stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loviisa Ulriika
Lapset

Lovisa Ulrikan ja Aadolf Fredrikin lapset:
kuolleena syntynyt lapsi (1745)
Kustaa III (1746–1792), Ruotsin kuningas 1771–1792; avioitui 1766 Tanskan prinsessa Sofia Magdalenan kanssa, yksi eloon jäänyt perillinen, Kustaa IV Aadolf
Kaarle XIII (1748–1818), Södermanlandin herttua, Ruotsin kuningas 1809–1818; avioitui 1774 prinsessa Hedvig Elisabet Charlotta von Holstein-Gottorpin kanssa, ei eloon jääneitä jälkeläisiä.
Fredrik Aadolf (1750–1803), Itä-Götanmaan herttua, ei koskaan avioitunut, ei laillisia jälkeläisiä. Eli vuosina 1778–1793 hovissa hyväksytyn virallisen rakastajattarensa, balettitanssijatar Anna Kristina Sophia Hagmanin (1758–1826) kanssa, heille syntyi 1787 tytär Sophia Frederica ja vuosina 1795–1800 balettitanssijatar, näyttelijätär Euphrosyne Löfin (1772–1828) kanssa Tullgarnin linnassa.
Sofia Albertina (1753–1829), prinsessa, Quedlinburgin abbedissa, naimaton, ei laillisia jälkeläisiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Loviisa Ulriika Wikimedia Commonsissa
Helge Pohjolan-Pirhonen: Kansakunnan historia 1: heräävä kansakunta. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1967.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  RISM  IdRef 
Preussin prinsessa Luise Ulrike naamio kädessään, Antoine Pesne n. 1744
Kruununprinsessa Lovisa Ulrika, Antoine Pesne 1750
Kuningatar Lovisa Ulrika, Lorens Pasch nuorempi
Leskikuningatar Lovisa Ulrika, Lorens Pasch nuorempi 1775
Lovisa Ulrika leskikuningattarena, Alexander Roslin 1775
Lovisa Ulrikan pojat Kustaa, Kaarle ja Fredrik Aadolf, Alexander Roslin 1771
Tytär prinsessa Sofia Albertina 15-vuotiaana, Lorens Pasch nuorempi 1768
HMS Falmouth (1910)

| HMS Falmouth |
| --- | --- |
 HMS Falmouth

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Beardmore and Company
Kölinlasku:  21. helmikuuta 1910
Laskettu vesille:  20. syyskuuta 1910
Palveluskäyttöön:  syyskuu 1911
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 19. elokuuta 1916
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 200 t
Pituus:  138 m
Leveys:  14,8 m
Syväys:  4,6 m
Koneteho:  22 000 shp
Nopeus:  25 solmua (46 km/h)
Miehistöä:  433
Aseistus
Aseistus:  8 x BL 6"/L50 (152,4 mm) Mk XI -tykkiä 1 x 3" (76 mm) ilmatorjuntatykki 4 x QF 3 naulan ilmatorjuntatykkiä 4 x .303" (7,7 mm) konekivääriä 2 x 18" (460 mm) torpedoputkea
HMS Falmouth oli Britannian kuninkaallisen laivaston Weymouth-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuosien 1909-1910 laivasto-ohjelmassa William Beardmore and Companyltä, missä köli laskettiin 21. helmikuuta 1910. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 20. syyskuuta ja valmistui syyskuussa 1911.
Palvelus

Ensimmäisen maailmansodan alkaessa alus oli 5. risteilijäviirikön mukana keskisellä Atlantilla. Alus upotti elokuussa 1914 neljä saksalaista kauppalaivaa. Se liitettiin elokuussa Suuren laivaston 1. risteilijäviirikköön, jonka mukana se osallistui 28. elokuuta Helgolandin taisteluun ja 24. tammikuuta 1915 Doggermatalikon taisteluun. Alus oli edelleen samassa laivueessa osallistuessaan 31. toukokuuta - 1. kesäkuuta 1916 Skagerrakin taisteluun.
Alukseen osui 19. elokuuta 1916 Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen SM U-63 laukaisema torpedo, minkä seurauksena risteilijä upposi 15 metrin syvyyteen.
Libyan HIV-oikeudenkäynti

Libyan HIV-oikeudenkäynnillä viitataan vuonna 1999 alkaneeseen rikostutkintaan Libyassa, jossa viittä bulgarialaishoitajaa (Kristijana Valtševa, Nasja Nenova, Valentina Siropulo, Valja Tšervenjaška ja Snežana Dimitrova) ja yhtä palestiinalaislääkäriä (Ashraf al-Hajuj, tunnettu myös nimellä al-Hadjudj) syytettiin HIV:n levittämisestä tahallisesti satoihin lapsipotilaisiin verituotteilla, joissa oli virusta. Viimeisin oikeusjuttu tapauksessa päättyi 19. joulukuuta 2006: syytetyt todettiin jälleen syyllisiksi ja tuomittiin kuolemaan ampumalla. Tuomitut saivat kuitenkin edelleen valitusoikeuden Libyan korkeimpaan oikeuteen. Bulgarian presidentti Georgi Părvanov armahti sairaanhoitajat ja palestiinalaislääkärin, jotka tuomittiin Libyassa, mutta myöhemmin vapautettiin ja lennätettiin Bulgariaan.
Aiheesta muualla

Bulgarialaisten hoitajien tuomio lievenemässä elinkautiseksi Libyassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuolemaantuomittujen bulgaarihoitajien kohtalo ratkeamassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Bulgarialaishoitajille uusi kuolemantuomio Libyassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Libyan aids-skandaalissa uusi tuomio joulukuussa (Arkistoitu – Internet Archive)
HS.fi: Hiv-tragedia alkoi 1999 (Arkistoitu – Internet Archive)
Cassius Chaerea

Gaius Cassius Chaerea (kuoli 41) oli roomalainen sotilas. Hän aloitti uransa legioonalaisena jo Augustuksen aikana ja oli keisari Caligulan aikana pretoriaanikaartin tribuuni. Caligula pilkkasi Chaereaa, koska hän piti tätä naisellisena. Chaerea muodosti muiden pretoriaanikaartin upseerien kanssa salaliiton, johon osallistui myös senaatin ja ritarisäädyn jäseniä. Chaerea ja muut salaliittolaiset murhasivat Caligulan, kun tämä oli siirtymässä katettua käytävää pitkin palatsiinsa lounastauolle teatterinäytöksen jälkeen 24. tammikuuta 41. Caligulan seuraaja Claudius antoi teloittaa Chaerean.
Cēsisin linna

Asuintorni ja yksi muurin torneista.
Surmestarin asuintorni.
Asuintorni linnan sisäpuolelta.
Cēsisin linna (latv. Cēsu pils, saks. Burg Wenden, vir. Võnnu ordulinnus, puol. Kieś) on keskiaikainen raunioitunut ritarilinna Cēsisin kaupungissa Latviassa.
Linnan rakentamisen aloittivat Kalparitarikunnan soturit vuonna 1209. Linna toimi ritarikunnan suurmestarin linnana. Siihen lisättiin myöhemmin torneja ja muita rakenteita. Linna vaurioitui suuressa Pohjan sodassa ja autioitui. Nykyisin linna kuuluu tärkeänä osana vanhankaupungin rakenteeseen. Linnaan voi tutustua oppaan johtamana tai omin päin. Linnan pihamaalla voi myös tutustua keskiaikaisiin huvituksiin ja peleihin, sekä kasvimaahan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cēsisin linna Wikimedia Commonsissa
President’s Emergency Plan for AIDS Relief

PEPFAR:in tunnus.
President's Emergency Plan For AIDS Relief (PEPFAR) oli Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin viisivuotinen ohjelma (2003–2008) HIV-pandemiaa vastaan. PEPFAR on suurin rahallinen panostus AIDSia vastaan Yhdysvalloissa.
US Institute of Medicinen vuonna 2007 julkaiseman raportin mukaan Yhdysvaltain kongressin asettamat rajoitukset ja vaatimukset ovat aiheuttaneet tuhlausta ohjelman sisällä. Ohjelman alkamisen aikoihin kongressi vaati, että kolmannes kolmesta miljardista dollarista pitäisi käyttää suosittelemaan seksistä pidättäytymistä ennen avioliittoa taudin leviämisen estämisessä. Tämä rajoitti muiden estokeinojen rahoitusta, kuten ilmaisten kondomien jakamista ja puhtaiden neulojen jakamista huumeiden käyttäjille.
US Institute of Medicinen raportti vaati pidättäytymisopin poistoa. Lisäksi suositeltiin, että ohjelmassa alettaisiin käyttää Maailman terveysjärjestö WHO:n hyväksymiä lääkkeitä, jotka ovat huomattavasti halvempia kuin Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkeviraston hyväksymät. Tällä keinolla olisi ollut mahdollista saada samalla rahalla kolme kertaa enemmän lääkkeitä.
Aiheesta muualla

Kotisivut (englanniksi)
PEPFAR Watch (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
AVERT's PEPFAR Information Site (englanniksi)
AIDSPortal PEPFAR page (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Mozambique faces HIV cash dilemma, BBC News (englanniksi)
CSIS Events - ABC Guidance Roundtable (Arkistoitu – Internet Archive) — Global AIDS Coordinator Mark Dybul, M.D. (englanniksi)
Religious Groups Get Chunk of AIDS Money, ABC News (englanniksi)
Bush's Foreign Sex Policy (Arkistoitu – Internet Archive), CounterPunch.org (englanniksi)
Certosa di Pavia (kunta)

| Certosa di Pavia |
| --- | --- |
 Certosa di Pavian luostarin julkisivu
 vaakuna
 Certosa di Pavia
 Koordinaatit: 45°15′15″N, 9°7′58″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Lombardia
Maakunta:  Pavia
Pinta-ala:  
 – Maa:  10,86  km²
Korkeus:  89 (88–95) m
Väkiluku (2014):  5 234 
 – Väestötiheys:  482  as./km²
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Certosa di Pavia on kunta Pohjois-Italiassa Pavian maakunnassa Lombardian alueella. Kunnan tärkein nähtävyys on Certosa di Pavian kartusiaaniluostari, jonka Milanon ruhtinas Gian Galeazzo Visconti rakennutti vuonna 1396 Pavian läheisyyteen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Certosa di Pavia (kunta) Wikimedia Commonsissa
Volvox

| Volvox |
| --- | --- |
 Volvox sp.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvikunta Plantae
Kaari::  Varsinaiset viherlevät Chlorophyta
Luokka::  Chlorophyceae
Lahko::  Volvocales
Heimo::  Volvocaceae
Suku::  Volvox  L.
Katso myös
   Volvox Wikispeciesissä   Volvox Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Volvox on viherleväsuku, jonka lajien solut muodostavat pallonmuotoisia kolonioita. Pallon eri solut ovat erikoistuneet erilaisiin tehtäviin, joten sitä voitaisiin pitää myös yhtenä monisoluisena eliönä. Volvox-pallo on ikään kuin yksisoluisen ja monisoluisen eliön "välimuoto".
Caton opetuksia

| Caton opetuksia> Dicta Catonis |
| --- | --- |
 Sivu teoksen vuoden 1475 laitoksesta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  latina
Genre:  opetusrunous
Julkaistu:  100–300-luku
Suomennos
Suomentaja:  Arto Kivimäki
Kustantaja:  Planeetta-antikvariaatit
Julkaistu:  2020
ISBN:  978-952-94-3852-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Caton opetuksia (lat. Dicta Catonis tai Disticha Catonis) on runomuotoisia moraalisia opetuksia kokoava latinankielinen teos 100–300-luvulta. Se on laitettu Cato vanhemman nimiin, mutta on todellisuudessa syntynyt paljon hänen aikaansa myöhemmin.
Historia > Alkuperä

Caton opetukset on ollut tarkoitettu kouluihin oppilaiden ensimmäiseksi oppikirjaksi. Sen avulla on opeteltu lukemista ja kirjoittamista, ja siinä sivussa lapsille on opetettu moraalisia periaatteita. Teoksen syntyaikaa ei tunneta varmuudella, ja siitä on erilaisia teorioita. Varhaisimmissa ajoituksissa teos ajoitetaan noin vuoteen 100 ja myöhäisimmissä 200–300-luvulle. Viimeistään teos on ollut olemassa 300-luvulla, jolloin siitä tunnetaan lainauksia.
Myöskään kokoelman alkuperäistä kirjoittajaa tai kokoajaa ei tunneta. Varmuudella se ei ainakaan liity suoraan Cato vanhempaan (234–149 eaa.), jonka nimiin se on myöhemmin laitettu todennäköisesti siksi, että teoksen kokoaja halusi osoittaa arvostustaan tälle Rooman ensimmäisenä moralistina ja roomalaisen hyveellisyyden perikuvana tunnetulle miehelle. Teosta ei kuitenkaan voida pitää väärennöksenä, sillä se ei edes pyri jäljittelemään Caton tyyliä. Sen sijaan on mahdollista, että se on pyritty sepittämään Caton puheiden ja teosten hengessä. Caton ääntä käytti hieman samaan tapaan myös Cicero teoksessaan Vanhuudesta.
Ajan kuluessa kokoelmaa on yritetty liittää myös muihin Cato-nimisiin henkilöihin. Siméon du Bois (Bosius) sai 1500-luvulla monet uskomaan, että olisi löytänyt teoksen jostakin käsikirjoituksesta nimen ”Dionysius Cato”. Kyseinen väärennetty nimi esiintyy kokoelman versioissa aina 1800-luvulle, kunnes lopulta osoitettiin selvästi, ettei kyseistä henkilöä ole koskaan ollutkaan. Virheellinen tieto ”Dionysius Catosta" kirjoittajana esiintyy silti edelleen silloin tällöin. On myös ehdotettu, että kokoelman nimi liittyisi ennemmin Cato nuorempaan kuin vanhempaan, sillä monet opetukset sopivat myös hänen ajatusmaailmaansa. Tämä ehdotus ei ole kuitenkaan saanut laajaa hyväksyntää.
Kokoelman opetusten itsensä alkuperä palautuu antiikin Kreikkaan ja Roomaan pitkään perinteeseen. Roomalaisista kirjailijoista osa sen opetuksista voidaan jäljittää muun muassa Horatiukseen, Ovidiukseen ja Seneca nuorempaan.
Historia > Käyttö ja vaikutus

Kokoelmaa käytettiin opetuksessa laajasti myöhäisantiikin aikana ja keskiajalla. Siitä esiintyi useita erilaisia versioita, joista osa lauseista oli jätetty pois, tai lauseita oli lisätty. Keskiajalla kokoelma myös sopeutettiin kristilliseen arvomaailmaan, ja siihen tehtiin kristillisiä lisäyksiä varsinkin selityksinä teoksen käsikirjoitusten marginaaleihin. Varsinaisia opetuslauselmia ei muuteltu yhtä paljon. Säilyneiden katkelmien perusteella Caton opetuksia on ollut käytössä keskiajalla myös Suomessa.
Teos käännettiin keskiajalla myös muille kielille. Varhaisin tunnettu käännös on islanninkielinen suhteellisen vapaa runokäännös Hugsvinnsmál 1200-luvulta. 1400-luvulle tultaessa käännöksiä oli tehty jo useille kielille. Erasmus Rotterdamilainen toimitti teoksesta laajalti käytetyn laitoksen 1500-luvulla. Teoksen laaja käyttö eri puolilla on hyvä esimerkki kulttuurijatkumosta antiikista keskiajalle.
Arto Kivimäen tekemä suomennos julkaistiin vuonna 2020. Suomennos perustuu tekstilaitokseen, jossa teksti on pyritty palauttamaan lähelle alkuperäistä versiota muun muassa karsimalla siitä pois myöhemmät lisäykset.
Sisältö

Caton opetuksia on moraalisten opetusten kokoelma, jonka opetukset ovat käytännönläheisiä ja käsittelevät erityisesti henkilökohtaista elämää. Niissä koulupoikaa neuvotaan kuin tämä olisi jo aikuinen. Tärkeinä ominaisuuksina nousevat esille itsehillintä, kärsivällisyys ja vaatimattomuus. Myös opiskelun merkitystä korostetaan. Ohjeissa näkyvät monet antiikin filosofian moraaliopit, kuten kardinaalihyveet. Ohjeet ovat luonteeltaan hyvin maallisia, ja viittauksia uskontoon on vain vähän.
Opetukset on esitetty lyhyinä runomuotoisina sentensseinä, joihin kaikkiin sisältyy joku moraalinen ajatus nokkelasti ja mieleenpainuvasti ilmaistuna. Runomitoiltaan teos muistuttaa varhaisen keisarikauden runoilijoita, kuten Vergiliusta ja Maniliusta.
Teos jakaantuu seuraavasti:
Johdantokirje proosamuodossa (epistula, pars prohemialis)
57 lyhyttä lausetta proosamuodossa yksisäkeinä (brevis sententiae, pars prosaica, monosticha)
Neljä kirjaa opetuksia heksametrimuotoisina distikoneina eli parisäkeinä, toisin sanoen kukin opetus koostuu kahdesta heksametrisäkeestä (disticha ) (144 parisäettä eli 288 säettä):
Kirja I: 40 parisäettä
Kirja II: 31 parisäettä
Kirja III: 24 parisäettä
Kirja IV: 49 parisäettä
Alkuosan johdantokirje ja lyhyet lauselmat on tunnettu yhdessä myös nimellä Cato parvus eli ”Pieni Cato”, ja neljä parisäkeiden kirjaa nimellä Cato magnus eli ”Suuri Cato”. Toisen, kolmannen ja neljännen kirjan alussa on keskiajalla lisätyt johdantorunot. Suomennokseen on liitetty opetuslauseiden oheen Remigius Auxerrelaisen ja Erasmus Rotterdamilaisen tekemiä selityksiä.
Sisältö > Esimerkkejä

Eräitä esimerkkejä teoksen parisäkeistä ovat (suomennos Arto Kivimäki):
Quae nocitura tenes, quamvis sint cara, relinque: utilitas opibus praeponi tempore debet.
Cum tibi vel socium vel fidum quaeris amicum, non tibi fortuna est hominis sed vita petenda.
Cede loco laesus, Fortunae cede potenti: laedere qui potuit, poterit prodesse aliquando.
Kirjallisuutta > Suomennos

Caton opetuksia.  (Suomennos, selitykset ja jälkisanat Arto Kivimäki)  Helsinki:  Planeetta-antikvariaatit, 2020.  ISBN 978-952-94-3852-5
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Catonis Disticha. Teoksessa Poetae Latini minores. Volumen III. Recensuit et emendavit Aemilius Baehrens. Lipsiae, MDCCCLXXXI (Leipzie, 1881).
Dicta Catonis. Teoksessa Avianus, Hadrian, Florus, Nemesianus, Reposianus, Tiberianus, Phoenix, Rutilius Namatianus: Minor Latin Poets.  (Volume II: Florus. Hadrian. Nemesianus. Reposianus. Tiberianus. Dicta Catonis. Phoenix. Avianus. Rutilius Namatianus. Others. Translated by J. Wight Duff, Arnold M. Duff. Loeb Classical Library 434)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1934.
Disticha Catonis. Recensuit et apparatu critico instruxit Marcus Boas. Opus post Marci Boas mortem edendum curavit Henricus Johannes Botschuyver. Amstelodami, MCMLII (Amsterdam, 1952). Latinankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Caton opetuksia Wikimedia Commonsissa
Disticha Catonis. The Latin Library. (latinaksi)
Disticha Catonis. IntraText. (latinaksi)
Teoksen kannet painoksesta noin vuodelta 1760–1800. Tässä teos on laitettu aikakaudelle tyypillisesti virheellisesti ”Dionysius Caton” nimiin.
Chaetodipterus

| Chaetodipterus |
| --- | --- |
 Atlantinlevykala (Chaetodipterus faber)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Välskärikalat Acanthuriformes
Heimo::  Lepakkokalat Ephippidae
Suku::  Chaetodipterus  Lacepède, 1802
Katso myös
   Chaetodipterus Wikispeciesissä   Chaetodipterus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Chaetodipterus on lepakkokalojen heimoon (Ephippidae) kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kolme Atlantin ja Tyynenmeren lajia:
Chaetodipterus faber (Broussonet, 1782) – Atlantinlevykala
Chaetodipterus lippei Steindachner, 1895
Chaetodipterus zonatus (Girard, 1858)
Tilamusiikki

Tilamusiikki (saks. Raummusik) tarkoittaa sävellysteoksia ja musiikkiesityksiä, joissa tilaa hyödynnetään toisin kuin tavanomaisessa konserttitilanteessa. Tilamusiikin käsite esiintyi ensimmäisen kerran saksan kielessä vuonna 1928.
Ilmiönä tilamusiikki lienee yhtä vanha kuin säveltaide. Varhaisia esimerkkejä tilan hyödyntämisestä ovat antifonit ja kulkueet sekä renessanssin monikuoroisuus (mm. Giovanni Gabrieli). Tilankäytön merkitys väheni varhaisbarokin jälkeen, mutta 1800-luvun musiikissa tilaa alettiin hyödyntää dramaattisiin tarkoituksiin. Esiintyjiä sijoitettiin konsertti- tai oopperasalin ulkopuolelle muiden muassa Hector Berliozin ja Gustav Mahlerin sävellyksissä. Eräänlaisena 1800-luvun huipentumana voidaan pitää Richard Wagnerin Parsifalia, jossa esiintyjiä on sijoitettu eri tasoille.
Silti näissäkin teoksissa orkesteri soittaa yhtenäisenä ryhmänä yleisön edessä.
Yhdysvaltalainen Charles Ives oli ensimmäisiä, jotka hajottivat koko esittäjistön: teoksessa The Unanswered Question (1908) kolme soittajaryhmää on sijoitettu niin etteivät ne näe toisiaan, ja jouset soittavat lavasteiden tai lavan takana. Ivesin kokeiluja jatkoi Henry Brant.
Suomalaisen tila­musiikin pioneeri Henrik Otto Donner.
Euroopassa tilakokeiluja alettiin harrastaa erityisesti elektronisessa musiikissa. Karlheinz Stockhausenin nauhateos Nuorukaisten laulu (1955–1956) hyödyntää 5-kanavaista tilaäänentoistoa, ja orkesteriteoksessa Ryhmiä (1955–1957) on kolme orkesteria ja kolme kapellimestaria. Äärimmilleen Stockhausen vei tilankäytön Helikopterijousikvartetossaan vuonna 1995.
Muista elektronimusiikkiteoksista voidaan mainita Edgard Varèsen Elektroninen runoelma (Poème électronique) vuoden 1958 maailmannäyttelyn Philips-paviljonkiin.
Varhaisiin suomalaisiin tilamusiikkiteoksiin kuuluu Henrik Otto Donnerin Ideogramme II (1963), joka luotiin ”Suomi rakentaa” -näyttelyä varten Helsingin Taidehalliin. Soittajat oli sijoitettu viiteen saliin, joissa yleisö saattoi liikkua vapaasti musiikin aikana. Esimerkkejä löytyy myös Kalevi Ahon tuotannosta: Pergamon (1990) on sävelletty Helsingin yliopiston päärakennuksen suureen juhlasaliin neljälle orkesteriryhmälle, neljälle kertojalle ja sähköuruille, ja teoksen keskeisenä lähtökohtana oli salin muoto ja akustiikka; Ahon 12. sinfonia Luosto (2003) on sävelletty ulkoilmaesitystä varten Luostotunturin luonnonakustiikkaan.
William Markus

Näyttelijät William Markus ja Sonja Wigert vuonna 1951 elokuvan Neljä rakkautta rooleissa.
Karl William Markus (oik. Marcus, ent. Söderström; 12. tammikuuta 1917 Liverpool, Englanti – 10. lokakuuta 1989 Espoo) oli suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä.
Tausta

Karl William Söderström syntyi Liverpoolissa suomalaiselle merikapteeni ja komentajakapteeni Karl Ilmari Söderströmille ja englantilaiselle äidille Blance Isabel Copelle. Hänellä oli Suomen ja Britannian kaksoiskansalaisuus ja hän puhui sujuvasti kolmea kieltä: suomea, englantia ja ruotsia. Hänen viralliseksi sukunimekseen vakiintui kirjoitusmuoto Marcus 1940-luvun lopussa.
Filmografia > Elokuvaroolit

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1944 | Dynamiittityttö | apulaispoliisipäällikkö Esko Vuoristo |
| 1947 | Maaret – tunturien tyttö | insinööri Rolf Brenner |
| 1947 | Tuhottu nuoruus | Risto |
| 1948 | Hormoonit valloillaan | konttoripäällikkö Kivi |
| 1949 | Hornankoski | Aarne Yli-Koskela |
| 1951 | Vain laulajapoikia | tohtori Kaarlo Lehmus, ”Basilli-Kalle” |
| 1951 | Kenraalin morsian | luutnantti Olavi Naula |
| 1951 | Neljä rakkautta | insinööri Toivo Nurminen |
| 1952 | On lautalla pienoinen kahvila | metsänhoitaja Vuoristo / tukkilainen Eräs |
| 1952 | Suomalaistyttöjä Tukholmassa | Sven, viinuri |
Filmografia > Ohjaukset

Varsovan laulu (1953) (apulaisohjaaja)
Tyttö kuunsillalta (1953) (apulaisohjaaja)
Hilja – maitotyttö (1953) (apulaisohjaaja)
Sininen viikko (1954) (apulaisohjaaja)
Taikayö (1954)
Neiti talonmies (1955)
Rakkaus kahleissa (1955)
Miriam (1957)
Rakas varkaani (1957)
Autuas eversti (1958)
Verta käsissämme (1958)
Lumisten metsien tyttö (1960)
Aiheesta muualla

William Markus Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
William Markus Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Antti Paasio

Antti Olavi Paasio (s. 1948) on suomalainen taloustieteilijä. Hän on ollut Turun kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen professori ja yritystoiminnan keskuksen johtaja 1989–2015. Hänen tutkimuskohteitaan ovat laskentatoimi, yrittäjyys sekä pienten ja keskisuurten yritysten toiminta.
Paasion veli oli sosialidemokraattinen poliitikko Pertti Paasio.
Roman Hubník

Roman Hubník
Roman Hubník (s. 6. kesäkuuta 1984 Vsetín, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on edustanut kotimaassaan Sigma Olomoucia, Sparta Prahaa lainasopimuksella ja Viktoria Plzeňia, Venäjällä FK Moskovaa sekä Saksan Bundesliigassa Hertha Berliniä.
Hubnik on pelannut useissa Tšekin nuorisomaajoukkueissa. Tšekin A-maajoukkueessa hän on pelannut 29 ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia vuosina 2009–2016. EM-kilpailuissa 2012 hän pelasi täydet ajan ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Venäjää vastaan mutta jäi seuraavissa otteluissa vaihtopelaajaksi. EM-kilpailuissa 2016 hän pelasi täydet minuutit Tšekin kaikissa kolmessa ottelussa.
Çeşmen kirkko

Çeşmen kirkko Pietarissa.
Çeşmen kirkko (ven. Че́сме́нская це́рковь, Tšesmenskaja tserkov) on vuosina 1777–1780 rakennettu, Johannes Kastajalle pyhitetty kirkkorakennus Pietarissa Venäjällä.
Juri Feltenin suunnittelema kirkko on pystytetty Venäjän laivaston Turkista vuonna 1770 Egeanmeren Çeşmen lahdella saaman voiton kunniaksi. Neliapilan muotoinen puhdaslinjainen ja sopusointuinen rakennus edustaa venäläisessä kirkkoarkkitehtuurissa harvinaista uusgoottilaista tyyliä. Toisessa maailmansodassa vaurioitunut kirkko restauroitiin vuosina 1965–1977. Neuvostoaikana siinä toimi Çeşmen taistelulle omistettu merisotamuseon näyttely.
Kirkkoon liittyy sen vieressä sijaitseva, Juri Feltenin vuosina 1774–1780 rakentama Çeşmen palatsi, jota Katariina II käytti pysähtymispaikkana matkustaessaan Pietarin ja kesäasuntonsa Tsarskoje Selon välillä. Tornien reunustamaan kolmion muotoiseen palatsiin on myöhemmin liitetty kolme sivurakennusta, jotka häiritsevät sen arkkitehtonista vaikutelmaa. 1830-luvulta lähtien rakennuksissa toimi sotainvalideille tarkoitettu vanhainkoti.
Çeşmen kirkon osoite on Lensovetinkatu 12. Lähin metroasema on Moskovskaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Çeşmen kirkko Wikimedia Commonsissa