stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Malakiittitangara

| Malakiittitangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Chlorornis
Laji::  riefferii
Kaksiosainen nimi
 Chlorornis riefferii  (Boissonneau, 1840) 

Alalajit
 C. r. bolivianus  C. r. celatus  C. r. dilutus  C. r. elegans  C. r. riefferii 
Katso myös
   Malakiittitangara Wikispeciesissä   Malakiittitangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Malakiittitangara (Chlorornis riefferii) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Malakiittitangara kasvaa 20–21 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Laji on ruumiinrakenteeltaan tukevahko. Malakiittitangara on väritykseltään enimmäkseen kirkkaan vihreä. Linnun silmien ympärystän, poskien, keskivatsan ja alaperän väri on ruskehtavan punainen. Malakiittitangaran nokka on tukeva ja punainen.
Levinneisyys ja elintavat

Malakiittitangaran levinneisyysalue ulottuu Andeilla Kolumbiasta Boliviaan. Lajin elinympäristöä ovat kosteat vuoriston pilvimetsät ja niiden reunamaat 1 900–3 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Lintu liikkuu yksin, pareittain tai pieninä, korkeintaan kahdeksan yksilön, ryhminä. Malakiittitangara liittyy usein myös sekaparviin. Malakiittitangaran ravintoa ovat hedelmät ja hyönteiset.
Claude Makélélé

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Claude Makélélé Sinda
Syntymäaika: 18. helmikuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Kinshasa, Zaire
Pituus: 170 cm
Lempinimi: El Pantera, mi-cuisse, Le Mak, Maka, Mak
Seura
Seura:  KAS Eupen
Tehtävä: Päävalmentaja
Junioriseurat
:  Stade Brestois
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1992–1997 1997–1998 1998–2000 2000–2003 2003–2008 2008–2011 |  FC Nantes  Olympique Marseille  Celta de Vigo  Real Madrid  Chelsea FC  Paris SG | 188 (11) 32 (2) 80 (5) 131 (1) 158 (2) |
Maajoukkue
| 1995–2008 |  Ranska | 71 (0) |
Valmennusura
2011–2014 2014 2017 2017–:  Paris SG (apuv.)  SC Bastia  Swansea City (apuv.)  KAS Eupen
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Claude Makélélé (s. 18. helmikuuta 1973) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustava keskikenttäpelaaja.
Makélélé tunnettiin peliaikoinaan hänen loistavasta syöttö- ja sijoittumistaidostaan. Hän oli myös loistava taklaaja. Makélélé lopetti jalkapallouransa kesällä 2011. Häntä pidetään yhtenä maailman parhaista puolustavista keskikenttäpelaajista. Makélélé ei ikinä ollut mikään maalintekijä, mutta hän osasi loistavasti rakentaa ja tasapainottaa peliä, mikä mahdollisti muille pelaajille hyökkäämisen.
Ura seurajoukkueissa

Ollessaan pikkupoika Makélélé muutti Zairesta Pariisin esikaupunkiin Savigny-le-Templeen. Hänen isänsä oli jalkapalloilija, joka pelasi myös Zairen maajoukkueessa. 16-vuotiaana Makélélé muutti Brest-Armoriqueen harjoittelukeskukseen. 1991 hän teki sopimuksen Nantesin kanssa. Hän pelasi joukkueessa viisi kautta ja voitti 1995 Ranskan mestaruuden ennen siirtymistään Marseilleen. Marseillessa hän pelasi vain yhden kauden ja siirtyi Celta Vigoon, missä hän pelasi kaksi kautta. 2000 hän siirtyi Real Madridiin, missä hän voitti Espanjan-mestaruuden kahdesti, Mestarien liigan, UEFA Super Cupin, Espanjan supercupin sekä Intercontinental Cupin. Kesällä 2003 hän siirtyi Chelseaan. Chelseassa hän voitti 2005 Valioliigan mestaruuden, Liigacupin ja Community Shieldin. Kaudella 2006 Makélélé uusi Valioliiga-mestaruuden Chelsean paidassa. Kaudella 2007 Makelele saavutti Chelsean paidassa 3 eri hopeaa : hän hävisi Liigacupin finaalin Tottenhamia vastaan, Mestarien liigan finaalin Manchester Unitedia vastaan ja myös Valioliigassa tappio kärsittiin ManU:a vastaan.
Kesällä 2008 Makélélé jätti Chelsean ja palasi kotimaahansa Paris Saint-Germainin miehistöön. PSG:ssä hän oli joukkueen kapteeni ja yksi runkopelaajista ja teki joukkueessa yhden maalinkin. Makélélé oli jo kesäkuussa 2010 lopettamassa uraansa, mutta päättikin jatkaa vielä vuoden ja lopetti kesällä 2011.
Ura maajoukkueessa

Makélélé kuului pitkään myös Ranskan maajoukkueen miehistöön. Hän pelasi maajoukkueessa Atlantan olympialaisissa 1996, MM-turnauksessa 2002 ja EM-turnauksessa 2004. Hän ehti jo lopettaa maajoukkueuransa syksyllä 2004, mutta teki paluun vuoden kuluttua. Hän lopetti maajoukkueessa lopullisesti vasta sen jälkeen, kun se jäi alkulohkoon EM-kisoissa 2008. Kaikkiaan hän pelasi 71 maaottelua eikä tehnyt niissä yhtään maalia.
Makélélé tunnetaan loistavasta puolustuspelistään ja työnteostaan keskikentän pohjalla.  Makéléléa pidetään yhtenä maailman parhaana puolustavana keskikenttäpelaajana.
Saavutuksia ja palkintoja

Urheilulehden Englannin liigahistorian parhaiden ulkomaalaispelaajien All Stars -joukkueessa 2009
Ura valmentajana

Makélélé aloitti valmennusuransa Paris Saint-Germainissa joulukuun lopussa 2011, kun hänestä tuli Carlo Ancelottin apuvalmentajana. Makélélé jatkoi apuvalmentajana myös kesällä 2013, kun Laurent Blancista tuli seuran päävalmentaja. Hän voitti valmennustiimissä kaksi perättäistä Ranskan mestaruutta. Toukokuun lopussa 2014 julkistettiin Makélélén siirtyminen SC Bastian päävalmentajaksi.  Makélélén urakka edelliskausilla odotuksia paremmin esiintyneessä Bastiassa oli vaikea. Joukkue vajosi liigan hännille ja lopulta marraskuun alussa seurajohto erotti Makélélén Bastian ollessa liigassa sijalla 19.
Tammikuussa 2016 Makélélé jatkoi uraansa AS Monacon urheilutoimenjohtajana. Tammikuussa 2017, kesken sittemmin Ranskan mestaruuteen päättyneen kauden, Makélélé jätti Monacon ja siirtyi Paul Clementin apuvalmentajaksi Swansea Cityyn.
Marraskuussa 2017 Makélélé jätti Swansean ja siirtyi belgialaisen KAS Eupenin päävalmentajaksi.
August Wilhelm Georg Malm

August Wilhelm Georg Malm (ven. Вильгельм Вильгельмович [Василий Васильевич] Мальм, 5. marraskuuta 1857 Staraja Russa Novgorodin kuvernementti – 8. marraskuuta 1926 Karkku) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Malmin vanhemmat olivat kenraaliluutnantti Johan Wilhelm Malm ja Adelaide Gerstfeldt ja puoliso Sophie Erdmann. Hän valmistui Riian polyteknisestä opistosta ja tuli 1879 oppilaaksi H.M. Keisarin paašikouluun Pietariin. Malm määrättiin sieltä 1882 valmistuttuaan aliluutnanttina palvelukseen Henkivartioväen Moskovan rykmenttiin. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1885 ja alikapteeniksi 1889. Malm toimi rykmentissään vt. komppanianpäällikkönä vuoteen 1895 ja sitten vakinaisena, kapteeniksi ylennettynä. Everstiksi hän yleni 1901, jolloin hänet määrättiin pataljoonankomentajaksi rykmentissä. 198. Aleksandr Nevskin reservijalkaväkirykmentin komentajaksi Pietariin hän tuli 1907. Malm ylennettiin kenraalimajuriksi 1910 ja siirrettiin 50. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajaksi.
Malm haavoittui ja jäi saksalaisten vangiksi ensimmäisessä maailmansodassa Tilsitin lähellä elokuussa 1914. Hän saapui vuoden 1918 lopussa Pohjois-Venäjälle, jossa hän osallistui valkoisten puolella Venäjän sisällissotaan. Myöhemmin Malm muutti Suomeen.
Kynäkataja

| Kynäkataja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Havupuut Pinophyta
Lahko::  Pinales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Cupressoideae
Suku::  Katajat Juniperus
Laji::  virginiana
Kaksiosainen nimi
 Juniperus virginiana  L., 1753 

Katso myös
   Kynäkataja Wikispeciesissä   Kynäkataja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kynäkataja (Juniperus virginiana) eli lyijykynäkataja on sypressikasvien heimon (Cupressaceae) katajien sukuun (Juniperus) kuuluva havupuulaji. Lajista valmistettujen tuotteiden markkinoinnissa käytetään usein suomeksi englanninkielisestä nimestä suoraan käännettyä nimitystä punasetri tai tämän kirjoitusvirheellistä muotoa punaseetri. Kynäkataja on pienehkö ainavihanta puu, jota esiintyy luonnossa Yhdysvaltain itä-, keski- ja eteläosissa, sekä aivan Kanadan eteläosissa. Lajin puuta on aiemmin käytetty laajalti lyijykynien valmistamiseen, mistä juontuu lajin suomenkielinen nimi. Lajin puuta ja eteeristä öljyä käytetään myös hyönteisten karkottamiseen.
Nimet

Kynäkatajan suomenkielinen nimi tulee katajalajin puuaineksen käytöstä lyijykynien valmistuksessa. Kasvin luontaisilla elinalueilla sitä kutsutaan englanniksi nimillä Eastern Redcedar (itäinen punasetri), Redcedar (punasetri), Pencil cedar (lyijykynäsetri) ja Red Juniper (punainen kataja).
Kynäkatajan puuaineksen ja puun öljyn suomenkielisessä markkinoinnissa käytetään usein lajin englanninkielisiin nimiin perustuvaa virheellistä ja epätarkkaa nimeä punasetri, joka on toisinaan kirjoitusvirheellisessä muodossa punaseetri. Tarkentamaton Red Cedar, Redcedar tai Red-cedar (punasetri) voi viitata useaan eri puulajiin, kuten englanniksi myös nimellä Western Red-cedar (läntinen punasetri) tunnettuun jättituijaan (Thuja plicata) tai tarkemmin nimellä Australian Red Cedar tunnettuun jaavantoonapuuhun (Toona ciliata).
Kynäkatajan tieteellinen lajinimi virginiana viittaa Yhdysvaltain Virginiaan. Lajia nimettäessä 1700-luvulla nimi Virginia tarkoitti nykyisen osavaltion sijaan suurta osaa nykyisten Yhdysvaltojen kaakkoisosista.
Kuvaus

Kynäkataja on ainavihanta, kasvupaikasta riippuen pieni tai keskisuuri puu, joskus pensasmainen. Se kasvaa enintään noin 30 metriä korkeaksi. Puulla on usein vain yksi haarautumaton runko. Latvus on muodoltaan nuorena yleensä kapean kartiomainen, mutta vanhemmiten se leventyy ja pyöristyy. Puu voi elää satoja vuosia vanhaksi; vanhimman tunnetun yksilön on määritetty olevan noin 940 vuotta vanha.
Ruskea kaarna hilseilee kapeina kaistaleina. Oksankärjet ovat yleensä ylöspäin kääntyneet. Lehtiä on kahdenlaisia. Neulasmaisia 3–6 millimetriä pitkiä lehtiä on lähinnä nuorilla yksilöillä ja suomumaisia 1–3 millimetriä pitkiä lehtiä vanhemmilla. Samalla yksilöllä saattaa esiintyä kumpaakin lehtityyppiä. Lehdet muuttuvat joskus punaruskeiksi talvella, mutta terveellä puulla ne vihertyvät uudelleen keväällä. Käpy pehmenee kehittyessään marjamaiseksi, kuten muillakin katajilla. Pyöreä marjamainen käpy on kypsänä 3–6 mm halkaisijaltaan, ja sen väritys vaihtelee mustasta haalean ruskeansiniseen. Kussakin kävyssä on 1–2 siementä.
Lajista tunnetaan kaksi muunnosta, pohjoisempi Juniperus virginiana var. virginiana sekä eteläisempi Juniperus virginiana var. silicicola.
Kaarna hilseilee pitkittäisinä suikaleina.
Useimmat kynäkatajan lehdet ovat suomumaisia myöhäislehtiä.
Kävyt muuttuvat meheviksi kypsyessään.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kynäkatajaa esiintyy laajalla alueella itäisessä ja keskisessä Pohjois-Amerikassa Kanadan eteläosista Ontariosta ja Quebecistä etelään Yhdysvaltain Texasiin ja Floridaan asti. Suurimmalla osalla levinneisyysalueesta esiintyy muoto Juniperus virginiana var. virginiana, kun taas var. silicicola esiintyy ainoastaan Yhdysvaltain etelärannikolla Pohjois-Carolinasta Floridan kautta Texasiin.
Merkitys ihmiselle

Kynäkatajan puuainesta on lajin nimen mukaisesti käytetty laajalti vielä 1900-luvun alkupuolella lyijykynien valmistukseen. Puun hinta oli kuitenkin 1940-lukuun mennessä noussut kannan pienentymisen takia huomattavasti, ja muut puulajit, varsinkin oregonintuoksusetri (Calocedrus decurrens), ovat sittemmin suureksi osaksi korvanneet kynäkatajan kynien puuaineena.
Kynäkatajan lehdistä tislataan eteerisiä öljyjä. Myös puuaineksessa esiintyvät kasvin öljyt karkottavat vaatekoita ja haittaavat tai hidastavat useiden muiden kodin tuholaishyönteisten elinkiertoa. Tämän vuoksi kasvin puuainesta ja eteeristä öljyä myydään hyönteiskarkotteena.
Lajia käytetään myös koristepuuna pihoilla ja puistoissa. Suomessa se menestyy ainakin maan eteläosassa.
Aiheesta muualla

Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Kynäkataja (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157522  Wikispecies: Juniperus virginiana  AoFP: 3925  BioLib: 2411  CoL: 6NHW6  EoL: 1061664  EPPO: IUPVI  EUNIS: 150715  FEIS: junvir  FNA: 210000931  FoC: 210000931  GBIF: 2684391  GRIN: 20878  iNaturalist: 49399  IPA: 2259  IPNI: 132551-2  IRMNG: 10928973  ITIS: 18048  IUCN: 42257  MichiganFlora: 889  MoBotPF: 279605  NatureServe: 2.128692  NBN: NBNSYS0000042118  NCBI: 39584  NZOR: 38cacf76-90e0-4243-ac1f-ba31c1542491  Observation.org: 150042  Open Tree of Life: 78161  PfaF: Juniperus virginiana  PFI: 8508  Plant List: kew-2331595  PLANTS: JUVI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:132551-2  RHS: 9636  SANBI: 209-4  Tropicos: 9400157  VASCAN: 4709  WisFlora: 3984  WFO: wfo-0000354923 
Kynäkatajan sydänpuu on punertavaa.
Malmi (hiekkakenttä)

Malmi on vanhahtava nimitys sotaväen harjoituskentälle tai aukealle paikalle kylän tai kaupungin laidalla. Esimerkkinä Paraisten malmi, Kampin malmi, Savonlinnan malmi, Mikkelin malmi.
Maisemamaalaus

John Constable, Wivenhoe Park, 1816.
Maisemamaalaus on maalaustaiteen genre, jossa kuvataan tavallisesti laajaa näköalaa ympäristöstä. Maisemamaalauksella on vahva osuus länsimaiden ja Itä-Aasian maiden maalaustaiteen traditiossa. Myös muissa medioissa, kuten valokuvissa maisema on keskeinen aihe. Maisemamaalauksesta käytetään usein myös sanaa maisemataide.
Taide ja ympäristö

Taiteen ja ympäristön välillä on vuorovaikutus. Me hahmotamme taidetta ympäristökokemustemme kautta, mutta näemme ja käsitämme ympäristöämme myös maisemataiteen kautta. Maisema viittaa siten sekä fyysiseen ympäristöön että kuvaan siitä. Esimerkiksi Suomessa romanttinen ja isänmaallinen maisemataide johti siihen, että itse luontoakin alettiin kokea ylevänä, pittoreskina, idyllisenä tai arkadisena.
Vaikka maisema on visuaalinen käsite, eri tavoin kuvattuun maisemaan liittyy kiinteästi eri aikojen ja kulttuurien maisema- ja luontokäsitys. Maisemamaalaus alkoi Euroopassa antiikin Rooman seinämaalauksista. Johtavaksi eurooppalaisen maisemamaalauksen tunnelmaksi tuli ylevä eli subliimi maisema 1700-luvulta alkaen.
Kansallisromantiikan aikana maisemia paitsi maalattiin, myös kirjoitettiin runoiksi ja sävellettiin lauluiksi ja sävellyksiksi tai valokuvattiin kirjoiksi kansallismaiseman käsitteen puitteissa.
Hieman samalla tavalla maisema voi olla tänään osa luonnontieteellistä, mielikuvituksellista tai myyttistä kartoitusta, valokuvaa tai videotaidetta, tanssi-, musiikki- tai performanssiesitystä ympäristötaiteessa.
Itä-Aasian ja Euroopan maisemat

Kiinan taiteen traditiossa voi tavata ”puhtaan” maisemamaalauksen, jossa yksityiskohtaisen tarkat ihmishahmot houkuttelevat katsojaa osallistumaan maiseman tapahtuman kokemiseen. Itä-Aasian taiteen perinteessä maisema onkin haluttu ja kunnioitettu maalauksen aihe. Se edustaa sekä luonnon itsensä kuvausta, että koodattua kuvitusta siitä, miten ihminen tarkastelee luontoa ja maailmaa. Voimakkaan, kunnioitusta herättävän maiseman sisällä ihmisen hahmo esiintyy joko häviävän pienenä tai ei ollenkaan.
Itä-Aasian ja Euroopan maisemakuvaukset olivat vuorovaikutuksessa. Esimerkiksi japanilainen Katsuhika Hokusai tutki hollantilaisia ja ranskalaisia pastoraalimaisemamaalauksia ja muunsi niiden perspektiivin ja varjostuksen japanilaisiksi maisemiksi. Hän välitti luonnon rauhallisuuden sekä ajatuksen ihmisen ja hänen ympäristönsä yhteydestä japanilaiseen populaaritaiteeseen.
Itä-Aasian ja Euroopan maisemat > Maisema Itä-Aasian taiteessa

Wang Shih-min, Maisema Chao Meng-fun tyyliin, 1670.
Wang Hui, Tuhat peninkulmaa Jangtsea pitkin, 1700.
Katsushika Hokusai (1760–1849), Matkustajat ylittämässä Oi-jokea.
Utagawa Hiroshige, Kirkas sää lumimyrskyn jälkeen Kameyamalla, n. 1831–34.
Euroopan perinne

Pompejissa ja Herculaneumissa on säilynyt roomalaisia freskoja, joissa kuvattiin maisemia. Ne koristivat ensimmäiseltä vuosisadalta peräisin olevia huoneita.
Maisemamaalaus alkoi taidemuotona Euroopassa 1400-luvulla. Renessanssin kylä- ja kaupunkimaisemissa maisema oli osa maalausta. Varhaisvaiheessa maalausten maisema oli juuri tausta, kulissi tai lavaste ihmisten toimille. Näitä olivat usein allegoriset tai uskonnolliset aiheet, kuten Lepo pakomatkalla Egyptiin, Itämaiden tietäjien matka tai Pyhä Yrjö erämaassa.
Tonavan koulukunta ((saksaksi) Donauschule tai Donaustil) oli 1500-luvun alussa Baijerissa ja Itävallassa (Tonavan laaksossa) toimineiden taidemaalarien piiri. Koulukunnan tärkeimpiä taiteilijoita olivat Albrecht Altdorfer, Wolf Huber, Lucas Cranach nuorempi, Jörg Breu vanhempi ja Rueland Frueauf nuorempi. Myös Lucas Cranach vanhempaa pidetään Tonavan koulukunnan taidemaalarina.
Euroopan perinne > Länsimaisen maisemamaalauksen alkulähteillä

Maisema ja pyhä puu ennen vuotta 20, seinämaalaus, Pompeiji, Italia.
Augustin Hirschvogel (1503–1553), Maisema, etsaus.
Albrecht Altdorfer, Tonavan maisema Regensburgin kohdalla, taustalla Scheuchenberg, n. 1528.
Pieter Brueghel vanhempi, Jokimaisema ja kylväjä, 1557.
Hollannin landschap ja pittoreskin alku

Hollanninkielen sana landschap (saks. Landschaft, engl. landscape) tarkoittaa näkymää luontoon tai rakennettuun alueeseen. Sana siirtyi englanninkieleen maisemamaalausta tarkoittavana asiantuntijaterminä 1500-luvun lopulla ja laajeni sitten tästä nykyiseen näkymää tarkoittavaan merkitykseensä. Tämä käsite syntyi maassa, jossa suurin osa maisemaa oli ihmisen muokkaamaa. Muissa Germaanisissa kielissä kuin englannissa sana on tarkoittanut joko rajattua maa-aluetta tai (vanhimpana merkityksenä) itsehallinnollista alueyksikköä, missä merkityksessä sana vielä esiintyy esimerkiksi ruotsin kielen sanassa landskap (suom. maisema; maakunta).
Niin maisemamaalauksen kuin koko eurooppalaisen maisemakäsitteenkin kannalta pittoreskin ((englanniksi) picturesque=kuvauksellinen, maalauksellinen, värikäs) käsite tuli keskeiseksi 1700-luvulla, kun romanttinen herkkyys oli alkuasteellaan. Pittoreski oli aluksi esteettinen kategoria, jota sovellettiin niin rakennus- kuin maalaustaiteeseenkin. Myöhemmin Humphry Repton sovelsi pittoreskin käsitettä maisemasuunnitteluun. Tämä johti pittoreskin teoriaan, jonka mukaan maisemia pitäisi sommitella kuin maisemamaalauksia, joissa oli selkeä etuosa, keskikohta ja tausta.
Varhaiset maisemakuvat kirjoissa reunustettiin usein leveillä ja huolellisesti tehdyillä koristekehyksillä. Tällaisia olivat esimerkiksi englantilaisen Henry Pechamin maisemakuvat Minerva Britannia -kirjassa (1612). Niiden yhteyttä länsimaisen maiseman ja pittoreskin käsitteen syntyyn selostaa Simon Schama kirjansa Landscape and Memory johdannossa seuraavasti:
»Peachamin puupiirroksen kehystetty reuna on huomiota herättävän tarkkaan harkittu, kuten tuollaiset painetut tunnuskuvat usein olivat. Ne toimivat eräänlaisina visuaalisina muistuttajina tarkkaavaisille, että sisään on suljettu kokonainen assosiaatioiden ja tunteiden maailma joka antoi merkitystä näkymälle. Tällaisen tarkoituksellisen kehystämisen äärimmäisin esimerkki oli niin kutsuttu Clauden lasi, jota suositeltiin 1700-luvulla sekä taiteilijoille, että ”pittoreskin” maiseman turisteille. Pieni, kannettava peili, takanaan tumma kalvo, se oli nimetty ranskalaisen taidemaalarin mukaan, joka kaikkein täydellisimmin harmonisoi klassista arkkitehtuuria, lehteviä metsiköitä ja etäisiä vesiä. Jos näkymä peilissä oli lähelläkään tätä Clauden ideaalia, se arvioitiin riittävän ”pittoreskiksi”, jotta sitä voisi pitää arvossa tai jopa piirtää. Myöhemmät muunnelmat sävyttivät lasin aamunkoiton säteilevällä valolla tai ruusunpunaisella auringonlaskulla. Mutta aina juuri peritty traditio, joka ulottuu Arkadian myytteihin asti, Panin hedelmälliseen piiriin, jota nymfit ja satyyrit asuttavat sai aikaan maiseman, joka erottuu pelkästä geologiasta ja kasvustosta. »
Topografinen maisema ja romantiikka

Topografinen maisemamaalaus syntyi, kun  aatelisto tilasi maisemamaalauksia, joissa maiseman tunnistettavuus oli tärkeää. Osana topografista maisemamaalausta olikin usein mukana aatelislinna tai kesäkartano. Maisemamaalauksesta tuli 1800-luvun taiteen keskeisin genre.
Romanttisen maisemamaalauksen tunteellisuutta ilmaistiin käyttämällä tehokeinoina muun muassa valohämyä (chiaroscuro) ja epäselvää siveltimenjälkeä. Kuvauksen kohteeksi valittiin dramaattisia luonnonnäkymiä, kuten vuoristoja ja kuohuvia koskia. Romanttisia maisemia maalasivat Suomessa muun muassa Hjalmar Munsterhjelm, Werner Holmberg ja Berndt Lindholm.
Subliimin maiseman kuvaajana tunnetuimpia ovat saksalaisen romantiikan maisemamaalarit Philipp Otto Runge ja Caspar David Friedrich. Saksasta tulikin 1800-luvulla maisemamaalauksen johtava paikka. Düsseldorfin koulukunta kukoisti 1830-1870 -luvuilla ja sieltä saivat maisemakäsityksensä ja maalaustekniikkansa niin amerikkalaiset, aluksi Hudson-joen laaksossa New Yorkin  osavaltiossa toimineet maisemamaalarit, jotka tunnetaan Hudson River -koulukuntana, kuin Pohjoismaiden maisemamaalaritkin.
Topografinen maisema ja romantiikka > Romanttinen maisemamaalaus

Philipp Otto Runge, Lepohetki pakomatkalla Egyptiin, 1805.
Caspar David Friedrich, Ilta (Pilviä), 1824.
Caspar David Friedrich, Yksinäinen puu, 1822.
Caspar David Friedrich, Das Große Gehege, 1832.
Topografinen maisema ja romantiikka > Hudson River koulukunta, USA 1835–1870

Frederic Edwin Church, Iltahämy erämaassa, 1860.
Asher B. Durand, Pastoraalimaisema, 1861
Albert Bierstadt, Lander's Peak 1863, Kalliovuoret, USA.
Frederic Edwin Church, Tropiikin aamu, 1877.
Topografinen maisema ja romantiikka > Merimaisemia

William Turner, The Fighting Téméraire tugged to her last Berth to be broken, 1838.
Ivan Aivazovski, Kuun valaisema maisema ja laivanhylky.
Ivan Aivazovski, Pilviä meren yllä, tyyntä, 1889.
Ivan Aivazovski, Yhdeksäs aalto, 1850.
Topografinen maisema ja romantiikka > Maiseman mestareita

Rembrandt van Rijn, Mylly, 1645–1648.
Jean Baptiste Camille Corot, Fontainebleaun metsää, 1830.
Arhip Kuindzhi, Koivumetsikkö, 1879.
Ansel Adams, Tetonit ja Snake River, 1942.
Suomalainen maisema

Nouseva kansallisuusaate liittyi kansallisen identiteettiin, jonka kasvattamisessa maisema oli keskeinen. Kansallisvaltion ihanteen mukaisesti näitä maalaustaiteen ja valokuvauksen keinoin tallennettuja maisemia alettiin kutsua kansallismaisemiksi. Näiden tallentajia Suomessa olivat muun muassa taidemaalarit Akseli Gallen-Kallela, Pekka Halonen tai  valokuvaaja I. K. Inha.
Toisen maailmansodan jälkeen osa itäsuomalaisista kansallismaisemista joutui Neuvostoliiton alueelle. Kaupungistuvan Suomen uusiksi kansallismaisemiksi tulivat 1940- ja 1950-luvuilla Lapin tunturi- ja erämaamaisemat, joista tuli uusi, suosittu arkadisen maisemamaalauksen ja valokuvauksen aihe.
Kansallisvaltion jälkeisellä ajalla maisemataide on ymmärretty vähemmän eksoottiseksi ja juhlalliseksi kuin romanttinen maisemakäsitys. Suomessa maisema on kuitenkin pysynyt melko keskeisenä aiheena niin maisemansuunnittelussa kuin taiteessakin. Taiteilijoita kiinnostavat yhä niin suburbaanin maiseman ulkoiset, kuin sisäiset mielenmaisemat, ilmiöt, erilaiset maa- ja ympäristötaiteen projektit kuin myös perinteinen optinen maisema sellaisenaan. Osa taiteilijoista kuvaa perinteistä jalostunutta maisemaa, osa suuntautuu ympäristötaiteeseen.
Modernismin maisema

Édouard Manet, Aamiainen nurmikolla, 1863.
Alfred Sisley, Silta Argenteuilissa, 1872.
Gustave Caillebotte, La Place de lÉurope, 1877.
Camille Pissarro, Rouen, Rue de l'Épicerie, 1898.