stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen historian aikajana
Suomen suuriruhtinaskunta (1809–1917) > Sortokaudet

1899: Keisari-suuriruhtinas Nikolai II:n helmikuun manifesti. Ensimmäinen sortokausi alkaa. Suomalaiset keräävät sitä vastaan suuren adressin.
1899–1905: Ensimmäinen sortokausi.
1900–1905: Linderin senaatti.
1900: Säädetään kielimanifesti, jonka mukaan suomi ja ruotsi tulee korvata hallinnossa ja oikeuslaitoksessa venäjällä kymmenen vuoden kuluessa.
1901: Suomalaiset määrätään asepalvelukseen Venäjän armeijaan.
1902: Suomalaiset aloittavat kutsuntalakot. Keisari joutuu perumaan asevelvollisuuden.
1903, 16. elokuuta: Uukuniemen laivaonnettomuus.
1904: Eugen Schauman ampuu kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin 16. kesäkuuta.
1905–1906: Verikoirat-niminen salaseura toimii Helsingissä.
1905: Karjalan kansan mahti -järjestö perustetaan.
1905: Strengin senaatti.
1905, lokakuu–marraskuu: Suurlakko.
1905: Venäjän vuoden 1905 vallankumous. Suomessa alkaa suurlakko, joka johtaa marraskuun manifestin antamiseen. Se lopettaa helmikuun manifestin toteuttamisen Suomessa.
1905, 1. tammikuuta: S/S Helsingforsin uppoaminen.
1905–1908: Mechelinin senaatti.
1906: Eduskuntauudistus. Yleinen ja yhtäläinen äänioikeus. Myös naisille äänioikeus. Ensimmäiset eduskuntavaalit järjestetään 1907.
1906, 26. helmikuuta: Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstö.
1906, 1. elokuuta: Kuninkaansaaren ruutikellarin räjähdys.
1906, 25. syyskuuta: Helsingin Kasarmikadun pommi-isku.
1907, 29. toukokuuta: Ensimmäisen suomalaisen näytelmäelokuvan, Salaviinanpolttajat, ensi-ilta.
1908–1909: Hjeltin senaatti.
1909–1913: Markovin senaatti.
1909–1914: Toinen sortokausi.
1910, 26. helmikuuta: Koiviston joukkomurha.
1910: Venäjän kansallinen duuma ottaa Suomen asiat hallintoonsa.
1912: Yhdenvertaisuuslaki. Venäläisille Suomessa samat oikeudet kuin suomalaisilla.
1912: Idmanin kavallusjuttu.
1912, 29. elokuuta: Nunnanlahden kaivosonnettomuus.
1913–1917: Borovitinovin senaatti.
1914: Ohjelma, jolla Suomi aiotaan venäläistää täydellisesti. Ohjelma peruuntuu ensimmäisen maailmansodan vuoksi.
1914–1918: Ensimmäinen maailmansota.
1915: Jääkäriliike perustetaan.
1917, 26. maaliskuuta – 8. syyskuuta: Tokoin senaatti.
1917, 9.–11. elokuuta: Turun voimellakka.
1917, 8. syyskuuta – 27. marraskuuta: Setälän senaatti.
1917: Helmikuun vallankumous Venäjällä lopettaa viimeisetkin sortotoimet. Keisari syöstään vallasta 16. maaliskuuta.
1917: Valtalaki. Eduskunta julistetaan 18. heinäkuuta korkeimman vallan käyttäjäksi Suomessa.
1917: Helsingin kirkkomellakat.
1917: Lokakuun vallankumous 7. marraskuuta Venäjällä.
1917: Eduskunta julistautuu 15. marraskuuta korkeimman vallan käyttäjäksi Suomessa.
1917, 27. marraskuuta – 1918, 27. toukokuuta: Svinhufvudin senaatti.
1917: Suomen hallituksen ilmoitus 4. joulukuuta eduskunnalle. Ilmoitusta kutsutaan sen hyväksymisen jälkeen itsenäisyysjulistukseksi.
Itsenäinen Suomen tasavalta (1917–) > Suomi sodassa (1939–1945)

1939, 30. marraskuuta – 1940, 13. maaliskuuta: Talvisota.
1939: F. E. Sillanpää saa kirjallisuuden Nobelin palkinnon.
1940, 23. tammikuuta: STK ja SAK aloittivat. työehtosopimustoiminnan Suomessa julkistamalla ns. tammikuun kihlauksen.
1940: Suomi ja Neuvostoliitto solmivat Moskovan Ahvenanmaa-sopimuksen. Sopimuksessa Suomi sitoutuu demilitarisoimaan Ahvenanmaan saaret, olemaan linnoittamatta niitä sekä olemaan asettamatta niitä muiden valtioiden aseellisten voimien käytettäväksi.
1940–1944 Risto Ryti presidenttinä.
1940, 13. maaliskuuta – 1941, 25. kesäkuuta: Välirauha.
1941, 25. kesäkuuta – 1944, 4. syyskuuta: Jatkosota.
1944–1946: C. G. E. Mannerheim presidenttinä.
1944, 15. syyskuuta – 1945, 27. huhtikuuta: Lapin sota saksalaisia vastaan.
1945: A. I. Virtanen voittaa kemian Nobelin palkinnon.
1945: Lemmenjoen kultaryntäys.
1945–1948: Kolmen suurimman puolueen (SKDL, SDP, Maalaisliitto) kansanrintamahallitus.
Itsenäinen Suomen tasavalta (1917–) > Jälleenrakennuksen aika

1946–1956: Juho Kusti Paasikivi presidenttinä.
1947: Pariisin rauhansopimus solmitaan 10. helmikuuta.
1947: YYA-sopimus Neuvostoliiton kanssa.
1947, 18. huhtikuuta: Suomi myy Neuvostoliitolle Jäniskosken–Niskakosken alueen.
1950, 14. helmikuuta: Eduskuntatalon pommi-isku.
1952: Armi Kuusela valitaan Miss Universumiksi.
1952: Helsingin olympialaiset pidetään 19. heinäkuuta ja 3. elokuuta välisenä aikana.
1952: Viimeinen sotakorvaustoimitus lähtee Vainikkalan raja-asemalta 18. syyskuuta.
1953, 17. toukokuuta: Kyllikki Saaren murha.
1953, lokakuu: Kalajoen kapina.
1955, 24. toukokuuta: Suomen ensimmäinen televisiolähetys.
1955, 14. joulukuuta: Suomi hyväksytään Pohjoismaiden neuvoston ja YK:n jäseneksi.
1956: yleislakko alkaa 1. maaliskuuta ja loppuu 20. maaliskuuta.
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen historia

Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen historia alkaa puolueen perustamisesta nimellä Suomen Työväenpuolue. Sosialidemokraattinen puolue perustettiin keskieurooppalaisen esimerkin mukaisesti vuonna 1899. Puolueen ohjelman perustan muodosti Forssan ohjelma (1903), joka pohjautui saksalaiseen Erfurtin ohjelmaan (1891). Forssan ohjelma oli puolueen käytössä 49 vuotta. Sosialidemokraattisen Puolueen historiaan kuuluu läheinen yhteistyö Ruotsin vastaavan puolueen, Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen kanssa. Sosialidemokraattisia presidenttejä ovat olleet Mauno Koivisto, Martti Ahtisaari ja Tarja Halonen.
Puolueen perustaminen 1899 ja nimen muutos 1903

Puolue perustettiin 1899 nimellä Suomen Työväenpuolue, ja ensimmäinen puoluekokous pidettiin Turussa 17.–20. heinäkuuta 1899. 1900-luvun alussa puolue esitti vaatimuksia torpparikysymykseen, työllisyyden hoitoon, työläisten aseman parantamiseen, sananvapauteen ja kahdeksantuntiseen työpäivään. Puolueen nimi vaihdettiin Suomen Sosialidemokraattiseksi Puolueeksi Forssassa vuonna 1903 pidetyssä II puoluekokouksessa. Suomen kenraalikuvernööri Bobrikov kielsi puoluetta käyttämästä nimeä ”sosialidemokraattinen”, mutta tätä kieltoa ei noudatettu. Samalla hyväksyttiin myös Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen mallin mukainen ohjelma, tuolloin radikaali Forssan ohjelma, joka oli voimassa vuoteen 1952. Ohjelman tavoitteita olivat 8 tunnin työpäivä, vähimmäispalkka, yleinen kouluvelvollisuus sekä yleinen alkoholin kieltolaki. Forssan ohjelma on miltei suoraan peräisin Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen vuonna 1891 hyväksymästä Erfurtin ohjelmasta. Ohjelman välittömät vaatimukset ovat toteutuneet lukuun ottamatta äänioikeutta (listan määritelmän mukaan vain vaalioikeus on toteutunut), kirkon ja valtion eroa, koulujen uskonnonopetuksen lakkauttamista ja alkoholin kieltolaista on sittemmin luovuttu.
Itsenäisyystaistelu

SDP osallistui tsaarinvallan vastaiseen maanalaiseen ja laittomaan toimintaan perustamalla paikallisia ja salaisia aktivistiosastoja puoluesihteeri Matti Turkian johdolla. On arvioitu, että työläisaktivisteja olisi ollut noin viisituhatta. He hyväksyivät venäläistä sortovaltaa vastaan tehtävät attentaatit. Toiminta sisälsi attentaattien lisäksi myös aseiden salakuljetusta, vallankumouksellisen kirjallisuuden levittämistä ja venäläisten vallankumouksellisten auttamista. Monien Venäjällä tehtyjen attentaattien jäljet johtivat Suomeen ja niistä uutisoitiin suomalaisissa sanomalehdissä, minkä vuoksi toukokuussa 1907 SDP kielsi jäseniltään kaiken avunannon venäläisille kumousvoimille. Puolueen radikaalit eivät kieltoa noudattaneet, vaan heillä oli suoria yhteyksiä Venäjän vallankumouksellisiin myöhemminkin.
Työväenliikkeen sanoma ja agitaatio

Puhuttu sana tavoitti vanhan työväenliikkeen aikana yleisönsä paremmin kuin kirjoitetut tekstit. Sosiaalidemokraateilla oli monta erinomaista puhujaa ja agitaattoria. Eetu Salin, Yrjö Mäkelin, Taavi Tainio, Edvard Valpas-Hänninen, August Vatanen, Eero Haapalainen, Kullervo Manner ja Oskari Tokoi olivat heistä tunnetuimpia. Monet heistä kiersivät puhumassa työväentaloilla aatteen eikä rahan takia, mutta puolueella myös oli palkattuja puhujia. Kuukausipalkkaa nauttinut Yrjö Mäkelin esimerkiksi kiersi hevosella suurlakon aikoihin Hämeessä, Satakunnassa ja Etelä-Karjalassa järjestämässä kokouksia, puhumassa sekä jakamassa lentolehtisiä ja kirjallisuutta.
Eduskuntapuolueeksi ja senaattiin

Venäjän vuoden 1905 vallankumous ja suurlakko joukkoprotesteineen toi Suomeen yksikamarisen 200-paikkaisen eduskunnan ja yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden, joka oli puolueen ohjelman vaatimuslistalla. Suomen Sosialidemokraattiselle Puolueelle uudistukset olivat suuri voitto ja puolueeseen liittyi työväen lisäksi runsaasti sivistyneistöä. Tästä sivistyneistösiivestä käytettiin nimitystä "marraskuun sosialistit". Vuonna 1906 SDP oli jäsenmäärältään suhteellisesti suurin sosialistinen puolue Euroopassa. Uudistusten avulla saavutettuja tuloksia vähensi kuitenkin tsaarin haluttomuus vahvistaa merkittäviä valtiopäivillä tehtyjä päätöksiä.
Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa SDP nousi suureksi puolueeksi. Vuoden 1916 vaaleissa se sai haltuunsa enemmistön, 103 paikkaa. Tämän seurauksena nimitettiin maailman ensimmäinen sosialistienemmistöinen senaatti, puheenjohtajanaan Oskari Tokoi. Tämä sosiaalidemokraattien hallitsema eduskunta hyväksyi Venäjän maaliskuun vallankumouksen jälkeen kesällä 1917 valtalain, jossa eduskunta julistettiin korkeimman vallan haltijaksi Suomessa. Eduskunnassa vähemmistöön jääneiden porvareiden suosituksesta Venäjän väliaikainen hallitus hajotti eduskunnan valtalain vastaisesti.. Seuranneissa vaaleissa puolue koki vaalitappion ja joutui oppositioon. Seuraava senaatti oli kokonaan porvarillinen.
Syksyn mittaan SDP radikalisoitui, koska se ei saanut haluamiaan uudistuksia läpi eduskunnassa, minkä seuraus oli suurlakko 14.-20. marraskuuta 1917. Lakon avulla puolue saavutti tavoitteistaan 8 tunnin työpäivän ja kunnallisen äänioikeuden.
Ylimääräinen puoluekokous

Puoluetoimikunta kutsui suurlakon jälkitunnelmissa koolle ylimääräisen puoluekokouksen, jossa piti määritellä puolueen tuleva suunta ja toimintalinja. Kahden päivän keskusteluissa 25.-26. marraskuuta erottuivat kaksi ryhmää. Parlamentarismin puolesta puhuivat Eetu Salin, Taavi Tainio, Seth Heikkilä, Anton Huotari, K. H. Wiik ja Väinö Tanner. Vallankumouksellisella linjalla olivat puoluetoimikunnan jäsenten O. W. Kuusisen, Kullervo Mannerin ja Yrjö Sirolan lisäksi myös Eero Haapalainen, Ali Aaltonen ja Väinö Jokinen. Paikalle olivat saapuneet myös venäläiset bolševikit Aleksandra Kollontai ja Josif Džugasvili. Džugasvili piti kokouksessa puheen, jossa hän kannusti Suomen työläisiä ottamaan vallan käsiinsä ja lupasi heille apua yrityksessä. Yritykset eri toimintalinjojen välisen sovinnon löytämiseksi epäonnistuivat. Äänestyksessä parlamentaarisen linjan kannattajat jäivät vähemmistöön vallankumouksellisten voittaessa äänin 44-59.
Itsenäisyysjulistus 1917 ja sisällissota 1918

Eduskunnan porvarillinen enemmistö julisti Suomen itsenäiseksi 6. joulukuuta 1917. SDP vastusti julistusta, koska halusi, että Suomi itsenäistyisi yhteisymmärryksessä Venäjän kanssa. Julistuksen jälkeen porvarit ja SDP pääsivät kuitenkin sopuun, ja molempien tahojen tukema valtuuskunta kävi pyytämässä Venäjän bolševikkihallitukselta hyväksyntää itsenäisyydelle, ja myös sai sen.
SDP:n puolueneuvosto kokoontui 23. tammikuuta 1918. Kokouksessa puolue taipui punakaartilaisten vaatimukseen täydentää puoluetoimikuntaa äärimmäisen vasemmiston edustajilla. Puoluetoimikuntaan valittiin Otto Wille Kuusinen, Kullervo Manner, Yrjö Sirola, Edward Gylling, Matti Turkia, K. H. Wiik, Antti Kiviranta, Adolf Taimi, Evert Eloranta, Eero Haapalainen, Lauri Letonmäki ja Emil Elo. Puoluetoimikunta asetti keskuudestaan toimeenpanevan komitean, joka ryhtyi välittömästi valmistelemaan aseellista vallankumousta. Toimeenpanevaan komiteaan valittiin Haapalainen, Taimi, Eloranta, Letonmäki, Elo, Kiviranta ja Sirola. Komitea antoi punakaarteille määräyksiä vallankumouksen aloittamiseksi ja suostutteli venäläisiä aktiiviseen yhteistyöhön. Tammikuun 26. päivän vastaisena yönä venäläiset aseistivat punakaartit Helsingissä ja useilla muilla paikkakunnilla. Punakaarteihin kuului tässä vaiheessa 30 000 aseistettua suomalaista miestä.
SDP:n puoluetoimikunnan toimeenpaneva komitea antoi aseellisen vallankumouksen aloittamisesta määräyksen punakaartin yleisesikunnalle. Sen mukaan työväenkaartit piti panna liikekannalle kolmen päivän sisällä tammikuun 26. päivä alkaen ja erillisessä luettelossa mainitut henkilöt määrättiin vangittaviksi. Punakaartilaiset kaappasivat vallan suomalaisten valitsemalta porvarilliselta eduskunnalta Etelä-Suomessa 28. tammikuuta 1918. Suomen sisällissodassa punaisen puolen hallitukseen, Kansanvaltuuskuntaan, kuului sosiaalidemokraattien jäseniä, ja suuri osa puolueen jäsenistä toimi punaisten puolella.
Sisällissodan jälkeen

Punaisten hävittyä sodan monet sosiaalidemokraattien johtajista ja aktiiveista pakenivat Venäjälle, jossa bolsevikit olivat ottaneet vallan. Puolueen aiempi puheenjohtaja Otto Wille Kuusinen nousi ajan mittaan Josif Stalinin hallinnossa Kommunistisen internationaalin ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen korkeimpaan johtoon.
Puolueen uusi linja määriteltiin Julistuksessa Suomen työväelle. Se oli maltillisten sosiaalidemokraattien laatima tiedonanto, jota levitettiin Helsingin valtauksen jälkeen saksalaisista lentokoneista vielä punaisten hallussa olleille alueille.
Punaisten toiminnasta sivussa olleet puoluejohdon jäsenet käynnistivät sosiaalidemokraattisen puolueen toiminnan uudelleen Väinö Tannerin johdolla syksyllä 1918. Sosiaalidemokraattista toimintaa oli yritetty elvyttää jo sisällissodan päättymisen jälkeen keväällä Suomen Sosialidemokraatti -lehden näytenumeron julkaisemisella, mutta valkoiset vallanpitäjät estivät tuolloin lehden jatkamisen. Suomen Sosialidemokraatti lakkautettiin 11. marraskuuta 1918 suojeluskuntien vaatimuksesta. Kuukautta myöhemmin lehti alkoi ilmestyä uudelleen, kun sen kritiikkiä valkoiseen Suomeen oli lievennetty.
Uudelleenperustettu puolue otti vallankumousta vastustavan, länsieurooppalaisen reformistisen kannan yhteiskunnan uudistamiseen ja teki pesäeron vallankumouksellisiin. Seuraavissa vaaleissa 1919 puolueen kannatus osoittautui suunnilleen aiemman kaltaiseksi, vaikka iso joukko työväkeä oli kuollut sisällissodassa, joutunut pakenemaan Neuvosto-Venäjälle tai menettänyt kansalaisluottamuksensa sisällissotaa seuranneissa oikeudenkäynneissä. Vaaleissa SDP oli käyttänyt Sorron yöstä nouskaa -nimistä vaalijulistusta, jonka teksti oli ollut rajua ja iskevää. Oikeusministeri Karl Söderholm oli määrännyt sen takavarikoitavaksi. Määräys oli kuitenkin tullut myöhässä, ja monet lehdet olivat kirjoittaneet julistuksesta ja viranomaisten yrityksestä estää sen jakelu.
Kommunistit erkanevat omaksi puolueeksi

Neuvosto-Venäjälle paenneet puolueen radikaalit perustivat elokuussa 1918 Moskovassa Suomen kommunistisen puolueen, joka otti lähtökohdakseen bolševikkien mallin mukaisen vallankumouksellisen ohjelman. Kommunistinen puolue joutui kuitenkin toimimaan Suomessa maanalaisena. Vasemmistososialistien oppositio hajotti O. W. Kuusisen johdolla vuoden 1919 puoluekokouksessa Tannerin johtaman SDP:n kahteen osaan, minkä seurauksena seuraavana vuonna perustettiin Suomen Sosialistinen Työväenpuolue. 1920-luvulla kommunistinen Suomen Sosialistinen Työväenpuolue seuraajajärjestöineen vei eduskuntavaaleissa osan sosiaalidemokraattien paikoista. Suomen sosialidemokraattinen nuorisoliitto ja Suomen sosialidemokraattinen naisliitto valitsivat sisällissodan jälkeen liittolaisekseen Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen. Myös Suomen Ammattijärjestön enemmistö oli Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen kannattajilla. Sosiaalidemokraattien kannatus ja paikkamäärä eduskunnassa nousi jälleen selkeästi, kun valtiovalta 1930-luvulla esti kommunistien yritykset kaikissa muodoissaan osallistua vaaleihin. Vuonna 1919 puolueella oli 67 022 jäsentä. 1920-luvun alussa jäsenmäärä laski ollen pienimmillään vuonna 1924 (25 123). Vuosina 1925–1939 jäsenluku vaihteli välillä 24 000 – 37 000. Perusjärjestöjä puolueeseen kuului vuosina 1919–1939 hieman yli tuhat.
Hallitusyhteistyöhön

Vuoden 1930 puoluekokouksessa, Kaarlo Harvalan noustua puheenjohtajaksi, Väinö Tanner saavutti puolueessa kiistattoman johtoaseman. Tanner pystyi puolustamaan työväestön etuja vaikeassa tilanteessa ja hän sai siten myös puolueensa vasemmiston luottamuksen. Sosiaalidemokraatit pyrki Tannerin johdolla yhteistyöhön poliittisen keskustan kanssa torjuen samalla yhteistyön kommunistien kanssa. Lähentyminen johti hallitusyhteistyöhön Maalaisliiton kanssa vuonna 1937. Sosiaalidemokraatit hyväksyttiin osan oikeistoa keskuudessa, pohjoismaista kehitystä seuraten, demokraattiseksi voimaksi, jonka kanssa saattoi tehdä yhteistyötä. Hallitusyhteistyötä vastusti entinen puoluesihteeri K.H. Wiik, joka kannattajineen erotettiin puolueesta 1937. Erotettuihin kuuluivat myös Kominternin kansanrintamapolitiikkaa Suomen oloihin soveltamaan pyrkineet vasemmistolaiset sivistyneistön edustajat.
1940-luku

Talvisodan jälkeen syksyllä 1940 puolueen eduskuntaryhmästä erotettiin viisi kommunisteja ja Neuvostoliiton politiikkaa sympatisoinutta kansanedustajaa, jotka sittemmin muodostivat Sosialistisen eduskuntaryhmän ja tulivat tunnetuksi ”kuutosina”. Myös jatkosota aiheutti puolueen sisällä ristiriitoja, kun osa puolueen kansanedustajistakin asettui arvostelemaan Suomen ulkopolitiikkaa. Jatkosodan loppupuolella (1943–1944) puolueessa vahvistui niin sanottu rauhanoppositio, joka teki yhteistyötä ruotsinkielisten liberaalien ja ammattiyhdistysliikkeen kanssa.
Jatkosodan päätyttyä sosiaalidemokraattien piirissä käytiin lyhyen aikaa keskustelua puolueen yhtymisestä vaaliliittoon kommunistien ja kuutosten muodostaman Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kanssa. Hankkeen kannattajat jäivät kuitenkin puolueessa vähemmistöön. Tammikuussa 1945 puoluetoimikunta hylkäsi SKDL:n tekemän vaaliliittotarjouksen äänin 5–4, mikä merkitsi samalla kansanrintamapoliitikan hylkäämistä. Kahden työväenpuolueen välit muodostuivat erittäin huonoiksi.
SDP:n sisällä käytiin valtataistelua niin sanottujen asevelisosialistien ja heitä vastustaneen opposition välillä. Puoluekokousta oli jouduttu sodan takia siirtämään vuodesta 1942 marraskuulle 1944. Se järjestettiin 25. marraskuuta varsin myrskyisissä tunnelmissa. Oppositio hyökkäsi J. W. Kedon ja Mauno Pekkalan johdolla rajusti Väinö Tanneria ja hänen kannattajiaan vastaan jatkosotaan liittyvistä hallituksen päätöksistä, mutta jäi kokouksessa tehdyissä äänestyspäätöksissä tappiolle. Jakolinjat tulevalle puoluehajaannukselle olivat jo nähtävissä. Puolueen puheenjohtajaksi Väinö Salovaaran tilalle valittiin kompromissina tuore valtiovarainministeri Onni Hiltunen ja puoluesihteeriksi Unto Varjonen. Järjestösihteeriksi puoluetoimikunta myöhemmin valitsi Suomen Aseveljien Liiton tehtävissä toimineen Väinö Leskisen. Tanneria ei valittu puolueen luottamustehtäviin.
Kesäkuun 1946 puoluekokouksessa opposition kannattama K.-A. Fagerholm hävisi puheenjohtajakilvan Emil Skogille. Oppositio ei saanut yhtään edustajaa puoluetoimikuntaan, mikä jyrkensi vastakkainasettelua puolueen sisällä. Unto Varjonen luopui puoluesihteerin tehtävästä. Hänen tilalleen valittiin järjestösihteeri Leskinen. Syksyllä 1946 SDP käynnisti ”taistelevaksi sosialidemokratiaksi” kutsutun kampanjan, joka oli suunnattu kommunisteja vastaan. Sen tunnetuin osa oli maaliskuussa 1947 käynnistetty ”Jo riittää” -julistekampanja, jonka suosio auttoi SDP:tä päihittämään SKDL:n ensin kevään 1947 SAK:n edustajakokousvaaleissa, sitten joulukuun 1947 kunnallisvaaleissa ja lopuksi heinäkuun 1948 eduskuntavaaleissa. Vuoden 1948 vaalien jälkeen muodostettiin Fagerholmin johtama sosiaalidemokraattinen vähemmistöhallitus ja SKDL syrjäytettiin oppositioon. Sosiaalidemokraattien yhteistyö kansandemokraattien ja kommunistien kanssa katkesi useaksi vuosikymmeneksi.
Idänsuhteiden merkitys

1950-luvulla puolue ajautui vaikeaan tilanteeseen, kun Neuvostoliiton taholta suhtauduttiin Väinö Tanneriin vihamielisesti ja vuonna 1956 presidentiksi valitun Urho Kekkosen hyvät idänsuhteet kasvattivat hänen ja Maalaisliiton sisäpoliittista valtaa. Kun sosiaalidemokraatit valitsi vuonna 1957 puheenjohtajakseen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitun Tannerin ja puoluesihteeriksi niin kutsuttuihin ”leskisläisiin” kuuluvan Kaarlo Pitsingin, puolueen idänsuhteet kärsivät. Tämä johti vuoden 1958 vaihteessa kriisiin, kun Neuvostoliitto ei hyväksynyt Suomeen enää hallitusta, jossa puolue oli mukana. Alkoivat yöpakkaset eli Neuvostoliiton diplomaattinen ja kauppapoliittinen painostus Suomen hallituksen kaatamiseksi. Hallitus kaatui ja alkoi sosiaalidemokraattien pitkä oppositiokausi ulkopoliittisesti arveluttavana puolueena. Puolueessa huomattiin myös, että tasavallan presidentti Urho Kekkonen ei ollut tilanteessa tukenut Suomen hallitusta.lähde? Kun puolue yritti yhdessä laajan puoluerintaman Honka-liiton kanssa syrjäyttää Kekkosta 1962 presidentinvaalissa ajauduttiin jälleen ulkopoliittiseen kriisiin (noottikriisi) Neuvostoliiton kanssa. Kekkosen ainoa merkittävä vastaehdokas, oikeuskansleri Olavi Honka vetäytyi vaaleista, Kekkonen voitti vaalit ja sosiaalidemokraattien paitsioasema suomalaisessa politiikassa oli täydellinen.
Puoluehajaannus

1950-luvun aikana suhteet puolueen sisällä kärjistyivät. Valtataistelu tuli selvästi esille vuoden 1955 puoluekokouksessa, jossa saatiin vaivoin aikaan kompromissi ja säilytettiin muodollinen yhtenäisyys. Puoluetoimikuntaan puheenjohtaja Skogin kannattajat saivat enemmistön Aarre Simosen ja Erkki Lindforsin siirryttyä heidän puolelleen. Puoluekokousten välillä ylintä valtaa käyttäneeseen puolueneuvostoon sen sijaan tuli puoluesihteeri Leskiselle myötämielinen enemmistö, mistä oli seurauksena, että puoluetoimikunta noudatti päätöksissään toisenlaista linjaa, kuin puoluekokous oli tarkoittanut. Puoluesihteeri Väinö Leskisen tukijoita, niin sanottuja leskisläisiä, sanottiin SDP:n oikeistoksi, joka kannatti tiukkaa talouspolitiikkaa, painotti palkansaajien ja maataloustuottajien välistä ristiriitaa ja vieroksui yhteistyötä kommunistien kanssa. Puheenjohtaja Emil Skogin ympärille kerääntyneet "skogilaiset", jotka eivät kannattaneet tiukkaa talouspolitiikkaa, irtaantuivat puolueesta Kekkosen ja Neuvostoliiton tukemina perustaen vuonna 1959 Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisen Liiton. Myös ammattiyhdistysliike hajosi. Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto jäi Työväen ja Pienviljelijäin Sosiaalidemokraattisen Liiton vaikutuspiiriin ja puolue perusti rinnakkaisen Suomen Ammattijärjestön. Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto ei kuitenkaan menestynyt puolueena. Osa sen kannattajista siirtyi takaisin sosiaalidemokraatteihin jo 1960-luvun puolivälissä ja loput viimein 1972. Myös ammattiyhdistysliike eheytyi, kun Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto ja Suomen Ammattijärjestö yhdistyivät uudeksi Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestöksi vuonna 1969.
Lipposen kausi

Puolue koki kriisin, kun sen puheenjohtaja Ulf Sundqvist sai syytteet miljoonien markkojen taloudellisesta huolimattomuudesta ns. Sundqvist-jupakassa. Ulf Sunqvist erosi ja hänen tilalleen valittiin 1993 Paavo Lipponen. SDP:n kannatus mielipidemittauksissa nousi vuoden 1993 keväällä, jolloin Antero Kekkonen oli vt. puheenjohtaja, 30 prosentin tuntumaan. Nousu jatkui seuraavana vuonna lähes 35 prosenttiin, mikä oli siihen mennessä suurin sotien jälkeisen ajan Suomessa millekään puolueelle mitattu kannatuslukema.
Lipposesta tuli sosiaalidemokraattien murskavoiton myötä sinipunahallituksen pääministeri ja keulahahmo. Lipposen pääministerikausilla Suomi liikkui lähemmäs Euroopan unionin ydintä.