stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nuoliyökkönen

| Nuoliyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Iltayökköset Acronictinae
Suku::  Acronicta
Laji::  psi
Kaksiosainen nimi
 Acronicta psi  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Nuoliyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuoliyökkönen (Acronicta psi) on iltayökkösiin kuuluva, varsin yleinen yöperhoslaji. Se on keskikokoinen yökkönen, ja se on väritykseltään melko tasaisen vaaleanharmaa. Laji elää lähes koko Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa, ja se viihtyy valoisissa lehtimetsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Toukka elää monilla lehtipuilla ja pensailla.
Koko ja ulkonäkö

Nuoliyökkönen on keskikokoinen, tasaisen vaaleanharmaa yökkönen, jonka siivissä ei erotu kovin selvää kuviointia. Etusiivissä on kuitenkin selvästi erottuva musta tyvijuomu ja siiven ulkoreunasta sisäänpäin suuntautuu musta, nuolen kärkeä tai kreikkalaisen aakkoston Ψ-kirjainta muistuttava kuvio. Sisempi poikkiviiru on kaksinkertainen, ja siiven etureunassa viirun kohdalla on kaksi yhtä tummaa täplää. Viiru häipyy siiven takareunaa kohti. Ulompi poikkiviiru on ohut ja musta. Rengas- ja munuaistäplä ovat lähellä toisiaan, ja niitä yhdistää musta x-kirjaimen muotoinen kuvio. Takasiivet ovat koiraalla valkoiset, ulospäin tummuvat ja naaraalla harmaat, suunnilleen etusiipien väriset. Siipiväli on 36–43 mm.
Samannäköinen laji on erityisesti vasamayökkönen (Acronicta tridens), mutta myös keihoyökkönen (Acronicta cuspis). Varma lajinmääritys saattaa vaatia genitaalien tutkimista.
Täysikasvuinen toukka on harvakseltaan pitkäkarvainen, sivuilta musta ja sen kyljillä on punaiset täplät. Sivuilla on myös leveät valkoiset pitkittäisraidat ja selkäpuolella leveä keltainen raita. Selässä pään lähellä on pitkä, musta, sarvimainen kyhmy.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan lähes koko Euroopassa sekä Pohjois-Afrikassa. Idässä levinneisyysalue ulottuu Itä-Siperiaan. Etelä- ja Keski-Suomessa laji on erittäin yleinen, joskin se harvinaistuu pohjoista kohti. Havaintojen pohjoisraja kulkee suunnilleen Kemi–Kajaani-linjalla. Perhoset lentävät yleensä yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta elokuun alkupuolelle. Toinen sukupolvi on harvinainen.
Elinympäristö ja elintavat

Nuoliyökkönen viihtyy valoisissa lehtimetsissä, metsänlaitamilla, pensaikoissa, puistoissa ja puutarhoissa. Lajia tavataan yleensä yksitellen, mutta joskus se voi olla jopa runsas. Perhoset lentävät öisin ja tulevat hyvin sekä valolle että syötille. Kotelo talvehtii kotelokopassa kuoren raossa.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi, joka elää monilla erilaisilla lehtipuilla ja pensailla.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Nuoliyökkönen
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
koiraan genitaalit (englanniksi)
nuoliyökkösnaaraan genitaalit verrattuna vasamayökkösen genitaaleihin (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1859583  Wikispecies: Acronicta psi  BioLib: 53104  BOLD: 86426  EoL: 476227  EPPO: ACRNPS  EUNIS: 311238  Fauna Europaea: 449420  Fauna Europaea (new): 1fb27c94-14df-46b0-8ce0-20ca5e88f2bc  GBIF: 1782948  iNaturalist: 325641  LoB: 5275  MaBENA: AcroPsi  NBN: NBNSYS0000006379  NCBI: 987865  Observation.org: 9797  Open Tree of Life: 391244  Laji.fi: MX.62449 
Nuori toukka
Kypsä toukka
Alba Trissina

Alba Trissina oli 1600-luvun alkupuolella vaikuttanut italialainen säveltäjä. Hän oli Aracelin luostarin nunna Vicenzassa ja opiskeli Leone Leonin johdolla. Häneltä tunnetaan neljä motettia (mm. Vulnerasti cor meum), jotka sisältyvät Leonin teokseen Sacri fiori: quarto libro de motetti a 1–4 (Venetsia, 1622). Alttoäänelle kirjoitetut motetit edustavat Veneton 1620-luvulle ominaista tyyliä.
Noottikriisi

Urho Kekkonen ja Leonid Brežnev 23. marraskuuta 1960 Kekkosen valtiovierailulla Neuvostoliittoon.
Noottikriisi on Suomen ja Neuvostoliiton välisissä suhteissa vuonna 1961 tapahtuneesta poliittisesta kriisistä käytetty nimitys. Noottikriisi alkoi 30. lokakuuta 1961 Neuvostoliiton jätettyä Suomelle nootin, jossa se YYA-sopimukseen vedoten esitti konsultaatioita ”toimenpiteistä molempien maiden rajojen puolustuksen turvaamiseksi Saksan liitto­tasa­vallan ja sen kanssa liitossa olevien valtioiden taholta ilmenevän sotilaallisen hyökkäyksen uhan johdosta”. Nootti kytkeytyi samana vuonna tapahtuneeseen Berliinin kriisiin. Noottia edelsi aiemmin samana vuonna tapahtunut NATO:n Itämeren komentoalueen perustaminen, johon Tanska oli suostunut.
Karjalaisen matka Moskovaan

Ulkoministeri Karjalainen matkusti Moskovaan 10. marraskuuta 1961 ja neuvotteli seuraavana päivänä Neuvostoliiton ulkoministeri Andrei Gromykon kanssa. Neuvotteluissa olivat mukana suurlähettiläs Eero A. Wuori, valtiosihteeri Jaakko Hallama, jaostosihteeri Ilkka Pastinen, lehdistöattasea Antti Karppinen ja tulkki, konsuli Kustaa Loikkanen. Kokouksessa ei ollut mukana suomalaisia sotilashenkilöitä.
Kokouksessa mukana ollut varaulkoministeri Sobolev keskusteli 15. marraskuuta 1961 Ison-Britannian Moskovan-suurlähettilään Frank Robertsin kanssa todeten että selostus Ahti Karjalaisen ja Andrei Gromykon keskusteluista oli puhtaasti suomalaisten laatima dokumentti, myös mainiten sen, että Neuvostoliitto oli kiinnostunut Suomesta ”poliittisesti” eikä sotilaallisesti.
Eduskunnan hajottaminen

Kekkonen hajotti eduskunnan 14. marraskuuta 1961 ja määräsi uudet vaalit helmikuuksi. Kekkonen piti Jyväskylässä 19. marraskuuta puheen, jossa hän perusteli melko avoimesti eduskunnan hajottamista.
Kekkonen sanoi perusteluissaan näin:
»Oli mahdollista joko hyväksyä ehdotus ja aloittaa sotilasneuvottelut tai kiistää sodanuhkan olemassaolo ja kieltäytyä neuvotteluista taikka hajottaa eduskunta, jotta voitaisiin mahdollisimman pian saada kansan vastaus siihen, jatketaanko ystävällismielistä ulkopolitiikkaa vai ei.»
Hannu Rautkallion mukaan puolueen politbyroo ja valtion turvallisuuskomitea KGB olivat tehneet jo vuoden 1960 aikana ennakkovalmisteluja turvatakseen Kekkosen vallan Suomessa.
Neuvostoliiton suurlähetystön vuosikatsauksessa vuonna 1961 todettiin, että suunnitelman tarkoituksena oli ”Honka-liiton ratkaiseva heikentäminen, jota varten kohdistettuna iskuna olivat eduskunnan hajottaminen ja presidentin­vaalien kanssa samaan aikaan pidetyt eduskuntavaalit”. Toimintakertomus jatkaa:
”Sitä varten maalaisliittolaiset (Urho Kekkonen) tarvitsivat vakuuttavan tekosyyn eduskunnan hajottamista varten, joka peittäisi vaalimanööverin. Tekosyynä käytettiin noottiamme 30. lokakuuta.”
Kekkonen matkustaa Novosibirskiin

Kekkonen ja Nikita Hruštšov tapasivat 24. marraskuuta 1961 Novosibirskissa, minkä seurauksena konsultaatioista luovuttiin. Kekkonen sanoi tuolloin Hruštšoville, että ”nootti on auttanut häntä suuresti” ja että ”suunnitelmat ovat sujuneet hyvin”lähde?. Tulkkina toimi Ženihov.
Tulkintoja

Jo vuonna 1962 tulkittiin, että Neuvostoliitto oli lähettänyt nootin vaikuttaakseen Suomen presidentinvaaliin ja oman suosikkinsa pitämiseksi vallassa. Suosituimman näkemyksen mukaan Kekkonen tilasi nootin pysyäkseen vallassa.
Kekkonen oli suunnitellut huhtikuussa 1961 Ahti Karjalaisen, Arvo Korsimon ja V. J. Sukselaisen kanssa eduskunnan hajottamista vaikuttaakseen Hongan takana olevaan liittoumaan.lähde? Erityisesti pyrittiin lyömään kiilaa SDP:n ja Kokoomuksen väliin, jotta nämä joutuisivat kilpailemaan vaaleissa keskenään.lähde? Hongan luovuttua ehdokkuudesta Kekkonen sai 111 valitsijamiestä ja voitti presidentinvaalin 199 äänellä. Honka-liitossa näkyvästi mukana olleet Tuure Junnila ja Veikko Vennamo putosivat eduskunnasta vuoden 1962 vaaleissa. SDP kärsi murskaavan tappion menettäen kymmenen eduskuntapaikkaa, Väinö Leskisen asema puolueessa heikkeni, ja puolueen puheenjohtaja Väinö Tanner jätti politiikan lopullisesti. Varsinkin Maalaisliiton niin sanottu K-linja näki eduskunta- ja presidentinvaalien tulokset äänestäjien tuomiona Honka-liitolle.
Hruštšovin mukaan nootti oli sotilaspiirien hanke, vaikka konsultaatioon ei osallistunut ainuttakaan sotilasta, vaan operaatio oli ulkoministeriön järjestämä.lähde? Suomi oli Neuvostoliiton luoteisosan strategisten kohteiden, kuten Leningradin ja Murmanskin välittömässä läheisyydessä. Yhdysvaltain ensimmäiset ballistiset ohjukset oli otettu palvelukseen 1960, mutta suurin osa ydinpelotteesta oli edelleen raskaiden strategisten pommikoneiden varassa. On spekuloitu,kenen mukaan? että Neuvostoliitto olisi neuvotteluissa luultavasti pyrkinyt saamaan Suomeen tutka-asemia ja ilmatorjuntaohjuksia, mahdollisesti hävittäjätukikohdan.lähde?
Aiheesta muualla

Noottikriisi. YLEn Elävä arkisto.
Finlandia-katsaus 570 (1961): Pres. Kekkosen paluu Novosibirskistä marraskuussa 1961, 3:13 filmin alusta. Elonet.
Alpo Rusin näkemys noottikriisistä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Notkrisen hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Trofobiontit

Trofobiontit ovat muurahaisten kanssa yhteiselossa eli symbioosissa eläviä hyönteisiä.
Muurahainen lypsämässä kirvaa
Trofobiontti on johdettu trofobioosista, joka on johdettu "ravitsevaa elämää" tarkoittavasta kreikankielisestä sanasta. Trofobiontit ovat kasvien nesteitä ravinnokseen käyttäviä hyönteisiä, joista tavallimpia ovat kirvat. Muita trofobiontteja ovat muun muassa kilpikirvat, sarvikaskaat ja eräiden perhoslajien toukat.
Trofobionttien yhteiselo muurahaisten kanssa perustuu vaihtokauppaan: muurahaiset suojelevat "karjaansa" petoja vastaan ja saavat palkaksi pisaran mesikastetta, jonka ne käyttävät ravinnokseen. Tavallisimpia trofobiontteja uhkaavia petoja ovat loisampiaiset ja loiskärpäset, jotka munivat kirvoihin. Saalistajia ovat muun muassa monet kovakuoriaiset ja harsokorennot, jotka syövät niitä. Muurahaisten suojeluksessa trofobionttipopulaatiot kasvavat ja voivat hyvin.
Eräät muurahaislajit voivat kantaa kirvoja pesiinsä ja hoitaa niitä siellä. Toiset säilyttävät kirvan munia pesässään talven yli ja kantavat ne keväällä kirvantoukkien ravintokasvien juurelle. Kun ravintokasvi kuolee kirvojen imettyä sen ravintonesteet, kantavat muurahaiset ne elävän kasvin juurelle.
Muutamien muurahaislajien kuningattaret ottavat leukoihinsa kilpikirvoja lähtiessään häälennolle. Kun ne ovat pariutuneet ja perustaneet uuden pesän, ovat trofobiontit jo valmiina tarjoamassa mesikastetta.
Malesiassa elävä Dolichoderus cuspidatus -muurahaislaji on vienyt trofobioosin pisimmälle. Niiden karjana on Malaicoccus-suvun kilpikirvoja, jotka syövät pensaiden ja puiden mahlaa. Muurahaistyöläiset kantavat kirvat ruokapaikoilleen ja niitä kohdellaan kuin perheenjäseniä. Työläiset muodostavat ruokailevan kirvan ympärille eräänlaisen pesän tarttumalla toisiaan raajoista, jolloin trofobiontti voi ruokailla suojassa. Kirvanaaraat synnyttävät eläviä poikasia ja elävät muurahaisten omien toukkien ja munien seassa turvassa. Yhdyskunnan muuttaessa kantavat muurahaiset kirvat mukanaan.
Tribadismi

Taiteilijan näkemys tribadismista.
Tribadismi on seksiasento ja kahden naisen välinen yhdyntä, jossa kaksi hieroo sukuelimiään joko vastakkain tai jotain muuta ruumiinosaa (pois lukien suuta) vasten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tribadismi Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tribadism
Käännös suomeksi
Sue Townsend

Susan Lillian ”Sue” Townsend (2. huhtikuuta 1946 Leicester, Leicestershire, Iso-Britannia – 10. huhtikuuta 2014 Leicester) oli englantilainen kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat nuortenkirjat, joiden päähenkilö on murrosikäinen Hadrianus (Adrian) Mole. Ne tekivät Townsendista miljonäärin ja Englannin eniten ansainneen kirjailijan 1980-luvulla. Kirjojen pohjalta tehtiin kolme televisiosarjaa.
Townsend aloitti kirjoittamisen kolmen lapsen yksinhuoltajana kolmen osa-aikatyön ohella. Hän sairasti diabetesta, joka johti sokeuteen vuonna 2001 ja munuaissiirtoon vuonna 2009. Townsend kuoli huhtikuussa 2014 lyhyen sairauden jälkeen.
Romaanien lisäksi hän kirjoitti tietokirjoja ja näytelmiä.
Teokset > Suomennetut teokset

Mikä tsäkä, Hadrianus, suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Otava, 1984 ISBN 951-1-07829-1
Elämä on tautista, Hadrianus, suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Otava, 1985 ISBN 951-1-08585-9
Hadrianus Molen tosi tunnustukset (sekä Margaret Hilda Robertsin ja Susan Lilian Townsendin kyseenalaiset kirjoitukset), suomentanut Pirkko Talvio-Jaatinen. Otava, 1990 ISBN 951-1-11411-5
Kenkää kuningattarelle, suomentanut Jaana Lahtinen. Otava, 1993. ISBN 951-1-12771-3
Maailma murjoo, Hadrianus, suomentanut Jaana Lahtinen. Otava, 1994. ISBN 951-1-13233-4
Elämä on tautista, Hadrianus, suomentanut Pirkko Talvio-Jaatinen. Otava, 2007 - (Seven) ISBN 978-951-1-22022-0
Mikä tsäkä, Hadrianus, suomentanut Pirkko Talvio-Jaatinen. Otava, 2007 - (Seven) ISBN 978-951-1-21718-3
Adrian Mole : cappuccinovuodet, suomentanut Jelena Vallenius. Lista WSOY, 2007 ISBN 978-951-0-32663-3
Adrian Mole ja järisyttävät joukkotuhoaseet, suomentaneet Jelena Vallenius, Pirkko Talvio-Jaatinen. Lista WSOY, 2008 ISBN 978-951-0-34520-7
Teokset > Alkuperäisteokset

The Secret Diary of Adrian Mole, Aged 13¾ (1982). – Mikä tsäkä, Hadrianus. Suomentanut Pirkko Talvio-Jaatinen
The Growing Pains of Adrian Mole (1984). – Elämä on tautista, Hadrianus
The True Confessions of Adrian Albert Mole (1989). – Hadrianus Molen tosi tunnustukset
Adrian Mole: The Wilderness Years (1993). – Maailma murjoo, Hadrianus
Adrian Mole: The Cappuccino Years (1999). – Adrian Mole: Cappuccinovuodet (2007)
Adrian Mole and the Weapons of Mass Destruction (2004). – Adrian Mole ja järisyttävät joukkotuhoaseet (2008)
The Lost Diaries of Adrian Mole, 1999–2001 (2008)
Adrian Mole: The Prostrate Years (2009)
Rebuilding Coventry (1988)
The Queen and I (1992). – Kenkää kuningattarelle (1993)
Ghost Children (1997)
Number Ten (2002)
Queen Camilla (2006)
The Woman Who Went to Bed for a Year (2012)
Aiheesta muualla

Townsendin sivusto.
Townsend-arkisto. (Arkistoitu – Internet Archive) Leicesterin yliopisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 2 
Muut:  Europeana  IdRef
Nuorakeraaminen kulttuuri

Nuorakeraamisen kulttuurin, eli vasarakirveskulttuurin, levinneisyysalue.
Nuorakeraaminen kulttuuri tai vasarakirveskulttuuri on kivikauden neoliittisella kaudella laajalla alueella vallinnut kulttuuri. Siitä on käytetty myös nimitystä indoeurooppalainen sotakirveskulttuuri. Se levisi laajalle alueelle ihmisten muuttoliikkeen mukana Pohjois-, Keski- ja Itä-Euroopassa 3000- ja 2000-luvuilla eaa. Suomessa nuorakeraamisesta kulttuurista käytetään nimitystä vasarakirveskulttuuri ja se vallitsi maan lounaisosissa, Suomenlahden rannikolla sekä Etelä-Pohjanmaalla 2800–2300 eaa. Nuorakeraaminen kulttuuri oli varhaisin maanviljelykulttuuri Valko-Venäjän ja Baltian seuduilla Dneprin länsipuolella noin 2800 eaa.
Kulttuurin erityispiirteitä

Nuorakeraaminen kulttuuri alkoi levitä myöhäisellä neoliittisella kaudella. Se kukoisti kuparikaudella sekä pronssikaudella eri alueilla 3200/2900 eaa.–n. 2300/1800 eaa. Ruotsin ja Norjan eteläosiin kulttuuri levisi samoihin aikoihin kuin Suomeen, noin 2800 eaa. alkaen.
Läntisessä keskisessä Itä-Euroopassa kulttuuriin liittyi palloamforakausi 3400–2800 eaa. sekä Badenin kulttuuri 3600–2800 eaa.
Nuorakeraamiset kulttuurit saivat nimensä nuoramaisilla painanteilla koristelluista saviastioista. Toinen nimitys, sotakirveskulttuurit (Suomessa vasarakirveskulttuuri), viittaa erityisiin taitavasti muotoiltuihin, monesti venemäisiin kivikirveisiin. Niitä on arveltu joko sota-aseiksi tai kulttiesineiksi. Ne ovat kuparikirveiden jäljitelmiä.
Nuorakeraamista kulttuuria on kutsuttu myös yksittäishautakulttuuriksi. Vainajat haudattiin kukin omaan kuoppahautaan, miehet vasemmalle ja naiset oikealle kyljelleen, pää etelään. Joskus haudan päälle kasattiin kumpu mutta ei aina.
Nuorakeraamisissa kulttuureissa harjoitettiin maanviljelyä ja karjanhoitoa. On arveltu, että kulttuurimuodolla olisi ollut yhteys indoeurooppalaisten kielten leviämiseen Euroopassa. Kulttuurin uskottiin levinneen laajalle alueelle migraation tai kansojen vaellusten myötä. Nykytutkijoista muun muassa Andrew Sherratt ja Ian Hodder näkevät nuorakeraamisessa kulttuurissa pikemminkin uuden uskonnon ja ideologian leviämisen.lähde?
On yritetty selvittää myös antropologian avulla, tutkimalla hautalöytöjä, liittyikö nuorakeraamisen kulttuurin leviäminen kansojen vaellukseen. Muun muassa Baltiassa on löydetty nuorakeraamisen kulttuurin haudoista eri ihmistyyppejä jokseenkin samassa suhteessa kuin ajallisesti ja paikallisesti läheisistä toisten kulttuurien haudoista. Muun muassa antropologi Raissa Denisovan (1978) mukaan tämä tukee päätelmää, että nuorakeraamiseen kulttuuriin siirtyminen ei ole merkinnyt uuden väestön saapumista.
Nuorakeraaminen kulttuuri Suomessa

Nuorakeraaminen kulttuuri eli vasarakirveskulttuuri tai venekirveskulttuuri saapui Lounais-Suomeen noin 2800–2500 eaa. Koillis-Puolasta ja Baltiasta. Tämän kulttuurimuutoksen on usein tulkittu merkinneen uuden väestön saapumista Suomeen, sillä monet nuorakeraamisen kulttuurin tavat poikkesivat huomattavasti alueella aiemmin vaikuttaneen kampakeraamisen kulttuurin piirteistä, jotka kohtaamisen seurauksena vähenivät merkittävästi. Tästä syystä vasarakirveskulttuurin ja rannikolla asuneen kampakeraamisen kulttuurin kohtaamisen on arveltu olleen väkivaltainen ja seurauksena olisi ollut kampakeraamisen väestön vähentyminen lähes sukupuuton partaalle. Tämän rannikon kampakeraamisen kulttuurin kohtaloksi koituneen tapahtuman on katsottu näkyvän yhä suomalaisten genetiikassa pullonkaulana, koska sitä on vaikea sijoittaa Suomen asutushistorian muuhun vaiheeseen.
Nuorakeraaminen kulttuuri levisi Suomen lounais- ja eteläosaan suurin piirtein Kokkolan, Tampereen ja Viipurin kautta kulkevan linjan eteläpuolelle. Nuorakeraaminen kulttuuri asui keskieurooppalaisten esikuviensa tavoin paalurakenteesta ja oksapunoksista tehdyissä majamaisissa asumuksissa joissa katto oli tehty oljista. Näin tämä kulttuuri toi Suomeen uuden asumustyypin, majan, aiempien alueella vaikuttaneiden kulttuurien asuessa kotamaisissa asumuksissa. Nuorakeraaminen kulttuuri erotti hyvin jyrkästi Suomen alueen lounais- ja eteläosat sisämaasta. Jako jatkui myöhemmissä kulttuureissa aina rautakaudelle asti. Nuorakeraamiset ihmiset eivät haudanneet vainajiaan kampakeraamisesta kulttuurista tuttuihin punamultahautoihin, vaan yksittäishautoihin ns. hocker-asentoon (kyyrypolviasento, jossa vainaja makaa vasemmalla kyljellään). Saviastiat ovat kampakeraamisia astioita pienempiä ja pyöreitä ja niukkakoristeisia. Astian yläreuna koristeltiin usein nuorapainanteilla, kalanruotokuvioilla tai vinoviivavyöhykkeillä.
Kulttuurin asuinpaikat sijaitsevat vesistöjen lähellä. Ilmeisesti ne olivat tärkeitä kulkureittejä. Niihin aikoihin kulkijoiden käytössä oli lähinnä koverrettu ruuhi tai nahkapohjainen vene – lautaveneitä ei ollut vielä .lähde? Löytöpaikat painottuvat Etelä- ja Länsi-Suomeen. Arkeologi Heikki Matiskaisen mukaan nuorakeraaminen kulttuuri saapui Suomeen uuden väestön mukana, kun taas Jukka Luoto uskoo kulttuurin levinneen aikaisemman väestön keskuuteen ilman merkittäviä väestöjen siirtymisiä.lähde? Usein on arveltu, että nuorakeraaminen kulttuuri toi maanviljelyn ja karjanhoidon Suomeen, mutta tästä ei ole selviä todisteita. Astioissa ei ole jälkiä viljan säilyttämisestä, eikä maaperästä löydy viljelykasvien siitepölyä. Asuinpaikat ovat usein niittyjen lähellä, mikä voisi viitata eläinten laiduntamiseen. Ensimmäiset merkit vuohista Suomessa ovat nuorakeraamisen kulttuurin ajalta.
Vasarakirveet

Vasarakirveet tehtiin kivestä. Kiveen porattiin reikä ehkä luulla. Kirveet olivat jäljitelmiä kupariaseista, jotka olivat jo käytössä Kaakkois-Euroopan kalkoliittisissa kulttuureissa. Joihinkin vasarakirveisiin oli jopa tehty metalliaseeseen valumuotin reunoista jäänyttä jälkeä muistuttava harjanne. Kiveen tehtyyn reikään laitettiin varsi, josta asetta on pidetty. Reikä oli monissa vasarakirveissä niin pieni, että varren piti olla ohut. Myös reiän reunat ovat saattaneet olla niin ohuet, että ase helposti murtui taistelussa. On arveltu muun muassa näiden syiden perusteella, että lähinnä aseella osoitettiin statusasemaa tai että ase oli kulttiesine. Työntekoa varten olivat reiättömät kivikirveet.lähde?
Nuorakeraamisen kulttuurin alatraditioita

Yksi nuorakeraamisen kulttuurin alaperinne, Fatjanovo-Balanovon kulttuuri Venäjällä 3200–2300 eaa. (engl. Fatyanovo), oli nuorakeraamisen kulttuurin itäinen haara. Sen alue ulottui Pihkova-järveltä Keski-Volgalle ja Pohjois-Volgalle. Se jakaantui läntiseen Fatjanovon ja itäiseen Balanovon kulttuureihin.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nuorakeraaminen kulttuuri Wikimedia Commonsissa
Nuorakeraamisia astioita Vantaan Jönsaksesta.
Helsingistä ja Vantaalta löytyneitä vasarakirveskulttuurin vasarakirveitä.
Suomen kansallismuseon kokoelmiin kuuluva vasarakirves.
Markus Nummi

| Markus Nummi |
| --- | --- |
 Markus Nummi Helsingin Akateemisessa kirjakaupassa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. marraskuuta 1959 (ikä 65)
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja kirjailija
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Markus Nummi (s. 24. marraskuuta 1959 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja kirjailija.
Nummi on humanististen tieteiden kandidaatti vuodelta 1982. Hän on opiskellut elokuva-alaa sekä Suomessa, Ruotsissa että Tanskassa. Hän on runoilija Lassi Nummen poika.
Ura

Nummi on kirjoittanut näytelmät Ratsastus halki veden (Ilari Nummen kanssa, 1990) ja Herra Valo (Ilari Nummen kanssa) sekä näyttelykuunnelma Osiriksen (2000) ja oopperalibreton Vapauden vangin (säv. Ilkka Kuusisto, 2007). Nummi on sekä käsikirjoittanut että ohjannut elokuvat The Heimola Story (yhdessä Ilari Nummen kanssa, 1984), Mutta kun olen runoniekka (Ilari Nummen kanssa, 1989), Sanansaattaja (1990), Minuuttidraama (1992) ja Hyvän tekijät (1997). Hyvän tekijät on komedia kahdesta naisesta, jotka päättävät ryhtyä toteuttamaan hyviä aikeitaan ihmisille, mutta kaikki päättyy lopulta katastrofaalisesti. Tämän lisäksi Nummi on käsikirjoittanut veljensä Ilari Nummen ohjaaman kauhuelokuvan Kauhun millimetrit (1992) ja elokuvan Puutarhurit (2004).
Nummen teos Kadonnut Pariisi sai tammikuussa 1995 J. H. Erkon palkinnon parhaasta esikoisteoksesta. Se oli myös Runeberg-palkintoehdokkaana ja Pohjoismaiden Neuvoston kirjallisuuspalkintoehdokkaana 1998.
Nummen vuonna 2024 ilmestynyt romaani Käräjät saa suopeat arviot Suomen Kuvalehdessä. Tommi Melenderin mukaan se on "poikkeuksellisen hieno romaani", jollaisia Suomessa – ja maailmallakaan – ilmestyy harvoin. Kirjan tapahtumat sijoittuvat 1930-luvun Pohjanmaalle, jossa lääninetsivä alkaa tutkia sikiönlähdetystä, mutta samalla alkaa paljastua kyläyhteisön salaisuuksia ja traumoja. Pieni pohjalaiskylä kasvaa yleispäteväksi patriarkaalisen ja uskonnollisen vallankäytön näyttämöksi, kuten Melender kirjoittaa. Teos on kuvitteellinen, vaikka taustalla on todellisia tapahtumia. Melender ennakoi, että palkintoraadit huomaavat romaanin.
Nummi on kirjoittanut artikkeleita, novelleja, esseitä sekä elokuva- ja tv-arvosteluja useisiin lehtiin ja muihin julkaisuihin. Hän oli kolumnistina Kiasma-lehdessä vuosina 1997–1999 ja Helsinki-infossa 2002–2005. Nummi oli Heimola-filmi ry:n johtokunnan puheenjohtaja 1986–1999 ja Nuoren voiman liiton hallituksen jäsen 1995–1997.
Nummen tuotantoa on käännetty ainakin englanniksi, ruotsiksi, saksaksi, tanskaksi, venäjäksi ja viroksi.