stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rooman karnevaali
Kirjallisia kuvauksia

Monet matkailijat ovat laatineet kuvauksia Rooman karnevaaleista. Tunnetuimman esitti Johann Wolfgang von Goethe Italian matkan päiväkirjoissaan, missä karnevaaleista on oma lukunsa. Goethe luonnehti Rooman karnevaalia "juhlaksi, jota ei oikeastaan kansalle anneta, vaan jonka kansa antaa itselleen. Rooman karnevaaleja kuvasivat myös Alexandre Dumas romaanissaan Monte Criston kreivi  sekä Michel de Montaigne.
Goethe vieraili Roomassa vuonna 1786 ja luonnehti Via del Corsolle keskittyvää karnevaalia seuraavasti:
Kun nyt ryhdymme kuvailemaan Rooman karnevaaleja niin pelättävissä on väite, ettei tuollaisia juhlia oikeastaan voi kuvailla -- Pitkä ja kapea katu, jota myöten lukemattomat ihmiset vyöryvät edestakaisin, ulottuu silmänkantamattomiin; tuskin erottaa mitään siitäkään vellovasta joukosta, minkä katse hallitsee. Liikehdintä sujuu yksitoikkoisesti, melu on korvia huumaava -- Ero ylhäisten ja alhaisten välillä näyttää hetkeksi käyvän umpeen; kaikki lähestyvät toisiaan; jokainen ottaa kepeästi vastaan mitä tulee, ja röyhkeys ja vapaus pysyvät tasapainossa puolin ja toisin, kun kaikki ovat hyvällä tuulella.
Dumas kuvasi romaanissa Monte Criston kreivi roomalaisten karnevaalin viettoa 1800-luvun alussa seuraavasti:
Suuren ja leveän Corson varrella on neli- ja viisikerroksisia palatseja, ja niiden kaikkien parvekkeet oli verhottu komeilla matoilla. Näillä parvekkeilla oli kolmesataatuhatta katsojaa, roomalaisia, italialaisia, kaikista maailman ääristä tulleita ulkomaalaisia. Suku-, raha- ja neroylimystö oli koolla. Kauniit naiset, jotka tämä riemu oli huumannut, kumartuivat parvekkeilta, heittelivät ikkunoista kadulla kulkeviin vaunuihin oikean konfettisateen ja saivat kukkia takaisin. Ilma oli aivan sakeana konfetista ja kukista. Kaduilla liikkui iloinen, vallaton ihmisvirta: jättiläiskokoisia käveleviä kaalinkupuja, ihmisen vartaloon liitettyjä mylviviä häränpäitä, takajaloillaan käveleviä koiria. Kesken tätä kaikkea joku nainen paljastaa kasvonsa ja on kuin Callot'n maalaama Pyhän Antoniuksen kiusaus; toinen on ihana Astarte, joka näyttää lumoavat kasvonsa; häntä tahdotaan seurata, mutta sen estää joukko peikkoja, kuin unipainajaisia. Kuvitelkaa mielessänne tätä kaikkea, niin saatte heikon kuvan Rooman karnevaalista.
Dumas'in ja Goethen kuvaukset ovat ristiriidassa vain siinä, miten leveäksi Corso kuvattiin. Dumas'in väite "leveästä" Corsosta ei saa tukea Goethelta.
Naamiaisasuja

Karnevaalissa osallistujat vapautuivat arkipäivästä omaksumalla uuden identiteetin ja kätkeytymällä naamiaissuihin, jotka esittivät niihin kuuluvia rooleja. Goethe kuvailee, miten miehet pukeutuivat naisiksi ja naiset miehiksi. Suosittu roolihahmo sekä miehille että naisille oli Pulcinella, italialaisen improvisaatioteatterin hahmo, joka pukeutui väljään valkoiseen housupukuun, suippoon hattuun ja mustaan naamioon. Advokaatiksi pukeutunut pysäytteli ihmisiä ja uhkaili heitä oikeusjutuilla. Vanhanaikaisiin, mutta hienoihin vaatteisiin pukeutuneet kveekarit kantoivat kasvoillaan kokonaamiota, joissa oli pienet silmät ja pulloposket, esittäen mautonta keikaria. Goethe kertoo, että toisen samanlaisen nähdessään kveekarit hyppivät tasajalkaa kirkuen BRRR! Koska päissään toikkaroivat saksalaiset leipurinkisällit olivat Roomassa tuttu näky, myös heitä esittäviä hahmoja näkyi viinipulloineen. Rugantino oli roomalainen comedia dell'arte -hahmo, ylimielinen mutta pohjimmiltaan rakastettava trastevereläinen nuorukainen.
Naamiaisasuja ja rooleja oli loputtomasti. Dumas kuvasi sekamelskaa seuraavasti:
Naamioituja parveili suurina laumoina, niitä pujahti porteista, niitä laskeutui ikkunoista, jokaisesta kadunnurkasta ajoi vaunuja, täynnä narreja, pajatsoja, dominoita, markiiseja, trasteverelaisia, kaikenlaisia kummituksia, ritareita, talonpoikia. Kaikki huusivat ja huitoivat käsillään, heittelivät munia, jotka olivat täynnä jauhoja, konfettia, kukkia, ahdistelivat sanoilla ja esineillä ystäviä ja vieraita, tuttuja ja tuntemattomia, eikä kellään ollut oikeutta suuttua, kaikki vain nauroivat.
Konfetit

Makeisten heitteleminen kuuluu karnevaalitapoihin, mutta Goethe kertoo säästäväisten roomalaisten korvanneen ne pienillä kipsinokareilla, joita valmistettiin pursottimilla. Näitä konfetteja käytettiin taisteluaseina ja heiteltiin toisten päälle. Kahakat saattoivat Goethen mukaan kääntyä myös väkivaltaisiksi.
Hevoskilpailu

Karnevaalien päätapahtuma oli iltamyöhään sijoittuva pienikokoisten berberihevosten kilpajuoksu ilman ratsastajaa Via del Corsolla. Kilpailu järjestettiin jokaisena karnevaalipäivänä. Hevoskilpailut keskellä kaupunkia ovat Italiassa vanha perinne, joka edelleen jatkuu Sienassa. Roomassa kilpareitti alkoi Piazza del Popololta obeliskin juurelta ja päättyi Piazza Venezialle. Yhdistyneessä Italiassa kilpajuoksuja ei järjestetty pitkään. Paavinvalta kaadettiin 1870, ja Italian kuningas Viktor Emanuel II kielsi hevoskilpailun sen aiheuttamien  kuolemantapausten takia vuonna 1883. Päätös merkitsi kuoliniskua myös karnevaaliperinteelle.
Ylhäisöperheet kasvattivat kilpahevosia omissa talleissaan. Hevoset totutettiin reittiin taluttamalla niitä pitkin Corsoa ja tarjoamalla niille Piazza Venezialla kauraa. Kadulle siroteltiin murenevaa tuffia estämään hevosten liukastelu. Reitin varrella olevat aukiot suljettiin aidalla, ja risteyksiin asetettiin sotilasvartioita. Kadunreunat olivat myös täyttyneet katsojien vaunuista jo pari tuntia ennen kilpailun alkua. Paikoista vaunuissa ja parvekkeilla maksettiin korkeita hintoja. Vaunut kavensivat Corson niin ahtaaksi, että voittaja oikeastaan selvisi jo lähtöpaikalla eli Piazza del Popolo-aukiolla.
Ennen kilpaa hevosten kylkiin kiinnitettiin piikkipalloja, joiden iskut lisäsivät ilman ratsastajaa kiitävien hevosten vauhtia. Oli tavallista, että hevosia ruuhkassa kaatui, ja Goethen mukaan myös katsojia jäi hevosten alle. Kilpailu oli ohi alle kolmessa minuutissa. Voittajan kunnia sinetöitiin palkinnolla, latinankieliseltä nimeltän palio, joka oli tankoon kiinnitetty silkkinen voittajan viiri. Samanlaista voitonmerkkiä jaetaan edelleen Sienan torilla kahdesti vuodessa pidetyissä Palio di Siena -hevoskilpailuissa.
Moccoli

Viimeisenä karnevaali-iltana oli vuorossa “moccolaia” tai “sagra del moccolo” eli kynttiläfestivaali. Tällöin parvekkeita koristavat läpikuultavat paperilyhdyt, joita jokainen kurkottaa ulos. Jokaisen velvollisuuksiin Corsolla kuului kantaa kädessään sytytettyä kynttilää, muuten joutui raskaan pilkanteon kohteeksi. Yleinen roomalainen kirous on yhä edelleen suora tappouhkaus (sia ammazzato!), ja toivotus huudettiin nyt jokaiselle vastaantulijalle: Sia ammazzato chi non porta moccolo! ("Kuolema sille, joka ei kanna kynttilänpätkää!). Samalla ohikulkijat Corson ruuhkassa yrittivät puhaltaa sammuksiin toistensa kynttilöitä. Goethe kertoo: "Erotuksetta, oli sitten vastassa tuttu tai tuntematon, yritetään aina puhaltaa lähin liekki sammuksiin tai sytyttää oma uudelleen ja saman tien taas sammuttaa toisen sytyttäjän kynttilä." Toivotus siirtyi myös flirttailuun: Sia ammazzata la bella Principessa!
Dumas kuvaili kynttiläfestivaalia näin:
Yö tuli nopeasti. Ja tuhansien kauppiaitten kimeästi huutaessa: Moccoli! alkoi pari kolme liekkiä välkkyä joukon keskellä. Se oli odotettu merkki. Kymmenen minuutin kuluttua paloi viisikymmentätuhatta liekkiä Venetsian palatsista Piazza del Popololle asti. Olisi luullut virvatulien viettävän juhlaa. Ajatelkaa taivaan kaikkien tähtien laskeutuvan alas maan päälle ja yhtyvän hurjaan tanssiin. Kaikki yhteiskunnalliset rajat katoavat tänä hetkenä. Katupoika ahdistaa prinssiä, prinssi talonpoikaa, talonpoika porvaria, jokainen puhaltaa, sammuttaa ja sytyttää kynttilöitä. -- Tätä hurjaa, liekehtivää juhlaa kesti noin kaksi tuntia. Corso oli valoisa aivan kuin päivällä, katsojien kasvot erotti selvästi kolmanteen ja neljänteen kerrokseen asti.-- Äkkiä alkoi kellonsoitto, joka ilmoittaa karnevaalin loppuneen. Samassa kaikki kynttilät sammuivat kuin taikavoimasta. Olisi luullut rajun tuulenpuuskan sammuttaneen ne yht'aikaa.
Rooman karnevaali taiteessa

Kirjallisuuden ja maalaustaiteen lisäksi Rooman karnevaalia muistetaan säveltaiteessa. Hector Berlioz sävelsi vuonna 1844 overtyyrin Rooman karnevaali (Opus 9), missä hän kierrätti aikaisempia sävellyksiään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooman karnevaali Wikimedia Commonsissa
Rome's Carnival. Memories of a bygone tradition Virtual Roma. Viitattu 7.4.2022.
Via del Corso katsottuna Piazza Venezialta päin
Rooman karnevaalin naamiaispukuja vuonna 1812. Vasemmalla ylhäällä Pulcinella, sitten Ciocara ja Micheletto sekä hullu, joka  kantaa kylttiä "Hullujen kaitsija 1812". Alarivissä Loppiaisnoita jakamassa lapsille makeisia sukassa, keikarimainen kveekari peili kädessä ja kaksi puutarhureiksi pukeutunutta hahmoa.
Hevosia pidätellään ennen kilpailun lähtömerkkiä illan hämärtyessä Piazza del Popololla (Théodore Géricault 1824)
Rooman karnevaali (Pimen Orlov, 1859, Venäläisen taiteen museo). Kuvassa näkyy savuava kynttilä, joka on onnistuneesti puhallettu sammuksiin. Goethe kuvaa matkakirjeissään tätä kynttilärituaalia, jossa yritetään sammuttaa muitten suojelemia kynttilänliekkejä.
Niilinsininen

| Niilinsininen |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [9-(dietyyliamino)bentso[a]fenoksatsin-5-ylideeni]atsanium
PubChem CID:  422690
SMILES:  CC[N+](=C1C=CC2=NC3=C(C=C(C4=CC=CC=C43)N)OC2=C1)CC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H20N3O+
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Niilinsininen (C20H20N3O+) on aromaattinen oksatsiinirakenteinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää väriaineena esimerkiksi solubiologisissa tutkimuksissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Niilinsininen on rakenteeltaan kationi, ja useimmiten sitä käytetään kloridi-, perkloraatti- tai sulfaattisuolana. Ne ovat huoneenlämpötilassa vihreitä kiteisiä aineita. Kloridi- ja sulfaattisuolat liukenevat muun muassa veteen ja etanoliin, ja perkloraattisuola on niitä niukkaliukoisempi. Yhdiste on solvatokromista eli liuoksen väri riippuu liuottimesta. Niilinsininen absorboi pidempiä aallonpituuksia poolisissa kuin poolittomissa liuottimissa. Aine on pH-indikaattori ja liuokset muuttavat väriään sinisestä punavioletiksi pH-välillä 9,4–11,0.  Niilinsininen on lisäksi redox-indikaattori ja muuttuu pelkistyessään värittömäksi.
Niilinsinistä valmistetaan happamissa oloissa 4-nitroso-3-hydroksidietyylianiliinin ja 1-naftyyliamiinin reaktiolla.
Niilinsinistä on käytetty puuvillan värjäämiseen. Yhdistettä käytetään väriaineena mikroskopiassa tutkittaessa esimerkiksi lipidejä, amyloidinkertymäsairauksia, syöpäsoluja ja mikrobeja. Ainetta käytetään lisäksi väriainelasereissa ja niilinpunaisen valmistukseen.
Aiheesta muualla

Niilinsininen, Coloria.net
Niilinsinisen vesiliuoksia pH-arvoissa 0,4, 7, 10 ja 14
Niilinsinistä eri liuottimissa
Rovaniemen Sanomat

Rovaniemen Sanomat oli Rovaniemellä vuosina 1909–1910 ilmestynyt sanomalehti.
Monia lehtihankkeita aloittaneen Eemeli Salmisen Rovaniemen Sanomat oli paikkakunnan ensimmäinen sanomalehti. Se painettiin Kemissä, koska kirjapainot saivat lain mukaan toimia vain kaupungeissa. Vastaava toimittaja ja julkaisija Salminen työskenteli Kemissä ja toinen toimittaja F. E. Kariniemi Rovaniemellä. Yhteydenpito tapahtui rautatietä pitkin.
Kolmesti viikossa ilmestynyt Rovaniemen Sanomat ilmoittautui perustuslailliseksi ja kannatti eduskuntavaaleissa nuorsuomalaisia. Lehti lakkasi jo kolmen kuukauden kuluttua, koska Salminen ei saanut sille julkaisulupaa. Toisella paikkakunnalla painettu lehti ei muutenkaan saavuttanut riittävää menestystä.
Niilinpunainen

| Niilinpunainen |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  9-(dietyyliamino)bentso[a]fenoksatsin-5-oni
CAS-numero:  7385-67-3
PubChem CID:  65182
SMILES:  CCN(CC)C1=CC2=C(C=C1)N=C3C4=CC=CC=C4C(=O)C=C3O2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H18N2O2
Moolimassa:  318,364 g/mol
Sulamispiste:  203–205 °C
Liukoisuus veteen:  0,2 g/l
Niilinpunainen (C20H18N2O2) on aromaattinen oksatsiinirakenteinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää väriaineena esimerkiksi solubiologisissa tutkimuksissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa niilinpunainen on vihreää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen ja paremmin useisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin, dimetyyliformamidiin, heksaaniin ja tolueeniin. Niilinpunainen on solvatokromista, eli liuoksen väri riippuu liuottimesta. Liuokset fluoresoivat ultraviolettivalossa keltaisina, mikä havaitaan voimakkaimmin poolittomissa liuottimissa. Aine on myös termokromista.
Alun perin niilinpunaista valmistettiin hydrolysoimalla niilinsinistä rikkihapolla, mutta nykyisin käytetympi menetelmä on nitrosoidun 3-aminofenolijohdannaisen ja 2-naftolin reaktio.
Niilinpunainen värjää esimerkiksi lipidit ja hydrofobiset proteiinit punaisiksi. Sitä käytetään muun muassa fluoresenssimikroskopiassa ja virtaussytometriassa. Yhdistettä käytetään lisäksi väriainelasereissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niilinpunainen Wikimedia Commonsissa
Niilinpunaista eri liuottimissa
Roguelike

Kuvakaappaus vuonna 1990 julkaistusta roguelike-pelistä Angband.
Roguelike-pelit (suom. ’Roguen kaltainen’, ’roguemainen’) ovat vuoropohjaisia tietokoneroolipelejä, joiden erikoispiirteitä ovat satunnaisesti luodut, ruutuihin jaetut pelikentät ja pelin jatkamismahdollisuuden menettäminen pelihahmon kuollessa. Roguelikeissä tyypillisesti tutkitaan luolastoja ja taistellaan hirviöitä vastaan pelihahmon tullessa taitavammaksi ajan myötä. Lajityyppi on kehittynyt vuonna 1980 ilmestyneen Rogue-pelin pohjalta, joka on innoittanut useita muita pelejä, joissa samat piirteet ovat säilyneet. Tunnettuja roguelike-pelejä ovat NetHack, Angband ja Ancient Domains of Mystery.
Historia > Varhainen suosio

Monia roguelike-pelien piirteitä esiintyi jo Epyxin TRS-80-tietokoneelle julkaistussa pelissä Temple of Apshai (1979). Siinä pelimaailma oli mm. kuvattu ruudukkona, mutta peliympäristönä oleva luolastot eivät olleet satunnaisesti luotuja.
Historia > Varhainen suosio > Rogue

Roguelike-pelien katsotaan saaneen alkunsa Roguesta (1980). Sen kehittivät Michael Toy ja Glenn Wichman, kaksi Santa Cruzin yliopiston opiskelijaa, jotka olivat saaneet inspiraation Colossal Cave Adventure -tekstiseikkailupelistä. Muutamia yksinkertaisia pelejä ohjelmoituaan he alkoivat kehittää seikkailupeliä, jossa aikaisemmista peleistä poiketen käytettäisiin grafiikkaa ja satunnaisia pelikenttiä. Ken Arnoldin curses-ohjelmakirjaston avulla Toy ja Wichman pystyivät muokkaamaan tietokoneen näytöllä näkyviä merkkejä, mikä mahdollisti pelialueen näyttämisen merkkigrafiikkana. He kehittivät peliin tarinan, jossa pelaaja laskeutuu Dungeons of Doom -nimiseen luolastoon etsimään Yendorin amulettia. Kun Michael Toy muutti Berkeleyn yliopistoon, hän tapasi Ken Arnoldin ja jatkoi Roguen työstämistä hänen kanssaan, Wichmanin jäädessä kehitystyöstä pois.
Rogue liitettiin mukaan UNIX-jakelu BSD:n versioon 4.2, joka sai aikaan sen, että se levisi yliopistojen tietokoneille ympäri maailmaa. Tuohon aikaan ei ollut vastaavanlaisia ilmaiseksi saatavilla olevia pelejä, ja siitä tuli erittäin suosittu käyttäjien keskuudessa. Toy perusti Jon Lanen kanssa yrityksen nimeltä  A.I. Design julkaistaakseen Roguen kaupallisesti, ja he alkoivat kääntää pelistä eri versioita markkinoilla oleville kotitietokoneille. Alkuperäisen Roguen lähdekoodia ei ikinä julkaistu, mutta se ei estänyt muita kehittäjiä luomasta omia Rogue-kloonejaan.
Historia > Varhainen suosio > Hack-johdannaiset

Hackia (1985) voidaan pitää Roguen kehittyneempänä versiona, jossa oli lisää ominaisuuksia ja monipuolisempi pelimaailma. Hackin kehitti Jay Fenlason yhteistyössä Kenny Woodlandin, Mike Thomen ja Jon Paynen kanssa. Pelin lähdekoodi kulki kehittäjältä toiselle, ja näin Hackistä syntyi useita eri versioita.
Mike Stephenson kokosi nämä eri versiot yhteen, lisäsi siihen omia ominaisuuksiaan ja julkaisi sen nimellä NetHack (1987). Yhdessä muiden kehittäjien kanssa hän muodosti Devteam-ryhmän, joka työsti peliä Internetin välityksellä kommunikoiden. Pelin nimessä esiintyvä sana net, verkko, viittaa tähän pelin kehitystapaan. Devteam kehittää Nethackia yksityisyydessä, eivätkä he tiedota uusien versioiden julkaisuajoista tai ominaisuuksista. Toiset kehittäjät ovat luoneen NetHackista useita "variantteja", eli omia versioitaan pelistä, suosituimpana Slash'Em.
NetHackin inspiroimana syntyi saksalaisen Thomas Biskupin Ancient Domains of Mystery (ADOM) (1994). Biskup halusi laajentaa NetHackia omien tarpeittensa mukaan, mutta totesi sen lähdekoodin liian monimutkaiseksi. Tämän takia hän päätti aloittaa oman pelinsä suunnittelun alusta. Biskup sijoitti ADOMin itse luomaansa fantasiamaailmaan, ja pelin tavoitteena olisi tuhota kaaoksen voimat. Roguesta poikkeavana ominaisuutena ADOMissa pelaajahahmo pystyi luolastojen lisäksi liikkumaan erämaakentällä.
Historia > Varhainen suosio > Moria-johdannaiset

Robert Alan Koeneke kehitti Morian (1983) VMS-käyttöjärjestelmälle. Hän oli opiskelija Oklahoman yliopistossa, ja Rogue ja Colossal Cave Adventure esikuvanaan hän alkoi kehittää roguelike-peliä yliopistossa käytetyille VAX 11/780 -tietokoneille Pascal-ohjelmointikielellä. Moriassa pelaajan hahmo laskeutuu samannimiseen luolastoon tuhoamaan Balrog-nimistä hirviötä; nimet oli lainattu J. R. R. Tolkienin kirjoista. Roguesta poikkeavia ominaisuuksia olivat kaupunkikenttä pelin alussa, jossa pelaaja voi ostaa ja myydä varusteita, sekä "ääretön luolasto", jossa aikaisempiin kenttiin ei voinut palata, vaan alueet luotiin satunnaisesti joka kerta uudelleen. Koeneke kehitti peliä pelaajilta saamansa palautteen pohjalta, ja hän sai apua Jimmy Toddilta, joka kehitti peliin paremman hahmonluonnin. James E. Wilsonin kehitti peliin variantin nimeltä UMoria (UNIX Moria), joka käännettiin useille eri käyttöjärjestelmille.
Warwickin yliopiston opiskelijat Alex Cutler ja Andy Astrand kehittivät Morian pohjalta roguelike-pelin Angband (1990). Se perustui UMorian lähdekoodiin, mutta peliin oli lisätty uusia hirviöitä ja oli sijoitettu Angbandiin, Morgothin linnoitukseen Tolkienin kirjoista. Sean Marsh ja Geoff Hill jatkoivat pelin kehitystyötä Cutlerin ja Astrandin jätettyä projektin.
Angband on toiminut pohjana kymmenille erilaisille varianteille. Tähän on pidetty syynä pelin lähdekoodia, jossa hirviöt, esineet, loitsut ja muut piirteet sijaitsevat tekstitiedostoissa, johon ohjelmointitaidottomankin on helppo tehdä muutoksia. Yksi tunnetuimmista varianteista on Topi Ylisen Zangband (Zelazny Angband) (1994), joka lisäsi peliin olentoja ja esineitä Roger Zelaznyn Amberin kronikat-fantasiakirjasarjasta. Zangband oli edelleen pohjana Tales of Middle Earth -nimiselle roguelikelle, josta myöhemmin Tolkien-lainaukset korvattiin alkuperäisellä fantasiamaailmalla ja pelin nimeksi vaihdettiin Tales of Maj'Eyal.
Historia > Varhainen suosio > Muut

Larn (1986), oli ensimmäinen roguelike, jossa oli kauppoja sisältävä kaupunkikenttä. Se poikkeaa muista roguelike-peleistä siinä, että sen voittamiseen on aikaraja. Omegassa (1987) esiintyi ensimmäistä kertaa erämaakenttä. Merkittävimmistä roguelikeistä uusin on Linley Henzellin Dungeon Crawl, joka julkaistiin ensi kerran vuonna 1995. Sen variantti Dungeon Crawl Stone Soup on noussut hyvin suosituksi.
Historia > Japanilaiset rogueliket

Oma roguelike-lajityypin haaransa ovat Japanissa pelikonsoleille julkaistut kaupalliset roguelike-pelit. Niistä ensimmäinen, ChunSoft-yhtiön Torneko no Daibōken: Fushigi no Dungeon, jossa seikkailivat Dragon Quest -konsoliroolipelisarjan hahmot, oli Roguen ja NetHackin inspiroima. Peli aloitti ChunSoftin Mystery Dungeon (Fushigi no Dungeon) -pelisarjan, jonka monet pelit perustuivat muihin pelisarjoihin kuten Final Fantasyyn (Chocobo's Mysterious Dungeon) tai Pokémoniin (Pokémon Mystery Dungeon) Mystery Dungeon -pelit innoittivat useita muita japanilaisia roguelike-pelejä, kuten Azure Dreams, Time Stalkers, Game Boy Colorille julkaistu Lufia: The Legend Returns ja Sega Megadrivelle julkaistu Fatal Labyrinth. Näillä peleillä oli vähemmän tekemistä länsimaisten roguelike-pelien kanssa, koska niiden kehittäjät eivät oletettavasti tienneet Mystery Dungeon -pelien taustavaikutteista.
Historia > Kasvu länsimarkkinoilla

Viime vuosina myös länsimaissa on kehitetty kaupallisia roguelike-pelejä indie-peleinä kuten Steam-palvelussa julkaistu Dungeons of Dredmor (2011).
Myös klassisista tietokonepeleistä on tehty uusia versioita roguelikeinä. Ehkä paras esimerkki on Doom the Roguelike, joka on tarinaa myöten Doomista poimittu.
Suosio

Roguelike-lajityypin suosion ja addiktiivisuuden syyksi on esitetty muihin tietokoneroolipeleihin verrattuna valtavaa ominaisuuksien ja vaihtelun määrää. Lisäksi melkein kaikki suosituimmat roguelike-pelit ovat ilmaisia. Useimpiin nykyisiin tietokonepeleihin nähden roguelike-pelien ulkoasu on varsin rujo, mutta juuri se saattaa olla osasyy suosioon: vailla hienoa grafiikkaa roguelike-pelit tarvitsevat vähän muistia ja toimivat vaatimattomillakin alustoilla. Roguelike-pelejä on myös saatavilla kaikille suosituille käyttöjärjestelmille.
Suomalaiset rogueliket

Tunnetuimpia suomalaisia roguelikeja ovat rauta-aikaisen Suomen kaltaisessa maailmassa tapahtuva UnReal World, humoristinen SpurguX, ADOMia muistuttava The Legend of Saladir, Erkki Saaressa ja Iter Vehemens ad Necem eli suomeksi ”väkivaltainen tie kuolemaan”. Uudempia roguelikeja edustaa muun muassa Frozen Depths ja Noita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
RogueBasin -wiki (Arkistoitu – Internet Archive)
Temple of the Roguelike -sivusto
ASCII Dreams -roguelikeblogi
At Play -roguelikekolumni (Arkistoitu – Internet Archive)
Videopelilajityypit
| --- | --- |
Toimintapeli:   Ammuntapeli ensimmäinen persoona  kolmas persoona  Shoot ’em up  Taktinen ammuntapeli  Valopistoolipeli  Beat ’em up  Taistelupeli 
Seikkailupeli:   Graafinen seikkailupeli  Tekstiseikkailupeli  Visual novel 
Toimintaseikkailupeli:   Hiiviskelypeli  Selviytymispeli  Selviytymiskauhupeli  Tasohyppely 
Tietokoneroolipeli:   Internet-roolipeli  Massiivinen monen pelaajan verkkoroolipeli  MUD  Roguelike  Taktinen roolipeli  Toimintaroolipeli 
Strategiapeli:   Valtiosimulaattori  Tykkipeli  Reaaliaikainen strategiapeli Tornipuolustuspeli  Reaaliaikainen taktiikkapeli  Vuoropohjainen strategiapeli  Vuoropohjainen taktiikkapeli 
Simulaatiopeli:   Kaupunginrakennussimulaattori  Liike-elämäsimulaattori  Rakentamissimulaattori  Sosiaalinen simulaatiopeli  Treffisimulaattori  Virtuaalinen eläintenhoito 
Kulkuneuvosimulaattori:   Ajopeli  Ajosimulaattori  Avaruuslentosimulaattori  Junasimulaattori  Lentopeli  Lentosimulaattori  Sukellusvenesimulaattori 
Muut lajityypit:   Hyötypeli  Managerointipeli  Musiikkipeli Rytmipeli  Oppimispeli  Partypeli  Pulmapeli  Urheilupeli 
Roguelike-pelien synty ja kehitys kronologisessa kaaviossa esitettynä.
Nieuport 21

Nieuport 21
Nieuport 21 oli ranskalaisen Nieuportin valmistama puurakenteinen, kaksitasoinen, yksimoottorinen ja yksipaikkainen hävittäjälentokone, jota ainakin Ranskan, Venäjän keisarikunnan ja Yhdysvaltain maavoimat käyttivät ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen kone oli suosittu harrastelentokone.
Taustaa

Koneen suunnitteli Gustave Delageselvennä ja sen ensilento tapahtui vuonna 1916. Kone oli heikompitehoisella moottorilla varustettu versio Nieuport 17 -hävittäjästä ja se suunniteltiin alun perin koulukoneeksi. Tyyppiä jouduttiin kuitenkin konepulan takia käyttämään operatiivisissa tehtävissä. Koneita myytiin muun muassa Venäjän keisarikunnalle sekä Yhdysvaltoihin. Vientikoneista osa oli varustettu 110 hevosvoiman Le Rhône -moottorilla. Konetyyppiä valmistettiin Nieuportin lisäksi lisenssillä Venäjällä, valmistajana A/O Duks.
Käyttö Suomessa

Valkoiset saivat yhden Nieuport 21 -koneen (valmistusnumero 1 325) sotasaaliiksi Tampereella huhtikuussa 1918. Kone oli käytössä tunnuksella D86/18 4. huhtikuuta 1923 tapahtuneeseen poistoon asti.