stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Comandanti Medaglie d’Oro -luokka
Alukset

Luokan alukset nimettiin Comandanti Medaglio d’Oro -kunniamerkin saajien mukaan. Kaksikymmentä alusta tilattiin 1941 neljältä telakalta: kuusi alusta OTO:lta Livornosta, kahdeksan CRDA:lta Triestestä, kaksi CNR:ltä Anconasta ja neljä Cantieri del Tirrenolta Riva Trigososta. Ainoastaan yhdeksän aluksen rakennustyöt aloitettiin ja ne saksalaiset romuttivat telakoilla tai ne tuhoutuivat liittoutuneiden ilmapommituksissa.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Comandante Baroni | Odero-Terni-Orlando, Livorno | 20. helmikuuta 1943 | - | - | romutettu 8. syyskuuta 1943 jälkeen |
| RN Comandante Borsini | OTO, Livorno | 29. huhtikuuta 1943 | - | - | romutettu 8. syyskuuta 1943 jälkeen |
| RN Comandante Botti | CRDA, Trieste | 1. elokuuta 1943 | - | - | romutettu 8. syyskuuta 1943 jälkeen |
| RN Comandante Casana | CNR, Ancona | 14. helmikuuta 1943 | - | - | romutettu 1944 |
| RN Comandante Corsi | CRDA, Trieste | - | - | - |  |
| RN Comandante di Cristofaro | CT, Riva Trigoso | 6. helmikuuta 1943 | - | - | vaurioitunut romutettu |
| RN Comandante Dell'Anno | CNR, Ancona | 14. helmikuuta 1943 | - | - | romutettu 1944 |
| RN Comandante Esposito | CRDA, Trieste | - | - | - |  |
| RN Comandante Fiorelli | CRDA, Trieste | - | - | - |  |
| RN Comandante Fontana | OTO, Livorno | - | - | - |  |
| RN Comandante Giannattasio | CRDA, Trieste | - | - | - |  |
| RN Comandante Giobbe | CT, Riva Trigoso | - | - | - |  |
| RN Comandante Giorgis | CT, Riva Trigoso | - | - | - |  |
| RN Comandante Margottini | OTO, Livorno | 18. maaliskuuta 1943 | ? | - | hylätty 1945 La Speziaan |
| RN Comandante Milano | CRDA, Trieste | - | - | - |  |
| RN Comandante Moccagatta | OTO, Livorno | - | - | - |  |
| RN Comandante Novaro | CRDA, Trieste | - | - | - |  |
| RN Comandante Rodocanacchi | OTO, Livorno | - | - | - |  |
| RN Comandante Ruta | CRDA, Trieste | 16. elokuuta 1943 | - | - | romutettu 8. syyskuuta 1943 jälkeen |
| RN Comandante Toscano | CT, Riva Trigoso | 14. joulukuuta 1942 | - | - | vaurioitunut romutettu |

Taulukossa olevien lisäksi oli neljä vielä nimeämätöntä alusta, joiden tilaukset peruutettiin Italian antauduttua.
HMS Newcastle (D87)

| HMS Newcastle |
| --- | --- |
 HMS Newcastle ja HMS Cardiff ankkuroituna Fareham Creekissä

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Swan Hunter, Tyne and Wear
Kölinlasku:  21. helmikuuta 1973
Laskettu vesille:  24. huhtikuuta 1975
Palveluskäyttöön:  23. maaliskuuta 1978
Poistui palveluskäytöstä:  1. helmikuuta 2005
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 820 t
Pituus:  125,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,0 m
Syväys:  5,8 m
Koneteho:  COGOG: 2 x Rolls-Royce Olympus TM3B ja 2 x Rolls-Royce Tyne 36 MW
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  287
Aseistus
Aseistus:  2 x Sea Dart 1 x 4,5" Mk.8 2 x Oerlikon 20 mm 2 x STWS Mk.2 -torpedoputkea 2 x Corvus-valaisuheitintä 1 x Westland Lynx HAS.1/2
HMS Newcastle (viirinumero D87) oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 42 ohjushävittäjä (Sheffield-luokka). Se poistettiin palveluksesta 2005 ja on romutettu.
Valmistus

Alus tilattiin Swan Hunterilta Tyne and Wearista, missä köli laskettiin 21. helmikuuta 1973 telakkanumerolla 61. Alus laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1975 ja otettiin palvelukseen 23. maaliskuuta 1978.
Aiheesta muualla

Delivering Security in a Changing World: Future Capabilities (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Recycling of Type 42 Destroyers (englanniksi)
Tyypin 42 -ohjushävittäjät
Valtio

Valtio on ihmisyhteisö, joka määrätyllä alueella käyttää omintakeista ja pysyvää valtaa. Valtio on yhtäältä poliittinen ja alueellinen kokonaisuus ja toisaalta myös hallinnollinen, oikeudellinen ja taloudellinen järjestelmä. Valtio laajassa mielessä, pakkoyhteisönä, käsittää ”varsinaisen” valtion lisäksi myös itsehallinnolliset ja välillisen valtionhallinnon yksiköt, kun taas valtio suppeassa mielessä, oikeushenkilönä, jättää nämä ulkopuolelleen.
Lippukartta maailman valtioista
Etymologia

Suomen kielen sana valtio on johdos sanasta valta. Sanan kehitti ilmeisesti Paavo Tikkanen vuonna 1846, ja sitä käytti ensimmäisen kerran Rietrikki Polén seuraavana vuonna Suometar-lehdessä ilmestyneessä matkakertomuksessaan. Aiemmin samassa merkityksessä oli käytetty muun muassa sanoja valtakunta, riikki ja kruunu.
Monissa kielissä valtiota kuvaavat sanat, kuten englannissa state, saksassa staat ja ranskassa État, ovat johdannaisia latinankielisestä sanasta status, joka tarkoitti henkilön asemaa.
Määrittely

Valtion käsitteen sisällöstä on kiistelty samalla tavalla kuin politiikan käsitteestä. Varsinkin eri poliittisissa ideologioissa valtion luonne on ymmärretty hyvin erilaisilla tavoilla. Integraatioteoreettiset opit, kuten liberalismi, korostavat valtion roolia yhteiskunnan eheyden ja kiinteyden ylläpitäjänä, kun taas konfliktiteoreettiset opit, kuten marxismi, korostavat valtion roolia väkivaltakoneistona ja luokkahallinnan välineenä.
Valtion oikeudellisia tunnusmerkkejä tai elementtejä ovat maantieteellisesti rajattu alue, väestö eli valtiokansa sekä suvereeni hallitusvalta. Näiden lisäksi myös kykyä täyttää kansainväliset sitoumuksena ja ylläpitää kansainvälisiä suhteita on pidetty valtion kansainvälisoikeudellisena tunnusmerkkinä. Nämä neljä tunnusmerkkiä vahvistettiin ensi kertaa vuonna 1933 Amerikan valtioiden välisessä Montevideon sopimuksessa. Joskus myös sitä, että muut valtiot tunnustavat valtion, on pidetty edellytyksenä valtion asemalle kansainvälisen oikeuden subjektina.
Yksi tunnetuimmista valtion määritelmistä on sosiologi Max Weberin esittämä määritelmä, jonka mukaan valtio on ihmisyhteisö, joka onnistuneesti vaatii itselleen fyysisen väkivallan legitiimin käytön monopolia tietyllä alueella. Weberin mukaan valtiota ei voida määritellä tehtäviensä vaan sille ominaisten menettelytapojen kautta.
Määrittely > Valtio-käsitteen historiaa

Valtio käsitteenä alkoi ilmaantua eurooppalaiseen poliittiseen keskusteluun keskiajan lopulla 1300-luvulla. Alunperin käsite viittasi pääasiassa hallitsijan arvoon tai asemaan. Sillä viitattiin myös hallitsijan maihin ja alueisiin, valtakunnan tai kansakunnan tilaan sekä erilaisiin hallitsemistapohin. Laajentuessaan käsite alkoi tarkoittaa entistä enemmän hallintolaitoksia ja pakkovallan keinoja, joilla organisoiduissa poliittisissa yhteisöissä pidettiin yllä järjestystä. Valtion ja hallitsijan erotti käsitteellisesti ensimmäisenä Thomas Hobbes 1600-luvulla.
Valtion toiminta

Valtio on merkittävä vallankäytön ja hallinnan väline. Vallankäytön kannalta valtio on joukko organisaatioita, jotka käyttävät resursseinaan rahaa, henkilökuntaa ja lakeja organisaatiolle asetettujen tavoitteiden toteuttamiseksi. Väkivaltamonopolin toteuttamiseksi valtio tarvitsee erityisiä valtiollisia instituutioita, joiden toiminnan takaamiseksi tarvitaan vuorostaan varoja ja henkilöstöä. Toimintamuodot, joiden puitteissa valtiolliset instituutiot hoitavat tehtäviänsä, voidaan jakaa Montesquieun vallan kolmijako-opin mukaisesti lainsäädäntövaltaan, toimeenpanovaltaan ja tuomiovaltaan.
Valtion toiminta > Valtion tehtävät

Valtion tehtävät ovat vaihdelleet eri maissa ja eri aikoina. Ne liittyvät esimerkiksi sääntelyyn, tuotantoon, varallisuuden jakaantumiseen, julkiseen hallintoon sekä julkisten sektorin ja yksityisen sektorin väliseen rajankäyntiin. Valtion tehtävät voidaan jakaa niiden merkityksen perusteella ensisijaisiin tehtäviin, jotka ovat välttämättömiä valtion olemassaololle, ja toissijaiset tehtävät, jotka eivät ole välttämättömiä valtion olemassaololle mutta silti tärkeitä. Ensisijaisiin tehtäviin kuuluvat esimerkiksi yhteiskunnan suojeleminen ulkoista vihollista vastaan ja sisäisen järjestyksen ylläpitäminen, kun taas toissijaisiin tehtäviin kuuluvat talouspoliittiset, sosiaalipoliittiset ja kulttuuripoliittiset tehtävät.
Yhdysvaltain 28. presidentti Woodrow Wilson jaotteli valtion tehtävät seuraavasti:
järjestyksen vaaliminen sekä ihmisten ja omaisuuden suojaaminen väkivallalta ja ryöstöiltä
miehen ja vaimon sekä lasten ja vanhempien välisten oikeudellisten suhteiden käsittely
omaisuuden hallussapidon, siirron ja vaihdon säätely sekä näiden oikeudellisten vastuualueiden määrääminen velkojen ja rikosten suhteen
yksilöiden välisten sopimusoikeuksien määrittäminen
rikosten määrittely ja rankaisu
oikeudenhoito siviiliasioissa
poliittisten velvollisuuksien, oikeuksien ja kansalaisuuden määrittäminen
valtion asioiden hoito toisten valtioiden kanssa; valtion suojaaminen ulkoiselta vaaralta tai hyökkäykseltä sekä valtion kansainvälisten intressien edistäminen.
Teollisesti kehittyneissä maissa valtion tehtävät ovat kasvaneet merkittävästi 1900-luvun alusta lähtien teollistumisen ja sen aiheuttamien poliittisten, taloudellisten ja kulttuuristen muutosten seurauksena, mitä kuvaa Wagnerin laki.
Valtiomuoto

Valtioita voidaan jaotella muun muassa valtiomuodon eli sen mukaan, keillä on oikeus osallistua valtiovallan käyttöön. Demokraattisissa valtioissa valta kuuluu kansalle, joka käyttää sitä vaaleilla valitun parlamentin tai muun edustuslaitoksen välityksellä, toisinaan, esimerkiksi eräissä antiikin Kreikan valtioissa suoraankin. Monarkioissa korkein valta kuuluu yhdelle henkilölle ja on tavallisimmin perinnöllinen, joskin monissa nykyisissä monarkioissa hallitsijalla on enää rajoitetusti valtaoikeuksia tai pelkästään edustuksellisia tehtäviä. Diktatuurivaltioissa valta on keskitetty yhdelle henkilölle tai hänen johtamalleen puolueelle.
Valtiosäännöllä tarkoitetaan valtiomuotoa, valtion ylimpien toimielinten järjestysmuotoa ja keskinäissuhteita sekä kansalaisten perusoikeuksia ja velvollisuuksia sääntelevien oikeusnormien kokonaisuutta. Valtiosääntö on usein kirjattu perustuslakiin, mutta se voi olla myös kirjoittamaton.
Valtion kansainvälisoikeudellinen asema

Valtiot ovat perinteisiä, ensisijaisia ja tärkeimpiä kansainvälisen oikeuden subjekteja. Yleensä siis kansainvälinen oikeus määrittelee oikeuksia ja velvollisuuksia vain valtioille.
Valtion kansainvälisoikeudellinen asema > Valtiosuvereenisuus

Valtiot ovat täysivaltaisia ja oikeudellisesti tasa-arvoisia muiden valtioiden kanssa. Valtion täysivaltaisuus jaetaan sisäiseen täysivaltaisuuteen, joka tarkoittaa valtion yksinomaista oikeutta käyttää valtiovaltaa alueellaan, ja ulkoiseen täysivaltaisuuteen, joka tarkoittaa valtion alueellista loukkaamattomuutta, itsenäisyyttä ja riippumattomuutta.
Valtiosuvereenisuus oikeudellisesti ongelmallinen ja monimerkityksellinen käsite. Ehdottoman suvereenisuuden oppi määrittelee suvereenisuuden eräänlaiseksi oikeuden edellytykseksi, joka itse jää oikeudellisen sääntelyn ulottumattomiin. Tälle vastakkaisen relatiivisen suvereenisuuden opin mukaan suvereenisuus ei sijoitu oikeuden ulkopuolelle, vaan se on oikeuden sisältä käsin määrittyvä hallitsijan toimivalta. Modernin kansainvälisen oikeuden valtiosuvereenisuudella tarkoitetaan yleensä valtion kansainvälisoikeudellista toimivaltaa. Tällöin se ei jäsenny kansainvälisen oikeuden kanssa ristiriidassa olevaksi periaatteeksi, vaan sitä tarkastellaan kansainvälisen oikeuden perusteella valtiolle delegoituna toimintavapautena, joka on suhteellinen kulloinkin voimassa oleviin muihin oikeusnormeihin nähden.
Valtiosuvereeniudesta on katsottu seuravaan valtiolle perusoikeuksia eli tiettyjä perustavanlaatuisia ja luovuttamattomia oikeuksia. Valtion perusoikeuksiin kuuluvat esimerkiksi oikeus itsenäisyyteen ja riippumattomuuteen, tasavertaisuuteen sekä alueelliseen koskemattomuuteen. Vastaavasti valtiolla on myös katsottu olevan tiettyjä perusvelvollisuuksia, joihin kuuluvat velvollisuus noudattaa velvoitteitaan vilpittömässä mielessä, kunnioittaa toisten valtioiden oikeuksia ja selvittää kansainväliset riitansa rauhanomaisesti. Toisaalta oppia valtion perusoikeuksista on myös pidetty ongelmallisena, sillä perusoikeudet on muotoiltu niin yleisiksi, etteivät ne juuri auta selvittämään valtion oikeuksia ja velvollisuuksia yksittäisissä oikeussuhteissa, ja oppi olettaa kansainvälisen oikeuden tietyllä tavalla muuttumattomaksi.
Valtion kansainvälisoikeudellinen asema > Valtion toimivalta

Valtion toimivalta jaetaan yhtäältä lainsäädäntövaltaan ja toisaalta lainkäyttövaltaan. Valtio voi itse määrittää oman toimivaltansa rajat, mutta valtioiden välisessä toimivaltakonfliktissa ratkaisua ei voida perustaa kansalliseen oikeuteen vaan kansainvälisiin standardeihin. Kansainvälisessä oikeudessa tunnetaan useita eri toimivaltaperusteita.
Territoriaali- eli alueperiaate: Valtiolla on yksinomainen toimivalta kaikkeen sen alueella tapahtuvaan toimintaan ja siellä oleskeleviin henkilöihin. Valtion alueellista toimivaltaa rajoittavat esimerkiksi diplomaattinen koskemattomuus ja ihmisoikeudet.
Kansalaisuusperiaate (aktiivinen henkilöperiaate): Valtion toimivalta voi ulottua ulkomailla oleviin kansalaisiinsa.
Passiivinen henkilöperiaate: Valtion toimivalta voi ulottua tekoihin, jotka kohdistuvat sen kansalaisiin.
Suojeluperiaate: Valtion toimivalta voi ulottua tekoihin, jotka kohdistuvat sitä itseään vastaan.
Universaaliperiaate: Valtion toimivalta voi ulottua koko kansainväliseen yhteisöön kohdistuvina pidettyihin kansainvälisiin rikoksiin, kuten merirosvouteen.
Valtion kansainvälisoikeudellinen asema > Valtioimmuniteetti

Valtioimmuniteetti tarkoittaa, ettei valtiota voida haastaa toisen valtion tuomioistuimeen ilman suostumustaan. Aiemmin valtioimmuniteettia pidettiin ehdottomana, mutta 1900-luvun puolivälin jälkeen etenkin länsimaissa on hyväksytty ajatus rajoitetusta immuniteetista, joka kohdistuu vain valtiovallan harjoittamiseen (lat. acta jure imperii) eikä valtiojohtoiseen liiketoimintaan (lat. acta jure gestionis). Muutoksen taustalla oli valtioiden, varsinkin sosialististen valtioiden, osallistuminen yhä laaja-alaisemmin kansainväliseen kauppaan. Valtioimmuniteettiin liittyy myös ns. act of state -oppi, jonka mukaan valtion tuomoistuimet eivät saa asettaa kyseenalaiseksi toisten valtioiden tai niiden viranomaisten toimenpiteiden pätevyyttä tai laillisuutta.
Valtion kansainvälisoikeudellinen asema > Valtiovastuu

Valtio on kansainvälisoikeudellisessa vastuussa toiminnastaan, mikä tarkoittaa, että valtiolla on velvollisuus toimia tekemiensä sitoumusten, kansainvälisen tapaoikeuden ja valtiota velvoittavien kansainvälisten tuomioistuinpäätösten mukaisesti sekä hyvitysvelvollisuus kansainvälisten velvoitteiden loukkauksista. Valtion vastuu kansainvälisen oikeuden loukkaamisesta jakautuu ensisijaiseen vastuuseen, joka tarkoittaa valtion vastuuta sen omien elinten ja edustajien loukkauksista, ja toissijaiseen vastuuseen, joka tarkoittaa valtion vastuuta sen valvontavallan piirissä olevien yksityisten loukkauksista, jos valtio ei ole huolehtinut niiden estämisestä. Kansainvälisessä oikeudessa tunnutetaan useita valtion vastuusta vapauttavia perusteita, joihin kuuluvat esimerkiksi loukkauksen kohteen suostumus, ylivoimainen este (lat. force majure), hätä- tai pakkotila, itsepuolustus ja sallittu vastatoimi.
Kansainvälisen oikeuden toimikunta on laatinut vuonna 2001 valtion vastuuta kansainvälisesti oikeudenvastaisista teoista (eng. Responsibility of States for Internationally Wrongful Acts) koskevat artiklaluonnokset, jotka eivät kuitenkaan ole oikeudellisesti sitovia.
Valtion kansainvälisoikeudellinen asema > Valtioseuraanto

Valtioseuraanto tarkoittaa oikeudellista tilannetta, jossa tietyn alueen suvereenisuus siirtyy yhdeltä valtiolta toiselle. Valtioseuraannossa voi olla kyse kahden tai useamman valtion yhdistymisestä yhdeksi valtioksi, valtion hajoamisesta kahdeksi tai useammaksi valtioksi, valtion osan irtautumisesta omaksi valtiokseen tai valtion osan liittämisestä toiseen valtioon. Valtioseuraannon oikeusvaikutukset esimerkiksi valtiosopimuksiin, omaisuuteen ja velkaan, jäsenyyteen kansainvälisissä järjestöissä ja kansalaisuuteen ovat vaihdelleet tapauskohtaisesti.
Valtionmuodostus

Valtion alkuperästä on toisistaan poikkeavia käsityksiä. Joidenkin tutkijoiden mukaan valtiot ovat syntyneet ihmisten välisen yhteistyön tarpeesta ihmisten vapaamuotoisen ja vapaaehtoisen vuorovaikutuksen kautta, kun taas toisten tutkijoiden mukaan valtiot ovat syntyneet pakon ja väkivallan tuloksena. Valtiomuodostumisprosessin edellytyksiä ovat alueellinen ja kansallinen yhtenäisyys, poliittisten instituutioiden ja roolien kehitys ja erityminen, vallan siirtyminen luonntaisilta "eliiteiltä" hankituilla ominaisuuksilla varustetuille yksilöille ja ryhmille, edunvalvonnan kehitys ja valtion tehtävien kasvu, viranomaisten kyky käyttää hyväksi ympäristöä ja kansainvälistä valta-asemaa sekä itsenäisyyteen pyrkivän järjestelmän tehokkuus ja legitiimisyys.
Gabriel Almondin ja Lucien Pyen mukaan kansakunnan ja valtion muodostuminen on prosessi, jossa keskusta ulottaa vähitellen vaikutusvaltansa periferioihin. Keskusta tunkeutuu periferioihin laajentamalla yhteiskunnallista kontrolliaan esimerkiksi perustamalla hallintoyksikköjä ja tuomioistuimia, pakottamalla periferian hyväksymään keskushallinnon lait armeijan ja poliisivoimien tuella sekä keräämällä veroja kattavasti kaikilta alueilta. Periferiat integroidaan keskukseen edistämällä keskuksen ja periferian välistä vuorovaikutusta muun muassa postin, tie- ja rautaverkoston sekä tiedotusvälineiden kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtio Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Paltamo

| Paltamo |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  64°24′25″N, 027°50′15″E
Maakunta:  Kainuun maakunta
Seutukunta:  Kajaanin seutukunta
Kuntanumero:  578
Hallinnollinen keskus:  Paltamon kirkonkylä
Perustettu:  1870
Kokonaispinta-ala:  1 139,74 km² 103:nneksi suurin 2022 
– maa:  918,79 km²
– sisävesi:  220,95 km²
Väkiluku:  2 994 212:nneksi suurin 31.10.2024 
– väestötiheys:  3,26 as./km² (31.10.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  12,3 %
– 15–64-v.:  53,6 %
– yli 64-v.:  34,1 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  98,2 %
– ruotsinkielisiä:  0,1 %
– muut:  1,7 %
Kunnallisvero:  9,4 % 70:nneksi suurin 2025 
Työttömyysaste:  10,4 % (2013) 
Kunnanjohtaja:  Pasi Ahoniemi
Kunnanvaltuusto:  21 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • PS   • Vas.   • Kok.   • SDP   • KD:   11 3 3 2 1 1
www.paltamo.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paltamo (aiemmin ruots. Paldamo) on Suomen kunta, joka sijaitsee Kainuun maakunnan länsiosassa Oulujärven koillisrannalla. Kunnassa asuu 2 994 ihmistä ja sen pinta-ala on 1 139,74 km², josta 220,95 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 3,26 asukasta/km². Paltamon naapurikunnat ovat Kajaani, Puolanka, Ristijärvi, Sotkamo ja Vaala. Paltamo on Kainuun vanha ns. emäpitäjä: aikoinaan se käsitti jokseenkin kokonaan nykyisen Kainuun maakunnan ja on pienentynyt nykyiselleen enimmäkseen sen vaikutuksesta, että perustettiin pitäjiä erottamalla Paltamosta, joskin sitä pienensi vielä vuoden 1954 alussa se, että siitä liitettiin osia Kajaanin maalaiskuntaan.
Paltamo on todennäköisesti johdos rantapengertä tarkoittavasta ”palta”-sanasta. Paltaniemen kärki onkin aikojen saatossa vyörynyt vähitellen Oulujärveen.
Paltamossa valmistetut suuret tervaveneet tunnettiin paltamoina.
Historia

Paltamon alueelta on löydetty lukuisia kivikautisesta asutuksesta kertovia muinaisjäännöksiä. Huomattavimpia löytöjä on Uuran kylästä tavattu karhunpäällä koristettu reikäkirves kampakeraamiselta kaudelta. Kivesjärven Lumisuosta löydettiin vuonna 1975 jousen katkelma, joka ajoittuu esiroomalaiseen rautakauteen.
Vakinaisesti alue asutettiin 1550-luvulla, jolloin Suomen käskynhaltija Kustaa Fincke siirsi Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan määräyksestä alueelle savolaisia talonpoikia perhekuntineen. Vaikka uudisasukkaat saivat kolmen vuoden verovapauden, muutto ei tapahtunut venäläispelossa vapaaehtoisesti. Venäläiset hävittivätkin lähes koko asutuksen 1500-luvun lopulla. Asutus alkoi kasvaa Täyssinän rauhan jälkeen vuonna 1595, jolloin Kainuu siirtyi Ruotsin alaisuuteen. Vuonna 1604 seudulla oli jo 150 taloa.
”Oulujärven pitäjät” (Uleträsk socknar), kuten aluetta tuolloin nimitettiin, kuului aluksi Savonlinnan linnalääniin, mutta liitettiin 1559 hallinnollisesti Pohjanmaan voudin valtapiirin. Samana vuonna muodostettiin myös Oulujärven pitäjän seurakunta, jonka keskuspaikaksi tuli Paltamon kylä (nyk. Paltaniemi) Oulujärven Paltaselän etelärannalla. Tänne rakennettiin myös pitäjän uusi kirkko. Vuonna 1647 pitäjä, jonka nimeksi vuosisadan alussa oli vakiintunut ”Kajaaninlinnan pitäjä” (Cajanaborgs socken) jaettiin Paltamon ja Sotkamon seurakunniksi, jotka 1681 saivat myös hallintopitäjän aseman. Paltamon 1600-luvun suurseurakunnasta on aikojen kuluessa muodostettu kymmenkunta erillistä seurakuntaa. Vuosina 1650–1680 Paltamo oli osa Pietari Brahen vapaaherrakuntaa.
Tervanpolton merkitys alkoi kasvaa 1700-luvulla. Tervanpoltto jatkui voimakkaana aina 1800-luvun loppuun asti. Jo 1800-luvulla aloitettiin järvimalmin hyödyntäminen, mutta varsin nopeasti joutui Varisjoen varteen rakennettu rautaruukki lopettamaan kannattamattoman toimintansa. Ruukin lyhyttä loistokautta on kuvannut Paltamossa syntynyt Eino Leino runoelmassaan Kivesjärveläiset (1901).
Kun 1900-luvun alkuun mennessä jo valtaosa paltamolaisista asui Paltaselän pohjoispuolella, syntyi vähitellen paine siirtää myös kunnallishallinto Paltaniemeltä järven pohjoispuolelle. Kiehimänsuun kylä alkoikin kehittyä uudeksi hallintokeskukseksi. Vuonna 1906 kuntakokousten pitopaikka kokous- ja konttorihuoneineen päätettiin siirtää Kiehimään. Paltamon seurakunnan toiminnot siirtyivät sinne perässä vasta vuonna 1936. Vuonna 1954 vanha historiallinen Paltamon kylä samoin kuin Uusikylä ja Kirkkoaho liitettiin Kajaanin maalaiskuntaan.
Paltamon asukasluku kasvoi 1900-luvun alussa nopeasti. Vuonna 1920 asukkaita oli 5 700. Vuosien 1923 ja 1939 välisenä aikana valmistuivat Paltamon talouselämälle tärkeät rautatiet Kontiomäeltä Kajaaniin, Nurmekseen, Ouluun ja Hyrynsalmelle. Jatkosodan aikana syksyllä 1944 perääntyvät saksalaiset aiheuttivat Paltamossa monenlaista tuhoa. Sotien jälkeen kunnan asukasluku kääntyi kasvusuuntaan, sillä 1950 asukkaita oli 8 674. 1950-luvulla poismuutto käänsi väkiluvun kehityksen tappiolliseksi ja 1980 asukkaita oli enää 5 474, vuonna 2010 enää 3 884.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Paltamon väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 5 474 | 5 474 |
| 1985 | 1985 |    | 5 307 | 5 307 |
| 1990 | 1990 |    | 5 056 | 5 056 |
| 1995 | 1995 |    | 4 760 | 4 760 |
| 2000 | 2000 |    | 4 420 | 4 420 |
| 2005 | 2005 |    | 4 183 | 4 183 |
| 2010 | 2010 |    | 3 884 | 3 884 |
| 2015 | 2015 |    | 3 488 | 3 488 |
| 2020 | 2020 |    | 3 268 | 3 268 |
Lähde: Tilastokeskus.
Luonto

Paltamo maisemakuvan olennaisiin piirteisiin kuuluvat järviluonto ja komeat kainuulaiset vaaramaisemat.
Pääosa Paltamosta kuuluu karjalaisten liuskeiden vyöhykkeeseen. Yleisimpiä kivilajeja ovat kvartsiitti, kiilleliuske ja fylliitti sekä graniitti. Alueella on lukuisia dolomiittikalkkiesiintymiä, joiden hyödyntäminen aloitettiin vuoden 1985 alussa. Moreeni on yleisin maalaji. Huomattavin harju ulottuu katkonaisena Härmänmäeltä Saarisenjärvelle. Savea ja hiesua on jonkin verran jokilaaksoissa. Mineraalimaalajit ovat ajoittain alueilla turpeen peitossa. Kunnan pinnanmuodot ovat vaihtelevat. Ylävintä on Kiehimäjoen ja Kivesjärven välisellä alueella, jossa on useita korkeita vaaroja, kuten Kivesvaara, Myhkyrinvaara ja Varsavaara. Idässä Saukkovaara kohoaa yli 300 metrin korkeuteen.
Paltamossa on 101 järveä, joista suurimmat ovat Oulujärvi, Kivesjärvi ja Iijärvi. Kivesjärvi on bifurkaatiojärvi, sillä se purkautuu kahta eri reittiä. Soita on runsaasti etenkin kunnan luoteis- ja kaakkoisosissa. Kallioperän kalkkipitoisuuden ansioista suot ovat usein reheviä.
Liikenne

Paltamon kuntaa halkovat Oulu–Kontiomäki-rautatie sekä valtatie 22. Valtatiestä haarautuu kirkonkylällä kantatie 78 (Paltamo–Pudasjärvi–Rovaniemi). Linja-autoyhteydet Oulun ja Kajaanin suuntaan ovat hyvät. VR:n henkilöjunat pysähtyvät Paltamon ja Kontiomäen rautatieasemilla. Matkaa lähimpään kaupunkiin, Kajaaniin, on 37 kilometriä. Ouluun matkaa on 145 kilometriä.