stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Evil Dead (vuoden 2013 elokuva)
Juoni > Vaihtoehtoinen loppu

Elokuvan DVD-julkaisulta löytyvässä vaihtoehtoisessa lopussa Mia kävelee haavoittuneena autotiellä ja tuupertuu maahan. Hän pelastuu, kun kiltti mies ottaa hänet kyytiin ja lupaa viedä ajaa sairaalaan. Vaihtoehtoisessa lopussa nähdään myös palavaan taloon jäänyt David, jonka silmät muuttuvat keltaisiksi.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Jane Levy   | … |   Mia Allen   |
|   Shiloh Fernandez   | … |   David Allen   |
|   Lou Taylor Pucci   | … |   Eric   |
|   Jessica Lucas   | … |   Olivia   |
|   Elizabeth Blackmore   | … |   Natalie   |
|   Bruce Campbell   | … |   Ash Williams (cameorooli)   |
Aiheesta muualla

https://www.youtube.com/watch?v=ZDbnniZh4X4 elokuvan traileri
https://www.youtube.com/watch?v=ZPdiR1HvjKA elokuvan vaihtoehtoinen loppu
https://evildead.fandom.com/wiki/Mia_Allen Mia Allenin esittely Fandom-sivustolla
FinnQueer

| FinnQueer |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  verkkolehti
Aihealue:  seksuaalinen tasavertaisuus
ISSN:  ISSN 1457-9693
Perustettu:  2001
Päätoimittaja:  Olli Stålström
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi, ruotsi, englanti
Aiheesta muualla
Kotisivu
FinnQueer on suomalainen vuonna 2001 avattu vapaaehtoisvoimin ylläpidettävä verkkolehti. Sen vastaava toimittaja on pitkäaikainen tasavertaisuusaktivisti yhteiskuntatieteiden tohtori Olli Stålström. Lehden pääkieli on suomi, mutta joitain artikkeleita on myös ruotsiksi ja englanniksi.
Lehden linjana on kirjoittaa historiallisista ja ajankohtaisista seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä koskettavista asioista ja lehdellä oli roolinsa esimerkiksi parisuhdelakiin liittyvässä julkisessa keskustelussa syksyllä 2001. Lehti myös kritisoi eheytysliikkeitä, psykoanalyysia ja seuraa tasavertaisuusliikkeiden asemaa eri maissa.
Verkkolehden painotus on viime vuosina siirtynyt mielenterveysasioihin ja vapaasti ladattaviin verkkokirjoihin, sillä varsinaisena uutislähteenä samana vuonna FinnQueerin kanssa perustettu, bi- ja homomiehille kohdennettu verkkoportaali Ranneliike.net toimii paremmin.
FinnQueerin kautta ladattaviin verkkokirjoihin kuuluvat muun muassa Eero Balkin suomennos Pontus Wiknerin Psykologisia tunnustuksia -tunnustuskirjasta sekä Martti Kaipiaisen muistelmateos Jotakin ehkä tietäisin....
Aiheesta muualla

FinnQueer
FinnQueerin julkaisuja pdf-muodossa
Gastriinia vapauttava peptidi

Gastriinia vapauttava peptidi (GRP, eng. gastrin-releasing peptide) on neuropeptidi, joka osallistuu muun muassa ruoansulatukseen stimuloimalla mahalaukun ja pohjukaissuolen G-soluja erittämään gastriinia. Gastriini puolestaan lisää hapon eritystä mahalaukun parietaalisoluista. GRP:tä vapautuu kiertäjähermon hermopäätteistä.
Gastrektomia

Gastrektomia on leikkaus, jossa poistetaan mahalaukku tai sen osa. Gastrektomiaa käytetään mahasyövän parantamiseen tähtäävässä hoidossa. Mikäli kasvain sijaitsee etäämmällä mahalaukun keskiosasta, mahalaukun osittaispoisto saattaa olla riittävä toimenpide.
Koko mahalaukun poistamisen yhteydessä ruokatorvi yhdistetään ohutsuoleen syömisen ja nielemisen mahdollistamiseksi toimenpiteen jälkeen. Myös osittaisessa gastrektomiassa saatetaan poistaa muiden elinten osia, jotka sijaitsevat lähellä kasvainta. B12-vitamiinikorvaushoito tarvitaan gastrektomian jälkeen. Mahasyövän lisäksi gastrektomiaa on käytetty verta vuotavien mahahaavojen, mahalaukun seinämän puhkeaman ja polyyppien hoidossa. Ennakoivaa gastrektomiaa on suositettu henkilöille, joilla on mahasyövälle altistava CDH1-geenin mutaatio.
Ensimmäisen onnistuneen osittaisen gastrektomian toteutti Theodor Billroth klinikallaan Wienissä 29. tammikuuta 1881.
Ernst von Wolzogen

Ernst von Wolzogen
Ernst von Wolzogen (23. huhtikuuta 1855 – 30. elokuuta 1934) oli saksalainen kulttuurikriitikko, kirjailija ja kirjallisen kabareen perustaja.
Elämäkerta

Wolzogen oli itävaltalaita aatelissukua. hän opiskeli kirjallisuutta, filosofiaa ja taiteen historiaa Strassburgin ja Leipzigin yliopistoissa. Vuonna 1882 hän meni Berliiniin, jossa hän työskenteli toimittajana kustantamossa ja myöhemmin vapaana kirjailijana. Vuosina 1892–1899 hän asui Münchenissä ja perusti siellä kirjallisuusyhdistyksen Freie Literarische Gesellschaft. Hän palasi 1899 Berliiniin. Ensimmäisen kirjallisen kabareen hän perusti 1901, ja sen nimeksi tuli Überbrettl, joka viittasi Nietzschen käsitteeseen Übermensch ja tarkoitti jonkinlaista "super-kabareeta". Myöhemmin sana Überbrettl on vakiintunut sanan kabaree saksankieliseksi vastineeksi.
Wolzogen  kirjoitti Überbrettlille yhteiskunnallista satiiria. Sen lakkauttamisen jälkeen hän palasi vuonna 1905 Darmstadtiin.[lähde? ]
Wolzogen kirjoitti humoristisia kirjoja. Hänen teoksiaan ovat muun muassa Die Kinder der Exzellenzin (1888); Das Lumpengesindel (1892); Ein unbeschriebenes Blatt (1896); Der Kraft-Mayr, kaksi osaa (1897); Das dritte Geschlecht, kaksi osaa (1899). Vaikka hänet tunnetaan pääasiassa humoristina, hän kirjoitti myös vakavista aiheista. Hänen vakavammasta puolestaan kirjoittajana ovat esimerkkejä teokset Fahnenflucht (1894), Das Wunderbare (1898) ja Die arme Sünderin (1901). Wolzogenin tyylissä on älyä ja eleganssia.
Wolzogenin puoliso oli vuodesta 1902 Elsa Laura Seemann von Mangern.[lähde? ]
Teokset

1879 Um 13 Uhr in der Christnacht
1885 Wilkie Collins: Ein Biographisch-Kritischer Versuch, elämäkerta
1886 Heiteres und Weiteres, runous
1887 Thüringer Roman
1888 Die Kinder der Excellenz, romaani
1890 Die tolle Komteß, romaani
1890 Erikuvaaja, Komedia
1892 Das Lumpengesindel, traaginen komedia
1894 Das gute Krokodil und andere Geschichten
1897 Der Kraft-Mayr, romaani
1897 Die Gloria-Hose, novelli
1899 Das dritte Geschlecht, romaani
1901 Feuersnot, Opera libretto, säveltäjä Richard Strauss
1905 Jae aus meinem Leben
1923 Wie ich mich ums Leben brachte (omaelämäkerta; antisemitistinen)
Kirjailijat Hermann Heiberg ja Ernst von Wolzogen Berliinissä.
Käännös suomeksi
Filppula

Filppula voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Paikannimi

Filppula, kylä Kauhajoella
Filppula, kylä Merikarvialla
Sukunimi

Filppula on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Ilari Filppula (s. 1981), jääkiekkoilija
Jaska Filppula (s. 1965), kirjailija
Juho Heikki Filppula (1843–1919), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Valtteri Filppula (s. 1984), jääkiekkoilija ja olympiavoittaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Filppula”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Estadio de la Cerámica

| Estadio de la Cerámica> Feudo Amarillo |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Vila-real, Espanja
Koordinaatit:  39°56′39″N, 0°06′13″W
Avattu:  17. kesäkuuta 1923
Remontoitu:  1952 (kentän laajennus) 2005 (Mestarien liiga)
Omistaja:  Villarreal CF
Hoitaja:  Villarreal CF
Kenttä:  luonnonnurmi
Aiemmat nimet:  Campo del Villarreal (1923–1925) El Madrigal (1925–2017)
Käyttäjät
 Villarreal CF 
Katsojakapasiteetti
 25 000 
Kentän mitat
 105 x 68 metriä 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Estadio de la Cerámica on jalkapallostadion, joka sijaitsee Vila-realin kaupungissa, Valencian itsehallintoalueella, Espanjassa. Stadion toimii Villarrealin kotikenttänä. Stadion on rakennettu vuonna 1923 ja sen kapasiteetti on 25 000. Lähes puolet Vila-realin kaupungin asukkaista, joita on noin 50 000, mahtuu stadionille.
Historia

Stadion avattiin 17. kesäkuuta 1923 ja ensimmäinen ottelu stadionilla käytiin CD Castellónin ja Cervantesin välillä. Se sai silloin nimekseen Campo del Villarreal, mutta se uudelleennimettiin kaksi vuotta myöhemmin El Madrigaliksi. Stadion sai myös lempinimen Feudo Amarillo, tämän sijainnin perusteella. Stadion sijaitsee viiden kilometrin päässä Välimerestä ja se on noin 50 metrin korkeudella vedenpinnan yläpuolella.
Ensimmäiset muutokset stadionille tehtiin vuonna 1952, jolloin kenttää suurennettiin alkuperäisestä 95 x 65 metristä 105 x 65 metriin. Uudet mitat täsmäsivät Helsingin Olympiastadionin kentän mittoja, joka toimi myös mallina stadionin kentän laajennuksessa.
1960-luvulla stadionille rakennutettiin pieni katettu katsomo. Kauden 1971–1972 aikana koko eteläinen katsomonosa saatiin katettua. Vuonna 1988 se kuitenkin purettiin ja tilalle rakennettiin uusi katsomo, joka avattiin Atlético Madridia vastaan käydyn ystävyysottelun yhteydessä 8. maaliskuuta 1989.
Seuran 75–vuotisjuhlan kunniaksi se päätti aloittaa stadionilla uudet remontoinnit. Eteläinen katsomonosa purettiin jälleen ja tilalle rakennettiin uusi katettu katsomo, johon tuli myös omat VIP-tilat. Stadionille rakennettiin vielä uusi pohjoinen katsomonosa, joka valmistui kaudella 1999–2000.
Vuonna 1973, stadionille rakennettiin uudet valaisulaitteet. Kaupungintalo oli lupautunut avustamaan valaisulaitteiden rakentamiskustannuksissa, joita rakennettiin yhteensä neljä tornia, jokaiseen kentän kulmaan.
Stadionin joukkueiden pukuhuoneiden sijainteja on muutettu useaan kertaan historian aikana. Kauteen 1935–1936 asti ne sijaitsivat stadionin kaakkoiskulmassa. Sen jälkeen pukuhuoneet sijaitsivat koilliskulmassa vuoteen 1989 asti, josta ne seuraavaksi siirtyivät lounaskulmaukseen. Nykyisten muutosten jälkeen pukuhuoneet sijaitsevat pääkatsomon alapuolella.
Stadion nimettiin uudelleen 8. tammikuuta 2017 ennen La Liga -ottelua Barcelonaa vastaan Estadio de la Cerámicaksi.
Aiheesta muualla

Estadio de la Cerámica Villarrealin sivustolla (espanjaksi)
Kuvia Estadio de la Cerámicasta Worldstadia -sivustolla (englanniksi)
Villarrealin suomalaisen kannattajayhdistyksen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Primera Divisiónin stadionit kaudella 2016–2017
Anoeta
Balaídos
Benito Villamarín
Butarque
Camp Nou
El Molinón
El Sadar
Estadio de la Cerámica
Gran Canaria
Ipurua
La Rosaleda
Los Cármenes
Mendizorrotza
Mestalla
RCDE Stadium
Riazor
San Mamés
Sánchez Pizjuán
Santiago Bernabéu
Vicente Calderón
Factotum (elokuva)

| Factotum |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bent Hamer
Käsikirjoittaja:   Bent Hamer  Jim Stark 
Perustuu:  Charles Bukowskin romaaniin Pystyssä kaiken aikaa
Tuottaja:  Christine Kunewa Walker
Säveltäjä:  Kristin Asbjørnsen
Kuvaaja:  John Christian Rosenlund
Leikkaaja:  Pål Gengenbach
Pääosat:   Matt Dillon  Lili Taylor  Marisa Tomei  Didier Flamand 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat, Norja
Levittäjä:  IFC Films Netflix
Ensi-ilta:  2005
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Factotum (Factotum) on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut Bent Hamerin ohjaama norjalais-yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu Charles Bukowskin romaaniin Pystyssä kaiken aikaa. Pääosaa esittää Matt Dillon.
Familjesprickor

| Familjesprickor Zamla Mammaz Manna |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Cocky Chickenhouse, Uppsala maalis-kesäkuussa 1980 sekä Strasbourg ja Charleville, Ranska ja Sülfeld, Saksa
 Julkaistu: 1980
 Formaatti: LP, CD
 Tyylilaji: progressiivinen rock, avant-prog, fuusiojazz
 Kesto: 43.45
 Levy-yhtiö: Silence
Zamla Mammaz Mannan muut julkaisut
| För äldre nybegynnare / Schlagerns mystik 1978 | Familjesprickor 1980 |   |
Familjesprickor on Zamla Mammaz Mannan toinen ja samalla viimeinen studioalbumi. Se ilmestyi vuonna 1980 Silence Recordsin kautta. Albumi on nauhoitettu yhtyeen kokoonpanon muuttuessa: "Pappa med vetorätt" -raidalla soittaa yhtyeen alkuperäisrumpali Hans Bruniusson ja muilla raidoilla nauhoitusten aikaan yhtyeeseen liittynyt Vilgot Hansson. "Pappa med vetorätt" on konserttinauhoitus Saksasta ja "Trälen" konserttinauhoitus Ranskasta. Muut raidat on nauhoitettu Lars Hollmerin kotistudiossa Uppsalassa.
Kappaleet

Fem holmgångar – 6.00
Ventilationskalkyl – 5.10
Smedjan – 5.15
Trälen – 5.10
Den flämtande novellen – 4.05
Pappa med vetorätt – 4.30
Drängen – 7.45
Kärna i kort och lång rockad – 5.50
Kokoonpano

Lars Hollmer – kosketinsoittimet, haitari, laulu
Eino Haapala – kitarat, laulu
Lars Krantz – basso, laulu
Vilgot Hansson – rummut, lyömäsoittimet
Hans Bruniusson – rummut, marimba (B2)
Aiheesta muualla

Albumi Discogs-sivustolla
Albumi Allmusic-sivustolla
Albumi Silence-levy-yhtiön sivustolla
Albumin arvostelu Expose-sivustolla
Albumi Prog Archives -sivustolla
FS Lavoisier (1897)

| Lavoisier |
| --- | --- |
 Lavoisier

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Rochefort
Kölinlasku:  7. tammikuuta 1895
Laskettu vesille:  17. huhtikuuta 1897
Palveluskäyttöön:  1. joulukuuta 1897
Poistui palveluskäytöstä:  14. joulukuuta 1917
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 285 t
Pituus:  100,63 m
Leveys:  10,62 m
Syväys:  5,44 m
Koneteho:  6 800 ihp
Nopeus:  20,5 solmua
Miehistöä:  201
Aseistus
Aseistus:  4 × Canon de 138 mm Modèle 1893 2 × Canon de 100 mm Modèle 1891 8 × Canon de 47 mm Modèle 1885 4 × Canon de 37 mm Modèle 1885 4 × 18" torpedoputkea
Lavoisier oli vuonna 1897 valmistunut Ranskan laivaston Linois-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Rochefortin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 7. tammikuuta 1895. Alus laskettiin vesille 17. huhtikuuta 1897 ja aloitti 1. joulukuuta 1897 koeajot.
Palvelus > Ensimmäinen maailmansota

Ranska julisti 4. elokuuta sodan Saksan keisarikunnalle. Pian sodanjulistamisen jälkeen alus siirrettiin Brestiin, missä se liitettiin 2. kevyeen laivueeseen. Laivueen muut risteilijät olivat Marseillaise, Amiral Aube, Jeanne d'Arc, Gloire, Gueydon ja Dupetit-Thouars sekä 1. ja 2. hävittäjälaivue ja 3. sukellusvenelaivue. Laivuetta täydennettiin vielä joukolla risteilijöitä, kun se aloitti Kanaalin eteläpään valvonnan neljän Kuninkaallisen laivaston risteilijän avustamana. Osastoa supistettiin 25. elokuuta siirtämällä kuusi risteilijää Brestiin ja Cherbourgiin ja lisäksi toiset kuusi risteilijää siirrettiin muihin osastoihin. Seuraavana päivänä Lavoisierista tuli kahdeksan jäljelle jääneen risteilijän lippulaiva. Valvontalinjaa siirrettiin lännemmäksi, kun Kanaalin alueella oli havaittu ensimmäiset Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneet. Marraskuussa kiinteä valvontalinja muutettiin kahdeksi alueeksi, mutta talven huonot säät estivät tehokkaan valvonnan.
Alus vieraili 5. tammikuuta 1915 Dunkerquessa, mistä se palasi vartiopaikalleen tukikohtanaan Cherbourg. Partiointiin käytettävien alusten määrä laski keskitettäessä joukkoja Välimerelle. Alus lähti 17. joulukuuta Cherbourgista. Se vieraili 23. joulukuuta Bizertassa, 26. joulukuuta Maltalla ja saapui 30. joulukuuta Port Saidiin.
Alus teki 6. tammikuuta - 6. helmikuuta 1916 joitakin Maltan ja Korfun välisiä matkoja ja saapui 10. helmikuuta Algeriin, missä se liitettiin läntisen Välimeren valvontaosastoon. Alus lähti 24. helmikuuta Liamonen kanssa Algerista etsimään Golfe-Juanilla havaittua Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvenettä SM U-28, joka oli upottanut useita rahtialuksia. Alus saapui 10. maaliskuuta Touloniin.
Alus oli 2. huhtikuuta Alger, missä se liitettiin Surcoufin kanssa Avomerilaivueeseen. Ne saapuivat 20. huhtikuuta Brestiin, mutta Lavoisier tarvitsi huoltoa. Alus oli 11. toukokuuta Nantesissa ja huolto alkoi St. Nazairessa, missä kattilat ja rungon halkeamat korjattiin. Työt saatiin päätökseen 28. elokuuta. Alus saapui 14. syyskuuta Tangeriin, missä se vapautti D’Entrecasteaux’n Marokon osastossa. Syyskuusta joulukuuhun alus partioi alueella ja vieraili Casablancassa, Mogadorissa, Agadirissa, Gibraltarilla ja Tangerissa.
Tammikuusta toukokuuhun 1917 alus partioi Marokon osastossa. Kesäkuusta joulukuuhun se oli telakalla Bordeaux'ssa, mistä alus palasi tammikuussa 1918 Marokon osastoon. Alus oli osastossa kesäkuuhun ja heinäkuusta syyskuuhun Syyrian osastossa tukikohtanaan Port Said. Se oli Syyrian osastossa edelleen tammikuusta huhtikuuhun 1919. Alus oli toukokuussa Beirutissa, mistä se palasi heinäkuussa Rochefortin.
Elokuussa 1918 alus poistettiin Rochefortissa palveluksesta ja todettiin 28. marraskuuta korjauskelvottomaksi. Se poistettiin alusluettelosta 7. kesäkuuta 1920 ja myytiin romutettavaksi.
Fjodor Vidjajev

Fjodor Aleksejevitš Vidjajev (7. marraskuuta 1912 Stepnaja Šentala – 1. heinäkuuta 1943 Barentsinmeri) oli neuvostoliittolainen sukellusveneen Štš-421:n päällikkö. Hän menehtyi toisessa maailmansodassa, kun hänen johtamansa sukellusvene upposi Barentsinmerellä. Poljarnyihin on pystytetty hänen muistokseen patsas. Hänen kunniakseen on nimitetty myös Vidjajevon kaupunki. Vidjajev oli taustaltaan ersä-mordvalainen.
Facciamo finta che sia vero

| Facciamo finta che sia vero Adriano Celentano |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2010
 Julkaistu: 2011
 Tyylilaji: pop, rock
 Levy-yhtiö: Clan Celentano, Universal Music
Adriano Celentanon muut julkaisut
| L’animale 2011 | Facciamo finta che sia vero 2008 | ... Adriano 2013 |
Facciamo finta che sia vero on italialaisen laulajan Adriano Celentanon 41. studioalbumi. Se julkaistiin 2011.
Kappaleet

Non ti accorgevi di me
Ti penso e cambia il mondo
Facciamo finta che sia vero
Non so più cosa fare
Anna parte
Fuoco nel vento
La cumbia di chi cambia
La mezza luna
Il mutuo
Fairlight CMI

Fairlight CMI
Fairlight CMI (Computer Music Instrument) oli ensimmäinen digitaalinen syntetisaattori-sampleri. Laitteen suunnittelivat Fairlight-yhtiön perustajat Peter Vogel ja Kim Ryrie 1978. Siinä käytettiin kahta mikroprosessoria, jotka alkuperäisissä malleissa olivat 8-bittisiä Motorola 6800- ja uudemmissa versioissa 16-bittisiä 68000-siruja.
Fairlight CMI nousi suosioon 1980-luvun alkupuolella. Se kilpaili markkinoista lähinnä New England Digitalin Synclavierin kanssa. Laajassa mittakaavassa Fairlight CMI:tä käyttäneitä artisteja ovat olleet muun muassa Peter Gabriel, Kate Bush ja Jean-Michel Jarre.
Fjodor Tolbuhin

| Fjodor Tolbuhin |
| --- | --- |
 Fjodor Tolbuhin postimerkissä
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1894  Jaroslavl, Venäjä
Kuollut: 17. lokakuuta 1949 (55 vuotta)  Moskova, Neuvostoliitto
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjän keisarikunta  Neuvostoliitto
Palvelusvuodet:  1914–1949
Komentajuudet:  4. Ukrainan rintama  3. Ukrainan rintama  Transkaukasuksen rintama
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Venäjän sisällissota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Neuvostoliiton marsalkka
Fjodor Ivanovitš Tolbuhin (ven. Фёдор Ива́нович Толбу́хин, 16. kesäkuuta 1894 Jaroslavl – 17. lokakuuta 1949 Moskova) oli venäläinen sotilas ja Neuvostoliiton marsalkka (1944). Tolbuhin komensi Stalingradin taistelussa armeijaa sekä 1943–1945 armeijaryhmää, jolloin hän valtasi muun muassa Sevastopolin ja eteni Romaniaan, Bulgariaan ja Jugoslaviaan. Hän osallistui Rodion Malinovskin apuna Budapestin ja Wienin valtaukseen ja komensi Itävallan miehitysjoukkoja. Vuosina 1946–1949 Tolbuhin oli Belgradissa venäläisen sotilaskomission puheenjohtajana.
Ernst von Wildenbruch

Ernst von Wildenbruch
Ernst von Wildenbruch (3. helmikuuta 1845 Beirut, Libanon – 15. tammikuuta 1909 Berliini[lähde? ]) oli saksalainen kirjailija ja runoilija. Hänen tuotantoonsa sisältyy näytelmiä, balladeja, romaaneja ja novelleja.
Elämä ja ura

Erns von Wildenbruch syntyi Libanonissa Beirutissa, jossa hänen isänsä Ludwig von Wildenbruch oli Preussin pääkonsulina. Wildenbruch vietti lapsuutensa Ateenassa ja Konstantinopolissa, jossa hänen isänsä työskenteli Preussin lähetystössä.
Wildenbruch saapui Saksaan 1857, opiskeli aluksi Halle an der Saalessa, sitten Französische Gymnasiumissa Berliinissä ja kadettikoulussa. Vuonna 1863 hän sai upseerinviran Preussin armeijasta ja osallistui sotaan Itävaltaa vastaan 1866. Sen jälkeen Wildenbruch opiskeli lakia Berliinin yliopistossa ja toimi upseerina vuosina 1870–1871 käydyssä Ranskan-Preussin sodassa.
Wildenbruch nimitettiin 1876 ulkoministeriöön, jossa hän työskenteli vuoteen 1900. Hänen ensimmäiset suosiota saavuttaneet teoksensa olivat sankarirunoelmat Vionville (1874) ja Sedan (1875). Wildenbruch julkaisi runokokoelman Lieder und Balladen 1877, runsaasti näytelmiä ja useita novellikokoelmia, joista tunnetuimpia ovat Novellen (1883), Neue Novellen (1885) ja Tiefe Wasser 1897.
Wildenbruch sai vuosina 1884 ja 1896 Schiller-palkinnon, ja hänet nimitettiin Jenan yliopiston kunniatohtoriksi 1892.[lähde? ]
Wildenbruch meni 1885 naimisiin Maria Karoline von Weberin kanssa.[lähde? ]
Teokset

Vionville, 1874,
Sedan, 1875, sankarirunoelma
Lieder und Balladen 1877, runoja
Die Kaaohinger 1882, murhenäytelmä
Harold, 1882, näytelmä
Die Quitzows, 1888, näytelmä
Der Generalfeldoberst, 1889, näytelmä
Die Haubenlerchze, 1891, näytelmä
Heinrich und Heinrichs Geschlechit, 1895, näytelmä
Die Tochter des Erasmus, 1900, näytelmä
König Laurin, 1902, näytelmä
Novellen, 1883, novelleja
Neue Novellen, 1885, novelleja
Tiefe Wasser 1897 novelleja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernst von Wildenbruch Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Ernst von Wildenbruch on Wikiaineistossa
Fjodorov

Fjodorov, Feodorov, Fedorov tai Fodorov (ven. Фёдоров), naisilla Fjodorova, Feodorova, Fedorova tai Fodorova (ven. Фёдорова), on yleinen venäläinen sukunimi. Se perustuu kreikkalaisperäiseen etunimeen Theodoros (kreikan Θεόδωρος, ven. Фёдор). Nimi voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Fjodorov
Aleksei Fjodorov (s. 1991), venäläinen kolmiloikkaaja
Andrei Fjodorov (s,. 1955), venäläinen poliitikko
Boris Fjodorov (1958–2008), venäläinen taloustieteilijä ja poliitikko
Fjodor Fjodorov (s. 1981), venäläinen jääkiekkoilija
Gennadi Fjodorov (1909–1991), komilainen kirjailija
Juri Fjodorov (s. 1949), venäläinen jääkiekkoilija
Nikolai Fjodorov (s. 1958), Tšuvassian tasavallan presidentti
Oleksi Fjodorov (1901–1989), neuvostoliittolainen partisaanijohtaja
Sergei Fjodorov (s. 1969), venäläinen jääkiekkoilija
Vladimir Fjodorov (1925–2013), NKP:n kansainvälisen osaston virkailija
Vladimir Fjodorov (1925–1998), neuvostoliittolainen kirjailija
Fedorov
Emil Fedorov (s. 1996), suomalainen jääpalloilija
Maxim Fedorov, venäläissyntyinen Yleisradion toimittaja ja ulkomaankirjeenvaihtaja
Myh’ailo Fedorov (s. 1991), ukrainalainen poliitikko ja ministeri
Oleksi Fedorov (1901–1989), ukrainalaissyntyinen toisen maailmansodan aikaisten neuvostopartisaanien johtaja
Fjodorova
Margarita Fjodorova (1927–2016), venäläinen pianisti
Marina Fjodorova (s. 1997), venäläinen jalkapalloilija
Nina Fjodorova (1947–2019), neuvostoliittolainen maastohiihtäjä
Oksana Fjodorova (s. 1977), venäläinen näyttelijä, laulaja ja televisiotoimittaja, Miss Universum 2002
Olga Stulneva, o.s. Fjodorova (s. 1983), venäläinen pikajuoksija ja rattikelkkailija
Fedorova
Anna Fedorova (s. 1990), ukrainalainen pianisti
Feodorova
Maria Feodorova (1859–1934), venäläinen maisemamaalari
Fodorova
Alina Fodorova (s. 1989), ukrainalainen seitsenottelija
Muita
Avtomat Fjodorova, venäläinen rynnäkkökivääri.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Gershon Kingsley

Gershon Kingsley vuonna 1970.
Gershon Kingsley (synt. Götz Gustav Ksinski; 28. lokakuuta 1922 Bochum, Saksa – 10. joulukuuta 2019 New York, New York, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen lauluntekijä, joka on tullut tunnetuksi muun muassa vuonna 1969 julkaistulla instrumentaalikappaleellaan "Popcorn". Vuonna 1972 yhdysvaltalainen popyhtye Hot Butter levytti siitä oman versionsa, josta tuli suosittu.
Kingsley syntyi Bochumissa Saksassa, mutta vietti nuoruutensa Berliinissä. Hänen isänsä oli juutalainen. Vuonna 1938 muutamaa päivää ennen kristalliyötä Kingsley pakeni Palestiinaan ja hänen vanhenpansa pakenivat Kuuban kautta Yhdysvaltoihin. Hän opetteli soittamaan pianoa ja meni Jerusalemin konservatorioon. Vuonna 1946 Kingsley muutti Yhdysvaltoihin ja aloitti musiikin opiskelun Los Angelesissa. New Yorkiin Kingsley muutti 1956.
Kingsley perusti First Moog Quartetin vuonna 1970. Hänen tuotannossaan on edustettuna laaja kirjo musiikin tyylisuuntia, kuten avantgarde, pop ja elektroninen musiikki.
Kingsley kuoli 10. joulukuuta 2019 kotonaan Manhattanilla New Yorkissa ollessaan 97-vuotias.