Uruguayn historia
1900-luku

1900-luvun alkupuolella Uruguayn yhteiskunnalliset uudistukset, tuottava vienti ja rauhalliset olot vakauttivat maan talouden ja poliittisen ilmapiirin. Talous nojasi maatalouteen, jonka tuotteilla, nahkoilla, lihalla ja villalla, oli 1900-luvun alussa maailmassa kysyntää. Uruguayn kehittynyt yhteiskuntajärjestelmä ja vakaa demokratia toivat sille tunnetun lempinimen "Amerikan Sveitsi". Onpa 1920- ja 1930-lukujen Uruguayta kutsuttu jopa maailman ensimmäiseksi hyvinvointivaltioksi. Monet muuttivat maalta kaupunkiin hyvinvoinnin perään. Varsinkin toisen maailmansodan ja Korean sodan aikana Uruguayn maataloustuotteet menivät hyvin kaupaksi. Talous pysyi hyvänä vielä 50-luvun alussa. Uruguay ei monien raaka-ainetuottajamaiden tapaan investoinut kylliksi teollisuuteen.
1930-luvun alun suurta lamaa seurasi lyhyt sotilasvallan kausi ja oppositiopuolueet kiellettiin vuoden 1933 vallankaappausyrityksen jälkeen. Vuoden 1951 uuden perustuslain mukaan presidentin virka korvattiin yhdeksänmiehisellä neuvostolla. Uruguayn vaurauden aikaa seurasi laskusuhdanne. Korean sodan päätyttyä vienti alkoi hiljetä. Talous alkoi kutistua 1955-1957 ja peson arvo romahtaa 1957. Nopeaan romahdukseen vaikuttivat sodan jälkeen jaloilleen nousseen Länsi-Euroopan tuontirajoitukset, nailonin keksiminen Uruguayn vientituotetta villaa korvaamaan sekä 1950-luvun lopun maataloudelle tuhoisa kuivuus. Kaiken kukkuraksi karjaa salakuljetettiin Argentiinaan, jossa karjanomistaja sai siitä paremmat rahat. Paljolti maataloustuotteisiin perustunut vienti ei enää tuottanut entiseen tapaan, ja maa alkoi köyhtyä. Moni muutti muualle Uruguaysta, joka "ukkoutui ja akkautui" ja väkiluku laski, kun jopa 1/3 muutti maasta pois 1960-luvun alkuvuosista lähtien.
Laskusuhdanne vei entisen hyvinvoinnin ja toi poliittista epävakautta. Elintason rajun laskuun syntyi yhteiskunnallista levottomuutta. Eteväksi hallituksen vastustajaksi osoittautui Tupamaros, joka aloitti kampanjansa 1962. Sen perusti talonpoikia puolustanut lakimies ja sosialisti Paul Sendic, joka johti samana vuonna köyhät sokeriruo´on leikkaajat korruption ja byrokratian turmelemaan pääkaupunkiin. Tämän jälkeen Sendic kokosi vasemmistosissiryhmänsä opiskelijoista ja älymystöstä. Tupamarot välttivät liiallista väkivaltaa, vaikka murhasivatkin yhden poliisipäällikön. Vuonna 1957 valtaan noussut Pacheco vastasi tiukentamalla kontrollia, kun tupamarot tekivät tempauksillaan hallituksen alussa naurunalaiseksi. Hullu vuosi 1968 jakoi Uruguaynkin poliittisesti kahtia inflaation laukatessa samaan aikaan yli 100% vuosivauhtia. Talouden luhistuminen ei pysähtynyt, vaikka maa pantiin IMF:n tiukkaan valvontaan. Maaliskuussa 1969 alkoivat opiskelijamellakat, jotka laajenivat kesällä katutaisteluiksi ja hyökkäykseksi muun muassa General Motorsin liiketaloa vastaan. Tämä johti nopeasti eräänlaiseen de facto -sotilaskaappaukseen jo samana vuonna, vaikka ulkoisesti maa olikin demokratia.
Sotilaat ilmestyivät katukuvaan vasemmistolaisia opiskelijamellakoita kukistamaan ja vartioimaan. Marraskuun vaaleissa 1971 vasemmisto koetti nousta valtaan, mutta turhaan. Presidentti Juan María Bordaberry aloitti 1971 kovat toimet sissejä vastaan ja turvautui vallankaappaukseen armeijan tuella, mutta joutui vuonna 1973 sen syrjäyttämäksi. Armeija nimitti presidentiksi aluksi Aparicio Méndezin. Vuosina 1973-1975 22 ihmistä kidutettiin Amnesty Internationalin mukaan hengiltä Uruguayssa. Vuonna 1976 Uruguayssa oli asukaslukuun nähden eniten poliittisia vankeja. Viattomia ihmisiä katosi ja vankilat täyttyivät, joten stadionit muutettiin vankiloiksi ja La Plata -joessa kellui ruumiita.
Oppositioaktivisteja ajettiin maanpakoon. Julma kampanja toimi, tupamarot kukistettiin. Kesäkuussa armeija syrjäytti 1976 siviilipresidentti Bordaberryn eikä konservatiivitkaan saaneet enää harjoittaa politiikkaansa.  Vuonna 1980 armeija hieman hellitti otettaan ja pidätykset olivat laskussa.
Vuonna 1981 armeija nosti maan johtoon kenraali Gregorio Álvarezin. Sotilashallitus laati myös uuden perustuslain, jonka kansanäänestys hylkäsi marraskuussa 1980. Siviilivalta palautettiin vasta 1985, vuosi laajalle levinneiden väkivaltaisten sotilasvaltaa vastustavien mielenosoitusten jälkeen. Yli 200 uruguaylaista tapettiin kaksitoistavuotisen sotilasvallan aikana, mutta lähinnä ulkomailla salamurhien avulla.
Vuoden 1985 presidentinvaaleissa voitti Colorado-puolueen johtaja Julio María Sanguinetti. Sanguinetti pyrki vakauttamaan taloutta ulkomaankaupalla ja houkuttelemalla ulkomaisia investointeja, sekä vakiinnuttamaan demokratian pitkän sotilasvallan jälkeen. Vuonna 1989 hyväksyttiin kansanäänestyksessä armahduslaki, joka armahti suurimman osan sissien ja sotilasvallan aikaisista teoista.
Kansallispuolueen Luis Alberto Lacalle voitti presidentinvaalit 1989 ja oli presidenttinä 1990–1995. Hän pyrki vapauttamaan kauppaa ja Uruguaysta tuli Mercosur-talousliiton perustajajäsen 1991. Lacallen yksityistämiset herättivät vastarintaa ja joitain hänen uudistuksiaan hylättiin kansanäänestyksessä. Lacalle valittiin uudelleen presidentiksi 1994 vaaleissa. Mikään puolue ei saanut enemmistöä parlamenttiin, joten kansallispuolue liittoutui Colorado-puolueen kanssa koalitiohallitukseksi. Vuoden 1999 aikana päävientialueet ajautuivat taantumaan, joka jatkui vuoteen 2003 ja vaikutti Uruguaynkin talouteen.
Vuoden 1999 vaalit pidettiin uudella järjestelmällä. Huhtikuussa puolueet valitsivat presidenttiehdokkaansa, ja 31. lokakuuta pidetyissä vaaleissa valittiin parlamenttiedustajat, ja koska kukaan presidenttiehdokkaista ei saanut enemmistöä, marraskuussa järjestettiin toinen kierros, jolla Colorado-puolueen Jorge Batlle Ibáñez voitti kansallispuolueen tuella Frente Amplion Tabaré Vázquezin. Vuonna 2000 komissio alkoi tutkia sotilasvallan aikana kadonneiden 160:n kohtaloa.