stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Voiskovitsa
Historia

Voiskovitsan kylän lähellä on keskiaikaisia hautakumpuja. Se mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Seudulle muutti 1600-luvulla inkerinsuomalaisia uudisasukkaita, jotka kuuluivat Spankkovan ja Kolppanan luterilaisiin seurakuntiin. Eräissä kylissä asui myös ortodoksisia inkerikkoja ja myöhemmin virolaisia.
Toisen maailmansodan aikana neuvostoarmeija kävi seudulla ankaria taisteluita Leningradia kohti hyökkääviä saksalaisia vastaan. Saksalaismiehityksen aikana suomalaiset siirrettiin Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Myöhemmin vain harvat heistä pääsivät palaamaan kotiseudulleen.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkevat Kirovskin, Namkun, Hatsinan ja Haisevaisin välinen Pietarin eteläinen kehätie A-120, Hatsinan ja Opoljan välinen maantie sekä Namkun, Hatsinan, Veimarin ja Ivangorodin välinen rautatie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Hatsinaan. Voiskovitsan asemalla pysähtyvät Pietarista Ivangorodiin ja Slantsyyn kulkevat paikallisjunat.
Paikallisia elinkeinoja ovat teollisuus, maatalous ja palvelut. Kunnassa toimii lentokonemoottorien korjauspaja, puunjalostuslaitos, teräsbetonitehdas ja muita teollisuuslaitoksia. Maataloutta edustavat Voiskovitsan suurkanala ja kolme yksityistä maatilaa. Osa työvoimasta käy töissä Hatsinassa, naapurikunnissa tai Pietarissa.
Palvelut ovat keskittyneet Voiskovitsan ja Novyi Utšhozin taajamiin. Niihin kuuluu kaksi lastentarhaa ja keskikoulua, taide- ja musiikkikoulut, kulttuuri- ja urheilukeskus ja upseerikerho kirjastoineen sekä kaksi pientä poliklinikkaa.
Aiheesta muualla

Voiskovitsan kunnan sivusto (venäjäksi)
Jaakko Vuorinen

Jaakko Aatos Vuorinen (25. heinäkuuta 1923 Helsinki – 19. helmikuuta 1982 Tampere) oli suomalainen miekkailija.
Miekka-Miehiä edustanut Vuorinen kilpaili miesten kalvan joukkuekilpailussa Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä joukkue karsiutui toisella kierroksella.
Hannu Vuorinen

Hannu Sakari Vuorinen (18. tammikuuta 1959 Helsinki – 19. elokuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen nyrkkeilijä.
Vuorinen osallistui 63,5 kilogramman painoluokassa Los Angelesin kesäolympialaisiin 1984, missä hän sai ensimmäisellä kierroksella lepovuoron ja hävisi toisella kierroksella avausottelunsa pisteillä meksikolaiselle Octavio Roblesille. Suomen mestaruuden Helsingin Tarmoa edustanut Vuorinen voitti vuosina 1983 ja 1984. Vuorinen otteli myös ammattilaisena: vuosina 1988–1990 hän voitti kahdeksasta ottelustaan kuusi, joista neljä tyrmäyksellä, ja yksi ottelu päättyi tasapeliin. Ainoan tappionsa ammattilaisena Vuorinen koki hajaäänituomiolla yhdysvaltalaiselle Darrin Morrisille vuonna 1990. Vuorisen perheeseen kuului vaimo ja kolme lasta. Vuorinen kuoli 57-vuotiaana sydäninfarktiin Helsingissä 19. elokuuta 2016.
Hannu Vuorisen veli Reijo Vuorinen oli nyrkkeilijä, joka edusti Suomea MM-kilpailuissa ja voitti kolme Suomen-mestaruutta.
Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö

Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö (KKES) on yleishyödyllinen suomalainen apurahasäätiö. Säätiön kotipaikka on Joensuu ja toiminta-alue Pohjois-Karjala ja Etelä-Karjala. Säätiö toteuttaa tarkoitustaan myöntämällä apurahoja ja avustuksia Karjalaa käsittelevään tieteelliseen tutkimustoimintaan, muuhun karjalaiseen kulttuuritoimintaan ja pohjoiskarjalaisten nuorten opiskeluun sekä järjestämällä kulttuuritilaisuuksia ja ylläpitämällä perinnelaitoksia ja -kokoelmia. Vuosittain apurahoja myönnetään noin 600 000 euroa.
Hallinto

Säätiön toimisto sijaitsee Joensuussa, osoitteessa Siltakatu 18.  Säätiöllä on toimitusjohtaja, joka on KTM Arttu Taponen. Hallintoneuvoston puheenjohtaja on FM Liisa Ryyppö ja hallituksen puheenjohtaja professori Marjatta Palander. Hallituksen muut jäsenet ovat CEO Ari Mononen, kulttuurijohtaja Anu Talka, professori Matti Tolvanen, hallintojohtaja Tiina Tolvanen, varatuomari Tuomo Vatanen ja hallinto-ja talousjohtaja Outi Örn.
Säätiön kunniajäseniä ovat kauppaneuvos Väinö H. Broman, kanslianeuvos Matti Halonen, Diplomi-insinööri Pentti Immonen ja asessori Timo Nevalainen.
Apurahat ja palkinnot

Tieteen, taiteen ja muun karjalaisen kulttuuritoiminnan apurahat ovat haettavina sähköisesti kerran vuodessa, marraskuussa. Apurahoja myönnetään Karjalaa käsittelevään tieteelliseen tutkimukseen, ammatillisesti harjoitettavaan taiteelliseen työskentelyyn ja muuhun kulttuuritoimintaan Etelä- ja Pohjois-Karjalassa sekä siirtokarjalaisperinteitä vaalivaan toimintaan Suomessa.
Opiskeluapurahat pohjoiskarjalaisille, tutkintoaan yliopistossa, ammattikorkeakoulussa tai ammattiopistossa suorittaville nuorille ja lahjakkaille opiskelijoille ovat sähköisesti haettavina kerran vuodessa, toukokuussa.
Säätiö on perustanut Karelia-kirjallisuuspalkinnon, jonka saaja julkistetaan ensimmäisen kerran tammikuussa 2026.
Perinnerakennukset

Parppeinvaaran runokylä : Karjalainen perinnemaisema, Ilomantsi
Murtovaaran talomuseo: Vaara-asutusmuseo, Valtimo
Olli Tiaisen maja: Leinosenlampi, Ylämylly
Karjalantalo: Joensuu
Omistuksia

KKES:n taloutta hoidetaan konsernina, johon kuuluu säätiön lisäksi yhdeksän tytäryhtiötä. Konsernitaseen loppusumma oli vuoden 2023 tilinpäätöksessä 31 miljoonaa euroa. Pitkäaikaisia velkoja konsernilla oli 3,3 miljoonaa euroa.
Säätiön varallisuus koostuu kiinteistö- ja asunto-osakeyhtiöiden osakkeista, finanssisijoituksista sekä maa- ja metsäalueista.
Aiheesta muualla

Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiön verkkosivut www.kkes.fi.
Aasianmaksaruohot

| Aasianmaksaruohot |
| --- | --- |
 Kaukasianmaksaruohon Tricolor-lajike.
Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Putkilokasvit
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Maksaruohokasvit Crassulaceae
Suku::  Aasianmaksaruohot Phedimus  Raf.
Katso myös
   Aasianmaksaruohot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aasianmaksaruohot (Phedimus) on maksaruohokasveihin kuuluva kasvisuku. Suvussa on 19 lajia, joita kasvaa alkuperäisenä enimmäkseen Aasiassa. Myös Etelä-Euroopassa kasvaa yksi laji (Phedimus stellatus). Tulokaslajeina koristekasveina viljeltyjä aasianmaksaruohoja esiintyy myös Pohjois-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
Lajeja

siperianmaksaruoho (Phedimus aizoon, syn. Sedum aizoon)
pääskynmaksaruoho (Phedimus ellacombeanus, syn. P. ellacombianus, Sedum ellacombianum)
mongolianmaksaruoho (Phedimus hybridus, syn. Sedum hybridum)
kamtsatkanmaksaruoho, kamtšatkanmaksaruoho (Phedimus kamtschaticus, syn. Sedum kamtschaticum)
mantsurianmaksaruoho, mantšurianmaksaruoho (Phedimus middendorffianus (tai middendorfianus), syn. Sedum middendorffianum)
amurinmaksaruoho (Phedimus selskianus, syn. Sedum selskianum)
kaukasianmaksaruoho (Phedimus spurius, syn. Sedum spurium)
persianmaksaruoho (Phedimus stoloniferus, syn. Sedum stoloniferum)
Aasianmaksaruohot on yhdistetty suomenkielisessä kirjallisuudessa maksaruohoihin (Sedum) vielä 2000-luvun alussa.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Aasianmaksaruohot (Phedimus)
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Phedimus
Flora of North America: Phedimus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q310183  Wikispecies: Phedimus  BOLD: 423026  CoL: 6N38  EoL: 2903245  FNA: 124932  FoC: 124932  GBIF: 4200460  GRIN: 20132  iNaturalist: 204221  IPNI: 12218-1  IRMNG: 1097592  ITIS: 894329  NCBI: 91118  Open Tree of Life: 185032  PLANTS: PHEDI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:12218-1  Tropicos: 40006410  VASCAN: 1914  WFO: wfo-4000029159  Laji.fi: MX.4972037
Reijo Vuorinen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 18. kesäkuuta 1959 (ikä 65)
Syntymäpaikka: Hämeenlinna, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 182 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1977 | HPK | – | (3) |
| 1978 | Härmä | 18 | (4) |
| 1979–1980 | HPK | 43 | (14) |
| 1981–1989 | Haka | 206 | (25) |
| 1990 | Kumu | 21 | (1) |
| 1991 | HPK | 20 | (5) |
| 1994 | JanPa | 20 | (2) |
| Yhteensä | Yhteensä | 328 | (51) |
Maajoukkue
| 1976 | Suomi U17 | 1 | (0) |
| 1984–1985 | Suomi U21 | 4 | (0) |
| 1986–1988 | Suomi | 4 | (0) |
Valmennusura
1999: Täysosuma
2002–2004: Pato
2006–2012: Härmä
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Reijo Vuorinen (s. 18. kesäkuuta 1959 Hämeenlinna) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Vuorinen edusti urallaan Hämeenlinnan Pallokerhoa 1977 ja 1979–1980, Hämeenlinnan Härmää 1978, Valkeakosken Haka 1981–1989 ja Kuusankosken Kumua 1990. Hän voitti Hakassa Suomen Cupin 1988. Kaikkiaan Vuorinen pelasi 10 kauden aikana 227 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 26 maalia.
Vuorinen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1986–1988 neljä maaottelua.
Saimi Vuolle

Saimi Matilda Vuolle (o.s. Lehtinen, 13. toukokuuta 1889 Hattula – 27. huhtikuuta 1966) oli suomalainen puvustaja ja näyttelijä. Hän työskenteli Tampereen Työväen Teatterin puvustonhoitajana vuosina 1919–1965, esiintyen myös näyttelijänä. Lisäksi Vuolle teki pieniä rooleja useissa suomalaisissa elokuvissa.
Hänen puolisonsa oli näyttelijä Jalmari Kustaa Vuolle.
Filmografia

Ja alla oli tulinen järvi (1937)
Paimen, piika ja emäntä (1938)
Yrjänän emännän synti (1943)
Pikku-Matti maailmalla (1947)
Isäpappa ja keltanokka (1950)
Pitkäjärveläiset (1951)
Opri (1954)
Poika eli kesäänsä (1955)
Vuokkokalat

| Vuokkokalat |
| --- | --- |
 Vuokkokala (Amphiprion ocellaris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Koralliahvenet Pomacentridae
Alaheimo::  Amphiprioninae
Suku::  Vuokkokalat Amphiprion  Bloch & Schneider, 1801
Katso myös
   Vuokkokalat Wikispeciesissä   Vuokkokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naamiovuokkokala Amphiprion chrysopterus
Satulavuokkokala Amphiprion polymnus
Vuokkokalat (Amphiprion) on koralliahventen heimoon kuuluva meressä elävien kalojen suku. Siihen kuuluu noin kolmekymmentä lajia, joista monia pidetään meriakvaarioissa. Akvaarioharrastuksessa vuokkokalat ryhmitellään värityksen mukaan.
Vuokkokalat ovat pyöreämuotoisia, pystysuuntaan leveäraitaisia. Niiden väreissä on oranssia, valkoista ja mustaa, joskus sinistä ja punaistakin.
Vuokkokalat ovat saaneet nimensä siitä, että ne elävät symbioosissa merivuokon kanssa. Jollakin tavalla vuokkokala on immuuni isäntävuokkonsa polttaville lonkeroille - suojausmenetelmän biologian yksityiskohdat ovat vielä selvittämättä, mutta ne liittynevät vuokon ihoa suojaavaan limakerrokseen. On ehdotettu kahta päähypoteesia: joko vuokkokala saa aineita siirtymään vuokon suojalimasta omaan limakerroksensa hankaamalla itseään vuokon lonkeroita vastaan, tai kalan biokemia on sellainen, että se tuottaa suoja-aineita. On todennäköistä, että molemmilla mekanismeilla on osuutensa asiaan, ehkä jopa siten, että sellaiset lajit, jotka sopeutuvat vain yhteen merivuokkolajiin (esimerkiksi punavuokkokala kuplavuokkoon, käyttävät eri mekanismia kuin sellaiset, jotka voivat valita monesta isäntävuokkolajista (kuten seepravuokkokala)
Vuokkokalat tunnetaan myös siitä, että ne voivat vaihtaa sukupuolta. Vastakuoriutuneet pikkukalat ovat kaikki koiraita. Yhdessä vuokossa elää hallitseva naaras ja koiras ja mahdollisesti joukko pienempiä koiraita. Naaras on kooltaan suurin ja hallitsee kaikkia muita, vahvin koiras rökittää puolestaan nuorempiaan. Jos naaras kuolee, suurin koiras muuttuu naaraaksi.
Akvaarioissa yleisesti pidettyjä lajeja ovat
vuokkokala Amphiprion ocellaris
naamiovuokkokala Amphiprion chrysopterus,
seepravuokkokala Amphiprion clarkii,
punavuokkokala Amphiprion frenatus,
valko-otsavuokkokala Amphiprion leucokranos
kiilavuokkokala Amphiprion percula
nauhavuokkokala Amphiprion sandaracinos
Muita  lajeja ovat
kaarivuokkokala Amphiprion akallopisos
tummavuokkokala Amphiprion allardi
riuttavuokkokala Amphiprion akindynos
keltavuokkokala Amphiprion bicinctus
suruvuokkokala Amphiprion melanopus
sitruunavuokkokala eli malediivienvuokkokala  Amphiprion nigripes
kaulusvuokkokala Amphiprion perideraion
satulavuokkokala Amphiprion polymnus
keltapyrstövuokkokala Amphiprion sebae
Samettivuokkokala  (Premnas biaculeatus) muodostaa oman sukunsa Premnas. Molemmat suvut ovat kuitenkin samassa alaheimossa Amphiprionae.
Aiheesta muualla

Species in the genus Amphiprion. (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q6193348  Wikispecies: Amphiprion  ADW: Amphiprion  AFD: Amphiprion  BOLD: 3571  CoL: 62B66  GBIF: 2357171  iNaturalist: 57742  ITIS: 170137  NCBI: 80969  Open Tree of Life: 100404  uBio: 4450566  WoRMS: 205723
Tuula Vuotila

Tuula Margaretha Vuotila (s. 16. huhtikuuta 1949 Pietarsaari) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1960-luvun jälkipuoliskolla SM-mitaleja kuulantyönnössä. Hän edusti Suomea myös maaotteluissa. Kotimaassa hän edusti vuoteen 1968 IF Drottia, kaksi seuraavaa vuotta Alavuden Urheilijoita ja sen jälkeen Helsingin Kisa-Veikkoja.
Vuotila saavutti kuulantyönnössä Kalevan kisoissa hopeaa vuosina 1966 ja 1967 sekä pronssia vuonna 1969. Hän sijoittui Kalevan kisoissa neljänneksi vuonna 1968 ja viidenneksi vuonna 1965. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuonna 1967. Hän edusti Suomea neljässä maaottelussa vuosina 1966–1967, muun muassa molempien vuosien Ruotsi-maaottelussa.
Vuotilan kuulantyöntöennätys oli 13,32 m, jonka hän teki Purmossa elokuussa 1968.
Vuoden tekstiilitaiteilija

Vuoden tekstiilitaiteilija on Tekstiilitaiteilijat Texo ry:n vuodesta 1981 alkaen jakama tunnustuspalkinto ansioituneelle tekstiilitaiteilijalle. Palkinto myönnetään tunnustuksena ammatillisesti ja taiteellisesti korkeatasoisesta työstä.
Vuoden tekstiilitaiteilijaksi valitut

| --- | --- |
 1981: Helena Halvari  1982: Anneli Airikka-Lammi  1983: Eva Anttila  1984: Irma Kukkasjärvi  1985: Kaarina Berglund  1986: Kirsti Rantanen  1987: Maija Arela  1988: Raili ja Juhani Konttinen  1989: Airi Snellman-Hänninen  1990: Laila Leppänen  1991: Lea Eskola  1992: Ulla-Maija Vikman  1993: Sirkka Könönen  1994: Maisa Tikkanen  1995: Anna-Maija Arras  1996: Maija Lavonen ja Ulla Pohjola  1997: Helena Hyvönen  1998: Soili Arha  1999: Outi Tuominen-Mäkinen  2000: Inka Kivalo  2001: Ritva Puotila :  2002: Maija Pellonpää-Forss  2003: Merja Winqvist  2004: Agneta Hobin  2005: Kaarina Kellomäki  2006: Outi Martikainen  2007: Niran Baibulat  2008: Kristiina Wiherheimo  2009: Virpi Vesanen-Laukkanen  2010: Aino Kajaniemi  2011: Heli Tuori-Luutonen  2012: Elina Helenius  2013: Maiju Ahlgrén  2014: Maarit Salolainen  2015: Katri Haahti  2016: Pirjo Kääriäinen  2017: Nina Nisonen  2018: Johanna Gullichsen  2019: Merja Keskinen  2020: Raija Jokinen  2021: Erja Hirvi  2022: Riitta Turunen  2023: Laura Isoniemi
Aiheesta muualla

Tekstiilitaiteilijat Texo ry:n sivusto
Jouko Vuorela

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 26. heinäkuuta 1963 (ikä 61)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: laitapuolustaja/hyökkääjä
Pituus: 178 cm
Junioriseurat
: KontU
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1982–1987 | KontU | 39 | (13) |
| 1988–1993 | HJK | 145 | (14) |
| 1993 | → VanPa (laina) | 1 | (0) |
| 1994 | FinnPa | 24 | (0) |
| 1995 | FC Kontu | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 210 | (27) |
Maajoukkue
| 1986–1989 | Suomi U21 | 10 | (6) |
| 1987–1992 | Suomi | 16 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jouko Antero Vuorela (s. 26. heinäkuuta 1963 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän pelasi laitapuolustajana ja hyökkääjänä. Vuorela on Kontulan Urheilijoiden kasvatteja.
Vuorela pelasi Veikkausliigassa ja sitä edeltävässä mestaruussarjassa vuosina 1988–1994 yhteensä 169 ottelua tehden niissä 14 maalia. Mestaruussarjassa ja liigassa hän edusti Helsingin Jalkapalloklubia, jonka joukkueeseen hän nousi 23-vuotiaana. Viimeisen liigakautensa hän pelasi Finnairin Palloilijoissa, josta hän siirtyi takaisin kasvattajaseuraansa.
Vuorela voitti HJK:n riveissä Suomen mestaruuden vuosina 1988, 1990 ja 1992. Lisäksi hän saavutti SM-pronssia vuonna 1993.  Vuonna 1993 hän saavutti myös Suomen Cupin voiton. Hän edusti Suomen jalkapallomaajoukkuetta 16 A-maaottelussa.
Huomiot

↑  Ottelumäärät puuttuvat II ja III divisioonasta 1982–1985. Vuorela teki kausilla yhteensä 56 maalia.
Vuonninen

| Vuonninen Войница, Voinitsa Vuonnini |
| --- | --- |
 Vuonninen
 Koordinaatit: 65°10′44″N, 30°18′11″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kalevalan piiri
Kunta:  Luusalmi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  asutus
Väkiluku (2013):  19
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuonnisen kalteva vesitorni vuonna 1996.
Vuonninen (ven. Во́йница, Voinitsa; karjalaksi Vuonnini) on asutus Karjalan tasavallan Kalevalan piirin Luusalmen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ylä-Kuittijärven luoteisrannalla 110 kilometriä Luusalmesta länteen. Paikkakunnalla on 19 asukasta (vuonna 2013).
Vuonnisen kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1679. Sen neljässä talossa asui tuolloin kymmenen aikuista miestä. Latvajärven ohella Vuonnista pidetään Vienan Karjalan merkittävimpänä runokylänä. Sen tunnetuimmat runonlaulajat olivat Ontrei Malinen ja Vaassila Kieleväinen, jotka Elias Lönnrot tapasi ensimmäisen kerran vuonna 1833. Määrällisesti eniten suullista kansanperinnettä on tallennettu 1900-luvulla eläneeltä Anni Lehtoselta.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Vuonninen muodosti lähikylineen Vuokkiniemen volostiin kuuluneen kyläkunnan. Keskuskylän lisäksi se käsitti Aajuolahden (ven. Ajguba), Kaamotin (Kamot), Korpijärven (Korpiozero), Korpivaaran (Korpivara), Kuotkuon (Kuotku), Lonkan (Longa), Oinasniemen (Oinašnijemi) ja Puaššuaren uudiskylät. Vuonna 1905 niissä oli yli 800 asukasta. Vuonnisen kylässä oli 76 taloa, kirkko, koulu ja 507 asukasta.
Neuvostoaikana perustettiin Uhtuan piirin Vuonnisen kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Aajuolahti, Korpijärvi sekä Lonkan ja Vuonnisen metsätyömaat. Vuonna 1926 niissä oli yli 600, mutta vuonna 1933 enää reilut 400 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Vuonnisen kylässä oli vuonna 1933 vain 76 asukasta. Sen kylänosia olivat Riikolanniemi, Teppananniemi, Tervasenlahti, Tšärkkälänlahti ja Vaarala.
Vuonnisen kautta kulkee Uhtuan ja Suomen rajan välinen maantie, josta haarautuu tie Vuokkiniemelle ja Kostamukseen. Sieltä on linja-autoyhteydet Uhtualle ja Kostamukseen. Paikkakunnalla toimii kauppa, kahvila, hotelli ja muita matkailupalveluja. Sen nähtävyyksiin kuuluu Martti Aihan tekemä Vaassila Kieleväisen muistomerkki.
Aiheesta muualla

Vuonnisen kylälle ja matkailulle omistettu sivusto
Volketswil

| Volketswil |
| --- | --- |
 Kuvan keskellä Volketswil, etualalla Schwerzenbach.
 vaakuna

 Volketswil
 Koordinaatit: 47°23′N, 8°41′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zürich
Hallintoalue (Bezirk):  Usterin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  14,01 km²
Korkeus:  441–578 m
Väkiluku (31.12.2017)  (vakinaiset asukkaat):  18 693
 – Väestötiheys:  1 334 as./km²
 
 www.volketswil.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Volketswil on kaupunki Koillis-Sveitsissä Zürichin kantonissa. Siellä on vajaat 19 000 asukasta.
Sijainti

Volketswil sijaitsee Greifenseen pohjoispuolella kumpuilevassa Mittellandissa kymmenkunta kilometriä Zürichistä itään ja viitisentoista kilometriä Winterthurista etelään.
Liikenne

Moottoritie A53 kulkee Volketswilin poikki. Schwerzenbachin rautatieasema sijaitsee Volketswilin lounaisrajalla, Zürich–Wetzikon-radan varrella. Schwerzenbach kuuluu Zürichin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Zürich) ja SBB:n S9- ja S14-junat pysähtyvät siellä.
Muuta

Dübendorfin lentokenttä sijaitsee osittain Volketswilin alueella.
Aiheesta muualla

Müller, Ueli: Volketswil (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  19.9.2017. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volketswil Wikimedia Commonsissa
| n k Zürichin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (162 kpl, 1.1.2019–)
 Affoltern: Aeugst am Albis • Affoltern am Albis • Bonstetten • Hausen am Albis • Hedingen • Kappel am Albis • Knonau • Maschwanden • Mettmenstetten • Obfelden • Ottenbach • Rifferswil • Stallikon • Wettswil-am-Albis
 Andelfingen: Adlikon • Andelfingen • Benken • Berg am Irchel • Buch am Irchel • Dachsen • Dorf • Feuerthalen  • Flaach • Flurlingen • Henggart • Humlikon • Kleinandelfingen • Laufen-Uhwiesen • Marthalen • Ossingen •  Rheinau • Stammheim • Thalheim an der Thur • Trüllikon • Truttikon • Volken
 Bülach: Bachenbülach • Bassersdorf • Bülach • Dietlikon • Eglisau • Embrach • Freienstein-Teufen • Glattfelden • Hochfelden • Höri • Hüntwangen • Kloten • Lufingen • Nürensdorf • Oberembrach • Opfikon • Rafz • Rorbas • Wallisellen • Wasterkingen •  Wil • Winkel
 Dielsdorf: Bachs • Boppelsen •  Buchs • Dällikon • Dänikon • Dielsdorf • Hüttikon • Neerach • Niederglatt • Niederhasli • Niederweningen • Oberglatt • Oberweningen • Otelfingen • Regensberg • Regensdorf • Rümlang • Schleinikon • Schöfflisdorf • Stadel  • Steinmaur • Weiach
 Dietikon: Aesch • Birmensdorf • Dietikon • Geroldswil • Oberengstringen • Oetwil an der Limmat • Schlieren • Uitikon • Unterengstringen • Urdorf • Weiningen
 Hinwil: Bäretswil • Bubikon • Dürnten • Fischenthal • Gossau • Grüningen • Hinwil • Rüti • Seegräben • Wald • Wetzikon
 Horgen: Adliswil • Horgen •  Kilchberg • Langnau am Albis • Oberrieden • Richterswil • Rüschlikon • Thalwil • Wädenswil
 Meilen: Erlenbach • Herrliberg • Hombrechtikon • Küsnacht • Männedorf • Meilen • Oetwil am See • Stäfa • Uetikon am See • Zollikon • Zumikon
 Pfäffikon: Bauma • Fehraltorf • Hittnau • Illnau-Effretikon •  Lindau • Pfäffikon • Russikon • Weisslingen • Wila • Wildberg
 Uster: Dübendorf •  Egg • Fällanden • Greifensee • Maur • Mönchaltorf • Schwerzenbach • Uster • Volketswil • Wangen-Brüttisellen
 Winterthur: Altikon • Brütten • Dägerlen • Dättlikon • Dinhard • Elgg • Ellikon an der Thur • Elsau • Hagenbuch • Hettlingen • Hofstetten • Neftenbach • Pfungen • Rickenbach • Schlatt • Seuzach • Turbenthal • Wiesendangen • Winterthur • Zell
 Zürich: Zürich
Vårdön vaakuna

Vårdön vaakuna
Vårdön vaakuna on Vårdön kunnan tunnus. Vaakunan aihe, kartio eli vartiotuli, viittaa kunnan nimeen, joka juontaa juurensa muinaisruotsin sanaan vardher tarkoittaen vahtia, vartiota tai vartijaa. Vartiotulia on entisaikaan sytytetty Vårdön Kasbergillä sekä varoittamaan vaarasta että ohjaamaan merenkulkijoita.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä hopeinen kartio, jossa kulta-punainen liekki.” Vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer, ja Vårdön kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 29. joulukuuta 1947. Ahvenanmaan maakuntahallitus vahvisti vaakunan käyttöön 20. helmikuuta 1952.
Vyöhykeorakas

| Vyöhykeorakas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Thelephorales
Heimo::  Bankeraceae
Suku::  Nahkaorakkaat Hydnellum
Laji::  concrescens
Kaksiosainen nimi
 Hydnellum concrescens  (Persoon) Banker 
Katso myös
   Vyöhykeorakas Wikispeciesissä   Vyöhykeorakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vyöhykeorakas (Hydnellum concrescens) on nahkaorakkaisiin kuuluva sieni, joka kasvaa yleensä kosteissa havumetsissä karikkeenlahottajana. Sen itiöemä on ruskea, reunasta vaaleampi, usein kiiltäväkin, ja yläpinnalla on sekä sisäkkäisiä vyöhykkeitä että säteittäisiä juomuja. Alapinta on suunnilleen samanvärinen, samoin hoikahko jalka. Piikit ovat hentoja ja ulottuvat johteisesti jalkaan. Itiöemän muoto on epäsäännöllisen suppilomainen, ja kasvaa päällekkäin ja limittäin toisten itiöemien kanssa. Malto on pehmeää eikä maussa ole karvautta. Haju on ominainen, seetripuumainen. Laji ei ole ruokasieni.
Vyöhykeorakasesiintymä Sotkamossa.