V. F. Johanson

Väinö Fritiof Johanson (10. joulukuuta 1893 Kirkkonummi – 11. kesäkuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, joka oli 1930-luvun alussa yksi niin sanottujen pulaliikkeiden merkittävimmistä johtohahmoista.
Johansonin vanhemmat olivat maanviljelijä Fritjof Johanson ja Sofia Westman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1912 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1915, agronomiksi 1916, filosofian lisensiaatiksi 1918 sekä filosofian maisteriksi ja tohtoriksi 1920. Johanson oli Maanviljelystaloudellisella koelaitoksella laboraattorina 1916–1919 ja sen jälkeen Helsingin yliopistossa kotieläintieteen laitoksella assistenttina 1921–1925, kansantaloustieteen ja tilastotieteen ylimääräisenä opettajana vuodesta 1926 sekä maatalouspoliitikan dosenttina vuodesta 1927. Johanson oli tilastollisen päätoimiston ylimääräisenä vanhempana aktuaarina 1928–1929 ja ruotsalaisen kauppakorkeakoulun vt. kansantaloustieteen vanhempana opettajana 1927–1928. Hän toimi myös maanviljelijänä Helsingin pitäjässä omistamassaan Sillbölen kartanossa 1918–1922 ja Brutubyn Påvalsin tilalla 1918–1924.
Suomen sisällissodan aikana Johanson oli Länsi-Uudenmaan suojeluskuntalaisista kootun Sigurdskårenin esikuntapäällikkönä, Länsi-Uudenmaan pataljoonan komentajana sekä Uudenmaan 1. sotilaspiirin piiripäällikkönä. Samana vuonna hänet ylennettiin reservin kapteeniksi. Johanson osallistui Kirkkonummen taisteluihin ja oli Sigurdskårenin antautumisen jälkeen puolitoista kuukautta sotavankina Helsingissä. Länsi-Uudenmaan pataljoonan komentajana hän oli osallisena ainakin 200 punaisten teloituksiin huhti–toukokuussa 1918.[lähde? ]
1930-luvun alussa Johanson tuli mukaan ensin Lapuan liikkeen ja sitten niin sanottujen pulaliikkeiden toimintaan. Hänestä tuli yhdessä professori Yrjö Jahnssonin kanssa yksi tammikuussa 1931 käynnistyneen Loimaan pulaliikkeen ideologisista johtohahmoista. Johanson arvosteli harjoitettua talouspolitiikkaa, joka oli saattanut taloudellisiin vaikeuksiin useita velkaantuneita maanviljelijöitä. Hänet asetettiin vuonna 1932 kotiarestiin muutamien kuukausien ajaksi, kun Suomen hallitus halusi hillitä hänen poliittista toimintaansa. Johanson pyrki hakeutumaan myös yhteistyöhön 1930-luvun alussa Suomeen syntyneiden pienten kansallissosialististen puolueiden kanssa. Vuonna 1936 korkein oikeus tuomitsi hänet kunnianloukkauksesta neljän kuukauden ehdolliseen vankeusragaistukseen, kun hän oli kirjoituksissaan arvostellut voimakkaasti muun muassa Risto Rytiä ja Kyösti Kalliota. Johanson oli julkaissut vuonna 1934 Ministerin kunnia -nimisen kirjan, joka sittemmin takavarikoitiin. Kirjassa Johanson väitti ministeri Risto Rytin väärentäneen valtioneuvoston pöytäkirjan ja pääministeri Kyösti Kallion tehneen väärän valan ministeri Juho Niukkasta vastaan nostetussa niin sanotussa raaputusjutussa. Väitteiden johdosta Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi Johansonin neljäksi kuukaudeksi vankeuteen ja tästä päätöksestä valitettiin sitten ylempiin oikeusasteisiin.
Johanson oli naimisissa 1917–1931 Margit von Hertzenin kanssa ja vuodesta 1932 Tyyne Näkin kanssa. Hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta oli kaupunkineuvos ja Suomen Kaupunkiliiton toiminnanjohtaja Lars Olov Johanson.