Hasan-i Sabbah
Elämäkerta > Alamut

Persiaan paluunsa jälkeen Hasan teki lähetystyötä (dawa) matkustelleen ympäri maata. Toisaalta samalla pyrki keräämään tietoa seldžukkien sotilaallisesta suorituskyvystä suunnitellen toimintaa näitä vastaan. Hasanilla oli useita syitä toiminnalleen. Seldžukit olivat ensinnäkin sunnalaisia ja he uhkasivat ismailiittisia fatimideja ja pyrkivät pääsemään eroon šiialaisuudesta omassa valtakunnassaan. Hasanilla oli mahdollisesti myös kansallismielisiä vaikutteita. Seldžukit olivat persian valtaväestöstä poiketen turkkilaisia. Hasanin sanotaan viitanneen heihin djinneinä, kun taas tavalliset kansat olivat Aadamin jälkeläisiä. Persialainen aate näkyi myös arabian kielen korvaamisena persialla myöhemmin Hasanin hallitsemilla alueilla.
Vuodesta 1087 lähtien Hasan oli keskittynyt etenkin Deylamin alueelle. Seutu oli kaukana seldžukkien valtakeskuksista ja sunnalaisista hallitsijoista poiketen myös syvästi šiialainen. Vuonna 1088 hän löysi Elbursvuorilla sijaitsevan Alamutin linnan, josta hän kaavaili tukikohtaansa. Linna ei kuitenkaan ollut hylätty, vaan sitä hallitsi eräs Mahdi-niminen šiia. Hasan sai kuitenkin käännytettyä ympäröivän maaseudun ismailiiteiksi. Syyskuussa 1090 Hasan salakuljetettiin sisälle linnaan. Hasan kieltäytyi tämän jälkeen lähtemästä ja kun Mahdi katsoi olevansa kyvytön vastustamaan Hasania ja tämän kannattajia, hän päätti lähteä omasta linnastaan vapaaehtoisesti. Korvaukseksi hän sai Hasanilta 3 000 kultadinaaria. Koska Mahdi oli saanut linnansa aikanaan seldžukeilta, merkitsi sen valtaus nyt myös suoraa vastarintaa heitä vastaan. Alamutin linnan valtausta pidetään nizarien oman valtion perustamishetkenä. Linnan valtauksen jälkeen Hasan keskittyi vahvistamaan sen puolustusvarustuksia, sekä kehittämään Alamutin laakson maataloutta. Hän laajensi myös alueitaan perusten Rudbarin seudulle muita linnoituksia. Qohestanissa hän tuki paikallisia kansannousuja seldžukkeja vastaan ja samalla nizarit saivat tukikohtia myös täältä. Seldžukit pyrkivät iskemään takaisin, mutta heidän valtakuntansa oli hajanainen. Hasan alkoi myös hyödyntää salamurhia sotilaallisesti ylivoimaisia vastustajiaan vastaan. Ismailiitit tulivatkin myöhempinä vuosina tunnetuksi assassiineina. Ensimmäinen heidän murhaamansa henkilö oli visiiri al-Mulk.
Kun al-Mustansir kuoli vuonna 1094 ismailiitit jakautuivat kahteen leiriin perimmyyskiistassa. Hasan tuki entiseen tapaansa al-Mustansirin vanhinta poikaa Nizaria, jonka mukaan hänen ryhmittymänsä tuli tunnetuksi nizareina. Fatimidien johtoon nousi kuitenkin nuorempi poika al-Mustali, minkä johdosta Hasan katkaisi välinsä fatimideihin. Nizar oli Alamutin ismailiittien muodollinen johtaja aina kuolemaansa saakka vuonna 1095, jonka jälkeen Hasanista tuli paitsi käytännössä nizarien uskonnollinen johtohahmo. Virallisesti hän eik kuitenkaan koskaan väittänyt olevansa ismailiittien niin sanottu piilotettu imaami, jonka paluuta ismailiitit odottivat. Häneen suhtauduttiin kuitenkin yhdyssiteenä piilotettuun imaamiin ja näin todisteena tämän olemassaolosta. Piilotetun imaamin uskottiin palaavan Hasanin kuolemaa seuraavien neljän vuosikymmenen aikana. Hasan alkoi myös lähettää lähetystöntekijöitä Syyriaan, jossa nizarien onnistui vuosikymmeniä myöhemmin vallata useita tukikohtia itselleen. Hasan sairastui vuonna 1124 ja hän tarvitsi itselleen seuraajan. Seuraajakseen hän nimitti Buzurgummid-nimisen miehen. Hasan kuolivähän aikaa sairastumisensa jälkeen 12. kesäkuuta 1124. Hänet haudattiin Alamutiin, jossa hänen oli myöhemmin vuosikymmenten ajan pyhiinvaelluskohde. Lopulta yli sata vuotta myöhemmin mongolit tuhosivat Alamutin.
Hasan-i Sabbah (oik.) ja hänen seuraajiaan teoksessa vuoden 1310 paikkeilta.
Alamutin linnan rauniot nykyisin.