stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Torppari
Torpparikysymys

Torppareiden määrän nopea kasvu, torppien perustamisen vaikeutuminen ja metsien arvon nousu nostivat torpparikysymyksen merkittäväksi yhteiskunnalliseksi kiistaksi 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Torpparisopimuksen ehdot ja vaadittu vuokra, taksvärkki, saattoivat olla torpparille kohtuuttomat. Osa vuokrasuhteista perustui ainoastaan suullisiin sopimuksiin, jolloin sopimusehtoja saatettiin kiristää kesken kauden. Torpparilla ei välttämättä ollut minkäänlaista irtisanomissuojaa vuokranantajan häätöä vastaan. Kun torpista oli kysyntää enemmän kuin tarjontaa ja kun vaatimus päivätöistä muutoinkin kasvoi, se johti sopimusehtojen kiristymiseen ja tätä kautta torpparien tyytymättömyyden ilmaisuihin jo 1800-luvun puolivälistä lähtien. 1900-luvun ensimmäisinä vuosina Suomessa nähtiin lukuisia torpparilakkoja. Kuuluisiksi muodostuivat Laukon kartanon häädöt vuonna 1907.
Torppareiden aseman aiheuttamaa kiistaa pidetään yhtenä syynä Suomen sisällissodan syttymiseen vuonna 1918. On myös katsottu, että tilattoman väestön kysymys oli enemmänkin ideologinen kuin taloudellinen ongelma, sillä torppareiden elintaso parani melkoisesti 1800-luvun kuluessa, eikä muukaan tilaton väestö kärsinyt työn puutetta (vaikkakaan heidän asunto-olonsa eivät aina olleet kunnossa).
Torpparilaitoksen lakkauttaminen

Suomalaiset torpparit järjestäytyivät keväällä 1906 Tampereella järjestetyssä ensimmäisessä yleisessä torpparikokouksessa. Vuonna 1909 heidän hankalaa asemaansa pyrittiin parantamaan säätämällä maanvuokra-asetus, joka edellytti kirjallisten vuokrasopimusten solmimista, sekä määräsi vuokra-ajan minimipituudeksi 50 vuotta, maksimipituuden ollessa sata vuotta. Vuokraajalla oli myös oikeus saada korvausta torppaan tekemistään parannuksista. Kuntiin perustettiin maanvuokralautakunnat valvomaan vuokrasopimusten lainmukaisuutta ja ratkomaan niitä koskevia riitoja. Asetuksessa ei kuitenkaan ollut mukana torpparien toivomaa mahdollisuutta vuokra-alueiden lunastamisesta itsenäisiksi tiloiksi.lähde?
Vanhat vuokrasopimukset oli laadittava määräajan kuluessa uuden asetuksen mukaiseen kirjalliseen muotoon, muuten ne raukesivat. Maanomistajilla ei kuitenkaan ollut velvoitetta sopimusten uusimiseen. Määräajan lähestyessä loppuaan vanhoja sopimuksia oli uusittu vain vähän, sillä maanomistajat eivät olleet halukkaita pitkäaikaisiin vuokrasopimuksiin. Suurinta osaa torppareita uhkasi häätö. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vanhojen sopimusten uusimiselle asetetun määräajan päättyminen kuitenkin lykättiin Venäjän keisarin 14. lokakuuta 1915 antamalla manifestilla sodan jälkeiseen aikaan.
Vuonna 1918 säädetty torpparilaki (135/1918) oikeutti vuokratilalliset halutessaan lunastamaan tilansa itselleen. Lakia täydennettiin vuosina 1919 ja 1922. Torpparilain perusteella lunastettiin 1940-luvulle mennessä 45 000 tilaa itsenäisiksi.
Torpparit fiktiossa

Väinö Linna kuvaa Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogiassaan torppariperheen elämää torpan perustamisesta ja raskaasta raivaustyöstä itsenäisen maatilan lunastamiseen saakka. Teoksessa Linna kutsuu muutamaan otteeseen torpparilaitosta maaorjuudeksi. Trilogia on myös filmatisoitu Edvin Laineen ohjauksessa kaksiosaiseksi elokuvaksi Täällä Pohjantähden alla (1968) sekä Akseli ja Elina (1970). Historiantutkija Viljo Rasilan mukaan torpparien asema Suomen sisällissodan punaisten joukossa ei kuitenkaan ollut niin keskeinen kuin Linna esittää, vaan suurempi osa punaisista kuului maaseudun työväestöön, ja torpparilaitos instituutiona oli Suomen sisällissodan aikoihin jo väistymässä.lähde?
Tunnettuja torppia

Eräitä tunnettuja torppia ja torpiksi kutsuttuja muita rakennuksia:
Fanjunkarsin torppa, Siuntio, kirjailija Aleksis Kiven asuinpaikka vuosina 1864–1871 (sotilastorppa, alkuperäinen rakennus tuhoutunut, korvattu jäljitelmällä)
Kalan torppa, Kauhava, museo (alkuperäinen rakennus korvattu samannäköisellä mökillä)
Lepikon torppa, Pielavesi, presidentti Urho Kekkosen syntymäkoti (ei ollut torppana Kekkosen elinaikana)
Niemelän torppa, Konginkankaalta Helsingin Seurasaaren ulkomuseoon siirretty  museopihapiiri
Paikkarin torppa, Sammatti, Elias Lönnrotin lapsuudenkoti
Ungelon torppa, kirjailija Yrjö Kokon kirjailijakoti (ei ole ollut torppana)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torppari Wikimedia Commonsissa
Torpparilaitos Suomessa Nurmijärven sukututkijat. Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 25.12.2006.
| n k Suomen säädyt |
| --- | --- |
Aatelisto:  Rälssi  Ruotsin aateli  Suomen aateli  Aateliskirje 
Papisto:  Turun ja Suomen arkkipiispat 
Porvaristo:  Valtaporvarit 
Talonpojat:  Rusthollarit 
Rahvas:  Itselliset  Lampuodit  Loiset  Muonamiehet  Mäkitupalaiset  Torpparit 
Puolangan Auholla sijaitseva kunnostettu Tiaisen torppa.
Someron torppamuseo kuvaa suurehkoa somerolaista torppaa 1800-luvulla.
Simon Tšikovani

Simon Tšikovani (georg. სიმონ ჩიქოვანი, 27. joulukuuta 1902 – 24. huhtikuuta 1966) oli georgialainen runoilija, joka aloitti georgialaisen futuristiliikkeen johtajana ja päätyi neuvostohallinnon hahmoksi.
Elämäkerta

Tšikovani syntyi lähellä Martvilin kaupunkia ja sai koulutuksensa Kutaisin reaalikoulussa sekä Tbilisin valtionyliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1922. Teini-ikäisenä hänet liitettiin nuorten georgialaisten sybolistien ryhmään Siniset sarvet.  Vaikka hän oli kaukana kaikesta "proletaaritematiikasta", hän liittyi orastaviin "vasemmistorunoilijoihin" ja nousi heidän puhemiehekseen. Vuonna 1924 hänet pidätettiin ja lähes ammuttiin kävelyretkellä Kakhetiin, neuvostovaltaa vastaan suunnatun elokuun kansannousun jälkeisen punaterrorin aikana. Vuosina 1924–1929 hän tuotti kaksi runosarjaa (Pikrebi Mtkvaris piras, georg. ფიქრები მტკვრის პირას, "Ajatus Mtkvarilla", 1925; Mdzolod leksebi, georg. მხოლოდ ლექსები, "Vain runoja", 1930), jotka toivat hänelle mainetta yhtenä 1900-luvun omaperäisimmistä georgialaisista runoilijoista. Brittiläisen tutkijan Donald Rayfieldin sanoin "suurin osa on energisiä ja provokatiivisia whitmanilaisia runoja, jotka pilkkaavat ja satirisoivat vanhempaa runoilijasukupolvea: Tšikovani kantoi Majakovskin manttelia". Vuodesta 1924 hän toimitti pahamaineista furturistilehteä H2SO4 ("rikkihappo") ja ohjasi hyökkäyksensä aikaisempia kumppaneita vastaan Siniset sarvet -ryhmästä, erityisesti Titsian Tabidzea ja Paolo Iašvilia.
Vuodesta 1930 eteenpäin hän otti etäisyyttä innovatiiviseen futurismiinsa ja toi työnsä lähemmäksi ideologisesti hyväksyttäviä isänmaallisia säkeitä ja rakkausrunoja, tukahduttaen kaikki viittaukset aiempaan, monipuoliseen tuotantoonsa, erityisesti vuoden 1937 suuren puhdistuksen aikana, jossa hänen veljensä ammuttiin. Hän toimi Georgian kirjailijaliiton sihteerinä vuosina 1930–1932, sen johtajana vuosina 1944–1951 ja korkeimman neuvoston edustajana vuosina 1950–1954.
Trudshøj

| Trudshøj |
| --- | --- |
 Hautakummusta löydetty vaunu Tanskan kansallismuseon näyttelyssä
Sijainti
 Trudshøj
Koordinaatit:  55°3′57″N, 11°56′20″E
Valtio:  Tanska
Paikkakunta:  Vordingborg
Historia
Tyyppi:  hautakumpu
Ajanjakso:  pronssikausi, periodi III 
Kulttuuri:  Skandinavian pronssikausi
Merkitys:  Skallerupin vaunun löytöpaikka 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Trudshøj on Skandinavian pronssikauden periodilta III oleva hautakumpu, joka sijaitsee Vordingborgin Udbyssä Skallerupin lähellä Sjællannissa Tanskassa. Seutu on merellistä seutua, ja peltoalueen mäkien huipuilta näkyy Smålandshavetin yli Falsterin ja Lollandin rannoille asti. Noin 5 kilometrin säteellä sijaitsee lähes 200 muuta hautakumpua.
Hautakumpu

Vuonna 1876 mitattiin hautakummun halkaisijaksi 31,39 metriä, vuonna 1895 mitattiin sille 37,66 metriä ja vuonna 1945 enää 30 metriä. Myös kummun korkeudeksi on saatu erilaisia arvoja. Ne ovat vastaavassa järjestyksessä 6,27 metriä, 7,53 metriä ja 6 metriä.
Dehn-Nielsen mainitsee kirjassaan, että hautakumpu olisi ollut aikanaan 9,5 metriä korkea. Yleensä ilmoitetaan kuitenkin maltillisia lukemia, kuten esimerkiksi 44 metriä halkaisijaltaan ja 7,5 metriä korkeutena. Totuutta ei koskaan saada tietää. Kuten hyvin monille hautakummuille on käynyt, on tämäkin kumpu kaivettu sisältämänsä maa-aineksen vuoksi. Silti ei voi olla huomaamatta, että hautakumpu on ollut tavallista suurempi.
Historiaa

Keväällä 1895 kaivoi omistaja hautakummusta maata ja silloin hän löysi romahtaneen kivipaasiarkun jäänteet, jossa oli pronssiesineitä. Hän ilmoitti löydöstään Kansallismuseolle. Vuonna 1895 tuli G. Sarauw Kansallismuseosta tutkimaan Trudshøjstä löytyviä muita jäänteitä ja samalla dokumentoimaan löytöpaikan. Hän näki jo puoliksi kaivetun hautakummun ja keräsi keräsi talteen vainajan henkilökohtaiset hauta-antimet ja vaunun sirpaleet. Hautakumpu rauhoitettiin vuoden 1937 lain avulla, mutta kummun jäänteitä ei ole tutkittu.
Arkkuhauta

Kun hautakummun omistaja kaivoi kumpua, hän pääsi kummun keskivaiheille. Siellä hän törmäsi kaksi metriä korkeaan kivilatomukseen, jonka alta löytyi jänteet noin 4 metriä pitkästä paasiarkusta. Alueen kummassakin päässä sijaitsi pystyssä leveät kivipaadet. Omistaja tyhjensi tämän kivisen arkun hautamateriaalista ilman Kansallismuseon henkilöiden läsnäoloa. Hauta sisälsi pronssista valmistetun Skallerupin vaunun jäännökset. Lisäksi löytyi vainajalle kuuluneita henkilökohtaisia esineitä: kultainen käsirengas, partaveitsi, jossa on hevosenpääkahva, pronssiveitsi, pinsetit ja pronssimiekka, jossa oli ollut orgaaninen kahva. Muista esineistä oli jäljellä pelkkiä katkelmia. Vainajasta oli jäljellä vain hammas ja luunpalanen. Vainajan vaatteista löytyi vain kankaanpalanen. Muita esineitä edustivat palanen nahkaa, sarven kappale ja puunkappale. Tutkijat ovat varsin yksimielisiä, että haudattu vainaja oli sukupuoleltaan mies. Esineet oli ajoitettu pronssikaudelle Monteliuksen periodille III, joka vastaa kalenterivuosina 1300–1100 eaa.
Hauta-arkku muodostui kivillä rajatusta alueesta. Kivet oli ilmeisesti ladottu nojaamaan joko tammiarkkuun, kuten tehtiin yleisesti vielä sata vuotta aiemmin, tai sitten lauta-arkkuun. Arkusta ei ole maatuessaan jäänyt jäljelle arvioinnin kannalta mitään hyödyllistä. Tiedetään kuitenkin, että se oli valmistettu tammesta. Arkku oli ilmeisesti asetettu pieneen syvennykseen maanpinnassa. Sitten arkku tuettiin kummaltakin sivulta toista metriä korkealla kivilatomuksella. Arkun kumpaankin päähän nostettiin vielä metrin korkeat paadet. Tähän arkkuun koottiin vainajan palaneet luut ja ne laitettiin Skallerupin vaunuun. Vaunu oli sijoitettuna itäpäähän hautaa. Keskelle hauta-aluetta oli auki levitettynä lehmännahka, jonka päällä sijaitsi kultainen rengas, pronssimiekka haudan suuntaisena ja muut tavarat. Vaikka hauta-alueen peittämisestä ei löytynyt havaintoja, on sillä todennäköisesti ollut kate. Kate on myöhemmin romahtanut alas ja murskannut allensa kaiken haudassa olevan ja erityisesti vaunun.
Trimble Solutions

| Trimble Finland Oy |
| --- | --- |
Tunnuslause:  Transforming the Way the World Works
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
ISIN:  FI0009008833
Perustettu:  1966
Toimitusjohtaja:  Jari Heino
Kotipaikka:  Espoo, Suomi
Toimiala:  tietotekniikka
Tuotteet:  ohjelmistot
Liikevaihto:   115,8 milj. € (2018)
Tilikauden tulos:   3,4 milj. € (2018)
Henkilöstö:   402 (2018)
Omistaja:  Trimble Inc.
Kotisivu:  www.tekla.com/fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ohjelmistoyritys Trimble Solutionsin entinen pääkonttori Espoon Pohjois-Tapiolassa (Kehä I:n vieressä).
Trimblen nykyinen toimisto Espoon Leppävaarassa.
Trimble Finland Oy (ent. Trimble Solutions Oy) on ohjelmistotalo, joka on osa kansainvälistä monialayhtiötä Trimble Inc:iä. Yritys valmistaa kansainvälisille markkinoille tarkasti rajatulle asiakaskunnalle tarkoitettuja mallipohjaiseen olioteknologiaan perustuvia suunnitteluohjelmistoja ja tietojärjestelmiä.
Yritys perustettiin vuonna 1966 Helsingissä nimellä Teknillinen laskenta Oy, ja liiketoimintanimeksi vakiintui Tekla. Yrityksen nimi vaihtui Tekla Oy:ksi vuonna 1980 ja vuonna 2000 yritys listautui Helsingin pörssiin. Trimble Finland Oy perustettiin vuonna 2011 Trimble Inc:n tytäryhtiöksi. Se osti 311 miljoonan euron arvoisen Tekla Oyj:n heinäkuussa 2011. Tekla Oyj toimi Trimble Solutions Oy:n nimellä vuosina 2011-2024. Yrityksen nimi muuttui heinäkuussa 2024 Trimble Finland Oy:ksi.
Yrityksen Suomen toimisto sijaitsee Espoon Leppävaarassa ja pääkonttori sijaitsee Yhdysvalloissa, Coloradon osavaltion pääkaupungissa Denverissä.
Ohjelmistot

Yhtiön kaikki ohjelmistotuotteet liittyvät suunnitteluun. Ohjelmistot soveltavat kolmiulotteista suunnittelua, ja suunnitteluobjekteihin on tyypillisesti integroitu myös paikkatieto.
Tekla Structures on rakennesuunnitteluohjelmisto, jonka osuus yhtiön liikevaihdosta on merkittävin. Ohjelmiston avulla saadaan aikaan  IFC-standardin mukainen rakennuksen rakenteiden tietomalli. Käyttäjiä on noin 80 maassa.
Tekla Solutions -tarjonta koostuu infra- ja energiatoimialoille suunnatuista kokonaisuuksista yhtiön sovelluksia ja palveluja. Tarjonta on suunnattu energianjakelun, julkishallinnon sekä infrarakentamisen ja vesihuollon toimijoille. Energianjakelualalla näitä ovat sähkö- ja kaukolämpöyhtiöt, sähköyhtiöiden käyttökeskukset sekä useita jakeluverkkoja ylläpitävät monialayhtiöt; kaasuverkkojen parissa työskentelevät yritykset; ja valokuituverkkoja ylläpitävät yritykset. Teklan ratkaisut julkishallinnolle on tarkoitettu erityisesti kunnalliseen rakennusprosessiin liittyville organisaatioille. Infrarakentamisen ja vesihuollon alalla tarjonta on suunnattu yrityksille, jotka työskentelevät teiden, katujen, rautateiden, siltojen, ja vesi- ja viemäriverkostojen parissa.
Tekla Solutions -ratkaisut lanseerattiin alkuvuodesta 2011, ja ne korvasivat yhtiön X-alkuiset tuotteet. Myös Tekla BIMsight julkaistiin vuoden 2011 alussa.
Tekla myi toukokuussa 2007 Puolustusvoimille ohjelmistotuotteita tehneen Defence-yksikkönsä liiketoiminnan Patria Oy:lle 2,35 miljoonalla eurolla.
Palveluliiketoiminta

Tekla tarjoaa erillisinä palveluina tuotteisiinsa liittyvää käytöönottopalvelua, asiakastukea, koulutusta ja konsultointia.
Hallinto ja omistus

Yhdysvaltalainen Trimble Navigation teki toukokuussa 2011 julkisen ostotarjouksen Teklan osakkeista, ja yritys siirtyi Trimblen omistukseen heinäkuussa 2011. Sitä ennen yhtiön osakkeista huomattavan osan, lähes 40 prosenttia omisti Gerako Oy. Muut suuromistajat olivat Skandinaviska Enskilda Banken (8,4 %), Nordea (8,0 %), Tapiola-ryhmä (4,6 %) ja Ilmarinen.
Tekla poistui Helsingin pörssin listalta helmikuussa 2012.
Yrityksen toimitusjohtajana on toiminut toukokuusta 2013 lähtien Timo Keinänen.
Tunnustuksia

Yritys sai tasavallan presidentin kansainvälistymispalkinnon vuonna 2009.
Aiheesta muualla

Yrityksen kotisivut
Seppo Tamminen: Reikäkorteista tuotemallinnukseen: 40 vuotta Teklan ohjelmistoja. Tekla Oyj 1966–2006. Tekla, 2006. ISBN 952-92-0900-2.
Noitavainot Ruotsin valtakunnassa

Saksalainen kuparipiirros Moran vuoden 1670 noitavainoista.
Puupiirros vuodelta 1508 kuvaa rangaistuksia noituudesta.
Noitavainot Ruotsin valtakunnassa sijoittuvat pääsääntöisesti 1660–1680-luvulle. Tämä suurten noitavainojen vaihe tunnetaan Ruotsissa nimellä det stora oväsendet. Ruotsin valtakunnassa ei ollut kirkollista inkvisitiota, sen sijaan noitaoikeudenkäynnit käytiin maallisissa tuomioistuimissa. Syytettyjen kidutus oli valtakunnan lain vastaista, ja sitä käytettiinkin vain harvinaisissa poikkeustapauksissa.
Aikalaiskokemuksessa ei ilmennyt varsinaisia noitavainoja siinä muodossa, jossa ne näyttäytyvät nykyihmiselle, vaan samassa kylässä tai kaupungissa asuvat ihmiset vain yksinkertaisesti epäilivät toisiaan noituudesta. Noitavainoja on nykyisin pidetty nimenomaisesti noitiin kohdistuvana vainona. Aikalaisten käsitys asiasta oli toisenlainen: he uskoivat olevansa itse noitien vainoamia. Yleensä ihmiset kuvittelivat, että noituudesta syytetty oli aiheuttanut heille haittaa toistuvilla vahingonteoilla, ja epäilyksiään he esittelivät yleensä laveasti oikeudelle. Oleellista noitasyytöksen hyväksymiselle oli noitumisen motiivin löytyminen. Mikäli sellaista ei löydetty, syyte saatettiin hylätä. Pitkään jatkuneita naapurusten riitoja, joihin oli liitetty noituusepäilyjä, käsiteltiin oikeudessa kuin mitä tahansa riita- tai rikostapauksia.
Noitavainoja on nyky-yhteiskunnassa usein käytetty vertauskuvana vallanpitäjien pahuudesta, naisiin kohdistuneesta väkivallasta tai epätasa-arvosta. 1600-luvulla talonpoikaisväestö, jonka jäsenistä pelkästään Ruotsin valtakunnassa teloitettiin yli 400 henkeä, ei kuitenkaan pitänyt noitavainoja esivallan harjoittamana hirmuvaltana. Pikemminkin kansa yleisesti vaati teloituksia aktiivisemmin kuin hallitsijat. Aatelisten näkökulmasta noitaoikeudenkäynnit olivat kaukainen ja vähäpätöinen asia.
Lainsäädäntö > Oikeuskäytäntö

Taikuuden kieltävien lakien valvonta ei kuitenkaan historiantutkijoiden mukaan ollut johdonmukaista. Esimerkiksi vuonna 1593 kuningas Kaarle IX vapautti muutaman tukholmalaisen noitavaimona pidetyn naisen, koska kuninkaan mukaan naiset olivat voineet tunnustaa pelkkiä harhoja ja kuvitelmia ja heidän teloittamisensa olisi ollut sopimatonta ilman tarkempaa tutkintaa. Ruotsin valtakunnan oikeuslaitos ei käytännössä tuntenut taikuutta juuri lainkaan ennen 1660-lukua, mutta tuon vuosikymmenen aikana tilanne muuttui. Suomessa aina 1660-luvulle asti kohdeltiin oikeudessa syytettyjen noita- ja taikatekoja sen mukaan, minkälainen vaikutus teolla oli ollut. Lisääntynyt noitalainsäädäntö ei ollut oma erityinen ilmiönsä, vaan liittyi laajempaan yleiseen rikosoikeudelliseen kehitykseen. Lakia ei yleensä kuitenkaan sovellettu koko ankaruudessaan, ja kuolemantuomioita lievennettiin yleisesti. On epäilty, ettei lakia olisi edes tarkoitettu kirjaimellisesti noudatettavaksi, vaan että se olisi toiminut pelotteena. Alamaiset eivät tienneet, kenet esivalta eli viime kädessä kuningas armahtaisi.
Noitalait olivatkin noitavainojen välttämätön mutta eivät yksinään riittävä edellytys. Suuret noitavainot eivät voineet alkaa ennen kuin kansanomaiset taiat ja noitatavat oli julistettu rikoksiksi, mutta noitavainojen ei voida kuitenkaan katsoa alkaneen noituudesta ja taikuudesta säädettyjen lakien seurauksena, eivätkä ne päättyneet lain muuttumiseen. Ruotsin valtakunnan vuoden 1734 lain mukaan toisen surmaaminen taikka terveyden tai omaisuuden vahingoittaminen noituudella oli edelleenkin kuolemanrangaistuksen alainen teko, mutta lakia ei noudatettu, eikä edes vahingoittavasta noituudesta ollut annettu tuolloin kuolemantuomioita vuosikymmeniin. Rikoslaista poistettiin maininnat noituudesta vasta 1779. Suomen rikos­laissa, joka säädettiin vuonna 1889, oli ammattitietäjän ja -taikojan toimi kielletty ja siitä säädettiin sakkorangaistus:
»Joka maksusta harjoittaa tietäjäntointa, loihtimista tahi muuta senkaltaista taikausta, vetäköön sakkoa enintään kaksisataa markkaa.»
Pykälä säilyi muuttumattomana vuoteen 1998, jolloin se kumottiin merkityksettömänä. Taikauskon torjumiseen rikoslailla ei ole enää yhteiskunnallista tarvetta. Herkkäuskoisten ihmisten erehdyttäminen voi kuitenkin eräissä tapauksissa täyttää petoksen tunnusmerkistön.
Lainsäädäntö > Kidutus

Ruotsin valtakunnanlaissa, sekä maanlaissa että tuomarinohjeissa, kiellettiin kidutus. Kidutusta kuitenkin joskus harvoin käytettiin kuninkaan tai hovioikeuden aloitteesta. Suurien vainojen aikana 1600-luvulla kidutuksesta tuli tästä huolimatta osa tutkintaa ja se oli pääasiassa hovioikeuksien tai erikseen pystytettyjen noitakomiteoiden hallinnassa. Joissain tapauksissa kuitenkin myös alioikeudet turvautuivat lainvastaisesti kidutukseen. Pohjois-Ruotsin vainoissa, joissa syytettyinä oli lapsia, myös heidän vanhempiaan painostettiin ja uhkailtiin. Nils Psilanderin aloittamissa Ahvenanmaan noitaoikeudenkäynneissä käytettiin kuulusteluissa peukaloruuveja.
Suurien noitaprosessien ulkopuolella laittomien painostuskeinojen käyttö lienee kuitenkin ollut harvinaista, sillä hovioikeudet punnitsivat yleensä noituusjuttujen todisteita tarkasti ja suurin osa syytetyistä vapautettiin. Niin noituus- kuin taikuustapauksissakin tukeuduttiin pääsääntöisesti todistajien lausuntoihin, joiden jälkeen katsottiin, ”ettei epäilty voinut kieltää tapahtunutta”. Tutkija Marko Nenonen arvioi, ettei ”aikakauden parhaimpia oikeusperinteitä noituus- ja taikuusoikeudenkänneissä tutkitulla alueella (Ala-Satakunta, Pohjois-Pohjanmaa sekä Viipurin Karjala) juurikaan rikottu”.
Noitavainojen syyt

Noitavainojen selitykset ovat karkeasti jakaantuneet kahteen päälinjaan, jossa toisessa korostetaan hallinnon, politiikan ja oikeuslaitoksen kehitystä ja toisessa taloudellisia sekä sosiaalisia ristiriitoja. Ensimmäisen näkemyksen mukaan Euroopassa vahvistunut keskusvalta tehosti oikeuslaitoksien toimintaa ja tiukensi rikoslakia. Näin ihmisten väliset kiistat tulivat aikaisempaa useammin oikeuslaitosten käsittelyyn samalla kun esivalta ja erityisesti papisto pystyi tehokkaammin kitkemään uskonnollista poikkeavuutta yhteiskunnasta. Sosiaalis-taloudellisissa selityksissä katsotaan, että 1500- ja 1600-luvut olivat myös suuren taloudellisen ja sosiaalisen muutoksen aikaa, jolloin sodat, liikakansoitus sekä katovuodet lisäsivät köyhyyttä samalla kun rahatalouden kehitys ja laajeneva kaupankäynti lisäsi rikkauden määrää. Tämän eriarvoistumisen aiheuttama katkeroituminen purkautui sitten noitaoikeudenkäynneissä.
Noitaoikeudenkäynnit keskiajalla

Keskiajalla katolinen kirkko suhtautui noituuteen ja taikuuteen ristiriitaisesti. Kirkolla oli oma ”valkoinen magia”, ja sen oli siksi vaikea perustella, miksi taikuus olisi kiellettyä. Katolisen kirkon pyhimyskulttiin kuului pyhäinjäännösten kunnioitus ja niiden avulla pyrittiin myös vaikuttamaan esimerkiksi satonäkymiin. Keskiajalla Ruotsissa kannettiin Eerik Pyhän luita Uplannin pelloilla. 900-luvulta peräisin olevan kirkollisen ohjeen Canon Episcopiin mukaan kaikki kuvitelmat lentävistä noidista olivat rienausta. 1200-luvulla kirkko keskittyi ennen kaikkea kerettiläisyyden ja taikauskon vastustamiseen. Aina 1300-luvulle asti maallinen ja hengellinen valta rankaisivat vain vahingoittavaa taikuutta, joka yleensä ilmeni konkreettisilla tavoilla. Noituminen rinnastui myrkyttämiseen, ja sillä murhaamista pidettiin törkeänä murhana erotukseksi esimerkiksi tappelun yhteydessä tapahtuneesta hengen riistosta.
Keskiajalla erityisesti yhteiskunnan yläluokan piirissä maleficium-noituus liittyi yleisesti poliittisiin kiistoihin ja valtataisteluihin. Ruotsin valtakunnassa sellaisia tapahtumia edusti vielä 1585 oikeudenkäynti, jossa erästä naista syytettiin Juhana-herttuan ja Kaarina Hannuntyttären lapsen Lucretian murhaamisesta noituudella. Nainen vapautettiin syytteistä, mutta teloitettiin myöhemmin toisen miehensä murhasta. Noituus oli ollut rikollista käytännössä aina, mutta varsinaisia noitavainoja ei Euroopassa ilmennyt ennen uuden ajan alkua. Norman Cohnin esittämän teorian mukaan tämä johtui perinteisestä akkusatorisesta oikeusprosessista, jossa vahingon kärsinyt keräsi todisteet ja haastoi epäillyn vahingontekijän käräjille. Koska noituuden todistaminen oli vaikeaa, tämä rajoitti myös oikeustapausten määrää, varsinkin kun yleensä aiheettomasti syytteen nostanut sai itse suuren sakon. Vasta uuden ajan kynnyksellä oikeudet muuttuivat inkvisitorisiksi prosesseiksi, jossa syytteen nosti ja todisteiden keräämisestä vastasi esivalta. Sellaisessa järjestelmässä syytteen nostajaa ei uhannut sakkorangaistus, vaikka syyte kaatuisikin oikeudessa.