Tieteisfantasia
Historia

Varhainen tieteisfantasian edelläkävijä oli englantilainen Edwin Lester Arnold (1857–1935), joka ensimmäisenä kirjoitti planeettaromansseja. Tieteisfantasian vakiinnuttivat Edgar Rice Burroughs (1875–1950) ja A. Merritt (1884–1943). Burroughsin tieteiskirjat olivat toimintapainotteisia planeettaseikkailuja, kun taas Merrittin tarinoissa siirryttiin tieteen, taikuuden tai hallusinaatioiden voimalla maailmasta toiseen. Kummankin teksteissä korostuivat voimakas eksotiikka ja eskapismi. Burroughsin viitoittamalla tiellä jatkoivat sittemmin lukuisat kirjailijat, tunnetuimpina Leigh Brackett, Lin Carter ja Andrew J. Offutt.
Vuodesta 1932 alkaen Clark Ashton Smith kirjoitti kaukaiseen tulevaisuuteen sijoittuvia tieteisfantasianovelleja. Niissä ihmiskunta elää eräänlaista ”toista nuoruutta” ja tieteen aikoinaan syrjäyttämät taikuus ja yliluonnolliset olennot ovat tehneet paluun. Aihetta oli jo aiemmin hyödyntänyt englantilainen William Hope Hodgson romaanissaan The Night Land (1912). Myöhemmin samalla tiellä jatkoivat Jack Vancen Iltaruskon maa (1950) sekä Michael Shea (1946–2014). Kaukaiseen tulevaisuuteen sijoittuvan tieteisfantasian toistuva teema on äärimmäinen dekadenssi.
Tieteisfantasia saavutti laajempaa suosiota ensi kerran 1930- ja 1940-luvuilla. Genren tekstejä julkaistiin paljon Unknown-lehdessä (1939–1943), jonka kirjoittajat sekoittivat vapaasti eri tyylilajeja ja aiheita. 1900-luvun puolivälin kielenkäytössä fantasiaa ja tieteiskirjallisuutta ei yleensä erotettu toisistaan. Lajityyppien erot olivat nykyistä hämärämmät, ja fantasiaa pidettiin lähinnä science fictionin alalajina. Yleisessä käytössä tieteisfantasian käsite oli lähinnä vuosina 1950–1966, jolloin Britanniassa ilmestyi Science Fantasy -niminen lehti. Stablefordin mukaan tieteisfantasia oli ”kevyt kosmeettinen naamio”, jonka avulla miekka ja magia -kirjallisuudesta saatiin taloudellisesti kannattavaa ennen modernin fantasiakirjallisuuden läpimurtoa. Lajityyppien rajat vakiintuivat 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin fantasiaa alettiin markkinoida omana kirjallisuudenlajinaan.
Nykyään verrattain harvat kirjailijat kirjoittavat sekä fantasiaa että tieteiskirjallisuutta. Jotkut kirjoittajat ovat silti jatkaneet tieteisfantasian kirjoittamista esteettisenä valintana. Unknown-lehden aikanaan suosituksi tekemät, eri lähteistä ja tyylilajeista ammentavat tekstit tekivät fantasiamarkkinoiden vakiintumisen seurauksena paluun. Gene Wolfen neliosaista Uuden auringon kirjaa (1980–83) on sanottu tieteisfantasian merkkiteokseksi ja uudelleenelvyttäjäksi. Alan suosituimpia kirjailijoita ovat Tom Arden, Jonathan Carroll, Jasper Fforde sekä Terry Pratchett.
1980-luvulta alkaen on fantasiassa yleistynyt humanistisista tieteistä ammentava suuntaus, joka pyrkii kuvaamaan kuvitteellisen maailman kulttuurit mahdollisimman uskottavasti. Vesa Sisätön (2003) mukaan tuoreempi suuntaus on ollut fantasiakirjallisuuden ja tieteiskirjallisuuden lähentyminen. Perinteisessä fantasiakirjallisuudessa on tullut suosituksi järkeistää taikuus johdonmukaiseksi, tiedettä muistuttavaksi järjestelmäksi, joka perustuu kuvitteellisten luonnonilmiöiden hyödyntämiseen. Uuskumma taas on haastanut fantasian ja realismin suhteet kirjallisuudessa.