stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lucien Mettomo
Saavutukset

Kamerunin maajoukkue
Afrikan-mestaruuskilpailut: 2000, 2002
Maanosaliittojen cup: hopeaa 2003
Le Havre

| Le Havre |
| --- | --- |
 Näkymä Le Havren uimarannalle ja keskustaan
 vaakuna
 Le Havre
 Koordinaatit: 49°29′24″N, 00°06′00″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Normandia
Departementti:  Seine-Maritime
Arrondissementti:  Le Havre
Perustettu:  1517
Hallinto:  
 – Pormestari:  Édouard Philippe
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  46,95 km²
Väkiluku (2016):  170 352
 – Väestötiheys:  3 628 as./km²
 
 www.ville-lehavre.fr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Näkymä Le Havresta
Le Havre on noin 170 000 asukkaan kaupunki Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian alueella Ranskassa. Se sijaitsee Ranskan luoteisosassa Englannin kanaalin rannalla Seinejoen suulla, 216 kilometriä Pariisista luoteeseen. Le Havren keskusta kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Kaupungissa toimii yliopisto. Kaupungin väkiluku on laskenut 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa yli 215 000:sta 170 000:een.
Aki Kaurismäen elokuva Le Havre on kuvattu Le Havressa.
Ilmasto

Le Havressa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lauhkea meri-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 11 °C ja keskimääräinen sademäärä 690 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 17 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin 4 °C. Sateisin kuukausi on marraskuu, jolloin sataa keskimäärin noin 80 millimetriä. Maaliskuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 45 millimetriä.
Historia

Le Havre perustettiin vuonna 1517, jota ennen paikalla oli sijainnut vain pieni kalastuskylä. Aluksi kaupungin nimi oli Franciscopolis kuningas Frans I:n mukaan. Myöhemmin kaupungin nimeksi tuli Le Havre-de-Grâce. Nimi Le Havre on ranskaa ja tarkoittaa satamaa. Kaupungin oli tarkoitus korvata vanhat Honfleurin ja Harfleurin satamat. 1600-luvulla kaupunki alkoi laajenemaan ja linnoittautumaan, ja kaupungin kehittyminen jatkui 1700- ja 1800-luvuilla. Tällöin satamaa esimerkiksi laajennettiin suurempia aluksia varten.
Le Havren lähellä upposi vuonna 1916 SS Galeka -niminen pieni sairaalalaiva. Onnettomuudessa kuoli 19 ihmistä.
Toisen maailmansodan aikana Belgian hallitus siirtyi hetkellisesti Le Havreen Saksan vallattua Belgian. Liittoutuneet pommittivat Le Havren toisen maailmansodan lopussa Normandian maihinnousun aikana lähes täysin, kun kolme neljäsosaa rakennuksista tuhoutui. Useita historiallisesti merkittäviä rakennuksia tuhoutui, vaikka osa onkin jälleenrakennettu sodan jälkeen. Ihmisten evakuointi jäi puolinaiseksi, ja kaupungissa kuoli tuhansia. Kaupungin keskusta rakennettiin uudelleen modernilla tyylillä Auguste Perret’n suunnittelemana. Vuonna 2005 Perret’n suunnittelema keskusta liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon.
Nähtävyydet

Kirkot:
Le Havren katedraali, Cathédrale Notre-Dame du Havre, rakentaminen aloitettiin 1536
Pyhän Joosefin kirkko (Église Saint-Joseph du Havre), 106 metrin korkeudellaan Ranskan korkein kirkko. Kirkon on suunnitellut Auguste Perret
Église Saint-Michel, Pyhän Mikaelin kirkko
Église Saint-Vincent, Pyhän Vincentin kirkko
Église Saint-François du Havre, Pyhän Fransiskuksen kirkko
Église Sainte-Marie, Pyhän Marian kirkko
Église Sainte-Anne, Pyhän Annan kirkko
Chapelle Saint-Michel d'Ingouville, Pyhän Mikaelin kappeli
Museot:
Musée des Beaux-Arts André Malraux (taidemuseo): museossa on maalauksia viideltä viimeiseltä vuosisadalta. Museossa on Claude Monetn sekä useiden muiden Normandiassa asuneiden maalauksia. Edustettuina ovat muun muassa Eugène Delacroix, Gustave Courbet, Edgar Degas, Édouard Manet, Pierre-Auguste Renoir, George Seurat, Raoul Dufy sekä Alfred Siley.
Musée du Vieux Havre, vanhan Le Havren museo
Musée d'histoire naturelle (Luonnontieteellinen museo)
Muita nähtävyyksiä:
Kulttuurikeskus Le Volcan, joka on brasilialaisen arkkitehdin Oscar Niemeyerin suunnittelema.
Talous

Le Havressa on Marseillen jälkeen Ranskan toiseksi suurin satama. Suurin osa laivaliikenteestä on öljyn maahantuontia. Sataman toimintoihin kuuluvat myös laivojen korjaaminen sekä lauttaliikenne Britteinsaarille. Kalasataman toiminta on supistunut, aiempien 40 kalastusaluksen sijasta siellä on enää 20 alusta.
Le Havren teollisuus on suhteellisen laajaa. Kaupungissa teollisuustuotteisiin kuuluvat esimerkiksi öljyjalosteet, kemikaalit ja autot. Kaupungin palvelut ovat myös kehittyneet, ja siellä sijaitsee yliopisto.¨Myös turismin merkitys on kasvanut.
Urheilu

Kaupungin urheiluseuroihin lukeutuu jalkapallojoukkue Le Havre AC.
Le Havre on isännöinyt olympialaisten purjehduskilpailuja kahdesti, vuosina 1900 ja 1924.
Koulutus

École de management de Normandie
Ystävyyskaupungit

Dalian, Kiina
Magdeburg, Saksa
Pietari, Venäjä
Pointe-Noire, Kongon tasavalta
Southampton, Britannia
Tampa, Florida, Yhdysvallat
Kuuluisia lehavrelaisia

Georges de Scudéry (1601–1667), kirjailija
Madeleine de Scudéry (1607–1701), kirjailija
Jacques-Henri Bernardin de Saint-Pierre (1737–1814), kirjailija ja kasvitieteilijä
Charles Alexandre Lesueur (1778–1846), naturalisti, taiteilija ja tutkimusmatkailija
Casimir Delavigne (1793–1843), runoilija ja näytelmäkirjailija
Gabriel Monod (1844–1912), historioitsija
Louis Bachelier (1870–1946), matemaatikko
Raoul Dufy (1877–1953), taiteilija
André Caplet (1878–1925), säveltäjä
René Coty (1882–1962), Ranskan presidentti (1954–1959)
Arthur Honegger (1892–1955), säveltäjä, Les Sixn jäsen
Jean Dubuffet (1901–1985), taiteilija
Raymond Queneau (1903–1976), runoilija ja novellisti
Jerome Soligny (1959–), sanoittaja ja journalisti
Vikash Dhorasoo (1973–), jalkapalloilija
Little Bob (1945–), rockmuusikko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Le Havre Wikimedia Commonsissa
Le Havren kaupungin kotisivut (ranskaksi)
Commerces et artisans Le Havre – France
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
Le Havren katedraali.
Le Havren satamaa
Metelinkirkko

| Metelinkirkko> Sijainti |
| --- | --- |
 Metelinkirkko
Koordinaatit:  65.36460271°N, 25.7225444°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Oulu (Yli-Ii)
Historia
Tyyppi:  Jätinkirkko
Ajanjakso:  kivikausi
Korkeus:  52,5  m
Pinta-ala:  1 100 (38×29)  m²
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjapiirros Metelinkirkosta, A.H. Snellman, 1887
Metelinkirkko  eli Metelinlinna  on Pohjois-Pohjanmaalla Oulun Yli-Iissä Huhinmaalla sijaitseva vähän tutkittu jätinkirkko. Kohdetta ei ole ajoitettu tarkasti, mutta sen katsotaan sijoittuvan kivikauteen.
Sijainti

Jätinkirkko sijaitsee Yli-Iin kirkosta noin 5,5 kilometriä länteen ja Iijoen Kälkäjänsuvannosta 2,3 kilometriä pohjoiseen. Siellä kohoaa Kälkäjänojan ja Kullassuon välissä moreeniharjanne, jonka pohjoisrinteen reunalla jätinkirkko sijaitsee.
Jätinkirkko

Jätinkirkon sivut ovat muodostuneet rantakivikon tapaisesta rakenteesta. Sen pitkä sivu on luode-kaakko-suuntainen (pituusakseli on 114° pohjoisesta myötäpäivään ) ja yhdessä muiden sivujen kanssa siitä muodostuu lähes suorakulmio, joka on 38 metriä pitkä ja 29 metriä leveä. Pitkät sivut loittonevat hieman toisistaan kaakkoon mentäessä. Jätinkirkossa on kaksi sisäkkäistä kivivallia. Ulkoinen valli on suorakaiteen muotoinen ja se on osin luontaista rantakivikkoa ja osin rakennettua vallia. Ulkoinen valli on leveämpi kuin sisävalli, joka muodostuu pienemmästä kivimäärästä ja joka on soikeamman muotoinen.
Uloimmassa kivivallissa näkyy matalampia kohtia, jotka voisivat olla kulkuväyliä. Näitä kutsutaan tässä porteiksi. Portteja sijaitsee ainakin kivivallin nurkkauksissa, mutta erään tulkinnan mukaan niitä olisi kuusi. Marianna Ridderstad on osana jätinkirkkojen arkeoastronomista selvitystä mitannut niiden sijainnit Metelinkirkon keskikohtaan nähden: 75°, 115°, 165°, 265°, 295° ja 330° (mitattuna pohjoisesta myötäpäivään).
Ympäristö

Metelinkirkosta noin 100–130 metriä eteläkaakkoon sijaitsee saman mäen eteläosassa kaksi tai kolme mahdollista asuinpainannetta. Nämä löytyivät vuonna 2015 Lidar-keilauksen yhteydessä ja ovat vielä tarkemmin tutkimatta. Tarkaustusmatkalla tehdyt havainnot liittäisivät ne kivikauteen.
Metelinkirkosta 650 metriä kaakkoon sijaitsee toinen asuinpaikka, josta tunnetaan yhdeksän asuinpainannetta ja kolme maakuoppaa. Koekuopasta löytyi edellisen tapaan kvartsi-iskoksia, mutta tämäkin alue on tarkemmin tutkimatta.
Tutkimuksia

Julius Ailio teki yhdessä Sakari Pälsin kanssa tarkastusmatkan paikalle vuonna 1920. Kohdetta kutsuttiin tarkastusraportissa ”Metelinlinnaksi” ja ”Metelinkirkoksi”. Ailio mainitsii kohteella käyneen aikaisemmin Johan Calamnius, Anders Snellman ja Hjalmar Appelgren. Calamnius oli todennut jätinkirkon soikean muotoiseksi ja Appelgren ”tasakaiteen” muotoiseksi. He viittasivat joko ulko- tai sisävalleihin, jotka ovat juuri mainitun muotoiset. Kummatkin pitivät kohdetta aluksi muinaislinnana, mutta Calanius epäili tulkintaansa jälkeenpäin ja nimesi sen sitten pakanuuden aikaiseksi uhripaikaksi (mutta muita jätinkirkkoja muinaislinnoiksi ). Appelgren hylkäsi Calamniuksen selitykset ja nimesi sen talonperustukseksi (esimerkiksi gotlantilaiseksi pitkätaloiksi ).
Geologina Ailio piti Metelinkirkkoa luontaisena rantavallimuodostumana, jota ihminen olisi hieman muokannut. Hän selitti, että mäenhuipun noustua maankohoamisen seurauksen merestä, alkoi aallokko kuluttaa saaren rantoja ja muodosti sille rantakivikon. Hän näki tämän rantakivikon muodostavan Metelinkirkon yhden sivun ja kuinka se jatkui itä-länsi-suuntaisena mäen reunaa eteenpäin. Hän vertasi kivivallien ja mäen profiilia Pattijoen Kastelliin, jossa hän päätyi samaan päätelmään. Lidar-keilausaineistojen perusteella, jotka saatiin vuoden 2015 tutkimuksissa, kohde ei edes perusmuodoiltaan voi mitenkään olla vain luontainen, koska se näkyi kuvauksessa melkein suorakaiteen muotoisena ja siten se poikkeaa täysin rantavoimien aikaansaamista maastonmuodoista. Samassa yhteydessä havaittiin Metelinkirkon lähellä uusia asuinpainanteita. Tämän perusteella saattaa olla mahdollista, että jätinkirkko ja kylä olisivat samanaikaisia.
Historiaa

Jätinkirkon vallit ovat vaurioituneet alueella suoritetun avohakkuun jälkitöissä, kun metsän maanpintaa avattiin äestyksellä. Jätinkirkon rinteenpuoleisen vallin päällä sijaitsi 1990-luvun lopulla hirvitorni.
Aiheesta muualla

Appelgren, Hjalmar: Muinaislinnat, s.215–218 (tarkempi selostus)
Suomen jätinkirkot
| --- | --- |
Pohjois-Karjala:  Ison Mahosaaren jätinkirkko
Etelä-Pohjanmaa:  Korkeamäen jätinkirkko • Storbackenin jätinkirkot
Pohjanmaa:  Bäckeshällornan jätinkirkko • Hembackenin jätinkirkko • Honkobackharjun jätinkirkko • Högryggenin jätinkirkko • Höysälänjärven jätinkirkko • Jäknabackenin jätinkirkko • Kejsmolandsbackenin jätinkirkko • Kåtabackenin jätinkirkko • Racklen jätinkirkko • Snårbackenin jätinkirkko • Svedjebackenin jätinkirkko • Tallbackharjun jätinkirkot • Tavoman jätinkirkko
Keski-Pohjanmaa:  Hangaskankaan jätinkirkko • Honkiperän Hautakankaan jätinkirkko • Kiimanevan Hautakankaan jätinkirkko • Kirkkoharjun jätinkirkko • Korven jätinkirkko • Kämppäkankaan jätinkirkko • Pahikaisharjun jätinkirkko • Pikku Hautakankaan jätinkirkko • Tressunharjun jätinkirkot
Pohjois-Pohjanmaa:  Hiidenlinna • Jätinlinna • Jättiläissaaren jätinkirkko • Kehäkankaan jätinkirkko • Keskimmäisenkankaan jätinkirkko • Kettukankaan jätinkirkko • Kivilammen jätinkirkko • Kiviojakankaan jätinkirkko • Kotakankaan jätinkirkko • Käyräkankaan jätinkirkot • Laivakankaan jätinkirkko • Linnamaan jätinkirkko • Linnakankaan jätinkirkko • Linnankankaan jätinkirkko • Linnansaaren jätinlinna • Luola-ahon jätinkirkko • Metelinkankaan jätinkirkko • Metelinkirkko • Miehennevan jätinkirkko • Mustosenkankaan jätinkirkko • Mäntyselän jätinkirkko • Pattijoen Kastelli • Pesuankankaan jätinkirkko • Pikku Jakenaron jätinkirkko • Pikku Liekokankaan jätinkirkot • Pirttihaudankankaan jätinkirkko • Pirttivaaran jätinkirkot • Rajakankaan kirkko • Tyrnävän Hautakankaan jätinkirkko
Lappi:  Jatulinlehdon jätinkirkko
Metyyliarsonihappo

| Metyyliarsonihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  124-58-3
PubChem CID:  8948
SMILES:  C[As](=O)(O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH5AsO3
Moolimassa:  139,97 g/mol
Sulamispiste:  160-161 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Metyyliarsonihappo (CH5AsO3) on arsonihappoihin kuuluva orgaaninen arseeniyhdiste. Yhdistettä ja sen suoloja käytetään tai on käytetty rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa metyyliarsonihappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja veden lisäksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Metyyliarsonihappo on heikko kaksiarvoinen happo ja sen pKa-arvot ovat pKa1 4,1 ja pKa2 9,1. Metyyliarsonihapon herbisidiset vaikutukset johtuvat siitä, että se häiritsee kasvien oksidatiivista fosforylaatiota. Ihmisellä yhdiste ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Sille altistumisesta oireina voivat olla yskä ja kurkkukipu, huonovointisuus, vatsakivut ja ripuli. Metyyliarsonihappo on karsinogeenista.
Metyyliarsonihappoa ja sen suoloja on käytetty rikkaruohomyrkkyinä erityisesti nurmikoilla. Yhdiste ei ole rekisteröity tähän käyttöön EU:n alueella eikä Yhdysvalloissa Kaliforniaa lukuun ottamatta.
Metsätyyppioppi

Opetustaulu: Mustikkatyypin tuore kangasmetsä.
Metsätyyppioppi on Aimo Kaarlo Cajanderin kehittämä metsätyyppiteoriaan ja metsätyyppijärjestelmään perustuva metsätyyppien luokitusjärjestelmä, joka perustuu metsien aluskasvillisuuden eli kenttä- ja pohjakerroksen kasvillisuuteen ja olettamukseen siitä, että biologisesti samanarvoisille alueille kehittyy lopulta samanlainen kasvillisuusyhdyskunta. Metsätyyppioppi kehitettiin metsätalouden tarpeisiin, mutta sitä voidaan käyttää myös luonnonsuojeluarvojen tunnistamiseen. Cajander julkaisi metsätyyppioppinsa perusajatukset vuonna 1909. Luokittelua on myöhemmin tarkennettu useaan otteeseen. Cajanderin metsätyyppioppia ei ole yleisesti omaksuttu käyttöön Suomen ulkopuolella. Muualla taigalla, esimerkiksi Luoteis-Venäjällä käytetään metsän luokittelussa Vladimir Sukatšovin kehittämää metsätyyppiluokitusta.
Cajander itse määritteli metsätyypin seuraavasti:
»Samaan metsätyyppiin siis kuuluvat kaikki ne metsiköt, joiden kasvillisuutta metsän ollessa hakkuukelpoista sekä puuston ollessa normaalisen sulkeutunutta, karakterisoi enemmän tai vähemmän samanlainen lajikoostumus sekä samanlainen ekologis-biologinen luonne, niin myös kaikki ne, joiden kasvillisuus eroaa näin määritellyistä vain sellaisessa olosuhteessa, joka – esimerkiksi riippuen metsikön erilaisesta iästä, hakkuista y. m. – on pidettävä ainoastaan tilapäisinä tai lyhytaikaisina, joka tapauksessa ei pysyvinä. Pysyvät erilaisuudet aiheuttavat erilaisen metsätyypin, jos erilaisuudet ovat riittävän huomattavia tai alatyypin, jos ne ovat vähemmän olennaisia, mutta kuitenkin merkittäviä.»
Cajanderin määritelmissä maat jaetaan kangasmetsiin, lehtometsiin ja turvemaihin. Kangasmetsien ja lehtometsien metsätyyppejä vastaavat viljavuudeltaan tietyt suotyypit ja turvekangastyypit (ojitetut suot). Suomessa metsien luokittelu tyyppeihinsä perustuu siihen, että luokiteltavalla alueella on 75 %:n alalla tyypillisesti siihen kuuluvaa kasvillisuutta. Luokittelun tavoitteena on tunnistaa metsät niiden puuntuoton mukaisesti. Siksi siinä ei oteta huomioon maaperää sinänsä, vaan maaperästä kasvava kasvillisuus. Metsätyyppijärjestelmään sisältyy myös ilmastollinen jako metsäkasvillisuusvyöhykkeisiin. Nykyisin voidaan luokitella kangasmetsien ja lehtojen lisäksi kasvupaikkatekijöiltään poikkeavia metsäisiä luontotyyppejä, joita ovat harju- ja dyynimetsät, tulvametsät, kalliometsät ja poikkeavalla maapohjalla kasvavat metsät.
Suomen metsien kasvupaikkatyypit

Kangasmaat
karukkokangas
kuiva kangas
kuivahko kangas
tuore kangas
lehtomainen kangas
Lehdot
Suomen metsäkasvillisuusvyöhykkeet

Saaristo-Suomi
Etelä-Suomi
Pohjanmaa-Kainuu
Perä-Pohjola
Metsä-Lappi
Tunturi-Lappi
Mestaruussarja (jalkapallo)

| Mestaruussarja |
| --- | --- |
Laji:  jalkapallo
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  1930
Lopetettu:  1989
Joukkueita:  8–16
Mestaruussarja eli SM-sarja oli Suomen jalkapallon korkein sarjataso vuosina 1930–1989. Vuosina 1930-1935 sarja tunnettiin nimellä A-sarja tai Suomen sarja. 1980-1989 sarjan nimi oli SM-sarja.
SM-sarjan korvasi kaudella 1990 Futisliiga, joka on kaudesta 1992 lähtien tunnettu nimellä Veikkausliiga.
Historia

Suomen-mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa sarjamuotoisessa kilpailussa vuonna 1930, jota ennen mestaruus oli ratkaistu cup-kilpailulla. Sarjan alkuvuosia hallitsivat Helsingin, Turun ja Viipurin joukkueet, ja sen ensimmäinen mestari oli helsinkiläinen HIFK. Vuonna 1935 Helsingin joukkueet ottivat neloisvoiton ja vuosina 1934 ja 1936 kolmoisvoiton. Aikaisemat cup-kilpailut mukaan lukien mestaruus meni vuoteen 1940 mennessä vain kuudesti Helsingin ulkopuolelle. Kuopio tuli ensimmäisenä sisämaakaupunkina sarjaan Pallotovereiden noustua 1938. 1930–1940-lukujen sotavuosina sarja jäi välillä kesken ja joskus sitä ei pelattu lainkaan. Joinakin vuosina taas pelattiin vain cup-kilpailu.
1940-luvulle asti Työväen urheiluliiton (TUL) seurat eivät kilpailleet lainkaan Palloliiton (SPL) järjestämässä Mestaruussarjassa, vaan osallistuivat vain TUL:n omaan kilpailuun. Kaudella 1943–1944 sarjassa oli ensimmäistä kertaa TUL-edustusta, mutta seurat, Maarian Kisa-Veikot ja Tampereen Pallo-Veikot, luovuttivat ennen viimeistä ottelukierrosta ja niiden ottelutulokset mitätöitiin. Vuosina 1945–1947 Suomen-mestaruus ratkaistiin erillisessä SM-kilpailussa, johon osallistuivat SPL:n ja TUL:n parhaat seurat, ja vuonna 1948 SPL:n ja TUL:n pääsarjat lopullisesti yhdistettiin.  Alemmat sarjatasot tosin jatkoivat liittokohtaisina aina vuoteen 1954 saakka.
Viimeisen kerran SM-sarja pelattiin vuonna 1989, minkä jälkeen pääsarjataso eriytettiin omaksi organisaatiokseen, joka tunnetaan nykyään nimellä Veikkausliiga. Viimeisen Mestaruussarjasta Suomen-mestaruuden saavuttanut joukkue oli Lahden Kuusysi. Kun Mestaruussarja alkoi, oli joukkueita mukana kahdeksan, mutta joukkuemäärä laajeni ensin kymmeneen ja lopuksi joukkueita oli 12. SM-sarjan suosio oli huipussaan 1960-luvulla. Kymmenessä HJK:n vuosien 1964–1969 kotiottelussa oli yli 10 000 katsojaa. Ennätys oli HJK–Haka-ottelun 17 293 katsojaa vuonna 1965. Mestaruussarjan yleisökeskiarvoennätys on vuodelta 1967, jolloin otteluissa kävi yleisöä keskimäärin 3 071 henkilöä ottelua kohti. Tätä ei ole pystynyt edes nykyinen Veikkausliiga rikkomaan.
Mestaruussarjan voittajat

Mestaruussarjan voittajien luettelo poikkeaa jossakin määrin vuosien 1930-1989 Suomen mestarien luettelosta, koska Mestaruussarjassa ratkaistiin ajoittain vain Palloliiton mestaruus. Lisäksi Suomen mestaruus ratkaistiin muutaman kerran erillisissä (cup-)kilpailuissa, jotka eivät kuulu mestaruussarjan kausiin.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  1930: HIFK  1931: HIFK  1932: HPS  1933: HIFK  1934: HPS  1935: HPS  1936: HJK  1937: HIFK  1938: HJK  1939: TPS  1940-1941: TPS  1943-1944: VIFK  1945: TPSSPL  1945-1946: VIFKSPL  1946-1947: VIFKSPL |  1947-1948: VIFKSPL  1948: VPS  1949: TPS  1950: IKissat  1951: KTP  1952: KTP  1953: VIFK  1954: Pyrkivä  1955: KIF  1956: KuPS  1957: HPS  1958: KuPS  1959: HIFK  1960: Haka  1961: HIFK |  1962: Haka  1963: Reipas  1964: HJK  1965: Haka  1966: KuPS  1967: Reipas  1968: TPS  1969: KPV  1970: Reipas  1971: TPS  1972: TPS  1973: HJK  1974: KuPS  1975: TPS  1976: KuPS |  1977: Haka  1978: HJK  1979: OPS  1980: OPS  1981: HJK  1982: Kuusysi  1983: Ilves  1984: Kuusysi  1985: HJK  1986: Kuusysi  1987: HJK  1988: HJK  1989: Kuusysi |
SPL SPL:n mestaruussarja. Kausi 1945 oli karsintasarja kauden 1945-1946 mestaruussarjaan. Karsintalohkojen voittajat suorittivat loppuottelun vuoden 1945 Palloliiton mestaruudesta.
Maalikuninkaat

| Kausi | Pelaaja | Joukkue | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
| 1930 | Holger Salin | HIFK | 9 |
| 1930 | Olof Strömsten | KIF | 9 |
| 1931 | Holger Salin | HIFK | 11 |
| 1932 | Lauri Lehtinen | TPS | 13 |
| 1933 | Olof Strömsten | HIFK | 18 |
| 1934 | Olof Strömsten | HIFK | 15 |
| 1935 |  |  | 13 |
| 1935 | Aatos Lehtonen | HJK | 13 |
| 1935 | Nuutti Lintamo | VPS | 13 |
| 1936 | Aatos Lehtonen | HJK | 14 |
| 1937 | Aatos Lehtonen | HJK | 25 |
| 1938 | Aatos Lehtonen | HJK | 14 |
| 1939 | Aatos Lehtonen | HJK | 15 |
| 1940-1941 | Jussi Valtonen | TPS | 14 |
| 1943-1944 | Urho Teräs | TPS | 9 |
| 1943-1944 | Leo Turunen | HJK | 9 |
| 1945 | Sven Veijola | VIFK | 6 |
| 1945-1946 | Keijo Kihlman | TPS | 12 |
| 1946-1947 | Sven Veijola | VIFK | 12 |
| 1947-1948 | Börje Herrmann | HIFK | 12 |
| 1948 | Stig-Göran Myntti | VIFK | 15 |
| 1949 | Yrjö Asikainen | Ilves-Kissat | 20 |
| 1949 | Kaimo Lintamo | VPS | 20 |
| 1950 | Yrjö Asikainen | Ilves-Kissat | 15 |
| 1950 | Jorma Saarinen | VPS | 15 |
| 1951 | Åke Forsberg | KIF | 16 |
| 1952 | Mauri Vanhanen | KTP | 16 |
| 1953 | Rainer Forss | Pyrkivä | 15 |
| 1954 | Eino Koskinen | TuTo | 16 |
| 1955 | Yrjö Asikainen | KIF | 12 |
| 1956 | Pentti Styck | HJK | 20 |
| 1957 | Matti Sundelin | TPS | 21 |
| 1958 | Kalevi Lehtovirta | TPS | 17 |
| 1958 | Kai Pahlman | HPS | 17 |
| 1959 | Matti Sundelin | TPS | 21 |
| 1960 | Matti Sundelin | TPS | 30 |
| 1961 | Kai Pahlman | HPS | 20 |
| 1962 | Tor Österlund | HIK | 22 |
| 1963 | Juha Lyytikäinen | HIFK | 16 |
| 1964 | Arto Tolsa | KTP | 26 |
| 1965 | Kai Pahlman | HJK | 22 |
| 1966 | Markku Hyvärinen | KuPS | 16 |
| 1967 | Tommy Lindholm | TPS | 22 |
| 1968 | Tommy Lindholm | TPS | 23 |
| 1969 | Hannu Lamberg | KPV | 18 |
| 1969 | Pekka Talaslahti | HJK | 18 |
| 1970 | Matti Paatelainen | HIFK | 22 |
| 1971 | Pentti Toivola | MP | 17 |
| 1972 | Matti Paatelainen | HIFK | 16 |
| 1972 | Heikki Suhonen | TPS | 16 |
| 1973 | Hannu Lamberg | KPV | 13 |
| 1974 | Erkki Salo | TPS | 17 |
| 1975 | Reijo Rantanen | MiPK | 16 |
| 1976 | Matti Paatelainen | Haka | 17 |
| 1977 | Matti Paatelainen | Haka | 20 |
| 1978 | Atik Ismail | HJK | 20 |
| 1979 | Atik Ismail | HJK | 15 |
| 1979 | Heikki Suhonen | TPS | 15 |
| 1980 | Hannu Rajaniemi | Sepsi-78 | 19 |
| 1981 | Juhani Himanka | OPS | 22 |
| 1982 | Atik Ismail | HJK | 19 |
| 1983 | Mika Lipponen | TPS | 22 |
| 1984 | Mika Lipponen | TPS | 25 |
| 1985 | Ismo Lius | Kuusysi | 19 |
| 1986 | Ismo Lius | Kuusysi | 13 |
| 1986 | Jari Niinimäki | Ilves | 13 |
| 1987 | Ari Hjelm | Ilves | 20 |
| 1988 | Ismo Lius | Kuusysi | 22 |
| 1989 | Ismo Lius | Kuusysi | 15 |