stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Varsala

Varsala (ven. Ва́рзолово, Varzolovo) on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee A120-maantien varrella puoli kilometriä Kuivaisista pohjoiseen. Kylässä on 15 asukasta (vuonna 2010).
Lempaalan luterilaiseen seurakuntaan kuuluneessa kylässä asui vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan 26 suomensuomalaista, 16 inkerinsuomalaista ja 13 venäläistä. Suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon 1930-luvun lopussa. Omakotitaloista koostuvan kylän lähistöllä on nykyään puutarhapalsta-alueita sekä teollisuusalue.
Varjoon – suojaan

| Varjoon – suojaan> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Folk-Fredi
Säveltäjä(t):  Lasse Mårtenson
Sanoittaja(t):  Alvi Vuorinen
Euroviisutiedot
Vuosi:  1967
Maa:  Suomi
Kieli:  suomi
Sijoitus:  12.
Pisteet:  3
Muuta:  Kapellimestarina Ossi Runne
Varjoon – suojaan on Fredin esittämä kappale, jolla hän edusti Suomea vuoden 1967 Eurovision laulukilpailussa. Laulun on sanoittanut Alvi Vuorinen ja säveltänyt Lasse Mårtenson.
Tuohon aikaan myös Folk-Fredinä tunnettu Fredi esitti laulun ”Varjoon – suojaan”  ennakkoluulottomasti rajulla laulutavalla. Se oli tyypillistä tuon ajan folkmusiikille, mutta sellaista ei kuitenkaan ollut kuultu eikä nähty aiemmin Eurovision laulukilpailuissa. Suomalainen lehdistö irvaili kädet nyrkissä esiintyneelle laulajalle ja vertasi Fredin lavaliikehdintää kuntovoimisteluun.
Kappale ei tuonut Suomelle kuin 3 pistettä, ja laulu sijoittui jaetulle 12. sijalle 17 laulun joukossa.
Vuoden 1967 Suomen Euro­visio­karsintaa hallitsi Lasse Mårtenson. Peräti kolme kahdeksasta finaaliin selviytyneestä laulusta oli hänen käsialaansa, ja finalistit oli valittu 240 sävelmän joukosta. ”Varjoon – suojaan” -kappaleen voiton ohella Mårtensonin sävellys vei karsinnassa myös toisen sijan.
Varhaiset jääkaudet Pohjois-Amerikassa

Varhaiset jääkaudet Pohjois-Amerikassa olivat pleistoseenin kahta viimeistä suurta jäätiköitymisvaihetta (joiden nimet Amerikassa ovat Wisconsin- ja Illinois-jääkausi) edeltäneitä pleistoseeniajan jääkausia. Niitä kutsutaan joskus yhteisnimellä "esi-Illinois-jääkaudet" (Pre-Illinoian). Esi-Illinois-aika kesti yli kaksi miljoonaa vuotta ajanjaksolla 2,5–0,2 miljoonaa vuotta sitten, ja sen puitteissa jäätiköitymisiä on eritelty kymmenkunta, Pre-Illinoian A:sta aina Pre-Illinoian K:hon asti.
Jääkausien tilliittien ja päätemoreenien ajoittaminen perustuu tunnettujen tulivuorenpurkausten tuhkakerrostumiin ja paleomagnetismiin. Aikaisemmin puhuttiin muun muassa Nebraska-, Afton-, Kansas- ja Yarmouth-jää- tai lämpökausista, nykyään puhutaan vain Esi-Illinois-jäätiköitymisvaiheista, joita on ollut ainakin seitsemän.
Kirjallisuutta

J. Ehlers, P.L. Gibbard: Quaternary Glaciations - Extent and Chronology: Part II: North America.  Elsevier, 2004.  ISBN 9780080474076
Uskelan Isokylän emäkirkko

| Uskelan Isokylän emäkirkko |
| --- | --- |
 Uskelan vanhalla kirkonpaikalla ovat vielä jäljellä kellotapuli ja hautausmaa. Kuva lounaasta.
Sijainti:  Salo, Uskela, Isokylä
Koordinaatit:  60°24′40″N, 23°10′07″E
Seurakunta:  Salon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1749 (tuhoutui 1825)
Suunnittelija:  Mats Sipilä
Materiaali:  puu
Tyylisuunta:  ristikirkko
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uskelan Isokylän emäkirkko oli varsinaissuomalaisen Uskelan seurakunnan kirkko, joka sijaitsi Isokylässä Uskelan- eli Salonjoen rannalla nykyisen Salon kaupungin alueella. Kirkko oli puinen ristikirkko, ja se purettiin vuonna 1825 maanvyörymän vaurioitettua sitä. Kirkon rauniota purettaessa selvisi, että paikalla oli ollut aiemmin useita kirkkoja. Ensimmäinen kirkko rakennettiin todennäköisesti jo 1210–1220-luvulla. Uskelan emäseurakunta yhdistettiin 1820-luvulla kirkon vaurioitumisen jälkeen Salon kappeliseurakuntaan.
Kellotapuli.
Uskelan vanhan hautausmaan vanhin hautakivi.
Kirkko ja sen edeltäjät

Uskelalla on ollut monta kirkkoa, jotka on rakennettu aina uudelleen vanhalle paikalle. Tämä selvisi, kun viimeisen kirkon raunioita purettiin, ja löydettiin useiden kirkkojen jäänteet.
Ensimmäinen kirkko rakennettiin luultavasti 1210–1220-luvuilla. Koska keskiaika kesti Suomessa kirkollisen elämän ja kirkonrakennuksen kannalta noin 350 vuotta (noin vuodet 1200–1556), kirkkoja lienee ollut tämän jälkeen useita, kun vanhat kirkot ovat palaneet, lahonneet tai jääneet liian pieniksi. Ainakin 1200-luvun lopulla tai 1300-luvun alussa kirkko on kuitenkin mitä luultavimmin korvattu suuremmalla.
Uskelan oletettavasti keskiajalta peräisin ollut emäkirkko paloi 1604, ja se rakennettiin uudelleen todennäköisesti aikaisempien kaltaiseksi. Kirkko korvattiin uudella ja suuremmalla 1660-luvun kuluessa. Sen on arveltu olleen ristikirkko, mutta Suomen kirkkorakennusten historiaan perehtyneen Markus Hiekkasen mukaan tästä ei ole varmuutta. Kirkko paloi jo 1670, ja 1672 valmistuneen uuden kirkon tiedetään varmuudella olleen ristikirkko. Kirkko kärsi maanvyörymistä, ja sitä korjattiin useaan otteeseen. Välillä anottiin jopa koko kirkon käytön lopettamista. 1740-luvulla kirkko hylättiin.
Kirkko päätettiin kuitenkin vuonna 1749 rakentaa vielä kerran uudelleen. Kirkon suunnitteli ja rakennusmestarina toimi Turun tuomiokirkon puuseppä Mats Sipilä. Pintaansa kirkko sai punavärin luultavasti ensimmäisenä Uskelan kirkoista. Samalla rakennettiin hirrestä tapuli.
Lähellä on sijainnut pappila, jonka paikalla on nyt 1800-luvun puolivälistä peräisin olevia rakennuksia. Kirkon ja Pappilan ohi kulkee Hiidentie, jonka Museovirasto on määritellyt Valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Tie on osa vanhaa maantietä Salosta Pertteliin, ja sen on myös katsottu yhdessä Hämeen Härkätien kanssa olleen osa tieyhteyttä Hämeestä Uskelanjokilaaksoon mahdollisesti jo rautakaudella.
Kohtalokas jouluyö

24. joulukuuta 1825 vyörymäherkällä Uskelanjoella sattui suuri maanvyörymä, jonka seurauksena kirkko jouduttiin myöhemmin purkamaan, koska maata oli lähtenyt kirkon alta pois. Tapaus tuli tunnetuksi, kun Sakari Topelius kirjoitti siitä Maamme kirjaan. Puretun kirkon peruskiviä käytettiin Perttelin viljamakasiinin rakennusaineena.
Tuhon jälkeen

Samalle paikalle ei enää rakennettu uutta kirkkoa, vaan kirkon tuhoutumisen seurauksena Uskelan vanha emäseurakunta yhdistettiin Salon kappeliseurakuntaan, josta näin tuli Uskelan uusi emäseurakunta. Uskelan uusi, vielä nykyäänkin käytössä oleva kirkko rakennettiin vuonna 1831 lähelle vanhan Salon kappelikirkon paikkaa, jolloin 1500-luvulta peräisin ollut kivinen kappelikirkko purettiin uuden kirkon rakennustarpeiksi. Vanhan emäkirkon paikalle jäivät hautausmaa ja kellotapuli, jotka ovat käytössä edelleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uskelan Isokylän emäkirkko Wikimedia Commonsissa
Topelius "oikeana" lehtimiehenä, Suomen Kuvalehti, 06.07.1935, nro 27, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kirkonpaikka pohjoisesta. Maanvyörymäalue näkyy hautausmaan ja joen välissä.
Vapaa elektronipari

Ammoniakin, veden ja vetykloridin vapaat elektroniparit
Vapaa elektronipari eli sitomaton elektronipari on yhdisteissä yhdelle atomille valenssikuorelle lokalisoituneita kemiallisen sidoksen muodostumiseen osallistumattomia elektronipareja. Lewis-rakenteissa vapaat elektroniparit piirretään kahtena pisteenä sille atomille, jolle ne kuuluvat. Vaikka vapaat elektroniparit eivät osallistukaan kemiallisen sidoksen muodostamiseen yhdisteessä, on niillä vaikutusta yhdisteen rakenteeseen ja ominaisuuksiin.
Happo- ja emäsominaisuudet

Nukleofiilisillä neutraaleilla ja negatiivisen varauksen omaavilla anioneilla on tyypillisesti ainakin yksi vapaa elektronipari. Tällaisia ovat esimerkiksi amiinit, vesi, alkoholit, alkoksidi- ja syanidi-ionit. Näissä yhdisteissä vapaa elektronipari on HOMO:lla (korkein miehitetty molekyyliorbitaali) ja yhdisteet reagoivat luovuttamalla elektroniparin elektrofiilin LUMO:lle (alin miehittämätön molekyyliorbitaali). Monet vapaan elektroniparin omaavat yhdisteet ovat siis Lewis-emäksiä.
Vapaan elektroniparin vaikutus yhdisteen rakenteeseen

VSEPR-teorian mukaan yhdisteen sidoskulmiin vaikuttaa sekä sitovien että vapaiden elektroniparien aiheuttamat repulsiovoimat. Repulsiovoimat ovat suurimmillaan kahden vapaan elektroniparin välillä. VSEPR-teorian mukaan vapaat elektroniparit siis tarvitsevat enemmän tilaa ympärillään kuin sitovat elektroniparit, mikä johtaa siihen, että yhdisteessä sidoskulmat ovat pienempiä kuin ne olisivat ilman vapaita elektronipareja. Esimerkiksi VSEPR-teorian mukaan muodoltaan tetraedrisen vesimolekyylin sidoskulma ilman vapaita elektronipareja olisi tetraedrikulmaan perustuen ja 109 °, mutta kahden hapen vapaan elektroniparin vuoksi molekyyli on vääntynyt ja sidoskulma on 104,5 °.
Jos vapaa elektronipari vaikuttaa yhdisteen rakenteeseen kutsutaan sitä stereokemiallisesti aktiiviseksi. Eräillä raskaampien alkuaineiden yhdisteillä on vapaita elektronipareja, jotka eivät vaikuta rakenteeseen VSEPR-mallin ennustamilla tavoilla ja näitä kutsutaan stereokemiallisesti inaktiivisiksi vapaiksi elektronipareiksi.
Vapaan elektroniparin vaikutus dipolimomenttiin

Vapaa elektronipari voi joko vahvistaa tai heikentää molekyylin dipolimomenttia. Ammoniakissa vety on elektropositiivisempi kuin typpi, jolloin typellä on negatiivinen osittaisvaraus ja vedyllä positiivinen. Tästä aiheutuva dipolimomenttivektori on samansuuntainen kuin typen vapaan elektroniparin aiheuttama ja ne vahvistavat toisiaan ja ammoniakin dipolimomentti on 1,47 D. Typpitrifluoridissa typpi on fluoria elektropositiivisempi ja saa positiivisen osittaisvarauksen. Nyt typen ja fluorin välisen sidoksen aiheuttava momenttivektori on vastakkaissuuntainen typen vapaan elektroniparin aiheuttamaan vektoriin nähden ja dipolimomentti on vain 0,24 D.
HMS Vanoc

| HMS Vanoc |
| --- | --- |
 HMS Vanoc

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Brown and Company, Clydebank
Kölinlasku:  20. syyskuuta 1916
Laskettu vesille:  14. kesäkuuta 1917
Palveluskäyttöön:  15. elokuuta 1917
Poistui palveluskäytöstä:  myyty romutettavaksi 26. heinäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 272 t
Pituus:  91,4 m
Leveys:  8,2 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  27 000 hv
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  110
Aseistus
Aseistus:  4 x QF 4"/L45 Mk V -tykkiä P Mk I -asennuksena 2 x QF 2 naulan Mk II -ilmatorjuntatykkiä 4 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Vanoc (viirinumero H33) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin V-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisen maailmansodan lopulla sekä toisessa maailmansodassa. Aluksen nimi on yksi kuningas Arthurin pyöreän pöydän ritareista.
Valmistus

Alus tilattiin 30. kesäkuuta 1916 osana vuosien 1916–1917 laivasto-ohjelman yhdeksättä tilausta John Brownilta Clydebankistä, missä köli laskettiin 20. syyskuuta. Alus laskettiin vesille 14. kesäkuuta 1917.
Aluksen päälliköt

James Godfrey Wood Deneys 9. helmikuuta 1939 – 15. joulukuuta 1941
Charles Fraser Harrington Churchill 15. joulukuuta 1941 –
Peter Ronald Ward syyskuu 1943 – tammikuu 1945
Torpedoputkien latausta aluksella.
Varsinaiset siilit

| Varsinaiset siilit |
| --- | --- |
 Siili (Erinaceus europaeus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Eulipotyphla
Heimo::  Siilit Erinaceidae
Alaheimo::  Varsinaiset siilit Erinaceinae  G. Fischer, 1814
Suvut
 Atelerix  Erinaceus  Mesechinus  Hemiechinus – korvasiilit  Paraechinus – aavikkosiilit 
Katso myös
   Varsinaiset siilit Wikispeciesissä   Varsinaiset siilit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varsinaiset siilit, joskus myös yksinkertaisemmin siilit (Erinaceinae) on alaheimo siilien heimossa. Varsinaisia siilejä on 16 lajia viidessä suvussa ja ne ovat levittäytyneet Eurooppaan, Aasiaan, Afrikkaan ja Uuteen-Seelantiin. Amerikasta ja Australiasta puuttuvat siilit kokonaan.
Varsinaisten siilien alaheimon lajit tunnistaa helposti piikeistään, jotka ovat onttoa karvaa vahvistettuna keratiinilla. Siilien piikit eivät ole myrkyllisiä, eikä niissä ole väkäsiä, eivätkä ne lähde helposti irti niin kuin piikkisioilla. Siilit kuitenkin tiputtavat piikkinsä noin vuoden iässä ja kasvattavat uudet aikuisen yksilön piikit.
Kaikki alaheimon lajit ovat pääasiassa yöeläimiä, tosin osaa lajeista voi nähdä päivälläkin. Päivisin siilit nukkuvat yleensä pensaan, ruohon tai kiven suojassa tai maankolossa. Varsinaiset siilit käyttävät ravinnokseen pieniä selkärangattomia, käärmeitä, linnunmunia, haaskaa, sieniä, ruohonjuuria, marjoja ja meloneita. Kaikki villit siilit pystyvät viettämään talvihorrosta, vaikka kaikki eivät niin teekään.
Veikko Vartiainen

.
Toimi Veikko Vartiainen (20. heinäkuuta 1913 Tampere, Suomen suuriruhtinaskunta – 11. tammikuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen upseeri ja ratsastaja.
Vartiainen kilpaili Lontoon kesäolympialaisissa 1948, missä hän keskeytti esteratsastuksen yksilökilpailussa, ja Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä hänet hylättiin kenttäratsastuksen maasto-osuudella. Vartiainen voitti kenttäkilpailun SM-kultaa vuonna 1951 ja Suomen suurkisojen kultaa vaativassa A-luokassa vuonna 1947.
Vartiainen työskenteli sotilaana: hän oli eversti, Helsingin komendantti, Kaartin pataljoonan komentaja ja aliupseerikoulun johtaja. Hän toimi myös ratsastuksen kansallisen lajiliiton valtuustossa vuosina 1945–1952. Vartiainen kuoli Helsingissä 67-vuotiaana 11. tammikuuta 1981.
Väinö Vartiainen

Väinö Emil Vartiainen (28. marraskuuta 1898 Jääski – 20. heinäkuuta 1973 Helsinki) oli sotilas,  yritysjohtaja, kauppaneuvottelija ja Teollisuudenharjoittajien Liiton puheenjohtaja.
Vartiaisen vanhemmat olivat ratavartija Paavo Eemil Vartiainen ja Anna Liimatainen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1918 ja kävi Kadettikoulun kurssin 1922. Puolustusvoimien palveluksessa Vartiainen oli vuoteen 1927 asti, jolloin hän siirtyi Korpivaara & Halla Oy:n apulaisjohtajaksi. Firestone rengastukku Oy:n toimitusjohtaja hän oli 1932-1957 ja johtokunnan puheenjohtaja 1938-1964. Lisäksi hän toimi Eri Oy:n toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1940, samoin kuin monien muiden yhtiöiden hallintoelimissä.  Sotien aikana Vartiainen johti päämajan poltto- ja voiteluaineista vastaavaa huoltoyksikköä. Sodan jälkeen hän oli puolustusvoimien Naantalin keskusvaraston rakennuskomitean puheenjohtaja, kunnes varasto siirrettiin 1948 Neste Oy:lle. Vartiaisesta tuli yhtiön johtokunnan ensimmäinen varapuheenjohtaja, vuonna 1949 puheenjohtaja kymmeneksi vuodeksi ja 1959-1963 yhtiön hallintoneuvoston puheenjohtaja. 1945-1948 Vartiainen toimi Yhdysvaltojen kanssa käytyjen kauppaneuvottelujen asiantuntijana. 1959 hänet nimitettiin Teollisuudenharjoittajien liiton puheenjohtajaksi, missä tehtävässä hän toimi 1970-luvulle saakka. Sotilasarvoltaan Vartiainen oli eversti, vuorineuvoksen arvo hänelle myönnettiin 1968.
Vartiaisen puoliso vuodesta 1922 oli Maiju Annikki Tompuri.
Varesin kansanhallitus
Kansanhallituksen ministerilista

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| Tehtävä | Ministeri | Tehtävissä |
| pääministeri | Johannes Vares | 21.6.–25.8.1940 |
| varapääministeri | Hans Kruus | 21.6.–25.8.1940 |
| ulkoministeri | Nigol Andresen | 21.6.–25.8.1940 |
| sisäministeri | Maksim Unt | 21.6.–21.7.1940 |
| oikeusministeri | Boris Sepp   Friedrich Niggol | 21.6.–5.7.1940  5.7.–25.8.1940 |
| maatalousministeri | Aleksander Jõeäär | 21.6.–25.8.1940 |
| opetusministeri | Johannes Semper | 21.6.–25.8.1940 |
| talousministeri | Juhan Nihtig | 21.6.–25.8.1940 |
| sotainisteri | Tõnis Rotberg | 21.6.–25.8.1940 |
| tieministeri | Orest Kärm | 21.6.–25.8.1940 |
| sosiaaliministeri | Neeme Ruus | 21.6.–25.8.1940 |
Ilmoitus Johannes Varesin hallituksen nimittämisestä Riigi Teatajassa eli Viron tasavallan virallisessa lehdessä 21. kesäkuuta 1940.
Varhaiset varjot

| Varhaiset varjot |
| --- | --- |

Kirjailija:  Ray Bradbury
Kansitaiteilija:  Jukka Murtosaari
Kieli:  suomi
Genre:  kauhu
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1992
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  226
ISBN:  951-0-18374-1
Suomennos
Suomentaja:  Sari Kallioinen ja Anita Puumalainen
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Varhaiset varjot on suomalainen valikoima Ray Bradburyn varhaisia kauhunovelleja muita vuosilta 1944–1951. Bradburyn kauhutarinoita ilmestyi 1940-luvulla etenkin Weird Tales -lehdessä. Bradbury kokosi näitä novelleja esikoisteokseensa Dark Carnival, jonka julkaisi Arkham Housen vuonna 1947. Bradbury ei ole sallinut Dark Carnivalista uusintapainosta lukuun ottamatta yhtä rajoitetun painoksen erikoisjulkaisua, koska kirjoitti novellit osin uudelleen. Suurin osa Dark Carnivalin novelleista ilmestyi osin uudelleenkirjoitettuna kokoelmassa Lokakuun maa ja eräissä myöhemmissä alkukielisissä kokoelmissa.
Varhaiset varjot -kokoelman rikosnovellit Vihani polttaa! (1944) ja Sokerikallo (1948) ilmestyivät alkukielellä rikoslukemistoissa, minkä jälkeen ne on julkaistu kokoelmassa A Memory of Murder vuonna 1984. Novellin Yö (1946) Bradbury julkaisi osana vuonna 1957 ilmestynyttä romaania Dandelion Wine.
Varhaiset varjot on toimittanut Markku Sadelehto ja kokoelman novellit ovat suomentaneet Sari Kallioinen ja Anita Puumalainen. Kirjan nimi on Bradburyn itsensä ehdottama. Teos ilmestyi WSOY:n Fan-sarjassa, jossa julkaistiin genrekirjallisuutta pehmeäkantisina niteinä. Toinen Bradburyn kokoelma sarjassa oli tieteisnovelleja sisältävä Toiset taivaat.
Sisältö

Vihani polttaa! (It Burns Me Up!, 1944)
Hymyileviä ihmisiä (The Smiling People, 1946)
Maailmanpyörä (The Black Ferris, 1948)
Yö (The Night, 1946)
Kirkuva nainen (The Screaming Woman, 1951)
Leikitään 'myrkkyä' (Let's Play 'Poison', 1946)
Kuollut mies (The Dead Man, 1945)
Naiset (The Women, 1948)
Sokerikallo (The Candy Skull, 1948)
Arkku (The Coffin, 1947)
Hautakivi (The Tombstone, 1945)
Matkaaja (The Traveler, 1946)
El día de muerte (El día de muerte, 1947)
Kuumeuni (Fever Dream, 1948)
Lokakuun leikki (The October Game, 1948)
Pam! Sinä kuolit! (Bang! You're Dead!, 1944)
Tarkkailijat (The Watchers, 1945)
Sumusireeni (The Fog Horn, 1951)
Valtatie 12

Valtatie 12 on Raumalta Huittisten, Tampereen ja Lahden kautta Kouvolaan johtava valtatie. Tien pituus on 339 kilometriä. Tie on pääosin kaksikaistainen ja yksiajoratainen lukuun ottamatta Rauman, Tampereen, Lahden ja Iitin/Kouvolan seuduilla sijaitsevia nelikaistaisia osuuksia.
Siltatyömaa valtatiellä 12 Tillolassa, Iitin ja Kouvolan rajalla heinäkuussa 2019. Tillolan ja Korian välillä työt valmistuivat joulukuussa 2019.
Joukkoliikenne

Valtatiellä 12 kulkee etenkin kaupunkien läheisyydessä lyhyen matkan vakiovuoroja sekä joitain pidempiä vakiovuoroja. Näiden lisäksi tiellä on lukuisia pikavuoroja, jotka kulkevat Raumalta Huittisiin. Osa vuoroista jatkaa Helsinkiin, osa päättyy Huittisiin, josta on vaihtoyhteyksiä Tampereelle. Tampereen ja Lahden välillä on kattava pikavuorotarjonta, joista osa jatkaa Kouvolan tai Loviisan kautta Kotkaan. Lahden ja Kouvolan välillä on päivässä kaksi pikavuoroa suuntaansa kesäkuussa 2020, joita ei kuitenkaan enää liikennöidä vuonna 2022.
Tiehankkeita > Tampere

Tampereen ja Kangasalan välistä moottoriliikennetietä on suunniteltu levennettävän nelikaistaiseksi. Lisäksi tielle rakennettaisiin yksi uusi eritasoliittymä Atalan ja Vatialan liittymien väliin ja nykyisiä parannettaisiin. Hankkeen alustava kustannusarvio on 50 miljoonaa euroa. Hankkeen toteuttamisesta tai rahoituksesta ei ole päätöstä. Hankkeen yleissuunnitelma valmistui keväällä 2018.
Tiehankkeita > Lahden eteläinen kehätie

Vuonna 2018 aloitettiin uuden Lahden eteläisen kehätien eli Launeen tien rakennustyöt. Aiemmin Valtatie 12 kulki Lahden läpi kaupungin keskustan kautta, mutta tieosuus on osoittautunut liikenteellisesti ongelmalliseksi, koska tieosuudella oli verrattain paljon risteävää liikennettä. Uusi 13 kilometriä pitkä kehätie oli liikenteelle valmis vuoden 2020 loppupuolella, mutta viimeistelytöitä jatkettiin vuoden 2021 aikana. Uusi kehätie on Okeroisiin asti kaksoiskeskiviivoilla varustettua moottoriliikennetietä, mistä loppuosa tieosuudesta jatkuu moottoritienä. Tieosuuden läpi kulkee useita siltoja sekä 2 tunnelia; Liipolan tunneli ja Patomäen tunneli.
Tiehankkeita > Lahti–Kouvola

Lahden ja Kouvolan välinen osuus on nykyisin Lahden Joutjärven ja Uudenkylän välillä leveäkaistaista moottoriliikennetietä ja muutoin tavanomaista kaksikaistaista tietä. Tieosuutta suunnitellaan parannettavaksi useassa vaiheessa niin, että tavoitetilassa tie olisi Joutjärven ja Nastolan sekä Iitin Tillolan ja Suviojan välillä keskikaiteellista nelikaistaista tietä ja muutoin keskikaiteellista ohituskaistatietä. Uudenkylän ja Tillolan välillä tie rakennettaisiin pääosin uuteen paikkaan, muualla nykyiselle paikalleen. Tieosuuden kaikki liittymät olisivat eritasoliittymiä. Lisäksi rakennettaisiin pohjavesi- ja melusuojauksia sekä riista-aitoja. Koko hankkeen kustannusarvio on noin 85 miljoonaa euroa. Hankkeen toteuttamisesta tai rahoituksesta ei ole päätöstä.
Hanke toteutettaneen vaiheittain. Ensimmäisessä vaiheessa osa liittymistä voidaan toteuttaa porrastettuina tasoliittyminä.
Iitin Tillolan ja Kouvolan Keltin välisen osuuden parannustyöt alkoivat kesällä 2018 ja ne saatiin päätökseen marraskuussa 2019. Tällöin osuus parannettiin keskikaiteelliseksi ohituskaistatieksi ja välille rakennettiin kolme uutta siltaa. Lisäksi Iitin ja Kouvolan (ent. Kuusankoski) rajalle, KymiRing-moottoriradan viereen Tillolankankaalle tuli uusi eritasoliittymä, jonka on tarkoitus palvella vuonna 2020 avattavan radan käyttäjiä. KymiRingillä pidetään heinäkuussa 2020 MotoGP-kilpailut. Lisäksi Keltin eritasoliittymää parannettiin siten, että Valtatietä 6 pitkin Kouvolasta Helsinkiin kulkevan liikenteen ei tarvitse enää pysähtyä liikennevaloihin risteyksessä. Keltin liittymän parannuksen seurauksena valtatie 12 muutettiin moottoriliikennetieksi 2,3 km:n matkalta Keltin eritasoliittymän ja Venäläistöyryntien (seututie 359) välillä.
Vuoden 2020 kesäkuussa Väylävirasto julkaisi ensimmäiset tiesuunnitelmaluonnokset valtatien 12 parantamisesta jatkuvaksi ohituskaistatieksi Lahden Uudenkylän ja Iitin Tillolan välillä noin 27 kilometrin matkalla. Tie yhdistyisi Uudessakylässä olemassa olevaan leveäkaistaiseen moottoriliikennetiehen ja Tillolassa vuonna 2019 valmistuneeseen parannettuun osuuteen. Hankkeeseen kuuluu ensimmäisessä vaiheessa kaksi eritasoliittymää (Kausala ja Tillola) ja kaksi tasoliittymää (Hiisiö ja Jokue). Uusi tie rakennettaisiin nykyisen tien kohdalle Hiisiön ja Jokuen välillä sekä Kausalan itäpuolen ja KymiRingin välillä. Tie saisi täysin uuden linjauksen Uudenkylän ja Hiisiön välillä sekä Jokuen ja Kausalan itäpuolen välille. Tulevaisuudessa Jokuen ja Hiisiön liittymät muutettaisiin myös eritasoliittymiksi. Hanke ei ole mukana viimeisimmässä Väyläviraston investointiohjelmassa 2022-2029, vaikka siinä tunnistetaankin merkittävä tarve osuuden parantamiselle.
Syyskuussa 2024, Valtatie 12 sai budjettiriihessä 92 miljoonaa euroa rahoitusta Mankalan ja Tillolan välin korjaukseen. Parannus olisi tarkoitus alkaa vuonna 2026.
Tiehankkeita > Pitkän tähtäimen suunnitelmat

Pitkällä tähtäimellä valtateitä 10 ja 12 on suunniteltu parannettavaksi vuoteen 2030 mennessä yhteysvälillä Hämeenlinna–Lahti rakentamalla eritasoliittymiä, ohituskaistoja ja nelikaistaista tietä. Koko hankkeen kustannusarvio on noin 140 miljoonaa euroa.
Osana koko päätieverkkoa koskevia kehittämissuunnitelmia Tiehallinnon tavoitteena on, että vuonna 2025 valtatie 12 olisi nelikaistainen Rauman, Tampereen, Lahden ja Kouvolan seuduilla. Lisäksi osuus Hämeenlinnan Tuuloksesta Lahteen ja Lahti (Nastola)–Iitti (KymiRing) olisivat jatkuvaa ohituskaistatietä sekä osuudet Huittinen–Tampere ja Tampere–Lahti kaksikaistaista tietä, jolla on säännöllisesti ohituskaistoja. Nämä suunnitelmat ovat kuitenkin alustavia ja edellyttäisivät tieinvestointeihin vuosittain käytettävien määrärahojen kaksinkertaistamista nykyisestä.