stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metal Gear Solid 3: Snake Eater
Musiikki

Snake Eaterin musiikin on säveltänyt Norihiko Hibino yhdessä Harry Gregson-Williamsin kanssa, joka teki materiaalia niin välinäytöksiin kuin peliosioihinkin. Hibino teki pelin tunnuslaulun, ”Snake Eaterin”, joka on James Bond -tyylinen kappale ja jonka on esittänyt Cynthia Harrell. Säveltäjä ja sanoittaja Rika Muranaka teki peliin kappaleen ”Don’t Be Afraid”, joka soi pelin lopetuksen aikana. Kappaleen esittää Elisa Fiorillo.
Perinnettä rikkoen yksi pelin lopetuskappaleista, ”Way To Fall”, ei ole alun perin peliä varten tehty, vaan sen esittää englantilainen yhtye Starsailor. Hideo Kojima paljasti myöhemmin blogissaan halunneensa käyttää David Bowien kappaleita ”Space Oddity” ja ”Ashes to Ashes” lopetusmusiikkeina johtuen pelin teemasta, mutta kehityksen aikana kyseisen teeman merkitys väheni. Yksi Kojiman kollegoista pyysi häntä sen jälkeen kuuntelemaan Stellastarr* -yhtyeen musiikkia, jonka Kojima kuuli Starsailorina. Hän piti yhtyeen ”Way To Fall” -kappaleesta ja valitsi sen lopetusteemaksi.
Vastaanotto

| Vastaanotto> Yhteispisteet.Kerääjä | Vastaanotto> Yhteispisteet.Pisteet |
| --- | --- |
GameRankings: 91/100 (perustuu 92 arvosteluun) 
Metacritic: 91/100 (perustuu 68 arvosteluun)
Arvostelupisteet
Julkaisu: Pisteet
Edge: 8/10
Electronic Gaming Monthly: 9,5/10
Game Informer: 9,5/10
GameSpot: 8,7/10
GameSpy: 4,5/5
IGN: 9,6/10, Editor’s Choice (arvostelijan valinta)
PSM: 5/5
Peliplaneetta.net: 97 %
KonsoliFIN: 9½
Sarjan muiden pelien tavoin Snake Eater oli menestys ja myi 3,6 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti. Luku on Kuitenkin huomattavasti pienempi kuin Metal Gear Solid 2: Sons of Libertyllä, joka on myynyt yli seitsemän miljoonaa kappaletta. Arvostelijat olivat tyytyväisiä uuteen päähahmoon, sarjan päähahmoa Solid Snakea muistuttavaan Naked Snakeen, koska Sons of Libertyn päähahmo Raiden oli ollut useimmille pettymys. Jotkut fanit ja kriitikot olivat helpottuneita Snake Eaterin enemmän Metal Gear Solidia muistuttavasta juonesta, jossa oli vähemmän ”ajattelevaa höpötystä” kuin Sons of Libertyn juonessa, jonka pitkät dialogit ja lukuisat juonenkäänteet häiritsivät monien mielestä pelikokemusta.
Vastaanotto > Arvostelut

Metal Gear Solid 3: Snake Eater otettiin hyvin vastaan, ja se sai useilta tunnetuilta arvostelijoilta korkeat pisteet. Pelisivusto IGN antoi pelille pistemäärän 9.6/10, ja brittiläinen julkaisu Edge arvosteli pelin 8/10 arvoiseksi. GameSpot kommentoi peliä elokuvamaiseksi ja hienoksi saavutukseksi, antaen sille pistemäärän 8.7/10. GameSpy kehui peliä ehkä ”parhaaksi Metal Gear Solid -peliksi tähän päivään mennessä”, ja Eurogamer kuvaili peliä arvostelussaan "ylivoimaisesti MGS2: Sons of Libertyä paremmaksi".
Arvostelijoilla oli toisistaan poikkeavia mielipiteitä pelin naamioitumissysteemistä. Edge kommentoi "maastoutuneena ruohossa makaamisen vihollisen vieressä olevan hieno ote hiiviskelyyn", kun taas GameSpy kritisoi maastoutumisen olevan ”vain numero näytöllä, joka ei ole kovin kiinnostavaa”. Toisten uudistuksien rinnalla naamioituminen oli GameSpotin mielestä ”kaikkein tärkein ja paras”. Peliä kritisoitiin myös sen hitaasta ruudunpäivityksestä, joka oli vain 30 fps, kun taas Metal Gear Solid 2:ssa vastaava luku oli 60 fps.
Edge kutsui Metal Gear Solid 3:n välinäytöksiä "visuaalisesti mielenkiintoisiksi ja muistiin jääviksi". Se kuitenkin kommentoi pelin käsikirjoituksen olevan kauheaa ja arvosteli David Hayterin ääninäyttelyä Snakena. GameSpot kritisoi pelin huumorin olevan osittain huonoa ja typerää.
Vastaanotto > Palkinnot

Pelin tunnuskappale voitti parhaan alkuperäisen kappaleen palkinnon pop-osiossa Game Audio Network Guildilta Game Developers Conferencessä elokuussa 2005. Peli itsessään palkittiin parhaana PS2-pelinä saman vuoden pelitapahtumassa Saksassa. Academy of Interactive Arts and Sciences asetti Snaken ääninäyttelijän David Hayterin ehdokkaaksi "ylivoimaisesta suorituksesta hahmon ääninäyttelijänä" jaettavaan palkintoon.
Ääninäyttelijät

| Hahmo | Ääninäyttelijä (japani) | Ääninäyttelijä (englanti) |
| --- | --- | --- |
| Naked Snake | Akio Ōtsuka | David Hayter |
| EVA | Miza Watanabe | Jodi Benson ("Suzetta Miñet") |
| Majuri Zero | Banjō Ginga | Jim Piddock |
| Para-Medic | Houko Kuwashima | Heather Halley |
| Sigint | Keiji Fujiwara | James C. Mathis III |
| Ocelot | Takumi Yamazaki | Josh Keaton |
| The Boss | Kikuko Inoue | Lori Alan |
| Eversti Jevgeni Borisovitš Volgin | Keiji Utsumi | Neil Ross |
| The Sorrow | Yukitoshi Hori | David A. Thomas Jr. |
| The Pain | Misao Egawa | Gregg Berger |
| The Fear | Kazumi Tanaka | Michael Bell |
| The End | Osamu Taka | J. Grant Albrecht |
| The Fury | Takeshi Endo | Richard Doyle |
| Nikolai Stephanovitš Sokolov | Naoki Tatsuta | Brian Cummings |
| Aleksandr Leonovitš Granin | Takeshi Aono | Jim Ward |
| Majuri Ivan Raidenovitš Raikov | Kenyuu Horiuchi | Charlie Schlatter |
| Presidentti Lyndon B. Johnson | Takaya Hashi | Richard McGonagle |
| Puhemies Nikita Hruštšov | Kozo Shioya | David A. Thomas Jr. |
Aiheesta muualla

Pelin virallinen kotisivusto (englanniksi)
Metal Gear Solid 3: Snake Eater MobyGamesissa (englanniksi)
Snake käyttämässä kasvomaalausta ja maastopukua. Prosenttimittari sijaitsee oikeassa yläkulmassa.
Subsistencen eurooppalainen kansikuva.
Kuva Subsistencen verkkopelistä.
Sapeliantilooppi

| Sapeliantilooppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Isoantiloopit Hippotraginae
Suku::  Keihäsantiloopit Oryx
Laji::  dammah
Kaksiosainen nimi
 Oryx dammah  (Cretzschmar, 1827) 
Katso myös
   Sapeliantilooppi Wikispeciesissä   Sapeliantilooppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sapeliantilooppi eli sapelibeisa  (Oryx dammah)  on Afrikan pohjoisosista kotoisin oleva suurikokoinen keihäsantilooppien suvun sorkkaeläinlaji. Laji eli aiemmin Saharan reuna-alueiden puoliaavikoilla sateiden ja ravinnon perässä vaeltaen, mutta se hävisi luonnosta vuonna 1989. Se oli 2000-luvulla milun ohella toinen kahdesta nisäkäslajista, jotka on IUCN:n uhanalaisuusluokituksessa arvioitu luonnosta hävinneiksi. Laji kuitenkin palautusistutettiin Tšadiin 2016. Istutettuja tarhaeläimiä elää lisäksi Tunisian ja Senegalin aidatuilla suojelualueilla. Laji pärjää hyvin tarhaolosuhteissa, ja muinaiset egyptiläiset pitivät sitä kotieläimenä.
Koko ja ulkonäkö

Sapeliantilooppi on ulkonäöltään hevosmainen ja jykevä. Keihäsantiloopiksi se on keskikokoinen. Laji on pienempi kuin beisa (Oryx beisa), mutta suurempi kuin arabiankeihäsantilooppi (Oryx leucoryx). Sapeliantiloopin ruumiinpituus on 160–175 senttimetriä, säkäkorkeus 110–125 senttimetriä ja paino 180–200 kilogrammaa. Hännän pituus on noin 60 senttimetriä. Naaraat ovat pienempiä kuin urokset. Lajin selkä ja kyljet ovat kellanvalkoiset ja vatsa sekä jalkojen sisäsivut valkeat. Kaula, rinta ja toisinaan myös raajojen yläosat ovat punaruskeat. Eri yksilöt ovat kuitenkin hieman eri värisiä. Vaaleassa päässä on kuusi himmeänruskeaa värilaikkua, joista yksi on sarvien välissä, kaksi korvien välissä ja toiset kaksi silmien ja sarvien välissä. Kuudes laikku kulkee kuononselkää pitkin. Sierainten välissä on myös ruskea laikku. Häntä on mustaa tupsua lukuun ottamatta valkea. Silmät, sieraimet, huulet ja korvien sisäosat ovat mustat. Lajin karvapeite on lyhyt, ihonmyötäinen ja karkea. Selkärangan kohdalla ja niskassa on hieman pidempää karvoitusta kuin muualla vartalossa.
Sapeliantiloopin sarvet ovat pitkät ja ohuet. Ne kaartuvat loivasti taakse ja sivuille, ja kääntyvät kärjistä alaspäin. Sarvissa on yhteensä 30–40 rengasharjannetta. Muiden keihäsantilooppien tavoin sapeliantiloopinkin urosten sarvet ovat yleensä paksummat kuin naarailla. Sarvien keskipituus on noin metri, mutta yli 1,2 metrin mittaisiakin sarvia on havaittu. Lajin suuret, levitetyt sorkat mahdollistavat kävelyn hiekassa. Sapeliantiloopin kellanvaalea pohjaväri auttaa sitä sulautumaan aro- ja aavikkomaisemaan. Vaalea turkki auttaa myös heijastamaan erämaan lämpöä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sapeliantilooppi ehti jo hävitä luonnosta, mutta sitä on sitten palautusistutettu Tšadiin Ouadi Rimén – Ouadi Achimin eläintensuojelualueelle. Ensimmäiset yksilöt vapautettiin 2016 ja kahdeksan uutta ryhmää vuonna 2022. Sapeliantilooppia on myös Tunisiassa kahdella aidatulla ja kahdella osittain aidatulla luonnonsuojelualueella sekä kahdella suojelualueella Senegalissa. Nämä yksilöt ovat osa laajempaa palautussuunnitelmaa.
Sapeliantilooppi oli aiemmin yksi Pohjois-Afrikan tavallisimmista suurnisäkkäistä. Pohjoisessa sen levinneisyys ulottui Marokosta ja Tunisiasta Egyptiin, ja etelässä Mauritaniasta Sudaniin. Sitä tavattiin siis kaikissa Saharan reunavaltioissa Atlantilta Punaisellemerelle. Pohjoisrajana oli Atlasvuoristo ja etelässä 12°-14° pohjoinen leveyspiiri. Saharan eteläpuolen ja pohjoispuolen populaatioiden uskotaan olleen aavikkovyöhykkeen toisistaan erottamia.
Lajin alkuperäistä elinympäristöä olivat Saharan reunamien puoliaavikot, joissa kasvaa harvakseltaan pensaita ja alavilla mailla myös puita. Saharan eteläpuolisella alueella laji eli Sahelin ja varsinaisen aavikon välimaastossa sijaitsevalla puoliaavikkoalueella, jossa vuotuinen sademäärä jää 350 millimetrin alapuolelle. Varsinaisella aavikolla tai Sahelin pensaikkoalueella sapeliantiloopit liikkuivat vain harvoin.
Elintavat

Sapeliantiloopit ovat liikkeellä aamu- ja iltahämärässä sekä joskus täysikuun aikaan yölläkin. Kun sapelibesisoja vielä eli vapaana, ne vaelsivat pitkiäkin matkoja sateita ja niiden tuottamia tuoreita laitumia etsiessään. Laumat vaelsivat sadekaudeksi pohjoiseen Saharan suuntaan ja palasivat kuivaksi kaudeksi etelään. Sadekaudella ne saattoivat kerääntyä tuhatpäisiksi laumoiksi. Muina aikoina lauma käsitti yleensä vain 15–60 yksilöä. Laumaa johtaa vanha uros. Urokset saattoivat myös liikkua samassa laumassa valkopäägasellien kanssa. Laji voi liikkua myös aavikkogasellien seurassa. Lajin yksilöt ovatkin hyvin seurallisia ja haluttomia liikkumaan yksin. Sapeliantiloopin päästämiä ääniä ovat matala murahtelu ja uhattuna myös määkiminen.
Sapeliantiloopin merkittävimpiä luonnollisia vihollisia olivat aiemmin leijona, leopardi, hyeenat ja hyeenakoira.
Elintavat > Ravinto ja vedenkulutus

Sapeliantiloopin ravinto koostuu heinistä, akaasian lehdistä, mehikasveista, yrteistä, juurista, silmuista ja toisinaan hedelmistä. Useiden fyysisten sopeutumien ansiosta sapeliantilooppi pärjää viikkoja tai jopa kuukausia juomatta lainkaan vettä. Lajin erikoistuneet munuaiset rajoittavat virtsantuotantoa ylimääräisen vedenhukan ehkäisemiksi. Veden säästämisessä auttaa myös se, että sapeliantilooppi alkaa hikoilla vasta silloin kun sen ruumiinlämpö nousee yli 46,5 celsiusasteeseen.
Elintavat > Lisääntyminen

Sapeliantiloopit parittelevat erityisissä pariutumiskehissä. Pariutumisrituaalin aikana uros ja naaras seisovat rinnakkain päät eri suuntiin osoittaen. Sitten ne alkavat kierrellä toisiaan ympäri, kunnes naaras juoksee pois tai suostuu parittelemaan. Naaraat synnyttävät yleensä maaliskuussa ja lokakuussa. Naaraan kantoaika kestää 8–8,5 kuukautta, jonka jälkeen se eroaa muutamaksi tunniksi laumastaan synnyttämään yleensä vain yhden vasan. Kaksoset ovat harvinaisia. Vasa painaa syntyessään 9–14,8 kilogrammaa. Emo imettää sitä noin 14 viikkoa, minkä jälkeen vasa on jo täysin itsenäinen. Sapeliantiloopista tulee sukukypsä 1,5–2 vuoden ikäisenä. Sen elinikä voi olla jopa 20 vuotta.
Uhat ja suojelu > Luonnosta häviäminen

Sapeliantiloopin taantumisen uskotaan alkaneen jo roomalaisaikoina. Laji hävisi kokonaan Saharan pohjoisreunalta 1900-luvun alkuun mennessä. Egyptistä se hävisi jo 1850-luvulla. Etelässä levinneisyys pysyi lähes yhtenäisenä 1960-luvulle asti, mutta seuraavalla vuosikymmenellä levinneisyysalue sirpaloitui jo useaan erilliseen paikkaan. 1980-luvulla sapeliantiloopeja oli enää Tšadissa ja Nigerissä. Tšadissa lajin uskotaan sinnitelleen pisimpään, mutta viimeinen luotettava näköhavainto on vuodelta 1989. Sen jälkeen on tehty myös väitettyjä havaintoja, mutta ne johtuvat melko todennäköisesti siitä, että sapeliantiloopit on sekoitettu muihin lajeihin, kuten valkopäägaselleihin.
Syitä sapeliantiloopin häviämiseen olivat elinympäristöjen väheneminen, liiallinen metsästys, kilpailu karjan kanssa ja levinneisyysalueella käydyt sodat. Myös aavikoituminen on tuhonnut lajin elinalueita. Paikalliset ovat perinteisesti olleet liikkuvia paimentolaisia, mutta nyttemmin he ovat asettuneet aloilleen lähelle vedensaantipaikkoja ja karkottaneet beisat kauemmas. Metsästystä pidetään kuitenkin suurimpana yksittäisenä syynä lajin häviämiselle luonnosta.
Uhat ja suojelu > Elpyminen tarhattuna

Sapeliantilooppi olisi kuollut sukupuuttoon ilman tarhaolosuhteissa lisääntyviä eläimiä. Niitä eli tarhoissa jo 1940- ja 1950-luvulla, mutta suurin osa nykyään elävistä sapeliantiloopeista polveutuu Tšadista 1960-luvulla pyydystetyistä eläimistä ja niiden jälkeläisistä, jotka sijoitettiin Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan sekä myöhemmin Australaasiaan tarhaamisohjelmaa varten. Kaikki nykyään elävät lajin yksilöt polveutuvat pienestä eläinmäärästä, ehkä alle viidestäkymmenestä luonnosta pyydystetystä yksilöstä. Nykyisin sapeliantilooppi on antiloopeista toiseksi runsaslukuisin tarhattuna. Vain besoaariantilooppi on sitä yleisempi. Pelkästään Texasin riistatiloilla elää vähintään 10 000 sapeliantilooppia.
Palautusistutukset aloitettiin vuonna 1985 Bou Hedman kansallispuistossa Tunisiassa, josta sapeliantiloopit olivat hävinneet vasta vuonna 1935. Myöhemmin lajia istutettiin myös samassa maassa sijaitsevaan Sidi Touin kansallispuistoon, Marokon Souss Massan kansallispuistoon sekä Senegalissa sijaitseviin Guembeulin eläimistönsuojelualueelle ja Ferlon kansallispuistoon. Sapeliantilooppeja on istutettu myös Israeliin, joka ei ole lajin luontaista elinaluetta. Myös Sous Massan kansallispuisto saattaa olla alkuperäisen levinneisyyden ulkopuolella.
Vuosina 2012–2014 tehtyjen arvioiden mukaan Tunisian kansallispuistoissa eli noin 230 sapeliantilooppia, ja Marokossa Souss-Massan kansallispuistossa oli vuonna 2015 yli 300. Senegalissa Guembeulin ja Ferlon suojelualueilla eli vuosien 2009–2012 arvioiden mukaan yhteensä 160 yksilöä.
Vuosien 2016–2022 aikana 285 sapeliantilooppiyksilöä palautettiin luontoon Tšadissa. Luonnonsuojelualue on aitaamaton, ja eläimet laiduntavatkin siellä vapaasti. Syyskuun 2022 arvion mukaan luonnossa on 575 yksilöä, joskin virhemarginaali on huomattava.
Kulttuurissa ja elinkeinoelämässä

Sapeliantiloopin kuvia on löydetty lukuisista saharalaista kalliopiirroksista, joista jotkin ovat jopa 8 500 vuotta vanhoja. Näitä kuvia on muun muassa Aïrvuoriston, Hoggarin, Ténérén ja Tibestin kallioissa. Muinaiset egyptiläiset käyttivät eläimestä nimeä ”rãn”. He kesyttivät ja kasvattivat niitä kotieläiminään. Sapeliantilooppien kuvia on löydetty myös 3 000 vuotta vanhasta Khnumhotepin hautakammiosta, jonka freskossa nubialaiset orjat paimentavat sapeliantilooppilaumaa. Antilooppien pitämisen syistä on kiistelty. Erään tutkijan mukaan niitä lihotettiin uhrilahjoiksi uskonnollisia menoja varten, toisen mukaan niitä kasvatettiin ruuaksi. Kummankin teorian mukaan kuolleen valtaherran varallisuus mitattiin hänellä olleen saharanantilooppi- ja sapeliantilooppilauman koon perusteella.
Sapeliantiloopit olivat neoliittiselta kaudelta aina 1900-luvun lopulle asti suosittua riistaa. Nykyään ne palvelevat ehkä eniten ekoturismia.
Sapeliantilooppeja Guembeulin luonnonsuojelualueella Senegalissa.
Sapeliantiloopin vasoja.
Sapelibeisoja eläintarhassa.
Sapeliantilooppi israelilaisella suojelualueella.
Sami Kojonen

| Sami Kojonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1967 (ikä 57) Tuusula, Suomi
Ammatti:  näyttelijä, laulaja ja teatterinjohtaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  1994–
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Sami Eero Johannes Kojonen (s. 29. kesäkuuta 1967 Tuusula) on suomalainen näyttelijä (FIA), laulaja, televisio-ohjaaja ja -tuottaja,teatterinjohtaja ja radiodokumentaristi.
Elämäkerta

Kojonen aloitti uransa teatterialan koulutuksensa jälkeen 1994–1997 Varkauden teatterissa. Tämän jälkeen hän Kuopion Rauhalahden kesäteatterin jälkeen suuntasi Helsinkiin ja freelanceriksi. Kojonen on tehnyt roolitöitä muun muassa Komediateatteri Arenassa, Helsingin kaupunginteatterissa ja Tanssiteatteri Minimissä. Television puolella häntä on nähty muun muassa sarjoissa Joulukalenteri 2024 (Yle), Ivalo 3 (Nelonen), Kakarat 3 (Yle) Syke (MTV3) ja Kotikatu (Yle TV1) sekä Nitrokabinetti (MTV3), Tarmo TV. Julkunen -Show (Yle TV1) sekä lukuisissa televisiomainoksissa muun muassa Kari Grandina. Huomattavin kameranäyttelemistyö lienee Tulikaste-elokuvan päärooli vänrikki Laine, sillä elokuva sai parhaan teoksen Grand Prix -palkinnon vuonna 2000 Rassegua Cinematografica Internazionale Eserciti e Popoli -festivaaleilla. Tämän jälkeen Kojonen on nähty esimerkiksi elokuvissa Spede (2023) ja Tali-Ihantala 1944 (2007). Kojosen ääni on tullut tutuksi myös lukuisista radiomainoksista ja dubbauksista, kuten esimerkiksi Tehtävä – Pelastakaa kesäloma -piirretystä (Disney), jossa hän lauloi Laulaja-Mikeyn roolin.
Kojosen ura on laajentunut myös laulajauralle tavaramerkkinään uusnostalginen uusi ja vanha tanssimusiikki. Sami Kojonen & Vaihtoaskel -yhtye perustettiin vuonna 2003 ja kolme vuotta myöhemmin 2006 kokoonpano sai pronssimitalin tanssiorkestereiden SM-kilpailuissa SMORKissa.
Kojonen on levyttänyt kaksi maksisingleä (Kari Grandi & Janonsammuttajat LPTCD-1 1999, Sami Kojonen – Konstailematonta tanssimusiikkia (LPTCD-2 2003), kaksi singleä "YT-neuvottelut" (LPTCD-3 2006) sekä "Helmi" (LPTCD-4 2007). Tuplamaksisinkku "Sinä Sinä Sinä" (LPTCD-5) julkaistiin 2007 toukokuussa. Ensimmäinen pitkäsoitto Sinä Sinä Sinä (LPTCD-6) julkaistiin kesäkuussa 2014.
Kojosen teatterityö on laajentui lisää vuonna 1999, jolloin hän perusti teatteriammattilaisten kanssa Tahtiteatterin sekä 2010 Kuopion Uuden Kesäteatterin (2010–2017), joiden teatterijohtaja hän on.
2018 Kojonen aloitti myös radiodokumenttien teon Yle Radio 1:een. Ensimmäisenä tuotoksena julkaistiin hänen kirjoittamansa ja ohjaamansa Sattumalentäjä-dokumenttija sen jälkeen Brändin vanki (2020), Näyttelijät koronan kourissa (2021) sekä Näyttelijän työmarkkinat hukassa (2021) -dokumentit.
Viimeisimpiä elokuva- ja TV-rooleja:
Spede (Olavi Ahonen), Yellow-Films, 2023
Takomäntä (Harri – päärooli), Aalto-yliopisto, 2023
Ivalo 3 (Opettaja Purola), Yellow-Films, 2023
Kakarat 3 (Poliisi), Jarowskij, 2023
Aiheesta muualla

Tahtiteatteri tahtiteatteri.com. Viitattu 19.5.2019.
Pudas, Mari: Muistatko vielä kaikkien janoisten sankarin Kari Grandin? Tältä Salkkareissakin näytellyt teatterinjohtaja näyttää nykyään Iltalehti. 18.5.2019. Viitattu 19.5.2019.
Kangasniemi, Eveliina: Teatterissa on pakko onnistua – ”En ajatellut olevani burnout-tyyppiä” Y-Studio.fi. 23.2.2018. Arkistoitu 21.10.2021. Viitattu 19.5.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Sointu (nimi)

| Sointu |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  musiikkitermi sointu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sointu on suomalainen etunimi, joka perustuu musiikkitermiin sointu. Sointu on sekä miehen että naisen etunimi, joka on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 2 395 naiselle ja noin 140–150 miehelle. Soinnun nimipäivä on 25. lokakuuta. Almanakassa se on ollut vuodesta 1929.
Tunnettuja Sointuja

Sointu Angervo (s. 1941), näyttelijä, ohjaaja, teatterinjohtaja ja kirjailija
Sointu Borg (s. 1992), yrittäjä ja televisioesiintyjä
Sointu Huuskonen (1937–2023), pasunisti ja orkesterimuusikko
Sointu Kouvo (1916–1991), näyttelijä
Maa-artisokka

| Maa-artisokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Auringonkukat Helianthus
Laji::  tuberosus
Kaksiosainen nimi
 Helianthus tuberosus  L. 
Katso myös
   Maa-artisokka Wikispeciesissä   Maa-artisokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Maa-artisokka (Helianthus tuberosus), jota kutsutaan toisinaan myös mukula-artisokaksi, on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva vanha viljelykasvi. Maa-artisokalla on 1,5–2,5 metriä korkea varsi ja keltaiset, auringonkukkia muistuttavat kymmensenttiset kukat.
Maa-artisokka muodostaa syötäviä maanalaisia mukuloita, joista sitä myös kasvatetaan samaan tapaan kuin perunaa.
Nimestään huolimatta maa-artisokka ei ole läheistä sukua latva-artisokalle vaan kuuluu auringonkukkien sukuun. Maa-artisokan englanninkielinen nimi "Jerusalem artichoke" on harhaanjohtava ja on ilmeisesti peräisin auringonkukan italiankielisestä nimestä "girasole", joka englanniksi kuulostaa lähes samalta kuin Jerusalem.
Käyttö

Maa-artisokan mukulat sopivat diabeetikoille, koska ne nostavat vain vähän verensokeria. Mukulat sisältävät runsaasti liukoista inuliinikuitua, sekä jonkin verran hedelmäsokeria.
Viljely

Maa-artisokat istutetaan multavaan maahan harvakseltaan, puolen metrin päähän toisistaan. Kasvukausi on pitkä. Mukulat ovat valmiita nostettaviksi kukkien lakastumisen jälkeen, mutta sen jälkeen ne voi nostaa koska tahansa, vaikka vasta seuraavana keväänä.
Ravintosisältö

Maa-artisokan mukuloissa on ravintotietopankki Finelin mukaan 52 kilokaloria sataa grammaa kohden. Mukulat sisältävät noin 15 prosenttia hiilihydraatteja ja 1-2 prosenttia proteiinia. Suurin osa maa-artisokan sisältämistä hiilihydraateista on pääasiassa liukoisesta kuidusta koostuvaa inuliinia, josta osa pilkkoutuu kylmässä sokeriksi makeuttaen mukulaa. Maa-artisokassa on tyypilisesti 2,8 prosenttia sokeria.
Historia

Maa-artisokka kulkeutui Amerikan mantereelta vuonna 1613 Ranskaan ja sieltä edelleen Englantiin vuonna 1616. Alkuun kasvia pidettiin arvossa, ja sitä käytettiin runsaasti varsinkin makeissa ruoissa. Melko nopeasti se levisi Suomeenkin, ainakin Turkuun, jossa sitä Tillandzin kasviluettelon mukaan viljeltiin jo 1600-luvulla. Perunan yleistymisen myötä maa-artisokan viljely Euroopassa on vähentynyt huomattavasti.
Vuonna 1621 John Goodyer kirjoitti: ”Miten tahansa sen valmistaakin, niin tuloksena on saastainen paha ilma, joka kiertää vatsassa aiheuttaen kipua ja tuskaa. Siksi se onkin soveliaampi sian ruuaksi kuin ihmisravinnoksi.”