stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rambo – taistelija 2
Juoni

John Rambo on kärsimässä kymmenen vuoden vankilatuomiotaan kivilouhostyömaalla. Rambon Vietnamin sodan aikainen komentaja eversti Samuel Trautman saapuu tarjoamaan hänelle keinoa lyhentää tuomiotaan. Vietnamissa on käynnistymässä salainen operaatio tietojen hankkimiseksi yhdysvaltalaisista sotavangeista. Tehtävänä on mennä Vietkongin leiriin ja ottaa valokuvia todisteeksi yhdysvaltalaisten sotavankien olemassaolosta.
Rambo ottaa tehtävän vastaan. Tehtävän johdossa on Marshall Murdock. Rambo lähtee Vietnamin viidakoihin, jossa hänen apunaan toimii agentti Co Bao. Rambo löytää yhdysvaltalaisia sotavankeja Vietkongin leiristä, ottaa heistä yhden mukaansa ja palaa Vietkongin joukot kintereillään sovittuun tapaamispaikkaan, jonne Trautman on lentämässä helikopterilla kahden apulaisen kanssa hakemaan Ramboa ja sotavankia. Kun Murdock saa kuulla, että Rambo on onnistunut tehtävässä yli odotusten, hän keskeyttää tehtävän. Trautmanin vastusteluista huolimatta helikopteri ei laskeudu hakemaan Ramboa vaan lentää takaisin tukikohtaan.
Tukikohdassa Trautmanille selviää, että Murdock ei alun perinkään halunnut tehtävän onnistuvan. Olisi ollut julkisesti liian nöyryyttävää jos oli tullut ilmi, että yhdysvaltalaisia sotavankeja on vielä Vietnamissa. Sillä aikaa Vietkongin leiriin tulee myös venäläisiä joukkoja, joilla on myös näppinsä pelissä. Venäläinen everstiluutnantti Podovski joukkoineen kuulustelee Ramboa, jolloin hän onnistuu Co Baon avustuksella pakenemaan leiristä. Karkumatkalla Co Bao, johon Rambo oli juuri rakastumassa, kuolee. Rambo päättää aloittaa yksin mittavan operaation.
Rambo tappaa suuren määrän venäläisiä ja vietnamilaisia joukkoja, kaappaa venäläisten helikopterin, tuhoaa helikopterilla Vietkongin leirin ja kuljettaa sotavangit päämajaan helikopterilla. Päämajassa Rambo lähes tappaa Murdockin, muttei kuitenkaan tee sitä. Hän käskee Murdockia etsimään loput sotavangit.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Sylvester Stallone   | … |   John J. Rambo   |
|   Richard Crenna   | … |   Samuel Trautman   |
|   Charles Napier   | … |   Marshall Murdock   |
|   Steven Berkoff   | … |   Everstiluutnantti Podovsky   |
|   Julia Nickson   | … |   Co Bao   |
|   Martin Kove   | … |  Ericson   |
|   George Cheung   | … |   Kapteeni Vinh   |
|   Andy Wood   | … |   Banks   |
|   Voyo Goric   | … |   Yushin   |
|   Dana Lee   | … |   Kapteeni Kinh   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa edeltäjäänsä suoraviivaisemmaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Ferenc II Rákóczi

| Ferenc II Rákóczi |
| --- | --- |
 Ferenc II Rákóczi Ádám Mányokin vuonna 1724 maalaamassa muotokuvassa.
Transsilvanian ruhtinas
Valtakausi:  1704–1711
Edeltäjä:  Imre Thököly

Syntynyt:  27. maaliskuuta 1676 Borša, Unkarin kuningaskunta
Kuollut:  8. huhtikuuta 1735 (59 vuotta) Rodosto, Osmanien valtakunta
Puoliso:  Sarolta Amália
Lapset:  Leopold József György Sarolta
Suku:  Rákóczi
Isä:  Ferenc I Rákóczi
Äiti:  Ilona Zrínyi
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Nimikirjoitus:  
Ferenc II Rákóczi (s. 27. maaliskuuta 1676 – 8. huhtikuuta 1735, saks. Franz Rákóczi) oli unkarilainen aatelinen ja suurmaanomistaja, joka johti unkarilaisten kapinaa Habsburgeja vastaan. Kapina ajoittui laajemman Espanjan perimyssodan aikaan 1700-luvun alussa ja sen aikana Rákóczista tehtiin Transsilvanian ruhtinas. Kapinallisten liittolaisen Ranskan jäädessä lopulta tappiolle myös kapinalliset taipuivat Rákócziin selän takana rauhaan vuonna 1711. Rákóczi vietti kapinan jälkeen elämänsä maanpaossa Osmanien valtakunnassa.
Elämäkerta > Nuoruus ja Thökölyn kapina

Ferenc II Rákóczi syntyi Boršassa (unk. Borsi) 27. maaliskuuta 1676. Hänen isänsä oli ruhtinas ja suurmaanomistaja Ferenc I Rákóczi ja äiti Ilona Zrínyi.
Ferenc II:n isä Ferenc Rákóczi johti vuonna 1670 Ylä-Unkarissa (nykyisessä Slovakiassa) nostettua kapinaa Habsburgeja vastaan, jonka keisarilliset joukot murskasivat helposti. Kapinaa järjestämässä olleista unkarilaisista monet teloitettiin, mutta Ferenc Rákóczi säästettiin lunnaita vastaan. Kapinaliike unkarilaisten keskuudessa ei kuitenkaan ollut sammunut, ja nyt sitä innoittivat unkarilaisiin kapinan jälkeen kohdistetut puhdistustoimet. Maanpakolaiset, lainsuojattomat ja maansa menettäneet aateliset alkoivat muodostaa kurutseiksi kutsuttuja kapinallisjoukkoja Transilvaniassa, josta he tekivät rajan yli hyökkäyksiä Unkariin. Nimenä kurutsit johdettiin ehkä ristiretkeläistä tarkoittavasta sanasta cruciatus. Habsburgien puolella taistelleet tunnettiin puolestaan nimellä labantsit. Kurutsien johtoon nousi vuonna 1678 Imre Thököly, joka solmi avioliiton sittemmin leskeksi jääneen Ferenc II Rákóczin äidin Ilona Zrínyin kanssa. Thököly julistettiin Ylä-Unkarin ruhtinaaksi ja hän sai tukea Osmanien valtakunnalta. Turkkilaiset kärsivät kuitenkin huomattavan tappion Kahlenbergin taistelussa vuonna 1683. Thököly jäi yksin kapinansa kanssa, ja kurutsit alkoivat siirtyä Habsburgien puolelle. Vuonna 1688 kukistui Munkácsin linna, jota Ferencin äiti oli puolustanut kaksi vuotta. Linnan menetyksen jälkeen Thököly ja Zrínyi siirtyivät maanpakoon Osmanien valtakuntaan. Karlowitzin rauhan jälkeen vuonna 1699 Habsburgit olivat vallaneet suurimman osan Unkaria takaisin turkkilaisilta.
Ferenc II Rákóczi erotettiin äidistään Munkásin linnan menetyksen jälkeen. Rákóczi vietiin aluksi Wieniin ja sittemmin jesuiittaluostariin Böömiin, jossa hän sai itävaltalaisen kasvatuksen. Rákóczista pyrittiin tekemään uskollinen Habsburgeille. Unkarissa mieliala oli kuitenkin edelleen keisarivihamielinen. Habsburgit olivat vallanneet Unkarin turkkilaisilta, mutta kansaa rasittivat sotaväen majoittamiset, protestantteihin kohdistettu vaino ja raskas verotaakka. Unkaria ei kohdeltu niinkään vapautettuna, kuin valloitettuna alueena. Tokajin viinialueen talonpojat olivat nousseet kapinaan vuonna 1697. Rákóczi palasi Itävallasta sukunsa maille vuonna 1694. Hän oli kotimaassaan omaksunut unkarilaisuusaatteen muilta Unkarin ylimystön jäseniltä. Tokajin kapinalliset pyysivät Rákóczia asettumaan kapinansa johtoon. Rákóczi kieltäytyi aluksi, mutta lopulta hän alkoi suunnitella salaliittoa joidenkin muiden unkarilaisten aatelismiesten kanssa. Salaliittolaiset yrittivät ottaa yhteyttä Habsburgien viholliseen Ranskan kuningas Ludvig XIV:een. Yritys paljastui ja maanpetoksesta vangitun Rákóczin onnistui paeta Puolaan. Pako vankisellistä onnistui valepuvussa Rákóczin vaimon avustuksella. Puolassa Rákóczista tuli kurutsien johtaja ja hän kannusti "jokaista aatelista ja aatelitonta unkarilaista" nousemaan kapinaan.
Elämäkerta > Rákóczin kapina

Rákóczin vapaustaisteluun alkoi liittyä unkarilaisia maaorjia sekä esimerkiksi tilojensa takavarikoimisesta suuttuneita aatelisia. Joukkoihin liittyneet maaorjat vapautettiin feodaalivelvollisuuksistaan. Kapinan tavoite oli Unkarin itsenäisyys, Habsburgien syökseminen vallasta ja uuden kuninkaan valinta. Habsburgeille kapinan syttyminen saapui huonoon aikaan. Habsburgien Espanjaa hallinnut haara oli sammunut vuonna 1700, minkä jälkeen Ranska ja Habsburgit ajautuivat vuodesta 1701 vuoteen 1713/14 kestäneeseen Espanjan perimyssotaan, johon myös muut Euroopan valtiot sekaantuivat. Kun Baijerista tuli Ranskan liittolainen vuonna 1703 Habsburgit joutuivat keskittämään joukkonsa perintömaidensa puolustukseen. Unkarin itäosat ja Transsilvania jäivät nopeasti Rákóczin joukkojen haltuun. Vuonna 1704 Transsilvanian valtiopäivät tekivät Rákóczista hallitsevan ruhtinaan (unk. vezérlő fejedelem). Sotatilanne muualla muuttui kuitenkin vuonna 1704. Rákóczi oli perustanut kapinansa toivolle siitä, että Ranska pääsisi voitolle Habsburgeista. Kuitenkin elokuussa 1704 ranskalaiset kärsivät merkittävän tappion Blenheimin taistelussa itävaltalais-englantilaiselle armeijalle. Kolme vuotta myöhemmin ranskalaiset karkotettiin myös Italiasta, ja prinssi Eugen saattoi keskittää huomionsa Unkariin.
Unkarilaisten Ranskalta saama apu oli lopulta vähäistä. Kapinallisilla ei ollut tarpeeksi aseita ja osaavia johtajia. Vaikka kevyitä osastoja muodostaneet kurutsit saavuttivat joitakin voittoja, suuremmissa ratkaisutaisteluissa kuten Nagyszombatissa vuonna 1704 ja Zsibón taistelussa vuonna 1705 he kärsivät tappioita keisarillisille joukoille. Keisari Leopold I oli kuollut vuonna 1705 ja hänen seuraajansa Joosef I oli valmis joihinkin myönnytyksiin ja neuvotteluratkaisuun: kapinalliset saisivat armahduksen, ja Unkarin perustuslaki sekä säätyjen oikeudet palautettaisiin. Rákóczi halusi kuitenkin myös esimerkiksi varakuninkuuden palauttamista ja Transsilvanian riippumattomuutta. Ehtoihin ei suostuttu, ja vuonna 1707 Ónodin maapäivät äänestivät Habsburgien menettäneen Unkarin kruunun. Unkari oli kuitenkin Ranskan kääntyneen sotaonnen takia eristyksissä. Apua etsittiin eri suunnilta, esimerkiksi Ruotsin Kaarle XII:lta ja Venäjän keisari Pietari Suurelta. Pietari oli luvannut kapinallisille apua ja tuki eräässä vaiheessa jopa Rákócziin valitsemista Puolan kuninkaaksi. Puolalaiset päätyivät kuitenkin valitsemaan kuninkaaksi Stanisław Leszczyńskin, eikä Venäjän apu lopulta toteutunut.
Elämäkerta > Kapinan päätös

Kurutsit kärsivät suuren tappion Trencsénissä vuonna 1708, minkä jälkeen he joutuivat vetäytymään kapinan ydinalueelle Ylä-Unkariin (nykyiseen Slovakiaan). Kapinaliike oli nyt myös sisäisesti riidoissa. Kapinan rahoittamiseksi verotusta oli jouduttu kiristämään, ja monet unkarilaisista aristokraateista vastustivat ruhtinaan lisääntyvää valtaa. Merkittävä osa kurutseista alkoi kannattaa rauhaa Habsburgien kanssa. Rákóczin matkustettua tapaamaan Pietari Suurta Puolaan kapinallisten ylipäällikkö Sándor Károlyi teki helmikuussa 1711 sopimuksen keisarillisia johtaneen Miklós Pálffyn kanssa Rákóczin tietämättä. Kapinalliset tunnustivat Habsburgien oikeuden Pyhän Tapanin kruunuun ja vastineeksi he saivat armahduksen. Lisäksi keisari lupasi kunnioittaa Unkarin ja Transsilvanian perustuslakeja ja uskonvapautta. Rákóczi ei hyväksynyt rauhaa eikä ottanut armahdusta vastaan vaan haki turvapaikkaa ensin Puolasta ja sitten Ranskasta. Vuonna 1717 hän siirtyi Osmanien valtakuntaan Istanbuliin. Hänen tarkoituksenaan oli koota joukkoja Itävaltaa vastaan, mutta Turkin sota Habsburgien kanssa päättyi hieman ennen hänen saapumistaan. Rákóczi vietti Turkissa lopun elämänsä ja kuoli Rodostossa 8. huhtikuuta 1735.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferenc II Rákóczi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Kurutsit ja labantsit taistelevat tuntemattoman taiteilijan teoksessa.
Rákóczin patsas Unkarin parlamenttitalon ulkopuolella.
Ferenc Rákóczin kuva koristaa Unkarin 500 forintin seteliä.
The Tingler

| The Tingler |
| --- | --- |

Ohjaaja:  William Castle
Käsikirjoittaja:  Robb White
Tuottaja:  William Castle
Säveltäjä:  Von Dexter
Kuvaaja:  Wilfred M. Cline
Leikkaaja:  Chester Schaeffer
Lavastaja:  Phillip Bennett
Pääosat:  Vincent Price Judith Evelyn Darryl Hickman Patricia Cutts Philip Coolidge
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  William Castle Productions
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1959
Kesto:  82 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Tingler on yhdysvaltalainen tuottaja-ohjaaja William Castlen kauhuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1959. Castle oli tunnettu erilaisista tempuistaan, ja The Tinglerissä teatterin penkkien alle asetut laitteet tärisivät, kun hirviö oli karannut. Elokuvassa esiintyvät Vincent Price, Judith Evelyn, Darryl Hickman, Patricia Cutts ja Philip Coolidge.
The Tingler oli juoksujalkaisen näköinen otus, jonka uskottiin liittyvän ihmisen selkärankaan äärimmäisessä pelossa. Vain huuto pystyisi karkottamaan otuksen. Elokuvan juoneen kuului se, että mykkä naishahmo, jonka otus oli tappanut, oli antanut luvan poistattaa otus selkärangastaan ja päästää yleisön keskuuteen. Elokuvaesitys loppui kriittisessä vaiheessa projektorin rikkoutumiseen, ja valkokankaalla näkyi vain Tinglerin varjo kiipeämässä projektoria pitkin. Tässä vaiheessa Vincent Price neuvoo ihmisiä huutamaan tarpeen vaatiessa, ja pian tämän jälkeen sähkökatkoksen aikana Castlen keksimä Percepto alkoi toimia ja säikytellä ihmisiä värinällä.
Elokuva alkaa Castlen lyhyellä monologilla, jossa hän kertoo, että jotkut katsojat saattavat samaistua elokuvan hahmojen tunteisiin. Ainoana apukeinona tunteille on huutaminen.
Ramismi

Ramismi on Petrus Ramuksesta nimensä saanut 1500-luvulla kehittynyt filosofian ja erityisesti logiikan koulukunta, joka sai alkunsa Ramuksen kriittisistä kommenteista skolastista aristoteelista logiikkaa, dialektiikkaa ja muuta filosofiaa kohtaan. Ramismi oli eräänlainen sekoitus skolastiikkaa ja humanismia, ja siinä on tiettyjä yhtäläisyyksiä kartesiolaisuuteen. Ramuksen lisäksi ramismia edusti muun muassa Johannes Althusius.
Ramistinen logiikka

Ramismi kritisoi aristoteelista "keinotekoista" logiikkaa perustuen Platoniin, Ciceroon ja Quintilianukseen, ja halusi korvata sen retoriikkaan perustuvalla "luonnollisen ihmisymmärryksen mukaisella" logiikalla. Logiikan tehtävänä ei ollut Ramuksen mukaan syllogismien pohdiskelu vaan filosofinen etsintä ja lyhyimmän polun löytäminen etsinnän tiellä. Ramus esitti teoriansa muun muassa teoksessa Aristotelicae animadversiones (1543).
Ramus jakoi logiikan kahteen osa-alueeseen:
de inventione: tiede termeistä ja määritelmistä
de iudicio: tiede arvostelmista, päättelystä ja menetelmästä
Ramuksen mukaan dialektiikkaan kuului samoin kaksi osa-aluetta:
inventionem argumentorum, tiedon etsimisen ja tieteellisen todistamisen logiikka
dispositionem argumentorum, tiedon esitystavan logiikka
Johtopäätökset ja arvostelmat Ramus jakoi myös kahteen osaan:
axiomaticum
dianoeticum (syllogismit)
Ramuksen mukaan tieteen esitystavan logiikka ei poikennut tiedon etsimisen ja tieteellisen todistamisen logiikasta.
Vaikutus

Ramismi vaikutti jonkin aikaa 1500- ja 1600-luvuilla ja sai kannatusta ennen kaikkea protestanttisissa maissa, kuten Saksassa ja Pohjoismaisissa yliopistoissa. Ramismilla oli vahva asema muun muassa Uppsalan yliopistossa, koska piispat Laurentius Paulinus Gothus ja Olaus Martini olivat sen kannattajia. Turun akatemiassa ramismia kannatti muun muassa logiikan opetuksen uranuurtaja Nicolaus Nycopensis. 1600-luvulla ramismista palattiin kuitenkin vähitellen takaisin aristoteeliseen logiikkaan.
Ramus painotti matematiikkaa esitystavan selkeyden vuoksi. Tällä oli myöhemmin suuri vaikutus Gottfried Leibniziin. Jacopo Zabarella kritisoi ramismia. Hänen lisäkseen aristotelista vastapuolta edustivat ramismin aikana muun muassa Johannes Casus, Jacobus Cheyneus, Daniel Cramer, Theophilus Golius, Antonius Ruvius ja Johannes Magirus.
Aiheesta muualla

Dictionary of the History of Ideas: Ramism (englanniksi)
Tinhosa Pequena

Tinhosa Pequena
Tinhosa Pequenan sijainti São Tomé ja Príncipessä.
| --- | --- |
Sijainti:  1°23′N, 7°17′E Pagué, Príncipe São Tomé ja Príncipe
Korkein kohta:  75  m 
Pinta-ala:  0,03 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tinhosa Pequena on saari São Tomé ja Príncipessä Guineanlahdessa Atlantin valtameressä. Tinhosa Pequena yhdessä suuremman Tinhosa Granden ja yhden pienemmän saaren kanssa muodostaa Tinhosasaarten (port. Ilhas Tinhosas) saariryhmän, joka sijaitsee 22 kilometrin päässä suuresta Príncipen saaresta lounaaseen. Pinta-alaa saarella on kolme hehtaaria. Tinhosa Pequena on karu kalliosaari, jolla ei ole kasvillisuutta. Saaren korkein kohta on 65 metriä merenpinnan yläpuolella. Jyrkkien rinteiden vuoksi Tinhosa Pequenalle on mahdotonta rantautua.
Tinhosa Pequena kuuluu Tinhosasaarten muodostamaan 23 hehtaarin suuruiseen kansainvälisesti tärkeään lintualueeseen (IBA). Tinhosasaarilla on Guineanlahden suurimpia merilintuyhdyskuntia. Alueella pesii esimerkiksi tuhansia pareja ruskosuulia, tummaruskotiiroja, ruskotiiroja ja nokitiiroja. Lisäksi säännöllisesti alueella pesii ainakin pieniä määriä pikkutropiikkilintuja. Ohjasnokitiiran ja madeirankeijun tiedetään vierailevan alueella, mutta niiden pesinnästä ei ole saatu todisteita. Alueella vierailevia lintulajeja ovat muun muassa atlantinfregattilintu, punajalkasuula, naamiosuula ja suomutropiikkilintu. Alue ei ole suojeltu, vaikka ehdotuksia sen suojelemiseksi on tehty jo vuodesta 1973 saakka. Tinhosa Pequenan ympäröimillä vesialueilla on runsaasti kalaa, minkä ansiosta príncipeläiset kalastajat kalastavat säännöllisesti siellä.
Tinkisso

| Tinkisso |
| --- | --- |
Alkulähde:  Fouta Djallonin kaakkoisosa
Laskupaikka:  Nigerjoki ennen Siguiria  11°21′10″N, 9°9′51″W
Maat:  Guinea
Pituus:  620 km
Virtaama:  181 m³/s
Valuma-alue:  19 800 km²

Tinkisso on Nigerin sivujoki Guineassa. Sen pituus on 620 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 19 800 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaus on 181 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Fouta Djallonin kaakkoiskulmasta 850 metrin korkeudelta. Se laskeutuu vuolaana Ylä-Guinean tasangolle ja virtaa sitten hitaasti mutkitellen kohti itää. Tinkisso laskee Nigeriin kuusi kilometriä ennen Siguiria. Sen tärkeimmät sivujoet ovat Bouka ja Banie.
Tinkisson varrella sijaitsevat Dabolan ja Dinguirayen kaupungit. Dabolassa on vuonna 1974 rakennettu pieni vesivoimalaitos. Alueella viljellään maapähkinää ja louhitaan bauksiittia.
Gerald Tinker

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 | 4×100 metriä |  |
Gerald Alexander Tinker (s. 19. tammikuuta 1951 Miami, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja. Hän pelasi myös amerikkalaista jalkapalloa.
Tinker voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa maailmanennätysajalla 38,19 s. Hän juoksi kolmannen osuuden. Muut kultamitalijuoksijat olivat Larry Black, Robert Taylor ja Eddie Hart. Henkilökohtaisille matkoille Tinker ei Münchenissä osallistunut.
Tinker pelasi NFL-liigassa Atlanta Falconsissa (vuosina 1974–1975) ja Green Bay Packersissa (1975).
Rankaisija

| Rankaisija> The Punisher |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mark Goldblatt
Käsikirjoittaja:  Boaz Yakin
Tuottaja:  Robert Mark Kamen
Säveltäjä:  Dennis Dreith
Kuvaaja:  Ian Baker
Leikkaaja:   Stephanie Flack  Tim Wellburn 
Pääosat:   Dolph Lundgren  Louis Gossett Jr.  Jeroen Krabbé 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Australia, Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  New World Pictures
Levittäjä:  New World Communications Netflix
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rankaisija (engl. The Punisher) on yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 1989. Elokuva perustuu Marvel-sarjakuvakustantamon antisankari Tuomariin, jota elokuvassa esittää Dolph Lundgren. Muissa pääosissa ovat muun muassa Louis Gossett Jr. ja Jeroen Krabbé. Elokuva on kuvattu Australiassa.
Rankaisija esitettiin Suomessa MTV3-kanavalla toukokuussa 2011 ja julkaistiin DVD- ja Blu-ray-formaateissa vuonna 2013. Se on julkaistu suomeksi myös VHS-videona.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen pitää synkkää Rankaisijaa yhtenä maailman väkivaltaisimmista elokuvista ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Rankaisija Elonet.
Rankaisija Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tina(II)

| Tina(II)sulfidi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  1314-95-0
PubChem CID:  426379
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SnS
Moolimassa:  150,78
Ulkomuoto:  Harmaa kiteinen aine
Sulamispiste:  881 °C
Kiehumispiste:  1210 °C
Tiheys:  5,08 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Tina(II)sulfidi (SnS) eli stannosulfidi on tina- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä on käytetään muun muassa katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa tina(II)sulfidi on harmaata tai ruskehtavaa kiteistä. Yhdisteen tavanomaisin kidemuoto on alkeiskopiltaan ortorombinen ja siitä tunnetaan myös kuutiollisia polymorfeja. Aine on veteen liukenematonta, mutta liukenee väkeviin happoihin. Tina(II)sulfidi on puolijohde ja sen ortorombisen muodon johtavuusvyön ja kielletyn vyön välinen energiaero on 1,3 eV .
Tina(II)sulfidia voidaan valmistaa kuumentamalla rikin ja tinan seosta, tinan ja vetysulfidin reaktiolla tai saostamalla tina(II)yhdisteiden vesiliuoksista vetysulfidilla.
Tina(II)sulfidia käytetään katalyyttinä polymeroinneissa ja reagenssina Sitä tutkitaan myös käytettäväksi puolijohdesovellutuksissa.
Ranskan 2. armeija

| 2>  armeija |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1914-1918 1939-1940
Valtio:   Ranska
Puolustushaarat:  Maavoimat
Rooli:  kenttäarmeija
Koko:  armeija
Sodat ja taistelut:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota
Ranskan 2. armeija (ransk. IIe Armée) oli Ranskan maavoimien yhtymä, joka osallistui ensimmäiseen ja toiseen maailmansotaan. Se tuli tunnetuksi Verdunin taistelussa vuonna 1916, jolloin sen komentajana oli Philippe Pétain.
Toinen maailmansota

Armeija perustettiin 27. elokuuta 1939, jolloin se alistettiin suoraan yleisesikunnalle. Armeija liitettiin 1. lokakuuta Ranskan 1. armeijaryhmään. Se liitettiin 14. toukokuuta 1940 koillisen rintaman yliesikunnalle ja edelleen 17. toukokuuta Ranskan 2. armeijaryhmään. Armeija liitettiin 6. kesäkuuta 4. armeijaryhmään, mistä se palasi 15. kesäkuuta 2. armeijaryhmään.
Komentajat

Armeijankomentajina olivat:
armeijankenraali Charles Huntziger 27. elokuuta 1939 - 4. toukokuuta 1940
divisioonankenraali Henry Freydenberg 4. kesäkuuta 1940 -
Ranskan 3. armeija

| 3>  armeija |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1914-1918 1939-1940
Valtio:   Ranska
Puolustushaarat:  Maavoimat
Rooli:  kenttäarmeija
Koko:  armeija
Sodat ja taistelut:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota
Ranskan 3. armeija (ransk. IIIe Armée) oli Ranskan maavoimien yhtymä, joka osallistui ensimmäiseen ja toiseen maailmansotaan.
Toinen maailmansota

Armeija perustettiin 27. elokuuta 1939, se alistettiin Ranskan 2. armeijaryhmään.
Komentajat

Armeijankomentajina olivat:
armeijankenraali Condé 27. elokuuta 1939 -
Ranskan 7. armeija

| 7>  armeija |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1914-1918 1939-1940
Valtio:   Ranska
Puolustushaarat:  Maavoimat
Rooli:  kenttäarmeija
Koko:  armeija
Sodat ja taistelut:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota
Ranskan 7. armeija (ransk. VIIe Armée) oli Ranskan maavoimien yhtymä, joka osallistui ensimmäiseen ja toiseen maailmansotaan.
Toinen maailmansota

Armeija perustettiin 2. syyskuuta 1939 yleisesikunnan reservinä. Armeija siirrettiin 11. marraskuuta Ranskan  1. armeijaryhmään, mistä se palasi reserviksi 15. toukokuuta 1940. se liitettiin 20. toukokuuta 3. armeijaryhmään.
Komentajat

Armeijankomentajina olivat:
armeijankenraali Blanchard 2. syyskuuta 1939 - 15. toukokuuta 1940
divisioonankenraali Fagalde 15.-16. toukokuuta 1940
armeijankenraali Corap 16.-18. toukokuuta 1940
armeijankenraali Frère 18. toukokuuta 1940 -
Ranskan 8. armeija

| 8>  armeija |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1939-1940
Valtio:   Ranska
Puolustushaarat:  Maavoimat
Rooli:  kenttäarmeija
Koko:  armeija
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Ranskan 8. armeija (ransk. VIIIe Armée) oli Ranskan maavoimien yhtymä, joka osallistui toiseen maailmansotaan.
Toinen maailmansota

Armeija perustettiin 28. elokuuta 1939 yleisesikunnan reservinä. Armeija siirrettiin 19. toukokuuta 1940 Ranskan  2. armeijaryhmään.
Komentajat

Armeijankomentajina olivat:
armeijankenraali Garchéry 27. elokuuta 1939 - 22. toukokuuta 1940
armeijankenraali Laure 22. toukokuuta 1940 -