stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jari Ojala
Julkaisut

Tieteelliset julkaisut
Kirjat:
Jari Ojala: Tuhannen purjelaivan kaupunki: Kokkolan purjemerenkulun historia. Keski-Pohjanmaan säätiö 1996.
Jari Ojala: Ihminen erämaassa — Peuran polun kulkijoiden 8000-vuotinen taival. Metsähallitus 1996.
Juha-Antti Lamberg ja Jari Ojala (toim.): Uusi institutionaalinen taloushistoria: johdanto tutkimukseen. Atena 1997.
Anssi Halmesvirta, Jari Ojala, Heikki Roiko-Jokela ja Kustaa H.J. Vilkuna: Historian sanakirja. Gummerus 1997/2007.
Jari Ojala: Tehokasta liiketoimintaa Pohjanmaan pikkukaupungeissa: purjemerenkulun kannattavuus ja tuottavuus 1700-1800-luvulla (väitöskirja). Suomen Historiallinen Seura 1999.
Juha Näsi, Juha-Antti Lamberg, Jari Ojala ja Pasi Sajasalo: Metsäteollisuusyritysten strategiset kehityspolut: kilpailu, keskittyminen ja kasvu pitkällä aikavälillä. Tekes 2001.
Kustaa H. J. Vilkuna, Ilkka Nummela, Jari Ojala, Petri Karonen ja Kalevi Ahonen (toim.): Toivon historia: Toivo Nygårdille omistettu juhlakirja. Jyväskylän yliopisto 2003.
Jari Eloranta ja Jari Ojala (toim.): East-West trade and the Cold War. Jyväskylän yliopisto 2005.
Jari Ojala ja Turo Uskali (toim.): Mediajättien aika: uusia heikkoja signaaleja etsimässä. Inforviestintä 2005.
Juha-Antti Lamberg, Juha Näsi, Jari Ojala ja Pasi Sajasalo (toim.): The evolution of competitive strategies in global forestry industries: comparative perspectives. Springer 2006.
Jari Ojala, Jari Eloranta ja Jukka Jalava (toim.): The road to prosperity: an economic history of Finland. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2006.
Helena Kaksonen, Jari Ojala ja Matti Rautiainen: Lukiolaisen EU-kurssi. WSOY oppimateriaalit 2006.
Jukka Jalava, Jari Eloranta ja Jari Ojala (toim.): Muutoksen merkit: kvantitatiivisia perspektiivejä Suomen taloushistoriaan. Tilastokeskus 2007.
Leos Müller ja Jari Ojala (toim.): Information flows: new approaches in the historical study of business information. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2007.
Jari Ojala, Jari Eloranta ja Heikki Roiko-Jokela (toim.): Monelta kantilta: Ilkka Nummelalle omistettu juhlakirja. Jyväskylän yliopisto 2010.
Juha-Antti Lamberg, Jari Ojala, Mirva Peltoniemi ja Timo Särkkä (toim.): The Evolution of Global Paper Industry 1800–2050 A Comparative Analysis. Springer 2012.
Yasushi Tanaka, Toshiaki Tamaki, Jari Ojala ja Jari Eloranta (toim.): Comparing Post-War Japanese and Finnish Economies and Societies: Longitudinal perspectives. Routledge 2015.
Jaana Laine, Susanna Fellman, Matti Hannikainen ja Jari Ojala (toim.): Vaurastumisen vuodet: Suomen taloushistoria teollistumisen jälkeen.
Jari Ojala ja Juha Äystö: Päijänteellä: Jyväskylän Veneseura ja sen edeltäjät. Jyväskylän Veneseura 2021.
Anu Koivunen, Jari Ojala ja Janne Holmén (toim.): The Nordic Economic, Social and Political Model: Challenges in the 21st Century. Routledge 2021.
Riikka Pirkkalainen

Riikka Katja Marjaana Pirkkalainen (s. 1979) on suomalainen poliitikko. Hän toimi vuosina 2018–2023 keskustan puoluesihteerinä. Pirkkalainen voitti vuoden 2018 puoluekokouksessa vastaehdokkaansa Jirka Hakalan äänin 1 562–532. Hän oli pyrkinyt puoluesihteeriksi jo kaksi vuotta aiemmin, jolloin valituksi tuli Jouni Ovaska.
Pirkkalainen aloitti työn Kainuun maakuntajohtajana vuoden 2024 alussa.
Ura

Ennen valintaansa puoluesihteeriksi Pirkkalainen työskenteli tammikuusta 2017 perhe- ja peruspalveluministerin erityisavustajana, ensin Juha Rehulan ja ministerivaihdoksen jälkeen Annika Saarikon. Hän on työskennellyt myös eduskunta-avustajana vuosina 2007–2009 ja 2014–2017 sekä europarlamentaarikko Riikka Pakarisen avustajana vuosina 2009–2014.
Pirkkalainen on ollut Iisalmen kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2013. Vuoden 2021 kuntavaaleissa hän sai Iisalmen toiseksi eniten ääniä saaden yhteensä 251 ääntä.
Puolueensa sisällä hän on ollut sekä hallituksen että valtuuston jäsen. Vuosina 2012–2014 hän oli keskustan Pohjois-Savon piirin puheenjohtaja.
Pirkkalainen on koulutukseltaan filosofian maisteri luonnontieteistä. Poliittisten tehtävien lisäksi hän on työskennellyt lääketieteen tutkijana Kuopion yliopistossa ja Kuopion yliopistollisessa sairaalassa vuosina 2004–2006 sekä projektipäällikkönä Luonnontieteiden Akateemisten Liitossa vuosina 2013–2014.
Yksityiselämä

Pirkkalaisen puoliso on keskustan Pohjois-Karjalan piirin pitkäaikainen toiminnanjohtaja, puoluesihteeriehdokkaana vuonna 2012 ollut Antti Varis. Hänellä on yksi lapsi, poika.
Sudan olympialaisissa

Sudan osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Roomassa 1960 ja on ollut mukana kaikissa kesäolympialaisissa Los Angelesista 1984 lähtien. Talvikisoihin valtio ei ole osallistunut.
Sudanin ainoa olympiamitalisti on keskimatkojen juoksija Ismail Ahmed Ismail, joka sai hopeaa miesten 800 metrin juoksussa Pekingissä 2008. Hän oli sijoittunut samalla matkalla kahdeksanneksi Ateenan kisoissa 2004. Pistesijalle, eli kahdeksan parhaan joukkoon, ovat yltäneet myös Omer Khalifa, kahdeksas miesten 1 500 metrin juoksussa Los Angelesissa 1984, kuubalaissyntyinen Yamilé Aldama, viides naisten kolmiloikassa Ateenassa 2004, sekä Abubaker Kaki, seitsemäs 800 metrin juoksussa Lontoossa 2012.
Mitalit lajeittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä | Sija |
|  Yleisurheilu | 0 | 1 | 0 | 1 | 86 |
| Yhteensä | 0 | 1 | 0 | 1 | 131 |
Lähteet:
Mitalit olympialaisittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Olympialaiset | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä | Sija |
1960  1960 Rooma: 0
1968  1968 Mexico City: 0
1972  1972 München: 0
1984  1984 Los Angeles: 0
1988  1988 Soul: 0
1992  1992 Barcelona: 0
1996  1996 Atlanta: 0
2000  2000 Sydney: 0
2004  2004 Ateena: 0
| 2008  2008 Peking | 0 | 1 | 0 | 1 | 73 |
2012  2012 Lontoo: 0
2016  2016 Rio de Janeiro: 0
2020  2020 Tokio: 0
| Yhteensä | 0 | 1 | 0 | 1 | 131 |
Lähteet:
Olympiamitalistit

| Mitali | Nimi | Vuosi | Laji | Tapahtuma |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 Hopeaa | Ismail Ahmed Ismail | 2008  2008 Peking |  Yleisurheilu | Miesten 800 m |
Lähteet:
Bygdøyn kirkko

| Bygdøyn kirkko Bygdøy kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2011.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1968
Suunnittelija:  Finn Bryn
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Bygdøyn kirkko (norj. Bygdøy kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilinen pitkäkirkko vuodelta 1977.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bygdøyn kirkko Wikimedia Commonsissa
Bølerin kirkko

| Bølerin kirkko Bøler kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2018.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  2011
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  360
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Bølerin kirkko (norj. Bøler kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 2011.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bølerin kirkko Wikimedia Commonsissa
Paa skaaks tässä!

| Paa skaaks tässä! Pekka Myllykoski ja Jytäjemmarit |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Äänitetty : 2004–2005
 Julkaistu: 2005
 Tyylilaji: ska
 Levy-yhtiö: Äänimaisema Oy
PM&JJ:n muut singlet
|   | Paa skaaks tässä! 2005 | Minä ja Mårtenson 2007 |
Paa skaaks tässä! on Pekka Myllykoski ja Jytäjemmarit -yhtyeen "ska-single" vuodelta 2005. Single sisältää yhtyeen itsensä tekemän nimikappaleen lisäksi ska-version Juice Leskisen "3.30" -hitistä.
Alun perin singlen piti ilmestyä vapuksi 2005, mutta julkaisua siirrettiin saman vuoden marraskuulle. Singlen mukana sai Viekää minut baariin taas... -lautapelin.
Kappaleet

Paa skaaks tässä! (Säv./sov. Antero Gustafsson, san. Marko Aho, Antero Gustafsson, Pekka Myllykoski)
3.30 (Säv./san. Juice Leskinen, sov. Jytäjemmarit)
Kokoonpano

Pekka Myllykoski – laulu
Marko Aho – kitara, laulu
Antero Gustafsson – bassokitara, laulu
Petri Vainio – klarinetti, saksofoni
Jari "Kepa" Kettunen – rummut
Aiheesta muualla

Singlen esittely[vanhentunut linkki]
Nimikappaleen sanat[vanhentunut linkki]
Owen Roe O’Neill

Owen Roe O’Neill, piirros vuodelta 1879.
Owen Roe O’Neill (n. 1580 – 6. marraskuuta 1649) oli irlantilainen aatelisherra, joka johti 1640-luvulla suurta kapinaa Englannin ylivaltaa vastaan.
Owen Roe O’Neill kuului vanhaan O’Neillin ylimyssukuun, joka oli vaikuttanut varsinkin Ulsterin alueella vuosisatojen ajan. Hän oli kuuluisan kapinajohtaja Hugh O’Neillin veljenpoika. Hän palveli 30 vuotta Espanjan armeijassa, kunnes palasi kotimaahansa Englannin sisällissodan aikana. Ulsterissa oli puhjennut lokakuussa 1641 katolisten kansannousu, joka suuntautui alueelle edellisten vuosikymmenten aikana asettuneita englantilais- ja skotlantilaistaustaisia maanomistajia vastaan. Seuraavana vuonna Irlannin katoliset järjestäytyivät ja perustivat niin sanotun Kilkennyn konfederaation. Owen Roe O’Neill saapui paikalle heinäkuun 1642 lopussa, jolloin Sir Phelim O’Neill luovutti hänelle ylipäällikkyyden pohjoisessa Irlannissa. Hän joutui kuitenkin pian kiistoihin muiden konfederaation johtajien kanssa. O’Neillin tavoitteena oli palauttaa Irlannin itsenäisyys säilyttämällä muodollinen uskollisuus Englannin kuninkaalle, kun taas monet muut konfederaation johtajista tavoittelivat Irlannille omaa perustuslakia ja uskonnonvapauden turvaamista Englannin kruunun alaisuudessa. O’Neillin kuuluisin voitto oli Englannin liittolaisena toimineen skottilaisen kenraali Robert Monron joukkojen lyöminen Benburbin taistelussa 5. kesäkuuta 1646. Yhdessä paavin lähettilään Rinuccinin kanssa O’Neill painosti konfederaation kumoamaan Englannin kanssa tehdyn rauhansopimuksen. Konfederaation oli lopulta liittouduttava Englannin rojalistien kanssa keropäitä vastaan.
O’Neill kuoli muutamaa kuukautta sen jälkeen, kun Oliver Cromwellin joukot olivat nousseet maihin Irlannissa vuonna 1649. Cromwell alisti muutamassa vuodessa koko Irlannin valtaansa.
Erik Cainberg

Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa 
 opiskelleita suomalaisia
Johan Jacob Ahrenberg, Anton Wilhelm Arppe, Charles Bassi, Johan Zacharias Blackstadius, Edla Blommér, Erik Cainberg*, Theodor Decker, Robert Wilhelm Ekman*, Erik Enroth, Gustaf Wilhelm Finnberg, Johan Erik Hedberg, Johan Gustav Hedman, Gustaf Erik Hedman, Theodor Höijer, Karl Emanuel Jansson, Johan Knutson, Unto Koistinen, Helmi Kuusi, Aleksander Lauréus*, Johan Erik Lindh, Frans Wilhelm Lüchow, Erik Johan Löfgren, Karl Peter Mazér, Hjalmar Munsterhjelm, Martti Mäki, Victorine Nordenswan, Johan Oldenburg, Antero Olin, Erik Palmstedt, Jacob Rijf, Mathilda Rotkirch, Carl Axel Setterberg, Carl Eneas Sjöstrand, Frans Sjöström, Anita Snellman, Erland Stenberg, Johan Henrik Strömer, Emanuel Thelning, Isak Wacklin, Ferdinand von Wright, Magnus von Wright, Wilhelm von Wright 
 * agré
Erik Cainberg, Jacob Rijf, 1799.
Erik Cainberg (alk. Kaino; 9. huhtikuuta 1771 Alaveteli – 31. maaliskuuta 1816 Turku) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänet tunnetaan ennen kaikkea veistämistään Turun akatemiatalon juhlasalin reliefeistä, jotka kuvaavat Suomen sivistyshistorian käännekohtia. Cainbergia pidetään Suomen ensimmäisenä nykyaikaisena kuvanveistäjänä, vaikka useimmat hänen töistään ovat vuosien saatossa kadonneet.
Elämäkerta

Cainbergin vanhemmat olivat Erik Matinpoika ja Anna Eerikintytär Kaino-Wirkkala. Isän sukunimi on jäänyt tuntemattomaksi, mutta tämän tiedetään olleen Savosta.
Cainberg opiskeli Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa (Kungliga Akademien för de Fria Konsterna) Tukholmassa vuosina 1789–1816. Hänen on oletettu saapuneen taideakatemiaan äitinsä sukulaisen, kirkonrakentaja Jacob Rijfin avulla. Vuosina 1793–1797 Cainberg oli Tukholmassa kuvanveistäjä Johan Tobias Sergelin yksityisoppilaana ja avustajana veistäen marmoriin Sergelin muovaileman H. G. Porthanin patsaan, joka oli tilattu Turun akatemian kirjastoon. Cainberg sai taideakatemian ensimmäisen mitalin vuosina 1796 ja 1797. Hän kävi vuonna 1802 Roomassa, missä innostui uusklassismista.
Cainbergin päätyö on Turun akatemian juhlasaliin tehty kuuden kipsireliefin sarja. Veistosten aiheet oli suunniteltu jo vuosia etukäteen, kun Sergel lähetti hänet vuonna 1813 Turkuun toteuttamaan työtä. Kokonaisuuden nimeksi oli päätetty Upplysningens och vetenskapernas fortgång i Finland ("Valistuksen ja tieteiden edistys Suomessa") ja reliefit esittivät Suomen historian tapahtumia. Cainberg valmisti reliefit vuosina 1814–1816. Ne jäivät hänen viimeiseksi työkseen.
Reliefien aiheet ovat seuraavat:
Väinämöinen soittaa kannelta
Pyhä Henrik kastaa suomalaisia Räntämäellä
Kustaa Vaasa ja prinssi Juhana vastaanottavat Agricolalta raamatun suomennoksen
Kristiina-kuningatar allekirjoittaa yliopiston perustamiskirjan
Yliopiston peruskiven laskeminen
Aleksanteri I käynnillä Keisarillisessa Turun Akatemiassa
Vuonna 1814 valmistunut Väinämöinen soittaa kannelta on ensimmäinen tunnettu Väinämöisen kuva. Se on samalla ensimmäinen Kalevala-aiheinen teos Suomen taiteen historiassa. Reliefi syntyi huomattavasti ennen Kalevala-eeposta, eikä kuvanveistäjällä ollut minkäänlaista Väinämöisen kuvaa mallinaan.
Kalevala-teoksia lukuun ottamatta jälkimaailman arviot Cainbergin tuotannon taiteellisesta arvosta ovat olleet pääosin vähätteleviä. Akatemiatalon reliefisarja on kuitenkin esimerkki aikansa taideihanteista. Kiinnostus Cainbergin työtä kohtaan oli suurimillaan 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Nykyään hänen teoksiaan on Ateneumin taidemuseossa ja Ruotsissa Gripsholmin linnassa.
Palkinnot ja tunnustukset

Akatemian I mitali 1796, 1797,
Kuninkaallisen taideakatemian agré 1798.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erik Cainberg Wikimedia Commonsissa
Erik Cainberg (ruotsiksi) Svenskt biografiskt lexikon
Kaarina Pöykkö: Erik Cainberg ja hänen reliefisarjansa Turun vanhassa akatemiatalossa, Jyväskylä studies in the arts; 36 Jyväskylän yliopisto, 1991 .
Immanuel Alm
Johan Alm
Helena Arnell
Johan Backman
Jonas Bergman
Johan Zacharias Blackstadius
Edla Blommér
Elias Brenner
Erik Cainberg
Margareta Capsia
Wilhelm Maximilian Carpelan
Auguste Joseph Desarnod
Robert Wilhelm Ekman
Samuel Elmgren
Gustaf Wilhelm Finnberg
Lennart Forstén
Lars Gallenius
Johan Georg Geitel
Berndt Godenhjelm
Emanuel Granberg
Johan Hedberg
Johan Gustav Hedman
Pietari Henrikinpoika
Adolf Hårdh
Johan Knutson
Pehr Adolf Kruskopf
Claes Lang (vanhempi)
Petter Lang
Aleksander Lauréus
Johan Lefrén
Thomas Joachim Legler
Liedon mestari
Johan Erik Lindh
Gustaf Lucander
Charlotta Malm-Reuterholm
Karl Peter Mazér
Erik Wilhelm le Moine
Abraham Myra
Didrik Möllerum
Mathilda Rotkirch
Nils Schillmark
Johan Strömer
Johan Stålbom
Gabriel Gotthard Sweidel
Carl Gustaf Söderstrand
Emanuel Thelning
Ulrik Thersner
Mikael Toppelius
Isak Wacklin
Erik Westzynthius (nuorempi)
Erik Westzynthius (vanhempi)
Magnus von Wright
Wilhelm von Wright
Väinämöinen soittaa kanteletta, Erik Cainbergin reliefi Turun Akatemiatalon seinällä vuodelta 1814, jota pidetään ensimmäisenä kuvana Väinämöisestä
Ellingsrudin kirkko

| Ellingsrudin kirkko Ellingsrud kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2023.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1981
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  550
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ellingsrudin kirkko (norj. Ellingsrud kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilikirkko vuodelta 1981.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ellingsrudin kirkko Wikimedia Commonsissa
Furusetin kirkko (Oslo)

| Furusetin kirkko Furuset kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2024.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1980
Suunnittelija:  Harald Hille
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  600
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Furusetin kirkko (norj. Furuset kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilikirkko vuodelta 1980.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Furusetin kirkko (Oslo) Wikimedia Commonsissa
Ulf Pilgaard

Ulf Pilgaard (2015)
Ulf Pilgaard (15. marraskuuta 1940 – 28. lokakuuta 2024) oli tanskalainen näyttelijä. Hän oli papin poika ja opiskeli itse teologiaa ennen siirtymistään näyttelemiseen. Hän sai Bodil- ja Robert-palkinnot pääroolistaan elokuvassa Farligt venskab (1995). Hän on ollut mukana Cirkusrevyenissä vuosikymmeniä.  Pilgaard juhlii 40. kauttaan Cirkusrevyenissä kesällä 2021. Hän kuoli maanantaina 28. lokakuuta 2024.
Elokuvia

Olsen-banden (1968)
Giv Gud en chance om søndagen (1970)
Lenin, din gavtyv (1972)
Solstik på badehotellet (1973)
19 punaista ruusua (1974)
Mafiaen, det er osse mig! (1974)
Pas på ryggen, professor (1977)
Fængslende feriedage (1978)
Yövahti (1994)
Farligt venskab (1995)
Rakastan sinua ikuisesti (2002)
Arven (2003)
Rembrandt (2003)
Kolmas valta (2004)
Aiheesta muualla

Ulf Pilgaard Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ulf Pilgaard
Käännös suomeksi
Judith Heumann

| Judith Heumann |
| --- | --- |
 Judith Heumann Tokion matkallaan joulukuussa 2014.
Apulaissihteeri, Yhdysvaltain opetusministeriön erityisopetus ja kuntoutuspalvelu
 1993–2001  
Presidentti:  Clinton
Vammais- ja kehitystyöneuvonantaja, Maailmanpankki
 2002–2006  
Erityisneuvonantaja, Yhdysvaltain ulkoministeriö
Presidentti:  Obama
Henkilötiedot
Koko nimi:  Judith Ellen Heumann
Syntynyt: 1947-12-1818. joulukuuta 1947 Philadelphia, Yhdysvallat
Kuollut: 4. maaliskuuta 2023 (75 vuotta) Washington D.C., Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvaltalainen
Aiheesta muualla
judithheumann.com
Judith Ellen Heumann (18. joulukuuta 1947 Philadelphia – 4. maaliskuuta 2023 Washington D.C.) oli yhdysvaltalainen ihmisoikeusaktivisti ja kansainvälisen vammaisliikkeen edellä kävijöitä.
Lapsuus ja koulutus

Heumann syntyi Philadelphiassa juutalaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa, Werner ja Ilse Heumann, olivat muuttaneet Saksasta 1930-luvulla. Hänen isovanhempansa kuolivat natsien keskitysleirillä. Hän sairasti polion puolitoistavuotiaana.
Hän valmistui Long Islandin yliopistosta  vuonna 1969. Vuonna 1970 New Yorkin opetuslautakunta ei myöntänyt hänelle opettajan oikeuksia, koska hän oli riski tulipalon syttyessä. Hän haastoi lautakunnan oikeuteen, mutta New Yorkin kaupunki sopi asian ilman oikeuskäsittelyä. Hänestä tuli kaupungin ensimmäinen pyörätuolia käyttävä ala-asteen opettaja.
Poliittinen työ ja vaikuttamistyö > Järjestötyö

Hän oli vuonna 1970 perustetun Toiminnalliset vammaiset (Disabled in Action) yhdistyksen perustajajäsen. Se järjesti vuonna 1972 Heumannin johdolla näyttävän mielenosoituksen katkaisemalla Madison Avenuen istumalakolla. Protesti oli sitä vastaan, että presidentti Nixon ei vahvistanut kuntoutuslakia.
Heumann toimi Berkleyn Itsenäisen elämän keskuksen apulaisjohtajana vuosina 1975–1982. Sinä aikana eniten julkisuutta saanut vaikuttamistyö oli vuonna 1977 San Franciscon hallintorakennuksen edessä toteutettu 28 päivää kestänyt istumalakko. Tavoitteena oli saada kuntoutuslain 504 pykälän muutokset vahvistettua.
Heumann oli perustamassa vuonna 1983 Maailman vammaisinstituuttia. Hän toimi sen apulaisjohtajana vuoteen 1993 asti.
Poliittinen työ ja vaikuttamistyö > Viranomaistehtävät

Heumann toimi vuosina 1993–2001 presidentti Bill Clintonin hallinnossa opetusministeriön erityisopetuksen ja kuntoutuspalvelujen toimiston apulaissihteerinä. Hän vastasi kansallisen tason lainsäädännön toimeenpanosta erityisopetuksen, vammaistutkimuksen, ammatillisen kuntoutuksen ja itsenäisen elämän ohjelmissa palvellen yli 8 miljoonaa vammaista nuorta ja aikuista.
Heumannin seuraava työ oli olla vuosina 2002–2006 Maailmanpankin vammais- ja kehitystyöneuvonantajana. Hän johti pankin vammaistyötä ja työskenteli laajentaakseen sen tietämystä ja valmiuksia työskennellä hallitusten ja kansalaisyhteiskunnan kanssa vammaisuuden sisällyttämiseksi pankin toimintaan.
Presidentti Barack Obama nimitti Heumannin ulkoministeriön vammaisoikeuksien erityisneuvonantajaksi. Hän oli siinä virassa vuosina 2010–2017.
BBC valitsi Heumannin vuonna 2022 sadan vaikutusvaltaisen ja innostavan naisen listalle 100 Women.
Aiheesta muualla

Judith Heumannin kotisivut
Laura Loomer

Laura Loomer vuonna 2024.
Laura Loomer (s. toukokuu 1993 Tucsonin seutu, Arizona) on yhdysvaltalainen äärioikeistolaiseksi luonnehdittu aktivisti ja salaliittoteoreetikko. Hän kannattaa valkoista nationalismia ja on kuvaillut itseään "ylpeäksi islamofoobikoksi". Loomer on toiminut näkyvästi Donald Trumpin tukijoukoissa ja herättänyt radikaalilla toiminnallaan ristiriitaisia tuntemuksia muussa kampanjaväessä.
Elämä > Lapsuus, opinnot ja varhainen poliittinen aktiivisuus

Loomerin isä on reumatologi Jeffrey Brian Loomer ja äiti Englannista muuttanut sairaanhoitaja Joanna Elizabeth Hill. Omien sanojensa mukaan Loomerista tuli syyskuun 11. päivän iskujen uutisointia lapsena seuratessaan konservatiivi. Loomerilla on kaksi nuorempaa veljeä. Hänen perheensä tuli taloudellisesti hyvin toimeen. Loomer ei pidä perhettään korostuneen poliittisena. Hän on juutalainen, mutta ei taustaltaan kovin uskonnollinen. Loomerin toisen veljen skitsofrenia varjosti perheen arkea. Vanhemmat erosivat lopulta ja lähettivät Loomerin toisen veljensä kanssa The Orme Schooliin Arizonan erämaahan.
Loomer hyväksyttiin Mount Holyoke Collegeen, mitä hän itse on jälkikäteen pitänyt katastrofina. Hänen sanojensa mukaan oppilaitoksessa pyritään indoktrinoimaan opiskelijat liberaaleiksi vegaaneiksi ja lesboiksi. Hänen mukaansa hänen kaksi huonetoveriaan olivat opiskelun alkaessa heteroseksuaaleja, mutta seurustelivat jouluun mennessä keskenään. Loomer siirtyi Miamin Barry Universityyn, jossa hän oli aktiivinen oppilaitoksen republikaanipiireissä.
Loomer erotettiin Barry Universitysta opintojen loppuvaiheessa hänen ensimmäisten poliittisten tempaustensa johdosta. Hän nauhoitti salaa keskustelun, jossa puhui opiskelijayhteisön perustamisesta Isis-terroristijärjestön tueksi. Project Veritas julkaisi videon tarkoituksenaan saada "liberaalit organisaatiot" näyttämään hullunkurisilta. Kyse oli peiteoperaatiosta, jollaisia Loomer teki jatkossakin Project Veritakselle.
Elämä > Myöhemmät tempaukset

Loomer soluttautui Hillary Clintonin presidentinvaalikampanjaan (2016) ja syytti Clintonia sitten rikkomuksesta ulkomaalaiselta hyväksytyn lahjoituksen johdosta. Vuonna 2018 toisessa Project Veritaksen järjestämässä hankkeessa Loomer esitti Rashida Tlaibille kysymyksiä Hamasista Ilhan Omarin kampanjatilaisuudessa Minneapolisissa. Tlaib kuitenkin otti puhelimen Loomerin kädestä, mistä Loomer teki rikosilmoituksen Minneapolisin poliisille. Hän luonnehti sekä Tlaibia että Omaria antisemitisteiksi.
Loomer perusti Nancy Pelosin etupihalle San Franciscoon latinotaustaisten maahanmuuttajien leirin. Hänet poistettiin aggressiivisen viestinnän johdosta Twitteristä, Facebookista, Instagramista ja Youtubesta. Myös hänen pankkitilinsä jäädytettiin. Loomer on sanojensa mukaan tullut poistetuksi useammalta alustalta kuin Alex Jones. Strategistinsa Karen Giornon mukaan Loomer on cancel-kulttuuriin "potilas nolla". Lokakuuhun 2020 mennessä Loomer oli nostanut oikeusjutun Facebookia vastaan kolmesti.
Oman mediayhtiönsä Illoominate Media LLC:n kautta Loomer on tehnyt työtä, jota hän on kuvaillut tutkivaksi journalismiksi. Loomer pitää muslimeja "villeinä", mutta ei ole omien sanojensa mukaan muslimivastainen vaan toimii sharialakia vastaan.
Elämä > Ehdokkuudet

Loomer oli Floridassa Donald Trumpin tukema republikaaniehdokas Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen, mutta hävisi demokraattien Lois Frankelille noin 20:llä prosenttiyksiköllä. Vuonna 2022 hän hävisi niukasti republikaanien edustajainhuoneen esivaaliehdokkuuden Daniel Websterille, mitä hän piti vaalivilpistä aiheutuneena.