Jevgeni Baratynski
Runous ja perintö

Baratynski on kirjoittanut paitsi kauniita elegisiä runoja, muun muassa laajan romanttisen runoelman Eda vuonna 1824. Sen sankari on venäläinen husaari, joka ihastuu suomalaiseen talonpoikaistyttöön Edaan. Runoilija kuvasi runoissaan innostuneena Suomen luontoa. Runot herättivät suurta ihastusta Pietarissa. Baratynskin runot ovat vaikuttaneet ratkaisevasti siihen, millaisena Suomen luonto näyttäytyy venäläisten mielikuvissa. Hän kuvaa "surumielisiä kallioita" ja "karua maisemaa" ja kuinka "graniitin maassa", asuva kansa on "puukoilla huitoen" puolustanut "vuoriensa vapautta" Venäjän sotajoukkoja vastaan.
Ajastaan Suomessa hän kirjoitti näin: "Tämä alue oli runouteni ohjaaja. Runollisen ylpeyteni suurin unelma olisi, että tulevat runoilijat voisivat vierailla Suomessa muistoissani."
Vuosien 1832-1838 aikana Baratynski ei kirjoittanut juurikaan vetäydyttyään maaseudulle ja vieraannuttuaan kirjallisista piireistä, hän pettyi modernismiin ja kaipasi matkustamista ulkomalille. Nikolai Gogol sanoi: "hänestä tuli vieras kaikille eikä läheinen kenellekään." Hän ei halunnut saada runoudellaan vaikutusvaltaa eikä pitänyt tärkeänä puhutella yleisömassoja ajankohtaisilla aiheilla. Hänen viimeisiä vuosiaan leimasi kasvava yksinäisyys kirjallisuuden kentällä, konflikti sekä puškinilaisten pitkäaikaisten vastustajien Nikolai Polevoin (1796-1846) ja Faddei Bulgarinin että nousevien länsimielisten zapadnikien ja slavofiilien Moskvitianin-lehden (ven. Москвитя́нин) toimittajien kanssa.
Vuonna 1842 Baratynski julkaisi viimeisen, voimakkaimman runokokoelmansa Sumerki (ven. Сумерки, "Iltahämärä"), joka on jo 1900-luvun alulle tyypillinen syklinen teos, jossa runot muodostavat toisiaan seuraavan kokonaiskertomuksen. 1800-luvun alun kriitikot pitivät Baratynskiä lahjakkaana, mutta puškinilaiseen koulukuntaan kuuluvana runoilijana. 1800-luvun loppupuolella johtava kriitikko Vissarion Belinski ei arvostanut hänen runouttaan, jota piti liian rationaalisena. Belinskin tyrmäävän arvion mukaan Baratynski kapinoi Sumerkissa tiedettä ja valistusta vastaan. Tästä teilauksesta runoilija ei toipunut koskaan.
Baratynski tuli tunnetuksi elegioillaan, joita ylistivät muiden muassa Aleksandr Puškin ja myöhempää runoutta arvostivat symbolistit kuten Anna Ahmatova sekä Joseph Brodsky.
»Hän on meille se alkuperäinen - koska hän ajattelee. Hän olisi omaperäinen kaikkialla, koska hän ajattelee omalla tavallaan, oikein ja itsenäisesti, samalla kun hän tuntee vahvasti ja syvästi." "Он у нас оригинален — ибо мыслит. Он был бы оригинален и везде, ибо мыслит по-своему, правильно и независимо, между тем как чувствует сильно и глубоко." » 
(Aleksandr Puškin)
Baratynskin runoja on suomentanut Lauri Kemiläinen. Niitä on julkaistu vuonna 1846 antologiassa Venäjän runotar. Ukrainalainen kirjallisuudentutkija Pavlo Fylypovytš julkaisi vuonna 1917 Baratynskia käsittelevän teoksen Žizni tvortšestvo Je. A. Boratynskogo ('Je. A. Boratynskin elämä ja teokset').
Baratynski kuoli äkillisesti 44-vuotiaana Napolissa heinäkuussa 1844. Napolissa vaimo Anastasia Lvovna sai hermokohtauksen, jota oli tapahtunut hänelle aiemminkin. Tällä oli voimakas vaikutus Baratynskiin, ja hänen usein toistuva päänsärkynsä voimistui. Seuraavana päivänä hän kuoli äkillisesti. Perhe oli saapunut Marseilles´sta laivalla Italiaan saman vuoden huhtikuussa. Myös hänen isänsä oli kuollut äkillisesti ja samanikäisenä.
Lehdet eivät kirjoittaneet runoilijan kuolemasta ja hänen hautajaisiinsa saapui vain kolme kirjailijaystävää: Pjotr Vjazemsky, Vladimir Odojevski ja Vladimir Sollogub. Baratynskyn kootut teokset julkaisivat hänen poikansa vuosina 1869, 1883 ja 1884. Runoilijan teoksia opiskellaan venäläisissä kouluissa ja yliopistoissa.