stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aimo Tukiainen
Työluettelo > Julkiset teokset

Kaatuneiden punaisten muistomerkki, 1945–1948, Karkkila (toinen kappale 1952 Inkoon Västankvarn.)
Valoa kohti, 1949, Työväen akatemian piha, Kauniainen.
Tukinuittajat, 1947–1949, Tainionkosken voimalaitos (siirretty 1971 Kansalaistorille), Imatra.
Tulkaa minun tyköni, 1950, alttarireliefi, Sallan kirkko.
Tyttö, lintu ja kala, 1954, suihkukaivoveistos, Käppärän hautausmaa, Pori.
Perhe (myös Kuluttajaperhe), 1952, julkisivureliefi, Elannon tavaratalo, Helsinki.
J. R. Danielson-Kalmarin muistomerkki, 1954, Lahti.
Tiedon puu, 1954, julkisivureliefi, Amurin koulu, Tampere.
Liikevoitto, 1954, suihkukaivoveistos, Helsingin kauppakorkeakoulun piha.
Eetu Salinin muistomerkki, 1955, Pori.
Kultakäkönen, Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki, 1955, Porin sankarihaudat.
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas, 1960, Helsinki.
Juhani Ahon patsas, 1961, Helsinki ja Iisalmi.
Kalojen kanssa kilpaa, 1961, suihkukaivoveistos Kouvola.
Arvid Järnefeltin muistomerkki, 1961, Virkkala, Lohja.
Pesämuna, 1961, suihkukaivoveistos, Hämeenlinna.
Kauppis-Heikin muistopatsas, 1962, Iisalmi.
Torielämää (julkisivureliefi), 1962, Postipankin talo, Hakaniemi, Helsinki, (siirretty Hakaniemen metroasemalle).
Jouset (myös Kehityksen kaaret), Uuno Takin muistomerkki, 1961–1963, OTK:n Kantolanniemen tehdasalue, Hämeenlinna.
Summan taistelujen muistomerkki, 1964, Hämeenlinna.
Kasvu, 1965, seinäveistos, Helsingfors Sparbankin pääkonttori, Helsinki.
Elonvirta ja päiväperho, 1966, suihkukaivoveistos, Koukkuniemen vanhainkodin piha, Tampere.
Kauppaneuvos Evald Vainion muistomerkki, 1966, Keski-Pohjanmaan keskussairaala, Kokkola.
Pallopeli, 1967, Chydeniuksen koulu, Kokkola.
Tuulenpesä, suomalaisten uudisraivaajien muistomerkki, 1967, suihkukaivoveistos, Karlstad, Ruotsi.
Soihtu, Miina Sillanpään muistomerkki, 1968, Tokoinranta, Helsinki.
Solukko, 1969, suihkukaivoveistos, Mänttä.
Virvatulet, suomalaisen sotilaan muistomerkki, 1971, Koskipuisto, Tampere.
Paperiperhe, paperiteollisuuden muistomerkki, 1972, Valkeakoski.
Erik Akselinpoika Tottin muistomerkki, 1975, Savonlinna.
Kenkälintu, kenkäteollisuuden muistomerkki, 1978, suihkukaivoveistos, Orivesi.
Sankarihauta-alueen portit, 1978, Helsingin pitäjän vanha hautausmaa, Vantaa.
Kirkonkukot, kirkonrakentajien muistomerkki, 1983, Eräjärven kirkkotarha, Orivesi.
Viljami Kalliokosken muistomerkki, 1987, Kokkola.
Lalli, 1989, Köyliö.
Orivarsa, 1990, Orivesi.
Veikko Hakulisen hiihtäjäpatsas, 1994, Valkeakoski.
Väinö Linnan hautamuistomerkki, Kalevankankaan hautausmaa, Tampere.
A. I. Virtasen hautamedaljonki, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki.
veistos Tukiaisen omassa hautakivessä, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki.
Työluettelo > Sankarihautamuistomerkkejä

Tuulos 1947–1948
Ilmajoki 1949
Kiukainen 1949
Pori 1952
Elimäki 1952
Sippola 1953
Salla 1953
Posio 1958
Vaiennut linnake, Tainionkoski, Imatra, 1960–1963
Katkennut kasvu, Lauttasaari, Helsinki, 1973
Työluettelo > Muita teoksia

Sotilaan pää, 1940
Invalidi eli Sokea, 1943–1945
Nuoruus, 1947
Kuvia teoksista

Elonleikkaajat, muistolaatta, pronssi, 1945, Porvoo.
Punaisten muistomerkki, graniitti, 1948, Karkkila.
Valoa kohti, pronssi, 1949, Kauniainen.
Tukinuittajat, graniitti, 1949, Imatra.
Kuluttajaperhe seinäreliefi, harmaa graniitti, 1950, Helsinki.
Keski-Porin kirkon sankarihautamuistomerkki, pronssi, 1952, Pori.
Liikevoitto, pronssi, 1954, Helsinki.
Tyttö. lintu ja kala, pronssi, 1954, Pori.
Tiedon puu, graniitti, 1954, Tampere.
Kiukaisten sankarimuistomerkki, 1956, Eura.
Sankarimuistomerkki, 1958, Posio.
Kalojen kanssa kilpaa, suihkukaivoveistos, pronssi, 1959, Kouvola.
Juhani Aho, pronssi, 1961, Helsinki.
Torielämää Hakaniemessä, hitsattu metalli, 1961, Helsinki.
Solukko, suihkukaivoveistos, 1963, Mänttä.
Vaiennut linnake, pronssi, 1963, Imatra.
Jouset, metalli, 1963, Hämeenlinna.
Sankarimuistomerkki, Vantaan Pyhän Laurin kirkkomaa, 1964, Vantaa.
Pallopeli, betoni, 1966, Kokkola.
Elonvirta – päiväperho, suihkukaivoveistos, pronssi, 1966, Tampere.
Miina Sillanpään muistomerkki, pronssi, 1968, Helsinki.
Virvatulet / Suomalaisen sotilaan muistomerkki, pronssi, 1971, Tampere.
Paperiperhe, 1972 (siirto 1994), Valkeakoski.
Katkaistu elämä, myös Katkennut kasvu, 1973, Lauttasaaren sankarimuistomerkki, Helsinki
Evald Vainion patsas, pronssi, 1975, Kokkola.
Linnan henki, 1975, Savonlinna.
Urho Kekkonen, pronssi, 1980-luvun loppu (muunnos vuoden 1967 rintakuvasta), Helsinki (eduskuntatalon Valtiosali)
Kirkonkukot, betoni, 1983, Orivesi.
Jatkosotaan lähdön muistomerkki, luonnonkivi, prossi, 1985, Kouvola (Elimäki).
J. S. Sirénin muistomedaljongit, 1989, Helsinki.
Lalli, 1989, Säkylä (Köyliö).
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas, pienennös, 1990, Vaasa.
Orivarsa, 1990, Orivesi.
Rinteen veljesten muistomerkki, luonnonkivi, 1994, Asikkala.
Hiihtäjä, Veikko Hakulisen patsas, 1994, Valkeakoski.
Mannerheim, 2000, Tuusula.
Aiheesta muualla

Aimo Tukiainen Kansallisgallerian kokoelmissa
Aimo Tukiainen taiteilijamatrikkelissa
Perälä, Reijo: Aimo Tukiainen loi Marskille muodon. Ylen Elävä arkisto.
Purnu-ryhmä. Tampereen taidemuseo
Imatra inventoi muistomerkkinsä (kuva Vaiennut linnake -muistomerkistä). Yleisradio.
Karkkilan muistomerkit. Karkkilan ruukkimuseo.
Purnun taidekeskuksen kotisivu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas (1960).
Tukiaisen sota-aiheinen monumentti Virvatulet paljastettiin Tampereen Koskipuistossa Tampereen päivänä 1. lokakuuta 1971.
Teleportaatio

Teleportaatio eli kaukosiirto on menetelmä, jossa siirretään ainetta paikasta toiseen pitkiäkin matkoja. Aihe esiintyy etenkin tieteiskirjallisuudessa. Sanan teleportaatio keksi Charles Fort vuonna 1931 kirjaansa Lo!, mutta teleportaation ideaa oli käytetty jo aikaisemmin. Teleportaation olennaisin idea on se, että energia, materia tai vuorovaikutus siirtyy aika-avaruuden paikasta A paikkaan B kulkematta fyysiseen avaruuden läpi, vaan ilmestymällä.
Teleportaatio fiktiossa > Teleportti

Teleportaatio voidaan tehdä teleportilla eli kaukosiirtimellä. Tieteiskirjallisuudessa kaukosiirtimiä on kolmea perustyyppiä:
Portti- tai ovimalli eli aikaportti, tunnetaan myös joskus nimellä teleportti tai kaukoportti. Nimestään huolimatta aikaportit eivät välttämättä liity aikamatkailuun, vaan niiden läpi astutaan myös toiseen paikkaan tai ulottuvuuteen, joissa on usein toisen pään portti. Tämänkaltaisia portteja esiintyy jonkin verran myös miekka ja magia -fantasioissa. Teknologisesti porttimalli siirtää siitä läpi työnnetyt kohteet toisiin kohteisiin esimerkiksi madonreiän tai maailmankaikkeuden rakenteen poimun kautta (ks. myös poimuajo). Useissa porteissa on läpinäkymätön välikalvo, ilmeisesti estämään ilmanpaine-eron aiheuttaman vedon.
Huone- tai kammiomalli. Siirrettävät viedään kammioon. Tilan sisältö siirtyy kokonaisuutena toiseen paikkaan, jossa joko on vastaanottava tila, tai sitten ei. Teknologisesti huonemalli vie yleensä siirrettävät datana joko johtoja pitkin tai johdoitta ja kokoaa sitten toisessa päässä uudestaan.
Mukana kannettava malli voidaan aktivoida missä vain, jolloin se siirtää kantajansa vastaanottotilaan. Tämän mallin erityinen vaikeus on se, miten se osaa siirtää juuri tietyn henkilön vaatteineen ja tavaroineen, mutta ei esimerkiksi maata hänen altaan.
Teleportaatio fiktiossa > Esimerkkejä populaarikulttuurista

Tunnetuimpia esimerkkejä kaukosiirrosta ovat Star Trek -televisiosarjojen kaukosiirtimet ja Kärpänen-elokuvasarjan pieleen menneet kaukosiirtokokeet.
Elokuvassa Kärpänen (The Fly, 1986), tiedemies rakentaa teleportaatio-laitetta, aluksi hän epäonnistuu mutta onnistuu myöhemmin siirtämään itsensä (ja samassa kopissa olleen kärpäsen) laitteesta toiseen. Yhdessä animaatiosarjan Simpsonit jaksossa mukaillaan samaa ideaa: Bart Simpson ja kärpänen menevät teleporttiin ja yhdistyvät sen siirrosta toiseen paikkaan. Lopuksi Bart ja kärpänen menevät taas teleporttiin ja eroavat jälleen kahdeksi.
Sarjakuvissa esimerkiksi Ryhmä-X:n hahmo Painajainen pystyy kaukosiirtymään. Animessa Dragon Ball Z, Goku osaa taidon eng: "Instant Transmission". Siinä Goku voi siirtyä paikasta toiseen laittamalla kaksi sormea otsalleensa ja ajattelemalla henkilöä, jonka luokse haluaa siirtyä. Harry Potter -kirjoissa taas käytetään porttiavainta, jonka avulla velhot voivat siirtyä hetkessä ennalta määrättyyn paikkaan. Lisäksi velhot voivat ilmiintyä ilmiintymisloitsulla. Sitä kuvataan mustalla tai valkoisella savulla (riippuen onko loihtija hyvä vai paha velho), jota jästit eivät näe. Aku Ankka -sarjakuvalehdessä Pelle Peloton tekee telesiirtokokeiluja.
Descent II -pelissä pelaajan alukseen, Pyro-GX:än, lisätään kaukosiirrin, jolloin päästään lähes mihin tahansa paikkaan avaruudessa. Half Life -pelisarjassa tehdään teleporttikokeita ja teleportataan toisiin paikkoihin ja ulottuvuuksiin. Crash Bandicoot -peleissä teleportit ovat pallomaisia ja vievät ajassa ja paikassa eri paikkaan, mutta Crash löytää alkupisteeseen johtavan teleportin, tai salaisia teleportteja aina yhdestä maasta/paikasta/tasosta riippuen. Portal-tietokonepeli perustuu kokonaan pulmien ratkontaan eräänlaisella portaalinluontilaitteella.
Teleportaatio tieteessä

Kvanttiteleportaatiossa on onnistuttu kaukosiirtämään kvanttitiloja atomista toiseen. Australialainen tutkimusryhmä onnistui siirtämään lasersäteen paikasta toiseen Kanariansaarilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teleportaatio Wikimedia Commonsissa
Teleportti Star Trekissä
Tatu Tuohikorpi

Tatu Tuohikorpi (1. joulukuuta 1929 Helsinki – 22. syyskuuta 2007 Tampere) oli suomalainen diplomaatti, joka tunnettiin erityisesti suomalaisen kulttuurin tunnetuksi tekijänä. 1980-luvun alusta saakka hän toimi Savonlinnan oopperajuhlien lehdistöpäällikkönä.
Tuohikorpi toimi Suomen ulkomaanedustuksen tehtävissä vuodesta 1963 alkaen aluksi Australian Sydneyssä ja sitten Haagissa, Amsterdamissa, Wienissä, Hampurissa ja kahteen otteeseen New Yorkissa. Tuohikorven eräs saavutus oli yli sadalle Pohjois-Amerikan radioasemalle levitetty ja yli 30 vuotta jatkunut suomalaista musiikkia esittelevä radio-ohjelma Getting to Know Finnish Music. 1970-luvun alussa Tuohikorpi laati käsikirjoituksen muutamiin Eino Ruutsalon ohjaamiin suomalaista arkkitehtuuria käsitteleviin lyhytdokumentteihin.
Kirjallisuutta

Talvitie, Liisa: Sydän maailmalla. Välähdyksiä Tatu Tuohikorven diplomaattiuralta. WSOY 2005. ISBN 9789510303474.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Tundravikla

| Tundravikla |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Sirrit Calidris
Laji::  subruficollis
Kaksiosainen nimi
 Calidris subruficollis  (Vieillot, 1819) 

Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tundravikla (Calidris subruficollis, aiemmin Tryngites subruficollis) on pieni rantalintu, Suomeen harvoin eksyvä muuttolintu. Sen vanha nimi oli alaskanvikla. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Ulkonäkö ja koko

Pituus 18–21 cm, siipien kärkiväli 32–47 cm, paino 50–94 g, keskimäärin 71 g. Muistuttaa ulkonäöltään lähinnä hyvin pientä suokukkoa, mutta tarkempi tarkastelu useimmiten erottaa viklan tästä lajista. Pieni kahlaaja, noin suosirrin kokoluokkaa. Silmä on suuri ja musta ja nokka lyhyt suora tikkunokka, ruumis on kauttaaltaan kellansävyinen ja mustalla vipevöity. Siipien alapinnat kirkkaanvalkeat. Usein peloton. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Levinneisyys

Tundravikla pesii Pohjois-Amerikan tundralla Alaskasta Länsi-Kanadaan, sekä Venäjällä Vrangelinsaarella ja mahdollisesti Tšuktšien niemimaalla. Se talvehtii Etelä-Amerikassa, varsinkin Argentiinassa ja Paraguaylla. Maailman populaation koko on noin 550 000 yksilöä. Lajin kanta on vaarantunut Muuttomatkallaan se harhautuu säännöllisesti Länsi-Eurooppaan, joskus jopa Suomeen asti. Suomessa se on lähes vuosittainen harhailija, lähes kaikki rariteettikomitean hyväksymät havainnot ovat syyskuulta. Vuoteen 2015 mennessä se on tavattu Suomessa 34 kertaa.
Elinympäristö

Pesii tundran soilla, usein kaukana merestä. Muuttoaikana kaikenlaisilla kosteilla avomailla, mm. rannoilla ja lyhytheinäisillä niityillä. Myös sänki- ja mullospelloissa.
Lisääntyminen

Tundravikla pesii maassa ja tekee neljä munaa.
Ravinto

Tundravikla syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Aiheesta muualla

Koivumäki, Kari & Heinonen, Jyrki 1981: Alaskanvikla Tryngites subruficollis* Kokkolassa. - Lintumies 2.1981 s. 85–86. LYL.
Lagerström, Martti, Parviainen, Heikki & Vuoristo, Aki 1977: Alaskanvikla Tryngites subruficollis* toistamiseen Suomessa. - Lintumies 1.1977 s. 25. LYL.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Calidris subruficollis:  Wikidata: Q27452709  Wikispecies: Calidris subruficollis  Avibase: 3A3C62BC935BDA72  BirdLife: 22693447  BOLD: 745447  BOW: bubsan  CMS: calidris-subruficollis  eBird: bubsan  EoL: 52232257  GBIF: 8292425  iNaturalist: 339596  IUCN: 22693447  NatureServe: 2.103684  NBN: NHMSYS0021003598  NCBI: 1940537  Neotropical: bubsan  Observation.org: 229  WoRMS: 882952  Xeno-canto: Calidris-subruficollis  Laji.fi: MX.27708 
Tringa subruficollis:  Wikidata: Q27972704  GBIF: 4408581  IRMNG: 10836386  WoRMS: 882953
TUL Cup

| TUL Cup |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi TUL Cup 2022 
Laji:  jalkapallo
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  1920
Hallitseva mestari:  Toukolan Teräs
Eniten mestaruuksia:  KTP ja TPV (10)
Aiheesta muualla
TUL:n jalkapallojaosto
TUL Cup on vuosittain järjestettävä Suomen Työväen Urheiluliiton jalkapallomestaruusturnaus, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1920. TUL:n mestaruudesta on muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta pelattu vuosittain 1920–1955 sekä 18 vuoden tauon jälkeen vuodesta 1973 eteenpäin. Vuoteen 1949 saakka TUL:n seurat eivät osallistuneet kilpailutoimintaan Suomen Palloliiton seurojen kanssa ja kolmena kautena 1946–1948 jalkapallon Suomen mestaruus ratkaistiin TUL:n ja SPL:n sarjojen parhaiden seurojen kesken.
Historia

Suomen Työväen Urheiluliitto perustettiin sisällissodan jälkeen tammikuussa 1919. Aluksi jalkapallo ei kuulunut TUL:n ohjelmaan ja Helsingin Kullervo saikin samana vuonna luvan osallistua SPL:n sarjoihin TUL:n jäsenyydestään huolimatta. Elokuussa 1919 järjestetty TUL:n ensimmäinen liittokokous kuitenkin kielsi kaiken yhteistoiminnan porvariseurojen kanssa ja näin jalkapallo otettiin myös TUL:n kilpailuohjelmaan. Ensimmäinen TUL:n jalkapallomestaruus ratkaistiin lokakuussa 1920, jolloin Helsingissä järjestetyn turnauksen voittajaksi selvisi kotijoukkue Kullervo.
TUL:n ja SPL:n seurat pelasivat omissa sarjoissaan koko 1920- ja 1930-lukujen ajan, kunnes toukokuussa 1939 liittojen välille solmittiin niin sanottu yhteistoimintasopimus. Aluksi se käsitti parhaista pelaajista koottujen joukkueiden väliset liitto-ottelut ja piirien väliset ottelut sekä yhteiset maajoukkuevalinnat, niin että Suomen jalkapallomaajoukkueeseen valittiin jatkossa myös TUL:n pelaajia. Tarkoituksena oli saada koottua mahdollisimman iskukykyinen joukkue vuoden 1940 Helsingin olympialaisiin, jotka kuitenkin lopulta peruttiin toisen maailmansodan syttymisen vuoksi. Kesällä 1940 sopimusta muutettiin niin, että myös TUL:n ja SPL:n seurajoukkueiden väliset ottelut tulivat mahdollisiksi. Ensimmäinen yhteinen sarja oli elo–syyskuussa 1941 järjestetty ns. sotasarja ja vuotta myöhemmin Helsingin Kullervo osallistui cup-muotoisena pelattuun Mestaruussarjaan. Samaan aikaan keskenään pelasivat myös liitojen parhaat A-juniorijoukkueet. Vuoden 1943–1944 Mestaruussarjaan osallistui kaksi TUL:n joukkuetta, jotka kuitenkin luopuivat sarjan viimeisistä kesällä 1945 pelatuista otteluista.
Yhteistoimintasopimus uusittiin sodan jälkeen huhtikuussa 1946 ja nyt TUL tunnustettiin kaikin osin tasaveroiseksi toimijaksi Suomen Palloliiton kanssa. Vuonna 1946 Suomen mestaruus ratkaistiin liittojen mestarien välisessä kohtaamisessa ja seuraavana kautena niiden kaksi parasta joukkuetta pelasivat yhteisen sarjan mestaruudesta. Vuonna 1948 molempien liittojen kaksi korkeinta sarjatasoa yhdistettiin niin, että liitot pelasivat vielä keväällä omat sarjansa, jonka jälkeen syksyllä järjestettiin 16 joukkueen Mestaruussarja sekä 32 joukkueen kaksilohkoinen Suomensarja. Niihin osallistui kummankin liiton 16 parasta seuraa. Lopullisesti kaikki TUL:n ja SPL:n sarjat yhdistettiin vuonna 1955, jolloin myös TUL:n oman mestaruusturnauksen pelaaminen lopetettiin 18 vuoden ajaksi.
TUL:n jalkapallomestaruus herätettiin henkiin jälleen vuonna 1973, jolloin se ratkaistiin cup-muotoisesti. Myöhemmin turnauksesta alettiin myös käyttämään sen nykyistä nimitystä TUL Cup.
Pelitapa

TUL:n jalkapallomestaruuden pelitapa on vuosien varrella vaihdellut suuresti. Vuosina 1920–1933, 1944 ja 1949–1955 kilpailu järjestettiin cup-muotoisena. Yksinkertainen loppusarja pelattiin 1934–1942 ja 1945, jolloin joukkuemäärä vaihteli neljän ja kahdentoista välillä. Yksinkertainen sarja pelattiin 1940 ja 1941 ja kaksinkertainen sarja puolestaan 1946–1948.
Vuodesta 1973 TUL Cupia on pelattu sekä cup- että turnausmuotoisena. 1980-luvun alusta lähtien se on järjestetty kiertävillä paikkakunnilla tiiviinä viikonlopun mittaisena turnauksena ennen varsinaisen sarjakauden alkua. Viime vuosina mielenkiinto kilpailua kohtaan on kuitenkin laskenut niin, että esimerkiksi vuoden 2013 Porissa järjestettäväksi tarkoitettu TUL Cup jouduttiin perumaan osallistujien puutteen vuoksi.
TUL:n jalkapallomestarit ja loppuottelut 1920–1955

| Vuosi | Mestari | Hopeaa | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1920 | Helsingin Kullervo | Kuopion Riento | 13–1 |
| 1921 | Helsingin Kullervo | Kotkan Riento | 3–1 |
| 1922 | Helsingin Kullervo | Turun Weikot | 5–0 |
| 1923 | Helsingin Kullervo | Helsingin Jyry | 2–1 |
| 1924 | Helsingin Kullervo | Turun Weikot | 1–0 |
| 1925 | Helsingin Kullervo | Tampereen Kisa-Toverit | 4–0 |
| 1926 | Töölön Vesa | Turun Weikot | 1–0 |
| 1927 | Helsingin Jyry | Helsingin Kullervo | 1–0 |
| 1928 | Helsingin Kullervo | Vaasan Kiisto | 3–1 |
| 1929 | Turun Weikot | Töölön Vesa | 2–0 |
| 1930 | Töölön Vesa | Viipurin Toverit | 3–0 |
| 1931 | Viipurin Toverit | Helsingin Kullervo | 1–0 |
| 1932 | Tampereen Pallo-Veikot | Helsingin Kullervo | 2–0 |
| 1933 | Talikkalan Toverit | Tampereen Kisa-Toverit | 2–1 |
| 1934 | Tampereen Pallo-Veikot | Töölön Vesa |  |
| 1935 | Töölön Vesa | Tampereen Pallo-Veikot |  |
| 1936 | Töölön Vesa | Tampereen Pallo-Veikot |  |
| 1937 | Kotkan Työväen Palloilijat | Tampereen Pallo-Veikot |  |
| 1938 | Tampereen Pallo-Veikot | Helsingin Kullervo |  |
| 1939 | Kotkan Työväen Palloilijat | Tampereen Pallo-Veikot |  |
| 1940 | Tampereen Pallo-Veikot | Kotkan Työväen Palloilijat |  |
1941: keskeytettiin jatkosodan alettua
1942: ei pelattu
| 1943 | Tampereen Pallo-Veikot | Helsingin Kullervo | 1–1, 1–0 |
1944: ei pelattu
| 1945 | Helsingin Kullervo | Tampereen Pallo-Veikot | 4–3 |
| 1946 | Tampereen Pallo-Veikot | Turun Toverit |  |
| 1947 | Kotkan Työväen Palloilijat | Turun Toverit |  |
| 1948 | Rauman Työväen Urheilijat | Kotkan Työväen Palloilijat |  |
| 1949 | Kotkan Työväen Palloilijat | Turun Pyrkivä | 3–0 |
| 1950 | Kotkan Työväen Palloilijat | Turun Toverit | 3–1 |
| 1951 | Kotkan Työväen Palloilijat | Turun Pyrkivä | 1–0 |
| 1952 | Kotkan Työväen Palloilijat | Rauman Pallo | 6–2 |
| 1953 | Turun Pyrkivä | Helsingin Kullervo | 1–0 |
| 1954 | Turun Pyrkivä | Turun Toverit | 3–2 |
| 1955 | Karihaaran Tenho | Turun Kisa-Veikot |  |
1934–1940 pelattiin sarjamuotoisena
1941–1942 mestaruus jäi ratkaisematta
1945 kyseessä yksinkertaisen sarjan ylimääräinen loppuottelu.
1946–1948 TUL:n mestaruus ratkaistiin kaksinkertaisessa sarjassa.
1955 3 miinuspisteen pudotuskilpailu.
1956–1972 ei TUL:n mestaruutta ratkaistu
Mestaruudet seuroittain

Kotkan Työväen Palloilijat / FC KooTeePee, 14
Tampereen Pallo-Veikot, 11
Helsingin Kullervo, 8
Porin Pallo-Toverit / FC Jazz, 8
Turun Pyrkivä, 5
Töölön Vesa, 4
Oulun Työväen Palloilijat, 4
Tampereen Peli-Pojat-70, 3
Mikkelin Pallo-Kissat, 3
Kemin Into, 2
Kuopion Elo, 2
Helsingin Jyry, 1
Turun Weikot, 1
Viipurin Toverit, 1
Rauman Työväen Urheilijat, 1
Karihaaran Tenho, 1
Jyväskylän Pallokerho, 1
Vantaan Pallo, 1
Helsingin Ponnistus, 1
Kajaanin Haka, 1
FC Kiisto, 1
Warkaus JK, 1
Jyväskylän Seudun Palloseura, 1
Sisu-Pallo, 1
Toejoen Veikot, 1
Toukolan Teräs, 1
TUL Cupin pokaali.
Pornolehti

Japanilaisia pornolehtiä.
Pornolehti on lähinnä seksuaaliseen kiihottumiseen tarkoitettu, kuvia ja tarinoita sisältävä aikakauslehti. Vanhahtava, hieman harhaanjohtava nimitys on miestenlehti. Pornolehtien suosio oli Suomessa korkeimmillaan 1970-luvulla, jolloin lehtien levikit saattoivat olla kymmenkertaisia nykypäivään verrattuna. Tuolloin pornon saatavuus oli vähäistä ja sensuuri lehdissä huipussaan. Timo Korpin teoksessa Lihaa säästämättä (Johnny Kniga, 2002) todetaan, että Kallen, Jallun ja Raton kuukausittainen levikki oli parhaimmillaan yli 200 000 kappaletta. Pornolehtien suosio kuitenkin lähti selvään laskuun 1980-luvulla VHS-pornovideoiden maahantulon ja ”kovan pornon” helpomman saatavuuden myötä, ja lehtien levikki on laskenut entisestään Internet-pornon myötä. Lehtien ostoikäraja Suomessa on 15 vuotta.
Historiallisesti pornolehdissä on esillä pääasiassa alastomista ihmisistä valokuvia (tai joskus piirrettyjä kuvia) ja kuvauksia, joskus tarinallisiakin seksuaalisista akteista, kuten suuseksistä, yhdynnästä, anaaliseksistä ja muista seksuaalisuuden harjoittamisen muodoista. Usein materiaalin on tarkoitus olla seksualisesti kiihottavaa. Jotkut lehdet ovat hyvin yleistasolla olevia sisältönsä puolesta, toiset taas keskittyvät tiettyihin kohderyhmiin, tiettyihin seksualisuuden harjoittamisen muotoihin, fetisismeihin tai jopa tiettyihin ruumiinosiin. Yleensä pornolehdet on suunnattu nimenomaan miehille, koska he ovat lehtien pääasiallinen ostajakunta.
Tunnetuimpia suomalaisia pornolehtien kustantajia on Timo Korppi, joka on ollut yli 35 vuotta alalla, 1970-luvun alusta asti. Korppi kirjoitti kokemuksistaan omaelämäkerrallisen historiikin Lihaa säästämättä (Johnny Kniga 2002), jossa Korppi käy lävitse sekä suomalaisen pornokulttuurin historiaa ja kohokohtia että omaa taivaltaan niin Hustlerin kuin Erotiikan maailmankin päätoimittajana.
Suomalaisia pornolehtiä

Erotiikan maailma
Jallu
Kalle
Lollo
Nyrkkiposti
Ratto
Aiheesta muualla

Teemu Kahila: Netin aikuisviihde vienyt asiakkaat perinteisiltä miestenlehdiltä (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Satakunta. 9.7.2009.
Metso, Janne: Tarinat pelastivat pornolehdet. Metro. 25.11.2010. Arkistoitu 23.5.2012.
Siltanen, Mari: Silikoni ei enää sytytä miestenlehdessä. Yle Uutiset. 29.7.2011. Arkistoitu 23.5.2012.
Lind, Merja: ”Aina löytyy antaja panomies Pentille. Suomalaisuus seksilehdissä.”, Pohjan tähteet. Populaarikulttuurin kuva suomalaisuudesta, s. 132–165.  (Toim. Salmi, Hannu & Kallioniemi, Kari)  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2000.  ISBN 951-692-475-1