stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oikeushistoria

Oikeuden vaaka
Oikeusjärjestys
Julkisoikeus
Valtiosääntöoikeus
Hallinto-oikeus
Finanssioikeus
Rikosoikeus
Prosessioikeus
Eurooppaoikeus
Kansainvälinen oikeus
Yksityisoikeus
Henkilöoikeus
Varallisuusoikeus
Perhe- ja jäämistöoikeus
Työoikeus
Kauppaoikeus
Ympäristöoikeus
Urheiluoikeus
Lääkintä- ja bio-oikeus
Kansainvälinen yksityisoikeus
Oikeuden yleistieteet
Oikeusteoria
Oikeushistoria
Oikeussosiologia
Oikeustaloustiede
Oikeuden ja sukupuolen tutkimus
Oikeusinformatiikka
Shamash, oikeuden jumala, antaa Hammurabille lain.
Oikeushistoria tutkii menneiden aikojen oikeusjärjestystä ja oikeuskäytäntöjä eri maissa, pyrkien jäsentämään ja analysoimaan oikeuden kehittymistä ja siihen vaikuttaneita tekijöitä.
Länsimaisen oikeuden historiallinen tausta

Oikeushistorian keskipisteessä on perinteisesti ollut roomalainen oikeus, sillä sen jälkivaikutus myöhäisemmässä eurooppalaisessa ja epäsuorasti ulkoeurooppalaisessa oikeudessa vaikuttaa vielä nykyäänkin. Toinen merkittävä oikeushistorian tutkimuskohde on varsinkin keskiajan osalta kirkollinen eli niin sanottu kanoninen oikeus. Lisäksi kussakin maassa pidetään yleensä omaa oikeushistoriaa itsenäisenä tutkimuskohteenaan.
Oikeushistoria Suomessa

Oikeushistorian alaan kuuluvaa tutkimusta harjoitetaan Suomen yliopistoissa sekä oikeustieteellisissä että humanistisissa tiedekunnissa. Suomen merkittävimpinä oikeushistorioitsijoina voidaan mainita ainakin edesmenneet professorit Yrjö Blomstedt ja Hannu Tapani Klami sekä professorit Heikki Ylikangas, Lars Björne, Jukka Kekkonen, Heikki Pihlajamäki ja Pia Letto-Vanamo. Heistä muut paitsi Blomstedt ja Ylikangas ovat saaneet lakimieskoulutuksen.
Koska Suomeen roomalaisen oikeuden vaikutus ulottui laajasti vasta 1800-luvun lopussa erityisesti Saksan kautta, varhaisempi oikeushistorian tutkimus kattaa Ruotsi-Suomen kauden "kruunun" eli valtion ja kirkon oikeuden sekä sitä edeltäneen suku- eli yhteisöllisen oikeuden, siinä määrin kuin se on tutkittavissa. Toisaalta oikeus kehittyi erityisesti Suomen suuriruhtinaskunnan aikana sääty-yhteiskunnasta kohti yksilökeskeistä modernia oikeuskäsitystä, mikä on toinen selkeä kotimaista oikeushistoriaa kiinnostava alue.
Oikeuden lähihistoria

Lähihistoriaan kuuluva oikeuden kehittyminen on paljolti osa oikeustieteen osa-alueiden tavanomaista tutkimustraditiota, olipa kyse perinteisemmästä eli juuri roomalais- ja saksalaisperäisestä oikeudesta kuten vaikkapa varallisuusoikeus tai uudemmasta alasta kuten vasta kolmisenkymmentä vuotta Suomessa harjoitetusta oikeusinformatiikasta.
Kirjallisuutta

Letto-Vanamo, Pia (toim.): Suomen oikeushistorian pääpiirteet. Sukuvallasta moderniin oikeuteen.  Helsinki: Gaudeamus, 1999.  ISBN 951-662-526-6
Kangas, Urpo (toim.): Oikeustiede Suomessa 1900–2000.  Helsinki: WSOY Lakitieto, 1998.  ISBN 951-670-017-9
Alberto Jori, Hermann Conring (1606–1681): Der Begründer der deutschen Rechtsgeschichte, Tübingen, 2006. ISBN 3-935625-59-6.
Oikeudenmukaisuus

Maarten van Heemskerck, Justitia, 1556.
Oikeudenmukaisuus tarkoittaa oikeamielisyyttä, sitä mikä vastaa yleistä oikeuskäsitystä. Se voi tarkoittaa niin ihmisen hyvettä kuin sosiaalisen järjestelmän tai teon ominaisuutta. Käsitettä voidaan pohtia filosofisia, moraalisia, oikeudellisia tai teologisia näkökohtia painottaen. Oikeudenmukaisuuden määritteleminen on mahdollista vain hyvin yleisin käsittein, sillä sen tarkat määrittely-yritykset kilpistyvät ankariin vastaväitteisiin.
Käsitteet oikeudenmukaisuus, tasa-arvo ja yhdenvertaisuus liittyvät läheisesti yhteen. Lainsäädäntö heijastaa yhteiskunnan oikeudenmukaisuuskäsitystä, joka kulttuurista riippuen saatetaan tulkita niin yhdenvertaiseksi kuin epätasa-arvoiseksi. Ihminen sinänsä on arvokas ja yhdenvertainen oikeuksien ja velvollisuuksien suhteen. Kaikissa on jotain yhteistä, minkä vuoksi ihmisiä on kohdeltava oikeudenmukaisesti.
Oikeudenmukaisuus rikosoikeudessa

Oikeudenmukaisuus on yksi rikosoikeuteen liittyvä näkökohta, mutta ratkaisuihin vaikuttavat muutkin kuin oikeudenmukaisuusnäkökohdat. Laajemmin ymmärrettynä se on yksi kontrollipolitiikan tavoitteista, mutta nämä tavoitteet ovat keskenään ristiriitaisia. Oikeudenmukaisuus-käsitteen täsmentämiseen voidaan käyttää useita käsitepareja:
Deontologinen ja teleologinen oikeudenmukaisuus määrittelevät oikeudenmukaisen ja epäoikeudenmukaisen eri tavalla. Teleologiset teoriat katsovat, että teon tai säännön oikeutus on seurausten arvossa. Deontologiset teoriat eivät pidä oikeutuksena yksinomaan seurauksia, vaan niiden mukaan teko tai sääntö itsessään vaikuttaa oikeudenmukaisuuteen. Deontologisten tulkintojen mukaan ratkaisun oikeudenmukaisuus edellyttää seurausten ohella itse periaatteen pitämistä tärkeänä ja velvoittavana. Periaatteiden välinen jännite ja vastakkainasettelu tulee esiin rangaistusteorioissa.
Aineellinen ja muodollinen oikeudenmukaisuus on käsitepari, jossa aineellinen viittaa suhteellisuusperiaatteeseen ja muodollinen (formaalinen) yhdenvertaisuusperiaatteeseen.
Yksilöllistävä ja yleistävä oikeudenmukaisuus on käsitepari, jossa ensin mainittu pyrkii ottamaan huomioon jokaisen tapauksen erilaisuuden, kun taas toinen korostaa yhdenvertaista kohtelua. Jännite näiden pyrkimysten välillä korostuu, kun oikeudenmukaisuutta verrataan kohtuuden ja armon käsitteisiin. Kohtuus liittyy yksilöllistävään oikeudenmukaisuuteen ja oikeusvarmuus ja ennustettavuus yleistävään oikeudenmukaisuuteen.
Rikosoikeudellinen oikeudenmukaisuus liittyy velvoittaviksi koettuihin suhteellisuus- ja yhdenvertaisuusperiaatteisiin, joita täydentää kohtuuden ja armon käsitteet.
Suhteellisuusperiaate edellyttää rikoksen ja rangaistuksen väliseltä suhteelta oikeudenmukaisuutta, jonka tulee ilmetä niiden keskinäisestä riippuvuudesta ja rangaistusten yleisestä tasosta. Nämä eivät ole pääteltävissä oikeudenmukaisuus-käsitteestä, vaan rikosoikeudellisista ja kriminaalipoliittisista lähtökohdista.
Yhdenvertaisuusperiaate vaatii samanlaisilta tapauksilta samanlaista ja erilaisilta tapauksilta erilaista kohtelua. Kohtelun oikeudenmukaisuus edellyttää myös ennalta päätettyjen kriteerien olemassaoloa. Yhdenvertaisuuteen liittyy myös käsitteet oikeusturva, ennakoitavuus ja mielivallan välttäminen.
Kohtuutta edustavat monet lakeihin otetut joustolausekkeet ja kohtuullistamissäännökset, ja tällaisten näkökohtien merkitys on nykyisin lisääntynyt. Kohtuutta käytetään sekä rangaistusten mittaamiseen että niiden täytäntöönpanoon ja siihen liittyy myös sovittelun käyttäminen.
Armo liittyy Suomessa tasavallan presidentin suorittamaan armahdukseen.
Kirjallisuutta

Herne, Kaisa: Mitä oikeudenmukaisuus on?  Helsinki:  Gaudeamus, 2012.  ISBN 978-952-495-248-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oikeudenmukaisuus Wikimedia Commonsissa
Pasi Mattikainen Oikeudenmukaisuus sisäsyntyisinä oikeuksina. Näkökulmia Nicholas Wolterstorffin teorian valossa.
Paavo Löppönen: Suuri synteesi oikeudenmukaisuudesta. Helsingin Sanomat 11.7.2010. HS Arkisto.
Kaisa Herne: Mitä oikeudenmukaisuus on?. (50 min MP3) Kantti.net filosofiakahvila 5.4.2014.
Ioanna Kucuradi: Yhteiskunnallinen ja globaali oikeudenmukaisuus. Suom. Eija Korhonen. niin & näin 3/1998, 58–64.
Aarnio Aulis: Laki, oikeus ja oikeudenmukaisuus. niin & näin 3/1998, 65–70.
John Passmore: Fanaattisuus, suvaitsevaisuus ja filosofia. Suom. Kaarina Suonio. niin & näin 4/1998, 58–64.
Ernesto Garzón Valdés: Onko moraalisesta järkevyydestä moitteettoman moraalin mittapuuksi. Suom. Jyrki Vainonen. niin & näin 4/1998, 65–73.
Okeroinen

Okeroinen on Hollolan kylä, josta osa on luovutettu Lahden kaupungille alueliitosten yhteydessä. Yli-Okeroisesta on tullut 1960-luvulla Hollolan kuntakeskus, Salpakangas, ja Ala-Okeroinen on edelleen pääasiassa maaseutua, joka kuuluu Okeroisten kulttuurimaisemaan, joka on luokiteltu yhdeksi Päijät-Hämeen kulttuurihistoriallisista kohteista Lahden seudulla.
Okeroisissa sijaitsee Okeroisten mylly, ja Hollolan kunta suunnittelee Okeroisten länsipuolelle Nostavaan Nostavan logistiikkakeskusta.
Hollolan kunta luovutti Lahden kaupungille 1956 osan Okeroisista, mistä tuli Riihelä.
Aiheesta muualla

Karttapaikka  Okeroinen
Okeroisten mylly  (Arkistoitu – Internet Archive)  (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Willman, Irma (toim.): Okeroisten kyläkirja : ulkomaille Okeroisiin. Hollola : Okeroisten kylän yhteismaiden jako-osakkaat, 2010. 400 sivua. ISBN 978-952-92-8056-8.
Hollola
| --- | --- |
Kyliä ja paikkoja:  Hakosilta  Hankaa  Hedelmätarha  Heinlammi  Herrala  Hälvälä  Kalliola  Kirkonkylä  Kukkila  Kukonkoivu  Laitiala  Länsi-Hollola  Messilä  Miekkiö  Noitala  Okeroinen  Paimela  Pyhäniemi  Sairakkala  Salpakangas  Sarva  Tennilä  Tiirismaa  Uskila  |Vaania  Vanhatalo  Vesala  Vesikansa 
Luonto:  Hahmajärvi  Hammonjoki  Iso-Tiilijärvi  Keski-Tiilijärvi  Kiikunlähde  Kintterönsuon aarnimetsä  Kivijärvi  Kotajärvi  Kutajärvi  Kutajärven alue  Laasonpohja  Pirunpesä  Pähkinäkukkula  Riihikallio-Pilkanmäki  Sairakkalanjärvi  Tiirismaan luonnonsuojelualue  Työtjärvi  Vesijärvi  Vähä-Tiilijärvi 
Nähtävyyksiä ja tapahtumia:  Herralan kylämuseo  Hiljaisuuden huone  Hollo ja Martta  Hollolan Hirvi  Hollolan keskiaikainen kivikirkko  Hollolan keskiaikatapahtuma  Hollolan kotiseutumuseo  Hollolan kunnantupa  Hälvälän ampumarata  Kapatuosia  Laitialan kartano  Linnamäki  Messilän kartano  Pyhäniemen kartano 
Liikenne:  Herralan rautatieasema  Hollolan lentokenttä  valtatie 12  kantatie 54  seututie 296  yhdystie 2955  yhdystie 2956  yhdystie 3173  Launeen tie 
Muuta:  Camping Messilä  Hollolan kunnanvaltuusto  Hollolan lukio  Hollolan seurakunta  Hollolan Sanomat  Hollolan Seutu  Hollolan vaakuna 
Lahti
Paul Olberg

Paul Olberg.
Paul Olberg (alk. Hirsch Schmuschkowitz tai Szmuszkewicz; 22. marraskuuta 1878 Jēkabpils, Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 4. toukokuuta 1960 Tukholma) oli latvialaissyntyinen saksalais-ruotsalainen toimittaja ja menševikki. Hän pakeni lokakuun vallankumouksen jälkeen Berliiniin, jossa hän toimi ruotsalaisten työväenlehtien kirjeenvaihtajana. Vuodesta 1933 hän asui Tukholmassa.
Paul Olbergin poika oli NKVD:n agentti Valentin Olberg (s. 1907 Zürichissä), joka teloitettiin vuonna 1936. Myös hänen toinen poikansa, Paul Olberg nuorempi eli Pavel (s. 1909 Helsingissä), teloitettiin Neuvostoliitossa samana vuonna. Venäläisen tutkijan V. L. Vihnovitšin mukaan Valentin Olberg ei todellisuudessa ollut NKVD:n agentti, vaan tämä väite on Yhdysvaltoihin loikanneen entisen NKVD:n agentin Aleksandr Orlovin antama virheellinen tieto.
Paul Olberg kävi toukokuussa 1939 suomalaisen K. H. Wiikin kanssa kirjeenvaihtoa, jossa Wiik kuvaili tulevan suursodan päälinjat melko osuvasti. 1950-luvulla Olberg oli mukana Bundin seuraajana toimineessa kansainvälisessä juutalaisten työväenliitossa. Hän työskenteli uransa varrella myös Hufvudstadsbladetissa, ja hänen kirjoituksiaan julkaistiin useiden vuosien ajan Suomen Sosialidemokraatissa.
Vuonna 2017 Ruotsissa julkaistiin lehdistöneuvos Per Enerudin kirjoittama Paul Olbergin elämäkerta Den farligaste av flyktingar.
Teoksia

Briefe aus Sowjet-Russland, 1919
Die Bauernrevolution in Russland: Die alte und die neue Politik Sowjet-Russlands, 1922
Die Tragödie des Baltikums: Die Annexion der freien Republiken Estland, Lettland und Litauen, 1941
Det moderna Egypten i det andra världskriget, Natur och kultur, 1943
Antisemitism i Sovjet, Natur och kultur, 1953
Oikeusinformatiikka

Oikeuden vaaka
Oikeusjärjestys
Julkisoikeus
Valtiosääntöoikeus
Hallinto-oikeus
Finanssioikeus
Rikosoikeus
Prosessioikeus
Eurooppaoikeus
Kansainvälinen oikeus
Yksityisoikeus
Henkilöoikeus
Varallisuusoikeus
Perhe- ja jäämistöoikeus
Työoikeus
Kauppaoikeus
Ympäristöoikeus
Urheiluoikeus
Lääkintä- ja bio-oikeus
Kansainvälinen yksityisoikeus
Oikeuden yleistieteet
Oikeusteoria
Oikeushistoria
Oikeussosiologia
Oikeustaloustiede
Oikeuden ja sukupuolen tutkimus
Oikeusinformatiikka
Oikeusinformatiikka on varsin laaja siviilioikeuden ala, joka syntyi Yhdysvalloissa 1940-luvulla tietokoneiden käytön alkamisen myötä, alun perin jurimetriikka -nimisenä. Myöhemmin siitä kehittyi kaksi suuntausta, computer law ja computers and law. Edellä mainittu liittyi ennen muuta tietotekniikan käytön oikeudellisiin kysymyksiin, jälkimmäinen oikeudelliseen tietoon ja sen käsittelyyn. Eurooppaan muotoutui sen sijaan saksalaistaustainen oikeusinformatiikan käsite, joka on painottunut informaatio-oikeuteen.
Osa-alueet

Saarenpään mukaan oikeusinformatiikan kohteena on informaation ja informaatioteknologioiden oikeudellinen sääntely ja molempien hyödyntäminen oikeudellisessa työssä. Usein  oikeusinformatiikka jaetaan neljään osa-alueeseen:
oikeudellinen tietojenkäsittely
oikeudellinen tieto
informaatio-oikeus
tietotekniikkaoikeus.
Näistä kaksi ensimmäistä muodostavat oikeusinformatiikan perinteisimmät alueet, joiden taustalla ovat paitsi tuomioistuinlaitoksen käyttämät tietojärjestelmät, myös ns. automaattisen päätöksenteon ja hallinto-automaation kysymykset. Niillä on liityntöjä oikeusteoriaan koskien oikeudellisen tiedon syntymistä, kehitystä ja käyttöä, toisin sanoen oikeudellista tietohuoltoa. Pohjoismaissa nämä kysymykset ovat liittyneet myös oikeudellisen tiedon viestintään.
Informaatio-oikeuden merkitys on kasvanut tiedon yksityisyyden ja julkisuuden, sähköisen kaupankäynnin sekä tietoturvallisuuden kysymysten myötä. Informaatio-oikeudella on myös selviä liityntöjä tekijänoikeuteen.
Tietotekniikkaoikeus tarkoittaa ennen muuta tietotekniikan käytön sääntelyä ja tulkintaa useilla muilla oikeudenaloilla, kuten esimerkiksi tietotekniikkasopimukset ja -rikokset sopimus- ja rikosoikeudessa.
Oikeusinformatiikka Suomessa

Saarenpään mukaan nykyisin oikeusinformatiikkana tunnettuun alaan liittyviä kysymyksiä on tarkasteltu jo ennen tieteenalan varsinaista syntymistä, mm. Kaarle Makkosen oikeusteorian väitöskirjassa Zur Problematik der juridischen Entscheidung vuodelta 1965 pohdittiin tietokoneen käyttöä tuomarina. Ruotsissa ja Norjassa oikeusinformatiikka vakiintui uraa uurtavien väitöstöiden myötä 1980-luvun puoliväliin mennessä. Suomessa vastaavaa ei tapahtunut. Lapin yliopistoon oikeusinformatiikan instituutti perustettiin vuonna 1992 professori Ahti Saarenpään aloitteesta. Vuonna 1997 se hyväksyttiin eurooppalaisen oikeusinformatiikan instituuttien järjestön Firiliten jäseneksi.
Nykyään oikeusinformatiikka on tunnustettu oikeudenala, vaikka historiankirjoihin onkin jäänyt kaksi mikrotietokonetta lahjoituksena saaneiden yliopiston edustajien lausahdus IBM:n toimitusjohtajalle, että "Lakimiehethän eivät oikeastaan tietokoneita tarvitse."
Kirjallisuutta

Jukka Kemppinen: Informaatio-oikeuden alkeet.  Helsinki:  Tietosanoma, 2011.  ISBN 978-951-885-325-4
Riku Neuvonen: Viestintä- ja informaatio-oikeuden perusteet.  Helsinki:  Lakimiesliiton Kustannus, 2013.  ISBN 978-952-246-211-4
Tomi Voutilainen: Oikeus tietoon. Informaatio-oikeuden perusteet.  Helsinki:  Edita, 2013.  ISBN 978-951-37-6235-3
Aiheesta muualla

Ahti Saarenpää oikeusinformatiikasta[vanhentunut linkki]
Ahti Saarenpään luentoja oikeusinformatiikasta ja informaatio-oikeudesta[vanhentunut linkki]
Lapin yliopisto, oikeusinformatiikka[vanhentunut linkki]
Helsingin yliopisto, oikeusinformatiikka[vanhentunut linkki]
Giovanni Pietro Olina

Giovanni Pietro Olina (1585 - noin 1645) oli italialainen luonnontieteilijä, filosofi ja teologi.
Vuonna 1622 Olina ja hänen työnantajansa Cassino dal Pozzo julkaisivat lintujenpitoa käsittelevän teoksen L’Uccelliera overo discorso della natura e proprietà di diversi uccelli e in particolare di que’ che cantano, con il modo di prendergli, conoscergli, allevarli e mantenergli. Teoksessa kirjoittajat esittävät lintujen pyydystämiseen ja elättämiseen liittyviä tietoja, joista huomattava osa oli lainattu varhaisemmasta kirjallisuudesta. Tärkein lähde lienee ollut Antonio Valli da Todin teos vuodelta 1601.
Janne Oinonen

Janne Oinonen (21. lokakuuta 1896 Lieksa – 9. marraskuuta 1961) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Petteri Oinonen ja Leena Tolvanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Anna Katariina Heinosen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Oinonen kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1925 ja Kadettikoulun erikoiskurssin vuosina 1927 – 1928 sekä jalkaväkitykkiampujakurssin vuonna 1929. Taistelukoulun joukkueenjohtajakurssin hän suoritti vuonna 1934.
Jääkärikausi

Oinonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 19. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 4. helmikuuta 1918 sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon. Oinonen joutui jäämään sairaalahoitoon Saksaan pataljoonan muun joukon palatessa Suomeen helmikuussa vuonna 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Oinonen palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen kesäkuun alussa vuonna 1918 ja astui armeijan palvelukseen 10. kesäkuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin 3. Jääkärirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin ensin Savon jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 5. komppaniassa ja 2. konekiväärikomppaniassa sekä II pataljoonan varastonhoitajana. Armeijasta hän erosi 14. huhtikuuta 1920, mutta astui takaisin palvelukseen jo 1. huhtikuuta 1921. Nyt, hänet sijoitettiin pataljoonan varastonhoitajaksi Kenttälennätinpataljoonaan. Toistamiseen hän erosi armeijan palveluksesta 15. maaliskuuta 1922 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Pielisjärven suojeluskuntaan. Tehtävässä hän palveli 16. toukokuuta 1922 - 15. heinäkuuta 1923 välisen ajan.
Myöhemmin hän erosi suojeluskunnista ja astui takaisin Armeijan palvelukseen 16. elokuuta 1923 ja hänet sijoitettiin talousvääpeliksi Uudenmaan rykmenttiin. Myöhemmin hän hoiti 1. joulukuuta 1924 - 31. lokakuuta 1925 välisen ajan II pataljoonan taloudenhoitajana. Uudenmaan rykmentistä hän siirtyi 1. kesäkuuta 1926 Tampereen rykmenttiin, missä hän toimi rykmentin asevääpelinä sekä 20. lokakuuta 1926 alkaen aliupseerikoulun nuorempana upseerina. Rykmentin sisällä hänet määrättiin seuraavaksi 30. heinäkuuta 1928 alkaen nuoremmaksi upseeriksi 3. komppaniaan ja 1. helmikuuta 1931 alkaen 1. komppanian varapäälliköksi sekä oli komennettuna aliupseerikoulun opetusupseeriksi ja 17. elokuuta 1933 jalkaväkitykkiosaston johtajaksi. Tampereen rykmentistä hänet siirrettiin 19. joulukuuta 1934 alkaen apulaisupseeriksi Joensuun sotilaspiirin esikuntaan, josta hänet siirrettiin edelleen 25. elokuuta 1938 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Porin rykmentin 2. komppaniaan.
Talvi- ja jatkosota

Oinonen osallistui talvisotaan aluksi pataljoonan kaasunsuojelu-upseerina 1. Prikaatissa, josta hän siirtyi linnoitustöihin Karjalankannakselle. Myöhemmin hän toimi kaasunsuojelu-upseerina ja komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 13:sta. Välirauhan aikana Oinonen jatkoi sodan aikaisessa tehtävässään, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin Jalkaväenkoulutuskeskus 1:een ja toimi osasto Divisioonan päällikkönä. Koulutuskeskuksesta hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 64:ään (myöhemmin 11. Prikaati) ja toimi rykmentissä pataljoonan komentajana ja komppanianpäällikkönä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 4:ään, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 Sotavankileiri 6:een ja vuonna 1944 Sotavankileiri 2:een. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen ja työskenteli sen jälkeen liike-elämän palveluksessa. Hänet haudattiin Turkuun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 29. kesäkuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918  Reservin vänrikki 16. syyskuuta 1926  Vänrikki 31. tammikuuta 1929  Luutnantti 19. joulukuuta 1930  Kapteeni 1940 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 2. komppanian kuvattuna Libaussa vuonna 1917
Olavin Krouvi

Olavin Krouvi eli ”Olkku” on Turussa Hämeenkatu 30:ssä sijaitseva ravintola, joka on perustettu vuonna 1964. Se oli 1980-luvun loppuun asti Oy Alko Ab:n tytäryhtiön Kantaravintolat Oy:n omistuksessa ja noudatti aluksi paljolti samaa liiketoimintakonseptia kuin ympäri maata toimineet Kantakrouvit portsareineen ja ruokatarjoiluineen. Olavin Krouvista tuli pian suositumpi kuin vuotta aiemmin Turun Humalistonkadulle avatusta saman ketjun Kantakrouvista. Ravintolan vakioasiakkaiksi tuli kulttuuriväkeä, etenkin läheisen Turun kaupunginteatterin henkilökuntaa.
Vuonna 1985 Olavin Krouvi muuttui Jouni Aallon johdolla menestykselliseksi musiikkibaariksi ja tanssipaikaksi nimeltä Number One Music Bar. Taiteilijat vaihtuivat juppinuoriin, mutta uusi konsepti menestyi jonkin aikaa hyvin. 1990-luvun vaihteessa Arctiaksi muuttunut Kantaravintolat myi Olavin Krouvin Jouni Aallolle sekä jääkiekkoilija Hannu Virralle ja urheilutoimittaja Juha-Pekka Jalolle, joka myöhemmin vetäytyi toiminnasta ja tilalle tuli Hannu Virran poika Niko. He muuttivat Olavin Krouvin vähitellen urheiluhenkiseksi korttelikapakaksi.
2010-luvun puolivälissä omistajat joutuivat syytteisiin yli puolen miljoonan euron myynnistä ohi kirjanpidon kolmen vuoden aikana. Toimitusjohtaja Jouni Aalto sai käräjäoikeudessa kahden vuoden ja viiden kuukauden ehdottoman vankeusrangaistuksen sekä kolmen vuoden liiketoimintakiellon törkeästä kirjanpitorikoksesta ja kahdesta törkeästä veropetoksesta.
Keväällä 2017 Olavin Krouvi sai uudet omistajat, joihin kuuluvat laulaja Ressu Redford, elokuvatuottaja Markus Selin ja Turussa Bar Rentoa vetävä Christer Ekqvist.
Kirjallisuutta

Kemppainen, Seppo (2014): Olkun oppivuodet – puoli vuosisataa Olavin Krouvissa. Viestintäpalvelu Meseta. ISBN 978-952-68014-1-4.
Aiheesta muualla

Olavin Krouvin kotisivut
Lennart Oesch

| Lennart Oesch |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1892 Pyhäjärvi Vpl
Kuollut: 28. maaliskuuta 1978 (85 vuotta) Helsinki
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  25. helmikuuta 1915
Komppania:  konekiväärikomppania, 10. heinäkuuta 1917 lähtien 2. kone­kivääri­komppania
Taistelut jääkäriaikana:  asemasota Misse-joella
Korkein arvo jääkäriaikana:  Oberzugführer
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  kapteeni
Korkein sotilasarvo:   Kenraaliluutnantti
Karl Lennart Oesch [öš] (8. elokuuta 1892 Pyhäjärvi Vpl – 28. maaliskuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen jääkäri, kenraaliluutnantti ja ministeri. Mannerheim piti Oeschia kyvykkäimpänä kenraalina pysäyttämään vihollisen etenemisen Kannaksella vuonna 1944. Ylipäällikkö nimitti hänet Mannerheim-ristin ritariksi n:o 131 etenkin ansioistaan torjuntataisteluiden johtajana Kannaksella.
Oesch on jäänyt Suomen poliittiseen historiaan maan lyhytaikaisimpana  ministerinä. Hän hoiti apulaissisäministerin tehtävää maaliskuussa 1932 vain 12 vuorokautta.
Perhe ja nuoruusvuodet

Karl Lennart Oesch syntyi Sveitsistä muuttaneen tehtailijan, meijeristi Christian Oeschin ja tämän vaimon Anna o.s. Stegmanin kuudenneksi lapseksi. Hän syntyi Pyhäjärven Taubilassa, missä Christian toimi tilanhoitajana Freedrickszin omistamassa kartanossa. Oesch vietti lapsuusvuotensa Tohmajärvellä, jonne hänen isänsä perusti juustomeijerin Kemieen 1895. Karl Lennart tunnettiin paikkakunnalla "Juusto-Össin poekana". Kenraalin lapsuusaikoina perheen kotiopettajana toimi kirjailija Jalmari Finne, jonka teos Kiljusen herrasväki on saanut innoituksensa perheen elämästä. Tohmajärven keskustassa sijaitsevat Oeschintie sekä Oeschinkuja, joka kulkee Oeschin entisen juustomeijerin tuntumasta.