stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tweed (kangas)

Harristweed on kudottu kalanruotokuvioiseksi. Näyte mahdollisesti 1950-luvulta.
Tweed on karstavillasta yleensä toimikkaaksi kudottu kangas, jota käytetään perinteisesti erityisesti pukujen ja päällystakkien valmistamiseen.
Tweedkangas on kestävää ja vettä hylkivää. Kangas on usein karheaa, mutta toimikasrakenne tekee siitä tiivisrakenteisenakin taipuisaa. Tweed voidaan valmistaa myös palttinaksi, mutta tämä sidos ei jousta. Yleisimmät kuviot ovat ruudut tai kalanruoto. Hienovaraisia värivaikutelmia saadaan käyttämällä kaksi- tai kolminkertaiseksi kerrattuja lankoja, joiden säikeet ovat erisävyisiä.
Perinteiset tweedpukineet ovat olleet erityisen suosittuja urheilullisissa metsästys- ja kalastusasuissa. Naisten vaatetusmuodin tunnetuimpia tweedasusteita ovat olleet Coco Chanelin kevyistä tweedkankaista suunnittelemat ja nauhoin reunustetut jakkupuvut. Uusi tweedkankaiden käyttöalue ovat erilaiset vanhat tai uusvanhat äänenvahvistimet  , joissa kangas peittää kaiuttimia. 2000-luvun pukine- ja asustesuunnittelijat sekä muodinluojat ovat myös ottaneet tweedit valikoimiinsa.
Nimen alkuperästä

Tweedkankaan alkuperäinen skotinkielinen nimi oli tweel (toimikas, (englanniksi) twill), joka juontuu sen suosituimmasta sidoksesta. Nimeä on selitetty myös niin, että noin 1830 muuan lontoolainen kauppias olisi saanut tweelejä koskeneen kirjeen Hawichissa sijainneelta liikkeeltä. Kauppias kuitenkin erehtyi lukiessaan käsin kirjoitettua tekstiä ja otaksui, että kyseessä olisi Skotlannin rajaseudulla sijaitsevan tekstiiliteollisuuskeskuksen halki virtaavan Tweed-joen mukaan nimetty tuotemerkki. Tämä seurauksena tuotteita mainostettiin nimellä tweed, jota nykyisin käytetään.
Tweedtyyppejä

Harristweed: käsin paikallisten lampaiden villasta Skotlannin Ulko-Hebrideihin kuuluvilla Harris-, Lewis-, Uist- ja Barra-saarilla.  Vuoteen 1934 asti voimassa olleiden tuotemerkkisäännösten mukaisesti  Harristweediin käytettiin vain käsinkehrättyä ja käsityönä värjättyä lankaa, jonka väriaineena käytettiin erityisesti Parmelia-sukuun kuuluvia jäkäliä. Myös vuoden 1993 säädökset sitovat harristweed-nimen tiukasti paikalliseen tuotantoon ja käsinkudontaan.,
Donegal tweed: kudotaan käsityönä Donegalissa, Irlannissa. Kuten Ulko-Hebrideillä, myös Donegalissa tweediä on kudottu satojen vuosien ajan paikallisesta villasta. Lampaat laiduntavat alueen kukkuloilla ja soilla, joilla luonnonvaraisina kasvavia karhunvatukoita, verenpisaroita, piikkiherneitä ja sammalia on käytetty lankojen värjäämiseen.
Silkkitweed: valmistetaan raakasilkistä, jossa on samantyyppisiä värilaikkuja kuin yksivärisissä villasta kudotuissa tweedkankaissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dunbar, John Telfer: The Costume of Scotland, London: Batsford, 1984, ISBN 0-7134-2534-2.
Holokausti

Amerikkalaisten vapauttama Nordhausenin keskitysleiri brittiläisten pommituksen jälkeen hiukan ennen sodan loppua.
Holokausti (< m.kreik. ὁλόκαυστον, holokauston ’polttouhri’) oli natsi-Saksan suorittama järjestelmällinen juutalaisten kansanmurha toisen maailmansodan aikana.
Päävastuullinen kuuden miljoonan juutalaisen murhasta oli Saksan kansallissosialistinen hallitus, joka Adolf Hitlerin johdolla hallinnoi, sääteli ja ohjasi joukkotuhon etenemistä, mutta siihen osallistuivat aktiivisesti myös monet Saksan liittolaisista ja Saksan tai liittolaisten miehittämien alueiden yhteistyöhön ryhtynyt väestö.
Saksan juutalaiset olivat joutuneet natsien kiihtyvien sortotoimenpiteiden kohteeksi jo vuodesta 1933 alkaen, ja vainot levisivät Saksan miehittämille alueille toisen maailmansodan alettua. Päätöksen kansanmurhasta (”lopullinen ratkaisu”) saksalaiset tekivät vuoden 1941 lopulla, ja sitä alettiin toteuttaa järjestelmällisesti vuoden 1942 alusta. Aluksi juutalaisia oli teloitettu ampumalla. Sen osoittauduttua epäkäytännölliseksi saksalaiset perustivat Puolaan tuhoamisleirejä ja ryhtyivät kuljettamaan ghettoihin kokoamiaan juutalaisia niihin myrkkykaasulla tapettavaksi.
Holokausti loppui, kun Saksa joutui vetäytymään miehittämiltään alueilta sodan loppuvuosina 1944–1945. Syylliset asetettiin sodan jälkeen syytteeseen ja moni sai kuolemantuomion. Sodan jälkeisinä vuosikymmeninä holokaustista on tullut pahuuden mittari, jota vasten ihmisten ja valtioiden epämoraalisia tekoja mitataan. Holokaustin uhrien muistopäivää vietetään vuosittain 27. tammikuuta.
Holokaustin yhteydessä surmattiin miljoonittain muitakin natsien heikompana ihmisaineksena pitämiä ihmisiä, kuten slaaveja, romaneja, homoseksuaaleja ja kehitysvammaisia.
Sanan etymologia ja nimityksiä eri kielillä

Sana holokausti ὁλόκαυστον (nykykreikassa όλοκαύτωμα) on raamatullinen polttouhria merkitsevä sana. Kreikankielinen sana merkitsee jumalalle osoitettua uhria, joka on kokonaan (όλος, holos) poltettu (καύστων, καύσων, kaustos). 1800-luvulta alkaen sanaa on pääasiassa käytetty tarkoittamaan suuronnettomuuksia, mutta 1970-luvulla sana vakiintui englannissa tarkoittamaan nimenomaan natsien suorittamaa kansanmurhaa. Suomen kieleen se vakiintui vasta 1990-luvulla.
Raamatullinen sana šoa (שואה, engl. Shoah), ’katastrofi’, on vakiintunut juutalaisten kansanmurhan nimitykseksi hepreankielisten puhujien keskuudessa. Israelin lisäksi sanaa suositaan myös Ranskassa Claude Lanzmannin samannimisen vuoden 1985 dokumenttielokuvan seurauksena. Sanan käytöllä vältetään sanan holokausti teologiset konnotaatiot sekä korostetaan vainojen juutalaisia uhreja erotuksena kaikista natsien uhreista. Israelilainen Yad Vashem -holokaustimuseo suosittelee šoa-nimityksen käyttöä muissakin kielissä.
Muita holokaustista muissa kielissä kuin suomessa käytettyjä nimityksiä ovat romanien käyttämä porajmos (suomeksi ’ahmiminen’) ja jiddišin khurbn (’tuho’, hepreaksi churban, myös churban Europa ’Euroopan tuho’, erotukseksi churbanista eli Jerusalemin toisen temppelin tuhosta). Natsit käyttivät siitä nimitystä juutalaiskysymyksen lopullinen ratkaisu (saks. Endlösung der Judenfrage).
Uhrit

Euroopan juutalaiset olivat kansanmurhan pääasiallinen kohde, ja joidenkin määritelmien mukaan holokausti tarkoittaakin ainoastaan juutalaisten kansanmurhaa toisen maailmansodan aikana. Arviolta noin kaksi kolmannesta Euroopan juutalaisista eli 5–7 miljoonaa kuoli holokaustissa. Noin kolme miljoonaa juutalaista surmattiin varsinaisilla tuhoamisleireillä, liikkuvat tuhoamisyksiköt (Einsatzgruppen) surmasivat noin miljoonan ja loput surmattiin ghetoissa tai näännytettiin tarkoituksella nälkään ja kovaan työhön työleireillä.
Juutalaisten lisäksi holokaustin yhteydessä tapettiin slaaveja kuten puolalaisia ja venäläisiä, neuvostoliittolaisia sotavankeja, romaneja, natsien aatteellisia vastustajia, vapaamuurareita, Jehovan todistajia, ruusuristiläisiä, mustia, homoseksuaaleja sekä eugeniikan eli rodunjalostuksen nimissä kehitysvammaisia ja psyykkisesti sairaita. Jos holokaustin määritelmään sisällytetään kaikki natsien järjestelmällisissä vainoissa kuolleet, nousee uhrien määrä arviosta riippuen 11–17 miljoonaan henkeen.
Uhrien määrän laskeminen on vaikeaa, sillä natseilta ei jäänyt sodanaikaista dokumenttia tapettujen määrästä. Uhrien määrät on arvioitu sodan jälkeen erilaisista dokumenteista ja väestötilastoista. United States Holocaust Memorial Museumin mukaan holokaustissa ja sen yhteydessä kuoli:
juutalaisia enintään 6 miljoonaa
neuvostoliittolaisia siviilejä noin 7 miljoonaa, joista 1,3 miljoonaa juutalaisia
neuvostoliittolaisia sotavankeja noin 3 miljoonaa, joista 50 000 juutalaisia
ei-juutalaisia puolalaisia siviilejä noin 1,8 miljoonaa
serbisiviilejä 312 000
vammaisia enintään 250 000
romaneja 196 000–220 000
Jehovan todistajia noin 1 900
rikollisia ja epäsosiaalisia vähintään 70 000
saksalaisten poliittisia vastustajia ja vastarintajoukkojen jäseniä tuntematon määrä
homoseksuaaleja satoja, ehkä tuhansia
Juutalaisten tuhoaminen > Kansanmurhan valmistelu

Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939 kun Saksa hyökkäsi Puolaan. Heti sen jälkeen saksalaiset alkoivat koota valloittamiensa alueiden juutalaisia rautateiden varrella sijaitsevien kaupunkien ghettoihin väestönsiirtojen läpikulkupaikoiksi. Ghettojen asukkaita alettiin heinäkuusta 1942 alkaen siirtää tuhoamisleireille, mutta vielä sodan alussa ghetot olivat vasta täydellisen kansanmurhan välivaihe.
Yhtenä vaihtoehtona ”juutalaiskysymyksen” ratkaisuksi oli esitetty juutalaisten siirtämistä johonkin kaukana sijaitsevaan paikkaan. Etenkin Madagaskar-suunnitelmaa kehitettiin vakavissaan vuoden 1940 aikana. Tarkoituksena oli perustaa saarelle suurghetto, jonka huonoissa elinoloissa juutalaiset eivät selviäisi hengissä. Suunnitelmaan sisältyivät jo kaikki myöhempien kyyditys- ja tuhoamiskäytäntöjen ainekset. Koska Britannia ei antautunutkaan, Madagaskar-suunnitelmasta luovuttiin ja ”lopullisen ratkaisun” eli juutalaisten hävittämisen paikaksi valittiin Itä-Eurooppa.
Saksalaiset käyttivät sanoja ”asuttaminen”, ”raivaaminen” ja ”evakuointi” vielä vuosina 1939–1941 kirjaimellisesti. Sitä mukaa kun saksalaisten suunnitelmat radikalisoituivat, sanoista tuli vähitellen joukkomurhan synonyymeja. Juutalaisten kuolema alettiin ottaa kuljetussuunnitelmissa huomioon vuodesta 1941 alkaen. Menestyksellinen hyökkäys Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 aiheutti sen, että suunnaksi otettiin kansanmurha.
Juutalaisten tuhoaminen > Maittain

Sodan loppuun mennessä suurin osa Euroopan juutalaisväestöstä oli tapettu. Puolanjuutalaisista, joka ennen sotaa oli Euroopan suurin juutalaisvähemmistö, arvioidaan tapetun yli 90 prosenttia eli noin kolme miljoonaa. Tämän lisäksi murhattiin yli 70 prosenttia Kreikan, Jugoslavian, Unkarin, Liettuan, Alankomaiden, Slovakian ja Latvian juutalaisvähemmistöistä. Belgia, Romania, Luxemburg, Norja ja Viro menettivät juutalaisväestöstään noin puolet, Neuvostoliitto yli kolmanneksen sekä jopa Ranska ja Italia noin neljäsosan. Useimmissa näistä maista keskeisessä osassa juutalaisvainojen toteutuksessa olivat paikalliset kollaboraattorit (miehittäjän kanssa yhteistoiminnassa olleet), ja monesti jopa miehityksenalaisten hallintojen virkamiehet.
Juutalaisten tuhoaminen > Maittain > Saksa

Saksassa, Itävallassa sekä Böömin ja Määrin protektoraatissa vielä olleiden juutalaisten evakuointi aloitettiin lokakuussa 1941. Heidän omaisuutensa takavarikoitiin, he menettivät kansalaisuutensa ja heidät kuljetettiin junilla itään pakkotyöhön ja tapettavaksi marraskuusta 1941 alkaen. Saksan viimeiset juutalaiset karkotettiin kesäkuussa 1943. Monien saksankielisistä maista karkotettujen juutalaisten väliasemana oli Theresienstadtin keskitysleiri pohjois-Böömissä.
Juutalaisten tuhoaminen > Maittain > Itä-Eurooppa

Puola on holokaustin kannalta keskeinen maa. Maassa asui kolme miljoonaa juutalaista, ja se oli sodassa Saksan ensimmäisenä valloittama maa. Puolan Katowicen alueella suoritettiin ensimmäiset joukkoampumiset, ja maan alueelle perustettiin kaikki tuhoamisleirit. Puola oli myös yksi Euroopan juutalaisvastaisimmista maista, ja juutalaisten tappamiseen osallistui siellä paikallistakin väestöä.
Itä-Euroopan juutalaisia alettiin murhata heti, kun Saksan ja sen liittolaisten armeijat olivat vyöryneet Neuvostoliittoon. Yli miljoona juutalaista ammuttiin kotiseuduillaan.
Viro oli ensimmäinen maa, jonka saksalaiset julistivat vapaaksi juutalaisista, mikä tapahtui helmikuussa 1942 kun maahan jääneet tuhat juutalaista oli ammuttu. Latviassa ja Liettuassa juutalaisia surmattiin paljon enemmän. Paikalliset osallistuivat tekoihin aktiivisesti, sillä juutalaisia syytettiin yhteistyöstä Neuvostoliiton kanssa miehitysaikana 1940–1941. Liettuassa vain kolme päivää hyökkäyksen alkamisen jälkeen Saksan turvallisuusjoukot kehottivat paikallisia puolisotilaallisia joukkoja toimeenpanemaan pogromin Kaunasissa ja 1 500 juutalaista tapettiin yhdessä yössä.
Ukrainassa oli 2,45 miljoonaa juutalaista, ja myös siellä paikalliset antisemiitit ja ryöstelijät tekivät innokkaasti likaista työtä saksalaisten puolesta. Kiovan lähellä sijaitsevassa Babi Jarissa saksalaiset Einsatzgruppenit toimeenpanivat 29. ja 30. syyskuuta 1941 joukkomurhan, jossa kuoli saksalaisten raporttien mukaan 33 771 juutalaista. Valko-Venäjän juutalaisista surmattiin 80 prosenttia.
Juutalaisten tuhoaminen > Maittain > Saksan liittolaisvaltiot

Saksan liittolaisvaltioista Romania, Kroatia ja Slovakia toteuttivat juutalaisten tuhoamista omista lähtökohdistaan käsin. Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 Romania osallistui hyökkäykseen suurella armeijalla. Romanialaiset tappoivat vuoden aikana noin 300 000 juutalaista Neuvostoliitossa. Romanialaisten tappomenetelmät olivat niin raakoja että Saksan armeija ja SS valittivat niistä toistuvasti. Romaniassakin maan diktaattori Ion Antonescu pani toimeen julmia vainoja kuten Iasin pogromin. Hän kuitenkin lopetti juutalaisvainot äkisti lokakuussa 1942 havaittuaan Saksan sotaonnen kääntyneen. Kaikkiaan Romania oli vastuussa noin 400 000 juutalaisen tuhoamisesta, Saksan jälkeen useammasta kuin mikään toinen maa.
Unkarin juutalaiset olivat viimeinen suuri juutalaisyhteisö, johon saksalaiset pääsivät käsiksi. Maassa oli vielä 725 000 juutalaista vuoden 1944 alussa, sillä Miklos Horthyn hallitus oli suojellut heitä. Saksan miehitettyä Unkarin maan juutalaisista 440 000 kuljetettiin Auschwitziin, ja heistä selvisi hengissä 60 000. Bulgaria vastusti juutalaistensa luovutusvaatimuksia koko sodan ajan, ja maassa olikin sodan jälkeen jopa enemmän juutalaisia kuin ennen sotaa. Bulgaria lähetti kuitenkin miehittämiensä Makedonian ja Traakian juutalaiset tuhoamisleireihin, eivätkä suojelleet maahan paenneita juutalaisia. Kreikan Thessalonikin kaikki 46 000 juutalaista tuhottiin Auschwitzissa vuoden 1943 aikana, minkä seurauksena kaupunki muuttui aavekaupungiksi.
Italian juutalaisista holokaustissa surmattiin vain 6 000–8 000 eli 20 prosenttia kaikista maan juutalaisista. Italian armeija jopa suojeli toiminta-alueensa juutalaisia eri maissa. Saksalaiset saattoivat aloittaa juutalaisten surmaamisen Italiassa vasta vuonna 1943 kun Benito Mussolini oli syösty vallasta.
Juutalaisten tuhoaminen > Maittain > Länsi-Eurooppa

Länsi-Euroopan juutalaisia ei tapettu omissa maissaan, vaan heitä alettiin kuljettaa Itä-Eurooppaan tapettavaksi tai orjatyöhön. Länsi-Euroopan maat eivät osallistuneet omien juutalaistensa murhaamiseen. Ranskassa Vichyn hallinto tosin kuljetti lähinnä maahan paenneet valtiottomat juutalaiset kokoamisleireille, joista heidät sen jälkeen kuljetettiin pois. Ranskan juutalaisista holokaustissa murhattiin noin 20 prosenttia.
Alankomaiden juutalaisista surmattiin 75 prosenttia, Norjan juutalaisista 40 prosenttia ja Belgian juutalaisista 60 prosenttia. Alankomaissa ei ollut yhtä hyviä piilopaikkoja kuin esimerkiksi Ranskan ja Norjan maaseudulla. Norjasta pakeni juutalaisia myös Ruotsiin, samoin kuin Tanskasta.
Juutalaisten tuhoaminen > Maittain > Suomi

Suomi oli ainoa Saksan vaikutuspiirissä ollut maa, joka ei osallistunut holokaustin toteuttamiseen. Suomi ei luovuttanut saksalaisille yhtään suomenjuutalaista, mutta luovutti kuitenkin yhteensä ainakin kymmenen juutalaispakolaista. Sen lisäksi Valpon jäsenet osallistuivat Lapissa juutalaisten ja kommunistien seulontaan tietoisina siitä, että saksalaiset surmaisivat erotellut juutalaiset.
Heinrich Himmler vieraili kesällä 1942 Suomessa yhtenä tarkoituksenaan vaatia Suomea luovuttamaan Saksaan juutalaisia. Kun Himmler tiedusteli pääministeri Jukka Rangellilta Suomen ”juutalaiskysymyksestä”, Rangell kuvaili Suomen juutalaisia kunnollisiksi ja kunnioitetuiksi sekä kielsi että Suomessa olisi mitään juutalaiskysymystä. Saksalaiset eivät sen jälkeen halunneet vaarantaa maiden välistä sotilasyhteistyötä ja luopuivat toistaiseksi vaatimuksistaan suomenjuutalaisten luovuttamisesta. Suomeen saapuneista noin 350 juutalaispakolaisesta Suomi sen sijaan luovutti marraskuussa 1942 saksalaisille kahdeksan, joista vain yksi selvisi hengissä. Luovutuksen syistä ei ole selvyyttä.
Muiden ryhmien tuhoaminen > Romanit

Saksan maaperällä olleiden noin 30 000 romanin pakkokuljetukset Puolaan pakkotyöleireille aloitettiin toukokuussa 1940. Vuodesta 1943 alkaen saksalaiset ryhtyivät tuhoamaan romaneja Puolan tuhoamisleireillä sekä joukkoteloituksissa valloittamillaan alueilla. Murhiin osallistuivat saksalaisten lisäksi myös paikalliset miliisit ja muut saksalaisten apurijoukot.
Kansanmurhassa kuolleiden romanien määrää on vaikea arvioida, sillä Itä- ja Etelä-Euroopan romaneita ei ollut juurikaan tilastoitu. Myös murhien dokumentointi oli puutteellista. Arviot kuolonuhreista vaihtelevat 200 000:n ja 1 500 000:n välillä. Yhteensä romaneja arvioitiin tuolloin olleen Euroopassa 2 miljoonaa.
Muiden ryhmien tuhoaminen > Slaavit

Natsit pitivät myös slaaveja, kuten venäläisiä ja puolalaisia, ”ali-ihmisinä”. Slaaveja ei kuitenkaan haluttu hävittää kansana, vaan heille oli varattu tulevaisuus saksalaisen imperiumin orjina.
Joitain tuhansia vaaleita puolalaislapsia siirrettiin saksalaisperheisiin kasvatettavaksi arjalaisiksi. Tummemmat lapset jäivät Puolaan, missä heille annettiin hyvin yksinkertainen, orjalle sopiva koulutus.
Vaikka Hitler oli aluksi jyrkästi neuvostoliittolaisten sotavankien Saksaan tuomista vastaan pitäen näitä biologisena ja poliittisena uhkana, alettiin vankeja siirtää työleireille Keski-Eurooppaan talvella 1942. Saksalaiset vartiosotilaat teloittivat arviolta 600 000 sotavankia joko rodun tai kommunistiepäilyjen vuoksi. Leireillä esiintyneiden epäinhimillisten olosuhteiden vuoksi 3,3 miljoonaa neuvostoliittolaista sotavankia kuoli vankileirillä. Lisäksi natsit rahtasivat neuvostoliittolaisia sotavankeja tuhoamisleireille ja keskitysleireille kuolemaan.
Muiden ryhmien tuhoaminen > Homoseksuaalit

Natsit tuomitsivat homoseksuaalisen käyttäytymisen, koska homoseksuaalit heikensivät yhteiskuntaa eivätkä osallistuneet arjalaisen rodun kasvattamiseen. Saksan homokulttuuri lakkautettiin ja homot ajettiin piiloon. Vuosien 1933 ja 1945 välillä noin 100 000 homomiestä pidätettiin ja heistä puolet vangittiin. Keskitysleireille lähetettiin arviolta 5 000–10 000 homomiestä, joista tuntematon määrä kuoli. Homomiehet kantoivat leireillä vaatteissaan vaaleanpunaista kolmiota. Heitä kohdeltiin usein huonommin kuin muita vankeja, eikä heillä ollut samanlaisia verkostoja. Jotkut heistä kastroitiin.
Lesboja tai ei-saksalaisia homomiehiä ei juurikaan vainottu. Natsit uskoivat homoseksuaalisuuden olevan parannettavissa kurilla ja kovalla työllä, ja elämäntyylistään luopuneet homomiehet hyväksyttiin yleensä takaisin ”rotuyhteisöön”.
Muiden ryhmien tuhoaminen > Sairaat ja vammaiset

Saksassa tuhottiin satojatuhansia psyykkisesti ja fyysisesti sairaita tai vammaisia ihmisiä. Natsit pitivät heitä taakkana yhteiskunnalle, koska heidän huoltamisensa vei valtion varoja. Lisäksi heidän olemassaolonsa oli epäkohta täydellisen arjalaisen rodun tavoittelussa. Noin 400 000 joutui pakkosterilisoinnin uhriksi vastoin tahtoaan. Vuonna 1939 aloitetun T4-eutanasiaohjelman tarkoitus oli järjestelmällisesti tuhota eri tavoin vammaisia lapsia ja aikuisia.
Muiden ryhmien tuhoaminen > Muut uskonnolliset ryhmät

Etnisen alkuperän lisäksi natsit vainosivat ihmisiä uskonnollisin perustein. Noin 2 000–5 000 Jehovan todistajaa kuoli keskitysleireillä, joihin heidät vangittiin poliittisista ja ideologisista syistä. Jehovan todistajat kieltäytyivät asepalveluksesta, eivät halunneet osallistua politiikkaan ja kieltäytyivät natsitervehdyksistä sekä uskollisuuden vannomista kansallissosialistiselle hallitukselle. Natsien epäluulot kohdistuivat jo varhain myös moniin katolisiin ja muihin kristittyihin pappeihin, jotka kieltäytyivät Hitleriin kohdistetusta henkilönpalvonnasta. Suurin osa vangituista papeista joko teloitettiin tai näännytettiin leireillä nälkään.
Tuhoamisen menetelmät > Keskitys- ja työleirit

Natsit perustivat poliittisten vankien ja ei-toivottujen kansalaisten säilömiseen keskitysleirejä eri puolille Eurooppaa vuodesta 1933 alkaen. Vuoteen 1939 mennessä oli perustettu kuusi suurta leiriä. Toisen maailmansodan puhjettua natsit käyttivät leirejä valloitusten myötä aina vain kasvavien sotavanki- ja juutalaisjoukkojen keskittämiseen ja tuhoamiseen. Vangit joko tapettiin välittömästi leirille saapumisen jälkeen tai pakotettiin työskentelemään tehtaissa aliravittuina ja vartijoiden mielivallan alaisina. Myös työnteon tarkoitus oli vankien surmaaminen, mutta sitä ennen heidän työpanoksensa haluttiin käyttää hyväksi sota- tai muussa teollisuudessa.
Sodan aikana leirejä syntyi etenkin ei-toivottujen kansanosien, lähinnä juutalaisten, puolalaisen älymystön, kommunistien tai romanien asutuskeskusten läheisyyteen. Ehtona leirin sijainnille olivat myös hyvät rautatieyhteydet. Näistä kansanosista eroon hankkiutuminen katsottiin niin tärkeäksi, että Saksan sotatoimien kipeästi kaipaama kuljetuskapasiteetti uhrattiin suuressa määrin vankikuljetuksiin. Kuljetukset tapahtuivat usein hirvittävissä olosuhteissa, ja monet vangeista kuolivat jo matkan aikana.
Saksalaiset siirsivät keskitysleirien vankeja sodan loppuvaiheessa lähestyvien rintamalinjojen tieltä sisemmälle Saksaan. Tuhannet heikkokuntoiset vangit pakotettiin tällaisille kuolemanmarsseille pääasiassa talvella 1944–1945.
Tuhoamisen menetelmät > Ghetot

Ghetot olivat holokaustin välivaihe ennen varsinaista tuhoamista, mutta myös niissä kuoli tuhansittain ihmisiä. Ghetot olivat natsien valloitettujen alueiden kaupunkeihin syksystä 1939 alkaen perustamia aidattuja ja vartioituja kortteleita, joihin juutalaiset ja jotkut romanit kerättiin odottamaan kuljetusta keskitysleireille. Ghetoista suurimmat olivat Varsovan ghetto, jossa eli 380 000 ihmistä, ja Łódźin ghetto, jossa oli noin 160 000 asukasta. Ghettojen elinolosuhteet olivat usein epäinhimillisen kurjat, kun suuria ihmismääriä ahdettiin asumaan hyvin pienelle alueelle. Siksi kulkutaudit levisivät ghetoissa nopeasti, ja tuhansittain juutalaisia kuoli nälkään.
19. heinäkuuta 1942 Heinrich Himmler määräsi kuljetukset ghetoista kuolemanleireille aloitettaviksi. Joitakin epätoivoisia aseellisia vastarintayrityksiä (gheton kansannousuja) tapahtui, mutta natsit onnistuivat tukahduttamaan ne. Jäljelle jääneet juutalaiset tapettiin tai lähetettiin leireille tuhottaviksi. Kesäkuussa 1943 Himmler määräsi, että kaikki Ostlandin getot oli tuhottava ja juutalaiset asetettava SS-joukkojen määräysvaltaan.
Tuhoamisen menetelmät > Eutanasiaohjelma

Aktion T4 -ohjelma oli pakotettua eutanasiaa, osa natsien eugeniikkaohjelmaa. Sen avulla hankkiuduttiin eroon vammaisista ja henkisesti sairaista, joita pidettiin rodullisesti epäpuhtaina sekä taloudellisena rasitteena Saksalle. Ohjelmassa murhattiin vuosien 1939–1944 aikana Saksassa yli 70 000 aikuista ja noin 6 000 lasta. T4-ohjelmaa pidetään usein holokaustin valmisteluna, sillä T4:n yhteydessä ensi kertaa suoritetut toimenpiteet, kuten tappaminen kaasulla, otettiin käyttöön myös holokaustissa. Lisäksi suuri määrä T4-ohjelmassa vaikuttanutta henkilökuntaa siirtyi merkittäviin tehtäviin holokaustin toteuttamisen hallinnoinnissa.
Tuhoamisen menetelmät > Joukkoteloitukset

Einsatzgruppen eli Saksan turvallisuuspoliisin muodostamat tuhoamisryhmät ryhtyivät surmaamaan natsihallinnon ”ei-toivotuksi” määrittelemää väestöä itärintaman valloitetuilta alueilta kesästä 1941 alkaen. Ryhmien arvioidaan teloittaneen 1,5 miljoonaa juutalaista, kommunistia, sotavankia ja romania. He myös avustivat Wehrmachtia ja paikallisia antisemiittejä surmatöissä. Yleinen toimintatapa ryhmillä oli antaa määräys kaikkien alueen juutalaisten ja muun ei-toivotun aineksen kokoontua tietylle paikalle tiettynä aikana. Tämän jälkeen paikalle saapuneet johdatettiin riittävän kauas asutuksesta, jonne joukkohaudat oli kaivettu valmiiksi. Surmattavat pakotettiin riisuutumaan, jonka jälkeen heidät asetettiin kuopan reunalle tai kuoppaan ja ammuttiin.
Pogromeiksi kutsutaan erityisesti Venäjällä ja muualla Itä-Euroopassa paikallisten tekemiä hyökkäyksiä juutalaisia kohtaan. Pogromit jatkuivat myös holokaustin aikana.