Imperialismi
Imperialismin teoriat > Marxilaiset selitykset

Karl Marx ja Friedrich Engels eivät kirjoituksissaan yrittäneet selittää imperialismin syitä tai periaatteita vaan olivat kiinnostuneempia siitä, kuinka kapitalismi synnyttää sosialismiin johtavat olosuhteet. Myöhemmät marxilaiset teoreetikot ovat kuitenkin käsitelleet aihetta seikkaperäisesti. Berliinin konferenssin (1884–1885) jälkeen siirtomaapolitiikasta tuli ajankohtainen kysymys, johon myös marxilaiset ottivat kantaa. Useimmat katsoivat, että vallankumous alkaisi Euroopasta, mistä se leviäisi muualle maailmaan. Marxilainen teoria piti teollisuusyhteiskuntien työväenluokkaa vallankumouksen kannalta ratkaisevana, mutta myös vallitsevat käsitykset rotujen ja kulttuurien ominaisuuksista vaikuttivat marxilaisten näkemyksiin.
Karl Kautsky (Sozialismus und Kolonial politik, 1907) esitti imperialismin johtuvan eurooppalaisten ja amerikkalaisten työläisten matalista palkoista. Tämä piti kotimaisen kysynnän matalana, jolloin trustien ja kartellien oli etsittävä uusia markkinoita ulkomailta. Rosa Luxemburgin (Die Akkumulation des Kapitals, 1913) mukaan todellinen haaste oli selittää, kuinka kapitalismi kykeni ylläpitämään talouskasvua, vaikka tämän piti perinteisen marxilaisen teorian mukaan olla mahdotonta. Luxemburg selitti tämän sillä, että kapitalismi levittäytyi jatkuvasti yhä uusille alueille, joten globalisaatio oli kapitalismin elinehto. Siksi työläisten oli Luxemburgin mukaan järjestäydyttävä kansainvälisesti ja aloitettava maailmanlaajuinen lakko.
Vaikutusvaltaisimman marxilaisen teorian esitti Vladimir Lenin teoksessaan Imperialismi kapitalismin korkeimpana vaiheena (1917). Se ei käsitellyt imperialismia pelkästään siirtomaapoliittisena vaan myös yhteiskunta- ja taloustieteellisenä kysymyksenä. Leninin mukaan maailmaan oli syntynyt valtavia finanssipääoman monopoleja, jotka hallitsivat sekä alkutuotantoa, teollisuutta, kuljetusta että myyntiä. Ne kykenivät määräämään hinnoista mielensä mukaan ja jakamaan koko maailmantalouden keskenään. Siksi maailmankauppaa ei enää säädellyt kulutushyödykkeiden vaan pääoman liike. Siirtomaajärjestelmä oli Leninin mukaan koko maailman mittakaavassa tapahtuvaa ”taloudellista loisimista”, joka siirsi vaurautta siirtomaista emämaihin. Tätä vaurautta hallitseva luokka käytti työväenluokan lahjomiseen. Näin teollisuusmaihin syntyi kaksi uutta yhteiskuntaluokkaa: finanssipääomaa hallitsevat porvarioligarkit sekä parempiosainen työväenluokka, joka hyötyi imperialismista ja tuki sitä. Jälkimmäiseen ryhmään kuuluivat esimerkiksi Kautsky ja muut sosiaalidemokraatit. Siirtomaissa ja siirtomaan kaltaiseen asemaan ajautuneissa valtioissa pääoman pako jakoi porvariston emämaan etuja valvoviin kollaboraattoreihin sekä taloudellista itsenäisyyttä vaativiin nationalisteihin. Leninin mukaan imperialismi johtaisi väistämättä suurvaltojen välisiin sotiin, kun siirtomaita vaille jääneet valtiot alkaisivat vaatia osuuttaan.
Leninin teesien vaikutusvaltaa lisäsivät bolševikkien valtaannousu Venäjällä ja Komintern, joka levitti aktiivisesti Leninin oppeja. Encyclopædia Britannican mukaan kapitalismin kriisiin perustuva teoria ei kuitenkaan selitä esimodernia imperialismia ja kommunististen valtioiden harjoittamaa valloituspolitiikkaa.
Kylmän sodan vuosina Paul Baran ja Paul Sweezy (Monopoly Capital, 1966), Andre Gunder Frank (Capitalism and Underdevelopment in Latin America, 1967) sekä Immanuel Wallerstein (The Modern World-System 1974–1989) kehittivät marxilaista teoriaa uuteen suuntaan. Heidän mukaansa kansainväliselle taloudelliselle järjestelmälle ominaista on pääoman siirtäminen periferiasta keskukseen. Samalla he toivat esiin taloudellisen jatkuvuuden perinteisen kolonialismin sekä uusimperialismin välillä. Toisin kuin Lenin, kylmän sodan imperialismiteoreetikot kiistivät imperialismin johtavan siihen, että ei-kapitalistiset taloudet yhdentyisivät maailmanlaajuiseen kapitalismiin.