stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nigeria Airwaysin lento 2120

| Nigeria Airwaysin lento 2120 |
| --- | --- |
 Onnettomuuskone Faron lentoasemalla vuonna 1989.
Yhteenveto
Päivämäärä:  11. heinäkuuta 1991
Onnettomuustyyppi:  laskutelinevika, tulipalo, hätälaskun epäonnistuminen, maahansyöksy
Tapahtumapaikka:  Jedda, Saudi-Arabia
 :  21°38′13″N, 39°10′23″E
Lähtöpaikka:  Kuningas Abdilazizin kansainvälinen lentoasema, Jedda, Saudi-Arabia
Määränpää:  Sadik Abubakar III:n kansainvälinen lentoasema, Sokoto, Nigeria
Kuolleita:  261
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  0
Lentokone
Konetyyppi:  Douglas DC-8-61
Lentoyhtiö:  Nigeria Airways (Nationairin operoimana)
Rekisteritunnus:  C-GMXQ
Matkustajia:  247
Miehistöä:  14
Nigeria Airwaysin lento 2120 oli 11. heinäkuuta 1991 lennetty Nigeria Airwaysin tilauslento Saudi-Arabian Jeddasta Nigerian Sokotoon. Kanadalaiselta Nationairilta wet lease -sopimuksella vuokratun Douglas DC-8-61 -koneen laskutelineesta puhkesi kaksi rengasta sen lähtiessä Jeddan Kuningas Abdilazizin lentoasemalta. Miehistö jatkoi lähtökiitoa, jolloin kiitotiehen hanganneet renkaat syttyivät tuleen kitkasta. Kun laskutelineet nostettiin, tuli pääsi vaurioittamaan lentokoneen järjestelmiä ja leviämään matkustamoon. Kone syöksyi maahan miehistön yrittäessä palata Jeddaan.
Lennolla oli 247 matkustajaa, jotka olivat palaamassa hadž-pyhiinvaellukselta, sekä 14 miehistön jäsentä. Kaikki koneessa olleet 261 ihmistä kuolivat tulipalossa ja maahansyöksyssä. Onnettomuus on pahin DC-8-koneelle sattunut ja Saudi-Arabian historian toiseksi pahin lento-onnettomuus niin ikään tulipalossa tuhoutuneen Saudian lennon 163 jälkeen.
Lentokone ja miehistö

Onnettomuuskone oli vuonna 1968 Douglas Aircraft Companyn Long Beachin tehtaalta valmistunut DC-8-61 (rekisteritunnus C-GMXQ, valmistenumero 45982), jonka voimalaitteina oli neljä Pratt & Whitney JT3D-3B -puhallinturbiinia. Se toimitettiin 29. maaliskuuta 1968 Eastern Air Linesille. Japan Airlines vuokrasi koneen Easterniltä maaliskuussa 1970 ja osti myöhemmin sen itselleen. Kone oli Japan Airlinesilla tammikuuhun 1984, jolloin Capitol Air hankki sen. Nationairille kone tuli joulukuussa 1984. Vuonna 1986 se oli kolmen kuukauden ajan vuokralla Air Algériella, ja vuonna 1988 sitä vuokrasivat Sudan Airways ja Hispania Líneas Aereas ja vuonna 1989 Air Jamaica. Nigeria Airwaysin käyttöön se tuli heinäkuussa 1991.
Koneen 47-vuotias kapteeni oli lentänyt 10 700 tuntia, joista 1 000 DC-8:lla. 36-vuotiaalla perämiehellä lentotunteja oli 8 000, joista 550 DC-8:lla, ja 46-vuotiaalla lentoinsinöörillä 7 500 tuntia, joista 1 000 DC-8:lla.
Onnettomuuden syyt

Saudi-Arabian viranomaisten tekemässä onnettomuustutkinnassa onnettomuuden syiksi nimettiin renkaan täyttämättä jättämisen lisäksi lentäjien päätöksenteko, koulutus ja yhteistyö. Nationairin koulutuksessa lentäjiä ei ohjeistettu keskeyttämään lentoonlähtöä rengasongelmien vuoksi, eikä kapteenilla ollut päätöksentekonsa tukena riittävästi tietoa todellisesta tilanteesta. Raportissa suositeltiinkin, että kaikkiin kuljetuskoneisiin asennettaisiin palohälyttimet ja lämpösuojaus pyöräkoteloihin. Lisäksi todettiin, että ilmavoimissa palvellut kapteeni ja siviili-ilmailutaustainen perämies olivat erilaisten taustojensa vuoksi tottuneet erilaiseen ilmapiiriin ja komentoketjuun ohjaamossa. Raportissa suositettiin myös, että lentäjiä ja huoltohenkilöstöä koulutetaan paremmin tunnistamaan ja tiedostamaan renkaiden heikkous ja riittävän huoltamisen tärkeys ja että lentäjien yhteistyökoulutuksesta tehdään pakollinen.
Tutustuttuaan tutkintaraporttiin Yhdysvaltain National Transportation Safety Board (NTSB) lähetti Saudi-Arabian viranomaisille kirjeen, jossa se toi ilmi mielipiteitään onnettomuuteen ja raporttiin liittyen. NTSB huomautti muun muassa, että vaikka miehistö ei olisi tunnistanut tilanteen vakavuutta, heidän olisi silti pitänyt ymmärtää jättää laskutelineet alas ja esimerkiksi lentää uudelleen Jeddan lentoaseman yli, jotta lennonjohto olisi voinut tarkastaa laskutelineet. Lisäksi NTSB totesi, että laskutelineiden jättäminen ala-asentoon olisi voinut estää onnettomuuden.
Möhkösenlampi

| Möhkösenlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Hirvensalmi
Koordinaatit:  61°40′03″N, 26°47′38″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Puulaveden alue (14.92)
Laskuoja:  oja Ryökäsveteen 
Järvinumero:  14.922.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  98,7 m  
Pituus:  430 m  
Leveys:  250 m  
Rantaviiva:  1,049 km  
Pinta-ala:  5,064 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiMöhkösenlampi 
Möhkösenlampi  on Etelä-Savossa Hirvensalmella  Pöyryn lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 430 metriä pitkä, 250 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,1 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Puulaveden alueella (14.92), jonka Liekuneen–Ryökäsveden alueeseen (14.922) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 98,7 metriä mpy.
Nestori Sarri

Nestor Sarri (ent. Saxberg, myös nimellä Nestori Sarri, 23. kesäkuuta 1900 Helsinki – 4. heinäkuuta 1966 Tampere) oli suomalainen näyttelijä ja järjestäjä.
Nestori Sarri valmistui lukkariksi kirkon palvelukseen, mutta kiinnostuikin teatterista ja tuli pian tunnetuksi operetti- ja musikaalirooleistaan. Uransa loppupuolella hänen työnsä painottui järjestäjän tehtäviin ja Tampereen Teatterin näyttämöpäällikön työhön.
Sarri näytteli Turussa ja Hämeenlinnassa sekä pitkään Tampereella, Tampereen Työväen Teatterissa ja Tampereen Teatterissa, toimien myös järjestäjänä. Lisäksi hän esiintyi Pyynikin kesäteatterissa, missä hänet nähtiin muun muassa Tuntemattoman sotilaan Korsumäkenä. Sarri näytteli myös kahdessa elokuvassa. Hänet löydettiin Tampereelta Edvin Laineen elokuvaan Opri (1954), jossa hyödynnettiin paljon tamperelaisia näyttelijöitä. Sarri nähtiin myös Laineen elokuvassa Musta rakkaus (1957). Lisäksi Sarri vieraili televisiosarjassa Kaksi sisarta (1966) rovastin osassa ja myös televisiosarjassa Eräs syysilta 1966 hotellinjohtajana.
Sarrille on omistettu Nestori Sarrin katu, joka sijaitsee Tampereella. Hän kuoli 66-vuotiaana pitkän ja ansioituneen näyttelijäuran jälkeen.
Hänen vaimonsa oli Tuulikki Sjöholm, ja liitosta syntyi poika Simo. Tuulikki ja Nestor Sarrin hautapaikka sijaitsee Tampereen Kalevankankaalla. Nestor Sarrin veli oli näyttelijä-järjestäjä Leo Sarri.
Aiheesta muualla

Sukuhistoriaa Tuntemattomassa sotilaasta. Väinö Linnan Tuntematon sotilas tuli Tampereen kesäteatterin ohjelmistoon 1961, ohjaajana Edvin Laine. Se pysyi ohjelmistossa yhdeksän kesän ajan ja saavutti kaikkien aikojen yleisöennätyksen: 372 esitystä ja 348 854 katsojaa. Nestor Sarri esiintyi Korsumäkenä. Hänen lapsenlapsensa Timo Sarri toimi avustajana.
Nestor Sarrin veli Leo Sarri toimi järjestäjänä Edvin Laineen v. 1955 ohjaamassa elokuvassa Tuntematon sotilas.
Nestor Sarrin lapsenlapsi Petri Sarri toimi Rauni Mollbergin v. 1985 ohjaamassa Tuntematon sotilas elokuvassa paloaukeen sotilaana.
Nestor Sarrin lapsenlapsenlapsi Nestor Sarri (s. 1998) toimi avustajana/kiväärimies Aku Louhiniemen Tuntemattomassa sotilaassa v. 2016. myös Petri Sarri oli avustajana/kiväärimies 2016.
Tampereen Teatterin kuvia

Teatterimuseo ''Palkinto pitkästä urasta''. http://www.teatterimuseo.fi/kokoelmat/valokiilassa/valokiilassa-2013/marraskuu-2013/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen museovirasto. http://suomenmuseotonline.fi/fi/selaa?freetextSearch=nestor+sarri&action=search (Arkistoitu – Internet Archive)
Tampereen kesäteatteri http://www.pyynikinkesateatteri.fi/lehdisto/kuvapankki.html?esitysaika=[vanhentunut linkki]
Tampereen kesäteatterin historiaa http://www.historia.tampere.fi/pyynikki/teatteri.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Nicholas Maw

Nicholas Maw (5. marraskuuta 1935 – 19. toukokuuta 2009) oli brittiläinen säveltäjä. Hän syntyi Lincolnshiressa ja opiskeli Royal Academy of Musicissa.
Maw’n tunnetuimpiin teoksiin kuuluvat orkesterisävellykset Odyssey (1987) ja The World in the Evening (1988) sekä kitarateos Music of Memory (1989). Hän omisti viulukonserttonsa (1993) Joshua Bellille, jonka siitä tekemä levytys palkittiin Grammylla.
Maw opetti muun muassa Peabody Institutessa. Hän teki oopperansa Sophie’s Choice (2002), joka perustuu William Styronin samannimiseen romaaniin, tilaustyönä.
Nikolai Krjukoff

| Nikolai Krjukoff> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Nikolai Krjukoff
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1932 Käkisalmi, Suomi
Kuollut: 8. syyskuuta 2020 (88 vuotta) Ypäjä
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Lempinimi:  Niki
Pituus:  177 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1956–1959:  Torpan Pojat
Nikolai Krjukoff (14. huhtikuuta 1932 Käkisalmi – 8. syyskuuta 2020 Ypäjä) oli suomalainen koripalloilija. Pelaajana SM-hopeaa saavuttanut Krjukoff oli Loimaan Korikonkarien perustajajäsen ja lajivaikuttaja.
Elämä ja urheilu-ura

Käkisalmessa syntynyt Krjukoff aloitti koripallon pelaamisen Torpan Pojissa ja pelasi myös vesipalloa Vetehisten SM-sarjamiehistössä. Hän kuului ToPon miesten SM-sarjajoukkueen kokoonpanoon vuosina 1956–1959 ja teki pisteitä kausilla 1956 ja 1957. Vuosina 1957 ja 1959 ToPo ja Krjukoff ylsivät SM-hopealle ja vuonna 1956 Suurkisojen hopealle.
Krjukoff muutti sittemmin Ypäjälle ja työskenteli kansakoulunopettajana. Hän pelasi seudulla aluksi suomensarjaa Forssan Palloseurassa ja oli vuonna 1964 perustetun Loimaan Korikonkarien perustajajäsen ja seuran ensimmäinen puheenjohtaja. Krjukoff toimi LoKoKo:ssa useissa tehtävissä, muun muassa valmentajana. Suomen Koripalloliitossa Krjukoff toimi vuosina 1985–1987 nuorisojaoksessa ja koulutusvaliokunnassa. 1980-luvulla hän toimi Koripalloliitossa liittovaltuutettuna ja vuonna 1988 liittovaltuuston varapuheenjohtajana. Krjukoffin kuolemasta 88-vuotiaana uutisoitiin 9. syyskuuta 2020.
Nikodemus Hauvonen

Nikodemus Hauvonen (20. maaliskuuta 1845 Harjavalta – 31. toukokuuta 1897 Turku) oli suomalainen lyseon lehtori ja kirjallisuuden suomentaja.
Hauvosen vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Matinpoika (Korpi) ja Maria Kristiina Juhontytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1866 Turun lukiosta ja suoritti opettajakandidaattitutkinnon 1869.
Hauvonen oli apulaisopettajana Uudenkaupungin ala-alkeiskoulussa 1869 ja 1871–1873, saksan kielen opettajana Viipurin ruotsalaisessa lyseossa 1875–1888, suomen kielen opettajana Viipurin ruotsalaisessa tyttökoulussa 1876–1885 ja saksan kielen opettajana vuodesta 1888 Turun suomalaisessa lyseossa. Hän suomensi useita lähinnä saksan- ja ranskankielisiä teoksia. Hauvonen suomensi muun muassa Fritz Reuterin teokset Maamiesajoiltani ja Sotavuodelta 1813, Henri Bernardin de Saint-Pierren teoksen Paul ja Virginia ja Gustaf Emanuel Beskowin Matkamuistelmia Egyptistä, Sinailta ja Palestinasta 1859–1860.
Teoksia

Matkani ulkomaille, kirjoitti N. Hauvonen. Tekijä, Wiipuri 1878 (Teos digitoituna Doriassa)
Saksalais-suomalainen taskusanakirja. Wilén, Turku 1891, 2. painos 1909 ja 3. painos 1916 nimellä Saksalais-suomalainen taskusanakirja - Deutsch-Finnisches Taschenwörterbuch
Suomennoksia

Theodor Friedrich Max Richter: Onneton matka Hampurista St Thomassaarelle: sekä paluumatka New-Yorkin kautta Kyöpenhaminaan ; suom. N. H-n. Matkakertomuksia 1. Helsinki, Edlund, 1868 (Teos digitoituna Doriassa)
Fritz Reuter: Sotavuodelta 1813; suom. H-n. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1870
Maria (Maria Furuhjelm): Neuvoja Suomenmaan äiteille: kirja kansalle; suom. N. H-n. Viipuri, Clouberg ja K., 1871
Z. Topelius: Wälskärin juttuja. Kolmas jakso, Siniset; Pakolainen; Erään nimen warjo; suomentanut N. H-n. Helsinki, G. W. Edlund, 1873
Bernardin de Saint-Pierre: Paul ja Virginia; franskasta suom. N. Hauvonen. Helsinki, Holm, 1874 (alkuteos Paul et Virginie)
Gustaf Emanuel Beskow: Matkamuistelmia Egyptistä, Sinailta ja Palestinasta 1859-1860; Viipuri, Kirjall.-Seura Viipurissa, 1876 (alkuteos Reseminnen från Egypten, Sinai och Palestina 1859-1860) (Teos digitoituna Doriassa)
Paul B. Du Chaillu: Matkustusretket Keski-Afrikassa. Helsinki, Edlund, 1876 (Teos digitoituna Doriassa)
Albert Julius Palmberg: Terveys-opin ja sairashoidon käsikirja merenkulkijoille; suom. N. Hauvonen. Helsinki, Holm, 1880
Friedrich Anton Heller von Hellwald: Maan kansat ja valtakunnat. 1, Europa, Edlund 1880 (Teos verkossa)
Fritz Reuter: Maamiesajoiltani. Edellinen osa; alasaksasta suom. N. Hauvonen. Viipuri, Clouberg, 1885
Fritz Reuter: Maamiesajoiltani. Jälkimäinen osa; alasaksasta suom. N. Hauvonen. Viipuri, Clouberg, 1886
Notre Damen kellonsoittaja

Notre Damen kellonsoittaja voi viitata ainakin seuraaviin teoksiin:
Pariisin Notre-Dame, Victor Hugon romaani vuodelta 1831
Notre Damen kellonsoittaja, Wallace Worsleyn ohjaama mykkäelokuva vuodelta 1923
Notre Damen kellonsoittaja, Hugon romaaniin perustuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1939
Notre Damen kellonsoittaja, Jean Delannoyn ohjaama elokuva vuodelta 1956
Notre Damen kellonsoittaja, Hugon romaaniin perustuva Disneyn animaatioelokuva vuodelta 1996.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Notre Damen kellonsoittaja”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Notre Damen katedraali (Bangui)

Notre Damen katedraali vuonna 2018
Notre Damen katedraali (ransk. Cathédrale Notre-Dame de l’Immaculée Conception) on Banguissa, Keski-Afrikan tasavallassa sijaitseva punatiilinen kirkkorakennus, joka vihittiin käyttöön vuonna 1937. Se on Banguin katolisen arkkihiippakunnan pääkirkko. Kirkko on kaupungin keskustassa. Ennen sitä väliaikaisia kappeleita oli rakennettu jo 1920-luvulla.
Neljännen sukupolven pelikonsolit

Historia
kolikkopelien kulta-aika
vuoden 1983 videopelilama
videopelien historia
Pelikonsolit
1. sukupolven pelikonsolit (1972–1977)
2. sukupolven pelikonsolit (1976–1984)
3. sukupolven pelikonsolit (1983–1992)
4. sukupolven pelikonsolit (1987–1996)
5. sukupolven pelikonsolit (1993–2006)
6. sukupolven pelikonsolit (1998–2013)
7. sukupolven pelikonsolit (2005–2017)
8. sukupolven pelikonsolit (2012–nykyhetki)
9. sukupolven pelikonsolit (2020–nykyhetki)
Videopelien historia
Pelikonsoleiden neljäs sukupolvi oli markkinoilla noin vuodesta 1988 vuoteen 1995. Sukupolvea sanotaan myös 16-bittisten konsoleiden sukupolveksi.
Sukupolven ensimmäinen konsoli oli NEC-yhtiön julkaisema PC Engine (julkaistu nimellä TurboGrafx-16 Pohjois-Amerikassa).
Sukupolven toinen merkittävä konsolijulkaisu Sega Mega Drive julkaistiin Pohjois-Amerikassa nimellä Sega Genesis.
Japanissa Super Famicom nimellä tunnettu Super Nintendo Entertainment System (SNES) oli sukupolven merkittävimpiä konsoleita.
Neljäs merkittävä konsolijulkaisu oli SNK:n Neo-Geo, joka oli aiemmin julkaistu pelihalleissa käytettävänä kolikkopelialustana.
Neljännen sukupolven konsoleissa oli tyypillisesti 16-bittinen suoritin ja pelit olivat moduuleilla. Sukupolven konsoleihin sai CD-ROM-lisälaitteita.
Vertailu

| Nimi | PC Engine | Sega Mega Drive | Super Nintendo Entertainment System | Neo-Geo |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Konsoli: 
Julkaisuhinta: 
| Julkaisupäivä | 1987 | 1988 | 1990 |  |
| Media | "HuCARD" pelimoduuli | pelimoduuli | pelimoduuli | pelimoduuli |
Muut

Commodore CDTV (1991)
CD-i (1991–1998)
LaserActive
PC Engine SuperGrafx
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Fourth generation of video game consoles
Neljännen sukupolven pelikonsolit
CD-i
Commodore CDTV
LaserActive
Neo-Geo
Sega Mega Drive (Sega Genesis)
Super A'Can
Super Nintendo Entertainment System
PC Engine
PC Engine SuperGrafx
Käännös suomeksi
Nicholas Mang Thang

Nicholas Mang Thang (s. 18. toukokuuta 1943) on myanmarilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Mandalayn arkkihiippakuntaan 28. maaliskuuta 1973 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Flenucletan titulaaripiispaksi 21. kesäkuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. tammikuuta 1989. Pääkonsekraattorina toimi Alphonse U Than Aung, jota avustivat John Gabriel ja Gregory Taik Maung.
Mang Thang sai 21. marraskuuta 1992 nimityksen Hakhan piispaksi. 30. marraskuuta 2011 hänet nimitettiin Mandalayn koadjuuttoriarkkipiispaksi, ja hän jäi samalla myös Hakhan hiippakuntaan apostolisena hallitsijana.
NHL Plus/Minus Award

| NHL Plus/Minus Award |
| --- | --- |
Myönnetään:  pelaajalle, jolla oli runkosarjan paras plus/miinus -tilasto
Jaettu:  1983–2008
Palkinnon kahdesti voittanut Chris Pronger Philadelphia Flyersin paidassa.
NHL Plus/Minus Award oli NHL-liigan vuosittain jakama palkinto sille pelaajalle, jonka plus/miinus-tilasto oli runkosarjan parhain kuluneella kaudella. Plus/miinus-tilastoa on ylläpidetty vuodesta 1968 lähtien, mutta voittajalle annettiin palkinto vasta vuodesta 1983 lähtien, aluksi Emery Edge Award -nimellä. NHL Plus/Minus Award lakkautettiin kauden 2007–2008 jälkeen.
Palkinnon nimi vaihteli vuosien mittaan sponsoreiden vaihduttua. Palkinnon voittaja sai palkinnon sponsorilta 5 000 dollaria valitsemalleen hyväntekeväisyyskohteelle. Lisäksi jokaisen joukkueen plus/miinus -tilaston voittaja sai samaan tapaan 1 000 dollaria.
Eniten voitettuja palkintoja

Wayne Gretzky 3
John LeClair 2
Chris Pronger 2
David Krejčí 2
NHL Plus/Minus Awardin voittajat

1983 –  Charlie Huddy, Edmonton Oilers
1984 –  Wayne Gretzky, Edmonton Oilers
1985 –  Wayne Gretzky, Edmonton Oilers
1986 –  Mark Howe, Philadelphia Flyers
1987 –  Wayne Gretzky, Edmonton Oilers
1988 –  Brad McCrimmon, Calgary Flames
1989 –  Joe Mullen, Calgary Flames
1990 –  Paul Cavallini, St. Louis Blues
1991 –  Marty McSorley, Los Angeles Kings ja  Theoren Fleury, Calgary Flames
1992 –  Paul Ysebaert, Detroit Red Wings
1993 –  Mario Lemieux, Pittsburgh Penguins
1994 –  Scott Stevens, New Jersey Devils
1995 –  Ron Francis, Pittsburgh Penguins
1996 –  Vladimir Konstantinov, Detroit Red Wings
1997 –  John LeClair, Philadelphia Flyers
1998 –  Chris Pronger, St. Louis Blues
1999 –  John LeClair, Philadelphia Flyers
2000 –  Chris Pronger, St. Louis Blues
2001 –  Joe Sakic, Colorado Avalanche ja  Patrik Eliáš, New Jersey Devils
2002 –  Chris Chelios, Detroit Red Wings
2003 –  Peter Forsberg ja  Milan Hejduk, Colorado Avalanche
2004 –  Martin St. Louis, Tampa Bay Lightning ja  Marek Malík, Vancouver Canucks
2005 – ei voittajaa työsulun vuoksi
2006 –  Wade Redden, Ottawa Senators ja  Michal Rozsíval, New York Rangers
2007 –  Thomas Vanek, Buffalo Sabres
2008 –  Pavel Datsjuk, Detroit Red Wings
Voittajat maittain: (1983-2008)
Kanada 18, Tšekki 4, USA 4, Venäjä 2, Ruotsi 1, Itävalta 1
Nimihistoria

NHL Plus/Minus Award on kantanut seuraavia nimiä historiansa aikana (suluissa yrityksen nimi):
1983–1988: Emery Edge Award (Emery Worldwide)
1988–1989: (ei nimellistä palkintoa)
1989–1996: Alka-Seltzer Plus Award (Alka-Seltzer)
1996–1998: Bud Ice Plus-Minus Award (Anheuser-Busch)
1998–2008: Bud Light Plus-Minus Award (Anheuser-Busch Inc)
Plus/miinus-tilaston voittajat 1968–1982

NHL Plus/Minus Awardin myöntämisperusteena oleva plus/miinus-tilasto oli aloitettu jo 1968. Ennen vuotta 1983 voittajalle ei kuitenkaan jaettu palkintoa.
Plus/miinus-tilaston voittajat 1968–1982 > Eniten voittoja

Bobby Orr 6
Plus/miinus-tilaston voittajat 1968–1982 > Plus/miinus-tilaston voittajat

1968 –  Dallas Smith, Boston Bruins
1969 –  Bobby Orr, Boston Bruins
1970 –  Bobby Orr, Boston Bruins
1971 –  Bobby Orr, Boston Bruins
1972 –  Bobby Orr, Boston Bruins
1973 –  Jacques Laperrière, Montréal Canadiens
1974 –  Bobby Orr, Boston Bruins
1975 –  Bobby Orr, Boston Bruins
1976 –  Bobby Clarke, Philadelphia Flyers
1977 –  Larry Robinson, Montréal Canadiens
1978 –  Guy Lafleur, Montréal Canadiens
1979 –  Bryan Trottier, New York Islanders
1980 –  Jim Schoenfeld, Buffalo Sabres, &  Jim Watson, Philadelphia Flyers
1981 –  Brian Engblom, Montreal Canadiens
1982 –  Wayne Gretzky, Edmonton Oilers
Huonoin +/– lukema, jolla palkinto voitettiin, oli Ron Francisin +30 kaudelta 1994–1995.
Ainoa ruotsalainen voittaja oli Peter Forsberg.
Bobby Orr voitti tilaston kuudesti pelatessaan Boston Bruinsissa.
Larry Robinson oli viimeisin palkinnon voittanut pelaaja, joka pääsi yli +100:n.
Nestori Lampi

Nestori Lampi (14. kesäkuuta 1911 Helsinki – 14. marraskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Lammen elokuvaura alkoi vuonna 1940. Lampi oli aikakautensa lihavin suomalainen elokuvanäyttelijä, minkä vuoksi Lampi sai yleensä näyteltäväkseen lihavia herroja. Lampi tuli tunnetuksi sivurooleistaan Pekka ja Pätkä ja muissa rillumarei-tyyppisissä elokuvissa. Muistettavimmat  roolityöt olivat Tukulan junanlähettäjä elokuvassa Hei, rillumarei! (1954) ja lihava autoilija elokuvassa Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957). Lampi saikin uransa aikana vain sivurooleja. [lähde? ]
Nestori Lampi nähtiin viimeksi valkokankaalla vuonna 1959. Vuonna 1965 Lampi nähtiin Kaarlo Nuorvalan ohjaamassa opetusfilmissä Herkullista lihavuutta. [lähde? ]
Filmografia

Tavaratalo Lapatossu & Vinski (1940)
SF-paraati (1940)
Kersantilleko Emma nauroi? (1940)
Yövartija vain... (1940)
Perheen musta lammas (1941)
Viimeinen vieras (1941)
Uuteen elämään (1942)
Hevoshuijari (1943)
Anna Liisa (1945)
Tähtireportterit tulevat (1945)
Kyläraittien kuningas (1945)
Sankari kuin sankari (1948)
Kalle Aaltosen morsian (1948)
Aaltoska orkaniseeraa (1949)
Radio tekee murron (1951)
Jees, olympialaiset, sanoi Ryhmy (1952)
Varsovan laulu (1953)
Lentävä kalakukko (1953)
Rantasalmen sulttaani (1953)
Pekka Puupää kesälaitumilla (1953)
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä (1954)
Hei, rillumarei! (1954)
Pekka ja Pätkä puistotäteinä (1955)
Kiinni on ja pysyy eli Pekan ja Pätkän uusia seikkailuja (1955)
Olet mennyt minun vereeni (1956)
Syntipukki (1957)
Pekka ja Pätkä ketjukolarissa (1957)
Pikku Ilona ja hänen karitsansa (1957)
Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä (1957)
Pekka ja Pätkä Suezilla (1958)
Pekka ja Pätkä miljonääreinä (1958)
Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959)
Pekka ja Pätkä mestarimaalareina (1959)
Lasisydän (1959)
Aiheesta muualla

Nestori Lampi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Nigerin historia

Nigerin historia kertoo Nigerin historiasta. Nigerin pohjoisosassa sijaitsevalta Agadezin alueelta on löydetty usean kymmenentuhannen vuoden vanhoja kivisiä työkaluja ja aseita merkkeinä tuolloisesta asutuksesta. On myös löydetty merkkejä asutuksesta tuhansia vuosia sitten, joita ovat Djadon kalliokaiverrukset ja Adrar Bousin arkeologiset löydöt, joista jotkut ovat 4000 vuoden takaa. Alueella harjoitettiin karjataloutta 4000 vuotta sitten. 500-luvulta lähtien Nigerin alue on ollut osa Saharan läpi kulkevaa kauppareittiä. Nigerin itäiset osat kuuluivat Tsadjärven seudulla vallinneeseen Kanem-Bornun kuningaskuntaan 1200-luvulta 1800-luvulle. Nigerin eteläosissa ja osassa Nigerin länsiosia oli 1300-1700-luvuilla hausojen kaupunkivaltioita. Osa läntistä Nigeriä kuului Songhain kuningaskuntaan 1400-luvun lopulle saakka. Songhain kuningaskunnan loppu oli se, että marokkolaiset voittivat songhailaiset Tondibin taistelussa. Niger joutui Ranskan hallintaan 1890 ja se liitettiin kuului osana Ranskan Länsi-Afrikkaan vuodesta 1911. Nigeristä tuli itsehallinnollinen alue 1959, jolloin se kuului Ranskan yhteisöön. Niger itsenäistyi 1960. 1974 Nigerissä tapahtui sotilasvallankaappaus, jota johti yliluutnantti Seyni Kountchén. 1990-luvun alussa tapahtui kansannousu tuaregien noustessa kapinaan. Tästä seurasi sisällissota, joka vaikutti erityisesti maan pohjoisosaan. Levottomuuksia kesti 2000-luvun alkuun.