stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fokker G.1
Hankinta Suomeen

Fokker tarjosi G.1:tä Suomen ilmavoimille ensimmäisen kerran toukokuussa 1937. Ilmavoimien komentaja Jarl Lundqvist oli silloin kiinnostunut hankkimaan yhden valmiin koneen ja 23 koneen valmistuslisenssin. Todennäköisesti Lundqvist kaavaili G.1:tä pikemminkin Bristol Blenheim -pommikoneen lisähankintojen vaihtoehdoksi kuin torjuntahävittäjäksi. Suomalainen komennuskunta vieraili tehtaalla kesäkuussa 1937, jolloin sovittiin koelennosta. Kapteeni Gustaf Magnusson oli syksyllä 1937 Fokker-tehtaalla vastaanottaessaan Fokker D.XXI -koneita. Hän koelensi G.1:n 22. syyskuuta 1937. Syöksyssä hän saavutti koneella 650 km/h nopeuden saaden koneen keulan lommoille, mikä herätti huomiota paikallisissa lehdissä. Huhtikuussa 1938 todettiin, ettei G.1 ole enää ajankohtainen.
Fokker kutsui helmikuussa 1939 suomalaisen koelentäjän lentämään G.1:llä. Matkaan komennettiin kapteeni Olavi Ehrnrooth, joka lensi G.1:n 9. helmikuuta 1939. Lennolla rungon peräkartio irtosi kolhien toista puomia ja pyrstöä. Kone korjattiin ja Ehrnrooth lensi koneella lisää koelentoja. Hänen mielestään G.1 oli hyvä taitolentokone. Suomi ei edelleenkään ollut kiinnostunut G.1:tä, koska sillä oli jo Bristol Blenheimit. Ehrnrooth ja lentomestari Urho Heiskala kävivät toukokuussa 1937 koelentämässä Suomelle tilattua Fokker T.VIII-W -kellukekonetta, jolloin he koelensivät myös G.1:n.
Syksyllä 1939 kansainvälinen tilanne kiristyi ja Suomi yritti hankkia lentokoneita lähettäen tiedusteluja lentokonetehtaille ympäri maailman. Fokker tarjosi Espanjan tasavaltalaisille tarkoitettuja G.1B-koneita, joiden rakentaminen oli aikanaan keskeytetty mutta jatkettu Alankomaiden ilmavoimille rakennettujen G.1A-koneiden toimitusten jälkeen. Kenraalimajuri Jarl Lundqvist piti pyydettyä hintaa liian korkeana. Talvisodan sytyttyä koneet olisivat kelvanneet Suomelle. Fokker ilmoitti tammikuussa 1940 pystyvänsä toimittamaan 12 konetta 4,5 kuukauden toimitusajalla ja loput kuusi konetta kuuden kuukauden toimitusajalla. 2. helmikuuta 1940 Lundqvist päätti luopua kaupasta moottoreiden ja potkurien saantivaikeuksien vuoksi. Koneisiin olisi haluttu Bristol Mercury -moottorit. Koneet myytiin Alankomaiden ilmavoimille.
Rakenne

Fokker G.1 oli kaksimoottorinen puomirunkoinen keskitasoinen lentokone. Koneen siipi muodosti rungon takaosan ja puomien tyvien kanssa puurakenteisen kokonaisuuden. Siivessä oli kaksi puista laatikkosalkoa, vanerikaaret ja –pintalevy. Siiven profiili oli tyvessä NACA 23018 ja kärjessä 23009. Siivekkeet olivat kangaspäällysteistä teräsristikkorakennetta. Eturunko oli teräsristikkorakenteinen ja metallilevypäällysteinen, siiven kanssa samaa kappaletta oleva takarunko puolestaan vanerikuorirakennetta. Pyrstöpuomit olivat siipien kohdalta puurakenteiset, takaosat ja korkeusvakain olivat puolestaan kevytmetallista rakennettua kuorirakennetta. Peräsimet olivat kankaalla päällystettyä teräsristikkoa.
Tekniset tiedot (G.1A)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.050000010,50 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&017.016000017,16 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.04000003,4 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&038.030000038,30 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&03330.&&&&003 330 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton sana ”normaalisti”.0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton sana ”normaalisti”normaalisti, 5 400 kg ylikuormalla kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Bristol Mercury VIII -yhdeksänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0626.&&&&00626 kW (&&&&&&&&&&&&0840.&&&&00840 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0475.&&&&00475 km/h 4 300 metrissä
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0356.&&&&00356 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01900.&&&&001 900 km 4 800 kg massalla, 1 500 km 5 400 kg massalla
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&09300.&&&&009 300 m
Aseistus
1 × 23 mm konetykki
2 × 7,9 mm konekivääriä keulassa
400 kg pommikuorma
Aiheesta muualla

Fokker G1 Replica (englanniksi)
The Dutch Fokker G-1 (englanniksi)
Kuva G.1:n maketista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Fokker G.I
Fokker G.1:n maketti Soesterbergissä
Kortesjärven helluntaiseurakunta

| Kortesjärven Helluntaiseurakunta |
| --- | --- |
 Kortesjärven helluntaiseurakunta heinäkuussa 2023.
Suuntautuminen:  Helluntaiherätys
Kirkkokunta:  itsenäinen
Perustettu:  1947
Pääkirkko:  Rasintie 7 62420 Kortesjärvi
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kortesjärven helluntaiseurakunta on Kauhavan Kortesjärvellä toimiva helluntaiseurakunta. Se on perustettu vuonna 1947. Seurakunta on rekisteröity 2. maaliskuuta 1972. Seurakunnassa on noin 40 jäsentä. Seurakunta pitää rukouskokouksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kortesjärven helluntaiseurakunta Wikimedia Commonsissa
Seurakunnan verkkosivusto
| n k Helluntaiherätys Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Finlands svenska pingstsamfund  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Helluntaikansa 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin Saalem  Fila Church Helsinki  Jyväskylän helluntaiseurakunta  Kuopion helluntaiseurakunta  Lahden helluntaiseurakunta  Oulun helluntaiseurakunta  Pietarsaaren Elim  Seinäjoen helluntaiseurakunta  Tampereen helluntaiseurakunta  Turun helluntaiseurakunta  Vaasan helluntaiseurakunta  Vasa Sion  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Ball Barratt  Brofeldt  Castrén  Fellman  Ahonen  Andström  Antturi  Bengström  Bergstén  Haapala  Havupalo  Kallionpää  Klemetz  Korhonen  Korpi  Kunnas  Kukkula  Launonen  Lundin  Luoto  Manninen  Rosenberg  Sigfrids  Tuppurainen  Yli-Vainio  Ylppö  Yrjölä  Öhberg 
Järjestöt:  Elämä ja Valo  Evankelistakoti  Fida International  Finlands svenska pingstmission  Helluntaiseurakuntien musiikki  Helluntaiseurakuntien työntekijät HELP  Iso Kirja  Kristillinen alkoholisti- ja narkomaanityö  Samaria-lähetys 
Media:  Aikamedia  Avainmedia  Finmedia  Hyvä Sanoma  Livet  Ristin Voitto  Taborförlaget 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Fifteen-leiri  Hengellinen laulukirja  Juhannuskonferenssi  Lapsikuoro Jippii  Royal Rangers  Syyspäivät  Youth Celebration 
Pohjoismaiden helluntaiyhteisö • Euroopan helluntaiyhteisö • Maailman helluntaiyhteisö • Assemblies of God • Helluntaiherätys Ruotsissa
Jussi Railo

| Jussi Railo |
| --- | --- |
 Jussi Railo vuonna 1913.
Kansanedustaja
 2.2.1914–3.4.1917  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1887 Nousiainen
Kuollut: 21. tammikuuta 1920 (32 vuotta) Tukholma
Ammatti:  toimittaja, järjestötyöntekijä
Kuopion Riennon johtokunta 1907. Jussi Railo istumassa toinen oikealta. Takarivissä vasemmalla Tatu ja Viljami Kolehmainen.
Johan Nestor (Jussi) Railo (synt. Helenius, 20. maaliskuuta 1887 Nousiainen – 21. tammikuuta 1920 Tukholma) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1914–1917. Railoa on pidetty Edvard Valpaksen ja Väinö Vankkojan ohella sisällissotaa edeltäneen ajan merkittävimpänä sosialidemokraattisen nuorisoliikkeen vaikuttajana. Hän oli Suomen Sosialidemokraattisen Nuorisoliiton (SSN) monivuotinen sihteeri ja järjestäjä, joka kehitti innokkaasti nuorisotyötä, kirjoitti järjestön julkaisemiin lehtiin ja toimi luennoitsijana. Railo oli myös aloitteentekijänä nykyisen PAM:n ensimmäistä edeltäjää Suomen Kauppa- ja Liiketyöntekijäin Liittoa perustettaessa. Sisällissodan jälkeen Railo pakeni Ruotsiin, jossa hän oli yksi SKP:n keskuskomitean alaisen vallankumouksellisen organisaation johtohahmoista.
Elämä > Sanomalehtimiehenä ja järjestötyöntekijänä

Nousiaisen Valpperissa syntyneen Jussi Railon vanhemmat olivat torppari Johan Wilhelm Helenius (1848-1907) ja Justiina Eevantytär (1849-1914). Hän kävi Turussa lyseota ja työskenteli vuonna 1907 Sosialistin toimittajana. Samana syksynä Railo muutti Kuopioon, jossa hän oli perustamassa SSN:n paikallisosastoa ja urheiluseura Kuopion Rientoa. Keväällä 1908 Railo valittiin sosialidemokraattien piiriagitaattoriksi, mutta hän lähti jo kesällä Tampereelle Kansan Lehden toimittajaksi. Vuonna 1911 Railo siirtyi Helsinkiin Työmiehen toimitukseen. Yhteiskunnallisten asioiden ohella hän kirjoitti lehteen urheilusta nimimerkillä "Filippus". Railo toimi myös Työväen Sanomalehti Oy:n konttoripäällikkönä ja hankki kaupallisen alan tietämystä opiskelemalla Suomen liikemiesten kauppaopistossa. Vuosina 1915–1918 hän työskenteli SSN:n järjestäjänä.
Leipätyönsä ohessa Railo toimi Suomen Sosialidemokraattisen Sanomalehtimiesliiton sihteerinä sekä kahteen otteeseen SSN:n sihteerinä. Railosta tuli kansanedustaja elokuun 1913 vaaleissa, jolloin valittu eduskunta kokoontui vasta talvella. Seuraavissa vaaleissa hän ei ollut ehdolla. Vuonna 1917 Railo oli perustamassa Suomen Kauppa- ja Liiketyöntekijäin Liittoa sekä Työväen Järjestönuorten Liittoa. Hän oli myös SSN:n julkaisemien Tuohus- ja Työläisnuoriso-lehtien avustaja. Liiton käynnistäessä opintotoimintaansa hän laati työläisnuorisolle suunnatun opiskeluoppaan, joka julkaistiin jatkoartikkeleina puoluelehdissä. Ennen sisällissotaa Railo ehti vielä toimimaan Työväenjärjestöjen opiston luennoitsijana.
Elämä > Sisällissota ja toiminta Ruotsissa

Vuodenvaihteessa 1918 Railo aloitti ensimmäisiä kunnallisvaaleja silmällä pitäen perustetun SDP:n kunnallisasiain neuvontatoimiston sihteerinä. Sisällissodan aikana Railo toimi punaisten kunnallishallinnossa Helsingin työväen toimeenpanevan komitean sihteerinä. Huhtikuun alussa hän siirtyi punaisten johdon mukana Viipuriin. Valkoisten hyökätessä kaupunkiin Railo oli järjestämässä kansanvaltuuskunnan henkilökunnan ja perheenjäsenten evakuointia, ja pakeni myös itse laivalla Pietariin 24.-25. huhtikuuta välisenä yönä. Railo oleskeli Neuvosto-Venäjällä heinäkuun alkuun saakka, jolloin hän matkusti Saksan kautta Tukholmaan tehtävänään organisoida Ruotsissa majailevien punapakolaisten yhteyksiä Suomeen. Railo vastasi myös punaisten tiedotuslehden Viestin toimittamisesta. Hän käytti salanimeä Jakob Karlovitš Remel ja esiintyi Tukholman korkeakoulussa opiskelevana entisenä venäläisenä upseerina.
Syksyllä 1918 Railo sai johdettavakseen SKP:n Tukholman osastoksi perustetun Pohjoismaiden vallankumouskomitean. Seuraavana talvena hänet määrättiin Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoonan komentajaksi salanimellä "Mäntymäki". Railo solmi Mauno Heimon kautta kontakteja punajääkäreihin ja laati muun muassa sotasuunnitelman, jonka tarkoituksena oli karkottaa Muurmannin radalla ja Itä-Karjalassa olevat valkoiset. Masennuksesta kärsinyt Railo ampui itsensä Tukholmassa tammikuussa 1920. Ruotsalaislehtien mukaan itsemurha johtui taloudellisista ongelmista, mutta taustalla saattoi olla myös se, että Ruotsin poliisi oli saanut vihiä suomalaisten kommunistien toiminnasta. Railo haudattiin Tukholman pohjoiselle hautausmaalle Neuvosto-Venäjän konsulaatin kustannuksella. Syyskuussa 1923 hänen haudalleen pystytettiin muistomerkki, johon on kaiverrettu ruotsinkielinen teksti "Jussi Railo-Remel – vapaustaistelija kaukaiselta maalta". Muistomerkin paljastustilaisuudessa puhui muun muassa Zeth Höglund.
Perhe

Jussi Railon puoliso oli Lapinlahden Nerkoosta kotoisin ollut Selma Lappalainen (1881-1928), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1908. Perheessä oli kaksi lasta.
Teokset

Dietzgen, Joseph; Railo, Jussi (toim.): Työmiehen peili : neljä lyhyttä luentoa sosialismista.  Kuopio:  Savon Työmies, 1908.
Järjestöpojat ja järjestötytöt! : suunnitelma työväenlasten ja varhaisnuorison kasvatusjärjestöjä varten.  Helsinki:  Suomen Sosialidemokraattinen Nuorisoliitto, 1917.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jussi Railo Wikimedia Commonsissa
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1914–1917 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (90):  Aakula  Aalle-Teljo  Ahmala  Airola  Annala  Aromaa  Aronen  Eloranta  Eronen  Gylling  Haapasalo  Hakala  Hjulgrén  Huhta  A. Huotari  An. Huotari  Huttunen  Häkkinen  Häyrynen  Ikonen  Jalava  Jalonen  A. Jokinen  V. Jokinen  Karhinen  Kautto  Kiiskinen  Komu  Koponen  Kujala  Kurkinen  Käkelä  Kääriäinen  Laakkonen  Lapveteläinen  Lautasalo  Lehtimäki  Lehtonen  Leivo  Letonmäki  Lindström  Lonkainen  Lumivuokko  Lundström  Lylykorpi  Manner  Marttila  Mustasilta  Mäkelin  Mäkelä  Mäki  Mänty  Oksman  Orasmaa  Paasivuori  Paasonen  Paronen  Paunu  Peura  Piisinen  Pohjaväre  Pärssinen  Rainio  Railo  Rantanen  Saari  Saarinen  Sainio  Salmi  Savolainen-Tapaninen  Sillanpää  Tanner  Tokoi  Tolonen  Tossavainen  Tuomi  Tuomikoski  Turkia  Turunen  Typpö  Törmä  Valavaara  Valjakka  Valpas  Vatanen  Vihersalo  Viljanen  Mikko Virkki  Väänänen  Wiik 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Dolní Věstonicen Venus

Dolní VěstonicenVenus
Dolní Věstonicen Venus (tšek. Věstonická Venuše) on pienikokoinen keraaminen venusveistos, joka esittää alastonta naishahmoa. Se on ajoitettu ajankohtaan 29 000–25 000 eaa., Gravetten kulttuuriin, ja se löydettiin kivikautiselta asuinpaikalta Brnon eteläpuolelta Määrin syvänteestä.
Kuvaus

Tämä pienoisveistos sekä muutama muu lähiseuduilta löytynyt esine ovat vanhimpia tunnettuja keraamisia veistoksia maailmassa. Se edeltää poltetun saven käyttöä esineinä. Sen korkeus on 11,1 cm ja leveys 0,43 cm leveimmästä kohdasta, ja se on poltettu varsin alhaisessa lämpötilassa.
Määrissä sijaitseva Dolní Věstonicen kivikautinen asuinpaikka, joka kuului järjestelmällisten kaivausten alkuaikana Tšekkoslovakiaan, mutta on nykyisin Tšekin tasavallassa, on ollut Karel Absolon käynnistämien järjestelmällisten arkeologisten tutkimusten kohteena vuodesta 1924. Venusveistoksen lisäksi Dolní Věstonicesta on löytynyt eläinhahmoja, kuten karhu, leijona, mammutti, hevonen, kettu, sarvikuono ja pöllö sekä yli 2 000 poltettua savipalloa.
Veistos löydettiin 13. heinäkuuta 1925 tuhkakerrostumasta kahteen osaan haljenneena. Se oli aiemmin esillä Määrin museossa Brnossa, mutta nyt se on enää harvoin yleisön nähtävissä. Viimeksi se on ollut Prahan Kansallismuseossa 2006–2007 Lovci mamutů eli "mammutinmetsästäjänäyttelyssä.
 Tutkijat voivat päästä tutkimaan veistosta. Sille tehdyssä tomografisessa kuvauksessa 2004 siitä löydettiin sitä ennen polttamista käsitelleen noin 7–15-vuotiaan lapsen sormenjälki, joka oli palanut sen pintaan. Tutkijoiden Králík, Novotný ja Oliva mukaan lapsi tuskin olisi sitä kuitenkaan valmistanut.
Galleria

Venus of Dolní Věstonice
Venus of Dolní Věstonice (back)
Venus of Dolní Věstonice (left side)
Venus of Dolní Věstonice (right side)
Aiheesta muualla

Yleiskatsaus (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia Venuksesta ja muista esineistä
Tietoja ja aikajana
Jihomoravske venuse - South Moravian Venuses - Youtube, video ( 2010 )
Ukrainan energiapolitiikka

Ukrainan energiapolitiikka kertoo Ukrainan energiapolitiikasta eli energian käytön kehityksestä ja ohjaamisesta mukaan lukien energiantuotanto, sähköntuotanto, lämmöntuotanto, jakelu, kulutus ja yhteiskunnallinen vaikuttaminen ja keskustelu aiheesta. Siihen sisältyvät lait, sopimukset, verot ja ohjauskeinot.
Ydinvoima

Enerhoatom on valtion ydinvoimayhtiö. Se on perustettu Kiovassa 17. lokakuuta 1996. Työntekijöitä on 38 000. Liikevaihto on 1,5 miljardia euroa.lähde?
Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus Ukrainassa vuonna 1986 oli vakavin ydinonnettomuus maailmassa vuoden 2008 loppuun mennessä. Tšernobylin taloudellisiksi kustannuksiksi on arvioitu satoja miljardeja dollareita. Ukrainalaisista 7 prosenttia (noin 3,3 miljoonaa ihmistä) sairastui onnettomuuden seurauksena. Alle 4-vuotiaista lapsista kolmasosa sairastui kilpirauhassyöpään. Onnettomuus ei rajoittunut Ukrainaan, vaan levisi laajalle alueelle. Laskeumasta 70 prosenttia kohdistui Valko-Venäjään.
Maakaasu

Katso myös Ukrainan maakaasukysymys
Ukraina ostaa maakaasua Venäjältä. Kaasua ei osteta Gazpromilta suoraan vaan välittäjäyhtiöiden kautta. Venäjä on sulkenut kaasuvirran kauppapoliittisista syistä uutena vuotena vuonna 2006 ja vuonna 2008. Ukrainalla on noin 3 kk maakaasuvarat. Euroopan unioni ostaa käyttämästään maakaasusta neljäsosan Venäjältä ja siitä 80 % tulee Ukrainan kautta. Venäjä on riippuvainen Ukrainasta maakaasun myynnissä Eurooppaan.
Maakaasu > Välittäjäyhtiöt

Ukrainalainen kaasuyhtiö Naftogaz on vanha valtion monopoli. Sen asiakkaita ovat kunnat ja kansalaiset. Naftogazin johtaja on Oleg Dubina. Naftogaz ostaa kaasun välittäjäyhtiöltä Rosukrenergo. Rosukrenergo tekee voitto myymällä maakaasua Eurooppaan. Rosukrenergosta omistaa puolet Gazprom ja toisen puolen ukrainalainen yhtiö. Lehtitietojen mukaan tällä hetkellä se tarkoittaa Dmytro Firtaš nimistä liikemiestä. Toinen välittäjäyhtiö on Ukrazenergo. Se myy kaasua Ukrainassa yrityksille. Ukrazenergon perustivat Naftogaz ja Rosukrenerg vuoden 2006 alussa.
Hiili

Zasyadko Mine oli vuonna 2007 Ukrainan suurin hiilikaivos. Siellä oli 10 000 työntekijää ja hiiltä tuotettiin 10 000 tonnia päivässä. Hiilikaivoksissa oli suuria onnettomuuksia vuosina 2000–2008, muun muassa 18. marraskuuta 2007 ja 8. kesäkuuta 2008.
Tuulivoima

| Tuulivoima Ukrainassa> Vuosi | Tuulivoima Ukrainassa> MW |
| --- | --- |
2005: 77
2006: 86
2007: 89
Ukrainassa oli yhteensä 89 MW tuulivoimakapasiteettia vuoden 2007 lopussa. Tuulivoimaa edistää Ukrainian Wind Energy Association (UANE). EWEAn jäsen on myös Madesta Developments Ltd. Tuulivoiman rakentaminen Ukrainaan sisältyy Euroopan unionin päästökauppajärjestelmään. Vuonna 2008 suunnitteilla oli 300 MW tuulivoimaa Ukrainaan. Ukrainalla on suuret tuulivoimavarat.
Kalvakkarahkasammal

| Kalvakkarahkasammal |
| --- | --- |
 Kalvakkarahkasammalta Commansterin kylässä Belgian Ardenneilla.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Rahkasammalet Sphagnopsida
Lahko::  Sphagnales
Heimo::  Sphagnaceae
Suku::  Rahkasammalet Sphagnum
Laji::  papillosum
Kaksiosainen nimi
 Sphagnum papillosum  Lindb. 
Katso myös
   Kalvakkarahkasammal Wikispeciesissä   Kalvakkarahkasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalvakkarahkasammal tai kalvasrahkasammal (Sphagnum papillosum) on sammallaji, joka kuuluu Sphagnaceae-heimoon ja rahkasammalten sukuun. Kalvakkarahkasammalen varsi kasvaa pituutta alimpien varrenosien kuollessa. Muiden rahkasammalten tavoin kalvakkarahkasammal imee koko pinnallaan vettä, minkä ansiosta kasvi tuntuu hyvin märältä useasti.
Ulkonäkö ja koko

Kalvakkarahkasammal on kookas (10–20 cm), möyheä ja väriltään ruskeanvihreä sekä hieman kiiltävä. Siinä ei ole punaista väriä. Sillä on kaksi ulospäinsuuntautunutta ja kaksi tai kolme varrenmyötäistä haaraa.
Elinympäristö

Kalvakkarahkasammal kasvaa karujen nevojen välipinnoilla. Se on kalvakkanevojen tyyppilaji.
Levinneisyys

Kalvakkarahkasammalta tavataan yleisesti koko Suomessa.
Pohjois-Amerikassa kasvia tavataan mantereen itä- ja länsirannikoilta sekä Suurten järvien alueelta. Kiinassa kasvi elää maan koillisosassa, Venäjän ja Pohjois-Korean rajojen läheisyydessä.
Aiheesta muualla

ITIS: Sphagnum papillosum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q958193  Wikispecies: Sphagnum papillosum  BioLib: 91471  CoL: 4YTBD  EoL: 928374  EPPO: SHGPP  EUNIS: 197011  FNA: 200000821  GBIF: 2668996  iNaturalist: 143516  IRMNG: 10907539  ITIS: 15687  NatureServe: 2.127066  NBN: NBNSYS0000036069  NCBI: 231123  Observation.org: 17619  Open Tree of Life: 998021  Plant List: tro-35174721  PLANTS: SPPA71  Tropicos: 35174721  WFO: wfo-0001189947  Laji.fi: MX.44055
Suomen sotavankileirit jatkosodassa

Suomen sotavankileirit jatkosodassa olivat suomalaisten jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 saamien sotavankien vankileirejä. Niillä pidettiin noin 64 000 neuvostosotilasta. Suomalaiset jakoivat sotavangit eri ryhmiin, kuten poliittisiin, upseereihin ja miehistöön ja usein myös eri etnisiin ryhmiin, ja esimerkiksi juutalaiset olivat omana ryhmänään.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Edelliset [upseerivangit] ovat kaikesta huolimatta upseerin eli toisin sanoen johtajan asemassa olevia henkilöitä, jotka arvostelevat meitä sen mukaan, miten me heitä kohtelemme ja voivat sodan päätyttyä myöskin sen mukaisesti vaikuttaa kotimaassaan muidenkin mielialaan meitä kohtaan. | ” |
– Eversti Spåre tarkastusraportissaan vuonna 1942.
Sotavankileirien hallinto

Sotavankien hallinnosta vastasi ensin sodan alussa Suojeluskuntien Yleisikunnasta eriytetty Kotijoukkojen esikunta, jonka sotavankitoimiston päällikkönä toimi Eljas Erkko. Vuonna 1942 perustettiin Päämajaan erillinen sotavankitoimisto, jonka päälliköksi määrättiin eversti Sulo Malm. Sotavankiorganisaatio uudistettiin 2. syyskuuta 1943, jolloin sotavankien hallinto siirrettiin Yleisesikunnan päällikön alaisuuteen. Tuolloin perustettiin Sotavankikomentajan esikunta, jonka komentajaksi määrättiin eversti Malm.
Sotavankikomentajan esikunnan alaisuudessa toimi myös sotavankitarkastajia, joiden tehtävänä oli valvoa vankien käsittelyä, käyttöä, vartiointia ja huoltoa. Sotatoimiyhtymissä toimi sotavankiasian upseereita, jotka tekivät tarkastuksia sotatoimialueen vankimuodostelmissa. Kotialueella myös suojeluskuntapiirien komentajat olivat vastuussa piirinsä alueella olevien sotavankien kohtelusta.
Sotavankileirien hallinto > Marsalkan huomiot

Jatkosodan ensimmäisenä talvena marsalkka Mannerheim oli huolissaan sotilaiden ja siviilien ravitsemuksesta sekä sotavankien ruoka-annoksista. Mannerheim piti raportteihin syvennyttyään sotavankien muonan vitamiinipitoisuutta riittämättömänä ja vaati parannuksia sotavankien oloihin. Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajana marsalkka vetosikin Genevessä sijaitsevaan Kansainvälisen Punaisen Ristin komiteaan. Seurauksena Yhdysvalloista ja Sveitsistä saatiin seuraavan kahden vuoden aikana 200 tonnia elintarvikkeita ja lääkkeitä sotavangeille. Jakelu sotavankileireille tapahtui Suomen Punaisen Ristin kansainvälisen komitean ohjeiden mukaan ja heidän edustajiensa valvonnassa.
Mannerheim myös vieraili sotavankileirillä tarkastaen vankien vaatetusta ja asuinoloja ja jopa maistoi heidän ruokaansa. Palattuaan Mikkelin päämajaan hän lähetti jokaiselle upseerivangille savukeaskin omalla kustannuksellaan. Tämä maksoi marsalkalle 9 000 silloista markkaa.
Leirien organisaatio

Sotavankileirit jakaantuivat pää,- ala-, tai työmaaleireiksi. Pääleirissä sijaitsivat esikunta ja vartioston tukikohta. Alaleiri oli pääleirin alaisuudessa toimiva yksikkö, joka oli sotilasvartioinnissa, -huollossa ja majoituksessa. Leirien vartijoina toimivat sotilaat olivat pääsääntöisesti B I -luokan tai B II -luokan sotilaita. Heidän piti suorittaa kymmenen päivän vartijakurssi, joka käsitti aseenkäsittely- ja kurinpalautusharjoituksia. Alle 18-vuotiaat saivat toimia vain lähetteinä.
Aiheesta muualla

Kujansuu, Juha: Kenraalikoppi ja sikalaryssät. Jatkosodan politrukki ja upseerisotavangit (pdf) (Lisensiaatintyö.)  Toukokuu 1999. Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto. Viitattu 18.1.2009. (suomeksi)[vanhentunut linkki]
Laurent, Helene: Suuri täisota. Pilkkukuumeen torjunta Suomessa jatkosodan aikana 1941-1944 (pdf) (Pro gradu -tutkielma.)  Tammikuu 2006. Helsinki:  Helsingin yliopisto. Arkistoitu 11.6.2007. Viitattu 18.1.2009.
Eversti Sulo Aate Malm. (Arkistoitu – Internet Archive) Pohjan prikaatin kilta. 18.1.2009.
Westerlund, Lars: Talvi-, jatko- ja Lapin sodan sotavanki- ja siviilileirit 1939–1944.  Helsinki. Määritä julkaisija! ISBN 978-951-53-3149-6  Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 30.4.2009).[vanhentunut linkki]
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomen sotavankileirit jatkosodassa (Q11895119)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: sotavankileiri
valtio: Suomi