Varadinin silta
Nimi ja historia > Prinssi Tomislavin silta

Joidenkin lähteiden mukaan Novi Sadin ja Petrovaradinin linnoituksen välisistä silloista tärkein oli Kamenicasta vuonna 1788 siirretty Ponttonisilta, joka sijaitsi nykyisen Varadin- tai Varadinski-nimisen pysyvän sillan paikalla, ja joka kuten muut 1800-luvun alun Tonavan ponttonisillat, saattoi olla pitkiäkin aikoja poissa käytöstä mm. vaikeiden jääolosuhteiden vuoksi. Vuonna 1820 se valaistiin lyhdyillä. Tammesta valmistetut ponttonit purettiin ja siirrettiin talvivarastoon jo ennen lumen tuloa. Se oli insinöörieversti Hagenin työtä, jonka mukaan sitä nimitettiin pitkään Hagen-sillaksi. Ponttonit poistettiin tie- ja jalankulkuliikenteestä lopullisesti vuonna 1918, koska suunnitteilla oli prinssi Tomislavin sillan rakentaminen. Välillä, kun Subotica-Zemun välinen rautatie aloitti toimintansa vuonna 1883, jouduttiin rakentamaan Karlo Baumanin suunnittelema 432 metrin pituinen rautatiesilta, joka nimettiin keisari Frans Joosef I:n mukaan. Silta oli pitkänomainen, teräsrakenteinen, siinä oli kuusi betonipylvästä ja kiskojen lisäksi siinä kulki myös kävelytie. Vuodesta 1929 lähtien silta nimettiin kuningas Aleksanterin kolmannen pojan prinssi Andrej Karađorđevićin mukaan.
1900 -luvun alussa Tonavan yli oli tarkoitus rakentaa pysyvä maan- että rautatiesilta lähelle Novi Sadia, nykyisen Varadinin sillan paikalle. Toiminta hankkeen toteuttamiseksi kesti ensimmäiseen maailmansotaan saakka ja rakentamista koskeva tieto tavoitti jopa keisarin Frans Joosefin. Sillan suunnitteli Novi Sadiin vuonna 1910 juuri saapunut unkarilainen arkkitehti Silard Zjelinski, joka yritti sovittaa tekemäänsä arkkitehtuuriseen ratkaisuun Petrovaradinin linnoituksen ja sen porttien tunnelmaa. Tuloksena rauta- ja betonirakenteisen sillan piti nojautua kahdelle jokipilarille ja sitä tukisivat ketjut. Silta muistutti Budapestissa sijaitsevia Tonavan siltoja, mm. Elisabetin siltaa ja Széchenyin ketjusiltaa. Molemmille rannoille oli suunniteltu pienimpien sotilasyksikköjen vartiointi ja välineitä sillan puolustamiseen ja tuonaikaisten laskelmien mukaan sillan piti maksaa 3,8 miljoonan Kruunun (saksaksi Kronen) verran. Toisaalta joidenkin mukaan lainaa ei hyväksytty ja suunnitelma jäi toteuttamatta. Mm. ensimmäisen maailmansodan syttyminen oli kätevä syy luopua sillan rakentamisesta kokonaan ja Tonavan rantoja jäivät yhdistämään ponttonisilta ja Poćorekovin silta vuosina 1915–1924.
Toisaalta maantie-rautatiesillan rakentamisen suunnittelu alkoi 1900-luvun alussa, kun Novi Sadin rakennusten pääosasto syyskuussa 1919 Belgradiin lähettämässä kirjeessään piti uuden sillan rakentamista akuuttina ja arvioi, että nykyinen kevytrakenteinen Poćorekin silta puisilla pilareillään kestää pisimpään vain ensi vuoteen. Vaikka hanke hyväksyttiin ennen sotaa vuonna 1910, silta rakennettiin ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan sotakorvauksilla ja Silard Zjelinskin projektin mukaisesti, jota pidettiin Budapestin monumentaalisen Ketjusillan jäljitelmänä. Rautarakenteet toimitettiin Saksasta 30 000 kg vaunuissa vuonna 1923 ja niitä kokosivat vuosina 1921–1928 kaksi yritystä, toinen Szczecinistä ja toinen Dortmundista insinöörin Nenad Lancošin valvonnassa. Joidenkin raporttien mukaan sillan kokopaino oli 3 212 938 kiloa. Silta sai nimensä kuningas Aleksanterin vuonna 1928 tammikuussa syntyneen toisen pojan Tomislav Karađorđevićin mukaan ja avattiin virallisesti liikenteelle samana vuonna 20. toukokuuta. Sillan rakenteet oli sijoitettu kahden betonipylväälle, jotka sijaitsevat lähempänä rantoja, silta oli 341 metriä pitkä ja siinä oli sähkövalaistus. Se oli vaikuttava hiekkapintainen autosilta, jossa 1,30 m leveät jalkakäytävät sijaitsivat 7 m leveän tien molemmin puolin. Koska silta avattiin keskeneräisenä, pieniä muutoksia siihen tehtiin vielä useita vuosia.
Prinssi Tomislavin silta oli käytössä vain 13 vuotta. Se räjäytettiin 11. huhtikuuta 1941 Jugoslavian armeijan toimesta kuten Željeznički (serb. Željeznički most) ja Prinssi Andrejin silta (serb. Most kraljevića Andreja) päivä aikaisemmin hidastaakseen Natsi-Saksan armeijan etenemistä etelään. Silta kunnostettiin ja avattiin miehittävän armeijan sotilaallisten tarpeiden mukaiselle liikenteelle vuonna 1942, mutta saksalaiset räjäyttivät sen uudelleen vetäytymisensä aikana 22. lokakuuta 1944, joten Novi Sad vapautettiin ilman siltoja.