Brežnevin oppi
Brežnevin ulkopolitiikka ja Suomi

Vaikka Brežnevin oppi koski vain sosialistisia maita eikä suoraan Suomea, oli doktriini vain osa suurempaa kokonaisuutta eli Neuvostoliiton ulkopolitiikkaa sen lähialueilla. Ulkopolitiikka ja strategia muuttui myös Suomen suunnalla. Neuvostoliitto tiukensi otettaan kaiken kaikkiaan niillä alueilla, joiden se katsoi kuuluvan sen vaikutuspiiriin. Sillä, että kansainväliset suhteet ylipäätään lientyivät hetkeksi 1970-luvun alussa, ei ollut merkitystä. Itse asiassa liennytystäkin tarkasteltiin Moskovassa lähinnä näkökulmasta, merkitsikö liennytys vastapuolen heikkoutta, mahdollisuuksia edetä.
Jo heti Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen ilmapiirin kiristyminen Suomen suhteen oli silmiinpistävää. Neuvostoliiton lehdissä käynnistyi jo syksyllä 1968 Suomea arvosteleva kampanja. Suomen lehtien kirjoittelusta valitettiin jatkuvasti diplomaattiteitse ja kaikin puolin Suomen asioihin puututtiin entistä voimakkaammin. Neuvostoliiton kommunistisella puolueella oli myös järeä Suomi-ohjelma, jolla oli tarkoitus sovjetisoida Suomen lehdistö. Painostus tehosi: Suomen lehtien itsesensuuri Neuvostoliittoa koskevassa uutisoinnissa kasvoi merkittävästi 1960-luvun lopulta alkaen, mutta varsinaisesta sovjetisoinnista ei voi puhua.
Neuvostoliitto ei myöskään enää tunnustanut Suomea puolueettomaksi maaksi, vaan asia oli uudelleenarvioinnin kohteena. Brežnevin aikana kommunistinen suurvalta ei tarvinnut näyteikkunaa länteen. Päinvastoin, Suomen asema saattoi näyttää vaarallisen houkuttelevalta Itä-Euroopan satelliiteissa. Jukka Seppisen mukaan Neuvostoliiton tavoitteena oli nyt siirtää Suomi sosialistiseen leiriin. Niinpä usein syksyn 1968 jälkeistä aikaa kutsutaan Suomen toisiksi vaaran vuosiksi. Keinoksi valittiin painostus ja vaikuttaminen sisältä päin. Panssareiden ajamista suoraan Helsinkiin ei harkittu, sillä siitä maksettava hinta olisi ollut liian suuri. Neuvostoliitossa arvioitu suotuisa kehitys muun muassa Italiassa, Ranskassa ja Länsi-Saksassa olisi vaarantunut. Ruotsikin olisi saattanut siirtyä lännen leiriin.
Suomen valtiojohto sai tuntea monin tavoin Neuvostoliiton paineen seuraavina vuosina. Eräs huolta aiheuttanut seikka oli Neuvostoliiton toistuvat yritykset hivuttaa asevoimiaan Suomeen tai päästä kontrolloimaan Suomen armeijaa. Tämä kehitys kuitenkin onnistuttiin torjumaan varsinkin Puolustusvoimain komentajan Lauri Sutelan henkilökohtaisen panoksen ansiosta. Sutela ei ollut taivutettavissa kovassakaan paineessa, kun Neuvostoliiton taholta ehdotettiin yhteisiä sotaharjoituksia.
Brežnevin ajan Neuvostoliitto ei vältellyt karkeitakaan keinoja diplomatiassaan silloin, kun suomalaisten toiminta ei miellyttänyt. SKDL:n julkaistua Tšekkoslovakian miehitystä arvostelevan kannanoton puolueen puheenjohtaja Ele Alenius sai toistuvia kutsuja saapua Neuvostoliittoon.  Kun ministeri Alenius lopulta suostui vierailemaan Tallinnan laulu­juhlilla, koko vierailun ohjelma oli ministerin simputusta. Itse laulujuhlillakaan ei tahtonut löytyä tuolia istuttavaksi . Vastaavasti kenraali Sutelan Neuvostoliiton vierailu 1978 sai erikoisia piirteitä hänen kieltäydyttyään jälleen kerran keskustelemasta yhteisistä sotaharjoituksista, vaikka Neuvostoliiton puolustusministeri Dmitri Ustinov oli tehnyt asiasta julkisen. Sutela eristettiin Moskovassa, ja hänet kuljetettiin kylmään majoitukseen, jossa ei ollut sähköä eikä vettä. Yöksi hänelle oli rautasänky, jossa peite ja lakanat olivat kosteat.