stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Discula destructiva

| Discula destructiva |
| --- | --- |
 Discula destructivan aiheuttamia vaurioita lännenkukkakanukan rungolla.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Alakaari::  Pezizomycotina
Luokka::  Sordariomycetes
Lahko::  Diaporthales
Heimo::  Gnomoniaceae
Suku::  Discula
Laji::  destructiva
Kaksiosainen nimi
 Discula destructiva  Redlin 1991 
Katso myös
   Discula destructiva Wikispeciesissä   Discula destructiva Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Discula destructiva on Gnomoniaceae-heimoon kuuluva sieni, joka aiheuttaa kasvitautia Pohjois-Amerikan luonnonvaraisiin kanukkalajeihin.
Sieni havaittiin Yhdysvalloissa ensimmäisen kerran vuonna 1978, ja sitä esiintyy kaikkialla Itä-Yhdysvalloissa ja luoteisella Tyynenmeren rannikolla. Sen alkuperä on tuntematon. Sieni viihtyy viileässä ja kosteassa kevät- ja syyssäässä, ja sienitautia pystyy ehkäisemään kastelemalla kanukoita kuivina kausina sekä yleisellä torjuntahoidolla.
Discula destructiva -sienestä erityisen voimakkaasti kärsiviä lajeja ovat lännenkukkakanukka ja Cornus nuttallii.
Ihmekukkakasvit

| Ihmekukkakasvit |
| --- | --- |
 Isoihmeköynnöksen (Bougainvillea spectabilis) kukinto.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Ihmekukkakasvit Nyctaginaceae  Juss.
Synonyymit
 Allioniaceae Horan.  Bougainvilleaceae J.Agardh  Mirabilidaceae W.Oliver  Pisoniaceae J.Agardh 
Katso myös
   Ihmekukkakasvit Wikispeciesissä   Ihmekukkakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ihmekukkakasvit (Nyctaginaceae) on Caryophyllales-lahkoon kuuluva kasviheimo.
Tuntomerkit

Ihmekukkakasvit ovat ruohoja, pensaita, heikkorunkoisia puita tai liaaneja. Ruohovartisilla nivelet ovat turvonneet, ja katkaistu puu muuttuu nopeasti oranssinväriseksi tai punaruskeaksi (oksidoituminen). Kärkisilmun karvoitus on syvänruskea. Lehdet sijaitsevat usein vastakkain. Kukat sijaitsevat viuhkomaisissa ryhmissä, ja niissä on terälehtimäiset ja yhteen kasvaneet kehälehdet, jotka ovat joskus supussa ollessaan kierteisesti eli kontortteja. Hetiökin on usein tyveltään kasvanut yhteen. Kukka on tavallisesti mesiäisetön. Luotti on epäsymmetrinen. Hedelmä on pähkylä tai pieni pähkinä, jota kehälehtien tyviosa suojaa; suojuksessa voi olla rauhasia, jotka erittävät hyvin tahmeaa ainetta. Siemenessä on vihreä alkio. Kromosomiluku n = (8–)11(–13+).
Levinneisyys

Heimo on levinnyt koko maapallon tropiikkiin ja lämpimille alueille.
Luokittelu

Ihmekukkakasveihin kuuluu 30 sukua, joissa on yhteensä 395 lajia. Ne jaetaan kuuteen tribukseen.
Leucastereae Bentham & Hooker
Kasvit ovat puita, joiden karvoitus koostuu tähtimäisistä karvoista. Kukassa on tavallisesti kaksi tai kolme hedettä, harvoin 10–20 hedettä. Emin vartalo on paksu tai puuttuu, luotti harjamainen. Tribuksessa on neljä sukua ja viisi lajia, jotka kasvavat Etelä-Amerikassa, erityisesti Brasiliassa.
Boldoeae Heimerl
Kukka on esilehdetön ja luotti huomaamaton. Sukuja on kolme, kussakin yksi laji. Ne kasvavat Meksikosta Boliviaan ulottuvalla alueella ja Länsi-Intian saaristossa.
Colignonieae Standley
Kehä on yhdislehtinen vain tyvestään. Ainoassa suvussa (Colignonia) on kuusi lajia Etelä-Amerikan Andeilla.
Nyctagineae Horaninow
Tribuksessa on 11 sukua ja 184 lajia, joista 50 kuuluu sukuun Boerhavia ja 45 on ihmekukkia (Mirabilis). Levinneisyys käsittää tropiikin ja lämpimänlauhkeat alueet; erityisesti tribuksen kasvit ovat Pohjois-Amerikan lounaisosan kuivien kasvupaikkojen ruohoja ja pensaita.
Bougainvilleae Choisy
Eräät lajit ovat liaaneja, jotka kiipeilevät varren koukkumaisilla okailla. Lehdet ovat kierteisesti. Sukuja kolme, lajeja 16, joista enin osa on ihmeköynnöksiä (Bougainvillea).
Pisonieae Meisner
Tribus käsittää seitsemän sukua ja 200 lajia tropiikissa, erityisesti kuitenkin Amerikassa. Runsaslajisimmat suvut ovat Neea (85 lajia), Guapira (70 lajia) ja pisoniat (Pisonia, 40 lajia).
Luokittelu > Heimoon kuuluvia sukuja

Abronia – hiekkaverbenat
Acleisanthes
Allionia
Allioniella
Ammocodon
Andradea
Anulocaulis
Belemia
Boerhavia
Boldoa
Bougainvillea – ihmeköynnökset
Caribea
Cephalotomandra
Colignonia
Commicarpus – nupikit
Cryptocarpus
Cuscatlania
Cyphomeris
Grajalesia
Guapira
Hesperonia
Izabalaea
Leucaster
Mirabilis – ihmekukat
Neea
Neeopsis
Nyctaginia
Okenia
Oxybaphus
Phaeoptilum
Pisonia – pisoniat
Pisoniella
Quamoclidion
Ramisia
Reichenbachia
Salpianthus
Selinocarpus
Tripterocalyx
Käyttö

Ihmekukkakasveja käytetään:
koristekasveina: ihmeköynnökset, ihmekukat
rohdoksina: mökinihmekukan (Mirabilis jalapa) mukulat, Pisonia aculeata -lajin lehdet, Pisonia capitata -lajin hedelmät.
vihanneksina: Pisonia grandis, pisonia (Pisonia umbellifera, syn. P. alba)
teen korvikkeena: Neea theifera
lintuliimana: pisonioiden hedelmäseinän tahmea erite.
Aiheesta muualla

Ihmekukkakasvit (Nyctaginaceae)
ITIS: Nyctaginaceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156227  Wikispecies: Nyctaginaceae  APNI: 54589  ATRF: Nyctaginaceae  CoL: DG4  EoL: 4232  EPPO: 1NYCF  FloraBase: 22804  FNA: 10617  FoAO2: Nyctaginaceae  FoC: 10617  GBIF: 6718  GRIN: 777  iNaturalist: 50256  IPNI: 30000256-2  IRMNG: 114077  ITIS: 19542  NBN: NBNSYS0000160541  NCBI: 3536  NZOR: f6bfd78e-19e3-4287-a417-9706ee675a7d  Open Tree of Life: 740464  Paleobiology Database: 55419  Plazi: 1FEE88A7-DB58-576D-B7AB-2FA00EFCD547  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000256-2  Tropicos: 42000068  VASCAN: 175  VicFlora: c639abc4-8c2f-45e0-867e-81f5b14cd319  Watson & Dallwitz: nyctagin  WFO: wfo-7000000416
Iisakinkirkko

| Iisakinkirkko Pyhän Iisak Dalmatialaisen katedraali> Исаакиевский собор Isaakijevski sobor |
| --- | --- |

Koordinaatit:  59.9341°N, 30.3062°E
Rakennustyyppi:  kirkkorakennus
Valmistumisvuosi:  1858
Suunnittelija:  Auguste de Montferrand
Julkisivumateriaali:  kivi
Korkeus:  101,5 m
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kirkon pääalttarin kuninkaanovet. Ovien välissä näkyy alttari-ikoni -lasimaalaus
Arkkitehti Montferrand ikuistettuna päätykolmion reliefissä.
Iisakinkirkko (ven. Исаа́киевский собо́р, Isaakijevski sobor) on Pietarin tunnetuimpia nähtävyyksiä. Ortodoksisen Iisakinkirkon rakentaminen kesti neljäkymmentä vuotta 1818–1858, mistä suomen kieleen on jäänyt ikuisuushanketta tarkoittava ilmaisu: "rakentaa kuin Iisakinkirkkoa". Kirkolla oli aikoinaan katedraalin asema.
Iisakinkirkko on maailman neljänneksi korkein kupolirakennus (101,5 metriä), Rooman Pietarinkirkon, Lontoon St Paulin katedraalin ja Firenzen Santa Maria del Fiore -tuomiokirkon jälkeen, ja sen joka puolelta kaupunkia näkyvään kultakupoliin on käytetty sata kiloa kultaa. Rakennus edustaa uusklassismia ja korinttilaista tyyliä. Se on ulkonaisesti kreikkalaisen ristin muotoinen keskeiskirkko, mutta sisätilaltaan keskeiskirkon ja basilikan välimuoto.
Kirkko on saanut nimensä bysanttilaisesta munkista, Pyhästä Iisak Dalmatialaisesta, jonka muistopäivänä (30. toukokuuta) Pietari I oli syntynyt. Iisak oli Romanovin suvun suojeluspyhimys.
Historia > Varhaisvaiheet

Alkuperäinen Iisakinkirkko oli pieni puukirkko, jossa Pietari I ja Katariina I vihittiin vuonna 1712. Se sijaitsi lähellä Amiraliteettia. Seuraava kivestä tehty rakennus nousi nykyiselle Dekabristien aukiolle Vaskiratsastajan paikalle, mutta tulipalo vaurioitti sitä ja se purettiin pian. Kolmannen kirkon rakensi Antonio Rinaldi kauemmas Nevajoesta nykyiselle paikalle, mutta se alkoi sortua soisessa maastossa ja työt keskeytettiin. Auguste de Montferrand (1786–1858) sai tehtäväkseen suunnitella uuden, entistä komeamman Iisakinkirkon, joka on järjestyksessä neljäs samanniminen rakennus Pietarissa. Hanke venyi, eikä kirkko ehtinyt valmistua hänen elinaikanaan.
Montferrandin esikuvana oli Soufflotin Pariisin Pyhän Genevièven kirkko eli Panthéon. Montferrand suunnitteli Iisakin kirkkoon suuren kupolin, jossa oli rautakehikko. Kupolin ulkoasun esikuvana oli Christopher Wrenin suunnitteleman St Paulin katedraalin kupoli. Iisakin kirkko ja sen edistyksellinen valuraudan käyttö kupolin tukirakenteissa toimivat puolestaan myöhemmin esikuvana Washingtonin kongressitalon kupolille.
Historia > Neuvostovallan aika

Lokakuun vallankumous tiesi lopun alkua kirkolliselle toiminnalle. Neuvostovalta sulki kirkon 1928, ja se jäi rappiolle. Paljon esineistöä siirrettiin muualle. Leningradin piirityksen aikana rakennus kärsi vahinkoja kranaattitulesta, jonka jäljet ovat vieläkin nähtävissä portiikkien punagraniittisissa pylväissä. Sodan alkaessa kirkon kullatut kupolit maalattiin tummanharmaiksi, jotta ne eivät toimisi vihollisen maamerkkeinä.
Kirkosta tehtiin 1931 ateismin museo, jollaisena se toimi vuoteen 1986. 1950- ja 1960-luvuilla suoritettiin mittavat kunnostustyöt. Kupolien sota-aikainen maalaus poistettiin tässä yhteydessä.
Historia > Jälleen kirkkona

Vuodesta 1990 alkaen katedraalissa on jälleen pidetty jumalanpalveluksia säännöllisesti, tosin kirkon pääalttarilla vain suurina juhlapyhinä (kuten pääsiäisenä). Katedraalissa ollut Foucault’n heiluri on nyttemmin poistettu.
Vuonna 2015 Venäjän ortodoksinen kirkko olisi halunnut sen omaan käyttöönsä, mutta Pietarin kaupunki ja museon johto vastustivat, ja se jäi museoksi. Tammikuussa 2017 Pietarin kaupunki ilmoitti, että kirkko siirtyy valtiolta Moskovan patriarkaatille.
Kirkon koristelu

Kirkon koristeluun osallistuivat aikansa kuuluimmat venäläiset tai venäläistyneet taiteilijat: kuvanveistäjät Ivan Vitali, Pjotr Klodt, Nikolai Pimenov, maalarit Karl Brjullov, Fjodor Bruni. Alkuperäiset öljymaalaukset alkoivat hyvin varhaisessa vaiheessa tuhoutua kosteudesta, ja ne korvattiin myöhemmin mosaiikeilla. Kirkon interiööri on, toisin kuin ulkopuoli, hyvin rikkaasti koristeltu marmorilla, malakiitilla ja lasuriitilla. Kirkon ulko-ovet ovat kopio Lorenzo Ghibertin Firenzen kastekappeliin tekemistä ovista.
Kirkon alttari-ikonina on ylösnoussutta Kristusta esittävä, joskus maailman suurimmaksi väitettylähde? lasimaalaus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iisakinkirkko Wikimedia Commonsissa
Iisakinkirkon museon viralliset sivut. (venäjäksi)
Iisakinkirkon pilarit louhittiin Pyterlahdesta Retkipaikka.fi.
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Iisakinkirkon graniittikivet tuotiin Pyterlahden louhoksesta
Iisakinkirkon ulko-ovet on kopioitu Firenzen kastekappelista.
Iisakinkirkon pylväät ovat monoliittista punagraniittia Virolahdelta,  Pyterlahden louhokselta.
Iisakinkirkon kupolissa on käytetty aikansa uusinta tekniikkaa, teräs-konstruktiota.
Iisakinkirkon pohjapiirros. 1. Läntinen portti 2. Pohjoinen portti 3. Itäinen portti 4. Eteläinen portti 5. Pääalttari 6. Pyhän Katariinan sivualttari 7. Pyhän Aleksanteri Nevskin sivualttari 8. Ikonostaasi 9. Kuninkaanovet 10. Kupolin tukipylonit
Yrjö Ikonen

Yrjö Ikonen 1940-luvulla.
Yrjö Ikonen (18. toukokuuta 1902 Turku – 24. marraskuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan basso. Lisäksi hän on esiintynyt suomalaisissa elokuvissa pienehköissä sivurooleissa.
Ura

Yrjö Ikonen valmistui aluksi voimistelunopettajaksi ja toimi opettajana Helsingin eri kouluissa vuosina 1928–1943. Hän opiskeli laulua kotimaassa Väinö Lehtisen johdolla sekä Keski-Euroopassa ja Italiassa. Ikonen piti ensikonserttinsa vuonna 1930 ja sai vuonna 1934 kiinnityksen Suomalaiseen Oopperaan, jossa hän esiintyi vuoteen 1961 saakka. Hänellä oli huomattavia bassorooleja mm. W. A. Mozartin, Gioacchino Rossinin ja Richard Wagnerin oopperoissa, ja kaikkiaan hän esiintyi yli sadassa oopperassa ja operetissa. Hän teki konserttimatkoja Skandinavian maihin ja Neuvostoliittoon.
Ikonen palkittiin vuonna 1952 Pro Finlandia -mitalilla.
Perhe

Yrjö Ikonen oli naimisissa voimistelunopettaja Märtha Ikosen o.s. Ryselin kanssa, ja heidän lapsensa olivat Jussi ja Liisa (Uusitalo). Yrjö Ikosen vanhemmat olivat asemapäällikkö Georg Johannes Ikonen ja Selma Bergman.
Yrjö Ikonen oli näyttelijä Kim Ikosen isoisä. Lisäksi hän oli näyttelijän ja operettilaulajan Gerda Ryselinin lanko. Yrjö Ikosen lapsenlapsenlapsi on näyttelijä-tanssija-laulaja Diana Anttila.
Ikonen on haudattu Maunulan uurnalehtoon Helsinkiin.
Filmografia

Serenaadiluutnantti (1949)
Rosvo Roope (1949)
Rion yö (1951)
Gabriel, tule takaisin (1951)
Radio tulee hulluksi (1952)
Omena putoaa... (1952)
Varsovan laulu (1953)
Muuan sulhasmies (1956)
Justus järjestää kaiken (1960)
Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962)
Sissit (1963)
Aiheesta muualla

Yrjö Ikonen Elonetissä.
Ikonen, Yrjö hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Uppslagsverket Finland
Väinö Iisakkala

Väinö Iisakkala
Väinö Iisakkala (20. tammikuuta 1890 Viipurin maalaiskunta – 12. joulukuuta 1960) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Kristian Iisakkala ja Emma Maria Pöntinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1933 Salli Pärnäsen kanssa.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja toimi koulun jälkeen autonkuljettajana ja asentajana. Hän suoritti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1920 ja kahdeksannen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1935. Haminan taistelukoulun hän suoritti vuonna 1918 ja jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 sekä taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1925 ja 1927. Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1929 ja komentajakurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1932–1933.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 27. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915 ja vapautettiin sotapalveluksesta sairautensa takia 27. helmikuuta 1916.
Suomen sisällissota

Hän palasi Suomeen Ruotsin kautta maaliskuun alussa vuonna 1918 ja astui armeijan palvelukseen 10. maaliskuuta 1918 aliupseerin vakanssilla ja hänet sijoitettiin Valkoisen armeijan 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, missä hän toimi koulutusaliupseerina ja joukkueenjohtajana. Kyseisen joukon mukana hän osallistui sisällissodassa Raudun ja rajaseudun taisteluihin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli koulutusaliupseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla myöhemmin oli nimet Jääkäripataljoona n:o 2 ja Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 3. syyskuuta 1918 Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hän toimi komppanianvääpelinä 5. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 28. kesäkuuta 1919 ja oli sen jälkeen Muolaan suojeluskunnan paikallispäällikkönä 4. heinäkuuta – 15. syyskuuta 1919 välisen ajan, jonka jälkeen hän toimi Viipurin suojeluskuntapiirin piiriesikunnassa kiertävänä kouluttajana 16. syyskuuta 1919 – 14. helmikuuta 1921 välisen ajan. 19. alueen päällikkönä hän toimi 1. kesäkuuta 1921 – 15. heinäkuuta 1922 välisen ajan ja 9. alueen päällikkönä 15. heinäkuuta 1922 – 31. maaliskuuta 1932 välisen ajan. Hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1932 alkaen Kymenlaakson suojeluskuntapiirin 2. alueen päälliköksi ja 1. maaliskuuta 1934 alkaen Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiiriin 2. sotilasohjaajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 36:n (JR 36) 2. konekiväärikomppaniassa ja 2. pataljoonan komentajan sijaisena ja osallistui taisteluihin Suojärvellä, Piitsoinojalla, Oumaantiellä, Pitkärannassa, Lemmetti-Itäisellä ja Siiralassa. Välirauhan aikana hän toimi päällikkönä Jalkaväenkoulutuskeskus 6:ssa, josta hänet siirrettiin toimistoupseeriksi 4. Armeijakunnan Taisteluvälinetoimistoon sekä palveli Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirissä. Jatkosotaan hän osallistui Laatokan meripuolustuksessa laiva OM 2. esikunnan päällikkönä, josta hänet siirrettiin huoltopäälliköksi Henkilötäydennyskeskus 3:een. Suurhyökkäyksen aikana hänet komennettiin Osasto Liliukseen ja myöhemmin takaisin Henkilötäydennyskeskus 3:een. Aktiivipalveluksesta hän erosi Jatkosodan päätyttyä ja asettui viettämään eläkepäiviään Lahteen johon hänet myös haudattiin.
Luottamustoimet

Hän toimi Suomen Ampumaliiton Pohjois-Karjalan Ampumapiirin hallituksen jäsenenä vuosina 1935–1950.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 10. maaliskuuta 1918  Vääpeli 21. toukokuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 6. joulukuuta 1925  Kapteeni 16. toukokuuta 1930  Majuri 1943 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Juuan seurakunta

| Juuan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Juuan kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Kuopion hiippakunta
Rovastikunta:  Joensuun rovastikunta
Pääkirkko:  Juuan kirkko
Perustettu:  1772
Jäsenmäärä:  3 274 (2022)
– Osuus asukkaista:  75,2 %
Kirkollisvero:  1,70 %
Kirkkoherra:  Mikko Huhtala
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juuan seurakunta on Juuassa Pohjois-Karjalassa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Seurakunta kuuluu Kuopion hiippakuntaan ja Joensuun rovastikuntaan. Kirkkoherra Mikko Huhtalan lisäksi seurakunnalla on kahdeksan muuta työntekijää. Juuan kirkon lisäksi seurakunnalla on seurakuntatalo, leirikeskus ja siunauskappeli. Lisäksi Paalasmaalla on rukoushuone, jossa järjestetään satunnaisesti tilaisuuksia.
Juuan seurakunnan historia alkaa vuodesta 1741, kun Juukaan perustettiin rukoushuonekunta. Vuonna 1770 Juuasta muodostettiin kappeliseurakunta. Seurakunta itsenäistyi Pielisjärven seurakunnasta vuonna 1873. Ensimmäinen kirkkoherra Werner Wilhelm Vilskman asetettiin virkaansa toukokuussa 1880. Juuan kirkko valmistui vuonna 1851, eli jo ennen seurakunnan perustamista. Parhaimmillaan seurakunnassa oli jopa 12 000 jäsentä, mutta sittemmin jäsenmäärä on laskenut voimakkaasti. Vuonna 2023 seurakunnassa oli 3 158 jäsentä. Jäsenkehitys on edelleen laskevaa, sillä tuona vuonna haudattiin 79 seurakuntalaista, mutta kastettuja oli vain 13.
Ikikukat

| Ikikukat |
| --- | --- |
 Paperi-ikikukka Rhodanthe anthemoides
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Ikikukat Rhodanthe  Lindl.
Katso myös
   Ikikukat Wikispeciesissä   Ikikukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ikikukat (Rhodanthe) on asterikasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Tunnettuja lajeja on noin 60.
Ulkonäkö ja koko

Ikikukat ovat korkeudeltaan 20–40 cm. Kukkien värejä ovat valkoinen, keltainen, vaaleanpunainen ja punainen.
Levinneisyys

Ikikukkia esiintyy luonnonvaraisina Etelä-Afrikassa ja Australiassa.
Elinympäristö

Kasvi viihtyy kosteahkossa maassa aurinkoisella kasvupaikalla.
Käyttö

Kelta-, ruso- ja herttaikikukkaa käytetään yksivuotisina kesäkukkina. Niitä käytetään myös leikkokukkina ja kuivakukkina. 
Siemenet voidaan kylvää suoraan avomaalle, mutta taimet voidaan myös esikasvattaa huhtikuun loppupuolella.
Lajeja

Rhodanthe anthemoides – paperi-ikikukka
Rhodanthe chlorocephala – rusoikikukka
Rhodanthe humboldtiana – keltaikikukka
Rhodanthe manglesii – herttaikikukka
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Rhodanthe
Suomen Lajitietokeskus: Ikikukat – Rhodanthe
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2704490  Wikispecies: Rhodanthe  APNI: 68849  CoL: 7932  FloraBase: 22276  GBIF: 3137603  GRIN: 10398  iNaturalist: 83555  IPNI: 10845-1  IRMNG: 1030910  ITIS: 780127  NBN: NHMSYS0000462367  NCBI: 125762  Open Tree of Life: 550337  PLANTS: RHODA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:10845-1  Tropicos: 40024838  VicFlora: e218f8e6-aa5d-47cb-adbd-ff00e8718daf  WFO: wfo-4000033008  WoRMS: 1076459
Hänet täytyy tappaa

| Hänet täytyy tappaa> Appointment with Death.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Agatha Christie
Kansitaiteilija:  Robin Macartney
Kieli:  englanti
Genre:  salapoliisiromaani
Kustantaja:  Collins Crime Club
Julkaistu:  02.05.1938
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  256
Suomennos
Suomentaja:  Helsingin yliopiston suomentajakurssin työryhmä
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1971
Sivumäärä:  203
Sarja: Hercule Poirot
Edeltävä:  Kuolema Niilillä
Seuraava:  Simeon Leen testamentti
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hänet täytyy tappaa (engl. Appointment with Death) on Agatha Christie salapoliisiromaani, joka ilmestyi Britanniassa Collins Crime Clubin kustantamana 1938. Teoksen on suomentanut Helsingin yliopiston suomentajakurssin työryhmä, ja suomennos ilmestyi vuonna 1971 WSOY:n kustantamana.
Romaanin pääosassa on belgialainen yksityisetsivä Hercule Poirot. Teosta inspiroi aika, jona Christie matkusti Lähi-idässä arkeologimiehensä Max Mallowanin kanssa.
Romaanin alkuasetelma

Ollessaan lomalla Jerusalemissa Poirot sattuu kuulemaan Raymond Boyntonin sanovan sisarelleen: "Kyllähän sinä tajuat, että hänet täytyy tappaa?" Heidän äitinsä, rouva Boynton, on sadisti, joka hallitsee tyrannin ottein aikuisia lapsiaan ja estää heitä olemasta tekemisissä ulkopuolisten kanssa. Kun hänet löydetään kuolleena, Poirotilla on vain vuorokausi aikaa ratkaista tapaus, eikä hän vielä edes pysty todistamaan, että kyseessä olisi murha.