stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maailman rauhanneuvosto
Historia > 1953–1964

Maailman Rauhanneuvosto sijoittui 1950-luvun vaihteessa Pariisiin, mutta Ranskan hallitus karkotti sen jo vuonna 1951 "viidentenä kolonnana toimimisen takia". Tämän jälkeen se siirtyi Tšekkoslovakiaan Prahaan, josta se siirtyi vuonna 1954 Wieniin Neuvostoliiton suojeluksessa, huolimatta hallituksen vastalauseista. Itävallan hallitus asetti Rauhanneuvostolle tiukat laillisuusehdot, joita se ei noudattanut. Itävallan hallitus karkotti neuvoston ja järjestö kiellettiin vuonna 1957 valtion etujen vastaisen toiminnan vuoksi. Sen jälkeen se toimi vielä kymmenen vuotta naamioituneena vasta perustetuksi Kansainvälisen rauhan instituutiksi.
Vuonna 1955 Maailman Rauhanneuvoston kokous järjestettiin Helsingissä. Kokousta on pidetty propagandavoittona NKP:lle. Neuvostoliiton suorittama Unkarin kansannousun verinen tukahduttaminen 1956 johti vakaviin ristiriitoihin Rauhanneuvoston toiminnassa.
Historia > 1964–1982

WPC:n sihteeristö siirrettiin vuonna 1966 Wienistä Helsinkiin. Samana vuonna Kiinan kansantasavalta erosi neuvostosta 1966 Neuvostoliiton ja Kiinan välien rikkouduttua.
WPC joutui vaikeuksiin 1980-luvulla, kun paljastui, että Helsingin toimiston henkilökunta oli nauttinut verovapautta väärin perustein. WPC:lle määrätty jälkivero romahdutti sen talouden, ja WPC:n pelastaminen konkurssilta siirtyi Suomen hallituksen vastuulle. Ongelma ratkaistiin NKP:n keskuskomitean sihteeri Jegor Ligatšovin painostuksen jälkeen syksyllä 1986 korottamalla Suomen rauhanpuolustajien valtionapua ja siirtämällä Suomen rauhanpuolustajien kirjanpitoon syntynyt ylijäämä WPC:lle.
Historia > 1982–1991

Läntisten ja neuvostoliittolaisten edustajien kiistan vuoksi 40 sitoutumatonta järjestöä muodosti WPC:stä erillisen organisaation International Confederation for Disarmament and Peace. Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991 WPC kutistui pienemmäksi.lähde?
Historia > 1991–

WPC:n päämaja oli Helsingissä osoitteessa Lönnrotinkatu 25 A, kunnes se muutti 1990-luvulla Kreikkaan. WPC jakoi kansainvälistä rauhanpalkintoa ja julkaisi kahta lehteä, nykyään yhtä. Vuoden 2008 kokous pidettiin Venezuelassa.lähde?
Organisaatio

Pääsihteeri oli keskeinen vallankäyttäjä Rauhanneuvostossa. Pääsihteeri johti sihteeristöä, jossa oli 1950-luvulla kahdeksan jäsentä. Kullakin muulla apujärjestöllä oli edustajansa Rauhanneuvostossa, joten sillä oli keskienn asema kansainvälisessä kommunistisessa liikkeessä. Varapuheenjohtajia järjestössä oli kymmenen. Itse neuvostoon kuului useita satoja henkilöitä, 1950-luvulla 450. Kansallisia rauhankomiteoita oli tuolloiin 74 maassa. Rauhanneuvosto kokoontui usein kaksi kertaa vuodessa. WPC:ssä oli vuonna 1971 noin 600 ihmistä 104 maastaselvennä.
Merkittäviä henkilöitä > Puheenjohtajat

1950–1958: Frédéric Joliot-Curie
1959–1965: John Desmond Bernal
1965–1969: Isabelle Blume
1977–1990: Romesh Chandra
1990–1993: Evangelos Maheras
1993–2002: Albertina Sisulu
2002–2008: Orlando Fundora López
2008–2022: Maria do Socorro Gomes Coelho
2022– Pallab Sengupta
Merkittäviä henkilöitä > Pääsihteerit

1949–1956: Jean Laffitte
1966–1977: Romesh Chandra
1979-1985: Tair Tairov
1986–1989: Johannes Pakaslahti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maailman rauhanneuvosto Wikimedia Commonsissa
World Peace Council. (kotisivu)
Prince, Rob: The Ghost Ship of Lonnrotinkatu, Peace magazine, vol. 8, no. 3, s. 16, May/Jun 1992.
Prince, Rob: Following the Money Trail at the World Peace Council, Peace magazine, vol. 8, no. 6, s. 20, Nov/Dec 1992.
World Youth Peace Council (Arkistoitu – Internet Archive)
Welcoming Address to 1979 Session of the World Peace Council. Erich Hoenkers speech to the WPC meeting in East Berlin
U.S. Peace Council
| n k Kommunistiset apujärjestöt |
| --- | --- |
 Neuvostoliiton peitejärjestöt  Demokraattisen nuorison maailmanliitto  Demokraattisten Lakimiesten Kansainvälinen Yhdistys  Kansainvälinen radioliitto  Kansainvälinen sanomalehtimiesliitto  Kansainvälinen ylioppilasliitto  Lääkärien maailmankongressi  Maailman rauhanneuvosto  Maailman ammattiyhdistysten liitto  Naisten kansainvälinen demokraattinen liitto  Opettajien Yhdistysten Maailmanliitto  Tieteen alalla työskentelevien maailmanliitto 
Maailman älymystön rauhankongressi Wrocławissaa vuonna 1948.
Soekarja Somadikarta

Soekarja Somadikarta (s. 1930) on indonesialainen, lintuihin erikoistunut biologi.
Somadikarta on oppiarvoltaan tohtori. Hän työskentelee Indonesian yliopiston biologian osastolla Depokissa, Länsi-Jaavalla.
Somadikarta on nimennyt kaksi sumatranloistosalangaanin (Collocalia linchi) alalajia, dedii ja ripleyi. Hän nimesi, yhdessä oppilaansa Mochamad Indrawanin kanssa, uuden pöllölajin Ninox burhani, englanniksi Togian Boobook vuonna 2004. Lajia ei mainita BirdLife Suomen maailman lintujen lajiluettelossa.
Indrawan nimesi löytämänsä uuden rillilajin Zosterops somadikartai opettajansa kunniaksi keväällä 2008.
Teoksia

Zweifel, Richard George; Gilliard, E. Thomas & Somadikarta, Soekarja 1969: Frogs of the genus Platymantis (Ranidae) in New Guinea, with the description of a new species. American Museum novitates ; no. 2374. New York. American Museum of Natural History.
E.C. Dickinson, R.W.R.J. Dekker, S. Eck & S. Somadikarta 2003: Systematic notes on Asian birds. 35. Types of the Aegithinidae. Zool. Verh. Leiden 344, 12.ix.2003: 17-24.— ISSN 0024-1652/ISBN 90-73239-88-5.
Ilmari Solin

Ilmari Solin (19. syyskuuta 1905 Tallinna – 20. kesäkuuta 1976) oli suomalainen šakkimestari. Hän voitti šakin Suomen mestaruuden 1945.
Šakkityyli

Solin oli aikanaan ainoa mestari, joka käytti sivustointiavauksia. Ne olivat keino välttää avausteoriaa, jos vastassa oli teoreettisesti hyvin valmistautunut pelaaja, ja ne sopivat Eero Böökin mukaan hyvin Solinin pelitapaan.
Aiheesta muualla

Ilmari Solin ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Urho Somerkivi

Urho Artturi Somerkivi (vuoteen 1935 Sällström) (31. lokakuuta 1910 Turku – 27. helmikuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen kouluhallintomies, tietokirjailija ja oppikirjojen tekijä.
Henkilöhistoria

Somerkivi valmistui kansakoulunopettajaksi Sortavalan seminaarista 1933, toimi opettajana Lappeenrannassa 1934–1946 ja Helsingissä 1946–1951, jatkoi opiskelua työn ohessa valmistuen ylioppilaaksi 1940 ja filosofian kandidaatiksi 1946. Somerkivi väitteli filosofian tohtoriksi 1952 kasvatustieteen alaan kuuluvalla tutkimuksella Bell-Lancasterin vuoro-opetusjärjestelmä Suomessa.
Akateeminen ura jatkui Helsingin opettajakorkeakoulun kasvatus- ja opetusopin opettajana 1952–1955 ja Helsingin yliopiston kasvatustieteen dosenttina vuodesta 1958 alkaen.
Kouluhallinnossa ura alkoi 1951 Helsingin suomenkielisten kansakoulujen tarkastajana. Vuonna 1955 Somerkivi siirtyi kouluhallitukseen, missä hän toimi kouluneuvoksena 1955–1969 ja kansanopetusosaston osastopäällikkönä 1962–1969.
Urho Somerkivi kutsuttiin 1966 kouluhallituksen virkamiehenä Peruskoulun opetussuunnitelmakomitean puheenjohtajaksi. Valtioneuvoston asettaman komitean tehtävänä oli luoda Suomeen muodostettavalle peruskoululle pedagogiset opetustavoitteet. Komitea julkaisi keväällä 1970 ehdotukset Peruskoulun opetussuunnitelman perusteet ja Peruskoulun oppiaineiden opetussuunnitelmat (POPS I ja II).
Urho Somerkiven tutkimus- ja julkaisutoiminta ulottui viidelle vuosikymmenelle. Hän julkaisi seitsemän historiallista tietoteosta ja kahdeksan opetusopasta, oli mukana 45 äidinkielen oppikirjalaitoksen toimittamisessa ja lähes 40 erilaisen oppimateriaalikokonaisuuden valmistamisessa. Hänen tieteellisten artikkeliensa määrä kohoaa yli kuudenkymmenen.
Somerkivi oli Suomen kasvatustieteellisen seuran työjäsen vuodesta 1961 ja Suomen kouluhistoriallisen seuran esimies 1953–1973. Hän sai professorin arvonimen 1970. Suomen tietokirjailijat ry myönsi hänelle Warelius-palkinnon 1986 tunnustuksena pitkäaikaisesta työstä tietokirjojen tekijänä.
Julkaisuja

Bell-Lancasterin vuoro-opetusjärjestelmä Suomessa. Helsinki 1952 (väitösk).
Lukutaito ja sen opettaminen ala-asteilla. Helsinki 1958.
Helsingin kansakoulun historia. Helsingin kaupungin julkaisuja n:o 29. Helsinki 1977.
Kouluhallitus ja koulutoimen kehittyminen satavuotiskautena 1869–1969. Kouluhallitus–Skolstyrelsen 1869–1969. Vantaa 1979.
Seminaarista yhteiskuntaan: Sortavalan seminaarista vuosina 1884–1940 valmistuneet kansakoulunopettajat maamme kulttuuri-, yhteiskunta- ja talouselämän vaikuttajina, 1989, Jussi Isosaari, Urho Somerkivi
Sopimussakko

Sopimussakko on ennalta sovittu rahallinen tai luontoissuorituksena suoritettava korvaus, jonka velallinen lupautuu suorittamaan velkojalle tekemänsä sopimusrikkomuksen seurauksena. Rahallisen korvauksen yhteydessä voidaan sopia viivästyskorosta. Luonteeltaan sopimussakko on vahingonkorvaus. Sen lähikäsitteitä ovat käsiraha, menettämisseuraamus ja rikkojaisraha.
Sopimussakon oikeusvaikutukset riippuvat siitä, mitä sopimukseen on kirjattu. Yleensä velallisen suoritusvelvollisuuden edellytyksenä on sopimusrikkomuksen ilmeneminen; mitään muuta ei edellytetä, eikä velkojan tarvitse esimerkiksi osoittaa hänelle syntynyttä vahinkoa. Yleensä on sovittu niin, että sopimussakko on sekä korvauksen alaraja että yläraja, eikä velkoja voi vaatia lisäkorvausta kärsimänsä vahingon ylittäessä sopimussakon määrän. Lakiin varallisuusoikeudellisista oikeustoimista (228/1929, 36 §) nojautuen tuomioistuin voinee sovitella korvausta niin ylös- kuin alaspäinkin korvauksen ja vahingon epäsuhdan perusteella. Sopimussakkoa ei joudu suorittamaan, jos sopimusrikkomus on velkojan aiheuttama. Suoritusvelvollisuuden voi poistaa lähinnä vain ylivoimainen este eli force majeure.
Sopimuksen sovittelu

Sopimuksen sovittelu tarkoittaa tuomioistuimen jälkikäteen tekemää sopimuksen sisällön muuttamista kohtuuden perusteella. Sopimukseen puututaan vain kohtuuttomina pidettyjen kohtien osalta, eikä koko sopimus yleensä tule tehottomaksi. Sovittelussa sopimuksen sitovuutta rajoitetaan, vaikkei siitä olekaan pakottavaa lainsäädäntöä. Sopimus on suorituksesta ja vastasuorituksesta muodostuva kaksipuolinen oikeustoimi, jossa sopimustasapainon ylläpitämiseen voidaan käyttää kohtuuttomuusharkintaa. Tasapainoa arvioitaessa tarvitaan jokin mittapuu, johon vertaamalla poikkeamaa voidaan arvioida. Esimerkiksi sovittua hintaa arvioitaessa mittapuuna käytetään yleistä hintatasoa eli vastaavan hyödykkeen keskimääräistä hintaa.
Sopimuksen kohtuuttomuuden harkinta on kokonaisuus, jossa otetaan huomioon kaikki tekijät. Tällöin jotkin seikat saattavat puoltaa sovittelua ja toiset seikat voivat olla sovittelua vastaan. Sovittelun tarpeettomuutta puoltaa vaikkapa tieto siitä, että kohtuuttomaksi väitetystä sopimusehdosta on neuvoteltu ennen sopimuksen tekoa. Yritysten välisten sopimusten sovitteluun suhtaudutaan pidättyvämmin kuin yrityksen ja kuluttajan välisiin sopimuksiin. Julkisen vallan ja kansalaisten väliset järjestelyt jäävät yleensä sovittelun ulkopuolelle, joskin on mahdollista, että ne muistuttavat sopimusta siinä määrin, että niihin voidaan puuttua kuten esimerkiksi metsästyslupaan. Tällöin ollaan julkisoikeuden ja yksityisoikeuden välisellä hämärällä alueella.
Sopimuksen sovittelua koskeva yleislauseke on oikeustoimilain (228/1929) 36 pykälä, jonka mukaan Jos oikeustoimen ehto on kohtuuton tai sen soveltaminen johtaisi kohtuuttomuuteen, ehtoa voidaan joko sovitella tai jättää se huomioon ottamatta. Kohtuuttomuutta arvosteltaessa on otettava huomioon oikeustoimen koko sisältö, osapuolten asema, oikeustointa tehtäessä ja sen jälkeen vallinneet olosuhteet sekä muut seikat.
Maakaasu Suomessa

Maakaasuputki on merkitty maastoon vahinkojen välttämiseksi.
Maakaasua käytetään Suomessa lähinnä sähkön ja lämmön yhteistuotannossa, teollisissa prosesseissa ja raskaassa liikenteessä. Maakaasun käyttäjiä ovat muun muassa metsäteollisuus sekä kaasuputkiston varrella sijaitsevat leipomot, paahtimot, lihateollisuus ja valmisruokateollisuus. Kaasu on käytännössä ainoa vaihtoehto niissä teollisuuden prosesseissa, joissa tarvitaan erittäin korkeita lämpötiloja tai joissa kaasua käytetään raaka-aineena. Suurin maakaasun käyttäjä on ollut Nesteen Porvoon-jalostamo, joka tekee maakaasusta jalostuksessa tarvittavaa vetyä.
Suomella ei ole maakaasun varantoja tai tuotantoa, vaan Suomi on täysin riippuvainen maakaasun tuonnista.
Maakaasun tuonti Suomeen alkoi vuonna 1974. Aluksi ainoana maahantuojana ja tukkumyyjänä toimi Gasum Oy. Vuoden 2020 alusta otettiin käyttöön BalticConnector-putki Suomen ja Viron välille. Tällöin Gasumin kaasumonopoli kumottiin ja Suomen kaasumarkkina avautui kaikille halukkaille maahantuojille. Samalla Gasum Oy hajotettiin kaupallisesti toimivaksi kaasun myyntiyhtiöön Gasum Oy:ksi sekä kaasuverkkoa operoivaksi Gasgrid Finland Oy:ksi.
Maakaasun siirtoverkosto Suomessa ulottuu Kaakkois-Suomesta pääkaupunkiseudulle, Pirkanmaalle ja osaan läntistä Uuttamaata.
Maakaasu on kallis polttoaine ja pelkästään kaukolämmön tuotannossa maakaasu on kallista.  Esimerkiksi Nokian kaupunki on siirtynyt maakaasusta puuhakkeeseen ja turpeeseen.
Maakaasun osuus Suomen kaikesta energiankulutuksesta on 3,0 %.
Historia

Maakaasun tuonti Suomeen alkoi vuonna 1974.  Vuonna 1974 ensimmäinen maakaasuputki Neuvostoliitosta Itä-Suomeen avattiin. Kaasun jakelusta vastasi Neste Oy (myöhemmin Fortum). Kaasuverkosto laajeni Pirkanmaalle ja pääkaupunkiseudulle vuonna 1986. Kaupunkikaasu Helsingissä vaihdettiin maakaasuun 1991–1994. Fortumin maakaasutoiminnot siirtyivät perustetulle uudelle yhtiölle, Gasumille. Vuoden 2020 alusta Gasum Oy hajotettiin kahteen eri yhtiöön: kaupallisesti toimivaksi kaasun myyntiyhtiöön Gasum Oy:ksi sekä kaasuverkkoa operoivaksi Gasgrid Finland Oy:ksi. Lisäksi markkinoille tuli useita uusia kaasunmyyntiyhtiöitä ja kaasumarkkina toimii nyt samaan tapaan kuin muutkin eurooppalaiset kaasumarkkinat eli siirto ostetaan Gasgrid Finlandilta ja energia myyntiyhtiöiltä.
Maakaasubussit aloittivat liikennöinnin Helsingissä vuonna 1996. Ensimmäinen julkinen kaasutankkausasema otettiin käyttöön Helsingin Malmilla vuonna 2005.
Kaasun lähteet

Maakaasua on tuotu Suomeen Venäjältä Länsi-Siperiasta kahdella rinnakkaisella putkella sekä Baltiasta BalticConnectoria pitkin.
Toukokuussa 2022 kaasun tulo Venäjältä Suomeen loppui. Tämä koskee vain putkikaasua. LNG:tä eli nesteytettyä maakaasua tuodaan edelleen Venäjältä tankkereilla. LNG:tä tuo Gasum Porin ja Tornion terminaalien kautta. Gasumin mukaan sen on pakko maksaa ennen sotaa solmituista pitkistä toimitussopimuksista, vaikka se ei ottaisi kaasua vastaan. LNG:tä käyttävät muun muassa Outokumpu ja SSAB.
Venäjän kaasua korvaamaan hankittiin terminaalilaiva Exemplar, joka saapui joulukuussa 2022. Maakaasu tuodaan nestemäisessä muodossa Inkoossa sijaitsevaan Exemplar-terminaaliin, jossa se syötetään kaasuputkeen. Exemplarille toimittaa kaasua ainakin virolainen Eesti Gaas eli Elenger, joka tuo kaasun Yhdysvalloista ja Norjasta.
Suomen ensimmäinen LNG-terminaali avattiin Porissa vuonna 2016. Sen jälkeen on rakennettu terminaali myös Tornioon. Syksyllä 2022 otettiin käyttöön Haminan LNG-terminaali, josta pystytään syöttämään kaasua siirtoverkkoon noin 3 terawattitunnin edestä vuodessa, sekä 30 000 kuutiometrin kokoinen kaasuvarasto.
Maakaasuverkostoon syötetään myös uusiutuvaa biokaasua biokaasulaitoksilta. Nämä laitokset sijaitsevat Espoossa, Kouvolassa, Lahdessa ja Riihimäellä. Niiden lisäksi Haminassa sijaitsee jakeluverkkoon kytketty laitos.
Maakaasun jakeluverkosto

Maakaasun jakelua varten rakennettu putkiverkosto kattaa Suomen kaakkois- ja eteläosan. Tällä alueella maakaasun osuus lämmön- ja sähköntuotannon polttoaineista on noin 30 % primäärienergian käytöstä ollen koko maan primäärienergian käytöstä noin 10 %. Maakaasun osuus sähkönhankinnasta vuonna 2013 oli 13 %. Maakaasulla on myös merkittävä osuus erityisesti kaukolämmön ja sähkön yhteistuotannossa, mutta myös kaukolämmön tuotannossa sekä lauhde- ja erillissähkön tuotannossa.
Balticconnector yhdistää Suomen ja Viron kaasuverkon toisiinsa Suomenlahden läpi Inkoon ja Viron Paldiskin välillä. Se otettiin käyttöön vuoden 2020 alussa. Sitä kautta tuodaan noin kolmasosa Suomen maakaasun kulutuksesta.
Gasum

Gasum Oy:llä oli yksinoikeus maakaasun maahantuontiin, siirtoon ja tukkumyyntiin Suomessa vuoden 2019 loppuun asti, nyt se harjoittaa ainoastaan kaasun maahantuontia ja tukkumyyntiä. Siirtoverkosta vastaa Gasgrid Finland Oy. Maakaasun vähittäismyynnistä huolehtivat vähittäismyyntiyhtiöt, jotka usein ovat alueellisia energiayhtiöitä, mutta valtakunnallisesti suurin vähittäismyyjä Suomen kaasuenergia Oy, joka toimii ympäri Suomea. Paikallisjakelusta huolehtivat paikallisjakeluyhtiöt, näistä suurin on Auris Kaasunjakelu Oy, joka on viime vuosina ostanut pieniä paikallisjakeluverkkoja itselleen.
Nesteytetty maakaasu

Gasgridillä on Porvoon Kilpilahden teollisuusalueella oma nesteytetyn maakaasun tuotantolaitos, joka valmistui kesäkuussa 2010. Tuotantolaitos tuottaa lähes 20 000 tonnia nesteytettyä maakaasua vuodessa. Gasgridillä on laitoksen yhteydessä noin 2 000 kuutiometrin tuotevarasto.
Suomen ensimmäinen LNG-terminaali avattiin Porissa vuonna 2016, toinen Tornioon 2019 ja kolmas otetaan käyttöön Haminassa syksyllä 2021 .
Nesteytetty maakaasu > Kehityshankkeita Suomessa

Kaasuverkkoa ei olla tällä hetkellä laajentamassa uusille alueille. Sen sijaan Gasgrid tutkii yhdessä alan yritysten sekä tutkimuslaitosten kanssa, miten kehittyvä vetytalous pitää huomioida kaasuverkoston kehittämisessä ja onko tarvetta erilliselle vetyverkostolle.
Nesteytetty maakaasu > Valtion myöntämät tuet

Työ- ja elinkeinoministeriö päätti tukea kolmen LNG-terminaalin rakentamista yhteensä 65,2 miljoonalla eurolla.
Maakaasu liikennepolttoaineena

Maakaasua käytetään polttoaineena kaasuautoissa ja maakaasubusseissa. Gasum omisti vuonna 2018 yli 25 kaasutankkausasemaa Suomessa. Suomen energia- ja ilmastostrategiassa oli asetettu tavoitteeksi 5 000 kaasuautoa vuoteen 2020 mennessä, mutta määrä ylitettiin jo vuonna 2018.
Helsinkiläinen Tammelundin Liikenne Oy hankki Suomen ensimmäiset maakaasua polttoaineenaan käyttävät linja-autot vuonna 1996.
Vuonna 2014 kerrottiin maakaasubussien olevan vähitellen katoamassa pääkaupunkiseudulta. Uusia maakaasubusseja ei enää hankittu niiden korkeiden hankinta- ja käyttökustannusten sekä niissä ilmenneiden teknisten ongelmien vuoksi. Lisäksi dieselkäyttöiset autot olivat kehittyneet miltei yhtä vähäpäästöisiksi maakaasuautojen kanssa. Vuonna 2014 maakaasubusseja oli käytössä vielä kahdella liikennöitsijällä, jotka suunnittelivat niistä luopumista autojen taloudellisen käyttöiän umpeuduttua.
Maakaasun tulevaisuus Suomessa

Samaan aikaan sekä teollisuus että energiayhtiöt pyrkivät korvaamaan maakaasua uusiutuvilla energialähteillä.
Suomen energia- ja ilmastostrategiassa vuoden 2025 tavoite kaasuautoille on 15 000 autoa.
Aiheesta muualla

Gasum: Maakaasun käyttö Suomessa
Simonetta Sommaruga

| Simonetta Sommaruga |
| --- | --- |

Sveitsin liittopresidentti
 1. tammikuuta 2015 – 31. joulukuuta 2015 1. tammikuuta 2020 – 31. joulukuuta 2020  
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1960 (ikä 64) Zug, Sveitsi
Puoliso:  Lukas Hartmann
Tiedot
Puolue:  Sveitsin sosiaalidemokraattinen puolue
Simonetta Sommaruga (s. 14. toukokuuta 1960 Zug) on sveitsiläinen poliitikko ja 1. lokakuuta 2010 lähtien Sveitsin liittoneuvoston jäsen. Puoluetaustaltaan hän on sosiaalidemokraatti ja seuraa maan hallituksessa puoluetoveriaan Moritz Leuenbergeriä. 22. syyskuuta 2010 pienestä kamarista, eli senaatista, suuren kamarin äänestyksellä liittoneuvostoon valitun Sommarugan valinta oli historiallinen, sillä tuon jälkeen Sveitsin hallitus on ensimmäistä kertaa maan historiassa naisenemmistöinen.
Valinta oli myös siinä mielessä historiallinen, että vaikka parlamentti valitsi Simonetta Sommarugan viestintä-, liikenne ja energiaministeriksi, liittoneuvoston kolme muuta naisministeriä muuttivat vastuita niin että Sommarugasta tuli oikeusministeri, vastoin hänen tahtoaan, mikä aiheutti Sveitsissä lyhyen poliittisen skandaalin vuonna 2010, sillä perinteisesti oikeusministeriksi on valittu lakimieskoulutusta saanut henkilö.
Sommaruga on ollut Sveitsin liittopresidentti kaksi kertaa, vuosina 2015 ja 2020.
Sommaruga kävi lukion Bernissä ja opiskeli kolme vuotta pianonsoittoa Sveitsissä Luzernissa. Osallistuttuaan Kaliforniassa sekä Roomassa yliopistoissa lukuvuoden 1983–1984 opetukseen hän työskenteli naisten turvakodissa Fribourgin kantonissa. Vuosina 1988–1991 Sommaruga opiskeli englantia ja espanjaa Fribourgin yliopistossa Sveitsissä suorittamatta tutkintoa. Sosiaalidemokraattisen puolueen aktiivijäsenyyden myötä Sommaruga työskenteli Sveitsin kuluttajasuojayhdistyksessä 1993 alkaen ja toimi sen puheenjohtajana vuodesta 2000.
Vuosina 1997–2005 Sommaruga toimi Bernin naapurikaupungin Könizin kunnanhallituksessa vastaten kunnan palo- ja pelastustoimesta. Ennen ministeriyttään Sommaruga oli muun muassa Slow Food Schweiz -liikkeen jäsen sekä Bernin Bärenparkin (karhupuiston) hallituksen jäsen.
Sommaruga on naimisissa kirjailija Lukas Hartmannin kanssa. He asuvat Spiegelissä lähellä Berniä.
Aiheesta muualla

Kotisivut
Sveitsin liittopresidentit
Furrer | Druey | Munzinger | Furrer | Naeff | Frey-Herosé | Furrer | Stämpfli | Fornerod | Furrer | Stämpfli | Frey-Herosé | Knüsel | Stämpfli | Fornerod | Dubs | Schenk | Knüsel | Fornerod | Dubs | Welti | Dubs | Schenk | Welti | Cérésole | Schenk | Scherer | Welti | Heer | Schenk | Hammer | Welti | Anderwert | Droz | Welti | Bavier | Ruchonnet | Welti | Schenk | Deucher | Droz | Hertenstein | Hammer | Ruchonnet | Welti | Hauser | Schenk | Frey | Zemp | Lachenal | Deucher | Ruffy Müller | Hauser | Brenner | Zemp | Deucher | Comtesse | Ruchet | Forrer | Müller | Brenner | Deucher | Comtesse | Ruchet | Forrer | Müller | Hoffmann | Motta | Decoppet | Schultess | Calonder | Ador | Motta | Schultess | Haab | Scheuer | Chuard | Musy | Häberlin | Motta | Schultess | Haab | Musy | Häberlin | Motta | Schultess | Pilet-Golaz | Minger | Meyer | Motta | Baumann | Etter | Pilet-Golaz | Wetter | Etter | E. Celio | Stampfli | von Steiger | Kobelt | Etter | E. Celio | Nobs | Petitpierre | von Steiger | Kobelt | Etter | Rubattel | Petitpierre | Feldmann | Streuli | Holenstein | Chaudet | Petitpierre | Wahlen | Chaudet | Spühler | von Moos | Tschudi | Schaffner | Bonvin | Spühler | von Moos | Tschudi | Gnägi | N. Celio | Bonvin | Brugger | Graber | Gnägi | Furgler | Ritschard | Hürlimann | Chevallaz | Furgler | Honegger | Aubert | Schlumpf | Furgler | Egli | Aubert | Stich | Delamuraz | Koller  | Cotti | Felber | Ogi | Stich | Villiger | Delamuraz | Koller | Cotti | Dreifuss | Ogi | Leuenberger | Villiger | Couchepin | Deiss | Schmid | Leuenberger | Calmy-Rey | Couchepin | Merz | Leuthard | Calmy-Rey | Widmer-Schlumpf | Maurer | Burkhalter | Sommaruga |  Schneider-Ammann | Leuthard | Berset | Maurer | Sommaruga
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef
Soramoreeni

Soramoreeni koostuu useista soramoreeneista, jotka ovat karkean maalajiryhmän maalajeja. Lajittuneissa maissa soran raekoko vaihtelee 2 mm:stä 20 mm:iin ja hiekan 0,2 mm:stä 2 mm:iin.
Somiitti

Somiittien sijainti hiiren alkiossa. Vain hännänpuoleiset somiitit merkittyjä.
Somiitti, eli alkujaoke on solurykelmä, joka syntyy selkäjänteen vieressä olevien kudosjuosteiden kuroutuessa alkion keskiosassa, hermostoputken molemmin puolin. Somiittien lukumäärä vaihtelee eläinlajeittain (esimerkiksi 50 kpl kanoilla, 65 kpl hiirillä ja jopa 500 joillain käärmelajeilla). Somiiteista kehittyvät solut muodostavat selkärangan ja kylkiluut, selän verinahan ja lihakset, sekä kehon seinämän ja raajojen lihakset.