stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Museo
Museologia

Museot ovat osa museologiana tunnetun tieteenalan tutkimuskohteita. Museologia ei kuitenkaan suoranaisesti tutki museoita, vaan kulttuurisia prosesseja, joiden seurauksena museot ovat syntyneet ja joiden ansiosta esineistöä halutaan säilyttää. Siitä tuli oma tieteenalansa 1800-luvun lopulla, kun saksalainen Johann Georg Theodor Grässe perusti 1877 Zeitschrift für Museologie und Antiquitätenkunden -nimisen aikakauskirjan. Museologian ensimmäinen oppituoli perustettiin 1919 Brünnin yliopistoon nykyiseen Brnoohon.
Itävaltalainen Friedrich Waidacher jakaa museologian neljään tutkimussuuntaukseen, metamuseologiaan, historialliseen museologiaan, teoreettiseen museologiaan ja sovellettuun museologiaan. Metamuseologia tutkii museologian yleistä luonnetta ja se on lähellä museologian tietoteoriaa. Historiallinen museologia puolestaan tutkii alan aatehistoriaa eli museaalisuuden historiaa. Teoreettisessa museologiassa käsitellään alan tieto- ja arvoteoreettisia kysymyksiä sekä museaalisuuden toteutumista. Se luo pohjaa erilaisille käytännön sovelluksille. Soveltava museologia puolestaan on käytännön museologiaa, joka selvittää toimintaperiaatteita, joilla erilaisia teorioita saadaan sovellettua.
Historia > Varhaishistoriasta keskiaikaan

Museoiden taustalla on ihmisten taipumus kerätä ja tutkia. Ensimmäisiä todisteita museoiden ideasta on Mesopotamiasta, josta on löytnyt opetuskäyttöön tarkoitettuja kopioita vanhoista kirjoituksista.
Museo-sana tulee antiikin kreikan sanasta Μουσεῖον (museion), jolla tarkoitettiin muusille pyhitettyä paikkaa, koulua tai tutkimuslaitosta. Vaikka sana onkin peräisin antiikin Kreikasta, niin museoita siellä ei ollut. Lähin vastine oli jumalille pyhitetty taidekokoelma, pinakoteekki. Museoajatuksen kannalta tärkeä oli silti Aleksandrian Museion, jossa oli muun muassa kuuluisa kirjasto, taidekokoelma, eläintarha ja kasvitieteellinen puutarha. Vaikka Museion vastaakin enemmän yliopistoa kuin museota, se on silti selvä esikuva myös nykyisille museoille, koska siellä yhdistyivät esinekokoelmat ja niiden opetuksellinen tehtävä.
Monet roomalaiset ihailivat kreikkalaista kulttuuria, ja Kreikasta ryöstettiin paljon veistoksia aukioiden ja rakennusten koristeiksi.
Keskiajalla suuria esinekokoelmia oli kuninkaallisilla ja kirkolla, joka oli keskiajan merkittävin kulttuurielämän kannattelija. Sen kokoelmiin kertyi erikoisia esineitä, luonnon kuriositeetteja ja pyhäinjäännöksiä, joista syntyi niin sanottuja ”keskiajan museoita” eli mirabilioita.
Arabimaailma jatkoi antiikin perintöä, ja siellä käännettiin 900–1200-luvuilla monia kreikkalaisia tekstejä arabiaksi ja kerättiin laajoja taide-esinekokoelmia. Keräily liittyi myös kiinteästä waqf-periaatteeseen. Arabitieteilijöiden tutkimuksia ja käännöstekstejä alettiin 1100-luvulla kääntää Euroopassa latinaksi, mikä oli puolestaan vaikuttamassa renessanssin syntymiseen.
Historia > Nykymuseon juuret renessanssissa

Renessanssin aikana eurooppalaisten kiinnostus palasi antiikin kulttuuriin. Sen aikana myös tapahtui selvää kehittymistä tieteessä ja taiteessa ja esinekokoelmia alettiin järjestää sisällöllisesti, esteettisesti ja systemaattisesti. Monet paavit lahjoittivat esineistöjään kokoelmiin, esimerkiksi Sixtus IV:n antiikin pronssiveistoskokoelmasta tuli 1571 Musei Capitolini. Näiden kokoelmien lisäksi syntyi taidegallerioita, jotka lainasivat nimensä pitkästä käytävämaisesta tilasta, galleriasta.
Taidemuseoiden lisäksi renessanssiaikana kehittyivät myös historialliset ja luonnontieteelliset kokoelmat. Piispa Paolo Giovio loi Comossa ensimmäisen historiallisin perustein järjestetyn kokoelman, jossa oli kuuluisien henkilöiden muotokuvia ja henkilökohtaista esineistöä. Ennen Giovion Museum Jovianumia luonnontieteellisiä kokoelmia oli kerätty vain lääketieteellisistä, maagisista ja kuriositeettiarvoon liittyvistä syistä.
Historia > Valistus ja nykyaikaisen museon synty

Valistuksen ajan airuina oli 1600-luvulla yliopistolaitoksen voimakas kasvu. Tieteellisen kehityksen myötä syntyivät myös yliopistojen museot ja kokoelmat. Moderni museo syntyi 1700-luvun aikana, kun monet kokoelmat siirtyivät yksityisistä omistuksista julkisiksi, ja niitä alettiin tämän jälkeen avata yleisölle entistä laajemmin. Ajatus museoiden opettavasta ja kasvattavasta asemasta levisi saman vuosisadan aikana, ja esimerkiksi British Museum avattiin yleisölle 1759.
Museoajatus levisi Euroopasta siirtomaapolitiikan ja kaupankäynnin seurauksena myös muualle. Yhdysvaltain museolaitoksen perusta on 1770-luvulla vapaussodan henkisessä ja poliittisessa ilmapiirissä. Maan ensimmäinen museo oli luonnontieteellisen kokoelman ympärille vuonna 1773 perustettu Charlestonin museo. Sen mukana Yhdysvaltain museolaitoksissa on jo alusta alkaen korostettu opetus- ja kasvatustavoitteita.
Historia > 1800-luku: kansallismuseoaate ja maailmannäyttelyiden vaikutus

Valistusajan museokehityksen symboliksi nousi kuitenkin Louvren taidemuseon avaaminen Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen 1793. Louvre on perustellusti maailman ensimmäinen kansallismuseo. Monet pitävät sitä jopa nykymuseon alkuna. Vuodesta 1803 nimellä Musée Napoleon tunnettuun Louvreen tuotiin paljon taideaarteita kaikkialta Euroopasta ja Egyptistä. Napoleon tavoitteli Ranskaan eurooppalaisen kulttuurin keskusmuseota. Se herätti kuitenkin reaktion, jonka seurauksena muihinkin Euroopan maihin alettiin suunnitella kansallismuseoita.
Ranskan suuren vallankumouksen jälkeistä muutamaa vuosikymmentä aikaa on pidetty museoiden kulta-aikana. Museoiden syntymiseen vaikutti ajatus museon asemasta kansakunnan yhteisenä omaisuuteena. Napeolonin kaatumisen jälkeen Berliinissä avattiin 1815 näyttely, jossa olivat esillä Pariisista palautetut taideaarteet. Tapahtuma johti Altes Museumin perustamiseen 1830. Baijerin kuningas Ludvig I halusi puolestaan luoda pääkaupungistaan Münchenistä uuden Ateenan, ja sinne perustettiin vuonna 1830 veistoskokoelmille Glyptothek ja vuonna 1833 maalauskokoelmille Pinakothek. Uudet saksalaiset museot vaikuttivat museoarkkitehtuuriin ympäri maailmaa.
Teollistuminen, kaupungistuminen ja kaupallistuminen kiihtyivät 1800-luvun lopulla, mistä todistavat myös jättimäiset maailmannäyttelyt. Ne edistivät vahvasti museoiden demokratisoitumista sekä museorakennusten ja -näyttelyiden kehittymistä. Niiden herättämä mielenkiinto sai myös museot panostamaan enemmän näyttelyrakenteisiin ja -tekniikoihin sekä viihtymiseen. Maailmannäyttelyt ovat antaneet myös sysäyksen monien uusien museoiden perustamiselle. Niitä varten on kerätty esineistö ovat johtaneet muun muassa Victoria and Albert Museumin, Science Museumin ja Metropolitan Museum of Artin perustamiseen.
Kirjallisuutta

Pettersson, Susanna (toim.): Tulevaisuuden taidemuseo.  Helsinki:  Valtion taidemuseo: Kehys, 2009.  ISBN 978-951-53-3183-0
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
International Council of Museums. (englanniksi)
Museovirasto.
Suomen museoliitto.
Museot.fi.
Kulttuurihistoriallisen museon ala voi olla käytännössä mikä tahansa ihmisen historian ala. Kuvassa saksalaisen sotahistoriallisen museon Wehrgeschichtliches Museum Rastattin kokoelmaa.
Sinivalaan luuranko Lontoon luonnonhistoriallisessa museossa.
Museot konservoivat esineitään niiden säilyttämiseksi.
Perulaisen Larco-museon varastotilaa.
Museoarkkitehtuuri on ollut pitkään monumentaalista. Esikuvana on toiminut vuonna 1830 rakennettu Altes Museum.
Tyypillistä museonäyttelyä vitriineineen, teksteineen ja karttoineen.
Kävijä taidemuseon näyttelyssä.
Museoesineisiin liitetään usein näyttelyissä kuvaava teksti. Niiden avulla kävijät pystyvät ymmärtämään paremmin näytteen merkityksen.
Metsän eläimiä Tukholman biologisen museon dioraamassa.
Museoissa on usein tiloja tutkijoita varten. Kuvassa Science Museumin kirjastoa.
Yhdysvaltain kansantaiteen museon museokauppa.
Museot ovat suosittuja matkailukohteita. Kielletyn kaupungin palatsimuseossa kävi vuonna 2016 yli 15 miljoonaa vierailijaa.
Museot järjestävät näyttelyiden lisäksi muutakin toimintaa, kuvassa käsityömuseon korutyöpajaa ja sen osallistujia.
Ashmolean Museum Oxfordissa Britanniassa.
Aleksandrian Museionia ja sen kirjastoa voidaan pitää museoajatuksen esikuvana.
Kuriositeettikabinetit olivat museoiden europpalaisia edeltäjiä.
British Museum avattiin yleisölle 1759, kuvassa tunnin pääsylippu museoon vuodelta 1790.
Louvre on kansallismuseoiden esikuva. Louvren Grande Galerie -sali Thomas Allomin piirustuksessa (1844).
Ruotsalainen Skansen oli historian elävöittämisen edelläkävijä, kuvassa kansantansseja vuodelta 1904.
Museoarkkitehtuuri on 1900-luvun lopulla noussut aikansa arkkitehtonisiksi merkkipaaluiksi. Helsingin nykytaiteen museo Kiasmakin herätti alkuvaihessa enemmän keskustelua rakennuksen arkkitehtuurista kuin itse taiteesta.
Tito Puente

| Tito Puente |
| --- | --- |
 Puente 23. marraskuuta 1996 Kennedy Centerissä, Washington DC:ssä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1923 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 1. kesäkuuta 2000 (77 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Muusikko
Tyylilajit:  latinalaisamerikkalainen musiikki ja salsa 
Soittimet:  timbaalit, vibrafoni ja patarummut 
Levy-yhtiöt:  Fania Records (käännä suomeksi) ja Tico Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ernest Anthony ”Tito” Puente Jr (esp. Ernesto Antonio Puente) (20. huhtikuuta 1923 New York – 1. kesäkuuta 2000 New York) oli yhdysvaltalainen latinalaisamerikkalaisen musiikin esittäjä.
Puente syntyi Puerto Ricolta muuttaneeseen perheeseen espanjalaisena Harlemina tai El Barriona tunnetussa Itä-Harlemissa, jossa hän myös kasvoi. Puenten isä työskenteli työnjohtajana partaterätehtaassa. Perhepiirissä Puente tunnettiin espanjalaisella nimellä Ernestito (Pikku-Ernest), joka lyheni muotoon Tito.
Puente on esiintynyt myös itsenään televisiosarjoissa, kuten Bill Cosby Show’ssa. Hän ääninäytteli itseään vierailevana tähtenä Simpsonit-animaatiosarjan kaksiosaisessa tarinassa ”Kuka ampui johtajan?” vuonna 1995.
Puenten vuonna 1962 julkaisemaa kappaletta ”Oye Como Va” on myöhemmin tehnyt tunnetuksi coverversiollaan myös Santana. Puenten albumi Dance Mania (1958) valittiin mukaan vuonna 2005 julkaistuun englanninkieliseen hakuteokseen 1001 Albums You Must Hear Before You Die.
Elämä ja ura

Puente kävi lapsena piano- ja rumputunneilla. Jo 12-vuotiaana hän soitti ensimmäisessä yhtyeessään. Hän palveli laivastossa toisen maailmansodan alussalähde? ja opiskeli musiikin teoriaa Juilliard School of Musicissa vuosina 1945–1947. Ensimmäisen kerran hän johti omaa orkesteriaan vuonna 1948 ja toi samalla vibrafonin latinalaismusiikkiin.
Puente nousi massojen suosioon 1950-luvun alun mambovillityksen myötä. Hänen musiikissaan oli vaikutteita monista karibialaisista ja afrokuubalaisista tyyleistä, mambon ohella sonista ja cha-chasta. Hän esitti myöhemmin myös pop- ja bossa nova -tyyppistä musiikkia sekä salsaa. Hänen varhaiskautensa merkittävimpiä albumeita ovat vuonna 1956 julkaistu Cuban Carnival sekä kaksi Dance Mania -albumia vuosilta 1958 ja 1960.
Puente initioitiin afrokuubalaiseen santería-uskontoon vuonna 1974, ja sen merkiksi hän pukeutui vuoden ajan täysvalkoisiin vaatteisiin.
Puente nousi toisen kerran kuuluisuuteen 1990-luvun alussa Oscar Hijuelosin Mambo Kings -kirjan pohjalta tehdyn elokuvan myötä. Vuonna 1991 julkaistu The Mambo King oli hänen sadas albuminsa.  Yhteensä Puente äänitti kaikkiaan noin 120 albumia.
Puente kärsi sydäninfarktin pian pidettyään show’n Puerto Ricossa. Kuukauden päästä hänelle tehtiin New Yorkissa sydänleikkaus, josta hän ei selvinnyt vaan menehtyi 77 vuoden ikäisenä touko-kesäkuun vaihteessa 2000.
Kunnianosoitukset

Puente voitti ensimmäisen Grammy-palkintonsa vuonna 1979 albumista Homenaje a Beny Moré. Ennen kuolemaansa hän sai yhteensä viisi Grammya, joista viimeisin tuli vuonna 2000 albumista Mambo Birdland. Hänelle myönnettiin vielä vuonna 2003 postuumisti Grammy Lifetime Achievement Award. Vuonna 2018 albumi Dance Mania (1958) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tito Puente Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ämmänsaaren rata

Ämmänsaaren radalla tarkoitetaan Suomen valtion rataverkon rataosuutta Paltamossa sijaitsevalta Kontiomäen rautatieasemalta Suomussalmessa sijaitsevalle Ämmänsaaren rautatieasemalle. Aiemmin rataosaan kuului lisäksi vuonna 2004 liikenteeltä suljettu Pesiökylän ja Taivalkosken välinen rataosuus, jolloin rataa kutsuttiin Taivalkosken–Ämmänsaaren radaksi.
Rataosuus alkaa Paltamon Kontiomäen asemalta ja kulkee Hyrynsalmen ja Pesiökylän asemien kautta Ämmänsaareen. Rataosan pituus on 91,7 kilometriä, ja suurin sallittu nopeus 40 km/h: rataluokka A (kiskot 30 kg/m, puupölkyt, ratapenger raidesoraa). Rataosalla ei ole sähköistystä eikä sähköistä liikenteenohjauslaitteistoa. Liikenteenohjaus tapahtuu Oulusta käsin, ja liikkumisluvat annetaan radiopuhelimella.
Rataosalla Kontiomäki–Ämmänsaari on nykyisin vain tavaraliikennettä. Arkisin Kontiomäeltä lähtevä Ämmänsaaren päivystäjä työskentelee Hyrynsalmen, Pesiökylän ja Ämmänsaaren liikennepaikoilla, ja palaa iltapäivällä Kontiomäelle. Liikenne on lähes sataprosenttisesti raakapuun kuljetusta. Satunnaisesti rataosalla liikkuu museojunia.
Vuonna 2020 Kontiomäen ja Pesiökylän välisen rataosuuden peruskorjaukselle myönnettiin 81 miljoonan euron tuki. Peruskorjauksessa radan rakenteet uusitaan, rakennetaan turvalaitteet ja tehdään muutoksia tasoristeysjärjestelyihin. Lisäksi Pesiökylään rakennetaan uusi raakapuun kuormauspaikka. Uusi kuormauspaikka mahdollistaisi Ämmänsaaren kuormauspaikan sulkemisen, jolloin Pesiökylä–Ämmänsaari-rataosuus voitaisiin lakkauttaa. Peruskorjaus on tarkoitus aloittaa vuosien 2020–2022 aikana.
Rakentaminen

Radan suunnittelu aloitettiin vuonna 1933. Valtioneuvosto hyväksyi suunnitelman Kontiomäeltä Hyrynjärvelle 23. elokuuta 1934, Hyrynjärveltä Taivalkoskelle 31. toukokuuta 1935 ja Pesiökylästä Kiantajärvelle 22. elokuuta 1935. Suunnitelmaa muutettiin vielä 19. tammikuuta 1950 siten, että haararata Pesiökylästä ulotettiin Ämmänsaareen saakka.
Rakennustyöt aloitettiin 1. syyskuuta 1934. Kontiomäen ja Hyrynjärven välinen rataosuus avattiin liikenteelle 1. syyskuuta 1939. Rakennustyöt eivät juurikaan edistyneet 1940–1952 ja vuosina 1946–1949 työt olivat kokonaan pysähdyksissä. Tähän vaikuttivat muun muassa sodat. Radan rakentaminen aloitettiin kunnolla uudelleen vasta vuonna 1953. Rata valmistui Ämmänsaaren 1. joulukuuta 1955 ja Taivalniskaan 1. marraskuuta 1959. Taivalkoskelle rata avattiin vuoden 1961 alkupuolella.
Radan kokonaispituudeksi tuli 176 kilometriä. Radan suurimmaksi jyrkkyydeksi tuli 12 promillea ja pienimmäksi kaarresäteeksi 600 metriä. Koko radan rakentaminen kesti lähes 30 vuotta ja se oli maksanut vuoden 1960 loppuun mennessä 3 843 000 000 markkaa.
Rataosuus valmistui ja avattiin liikenteelle useassa osassa seuraavasti:
1. joulukuuta 1939: Kontiomäki–Hyrynsalmi
1. marraskuuta 1954: Hyrynsalmi–Laaja
16. syyskuuta 1955: Laaja–Pesiökylä
1. joulukuuta 1955 Pesiökylä–Ämmänsaari
15. marraskuuta 1956: Pesiökylä–Kovajärvi
15. marraskuuta 1957: Kovajärvi–Vääkiö
15. tammikuuta 1959: Vääkiö–Leino
1. marraskuuta 1959: Leino–Taivalniska
1961: Taivalniska–Taivalkoski
Rakentaminen > Galleria

Radanrakentajia Vääkiöstä n. 1 km pohjoiseen marraskuussa 1957.
Radanrakentajia Suomussalmen rataosuudella elokuussa 1959.
Juhlajunalla saapuneita kutsuvieraita Taivalkosken asemalla,                       22.5.1959. Etualalla: vas. A. Korsimo, E. Aalto, E. W. Silvenius,  N. Ryhtä ja L. Varanki.
Taivalkosken kunnanjohtaja O. Nevalainen puhumassa kutsuvieraille, 22.5.1959.
Toivo Jaatisen suunnittelema Kontiomäki-Ämmänsaari-Taivalkoski-radan muistomitali vuodelta 1962.
Osuuden Pesiökylä–Taivalkoski liikenteeltä sulkeminen ja tulevaisuus

Viimeinen rataosalla Pesiökylä–Taivalkoski liikennöinyt kaupallisen liikenteen tavarajuna oli malmijuna numero 5309 Taivalkoskelta Raaheen 18. elokuuta 2001. Tämän jälkeen rataosalla liikennöitiin ainoastaan radantarkastus- ja ratatyöjunia sekä Dm7-museohenkilöjunia. Lisäksi rataa käytettiin Transtechin Taivalkosken konepajan valmistamien veturinrunkojen siirtoon. Viimeinen Pesiökylän ja Taivalkosken välillä kulkenut kiskoilla liikkuva yksikkö oli radantarkastusvaunu Ttr1 nro 51, joka suoritti radantarkastuksen 21. toukokuuta 2004.
Pesiökylän ja Taivalkosken välisen radan liikenne loppui 1. heinäkuuta 2004 ja samalla rataosan kunnossapito päättyi. Kunnossapidon puutteen vuoksi rataosuus suljettiin liikenteeltä liikennöintikelvottomana 4. elokuuta 2004. Rataosuuden kiskot jätettiin paikalleen odottamaan rataosan mahdollista uudelleen avaamista tai purkamisen yhteydessä suoritettavaa poiskuljetusta.
Ratayhteys Taivalkoskelle katkaistiin 9. maaliskuuta 2007 nostamalla Vääkiön aseman eteläpäässä sijainnut seututien 897 ylittävä teräspalkkisilta pois paikoiltaan. Sillan kannattimet olivat vaurioituneet aiemmin kuorma-auton nostimen törmättyä siihen. Silta on korjattu vakuutusrahoilla keväällä 2008 ja raideyhteys Taivalkoskelle on palautettu.
Rataosa Pesiökylä–Taivalkoski on suljettu liikenteeltä, mutta rataa ei pureta. Radalla kunnossapidetään tällä hetkellä kuitenkin ainoastaan kuivatusjärjestelmät ja sillat. Raidetta ei pidetä kunnossa. Rataosan Pesiökylä–Vääkiö palauttamista raakapuuliikenteeseen on suunniteltu, mikäli Vääkiölle rakennettaisiin puuterminaali. Tästä ei ole kuitenkaan mitään päätöksiä. Myös koko Taivalkosken radan avaamisesta on keskusteltu.
Osuuden Pesiökylä–Taivalkoski liikenteeltä sulkeminen ja tulevaisuus > Kiskobussiliikenne

Kontiomäen ja Ämmänsaaren välillä on parhaimpina aikoina liikennöity kaikkiaan kolmen päivittäisen junaparin voimin. Vuonna 1961 Ämmänsaaresta lähti kiskobussivuoroja Kontiomäelle kello 6.10, 9.55 ja 16.35. Junat pysähtyivät kaikilla asemilla aina ja rataosan useilla seisakkeilla tarvittaessa. Lisäksi ajettiin yksi päivittäinen junavuoro Ämmänsaaren ja Pesiökylän välillä.
Pesiökylän ja Vääkiön välinen kiskobussiliikenne alkoi 15. marraskuuta 1957 puumoottorivaunulla. Lättähatut syrjäyttivät puumoottorivaunut liikenteestä 31. toukokuuta 1958. Liikennettä jatkettiin radan valmistuessa Leinoon 15. tammikuuta 1959 ja edelleen Taivalniskalle saman vuoden joulukuussa. Parhaimmillaan vuonna 1961 Pesiökylästä liikennöitiin Leinon asemalle saakka kolmen junaparin voimin, josta Taivalkoskelle liikennettä hoidettiin kahden päivittäisen junaparin voimin. Toinen junapari poistettiin aikatauluista 30. marraskuuta 1967, ja liikennettä jatkettiin yhden junaparin turvin aina 15. heinäkuuta 1982 saakka, jolloin henkilöliikenne lakkautettiin.
Osuuden Pesiökylä–Taivalkoski liikenteeltä sulkeminen ja tulevaisuus > Winter Rail -koeliikenne

Rataosalla Kontiomäki–Taivalkoski ajettiin talvella 1988–1989 kokeilumielessä hiihtojunia markkinointinimellä Winter Rail. Junissa oli makuu- ja autojenkuljetusvaunuja, ja ensimmäisenä talvena juna liikennöi kahdesti viikossa. Junan vaunut saapuivat Kontiomäelle lauantai-aamuna Helsingistä perjantai-iltana lähteneessä pikajunassa numero 71, jossa ne irrotettiin Taivalkoskelle meneväksi junaksi numero 271. Juna palasi takaisin sunnuntaina. Välipysähdyspaikkoina junilla olivat Ristijärven, Hyrynsalmen ja Pesiökylän asemat.
Koeliikenne jatkui talvella 1989–1990 siten, että perjantaisin pikajuna numero 271 saapui Taivalkoskelle ja palasi sunnuntaina takaisin Kontiomäelle numerolla 74. Junan vaunut saapuivat Kontiomäelle pikajunassa numero 71, ja paluuyhteys oli pikajunassa numero 10 Joensuun kautta. Junat liikennöivät 24. marraskuuta ja 16. huhtikuuta välisenä aikana.
Talvella 1990–1991 Winter Rail -junat oli merkitty ajettavaksi enää erillisestä määräyksestä, eikä vakinaista hiihtojunavuoroa ollut. Tämän jälkeen hiihtojunaliikenne Taivalkoskelle päättyi vähäisen suosion vuoksi.
Osuuden Pesiökylä–Taivalkoski liikenteeltä sulkeminen ja tulevaisuus > Tavaraliikenne

Radalla ei koskaan ollut kovin runsaasti tavaraliikennettä. Tyypillisesti radalla liikennöi vain yksi tai kaksi tavarajunaparia vuorokaudessa arkisin, viikonloppuisin tavaraliikennettä ei yleensä ollut. Taivalkoskella sijainnut vaunutehdas aiheutti myös oman liikennöintitarpeensa. Radalla on kuljetettu Transtechin valmistamia Sr2-sähkövetureiden koreja sekä laivan potkureita.
Aluksi Taivalkoskelta etelään suuntautuva malmiliikenne oli vilkasta, mutta loppuaikoina junat kulkivat vain kerran viikossa, kuljettaen kaivoksen malmivarastoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ämmänsaaren rata Wikimedia Commonsissa
Lakkautettua rataa Suomussalmella Perangantien 8980 sillalta pohjoiseen katsottuna, 2009.
Valko-olkamuura

Äänitetty Ecuadorissa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
| Valko-olkamuura |
| --- | --- |
 Valko-olkamuurakoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Mustamuurat Akletos
Laji::  melanoceps
Kaksiosainen nimi
 Akletos melanoceps  (Spix, 1825) 

Katso myös
   Valko-olkamuura Wikispeciesissä   Valko-olkamuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valko-olkamuuranaaras.
Valko-olkamuura (Akletos melanoceps) on puumuuriin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Valko-olkamuura voi kasvaa 17–19 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Valko-olkamuurakoiras on väriltään kauttaaltaan musta lukuun ottamatta valkoista laikkua siipien olkapäissä. Lajin naaraan pää ja rinta ovat mustat ja muutoin se on ruosteenruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valko-olkamuuraa tavataan Kolumbiasta etelään Peruun ja itään Brasilian länsiosiin asti. Lajin elinympäristöä ovat pensaikkoiset ja tiheikköiset metsien reunamaat usein vesien läheisyydessä. Valko-olkamuura liikkuu yksin tai pareittain usein suhteellisen lähellä maata ja liittyy satunnaisesti sekaparviin.  Linnun ravintoa ovat hyönteiset ja se voi seurata muurahaisia.
Mustabulbuli

| Mustabulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Mustabulbulit Hypsipetes
Laji::  madagascariensis
Kaksiosainen nimi
 Hypsipetes madagascariensis  (P.L.S.Müller, 1776) 

Katso myös
   Mustabulbuli Wikispeciesissä   Mustabulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hypsipetes madagascariensis
Mustabulbuli (Hypsipetes madagascariensis) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Mustabulbulia tavataan Komoreilla, Madagaskarissa, Mayottella ja Seychelleillä. Sitä on kuvattu yleisestä runsaslukuiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Mustabulbuli on luokiteltu elinvoimaiseksi.