stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo jääkäreistä P
P > Jaakko Putkonen

(25. heinäkuuta 1890 Savonlinna – 19. lokakuuta 1924) oli suomalainen jääkäri ja reservin vänrikki. Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Petter Putkonen ja Hendrika Käyhkö. Putkonen kävi viisi luokkaa Savonlinnan reaalilyseota ja yhden vuoden kauppakoulua. Hän työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 4. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, jossa hän haavoittui 10. elokuuta 1916 pahasti partioretkellä ollessaan. Haavoittumisensa jälkeen häntä useassa eri sotilassairaalla. Sairaalasta päästyään hänet siirrettiin 10. marraskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja edelleen 20. toukokuuta 1917 alkaen takaisin pataljoonan 2. komppaniaan. Putkonen astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan vääpeliksi 4. jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa. Putkonen palveli sisällissodan jälkeen 4. jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 1:ssä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 2 ja myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 11. lokakuuta 1918 alkaen Sortavalan rajavartioryhmän täydennyspataljoonan adjutantiksi ja edelleen 18. marraskuuta 1918 alkaen rajavartioryhmän II pataljoonaan. Sortavalasta Putkonen siirrettiin 3. huhtikuuta 1919 Terijoen rajavartiopataljoonan esikuntaan, josta hän siirtyi 30. heinäkuuta 1919 alkaen pataljoonan 2. komppaniaan. Myöhemmin hän siirtyi pataljoonan mukana Käkisalmen läänin rykmentin III pataljoonaan. Hän erosi armeijasta 25. helmikuuta 1921 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 1. syyskuuta 1921 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kerimäen suojeluskuntaan, jossa hän palveli 1. toukokuuta 1923 saakka. Putkonen astui takaisin armeijan palvelukseen 6. tammikuuta 1924 ja hänet sijoitettiin Salinin rajavartiostoon. Putkonen kuoli tapaturmaisesti Helsingissä 19. lokakuuta 1924. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918. Hänet on haudattu Malmille. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli maaliskuussa 1918, Reservinvänrikki 21. tammikuuta 1920. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
P > Kalle Puurunen

(käytti Saksassa peitenimeä Arvola) (28. marraskuuta 1895 Keitele – 14. huhtikuuta 1965) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat työmies Kalle Fredrik Puurunen ja Anna Kustaava Tarvainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Hulda Maria Tervapuron kanssa. Puurunen työskenteli sekatyömiehenä ja muurarina Kemin seudulla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 30. toukokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon. Takaisin komppaniaansa hän palasi 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 29. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon ja laskettiin elokuussa 1917 siviilitöihin Saksaan. Puurunen palasi takaisin Suomeen 1. joulukuuta 1918 ja liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi 3. pataljoonan 2. komppaniaan. Retkikunnalla hän haavoittui 6. heinäkuuta 1919 Säämäjärvellä käydyssä taistelussa ja joutui sairaalaan. Sairaalasta hän pääsi pois 24. marraskuuta 1919, jonka jälkeen hän työskenteli työmiehenä Pohjois-Suomessa. Puurunen osallistui talvisotaan joukkueenjohtajana Kenttävartio I:ssä Osasto Pennasessa ja osallistui sotatoimiin Petsamossa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 807. Ilmasuojelukomppaniaan, jossa hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin asepalveluksesta. Myöhemmin hän työskenteli rakennuksilla Pohjois- Suomessa ja vuodesta 1949 alkaen Uddevallan Superfosfaattitehtaalla Ruotsissa. Ylennykset: Reservin vänrikki 1940. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 2. lk;  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Aunuksen Vapaussodan muistomitali,  Jääkärimerkki.
P > Oskar Pyhälahti

(25. syyskuuta 1894 Vimpeli – 24. maaliskuuta 1927) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Eljas Pyhälahti ja Mariaana Mäkelä. Pyhälahti kävi kansakoulun ja työskenteli työmiehenä Vimpelissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pyhälahti astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kuormastopäälliköksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa. Pyhälahti palveli sisällissodan jälkeen Jääkäripataljoona 1:ssä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 2 ja edelleen Pohjolan jääkäripataljoona ja viimein Kajaanin sissipataljoona. Hänet siirrettiin Kajaanini sissipataljoonasta 7. syyskuuta 1919 Ponttonikomennuskuntaan, jossa hän sairasti keuhkotuberkuloosiin ja oli hoidettavana Helsingin sotilassairaalassa ja Nummelan parantolassa. Hänet vapautettiin armeijan palveluksesta sairauden takia 3. joulukuuta 1920. Vaivoistaan parannuttuaan Pyhälahti astui toistamiseen armeijan palvelukseen 1. helmikuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Polkupyöräpataljoona 1:een, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1921 alkaen Raskaan tykistörykmentin 1. patteriin. Toistamiseen hän erosi armeijasta 30. marraskuuta 1922, jonka jälkeen hän työskenteli työmiehenä. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
Kosti Edvard Pylkkänen
P > Artturi Pyykkö

(19. toukokuuta 1895 Utajärvi – 31. joulukuuta 1985) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat puuseppä Isak Pyykkö ja Kaisa Reeta Raappana. Pyykkö kävi kansakoulun ja työskenteli puuseppänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 27. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 15. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 18. elokuuta 1917. Pyykkö saapui takaisin Suomeen sisällissodan loppupuolella ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä Oulussa ja kauppalaivoissa puuseppänä. Hänen myöhemmistä elämänvaiheistaan ei ole tietoa. Oulun raastuvanoikeus julisti ns. 90 vuoden säännön perusteella Pyykön kuolleeksi 19. joulukuuta 1986, vahvistaen hänen kuolinpäiväkseen 31. joulukuuta 1985.
P > Edvard Pyykkö

(22. helmikuuta 1892 Nurmes – 2. marraskuuta 1971) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä David Pyykkö ja Stiina Kortelainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Hilma Hakkaraisen kanssa, joka kuoli vuonna 1963. Pyykkö kävi kansakoulun ja työskenteli työmiehenä Nurmeksessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pyykkö astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan rehumestariksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa. Pyykkö palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta hänet siirrettiin 22. elokuuta 1918 alkaen Kuopion jalkaväkirykmentti 4:ään, josta muodostettiin myöhemmin Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä I pataljoonan rehumestarina. Pyykkö erosi armeijan palveluksesta 1. kesäkuuta 1919 vain osallistuakseen Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Retkikunnassa hän toimi kouluttajana täydennyspataljoonassa ja myöhemmin hevossairaalan päällikkönä. Retkikunnalta palattuaan hän toimi Soanlahden ja Korpiselän nimismiespiirissä vuoteen 1923 saakka. Myöhemmin hän työskenteli maanviljelijänä Ägläjärvellä sekä työnjohtajana TVH:n Viipurin piirissä. Pyykkö osallistui talvisotaan työnjohtaja Puolustusministeriön estetöissä Karjalankannaksella Sommeessa ja Autiossa. Välirauhan aikana hän toimi työnjohtajana Puolustusvoimain Pääesikunnan linnoitustöissä Svenska Arbetskåren 4:ssä Linnoitusrakennuspataljoona 232:ssa. Jatkosodan aikana hän toimi samassa tehtävässä työnjohtaja Viipurin kivityömaalla ja Linnoitusrakennuspataljoona 333:ssa. Sotien jälkeen Pyykkö työskenteli TVH:n Vaasa]n tiepiirin palveluksessa vuoteen 1948 saakka, jonka jälkeen hän työskenteli yksityisillä rakennustyömailla Vaasassa vuoteen 1953 saakka. Hänet on haudattu Hyvinkäälle. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaudenmitali 1. lk.,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Talvisodan muistomitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
P > Juho Pyykkönen

(22. kesäkuuta 1884 Paltamo –) oli suomalainen jääkäri (Henkilötiedot ovat hänen itsensä antamia Jääkäripataljoona 27:ssä, joita kumminkaan ei löydy Paltamon kirkonkirjoista). Pyykönen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 14. marraskuuta 1915, josta hänet laskettiin 15. maaliskuuta 1916 siviilitöihin Saksaa. Hänen myöhäisemmät elämänvaiheensa ovat tuntemattomia.
P > Arvo Richard Pyykölä

(13. marraskuuta 1893 Merijärvi – 7. elokuuta 1936) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Tapani Pyykölä ja Reeta Liisa Nevanperä. Pyykölä työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 31. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen 28. maaliskuuta 1917 alkaen Altonan työosastoon, josta hänet myöhemmin laskettiin siviilitöihin Saksaan. Pyykölä palasi takaisin Suomeen 1. joulukuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä muun muassa Merijärvellä ja Rovaniemellä. Hänet on haudattu Rovaniemelle. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
Paul Emil Påhlson
P > Karl Paul Pått

(19. joulukuuta 1892 Vaasa –) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat luotsi August Pått ja Maria Amanda Hellgren. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1937 Margit Karolina Nymanin kanssa. Pått kävi kansakoulun ja vuosina 1911–1913 Vaasan kauppakoulua. Hän työskenteli konttoristina Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 16. joulukuuta 1916 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin myöhemmin siviilitöihin Saksaan. Hän sairastui Saksassa ja oli sairaalahoidossa elokuusta 1917 helmikuuhun 1918. Takaisin Suomeen Pått palasi vuonna 1919 ja työskenteli sen jälkeen konttoristina ja kauppamatkustajana Vaasassa ja myöhemmin vuosina 1922–1962 Kutomo Oy:n palveluksessa edustajana ja prokuristina. Hän toimi myös vuosina 1965–1970 Jääkäriliiton Vaasan alaosaston kassanhoitajana. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
P > Johannes Aleksander Pälve ent. Mahlberg

Hänen sukunimensä oli vuoteen 1909 saakka Mahlberg (26. lokakuuta 1891 Kuhmoniemi – 22. toukokuuta 1935) oli suomalainen jääkärivahtimestari. Hänen vanhempansa olivat nimismies Johan Leonard Mahlberg ja Olga Vahlman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Helga Susanna Rantamäen kanssa. Pälve kävi viisi luokkaa Oulun suomalaista yhteiskoulua ja merimieskoulun. Hän työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 6. syyskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon. Täydennysjoukosta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 13. maaliskuuta 1917 hänellä todetun sairauden takia. Parannuttuaan hän palasi takaisin pataljoonaan 6. elokuuta 1917 aluksi täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin edelleen 14. elokuuta 1917 pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Myöhemmin hänet siirrettiin pataljoonan ratsuosastoon. Pälve astui Suomen armeijan palvelukseen varavahtimestariksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 2. eskadroonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kämärän kylässä, Nuoraalla ja Viipurissa. Pälve siirrettiin sisällissodan jälkeen 24. lokakuuta 1918 alkaen Lapin ryhmän I pataljoonaan, jossa hänet sijoitettiin 8. tammikuuta 1918 alkaen hevoshoidon valvojaksi. Hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1919 alkaen Hämeen ratsurykmentin 1. eskadroonaan ja 21. lokakuuta 1919 alkaen Polkupyöräeskadroonaan sekä 15. joulukuuta 1920 alkaen Polkupyöräpataljoona 3:n 1. komppaniaan. Ensimmäisestä komppaniasta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 26. tammikuuta 1921. Pälve siirtyi 22. heinäkuuta 1921 alkaen laivastoon ja hänet sijoitettiin pursimieheksi tykkivene Karjalaan. Armeijasta Pälve erosi 31. kesäkuutaselvennä 1922 ja työskenteli sen jälkeen varastonhoitajana Ab Uleå Oy:ssä vuoteen 1929 saakka, jolloin hän siirtyi Toppila Oy:n palvelukseen. Pälve toimi Oulunsalon suojeluskunnan Varjakan konekivääriosaston päällikkönä vuosina 1923–1929. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön. Ylennykset: Hilfsgruppenführer 28. lokakuuta 1917, Varavahtimestari 11. helmikuuta 1918, Vahtimestari 24. joulukuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
Jaakko Arvi Pänttäjä
Johannes Pärmi
Nikke Pärmi
Armas Antti Pärssinen
P > Frans Anders Päätalo

(29. joulukuuta 1892 Oulu – 9. maaliskuuta 1932) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat työmies Oskar August Päätalo ja Anna Greta Heikkinen. Päätalo kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 17. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 23. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon. Työosastosta hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan. Päätalo palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen joulukuussa 1918 ja astui armeijan palvelukseen aliupseerina 1. helmikuuta 1919 ja hänet sijoitettiin Helsingin etappipataljoonan 2. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 3. huhtikuuta 1919 ja toimi sen jälkeen työmiehenä Oulussa. Päätalo oli kuollessaan Oulun Tuomiokirkkoseurakunnan jäsen, missä hänen hautauspäiväkseen on merkitty 31. maaliskuuta 1932 ja paikaksi Rääkkylä, mutta hänen hautaansa ei ole tiedossa kummallakaan paikkakunnalla.  Hänen veljensä, jääkäri Leevi Päätalo, kuoli Ranskassa.lähde?selvennä Ylennykset: Aliupseeri 1. helmikuuta 1919. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
P > Leevi Armas Päätalo

(5. elokuuta 1890 Oulu – 26. lokakuuta 1918) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Oskar August Päätalo ja Anna Greta Heikkinen. Päätalo työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin hänellä todetun sairauden takia jo 16. maaliskuuta 1916, josta hänet laskettiin edelleen myöhemmin siviilitöihin Saksaan. Hänen myöhäisemmistä vaiheistaan ei ole tietoa.
Gabriel Tammelin

Gabriel Tammelin (Gabriel Laurentii, Tammelensis, Tammelinus; 24. helmikuuta 1641, Loimaa – 2. elokuuta 1695, Lohja) oli Lohjan kirkkoherra, suomentaja ja suomalaisten sananlaskujen kerääjä.
Tammelinin vanhemmat olivat Tammelan kirkkoherra Lars Aboicus (Laurentius Petri) ja hänen toinen puolisonsa Brita Larsdotter. Gabriel Tammelin pääsi ylioppilaaksi 1658 ja valmistui Turun akatemiasta filosofian maisteriksi 1664. Tammelin toimi Turun katedraalikoulun konrehtorina vuodesta 1667 ja rehtorina vuodesta 1670. Hänet valittiin Lohjan kirkkoherraksi vuonna 1675. Tähän virkaan hän astui vuonna 1677. Lääninrovasti hänestä tuli vuonna 1693. Tammelin oli myös valtiopäivämiehenä 1686.
Tammelinin suomentajan ura käynnistyi, kun hän Johannes Gezelius nuoremman kehotuksesta käänsi suomeksi Johann Jakob Schützin teoksen Christliches Gedenkbüchlein (1673). Tammelin käytti pohjatekstinä Gezeliuksen vuonna 1676 julkaisemaa ruotsinnosta. Kirjan nimeksi tuli Christillinen muisto-kirja. Tammelin käänsi myös Johannes Gerhardin teoksen Meditationes sacrae joko latinasta tai saksasta. Se ilmestyi Tammelinuksen itsensä kustantamana Pyhät tutkistelemuxet -nimisenä vuonna 1680. Kirjan painos tuhoutui tulipalossa vuonna 1681, mutta Tammelin sai uutta painosta varten kuninkaalta avustuksen. Tammelin toimitti myös ruotsinkielisessä Raamatussa esiintyvien sanojen luettelon. Förteckning uppå de swenska ord, om hwilka finnes underrättelse i wår swenska bibel ilmestyi vuonna 1694, kaksikymmentä vuotta valmistumisensa jälkeen.
Gabriel Tammelinin isä oli 1650-luvulla koonnut keräämistään suomalaisista sananlaskuista kokoelman Liber Proverbiorum Fennicorum, mutta ei julkaissut kokoelmaa. Gabriel Tammelin kartutti isänsä kokoelmaa. Lopulta Tammelinien sananlaskukokoelmat pääsivät julkisuuteen, kun Henrik Florinus toimitti niistä sekä omista ja joidenkin muiden keräelmistä teoksen Wanhain suomalaisten tawaliset ja suloiset sananlascut, joka ilmestyi vuonna 1702.
Tammelin oli naimisissa vuodesta 1663 Anna Eriksdotter Pihlin kanssa. Heidän pojistaan Lars Tammelin oli Turun piispana ja Henrik Tammelin Helsingin pormestarina ja lääninrahastonhoitajana.
Aiheesta muualla

Gabriel Tammelinin elämäkerta Kansallisbiografiassa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Kyösti Haatanen

Raikas Kyösti Mikael Haatanen (s. 5. lokakuuta 1947 Pyhtää) on suomalainen säveltäjä, kapellimestari, sovittaja ja kuoromestari.
Haatanen on toiminut orkesterimuusikkona (viulu, myöhemmin alttoviulu) Jyväskylän kaupunginorkesterissa, Suomen Kansallisoopperan orkesterissa,  Helsingin kaupunginorkesterissa,   ja Radion sinfoniaorkesterissa.
Haatanen suoritti kapellimestaritutkinnon Sibelius-Akatemiassa 1974 professori Jorma Panulan johdolla. Hän toimi Savonlinnan kaupungin musiikinjohtajana 1973–1980 ja sen jälkeen Jyväskylän kaupunginorkesterin kapellimestarina sekä taiteellisena johtajana 1980–1986. Lisäksi Haatanen teki kapellimestarivierailuja useimmissa kotimaisissa orkestereissa ja musiikkijuhlilla Ruotsissa, Virossa, Venäjällä, Puolassa, Saksassa ja Chilessä.
Savonlinnan Oopperajuhlilla Haatanen on toiminut kapellimestarina Boris Godunovissa, Haydnin Luomisessa, Heikki Sarmannon Perfect Harmonyssa, omassa Judith's songs -kantaatissaan ja Martti Talvelan muistokonsertissa. Hän on myös Savonlinnan Oopperajuhlakuoron perustaja ja oli sen taiteellisena johtaja 1973–1986 ja 1992–2008.
Aiheesta muualla

Haatasen kotisivut
Musiikkinäytteitä
LinkedIn[vanhentunut linkki]
http://composers.musicfinland.fi/musicfinland/fimic.nsf/COMAA/8A8D9ED123ACD381C2257C1D004A5C11?opendocument (Arkistoitu – Internet Archive)
Talvelan hahmo myhäili konsertin yllä. (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat 14.7.2009.
Savonlinnan Oopperajuhlat (Arkistoitu – Internet Archive)
Itä-Savo (Arkistoitu – Internet Archive)
Jyväskylä BigBand (Arkistoitu – Internet Archive)
Artikkeli Länsi-Uusimaassa[vanhentunut linkki]
Artikkeli Vitosessa (Arkistoitu – Internet Archive)
UMO Kirmo Lintinen (Arkistoitu – Internet Archive)
Savonlinnan Opettajainkoulutuslaitos Juhlakirja Martti T Kuikka
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz
Lev Gumiljov

| Lev Gumiljov> Лев Гумилёв |
| --- | --- |
 Gumiljov vuonna 1934.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. lokakuuta (J: 1. lokakuuta) 1912 Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 15. kesäkuuta 1992 Pietari, Venäjä
Vanhemmat:  Nikolai Gumiljov (isä)  Anna Ahmatova (äiti)
Lev Nikolajevitš Gumiljov (ven. Лев Никола́евич Гумилёв; 14. lokakuuta (J: 1. lokakuuta) 1912 Pietari – 15. kesäkuuta 1992 Pietari) oli venäläinen historiantutkija, maantieteilijä, etnografi ja paleografi. Hänen ajatuksensa etnisten ryhmien syntymästä ja häviämisestä ovat synnyttäneet poliittisen ja kulttuurisen liikkeen uus-eurasianismi.
Gumiljovin "myönteinen uudelleenarvio Moskovan suuriruhtinaskunnan ja Kultaisen ordan välisestä liitosta" on sanottu tekevän hänestä merkittävän viitekehyksen myöhemmille eurasianisteille. Gumiljov uskoi venäläisten ja mongoli-turkkilaisten kansojen ”veljeyteen”. Tatarstanin pääkaupunkiin Kazaniin pystytettiin vuonna 2005 Gumiljovin patsas, jossa lukee: "Minä, venäläinen, olen koko ikäni puolustanut tataareita". Kazakstanin Astanassa puolestaan on Gumiljovin mukaan nimetty yliopisto. Maantieteilijä Mark Bassin on todennut sittemmin miljoonia kirjoja myyneen Gumiljovin vaikutusvaltaisuuden olevan verrattavissa Herodotokseen, Karl Marxiin, Oswald Spengleriin ja Albert Einsteiniin.
Vladimir Putinin "euraasialaisen vision", jonka hän toi julki astuttua uudelleen ehdolle vuonna 2011, väitetään saaneen inspiraatiota Gumiljovin ideoista. Eurasianistien ja lopulta myös sen uudisliikkeen keulahahmon Lev Gumiljovin mukaan "valistus, eurooppalaisten yhteiskuntateorioiden muodossa, oli vienyt Venäjän kansanmurhaan ja tuhoon, kun taas hunnien, turkkilaisten ja mongolien aikana vallitsi harmonia. Sisämantereen aromaat ja metsät olivat perinteisesti olleet alttiita yhden valloittavan keisarillisen lipun hallitsevaan alaisuuteen. Venäjä täten, heidän mukaansa, olisi tämän ajattoman mantereen yhtenäisyyden viimeisin inkarnaatio."
Suku ja koulutus

Lev Gumiljovin vanhemmat olivat kuuluisia runoilijoita: Nikolai Gumiljov ja Anna Ahmatova, jonka on väitetty olleen Ahmat-kaanin jälkeläinen. Vanhemmat erosivat, kun hän oli lapsi. Hänen isänsä ammuttiin vuonna 1921, eikä hän yhteiskunnallisen taustansa takia päässyt aluksi opiskelemaan yliopistoon. Hän toimi aluksi tutkimusretkien nuorempana avustajana. Hän pääsi opiskelemaan yliopistoon vuonna 1934, mutta pidätettiin ensimmäisen kerran vuonna 1935. Hänet vapautettiin pian, mutta häneltä kiellettiin paluu opiskelemaan yliopistoon, joten hän jatkoi opintojaan yksityisesti opiskelemalla vanhoja turkin- ja itämaisia kieliä.lähde?
Kun Lev Gumiljov pääsi taas opiskelemaan, hänet erotettiin jälleen Leningradin yliopistosta vuonna 1938 äitinsä Anna Ahmatovan poliittisen epäsuosion takia. Hän sai viiden vuoden tuomion, jonka hän kärsi vankilassa Norilskissa. Vapauduttuaan hän jatkoi oleskeluaan Siperiassa toimimalla tutkimusretkikunnassa. Vuonna 1944 Gumiljoville myönnettiin lupa ilmoittautua vapaaehtoisena sotaan ja mennä rintamalle. Hän liittyi puna-armeijaan ja osallistui Berliinin taisteluun.
Sodan jälkeen Gumiljov suoritti loppututkinnon ulkopuolisena opiskelijana ja aloitti jatko-opinnot. Mutta ongelmat jatkuivat Ahmatovan jouduttua jälleen viranomaisten silmissä "häpeään".lähde?