stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Air Force 1

Matala- ja korkeavartiset Air Force 1 -kengät.
Air Force 1 on suunnittelija Bruce Kilgoren luoma Nike-urheilujalkine. Se on ensimmäinen koripallokenkä, jossa on käytetty Niken Air-ilmatyynytekniikkaa. Kenkämalli on liitetty erityisesti hip hop- ja koripallokulttuureihin.
Air Force 1 on saanut nimensä Yhdysvaltain presidenttiä kuljettavasta lentokoneesta, Air Force Onesta. Kenkää on saatavana varrettomana, puolikorkeana ja korkeavartisena mallina ja lukuisissa eri väreissä, materiaaleissa ja kuoseissa. Air Force 1:n korkeavartisessa versiossa on nilkan ympärillä tarranauha, joka antaa lisätukea nilkalle.
Historia

Nike julkaisi Air Force 1:n korkeavartisena ja valkoharmaana koripallokenkänä vuonna 1982. Seuraavana vuonna sen tuotanto lopetettiin, kunnes kenkä julkaistiin uudelleen lähes täysin samanlaisena vuonna 1986 Niken Swoosh-logon kera. Sittemmin kenkää on valmistettu yli 1 700:ssa eri värimuunnelmassa, ja sitä on myyty arviolta 800 miljoonan Yhdysvaltain dollarin edestä.lähde?
Myyntihinta yhdelle kenkäparille on noin 100 euroa. Nike on lisäksi julkaissut kenkämallista useita satoja euroja kalliimpia yhteistyömalleja esimerkiksi Louis Vuittonin ja Off-Whiten kanssa.
Käyttö

Air Force 1 oli jo alun perin suosittu paitsi koripallonpelaajien myös kaupunkilaisnuorten käytössä muun muassa New Yorkin lähiöalueilla. Kenkämallia ovat käyttäneet myös hip hop -artistit, kuten Snoop Dogg, The Game ja 2pac. Aritsti Jay-Z mainitsi Air Forcet vuonna 1998 julkaistussa kappaleessaan ”Can I Live II”. Vuonna 2002 rap-artisti Nelly julkaisi singlen ”Air Force Ones”. Kappale kertoo siitä kuinka hän osti kyseiset kengät.
Kenkämallia käytetään edelleen myös koripalloilijoiden keskuudessa. Sitä käyttävät niin katukoripallonpelaajat kuin myös alan ammattilaiset. NBA-pelaajat, kuten Rasheed Wallace ja Jerry Stackhouse ovat pelatessaan käyttäneet Air Force 1 -kenkiä. Kenkäparia ovat käyttäneet myös useat julkisuuden henkilöt.
Edelleen nykyisinkin Air Force 1 on suosittu jalkine osana nuorisokulttuuria ja katumuotia eri puolilla maailmaa, ja kenkämallia on kutsuttu Levi’s 501 -farkkujen veroiseksi klassikkotuotteeksi. Vuonna 2024 Helsingin Sanomat uutisoi vantaalaiskoulun kenkähyllyn ”suorastaan pursunneen” Air Force 1 -kenkiä. Suosion kerrottiin koskeneen erityisesti valkoisia matalavartisia Air Force 1 -kenkiä, siinä missä mustat vastaavat kengät on usein yhdistetty rikollisuuteen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nike Air Force Wikimedia Commonsissa
Alipainehoito

Alipainehoito
Alipainehoito on haavanhoitomuoto, jossa haavaan kohdistetaan jatkuva tai jaksoittainen 75-125 mmHg (125-150 mbar) alipaine, yleensä huokoisen vaahtomuovipalan kautta. Vakuumi nopeuttaa haavan paranemista sekä vähentää arpeutumista. Hoidon tarkasta mekanismista ei olla vielä varmoja, mutta tehon uskotaan perustuvan parantuneeseen verenkiertoon sekä siihen, että haavasta ulostuleva kudosneste puhdistaa haavaa bakteereista.
Hoitoa käytetään akuutteihin ja kroonisiin haavoihin, sekä palovammoihin. Esimerkiksi diabetekseen liittyvien alaraajahaavaumiin on saatu hoidolla joissakin tapauksissa apua, vaikkakin tulokset ovat jossain määrin ristiriitaisia.
Hoito on yleistynyt mm. USA:ssa 1990-2000 luvuilla.
Aiheesta muualla

Tiivistelmä alipainehoidosta[vanhentunut linkki]
Artikkeli kannettavasta alipainehoitolaitteesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Richard Burton (täsmennyssivu)

Richard Burton voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Richard Burton (1925–1984), walesilaissyntyinen näyttelijä
Richard Francis Burton (1821–1890), brittiläinen tutkimusmatkailija ja kielentutkija
Richard Henry Burton (1923–1993), Viktorian ristillä palkittu englantilainen sotilas
Richard ”Dick” Burton (1907–1974), englantilainen golfinpelaaja
Richard ”Dick” Burton (1929–2025), yhdysvaltalainen taitoluistelija
Richard Burton, baltimorelainen hip hop -artisti ja Langalla-sarjassa esiintynyt näyttelijä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Richard Burton”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Aavikkokettu

| Aavikkokettu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Ketut Vulpes
Laji::  zerda
Kaksiosainen nimi
 Vulpes zerda  Zimmermann, 1780 
 Aavikkoketun levinneisyys
Katso myös
   Aavikkokettu Wikispeciesissä   Aavikkokettu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vulpes zerda
Aavikkokettu eli fennekki (Vulpes zerda, myös Fennecus zerda) on Saharan aavikolla ja Sahelin alueella Pohjois-Afrikassa yleisenä esiintyvä koiraeläinlaji. Noin 20 senttimetriä korkea ja 30–40 senttimetriä pitkä aavikkokettu on koiraeläimistä pienin.
Väritykseltään aavikkokettu on ruskeankeltainen, mikä auttaa lajia suojautumaan aavikolla. Myös sen suuret korvat ovat tulosta sopeutumisesta kuumiin oloihin ja auttavat viilentämään elimistöä. Aavikkoketun turkki hylkii lämpöä ja auringonvaloa päivisin, mutta säilyttää lämmön öisin ilman viilentyessä. Sen anturat ovat paksun karvan peitossa, mikä suojaa niitä kuumalta hiekalta.
Ulkonäkö ja koko

Aavikkokettu on pienin koiraeläinlaji. Paino vaihtelee naaraiden 0,8 kilogrammasta koiraiden 1,5 kilogrammaan. Ruumis on noin 30–40 senttimetriä pitkä, ja hännän osuus siitä on 18–30 senttimetriä. Säkäkorkeus on 18–22 senttimetriä. Korvat ovat aavikkokettujen huomiota herättävin piirre. 15 senttimetriä pitkät korvalehdet ovat huomattavan suuret kallon kokoon verrattuna.
Aikuisten yksilöiden turkki on tiheää ja silkkimäistä. Turkki on selkäpuolelta ruskeankeltaista ja raajoista, naamasta, korvien reunoilta ja vatsapuolelta valkoista. Nuorten yksilöiden turkki on untuvanpehmeä ja pääosin valkoinen. Tassut ovat erittäin karvaiset, mikä suojelee polkuanturoita kuumalta hiekalta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Aavikkokettu on levinnyt laajalle alueelle Pohjois-Afrikan ja Siinain niemimaan pohjoisosien hiekka-aavikoilla ja puoliaavikoilla. Sitä tavataan ympäri Saharaa ja Sahelin alueella 14. leveysasteelle saakka.
Aavikkokettu on yleinen levinneisyysalueellaan, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) luokittelee sen elinvoimaiseksi.
Käyttäytyminen

Aavikkoketut ovat sosiaalisia ja elävät usein perheyhteisössä, johon kuuluu yleensä yksi lisääntyvä pari, nuori pesue ja mahdollisesti niiden vanhempia sisaruksia. Aavikkoketut ovat yksiavioisia, ja pari puolustaa reviiriään aggressiivisesti. Reviirin ne merkitsevät urealla ja ulostekasoin. Aavikkokettujen laumaluonne näkyy niiden monipuolisessa ääntelyssä. Laumanjäsenten sosiaalinen arvojärjestys ilmenee usein leikin kautta.
Aavikkoketut ovat yösaalistajia, ja ne syövät lähes mitä tahansa ravintoa, jota onnistuvat pyydystämään. Ne käyttävät ravinnokseen pikkujyrsijöitä, liskoja, lintuja, munia ja hyönteisiä. Pyydystämisessä ne käyttävät hyväkseen laajoja korviaan, jotka auttavat saaliin jäljittämisessä kuulemalla ne hiekan läpilähde?.
Lisäksi aavikkoketut syövät hedelmiä, lehtiä ja juuria, eikä niiden tarvitse välttämättä juoda koko elinaikanaan, sillä ne saavat ravinnosta tarvittavan nesteen.
Päivisin aavikkoketut  lepäävät kaivamissaan tunneleissa, joihin ne pakenevat aavikon kuumuutta. Tunneleista muodostuu usein laajoja järjestelmiä, joissa on useampia suuaukkoja vihollisten varalta. Tunneleita kaivetaan yleensä aavikoiden pensaiden alle niin että juuret tukevat tunneleiden seiniä.
Aavikkokettu on hyvin sopeutunut aavikon kuumuuteen ja alkaa läähättää vasta yli 35 asteen lämpötilassa. Kylmää se sen sijaan sietää huonosti ja alkaa täristä jo 20 asteessa.lähde?
Lisääntyminen

Aavikkoketun lisääntymiskausi on tammikuusta helmikuuhun, mutta naarat ovat kiimassa vain parin päivän ajan. Aavikkoketut synnyttävät kerran vuodessa. Noin 2–4 poikasta syntyy 50–53 päivää kestävän raskausajan jälkeen. Sokeat ja avuttomat poikaset painavat noin 50 grammaa. Naarasaavikkokettu pitää poikasista huolta pesäkolossa kahden viikon ajan. Viisiviikkoiset poikaset alkavat tutkia pesän ympäristöä, mutta ne vieroitetaan melko myöhään, lähes kolmen kuukauden ikäisinä. Sukukypsyyden aavikkoketut saavuttavat 6–9 kuukauden ikäisinä.
Aavikkoketut Suomessa

Suomessa aavikkokettuja voi nähdä Korkeasaaren eläintarhassa. Yksi niistä oli laittomasti tuotu Suomeen ja tarvitsi turvapaikkaa, jonka se sai Korkeasaaresta. Salakuljetettu aavikkokettu ja sen kumppani saivat pentuja kesällä 2020. Aavikkoketut asustelevat Korkeasaaren Hämärätalossa.
Sifonki

Ossie Clarkin satiinihousut ja sifonkitunika (1969).
Sifonki tai šifonki (< ransk. chiffon ’lumppu, riepu’) on erittäin ohutta, läpikuultavaa ja hyvin laskeutuvaa kangasta. Sitä käytetään muun muassa huiveissa, naisten puseroissa ja puvuissa sekä verhoissa. Sifonkia tehdään eri materiaaleista, alun perin silkistä, vuodesta 1938 lähtien myös nailonista ja 1958 lähtien polyesteristä. Sifonki on hiukan joustavaa, kiiltävää ja karkean tuntuista. Ohutta ja liukasta sifonkia on vaikea ommella.
Iro Särkkä

| Iro Särkkä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Iro Maaria Särkkä
Syntynyt: 1978 (ikä 46–47)
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (2003 ja 2019)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  politiikan tutkimus
Iro Maaria Särkkä (s. 1978 Kontiolahti) on suomalainen valtiotieteiden tohtori ja asiantuntija Helsingin yliopistosta. Hän on tutkinut Suomen hallitusten ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa erityisesti suhteessa Natoon ja Natosta Suomessa käytyä turvallisuuspoliittista keskustelua kylmän sodan jälkeisenä aikana.
Särkkä on valmistunut valtiotieteen maisteriksi vuonna 2003 Helsingin yliopistosta, ja väitteli tohtoriksi vuonna 2019. Hänen väitöskirjansa aihe oli Nato-retoriikka Suomen turvallisuuspoliittisessa keskustelussa.
Iro Särkkä on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Julkaisuja

Särkkä, Iro: Nato-retoriikka Suomen turvallisuuspoliittisessa keskustelussa.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2019.  ISBN 978-951-51-3397-7  Teoksen verkkoversio Viitattu 6.5.2022.
Aiheesta muualla

Iro Särkkä Twitter. Viitattu 6.5.2022.
Forsberg, Tiina: Asiantuntijat Suomen Nato-jäsenyydestä: Toteutuisi nopeimmillaankin noin vuodessa Yle Uutiset. 15.3.2022. Viitattu 6.5.2022.
Iro Särkkä – Tutkimus Helsingin yliopisto. Arkistoitu 17.5.2022. Viitattu 6.5.2022.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI
Renne Nikupaavola

Renne Nikupaavola (16. elokuuta 1936 Viipuri – 25. lokakuuta 2013 Raahe) oli suomalainen kääntäjä.
Nikupaavolan suomennoksiin kuuluu muun muassa Sven Hasselin kirjoja, Tex Willeriä ja Disneyn sarjakuvia.
Nikupaavola suomensi Tex Willeriä vuosina 1971–1973 ja kuuden vuoden tauon jälkeen jälleen vuodesta 1979 alkaen. Tex Willerin käännöstyöhön tarvittavan italian kielen hän opiskeli itsenäisesti, ja lausuntonsa mukaan hän ei osannut keskustella italiaksi, sillä kielenkäyttö oli pelkästään kirjallista. Nikupaavolan kääntämä Tex Willer -albumi Uudisraivaajat sai vuoden 2013 Herra Koipeliini -tunnustuspalkinnon parhaasta käännössarjakuvasta.
Renne Nikupaavolan vanhemmat olivat juristi Eino Nikupaavola ja Ragnhild Hedvig Roine.
Spriitehtaan talo

Spriitehtaan talo 1950-luvulla.
Kauppakatua vuonna 1893. Vasemmalla Spriitehtaan talo.
Spriitehtaan talo eli Branderin talo oli Tampereella Kauppakadun ja Hämeenpuiston kulmassa (osoitteessa Kauppakatu 16) sijainnut kolmikerroksinen liike- ja asuinrakennus. Uusrenessanssityylisen talon suunnitteli arkkitehti F. L. Calonius, ja se valmistui 1891. Rakennusta kutsuttiin Spriitehtaan taloksi, koska korttelin sisäpihalla oli Granbergin viinatehdas.
Vuonna 1920 taloon perustettiin Branderin konditoria. Paikkaa alettiin nimittää Branderin taloksi tai ”Brantsun kulmaksi”. Vuosina 1928–1933 rakennuksen 2. ja 3. kerroksessa toimi myös hotelli Astoria, jonka tiloista tehtiin myöhemmin yksityinen sairaala.
Spriitehtaan talo purettiin 1962. Sen tilalle tuli asunto-osakeyhtiö Kauppakartanon liike- ja asuinkerrostalo, jonka suunnitteli Mirjam Kulmala. Purkamista perusteltiin muun muassa taloudellisella kannattavuudella: korkeampaan taloon mahtui lisää asuntoja, joten se tuotti enemmän.
Seppo Rihlama harmittelee talon kohtaloa kirjassaan Rakennustaidetta Tampereella (1968): ”– – rakennus oli paitsi Caloniuksen ehkä jaloin saavutus myös koko Tampereenkin rakennustaiteessa merkkiteos, joka ehdottomasti olisi ollut suojattava tuholta. Caloniuksen muotokieli oli siinä rikastunut jo lähelle uusbarokkia, mutta kysymys ei suinkaan ollut koriste-elementtien mielivallasta, vaan kypsyneen taiteilijan hallitusta plastiikasta.”
Aiheesta muualla

Caloniuksen liiketalo kuvattuna Tuulensuun talon tontilta, Eino Bergiuksen valokuva vuodelta 1924, Museokeskus Vapriikki (Finna)
Vickers VC10

| Vickers VC10 |
| --- | --- |
 Vickers VC10 BOAC:n väreissä
Tyyppi:  Matkustajalentokone
Valmistaja:  Vickers-Armstrongs
Ensilento:  29. kesäkuuta 1962
Poistettu käytöstä:  20. syyskuuta 2013
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Royal Air Force BOAC British Airways Ghana Airways East African Airways
Valmistusmäärä:  54 
Valmistusvuodet:  1962–1970
Yksikköhinta:  1,75 milj. GBP
Vickers VC10:n ohjaamo
Vickers VC10 on brittiläinen nelimoottorinen, kapearunkoinen pitkän toimintamatkan matkustajalentokone. Koneen on suunnitellut ja rakentanut Vickers-Armstrongs (Aircraft) Ltd, ja se lensi ensilentonsa vuonna 1962. Kone on kapearunkoinen, ja siinä on noin 150 matkustajapaikkaa. Koneen neljä suihkumoottoria on sijoitettu rungon takaosaan, kaksi rungon molemmille puolelle. Kone suunniteltiin operoimaan lämpimässä ilmanalassa korkealla sijaitsevilta lentoasemilta.
Konetyyppiä valmistettiin vain 54 kappaletta, eikä se ollutkaan taloudellisesti kovin menestynyt. Koneen käyttö Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaallisilla ilmavoimilla ilmatankkauskoneena loppui 20. syyskuuta 2013. Pian tämän jälkeen viimeiset lentokelpoiset yksilöt siirtolennettiin niitä ylläpitäviin museoihin.
Käyttäjät

Air Ceylon
Air Malawi
BOAC
British Airways
British Caledonian
British United Airways
East African Airways
Ghana Airways
Gulf Air
Laker Airways
Middle East Airlines
Nigeria Airways
Omanin valtio
Qatarin valtio
Rolls-Royce
Yhdistyneiden arabiemiirikuntien valtio
Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaalliset ilmavoimat
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 4 + 3
Matkustajat: 151
Pituus: &&&&&&&&&&&&&048.036000048,36 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&044.055000044,55 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&012.04000012,04 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0264.0900000264,9 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&063278.&&&&0063 278 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&0151900.&&&&00151 900 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × Rolls-Royce Conway Mk. 301 -suihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&0100.0100000100,1 kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0933.&&&&00933 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&09412.&&&&009 412 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&013105.&&&&0013 105 m
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vickers VC10 Wikimedia Commonsissa
Royal Air Force VC10 page
A little VC10derness - a website dedicated to the VC10
VC10 development and service
VC10 History
VC10 British Pathe newsreel footage: (Adobe Flash video)
"VC10 in the Clear" (Arkistoitu – Internet Archive), 1964
"VC10 Proves Itself" (Arkistoitu – Internet Archive), 1965
"BOAC VC10 Automatic Landing" (Arkistoitu – Internet Archive), 1968
The double deck VC10 Superb proposal
Assorted proposals for the VC10
OAS

OAS:n logo
OAS (L'Organisation de l'armée secrète eli Ranskan Salainen armeijakunta) oli lyhytikäinen ranskalainen äärioikeistolais-patriotistinen maanalainen organisaatio, joka syntyi Ranskan vetäytyessä Algeriasta. Se toimi 1961–1963. OAS:n pääasiallisena tarkoituksen oli provosoida algerialainen FLN rikkomaan tulitauko, jotta vetäytyminen saataisiin estettyä, mutta se yritti myös useita kertoja surmata Ranskan poliittista johtoa.
OAS:n kannattaja, sotilasinsinööri Jean-Marie Bastien-Thiry teloitettiin Ivry-sur-Seinessa epäonnistuneen Charles de Gaullea vastaan suunnatun attentaatin jälkeen. Tähän OAS:n toiminta käytännössä hiipui. Englantilainen kirjailija Frederick Forsyth kirjoitti tapauksen pohjalta läpimurtoromaaninsa Shakaali. Kesäkuussa 1961 järjestö räjäytti pommin Strasbourgin ja Pariisin välillä kulkeneessa junassa, jolloin 28 ihmistä sai surmansa. 7. kesäkuuta 1962 OAS poltti Algerin yliopiston kirjaston.
Järjestöllä on yhä kannattajia Ranskan äärioikeistolaisessa liikkeessä. Jotkut OAS:n aikoja haikailevat esimerkiksi sytyttivät heinäkuussa 2006 tulen Riemukaaren alla olevalle tuntemattoman sotilaan haudalle muistellakseen 5. heinäkuuta 1962 Oranissa tapahtunutta eurooppalaisten joukkomurhaa.
Tórsvøllur

| Tórsvøllur |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:   Tórshavn, Färsaaret
Koordinaatit:  62°1′9″N, 6°46′41″W
Avattu:  2000
Omistaja:  Färsaaret
Kenttä:  nurmi
Käyttäjät
  Färsaaret 
Katsojakapasiteetti
 6000 
Kentän mitat
 100 x 65 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Tórsvøllur on jalkapallostadion Gundadalurin alueella Färsaarten pääkaupungissa Tórshavnissa. Stadionille mahtuu 6 000 katsojaa. Se rakennettiin vuonna 2000, kun pääkaupunkiin haluttiin nurmikenttä kansainvälisiä otteluita varten. Aiemmin Färsaarten jalkapallomaajoukkue oli pelannut kotiottelunsa Svangaskarð-stadionilla Toftirissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tórsvøllur Wikimedia Commonsissa
Péter Gulácsi

Péter Gulácsi, Red Bull Salzburg
Péter Gulácsi (s. 6. toukokuuta 1990 Budapest) on unkarilainen jalkapalloilija, joka on vuodesta 2015 edustanut saksalaista RB Leipzigia. Gulácsi on pelipaikaltaan maalivahti.
Seurajoukkueura

Gulácsi siirtyi MTK Budapestin junioreista englantilaisseura Liverpooliin kesällä 2007 lainasopimuksella ja pysyvästi 2008. Hän edusti Liverpoolia kesään 2013 saakka, muttei pelannut seurassa yhtään ykkösjoukkueen ottelua. Hän pelasi lainasopimuksella Englannin ykkösliigassa 18 ottelua Herefordissa kevätkaudella 2009 ja 15 ottelua Tranmeressä vuonna 2010 sekä Englannin mestaruussarjassa 15 ottelua Hullissa kaudella 2011–2012.
Gulácsi siirtyi Red Bull Salzburgiin ilmaissiirrolla kesällä 2013. Hän pelasi kahden kauden aikana 65 Itävallan Bundesliigan ja kymmenen Itävallan Cupin ottelua seuran voittaessa kummallakin kaudella tuplamestaruuden. Eurooppa-liigassa hän pelasi 19 ottelua ja Mestarien liigan karsinnoissa kuusi peliä.
Gulácsi siirtyi Saksan toisella sarjatasolla pelanneeseen RB Leipzigiin kolmella miljoonalla eurolla kesällä 2015. Hän oli vuosien ajan seuran ykkösmaalivahti helmikuusta 2016 lähtien. Nousuun päättyneellä avauskaudellaan hän pelasi 14 kakkosliigan ottelua. Seuraavina vuosina hän on pelannut kauden 2023–2024 loppuun mennessä 216 Saksan pääsarjaottelua, joissa hän on päästänyt 235 maalia ja pitänyt 73 ottelussa vastustajan maaleitta. Mestarien liigan 35 ottelussa hän on päästänyt 62 maalia ja pelannut viisi nollapeliä. Eurooppa-liigan 12 ottelussa hän on pitänyt kolme kertaa vastustajan maaleitta ja päästänyt 17 maalia.  Hän voitti Saksan cupin 2022.
Maajoukkueura

Gulácsi pelasi kaikkiaan 57 ottelua Unkarin 17–21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi kolme ottelua Unkarin edetessä välieriin alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2008. Hän oli mukana voittamassa pronssia alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa Egyptissä 2009, jossa pelasi Unkarin kaikki seitsemän ottelua. Pronssiottelun rangaistuspotkukilpailussa Gulácsi ei päästänyt ainuttakaan laukausta maaliin.
Gulácsi valittiin Unkarin jalkapallomaajoukkueeseen ensimmäisen kerran maaotteluun Kroatiaa vastaan toukokuussa 2008. Ensimmäisen kerran hän pääsi kentälle ystävyysottelussa Tanskaa vastaan toukokuussa 2014. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi EM-karsinnassa Pohjois-Irlantia vastaan saman vuoden syyskuussa. Hän kuului Unkarin joukkueeseen EM-kilpailuissa 2016 muttei päässyt pelaamaan. Kesälle 2021 siirretyissä EM-kilpailuissa hän sen sijaan pelasi täyden ajan Unkarin kaikissa kolmessa ottelussa.
Gulácsi on huhtikuun 2024 loppuun mennessä pelannut 52 maaottelua, joissa hän on päästänyt 67 maalia ja pitänyt 17 ottelussa vastustajan maaleitta. MM-karsinnoissa hän on pelannut 15 ja EM-karsinnoissa 11 ottelua.
Seinen tuntematon

L’Inconnue de la Seine
Seinen tuntematon (ranskaksi L’Inconnue de la Seine) oli tuntematon nuori nainen, jonka oletettu kuolinnaamio tuli suosituksi sisustuselementiksi taiteilijoiden kodeissa 1900-luvun alussa. Hänen kasvonsa inspiroi lukuisia kirjallisia teoksia. Yhdysvalloissa maski tunnetaan myös nimellä La Belle Italienne.
Historia

Usein toistetun tarinan mukaan nuoren naisen ruumis nostettiin Seine-joesta Quai du Louvressa Pariisissa 1880-luvun lopulla. Koska ruumiissa ei näkynyt merkkejä väkivallasta, epäiltiin itsemurhaa.
Tarinan mukaan Pariisin ruumishuoneen patologi oli niin hänen kauneutensa lumoissa, että päätti ottaa kuolinnaamion vahavaloksena hänen kasvoistaan. On epäilty, voiko kasvojen ilme kuulua hukkuneelle. Muiden kertomusten mukaan naamion saksalainen valmistaja oli ottanut valoksen tyttäreltään. Tytön henkilöllisyyttä ei koskaan saatu selville. Claire Forestier arvioi mallin iäksi korkeintaan 16 vuotta ihon kiinteyden perusteella.
Seuraavina vuosina naamiosta tuotettiin lukuisia kopioita. Niistä tuli nopeasti muodikas synkkä sisustuselementti pariisilaisiin boheemeihin koteihin. Albert Camus kumppaneineen vertasi arvoituksellista hymyä Mona Lisaan ja kuvitteli, mitä vihjeitä hänen hyytävän onnellinen ilmeensä voisi tarjota hänen elämästään, kuolemastaan ja yhteiskunnallisesta asemastaan.
Hahmon suosio on kiinnostava myös taiteen historian näkökulmasta liittyen naamion monitahoiseen kopiointiin. Alkuperäistä valosta valokuvattiin ja filminegatiiveista luotiin uusia naamioita. Näissä uusissa valoksissa esiintyi yksityiskohtia, jotka yleensä häviävät vedestä otetuista ruumiista, mutta näiden yksityiskohtien säilyttäminen kasvoissa näytti vain vahvistavan naamion aitoutta.
Kriitikko Al Alvarez kirjoitti itsemurhaa koskevassa kirjassaan The Savage God: "Olen ymmärtänyt, että kokonainen saksalaisten tyttöjen sukupolvi muokkasi ulkonäköään sen mukaiseksi." Sussexin yliopiston Hans Hessen mukaan Alvarez kertoo, että ”Inconnue tuli kauden eroottiseksi ideaaliksi, kuten Bardot oli 1950-luvulla. Hänen mukaansa sen ajan saksalaiset näyttelijät, kuten Elisabeth Bergner, muokkasivat ulkonäköään naamion mukaiseksi. Lopulta hänet korvasi Greta Garbon tyyli."
Vuonna 2017 työpaja nimeltä L’Atelier Lorenzi Arcueilissä valmisti kipsisiä kuolinnaamioita 1800-luvun muotilla, jonka sanotaan olleen Seinen tuntemattoman.
Taiteelliset kuvaukset > Kirjallisuus > Englanninkielinen kirjallisuus

Varhaisin maininta naamiosta on Richard Le Galliennen 1900-luvun novellista The Image of the Worshipper, jossa englantilainen runoilija rakastuu naamioon, mikä johtaa lopulta hänen tyttärensä kuolemaan ja vaimonsa itsemurhaan.
Kuvaa Seinen tuntemattomasta on käytetty D. J. Wisemanin sukuhistoriallisen mysteeriromaanin A Habit of Dying kansikuvassa.