Germaaninen laki
Germaanien heimolaki

Germaaninen laki teki eron vapaiden ja ei-vapaiden välillä. Laki koski vain vapaita kansalaisia, jotka jaettiin ylhäisöön ja kansaan. Ylhäisö omisti suuremman osan maata ja he olivat etusijalla julkisiin virkoihin. Ylimys sai myös suuremmat rahakorvaukset, mikäli häntä vahingoitettiin. Jotkut heimot tunnistivat lisäksi puolivapaat henkilöt, joilla oli oikeus solmia avioliitto sekä joitain muita vapauksia. Heillä ei kuitenkaan ollut äänioikeutta kansankokouksessa.
Germaaniheimo oli klaanien liittouma. Sen tärkeimmät hallinnon edustajat olivat kuningas, kuninkaan neuvosto ja kansankokous (mallus, witan, mot, ding tai thing). Kuningas oli heimon sotapäällikkö ja ylipappi sekä kansankokouksen puheenjohtaja. Häntä avusti vanhimmista ja korkea-arvoisimmista ylimyksistä muodostettu neuvosto. Kansankokouksen taas muodostivat kaikki vapaat kansalaiset, kukin oman klaaninsa mukaan. Kansankokous valitsi kuninkaat, julisti sodan, asetti kansalaisen lainsuojattomaksi ja hyväksyi heimon uudet jäsenet.
Heimon tärkein sosiaalinen yksikkö oli sib eli sippe, joka tarkoitti sekä klaania että huonekuntaa tai perhettä. Huonekunnan jäsenet olivat perheenpään holhouksessa. Poika oli isänsä holhouksen alla (mund), kunnes oli täysikasvuinen, tytär kunnes meni naimisiin, jolloin hän siirtyi aviomiehensä holhouksen alle. Avioliiton solmimisen yhteydessä morsian myytiin sulhaselle summasta rahaa, josta kehittyi eräänlainen vaimon takuurahasto. Mies saattoi erota vaimostaan, mutta saattoi siinä tapauksessa joutua maksamaan takuusumman takaisin.
Omistusoikeudelle oli oma käsitteensä gewere. Germaaneilla oli useita rajoitetun omistusoikeuden muotoja. Maa kuului alun perin kollektiivisesti koko perheelle, mutta perheen omistusoikeus muuntui ajan myötä perheenpään yksityisomaisuudeksi. Perheenpää ei kuitenkaan voinut siirtää tai myydä omistamaansa maata ilman perijöidensä suostumusta. Maaomaisuuden myyntiin liittyi paljon muodollisuuksia, ja länsigermaanien parissa oli tapana antaa hansikas tai keihäs geweren siirron symbolina.
Perheenpään kuoltua hänen omaisuutensa siirtyi hänen lähimmille jälkeläisilleen, miespuolisten perillisten ollessa etusijalla. Esimerkiksi Saalilaisen lain mukaan tyttäret eivät voineet periä maaomaisuutta. Jos vainajalla ei ollut jälkeläisiä, lait edellyttivät, että isän puolelta lähtöisin oleva omaisuus tuli periytyä isän puolen suvulle ja äidin puolelta periytyvä äidin puolen suvulle. Perimysjärjestystä ei voinut muuttaa jälkisäädöksellä tai muilla tavoin. Sopimusoikeudelle ei germaaneilla ollut tarvetta, sillä kaupat tehtiin käteisellä tai vaihtokaupoin.
Yhteisöä vastaan tehdyistä rikoksista, kuten petoksesta, murhasta tai varkaudesta, rangaistiin lainsuojattomuudella, jonka kansankokous määräsi. Kuka tahansa sai sen jälkeen surmata lainsuojattoman.
Yksilöä vastaan tehdyistä rikoksista, kuten tappo tai ryöstö, seurasi verikosto, mikäli tekijä ja rikoksen uhri kuuluivat eri sukuihin. Sovinnon saattoi ostaa vahingon korvaavalla rahasummalla, jota kutsuttiin nimellä wergild taposta ja bot muissa tapauksissa.
Aluksi tällainen veriraha oli vapaaehtoista; se tuli pakolliseksi vasta myöhemmin. Visigoottien laki salli vielä 600-luvulla koston kaikista muista paitsi päähän aiheutetuista vammoista. Laeissa oli määritelty yksityiskohtaisesti, mitä maksuja mistäkin vammasta piti maksaa, summan riippuessa uhrin sosiaalisesta asemasta. Lopulta verikostot kiellettiin, kun kuninkaan valta kasvoi frankkien valtakunnassa. Verikosto katsottiin kuninkaan säätämän rauhan rikkomiseksi, josta kuningas myös rankaisi.