stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ishmael Reed
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ishmael Reed Wikimedia Commonsissa
Ishmael Reed, Poetry Foundation (englanniksi)
Conjure; selected poems, 1963-1970. Ishmael Reed. University of Pennsylvania (luettelo teoksen runoista)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Nicholas Ray

| Nicholas Ray |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Raymond Nicholas Kienzle Jr.
Syntynyt: 7. elokuuta 1911 Galesville, Wisconsin, Yhdysvallat
Kuollut: 16. kesäkuuta 1979 (67 vuotta) New York, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Jean Evans (1930–1940) Gloria Grahame (1948–1952) Betty Utey (1958–1966) Susan Ray (1969–1979)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1945–1979
Tunnetuimmat ohjaukset:  Nuori kapinallinen Johnny Guitar
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Nicholas Ray (oik. Raymond Nicholas Kienzle Jr., 7. elokuuta 1911 Galesville, Wisconsin, Yhdysvallat – 16. kesäkuuta 1979 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Ray tunnetuimmat ohjaustyöt ovat Johnny Guitar ja Nuori kapinallinen.
Rayn tunnetuimmat työt ovat Helena Yläsen mukaan "vitaalisten, seksuaalisuudessaan varmojen aikuisten melodraaman rajoja kolkuttelevia tahtojen taisteluita."
Ura

Ray syntyi ja kasvoi Wisconsinissa. 1931 hän muutti nimensä Nick Rayksi ja vuotta myöhemmin hän muutti New Yorkiin. New Yorkissa hän oli mukana vasemmistolaisessa teatterimaailmassa. Hän näytteli muun muassa Elia Kazanin ensimmäisessä teatteriohjauksessa ja työskenteli Joseph Loseyn kanssa. 1940 hän siirtyi radioon ja 1945 Hollywoodiin, jossa hän työskenteli Elia Kazanin ensimmäisessä elokuvassa Brooklynissä kasvoi puu.
Muutaman elokuvan jälkeen Ray palasi New Yorkiin ja ohjasi Broadwayllä Duke Ellingtonin musikaalin Beggar's Holiday 1946.
Filmografia

| --- | --- |
 Tuomion tie (Knock on Any Door, 1949)  Kiinnitys elämään (A Woman’s Secret, 1949)  He elävät öisin (They Live by Night, 1949)  Hermot pinnalla (In a Lonely Place, 1950)  Syntynyt pahaksi (Born to Be Bad, 1950)  Lentävät villikissat (Flying Leathernecks, 1951)  Pettävällä pohjalla (On Dangerous Ground, 1952)  Rodeon miehet (The Lusty Men, 1952)  Johnny Guitar (1954)  Luotien maa (Run for Cover, 1955)  Nuori kapinallinen (Rebel Without a Cause, 1955) :  Mustalaiskuningatar (Hot Blood, 1956)  Peilin takana (Bigger Than Life, 1956)  Jesse James (The True Story of Jesse James, 1957)  Katkera voitto (Bitter Victory, 1957)  Suolla tuulee (Wind Across the Everglades, 1958)  Chicagon yöperhoset (Party Girl, 1958)  Paholaisen hampaat (The Savage Innocents, 1960)  Kuningasten kuningas (King of Kings, 1961)  55 päivää Pekingissä (1963)  We Can’t Go Home Again (1976)
Aiheesta muualla

Nicholas Ray Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Scheibel, Will: American Stranger : Modernisms, Hollywood, and the Cinema of Nicholas Ray. Albany: State University of New York Press, 2017. ISBN 978-1-43846411-4.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Emil Rauta

Emil Johannes Rauta (24. syyskuuta 1894 Lieto – 9. toukokuuta 1967) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa Valkoisen armeijan jääkäritykistössä.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat lämmittäjä Emil Alfred Rauta ja Emma Grönroos. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Hilda Elviira Nyholmin kanssa. Hän kävi kansakoulun. Hän suoritti Rehumestari- ja kuormastovääpelikurssin vuonna 1923 ja kuormastovääpelikurssin vuonna 1925.
Jääkärikausi

Rauta työskenteli räätälinä ja merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 16. lokakuuta 1915.  Myöhemmin hän kumminkin pyrki vapaaehtoisena perusteilla olevaan Jääkäripataljoonan tykistöön ja tulikin valituksi yhtenä niistä 26 miehestä, jotka Jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aajoella.
Suomen sisällissota

Rauta astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan Jääkäritykistön 3. patteriin, jossa joukossa hän osallistui taisteluihin Kurussa, Muroleessa, Viljakkalassa, Ylöjärvellä ja Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin tykistön uudelleen järjestelyn yhteydessä muodostetun Jääkäritykistöprikaatin 3. patteriston kuormastojohtajaksi, jossa joukossa hän osallistui vielä Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Rauta palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet määrättiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä kuormastovääpeliksi Kenttätykistörykmentti 3:een. Hän erosi armeijasta 27. syyskuuta 1919, mutta astui uudelleen palvelukseen jo 26. lokakuuta 1919 ja sijoitettiin patterinpäälliköksi Rannikkotykistörykmentti 3:een, jossa hän palveli 31.  maaliskuuta 1922 saakka. Myöhemmin hän palveli 16. tammikuuta 1923 – 30. huhtikuuta 1925 välisen ajan rehumestarina Kenttätykistörykmentti l:ssä.  Rauta astui 1. elokuuta 1926 Kadettikoulun palvelukseen, jossa hänet sijoitettiin meripuolustusosaston kirjuriksi ja muonavaraston hoitajaksi ja 27. tammikuuta 1928 alkaen Kadettikoulun varusvaraston hoitajaksi sekä korjaamon johtajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Raura osallistui talvisotaan varusvaraston hoitajana ja korjaamon johtajana  Kadettikoulussa ja jatkoi samassa tehtävässä myöhemmin Sotakoulukeskuksessa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi edelleen Sotakoulukeskuksessa, josta hänet siirrettiin takaisin entisiin tehtäviinsä Kadettikouluun. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Kadettikoulusta vääpeliksi Jalkaväenkoulutuskeskus 2:een, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 korjaamonjohtajaksi Maasotakouluun, missä hän palveli sodan loppuun saakka. Sodan jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen muun muassa tehdaslähettinä Wärtsilä-yhtymä Oy:n palveluksessa Helsingissä vuosina 1951–1955. Rauta on haudattu Honkanummen hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 5. elokuuta 1918  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Jorma Reenpää

Yhtyneet Kuvalehdet, lehtitalo
Jorma Reenpää (vuoteen 1935 Renqvist, 26. huhtikuuta 1902 Helsinki – 16. tammikuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen lehdenkustantaja, diplomi-insinööri ja Yhtyneiden Kuvalehtien (nykyään Otavamedia) pitkäaikainen toimitusjohtaja.
Reenpää oli Otavan tekninen johtaja 1928–1934, Yhtyneiden Kuvalehtien toimitusjohtaja 1934–1960 ja Lehtiaitta Oy:n toimitusjohtaja 1961–1973. Hän oli Yhtyneiden Kuvalehtien johtokunnassa (hallitus) 1934–1961 ja puheenjohtajana 1951–1961. Reenpää toimi myös Suomen Kulttuurirahaston kannatusyhdistyksen johtokunnassa ja hallintoneuvostossa, Karjalaisen kulttuurin edistämissäätiön hallintoneuvostossa ja Koulutarpeiden keskusliikkeen johtokunnassa sekä Aikakauslehtien liiton, Suomen kuvapalvelu Oy:n ja Valioehdet Oy:n puheenjohtajana. Hän oli Karjalaisen kulttuurin edistämissäätiön kunniajäsen. Jorma Reenpään nimikkorahasto jakaa apurahoja erityisesti karjalaista kulttuuria käsittelevään ja edistävään julkaisutoimintaan.
Reenpään isä oli professori Alvar Renqvist. Hänen veljiään olivat professorit Yrjö Reenpää, Heikki Reenpää ja Hannes Reenpää, sekä kaksoisveli vuorineuvos Kari Reenpää. Jorma Reenpään puoliso oli Anna-Liisa Kyrenius. Heillä oli kaksoistyttäret Katariina (Kaisa) Hirvonen ja Riitta Broman.
Sotilasarvoltaan Reenpää oli majuri ja hänelle oli myönnetty SL K, VR3 ja 4mk.
Kirjallisuutta

Salokannel, Juhani: Hengen paloa & painettua sanaa. Renqvist-Reenpäät kustantajina 1815-2015.  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-27838-2
Karlsson, Risto: Kansikuva uusiksi. Kuusikymmentä vuotta elämää ja ihmisiä Yhtyneissä Kuvalehdissä. Otava, 1996. ISBN 951-9435-65-4.
Aiheesta muualla

Pilke, Helena: Seitsemän sukupolvea, 200 vuotta kustannustoimintaa (Arkistoitu – Internet Archive). Kirja-arvostelu teoksesta Salokannel, Juhani: Hengen paloa & painettua sanaa. Renqvist-Reenpäät kustantajina 1815-2015. Otava, 2015. (Agricolan kirja-arvosteluja, 26.5.2015.)
Sotapolku.fi: Jorma Reenpää
Regionalismi

Regionalismi (lat. regio, seutu tai paikkakunta) on paikallisuutta korostavaa ja kansainvälisyyttä kaihtavaa taidetta, kotiseututaidetta. Se on Euroopassa ja Yhdysvalloissa eri aikoina esiintynyt taiteen suuntaus, jossa pitäydyttiin kotiseudun aiheissa ja vieroksuttiin kansainvälistä modernismia. Regionalismi oli suosittua etenkin 1930-luvulla, jolloin se liittyi nationalistisiin ihanteisiin.
Regionalismiksi nimitetään esimerkiksi amerikkalaisen taiteen realistista suuntausta, jossa taiteilijat usein välttivät kaupungin ja nopeasti kehittyvän teknologian kuvaamista ja kiinnittivät huomiota maaseutuelämän näkymiin. Regionalistinen tyyli kukoisti Yhdysvalloissa vuosien 1930 ja 1935 välisenä aikana. Sen tunnetuimmat edustajat ovat Grant Wood, John Steuart Curry ja Thomas Hart Benton. Yhdysvaltain regionalismi oli suosittua varsinkin suuren lama-ajan aikana.
Suomessa regionalismia harjoitti muun muassa Vilho Lampi (1898–1936), Oulussa syntynyt taidemaalari, joka asui Limingan kylässä. Eräs hänen aforismeistaan kuuluu:
»Omien ojiensa varrella marjan on käsketty marjansa kypsyttää.»
Lammen lisäksi kotiseutunsa kuvaamiseen keskittyneitä suomalaisia ammattitaiteilijoita ovat olleet muun muassa kittiläläinen Kalervo Palsa (1947–1987) ja neittäväläinen Olli Seppänen (1921–1968). Vilho Lampea on usein nimitetty lakeuden maalariksi ja Olli Seppäsen persoonallista tyyliä neittäväläistyyliksi tai neittäväläiseksi naivismiksi
Paitsi kuvataiteessa regionalismi esiintyy tyylisuuntana myös kaunokirjallisuudessa ja arkkitehtuurissa.
Arkkitehtuurissa regionalismi on postmodernismin rinnalla esiintynyt ja kansainvälistä rationalistista arkkitehtuuria vastustanut suuntaus. Regionalismi on pyrkinyt säilyttämään ja tallentamaan paikalliskulttuurin arvoja. Suomessa regionalismia edustaa Oulun koulukunta.
Tämän ohella käsite regionalismi on muussa merkityksessä käytössä myös politiikan ja kansainvälisten suhteiden  tutkimuksessa.
Aiheesta muualla

Sihvo, Hannes: Pohjoiskarjalaisia kertojia 1970-luvulla. Teoksessa: Karjala. 6, Kirjanteon kiemuroita, s. 7-29.
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Rauhansanalaisuus

Lestadiolaisuuden sukupuu. Ei sisällä kuolleita haaroja.
Rauhansanalaisuus on lestadiolaisen herätysliikkeen suuntaus, joka tunnetaan myös nimityksillä pikkuesikoisuus tai Rauhan Sana -lestadiolaisuus. Tämä lestadiolaisuuden haara sai alkunsa Amerikassa erkaantumalla esikoislestadiolaisista vuonna 1903. Suomessa ryhmä erkani lestadiolaisuuden pääsuunnasta vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1934, liittyen esikoislestadiolaisista Amerikassa vuonna 1903 erkaantuneeseen pikkuesikoisuuteen. Tämän vuoksi liikettä kutsutaan myös pikkuesikoisuudeksi.
Pikkuesikoisiin liittyivät tätä ennen Amerikassa myös Amerikan uusheränneet ja vanhoillislestadiolaisista 1927–1928 erkaantuneet kirkkokuntalaiset eli entiset suurseuralaiset, joista monet olivat haalilaisia. Liikkeen kattojärjestö on Lähetysyhdistys Rauhan Sana (LYRS) ja sen ruotsinkielinen sisaryhdistys Laestadianernas Fridsföreningars Förbund (LFF). USA:ssa ja Kanadassa rauhansanalaisilla eli pikkuesikoisilla ovat kirkot nimeltä Apostolic Lutheran Church (ALC). ALC:t ovat ryhmittyneet liberaaleiksi ja konservatiiveiksi, mutta konservatiivit ja liberaalit pitävät kuitenkin ohutta yhteydenpitoa. Karkeasti arvioiden Euroopassa ruotsinkielinen LFF on konservatiivisempi järjestö ja suomenkielinen LYRS liberaalimpi järjestö.
LYRS järjestää vuosittain valtakunnalliset kesäseurat nimeltä Suvijuhlat. LFF:n vaikutuspiiriin kuuluu yhdeksän rukoushuone- tai rauhanyhdistystä joista suurin osa sijaitsee Kokkola-Pietarsaaren talousalueella. Ähtävän ja Larsmon rukoushuoneyhdistykset järjestävät vuorovuosin ruotsinkielisellä Pohjanmaalla suuret seurat, joihin osallistuu noin 6 500 henkilöä .
Rauhansanalaisia oli rauhansanalaisen lestadiolaisuuden tutkijan, kirkkohistorian professori Jouko Talosen arvion mukaan vuonna 2016 noin 23 000 henkilöä, joista Suomessa heitä oli noin 10 000. Rauhansanalaisuus oli yhä vuonna 2012 kolmanneksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa. Vuonna 2012 suurin lestadiolaisryhmä maailmassa oli vanhoillislestadiolaisuus noin 115 000 henkilöllä. Toiseksi suurin lestadiolaisryhmä maailmassa oli vuonna 2012 esikoislestadiolaisuus noin 24 000 henkilöllä. Neljänneksi suurin oli töröläläisyys noin 4 000 henkilöllä.
Nykytila

Rauhansanalaisia on Pohjoismaissa ja Pohjois-Amerikassa noin 16 000–19 000. Pohjois-Amerikassa toimii rauhansanalaisten kirkkoja nimellä Apostolic Lutheran Church, joilla on kannattajia yhteensä noin 6 000–7 000. Amerikassa rauhansanalaisuuden kannatus on siis suorastaan romahtanut huippuvuosista, jolloin Amerikassa oli 15 000–16 000 kirkkokuntalaista. Suomessa rauhansanalaisia on noin 7 000. Rauhan sana on nykyisin suurin lestadiolaisuuden suunta Ruotsissa. Siellä kannattajia noin 3 000–5 000. Amerikassa rauhansanalaisuuden piirissä vaikuttaa elämäntavoissa liberaalimpi ja konservatiivisempi suuntaus, jotka kuitenkin pitävät löyhää yhteyttä keskenään.
Lisäksi Apostolic Lutheran Churchia kohtasi ulkonainenkin hajaannus 2010-luvun alussa, jolloin siitä erkani ryhmä nimeltä andersonilaisuus Steven E. Andersonin johdolla. Tämä uusi rauhansanalaisuuden suuntaus perusti kirkon nimeltä Grace Apostolic Lutheran Church (GALC). Andersonilaiset uskovat uudestisyntymisen tapahtuvan kasteessa.
Rauhansanalaisuus julkaisee lehteä nimeltä Rauhan Sana. Sen levikki on noin 2 800 kappaletta. Amerikassa rauhansanalaiset julkaisevat Christian Monthlya. Liike järjestää vuosittain suvijuhlat, jonka pitopaikka vaihtelee. Laulukirja on Siionin matkalaulut ja se on tehty yhteistyössä uusheräyksen kanssa. Ryhmän kuoro on Toukomettiset ja se on toiminut 1980-luvun alusta saakka. Rauhansanalaisia on ainakin Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, USA:ssa ja Kanadassa.
Vuonna 2012 rauhansanalaisuus oli kolmanneksi suurin lestadiolaisuuden ryhmä maailmassa noin 21 000 henkilöllä, joka on noin kolmetuhatta vähemmän kuin vuonna 2001. Suurin lestadiolaisuuden haara oli vuonna 2012 vanhoillislestadiolaisuus noin 115 000 henkilöllä. Toiseksi suurin lestadiolaisuuden haara vuonna 2012 oli esikoislestadiolaisuus noin 24 000 henkilöllä. Rauhansanalaisuuden jälkeen suuruusjärjestyksessä seuraavana on huomattavasti pienempi töröläläisyys vain noin 4 000 henkilöllä vuonna 2012.
Levinneisyys

Suomessa rauhansanalaisuus on levinnyt erityisesti Tornionlaaksoon. Myös ruotsinkielinen Pohjanmaa on suunnan kannatusalueita. Suomenkielisellä rauhansanalaisuudella on kannatusta erityisesti seuraavilla paikkakunnilla: Anetjärvi, Enontekiö, jonka kahdesta yhdistyksestä toinen toimii Palojoensuulla, Espoo, Himanka, jossa toimivat sekä Himangan että Pahkalan paikallisyhdistykset, Kalajoki, Kaulinranta, Kiiminki, Kiviranta, Kokkola, Muonio, jossa toimivat sekä Muonion, että Ylimuonion paikallisyhdistykset, Oulu, Pello, Raahe, Rautio, Rovaniemi, Vaattojärvi ja Ylivieska. Ruotsinkielisen rauhansanalaisuuden kannatus on merkittävintä seuraavilla paikkakunnilla: Luoto, jossa sijaitsee kolme liikkeen rukoushuonetta: Bosund, Näs ja Risöhäll, Pedersören kunta, jossa sijaitsee Kållbyn rukoushuone, Pietarsaari, jossa on Skutnäsin rukoushuone, Kokkola, jossa on Närvilän rukoushuone, Ähtävä, jossa on Punsarin rukoushuone, Vaasa sekä Helsinki.
Ruotsissa "rauhansanalaisilla" eli itälestadiolaisilla on seuraavat rukoushuoneyhdistykset: Bodens fridsförbund, Gällivare och Malmbergets fridsförbund, Haparanda fridsförbund, Hietaniemi fridsförbund, Juhonpieti/Erkheikki fridsförbund, Juoksengi fridsförbund, Kiruna fridsförbund, Korpilombolo fridsförbund, Kuttainens fridsförbund, Liviöjärvi fridsförbund, Luleå fridsförbund, Pajala fridsförbund, Sattajärvi fridsförbund, Svansteins fridsförbund sekä Övertorneå fridsförbund.
Amerikassa ALC toimii seuraavissa osavaltioissa: Arizona (yksi seurakunta), Etelä-Carolina (kaksi seurakuntaa), Etelä-Dakota (kaksi seurakuntaa), Kalifornia (kaksi seurakuntaa), Florida (yksi seurakunta), Massachusetts (kaksi seurakuntaa), Michigan (16 seurakuntaa), Minnesota (12 seurakuntaa), New Hampshire (yksi seurakunta), Pohjois-Carolina (yksi seurakunta), Pohjois-Dakota (kaksi seurakuntaa), Oregon (kolme seurakuntaa) ja Washington (seitsemän seurakuntaa). Kanadassa ALC toimii Albertassa (yksi seurakunta), Brittiläisessä Kolumbiassa (kaksi seurakuntaa) ja Ontariossa (yksi seurakunta).
Rauhansanalaiseen lestadiolaisuuteen kuuluvat kirkot (ALC) ja yhdistykset tekevät lähetystyötä seuraavissa kohteissa: LYRS tekee lähetystyötä Virossa ja Keski-Ruotsissa, LFF Jaamassa Venäjän Inkerinmaalla ja ALC Afrikan Ghanassa, Keniassa, Liberiassa, Nigeriassa, Etelä-Afrikassa ja Togossa, Aasian Myanmarissa, Intiassa, Filippiineillä, Sri Lankassa ja Vietnamissa, Keski-Amerikan Guatemalassa ja Euroopassa Venäjällä.
Aiheesta muualla

Lähetysyhdistys Rauhan Sanan kotisivu
Apostolic Lutheran Church
Etelä-Suomen rauhan sana
Laestadianernas Fridsföreningars Förbund
lestadiolaisuus.info: Rauhansanalaisuus
Uskonnot Suomessa: Lähetysyhdistys Rauhan Sana
| n k Rauhansanalaisuus |
| --- | --- |
Järjestöt:  Apostolic Lutheran Church  Grace Apostolic Lutheran Church  Laestadianernas Fridsföreningars Förbund  Lähetysyhdistys Rauhan Sana 
Suunnat:  Haalilaisuus 
Henkilöt:  Steven E. Anderson  John Lumijärvi  Olli Matoniemi  Pauli Rantala 
Koulutus ja media:  Christian Monthly  Hymns and Songs of Zion  Rauhan Sana  Siionin matkalaulut  Sions Missionstidning 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Juhannusseurat  Suvijuhlat 
Rauhansanalaisuuden alueellinen levinneisyys Suomessa vuonna 2007.

Toimintaa vähintään:

  Kuukausittain  Vuosittain
Raymundus Peñafortelainen

| Raimund Peñafortilainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1175 Peñafort, Katalonia, Espanja
Kuollut: 6. tammikuuta 1275 Barcelona, Espanja
Kansalaisuus:  espanjalainen
Ammatti:  pappi
Pyhä Raimundus Peñafortilainen (katalaaniksi Sant Ramon de Penyafort; 1175 Peñafort, Katalonia, Espanja – 6. tammikuuta 1275 Barcelona, Espanja) oli espanjalainen roomalaiskatolinen dominikaani, kaniikki, pappi ja pyhimys. Hän toimi kanonisen lain professorina, opetti 15 vuotta, oli myös kaksi vuotta dominikaanien johtajana, ja hänen pyynnöstään Tuomas Akvinolainen julkaisi teoksen Summa contra gentiles pakanoita vastaan. Raimund perusti kuningas Jaakko I:n ja Petrus Nolascuksen kanssa sääntökunnan Ordo Beatae Mariae de Mercede redemptionis captivorum maurien kaappaamien kristittyjen pelastamiseksi. Paavi Klemens VIII julisti hänet pyhimykseksi 29. huhtikuuta 1601, ja hänen juhlaansa on vietetty 23. tammikuuta, 6. tammikuuta ja 7. tammikuuta. Hän on kaniikkien, lakimiesten, asianajajien, lääketieteellisten kirjastonhoitajien, Barcelonan ja Navarran suojeluspyhimys. Hänet kuvataan kirjan, viitan tai avaimen kanssa tai dominikaanina käyttämässä viittaansa purjeena.
Roomalaiskatolisessa messussa ja hetkipalveluksessa pyhää Raimundia on muistettu seuraavalla latinankielisellä kollehtarukouksella:
“Orémus. Deus, qui beátum Raymúndum poeniténtiæ sacraménti insígnem minístrum elegísti, et per maris undas mirabíliter traduxísti: concéde; ut eius intercessióne dignos poeniténtiæ fructus fácere, et ad ætérnæ salútis portum perveníre valeámus.”