stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomalaiset
Historia > Suomalaiset Ruotsin vallan aikana

Ruotsi valloitti Suomen maahan tehtyjen ristiretkien myötä. Uusien vallanpitäjien myötä suomalaiset Moisioiden suurtalonpojat joutuivat luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen. Ruotsin vallan aikana Suomi oli riistomaa. Suomen kieli oli vaarassa näivettyä, sillä sitä ei voinut käyttää viranomaisten kanssa, eikä sillä kirjoitettu sanomalehtiä tai laadittu riittävästi tietokirjallisuutta. Ruotsin vallan ajan suomalaisia pidettiin erillisenä kansana. Kielikysymyksestä johtuen sillä ei ollut samoja oikeuksia kuin ruotsalaisilla ja heitä pidettiin primitiivisempinä kuin ruotsalaisia tai saksalaisia ja heidän kieltään alempiarvoisena.
Ruotsin kruununprinssi Aadolf Fredrik totesi vuonna 1746, että Suomi oli Ruotsin varasto ja suojamuuri. Ruotsin suurvalta-aika 1617–1721 vei hengen kaikkiaan arviolta noin 110 000 suomalaiselta sotilaalta, mikä oli tuon ajan väkilukuun suhteutettuna sama määrä kuin 1900-luvun Suomessa heitä olisi kuollut yli miljoona.
1700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Turun akatemiassa heräsi erityisesti Henrik Gabriel Porthanin, ”Suomen historian isän”, vaikutuksesta entistä vakavampi mielenkiinto Suomen historiaa ja suomalaista kansanrunoutta kohtaan. Historioitsija Juha Mannisen mukaan Porthan toimi myöhemmin 1800-luvulla J. V. Snellmanin ajaman ”kansallisen heräämisen” innoittajana.
Historia > Suomalaiset Venäjän vallan alla

Vaikka 1700-luvun puolessavälissä oli syntynyt käsite suomalaisista omana kieli- ja kulttuuriryhmänään, varsinainen suomalainen identiteetti syntyi suomalaiskansallisen liikkeen, fennomanian, myötä 1800-luvulla, jolloin syntyi myös suomalainen kansallisuusaate. Varsinkin 1900-luvun alun menestys urheilukilpailuissa oli merkityksellistä suomalaisen kansallistunnon kannalta.
1860-luvulta alkaen Pohjois-Amerikkaan alkoi muodostua amerikansuomalaisten ja 1880-luvulta alkaen kanadansuomalaisten yhteisöjä. Michiganin yläniemimaan alueen suomalaissiirtolaisilla oli hyvät suhteet seudun alkuperäisväestöön ojibwayintiaaneihin, josta osoituksena ovat monet seka-avioliitot. Seka-avioliittojen jälkeläiset ovat usein vaalineet enemmän intiaani- kuin suomalaisjuuriaan. Yläniemimaalla monilla ojibwayheimon jäsenillä on suomalainen sukunimi. Osaa suomalaisten ja intiaanien jälkeläisistä kutsutaan fintiaaneiksi.
Historia > Suomalaiset toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan aiheuttama 400 000 karjalaisen evakuoiminen Neuvostoliitolle luovutetuilta alueilta jätti jälkensä suomalaisten geeniperimään. Vaikka evakuointi tapahtui melko lyhyellä aikavälillä, se vaikutti enemmän väestön sekoittumiseen kuin 1950-luvulla alkanut kaupungistuminen ja maaltamuutto.
Karjalaisten perimän osuus kasvoi erityisesti Uudellamaalla sekä Lounais-Suomessa. Karjalainen sukutausta kasvoi sodan jälkeen myös Pohjanmaalla, mutta se hävisi jo pitkälti 1950-luvulle tultaessa karjalaisten muuttaessa alueelta muualle Suomeen. Evakkoon lähteneillä karjalaisilla on eniten geneettistä yhteyttä suhteessa Lounais-Suomeen, Keski-Suomeen ja Savo-Karjalaan.
Sodan jälkeisenä aikana vähiten geenit ovat sekoittuneet entisen Vaasan läänin alueella. Muutokset olivat vähäisiä myös Savo-Karjalassa ja Kainuussa. Eniten geeniperimä on puolestaan muuttunut entisessä Turun ja Porin läänissä, Uudellamaalla ja Hämeessä. Näille alueille hyvin yleinen lounaissuomalainen alkuperä laski vuosina 1930–1980 yli 20 prosenttiyksikköä.
Ikärakenteen ja matalan syntyvyyden takia suomalaisten määrä on kääntynyt laskuun Suomessa ja määrä tulee laskemaan edelleen tulevaisuudessa, ellei suomalaisten syntyvyys lähde nousuun. Suomalaistaustaisten määrä kääntyi laskuun vuonna 2014 ja on vuoteen 2022 mennessä vähentynyt vajaalla 100 000 henkilöllä.
Genetiikka

Suomalaiset ovat väkilukuunsa nähden yksi maailman geneettisesti tutkituimmista väestöistä, ja tutkimukset osoittavat, että suomalaiset ovat geneettisesti omaleimaisia. Suomea on asutettu useiden ryhmien toimesta vuosituhansia, ja sen alueelle on tullut ajan kuluessa geenejä eri ilmansuunnista. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että esimerkiksi suomalaisilla oleva varhaisiin metsästäjä-keräilijöihin yhdistettävä komponentti olisi välttämättä periytynyt juuri ensimmäisiltä Suomen alueelle saapuneilta metsästäjä-keräilijöiltä, vaan vastaavaa perimää on voinut tulla myöhemmältäkin väestöltä. Esimerkiksi rautakauden jälkeen Viron alueelta Suomeen itämerensuomalaisen kielen tuonut ihmisjoukko on kantanut sitä muiden geneettisten komponenttien ohella. Länsiuralilaisten, joista suomalaiset muiden itämerensuomalaisten tavoin polveutuvat, geneettinen perusta luotiin Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella ennen näiden ryhmien vaellusta länteen. Suomalaisten perimä on pääasiassa länsieuraasialaista alkuperää, mutta siinä näkyy myös yleiseurooppalaisesta näkökulmasta poikkeuksellinen siperialaistyyppinen vaikutus ja yhteys toisiin uralilaisiin kansoihin.
Genetiikka > Uniparentaaliset haploryhmät

Suomalaisten isälinjoissa korostuu itäinen alkuperä: noin 60 prosenttia suomalaismiehistä kuuluu haploryhmään N1c. Haploryhmä on lähtöisin Aasiasta, ja se on tyypillinen suomalais-ugrilaisille kansoille, ja usein tavattava myös Latvian, Liettuan ja Venäjän alueilla. Haplotyypin on arvioitu olevan noin 10 000–20 000 vuotta vanha ja sen on arvioitu saapuneen Eurooppaan noin 12 000–14 000 vuotta sitten idästä. Suomalaisten toiseksi yleisin Y-haploryhmä on mahdollisesti germaanien kanssa sekoittumisesta periytyvä I1a (25 %). Muita haploryhmiä ovat muun muassa R1a (4,3 %) ja R1b (3,5 %).
Suomalaisten äitilinjat sen sijaan ovat lähes kokonaan eurooppalaislähtöisiä. Yleisimpiä haploryhmiä ovat muun muassa H (41,5 %) ja U5 (25,2 %). Samanlaisia haploryhmiä esiintyy myös useilla muilla suomalais-ugrilaisilla ryhmillä.
Genetiikka > Autosomaalinen DNA

Suomalaiset sijoittuvat Euroopan reunalle. He ovat suhteellisen eristäytyneitä useimpien eurooppalaisten muodostamasta ketjusta. Myös karjalaiset ja vepsäläiset sijoittuvat suomalaisten kanssa samalle alueelle. Saamelaiset ja Volga-Uralin suomalais-ugrilaiset ovat vieläkin etäisempiä muista eurooppalaisista, ja itämerensuomalaiset vetäytyvät itään heidän suuntaansa pysyen kuitenkin selvästi lähempänä eurooppalaista valtavirtaa. Vuoden 2022 tutkimuksen pääkomponenttianalyysin mukaan suomalaiset ovat suunnilleen yhtä etäällä länsieurooppalaisista kuin komeista.
Suomalaisilla on enemmän paikallisia metsästäjä-keräilijöitä muistuttavaa aineista (15–18 %) ja pienempi maanviljelijäkomponentti (16–27 %) kuin skandinaaveilla ja muilla läntisemmillä eurooppalaisilla. Euroopan alkuperäiset metsästäjä-keräilijät, jotka asuttivat mantereella laajoja alueita ennen ensimmäisten maanviljelijöiden saapumista, olivatkin geneettisesti lähimpänä nykyisiä suomalaisia, vaikkakin selvästi erottuvia. Suurin osa nykysuomalaisten perimästä (noin 49–57 %) on nuorakeraamikkojen tai jamna-paimentolaisten kaltaista. Suomalaiset muistuttavat geneettiseltä koostumukseltaan suurelta osin muita koillisen Euroopan väestöjä, kuten baltteja. Näiden komponenttien lisäksi useilla eurooppalaisilla voi joissakin mallinnuksissa näkyä matala määrä itäeuraasialaista komponenttia, mutta sen osuus on tyypillisesti niin epämerkittävä, että eurooppalaisten ryhmien sekoituksen mallintaminen onnistuu ilman sitä. Sen sijaan suomalaiset kuuluvat niiden Euroopan suomalais-ugrilaisten ja turkkilaisten väestöjen joukkoon, joilla mallintaminen vaatii myös itäeuraasialaisen komponentin. Sen osuus on suomalaisten autosomaalisesta DNA:sta keskimäärin noin 10 prosenttia. Tämä uralilaisille kansoille tyypillinen siperialaisen perimän kaltainen komponentti osaltaan selittää suomalaisten eristäytyneisyyttä muista eurooppalaisista. Sitä aiheuttavat myös erottuvat osuussuhteet muillekin eurooppalaisille tyypillisissä komponenteissa läntisempiin ja eteläisempiin eurooppalaisiin verrattuna ja madaltunut geneettinen monimuotoisuus.
Suomalaisilla esiintyy korkeaa IBD-jaksojen (identity by descent) jakamista muiden uralilaisten kansojen kanssa, mukaan lukien maantieteellisesti etäisten komien ja nganasanien kanssa. Sen, että uralilaisten kansojen keskuudessa esiintyy merkittävää IBD-jaksojen yhteyttä, on katsottu tukevan teoriaa jonkinlaisista yhteisistä juurista niiden välillä.
Genetiikka > Länsi- ja itäsuomalaiset

Suomalaiset voidaan karkeasti jakaa länsi- ja itä- (tai lounais- ja koillis-) suomalaisten alaklustereihin, jotka tarkemmassa analyysissa sisältävät perinteisten murrealueiden kanssa yhtenäisiä ryhmiä. Erot näkyvät esimerkiksi tautiperinnössä sekä vasarakirveskulttuurin mukana saapuneen laktoositoleranssin levinneisyydessä, kuten myös geneettisissä etäisyyksissä. Keskisempiin eurooppalaisiin verrattuna suomalaisten sisäinen etäisyys on poikkeuksellinen, sillä se on suurempi kuin esimerkiksi brittien ja pohjoissaksalaisten välinen ero. Itäsuomalaiset ovat eristäytyneempiä muista eurooppalaisista kuin länsisuomalaiset, ja länsisuomalaisten etäisyys itäsuomalaisiin on fiksaatioindeksillä mitattuna suunnilleen samanlainen kuin ruotsalaisiin. Joka tapauksessa geneettisesti länsisuomalaisiksi laskettavia uusimaalaisia ja itäsuomalaisia verrattaessa muihin eurooppalaisiin länsisuomalaisetkin sijoittuvat itäsuomalaisten vierustalle Euroopan laidalle. Länsi- ja itäsuomalaisilla esiintyy myös yhteistä geenipohjaa osoittavaa IBS-arvojen (identical by state) jakamista.
Länsi- ja itäsuomalaisten eroa selittää Itä-Suomen asutushistoria, joka aiheutti eristäytymistä, pullonkaulailmiötä ja geneettistä ajautumista. Eroon liittyy myös eroavaisuudet komponenttien osuuksissa. N on yleisin haploryhmä sekä idässä että suurimmassa osassa länttäkin, mutta idässä sen osuus saavuttaa huippunsa, kun taas lännessä havaitaan I-haploryhmän korkeampi osuus kuin idässä. Myös autosomaalisessa koostumuksessa itäsuomalaisilla on korkeampi siperialaisen komponentin osuus.
Genetiikka > Tautiperintö

Suomalainen tautiperintö tarkoittaa noin neljääkymmentä perinnöllistä sairautta, jotka ovat harvinaisia kaikkialla muualla paitsi Suomessa, ja osa on myös Pohjois-Ruotsissa huomattavasti yleisempiä kuin muualla maailmassa. Yleensä taudinkantajat tai heidän esi-isänsä ovat kotoisin tietyiltä alueilta. Suurin osa suomalaiseen tautiperintöön kuuluvista sairauksista on autosomaalisten geenien aiheuttamia ja resessiivisesti periytyviä, kaksi on X-kromosomissa resessiivisesti periytyviä ja kaksi autosomeissa dominoivasti periytyviä.  Tiettyä yksittäistä tautia sairastavia syntyy Suomessa alle kymmenen vuodessa.
Suomi oli 1960-luvulla maailman kärjessä keski-ikäisten miesten sydänkuolleisuudessa. Sydäntaudeissa on alueellisia eroja, ja ne ovat paljon yleisempiä Itä- ja Koillis-Suomessa kuin Lounais-Suomessa. Suomalaisten geeniperimän tuottama alttius sydänsairauksiin ei kuitenkaan poikkea muista kansoista.
Genetiikka > Suomalaisten fyysinen antropologia

Suomalaisten fyysistä antropologiaa tutkineen dosentti Markku Niskasen mukaan suomalaiset ovat geneettisesti kaukasideja eli eurooppalaisia. Tallinnan yliopiston antropologin Leiu Heapostin vuonna 2014 julkaiseman tutkimuksen mukaan suomalaiset ja virolaiset ovat eräitä maailman pitkäkasvuisimmista etnisistä ryhmistä. Tutkimuksessa mukana olleista ryhmistä vain suomenruotsalaiset olivat pidempiä. Suomalaisten nenät ovat keskimäärin toiseksi korkeimpia ja kapeimpia eri itämerensuomalaisista kansoista. Vain virolaisten nenät ovat korkeampia ja kapeampia, joskin merkittävä osa suomalaisistakin kuuluu kaikista korkea- ja kapeampinenäisten joukkoon. Muihin tutkimuksen etnisiin ryhmiin verrattuna vain unkarilaisilla ja suomenruotsalaisilla oli korkeammat ja kapeammat nenät. Tutkimus perustuu virolaisten antropologin Karin Markin vuosina 1955–1976 keräämään aineistoon. Tutkimukseen osallistui liki 13 000 ihmistä 133 eri etnisestä ryhmästä, ja siinä tarkasteltiin 32 eri piirrettä. Näistä ryhmistä 12 oli suomalais-ugrilaisia kansoja.
Alueelliset erot

Vakiintuneen jaottelun mukaisesti suomen murteet jakautuvat länsi- ja itämurteiksi. Myös Suomen kansankulttuuri jakautuu selvästi kahtia itäiseen ja läntiseen kulttuurialueeseen. Itä- ja länsisuomalaisten, tai Suomen eri heimojen, kuten hämäläisten ja karjalaisten välisiä kulttuurieroja ovat kuvanneet kirjallisuudessa niin Sakari Topelius kuin Volter Kilpikin. Maan sisäinen muuttoliike on tasoittanut kulttuurieroja, mutta monia eroja voidaan edelleen havaita itä- ja länsisuomalaisten välillä.
Alueelliset erot > Suomalaisten heimoja

Hämäläiset
Kainuulaiset
Karjalaiset
Pohjalaiset
Savolaiset
Varsinaissuomalaiset
(Lappalaiset)
Eräitä ulkosuomalaisten ryhmiä

Kveenit
Ruotsinsuomalaiset
Länsipohjalaiset
Metsäsuomalaiset
Venäjänsuomalaiset
Itäkarjalaiset
Inkerinsuomalaiset
Pietarinsuomalaiset
Kuolansuomalaiset
Siperiansuomalaiset
Amerikansuomalaiset
Kanadansuomalaiset
Brasiliansuomalaiset
Saksansuomalaiset
Australiansuomalaiset
Bakunsuomalaiset
Kirjallisuutta

Björklund, Krister ja Koivukangas, Olavi: Suomalaiset Euroopassa.  Turku:  Siirtolaisuusinstituutti, 2008.  ISBN 978-951-9266-94-7
Halonen, Tero; Aro, Laura ja Klinge, Matti: Suomalaisten symbolit.  Jyväskylä:  Atena, 2005.  ISBN 951-796-394-7
Hannula, Mika: Suomi, suomalaisuus, olla suomalainen.  Helsinki:  Like, 1997.  ISBN 951-578-522-7
Hannula, Mika: Suomalaisuudesta: erään sukupolven tarina.  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2007.  ISBN 978-952-5503-29-6
Isokangas, Antti: Mitä Suomi on? Keskustelua Suomesta ja suomalaisuudesta.  Helsinki:  Finland Promotion Board, 2010.  ISBN 978-952-5682-32-8
Korhonen, Teppo ja Anttila, Jorma: Mitä on suomalaisuus.  Helsinki:  Suomen antropologinen seura, 1993.  ISBN 952-9573-05-7
Niiniluoto, Yrjö: Mitä on olla suomalainen.  Helsinki:  Otava, 1958.
Suomalaisuuden juhlakirja.  Helsinki:  Suomalaisuuden liitto, 1997.  ISBN 952-9799-03-9
Tommila, Päiviö ja Pohls, Maritta: Herää Suomi: suomalaisuusliikkeen historia.  Kuopio:  Kustannuskiila, 1989.  ISBN 951-657-280-4
Uschanov, Tommi: Miksi Suomi on Suomi.  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-426-1
Vainio, Matti ja Savolainen, Pentti: Suomi herää: mistä on suomalaisuus tehty?  Helsinki, Jyväskylä:  Minerva, 2006.  ISBN 952-5591-52-2
Wuorinen, John H. ja Rautela, E. F.: Suomalaisuuden historia.  WSOY, 1935 Porvoo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomalaiset Wikimedia Commonsissa
Salmela, Elina: Genetic structure in Finland and Sweden : aspects of population history and gene mapping.  (Väitöskirja)  Helsingin yliopisto, 2012.  Teoksen verkkoversio Viitattu 20.4.2016.
Lappalainen, Tuuli: Human genetic variation in the Baltic Sea region: Features of population history and natural selection.  (Väitöskirja) Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio Viitattu 20.4.2016.
Junnellius, Marita: Suomen väestön geneettinen perusta ja sen tutkiminen.  (pro gradu)  Helsingin yliopisto, 1999.  Tiivistemä verkossa Viitattu 20.4.2016.
Finnica - Näkökulmia suomalaisuuden tutkimukseen ja ymmärtämiseen (Arkistoitu – Internet Archive) (seminaari Jyväskylässä 8.–9.4.1999)
Kemiläinen, Aira: Kansallinen identiteetti Ruotsissa ja Suomessa 1600–1700-luvuilla. Tieteessä tapahtuu, tammikuu 2004, 22. vsk, nro 8, s. 22–31.  ISSN 1239-6540  Julkaisun verkkoversio. (PDF)
| n k Suomen väestöryhmät |
| --- | --- |
Suomalaisten heimot:  hämäläiset  karjalaiset  lappalaiset  pohjalaiset  savolaiset  varsinaissuomalaiset  inkeriläiset 
Perinteiset kulttuuriset vähemmistöt:  juutalaiset  karjalaiset  romanit  saamelaiset  suomenruotsalaiset (ahvenanmaalaiset)  tataarit  vanhavenäläiset 
Muita etnisiä ryhmiä:  afrosuomalaiset  englantilaiset  intialaiset  irakilaiset  italialaiset  kiinalaiset  kosovolaiset  kurdit  latvialaiset  persialaiset  romanialaiset  saksalaiset  somalit  sveitsiläiset  thaimaalaiset  turkkilaiset  ukrainalaiset  unkarilaiset  venäläiset  vietnamilaiset  virolaiset 
Katso myös:  maahanmuuttajat Suomessa 
Suomalaisten esivanhempien lähtöalueena olleen Volga-joen maisemaa nykyisen Venäjän alueella.
Suomalaisten heimojen pääryhmien alueet noin vuonna 1150.
Muinaissuomalainen miehen asu Mikkelin Tuukkalan kalmiston löytöjen mukaan. Vuoden 1889 tulkinta.
Arvio itä- ja länsieuraasialaisten haploryhmien osuuksista suomalaisilla ja muilla uralilaisilla kansoilla.
Pääkomponenttianalyysi vuoden 2009 tutkimuksessa.
Suomalaisten geneettinen hienorakenne ennen 1950-lukua sekä murrealueet. Kartan oikealla puolella oleva puurakenne esittää populaatioiden välisiä suhteita geneettisen etäisyyden avulla mitattuna.
Astrid Thors

| Astrid Thors |
| --- | --- |

Maahanmuutto- ja eurooppaministeri
 Vanhasen II hallitus 19. huhtikuuta 2007 – 22. kesäkuuta 2010 Kiviniemen hallitus 22. kesäkuuta 2010 – 22. kesäkuuta 2011  
Kansanedustaja
 19. maaliskuuta 2003 –4. syyskuuta 2013  
Euroopan parlamentin jäsen
 11. marraskuuta 1996 – 19. heinäkuuta 2004  
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. marraskuuta 1957 (ikä 67) Helsinki
Ammatti:  juristi
Arvonimi: varatuomari
Puoliso:  Juhani Terho Antero Turunen (2004–)
Tiedot
Puolue:  Ruotsalainen kansanpuolue
Astrid Margareta Gunilla Thors (s. 6. marraskuuta 1957 Helsinki) on suomalainen RKP:n poliitikko ja entinen Suomen maahanmuutto- ja eurooppaministeri (2007–2011).  Thors toimi Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö Etyjin vähemmistövaltuutettuna 2013–2016.
Tausta

Koulutukseltaan Thors on oikeustieteen kandidaatti. Varatuomarin arvon hän sai vuonna 1986.
Astrid Thorsin vanhemmat ovat professori Carl-Eric Thors ja diplomiekonomi Kerstin Thors.
Poliittinen ura ja luottamustehtävät

Thors toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1996–2004. Hän sai kolmanneksi eniten ääniä Suomen europarlamenttivaaleissa 1999. Vuoden 2002 puoluekokouksessa Thors haastoi puheenjohtajavaalissa jatkokautta hakeneen Jan-Erik Enestamin, mikä oli RKP:ssä ensimmäinen istuvan puheenjohtajan haastaminen yli 60 vuoteen. Thors hävisi vaalin äänin 119–138. Thors valittiin eduskuntaan vuonna 2003 Uudeltamaalta, mutta kansanedustajan tehtäviä hoiti aluksi Christina Gestrin. Eduskunnassa Thors oli vuosina 2004–2007 perustuslakivaliokunnan, suuren valiokunnan ja lakivaliokunnan jäsen ja tulevaisuusvaliokunnan varajäsen.
Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Thors valittiin kansanedustajaksi Helsingin vaalipiiristä. Hänestä tuli Vanhasen II hallituksen maahanmuutto- ja eurooppaministeri. Vuoden 2008 kuntavaaleissa hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon kaudelle 2009–2012 ja 2012 kuntavaaleissa hän uusi paikkansa. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Thors voitti vain 91 äänellä eduskuntaan uudelleen pyrkineen Jörn Donnerin ja sai näin RKP:n ainoan paikan Helsingin vaalipiiristä.
Thors jätti eduskunnan syyskuussa 2013 aloittaessaan kolmivuotisen pestin Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö Etyjin vähemmistövaltuutettuna. Thorsin tilalle eduskuntaan nousi Jörn Donner. Thors erosi myös Helsingin kaupunginvaltuustosta, jossa hänen paikkansa sai Nils Torvalds. Thorsin Etyjin pestiä ei kuitenkaan jatkettu Venäjän vastustuksen vuoksi vuoden 2016 elokuussa.
Thors oli ennen ministerin tehtäviään Suomen Pakolaisneuvonta ry:n puheenjohtaja, Suomen Atlantti-Seuran hallituksen jäsen ja muun muassa Åbo Akademin ja Svenska Handelshögskolanin säätiöiden valtuustojen jäsen. Hän on myös toiminut Föreningen Konstsamfundetin hallituksen jäsenenä. Thors sai vuonna 2007 Folktingetin hopeisen ansiomitalin.
Astrid Thors toimii Taideyliopiston hallituksen varapuheenjohtajana 2018–2021.
Ministerin ura

Thors oli Suomen maahanmuutto- ja eurooppaministeri huhtikuusta 2007 kesäkuuhun 2011. Hän halusi edistää järjestelmää, joka houkuttelee ulkomaista työvoimaa Suomeen ja kehittää maahanmuuttoa maahanmuuttajien ehdoilla. Hän piti pakolaisten pakkosijoittamista kuntiin mahdollisena, mikäli kunnat eivät suostu vapaaehtoiseen vastaanottamiseen.
Joulukuussa 2010 30-vuotias mies tuomittiin 80 päiväsakkoon kunnianloukkauksesta, laittomasta uhkauksesta ja kiihottamisesta kansanryhmää vastaan. Hän oli perustanut Facebookiin ryhmän nimeltä ”Olen valmis istumaan muutaman vuoden Astrid Thorsin taposta!”.
Ministerin ura > Uusi ulkomaalaislaki

Thors esitteli maahanmuuttoministerinä loppuvuonna 2007 hallituksen esityksen ulkomaalaislain muuttamisesta. Alkuvuonna 2008 uuden ulkomaalaislain esittelyvaiheessa edellisen hallituksen vastaava ministeri Kari Rajamäki arvosteli jyrkin sanoin Thorsia ja uutta ulkomaalaislakia liian lepsuksi. Eduskunnassa, myös hallituspuolueissa, esitystä pidettiin liian sallivana ja tulkinnanvaraisena.
Maahanmuuttoviraston ylijohtaja Jorma Vuorio kummasteli lakiesitystä. kokoomusnuoret vaativat Thorsin eroa ulkomaalaislain muutosehdotuksen vuoksi.
Joulukuussa 2012 hallintovaliokunta torjui tulkinnanvaraisimmat osat hallituksen esityksestä ulkomaalaislain muutokseksi. Hallintovaliokunnan tekemät muutokset kelpasivat Thorsille, eikä asiaan liittynyt hallintovaliokunnan puheenjohtaja Tapani Töllin mukaan dramatiikkaa. Thorsin blogikirjoituksen mukaan valiokunta ei muuttanut lakiesitystä tiukempaan suuntaan.
Ministerin ura > Lobbaus nuuskan puolesta

Joulukuussa 2008 Thors toi EU-kokousmatkaltaan Suomeen nuuskaa protestoidakseen EU:n nuuskapolitiikkaa vastaan. Hän esitteli ostoksiaan ulkoministerien kokouksen yhteydessä pidetyssä lehdistötilaisuudessa Brysselissä. Tiedotusvälineille Thors sanoi nuuskan olevan ”vaarattomampaa kuin tupakka”. EU:n terveyskomissaari Androulla Vassiliou ojensi nuuskan vapauttamista kampanjoivaa Thorsia palaamaan unionin tupakkadirektiivin linjoille.
Peruspalveluministeri Paula Risikko kummeksui Thorsin nuuskamyönteisiä lausuntoja. Suomen Kuvalehti nimesi Thorsin Viikon Valopääksi nuuskan lobbauksen johdosta. Vain kymmenen päivää Thorsin nuuskaprotestin jälkeen sosiaali- ja terveysministeriön tupakkapoliittisia lakimuutoksia ja toimia valmisteleva työryhmä esitti nuuskan maahantuonnin, myynnin ja muun luovuttamisen kieltämistä.
Vaalimenestys > Europarlamenttivaalit

1996: 39 666 ääntä (1,7 % koko maan äänistä)
1999: 81 092 ääntä (6,5 % koko maan äänistä)
Vaalimenestys > Eduskuntavaalit

2003: 5 311 ääntä (Uudenmaan vaalipiiri)
2007: 5 938 ääntä (Helsingin vaalipiiri, 1,9 % Helsingin äänistä)
2011: 4 983 ääntä (Helsingin vaalipiiri, 1,4 % Helsingin äänistä)
Vaalimenestys > Kunnallisvaalit

2008: 2 480 ääntä (Helsinki)
2012: 2 298 ääntä (Helsinki)
Sidonnaisuuksia > Luottamustehtäviä

Patria Industries Oyj:n neuvottelukunta 2004-2007
Svenska Finlands folkting (Suomenruotsalaiset kansankäräjät) (pj) 2005-2007
Unga Teaternin hallitus (pj) 1994-1999
Uudenmaan kalastajaliitto (pj) 1998-2001
Victoriastiftelsenin hallitus (pj) 2004-
Suomen Unicef (pj) 2000-2005
Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 2009–2013
Suomen  Pakolaisneuvonnan puheenjohtaja 2007
Suomen Lastenhoitoyhdistyksen hallituksen jäsen 1995-2007
Yleisradion hallintoneuvoston jäsen 2006-2007
Suomen Atlanttiseuran hallituksen jäsen 2005-2007
Paasikiviseuran hallituksen jäsen
Rkp:n nuorisojärjestön Svensk Ungdom puheenjohtaja 1981-1983
Ruotsalaisen kansanpuolueen (RKP) varapuheenjohtaja 1992-2000
Pohjoismaiden nuorisokomitean puheenjohtaja 1985-1986
Maanmittauslaitoksen johtokunta 1991-1996
OKO:n hallintoneuvoston jäsen 1997-2006
Föreningen Konstsamfundet r.f.:in jäsen 1996-
Åbo Akademin säätiön edustajiston jäsen 1997-
Sidonnaisuuksia > Hallintotehtävät merkittävissä järjestöissä

Victoria-säätiön hallitus, pj.
Konstsamfundet
Arcada-säätiön hallintoneuvosto
Åbo Akademin säätiön valtuuskunta
Svenska Handelshögskolanin säätiön valtuusto
Juthbacka-säätiön hallitus