stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Athene Alean temppeli
Kirjallisuutta

Pakkanen, Jari: The temple of Athena Alea at Tegea : a reconstruction of the peristyle column.  (Publications by the Department of Art History at the University of Helsinki; no. 18 / Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksen julkaisuja, ISSN 0357-4164 ; no. 18)  Helsinki:  Department of Art History at the University of Helsinki and the Foundation of the Finnish Institute at Athens, 1998.  ISBN 951-45-8407-4  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Athene Alean temppeli Wikimedia Commonsissa
Athene Alean temppelin raunioita.
Temppelin akroterion-koristeena ollut Nike-veistos. Tegéan arkeologinen museo.
Terttu Vartiainen

| Terttu Vartiainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. joulukuuta 1942 Helsinki
Kuollut: 7. tammikuuta 2018 (75 vuotta) Kuopio
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 1976), Kuopion yliopisto (FL 1982, FT 1988)
Instituutti:  Kansanterveyslaitos, Kuopion yliopisto
Palkinnot:  muun muassa Ympäristöpalkinto (Pohjois-Savon ympäristökeskus, 2009)
Terttu Kyllikki Vartiainen (o.s. Väänänen; 7. joulukuuta 1942 Helsinki – 7. tammikuuta 2018 Kuopio) oli suomalainen kemisti ja tutkija, joka toimi Kansanterveyslaitoksen tutkimusprofessorina ja Kuopion yliopiston ympäristökemian osa-aikaisena professorina.
Vartiainen kirjoitti ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta 1961. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa matematiikkaa ja kemiaa, meni naimisiin vuonna 1964 lääkäri Eero Vartiaisen kanssa, josta myös tuli aikanaan professori. Terttu Vartiainen muutti perheineen Kuopioon 1973, ja valmistui filosofian maisteriksi 1976 (HY). Kuopion yliopistossa (nyk. Itä-Suomen yliopisto) hän suoritti lisensiaatin tutkinnon 1982 ja valmistui tohtoriksi 1988. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1988) käsitteli suomalaisen juomavesien myrkyllisyyttä ja oli otsikoitu Mutagenicity of drinking waters in Finland.
Vartiainen toimi assistenttina Kuopion yliopiston kemian laitoksella vuodesta 1973. Maisteritutkintonsa jälkeen hän oli Kuopion teknisessä opistossa kemian opettajana. Tämän jälkeen hän työskenteli erikoistutkijana Kansanterveyslaitoksen (KTL) ympäristöhygienian ja toksikologian osastolla 1985–1991, ja oli KTL:n laboratorion johtajana (1991-) ja tutkimusprofessorina (1998-) ja osastonjohtajana (2003-). Tämän ohella hän oli osa-aikainen Kuopion yliopiston ympäristökemian professori (1996–2007).
Konstantinopolin hippodromi

Konstantinopolin palatsi- ja hippodromialue.
Konstantinopolin hippodromi oli aikansa suurin ja kuuluisin hevosajojen näyttämö. Sen katsomossa oli 80 000 istumapaikkaa ja se oli upeasti koristeltu. Hippodromi rakennettiin vuosina 203–330, ja sen esikuvana oli Rooman Circus maximus.
Konstantinopolin hippodromi sijaitsi keskeisellä paikalla. Se on nykyään Sultanahmet Meydanin aukio Istanbulissa.
Hippodromin rakenne

Hippodromi oli noin 480 metriä pitkä ja 117 metriä leveä areena, jossa oli puoliympyrän muotoiset päät ja kaksi ajorataa. Valjakot kiersivät selkärangaksi (lat. spina) kutsuttua koroketta, jonka päissä olivat kääntymispylväät (lat. metae). Ajajalle radan vaarallisin kohta oli kaarros pylvään kohdalla. Jos se ohitettiin liian läheltä, vaunut saattoivat ruhjoutua siihen. Jos taas kaarsi liian kaukaa, vaunut saattoivat menettää etumatkaansa tai törmätä takana tuleviin. Keisarin aitio, josta myöhemmin kehittyi suorastaan pieni linnoitettu palatsi, sijaitsi itäisessä, palatsialueen puoleisessa katsomossa. Aitiosta oli turvallinen käytävä Konstantinuksen rakentamaan keisarin Suureen palatsiin.
Hevoskilpailujen huippukausi

Koska kirkko kielsi gladiaattoritaistelut, tuli myöhäisantiikin aikana hevoskilpa-ajoista suosittu ajanviete. Niiden huippukausi koettiin 500-luvun alkupuolella. Keisari Anastasios I kielsi villi-eläinnäytännöt vuonna 498 ja teatterin pantomiimin vuonna 502. Muutaman vuosikymmenen ajan 500-luvun alussa sirkusajot olivat ainoa kansan huvitus Konstantinopolissa. Oli lukuisia merkkipäiviä, joiden yhteydessä järjestettiin kilpa-ajot hippodromilla. Sama toistui myös Bysantin pienemmissä kaupungissa. Vaunukilpailuratoja oli ainakin Thessalonikassa, Antiokiassa ja Nikomedeiassa.
Päivittäisten lähtöjen lukumäärä lienee ollut 500-luvulla yleensä 24 tai 25 lähtöä, vaikka useampiakin lähtöjä on lähteissä mainittu. Ajo suoritettiin kaksi- (lat. bigae) tai nelivaljakolla (lat. quadrigae), ja joskus hevosia oli enemmänkin. Hippodromilla kilpaili neljä ajopuoluetta (lat. factiones): vihreät, siniset, punaiset ja valkoiset. Nimensä ne saivat valjakkojen väritunnuksista.
Kilpa-ajojen ja ajopuolueiden pääasiallinen rahoittaja oli keisari. Koska ajojen järjestäminen oli kallista, ei niihin enää 500-luvulla ollut varaa kenelläkään yksityisellä. Jopa konsulit tarvitsivat tähän aikaan valtiolta rahallista apua ajojen järjestämiseen. Silti kilpa-ajot olivat yleisölle ilmaisia, eivätkä ne tuottaneet järjestäjälleen mitään. Ei ollut myöskään valtion järjestämää voittajavedonlyöntiä.
Myöhemmät vaiheet

Koska Bysantin valtio joutui 500-luvun puoli­välin jälkeen pysyvästi taloudellisiin vaikeuksiin, jouduttiin myös kalliiksi tulleita kilpa-ajoja vähentämään. Niitä kyllä järjestettiin edelleen useiden vuosi­satojen ajan, mutta entiseen loistoonsa ne eivät enää koskaan nousseet. Kilpa-ajojen ohella alettiin Hippo­dromilla pitää myös seremonioita keisarin ylistykseksi.
Tiettävästi viimeisen kerran Hippo­dromilla järjestettiin kilpa-ajot vuonna 1204, juuri ennen Konstantino­polin suuntautunutta neljättä risti­retkeä. Silloin Venetsiasta saapuneet risti­retkeläiset ryöstivät kaupungin ja sulattivat hippo­dromin pronssi­patsaatkin, joista he löivät kolikoita. Toden­näköisesti myös paikalla olleet kilpa-ajajien patsaat tuhoutuivat samassa yhteydessä. Lysippoksen pronssi­hevoset kuitenkin säilyvät, mutta ne siirrettiin Venetsian Pyhän Markuksen kirkkoon.
Osmanien aikana stadionin rakennelmat suurelta osin purettiin ja käytettiin vieressä sijaitsevan Sinisen moskeijan rakennusaineiksi. Hippo­dromin paikalla on nykyisin laaja Sultanahmet Meydanı -aukio. Aukiolla ovat yhä jäljellä Hippo­dromin areenalle aikoinaan pystytetyt Theodosiuksen obeliski, Konstantinos VII:n pylväs 900-luvulta ja Käärme­pylvään jalusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konstantinopolin hippodromi Wikimedia Commonsissa
Vapaus johtaa kansaa

Eugène Delacroix, Vapaus johtaa kansaa, 1830.
Romantiikka
Caspar David Friedrich, , 1818.
Pääsuunnat
Romantiikka | Kansallisromantiikka
Muut virtaukset
Düsseldorfin koulukunta | Hudson River -koulukunta |  Goottikulttuuri | Karelianismi
Aiheet
Vastavalistus | Romantiikan musiikki | Pittoreski | Subliimi | Yhtenäistaideteos | Boheemi | Ossianin laulut | Maailmantuska
Teokset
Medusan lautta | Vapaus johtaa kansaa
Tekijät
Ivan Aivazovski | Albert Bierstadt | William Blake | John Constable | Eugène Delacroix | Robert Wilhelm Ekman | Caspar David Friedrich | Henry Fuseli | Théodore Géricault | Francisco de Goya | Aleksander Lauréus | Friedrich Overbeck | Vasili Tropinin | William Turner
Vapaus johtaa kansaa (ransk. La Liberté guidant le peuple), joka tunnetaan myös nimellä Vapaus barrikadeilla, on Eugène Delacroix’n kuuluisa maalaus. Se valmistui vuonna 1830 ja kuvaa heinäkuun vallankumouksen tapahtumia.
Maalauksessa feodalismia vastustavat kansalaiset pyrkivät kohti vapautta symboloivaa naista, joka pitelee Ranskan lippua, trikoloria. Väkijoukkoon kuuluu erilaista väkeä, kuten nuori poika naisen oikealla puolella, todennäköisimmin porvariston edustaja vasemmalla sekä huonompiosaista väkeä heidän takanaan. Taiteilija Delacroix sijoitti maalaukseen myös itsensä. Hän on silinterihattuinen mies Vapauden vasemmalla puolella. Toisen näkemyksen mukaan silinteripäisen miehen esikuva olisikin tunnettu tasavaltalainen Étienne Arago.
Delacroix teki paljon historiamaalauksia, mutta Vapaus johtaa kansaa on hänen suurtöistään ainoa, joka kuvaa Ranskan ajankohtaisia tapahtumia. Yleensä Delacroix ei ollut kiinnostunut politiikasta, mutta heinäkuun vallankumouksen dramaattiset ja väkivaltaiset tapahtumat vetosivat häneen romantikkona. Hän ei kuitenkaan osallistunut itse vallankumoukseen.
Maalaus esillä Louvre-Lensin museossa 2013
Maalaus sai suuren suosion ollessaan esillä Pariisin salongissa vuonna 1831. Ranskan hallitus maksoi maalauksesta 3 000 Ranskan frangialähde?. Sitä ei kuitenkaan asetettu uudelleen näytteille, koska hallitus pelkäsi sen innostavan uusiin vallankumouksiin. Nykyään se on nähtävillä Louvren taidemuseossa Pariisissa.
Maalaus on usein myöhemmin virheellisesti yhdistetty Ranskan suureen vallankumoukseen.
Viittaukset populaarikulttuurissa

Maalaus esiintyy esimerkiksi brittiläisen yhtyeen Coldplayn albumin Viva la Vida or Death and All His Friends kannessa sekä hieman muokattuna Electric Blue Peggy Sue and the Revolutionions from Mars -yhtyeen mini LP:n But When You Talk About Destructionion kannessa. Myös suomalainen CMX-yhtye on tehnyt Ranskan vallankumousta ja sitä seurannutta yhteiskunnallista muutosta satirisoivan kappaleen Vapaus johtaa kansaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vapaus johtaa kansaa Wikimedia Commonsissa
Matti Varstala

| Matti Varstala |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. lokakuuta 1919 Vaasa
Kuollut: 25. kesäkuuta 1944 (24 vuotta) Konkkala
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1940–1944
Taistelut ja sodat:  Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  Luutnantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Martti Varstala (ent. Villman; 31. lokakuuta 1919 Vaasa – 25. kesäkuuta 1944 Konkkala) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 26. Hän oli naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi.
Vänrikki Varstala nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 16. lokakuuta 1941. Hänet ylennettiin luutnantiksi 31. toukokuuta 1942 Varstala toimi jatkosodassa joukkueenjohtajana ja kaatui 25. kesäkuuta 1944.
Ritariksi nimittämistä koskevissa perusteissa mainittiin seuraava:
26.8 suoritti vänrikki Varstala johtaen esimerkillisesti jääkärijoukkuettaan läpimurron Kilteeltä Perojoen yli Leipäsuolle avaten täten III/JR 47:lle tien Summan-Lähteen lohkolla olevien vihollisasemien taakse.
10.9 vänrikki Varstala valtasi joukkueellaan tärkeän Valkeasaaren aseman ajaen vahvan vihollisosaston pakoon joukkueen kärsimättä tappioita.
13.9 vänrikki Varstala johti vahvistettua komppaniaa vallaten samana aamuna menetetyn Valkeasaaren aseman takaisin ajaen tällöin hyökkäyksen suorittaneen vihollisen vahvan osaston (600 miestä) pakosalle aiheuttaen tälle huomattavia tappioita.
Varstalan kaatumisesta kertoo muistelman muodossa alikersantti Pohjola (JR 48:n I pataljoona) Paavo Rintalan kokoamassa teoksessa Sodan ja rauhan äänet.
Varstalan kaatumisesta kerrotaan myös Antti Niemisen kirjassa Tie Tali-Ihantalaan, Konekiväärimiehen päiväkirja 1941–1944.
Varkaantaipaleen kanava

Varkaantaipaleen kanava sillalta nähtynä.
Varkaantaipaleen kanava.
Varkaantaipaleen kanava on avokanava, joka sijaitsee Etelä-Savossa Ristiinassa Yöveden ja Louhiveden välisellä väylällä. Pääosin kallioon louhittu 416 metriä pitkä kanava rakennettiin vuosina 1874–1877 Saimaan ja Mikkelin välisen väylän parannustöiden yhteydessä, ja se otettiin käyttöön syksyllä 1877. Kanavan leveys pohjasta on 8,9 metriä ja syvyys 1,9 metriä. Kanavan alikulkukorkeus on 8 metriä, joten sitä voivat käyttää vain moottoriveneet. Kanavan yli kulkee maantiesilta.
Väylä valmistui lopullisesti 1919, niin että laivaväylä Mikkelistä alkaen oli koko matkaltaan seitsemän jalan syvyinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varkaantaipaleen kanava Wikimedia Commonsissa
Puustjärvi, Eeva: Kivikanavat rakennettiin 1800-luvulla Ristiinalainen. 8.5.2018. Viitattu 17.6.2022.
Varjostinkuusi

| Varjostinkuusi |
| --- | --- |
 Varjostinkuusi metsäpuistossa Aichin prefektuurissa Japanissa
Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Kladi::  Havupuut Pinidae
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Varjostinkuusikasvit Sciadopityaceae
Suku::  Sciadopitys  Siebold & Zucc., 1842
Laji::  verticillata
Kaksiosainen nimi
 Sciadopitys verticillata  (Thunb.) Siebold & Zucc., 1842 
Katso myös
   Varjostinkuusi Wikispeciesissä   Varjostinkuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Varjostinkuusi (Sciadopitys verticillata) on havupuulaji, joka on varjostinkuusikasvien (Sciadopityaceae) heimon ainoa nykyisin elävä edustaja. Kansainvälisessä uhanalaisuusluokittelussa varjostinkuusi on määritelty silmälläpidettäväksi. Se kasvaa tavallisesti noin 20–30 metriä korkeaksi. Sen kävyt ovat 4,5–10 senttimetriä pitkiä. Neulasmaisten lehtien pituus on jopa yli 10 senttimetriä. Ne kasvavat 10–30 neulasen muodostamissa sateenvarjomaisissa valekiehkuroissa. Jokainen neulanen koostuu joidenkin kasvitieteilijöiden mukaan itsessään kahdesta yhdiskasvuisesta lehdestä. Toisten tieteilijöiden mukaan neulaset ovat muuntuneita lehtivihreällisiä versoja eli laakavarsia.
Luokittelu

Varjostinkuusi on heimonsa ainoa elävä laji. Se on endeeminen laji Kaakkois-Japanissa Honshun vuoristometsissä. Eurooppaan varjostinkuusen toi ensimmäisen kerran John Gould Veitch syyskuussa vuonna 1860. Laji on elävä fossiili, jolla ei ole lähisukulaisia. Heimon esiintymiä tunnetaan jo triaskaudelta. Vanhimmat löydetyt fossiilit ovat 230 miljoonan vuoden takaa.
Nuoren puun runko.
Versoja.
Käpyjä.
Varsinais-Suomen rykmentin 1. pataljoona

Varsinais-Suomen rykmentin 1. pataljoona oli valkoisten länsiarmeijan Linderin ryhmän Varsinais-Suomen rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli kapteeni kreivi C. A. Ehrensvärd
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: vääpeli L. Lindström.
2. komppania
Päällikkö: reservivänrikki Eero Rydman.
3. komppania
Päällikkö: jääkäri A. Grant.
4. komppania
Päällikkö: vänrikki Reinhold Stackelberg.
Pirkko Vartiainen

| Pirkko Vartiainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. toukokuuta 1953 Vähäkyrö
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  sosiaali- ja terveyshallintotiede
Pirkko Vartiainen (s. 13. toukokuuta 1953 Vähäkyrö) on ollut Vaasan yliopiston sosiaali- ja terveyshallintotieteen professori vuodesta 2002 ja syksystä 2020 lähtien emeritaprofessori. Hän valmistui hallintotieteiden maisteriksi vuonna 1987, lisensiaatiksi vuonna 1992 ja tohtoriksi vuonna 1994 Vaasan yliopistosta.
Ennen nimittämistään sosiaali- ja terveyshallintotieteen professoriksi Vartiainen toimi määräaikaisena julkishallinnon apulaisprofessorina ja professorina Vaasan yliopistossa.  Hän on työskennellyt Vaasan yliopistossa aiemmin myös assistenttina, tutkijana, suunnittelijana ja yliassistenttina. Hän on  hallintotieteen dosentti Tampereen yliopistossa.
Vartiainen johti Vaasan yliopistossa deliberatiivisen  hyvinvointipolitiikan tutkimusryhmää. Vartiaisen erikoisalaa ovat hyvinvoinnin ja hyvinvointijärjestelmien kehittäminen, kansalaisten osallistumista edistävään deliberatiivisen demokratiaan liittyvät tutkimuskohteet, kuten kansalaisraadit, sekä kompleksisuuden johtamisen ja pirullisten ongelmien kysymykset.
Aiheesta muualla

Professori Pirkko Vartiaisen julkaisut ja asiantuntijatehtävät Vaasan yliopiston tutkimustietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Vartija (Niels E. Nielsenin romaani)

Vartija on Niels E. Nielsenin vuonna 1974 julkaisema kuvitteelliseen lähitulevaisuuteen pohjautuva sotaromaani. Kirjassa valkoisen Euroopan pääosin automatisoitu, robotisoitu ristiretkiarmeija etenee Afrikassa kohti maanosan eteläkärkeä. Armeijan tehtävänä on olevinaan kristillisen sanoman vieminen Afrikkaan, mutta tosiasiassa Afrikan luonnovarojen otto Euroopan suuryhtiöiden valvontaan. Niinpä robotit tappavat tieltään kaiken elollisen. Pääosaan nousee eräs veljeskunnan jäsenistä, skotlantilainen tosiuskovainen, joka inhoaa sotajoukon ja sen johdon rappiota ja julmuutta.
Romaanin nimi on peräisin Raamatun Kainista ja Abelista kertovasta tarinasta. Romaanin juoni on lajille tyypillinen, aikaansa ja katsantokantaansa sidottu, ja kirjassa on viihteelle tyypillistä kliseisyyttä.
Arviot

Aikalaisarviossa Arvostelevassa kirjaluettelossa Kari Vaijärvi pitää teosta scifinä parhaimmillaan. Se herättää ajatuksia, mutta siinä on myös romanttisuutta.
Vasa-ritarikunta

Vasa-ritarikunnan 1. kunniamerkki.
Vasa-ritarikunta (ruots. Vasaorden) on ruotsalainen ritarikunta, joka perustettiin Kustaa III:n valtakaudella vuonna 1772.
Kunniamerkillä palkittiin ensisijaisesti tieteen, taiteen, elinkeinoelämän ja virkauran ansioista. Yleensä Vasa-ritarikuntaa käytettiin silloin, kun henkilöä ei voitu palkita muilla ruotsalaisilla ritarikunnilla. Suomalainen kauppaneuvos Johan Sederholm palkittiin ritarin arvomerkillä vuonna 1799.
Vuosina 1975–2022 ritarikunnan kunniamerkkejä ei jaettu Ruotsissa toteutetun ritarikuntareformin jälkeen, vaikka ritarikunta oli olemassa. Vuonna 2022 päätetyssä reformissa ruotsalaiset ritarikunnat palautettiin entiselleen ja vuodesta 2023 ritarikunnan kunniamerkkejä jaetaan jälleen sekä Ruotsin kansalaisille että ulkomaalaisille. Ensimmäiset ei-kuninkaalliset nimitykset ritarikuntaan lähes 50 vuoden tauon jälkeen tehtiin 31. toukokuuta 2024, kun mm. kaikki Abban jäsenet nimitettiin ritarikunnan 1. luokan komentajan luokkaan.
Ritarikunnan suurmestari on Ruotsin hallitsija.
Alkujaan luokkia oli kolme, mutta komentajan luokka jaettiin kahteen uuteen luokkaan vuonna 1873 ja ritarin luokka kahtia vuonna 1889. Ritarikunnassa on viisi luokkaa:
suurristin komentaja
1. luokan komentaja
komentaja
1. luokan ritari
ritari
Cassianus Roomalainen

Pyhä Cassianus Roomalainen, kreikkalainen ikoni
Pyhä Cassianus Roomalainen (lat. Ioannes Cassianus, usein myös Johannes Cassianus; n. 360, Dobrudža – n. 435, Marseille) oli varhaiskristillinen munkki, askeetti ja teologi.
Elämä

Hän oli kotoisin Vähä-Skyytiasta, Tonavan suistoalueelta (nykyisestä Dobrudzhasta), josta perhe muutti Roomaan hänen lapsuudessaan. Johannes muutti veljensä Germanoksen kanssa Roomasta Betlehemiin erääseen luostariin kilvoittelemaan. Sieltä he siirtyivät Egyptin erämaaluostareihin. Egyptistä he muuttivat edelleen Konstantinopoliin, jossa arkkipiispa Johannes Krysostomos vihki Germanoksen papiksi ja Cassianuksen diakoniksi. Krysostomos karkotettiin Konstantinopolista vuonna 404, jonka jälkeen Cassianus siirtyi veljensä kanssa Roomaan ja edelleen Galliaan, jonne Cassianus perusti mies- ja naisluostarin. Hän kuoli vuonna 435.
Ortodoksinen kirkko muistelee Cassinanusta hänen muistopäivänään 29. helmikuuta.
Teokset

Cassianus kirjoitti 12 kirjaa ja 24 kirjoitelmaa Gallian piispojen pyynnöstä.
Kinobialuostarien säädöksistä piispa Castorille
Kahdeksasta pahasta ajatuksesta - teos muovasi myöhemmin läntistä käsitystä seitsemästä kuolemansynnistä
Keskusteluja
Perintö

Cassianusta kunnioitetaan ortodoksisessa kirkossa pyhänä, ja hänen kirjoituksiaan on koottu Filokaliaan. Läntisessä kristillisyydessä Cassianusta on syytetty semipelagiolaiseksi, ja siksi se ei kunnioita häntä pyhänä.
Kirjallisuutta > Yleisteoksia

Augustine Casiday: Tradition and theology in St John Cassian.  Oxford:  Oxford University Press, 2007.  ISBN 978-0-19-929718-4  (englanniksi)
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Pyhä Cassianus Roomalainen: ”Kahdeksasta pahasta ajatuksesta”, Filokalia - 1 osa. Kokoelma pyhien kilvoittelijaisien kirjoituksia. Koonneet pyhät Makarios Notaras ja Nikodeemos Athosvuorelainen, s. 113–140.  Suomentanut nunna Kristoduli, Irinja Nikkanen. Helsinki:  Valamon ystävät r.y., 1988.  ISBN 951-99931-6-9  (nid.); ISBN 951-99931-7-7 (sid.)
Pyhä Cassianus Roomalainen: ”Skiitan pyhistä isistä ja arvostelukyvyn armolahjasta”, Filokalia - 1 osa. Kokoelma pyhien kilvoittelijaisien kirjoituksia. Koonneet pyhät Makarios Notaras ja Nikodeemos Athosvuorelainen, s. 141–159.  Suomentanut nunna Kristoduli, Irinja Nikkanen. Helsinki:  Valamon ystävät r.y., 1988.  ISBN 951-99931-6-9 (nid.); ISBN 951-99931-7-7 (sid.)
Kirjallisuutta > Sanontojen kokoelmia

”Abba Kassianos”, Gerontikon eli Pyhien vanhusten sanomaa, s. 98–100.  Suomentanut Johannes Seppälä. 1. painos. Helsinki:  Ortodoksinen kirjallisuusyhdistys Ortokirja ry, 1984.  ISBN 951-95895-0-3
Aiheesta muualla

Pyhittäjä Johannes Cassianus ja Germanus. Synaksaario, Suomen ortodoksinen kirkko (Arkistoitu – Internet Archive)
Johannes Cassian Roomalainen, Ortodoksi.net
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia 2  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Vammala

| Vammala> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Sastamala |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°20′25″N, 022°54′35″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Pirkanmaan maakunta
Seutukunta:  Lounais-Pirkanmaan seutukunta
Kuntanumero:  912
Hallinnollinen keskus:  Vammalan keskustaajama
Perustettu:  1907
– kaupungiksi:  1965
Kuntaliitokset:  Karkku (1973) Tyrvää (1973) Suodenniemi (2007)
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Mouhijärvi Äetsä Vammala
– syntynyt kunta:  Sastamala
Pinta-ala:  876 km²  (1.1.2008)
– maa:  803,87 km²
– sisävesi:  72,13 km²
Väkiluku:  16 635   (31.12.2008)
– väestötiheys:  20,69 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  16,8 %
– 15–64-v.:  61,6 %
– yli 64-v.:  21,6 %
Vammala oli Pirkanmaan maakunnassa sijaitseva Suomen kaupunki. 
Se oli itsenäinen kunta vuoden 2009 alkuun saakka, jolloin siitä muodostettiin yhdessä Mouhijärven ja Äetsän kanssa Sastamalan kaupunki. Vammalan keskustaajama on nykyään Sastamalan kaupungin keskustaajama.
Lakkautushetkellä Vammalan naapurikuntia olivat Huittinen, Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kankaanpää, Kiikoinen, Lavia, Mouhijärvi, Nokia, Punkalaidun, Urjala, Vesilahti ja Äetsä. Vuoteen 1993 saakka Vammala kuului Satakunnan maakuntaan.
Vammala tunnetaan Vanhan kirjallisuuden päivistä sekä Akseli Gallen-Kallelan ja Mauri Kunnaksen syntymä- tai kotikuntana.
Ympäristö > Vesistöt

Vammalan halki virtaa Kokemäenjoen vesireitti. Siihen kuuluvat Liekovesi, Rautavesi ja osittain Nokian puolella oleva Kulovesi. Kaupungin keskusta sijaitsee Vammaskosken partaalla, Rauta- ja Liekoveden väliin etelästä työntyvällä niemekkeellä. Huomattavimmat vesistöön laskevat joet ja purot ovat pohjoispuolelta Kotajärvestä alkava Vaunujoki, Pääjärvestä alkava Rautajoki ja Riippilänjärvestä laskeva Koskenoja sekä eteläpuolelta Ylistenjärvestä lähtevä Pesurinoja, Ekojärvestä laskeva Ekojoki ja Masojärvestä laskeva Kärppälänjoki. Huomattavimpia järviä ovat vesistön pohjoispuolella Pääjärvi ja Riippilänjärvi sekä eteläpuolella Ylistenjärvi, Ekojärvi ja Ylinen Piimäsjärvi. Lisäksi on kymmeniä pienempiä järviä ja lampia. Ekojärvi, jonka pintaa on laskettu 1800-luvun lopulla, on Etelä-Suomen arvokkaimpia lintujärviä ja sen rannalla on lintutorni. Toinen lintutorni sijaitsee Keskistenjärvellä kymmenkunta kilometriä Vammalan keskustasta etelään.
Vammalan eteläosa kuuluu Sammaljoen vesialueeseen. Sammaljoki alkaa kaupungin kaakkoisosassa sijaitsevilta soilta, osittain Vesilahden puolella, ja siihen laskee alueen suurin järvi Houhajärvi. Joki virtaa Sammaljoen ja Illon halki ja laskee Huittisissa Sammunjokena Kokemäenjokeen. Vammalan kaakkoiskulmassa sijaitseva Latvajärvi laskee Punkalaitumenjokeen.
Vammalan itäisimmät järvet Kivijärvi ja Saarijärvi laskevat Vesilahden puolelle Suonojärveen ja sieltä Nokian Sarkolan kautta Kuloveteen.
Vammalan pohjoisosassa sijaitsevan Suodenniemen alueen vesistö laskee Kiikoisten puolelle Kiikoisjärveen ja edelleen Kokemäen Sääksjärveen, Puurijärveen ja lopuksi Kokemäenjokeen.