stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paperi
Historia

Paperin valmistusprosessin kuvasi kirjallisesti ensi kerran Kiinassa valtion virkamies Cai Lun vuoden 105 paikkeilla. Paperin valmistustaito levisi Koreaan ja Japaniin 600-luvun alussa. Muslimit oppivat valmistamaan paperia lumpuista 760-luvulla, kun taito levisi kalifaattiin Kiinasta. Paperin valmistustaidon uskotaan levinneen arabien mukana Kiinasta islamilaiseen Espanjaan 1100-luvulla ja edelleen tästä Eurooppaan 1300-luvun tienoilla. Ibn Battutan mukaan Marokon Fès al Balissa oli 1300-luvulla "400 myllynkiveä paperin valmistusta varten". Paperia vietiin täältä Al-Andalusiin Iberian niemimaalle, kunnes paperin valmistus levisi myös Eurooppaan. Paperin ohella kirjoitusmateriaalina oli pergamentti. Suomeen paperia tuotiin jo 1300-luvun puolessa välissä, varhaisin säilynyt suomalainen paperiasiakirja on vuodelta 1350. Keisari Napoleon otti Ranskassa paperin standardikoot käyttöön 1800-luvun alussa. Nämä standardit eivät levinneet laajalle.
Paperi säilyi suhteellisen kalliina vuosisatojen ajan, kunnes teolliset paperikoneet mullistivat valmistusprosessin ja oivallettiin, että paperia pystytään valmistamaan edullisemmin puumassan kuiduista. Paperikoneiden kehitys tapahtui erityisesti 1800-luvun alussa. Tuolloin raaka-aineena käytettiin yhä lumppuja. Menetelmä puuhiokkeen käyttöön kehitettiin Saksassa 1840-luvulla. Puuhiokkeen ohella tarvittiin edelleen myös lumppuja sitomaan massaa. Seuraava kehitysaskel oli kemiallisen menetelmän kehittäminen: puuhiokkeesta siirryttiin sellun käyttöön raaka-aineena.
Halvan paperin esiinmarssin myötä kirjat ja sanomalehdet yleistyivät teollistuneissa maissa, jolloin informaationlevitys mullistui lähes kaikkien lukutaitoisten saataville ja pakkaukset muodostuivat kulutuksen luontaiseksi osaksi. Sveitsi standardoi paperin koot 1921. Suomen kansallinen standardisoimisjärjestö SFS vakioi A- ja B-sarjojen paperikoot 1927. Paperikoot olivat neljä vuotta aiemmin perustetun järjestön ensimmäisiä standardeja.
Tietokoneiden siirtyessä kuvaputkinäyttöihin ja rivikirjoittimien kadotessa ennustettiin paperittoman toimiston ja jopa paperittoman yhteiskunnan tuloa, mutta päinvastoin tietotekniikan aikakaudella kulutus on moninkertaistunut. 1980-luvulla jotkut ennustivat jopa paperisen kirjan katoamista ja korvaamista sähköisillä näytöillä, mutta 2000-luvulla tällaista ei ole ollenkaan näkyvissä. PDAt ja kännykkäkalenterit ovat tulleet muistilehtiöiden rinnalle, mutta paperin katoamista ei ole silti näköpiirissä.
Valmistus

Nykyään valtaosa paperista valmistetaan teollisesti puukuiduista pitkälle automatisoidulla prosessilla. Eräät muutkin kuidut sopivat, mutta metsäteollisuus ei ole panostanut niiden tutkimukseen, koska puun riittävyys on vaikuttanut turvatulta. Taloudellinen ja ympäristöystävällinen tulevaisuuden vaihtoehto puulle on olkisellu. Olkea syntyy vuodessa ruuantuotannon ohessa 2 500 miljoonaa tonnia. Paperia valmistetaan maailmassa 350 miljoonaa tonnia vuodessa.
Kuitupuu tuotiin ennen tavallisemmin uittamalla proomujen avulla, nykyisin maanteitse rekoilla, laivoilla tai rautateitse. Kuorimarummuissa puista poistetaan kuori. Rungot jatkavat matkaansa; kuoret poltetaan energiaksi tai käytetään maanparannusaineena. Osa puunrungoista haketetaan lastuiksi (puuhakkeeksi), jotka varastoidaan, osa hiotaan hiomakoneilla hiokemassaksi.
Lastuista voidaan valmistaa puumassaa lähinnä kahdella eri tavalla: hake keitetään lipeässä, jolloin puusta liukenee ligniini, mutta runsaasti muutakin. Näin saadaan sellumassaa. Vaihtoehtoisesti hake hierretään mekaanisesti. Käsittelyjen tuloksena puusta muodostuu massaa (hioke, hierre tai sellu), joka pestään ja useimmiten valkaistaan (valkaisematonta massaa josta syntyy ruskeaa paperimateriaalia, käytetään lähinnä pakkauspaperien ja -kartonkien valmistukseen).
Paperimassaan voidaan myös lisätä erinäisiä täyteaineita esimerkiksi kaoliinia, talkkia, kalsiumkarbonaattia ja erilaisia väriaineita. Täyteainelisäyksen pääasialliset edut ovat opasiteetin (läpinäkymättömyyden) kasvaminen, matta-, kiiltopintaisuuden, värin säätely ja raaka-ainekustannuksien halventuminen.
Syntynyt oikeaan sakeuteen laimennettu, paineistettu paperimassa syötetään perälaatikosta viiralle, joka muodostetaan  "huulen" avulla ohueksi tasaiseksi rainaksi. Sen jälkeen prosessin suurin tehtävä on poistaa vesi eri keinoin. Ensin viiralla vettä imetään pois mm. alipaineistetuilla imulaatikoilla. Muodostuva paperiraina otetaan ylös puristinosalle ottotelan avulla, seuraavaksi raina puristetaan suurien telojen läpi, "nippien" (märkäpuristus) avulla, ja viimeksi paperiraina kulkee kuivatusosalla. Se menee eri kuivatusryhmien välein, höyryllä paineistettujen, eri lämpöisten telojen "kuivatussylinterien", pitkin huomattavan matkan, jolloin loput tasapainokosteuden ylittävästä vedestä poistuu haihtumalla (kuivatus).
Näiden jälkeen paperi rullataan isolle konerullalle "tampuurille". Kuivaan paperiin voidaan lisätä erilaisia päällysteitä ja pintakäsittelyaineita, jotka parantavat paperin ominaisuuksia paremmin sen käyttötarkoitukseen soveltuvaksi.
Kierrätys

Paperin voi  kierrättää raaka-aineena noin viisi kertaa. Kotikeräyspaperin kierrätysaste on Suomessa noin 85 prosenttia.
Paperiarkkien koot

Kansainväliset paperiarkkien koot on määritelty ISO 216 -standardissa. Standardin mukaisia paperikokoja käytetään useissa maissa, merkittävinä poikkeuksina ovat mm. Yhdysvallat ja Kanada.
ISO 216 -standardi määrittää yleisesti käytössä olevat A-, B- ja C-sarjat, jotka eroavat toisistaan kokonsa puolesta. Yleisin käytössä oleva sarja on A-sarja, johon kuuluu Suomessa yleisin A4-paperi.
A0-arkin pinta-ala on tasan 1 neliömetri, B0-arkin lyhyempi sivu on pituudeltaan metri. Sekä A- että B-sarjoissa arkin lyhyemmän ja pidemmän sivun suhde toisiinsa on  1:{\sqrt {2}}. A-sarjan eri kokoja käytetään muun muassa kirjoituspaperina, postikortteina ja käyntikortteina. B-sarjan kokoja käytetään esimerkiksi kirjoissa, piirustuksissa ja esitteissä.
C-sarja määrittelee kirjekuorien koot. C-sarjan kirjekuori on aina vastaavaa A-sarjalaista suurempi. C4-kirjekuoren sisälle mahtuu A4-kokoinen paperi taittamatta.
Paperin mineraalit

Paperin ydin on puukuiduissa. Kuituaineiden yhteensitomiseksi paperissa on myös erilaisia liima-aineita. Paperin painatusominaisuuksien parantamiseksi paperiin voidaan lisäksi laittaa kiviaineksesta peräisin olevia pigmenttejä. Joidenkin paperilaatujen koostumuksesta jopa kolmannes voi olla näitä mineraaleja. Tämän vuoksi koulukirjat, aikakauslehdet ja muut mineraalipitoisesta paperista valmistetut painotuotteet tuhkaavat poltettaessa normaalia paperia enemmän. Joissakin papereissa mineraaleja on täyteaineen lisäksi erityisenä pinnoitteena.
Mineraalien käytön tavoitteena on estää painovärien imeytyminen paperiin, jolloin teksti piirtyy terävämmin. Mineraalien tarkoituksena on myös heijastaa valoa niin, että teksti ei paistaisi paperin läpi. Näin syntyy voimakas kontrasti painomusteen ja valkoisen paperin välille. Pinnoitettu paperi heijastaa usein valoa niin voimakkaasti, että tekstin lukeminen saattaa vaikeutua. Tästä syystä kirjat, joissa on paljon luettavaa tekstiä, painetaan yleensä pinnoittamattomalle paperille. Mineraalit tekevät paperista myös hitaammin hajoavaa ja pidentävät näin paperin kestoikää.
Yleisimmin käytettyjä mineraaleja ovat kaoliniittisavi ja kalsiumkarbonaatti eli liitu. Myös hienoksi jauhettua kiteistä marmoria, kipsiä ja titaanioksidia käytetään.
Syväpainatuksessa voidaan käyttää myös talkkia; offsetpainatukseen talkki ei sen sijaan sovi.
Paperilajit

Puupitoiset painopaperit
sanomalehtipaperi
päällystämätön aikakauslehtipaperi
päällystetty aikakauslehtipaperi
Puuta sisältämättömät painopaperit eli hienopaperit
päällystämättömät hienopaperit
päällystetyt hienopaperit
setelipaperit
Piirustus-, maalaus-, grafiikka- ja taidepaperit
piirustuspaperi
litoposteri
akvarellipaperit
japaninpaperi
nepalinpaperit
ingres-paperit
kuultopaperit
hiilipaperi
skissipaperit
valokuvauspaperit
väripaperit
Muita paperilajeja
etikettipaperit
krepatut paperit
leivinpaperit
kirjopaperit
nahkapaperit
lämpöpaperit (lämpöherkät paperit)
pakkauspaperit
pehmopaperit
pergamenttipaperi
pergamiini
rasvatiiviit paperit
suodatinpaperit
säkkipaperit
tapettipaperit
tarrapaperit
voimapaperit
voipaperi
vessapaperi (kuuluu pehmopapereihin)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paperinvalmistaja UPM yhtiön verkkosivu
Paperinvalmistaja Stora-Enson verkkosivu (englanniksi)
Metso yhtiön verkkosivu (englanniksi)
Paperintuotantolaitteiden valmistajan Voith Paper yhtiön verkkosivu (englanniksi)
Keräyspaperin tuottajayhteisön Suomen Keräystuote Oy:n verkkosivu
Oksyrhynkhoksesta, Egyptistä löydetty papyrus. Reiät ovat tuhohyönteisten tekemiä.
Paperinvalmistusta 1500-luvun Saksassa
A-sarjan paperikoot
Kaktuskasvit

| Kaktuskasvit |
| --- | --- |
 Pallokaktuslaji Echinopsis cinnabarina.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae  Juss.
Katso myös
   Kaktuskasvit Wikispeciesissä   Kaktuskasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaktuskasvit eli kaktukset (Cactaceae) ovat kaksisirkkaisten kasvien heimo, jonka 1 500–1 800 lajia ovat pääasiassa piikikkäitä mehikasveja. Sukuja on tulkinnasta riippuen 24–220, joskin noin 90 on laajimmin hyväksytty määrä. Angiosperm Phylogeny Website kertoo sukujen määräksi 131 ja lajien määräksi 1 866.
Kaktukset kasvavat alkuperäisenä vain Amerikan mantereella; merkittävä poikkeus on kuitenkin hiuskorallikaktus (Rhipsalis baccifera), joka on viimeisten muutaman tuhannen vuoden aikana levinnyt trooppiseen Afrikkaan, Madagaskarille ja Sri Lankaan todennäköisesti muuttolintujen mukana. Ihmisen tuomina kaktuksia esiintyy villiintyneenä trooppisilla seuduilla ympäri maailmaa. Alkuperäisillä esiintymisseuduillaan kaktusten tyypillinen elinympäristö on aavikko tai kuiva aro, tosin eräät kasvavat myös epifyytteinä sademetsien puissa.
Kaktukset ovat kehittyneet todennäköisesti 30–40 miljoonaa vuotta sitten, jolloin Amerikka oli jo siinä määrin irtaantunut muista mantereista, etteivät ne enää levinneet Amerikan ulkopuolelle.
Tuntomerkit

Kaktukset ovat sopeutuneet kuivuuteen erittäin hyvin. Kaktuksella on piikit, jotka suojaavat kasvia vettä etsiviltä eläimiltä. Laajentunut varsi on kasvin ainoa yhteyttävä elin, ja se varastoi myös runsaasti vettä. Kaktuksen varsi toimii samalla tavoin kuin muiden kasvien lehdet. Harvoilla lajeilla on pienet, 1–3 millimetrin kokoiset lehdet, jotka pian ilmestymisensä jälkeen putoavat pois. Poikkeuksia ovat puukaktukset (Pereskia) ja rankokaktukset (Pereskiopsis), joiden lajeilla on suuret, 5–25 senttimetrin kokoiset ohuet lehdet ja normaalit varret; niitä pidetäänkin alkeellisina sukuina, joiden ajatellaan muistuttavan niitä kasveja, joista kaktukset kehittyivät.
Kaktukset erottuvat muista mehikasveista erityisten areoliensa perusteella. Areoli on nystymäinen, surkastunut jäänne varren sivuhaaroista, josta useimmiten kasvaa piikkien ryppäitä. Joillakin kaktuksilla, kuten opuntioilla (Opuntia), areolista kasvaa piikkien sijaan pieniä, helposti irtoavia glokidioita eli väkäskimppuja, jotka kosketuksesta tunkeutuvat ihoon aiheuttaen ärsytystä.
Kooltaan kaktukset vaihtelevat pienistä pallomaisista suuriin puumaisiin, kuten jättikaktukseen. Kaktukset ovat erittäin hidaskasvuisia, ja vaativat yleensä useita vuosia kukkiakseen ensimmäisen kerran. Kukat syntyvät piikkien tavoin areoleihin ja monilla lajeilla ne ovat komeat, jopa 20–30 senttimetrin kokoiset. Kaktukset kukkivat usein yöllä, ja niiden pääasiallisia pölyttäjiä ovat yöperhoset ja lepakot.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kaktuskasvit – Cactaceae
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q14560  Wikispecies: Cactaceae  APNI: 54610  ATRF: Cactaceae  CoL: 7HS  EoL: 4228  EPPO: 1CACF  FloraBase: 22872  FNA: 10141  FoAO2: Cactaceae  FoC: 10141  GBIF: 2519  GRIN: 186  iNaturalist: 47903  IPNI: 30000028-2  IRMNG: 115980  ITIS: 19685  NBN: BMSSYS0000694711  NCBI: 3593  NZOR: 120d98c6-8ebd-48f3-9fd0-ecad33439bfa  Open Tree of Life: 584111  Paleobiology Database: 55420  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000028-2  Tropicos: 42000071  VASCAN: 102  VicFlora: 523b1564-82fb-415a-8445-2289d4de7788  Watson & Dallwitz: cactacea  WFO: wfo-7000000098  WoRMS: 414774 
Opuntia
Kaliningradin eteläinen rautatieasema

| Kaliningradin (eteläinen) rautatieasema, Kaliningradin (matkustajaliikenteen) asema> Калинингра́д-Пассажи́рская, Калининград-Южный (вокзал) |
| --- | --- |
 Kaliningradin (eteläisen) aseman edustaa
Perustiedot
Sijainti:  54°41′39.7″N, 020°29′55.1″E
Osoite:  ул. Железнодорожная, 17, Калининград (Ul. Železnodorožnaja 17, Kaliningrad, Venäjä)
Kunta:  Kaliningrad
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  Kaliningradin alue: Gvardeisk 40 km, Gusev 115 km, Nesterov 140 km; Liettua: Kybartai 152 km, Kaunas 238 km, Vilna 339/342 km; Valko-Venäjä: Minsk 532/535/548 km, Homel 834 km; Ukraina: Kiova 1168 km; Latvia: Daugavpils 512 km; Venäjä: Moskova 1282 km, Pihkova 783 km, Pietari 1320 km (pitempi reitti Valko-Venäjän kautta), Murmansk 2814 km, Adler (Sotšin lentoasema) 2897 km; Puola: Gdynia 222 km
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  Kaliningradin alueen asemille, Liettuaan, Valko-Venäjälle, Latviaan, Venäjälle (mm. Pihkova, Pietari, Moskova), Valko-Venäjälle 
Pysäköinti:  Aseman edustalla
 Kaliningradin asemarakennus
Kaliningradin eteläinen rautatieasema eli Kaliningradin matkustajaliikenteen asema (ven. Калининград-Южный, Южный вокзал Калининграда, Калининградский Южный вокзал, Калининград-Пассажирский, Kaliningrad-Passažirski) on Venäjän Kaliningradin alueen ja Kaliningradin kaupungin tärkein henkilöliikenteen rautatieasema.
Historiaa

Kaliningradin eteläinen rautatieasema valmistui 19. syyskuuta 1929. Sen rakentaminen kesti 17 vuotta, mikä johtui osin rakennustöiden keskeytymisestä ensimmäisen maailmansodan aikana.  Asema rakennettiin alun perin Königsbergin keskusrautatieasemaksi (saks. Königsberg Hauptbahnhof), ja sen oli tarkoituksena oli korvata Königsbergin eteläinen (saks. Königsberg Süd) ja itäinen (saks. Königsberg Ost) rautatieasema. Asema sijaitsee keskikaupungin lounaispuolella muinaisten linnoitusten alueella. Valmistuessaan se oli Saksan uudenaikaisin rautatieasema kolmilaivaisine halleineen, arkkitehtuuriltaan tiiligotiikkaamyötäilevine odotussaleineen, erillisine matkatavaratunneleineen sekä ravintolapalveluineen. Toisen maailmansodan loppuun asti se oli Preussin itäradan (saks. Preußische Ostbahn) tärkeä risteysasema sekä kansainvälisessä että Saksan sisäisessä rautatieliikenteessä.
Toisen maailmansodan jälkeen Königsberg siirtyi Neuvostoliiton hallintaan ja kaupungin nimi muuttui Kaliningradiksi. Rautatieliikenne koki samalla suuria muutoksia. Vuosien 1945 ja 1946 aikana ratapihan kiskotus muutettiin leveäraiteiseksi eikä sinne enää voinut liikennöidä lännen suunnasta kapearaiteisempaa rataa vaativilla junilla. Samoihin aikoihin myös kaupungin keskusta siirtyi koilliseen päin Kaliningradin pohjoisen rautatieaseman ympärille, jolloin asema sai nykyisen nimensä Kaliningradin eteläinen rautatieasema. Asemasta käytetään aikatauluissa yleensä nimeä Kaliningrad-Passažirski (Калининград-Пассажирский). Asema toimi jatkossa Moskovan, Pietarin, Harkovan, Homelin ja Anapan suunnasta tulevien junien pääteasemana. Kaksi ratapihan raidetta sähköistettiin ja siitä lähtien asemalta on liikennöity paikallisjunilla yksiraiteista rataa pitkin pohjoiselle rautatieasemalle ja edelleen Itämeren rannikolla sijaiseviin kaupunkeihin.
Ensimmäinen lännen suunnasta kulkeva juna sitten toisen maailmansodan saapui asemalle Berliinistä 9. elokuuta 1991 turisteille tarkoitettuna erikoisjunana. Junan kulku asemalle oli teknisesti mahdollista siitä syystä, että Puolasta Kaliningradin eteläosissa sijaitsevalle tavara-asemalle johtava kapeampiraiteinen rata eli niin sanottu kansainvälinen raide oli säilytetty sotilaallisista syistä. Rataa jatkettiin edelleen Kaliningradin eteläiselle rautatieasemalle, jotta Berliinistä voitiin jälleen liikennöidä matkustajajunilla Kaliningradiin asti.
Nykytilanne

Asemarakennus on kunnostettu vuosituhannen vaihteessa.
Liikenteellisesti merkittävintä on muualle Venäjälle suuntautuva liikenne. Nämä junat kulkevat matkallaan Liettuan Kaunasin ja Vilnan asemien kautta. Sitten ne useimmiten jatkavat Valko-Venäjän kautta Venäjälle ja näin tuovat mahdollisuuden matkustaa Kaunasista tai Vilnasta esimerkiksi Minskiin tai Homeliin. Pietarin suuntaan kulkevat junat voivat jatkaa Vilnasta pohjoiseen ja suunnata Latvian itäosien (Daugavpils) kautta määräasemalleen. Etelä-Venäjälle menevät junat ajavat Valko-Venäjän ohella Ukrainan läpi.
Kaliningradista aluksi etelään vievää rataa pitkin liikennöi päivittäin junavuoro Puolan Gdańskiin ja edelleen Gdyniaan. Junassa on myös Berliiniin meneviä vaunuja.
Aiheesta muualla

Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
THE RAILWAY STATION AND ENTRANCE TO THE CITY OF KALININGRAD (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ncca-kaliningrad.ru)
Keskustelufoorumi kenig.org: Valokuvia asemalta ja sen alta :) (venäjäksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kalahuuhkaja

| Kalahuuhkaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Kalahuuhkajat Ketupa
Laji::  zeylonensis
Kaksiosainen nimi
 Ketupa zeylonensis  Johann Friedrich Gmelin, 1788 
Katso myös
   Kalahuuhkaja Wikispeciesissä   Kalahuuhkaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalahuuhkaja (Bubo zeylonensis tai Ketupa zeylonensis) on pöllö, joka kuuluu kalahuuhkajien 4–jäseniseen sukuun.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 54–57 cm. Lähes huuhkajan kokoinen pöllö, joka on selkäpuolelta punaruskea ja voimakkaasti tummaviiruinen. Alapuoli on vaaleanruskea mustin pitkittäisjuovin, kurkku on valkoinen. Silmät ovat keltaiset ja päässä on huuhkajamaiset korvatupsut. Sukupuolet ovat samanväriset. Soidinhuuto on pehmeä ”huputus” tai voimakkaampi huhuilu.
Kalahuuhkajan varpaissa on terävät nystyrät liukkaiden saaliseläinten kiinni pitämiseksi. Jalat ovat höyhenettömät, jotta märät höyhenet eivät haittaisi lentoa. Tavallisesti pöllöillä on höyhenpeitteiset jalat ja varpaat.
Esiintyminen

Aasian eteläosat Etelä-Kiinasta Intiaan ja Levanttiin. Lähi-idässä harvinainen, Levantissa arvioidaan pesivän 2–20 paria.* Maailmanlaajuisesti laji on ilmeisesti vähenemässä, mutta tarkkoja tietoja ei ole. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Asuu vesistöjen läheisyydessä avoimessa metsämaastossa ja istutusmetsissä.
Lisääntyminen

Pesä on kallion- tai puunkolossa tai jonkin petolinnun vanhassa pesässä. Naaras munii 1 tai 2 munaa. Haudonta kestää noin 38 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä 7 viikon ikäisinä.
Ravinto

Nimensä mukaisesti kalahuuhkaja syö paljon kalaa. Se saalistaa lentämällä veden yllä ja sieppaamalla saaliin kynsiinsä. Se myös väijyy istuen veden ylle kaartuvan puun oksalla tai latvassa. Se voi myös kahlata vedessä saaliin perässä. Kalojen lisäksi se syö rapuja, ja vähemmässä määrin muuta liharuokaa.
Kalahuuhkajan jalka
munia Ketupa zeylonensis
Markus Kajo

| Markus Kajo |
| --- | --- |
 Markus Kajo marraskuussa 2008.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Markus Aarni Erämies Kajo
Syntynyt: 7. joulukuuta 1957 (ikä 67) Isojoki
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Markus Aarni Erämies Kajo (s. 7. joulukuuta 1957 Isojoki), tunnettu myös nimimerkillä Kettunen, on suomalainen toimittaja, kirjailija (pakinoitsija), käsikirjoittaja ja televisiojuontaja. Hän aloitti toimittajanuransa koulukaupungissaan Joensuussa. Hän on esiintynyt Yle TV2-kanavalla muun muassa ohjelmissa Ihmisen käsikirja, Markus Kajon ruudunsäästöohjelma, Naurun paikka, TV-ohjelma Kettunen ja Nousevan auringon Kajo.
Ura

Kajon omaperäinen leppoisa tyyli teki läpimurron hänen ja Hannu Lumivuoren ohjelmassa TV-ohjelma Kettunen, jota esitettiin TV2:ssa vuosina 1988–1992. Ohjelmassa Kajo nimihenkilönä ihmetteli vanhojen lehtimainosten ja arkistopätkien lomassa erilaisia yhteiskunnan ilmiöitä ja muita maailman asioita ja väänsi niistä hillittyä huumoria. Hänen pakinansa tuovat esille arkipäivän absurdeja ilmiöitä. Kettunen ilmettelee esimerkiksi kynnyksiä, maaherroja, kissan alahampaita ja pannuhuoneita. Tekstien hauskuus perustuu yllättäviin rinnastuksiin ja ajatuksellisiin hyppäyksiin.  Kettusesta tuli sittemmin Kajon alter ego ja pakinoitsijaminä. Ohjelman pohdiskeluja on myöhemmin julkaistu myös kirjoina. Naurun paikka -ohjelmassa pääosassa olivat ulkomaiset koomiset kotivideot. Se palkittiin yleisö-Venlalla 1995 ja Telviksellä vuonna 1997.
Kesällä 2006 Markus Kajo tutki 10-osaisessa Nousevan auringon Kajo -ohjelmassa Japanin ihmeitä ja erikoisuuksia. Vuodesta 2011 Kajo on kirjoittanut Ajatusten miljoonalaatikko -blogia Yle Olotilassa.
Markus Kajo jäi eläkkeelle Ylestä vuoden 2021 lopussa. Nykyään hän on media-alan yrittäjä.lähde?
Yksityiselämä

Kajo vietti lapsuutensa Joensuussa. Hän avioitui jo nuorena ja jäi leskeksi vuonna 2017. Kajolla on ollut aivonfarkti ja hänelle on tehty neljä isoa mahaleikkausta. Hän on kertonut olevansa erityisherkkä. Kajo jäi eläkkeelle Yleisradiosta vuoden 2021 lopussa.
Televisio-ohjelmat

TV-ohjelma Kettunen (1988–1992)
Ihmisen paras ystävä (1990)
Hannu ja Kettu (1992)
Luulot pois (1994)
Naurun paikka (1995–1998)
Musiikkiohjelma Kettunen (1996–1997)
Kajon musiikkiohjelma (1998)
Illan Kajo: herrain metkuja (1999)
Ihmisen käsikirja (2000)
Markus Kajon ruudunsäästöohjelma (2001–2002)
Markus Kajon ihme pätkiä (2003)
Nousevan auringon Kajo (2006)
Kirjoja

Kettusen kirja.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-16011-3
Kettusen toinen tuleminen.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17360-6
Kettusen päästöt eli Toisinajattelijan satuja.  (Äänikirja)  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-17775-X
Kettusen kolmas.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20729-2
Kettusen kootut.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21194-X
Kettusen paluu: Ihmisen käsikirja.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27976-5
Kettusen kannettava.  Helsinki:  Docendo, 2008.  ISBN 978-951-0-34168-1
Kettusen kuudes aisti.  Docendo, 2013.  ISBN 978-952-291-023-3
Tandem-kentauri eli Kettusen jo mones kirja. Helsinki: Docendo, 2018. ISBN 978-952-291-361-6.
Palkinnot

Tampereen kaupungin luovan kirjallisen työn palkinto (1989, 1995)
Aiheesta muualla

Kettusen paluu: Ihmisen käsikirja.
Markus Kajo: Ajatusten miljoonalaatikko (Yle).
Yle Areena: Markus Kajo: Ajatusten miljoonalaatikko.
Ylen Elävä arkisto: Markus Kajo Euroopan union sydämessä.
Ylen Elävä arkisto: Markus Kajo samppanjan kotimaassa.
Ylen Elävä arkisto: Markus Kajo sosiaaliluokkien Britanniassa.
Ylen Elävä arkisto: Markus Kajo pastamatka Italiaan.
Ylen Elävä arkisto: Markus Kajo Saksan ihmemaassa.
Ylen Elävä arkisto: Markus Kajo Torremolinoksessa.
Ylen Elävä arkisto: Kettunen: Poloparat.
Ylen Elävä arkisto: Tietoisku vm. 1990: Tv-lupa (Kettunen).
Heikkinen, Merja: Geneeriset persoonailmaukset Markus Kajon pakinoissa (PDF) (pro gradu) 2012. Helsingin yliopisto. Arkistoitu 5.3.2016.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana