Suomen ulkopolitiikka
Historia > Suomen toinen tasavalta vuosina 1944–1994 > YYA-sopimuksen aika

Vuonna 1948 Suomi solmi Stalinin aloitteesta kommunistisen Neuvostoliiton kanssa YYA-sopimuksen, joka määritteli Suomen ulkopoliittista päätöksentekoa Neuvostoliiton hajoamiseen asti. Neuvostoliitto solmi vastaavia YYA-sopimuksia myös Itä-Euroopan kommunististen kansandemokratioiden kanssa. Suomi säilytti kuitenkin valtiomuotonsa monipuoluejärjestelmään perustuvana parlamentaarisena demokratiana. Toisen maailmansodan jälkeistä Suomen ulkopoliittista linjaa on kutsuttu Paasikiven–Kekkosen linjaksi. Verrattuna toista maailmansotaa edeltäneeseen tilanteeseen ulkopolitiikan johto oli tänä aikana tiukasti presidentin käsissä.
Toukokuussa 1949 presidentti Paasikivi armahti sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä vankeuteen tuomitun Risto Rytin, joka oli vakavasti sairas mutta kärsi edelleen pitkää vankeusrangaistustaan. Muut sotasyyllisinä tuomitut olivat jo aiemmin vapautuneet ehdonalaiseen vankeuteen. Heidät armahdettiin yhdessä Rytin kanssa, ja he saivat takaisin menettämänsä kansalaisluottamuksen. Neuvostoliiton lehdistössä Paasikiven armahduspäätöstä kritisoitiin, mutta Paasikiven mielestä sotasyyllisten rangaistukset olivat este Suomen ja Neuvostoliiton ystävyyspolitiikan tiellä, koska kansan enemmistö ei ollut hyväksynyt niitä.
Vuoden 1949 lopussa uudenvuodenaattona Neuvostoliiton varaulkoministeri Andrei Gromyko luovutti Suomen lähettiläs Cay Sundströmille nootin, jossa syytettiin Suomen hallituksen yhä piilottelevan väärien papereiden ja keksittyjen nimien turvin yli kolmeasataa neuvostokansalaista, jotka rauhanehtojen mukaan olisi pitänyt palauttaa. Suomen hallitus hyväksyi 17. tammikuuta 1950 vastauksen, joka ei kuitenkaan tyydyttänyt Neuvostoliittoa. Neuvostohallitus syytti vastauksessaan 28. helmikuuta Suomen hallitusta siitä, että se karttaa velvoitustensa täyttämistä ja rikkoo rauhansopimusta ja YYA-sopimusta. Nootti sattui samaan aikaan Suomen ja Neuvostoliiton välisten kauppaneuvottelujen jäädyttämisen kanssa. Neuvostoliitto halusi toimillaan vaikuttaa Suomen seuraavan presidentin valintaan ja estää Paasikiven uudelleenvalinnan. SKDL:n ehdokas vaaleissa oli Mauno Pekkala. Paasikivi päätti painostuksesta huolimatta asettua ehdolle, ja hänet valittiin toiselle kaudelle.
Huhtikuussa 1950 Suomi liittyi kansainvälisen kaupan tullittomuutta ja vapautta edistämään perustettuun GATT-järjestöön. Suomen ja Neuvostoliiton välinen kauppasopimus allekirjoitettiin ennen Korean sodan alkamista 13. kesäkuuta 1950 Moskovassa. Suomen puolesta sopimuksen allekirjoitti pääministeri Urho Kekkonen. Suhteessa Neuvostoliittoon Suomen ulkopolitiikassa alkoi hahmottua kaksi periaatetta: oli huolehdittava siitä, että Suomi pystyi itse huolehtimaan YYA-sopimuksen velvoitteista, ja siitä, että Neuvostoliiton turvallisuuden minimitarpeet otettiin huomioon. Näin toimimalla voitaisiin kotimaassa säilyttää riittävä määräysvalta.
Tammikuussa 1952 lehtihaastatteluna julkaistussa pyjamantaskupuheessa Kekkonen esitti, että Suomen olisi lujitettava yhteistyötään puolueettomien pohjoisten valtioiden kanssa. Kekkosen mielestä Suomen puolueettomuus olisi edullinen sekä Ruotsille että sen Natoon kuuluville naapureille. Puheen sisältämä ajatus pohjoismaisesta yhteistyöstä ja teksti kokonaisuudessaan oli harkittu aloite Suomen ulkopolitiikan linjan uudelleen määrittelemiseksi. Teksti oli Paasikiven muokkaama ja Neuvostoliiton lähettiläs Lebedevin hyväksymä. YYA-sopimuksen velvoitteet, pohjoismainen yhteistyö ja Suomen puolueettomuuspolitiikka yhdistettiin puheessa kokonaisuudeksi, mutta Suomen pohjoismaisen suuntauksen ehtona pidettiin Ruotsin puolueettomuutta.
Suomi hyväksyttiin Yhdistyneiden Kansakuntien (YK) jäseneksi 14. joulukuuta 1955. Suomen jäsenhakemus oli  jätetty jo vuonna 1947, mutta toisen maailmansodan voittajavaltojen ehdoilla perustettu kansainvälinen järjestö hyväksyi sodan hävinneiden akselivaltojen puolella taistelleet valtiot jäsenikseen vasta, kun niiden sopimuksiin perustuvat suhteet sodan voittajavaltioihin oli järjestetty. Neuvostoliiton kanssa asiasta oli sovittu kuukautta aiemmin Moskovassa Porkkalan palautusta koskeneiden neuvottelujen yhteydessä. Suomen suurlähettilääksi New Yorkiin nimitettiin diplomaatti G. A Gripenberg.
Pohjoismaiden neuvostoon, joka oli neuvoa-antava kansanedustuslaitosten välinen yhteistyöelin, Suomi osallistui ensimmäisen kerran Kööpenhaminan istunnossa vuonna 1956. Suomen valtuuskunnan puheenjohtajana toimi K-A. Fagerholm. Suomi ei osallistunut sotilaspoliittisten asioiden käsittelyyn eikä ottanut kantaa sellaisiin kysymyksiin, joihin liittyi suurvaltojen välisiä eturistiriitoja.
Vuoden 1958 yöpakkaskriisi osoitti, miten rajattu YYA-sopimukseen sitoutuneen Suomen poliittinen liikkumatila kommunistisen Neuvostoliiton naapurimaana oli. Neuvostoliitto sekaantui demokraattisen Suomen sisäpolitiikkaan sen jälkeen, kun suomalaisten kommunistien johtama SKDL, joka oli eduskuntavaaleissa noussut suurimmaksi puolueeksi, ei saanut sosiaalidemokraattisen K. A. Fagerholmin hallitukseen lainkaan ministereitä. Neuvostoliiton painostus johti ulkoministeri Johannes Virolaisen ja muiden Maalaisliiton ministereiden eroon, minkä seurauksena koko hallitus erosi. Yöpakkaskriisin seuraus oli, että Suomessa voitiin jatkossa nimittää vain sellaisia hallituksia, joihin Neuvostoliitto ei suhtautunut kielteisesti.
Suomi liittyi Euroopan vapaakauppajärjestön (EFTA) liitännäisjäseneksi vuonna 1961. Perustettiin FINEFTA, jonka kautta Suomi solmi EFTA:n kanssa samanlaiset sopimukset kuin EFTA-maat keskenään. Siten Suomi välttyi EFTA:an liittyneiltä poliittisilta riskeiltä. Täysjäsenyys Euroopan talousyhteisössä (EEC) ei olisi ollut sovitettavissa puolueettomuuspolitiikkaan. Suomi halusi idänkaupan lisäksi säilyttää kauppasuhteet myös läntisiin markkinatalousmaihin.
Kylmän sodan aiheuttama Berliinin kriisi Saksan Liittotasavallan ja Neuvostoliiton välillä johti Suomessa noottikriisiin lokakuussa vuonna 1961, kun Neuvostoliitto esitti Moskovan suurlähettiläälle jätetyn nootin muodossa YYA-sopimukseen perustuvia sotilaallisia konsultaatioita Suomelle. Presidentti Kekkosen Novosibirskiin tekemän valtiovierailun ja Neuvostoliiton ylimmän johdon kanssa käytyjen keskustelujen avulla Suomi onnistui välttämään ehdotetut sotilaalliset konsultaatiot, jotka olisivat toteutuessaan heikentäneet Suomen kansainvälistä asemaa puolueettomana maana. Presidentti Kekkosella, joka oli salaisen tiedustelun ammattilainen, oli noottikriisin jälkeen luottamuksellinen yhteys neuvostojohtoon KGB:n ulkomaantiedustelun kautta.
Suomi hoiti viralliset suhteensa Saksan Liittotasavaltaan (Länsi-Saksa, BDR)  ja Saksan demokraattiseen tasavaltaan (Itä-Saksa, DDR) Kölnissä ja Berliinissä sijainneiden kaupallisten edustustojensa kautta. Suomella ei ollut kummassakaan Saksassa diplomaatti- tai konsuliedustusta eikä Suomi ollut tunnustanut näitä toisen maailmansodan aikaisten liittoutuneiden armeijoiden miehitysalueiden jakoon perustuvia hallintoalueita itsenäisiksi valtioiksi. Saksojen tunnustaminen oli kylmän sodan vuosina kysymys, josta suurvallat Yhdysvallat ja Neuvostoliitto eivät olleet yksimielisiä. Rauhansopimus Suomen kanssa (Pariisin rauhansopimus) vuodelta 1947 ja erityisesti sen 10. artikla sitoivat Suomen Saksan osalta liittoutuneiden valtojen välisiin sopimuksiin.
Presidentti Kekkonen teki muille Pohjoismaille toukokuussa 1963 ehdotuksen Pohjolan ydinaseettomasta vyöhykkeestä, joka ei kuitenkaan herättänyt vastakaikua. Ehdotuksen tarkoitus oli osoittaa, että Suomi ei sallisi ydinaseita omalla alueellaan, mikä rajoittaisi sotaan joutumisen mahdollisuutta. Pohjolan ydinaseettomuussopimuksen esteenä oli alueen maiden turvallisuusintressien erilaisuus: Suomi pelkäsi joutuvansa vastoin tahtoaan ottamaan vastaan Neuvostoliiton apua, Norja ja Tanska pelkäsivät jäävänsä ilman Naton apua, jos sitä olisi tarvittu, ja Ruotsi oli salaa hankkinut Naton turvatakuun.
Presidentti Kekkonen piti kalottipuheen 26.11.1965 Suomen turvallisuuspolitiikkaan liittyvistä näkökohdista. Kekkonen ilmoitti puheessaan Suomen olevan valmis harkitsemaan sellaisia sopimusjärjestelyjä Norjan kanssa, jotka rauhoittaisivat Suomen ja Norjan välisen raja-alueen mahdollisilta sotatoimilta myös suurvaltojen välisen selkkauksen varalta. Norja torjui rajarauhasopimuksen. Norjan suurlähettilääksi Helsinkiin nimitettiin 11. maaliskuuta 1966 Bredo Stabell.
Vuosina 1968–72 presidentti Kekkonen toimi aktiivisesti aloitteen tekijänä Suomen ulkopolitiikassa. Hänet oli valittu jo kolmannelle peräkkäiselle presidenttikaudelle, hän oli hankkinut kokemusta Suomen ulkosuhteiden hoidossa ja häntä kuunneltiin myös muualla kuin Suomen naapurimaissa. Presidentti pyrki aloitteillaan vahvistamaan Suomen puolueettomuusasemaa ja eliminoimaan ennalta puolueettomuuteen tai Suomen riippumattomuuteen kohdistuvat uhkatekijät. Kekkonen sai toimilleen tukea YK:n suurlähettiläältä Max Jakobsonilta sekä muilta ulkoministeriön diplomaateilta ja virkamiehiltä.
Syksyllä 1968 ulkoministeri Ahti Karjalainen piti YK:ssa puheen, jossa hän toivoi vieraiden joukkojen vetämistä Tšekkoslovakiasta. Puhe oli Suomen reaktio Varsovan liiton joukkojen elokuussa suorittamaan Tšekkoslovakian miehitykseen. Presidentti Kekkoselle Tšekkoslovakian tapahtumat olivat järkytys, ja hän oli loukkaantunut valheellisesta propagandasta, jota Neuvostoliiton suurlähettiläs Kovalev oli hänelle yrittänyt uskotella. Suomen ja Neuvostoliiton välisiä suhteita yritettiin korjata, kun pääministeri Kosygin saapui keskustelemaan henkilökohtaisesti presidentti Kekkosen kanssa Hiittisiin. Kekkonen hyväksyi Kosyginin selityksen Tšekkoslovakian miehityksen sotilas- ja turvallisuuspoliittisesta taustasta, mutta luottamus Neuvostoliiton rauhantahtoon ja rationaalisuuteen, jonka varaan Suomen ulkopolitiikkaa oli siihen asti rakennettu, oli kärsinyt kolauksen. Viime kädessä Neuvostoliitto olikin valmis käyttämään voimakeinoja turvatakseen oman etunsa liittolaismaan kansalaisten kustannuksella. YYA-sopimuksen sotilaallisten artiklojen merkitys nousi taas Suomen ulkopolitiikan keskiöön.
Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestöön (OECD) Suomi liittyi 28.1.1969, mikä tapahtui Kekkosen aloitteesta. OECD oli kansainvälinen vapaakauppaa ja talouskasvua edistävä järjestö, jonka päämaja sijaitsi Pariisissa. Suomen liittymiskirje talletettiin Ranskan ulkoministeriön arkistoon. Liittymisen jälkeen Pariisiin perustettiin pysyvä Suomen OECD-edustusto (suurlähetystö).
Keväällä 1970 jouduttiin hautaamaan kaksi vuotta kehitelty suunnitelma yhteispohjoismaisesta talousalueesta (Nordek). Se kaatui siihen, että Neuvostoliitto vastusti Suomen liittymistä.
Huhtikuussa 1972 aloitettiin salaiset konsultaatiot eli keskustelut Suomen puolustusvoimien johdon ja Neuvostoliiton sotilasasiamies V. A.  Andruškevitšin välillä siitä, millaisia mahdollisuuksia osapuolilla olisi varautua YYA-sopimuksessa tarkoitettuun hyökkäysuhkaan ja edistää molemminpuolista turvallisuutta jo rauhan aikana. Aloite keskusteluihin oli tullut Andruškevitšilta tammikuussa. Hän oli huolissaan siitä, että Neuvostoliiton puolustuksessa oli Suomen kokoinen aukko, koska Suomi ei kuulunut Varsovan liittoon. Kekkonen antoi yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Paavo Junttilalle luvan aloittaa keskustelut. Suomalaisille selvisi, että Neuvostoliitto aikoi käyttää Suomen aluetta ja ilmatilaa lupaa kysymättä aina, kun se katsoi niitä tarvitsevansa. Keskusteluista tiesivät Suomessa vain Kekkonen ja kolme kenraalia. Kun alkoi näyttää siltä, että Neuvostoliitto esittäisi konkreettisia yhteistoimia Lapin puolustuksen tehostamiseksi jo rauhan aikana, suomalaiset keskeyttivät kaksi vuotta kestäneet keskustelut maaliskuun lopulla 1974.
Marraskuussa 1972 Suomen Länsi-Saksan ja Itä-Saksan kanssa käymät neuvottelut diplomaattisuhteiden solmimisesta saatiin päätökseen, ja Suomi tunnusti molemmat Saksat itsenäisiksi valtioiksi 24. marraskuuta. Itä-Saksan kanssa neuvotellut sopimukset allekirjoitettiin 8. joulukuuta. Länsi-Saksan kanssa neuvoteltu sopimusjärjestely allekirjoitettiin viivytysten jälkeen vasta tammikuussa 1973.
Suomen ulkoministeriötä työllistivät toistuvasti Neuvostoliitosta luvattomasti saapuvat rajanylittäjät eli loikkarit, joiden palauttamisessa oli 1960-luvulla noudatettu presidentti Kekkosen määrittelemää ankaraa linjaa. Kesällä 1973 Virosta Suomenlahden yli kumiveneellä Suomeen melonut 26-vuotias Victor Schneider joutui matkallaan poimituksi suomalaiseen laivaan, joka toi hänet Suomeen. Schneider pidätettiin satamassa ja hänelle ilmoitettiin, että hänet karkotettaisiin Suomesta. Länsi-Saksan suurlähetystö kuitenkin puuttui asiaan ja katsoi, että Schneider oli Länsi-Saksan kansalainen, koska hänen vanhempansa olivat olleet Volgan saksalaisia. Yhdysvaltojen hallitus ja YK:n pakolaisasiain komissaari muistuttivat Suomen hallitusta siitä, että Suomi oli allekirjoittanut YK:n pakolaissopimuksen ja oli näin ollen velvollinen myöntämään turvapaikan poliittisille pakolaisille. Neuvostoliitto puolestaan vaati tapansa mukaan loikkarin luovuttamista. Ulkoministeriö ei länsivaltojen painostamana poikkeuksellisesti noudattanut Neuvostoliiton vaatimusta, vaan Schneider pääsi Müncheniin ja sai turvapaikan Länsi-Saksasta. Schneiderin pelasti palautukselta se, että hänet katsottiin saksalaiseksi.
Lokakuussa 1973 Suomi hyväksyi vuonna 1970 alkaneen valmistelun päätteeksi EEC-vapaakauppasopimuksen, jonka myötä tuontitullit Suomen ja EEC:n väliltä tulisivat asteittain poistumaan. Presidentti Kekkonen oli asettanut EEC-suhteiden järjestämisen Suomen tavoitteeksi Nordek-hankkeen kariuduttua. Neuvostoliitto oli vastustanut sopimuksen allekirjoittamista, koska sen poliittinen sisältö oli epäilyttänyt, mutta hyväksynyt lopulta sen. Sopimuksen hintana Suomelle oli ollut Neuvostoliitolle annettu takuulausuma, että sopimus ei muuttaisi Suomen ulkopolitiikkaa. Kahdenvälinen kauppa Neuvostoliiton kanssa jatkui entiseen tapaan.
Toinen presidentti Kekkosen tekemistä aloitteista johti vuonna 1975 Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin järjestämiseen Helsingissä. Alkuperäinen ehdotus Euroopan turvallisuuskokouksesta oli tullut Neuvostoliitolta, mutta Kekkonen muokkasi Neuvostoliiton ehdotusta ja teki siitä oman aloitteensa. Konferenssia edelsi useita vuosia kestänyt valmisteluvaihe, jonka aikana kiertävän suurlähettilään tehtävään 23.2.1970 nimitetty Ralph Enckell kävi keskusteluja eri maiden pääkaupungeissa turvallisuuspolitiikasta.
Kesällä 1978 Neuvostoliiton puolustusministeri Dmitri Ustinov tuli viralliselle vierailulle Suomeen. Hän ehdotti YYA-sopimuksen mukaisia yhteisiä sotaharjoituksia. Presidentti Kekkonen torjui Ustinovin ehdotuksen.
Tammikuussa 1980 Suomi pidättäytyi äänestyksestä YK:n yleiskokouksen käsitellessä Neuvostoliiton Afganistaniin suorittaman hyökkäyksen tuomitsevaa päätöslauselmaa. Äänestyksessä päätöslauselmaa kannatti 104 maata, 18 äänesti vastaan ja 18 pidättäytyi. Suomi oli ainoa äänestyksestä pidättäytynyt eurooppalainen maa.
Presidentti Kekkosen seuraajaksi valittu Mauno Koivisto jatkoi vuosina 1982–88 edeltäjänsä tavoin YYA-sopimuksen mukaisella linjalla suhteissa Neuvostoliittoon. Hän solmi myös henkilötasolla ystävyyssuhteet Yhdysvaltojen presidentin George Bushin ja Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin kanssa.
Yhdysvallat miehitti Grenadan saarivaltion vuonna 1983. YK:n yleiskokous hyväksyi päätöslauselman, jossa Yhdysvaltojen todettiin rikkoneen räikeästi kansainvälistä oikeutta. Se hyväksyttiin 108 äänellä, vastaan äänesti 9 jäsenvaltiota ja 27 pidättäytyi äänestämästä. Suomi äänesti päätöslauselman hyväksymisen puolesta.
Suomi haki EFTA:n täysjäsenyyttä vuonna 1985.
Yhdysvaltojen apulaisulkoministeri Rozanne Ridgway vieraili Suomessa heinäkuussa 1986. Hän ilmaisi presidentti Koivistolle huolestumisensa suomalaisista huippuluokan metallurgisista saavutuksista, joilla oli haitallinen vaikutus supervaltojen strategiseen voimatasapainoon. Rauma-Repola oli myymässä Neuvostoliitolle sukelluspalloja, mikä rikkoi Yhdysvaltojen asettamaa korkean teknologian vientikieltoa Neuvostoliittoon. Koivisto kirjoitti varapresidentti George Bushille elokuussa, että Suomen hallitus ei voinut estää yksityisen yrityksen toimintaa. Kauppa toteutui, mutta Suomen oli luvattava, ettei se enää operoisi supervaltojen välisellä korkean teknologian rintamalla.
Vuoden 1988 presidentinvaaleissa Koivisto valittiin toiselle 6-vuotiskaudelle. Joulukuussa 1988 asetettiin Jaakko Iloniemen johtama toimikunta tutkimaan, miten Suomen turvallisuuspoliittinen asema oli muuttunut ja mitä muutos vaati maan puolustusvoimilta. Suomi hyväksyttiin Euroopan neuvoston jäseneksi toukokuussa 1989. Presidentti Gorbatšov tunnusti Suomen puolueettomuuden ja Suomi määritteli itsensä puolueettomaksi Pohjoismaaksi 26.10.1989. Puolueettomuuden kumoava YYA-sopimus jäi kuitenkin edelleen voimaan.
Presidentti Koivisto mitätöi 21.9.1990 yksipuolisella tulkinnallaan Pariisin rauhansopimuksen III osan määräykset, koska Saksan yhdistyttyä ne olivat menettäneet merkityksensä ja rajoittivat Suomen täysivaltaisuutta. Kyseiset määräykset, jotka koskivat Suomen asevoimien rajoituksia ja Saksan jälleen varustautumista, eivät myöskään vastanneet Suomen asemaa YK:n jäsenenä ja ETYK:n osanottajavaltiona. Koivisto oli informoinut Gorbatšovia asiasta etukäteen.
Berliinin muurin murtuminen, Saksojen yhdistyminen ja Baltian maiden itsenäistyminen sekä varapresidentti Gennadi Janajevin johtama epäonnistunut vallankaappausyritys Neuvostoliitossa olivat niitä dramaattisia tapahtumia presidentti Koiviston toisella presidenttikaudella, jotka edelsivät Neuvostoliiton hajoamista. Koivisto määritteli Suomen linjan suhtautumisessa Baltian maiden itsenäistymiseen, mikä ilmeni konkreettisesti, kun Suomen hallitus kieltäytyi huhtikuussa 1990 Baltian maiden oikeutta itsenäisyyteen tukeneen pohjoismaisen julistuksen allekirjoittamisesta. Tammikuun alussa 1991 Koivisto kieltäytyi tapaamasta Suomeen epäviralliselle vierailulle saapunutta Viron pääministeriä Edgar Savisaarta, joka olisi halunnut pyytää Suomea välittäjäksi Neuvostoliiton ja Baltian maiden välille syntyneeseen selkkaukseen. Koivisto asetti tärkeysjärjestyksessä Suomen suhteet Neuvostoliiton johtoon Baltian maiden itsenäistymispyrkimysten tukemisen edelle. Viro ja Latvia julistautuivat itsenäisiksi Janajevin vallankaappausyrityksen aikana, ja Suomi tunnusti näiden maiden itsenäisyyden 28. elokuuta. Virallisesti Neuvostoliitto lakkautettiin 21.12.1991.