stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Italian Tripolitania

Italian Tripolitania (ital. Tripolitania Italiana, arab. طرابلس الإيطالية‎) oli vuosina 1911–1934 olemassa ollut Italian kuningaskunnan siirtomaa Pohjois-Afrikassa, nykyisen Libyan alueella. Se käsitti Libyan luoteisen osan, ja alueen pääkaupunki oli Tripoli. Siirtomaa lakkasi olemasta vuonna 1934, kun se yhdistettiin Italian Kyrenaikan kanssa uudeksi Italian Libyaksi.
Historia

Italia sai Tripolitanian yhdessä Kyrenaikan kanssa Osmanien valtakunnalta Italian–Turkin sodan jälkeen. Saman sodan jälkeen se sai myös Dodekanesiasta saaria.
Siirtomaat yhdistettiin vuonna 1934 Italian Libya -nimiseksi siirtomaaksi.
Toisen maailmansodan aikana liittoutuneet valloittivat siirtomaan entisen alueen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian Tripolitania Wikimedia Commonsissa
Jan Stefan Gałecki

Gałecki vuonna 1987
Jan Stefan Gałecki (18. kesäkuuta 1932 – 27. huhtikuuta 2021) oli puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Theodor Bensch 23. kesäkuuta 1957, ja hänet nimitettiin Szczecin-Kamieńin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Maiucan titulaaripiispaksi 4. helmikuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Stefan Wyszyński, jota avustivat Jerzy Stroba ja Bogdan Marian Wincenty Sikorski.
Gałecki jäi eläkkeelle 22. syyskuuta 2007.
Joe Cullen

Joe Cullen vuonna 2022.
Joe Cullen (s. 13. heinäkuuta 1989 Bradford) on englantilainen dartsinpelaaja. Cullen on pelannut PDC:n alaisuudessa vuodesta 2008, ja saavuttanut yhden major-mestaruuden voittamalla 2022 The Masters -turnauksen loppuottelussa maanmiehensä Dave Chisnallin. Lisäksi hän on selviytynyt kerran major-turnauksen loppuotteluun, vuoden 2022 Premier League -turnauksessa jossa hän hävisi Michael van Gerwenille.
Cullen nousi ensimmäistä kertaa dartsin maailmanrankingin 16 parhaan joukkoon vuonna 2018. Cullenin lempinimi on ”The Rockstar” ja sisääntulokappale Oasis -yhtyeen ”Don't Look Back in Anger”.
Jan Staubo

Jan Staubo (28. syyskuuta 1920 Kristiania – 15. kesäkuuta 2003 Oslo) oli norjalainen jalkapalloilija, jääpalloilija, tennispelaaja, urheilujohtaja, sotilaslentäjä ja poliitikko. Urheilussa hän oli tenniksessä kansainvälisen tason pelaaja ja oli Kansainvälisen olympiakomitean jäsen 34 vuoden ajan.
Staubo kävi kauppakoulun Oslossa vuonna 1940.  Toisen maailmansodan aikana hän taisteli saksalaismiehittäjää vastaan ja myöhemmin lentäjänä Norjan pakolaisarmeijassa. Hän joutui saksalaisten vangiksi ja oli vangittuna kaikkiaan kolmen vuoden ajan sodan aikana. Hän teki vankeudesta useita pakoyrityksiä. Jouduttuaan vangiksi Norjan miehityksen alkuvaiheessa hän yritti paeta vuonna 1941 Ruotsiin.  Hän joutui kuitenkin saksalaisten vangiksi ja joutui sotavankeuteen Vollan vankilaan Trondheimiin. Hänen onnistui paeta Vollasta, ja hän pääsi Pohjanmeren yli Britannialle kuuluville Shetlandin saarille ja siirtyi sieltä edelleen  nuorille norjalaismiehille järjestetylle lentäjien koulutusleirille "Little Norway". Koulutusvaiheen jälkeen hän alkoi lentää brittien Spitfire-hävittäjällä. Hänet ammuttiin kuitenkin alas elokuussa 1942 Ranskan Dieppen lähellä, ja hän joutui silloin uudelleen saksalaisten sotavangiksi. Hänet sijoitettiin Sleesiassa sijainneeseen Stalag Luft III-leirille lähelle Saganin kaupunki (nykyään puolalainen Żagańin kaupunki)  Sotilaurallaan hän saavutti everstiluutnantin arvon.
Sodan jälkeen Staubo tuli tunnetuksi kansainvälisen tason tennispelaajana. Hän voitti ensimmäisen Norjan mestaruuden nelinpelissä ennen sotia vuonna 1939. Henkilökohtaisen mestaruuden hän voitti vuosina 1948 ja 1950  Hän osallistui vuonna 1946 ja 1947 US Open-turnauksiin sekä vuosien 1947, 1949 ja 1950 Wimbledonin turnauksiin. Viimeinen Norjan tennismestaruus tuli vuonna 1951 nelinpelissä. Tennisuran lisäksi Staubo pelasi kansallisella tasolla jalkapalloa, jääpalloa ja jääkiekkoa oslolaisen IF Readyn riveissä. Hän toimi myös jonkin IF Readyn puheenjohtajana.,
Järjestöuran Staubo aloitti Norjan Tennisliiton puheenjohtajana ja kuului sen jälkeen Norjan urheilun keskusliiton johtokuntaan. Staubo seurasi serkkuaan Olaf Ditlev-Simonsenia Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) norjalaisedustajana vuonna 1966. Staubo toimi KOK:n jäsenenä 34 vuotta aina vuoteen 2000 asti. KOK-uransa jälkeen hänet nimitettiin järjestön kunniajäseneksi täytettyään 80 vuotta. Vuoden 1994 Lillehammerin talviolympialaisissa Staubo kuului järjestelytoimikuntaan. Hän oli myös mukana perustettaessa Norjan olympiamuseota.
Politiikassa Staubo toimi vuosina 1961-1967 Oslon kaupunginvaltuustossa konservatiivien edustajana. Työurallaan hän toimi laivanvarustajana ja kuului Norjan laivanvarustajien etujärjestöön. Hän oli perustamassa 1960-luvulla elektroniikka-alan yritystä Statronic, joka myöhemmin toimi nimellä Kiton ja fuusioitui edelleen Sonec-nimisen yrityksen kanssa.
Staubo asui elämänsä viimeiset vuodet maatilallaan Staubøssä. Hän kuoli kesäkuussa 2003 83 vuoden iässä.
Jan Mårtenson

Jan Mårtensson tai Mårtenson on seuraavien henkilöiden nimi
Jan Mårtenson (s. 1933), ruotsalainen diplomaatti ja rikoskirjailija
Jan Mårtenson (s. 1944), ruotsalainen journalisti ja runoilija
Jan Mårtensson (1936–2003), ruotsalainen journalisti (Sydsvenska Dagbladet) ja kirjailija
Jan Mårtensson (s. 1966), ruotsalainen professori
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Jazzmuseo

| Jazzmuseo> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  2012–
Tyylilaji:  jazz, blues
Kotipaikka:  Tampere, Suomi
Jäsenet:  Masa Orpana, saksofoni   Lauri Hannu, kitara, dobro   Ville Rauhala, basso   Arto Piispanen, piano, urut  
Levy-yhtiö:  Lusti Music & Arts, 2014   Alba Records, 2018–  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jazzmuseo on Tampereella vuonna 2012 perustettu jazzyhtye. Yhtyeeseen kuuluvat saksofonisti Masa Orpana, kitaristi Lauri Hannu, pianisti Arto Piispanen ja basisti Ville Rauhala. Yhtye esiintyi aluksi soittajien omilla nimillä mutta myöhemmin nimeksi vakiintui Jazzmuseo yhtyeen säännöllisen konserttisarjan järjestämispaikan Emil Aaltosen museon mukaan. Konsertit on teemoitettu ja yhden tällaisen teeman, spirituaalien ja jazzin kohtaaminen, kappaleista julkaistiin vuonna 2014 livealbumi Live in Kangasala. Levy äänitettiin vuonna 2013 Kangasalla kahdessa konsertissa yhtyeen esiintyessä nimellä Holy Land.  7.11.2018 julkaistiin yhtyeen toinen livealbumi Elävänä Pyynikinlinnassa. Levy sisältää pääasiassa yhtyeen jäsenten omia sävellyksiä.
Diskografia

Holy Land – Live in Kangasala (2014,  Lusti)
Elävänä Pyynikinlinnassa (2018,  Alba)
Aiheesta muualla

Holy Land – Live in Kangasala Discogs.comissa
Holy Land – Live in Kangasala Fono.fi – äänitetietokannassa
FcLate - Jazzmuseo Elävänä Pyynikinlinnassa
Jean-Joseph de Mondonville

Jean-Joseph de Mondonville (Maurice Quentin de La Tourin teos, n. 1746)
Jean-Joseph Cassanéa de Mondonville (25. joulukuuta 1711 – 8. lokakuuta 1772) oli ranskalainen viulisti ja säveltäjä. Hänen ensimmäinen opuksensa oli Sonates (1733, Pariisi). Vuonna 1734 hän esiintyi viulistina Concert spirituel -konserttisarjassa, minkä jälkeen hän sai paikan Concert de Lillestä. Vuonna 1739 Mondonville palasi Pariisiin, jossa hänestä tuli hovikappelin viulisti ja kamarimuusikko. Tässä työpaikassaan hän esiintyi arviolta sadassa konsertissa. Hän sai hovikappelissa arvot sous-maître (1740) ja intendant (1744).
Mondonvillen suuria motetteja esitettiin menestyksellä, ja myös hänen oopperansa tulivat aikanaan kohtalaisen tunnetuiksi. Jälkimmäisiin lukeutuvat Le carnaval du Parnasse (1749), Titon et l'Aurore (1753) ja Thésée (1765). Mondonvillen teosten esityspaikkoja olivat Pariisin ooppera, Concert spirituel ja Théâtre des petits-cabinets. Nykyään Mondonville tunnetaan parhaiten opuksista 3 (Pièces de clavecin en sonates, 1734) ja  5'('Pièces de vlacein avec voix ou violon', 1748). Hänen johdantonsa opuksen 4 (1738) sonaatteihin on ensimmäinen harmonian tuottamista viululla koskeva manuaali.
Aiheesta muualla

IMSLP: Jean-Joseph Cassanéa de Mondonville: nuotteja
Jean-Julien Rojer

| Jean-Julien Rojer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. elokuuta 1981 (ikä 43)
Kansalaisuus:   Curaçao
Tennispelaaja
Pituus:  185 cm
Paino:  82 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  2003–
Palkintorahat:  7 159 416 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  218. (15.8.2005)
Voitot/tappiot:  13–1
Nelinpeli
Paras sijoitus:  17. (22.8.2011)
Turnausvoittoja:  7
Voitot/tappiot:  528–386
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  Välierät (2011)
Ranskan avoimet:  Välierät (2012)
Wimbledon:  voitto (2015)
Yhdysvaltain avoimet:  Välierät (2012)
Aiheesta muualla
ITF
ATP
Jean-Julien Rojer (s. 25. elokuuta 1981 Curaçao) on curaçaolainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut ATP-maailmanlistalla nelinpelissä sijalle 17 ja kaksinpelissä sijalle 218. Lokakuussa 2010 hän voitti Eric Butoracin kanssa Tokion ja Tukholman ATP-turnausten nelinpelin. Huhtikuussa 2011 hän voitti Butoracin kanssa Estorilin nelinpelin, toukokuussa Nizzan nelinpelin ja syyskuussa Kuala Lumpurin nelinpelin. Aisam-ul-Haq Qureshin parina hän voitti toukokuussa 2012 Estorilin nelinpelin ja kesäkuussa Hallen nelinpelin. Lisäksi hän on pelannut viisi kertaa Johan Brunströmin kanssa ja kolme kertaa Eric Butoracin kanssa ATP-turnauksen loppuottelussa. Australian avointen 2010 nelinpelissä hän selviytyi Johan Brunströmin kanssa kolmannelle kierrokselle.
Nelinpeliturnausvoitot (8)

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Pvm | Turnaus | Paikka | Kenttä | Pari | Vastustaja | Tulos |
| 1. | 4.10.2010 | Japan Open Tennis Championships | Tokio, Japani | Kova |  Eric Butorac |  Andreas Seppi  Dmitri Tursunov | 6–3, 6–2 |
| 2. | 18.10.2010 | Stockholm Open | Tukholma, Ruotsi | Kova |  Eric Butorac |  Johan Brunström  Jarkko Nieminen | 6–3, 6–4 |
| 3. | 25.4.2011 | Estoril Open | Estoril, Portugali | Massa |  Eric Butorac |  Marc López  David Marrero | 6–3, 6–4 |
| 4. | 16.5.2011 | Open de Nice Côte d’Azur | Nizza, Ranska | Massa |  Eric Butorac |  Santiago González  David Marrero | 6–3, 6–4 |
| 5. | 26.9.2011 | Malaysian Open | Kuala Lumpur, Malesia | Kova |  Eric Butorac |  František Čermák  Filip Polášek | 6–1, 6–3 |
| 6. | 30.4.2012 | Estoril Open | Estoril, Portugali | Massa |  Aisam-ul-Haq Qureshi |  Julian Knowle  David Marrero | 7–5, 7–5 |
| 7. | 11.6.2012 | Gerry Weber Open | Halle, Saksa | Ruoho |  Aisam-ul-Haq Qureshi |  Treat Conrad Huey  Scott Lipsky | 6–3, 6–4 |
| 8. | 11.7.2015 | Wimbledonin tennisturnaus | Wimbledon, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta | Ruoho |  Horia Tecău |  Jamie Murray  John Peers | 77–65, 6–4, 6–4 |
Jean Ping

Ping vuonna 2008
Jean Ping (s. 24. marraskuuta 1942 Omboué, Ranskan Keski-Afrikka) on gabonilainen poliitikko ja diplomaatti, joka on toiminut Gabonin ulkoministerinä vuodesta 1999 alkaen. Hän toimi myös Yhdistyneiden kansakuntien (YK) 59. yleiskokouksen puheenjohtajana 2004.
Ping syntyi   Omboué,ssa lähellä  Fernan Vazin laguunia Port-Gentilistä etelään. Jean Pingin isä oli kiinalaissyntyinen  Cheng Zhiping joka tunnettiin gabonilaisten keskuudessa nimellä  Wang Ping   joka oli alun perin kotoisin Wenzhouista, Zhejiangin maakunnasta Kiinasta josta hän oli muutanut 1920-luvulla Ranskaan jossa hän oli työskentellyt Peugeot'n polkupyörätehtaalla josta hän myöhemmin  sai metsänhoitajan paikan Gabonista. Cheng meni naimisiin gabonillaisen  Germaine Aninan kanssa joka oli heimopäällikön tytär Kongosta , joka lähetti tämän  opiskelemaan Ranskaan stipdentillä joka oli Gabonin hallituksen rahoittama.
Ping aloitti uransa Yhdistyneiden kansakuntien parissa 1972 siviilitarkkailijana ulkosuhteiden ja yhteistyön alalla UNESCOssa. Vuosina 1978–1984 hän oli Gabonin pysyvä edustaja UNESCOssa.
Diplomaattisen ja poliittisen kokemuksensa ansiosta Ping päätyi 1984 Gabonin presidentin neuvonantajaksi, jona oli vuoteen 1990 saakka. Tuona vuonna hänet nimitettiin informaatioministeriksi, jossa hän oli vastuussa liikenne-, viestintä- ja matkailuasioista. Virkaan kuului myös hallituksen tiedonantajana toimiminen. Siitä pitäen hän on ollut ministerinä keskeytyksettä jo lähes kahden vuosikymmenen ajan. Ensimmäisen ministeriytensä jälkeen hän oli useissa eri ministerinviroissa, muiden muassa energia- ja teollisuusministerinä sekä talous- ja valtiovarainministerin sijaisena. Lopulta hän oli kaavoitus- ja ympäristöministeri. Tätä virkaa hän piti hallussaan vuoteen 1999 saakka, jolloin hänet nimitettiin ”valtioministeriksi” (Ministre d’État) sekä ulkoasiain-, frankofonia-asioiden ja kansainvälisen yhteistyön ministeriksi.
Ping on johtanut useita kertoja maansa delegaatiota YK:n yleiskokouksessa, samoin kuin monissa muissa kansainvälisissä järjestöissä, kuten UNESCOssa, Maailmanpankissa ja Afrikan unionissa. Hän toimi öljyntuottajamaiden järjestön OPECin konferenssin puheenjohtajana 1993. Yhdistyneiden kansakuntien 59. yleiskokousta hän johti 14. syyskuuta 2004 – 11. syyskuuta 2005.
Jean Pingin  kiinalaista syntyperää on pidetty esteenä hänen mahdollisuuksilleen nousta presidentiksi maata vuodesta 1967 hallinneen Omar Bongo Ondimban jälkeen. Hän kuuluu kuitenkin Gabonin vaikutusvaltaisimpiin henkilöihin ja on itsevaltaisen presidentti Bongon lähimpiä tukijoita. Hän oli pitkään suhteessa tämän tyttären Pascaline Bongo Ondimban kanssa, joka oli 1990-luvun alkupuoliskolla hänkin Gabonin ulkoministeri. Pascaline Bongo on useiden öljyalan yritysten johtokunnissa ja hänen nykyinen puolisonsa on maan öljyministeri Paul Toungui.
Koulutukseltaan Ping on taloustieteen tohtori Pariisin I yliopistosta (Sorbonne). Hän on lisäksi saanut kunniatohtorin arvon Kiinan diplomatian instituutista ja Moskovan Venäjän tiedeakatemian Afrikan tutkimuksen instituutista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean Ping Wikimedia Commonsissa
Ivan Ivanov (sulkapalloilija)

Ivan Dobrev Ivanov (bulg. Иван Добрев Иванов; s. 19. helmikuuta 1966) on bulgarialainen entinen sulkapalloilija.
Ivanov osallistui MM-kisoihin kerran, vuonna 1991. Hän pelasi tuolloin sekä kaksinpelissä, nelinpelissä että sekanelinpelissä, mutta putosi kaikissa jo ensimmäisellä kierroksella. Ivanov hävisi ensimmäiset ottelunsa myös EM-kisoissa 1992 ja Barcelonan olympialaisissa 1992, joissa hän pelasi kaksin- ja nelinpeleissä.
Jean Tatlock

Jean Frances Tatlock (21. helmikuuta, 1914, Michigan – 1944, Kalifornia, USA) oli yhdysvaltalainen lääkäri, joka tunnettiin fyysikko Robert Oppenheimerin rakastettuna vuosina 1936–1939. Tatlockin rakkaussuhdetta Oppenheimeriin käytettiin Oppenheimeria vastaan 1950-luvulla. Syynä oli Tatlockin jäsenyys kommunistipuolueessa, minkä vuoksi FBI seurasi Tatlockia aktiivisesti. Osittain Tatlockin vuoksi Oppenheimer menetti turvaluokituksensa.
Tatlock opiskeli Vassarin tyttölyseossa sekä Kalifornian ja Stanfordin yliopistossa. Hän kärsi 1940-luvulla pahoin ja toistuvasti mielenterveyteen liittyvistä ongelmista, hyvin ilmeisesti depressiosta, ja häntä hoidettiin hoitolaitoksissa. Tatlock teki itsemurhan vain 29-vuotiaana.
Aiheesta muualla

http://www.ancestry.com/1940-census/usa/California/Jean-F-Tatlock_2dkj4w
https://www.evi.com/q/facts_about__jean_tatlock
http://www.findagrave.com/cgi-bin/fg.cgi?page=gr&GRid=133652819
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jean Tatlock
Käännös suomeksi
Jean-Baptiste Carrier

Jean-Baptiste Carrier, litografiakuva vuodelta 1805.
Jean-Baptiste Carrier (16. maaliskuuta 1756 Yolet – 16. joulukuuta 1794 Pariisi) oli ranskalainen vallankumouksellinen, joka muistetaan säälimättömistä toimistaan vastavallankumouksellisia kohtaan Nantesissa vuosien 1793–1794 terrorin aikana. Hän on kuuluisa etenkin hukuttamalla toimeenpannuista joukkoteloituksista.
Carrier oli maanviljelijän poika. Hänet nimitettiin vuonna 1785 paikalliseksi syyttäjäksi ja vuonna 1790 Aurillacin voutikunnan (bailliage) neuvokseksi. Hän toimi aktiivisesti paikallisessa jakobiini- ja kordelieeriklubissa, ja syksyllä 1792 hänet valittiin edustajaksi kansalliskonventtiin. Hän liittyi vuoripuolueen edustajaryhmään, äänesti Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta ja tuki konventissa innokkaasti vallankumoustuomioistuimen perustamista sekä girondistien erottamista. Elokuussa 1793 Carrier lähetettiin kansalliskonventin komissaarina ensin Normandiaan ja sitten Rennesiin, kunnes hänet määrättiin 8. lokakuuta Nantesiin nujertamaan paikallisia Vendéen kapinan tukijoita.
Nantesissa Carrier sai huolehdittavikseen tuhansia vangeiksi jääneitä kapinallisia, joille ei riittänyt ruokaa, joten hän ryhtyi teloituttamaan vankeja. Aluksi teloituksia pantiin toimeen ampumalla tai giljotiinilla, mutta sitten hän keksi hukuttamisen. Marraskuun 1793 ja helmikuun 1794 välisenä aikana hän hukututti yli 2 000 ihmistä Loirejokeen. Joukossa oli muun muassa 94 pappia. Uhrit lastattiin aluksiin, joihin oli suunniteltu pohjassa avautuviin luukkuihin perustuva upotusmekanismi. Carrier käytti hukutuksista nimityksiä noyades, baignades ja déportations verticales (”pystysuorat karkotukset”). Kiistellyn tiedon mukaan hän olisi kehittänyt myös ”tasavaltalaiseksi avioliitoksi” (mariage républicain) kutsutun teloitustavan, jossa mies ja nainen hukutettiin toisiinsa sidottuina.
Kun tieto Carrier’n toiminnasta Nantesissa levisi Pariisiin, yhteishyvän valiokunnan johtohenkilö Maximilien Robespierre järjesti hänet 8. helmikuuta 1794 kutsutuksi takaisin pääkaupunkiin. Kenties suojellakseen itseään Carrier tuki Robespierren syrjäyttänyttä thermidorin vallankaappausta heinäkuussa 1794, mutta siitä seurannut vastareaktio terrorin aikaan koitui hänen tuhokseen. Carrier’ta pidettiin terrorin ruumiillistumana, joten hänet asetettiin 23. marraskuuta 1794 syytteeseen joukkomurhista yhdessä Nantesin vallankumouskomitean muiden jäsenten kanssa. Pariisin vallankumoustuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan ja hänet teloitettiin giljotiinilla 16. joulukuuta 1794.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Baptiste Carrier Wikimedia Commonsissa
Jean-Baptiste Carrier (ranskaksi) Ranskan kansalliskokous
Jim Leyland

Jim Leyland vuonna 2013.
James Richard ”Jim” Leyland (s. 15. joulukuuta 1944) on yhdysvaltalainen baseballvalmentaja. Hän on toiminut päävalmentajana Pittsburgh Piratesissa (1986–1996), Florida Marlinsissa (1997–1998), Colorado Rockiesissa (1999) ja Detroit Tigersissä (2006–2013).
Leyland on voittanut Manager of the Year Awardin, parhaan päävalmentajan palkinnon, National Leaguessa vuosina 1990 ja 1992 sekä American Leaguessa vuonna 2006.
Jim Marrs

Jim Marrs
Jim Marrs (synt. James Farrell Marrs Jr.) (5. joulukuuta 1943 – 2. elokuuta 2017) oli yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija. Hän on kirjoittanut menestyskirjoja ja artikkeleja salaliittoteorioista.
Marrs oli esillä John F. Kennedyn murhan jälkipuinnissa ja hänen kirjansa Crossfire: The Plot that Killed Kennedy oli yhtenä lähteenä Oliver Stonen vuoden 1991 elokuvan JFK – avoin tapaus käsikirjoitukseen.
Jazzkaar

Jazzkaar on virolainen jazzfestivaali, jonka on vuonna 1990 perustanut Anne Erm. Pääfestivaali järjestetään huhtikuussa, mutta sen oheen on kasvanut ympärivuotinen tapahtumien sarja, Jõulujazz kä konserttisarjat Sügisjazz ja Talvejazz, yli 120 konserttia vuodessa.
Tapahtuma järjestetään Telliskiven luovassa keskuksessa, mutta kiinteää paikkaa sillä ei toistaiseksi ole. Aiemmin se on järjestetty  Sakala-keskuksessa ja Meripaviljongissa.
Aiempia esiintyjiä

Bobby McFerrin
Richard Bona
Bugge Wesseltoft
Omar Sosa
Kimmo Pohjonen
Avishai Cohen
Médéric Collignon
Diane Schuur
Joe Zawinul Syndicate
New York Voices
Courtney Pine
Aiheesta muualla

Jazzkaar
Jan Myšák

| Jan Myšák> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. kesäkuuta 2002 (ikä 22) Litvínov, Tšekki
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  182 cm
Paino:  80 kg
Seura
Seura (P):  Montreal Canadiens
Sarja:  NHL
Nyk. seura:  Hamilton Bulldogs (OHL)
Pelinumero:  18
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Aik. seurat:  HC Litvínov (ČEL)
NHL-varaus:  48. varaus, 2020 Montreal Canadiens
Jan Myšák (s. 24. kesäkuuta 2002 Litvínov, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Montreal Canadiensin organisaatiossa. Hän pelannee lähinnä OHL-joukkue Hamilton Bulldogsissa. Myšák on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Häntä on yleisesti pidetty yhtenä ikäluokkansa lupaavimmista pelaajista Euroopassa.
Ura > Seuraura

Myšák on HC Litvínovin kasvatti. Hän voitti kaudella 2016–2017 tehoilla 57+32=89 koko Tšekin C-nuorten sarjan maalipörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain HC Plzeňin Radek Mužík. Myšák voitti myös sarjan ylivoimamaalipörssin 13 osumallaan. Kauden 2017–2018 hän pelasi suurimmaksi osaksi Litvínovin B-nuorissa, joiden paras maalintekijä Myšák oli 30 osumallaan David Jindran ja Marek Berkan kanssa. Myšák pelasi osan kaudestaan myös seuran C-nuorissa. Hän pelasi runkosarjassa vain 12 ottelua, mutta Myšák teki niissä kuitenkin peräti 41 maalia ja 59 tehopistettä. Hän teki sarjassa ylivoimaisesti eniten pisteitä (4.92) ottelua kohden. Myšák jakoi sarjan maalipörssin voiton HC Šumperkin Joshua James Máchan kanssa sekä sijoittui pistepörssissä kuudenneksi. Pudotuspeleissä hän jakoi tehoilla 6+5=11 sarjan pistepörssin voiton HC Plzeňin Václav Adamecin ja HK Hradec Královén Jan Juštan kanssa. Myšák oli myös Litvínovin paras maalintekijä.
Kaudella 2018–2019 Myšák debytoi HC Litvínovin Extraliga-joukkueessa, jossa hänen tulokaskautensa toi 31 runkosarjaottelussa tehot 3+4=7 ja kuudessa karsintasarjan ottelussa tehot 5+4=9. Myšák voitti koko karsintasarjan pistepörssin ja oli myös joukkueensa paras maalintekijä. Vain 16-vuotias Myšák teki Extraliga-debyyttinsä jo runkosarjan avauskierroksella 14. syyskuuta 2018 vieraissa BK Mladá Boleslavia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 9.22 minuuttia. Myšák keräsi ottelussa yhden kahden minuutin jäähyn korkeasta mailasta ja hänelle merkittiin teholukema –1. Ensimmäisen Extraliga-maalinsa Myšák teki kolmannessa ottelussaan 21. syyskuuta 2018 vieraissa HC Pardubicea vastaan.
OHL-joukkue Hamilton Bulldogs varasi Myšákin 20. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2019. Hän aloitti kauden 2019–2020 Litvínovin Extraliga-joukkueessa, jossa Myšák teki syyskaudella 26 runkosarjaottelussa tehot 5+4=9, jotka riittivät liigan juniori-ikäisten pistepörssin voittoon. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen jälkeen, tammikuussa 2020 hän päätti kuitenkin siirtyä suuremman roolin perässä Myšákin varanneen Hamilton Bulldogsin OHL-joukkueeseen. Hän teki siellä yli piste per peli -tahdilla 22 runkosarjaottelussa tehot 15+10=25.
Montreal Canadiens varasi Myšákin toisella kierroksella 48. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2020. Saman vuoden elokuussa Kingston Frontenacs lainasi hänet kaudeksi 2020–2021 kasvattajaseuraansa HC Litvínoviin. Myšák pelasi siellä 11 ottelua, kunnes alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen jälkeen, tammikuussa 2021 hän siirtyi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue Laval Rocketiin. Huhtikuussa Myšák teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen Montreal Canadiensin kanssa. Hänen kausipalkkansa NHL:ssä kausina 2021–2022 ja 2022–2023 on 750 000 dollaria ja kaudella 2023–2024 775 000 dollaria. Myšákin sopimus sisältää myös 92 500 dollarin allekirjoitusbonukset jokaista sopimuskautta kohden. Hänen kausipalkkansa AHL:n puolella on 80 000 dollaria. Myšák jatkaa kaudella 2020–2021 Rocketin AHL-joukkueessa.