stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Josh Garrels
Ura

Teinivuosinaan punk-yhtyeissä musiikin harrastamisen aloittanut Garrels kääntyi kristityksi hieman yli 20-vuotiaana, ja alkoi tekemään musiikkia sooloartistina. Ensimmäiset kaksi albumiaan Stonetree (2002) ja Underquiet (2003) Garrels julkaisi omakustanteisesti kotona poltettuina CD-levyinä itse tulostetuilla kansilehdillä. Albumien jakelu tapahtui suoraan Garrelsilta hänen konserteissaan tai postimyynnin kautta. Garrels poisti myöhemmin albumit myynnistä niillä ilman lupaa käyttämiensä cover-kappaleiden ja samplejen käytön vuoksi, ja tuotti sekä julkaisi albumien kappaleet uusiksi Early Work Vol 1: 2002-2005 -nimisellä julkaisulla vuonna 2020.
Vuonna 2006 Garrels perusti yhtenä jäsenenä Small Voice Records -levy-yhtiön, jonka kautta hänen musiikkiaan on siitä lähtien julkaistu. Yhtiön ensimmäiset albumijulkaisut olivat Over Oceans (2006) ja Jacaranda (2008), joka sai kriitikoilta ylistystä ja jolta singlenä julkaistua kappaletta ”Don't Wait for Me” kuultiin CBS:n televisiosarjassa Aavekuiskaaja (The Ghost Whisperer). Vuonna 2009 Garrels julkaisi albumin Lost Animals, joka on kokoelma singlejulkaisujen b-puolia ja ennen julkaisemattomia kappaleita.
Vuonna 2011 Garrels julkaisi tupla-albumin Love & War & the Sea in Between, joka fyysisen levyjulkaisun lisäksi oli vuoden ajan ilmaiseksi ladattavissa netistä, ja keräsi tuona aikana yli 150.000 latausta. Albumi sai positiivisen vastaanoton sekä kristillisen että sekulaarin median puolelta. Christianity Today -lehti kutsui sitä ”mestariteokseksi” ja nimitti sen vuoden 2011 albumiksi. Myös seuraavaa albumijulkaisua Home (2015) sai ladata netistä maksutta. Albumi saavutti korkeimmillaan sijan 19 Billboardin digitaalisten albumien listalla, sekä sijan 83 Billboard 200 -listalla.
Vuonna 2016 Garrels julkaisi joulualbuminThe Light Came Down, ja vuonna 2019 yhdeksännen studioalbuminsa Chrysaline. Näiden jälkeen Garrels on julkaissut varhaisista äänityksistään uudelleen tuottamansa albumit Early Work, Vol.1 (2002-2005) ja Early Work, Vol.2 (2020 Versions), sekä akustisen cover-albumin Peace to All Who Enter Here.
Diskografia > Studioalbumit

Stone Tree (2002)
Underquiet (2003)
Over Oceans (2006)
Jacaranda (2008)
Love & War & The Sea in Between (2011)
Home (2015)
The Light Came Down (2016)
Chrysaline (2019)
Peace To All Who Enter Here (2020)
Diskografia > Kokoelmat

Lost Animals (2009)
Love & War: B-Sides & Remixes (2012)
The Sea In Between DVD Soundtrack (2013)
Early Work Vol.1 (2002-2005) (2020)
Early Work Vol.2 (2020 Versions) (2021)
Joshua Logan

| Joshua Logan |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Joshua Lockwood Logan III
Syntynyt: 5. lokakuuta 1908 Texarkana, Texas, Yhdysvallat
Kuollut: 12. heinäkuuta 1988 (79 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuva- ja teatteriohjaaja
Puoliso:  Barbara O'Neil Nedda Harrigan
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Joshua Lockwood Logan III (5. lokakuuta 1908 Texarkana, Texas, Yhdysvallat – 12. heinäkuuta 1988 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, teatteri- ja elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Logan oli lyhyen aikaa (1940–1942) naimisissa näyttelijä Barbara O'Neilin kanssa.
Filmografia

Nuoruuden rakkaus 1938
Rakkauden huviretki 1955
Yöloma paratiisisaarella (kreditoimaton) 1955
Bussipysäkki 1956
Sayonara 1957
South Pacific 1958 (hän oli ollut musikaalin ohjaaja myös Broadwaylla)
Tytöt pitävät pitkistä pojista 1960
Fanny 1961
Kapteeni yli laidan 1964
Camelot 1967
Kultarynnäkön iloiset päivät 1969
Palkinnot

Golden Globe, 1956 ohjaus, elokuvasta Rakkauden huviretki
Writers Guild of America -palkinto, 1956 käsikirjoitus, elokuvasta Yöloma paratiisisaarella yhdessä Frank S. Nugentin kanssa
Hollywood Walk of Fame, 1960
Aiheesta muualla

Logan papers, Library of Congress
The Internet Off-Broadway Database (Arkistoitu – Internet Archive)
Joshua Logan, Stage and Screen Director, Dies at 79 The New York Times.  13.7.1988. (englanniksi)
Josh Green (poliitikko)

| Josh Green |
| --- | --- |
 Green kuvattuna vuonna 2018
 Havaijin kuvernööri
 5. joulukuuta 2022 –  
Varakuvernööri:  Sylvia Luke
Edeltäjä:  David Ige
Havaijin varakuvernööri
 3. joulukuuta 2018 – 5. joulukuuta 2022  
Kuvernööri:  David Ige
Edeltäjä:  Doug Chin
Seuraaja:  Sylvia Luke
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1970 (ikä 54)  Kingston, New York, USA
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Ammatti:  lääkäri, poliitikko
Puoliso:  Jaime Ushiroda
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  demokraatit
Koulutus:  Swarthmore College (BS) Pennsylvanian osavaltionyliopisto (MD)
Uskonto:  juutalaisuus
Aiheesta muualla
joshgreenforhawaii.com
Joshua ”Josh” Booth Green (s. 11. helmikuuta 1970 Kingston, New York, Yhdysvallat) on havaijilainen lääkäri ja poliitikko, joka on joulukuusta 2022 lähtien toiminut osavaltionsa kuvernöörinä. Tätä ennen hän toimi varakuvernöörinä.
Tausta ja yksityiselämä

Green syntyi Kingstonissa, New Yorkissa ja muutti myöhemmin Pennsylvaniaan. Aluksi Green opiskeli antropologiaa Swarthmore College -koulussa, josta hän valmistui vuonna 1992. Tämän jälkeen hän vaihtoi lääketieteeseen ja valmistui vuonna 1997 lääketieteen tohtoriksi Pennsylvanian osavaltionyliopistosta. Valmistumisensa jälkeen Green lähti vapaaehtoislääkäriksi Etelä-Afrikan syrjäseuduille ja hoiti erityisesti malariaan ja AIDSiin sairastuneita potilaita.
Uskonnolliselta vakaumukseltaan Green on juutalainen. Green tapasi vaimonsa Jaime Ushirodan vuonna 2005. Pari avioitui vuotta myöhemmin, ja heillä on kaksi lasta.
Poliittinen ura

Green valittiin Havaijin edustajainhuoneeseen vuonna 2004, jossa hän palveli yhden kauden. Tämä jälkeen hänet valittiin osavaltion senaattiin, jossa hän edusti vuoteen 2018 asti. Tällöin hänet valittiin osavaltion varakuvernööriksi. Kuvernööri David Ige määräsi Greenin lähes välittömästi puuttumaan osavaltion korkeisiin asunnottomuuslukuihin. Green sanoi tuolloin, että arviolta 70 % hänen ajastaan kuluu asian hoitamiseen.
Varakuvernöörinä toimiessaan Green on tehnyt edelleen töitä ensiavussa viikonloppuisin.
Vuonna 2021 julkaistun kyselyn mukaan 63 % Havaijin asukkaista sanoi olevansa tyytyväisiä Greenin suoritukseen varakuvernöörinä (17 % ei ollut tyytyväisiä). Kuvernööri Igeen tyytyväisiä oli 22 % ja tyytymättömiä 52 %.
Poliittinen ura > Kuvernöörinä

Green ilmoitti lähtevänsä ehdolle vuoden 2022 kuvernöörivaaleissa helmikuussa 2022. Istuva kuvernööri Ige ei voinut enää asettua ehdolle. Elokuussa 2022 demokraatit valitsivat Greenin ehdokkaaksi marraskuun kuvernöörivaaleissa. Hänen vastaehdokkaansa oli republikaanien Duke Aiona. Green voitti saatuan hieman reilut 60 % äänistä.
Hän astui virkaan 5. joulukuuta varakuvernöörinään Sylvia Luke. Virkaanastujaispuheessaan hän vannoi kamppailevansa mm. elintasokustannuksia ja asuntopulaa vastaan. Heinäkuussa 2023 hän antoi kuvernöörin määräyksen, jonka nojalla julistettiin asuntohätätila ja purettiin liuta maan käyttöön liittyviä normeja. Tavoitteena on rakentaa 50 000 uutta asuntoa seuraavan 3–5 vuoden aikana.
Havaijin tuhoisten maastopalojen jälkeen Green ilmoitti keskeyttävänsä Lahainan tonttien myynnin muille kuin Havaijin osavaltion asukkaille. Tavoitteena on estää tonttien myynti alehintaan paikallisten kustannuksella.
Julio Santa Cruz

Julio Eduardo Santa Cruz Cantero (s. 12. toukokuuta 1990 Asunción, Paraguay) on paraguaylainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä. Hän edustaa paraguaylaista Deportivo Capiatáa.
Santa Cruz on edustanut urallaan myös englantilaista Blackburn Roversia (2008–2011) ja paraguaylaista Olimpiaa (2011–2013).
Myös Santa Cruzin vanhempi veli Roque (s. 1981) on tunnettu jalkapalloilija. Veljekset edustivat Blackburn Roversia samaan aikaan.
Josef Kainz

Wilhelm Trübner: Josef Kainz.
Ludwig Keller: Josef Kainz, 1895.
Josef Gottfried Ignaz Kainz eli József Kainz (2. tammikuuta 1858 Wieselburg, Unkari – 20. syyskuuta 1910 Wien) oli itävaltalainen näyttelijä. Häntä on luonnehdittu erääksi saksankielisen teatterin suurista nimistä.
Kainz oli aikansa tunnetuimpia saksalaisia näyttelijöitä. Hän kävi Wienissä reaalikymnaasia ja esiintyi jo 1873 näyttämöllä. Hän harjoittautui etupäässä nuorekkaan sankarirakastajan ja luonnenäyttelijän tehtäviin ja esitti niitä osia 1875–1876 Marburgissa, 1876–1877 Leipzigissa, jonkin aikaa Meiningenin hoviteatterissa ja 1880–1883 Münchenissä, missä pääsi Ludvig II:n ystävyyteen. Hän julkaisi myöhemmin tästä elämäkerrallisia tietoja. Vuosina 1883–1899 Kainz esiintyi Berliinin näyttämöillä. Välikirjan rikkomisen vuoksi saksalaiset teatterinjohtajat eivät tahtoneet kiinnittää Kainzia teattereihinsa, ja Kainz esiintyi nyt lausujana muun muassa Yhdysvalloissa. Kainzin parhaita rooleja olivat Don Carlos, Romeo, Homburgin prinssi, Ferdinand (Kavaluus ja rakkaus), Fiesco, Demetrius, kuningas Ludwig Fuldan näytelmässä Talisman, Hamlet, Ihmisvihaaja, kuningas Franz Grillparzerin näytelmässä Jüdin von Toledo ja kellonvalaja Gerhart Hauptmannin näytelmässä Die versunkene Glocke. Kun Kainz ei ollut sopivassa mielentilassa, hänen esityksensä olivat keskinkertaisia; mutta tarvittaessa hän kiehtoi katsojan. Hänellä oli solakka, taipuisa vartalo, oivallinen, monivivahteinen ääni ja omintakeinen lausunta, jonka ominaisuuksia oli säästeliäs mutta sitä vaikuttavampi korostus.
Elämä ja ura

Kainz debytoi viisitoistavuotiaana Sulkowskitheaterissa Wienin Matzleinsdorfissa. Vuonna 1874 hän opiskeli näyttämötaiteita Caesarine Kupfer-Gomanskyn johdolla; tämän mielestä Kainzin murteellinen puhetyyli kaipasi korjausta. Vuonna 1875 Kainz näytteli lyhyen aikaa Kasselin kuninkaallisessa hoviteatterissa, mutta ei saanut kiinnitystä. Samana vuonna hän sai kutsun johtaja Dietziltä Marburg an der Drauhun, jossa hän pääsi näyttelemään ensirakastajan ja sankarin rooleja. Kesäkuussa 1876 Kainz liittyi Leipzigin Neues Stadttheateriin. Vaikka hän nautti menestystä leipzigilaisnäyttämöllä, hän ei kuitenkaan ollut tyytyväinen saamiinsa rooleihin, ja lopulta hänelle tuli välirikko teatterinjohtaja Johann August Försterin kanssa.
Kainz aloitti 27. elokuuta 1877 Meininger Hoftheaterissa ja näytteli seurueen kanssa suurilla lavoilla Berliinissä, Frankfurt am Mainissa, Wienissä ja Prahassa. Kolmen Meiningenin vuoden kuluttua Kainz halusi vaihtaa teatteria, sillä hän tunsi tarvetta kasvaa taiteilijana. Ernst von Possart kutsui hänet Hof- und Nationaltheater Müncheniin, missä hän näytteli Mortimeria Friedrich Schillerin näytelmässä Maria Stuart 4. syyskuuta 1880. Kainzin debyytti Münchenissä epäonnistui. Seuraava rooli, miespääosa William Shakespearen klassikossa Romeo ja Julia, oli menestyksekkäämpi. 30. huhtikuuta 1881 Kainz antoi erillisnäytöksen kuningas Ludvig II:lle. Roolityönä oli Didier Victor Hugon näytelmässä Marion de Lorme, ja kuningas oli suuresti vaikuttunut Kainzin tulkinnasta.
Vuodesta 1883 alkaen Kainz vaikutti Deutsches Theaterissa Berliinissä ja kasvoi erääksi saksalaisen kielialueen kuuluisimmista näyttelijöistä. Hänen roolitehtäviään olivat muun muassa näytelmissä Hamlet, Richard II, Don Carlos ja Franz Moorin osa Schillerin näytelmässä Rosvot. Vuonna 1889 Kainz siirtyi ohjaaja Ludwig Barnayn mukana Berliner Theateriin, mutta pesti päättyi eripuraan.
Kainz avioitui amerikansaksalaisen Sarah Hutzlerin kanssa ja teki 1891 menestyksekkään Yhdysvaltain-kiertueen. Hän näytteli New Yorkin, Milwaukeen ja Chicagon saksalaisissa teattereissa. Muilla kiertueillaan hän matkasi muun muassa Venäjälle. Vuonna 1892 Kainz palasi Berliiniin Deutsches Theateriin. Vuosikymmenen mittaan hänellä oli 98 roolitehtävää, joita hän näytteli kaikkiaan kaksi tuhatta kertaa.
Vuonna 1899 Kainz sai kiinnityksen Wienin Burgtheateriin, missä ohjaaja Max Burckhardt kutsui häntä Mitterwurzerin manttelinperijäksi. Jouluaattona 1899 Kainz nimitettiin hovinäyttelijäksi, ja hän sai tulkittavakseen yhä vaikeampia luonnetehtäviä. Tällä välin hän oli jäänyt leskeksi ja avioitunut uudelleen. Burgtheaterissa Kainz loi lukemattomia rooleja, kuten Shylockin osan Shakespearen Venetsian kauppiaassa ja nimiosan Molièren Tartuffessa. Kiinnitys kesti kymmenen vuotta. Vuonna 1910 Kainz sairastui vakavasti.
Josef Kainz kuoli wieniläisessä Loewin parantolassa paksusuolen syöpään viisi päivää sen jälkeen, kun hänet oli nimitetty hoviteatterinohjaajaksi. Hänet on haudattu Döblingin hautausmaalle Wieniin.
Josef-Kainz-Medaille

Wienin kaupunki perusti Josef-Kainz-mitalin 1958 Kainzin syntymän satavuotispäivänä. Tunnustusta jaettiin 1999 asti vuosittain näyttelijöille, ohjaajille ja lavastajille. Yhdessä Nestroy-Ring- ja Raimund-Ring-palkintojen kanssa siitä muodostettiin vuonna 2000 uusi, niin ikään vuosittain jaettava Nestroy-Theaterpreis-palkinto, johon kuuluu useita sarjoja.
Kirjallisuutta

Hutzler, Sarah: König Ludwig von Bayern an Josef Kainz. Sanomalehdessä Die Gartenlaube, 1886, nro 27, s. 475–479
Eisermann, Judith: Josef Kainz – Zwischen Tradition und Moderne. Der Weg eines epochalen Schauspielers., München: Utz, 2010, 428 sivua
Nöther, Matthias: Das pochende Herz. Das Publikum schwärmte, Berlin lag ihm zu Füßen: Wie der Schauspieler Josef Kainz, vor 150 Jahren geboren, das Theater revolutionierte, Der Tagesspiegel 31. joulukuuta 2007
Lähteet ja viitteet

↑  Kainz, Joseph, Tietosanakirja osa 3, palsta 1721, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1911
↑  Kainz' Abschied von Berlin, Neue Freie Presse 2.7.1899 (saksaksi)
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Hugo von Hofmannsthal: Verse zum Gedächtnis des Schauspielers Josef Kainz on Wikiaineistossa
Hannes Jukonen : Muistelma Joseph Kainzista suuresta ihmiskohtaloiden tulkitsijasta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.04.1928, nro 15, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Juha Liukkonen

Juha Liukkonen (s. 1959) on suomalainen suunnistaja ja valmentaja. Hän toimii Delta-suunnistusseuran valmentajana ja lisäksi hän valmentaa muun muassa Jarkko Huovilaa. Hän on työskennellyt opettajana.
Omalla suunnistusurallaan Liukkonen voitti Jukolan viestin vuonna 1987 Hiidenkiertäjien joukkueessa. Hän toimi valmentajana Deltan voittaessa Jukolan viestin vuonna 2008.
Juho Kanniainen

Juho Kanniainen (6. lokakuuta 1875 Ii, Suomen suuriruhtinaskunta – 16. joulukuuta 1929 Oulainen, Suomen tasavalta) oli suomalainen maanviljelijä, maallikkosaarnaaja ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Kanniaisen vanhemmat olivat itsellinen Samueli Kanniainen ja Priita Leuanniemi. Hän kävi kansakoulun ja oli metsätöissä ja työnjohtajana Kemi-yhtiön palveluksessa. Hän oli sitten Niemelän kaljatehtaan johtajana Kemissä ja kaljatehtailijana ja maanviljelijänä Kemin maalaiskunnassa vuoteen 1925 saakka. Viimeksi Kanniainen oli maanviljelijänä Oulaisissa 1925–1929. Hän toimi myös lestadiolaisena maallikkosaarnaajana ja teki saarnamatkoja Suomessa, Yhdysvalloissa, Venäjällä, Ruotsissa ja Norjassa.
Kanniainen oli kansanedustajana 1922–1924 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä.
Juho Kanniainen oli naimisissa vuodesta 1899 Maria Liisa Marttasen kanssa.
Juliette Récamier

| Juliette Récamier> Julie Bernard |
| --- | --- |
 Juliette Récamier
Henkilötiedot
Syntynyt: 1777
Kuollut: 1849 (71–72 vuotta)
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  salonginpitäjä
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Souvenirs et correspondance tirés des papiers de madame Récamier
 Nimikirjoitus
Julie (Juliette) Récamier, s. Bernard (1777–1849) oli kauneudestaan ja henkevyydestään kuuluisa ranskalainen nainen. Hän meni vuonna 1793 naimisiin pariisilaisen pankkiirin Recamierin kanssa. Direktorihallituksen ja konsulivallan aikana hän kokosi salonkiinsa sen ajan huomattavimmat henkilöt.
Madame Récamier
Récamier joutui Napoleonin epäluulojen alaiseksi, ja hänet karkotettiin Pariisista vuonna 1811. Myöhemmin hän keräsi uudelleen ympärilleen kirjallisen piirin, jonka keskuksena oli Chateaubriand. Souvenirs et correspondance tirés des papiers de madame Récamier julkaistiin 1859.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juliette Récamier Wikimedia Commonsissa
Joonas Mäkipelto

Joonas Tapani Mäkipelto (s. 4. maaliskuuta 1988, Keuruu) on salolainen palomies ja kaksinkertainen vastaotteen leuanvedon maailmanennätyksen haltija. Hän pitää hallussaan toistoleuanvedon Suomen-ennätystä, 67 leukaa.
Mäkipelto teki Lempäälän Ideaparkissa helmikuussa 2016 vastaotteen 24 tunnin leuanvedon maailmanennätyksen, 5 050 leukaa. Vastaotteen 12 tunnin leuanvedon maailmanennätyksen, 4 040 leukaa, hän teki lokakuussa 2016. Hän on myös vetänyt 1 010 leukaa tunnissa ja 600 leukaa puolessa tunnissa. Mäkipellon ennätykset on merkitty Guinnessin ennätystenkirjaan. Mäkipellon valmentajana toimii Jari Saario.
Yksityiselämä

Mäkipellon perheeseen kuuluu vaimo ja kaksi lasta. Mäkipellolla on myös rakennusalan koulutus, mutta nykyisin hän työskentelee palomiehenä Espoossa.
Joulusaaren lippu

Joulusaaren lippu
Joulusaaren lippu on Joulusaaren kansallistunnus. Lippu on jaettu kahteen osaan vasemmasta yläkulmasta oikeaan alakulmaan. Ylempi vihreä osa kuvastaa saaren kasvillisuutta ja alempi sininen osa saarta ympäröivää merta. Vasemmassa reunassa on Etelän risti, joka on sama kuin Australian lipussa. Oikealla on kultainen, pikkutropiikkilinnun saarella esiintyvä alalaji Phaethon lepturus fulvus. Keskellä lippua on kultainen kiekko, joka kuvaa Joulusaaren historiallista fosfaatin kaivuuta. Keskellä kiekkoa on vihreällä värillä kuvattuna Joulusaari. Vuonna 1986 järjestettiin kilpailu, jossa valittiin lippu. Kilpailun tulokset julkaistiin 14. huhtikuuta 1986. Voittajavalinnan oli suunnitellut Tony Couch. Virallisesti lippu otettiin käyttöön vuonna 2002.
Joulusaaren taistelu

Joulusaaren taistelu oli toisessa maailmansodassa Japanin ja liittoutuneiden välinen taistelu Joulusaaresta. Taistelu alkoi 31. maaliskuuta ja päättyi japanilaisten voittoon 1. huhtikuuta 1942. Taistelussa vangittiin 27 liittoutuneiden sotilasta. Taistelu ei aiheuttanut kuolonuhreja, mutta Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Seawolf vahingoitti keisarillisen Japanin laivaston risteilijää Nakaa. Vuonna 1943 japanilaiset evakuoivat saaren väestöä vankileireille jättäen ainoastaan 15 sotilasta pitämään saarta hallussaan sodan loppuun saakka. Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien fregatti HMS Rother valtasi saaren takaisin lokakuussa 1945.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of Christmas Island
Juha Länsimäki

| Juha Länsimäki |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1961 (ikä 62)
Kansalaisuus:   Suomi
Raviohjastaja
Kotirata:   Seinäjoki
Lisenssi:  A
Voittosumma:  2 914 535 €
Starttien määrä:  13 032
Voittoja:  1 253
1000. voitto:  2013
Tilastot päivitetty:  21.12.2022
Juha Länsimäki (s. 12. marraskuuta 1961) on suomalainen ravivalmentaja ja -ohjastaja.
Länsimäki asuu ja valmentaa hevosia Seinäjoella, hänen tallinsa on Hyllykalliossa Solanon alueella. Länsimäki tunnetaan varsojen opettajana nuorten hevosten valmentajana. Tuhannen voiton rajan Länsimäki ylitti vuonna 2013.
Juha Luhtanen

| Juha Luhtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Juha Jaakko Luhtanen
Syntynyt: 12. joulukuuta 1969 (ikä 54) Lahti, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pituus:  191 cm
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1990–1993:   Mississippin yliopisto
Seurajoukkueet
1989–1990 1993–1996 1996–1997 1997–1998 1998–2002:   Pantterit  Espoon Honka  Hertener Löwen  LTi Gießen 46ers  Lahden NMKY
Maajoukkueet
1987–2001:   Suomi
Ottelut (pisteet):  110
Aiheesta muualla
FIBA
Juha Jaakko Luhtanen (s. 12. joulukuuta 1969 Lahti) on suomalainen entinen koripalloilija.
Luhtanen edusti Suomen koripallomaajoukkuetta Ateenan EM-kisoissa 1995. Hänet valittiin kaudella 1999–2000 SM-finaalien parhaaksi pelaajaksi.
Juho Kanervo

Juho Kanervo (14. heinäkuuta 1891 Mustamäki, Uusikirkko – 1. tammikuuta 1934) oli suomalainen taidemaalari.
Kanervo opiskeli Viipurin taiteen ystävien piirustuskoulussa 1910–1915. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1923, 1925, 1926, 1928, 1930 ja 1931. Kanervon töitä oli esillä myös Tallinnassa ja Tartossa 1930–1931.
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Juho Kanervo
Jesca Muyingo

| Jesca Muyingo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1975 (ikä 48–49)
Ammatti:  toimittaja
Toimittaja
Koulutus:  Helsingin, Johns Hopkinsin ja Harvardin yliopisto
Tutkinnot:  Lontoon yliopisto
Aktiivisena:  1996–
Televisio:  BBC World News, Nelosen uutiset, Yle Uutiset
Jesca Muyingo (s. 1975) on suomalainen toimittaja, joka on työskennellyt uutistoimittajana Yleisradion ja Nelosen televisiouutisissa.
Ura

Muyingo on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri. Hän on opiskellut Helsingin, Lontoon, Johns Hopkinsin ja Harvardin yliopistoissa. Hän on ollut kansainvälisissä tehtävissä Yhdistyneissä kansakunnissa Liberian YK-radion päällikkönä, BBC Worldin uutistoimituksessa ja pankkialalla Credit Suisse -finanssipalvelukonsernissa. Muyingo on toiminut kansainvälisen kehitysyhteistyöjärjestö Planin Suomen hallituksessa.
Muyingo oli SDP:n ehdokkaana Uudenmaan vaalipiirissä vuoden 2011 eduskuntavaaleissa.
Yksityiselämä

Muyingo on suomalaisugandalainen.
Aiheesta muualla

Ylen aamu-tv: Liberian YK-radion päällikkö Jesca Muyingo Yle Areena.  25.7.2012.
Juho Karjalainen

Juho Vihtori Karjalainen (s. 15. maaliskuuta 1947 Säräisniemi) on suomalainen taidegraafikko ja kuvataiteilija. Hänen töitään oli ensi kerran julkisesti esillä Teiniliiton taidepäivillä Lahdessa vuonna 1966 ja jury-näyttelyiden osalta Oulussa vuonna 1969.
Karjalainen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1970–1974 ja suoritti grafiikan jatko-opintoja Lontoossa vuonna 1974.
Suurilla alastontutkielmilla on Karjalaisen tuotannossa merkittävä osa. Teoksissaan hän esittää ihmishahmot useimmiten katsojaan nähden selin päin kääntyneinä ja pelkistettyinä liioista yksityiskohdista. Selän ja vartalon suurista muodoista syntyy teosten keskeinen, maisemallinen elementti, jonka yksityiskohdissa on tuotu esiin valon ja varjon lankeaminen eri tavoin. Ulkoisesti niukka aiheen käsittelytapa näkyy myös Karjalaisen pelkistetyissä maisematutkielmissa.
Karjalainen on käyttänyt grafiikassaan erityisesti akvatinta-etsaustekniikkaa ja piirustuksissaan punaliitua. Hänen maalauksellista akvatintatekniikkaansa on luonnehdittu virtuoosimaiseksi ja silti samalla vaivattoman oloiseksi[lähde? ]. Karjalaisen merkittäviin julkisiin töihin kuuluu Vantaan Rekolan kirkon alkuperäisen alttaritaulun toteutus teoksella Valo, joka on sittemmin siirretty kirkon toiseen seurakuntasaliin.
Karjalainen oli Keski-Suomen läänintaiteilija vuosina 1978–1980 ja taiteilijaprofessorina viisivuotiskauden 2005–2010. Läänintaiteilijana toimiessaan hän aloitti Jyväskylän kaupungin grafiikan pajan toiminnan. Karjalaiselle on myönnetty kuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1979 ja Pro Finlandia -mitali vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Taiteilijan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ihmisyyden ytimessä. Kymen Sanomat 26.11.2008 (Arkistoitu – Internet Archive)
Joseph Luechai Thatwisai

Joseph Luechai Thatwisai (thaiksi ยอแซฟ ลือชัย ธาตุวิสัย; s. 2. joulukuuta 1962 Phonsung) on thaimaalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Udon Thanin hiippakuntaan 24. toukokuuta 1990 ja nimitettiin saman hiippakunnan johtoon 14. marraskuuta 2009. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. helmikuuta 2010. Pääkonsekraattorina toimi George Yod Phimphisan, jota avustivat Salvatore Pennacchio ja Louis Chamniern Santisukniram.