stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Europeana

Europeana on internetissä toimiva Euroopan digitaalisen kulttuurin ja taiteen keskus. Palvelun varsinainen sisältö on eri maiden kansallisissa digitaalisissa kirjastoissa. Prototyyppivaiheessa olevaa hanketta vetää ydinryhmä, joka toimii Alankomaiden kansalliskirjastossa (Koninklijke Bibliotheek) ja tukeutuu Euroopan kirjaston asiantuntemukseen. Hankkeen valvojana on Euroopan digitaalisten kirjastojen säätiö EDL Foundation ja se on osa laajempaa Euroopan tietoyhteiskunta i2010 -hanketta.
Europeana digitaalinen kirjasto ja multimediamuseo on Euroopan yhteisön suurhanke, joka palvelee yhteisön kansalaisia heidän omalla kielellään. Palvelu avautui marraskuussa 2008 ja syyskuussa 2009 kokoelma oli kasvanut kahdesta 4,6 miljoonaan digitoituun teokseen. Vuonna 2010 valmistuvaksi aiotunpäivitettävä Europeana 1.0:n tavoite on 10 miljoonaa teosta.
Suomi on Europeanassa mukana Kansallisen digitaalisen kirjaston kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Europeana Wikimedia Commonsissa
Europeana
Europe's Digital Library doubles in size but also shows EU's lack of common web copyright solution
Ossi Ahlapuro

| Ossi Ahlapuro |
| --- | --- |
 Ossi Ahlapuro vuonna 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ossi Antero Ahlapuro
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1939 Viipuri
Kuollut: 29. tammikuuta 2023 (83 vuotta) Helsinki
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1961–2018
Merkittävät roolit:  Frollo (Notre Damen kellonsoittaja) John Silver (Aarreplaneetta)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Ossi Antero Ahlapuro (18. heinäkuuta 1939 Viipuri – 29. tammikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän työskenteli Yleisradion Radioteatterissa 1967–2001 ja on tunnettu monista äänirooleistaan myös animaatioelokuvissa.
Elämä ja ura

Nuorena Ahlapuro asui Helsingissä, jossa hänen isänsä työskenteli rautateillä. Viulunrakennusta harrastava isä laittoi Ossi-pojan viulutunneille, joilla hän kulki kymmenisen vuotta kunnes lopetti aloittaessaan työelämän. Ahlapurolla ei ollut teatterialan opintoja, mutta hyvänä laulajana hän pääsi mukaan Punainen Mylly -revyyteatteriin vuosiksi 1960–1963. Ensimmäinen rooli oli unkarilaisessa laulunäytelmässä Kylän heittiö, jossa hän arvostelijan mukaan elehti lavalla ”kuin lautapäähärkä”.
Punaista Myllyä seurasi vuosi Teatteri Jurkassa ja pari vuotta Kotkan kaupunginteatterissa, kunnes Ahlapuro sai kiinnityksen Radioteatteriin 1967. Yleisradion palveluksessa hän jatkoi 34 vuotta vuoteen 2001 saakka. Uraan mahtui ilmeisesti yli tuhat äänitehtävää, joista Ahlapuro arvosti eniten Leopold Bloomin roolia Timo Humalojan vuonna 1982 James Joycen romaanin pohjalta ohjaamassa Odysseuksessa. Ossi Ahlapuro esitti Elmoa kuunnelmassa Elmo, urheilija.
Kesällä 2009 Ahlapuro näytteli Samppalinnan kesäteatterissa Elviksestä kertovassa musikaalikomediassa All Shook Up – Elvistellään. Syksyllä 2010 hän näytteli Zorbaksen roolin Varkauden Teatterissa, jossa hän kaksi vuotta aiemmin oli tehnyt Makar Tšudran roolin näytelmässä Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen.
Ahlapuro lauloi 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa duettoja Ritva Oksasen kanssa. Kesän 1970 suuri hitti Suomessa oli heidän levyttämänsä ”Maria Isabel”. Sen menestyksen myötä Ahlapuro sai levyttää esikoisalbuminsa Minne kukat kadonneet, joka oli Suomen ensimmäinen näyttelijän tekemä levyalbumi. 1970-luvulta lähtien Ahlapuro esiintyi Suomen lisäksi Kreikan Ródoksella erityisesti suomalaisten suosimassa yökerho Ellissä.
Ahlapuro esiintyi pakastimeen jäätyneenä miehenä 1960-luvun lopun televisiosarjassa Pidättekö ostereista. Toukokuussa 2009 Ahlapuro vieraili Salatut elämät -sarjassa, jossa hän näytteli Salla Mattilan isää Markku Mattilaa.
Ahlapuro kuoli syöpään 83-vuotiaana tammikuussa 2023.
Diskografia > Albumit

Minne kukat kadonneet (1970)
Kreikkalaisittain (1986)
Diskografia > Kokoelmat

20 suosikkia: Azzurro (1997)
Toiset on luotuja kulkemaan – Kootut levytykset 1968–1986 (2010)
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1970 | Päämaja | laulava sotilas junassa |
| 1996 | Syrjähyppyjä | Palle |
| 1997 | Siivoton juttu | isännöitsijä |
| 2001 | Epäilyksen varjo |  |
| 2001 | Valtapeliä elokuussa 1940 | Kyösti Kallio |
| 2004 | Väärät kengät | Heimo |
| 2018 | Varasto 2 | Ernesti, Kirstin setä |
| 2018 | Ihmisen osa | liikemies |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1995 | Suloinen myrkynkeittäjä | poliisi |
| 1995, 1999 | Kotikatu | Kerkko / asiakas huoltoasemalla |
| 1997 | Vuoroin vieraissa | Martti Kaivanto, Tonin isä |
| 1998 | Klubi | Risto Routavuori |
| 2000 | Raid | Ylikomisario Tuomela |
| 2001 | Seitsemän | Viirre |
| 2001 | Kivi ja Kilpi | Gunnar |
| 2001 | Joulukalenteri | joulupukki |
| 2002 | Niin paljon parempi mies | haudankaivaja / herrasmies |
| 2002 | Yhteinen huone |  |
| 2002 | Tummien vesien tulkit | Katajamaa |
| 2005 | Handu pumpulla | Pertsa |
| 2006 | Mogadishu Avenue | kuski |
| 2009 | Salatut elämät | Markku Mattila |
| 2018 | Kummeli esittää: Kontio & Parmas | miespotilas |
Aiheesta muualla

Haastattelu Kirjatyö-lehdessä (Internet Archive)
Ossi Ahlapuron esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ossi Ahlapuro Suomen Näyttelijäliiton tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva 2  Elonet  Yle
Lily Collins

| Lily Collins |
| --- | --- |
 Lily Collins WonderConissa vuonna 2013.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Lily Jane Collins
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1989 (ikä 35) Guildford, Surrey, Englanti
Ammatti:  näyttelijä, malli
Näyttelijä
Aktiivisena:  1991–
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Lily Jane Collins (s. 18. maaliskuuta 1989 Guildford, Surrey, Englanti) on brittiläis-yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Elämä pelissä (2009), Priest (2011), Kerro, kerro kuvastin (2012), Varjojen kaupungit: Luukaupunki (2013), Love, Rosie (2014) ja To the Bone (2017).
Collinsin vanhemmat ovat muusikko Phil Collins ja tämän toinen vaimo, yhdysvaltalainen Jill Tavelman. Lily Collinsilla on neljä sisaruspuolta isänsä muista avioliitoista: näyttelijä Joely Collins ja muusikko Simon Collins ensimmäisestä sekä pikkuveljet Nicholas ja Matthew kolmannesta liitosta.
Collins on kirjoittanut nuoruusvuosistaan vuonna 2017 julkaistun kirjan Unfiltered: No Shame, No Regrets, Just Me, jossa kertoi muun muassa sairastuneensa anoreksiaan. Collins avioitui elokuvaohjaaja Charlie McDowellin kanssa syksyllä 2021. Vuonna 2025 heille syntyi tytär, Tove Jane McDowell, joka on saanut nimensä Tove Janssonin mukaan.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Elämä pelissä | The Blind Side | Collins Tuohy |
| 2011 | Priest | Priest | Lucy Pace |
| 2011 | Siepattu | Abduction | Karen Murphy |
| 2012 | Kerro, kerro kuvastin | Mirror Mirror | Lumikki |
| 2012 | Stuck in Love | Stuck in Love | Samantha Borgens |
| 2013 | Rakkauden oppitunti | The English Teacher | Halle Anderson |
| 2013 | Varjojen kaupungit: Luukaupunki | The Mortal Instruments: City of Bones | Clary Fray |
| 2014 | Love, Rosie | Love, Rosie | Rosie Dunne |
| 2016 | Rules Don't Apply | Rules Don't Apply | Marla Mabrey |
| 2017 | To the Bone | To the Bone | Ellen |
| 2017 | Okja | Okja | Red |
| 2018 | Here Comes the Grump | Here Comes the Grump | Prinsessa Dawn (äänirooli) |
| 2019 | Extremely Wicked, Shockingly Evil, and Vile | Extremely Wicked, Shockingly Evil, and Vile | Elizabeth Kloepfer |
| 2019 | Tolkien | Tolkien | Edith Tolkien |
| Televisio> Vuosi | Televisio> Suomenkielinen nimi | Televisio> Alkuperäinen nimi | Televisio> Rooli | Televisio> Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | 90210 | 90210 | Phoebe Abrams | 2 jaksoa |
| 2016–2017 | The Last Tycoon | The Last Tycoon | Celia Brady | 9 jaksoa |
| 2018–2019 | Les Misérables – Kurjat | Les Misérables | Fantine | minisarja; 3 jaksoa |
| 2020– | Emily in Paris | Emily in Paris | Emily Cooper | 40 jaksoa |
Aiheesta muualla

Lily Collins Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Tempean Films

Tempean Films oli brittiläinen elokuva- ja televisiotuotantoyhtiö 1950- ja 1960-luvulla. Bob Bakerin ja Monty Bermanin perustama yhtiö tuotti pienen budjetin kaupallisia B-elokuvia pääosin Middlesexissä sijainneissa Southall-studioissa, ja monet elokuvat ohjasi John Gilling joka tuli myöhemmin tunnetuksi Hammer-yhtiölle ohjaamistaan kauhuelokuvista. 1950-luvun loppupuolella Tempean teki tuotantoja yhä enemmän televisiolle, tunnetuimpana niistä Suomessakin suuren suosion saanut ja näyttelijä Roger Mooren kansainväliseen kuuluisuuteen nostanut Pyhimys-televisiosarja.
1960-luvulla sama yhtiö tuotti elokuvia myös aputoiminimellä Mid Century Film Productions. Näihin lukeutuu Suomessa kin nähty Monte Criston salaisuus (The Treasure of Monte Cristo, ohj. Bob Baker).
Tempean Films -yhtiön elokuvia

1952: Murhaaja iskee yöllä (The Lost Hours, ohj. David MacDonald)
1952: Kuka oli syyllinen? (The Voice of Merrill tai Murder Will Out, ohj. John Gilling)
1953: Escape By Night (ohj. John Gilling)
1953: Vastaisku (Recoil, ohj. John Gilling)
1953: Kolme askelta hirsipuuhun (3 Steps to the Gallows, ohj. John Gilling)
1954: Impulse (ohj. Charles de la Tour ja Cy Endfield)
1958: Kaukopartio (Sea of Sand, ohj. Guy Green)
Valkoposkihanhi

| Valkoposkihanhi |
| --- | --- |
 Valkoposkihanhi tarkkailee ympäristöä nurmikentällä Suomessa.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Alaheimo::  Hanhet Anserinae
Suku::  Kirjohanhet Branta
Laji::  leucopsis
Kaksiosainen nimi
 Branta leucopsis  (Bechstein, 1803) 

Katso myös
   Valkoposkihanhi Wikispeciesissä   Valkoposkihanhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkoposkihanhi (Branta leucopsis) on pohjoisella pallonpuoliskolla elävä keskikokoinen hanhilaji. Se muuttaa Pohjoisen jäämeren pesimäalueiltaan talveksi Pohjanmeren alueelle. Valkoposkihanhi on kasvinsyöjä ja käyttää samaa pesimäpaikkaa vuosi toisensa jälkeen. Viime vuosikymmeninä laji on alkanut pesiä myös Itämeren alueella. Valkoposkihanhia on arvion mukaan noin 880 000 aikuista lintua ja kannan on arveltu jatkavan kasvuaan. Lajin uhanalaisuusluokitus on elinvoimainen.
Koko ja ulkonäkö

Valkoposkihanhi on hyvin typäkkä keskikokoinen hanhi. Sen pituus on 58–70 senttimetriä, siipiväli 120–142 cm ja paino 1 500–3 000 grammaa. Keskipaino on 1 687 grammaa. Kaula on suhteellisen lyhyt ja voimakas, pää pyöristynyt ja nokka pienikokoinen. Rinta, kaula ja pää ovat mustat, mutta mustan alueen keskellä kurkun, korvanpeitinhöyhenten ja otsan kohdalla on yhtenäinen valkoinen alue. Valkoinen alue voi joskus olla myös kellertävä. Ohjas ja nokka ovat mustat. Sukupuolet ovat samannäköiset, mutta koiras on hieman naarasta suurempi.
Linnun hopeanvalkoinen alapuoli on kupeiltaan harmaan poikkijuovainen. Musta- ja valkojuovainen yläpuoli on harmaa. Pään valkoista väriä on yllättävän vaikea nähdä linnun lentäessä kauempaa, jolloin valkoposkihanhen paras tuntomerkki erotuksena sepelhanhen B. b. bernicla -alalajiin on valkoisen vatsan ja mustan rinnan voimakas kontrasti. Vaaleanharmaata siiven yläpintaa voi myös joskus käyttää tuntomerkkinä. Valkoposkihanhen siipiväli on 120–142 cm, ja siivet ovat vähän pidemmät kuin sepelhanhella. Valkoposkihanhen siiveniskut ovat hieman hitaammat kuin sepelhanhella, mutta yhtä nopeat kuin tundrahanhella.
Kanadanhanhesta valkoposkihanhi eroaa muun muassa pienemmän kokonsa ja värityksen puolesta; kanadanhanhella ei ole mustaa rintaa ja valkoista otsaa. Valkoposkihanhen voi sekoittaa kauempaa myös pikkukanadanhanheen, jonka kanssa se on samaa kokoluokkaa ja omaa samoja piirteitä, kuten lyhyen nokan ja typäkän olemuksen. Läntiseen Eurooppaan harhautuneet pikkukanadanhanhet on lähes aina havaittu Grönlannista saapuneiden valkoposkihanhien seurassa.
Nuori lintu on hyvin samannäköinen kuin vanha, ja eroaa lähinnä kupeiden epäselvemmän poikkijuovituksen, mutta myös rinnan ja kaulan heikomman mustan värin perusteella. Nuoren linnun vaaleat höyhenet yläpuolella ovat vähemmän puhtaanvalkoiset kuin vanhalla, ja tummanharmaat sekä mustat kuviot ovat epäselvemmät. Myöskään pään valkea väritys ei ole niin kellansävyinen kuin vanhalla linnulla. Naaman tummatäpläisyys vaihtelee, eikä ole siksi luotettava ikätuntomerkki.
Äänet

Valkoposkihanhi on äänekäs lintu ja sen nenäsointinen, kimeä, yksitavuinen ”ka”-ääni kuuluu usein erikorkuisina ääntelevästä parvesta. Ääni voi muistuttaa pienen koiran haukahduksia. Valkoposkihanhen ääni on yleensä korkeampi kuin lumihanhen. Myös siivet muodostavat ääntä linnun lentäessä.
Levinneisyys

Valkoposkihanhet pesivät Pohjoisen jäämeren ympäristössä, ja niiden tärkeimmät pesimäalueet sijaitsevat rannikkotundralla Vienanmereltä itään Venäjällä, kuten Novaja Zemljan saarella, mutta myös Huippuvuorilla Norjassa ja Grönlannissa. Ne talvehtivat Pohjanmeren rannikoilla Alankomaissa, Belgiassa, Saksassa ja Tanskassa, mutta myös Norjan eteläosassa, Irlannissa ja Skotlannissa. Valkoposkihanhien määräksi maailmassa arvioitiin vuonna 2015 noin 880 000 aikuista lintua ja kannan on arveltu jatkavan kasvuaan.
Venäjällä pesivät valkoposkihanhet muuttavat huhtikuun lopulla pohjoiseen Viron kautta, josta ne jatkavat Suomenlahtea ja Itä- ja Kaakkois-Suomea pitkin Jäämerelle runsaslukuisena muutaman päämuuttopäivän ajan toukokuun loppupuolella. Syysmuutto tapahtuu pidemmällä aikavälillä syys-lokakuussa, eikä ole yhtä näyttävää kuin kevätmuutto. Valkoposkihanhi esiintyy pesimäalueillaan touko-kesäkuusta elo-syyskuuhun. Laji muuttaa syyskuussa jokavuotisten levähdysaluiden kautta etelään ja saapuu talvehtimisalueelle syyskuun lopussa. Takaisin pesimäalueille valkoposkihanhi muuttaa huhti-toukokuussa, mutta voi jäädä 20–30 päiväksi levähtämään matkan varrelle ennen jatkamista pohjoiseen.
Valkoposkihanhi pesii edellä mainittujen tundra-alueiden lisäksi myös Islannissa, Ruotsissa, Suomessa, Virossa, Belgiassa, Saksassa, Alankomaissa sekä manner-Tanskassa ja -Norjassa. Itämerellä ensimmäinen pesintä löydettiin 1970-luvun alussa Ruotsin Gotlannista, joka on lajin muuttoaikainen levähdysalue. Eri lähteiden mukaan kyse oli joko villeistä hanhista tai sitten nykytietämyksen mukaan kesyistä hanhista, jotka oli vapautettu paikallisesta hanhitarhasta. Sen jälkeen laji alkoi runsastua Itämerellä aluksi hitaasti, mutta 1980-luvulta lähtien nopeammin.
Suomessa ensimmäinen pesintä löydettiin Inkoon saaristosta vuonna 1981, ja kantaa on sen jälkeen lisätty istutuksilla eläintarhoista, kuten Korkeasaaresta 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa. Korkeasaaressa pidettyjen tarhattujen lintujen joukkoon asettui vuonna 1987 luonnonvarainen pari, jonka poikaset vapautettiin yhdessä Korkeasaarten omien poikasten kanssa syksyisin vuosina 1987–90. Niiden toivottiin asettuvan luonnonvaraisten, muuttomatkoillaan ohi kulkevien parvien joukkoon. Niin ei kuitenkaan tapahtunut. Vapautettuja lintuja oli 52 yksilöä, jotka oli rengastettu. Ne asettuivat seuraavina kesinä Kruunuvuorenselän luodoille, Suomenlinnaan ja Korkeasaareen. 1990-luvulla kanta oli voimakkaassa kasvussa. Näin oli syntynyt pääkaupunkiseudun valkoposkihanhikanta. Suomen pesimäkanta kasvoi voimakkaasti 2000-luvulla, ja vuonna 2010 pesimäkannan kooksi arvioitiin 3 800 paria. 1990-luvun lopulta lähtien valkoposkihanhia on pesinyt Suomessa Itämeren rannikoiden lisäksi myös yksittäisillä sisämaan järvillä. Vuosina 2013–2018 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin 6 000 – 8 000 paria. Vuonna 2024 Suomen pesimäkannan laskettiin koostuvan noin 27 000 yksilöstä.
Pohjois-Amerikassa laji on harvinainen harhailija ja useat havainnot viittaavat tarhakarkulaisiin. Havainnot painottuvat itärannikolle. Grönlannin linnut voivat ajoittain eksyä ja saavuttaa koilisen Pohjois-Amerikan.
Elinympäristö

Valkoposkihanhi pesii arktisen alueen puoliaavikkoisilla tundra-alueilla Grönlannissa, kivikoissa, kallioilla, jyrkänteillä, kivikkoisilla mäillä ja Huippuvuorten saarilla lähellä kosteikkoja kuten järviä, jokia ja soita sekä vuonojen yläosissa, rannoilla, kosteilla niityillä ja liejumailla. Toisinaan pesimäalueilla voi olla vielä lunta valkoposkihanhen saapuessa sinne, jolloin se siirtyy ruokailemaan merilintujen ulosteiden ravitsemien reheväkasvuisten vuorenrinteiden eteläseinämille ennen siirtymistä alas pesimäpaikoille. Laji palaa myös sulkasadon jälkeen rinteille ruokailemaan ennen syysmuuttoa. Poikasten kuoriuduttua valkoposkihanhiperheet voivat lähteä kivikkoisilta alueilta kasvipeitteisimmille tundrajärvien ja jokien ympäröimille alueille.
Pesimäkauden ulkopuolella laji viihtyy vuoroveden vaikuttamilla liejumailla, marskimailla ja rantaniityillä etenkin karuilla laitumilla ja viljelymailla. Viljelymaat ovat muodostuneet lajin talvehtimisaluiden tärkeimmiksi ruokailupaikoiksi.
Laji on hyvin seurallinen pesimäkauden ulkopuolella ja ruokailee tiheinä parvina talvehtimisaluiden rantaniityillä. Talvehtimisalueilla laji lepäilee vedessä tai hiekkasärkillä lähellä laidun- ja marskimaita, joilla se käy ruokailemassa.
Lisääntyminen

Valkoposkihanhi pesii pienissä, mutta usein tiivissä koloniassa jossa on 5–50 paria, mutta joskus yksinäänkin tai jopa 150 parin kolonioissa. Se käyttää samaa pesimäpaikkaa vuosi toisensa jälkeen ja saatta joskus pesiä myös merilintujen seassa. Pesä on matala painauma maassa, johon on laitettu kasvillisuutta kivisen maaston päälle. Pesä voi sijaita kallion jyrkänteillä ja kielekkeillä, matalan mäen huipulla tai matalilla kasvillisuuden peittämillä kummuilla ja lumelta vapailla alueilla jokiuomien saarissa. Se voi tehdä pesänsä myös heinikkoon saarelle tai luodolle. Pesimäpaikalle kertyy pesimämateriaalia, koska laji pesii samassa paikassa vuosi toisensa perään.
Valkoposkihanhi pesii touko-heinäkuussa ja munii 4–6 valkoista munaa. Naaras hautoo munia noin 25 vuorokautta. Lentokyvyn poikaset saavuttavat seitsemän viikon ikäisinä.
Valkoposkihanhi voi poikkeustapauksessa lisääntyä kanadanhanhen kanssa. Tuloksena syntyvä risteymä on ulkonäöltään suurin piirtein kantalajiensa välimuoto, mutta väritykseltään niitä ruskeasävyisempi.
Käyttäytyminen

Valkoposkihanhi muuttaa korkealla säännöllisinä auroina tai suorina jonoina. Joskus muutto voi tapahtua myös rykelminä, joiden takaosat venyvät auroiksi ja jonoiksi. Talvisin valkoposkihanhet kerääntyvät suurparviksi pelloille ja rantaniityille.
Poikasten kuoriuduttua aikuiset linnut menettävät lentokykynsä 3–4 viikoksi heinä-elokuussa. Poikasten ollessa pienikokoisia saattaa valkoposkihanhiemo käyttäytyä aggressiivisesti, jos ihminen tulee liian lähelle. Tavallisesti hanhet pitävät turvaväliä ihmiseen ja lähtevät karkuun, jos ihminen tulee liian lähelle.
Valkoposkihanhet pesivät myös Grönlannin sisämaan korkeilla jyrkänteillä, jossa pesät ovat turvassa naaleilta. Poikasten kuoriuduttua vanhemmat lentävät alas jyrkänteen juurelle ja kutsuvat poikasiaan. Poikaset tulevat äänen perässä jyrkänteeltä alas holtittomasti liukuen ja pyörien, mutta kuin ihmeen kaupalla selviävät hengissä alas.
Vanhin Euroopasta löydetty valkoposkihanhi oli 28 vuoden ja 2 kuukauden ikäinen, kun se löydettiin kuolleena Britanniasta.
Ravinto

Valkoposkihanhi on kasvinsyöjä. Sen ruokavalio koostuu lehdistä, ruohoista, saroista, vesikasveista, sammalista ja etenkin talvella erilaisista ruohokasveista kuten valkoapilasta, ja pensaista, varsinkin tundrapajusta. Se voi myös syödä viljaa ja vihanneksia talvella.
Ravintonaan valkoposkihanhi käyttää myös ruohojen versoja, levää ja viljanoraita. Muuttoaikoina se käyttää ravintonaan pelloilla erityisesti apilaa. Valkoposkihanhet ulostavat runsaasti ja sen suosimilla nurmilla on siten paljon ulostepötkylöitä. Uloste hajoaa kuitenkin nopeasti ja koostuu pääosin hajonneesta ruohosta. Valkoposkihanhen uloste ei aiheuta terveyshaittaa ihmiselle nurmikoiden normaalissa virkistyskäytössä.
Eräällä valkoposkihanhien talvehtimisalueella Isossa-Britanniassa tehtiin tutkimus, jossa selvitettiin, että valkoposkihanhi ruokailee mieluusti niityillä, joissa kasvaa reilusti englanninraiheinää ja valkoapilaa. Laji suosi 4–10 hehtaarin ja vältti alle 2–3 hehtaarin laajuisia ruokailualueita. Optimaaliset ruokailualueet sijaitsivat alle viiden kilometrin päässä yöpymispaikasta, ja pisimmillään lintu lensi ruoan perässä seitsemän kilometrin päähän. Hanhet ruokailivat mieluiten sellaisilla alueilla, jossa kasvillisuus oli alle 10 senttimetriä korkeaa, optimaalisen korkeuden ollessa kaksi senttimetriä. Alueet oli leikattu säiliörehun käyttöön ja sitten laidunnettu. Laji myös suosi huomattavasti enemmän typellä lannoitettuja alueita kuin lannoittamattomia.
Suojelu ja lainsäädäntö

Valkoposkihanhi on suojeltu koko sen esiintymisalueella, mutta ennen ihminen metsästi lajia ja keräsi sen munia ja untuvia. Valkoposkihanhi voi myös häiriintyä muiden lintulajien metsästyksestä, vaikka sitä itseä ei metsästettäisikään. Laji kärsii mahdollisesti myös maanviljelijöiden vainosta, koska laji käyttää talvehtimisalueillaan samoja laitumia kuin karja. Huippuvuorilla pesivää kantaa verottavat naalit, jotka käyvät rosvoamassa pesiä. Valkoposkihanhi kärsi 1900-luvun alkupuoliskolla metsästyksen lisäksi talvehtimisympäristöjen heikkenemisestä, mutta 1900-luvun jälkipuoliskolla kanta alkoi suojelutoimien johdosta kasvaa. Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan lajia potentiaalisesti uhkaavia tekijöitä ovat myös ilmastonmuutos, ankarat sääolot ja muuttuvat pesimäympäristöt. IUCN on luokitellut valkoposkihanhen elinvoimaiseksi lajiksi vuodesta 1988 lähtien.
Valkoposkihanhi kuuluu Euroopan unionin lintudirektiivin I liitteeseen eikä lajia ole mainittu lintudirektiivin II liitteessä. Tämän vuoksi valkoposkihanhi suojeluun on kiinnitettävä erityistä huomiota kaikissa EU:n jäsenmaissa ja sen metsästykseen vaaditaan maakohtainen poikkeama. Valkoposkihanhi on rauhoitettu Suomessa luonnonsuojelulailla, ja sen ohjeellinen korvausarvo on 336 euroa. Valkoposkihanhea on ajettu vapaasti metsästettäväksi riistalinnuksi muun muassa Suomen Metsästäjäliiton aloitteesta jo vuosikausia.  Virossa valkoposkihanhia on metsästetty vuodesta 2004 pelloilta syksyisin ja Ruotsissa valkoposkihanhia metsästetään viljelmien suojelemiseksi. Suomessa ELY-keskus voi myöntää poikkeusluvan.
BirdLife Suomen mukaan valkoposkihanhien määrän vähentämiseen Suomessa ei ole tarvetta, koska niiden aiheuttamia haittoja pystytään vähentämään ohjaamalla parvet pois ongelmakohteilta. Myöskään hanhien hätyyttäminen nurmikenttäalueilta ei ole järkevää, koska alueen tarjoama ruoka on hanhille elintärkeää ravintoa ja hätistetyt hanhet vain siirtyvät nurmialueelta toiselle. Erityisesti Itä-Suomessa ne kuitenkin aiheuttavat tuhoa pelloilla, ja hanhipeltohankkeessa on tutkittu niiden karkottamista viljelyksiltä.
The Barnacle Goose Management Scheme -järjestö (BGMS) Skotlannissa suosittelee lannoitteita käyttävien viljelysmaiden rajanaapureita perustamaan suojelualueita valkoposkihanhen talvehtimisparville silloin kun hanhet ovat paikalla, esimerkiksi syksyllä ja talvella, ja silloin kun laitumilta on karja poissa. Järjestö myös maksaa korvauksia viljelijöille, jotka hallinnoivat laidunmaita suojelualueiden ulkopuolella vähentääkseen valkoposkihanhien aiheuttamaa häiriötä ja ajavat parvia pois.