Sorbonne
Henri-Paul Nénot'n uusi Sorbonne

Charles Garnier'n toimesta vuonna 1880 julistettiin uusi arkkitehtikilpailu, jonka voitti hänen oppilaansa Henri-Paul Nénot. Se perustui Léon Vaudoyer'n ehdotukseen, ettei enää ollut rakennettava vain kollegi vaan todellinen luonnontieteiden ja kirjallisuuden palatsi. Nénot hylkäsi uus­goottilaisen tyylin, jonka mukaan Isossa-Britanniassa oli rakennetettu Cambridgen yliopiston uudet colleget ja Belgiassa Gandin yliopisto, ja sen sijaan rakennuksesta tuli tyylipuhdas haussmannilaisen klassismin edustaja. Nénot'n mukaan "yliopisto ei voi hylätä latinalaisen arkkitehtuurin perinteitä, ja se tarvitsee rakennuksiinsa oikeat mittasuhteet ja säännöllisyyttä."
Useista vastalauseista huolimatta vanha Sorbonne purettiin kappelia lukuun ottamatta kymmenen vuoden kuluessa, 1884-1894, kun taas uuden rakennuksen peruskivi muurattiin vuonna 1885. Presidentti Sadi Carnot vihki rakennuksen ensimmäisen, pohjoisen osan vuonna 1889 vallan­kumouksen sata­vuotis­juhlien yhteydessä. Kokonaisuudessaan rakennus valmistui vasta vuonna 1901.
Paul Nénot'n hanke oli samalla kertaa sekä yksin­kertainen että suuri­suuntainen. Käytettävissä olevaa aluetta oli laajennettu käsittämään Rue Saint Jacquesin, Rue Cujas'n, Rue des Écoles'in ja Rue de la Sorbonnen välinen alue kokonaisuudessaan. Korkeus­erot olivat melko suuret, sillä paikka sijaitsi Montagne Sainte-Genevièven rinteessä, jossa sen etelä­reuna oli selvästi pohjois­reunaa korkeammalla. Historialliseksi muisto­merkiksi muodostunut kappeli, joka vei huomattavan alueen tontin keskellä, oli säilytettävä, mikä sekin osaltaan vaikeutti suunnittelu­työtä. Nénot'n suunnittelema rakennus­ryhmä jakautui kolmeen osaan, joita erottivat toisistaan Robert de Sorbonin ja Jean de Gersonin pylväs­käytävät:
Pohjoiseen, Rue des Écolesin varrelle suunniteltiin suuri akateeminen palatsi, johon oli määrä sijoittaa yliopiston rehtorin ja kanslerin virkahuoneet sekä paikalla toimivien tiedekuntien kansliat.
Etelään suunniteltiin joukko melko matalia siipi­rakennuksia useiden muunneltavissa olevien sisäpihojen ympärille. Niihin sijoitettiin luonnon­tieteellisen tiedekunnan laboratoriot. Jokainen osasto sai oman alansa tarpeisiin sovitetut tilat.
Näiden väliin suunniteltiin rakennuksen keskeinen osa, jossa oli suuria saleja, osa niistä amfi­teatterimaisia luento­saleja, ja keskus­kirjasto. Tähän osaan voitiin sijoittaa monien alojen mutta varsinkin humanistisen tiedekunnan opetus.
Rakennukseen oli tarkoitus sijoittaa myös teologinen tiede­kunta, joka kuitenkin lakkautettiin vuonna 1885. Sille tarkoitetut tilat sai käyttöönsä École nationale des chartes josta näin tuli École pratique es hautes étudesin ohella toinen Sorbonneen sijoittunut erikoisalan koulu.
Vuonna 1896 annetulla lailla muodostettiin uusi Pariisin yliopisto, johon tulivat kuulumaan siihen saakka erillisinä toimineet oikeus­tieteellinen, humanistinen, lääke­tieteellinen ja luonnon­tieteellinen tiedekunta. Sorbonne, jossa Pariisin akatemian rehtorin virasto jo sijaitsi, tuli nyt tämän yliopiston tyyssijaksi. Akatemian rehtori sai samalla entistä laajemman tehtävä­kentän, ja hän sekä Pariisin yli­opiston neuvoston presidentti tarvitsivat entistä enemmän tilaa ja henkilökuntaa. Samaan aikaan myös opiskelijoiden lukumäärän nopea kasvu teki tarpeelliseksi rakentaa Sorbonnen ympärille lisärakennuksia. Oman rakennuksensa saivat näin ensimmäisinä maan­tieteen laitos sekä taidehistorian ja arkeologian laitos. Ne olivat vielä vaatimattomia, mutta toisen maailman­sodan jälkeen yliopiston käyttöön rakennettiin Sorbonneakin suurempia rakennus­ryhmiä kuten Jussieun ja Nanterren kampukset.