stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kidō senshi Gundam F91
Päähenkilöt

Yksityiskohtia varten katso artikkelia luettelo Kidō senshi Gundam F91:n henkilöistä
Seabook Arno (Ääni: Kōji Tsujitani)
Cecily Fairchild (Berah Ronah) (Ääni: Yumi Tōma)
Rees Arno (Ääni: Sayuri Ikemoto)
Monica Arno (Ääni: Miyoko Shōji)
Leslie Arno (Ääni: Mikio Terashima)
Meitzer Ronah (Ääni: Teppei Takasugi)
Korozo Ronah (Rautanaamio) (Ääni: Masaaki Maeda, ohjaajan versiossa Hidekatsu Shibata)
Nadia Ronah (Ääni: Akiko Tsuboi)
Dorel Ronah (Ääni: Takeshi Kusao)
Theo Fairchild (Ääni: Tamio Ōki
Eversti Gilais Kreuger (Ääni: Kiyoshi Kobayashi)
Zabine Chareux (Ääni: Kiyoyuki Yanada)
Cosmo Eigesse (Cosmic) (Ääni: Takeshi Watabe)
Luutnantti Bardo (Ääni: Norio Wakamoto)
Dwight Camury (Ääni: Takehito Koyasu)
Sam Ehrug (Ääni: Yasuhiro Takato)
Azuma (Ääni: Tomohiro Nishimura)
Arthur Jung (Ääni: Taiki Matsuno)
Drosie Mua (Ääni: Ai Orikasa)
Bertuo Rodriguez (Ääni: Kazue Ikura)
Leah Mariba (Ääni: Yūko Kobayashi)
Kochun Hein (Ääni: Konami Yoshida)
Minmi Editoh (Ääni: Eriko Chihara)
Rouva Elm (Ääni: Atsuko Mine)
Roy Jung (Ääni: Tamio Ōki)
Vt. kapteeni Leahlee Edaberry (Ääni: Mari Yokoo)
Manuela Panopa (Ääni: Mie Suzuki)
Kane Song (Ääni: Hiroyuki Satō)
Jessica N’quro (Ääni: Yuri Amano)
Nanto Roos (Ääni: Ryūzaburō Ōtomo)
Gruce Erras (Ääni: Hiroshi Takemura)
Berghito Pirieau (Ääni: Yoku Shioya)
Annamarie Brougia (Ääni: Chie Kōjiro)
Chris (Ääni: Akifumi Endō)
Rover (Ääni: Takashi Taguchi)
Nye (Ääni: Noriko Uemura)
Boris (Ääni: Minoru Inaba)
Päällikkö Staust (Ääni: Masaru Ikeda)
Tuotantohenkilöstö

Alkuperäisidea: Hajime Yatate
Alkuperäisteos ja ohjaus: Yoshiyuki Tomino
Käsikirjoitus: Tsunehisa Itō, Yoshiyuki Tomino
Tuottaja: Kunihisa Sugishima
Asemointi: Takeo Kitahara
Graafinen suunnittelu: Shigemi Ikeda
Kuvaus: Atsushi Okui
Kuvausohjaajat: Takeo Kitahara, Shūkō Murase, Toshimitsu Kobayashi
Musiikki: Satoshi Kadokura
Hahmosuunnittelu: Yoshikazu Yasuhiko
Mekaniikkasuunnittelu: Kunio Ōkawara
Suunnittelu ja tuotanto: Sunrise
Tuotanto: Eiji Yamaura
Tuotantokomitea
Shōchiku: Kazuyoshi Okuyama; Sōtsū Agency: Yūji Nasu
Nagoya terebi: Tadashi Kitani; Bandai: Makoto Yamashina
Sunrise: Masanori Itō
Tunnuskappaleet

Tunnuskappale ”Eternal Wind – hohoemi wa hikaru kaze no naka”
Sanat Yui Nishiwaki, sävel Yui Nishiwaki ja Yōko Orihara, sovitus Satoshi Kadokura, laulu Hiroko Moriguchi
Taustakappale ”Kimi o mitsumete – The Time I’m Seeing You”
Sanat Rin Iogi ja Yasuhiko Shigemura, sävel Yasuhiko Shigemura, sovitus Satoshi Kadokura, laulu Hiroko Moriguchi
Alun perin Kimi o mitsumete -kappaleesta piti tulla elokuvan teema ja Eternal Windin olla vain mukana soundtrackillä, mutta Yoshiyuki Tominon toiveesta tunnussävel vaihdettiin. Elokuvan trailerin taustalla soi Kimi o mitsumete. Moriguchi tuli jälleen laulamaan Gundam-tunnuskappaletta debyyttikappaleensa, Z Gundamin loppupuolen tunnuskappale Mizu no hoshi e ai o kometen jälkeen. Eternal Windistä tuli Moriguchin suurin hitti, jolla hän pääsi jopa avaamaan vuoden 1991 Kōhaku uta gassen -laulukilpailun.
Elokuvan julkaisun aikoihin levitettiin myös useita mainoksia, joissa käytettiin eri kappaleita.
Oheistuotteet

Ensimmäinen osa： ISBN 978-4044101343
Toinen osa： ISBN 978-4044101350
Aiheesta muualla

Sunrisen virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi)
Kidō senshi Gundam F91 -erikoissivu (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi)
Atanagild

| Atanagild |
| --- | --- |
 
Visigoottien kuningas
Valtakausi:  555–567
Edeltäjä:  Agila I
Seuraaja:  Liuva I

Syntynyt:  n. 517
Kuollut:  567 Toledo
Puoliso:  Goswintha
Lapset:  Brunhilde Galsvinta
Uskonto:  areiolaisuus
Atanagild (k. 567) oli Espanjan visigoottikuningas 555–567.
Atanagild voitti vuonna 554 Bysantin keisarin Justinianus I:n lähettämien joukkojen tuella edeltäjänsä, kuningas Agila I:n. Bysantin joukot varmistivat Atanagildin aseman kuninkaana, mutta eivät voiton jälkeen suostuneetkaan luovuttamaan hänelle linnoitettuja satamia ja muita alueita. Atanagild yritti ajaa entiset liittolaisensa Iberian niemimaalta, mutta ei onnistunut siinä. Hän pystyi kuitenkin rajoittamaan Bysantin vallan Espanjan kaakkoisosiin. Atanagild siirsi visigoottien valtakunnan pääkaupungin Barcelonasta Toledoon.
Bysantin lisäksi Atanagild joutui taistelemaan frankkeja ja sveebejä vastaan sekä Pyreneillä baskeja vastaan. Hän pystyi kuitenkin rakentamaan vahvan valtakunnan, jonka pääkaupunki oli hovinsa loistosta tunnettu Toledo. Atanagild oli naimisissa Goiswinthan kanssa, ja heillä oli kaksi tytärtä, Galsvinta ja Brunhilde. Atanagild naitti Galsvintan Neustrian kuninkaalle Kilperikille ja Brunhilden Austrasian kuninkaalle Sigebertille vähentääkseen frankkien suunnalta tulevaa hyökkäysvaaraa .
Atanagildia seurasi valtaistuimella hänen veljensä Liuva I.
Elfrida Andrée

Elfrida Andrée
Elfrida Andrée (19. helmikuuta 1841 Visby – 11. tammikuuta 1929 Göteborg) oli ruotsalainen säveltäjä, kapellimestari sekä Ruotsin ensimmäinen naispuolinen tuomiokirkkourkuri ja sähköttäjä. Hän oli oopperasopraano Fredrika Stenhammarin (1836–1880) sisar.
Gotlantilaisen lääkärin tytär Elfrida Andrée kapinoi tietoisesti naisten perinteistä asemaa vastaan yhteiskunnassa. Hän suoritti urkuritutkinnon yksityisoppilaana 1857 ja ajoi isänsä tuella läpi lakimuutoksen, jonka turvin naistenkin sallittiin päästä urkurin virkaan. Pian hän aloitti uuden taistelun naisten hyväksymiseksi lennättimen sähkeiden välittäjiksi. Viiden vuoden poliittisen kampanjoinnin jälkeen Andrée sai uuden lain turvin luvan hakea sähköttäjän virkaa.
Sävellystä Andrée oppi yksityisesti Kööpenhaminassa tanskalaisen Niels Wilhelm Gaden ja Ruotsissa Ludvig Normanin johdolla, koska ei naisena voinut opiskella musiikkikonservatoriossa.
Vuosina 1861–1867 Andrée toimi Tukholmassa suomalaisseurakunnan ja ranskalaisen reformoidun kirkon urkurina, kunnes 1867 sai viran Göteborgin tuomiokirkon urkurina. Hän hoiti tätä virkaa kuolemaansa asti, joskin oli sairauden takia virkavapaana vuodesta 1921 saakka. Göteborgissa Elfrida Andrée järjesti urkukonsertteja ja noin 800 ”kansankonserttia”, joissa toimi itse kapellimestarina.
Säveltäjänä Andréen läpimurto tapahtui 1879 teoksella Snöfrid, joka on balladi solisteille, kuorolle ja orkesterille. Hän myös johti itse teoksen kantaesityksen. Yli sadan Andréen säilyneen teoksen joukossa on lauluja, piano- ja urkukappaleita (muun muassa kaksi urkusinfoniaa), kuoroteoksia, kamari- ja orkesterimusiikkia (muun muassa kaksi sinfoniaa) sekä ooppera Fritiofs saga (1894–1895), jonka libreton laati Selma Lagerlöf Esaias Tegnerin runoelman pohjalta. Oopperaa ei ole koskaan esitetty kokonaisuudessaan, mutta siitä on levytetty säveltäjän koostama orkesterisarja. Muita Andréen levytettyjä sävellyksiä ovat toinen sinfonia sekä kaksi urkusinfoniaa.
Monia Andréen teoksista ei esitetty ainakaan hänen elinaikanaan. Jälkipolvet arvostavat usein eniten hänen kamarimusiikkiteoksiaan, kuten pianokvintettoa ja kahta pianotrioa.
Keskeisiä teoksia

Fritiofs saga, ooppera (1894-95)
Snöfrid, balladi solisteille, kuorolle ja orkesterille (1879)
Svensk mässa nr 1 solisteille, seka- ja lapsikuorolle, jousiorkesterille, harpulle ja uruille (1902)
Svensk mässa nr 2 sekakuorolle, kahdelle lapsikuorolle, solisteille, orkesterille ja uruille (1903)
1. sinfonia C-duuri (1868-69)
2. sinfonia a-molli (1879)
Fritiof-sarja
Andante quasi recitativo jousiorkesterille (1877)
1. urkusinfonia h-molli (1891)
2. urkusinfonia Es-duuri uruille ja vaskipuhaltimille (1892)
Pianotrio c-molli (1860)
Pianokvintetto e-molli (1865)
Pianokvartetto a-molli (1865)
Pianotrio g-moll (1883 tai 1884)
Jousikvartetto d-molli (1887)
Sommarminnen från Bjurslätt jousiorkesterille tai -kvintetille
Arotundra

Ukokin tasanko Altain tasavallassa, Venäjällä, muistuttaa kadonnutta arotundraa.
Arotundra oli parhaimmillaan puistomaista metsäaroa.
Tietokoneella laskettu mammutin asuinalue eri aikoina. Merkintä "kyr BP" on tuhatta vuotta sitten.
Arotundra oli jääkauden aikainen kitukasvuinen kasvillisuusvyöhyke, jossa kasvoi lähinnä ruohoja, heiniä ja saroja sekä joskus pensaita ja puita. Kitukasvuisuus johtui kuivuudesta, kylmyydestä, ilman hiilidioksidin alhaisuudesta ja eläinten laidunnuksesta. Aron/aavikon ja tundran kasveja kasvoi mosaiikkina. Lunta oli talvella yleensä vähän. Arotundran kasvit kasvoivat tuulen kuljettamassa lössissä ikiroudan päällä. Maa oli kalkkipitoista. Kun ilma oli kuivaa, soita oli harvemmassa kuin nyt ja maa paikoin suolaista. Arotundraa on usein sanottu mammuttiaroksi, koska siellä viihtyivät mammutit, hevoset, peurat ja muut jääkautiset eläimet.
Arotundran tyyppikasveja olivat muun muassa maruna, savikka ja lapinvuokko. Kosteammilla arotundran alueilla kasvoi myös puita tavallisesti paikallisina metsinä. Varsinkin jääkauden lauhoina, kosteina interstadiaaleina arotundran paikalla oli laajalti avointa puistomaista metsäaroa. Arotundra katosi jääkauden päättyessä, kun ikirouta suli ja virtaavien jäätiköiden kulutuksen aiheuttama lössin muodostus loppui. Pohjoisessa arotundra korvautui jääkauden lopussa vaivaiskoivikolla. Nykyisten Keski-Aasian arojen muun muassa Mongoliassa on katsottu muistuttavan jääkautista arotundraa. Suomessa rantojen, tunturien ja harjujen kasvillisuuden, muun muassa ruijanesikko-ryhmän, katsotaan yleensä olevan arotundran jäänteitä.
Kasvit

Arotundralla kasvoi aro- ja tundrakasveja rinta rinnan.
Tämä johtui kuivuudesta ja kylmyydestä. Arotundra oli tundraa kuivempi ja melkein aina nykyisiä aroja kylmempi avoin matala kasvillisuustyyppi, jossa kasvoi monin paikoin niittymäisesti lähinnä ruohoja, heiniä, saroja ja kuivilla alueilla marunaa, kuivilla paikoilla savikkaa sekä joskus pensaita ja paikoin puita.
Arotundrakasvillisuus oli yleensä hyvin harvaa ja muistutti nykyistä kuivaa aroa, puoliaavikkoa tai kuivaa tundraa. Monin paikoin tundrakasvit olivat enemmän vuoriston kuin tundran kasveja. Arotundran kuivimpien alueiden kasvit olivat niin sanottuja pioneerilajeja.
Esimerkiksi Baltiasta tavatun arotundran kasvit olivat tundrakasveja, kuten vaivaiskoivu (Betula nana) ja lapinvuokko, kuivuudesta kieliviä, kuten maruna ja savikka ja suolasta kieliviä, kuten salsola-pensas
Tyypillinen kylmän arotundran kasvi on karuilla mailla lapinvuokko (Dryas octopetala). Kuivuutta, kylmyyttä taas luonnehti kuuramaruna (Artemisia frigida). Erilaiset tuppaina kasvavat nurmikat ja heinät muun muassa itunata (Festuca vivipara) luonnehtivat arotundraa. tunturisarake (Kobresia myosuroides) oli myös yleinen varsinkin Beringiassa. Kosteammilla alueilla kasvoi erilaisia pajulajeja. Tundramaisessa Beringiassa ja Itä-Siperiassa Selaginella. Arotundran kasvit voidaan laajasti katsoen jakaa ensinnäkin metsän ja niityn mesofyytteihin, joita oli lauhkeita termofiilisiä sekä mikrotermisiä eli tundrakasveja. Ensimmäisin kuuluu muun muassa hanhentatar (Persicaria maculosa), toiseen tunturilieko (Diphasiastrum alpinum) ja mähkä (Selaginella selaginoides). Toiseksi oli mesofyyttisiä arokasveja lähinnä jauhosavikka (Chenopodium album) ja varsinkin sinisavikka (C. glaucum) ja punasavikka (C. rubrum). Kserofyyttisiä arokasveja olivat Ephedra distachya ja marunat (Artemisia). Nämä kuivakkokasvit veivät ilmaston kylmettyä tilaa vaivaiskoivulta. Kuivinta kautta ja aluetta luonnehtivat suolakkokasvit, muun muassa Bassia prostrata
Harvoista puuvartisista kasveista kuivuutta luonnehti lähinnä kataja ja etelämpänä mänty, kylmyyttä vaivaiskoivu ja vaivaispaju.
Eläimistö

Eläimet olivat yleensä aron ja tundran eläimiä, mutta myös metsäeläimiä esiintyi. Arotundralla eli eläinlajeja kaksi kertaa niin paljon kuin nykyisellä tundralla. Esimerkiksi mammuttia suojasi paksu turkki. Kylmään sopeutumiseen liittyi myös mammutin pienet korvat ja lyhyt kärsä. Tyypillisiä olivat biisonit, myskihärät, mammutit, peurat ja hevoset, ja myös villasarvikuono Kasvinsyöjäeläimet hyötyivät arotundran lössistä, koska saivat siitä tarvitsemiaan kivennäisiä. Napakettu viihtyi kylmemmillä alueilla. Sen sijaan saigaa tavattiin harvoin Pohjois-Siperiassa. Luolahyeena, luolaleijona, luolakarhu, susi ja ihminen saalistivat näitä eläimiä. Pienimpiä arotundran eläimiä olivat sopulit ja lapinmyyrä.
Ilmasto, maaperä

Arotundralla vallitsi mannerilmasto, jossa vuotuiset lämpötilan vaihtelut olivat suuria. Oli usein hyvin kylmää ja/tai tuulista. Kesä oli lyhyt ja talvi pitkä. Tuuli kuljetti jäätikön ääreistä pölyä kauas jäätikön reunasta. Arotundran maaperä oli laajalti kalkkipitoisen pölyn, lössin lannoittamaa ja painanteissa monesti suolaantunut. Niinpä arotundran monesti kalkkipitoinen maaperä oli korkeintaan lievästi hapan, neutraali tai emäksinen/alkalinen. Zimovin mukaan arotundra ei eronnut välttämättä tavallisesta tundrasta niinkään kesä- ja sademäärän perusteella, vaan runsaan lössilannoituksen takia kasvavat arokasvit haihduttivat tundrakasveja enemmän, ja kuivattivat maata. Typestä oli laajalti pulaa. Niinpä lössi ja eläinten laidunnuksen vaikutus selittää arotundran runsaan kasvillisuustuoton tundraan verrattuna.
Kun maaperästä haihtui kosteutta, maannos oli kuiva ja hapekas, ei nykyisen tyyppinen soinen turvemaannos tai muuten kostea. Tällöin kivennäisiä irtosi nopeasti rapautuvassa maannoksessa, mikä tarjosi kasveille paljon ravinteita. Tämä mahdollisti kosteata tundraa suuremman biomassan tuotannon, mikä elätti suuria ruohonsyöjäeläimiä, jotka tuottivat kasveille ravinteita kuollessaan, ulostaessaan ja virtsatessaan. Muun muassa mammutit tarvitsivat kivennäisiä, esimerkiksi kalsiumia ja natriumia. Eläimet myös mylläsivät maata kulkiessaan. Niinpä arotundran kasvilajiston uskotaan muokkautuneen laidunnuksen mukaan, niin kuin Jakutian nykyisillä arolaikuillakin.
Guthrien mukaan Beringian arotundra muistutti jääkaudella sataneen lössin takia laajalti enemmän kosteaa ei-hapanta tundraa, kuin nykyistä hapanta kosteaa tundraa. Ei-happamassa kosteassa tundrassa eli MNT:ssä (MNT = moist non-acidic tundra) maannos oli kalsiumrikas, hienojakoinen ja melko hapan. Runsasravinteinen MNT kasvaa enemmän myrkyttömiä, kalsium- ja muuten ravintopitoisia kasveja.
Arotundraa luonnehti myös ikirouta, jonka pintakerros suli kesällä kyllin, jotta kasvit saattoivat kasvaa mutta eläimet kulkea ikiroudan päällä. Monet kryogeeniset prosessit olivat kuivemmilla mantereilla alueilla harvinaisia, yleensä pakkasen aiheuttamia halkeamia. Arotundra ulottui nykyisen lauhkean vyöhykkeen leveysasteilla Euroopasta Keski-Aasiaan, Siperiaan ja Alaskaan asti ja tästä itäänkin Arktisten saarten jäättömille alueille. Varsinkin jääkauden lämpimämpien vaiheiden aikana monet suuret kasvinsyöjäeläimet viihtyivät arotundralla.
Alue

Laajasti sanottuna arotundra kattoi jääkauden huippukaudella Etelä-Ranskasta Itä-Siperiaan ulottuvan noin 40–50 leveysasteen pohjoispuolisen alueen jossa esiintyi ikiroutaa ainakin epäjatkuvana ja oli ainakin paikoin lössiä ja mammutteja. Puustoa oli niukasti, lähinnä jokilaaksoissa ja vuorilla. Tällä alueella oli hyvin erilaisia ympäristöjä polaariaavikosta, tundrasta, arosta ja metsästä aavikkoon. Oli myös näiden välimuotoja pensastundraa, metsätundraa ja metsäaroa sekä metsäaron metsätundran välimuotoa.
Nimitys arotundra liitetään varsinkin Ukrainan ja Keski-Siperian alueelle, lännessä oli kosteampaa. Läntisen Venäjän arotundra jaetaan yleensä neljään vyöhykkeeseen: pohjoinen tundramainen alue, Valko-Venäjän periglasiaalinen metsäaro, Ukrainan periglasiaalinen aro. Tundramaisella alueella oli paljasta maata ja yrttikasveja kasvavaa tundraa, aroa, metsiä joissa lehtikuusta, mäntyä, koivua ja lisäksi hajanaisia suolakkokasviyhdyskuntia. Oli sekä aro- että tundrakasvistoja, yrttejä, marunoita, savikkakasveja, koivissa paikoissa runsaasti yrttikasveja. Eteläisempi periglasiaalinen metsäaro oli yhä arktinen päätellen sopulin esiintymisestä, ja siellä kasvoi aromaista kasvistoa, lehtikuusta, mäntyä ja koivua sekä tundraa joissain kylmissä painumissa. Niinpä tämä alue oli metsätundraa ja metsäaroa. Aromaiseen kasvillisuuteen kuului marunoita, yrttejä, savikkaa ja efedraa. Lössiä ja lössihiuetta 400–600 metriä merenpinnasta asti. Tätäkin vyöhykettä voidaan pitää lämpötilaltaan ainakin pensastundrana tai metsätundrana ja Ukrainassa sen pohjoisosissa saattoi kasvaa korkeaa ruohoa ja puita.
Tämän arktisen vyöhykkeen eteläpuolella oli periglasiaalinen aro, jossa saattoi olla suuria lehtimetsäsaarekkeita jokien varsilla ja vuoristoissa muun muassa Etelä-Uralilla. Arokasvillisuus oli marunaa, savikkakasveja, yrttikasveja ja suolakkokasveja. Muuten periglasiaalisen aron vuoristoissa oli tundraa, alavilla alueilla pelkkää metsää ja pensastundraa. Tämä vyöhyke ulottui idässä Etelä-Jakutiaan asti. Se oli Länsi-Aasiassa harvakasvista, mutta Baikaljärven itäpuolella puita oli enemmän ja kasvillisuus peittävää. Eläimistö oli pohjoisella periglasiaalisella arolla osin boreaalista, muun muassa hevosia, muuten sielläkin oli tyypillinen mammuttieläimistö. Jääkauden lopun ajan eli nuoremman dryaskauden arotundralle oli ominaista lyhyt kuuma kesä, pitkä kylmä talvi. Ilmasto muistutti etäisesti nykyajan Jakutian ilmastoa.
Etäisesti arotundraa muistuttavia alueita on Keski-Jakutian aroilla, niin kuin myös Janan, Indigirkan ja Kolyman jokialtaissa, joissa kasvaa metsätundraa. Kasvukausi oli lyhyt, kosteus ei riittänyt metsälle tundralla ja kosteus arolla. Jääkauden arotundralla aron ja tundran kasviyhdyskunnat kasvoivat erillään. Nykyajan Venäjän aroilla on havaittavissa arktinen kasvuaika talvella, tundra-aika varhain keväällä, metsäaika myöhäiskeväällä ja aroaika kesällä. Myös tundralta löytyvät vastaavat vuodenajat. Niinpä aro- ja tundrakasvillisuutta saattoi kasvaa suunnilleen samoilla seuduilla.
Erilaisia arotundria

Monesti Pohjois-Siperian ja Alaskan jääkautinen arotundra oli käytännössä kasviyhdyskuntien mosaiikki. Niissä, esimerkiksi ylhäällä vuoristossa kasvoi kuivatundrakasvillisuutta, hieman alempana niityillä tunturisaraketta ja/tai kunnailla lapinvuokkoa, etelärinteiden keskiosissa tuppaina marunan ja tupasheinien tyyppisiä arokasveja, jokilaaksoissa kuivia ja kosteita niittyjä ja jokivarsilla märän ympäristön kasveja, joissain paikoissa dyynejä, suolakkokasveja jne.
Jokilaaksot olivat jääkaudella Pohjois-Siperiassa luultavasti kuivempia ja suottomampia kuin nyt. Ylempänä tundra oli enemmän nykyisen ylämaan tundran tyyppistä.
Euraasiassa Kazakstanissa Semipalatinskin lähellä oli lämpimänä jääkauden kautena alemmilla, loivilla jokilaaksoterasseilla aroa, ylemmällä havupuita, jokilaakson terassien välisissä painumissa suota ja koivua/haapaa, samoin kuin jokilaaksojen tulvatasangoilla, Kylmänä kautena alemmilla jokiterasseilla kasvoi koivu-kuusimetsän ja arokasvillisuuden mosaiikkia, ylimmällä terassilla vaivaiskoivua ja koivua sekä aroa, terassien välissä  oli järviä ja soita, tulvatasangoilla kasvoi tyrnipensaita.
Alaskasta Sewardin niemimaalta löydetty Kitluk-joelta jääkautinen tuliperäisen tuhkan alle hautautunut paleomaannos, jossa näyttää olleen tasapainossa oleva kasviyhdyskunta, missä kasvoi sammalen päällä tunturisaraketta ja tundralle tyypillisiä ruohoja, ja jossa monista arotundran alueista poiketen oli maassa paljon typpeä ja fosforia.
Beringian arotundran tyypillisiä ovat nadat Festuca, nurmikat Poa botryoides, Poa stepposa, Poa arctostepporum, pahtanurmikka (Poa Glauca), Calamagrostis purpurascens, Helicotrichon krylovii, Koeleria cristata, Koeleria asiatica ja Elytrigia-sukuisia vehnäruohoja. Sarojen joukossa oli monenlaisiin ympäristöihin sopeutuneita, esimerkiksi aito arokasvi Carex diriuscula, niittyarojen kasveja Carex obtusata, kalliosara (Carex rupestris), tuppaina kasvavia saroja muun muassa rinnejalkasara (Carex pediformis), Carex filifolia, Carex rossii, Carex aenea, Carex patasata jne. Kuivaan ja kuivaan/kylmään sopeutuneita lajeja olivat marunat (Artemisia), hanhikit (Potentilla), kurjenherneet (Astragalus), keulankärjet (Oxytropis). Tunturikurjenherneen (Astragalus alpinus) ja idänkaulankärjen (Oxytropis campestris) tyyppiset herneen sukuiset kasvit olivat tyypillisiä jäätikön läheiselle alueelle, jossa sademäärä oli pieni ja maaperä neutraali, ja pulaa typestä. Näissä hernekasveissa on paljon eläimille sopivaa valkuaista.
Ajallinen ja paikallinen vaihtelu

Mosaiikkimaisen arotundran kasvillisuus ja kosteus vaihtelivat muun muassa eri alueilla, leveysasteilla ja aikoina. Parhaimmillaan arotundra oli subarktista metsäaroa tai puistomaista aluetta, jolla puita kasvoi ruohoalueen seassa hieman samaan tapaan kuin Afrikan savannilla tai Kanadan Aspen parklandissa. Nykyään uskotaan puita kasvaneen joissain painumissa esimerkiksi Alppien pohjoispuolella ja jopa Norjan jäättömissä jokilaaksoissa. Arotundraa on sanottu usein myös mammuttiaroksi. Täsmällisesti sanoen mammuttiaro kattoi myös ne alueet, joilla ei esiintynyt tundrakasvillisuutta kuten Etelä-Ukrainassa. Hyvin kuivalla aavikkoa muistuttavalla arotundralla kasvoi savikan sukuisia kasveja. Ephedra distachyan tyyppinen yrtti luonnehti kuivaa arotundran niittyä. Kuivempi arotundra suosi enemmän hevosta kuin mammuttia.
Jääkauden maksimin aikaan arotundralla oli laajojen dyynikenttien keskellä kosteita painumia ja jokilaaksoja, joissa oli muun niittyä ja kosteikkokasvillisuuttakin. Yleensä painumat olivat suolaisia, ja niissä viihtyivät runsastuottoiset suolaa sietävät kasvit. Painumiin saattoi virrata vuorilta tai pulputa lähteestä makeaa vettä. Lössialueella kasvoi lyhytkasvuista aroheinää.
Vuorten rinteillä saattoi kasvaa pensaikoita tai metsiä, samoin jokilaaksoissa. Melko lämpimissä, kosteissa suolapainumissa saattoi olla kasvillisuudeltaan runsastuottoisia alueita. Vuorten juurilla olevat alueet minne valui vuorilta jäätiköiden ja lumien sulamisvesiä, saattoivat olla tuottoisia. Arotundran tuottoisuudesta ja kyvystä elättää mammutin tapaisia suuria eläimiä on kiistelty tieteessä pitkään, mutta keskustelu siitä on nyttemmin jäämässä taka-alalle. Esimerkiksi mammutin tiedetään löydöistä päätellen viihtyneen jokivarsien lähellä, ei kuivimmilla alueilla.
Viime jääkauden keskivaiheilla oli suuria jäätiköitä, jotka kuivattivat ilmaa, mutta maan akseli oli kallellaan ja tuotti nykyistä lämpimämpiä kesiä Pohjois-Siperiaan. Pohjois-Siperiassa arotundra oli aromaisimmillaan noin 48 000–35 000 radiohiilivuotta sitten, eli silloin oli lämmintä ja kuivaa. Etelän arokasvit muun muassa harjasvehnä (Agropyron cristatum) vaelsivat pohjoiseen.
Lämpimin huippu oli itäisimmässä Siperiassa noin 38 000 radiohiilivuotta sitten, jolloin siellä lehtikuusimetsät valtasivat alaa tundralta. Monet Pohjois-Siperian mammuttilöydöt ajoittunevat tähän lämpökauteen. Mutta jääkauden kylmimmän jakson aikaan Pohjois-Siperian kasvillisuus muistutti lähinnä kuivaa tundraa, koska aidot arokasvit olivat kadonneet. Mutta kuiva tundra vuorotteli kosteiden niittyjen kanssa.
Melko lämmintä oli uudestaan jääkauden lopussa noin 18 000–12 500 radiohiilivuotta sitten.
Puolassa näkyy jääkauden lopun ajan arotundran vaihdos paju-savikkatyyppisestä koivu-artemisiatyyppiseen luultavasti ilmaston lämpenemisen ja/tai kostumisen takia.
Vertailu nykyisiin kasvillisuustyyppeihin > Siperia

Jäänteitä arotundrasta saattaa olla joillain arktisilla alueilla muun muassa Wrangelin saarella. 
Luoteis-Siperiassa on nykyäänkin paikoin aroja ja tundra-aroja. Arotundraa on usein vertailtu Jakutian Sartan-joen aroalueisiin, vaikka nykyään tutkijat eivät usko sen vastaavan jääkautista ympäristöä. Samankaltainen alue on muun muassa Tšuraptšan aro Keski-Jakutiassa. Varsinkin Jakutian jokivarsien kuivilla, jyrkillä ylärinteillä oleva lyhytruohoinen arokasvillisuus tuo mieleen mammuttiaron. Keski-Jakutian Lena-joen laakson ja ikiroudan sulamispainumien kasvillisuus muistuttaa luultavasti mammuttien elinympäristöä aroineen ja soisine suolaniittyineen. Luoteis-Siperian pohjoisboreaalisen ja tundran arot jaetaan ruohomätäsaroihin, kuivahkoihin niittyihin ja harvaan kasvillisuuteen.