stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siionin viisaiden pöytäkirjat

| Siionin viisaiden pöytäkirjat> Протоколы Сионских мудрецов |
| --- | --- |
 Kansilehti Sergei Nilusin uskonnollisen teoksen Velikoje v malom vuoden 1905 laitoksesta, jossa Siionin viisaiden pöytäkirjojen nykyään tunnettu versio ilmestyi ensi kerran.
Alkuperäisteos
Suomennos
Kustantaja:  Hämeen kustannustoimisto
Julkaistu:  1920
Sivumäärä:  154 s.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Siionin viisaiden pöytäkirjat (ven. Протоколы Сионских мудрецов, Protokoly Sionskih mudretsov tai ven. Сионские Протоколы, Sionskije Protokoly, tunnetaan myös nimellä Siionin vanhinten pöytäkirjat) koostuu väärennetyistä asiakirjoista, joissa kuvataan juutalaisten maailmanvalloitussuunnitelmia. Monet antisemitistiset ryhmät käyttivät niitä todisteina ja niillä perusteltiin 1900-luvun alussa juutalaisiin kohdistunutta vainoa.
Sisältö

Pöytäkirjoissa, joita on väitetty vuonna 1897 Baselissa järjestetyssä, Theodor Herzlin johtamassa ensimmäisessä sionistikongressissa kirjoitetuiksi, kuvataan kokouksia, joissa juutalaiset suunnittelivat länsimaisen kristityn yhteiskunnan alistamista. Suunnitelmiin kuului maailmantalouden romahduttaminen ja poliittisen järjestyksen horjuttaminen sosialismin ja anarkismin avulla. Pöytäkirjat koostuvat 24 erillisestä merkinnästäselvennä, ja niissä kuvataan erilaisia tapoja, joilla maailmanvalloitus voidaan toteuttaa. Tärkein keino oli lehdistön, rahalaitoksen ja poliittisten instituutioiden haltuunotto kullan ja rahan avulla. Euroopan maita lietsottaisiin sotimaan keskenään, ja uskonto korvattaisiin ”aritmeettisesti lasketuilla materiaalisilla tarpeilla”. Moraalin turmelijoina toimisivat alkoholi ja pornografia. Pöytäkirjoissa myös väitetään, että juutalaisvastaisuus on juutalaisten itsensä tietoisesti provosoimaa.
Historia

Pöytäkirjat julkaisi uskonnollinen kirjailija Sergei Nilus Venäjällä vuonna 1905. Hän väitti saaneensa ne vuonna 1901 aatelismarski Sergei Suhotinilta, joka taas olisi saanut ne eräältä ulkomaalaiselta naiselta. Alun perin ne olisivat olleet peräisin ”sionistien salaisesta päämajasta”, joka sijaitsi jossain päin Vähää-Aasiaa. Jo ennen Nilusta pöytäkirjat olivat ilmestyneet vuonna 1903 Pavel Kruševanin julkaisemassa Znamja-lehdessä. Pöytäkirjojen todelliseksi laatijaksi on kuitenkin arveltu Venäjän salaisen poliisin eli ohranan ulkomaanosaston päällikköä Pjotr Ratškovskia. Keisari Nikolai II sai pian tietää, että kyseessä oli väärennös, ja hän itse kieltäytyi tukemasta niiden käyttöä propagandatarkoituksiin, mutta siitä huolimatta sekä ohrana että monet antisemitistiset ryhmät käyttivät niitä todisteina siitä, että juutalaiset suunnittelisivat vallankaappausta.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa pöytäkirjat eivät juuri herättäneet huomiota länsimaissa, mutta kiinnostus niihin lisääntyi huomattavasti Venäjän vallankumouksen ja maailmansodan jälkeen, koska monet niissä ennakoidut uhkakuvat näyttivät toteutuneen. Pöytäkirjat käännettiin vuodesta 1919 alkaen monille muille kielille, ja niistä muodostui osa antisemitististä kirjallisuutta. Yhdysvalloissa esimerkiksi liikemies Henry Ford piti niitä pitkään aitoina. Vaikka hän myöhemmin myönsikin ne väärennöksiksi, hän kuitenkin katsoi niiden hyvin kuvaavan länsimaisen kulttuurin rappiota ja katsoi, että niiden laatija oli hyvin osannut ennustaa 1900-luvun tapahtumia, kuten ensimmäisen maailmansodan ja Venäjän vallankumouksen. Ford myös painatti satojatuhansia kappaleita itse kirjoittamaansa samantapaista kirjaa Kansainvälinen juutalainen. Adolf Hitler puolestaan piti tärkeänä, että pöytäkirjat oli tehtävä mahdollisimman yleisesti tunnetuiksi, ja vuoteen 1940 mennessä niitä painettiin natsi-Saksassa yli kuusi miljoonaa kappaletta.
Ensimmäinen suomalainen pöytäkirjojen painos julkaistiin ruotsiksi vuonna 1919. Nimimerkillä S. esiintynyt ruotsintaja oli todennäköisesti antisemitistinä tunnettu toimittaja Rafael Lindqvist. Vuonna 1920 pöytäkirjat julkaistiin suomeksi nimellä Juutalaisten salainen ohjelma. Ruotsinkielisestä painoksesta otettiin nopeasti neljä lisäpainosta, ja suomenkielinen laitos julkaistiin vuonna 1933 uudelleen nimellä Kansojen ruoska. Suomessa julkaistuja käännöksiä pyrittiin muokkaamaan oloihin sopivammiksi alkuperäistä teosta muokkaamalla. Suomalaisen Työn Puolue julkaisi puoluesihteeri Taavi Vanhasen käännöksen teoksesta, ja Siniristi-järjestö julkaisi omansa vuonna 1943. Pekka Siitoinin Isänmaallinen Kansanrintama painatti myös pöytäkirjat suomeksi 1970-luvulla. Osia pöytäkirjoista on sisällytetty analyyttisessä tarkoituksessa myös Pekka Sartolan vuonna 2003 julkaistuun arabimaailman antisemitismiä käsittelevään kirjaan Totuutena valhe.
Väärennöksen paljastuminen

Pöytäkirjoja epäiltiin yleisesti väärennetyiksi niiden julkaisemisesta lähtien. Vuonna 1921 ne lopullisesti osoitettiin venäläisten sepitelmiksi. Tuolloin The Times -lehden Istanbulin-kirjeenvaihtaja Philip Graves sai käsiinsä Maurice Jolyn vuonna 1864 anonyymisti julkaiseman satiirisen pamfletin Dialogue aux Enfers entre Machiavel et Montesquieu (’Machiavellin ja Montesquieun vuoropuhelu helvetissä’). Siinä Machiavelli edusti häikäilemätöntä voimapolitiikkaa, Montesquieu sen sijaan siveellisille periaatteille uskollista oikeuspolitiikkaa. Satiiri oli suunnattu Ranskan keisari Napoleon III:ta vastaan, joka Jolyn mukaan sovelsi Machiavellin oppeja. Pamfletissa Machiavelli suosittelee hallitsijalle muun muassa kansalaisten yhteishengen heikentämistä erilaisin juonikkain keinoin. Siionin viisaiden pöytäkirjoissa samat keinot on esitetty juutalaisten salajuonena. Graves ja muut tutkijat ovat todenneet, että suuri osa pöytäkirjojen sisällöstä on mukailua Jolyn dialogista. Noin kaksi kolmasosaa tekstikappaleista perustuu ainakin osittain siihen, ja jotkin kappaleet ovat siitä lähes kokonaan suoraa lainausta.
Jolyn pamfletin ohella Siionin viisaiden pöytäkirjat on ilmeisesti saanut vaikutteita myös  Hermann Goedschen romaanista Biarritz (1868), jossa juutalaisten heimojen päämiehet suunnittelevat salaisessa kokouksessa maailman orjuuttamista, Édouard Drumontin teoksesta La France Juive (’Juutalainen Ranska’, 1886) sekä eräistä muista Ranskassa 1800-luvun lopulla ilmestyneistä juutalaisvastaisista kirjoista. Onkin arveltu, että väärennöksen alkuperäinen versio olisi mahdollisesti laadittu 1890-luvun Ranskassa, jossa Dreyfus-oikeudenkäynti nostatti voimakkaita juutalaisvastaisia mielialoja, ja se olisi sitten päätynyt tuntemattomalla tavalla Venäjälle.
Sveitsissä käytiin vuosina 1933–1937 huomiota herättänyt niin sanottu Bernin oikeudenkäynti, jossa kahta pöytäkirjoja levittänyttä henkilöä syytettiin säädyttömän kirjallisuuden levittämisestä. Oikeudenkäynnin yhteydessä useat kansainvälisesti tunnetut henkilöt, mukaan lukien Graves, toimivat syyttäjän asiantuntijatodistajina ja todistivat pöytäkirjat väärennökseksi. Alempi oikeusaste tuomitsi syytetyt pieniin sakkoihin, mutta ylioikeus vapautti heidät syyttöminä. Vaikka teos todettiinkin väärennökseksi, Sveitsin silloisen lainsäädännön perusteella väärennöksen levittämisestä ei voinut rangaista.
Suosio arabimaissa

Siionin viisaiden pöytäkirjat käännettiin arabiaksi ensi kerran Kairossa vuonna 1927 tai 1928. Ne ovat säilyttäneet suosionsa useissa arabimaissa, joissa Israelin politiikan vastustus on ruokkinut juutalaisvastaisuutta. Muun muassa Egyptissä ja Saudi-Arabiassa valtiovalta tuki uusien painosten julkaisua ja levitystä 1960- ja 1970-luvuilla. Myös palestiinalainen islamistinen järjestö Hamas on  korostanut pöytäkirjojen sisältöä Israelin vastustamisessa retoriikassa ja taistelussa. Egyptissä esitettiin vuonna 2002 kansainvälistä paheksuntaa herättänyt 30-osainen historiallinen televisiosarja, joka käyttää pöytäkirjoja juonen osana. Myös Hizbollah-järjestön omistama libanonilainen Al-Manar-satelliittikanava esitti vuonna 2004 niihin perustuneen draamasarjan.
Kirjallisuutta

Eero Kuparinen: Antisemitismin musta kirja: Juutalaisvainojen pitkä historia.  Jyväskylä:  Atena, 2008.  ISBN 978-951-796-494-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siionin viisaiden pöytäkirjat Wikimedia Commonsissa
”Siionin viisaitten pöytäkirjat” (Arkistoitu – Internet Archive). Radio Islam.
Siionin viisaiden pöytäkirjat – historiallinen väärennös. Suvaitsevaisuus Länsi-Euroopassa -sivusto, Oulun Lyseon lukio.
Silmuhiirensammal

| Silmuhiirensammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Lahko::  Hiirensammalten lahko Bryales
Heimo::  Hiirensammalten heimo Bryaceae
Suku::  Hiirensammalet Bryum
Laji::  pseudotriquetrum
Muunnos::  neodamense
Kolmiosainen nimi
 Bryum pseudotriquetrum var. neodamense  (Itzigs. ex Mül.Hal.) Büse 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silmuhiirensammal (Bryum pseudotriquetrum var. neodamense) kuuluu hiirensammalten heimoon (Bryaceae) ja hiirensammaliin. Sitä on pidetty lajina Bryum neodamense, uusimmissa suomenkielisissä lähteissä (2010 jälkeen) se luokitellaan lettohiirensammalen (Bryum pseudotriquetrum) muunnokseksi neodamense.
Silmuhiirensammalta esiintyy Euroopassa ja lähialueella Aasiassa. Suomessa muunnos on harvinainen ja esiintyy Ahvenanmaalla sekä pohjoisessa Kainuun korkeudelta Pohjois-Lappiin. Se kasvaa letoilla ja kosteilla kalkkikallioilla.
Silseskvioksaani

Silseskvioksaanit ovat sekamateriaaleja, joissa on sekä orgaaninen, hiiltä sisältävä, osio että epäorgaaninen osio. Silseskvioksaanin rakenne on (RSiO1,5)n, jossa R edustaa orgaanista osaa. Silseskvioksaanissa on keskimäärin puolitoista happiatomia (O) yhtä piiatomia (Si) ja yhtä orgaanista osaa kohden. Silseskvioksaaneissa on mahdollista yhdistää epäorgaanisen yhdisteen kestävyys orgaanisen yhdisteen hyvän reaktiokyvyn kanssa ja saada siten aikaiseksi uusia ominaisuuksia, joita kummallakaan osiolla ei ole yksin.
Siirtogeeniset eläimet

Siirtogeeniset eläimet ovat eläimiä, joilla on geeni joltakin toiselta yksilöltä. Siirtogeenisten eläinten avulla tutkitaan yleensä vaikutuksia, joita geenituotteilla on kun niitä ilmenee tavallista suurempia määriä tai niitä on normaalia poikkeavassa kudoksessa. Siirretty geneettinen materiaali voi olla peräisin joko samasta tai eri lajista. Materiaali voi myös olla muuntelematon tai muunnettu ja siinä voi olla joko yksi tai useampia geenejä. Siirretyssä geneettisessä materiaalissa voi myös ilmetä erilaisia geenisäätelyalueita.
Geeniteknisillä menetelmillä voidaan muokata nykyään kaikkia tuotantoeläinryhmiä
hyönteisistä nisäkkäisiin. Kaikista tärkeimmistä kotieläinlajeista on tuotettu useita
siirtogeenisiä eläimiä ja linjoja eri tarkoituksiin. Suomen tunnetuimpana siirtogeenisenä eläimenä voidaan pitää 1990-luvun Huomen-lehmää, jonka kaikkia elämän vaiheita seurattiin mediassa.
Geeninsiirto ja lisääntymisbiologiset menetelmät

Menetelmät, joilla DNA:ta siirretään keinotekoisesti soluun, voidaan luokitella neljään ryhmään: biologiset, mekaaniset, sähköiset ja kemialliset. Biologisia menetelmiä ovat esimerkiksi viljeltyjen alkion kantasolujen käyttö sekä retrovirusvälitteinen geenien siirto. Mekaanisia menetelmiä ovat esimerkiksi mikroinjektio, paineen käyttö sekä partikkelipommitus. Elektroporaatio perustuu sähköisten pulssien käyttöön ja kemialliset tekniikat perustuvat yleensä DNA:n kykyyn muodostaa komplekseja positiivisesti varautuneiden polymeerien kanssa.
Banaanikärpäsen geeninsiirto

Banaanikärpäsessä geeninsiirto tapahtuu P-elementtien avulla. Nämä ovat banaanikärpäsen soluissa luonnostaan olevia "hyppiviä DNA-alueita", joita kutsutaan myös transposoneiksi.  Ne liikkuvat genomissa ja integroituvat minne tahansa perimässä hyppäämiseen tarvittavan transposaasi-entsyymin avulla. P-elementtiin liitetään tutkittava geeni säätelyalueineen. Siirrettävä DNA ruiskutetaan yhdessä transposaasin kanssa varhaisalkioon eli synsytiaaliseen blastodermiin, jossa se kulkeutuu kaikkiin alkion soluihin. 
Pysyvä integraatio DNA:han tapahtuu vain ituradan soluissa, joiden kautta P-elementti siirtyy seuraavaan sukupolveen. Seuraavassa sukupolvessa P-elementtiin kytketyn ominaisuuden, esimerkiksi silmien värin, avulla valitaan kärpäslinjat, joissa siirtogeenin integraatio genomiin on tapahtunut. Siirtogeenisia genomeja on käytetty paljon korjaamaan spontaaneja geenimutaatioita tuomalla normaali geeni takaisin perimään.
Merkkigeenien käyttö siirtogeenisissä eläimissä

Siirtogeenisillä eläimillä tutkitaan myös geenien säätelyalueiden toimintaa, jolloin geenin säätelyalueeseen liitetyn merkkigeenin avulla seurataan säätelyalueen aktiivisuutta sikiön kehityksen aikana sekä erilaistuneissa kudoksissa. Useimmiten käytettyjä merkkigeenejä ovat bakteeriperäistä β-galaktosidaasia tai meduusan vihreää fluerosoivaa proteiinia (green fluorescent protein, Gfp) tuottavat geenit. 
β-galaktosidaasi-entsyymi tunnistetaan alkioista tai kudosleikkeistä käsittelemällä näytteitä entsyymin substraatilla (X-gal), jolloin entsyymi muodostaa substraatista sinisen sakan. Gfp-merkkigeenin ilmentyminen havaitaan fluoresenssimikroskoopin avulla.
Hiiri siirtogeenisenä eläinmallina

Siirtogeenistä tulee periytyvä, jos se siirtyy eläimen sukusoluihin. Esimerkiksi banaanikärpäsestä, seeprakalasta, kanasta, hiirestä, rotasta, lehmästä, lampaasta ja vuohesta on tehty tällaisia periytyviä siirtogeenisiä muunnoksia. Eniten käytetty siirtogeeninen eläinmalli on hiiri. Tällöin tutkittava siirtogeeni ruiskutetaan hiiren hedelmöittyneen munasolun toiseen esitumaan ohuella lasineulalla. Siirretty geeni yhdistyy perimään ei-homologisella rekombinaatiolla eli sattumanvaraisella mekanismilla, jota ei täysin tunneta. 
Geenit siirretään hiireen ruiskuttamalla ohuella lasineulalla DNA-molekyylejä hedelmöittyneen munasolun toisen haploidin esitumaan. Siirretty DNA liittyy pysyvästi hiiren perimään yleensä varsin hyvällä todennäköisyydellä (10-30%). Usein perimään liittyy siirretystä geenistä useampi kopio peräkkäin. Seuraavaksi munasolut siirretään kantajanaaraaseen kehittymään. Syntymän jälkeen siirtogeenin läsnäolo ja kopioiden lukumäärä jälkeläisten perimässä varmistetaan erilaisia DNA-menetelmiä käyttäen.
Suurin osa perimän DNA-ketjusta ei sisällä informaatiota geenituotteista. Jotta siirrettävä geeni ei aiheuttaisi muutoksia perimän omissa geeneissä, tapahtuu siirrettävän geenin integraatio yleensä geenien väliselle alueelle. Kromatiini vaikuttaa paljon geenien ilmentymistasoon. Kromatiinissa on rakenteeltaan ”avoimia” eli transkiptionaalisesti aktiivisia ja ”suljettuja” eli inaktiivisia alueita. Joten siirtogeenin integraatiokohdalla on suuri merkitys sen ilmentymistasolle. Ympäröivän kromatiinin vaikutus voidaan välttää liittämällä ilmennettävän geenin yhteyteen riittävän kattava säätelyalue, joka sisältää kaikki geenin ilmentymiseen tarvittavat DNA-elementit. Tällöin siirtogeeni kykenee vaikuttamaan omaan kromatiinirakenteeseensa normaalin geenin tapaan.
Muut siirtogeeniset eläimet

Ensimmäinen elintarvikkeeksi hyväksytty geenimuunneltu eläin oli AquaBounty Technologiesin vuonna 2015 kehittämä AquAdvantage-lohi.
Siirtogeenisiä nisäkkäitä on tuotettu pääasiassa kolmella eri menetelmällä: mikroinjektiolla, alkion kantasolujen avulla sekä virusvälitteisesti. Yksinkertaisin ja suhteellisen tehokas menetelmä siirtää DNA:ta soluun on mikroinjektio. Se on ollut myös käytetyin menetelmä siirtogeenisten eläinten tuottamisessa. Mikroinjektiossa yhdistelmägeeniä sisältävä liuos ruiskutetaan hedelmöitetyn munasolun esitumaan. Mikroinjektiota varten tarvitaan munasolujen luovuttajiksi 5-50 elävää eläintä yhtä tuotettua siirtogeenistä eläintä kohti. Siirtogeenisellä perustajaeläimellä pitää tuottaa tyypillisesti useampi sukupolvi jälkeläisiä, ja kaikki jälkeläiset pitää seuloa siirtogeenin suhteen. Siirtogeeni kiinnittyy tyypillisesti vain toiseen kromosomiin. Tämän vuoksi ensimmäisen polven siirtogeenisen yksilön jälkeläisistä vain joka toisessa on siirtogeeni.
Sika on kotieläimistä käytetyin geeninsiirtojen kohteena. Syynä tähän on sen lyhyt lisääntymiskierto, koska sian tiineys kestää vain vajaat 4 kuukautta, suuri pahnuekoko (kerralla syntyy 8-12 porsasta) sekä ennen kaikkea se, että sika muistuttaa fysiologialtaan eniten ihmistä mikä tekee sioista houkuttelevia malleja erilaisiin biolääketieteellisiin sovellutuksiin.
Siirtogeenitekniikoiden soveltaminen linnuilla on huomattavasti vaikeampaa kuin
esimerkiksi kaloilla tai nisäkkäillä. Syynä tähän on se, ettei linnun alkion
yksisoluvaihetta pääse helposti käsittelemään. Munasolu itsessään on hyvin hauras, ja
hedelmöityksen jälkeen se kulkee noin vuorokauden lisääntymiskanavassa kasvattaen
ympärilleen valkuaismassaa ja kuorta. Munintahetkellä kanan alkio koostuu jo noin
30 000–60 000 solusta. Myös linnuilla siirtogeenitekniikoiden kehittämisen suurin haaste on
yhdistelmägeenin siirtämisen tarkentaminen niin, että geeni toimisi juuri toivotulla
tavalla kohde-eläimessä.
Myös kaloja hyödynnetään monissa siirtogeenisissä tutkimuksissa. Niiden avulla voidaan tutkia muun muassa eri ympäristötekijöiden, kuten esimerkiksi saasteiden vaikutuksia eri sairauksiin.
Siirtogeenisten eläinten avulla on saatu paljon tärkeää informaatiota niin ihmisten kuin eläintenkin elimistön toiminnasta. Siirtogeenisistä eläimistä on muun muassa ollut apua tutkittaessa immuniteettia ja tulehdusvastetta sekä hermoston toimintaa.
Luettelo Skotlannin saarista

Kartta Sisä- ja Ulko-Hebrideistä
Tämä on luettelo Skotlannin saarista. Skotlanti on osa Ison-Britannian saarta. Skotlannissa on yli 790 rannikkosaarta, joista suurin osa kuuluu neljään pääryhmään: Shetlandsaariin, Orkneysaariin ja Hebrideihin, jotka voidaan jakaa Sisä-Hebrideihin ja Ulko-Hebrideihin.lähde tarkemmin?
Suurin saarista on Lewis and Harris, jonka pinta-ala on 2179 km². Yli 40 hehtaarin saaria on noin 200. Muutamat, kuten Staffa ja Flannan Isles ovat tunnettuja, vaikka ovat pienempiä.
Skotlannin saarista on asuttuja 97, ja niistä 92 on rannikkosaaria. Monet aiemmin asutut saaret kuten Mingulay, Noss ja St Kildan saaristo autioituivat 1900-luvulla, ja nykyään ainoastaan 14 saarella elää yli 1 000 asukasta ja 45:llä yli 100. Vuosivälillä 1991–2001 saarten kokonaisväkiluku laski 3 %, tosin 35 saarella väestön määrä kasvoi. Kaikkien saarten yhteenlaskettu väkimäärä vuonna 2001 oli 99 739.
Saarten kulttuuri on saanut vaikutteita kelttiä, muinaisnorjaa ja englantia puhuvilta kansoilta ja tämä on vaikuttanut saarille annettuihin nimiin. Suurin osa Hebrideille annetuista nimistä on peräisin gaelin kielestä, kun taas Northern Isles:illä (Orkney- ja Shetlandsaarilla) ovat lähtöisin viikinkien antamista nimistä. muutamien alkuperä on brittiläinen, skottilainen ja jopa kelttejä edeltävältä ajalta oleva. Nykyään saarilla on hyvin alhainen rikollisuus ja ne luokitellaan Ison-Britannian turvallisimpien asuinpaikkojen joukkoon.
Suuremmat saaret

Tämä on luettelo niistä Skotlannin saarista jotka ovat suurempia kuin 40 hehtaaria ja/tai ovat asuttuja.
Makeanveden saaret

Pääartikkeli: Luettelo makeanveden saarista Skotlannissa
Skotlannissa on lukuisia makeanveden saaria, joista merkittävimpiin kuuluvat Lochindorb Castle Island, Loch Leven Castle Island, St Serf's Inch, Inchmahome, joista jokainen on esittänyt tärkeää roolia Skotlannin historiassa.
Inchmurrin on suurin makeanveden saari Britteinsaarilla. Se sijaitsee Loch Lomondissa, jossa sijaitsee yli 60 muuta saarta.
Pienet saaristot

| Nimi | Saariryhmä / Sijainti |
| --- | --- |
Ascrib Islands: Skye
Burnt Islands: Firth of Clyde
Crowlin Islands: Skye
Flannan Isles: Lewis and Harris
Islands of Fleet: Solway Firth (Wigtown Bay)

Garvellachs: Firth of Lorn
MacCormaig Islands: Islay
Monach Islands: Uists
Out Skerries: Shetlandsaaret
Pentland Skerries: Orkneysaaret
Rabbit Islands (Eileanan nan Gall): Highland (N Sutherland)
Scalloway Isles: Shetlandsaaret
Shiant Isles: Lewis and Harris
Slate Islands: Firth of Lorn
St. Kilda: Lewis and Harris
Summer Isles: Sisä-Hebridit
Treshnish Isles: Mull

Orkneyn ilmakuvakartta
Shetlandsaaret
Bressayn majakka Kirkabister Nessissä, Shetlandsaarilla
Old Man of Hoy, Orkneyllä, 137 metriä korkea meripylväs vanhasta punaisesta hiekkakivestä
Tobermoryn satama, Isle of Mull
Kallionjyrkänteitä Creag na Bruaichilla, Raasayssä
Dhu Heartachn majakka, Rakenteilla (Sam Bough (1822-1878)).
Fingalin luola, Staffa
Kisimul Castle, Barra
Ailsa Craig South Ayrshiren rannikolta
Iona Abbey
Shiant Isles
Muckle Fluggan majakka, Shetlandsaaret
Kaksi Juran kukkuloista. Kuvannut John Shaw
The Earl's Palace, Birsay, Orkney
Eshanessin jyrkänteet, North Mainland, Shetland
Bass Rock Tantallon Castlesta
MV Isle of Lewis The Minchissä
Sula Sgeir lounaasta katsottuna.
Stornowayn satama, Lewis
Fair Islen jyrkänteet
Callanishin pystykivet, Lewis
Machair Balephuil Bayssä, Tireessä
Mousan itärannikko, taustalla Peerie Bard.
Loch Lomond Beinn Dubhilta ja Creag an t-Seilichiltä
Boreray, Stac Lee ja Stac an Armin (vasemmalla) Conachairilta, St Kildalta
Siirtofunktio

Siirtofunktio on matemaattinen esitys lineaarisen systeemin tulon ja lähdön riippuvuudesta. Siirtofunktio voidaan esittää mm. aikatasossa, Laplace-tasossa tai taajuustasossa. Usein siirtofunktiota käsitellään Laplace-tasossa, jolloin yhtälöt ovat yksinkertaisemmin käsiteltäviä.
Käyttö

Siirtofunktiota käytetään esimerkiksi elektroniikassa, optiikassa, kommunikoinnin teoriassa ja säätötekniikassa. Siirtofunktion avulla voidaan määrittää Bode-diagrammi, tehdä Fourier'n muunnos tutkittavalle systeemille, sekä tutkia esimerkiksi askelvasteen käyttäytymistä ja systeemin stabiilisuutta.
Tulkinta

Siirtofunktion perusteella voidaan tutkia systeemin tulosignaalin aiheuttaman vastekomponentin (osavasteen) ominaisuuksia.
Supistumattoman siirtofunktion nimittäjän juuria sanotaan systeemin navoiksi ja osoittajan juuria nolliksi. Polynomin juurten lukumäärä on polynomin asteluvun suuruinen. Juuret eli polynomin nollakohdat voivat olla moninkertaisia eli kaksi tai useampikin juuri voivat saada saman arvon.
Systeemiä sanotaan BIBO-stabiiliksi (Bounded Input Bounded Output), jos ja vain jos jokaisen rajoitetun tulosignaalin aiheuttama lähtösignaalin komponentti on rajoitettu. BIBO-stabiilin systeemin yksikköimpulssivaste suppenee nollaan ja askelvaste suppenee äärelliseen vakioon.
Systeemi, joka ei ole BIBO-stabiili, on joko marginaalisesti stabiili tai epästabiili. Systeemi on marginaalisesti stabiili, jos ja vain jos sen yksikköimpulssivaste on rajoitettu mutta ei suppene nollaan. Systeemi on epästabiili, jos ja vain jos sen yksikköimpulssivaste on rajoittamaton.
Jos systeemin siirtofunktio on epäaito, niin systeemi on epästabiili. Jos taas siirtofunktio on aito, niin systeemi on
a) BIBO-stabiili, jos systeemi on navaton tai sen kaikilla navoilla on negatiivinen reaaliosa
b) marginaalisesti eli kriittisesti stabiili, jos sillä ei ole napoja imaginaariakselin oikealla puolelle eikä moninkertaisia napoja imaginaariakselilla mutta sillä on imaginaariakselilla yhdessä tai useammassa pisteessä yksinkertainen napa.
c) epästabiili, jos imaginaariaskelin edes yhdessä pisteessä on vähintään kaksi napaa tai imaginaariakselin oikealla puolella on vähintään yksi napa.
Nollien sijainti kompleksitasossa ei vaikuta systeemin stabilisuuteen.
Jos reaalikertoimisen siirtofunktion navoissa on ei-reaalisia lukuja, niin ne esiintyvät kompleksikonjugaatteina. Systeemin vasteissa ilmenee värähtelyä, jos napojen joukossa on ei-reaalisia lukuja. Napaparien imaginääriosan itseisarvosta saadaan niitä vastaava värähtelyn kulmataajuus. On kuitenkin huomattava, että askelvasteessa voi esiintyä ylitys, vaikka navat olisivatkin reaaliset.
Systeemin vahvistus jatkuvuustilassa saadaan sijoittamalla siirtofunktioon  s=0\;.
Kirjallisuutta

Oppenheim, Alan V.; Willsky Alan S.; with Nawab, Syed Hamid: Signals and Systems.  Prentice-Hall, 1997.  ISBN 0-13-651175-9