stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nicaraguan historia
Chamorrosta Bolanosiin 1990 - 2007

Helmikuun 1990 vaaleihin Nicaraguan oppositiovoimat kokosivat Yhdistyneen kansallisen opposition (Unión Nacional Opositora - UNO), johon kuului koko poliittinen kenttä entisistä somozalaisista Nicaraguan kommunistipuolueeseen asti. Yhdysvaltain presidentti Bushin administraatio rahoitti UNO:n kampanjointia yhdeksällä miljoonalla dollarilla ja sandinistit puolestaan käyttivät omaan kampanjointiinsa Nicaraguan valtion omaisuuttalähde? ja hallitsemiaan tiedotusvälineitälähde?. 25. helmikuuta 1990 järjestetyissä vaaleissa opposition ehdokas Violeta Barrios de Chamorro voitti 55 %:lla äänistä sandinistien Daniel Ortegan ääniosuuden jäädessä 41 %:iin. Yhdysvaltain edustajat tekivät vaalien alla selväksi, että taloussaarto loppuu vain, mikäli sandinistit eivät nouse enää valtaanlähde?. Chamorro vieraili huhtikuussa 1991 Yhdysvalloissa ja sai maalleen apua vastineeksi luovuttuaan oikeuden tuomitsemista 17 miljardin dollarin korvausvaateista. Yhdysvallat kuitenkin katkaisi tukensa uudelleen kesäkuussa 1992 epäiltyään sandinistien vaikutusvallan nousua Chamorron hallituksessa.
Chamorro voiton syynä oli, että kansa oli kyllästynyt talouskurimukseen. Ennen kuin Chamorron kausi alkoi huhtikuussa, sandinistit ryöstivät kaikkea huviloista autoihin ja huonekaluihin. Jopa tehtaiden koneita ryöstettiin mustille markkinoille.
Vuonna 1992 maanjäristys tappoi 112 ja jätti 16 000 kodittomiksi.
Vielä vuonna 1993 julistettiin hätätila maan pohjoisosassa sandinistien ja contraryhmien otettua yhteen. Rauha näiden niin sanottujen recontrien kanssa saatiin aikaan 1994.
Chamorron jälkeen presidentiksi valittiin liberaalipuolueen Arnoldo Alemán, joka astui virkaansa 10. tammikuuta 1997. Hän sovelsi ääriliberaalia talouspolitiikkaa. El Niño ja hurrikaani Mitch marraskuussa 1998 aiheuttivat tuhoa, 3 000 kuolonuhria ja laajoja menetyksiä maataloudessa. Alemán nimitti seuraajakseen varapresidenttinsä Enrique Bolañosin joka valittiin presidentiksi 2001. Alemán tuomittiin myöhemmin korruptiosta ja valtion varojen väärinkäytöstä omaan vaalityöhönsä 20 vuodeksi vankeuteen.
Tammikuussa 2004 Maailmanpankki antoi anteeksi 80 % Nicaraguan veloista ja heinäkuussa Venäjä antoi anteeksi maan monen miljardin neuvostoaikaisen velan.
Sandinistien diktatuuri 2007-

Vuonna 2007 Ortega viimein voitti vaalit 38 prosentilla äänistä edellisen presidentin Arnoldo Alémanin liberaalipuolueen tuelle. Vastineeksi Ortega järjesti Alémanille armahduksen kavallus- ja korruptiotuomiosta. Oikeuslaitos myös mahdollisti Ortegalle perustuslain vastaisen jatkokauden. Ajamallaan aborttikiellolla presidenttiehdokas Ortega sai katolisen kirkon tuen vuoden 2006 vaaleihin.
Marraskuussa 2008 Ortegan sandinistipuolue väärensi kunnallisvaalitulokset. 
Vuoden 2011 vaaleissa Ortega turvautui taas vaalivilppiin, vaikka saattoi yhä ostaa ääniä Hugo Chávezin öljyrahoilla.
Vuoden 2016 vaaleilla Ortega valittiin kolmannelle perättäiselle kaudelleen. Hänen varapresidenttinään on hänen vaimonsa Rosario Murillo. Sandinistit olivat ajaneet läpi perustuslainmuutoksen, joka salli jatkokaudet.
Ortegan kaudella Nicaraguan nautti pitkään jatkunutta vahvaa talouskasvua ja köyhyys väheni merkittävästi. Köyhyyttä vähennettiin aluksi Venezuelan talousavulla, myöhemmin Ortega solmi siteet myös maan liike-elämän kanssa.. Sandinistit rajoittivat 2010-luvulla opposition mediaa pidätyksin ja muin toimin. Vaalivilppi ja korruptio kukoistivat. Ortegan lähipiiri rikastui. Maa näytti palanneen takaisin Somozan aikaan, kun caudillo, vahva mies johti valtiota.   Protestimielialoja hillitsivät hallituksen tukena olleet nuorisojengit, jotka kylvivät pelkoa maahan. Tarkkailijoiden mukaan Ortegan diktatuuri syveni.  Maa pysyi pitkään rauhallisena joitain protesteja lukuun ottamatta.  Kun hallitus päätti alentaa eläkkeitä vuonna 2018, opiskelijat alkoivat huhtikuussa 2018 protestoida. Mielenosoitukset levisivät nopeasti koko maahan ja muuttuivat pian väkivaltaisiksi. Vaikka presidentti peruikin eläkeuudistuksen, protestit jatkuivat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nicaraguan historia Wikimedia Commonsissa
Amerikan historia maittain
Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Grönlanti¹
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Jamaika
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Puerto Rico¹
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Uruguay
Venezuela
Yhdysvallat
1: Epäitsenäinen alue
Väli-Amerikka vuonna 1892
Lukumaraton

Yhdysvaltojen Idahossa vuonna 2013 järjestetyssä lukumaratonissa (engl. read-a-thon) vapaaehtoiset lukivat lastenkirjoja DVD-tallenteiksi.
Lukumaraton on tapahtuma, jossa luetaan ääneen yksi tai useampi kaunokirjallinen teos kokonaan tai pitkä ote laajasta teoksesta. Lukijoita on useita, jopa kymmeniä, ja he voivat olla näyttelijöitä tai muita julkisuuden henkilöitä tai tavallisia ihmisiä. Lukumaraton voi olla yleisötilaisuus, televisio-, radio- tai verkkolähetys tai kaikkien näiden yhdistelmä. Lukumaraton voidaan myös julkaista ääni- tai kuvatallenteena.
Tampereen Työväen Teatterissa luettiin vuonna 1993 Olli Jalosen romaanitrilogia Johan ja Johan (1989), Isäksi ja tyttäreksi (1990) ja Elämä, ja elämä (1992) lukumaratonissa, joka kesti 29 tuntia 34 minuuttia.
Joulukuussa 2023 Norjan yleisradioyhtiö NRK järjesti Jon Fossen saaman Nobelin kirjallisuuspalkinnon kunniaksi 40 tunnin lukumaratonin, jossa 47 näyttelijää luki 40 Fossen näytelmää peräjälkeen.
Yleisradio järjesti Suomen itsenäisyyspäivän 2024 alla 18-tuntisen lukumaratonin, jossa 67 suomalaista luki Väinö Linnan Tuntematon sotilas -romaanin sen 70-vuotisjuhlan kunniaksi. Suora lähetys kesti Yle Areenassa torstaista 5. joulukuuta kello 17 perjantain 6. joulukuuta aamupäivään klo 10.45 asti. Lähetys näkyi myös Yle Teemalla klo 17–17.55 ja klo 20 alkaen läpi yön. Kuvauspaikkana oli Tripla-kauppakeskus Helsingin Pasilassa, ja esiintyjien taustana oli ikkunasta näkyvä katunäkymä etelän suuntaan.
Raamattumaraton

Kristillisissä piireissä on harrastettu samankaltaista toimintaa Raamattumaratonin, lukutalkoiden tai lukuviestin nimellä. Tällöin yleisöllä on vapaa pääsy kirkkoon kuuntelemaan, kun vapaaehtoiset lukevat ääneen Raamattua esimerkiksi puoli tuntia kerrallaan, kunnes lukija vaihtuu. Luku-urakka pyritään usein viemään päätökseen suureen kirkolliseen tapahtumaan kuten pääsiäisyön messuun mennessä. Esimerkiksi Savonlinnan Pikkukirkossa luettiin pääsiäisen 1993 alla Raamattua niin, että jokaisessa kahden tunnin mittaisessa lukuvuorossa oli yksi seurakuntien työntekijä, hänen kutsumansa seurakuntalainen sekä kaksi kutsutun nimeämää lukijaa.
Muita merkityksiä

Lukumaratoniksi, lukutalkoiksi tai lukuviestiksi kutsutaan myös erilaisia lasten ja nuorten lukutaitoa ja -intoa edistäviä hankkeita, joissa esimerkiksi vapaaehtoiset lukevat lastenkirjoja ääneen tai koululainen sitoutuu lukemaan itsekseen useita kirjoja tietyssä ajassa.
Al-Ma’un

Kamelin teurastusta Mauritaniassa 2007
Suura 107 arabialaisena resitaationa
Al-Ma'un (arab. ٱلمَاعُون‎, suom. Avustuksen suura) on Koraanin 107. suura. Se luokitellaan mekkalaiseksi tai medinalaiseksi, ja siinä on seitsemän jaetta.
Teksti

Teksti käsittelee tekopyhää rukoilijaa, ja viitataan sellaisen miehen kohtaloon viimeisellä tuomiolla. Suura kuuluu Ahsen-Bören suomennoksessa seuraavasti:
Mitä ajattelet miehestä, joka sanoo tulevaa tuomiota valheeksi?
Hän kohtelee orpoa karkeasti
eikä kehota ruokkimaan köyhiä.
Voi niitä rukoilevia,
jotka eivät sen enempää rukouksista huolehdi,
jotka hyvää tekevät vain näön vuoksi
ja kitsaasti jättävät almut antamatta!
Islamilainen selitys

'Alī ibn Ahmad al-Wāhidīn (k.1075) mukaan Muqatil ja al-Kalbi ilmoittivat, että suuran tarkoittama mies oli Al-'As ibn Wa'il al-Sahmi.  Ibn Jurayj kuitenkin katsoo, että kyseessä oli Abu Sufyan ibn Harb, jolla oli tapana teurastaa kaksi kamelia joka viikko. Kun orpo tuli pyytämään häneltä jotain, Abu Sufyan ajoi tämän pois kepillä lyöden. Tämän jälkeen Jumala antoi ilmoituksena suuran 107.
Aiheesta muualla

Suura 107
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltävä suura: Al-Quraiš | Koraanin suurat | Seuraava suura: Al-Kauthar |
| Edeltävä suura: Al-Quraiš | Al-Ma'un | Seuraava suura: Al-Kauthar |
 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103 104 105 106 107 108 109 110 111 112 113 114
Kalle Lehmus

| Kalle Lehmus |
| --- | --- |

Suomen puolustusministeri
 Von Fieandtin hallitus 29.11.1957–26.4.1958  
Edeltäjä:  Pekka Malinen
Seuraaja:  Edvard Björkenheim
Puolustusministeriön kansliapäällikkö
 5.11.1955–30.7.1958  
Edeltäjä:  Oiva Olenius
Seuraaja:  Paavo Lammetmaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. joulukuuta 1907 Tampere
Kuollut: 3. maaliskuuta 1987 (79 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  SDP
Kaarle ”Kalle” Aukusti Lehmus (29. joulukuuta 1907 Tampere – 3. maaliskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen puolueaktiivi, toimittaja ja tiedusteluasiantuntija, joka toimi jatkosodan aikana majurina Päämajan tiedotusosaston päällikkönä. Lehmuksen sodanjälkeisestä toiminnasta paljastui piirteitä, jotka johtivat ajankohdan poliittisessa tilanteessa hänen eroonsa puolustusministeriön kansliapäällikön tehtävästä vuonna 1958. Lehmuksen putiikin tiedonhankinta- ja vaikuttamistoiminta palveli Suomen poliittista ja sotilasjohtoa vaaran vuosien ja kylmän sodan poikkeuksellisissa oloissa.
Perhe ja opinnot

Lehmuksen vanhemmat olivat Kaarle Mikael Lehmus, aiemmin Lindberg ja Josefina, o.s. Krut. Heillä oli leipomo Tampereen Pyynikillä. Perheessä oli kolme lasta, Kalle, Katri ja Uuno, joista Katri kuoli lapsena. Suomen sisällissodan aikana Tampereen sekavissa oloissa Kalle ja hänen isänsä joutuivat valkoisten vangeiksi kolmeksi päiväksi, vaikkei Kaarle Lehmus ollut toiminut punakaartissa.
Lehmus valmistui ylioppilaaksi 1927. Samana vuonna hän suoritti asevelvollisuutensa ja yleni reservin vänrikiksi sekä aloitti opinnot Helsingin yliopistossa maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa. Opinnot keskeytyivät, kun Lehmus siirtyi vuonna 1929 toimittajaksi Suomen Sosialidemokraatti -lehteen.
Lehmus oli naimisissa kahdesti. Vuonna 1933 solmittu avioliitto Tilda Maria Sundqvistin kanssa päättyi eroon 1942. Liitosta syntyi yksi lapsi. Vuonna 1942 Lehmus avioitui Helvi Severiina Sipilän kanssa. Liitosta syntyi kolme lasta. Lehmuksella oli pitkä suhde Mannerheimin lempitarjoilijana tunnetun Taru Stenvallin kanssa.
Ammattiyhdistys- ja puoluetoimintaan

Väinö Tanner oli kiinnittänyt huomiota toimittaja Lehmukseen ja kutsui tämän Osuusliike Voiman palvelukseen sihteeriksi. Vaalivoiton seurauksena hallitusvaltaan nousevassa SDP:ssä käynnistyivät vuonna 1936 puoluejohdon aloittamat toimet kommunistien erottamiseksi puolueesta. Puoluesihteeri Aleksi Aaltonen pestasi joukon uusia toimitsijoita. Tässä joukossa olivat Toivo Aaltonen, Kalle Kukkonen ja Lehmus, joka nimitettiin järjestösihteeriksi. Tehtävässä Lehmus toimi vuodet 1936–1939.
Ennen sotia Lehmus kuului Mannerheimin nimittämään toimikuntaan, jonka tehtävänä oli selvittää maan käsittävän aseveliliiton perustamista.
Talvisota Päämajan propagandaosastolla

Sodan uhan käydessä ilmeiseksi järjestettiin ylimääräiset kertausharjoitukset eli ”YH”. Jo tätä ennen tiedotushenkilöstölle oli pidetty omat harjoitukset, joihin myös Propagandaliiton jäsen Lehmus osallistui.
Joulukuussa 1939 Lehmus vaikutti toimistoupseerina Päämajan propagandaosastolla. Helmikuussa 1940 hän oli osaston toimistopäällikkö. Hän hoiti ulkomaisille sotakirjeenvaihtajille perustettua lehti- ja konferenssihuonetta hotelli Kämpissä.
Välirauhan aika

Talvisodan jälkeen Suomen puolustusvoimissa siirryttiin rauhan kannalle ja tällöin sodanaikaisesta propagandaosastosta tuli sanomatoimisto. Toimiston päälliköksi pyydetty Ilmari Turja kieltäytyi ja suositteli paikalle Lehmusta. Nimitys vahvistettiin joulukuussa 1940. Samalla tehtävä SDP:n järjestösihteerinä päättyi.
Lehmus alkoi saamillaan valtuuksilla suunnitella osaston toimintaa uudelleen ja kävi Saksassa tutustumassa Kolmannen valtakunnan propagandatoimintaan. Toisen Saksan-vierailun hän teki huhti-toukokuussa 1941.
Saksalaisia esikuvia soveltaen perustettiin Päämajan tiedoitusosasto ja suunniteltiin sodan aikana sen alaisuudessa toimivat tiedotuskomppaniat.
Välirauhan aikana syntyi sekä julkisia että salassa toimivia asevelijärjestöjä. Salaisiin järjestöihin lukeutui Suomen Aseveljien Työjärjestö SAT, josta tuli myöhemmin VIA (Vapaus, Isänmaa, Aseveljeys).
Välirauhan aika > TK-toiminta

Päämajan tiedotusosaston alaisuuteen suunniteltiin saksalaisten Propagandakompanie-järjestelmän esikuvan mukaisesti tiedotuskomppanioita, lyhennettynä TK, mistä sittemmin tuli koko toiminnan nimitys, joko TK-toiminta tai pelkkä TK. Jatkosodan aikana perustettuja yksiköitä kutsuttiin yleisesti TK-komppanioiksi ja niiden henkilökuntaa TK-miehiksi. TK-komppanioissa toimi rintamakirjeenvaihtajia, TK-valokuvaajia, TK-elokuvaajia, TK-piirtäjiä ja TK-runoilijoita.
Tiedotustoiminnan lisäksi (tiedotustoimisto 1) tiedotusosastoon kuului tiedotustoimisto 2, joka vastasi valistustoiminnasta (Teatteri-, kiertue-, elokuva-, ohjelma- ja kirjastopalvelu), tiedotustoimisto 3, joka vastasi propagandasta (Venäjänkieliset radiolähetykset, sotavankilehti ja lentolehtiset) ja tiedotustoimisto 4, joka vastasi sensuurista.
Sodan jälkeistä julkista ja salaista toimintaa

Sodan jälkeen Suomen puolustusvoimia kontrolloi laajoilla valtuuksilla Liittoutuneiden valvontakomissio vuosina 1944–1947. Sodanaikainen tiedusteluorganisaatio purettiin joulukuussa 1944. Jäljelle jäänyt seuranta- ja analyysitoiminta hoidettiin Pääesikunnan ulkomaaosaston ulkomaatoimistossa. Sitä johti eversti Kuno Waldemar Janarmo. Sotilaallista tiedonhankintaa ei saanut lainkaan kohdistaa Neuvostoliittoon eikä tiedustelu-sanaa käytetty.
Tässä tilanteessa keskeinen toimija oli Pääesikunnan tiedotusosastoa johtava Kalle Lehmus. Toiminnasta on käytetty nimitystä Lehmuksen putiikki Putiikki tuotti poliittisia tilannekatsauksia valtion johdolle tilanteessa, jossa ylintä johtoa aiemmin informoinut Valtiollinen poliisi oli kommunistien hallinnassa oleva ns. Punainen Valpo.
Vuosina 1948–1950 Lehmus luovutti salaisia sotilastietoja Norjan puolustusministerille, Jens Christian Haugelle. Tiedot koskivat Suomen ja Neuvostoliiton sotilaallista tilannetta ja uhkakuvia. Lehmus tapasi Haugea salaisissa tapaamisissa Tukholmassa ja Oslossa. Suomalaisia entisiä kaukopartiomiehiä oli värvätty vakoilumatkoille Neuvostoliittoon ja Lehmus oli tästä tietoinen muun muassa Norjan Helsingin-lähetystössä toimineen Magnus Brattenin kautta, joka toimi operaatiossa yhdyshenkilönä. Toisaalta Lehmus oli myös jäsenenä X-komiteassa, joka selvitti tätä toimintaa pääministeri Kekkosen asettamana.
Vuodesta 1955 Lehmus toimi puolustusministeriön kansliapäällikkönä ja vuosina 1957–1958 puolustusministerinä von Fieandtin virkamieshallituksessa.
Vuonna 1957 Lehmus järjesti Norjan sotilastiedustelun päällikölle Vilhelm Evangille tapaamisen presidentti Urho Kekkosen kanssa. Lehmus kertoi Norjan vuonna 1947 kätkeneen räjähteitä Pohjois-Suomeen siltojen räjäyttämistä varten. Tapaamisessa käsiteltiin myös Operaatio Uppsalaa.
Ura päättyi skandaaliin

Lehmuksen organisoiman epävirallisen tiedustelutoiminnan eli Putiikin paljastuminen koitui hänelle kohtalokkaaksi. Siihen oli liittynyt myös sotilastarvikkeiden hankintaa tutkimuskäyttöön epävirallisia teitä. Näin hankittiin esimerkiksi yhdysvaltalaisia sinkoja, joiden pohjalta kehitettiin suomalainen kevyt sinko 55 S 55. Kun verottaja alkoi tutkia Lehmuksen rahaliikennettä vuosilta 1955–1957, paljastui muun muassa suuria obligaatioiden ostoja. Lehmus selitti asiaa tutkineelle oikeuskansleri Olavi Hongan sihteerille obligaatioiden liittyneen puolustusvoimille hankittujen sotateknisten tutkimusvälineiden rahoittamiseen. Rahojen lähdettä hän ei paljastanut. Kuuskosken hallitus päätti hänen erottamisestaan iltakoulussaan 29. heinäkuuta 1958.
Vuonna 1959 Lehmus tuomittiin veronkavalluksesta neljän kuukauden vankeuteen ja hän menetti eläke-etunsa. Hänellä oli ollut tilillään yksityisesti lahjoitettua rahaa, jolla hän oli ostanut muun muassa infrapunatähtäimiä puolustusvoimien tutkittavaksi. Lehmuksella oli vastustajia upseeripiireissä, koska hän ei ollut käynyt kadettikoulua ja oli sosiaalidemokraatti. Helsingin hovioikeus muutti rangaistuksen ehdolliseksi.
Kustaa Vilkunan, Emil Skogin ja Esko Katajarinteen aloitteesta Lehmukselle myönnettiin eläke valtioneuvoston päätöksellä 20. tammikuuta 1972. Asian esitteli valtiovarainministeri Päiviö Hetemäki.
Työ jatkuu taustavaikuttajana

Lehmuksen putiikki siirsi kotimaan tiedustelutoimintansa Veikko Puskalan ja SDP:n johtamalle Puskalan putiikille vuonna 1959 Lehmuksen jouduttua oikeuteen selittämättömistä varoista tilillään. Tutkija Risto Reunan mukaan suora siirtymä on vaikea todistaa, mutta yhtenä konkreettisena todisteena ovat Puskalan putiikin käyttöönsä saamat kuuntelulaitteet, jotka tulivat Pääesikunnan viestiyhteyskeskuksesta. Lehmuksesta tuli uuden putiikin kummisetä.
Lehmus siirtyi Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiön (SYT) maanpuolustusasiantuntijaksi ja poliittiseksi tarkkailijaksi. Hän toi mukanaan vakoilun ja tarkkailun keinot ja luovutti asiamiesverkostonsa säätiön käyttöön. Uuden putiikin sisärenkaan muodostivat Puskala ja kaksi SYT:n reviirillä vaikuttanutta toimijaa, säätiön omavaltainen toimitusjohtaja Osmo Kupiainen ja Lehmus itse. Viimeiset merkinnät Lehmuksesta SYT:n tarkkailijana löytyvät vuodelta 1974, kun SYT:n toimitusjohtaja Osmo Kupiainen siirtyi syrjään. Samoihin aikoihin poistui myös Puskala aktiivisesta toiminnasta.
Kalle Lehmus kuoli 3. maaliskuuta 1987. Hänen vuonna 2021 julkaistun elämäkertansa kirjoitti pojanpojanpoika Jussi Lehmus yhdessä Lasse Lehtisen kanssa.
Kirjallista tuotantoa

Tuompo, Parkkonen, Reenpää & Lehmus: Kesäkuun neljäs päivä, 1942.  Päämaja, 1942.
Lehmus, Kalle & Pajari, Risto: Suomea linnun silmin.  Otava, 1948.
Tuntematon Mannerheim: Katkelmia sodan ja politiikan poluilta.  Weilin + Göös, 1967.
Talonpoika suurten šakkilaudalla: Talvisodan dokumentteja.  Weilin+Göös, 1969.  ISBN 951-35-0362-3
Kolme kriisiä.  Weilin+Göös, 1971.  ISBN 951-35-0122-1
Lehtiartikkelit

Mannerheim pelasti Ruotsin joutumasta sodan jalkoihin. Suomen Kuvalehti 26/1966, s. 8–11.
Totuus miekantuppipäiväkäskystä. Suomen Kuvalehti 27/1966, s. 12–14.
Sotaretki Itä-Karjalaan. Suomen Kuvalehti 32/1966, s. 12–16.
Petkuttiko saksalainen asekauppias Mannerheimiä? Apu 32/1967.
Marskin pöydässä. Suomen Kuvalehti 21/1967, s. 16–18, 58.
Suomalainen SS-pataljoona ja Mannerheim. Suomen Kuvalehti 21/1967, s. 26–28.
Mannerheim Stalinin ja Ždanovin näkökulmasta. Reservin Upseeri 1967, s. 338–339.
Eräs tunnustelu Suomen irrottamiseksi sodasta tammi-helmikuussa 1943. Suomen Kuvalehti 5/1970, s. 3, 5.
Miten ja milloin Ryti ja Mannerheim saivat kuulla sodan olevan tulossa. Suomen Kuvalehti 24/1971, s. 42–44.
Joku sen kuuli Berliinissä. Suomen Kuvalehti 51/1971, s. 20–21.
Stalin ja suomalaiset: Generalissimuksen malja Suomen armeijalle – ja sen johdolle. Suomen Kuvalehti 21/1972, s. 39, 40.
Suomi olisi joka tapauksessa temmattu mukaan. Suomen Kuvalehti 47/1974, s. 34–37.
Aiheesta muualla

Pitkänen, Kari: Kalle Lehmuksen uskomaton ura: Miten demaritoimitsijasta tuli eversti ja puolustusministeri, joka ehdotti ydinaseen sallimista Suomelle?. Kulttuuritoimitus 1.10.2021.
Rislakki, Jukka: Saiko presidenttien luottomies Kalle Lehmus rahaa CIA:lta vai joltain muulta? Sukulaisen kirjoittama teos antaa uutta tietoa Suomen historian salaperäisestä hahmosta. Helsingin Sanomat 30.10.2021.
Niilola, Merja: Sotilastiedustelun vaiettuja salaisuuksia julki SDP-everstin historiasta. Yle Uutiset 14.9.2021.
Lehmus, Kalle hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Soikkanen, Hannu: ”Lehmus, Kalle (1907–1987)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 815–817.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Pekka Malinen | Suomen puolustusministeri 1957–1958 | Seuraaja: Edvard Björkenheim |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Kevyt sinko 55 S 55 (RUK-museo)
Palomaa

Palomaa on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Juho Palomaa (ent. Brander, 1848–1911), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Juho Kustaa Palomaa (vuoteen 1906 Grönroos, 1871–1953), kuurojen ja mykkien opettaja, koulunjohtaja ja virkamies
Matti Herman Palomaa (vuoteen 1906 Pukki, 1871–1947), kemisti ja professori
Veikko Palomaa (alk. Kustaa Viktor Wahlsten ja vuoteen 1907 Kustaa Viktor Palomaa, 1865–1933), tietokirjailija, teosofi ja toimittaja
Nimen muita merkityksiä

1548 Palomaa, asteroidi, nimetty Matti Herman Palomaan mukaan
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Paikallisliikenne

Helsingin paikallisliikenteen bussi Helsingissä
Paikallisliikenteellä tarkoitetaan jonkin paikkakunnan sisäistä tai joidenkin lähikuntien keskinäistä julkista liikennettä, johon voi kuulua muun muassa bussi-, juna-, metro- tai raitioliikenne. Esimerkkejä Suomessa toimivista paikallisliikennejärjestelmistä ovat muun muassa Helsingin seudun liikenne ja Tampereen seudun joukkoliikenne. Kuntarajat ylittävää paikallisliikennettä kutsutaan seutuliikenteeksi.
Onni Tommila

Onni Tommila (s. 18. heinäkuuta 1999) on suomalainen näyttelijä, joka on näytellyt elokuvissa Sisu (2024), Big Game (2014), Rare Exports (2010) ja Skavabölen pojat (2009). Lisäksi hän oli Eetu-pojan äänenä lastenelokuvassa Eetu ja Konna (2011).
Onni Tommila on näyttelijä Jorma Tommilan ja kuvataideopettaja Ida Helander-Tommilan poika. Ohjaaja Jalmari Helander on hänen enonsa.Vaasassa varttunut Tommila kävi Vöyrinkaupungin koulua, jossa maaliskuussa 2015 järjestettiin erikoisnäytös Tommilan ja Samuel L. Jacksonin tähdittämästä ja enon Jalmari Helanderin ohjaamasta elokuvasta Big Game. Tommila esiintyi elokuvakameran edessä ensi kerran jo vauvaiässä ja myöhemmin eräässä enonsa tekemässä mainoselokuvassa.  Hän kävi vuosina 2021–2022 Ilmajoella Etelä-Pohjanmaan Opiston teatterilinjan ja näytteli pääosaa Seinäjoen kaupunginteatterille tehdyssä opiskelijaproduktiossa, Natalil Lintalan käsikirjoittamassa ja ohjaamassa näytelmässä RoolitOn.
Elokuvat ja roolit

Rare Exports, Inc. – Poika (2005)
Skavabölen pojat – Evert lapsena (2009)
Rare Exports – Pietari Kontio (2010)
Eetu ja Konna – Eetun ääni (2011)
Big Game – Oskari (2014)
Tappajan näköinen mies – Erkki (2016)
Sisu – Schütze  (2023)
Aiheesta muualla

Onni Tommila Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Miklós Fehér

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Miklós Fehér
Syntymäaika: 20. heinäkuuta 1979
Syntymäpaikka:  Tatabánya, Unkari
Kuolinaika: 25. tammikuuta 2004 (24 vuotta)
Kuolinpaikka:  Guimarães, Portugali
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 184 cm
Lempinimi: Miki
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1995–1998 1998–2002 1998–2002 2000–2001 2002–2004 | Győri ETO FC FC Porto  → SC Salgueiros (laina)  → Sporting Braga (laina) SL Benfica Yhteensä | 62 (23) 13 (1) 14 (5) 26 (14) 28 (7) 143 (51) |
Maajoukkue
| 1998–2003 | Unkari | 25 (7) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Miklós ”Miki” Fehér (20. heinäkuuta 1979 Tatabánya, Unkari – 25. tammikuuta 2004 Guimarães, Portugali) oli unkarilainen jalkapalloilija, joka edusti viimeiseksi urallaan SL Benficaa. Hän pelasi myös Unkarin A-maajoukkueessa 25 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia.