stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän historia
Venäjän keisarikunta > Palatsivallankumousten aika 1725–1762

Pietari Suuri kuoli vuonna 1725. Pietari oli muuttanut kruununperimyssääntöä siten, että keisari sai itse valita seuraajansa. Pietari ei tätä ehtinyt ennen kuolemaansa tehdä, vaan Venäjä jäi ilman hallitsijaa ja tilanne oli altis hovijuonitteluille seuraavien vuosikymmenien aikana. Pietarin jälkeen hallitsijaksi tuli hänen leskensä Katariina. Tämä ei kuitenkaan hallintotoimiin osallistunut ja valta valui hänen nuoruusvuosiensa mentorille Pietarin ratsuväen komentaja, ruhtinas Aleksandr Menšikoville. Katariina I kuoli vuonna 1727 ja pian tämän jälkeen hovi karkotti Menšikovin Siperiaan. Uudeksi keisariksi nimetty Pietari II oli valtaan noustessaan vasta 12-vuotias, mutta hän kuoli isorokkoon ennen täysi-ikäisyyttään.
Katariina I:n ja Pietari II:n lyhytaikaisten hallituskausien jälkeen Iivana V:n tytär Anna Ivanovna nousi valtaistuimelle. Hän sai vallan ylimystön tuella mutta joutui suostumaan moniin myönnytyksiin. Keisarinna Anna kuoli vuonna 1740, minkä jälkeen valtaan nostettiin vasta yksivuotias Iivana VI, joten taas tarvittiin sijaishallitsijaa. Maan armeijassa ei hyväksytty tätä järjestelyä, ja kaartin tuella Pietari Suuren tytär Jelizaveta Petrovna, joka oli aiemmin syrjäytetty hallitsijan valinnassa, kaappasi vallan ja nousi hallitsijaksi nimellä keisarinna Elisabet vuonna 1741. Elisabet ei hallitsijana ollut kiinnostunut valtion asioista, vaan valtaa käyttivät hänen uskottunsa. Keisarinna Elisabet oli lapseton, mutta hän halusi turvata Pietari Suuren sukulinjan jatkumisen. Ainoa joka täytti nämä kriteerit oli Elisabetin sisaren poika Karl Peter Ulrich, josta tuli Elisabetin kuoltua vuonna 1761 keisari Pietari III.
Pietari III:lla oli lyhyt ja epäsuosittu valtakausi. Katariina I:n tyttären Anna Petrovnan ja saksalaisen Holstein-Gottorpin herttuan Karl Friedrichin poikana hän oli saanut luterilaisen kasvatuksen ja venäläiset pitivät häntä ulkomaalaisena. Venäjä oli Pietari III:n edeltäjien aikana liittynyt Itävallan liittolaisena seitsenvuotiseen sotaan ja Preussin vastustajaksi. Preussi oli sodassa pahasti alakynnessä, mutta valtaan päästyään Pietari III lopetti sodan, luopuen samalla kaikista Venäjän valloituksista. Tätä Venäjän asevoimat eivät voineet hyväksyä, ja tyytymättömyys vain kasvoi, kun keisari nimitti johtaviin virkoihin saksalaisia.
Pietari III:n vastaisen opposition johtohahmoiksi nousivat kaartin upseerit Aleksei ja Grigori Orlov. Keisarinna Elisabet oli valinnut Pietari III:n puolisoksi Anhalt-Zerbstin ruhtinaan tyttären, joka nimettiin ortodoksiksi käännyttyään venäläisittäin Katariinaksi. Heidän avioliittonsa ei ollut onnistunut ja Pietari III suosi enemmän rakastajatartaan. Rakkaussuhteen Katariina loi miehensä sijaan kaartinupseeri Grigori Orloviin. Orlovit lupasivat Katariinalle kaartin tuen, mikäli tämä suostuisi syrjäyttämään Pietari III:n vallasta. Salaliiton seurauksena Pietari III pidätettiin ja hän menehtyi pian hämärissä olosuhteissa. Uudeksi hallitsijaksi nostettiin hänen vaimonsa Katariina II vuonna 1762.
Venäjän keisarikunta > Katariina II Suuri 1762–1796

Katariina II:n valtakaudella Venäjä laajentui merkittävästi. Osmaneja vastaan käytiin jälleen sota. Vuoden 1774 rauhansopimuksessa Venäjä sai sataman Mustallemerelle, ja Krimin kaanikunta otettiin Venäjän suojelukseen. Katariina liitti Krimin Venäjään vuonna 1783, mitä osmanit eivät hyväksyneet ja maiden välillä alkoi jälleen sota vuonna 1787. Sodan jälkeen somitussa Jassyn rauhassa vuonna 1792 Venäjä laajeni Dnestrille. Katariina ei saavuttanut sodassa koko tavoitettaan, mutta osmanit eivät kuitenkaan enää muodostaneet merkittävää vaaraa, vaikka Balkan jäikin heidän alaisuuteensa.
Katariina II:n kauden ensimmäisen osmaneja vastaan käydyn sodan aikana hän joutui tukahduttamaan kapinoita myös kotimaassa. Venäjän maaorjuudessa eläneet talonpojat eivät olleet tyytyväisiä elinoloihinsa ja aika ajoin nousi pieniä talonpoikaiskapinoita. Vakavin kapina syttyi vuonna 1773, kun Donin kasakka Jemeljan Pugatšev johti hallinnon vastaista talonpoikaiskapinaa. Kapina kukistettiin, mutta se sitoi valtavasti maan armeijan voimavaroja, ja osmanit selviytyivät sodasta suhteellisen vähällä.
Puola pyrki käyttämään Venäjän ja osmanien välistä sotaa hyväkseen irtautuakseen venäläisten ylivallasta. Venäjä vapautui kuitenkin nopeasti sodasta ja ryhtyi voimatoimin palauttamaan tilannetta Puolassa ennalleen. Heikentyneen Puolan alueita havittelivat itselleen myös Preussi ja Itävalta, ja tilanne johti Puolan jakoon sen naapureiden välillä. Uusien alueiden liittäminen johti myös epävakauteen. Katoliset puolalaiset osoittautuivat hankaliksi kansalaisiksi. Venäjä oli karkottanut kaikki juutalaiset vuonna 1742 ja uuden väestön johdosta säädettiin laki, joka määräsi juutalaiset pysymään keisarikunnan länsiosissa. Katariina aloitti venäläistämis- ja yhtenäistämistoimet, joita myös hänen seuraajansa harjoittivat lakkauttamalla Dneprin itäpuolisen Ukrainan, Baltian ja kasakoiden itsenäisyyden.
Katariina II oli vaikuttunut eurooppalaisten valistusfilosofien aatteista, ja hän katsoi, että myös Venäjällä hallintoa ja lakeja oli uudistettava. Hän antoi kansalle oikeuden valita itse edustajansa, mutta vaalit sujuivat laimeasti. Perustettu valiokunta oli liian suuri ja hajanainen, jotta se olisi kyennyt päätöksentekoon. Lopulta Katariina hajotti valiokunnan. Katariina II:n aikana Venäjä laajeni merkittävästi, mutta imperiumi kärsi perusongelmista. Sitä hallitsi pieni eurooppalainen eliitti, joka oli vieraantunut tavallisten venäläisten arjesta. Suurin ongelma oli maaorjuus, jonka korjaamiseksi ei tehty mitään edes toistuvien kapinoiden rauhoittamiseksi.
Venäjän keisarikunta > Ranskan vallankumous ja Venäjä 1796–1815

Katariina II kuoli vuonna 1796, ja hänen poikansa Paavali I seurasi häntä valtaistuimelle. Venäjä vastusti Länsi-Euroopassa herännyttä liberalismia, mikä aiheutti sen, että Ranskan vallankumous 1789 kosketti suoraan Venäjää ja maa joutui osaksi Napoleonin sotia. Paavali liittyi Ison-Britannian ja Itävallan rinnalla sotaan Ranskaa vastaan. Vuosina 1798–1799 venäläisjoukot Aleksandr Suvorovin johdolla sotivat menestyksekkäästi Italiassa ja Sveitsissä, mutta Venäjä ajautui kiistaan liittolaisensa Itävallan kanssa valloitettujen maiden hallinnasta. Napoleon käytti tilannetta hyväkseen ja liittoutui nyt Paavalin kanssa. Tämä johti sisäpoliittisiin ongelmiin, ja Paavali salamurhattiin maaliskuussa 1801. Uudeksi hallitsijaksi noussut Aleksanteri I liittoutui uudelleen Itävallan ja Ison-Britannian kanssa Ranskaa vastaan.
Napoleon voitti liittouman Austerlitzin taistelussa vuonna 1805 ja venäläiset vielä uudelleen Friedlandissa vuonna 1807. Aleksanteri joutui taipumaan rauhaan, ja 1807 solmitulla Tilsitin sopimuksella hänestä tuli Napoleonin liittolainen. Pakottaakseen Ruotsin Britannian saartoon, hän valloitti Suomen Suomen sodassa vuonna 1809 ja hyökkäsi vielä vuonna 1812 Turkkia vastaan ja valtasi Bessarabian.
Venäjän ja Ranskan liitto alkoi pian rakoilla. Mannermaasulkemus ei palvellut Venäjän taloudellisia etuja, ja Aleksanteri sanoutui irti siitä vuonna 1810. Kesäkuussa 1812 Napoleonin 600 000 sotilaan Grande Armée hyökkäsi Venäjälle. Joukot marssivat Moskovaan asti, joka miehitettiin, mutta Napoleon ei saavuttanut ratkaisevaa voittoa. Talven tultua ranskalaisjoukot joutuivat perääntymään ja polttivat lähtiessään Moskovan. Tällöin Napoleonin armeijassa oli enää 30 000 miestä.
Liittolaisten tuella Napoleonin joukot kukistettiin kansojen taistelussa vuonna 1813. Liittokunnan joukot marssivat Pariisiin vuonna 1814 ja Napoleon syöstiin vallasta. Voiton jälkeen Aleksanteri sai maineen Euroopan pelastajana, ja hänen osuutensa oli merkittävä Wienin kongressissa vuonna 1815 kun Euroopan rajat piirrettiin uudelleen. Samana vuonna hän perusti Pyhän allianssin Itävallan ja Preussin kanssa, joiden kanssa hän julisti ylläpitävänsä kristillisiä arvoja Euroopassa. Wienin kongressissa Venäjä vahvisti asemaansa läntisillä rajoillaan. Kongressissa perustettiin Venäjän keisarin alainen Puolan kuningaskunta, jolle Aleksanteri myönsi perustuslain. Aleksanterista tehtiin Venäjän itsevaltainen keisari ja vuonna 1809 Venäjän alueisiin liitetyn Suomen suuriruhtinas. Lisäksi Venäjä laajentui Kaukasiassa. Vuonna 1813 Venäjä valloitti Bakun Persialta. Myös Alaska oli jo tiukasti keisarikunnan hallussa.
Venäjän keisarikunta > Dekabristit ja Nikolai I:n valtakausi 1825–1855

Aleksanteri I:n aikana syntyivät ensimmäiset vallankumoukselliset liikkeet. Ranskasta palaavat upseerit toivat mukanaan ideat ihmisoikeuksista, edustuksellisesta hallituksesta ja demokratiasta. Itsevaltaisuuden vastustus ja vaatimukset maaorjuuden ja itsevaltiuden lopettamisesta alkoivat lisääntyä. Kummastus siitä, että Kongressi-Puolalle oli sallittu lakiasäätävä parlamentti, mutta Venäjällä oli itsevaltius ilman perustuslakeja, herätti tyytymättömyyttä. Useat ryhmät olivat valmistautumassa kapinaan, mutta keisari Aleksanteri yllättäen kuoli vuonna 1825.
Valtaistuimelle nousi hänen nuorin veljensä Nikolai I. Upseeriryhmä, jolla oli komennossaan 3 000 miehen joukot kieltäytyi tunnustamasta uutta hallitsijaa ja vaativat sen sijaan perustuslakia. Dekabristikapinaksi kutsutussa kapinassa dekabristit vaativat Aleksanteri I:n vanhimman veljen suuriruhtinas Konstantin Pavlovitšin ympärille muodostettavaa perustuslaillista monarkiaa. Konstantinin kieltäydyttyä kruunusta armeija murskasi kapinan. Sen johtajat teloitettiin ja loput karkotettiin Siperiaan.
Nikolai I nousi valtaan sotilaiden tuella ja hän käytti heitä myös hallinnossaan. Näiden tuella hän pyrki pönkittämään valtaansa itsevaltiaana tarpeellisin keinoin. Maahan luotiin santarmisto, joka pyrki estämään vallankumouksellisten liikkeiden synnyn. Maan hallinnon pääperiaatteiksi otettiin ortodoksisuus, itsevaltius ja kansallismielisyys. Nämä periaatteet tarkoittivat monesti tukahduttamispolitiikkaa muita kuin venäläisiä kansallisuuksia kohtaan. 
Puolassa noussut kapina venäläisvaltaa vastaan vuonna 1830–1831 kukistettiin verisesti, Puolan parlamentti hajotettiin ja maasta tehtiin Venäjän maakunta.
Yleisestä ilmapiiristä huolimatta Venäjän kulttuuri nousi kukoistukseen, Aleksandr Puškin, Nikolai Gogol ja Ivan Turgenev toivat Venäjälle kansainvälistä mainetta ja kunniaa. Kansallisuusaatteen myötä filosofit jakaantuivat kahteen koulukuntaan, toiset pitivät Venäjää edelleen takaperoisena ja primitiivisenä, ja pyrkivät edistämään länsimaistumista. Toiset taas keskittyivät slaavilaiseen kulttuuriin ja väheksyivät länsimaisia vaikutteita.
Nikolain aikakaudella käytiin jälleen sota Turkin osmaneja vastaan vuosina 1828–1829. Sota johti siihen, että Ranska ja Iso-Britannia pelkäsivät Venäjän vallan kasvua Turkin kustannuksella. Maiden väliset jännitteet puhkesivat Krimin sodaksi vuonna 1853. Nikolai I kuoli ennen sodan päättymistä vuonna 1855. Myöhemmin samana vuonna liittoutuneet valtasivat Sevastopolin. Uuden keisari Aleksanteri II:n johdolla aloitettiin rauhanneuvottelut ja sota päättyi Pariisin rauhaan vuonna 1856.
Venäjän keisarikunta > Aleksanteri II:n valtakausi 1855–1881

Aleksanteri II noustua valtaan, oli Krimin sotaakin vakavampi ongelma maaorjien tilanne. Talonpoikaiskapinat olivat Krimin sodan aikana lisääntyneet ja Aleksanteri II lakkautti maaorjuuden vuonna 1861. Täydellinen vapaus ei kuitenkaan vielä toteutunut. Maaorjat eivät enää olleet isäntiensä omaisuutta, mutta heidän oli lunastettava heille luovutettu maa. Tätä he eivät kyenneet tekemään, ja valtio takasi talonpojille lainan, jonka maksuajaksi määritettiin 49 vuotta. Tästä lainasta tuli maaorjuuden sijasta talonpojille suuri rasite.
Näennäisesti aatelisto hyötyi maaorjuuden lakkauttamisesta, mutta aikaa myöten aateli alkoi taantua, sillä se oli elänyt maaorjien päivätyön varassa, eikä ollut omaksunut kapitalistista maataloutta, mitä uusi tilanne siltä nyt vaati. 
Paikallishallinnon uudelleenjärjestely seurasi maaorjien vapautusta. Maa järjestettiin maakuntiin ja piireihin eli semstvoihin, joiden hallintaan osallistuivat kaikkien yhteiskuntaluokkien edustajat. Semstvot jotka olivat vastuussa kouluista, terveydenhuollosta, teistä, vankiloista ja ruuan jakelusta. Vuonna 1870 perustettiin kaupunkien neuvostot, eli duumat. Hallinto oli usein entisen yläluokan hallussa.
Aleksanteri II:n aikana Venäjän valta laajeni Keski-Aasiassa Buharan ja Hivan kaanikuntien kustannuksella. Myös kaukoidässä Venäjän vaikutusvalta laajeni, kun Tyynen valtameren rannikon asutus alkoi päästä vauhtiin Venäjän saadessa Ranskan ja Ison-Britannian vanavedessä Kiinalta myönnytyksiä Toisen oopiumisodan seurauksena.
Ulkosuhteet Euroopan suurvaltoihin kärsivät, kun Balkanin kriisi johti jälleen sotaan Turkkia vastaan. Venäjä puolusti sodassa turkkilaisvaltaa vastaan kapinoineita Balkanin maita. Venäjä oli sodassa voitokas, mutta Itävalta-Unkari ja Iso-Britannia eivät hyväksyneet Venäjän vaikutusvallan liian voimakasta laajentumista Balkanilla. Sodan päättäneessä Berliinin kongressissa vuonna 1878 Venäjä joutui tyytymään vaikutusvaltansa rajoittamiseen Balkanilla, kun taas Itävalta-Unkarin valta alueella lisääntyi. Itävalta-Unkaria pidettiin Venäjällä petollisena liittolaisena, ja sen mahdollista liittoa yhdistyneen Saksan kanssa pelättiin. Liittolaisen Venäjä sai Ranskasta, kun venäjä kääntyi Ranskan puoleen lainaa saadakseen. Tämä johti suoraan maiden väliseen liittoon.
Aleksanteri II sai surmansa pommi-iskussa vuonna 1881, jonka takana oli Narodnaja volja -järjestö. Valtaan noussut Aleksanteri III tiukensi valtion valvontaa perustamalla salaisen poliisin, Ohranan, joka pyrki urkkimaan kansalaisten ajatuksia ja tukahduttamaan vallankumoukselliset liikkeet. Narodnaja voljan salamurhaajia jahdattiin säälimättä ja heidän johtohenkilönsä teloitettiin.
Venäjän keisarikunta > Aleksanteri II:n valtakausi 1855–1881 > Elinkeinoelämä ja oppositioliikkeet 1881–1894

Teollistuminen oli Aleksanteri III:n valtakautta leimannut piirre, joskaan ansiot tästä eivät kuuluneet hallitsijalle. Rahaministerit, erityisesti Sergei Witte johtivat maan ajanmukaistamista. Sotia ei käyty, jolloin talous alkoi elpyä. Teollistumiseen tarvittavasta pääomasta suuri osa saatiin Ranskan myöntämistä lainoista.
Teollinen kasvu oli merkittävää, mutta epävakaata eikä kovin laajaa. Teollistuneimmat alueet olivat Venäjän Euroopan puoleiset keskeiset alueet, kuten Moskova, Pietari, Baltian kaupungit ja Puola. Maa säilyi maatalousvaltaisena pitkälle 1900-luvulle. Taloudellista kehitystä hidasti nopea väestönkasvu, vuosien 1850 ja 1900 välillä väkiluku kaksinkertaistui. Teollistuminen vaikutti osaltaan vanhojen säätyrajojen murtumiseen. Valtaapitäneet eivät halunneet luopua vaikutusvallastaan tai varallisuudestaan alempisäätyisten vuoksi. Eriarvoisuus nostatti tyytymättömyyttä, joka kasvoi koko 1890-luvun ajan.
1900-luvun taitteessa alkoi muodostua organisoituja oppositioliikkeitä. Ensimmäiset poliittiset puolueet syntyivät työläisten toimesta, sillä keskiluokka oli poliittisesti arkaa. 1800-luvun lopulla Venäjälle levisi marxilainen vallankumouksellinen ideologia. Tämän aatteen kannattajat jakaantuivat vuonna 1903 V. I. Leninin johtamiin bolševikkeihin ja Georgi Plehanovin mensevikkeihin. Bolševikkien näkemyksen mukaan oli ryhdyttävä vallankumoukseen teollisuuden proletariaatin ja talonpoikaisväestön voimin. Menševikit kannattivat maltillisempaa linjaa.
Venäjän keisarikunta > Kohti vallankumousta > Nikolai II:n valtaannousu 1894

Aleksanteri III:n kuoltua 1894, vallan peri hänen poikansa Nikolai II. Nikolai piti tiukasti kiinni itsevaltiudesta ja keisarinna Aleksandra tuki ja yllytti Nikolain pyrkimystä. 1900-luvun vaihteessa Venäjän laajentumispyrkimykset suuntautuivat Kaukoitään. Kiina oli kärsinyt tappion sodassa Japania vastaan 1894–1895, minkä jälkeen Venäjä oli Ranskan ja Saksan ohella pakottanut Japanin luopumaan liioista valloituksistaan. Venäjä miehitti Port Arthurin Kiinan rannikolla, josta Japani oli joutunut perääntymään. Japani ei hyväksynyt Port Arthurin valtausta, vaan Japani hyökkäsi vuonna 1904 Port Arthurin satamaan tuhoten Venäjän Tyynenmeren laivaston ja Venäjän–Japanin sota alkoi. Seuraavana vuonna Japani valloitti Port Arthurin kahdeksan kuukautta kestäneen saarron jälkeen. Apuun lähetetyllä Itämeren laivastolla kesti kahdeksan kuukautta saapua Kaukoitään. Tsushiman taistelussa japanilaiset tuhosivat apuun lähetetyn venäläislaivaston. Intoa sodan jatkamiseen Venäjällä ei enää ollut. Maiden välillä solmittiin rauha syyskuussa 1905.
Venäjän keisarikunta > Kohti vallankumousta > Ensimmäinen vallankumous 1905

Japanin vastaisen sodan vaikutukset nostattivat tyytymättömyyttä maan pääkaupungissa Pietarissa. Tammikuussa 1905 joukko pietarilaisia marssi talvipalatsille viedäkseen vetoomusta keisarille olojen parantamiseksi. Sotilaat avasivat tulen väkijoukkoon ja virallisten tietojen mukaan pari sataa ihmistä sai surmansa. Kansan luottamus keisariin horjui ja mellakat ja lakot levisivät joka puolelle valtakuntaa.
Tilanteen edelleen kärjistyessä Nikolai II joutui tekemään myönnytyksiä ja julisti Lokakuun manifestin, joka takasi kansalaisvapaudet ja vaaleilla valittavan duuman. Maasta tuli osittain perustuslaillinen monarkia. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen seurauksena poliittiset puolueet sallittiin ja ensimmäinen kansallinen duuma valittiin maaliskuussa 1906. Ensimmäinen duuma pysyi koossa vain 73 päivää. Se esitti hallitukselle liian radikaaleja uudistuksia, kuten poliittisen armahduksen ja yleisen äänioikeuden. Nikolai julisti nämä uudistukset mahdottomiksi hyväksyä. Keisari nimitti pääministeriksi ja duuman vastavoimaksi vuonna 1906 Pjotr Stolypinin. Stolypinin ja duuman välit olivat alkujaankin vihamieliset, ja duuman ehdottamat uudistukset olivat umpikujassa. Duuma hajotettiin ja opposition jäsenet joutuivat vainon ja Stolypinin rankaisuretkikuntien kohteeksi, useat hirtettiin kenttäoikeudenkäyntien jälkeen. Stolypin joutui lopulta oman järjestelmänsä uhriksi. Hänet murhattiin vuonna 1911. Murhaaja teloitettiin heti, eikä koskaan selvinnyt mikä järjestö oli salamurhan takana.
Venäjän keisarikunta > Kohti vallankumousta > Kohti sotaa

Venäjä oli edennyt Keski-Aasian valloitusten myötä jo Brittiläisen Intian rajoille ja maa ajautui brittien kanssa suureksi peliksi kutsuttuun kiistaan Keski-Aasian herrudesta. Maat sopivat vuonna 1907, että Afganistan jäisi maiden väliseksi puskurivyöhykkeeksi ja Persia jaettiin kahtia suurvaltojen etupiireihin ja väliin jätettiin puolueeton vyöhyke. Samalla Venäjä liittyi Ranskan ja Ison-Britannian aiemmin muodostaman sopimuksen osapuoleksi, ja näin syntynyt kolmoisentente, muodosti vastavoiman Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian solmimalle Kolmiliitolle.
Venäjä oli erityisen huolissaan Itävalta-Unkarin laajentumisesta Balkanilla. Itävalta-Unkari oli liittänyt Bosnian ja Hertsegovinan alueisiinsa 1908, mitä Venäjällä ei sulatettu. Balkanin maiden liittouma kukisti osmanit ensimmäisessä Balkanin sodassa, mutta 1913 liitto murtui ja entiset liittolaiset ajautuivat keskenään toiseen Balkanin sotaan. Venäjä antoi tukensa Serbialle, Itävalta-Unkari taas ei hyväksynyt Serbian mahdollista laajenemista ja antoi tukensa Bulgarialle. Monimutkaiset liittolaissuhteet tekivät tilanteesta hyvin epävakaan.
Venäjän keisarikunta > Kohti vallankumousta > Ensimmäinen maailmansota 1914–1916

Kesäkuussa 1914 serbiterroristi Gavrilo Princip salamurhasi Itävallan arkkiherttua Frans Ferdinandin Sarajevossa. Itävalta-Unkari katsoi Serbian olevan vastuullinen murhasta ja uhkavaatimuksen jälkeen Itävalta-Unkari julisti Serbialle sodan. Tämän jälkeen monimutkainen liittoumajärjestelmä alkoi toimia. Venäjä antoi Serbialle tukensa ja alkoi siirtää joukkojaan Itävalta-Unkarin ja Saksan vastaisille rajoille. Saksa reagoi tähän julistamalla sodan Venäjälle ja tämän liittolaiselle Ranskalle. Saksan hyökättyä Ranskaan Belgian läpi, sota laajeni maailmansodaksi. Tällöin myös Iso-Britannia liittyi sotaan Venäjän ja Ranskan rinnalle.
Venäjän suuri väkiluku salli sen varustaa enemmän joukkoja kuin Saksa ja Itävalta-Unkari yhteensä. Joukot olivat kuitenkin yhtä huonosti aseistettuja kuin Itävallan, ja Saksalle Venäjän armeija ei pärjännyt kuin joukkojen lukumäärässä. Alkuvaiheessa hyökkäys Itä-Preussiin sitoi sen verran Saksan joukkoja, että länsiliittoutuneet saivat pysäytettyä Saksan hyökkäyksen. Venäjän armeija kuitenkin tuhoutui lähes täysin Tannenbergin taistelussa, mikä pakotti joukot vetäytymään. Tämän jälkeen Venäjä oli koko lopun sodan puolustuskannalla Saksaa vastaan.
Sodan kärsimysten myötä sisäpoliittinen tilanne Venäjällä alkoi kiristyä. Maan talous kärsi vakavasti sodasta. Raaka-aineista ja työvoimasta tuli pulaa, mikä näkyi elintarvikkeiden puutteena. Myöskään keisariin ei luotettu. Nikolai otti ylipäällikkyyden itselleen syksyllä 1915. Rintamalla ollut keisari oli syrjässä Pietarin tapahtumista ja keisarinna Aleksandran ja tämän suosikin Grigori Rasputinin vaikutusvalta kasvoi maan hallinnossa ja myös sotilasasioiden hoidossa. Lakkoilu lisääntyi ja maassa vaadittiin sekä sodan lopettamista, että itsevaltiuden lakkauttamista. Oppositiovoimat murhasivat Rasputinin vuonna 1916.
Venäjän keisarikunta > Helmikuun vallankumous 1917

Tappiot rintamalla, sekä elintarvike ja polttoainepula teollisuuskeskuksissa ajoivat työläiset barrikadeille vuoden 1917 alussa. Lakkoilu ja mielenosoitukset huipentuivat yleislakoksi helmikuun lopulla. Nikolai II määräsi Pietarin sotilaspiirin päällikön kaikin käytettävissä olevin keinoin lopettamaan levottomuudet. Kasakat karauttivat päin mielenosoittajia, kansanjoukkoja kohti avattiin tuli ja tilanne näyttikin rauhoittuvan, mistä rohkaistuneena Nikolai hajotti duuman seuraavana päivänä.
Järjestyksen palauttaminen osoittautui harhaksi. Pietarin varuskunta siirtyi kapinoivan työväestön puolelle. Duuma kieltäytyi hajaantumasta pyrkien järjestäytymään kokoavaksi voimaksi kaaoksen keskellä. Toiseksi erilliseksi vallantavoittelijaryhmäksi nousi työväen- ja sotilasedustajien neuvosto. Sen johdossa olivat puheenjohtaja Nikolai Tšheidze ja varapuheenjohtaja Aleksandr Kerenski. Nikolai II luopui painostuksen alla vallasta ja luovutti vallan veljelleen Mihail Aleksandrovitšille, joka kuitenkin kieltäytyi ottamasta valtaa vastaan.
Duuma perusti väliaikaisen toimeenpanevan komitean, joka järjestettiin väliaikaishallitukseksi. Hallituksen pääministeriksi tuli ruhtinas Georgi Lvov. Duuman komitea päätti myös perustuslakia säätävän kansalliskokouksen perustamisesta. Helmikuun vallankumous oli päättänyt Venäjällä keisarinvallan ajan ja maa muuttui Venäjän tasavallaksi.