stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gösta Ekman (syntynyt 1890)

| Gösta Ekman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Frans Gösta Viktor Ekman
Syntynyt: 28. joulukuuta 1890 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 12. tammikuuta 1938 (47 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Greta Sundström (1914–1938)
Näyttelijä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Frans Gösta Viktor Ekman (28. joulukuuta 1890 Tukholma, Ruotsi – 12. tammikuuta 1938 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä.
Ekmania pidetään yhtenä ruotsalaisen teatterin ensimmäisistä suurista tähtinäyttelijöistä. Vähän ennen kuolemaansa syksyllä 1937 Ekman oli vierailevana näyttelijänä myös Svenska Teaternissa Helsingissä, Ragnar Josephsonin näytelmässä Kanske en diktare. Hän palasi Ruotsiin vasta jouluaatoksi ja sai muutama päivä myöhemmin korkean kuumeen. Parin viikon kuluttua Ekman menehtyi.
Ekmanin poika oli näyttelijä ja elokuvaohjaaja Hasse Ekman ja hänen pojanpoikansa oli näyttelijä Gösta Ekman (1939–2017).
Elokuvat

1936 – Intermezzo
1936 – Kungen kommer
1935 – Swedenhielms
1933 – Kanske en diktare
1933 – Kära släkten
1933 – Två man om en änka
1930 – För hennes skull
1928 – Gustaf Wasa
1928 – Revolutionschochzeit
1927 – En perfekt gentleman
1926 – Klovnen
1926 – Faust
1925 – Karl XII
1922 – Vem dömer
1920 – Gyurkovicsarna
1918 – Mästerkatten i stövlar
Teatteri

1936 – Villisorsa, Henrik Ibsen (rooli: Hjalmar Ekdal)
1935 – En förtjusande fröken, Ralph Benatzky (rooli: Felix Munck)
1935 – Venetsian kauppias, William Shakespeare (rooli: Shylock)
1935 – Elävä ruumis (Živoi trup), Leo Tolstoi (rooli: Fedja)
1934 – Bödeln, Pär Lagerkvist (rooli: Bödeln)
1934 – Peer Gynt, Henrik Ibsen (rooli: Peer Gynt)
1934 – Hamlet, William Shakespeare (rooli: Hamlet)
1932 – Kanske en diktare, Ragnar Josephson (rooli: Filip)
1932 – Min syster och jag (rooli: Victor Filosel)
1932 – Valkoinen hevonen, Benatzky–Charell–Müller (rooli: Leopold)
1931 – Iloinen leski, Franz Lehár (rooli: Greve Danilo)
1928 – Broadway, George Abbott (rooli: Roy Lane)
1928 – Patrasket, Hjalmar Bergman (rooli: Joe Meng)
1927 – Kuinka äkäpussi kesytetään, William Shakespeare (rooli: Petruchio)
1927 – Candida, George Bernard Shaw (rooli: Marchbanks)
1926 – Han som får örfilarna, Leonid Andrejev (rooli: Han)
1924 – Graven under Triumfbågen, Paul Raynal (rooli: Soldaten)
1923 – Gösta Berlingin taru, Selma Lagerlöf (rooli: Gösta Berling)
1922 – Kustaa Vaasa, August Strindberg (rooli: Erik XIV)
1921 – Vihreä hissi, Avery Hopwood (rooli: Billy)
1919 – Romeo ja Julia, William Shakespeare (rooli: Romeo)
1917 – Gamla Heidelberg, W. Meyer-Förster (rooli: Karl-Hinke)
1915 – Lycko-Pers resa, August Strindberg (rooli: Lycko-Per)
1914 – Joutsikki, August Strindberg (rooli: prinssi)
1908 – Pariserliv (rooli: Prosper)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gösta Ekman Wikimedia Commonsissa
Ekmansällskapet. (Arkistoitu – Internet Archive)
Gösta Ekman d.ä. (28.12.1890 – 12.01.1938). (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Runon kuningas ja muuttolintu

| Runon kuningas ja muuttolintu |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Yrjö Norta Toivo Särkkä
Käsikirjoittaja:  Elsa Soini Toivo Särkkä
Perustuu:  Berta Edelfeltin teokseen Ur en gammal dagbok, 1922 suom. Vanhan päiväkirjan lehtiä Helsinki: Otava, 1922
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Martti Similä
Kuvaaja:  Marius Raichi Theodor Luts
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Pääosat:  Eino Kaipainen Ansa Ikonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Oy Suomen Filmiteollisuus SF
Ensi-ilta:  6. lokakuuta 1940
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 267 686 vmk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Runon kuningas ja muuttolintu (ruots. Skaldekonungen och flyttfågeln) on Yrjö Nortan ja Toivo Särkän ohjaama mustavalkoinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1940. Peri-isänmaallinen elokuva kertoo J. L. Runebergin (Eino Kaipainen) ja nuoren laulajattaren Emilie Björksténin (Ansa Ikonen) romanssista.
Elokuvahanke aiheutti jo suunnitteluvaiheessaan julkista pahennusta varsinkin yliopistopiireissä. Sen väitettiin banalisoivan Runebergin muistoa, toisaalta hanke sai kehuja Runebergin inhimillistämisestä. Suomalaisessa elokuvataiteessa Runon kuningas ja muuttolintu edusti aikoinaan uudenlaista menneisyyden kuvausta. Mahtipontisuuden rinnalle oli kohotettu feminiinisyys, melodramaattisuus ja idyllin luominen. Talvisodan jälkeisissä tunnelmissa eskapistinen elokuva sai hyvän yleisövastaanoton, eikä sen katsottu loukkaavan Runebergiä.
Kuvausaika ja -paikat

Elokuvan Runon kuningas ja muuttolintu kuvaukset aloitettiin 14. heinäkuuta 1938. Talvisota viivytti teoksen valmistumista; kuvaukset saatiin päätökseen kesällä 1940. Epävakaiden olojen vuoksi myös ensi-ilta siirtyi lähes vuodella eteenpäin. Elokuvan ulkojaksot tehtiin autenttisilla paikoilla Porvoossa. Runebergien kotitaloa esitti Orraeuksen talo Porvoon Kirkkotorilla. Sisäkuvat otettiin SF-studioilla Helsingissä.
Ennakkokeskustelu elokuvahankkeesta

Emilie Björksténin ja J. L. Runebergin suhde tuli aiempaa laajemmin tunnetuksi vuonna 1922, kun Berta Edelfelt julkaisi Björksténin autenttiseen päiväkirjaan pohjautuvan kirjan Ur en gammal dagbok (Vanhan päiväkirjan lehtiä). Se aiheutti ilmestyessään keskustelua suorasukaisesta tavastaan esittää Runebergin romanssi. Suomen Filmiteollisuus aloitti Runeberg-elokuvansa suunnittelun jo talvella 1937, jolloin tuottaja T. J. Särkkä tilasi kirjailija Elsa Soinilta elokuvakäsikirjoituksen. Kyseessä oli yhtiön siihenastisen historian pisimpään työstetty elokuvahanke.
Runon kuningas ja muuttolintu aiheutti laajaa ja kiivasta keskustelua jo suunnitteluvaiheessaan. Koska teemana oli Runebergin yksityiselämä, Särkkää pyydettiin luopumaan hankkeesta joka voisi häpäistä kansallisrunoilijan maineen. Särkkä kuitenkin pysyi aikeissaan ja selitti sen edustavan uudentyyppistä ”kulttuurihistoriallista elokuvaa”.  Muun muassa professorit Yrjö Hirn, Otto Manninen ja J. V. Lehtonen olivat hanketta vastaan. Edelfeltin päiväkirjakoosteen oikeudenomistajat puolestaan uhkasivat Suomen Filmiteollisuutta oikeustoimilla, mikäli yhtiö rakentaa filmatisointinsa Edelfeltin teokselle. Särkän mukaan Edelfeltin kirja ei ollut keskeinen elementti elokuvassa, vaan se perustuisi ennen kaikkea laajoihin analyyseihin Runebergin elämästä.
Eritoten ruotsinkielinen lehdistö vastusti elokuvahanketta. Hufvudstadsbladet julkaisi artikkelin, jonka mukaan Runebergin ”henkisesti arvokasta” perintöä oltiin ”banalisoimassa ja hyväksikäyttämässä”. Toisaalta eräät suomenkieliset lehdet tekivät mediakohusta suoranaista parodiaa. Uudenmaan Sanomien pakinoitsija Pökön mielestä Runebergin palvonnassa oli menty liiallisuuksiin ja runoilijasta oli tehty ”joukkohyveiden myhkyrä”. Särkkä puolusti hanketta SF-Uutisissa sanoen, ettei yhtiö tavoittele sensaatiota vaan ”pyrkimyksemme on luoda todella ensimmäinen suomalainen kulttuurifilmi, jossa pieteettiä noudatetaan”. Hannu Salmi arvioi myöhemmin, että koko kiista kertoi lähinnä elokuvataiteen heikosta arvostuksesta. Elokuvatutkija Kimmo Laineen mukaan kiistan syynä oli taasen Suomen Filmiteollisuuden rahvaanomainen maine. Ongelmalliseksi osoittautui nimenomaan se, että Runebergin ja Björksténin suhde tuotiin audiovisuaaliseen muotoon, mitä pidettiin liian paljastavana. Kansallissymbolia ei haluttu seksualisoitavan runoilijasta mieheksi.
Kiivas keskustelu lehdistössä vaikutti lopulta elokuvan toteutukseen. Björksténin päiväkirja siirrettiin taka-alalle ja Kaipainen teki Runeberg-tulkintansa hienotunteisesti. Björkstén kuvattiin ennen kaikkea Runebergin muusana, ei niinkään suoran sukupuolisen intohimon kohteena. Luonnollisesti ennakkokeskustelu puolesta ja vastaan oli mitä parhainta mainosta elokuvalle. SF korosti mainonnassaan elokuvan korkeaa tuotantoarvoa kulttuurihistoriallisena epookkiteoksena sekä tähtinäyttelijöiden Kaipaisen ja Ikosen mukanaoloa.
Ajankuva ja lavastus

Eräänä Särkän Runeberg-filmatisoinnin olennaisena osana on pidetty 1840-luvun porvoolaisen säätyläiselämän kuvausta ja siihen kuuluvan biedermeier-tunnelman luomista. Tunnelma on rakennettu säätyläisten seurapiiritapahtumista ja lyhyistä kohtauksista, joissa kuvataan arkiaskareita, kuten kattokruunun puhtaanapitoa. Asiaan kuuluvat myös enemmän tai vähemmän karrikoidut tyypit, kuten juoruileva Malla tyttärensä Mian kera, koomiset kapteenit Pitkä ja Pätkä sekä Emilietä tavoitteleva ujo Robert. Ajankuva 1800-luvun puolenvälin Porvoosta on idyllinen, ja draaman kannalta oleellisen särön idylliin tuo Runebergin ja Emilien romanssin paljastuminen, joka sekään ei lopulta hetkauta kansan tuntemaa kunnioitusta runoilijaa kohtaan.
Elokuvan porvariskodit on lavastettu ajanmukaisesti kynttelikköineen ja sulkakynineen, tosin rekvisiitta on uutta ja siitä puuttuu ajan patina. Tilaan on haettu kolmiulotteista vaikutelmaa sijoittamalla esineitä kuvan etualalle. Juhlavia illanviettoja on runsaasti ja niissä ihmiset on sijoitettu tilaan syvyyssuunnassa. Kuvakompositiot ovat harmonisia ja rytmikkäitä. SF:n ja kuvaaja Theodor Lutsin suosima pehmeäntasainen valaistus täydentää sopusointuisen lavastuksen. Sekä Runeberg että Björkstén olivat taustoiltaan yläluokkaisia, mikä näkyy hahmojen runsaassa pukuloistossa. Yhtenä valttina elokuvan menestykselle olivat hienot puvut, jotka ihastuttivat puutteessa elänyttä sota-ajan yleisöä.
Hahmojen esitystapa

Runebergin hahmo ei juuri muutu eikä kehity elokuvan kuluessa. Hänet on tyypitelty monumentaaliseksi suurmieheksi, jonka yksityiselämää katsojat pääsevät hetkeksi seuraamaan. Runebergin sielunelämään ei pureuduta, vaan hänet pidetään etäällä katsojasta. Runoilijan tunnerekisteri esitetään suoraviivaisena akselilla innostuneisuus, vakavuus ja ärtyneisyys. Myös Björkstén jää melko ohueksi hahmoksi, jonka tehtävä on muodostaa vastakohta Runebergille. Tarinan alussa hänet esitetään intoa pursuavana nuorena kaunottarena, joka palvoo runoilijaa. Tarinan kuluessa hänen hahmonsa kehittyy tytönhupakosta vastuulliseksi aikuiseksi naiseksi.
Arviot

Runon kuningas ja muuttolintu -elokuvan aikalaiskritiikki oli pääosin myönteistä. Runebergin ja Björksténin romanssin esitystapaa luonnehdittiin ”soveliaaksi ja viehättäväksi”. Uuden Suomen kriitikko piti teoksen yleissävyä ”erinomaisena”, mutta katsoi sen toisinaan kallistuvan ”tavanomaiseen filmiromantiikkaan”. Paula Talaskivi piti Ilta-Sanomien arvostelussaan mieluisana yllätyksenä sitä, että SF oli valmistanut elokuvan tunnontarkkuudella ja huolella sekä käsitellyt arkaa aihetta arvokkaasti ja hienotunteisesti. Särkän ja Nortan ohjaus sai tunnustusta ja Aamulehti kiitteli kuvaaja Marius Raichin ”kahleetonta kamerankäyttöä”, joka nosti eräiden kohtausten tehoa.
Elokuvan näyttelijäsuorituksia pidettiin kauttaaltaan korkeatasoisina, ja varsinkin Kaipaisen, Ikosen ja Laila Rihteen tulkinnat arvioitiin heidän suuriksi voitoikseen. Kaipainen sai kiitosta inhimillisestä Runeberg-luonnekuvastaan, ja Ikosen Emilie Björksténiä pidettiin herkkänä ja vivahdusrikkaana. Sen sijaan Pitkän ja Pätkän koomisiin hahmoihin kriitikot suhtautuivat nuivasti, sillä niiden katsottiin häiritsevän elokuvan tunnelmaa.
Vaikka tarinan historialliset henkilöt puhuivat äidinkielenään ruotsia eikä suomea ylipäätään juuri puhuttu 1800-luvun Porvoossa, elokuva tehtiin taloudellisista syistä suomenkielisenä – olihan kohdeyleisö pääosin suomenkielistä. Suomen ruotsinkielisen lehdistön kriitikot suhtautuivat ratkaisuun pääosin suopeasti. Ruotsalaisen Upsala-lehden kriitikko sitä vastoin piti teoksen suomenkielisyyttä jopa koomisena.
Runon kuningas ja muuttolintu esitettiin ensi kerran televisiossa 2. helmikuuta 1958. Myöhempien televisioesitysten aikoihin arviot olivat varauksellisempia. Maaliskuun 1978 Helsingin Sanomissa Mauri Taviola kirjoitti elokuvan olevan ”kovin kulturelli, vaikka nykyisen katsannon mukaan melko epäuskottava”. Vuoden 1990 televisioesityksen aikaan julkaistussa Katso-lehden arviossa Arto Pajukallio luonnehti elokuvaa säätytietoiseksi epookkidraamaksi, suurmiehen ylistykseksi, jossa naisesta tehdään syntipukki. Kriitikko arvioi, että teoksen viihdyttävyys perustuu ”lumolle ajasta ja maailmasta jota sellaisenaan ei ole ollutkaan”.
Huomioita

Lyhennyksistä huolimatta Runon kuningas ja muuttolintu -elokuvasta tuli melko pitkä, 115 minuuttia. Ensi-iltaa siirrettiin epävakaan maailmantilanteen johdosta: ensin sen oli määrä olla 19. marraskuuta 1939, sitten 31. joulukuuta 1939 ja lopulta elokuva sai ensiesityksensä 6. lokakuuta 1940. Runon kuningas ja muuttolintu oli vuoden 1940 paras yleisömenestys kotimaassaan. Vuoden 1945 loppuun mennessä se oli saanut 576 473 maksanutta katsojaa. Teoksen ruotsinkielinen versio myytiin Tanskaan ja Ruotsiin. Kööpenhaminan Palladium-teatterissa siitä tuli kaupallinen mahalasku. Ruotsinkielisessäkin versiossa tosin puhutaan pääosin suomea, vain muutama juhlallinen kohtaus on ruotsinnettu. Suomessa elokuvaan liittyvä polemiikki käynnistyi uudelleen ensi-illan jälkeen ja jatkui sanomalehtien yleisönosastoissa vilkkaana puolesta ja vastaan pari kuukautta.
Runon kuningas ja muuttolintu vahvisti entisestään Ansa Ikosen suurta yleisönsuosiota. Hän oli ottanut riskin suostuessaan julkista pahennusta aiheuttavaan rooliin, mutta piti sitä ”todellisena toiveosana”, sillä hän arvosti roolihenkilönsä Emilien älykkyyttä ja itsenäisyyttä. Ikoselle teos oli yksi hänen uransa kohokohdista.
Finnkino Oy on julkaissut elokuvan DVD:nä vuonna 2008.
J. L. Runeberg (Eino Kaipainen) ja Emilie Björkstén (Ansa Ikonen)
Runebergien salissa vietetään juhlia Castrénin ja Lönnrotin kunniaksi.
István Örkény

István Örkény
Örkény-teatterin sisäänkäynti Budapestissa.
István Örkény (5. huhtikuuta 1912 Budapest, Unkari – 24. kesäkuuta 1979 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kirjailija, koulutukseltaan kemian insinööri. Hänen näytelmiensä ja romaaniensa tyypillisiä piirteitä ovat satiiriset näkemykset ja groteskit tilanteet.
Elämä

Örkény syntyi kemistin perheeseen. Lukion jälkeen hän opiskeli aluksi kemiaa ja myöhemmin farmasiaa. Farmasiantutkinto valmistui vuonna 1934, minkä jälkeen Örkény matkusti Länsi-Eurooppaan. Matkalta palattuaan hän suoritti tutkinnon myös kemiassa. Hänen esikoisteoksensa Tengertánc julkaistiin vuonna 1941. Toinen maailmansota oli tuolloin käynnissä, ja seuraavana vuonna Örkény määrättiinkin itärintamalle. Juutalaisena hänet sijoitettiin pakkotyöyksikköön. Sodan aikana Örkény vangittiin ja hän joutui työleirille lähelle Moskovaa. Leirillä hän kirjoitti näytelmän Voronyezs, joka ymmärrettävästi julkaistiin vasta sodan päätyttyä. Vasta 1946 Örkény palasi kotiin Budapestiin. Unkarin kansannousun kukistumisen jälkeen Örkény oli poliittisista syistä julkaisukiellossa 1956–1960. Myöhempinä vuosina hänen suosionsa kirjailijana kasvoi absurdien ja groteskien novellien siivittämänä. Tällaisia kirjoituksia olivat esimerkiksi niin sanotut minuuttinovellit. Örkény kuoli 1979. Hänen mukaansa nimettiin vuonna 2004 Budapestissa teatteri, jonka aiempi nimi oli Madách Színház.lähde?
Örkény käsittelee teoksissaan sotakokemuksiaan ja kuvaa esimerkiksi näytelmässä Tótin perhe ihmisten reaktioita äärimmäisissä tilanteissa. Minuuttinovellit sisältävät groteskeja kertomuksia.
Teokset

Lähteet: Fennica[vanhentunut linkki], , lisäksi suomennoksia on julkaistu antologiassa Maailma uutena (1973) ja kirjallisuuslehti Parnassossa (7/1971).
Teokset > Suomennetut teokset

Ruusunäyttely: kolme pienoisromaania . Suomentanut Outi Karanko. Tammi, 1981. ISBN 951-30-4396-7.
Kissaleikki (Macskajáték, 1963.)
Tótin perhe (Tóték, 1967.)
Ruusunäyttely. (Rózsakiállítás, 1977.)
Minuuttinovelleja.  (Egyperces novellák, 1968.)  Suomentanut Juhani Huotari. Atena, 2002.  ISBN 951-796-271-1  (Novelliluettelo)
100 minuuttinovellia.  Suomentanut ja valinnut Juhani Huotari. Atena, 2012.  ISBN 978-951-796-857-7  (Laajennettu versio teoksesta Minuuttinovelleja. Novelliluettelo)
Minuutin novelleja, teoksessa Maailma uutena, suomentanut ja toimittanut Hannu Launonen, Helsinki: WSOY 1973 ISBN 951-0-05629-4
Rukous, suomentanut Juhani Huotari. Julkaisussa Parnasso lokakuu 2006
Vieraita kieliä opiskelemaan! teoksessa: Miljoona kilometriä Budapestiin: valikoima unkarilaisia novelleja 1909–1986, suom. ja toim. Hannu Launonen, WSOY 1987 ISBN 951-0-14660-9
Kuinka vanhaksi puu elää? teoksessa: Miljoona kilometriä Budapestiin
Kissaleikki (Macskajatek), näytelmä, suom. Hannu Launonen
Tótin perhe, näytelmä, suom. Outi Karanko, (1968)
Tótin perhe (Totek), näytelmä, suomentanut Juhani Huotari. (esitetty Suomen Kansallisteatterissa 2012.)
Verisukulaiset (Verrokonok), julkaisematon, es. Tampereen Teatteri 1975
Verisukulaiset (Verrokonok) suom. Maria Vilkuna, 1974
Teokset > Suomentamattomia teoksia

(1941) Tengertánc (novellikokoelma)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta István Örkény Wikimedia Commonsissa
István Örkény, The Institute for the History of the 1956 Hungarian Revolution, 2000 (englanniksi)
István Örkény, Suhrkamp (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:István Örkény
Käännös suomeksi
S/S Vetäjä V

Vetäjä V
Hinaaja Luonnonmaan telakalla Naantalissa 27.4. 2022.
Satamahinaaja S/S Vetäjä V on suomalainen vuonna 1891 rakennettu höyryhinaaja, joka on nykyisin osana Forum Marinumin museolaivastoa Aurajoessa.
Vetäjä V rakennettiin vuonna 1891 Lehtoniemen konepajalla Joroisissa. Se on viimeinen käytössä ollut höyryhinaaja. Turun kaupunki osti Vetäjä V:n vuonna 1954 ja antoi sille aluksen nykyisen nimen. Vetäjä V:tä käytettiin satamahinaajana vuoteen 1984 asti. Vuonna 1965 sen korsteenia lyhennettiin kahdella metrillä, kun alus muutettiin hiilipolttoisesta öljypolttoiseksi, samalla ohjaamo uusittiin ajan mukaiseksi.
Alusta säilytettiin telakalla Ruissalossa, kunnes se vuonna 1986 luovutettiin Turun maakuntamuseolle, joka siirsi sen Oy Laivateollisuus Ab:n telakalle Pansioon. Vuonna 1993 perustettu kannattajayhdistys aloitti Vetäjä V:n kunnostamisen toimivaksi museolaivaksi. Vetäjä V laskettiin vesille ja kiinnitettiin syksyllä Aurajokeen. Vetäjä V on edelleen toimiva, ja se on vieraillut muun muassa Kotkan meripäivillä. Kesäisin se on liikenteessä suorittaen koe- ja esittelyajoja, joiden aikana myös perehdytetään yhdistyksen jäseniä höyryaluksen käyttöön. Alus on viimeksi telakoitu 2022 Turun korjaustelakalla.
Tekniset tiedot

Rakennuspaikka: Lehtoniemi & Taipaleen telakka, Joroinen
Rakennusvuosi: 1891
Runkomateriaali: Teräs
Pituus: 21,60 m
Leveys: 5,00 m
Syväys: 2,20 m
Koneen tyyppi: Compound-höyrykone
Koneen teho: 143 ihv
Polttoaine: Öljy
Omistajat: Forum Marinum säätiö, Turku
Kotisatama: Turku
Käyttö: Museoalus
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin, ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Alusta ylläpitää ja käyttää Vetäjä V kannatusyhdistys ry.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
| n k Perustiedot Wikidatassa: S/S Vetäjä V (Q11891688)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: hinaaja, museolaiva, preserved watercraft
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
Nils von Rosenstein

Nils von Rosenstein
Nils Rosén von Rosenstein (nuorempi) (1. joulukuuta 1752 Uppsala – 7. elokuuta 1824 Tukholma) oli ruotsalainen kirjailija ja valtiosihteeri. Hänen isänsä oli Nils Rosén von Rosenstein vanhempi. Hän oli vuodesta 1771 virkamiehenä kansliakollegiossa, vuodesta 1782 lähetystösihteerinä Pariisissa, jossa hän tutustui ranskalaisiin valistuskirjailijoihin. Hän oli 1784–1795 kruununprinssi Kustaa Aadolfin opettaja ja toimi sittemmin valtakunnan asiain yleisen valmistelukunnan jäsenenä. Vuodesta 1809 hän kirkollisasiain valtiosihteerinä. Hänet valittiin 1786 perustetun Ruotsin akatemian pysyväksi sihteeriksi, ja tehtävässään hän pääsi kosketuksiin aikakauden kirjallisten piirien kanssa.
Rosén von Rosenstein julkaisi vuonna 1793 teoksen Försök til en afhandling om uplysningen, til dess beskaffenhet, nytta och nödvädighet för samhället sekä muistopuheita, elämäkertoja, esipuheita useiden kirjailijoiden teoksiin. Vuonna 1838 julkaistiin hänen Samlade skrifter.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nils von Rosenstein Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: ensimmäinen | Ruotsin akatemia, tuoli 11 1786–1825 | Seuraaja: Lars Magnus Enberg |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi
Romaani

Aarresaari-romaanin vuoden 1911 painoksen kansikuva.
Romaani on laaja proosamuotoinen, sepitteellinen kirjallinen teos. Romaani on 1800-luvulta lähtien ollut kaunokirjallisuuden hallitseva lajityyppi.
Romaani on kirjallisuudenlajeista moniaineksisin ja joustavin – laajuutensa ansiosta siihen on mahdollista sijoittaa monenlaisia tekstiaineksia, henkilöhahmoja, dialogia, kuvausta sekä monimutkaisia juonirakenteita. Länsimaisen kirjallisuuden traditiossa sana romaani (roman) juontaa 1100-luvun Ranskasta, jossa sitä käytettiin alkuaan mistä tahansa kansankielellä eli lingua romanalla kirjoitetusta proosatekstistä.
Romaani eroaa novellista pituutensa ja monimutkaisemman rakenteensa puolesta, mutta joskus romaanin ja novellin ero voi olla vaikeasti määriteltävissä. Joitakin satasivuisia tekstejä lasketaan vielä novelleiksi ja toisaalta on olemassa pienoisromaaneja, joista esimerkiksi Samuel Beckettin Huonosti nähty huonosti sanottu on vain 50-sivuinen.
Vaikka ehdottomia määritelmiä ei ole, luetaan seuraavat ominaisuudet usein romaanin tunnusmerkeiksi:
pidempi kuin novelli
jaettu lukuihin
henkilöiden sisäinen monologi eli ajatukset
yksi tai useampia päähenkilöitä
kuuluu yhteen tai useampaan lajityyppiin
kertoo kuvitteellisen tarinan
Romaani sijoittuu usein tunnistettavaan paikkaan ja aikaan. Yleensä tietyt henkilöhahmot ovat kertomuksessa keskeisempiä eli teoksella on yksi tai useampia päähenkilöitä, ja romaani kuvaa juonen kautta tiettyä muutosta ja kehitystä näissä henkilöhahmoissa.