stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Essaouira
Koulutus ja terveydenhuolto

Kaupungissa on useita peruskouluja (ransk. école primaire) sekä toisen asteen koulutusta antavia collègeja ja lyseoita (ransk. lycée). Essaouirassa toimii Cadi Ayyadin yliopistoon kuuluva teknillinen korkeakoulu, joka aloitti toimintansa syyskuussa 2005.
Essaouiran medinan itäpuolella toimii julkinen Sidi Mohammed ben Abdallahin sairaala, jonka lisäksi kaupungissa toimivat Medinan, Quartier Industrielin ja Bab Sebaan terveyskeskukset. Essaouirassa on useita yksityisiä yleis- ja erikoislääkäreitä sekä hammaslääkäreitä. Apteekkeja on eri puolilla kaupunkia.
Kulttuuri

Essaouiran kulttuuri on saanut vaikutteita berberien ja arabien lisäksi myös juutalaisilta, joita on asunut kaupungissa tuhansittain aikoinaan. Myös eurooppalaiset ja etenkin ranskalaiset ovat vaikuttaneet kaupungin kulttuuriin ja arkkitehtuuriin. Ulkomailta palaavat marokkolaiset ja kaupunkiin suuntautuva matkailu ovat luoneet Essaouirasta kansainvälisen kaupungin.
Essaouira on taiteilijoiden suosiossa, sillä esimerkiksi hyvän luonnonvalon ansiosta moni marokkolainen ja ulkomaalainen taidemaalari on asettunut kaupunkiin. Essaouirassa on useita taidenäyttelyitä- ja kauppoja, kuten 1970-luvulla saapuneen tanskalaisen Frédéric Damgaardin paikallisten ja marokkolaisten taiteilijoiden töihin keskittyvä galleria. Paikalliset taiteilijat ovat saaneet vaikutteita 1970-luvulta lähtien kaupunkiin saapuneilta länsimaalaisilta taiteilijoilta. Paikalliset ovat itseoppineita, ja heidän maalauksensa ovat yhdistelmä naiivia ja modernia taidetta. Kirkkain akryylivärein maalattujen teosten aiheet usein pohjautuvat pohjoisafrikkalaiseen gnawakansaan.
Norjalainen lastenkirjailija Thorbjørn Egner sai innoituksen Kardemumman kaupungista ja sen asukkaista kertovaan kirjaansa Kolme iloista rosvoa vieraillessaan Essaouirassa vuonna 1949. Yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja Orson Welles kuvasi vuonna 1952 julkaistua Othello-draamaelokuvaansa kaupungissa. Wellesin kunniaksi on nimetty aukio läheltä kaupungin satamaa. Kaupungissa on kuvattu myös kansainvälistä tunnustusta saanut tanskalaisohjaaja Bille Augustin ruotsalaiselokuva Jerusalem (1996).
Essaouirasta tuli suosittu hippien keskuudessa 1960-luvulla ja esimerkiksi yhdysvaltalaiset muusikot Frank Zappa ja Jimi Hendrix, kanadalainen muusikko ja kirjailija Leonard Cohen sekä brittimuusikko Cat Stevens vierailivat useiden muiden taiteilijoiden ohella Essaouirassa. Italialainen näyttelijä Aldo Berti asui Essaouirassa vuosia.
Essaouiralle tyypillinen tanssityyli on vuosisatojen kuluessa kehittynyt laâlaoui, joka on rinta rinnan tanssittavaa lyömäsoittimilla säestettyä rytmistä tanssia. Kaupungissa on järjestetty vuosittain kesäkuussa vuodesta 1998 lähtien nelipäiväinen gnawa- ja maailmanmusiikkifestivaali. Festivaalin esiintyjät ovat paikallisia, kansallisia ja osa tulee ulkomailta. Festivaalin aikana Essaouirassa järjestetään useita taidenäyttelyitä. Vuosittain lokakuun lopulla kaupungissa pidetään Festival des Andalousies Atlantiques -festivaali, joka on sekoitus andalusialaista musiikkia, tansseja ja taidetta. Festivaalin esiintyjät ovat paikallisia ja kansainvälisiä. Medinassa sijaitsee sulttaani Muhammad III:n mukaan nimetty Sidi Mohammed ben Abdallahin museo, jossa on esillä esimerkiksi Essaouiran alueelle tyypillisiä esineitä.
Kaupungin ruokakulttuuri niin ikään on saanut vaikutteita berberien, arabien ja juutalaisten lisäksi myös Euroopasta ja kauempaa Afrikasta. Erityisesti eurooppalaisia vaikutteita on tullut Espanjasta ja Portugalista. Kaupungille ominaisia ruokia ovat kalapohjaiset tajinet sekä massapan-nimiset kakut. Essaouiran medinassa on runsaasti pieniä ravintoloita, jotka tarjoilevat paikallista ja kansainvälistä ruokaa.
Urheilu

Essaouira on tuultensa ansiosta laine-, purje- ja leijalautailijoiden suosiossa. Tavallisesti heinäkuussa kaupungissa on järjestetty leijalautailun maailmancupin osakilpailu. Essaouiran uuteen kaupunkiin valmistui vuonna 2010 urheilukompleksi ”Salle Omnisports Essaouira”, jossa on sisähalli esimerkiksi voimistelua varten. Kompleksiin kuuluu petankinpeluualue sekä koripallon ja jalkapallon pelaamiseen soveltuva kenttä. Kompleksissa on myös opetustila. Ennen kompleksin valmistumista Essaouirasta puuttuivat käytännössä urheilufasiliteetit. Kaupungin keskustan eteläpuolella Diabatissa sijaitsee kaksi 18-reikäistä golfkenttää, jotka on suunnitellut eteläafrikkalainen Gary Player.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Essaouira Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Essaouira Wikivoyagessa (englanniksi)
Îles Purpuraires -saaret Essaouiran Skala du Port -linnoituksesta nähtynä. Taustalla Mogadorin saari.
Satelliittikuva Essaouirasta.
Näkymä dyynimetsän ja meren välissä sijaitsevaan kaupunkiin Marrakechiin johtavalta valtatieltä.
Näkymä kaupunkia ympäröivältä muurilta Skala de la Villestä.
Portugalilaisten rakentama Castelo Real de Mogador Adriaen Mathamin piirroksessa vuodelta 1641.
Théodore Cornutin suunnitelma kaupungista vuodelta 1767.
Toinen Essaouiran medinan pääkaduista, kuvauspaikassa nimeltään Avenue Zerktouni. Katu johtaa satamasta Bab Doukkala -portille.
Ben Youssefin moskeijan minareetti ja kaupunkia ympäröivää muuria.
Näkymä Essaouiran medinan kapeilta kaduilta.
Kalastusveneitä Essaouiran vilkkaassa satamassa. Taustalla Skala du Port -linnoitus.
Näkymä Essaouiran teollisuusalueelta.
Muurein ympäröityä medinaa Skala de la Villestä nähtynä. Taustalla vasemmalla sijaitsee kaupungin teollisuusalue.
Essaouiralainen nainen valmistamassa argaaniöljyä Argania spinosa -puun hedelmistä.
Esiintyjiä Essaouiran vuoden 2012 gnawa- ja maailmanmusiikkifestivaaleilla.
Essaouiran pitkä ja leveä hiekkaranta laskuveden aikaan medinasta nähtynä.
Surffareita Essaouirassa.
Muuttohaukka

| Muuttohaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Jalohaukat Falco
Laji::  peregrinus
Kaksiosainen nimi
 Falco peregrinus  Tunstall, 1771 

Katso myös
   Muuttohaukka Wikispeciesissä   Muuttohaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Muuttohaukka eli jalohaukka (Falco peregrinus) on keskikokoinen päiväpetolintu. Se on maailman nopein eläin ja voi pystysuorassa syöksyssä kiitää jopa lähes 400 km/h. Laji kärsi vakavasti DDT:stä ja muista ympäristömyrkyistä, mutta Suomen kanta on nyt elpymään päin. Muuttohaukka kuuluu laajimmalle levinneisiin petolintuihin. Lajin kuvaili ja nimesi Marmaduke Tunstall vuonna 1771.
Koko ja ulkonäkö

Vanhan muuttohaukan väritys on yläpuolelta tumman siniharmaa, vatsapuoli on valkea ja siinä on tiheää poikittaisjuovitusta; koiraan vatsan poikkijuovitus on naaraan juovitusta tiheämpää. Päässä on musta huppu, posket ovat valkeat ja nokantyvi on keltainen. Jalat ovat keltaiset.
Nuorella linnulla yläpuoli on tummanruskea, alapuoli vaalea, hieman beigensävyinen. Nuorella linnulla vatsassa on pitkittäisjuovitusta, toisin kuin vanhalla.
Muuttohaukat voivat olla 51 cm pitkiä. Naaraat ovat koiraita jopa 30 % kookkaampia. Siipien kärkiväli on 80–119 cm. Paino on koiraalla 550–700 grammaa ja naaraalla 900–1 200 grammaa.
Pitkäikäisin suomalainen rengastettu muuttohaukka on ollut 21 vuotta 6 kuukautta 18 päivää vanha. Ruotsissa ikäennätys on 17 vuotta ja 4 kuukautta.
Levinneisyys

Muuttohaukkoja on kaikilla mantereilla lukuun ottamatta Etelämannerta. Suomessa laji pesii Lapissa ja Pohjois-Pohjanmaalla, muutamia reviirejä on myös Kainuussa, Keski-Pohjanmaalla ja Pohjois-Karjalassa. Kanta on hiljalleen elpynyt 275–320 pariin. Laji on kuitenkin luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi. Euroopassa pesii 5 600–6 100 paria, joista Britteinsaarilla noin 1 500. Nimensä mukaisesti haukat muuttavat, etenkin pohjoisesta etelään, mutta muutenkin ravintorikkaammille alueille pois karuilta pesimäalueilta talvehtimaan. Suomalaiset muuttohaukat talvehtivat Lounais-Euroopassa ja Luoteis-Afrikassa. Keväällä ne saapuvat huhtikuussa, syksyllä lähtevät syys-lokakuussa. Lajia on palautettu paikoitellen Pohjois-Amerikkaan.
Elinympäristö

Muuttohaukat asuvat lähinnä vuoristoisilla alueilla ja isoilla märillä suoalueilla; Suomen kanta pesii pääosin aapasoilla. Muuttohaukkoja kasvatetaan myös vankeudessa metsästyshaukoiksi.
Lisääntyminen

Muuttohaukka pesii mieluiten jyrkillä kallioseinämillä, jonka läheisyydessä on avaria ja hyviä metsästysmaita. Nykyään se on levinnyt etelämmäs, paikkoihin joissa ei ole kalliopahtoja. Soilla pesivät muuttohaukat pesivät mättäällä, tasaisessa maassa. Vaalean punertavia tai ruskehtavia munia on kahdesta neljään kappaletta. Naaras hautoo 29–30 päivää, ja koiras hankkii sille ja poikasille ruoan. Poikaset oppivat lentämään 5–6 viikon ikäisinä.
Ravinto

Muuttohaukka syö lintuja ja piennisäkkäitä.Tärkeää ravintoa ovat erityisesti kahlaajat ja vesilinnut, jotka muuttohaukka pyydystää suoraan syöksystä. Myös mustarastaat ja kyyhkyt ovat sen ruokalistalla. Se syö harvoin hyönteisiä ja haaskoja. Muuttohaukka lentää niin nopeasti kohdettaan kohti, että se ei kanahaukan tavoin yritä välittömästi tarrata kynsillä saaliiseensa eikä nostaa sitä ilmaan. Sen sijasta muuttohaukan tavallisin saalistustapa on suuren lentonopeuden yhdistäminen siihen että se potkaisee kohdetta päähän sen tyrmäämiseksi. Muuttohaukan tyrmäävä saalistustapa on haukoille poikkeuksellinen.
Suojelu

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Muuttohaukan ohjeellinen arvo on 4037 €.
Uskomuksia

Muinaisessa Egyptissä muuttohaukka oli palvonnan kohde. Sitä pidettiin auringonjumala Horuksen lapsen ruumiillistumana. Muumioidun vainajan sisäelimiä sisältävän ruukun päälle asetettiin usein muuttohaukan kuva. Toisinaan vainajien kesy haukka jopa muumioitiin yhdessä omistajansa kanssa.
Muuttohaukka populaarikulttuurissa

Popmuusikko Riki Sorsa on levyttänyt ruotsalaisen Pugh Rogefeldtin Aftonfalken-kappaleeseen perustuvan Muuttohaukka-nimisen kappaleen vuonna 1983. Alkuperäiskappaleen nimi aftonfalken merkitsee kuitenkin punajalkahaukkaa.
Muuttohaukan japaninkielinen nimi, hayabusa, on antanut nimen sekä japanilaiselle hävittäjälentokoneelle, Nakajima Ki-43 Hayabusalle, että eräälle maailman nopeimmista sarjavalmisteisista moottoripyöristä, Suzuki Hayabusalle.
Kuvagalleria

Nuori muuttohaukka.
Nuori muuttohaukka.
Vanha muuttohaukka elinympäristössään.
Muuttohaukka lennossa.
Muuttohaukka syömässä saalistamaansa lintua.
Aikuinen ja poikanen pesällä.
Muuttohaukan munia.
Aiheesta muualla

Baker, J. A.: Muuttohaukka. WSOY 1971.
Lindberg, Peter & Odsjö, Tjelvar & Wikman, Marcus: Mercury in feathers of the Peregrine Falcon Falco peregrinus in Finland (PDF)  1983. Ornis Fennica 60:28-30.
Luhta, Jorma: Muuttohaukka : taivaanjumala.  Maahenki, 2007.  ISBN 978-952-5652-10-9
Murtomäki, Eero: Haukkaneva.  Gummerus, 1975.  ISBN 951-20-1173-5
Suominen, Teuvo: Lintujemme katoava aateli. WSOY 1967.
Wikman, Marcus: Suomen muuttohaukkakannan muutoksista 1970-82 (s. 31-34) – 1983. Lintumies 1 (1983).
Wikman, Marcus: Allikosta ojaan: Suomen muuttohaukat 1980-luvulla (PDF, s. 54–58)  1990. Lintumies 25 (1990).
Falco peregrinus Birdlife Suomi – Lintukuva.fi.
Peregrine Falcon - Bird Slayer and Dive master! The Fastest Animal on the Planet: 21.8.2021; Youtube - Wildopedia; 8min 6s.
Peregrine Falcon Hunts Starlings in Rome (Falcon ja "maailman paras muodostelmalentojoukkue"): 11.1.2012; Youtube - BBC; 3min 1s.
Falco peregrinus (Lajin luokittaminen eli taksonomia) Integrated Taxonomic Information System. (englanniksi)
Muuttohaukka (Lajikuvaus, ääninäyte ja eläinmaailman nopeusennätyksiä)  2021. LuontoPortti.
Peregrine Falcon  © 2022. BirdLife International.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q30535  Wikispecies: Falco peregrinus  ABA: perfal  ADW: Falco_peregrinus  AFD: Falco_(Hierofalco)_peregrinus  Avibase: C7F1C08CB3F7F2DA  BioLib: 8552  BirdLife: 45354964  BirdLife-Australia: peregrine-falcon  BOLD: 10296  BOW: perfal  BTO: bob3200  CoL: 3DTGL  CMS: falco-peregrinus  eBird: perfal  EoL: 45510796  EPPO: FALPCE  EURING: 3200  Fauna Europaea: 96748  Fauna Europaea (new): 5fbdf7c9-5116-45ae-a827-f9c87fbd4923  FEIS: fape  Featherbase: peregrinus  GBIF: 2481047  GNAB: peregrine-falcon  IBC: peregrine-falcon-falco-peregrinus  iNaturalist: 4647  IRMNG: 10835669  ITIS: 175604  IUCN: 45354964  NatureServe: 2.102654  NBN: NHMSYS0000530354  NCBI: 8954  Neotropical: perfal  Observation.org: 325  ODNR: peregrine-falcon  Open Tree of Life: 786435  Paleobiology Database: 365942  Paleobiology Database: 365942  Species+: 6244  TSA: 6963  WoRMS: 159153  Xeno-canto: Falco-peregrinus  ZooBank: 2B49844E-F632-451F-B58A-B8D6428429BD  Laji.fi: MX.26828
Gotland Ring

| Gotland Ring |
| --- | --- |

Sijainti:  Kappelshamn, Gotlanti, Ruotsi
Aikavyöhyke:  GMT +1
Suunnittelija:  Alec Arho Havrén
Radan pituus:  3,2 km
Mutkia:  13
Suurimmat tapahtumat:  Finnkampen
Gotland Ring on moottorirata Itämeressä sijaitsevalla Gotlannin‎ saarella Kappelshamnin pientaajamassa Ruotsissa. Gotland Ringin on suunnitellut suomalainen Alec Arho Havrén.  Hän myös omistaa radasta 54 prosenttia. Muutkin pääomistajat ovat suomalaisia. Radan esikuvana toimii Saksassa sijaitsevan Nürburgringin "Nordschleife"-osuus. Gotland Ringin pohjoinen lenkki, jolla on pituutta 3,2 kilometriä, on jo valmistunut, ja sen alkuosa on nimeltään "Finlandia Ring" ja loppuosa puolestaan "Arho-Havren" Alec Arho Havrénin mukaan.  Pohjoiselle osalle on myös haettu FIA-luokitusta. Vuoden 2008 lopulla rataa oli tarkoitus laajentaa seuraavien viiden vuoden kuluessa 7,4 kilometriin. Tällöin nykyisin vielä keskeneräinen eteläinen lenkki olisi valmis. Myöhemmin rataa pidennettäisiin vielä 28 kilometrin pituiseksi, mikä tekisi Gotland Ringistä maailman pisimmän moottoriradan.
Gotland Ringillä on vaikea löytää oikeita ajolinjoja, minkä vuoksi monet kokeneetkin kuljettajat pitävät rataa haastavana. Rata on esimerkiksi nopeampi kuin ainutkaan Suomessa sijaitseva moottorirata. Pohjoinen rataosuus on rakennettu mäenharjanteelle, mutta eteläinen osuus tulee laskeutumaan 20 metrin matkan alas kalkkilouhokseen. Louhokseen laskeutumista seuraa miltei kilometrin pituinen pääsuora, jonka päätä seuraavat kuusi mutkaa ja lopulta nousu pohjoisen osuuden tasolle.
Gotland Ringin päätoiminta on yritystapahtumat ja testaustoiminta; moottoriurheilutapahtumia aletaan järjestämään kesällä 2009. Formula 1 -kilpailukin olisi mahdollista järjestää radan kansainvälisten mittojen puolesta. Radan ympäristöön on rakennettu mökkejä sekä lähellä sijaitsevaan kalkkisatamaan on mahdollista sijoittaa risteilyalus. Gotlannin maaherra, joka on Ympäristöpuolue vihreiden jäsen, on lobannut hanketta eniten, sillä rata on aktiivinen ympäristöasioiden ajaja. Radasta Gotlanti toivoo saavansa piristystä talouselämäänsä. Gotland Ringillä on yhdeksän tuulivoimalaa, joista esimerkiksi radalla testattavat vetypolttokennoautot voivat saada polttoainetta. Lisäksi tuulivoimalat tuottavat sähköä Ruotsin valtakunnanverkkoon. Gotland Ringin yhteydessä on myös kokous- ja ravintolatila sekä suunnitteilla on teemapuisto, vesipuisto, speedway- ja motocrossrata, yksityiskoneille tarkoitettu lentokenttä ja tennis- ja golfkeskus.
Gotland Ring on rakennettu kalkkiyhtiö Nordkalkilta 50 vuodeksi vuokratulle entiselle kaivos- ja louhosalueelle. Radan päällysteenä käytetyn asfaltin pohjustemateriaalina on käytetty Nordkalkin harjoittaman kaivostoiminnan sivutuotetta, kivimursketta.
Radalle on matkaa Gotlannin keskuksesta Visbystä noin puolen tunnin ajomatka. Radalla johtavien teiden varrella on myös opasteet.
Aiheesta muualla

Gotland Ringin kotisivut (englanniksi) (ruotsiksi)
Vanhanpojan ja vanhanpiian vero

Vanhanpojan ja -piian vero tarkoitti Suomessa kovennettua verorasitusta 24 vuotta täyttäneille naimattomille, lapsettomille kansalaisille.
Vanhanpojan vero tuli voimaan 1935 lailla 392/1935 ja se poistui vuonna 1975 henkilöverotuksen kokonaisuudistuksen yhteydessä.
Aiheesta muualla

Aarne Rekola: Tulo- ja omaisuusverolaki, s. 365.  (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja. B-sarja, nro 11)  Porvoo:  WSOY, 1947.  ISSN 0356-7214
Juha Hietanen

Juha Hietanen (s. 20. huhtikuuta 1955 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija. Hietanen edusti koko uransa HPK:ta, lukuun ottamatta kautta 1985–1986, jonka hän pelasi Imatran Ketterässä. Uransa aikana Hietanen pelasi HPK:ssa kaudet 1974–1985 ja 1986–1987. Kahdentoista HPK-kautensa aikana Hietanen pelasi vain kauden 1983–1984 SM-liigassa ja keräsi tuolloin 33 ottelussa kolme syöttöpistettä ja 18 jäähyminuuttia. Muuten HPK pelasi hänen aikanaan I-divisioonassa ja sitä edeltäneessä Suomen sarjassa. HPK on jäädyttänyt Hietasen pelinumeron 17.
Juhan isä Aarno Hietanen on pelannut SM-sarjaa Hämeenlinnan Tarmon riveissä ja poika Juuso Hietanen on pelannut SM-liigaa HPK:ssa. Juuso on ensimmäinen suomalainen kolmannen sukupolven pääsarjakiekkoilija. Juuso saa käyttää HPK:ssa isänsä jäädytettyä pelinumeroa.
Aiheesta muualla

Juha Hietanen Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Aksiskauris

| Aksiskauris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Alaheimo::  Jalokauriit Cervinae
Suku::  Aksiskauriit Axis
Laji::  axis
Kaksiosainen nimi
 Axis axis  (Erxleben, 1777) 
Synonyymit
 Cervus axis 
 Aksiskauriin levinneisyys
Katso myös
   Aksiskauris Wikispeciesissä   Aksiskauris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aksiskauris eli aksishirvi (Axis axis) on Etelä-Aasiassa elävä täplikäs jalokaurislaji. Se on Intian metsien yleisin hirvieläimiin kuuluva laji. Sitä on siirretty puisto- ja riistaeläimeksi muillekin mantereille.
Ulkonäkö ja koko

Aksiskauriin karvapeite on väriltään punertavan kellanruskea valkoisin täplin ja sen vatsa ja koivet ovat valkoiset. Sen sarvet, jotka uusiutuvat vuosittain, ovat tavallisesti kolmihaaraiset, taipuvat lyyran muotoisiksi ja saattavat kasvaa 75 cm:n mittaisiksi. Aksiskauriin säkäkorkeus on noin 90 cm ja se painaa noin 85 kg.
Euroopassa aksiskauris saatetaan toisinaan sekoittaa japaninkaurrseen (Cervus nippon), joka on varsin saman näköinen ja myös siirtoistutusten seurauksena alueelle levinnyt laji.
Levinneisyys

Aksiskauris elää luontaisesti Sri Lankan, Nepalin, Bangladeshin, Bhutanin ja Intian aukeissa metsissä. Sitä on istutettu monille luontaisen elinalueensa ulkopuolella sijaitseville alueille: Aasiassa Andamaaneille, Armeniaan, Pakistaniin ja Papua-Uuteen-Guineaan, Amerikassa Argentiinaan, Uruguayhin, Brasiliaan, Yhdysvaltojen Floridaan ja Texasiin, Euroopassa Kroatiaan, Moldovaan ja Ukrainaan sekä muualla maailmassa Havaijille ja Australiaan. Eurooppaan laji tuotiin jo 1700-luvun alkupuolella, ja nykyisin sitä tavataan edellä lueteltujen maiden lisäksi puolivillinä puistoeläimenä muun muassa Saksassa, Britanniassa, Itävallassa, Tšekissä, Slovakiassa ja Balkanin alueella.
Aksiskaurista pidetään elinvoimaisena lajina, eikä se ole uhanalainen.
Elintavat

Lajilla on jatkuva lisääntymiskausi trooppisen ilmaston vuoksi, joten vasoja syntyy läpi vuoden. Tämän vuoksi urosten sarvet eivät uusiudu samanaikaisesti, ja joitakin hedelmällisiä lehmiä on liikkeellä vuoden kaikkina aikoina. Urokset, joilla on päässään kovat sarvet, käyttäytyvät hallitsevasti nukkaiset sarvet omaavia ja sarvettomia kohtaan riippumatta yksilöiden koosta tai muista seikoista.
Aksiskauriit esiintyvät tavallisesti 10–15 yksilön laumoissa, jotka koostuvat muutamasta uroksesta ja useista naaraista ja vasoista. Ne eivät useinkaan häiriinny ihmisten ja kulkuneuvojen lähestymisestä varsinkaan sellaisilla alueilla, joilla ne ovat tottuneet ihmisten läheisyyteen. Niitä ei esiinny metsissä, joissa maanpinnan korkeuserot ovat suuria, ja siellä niiden tilalla esiintyy muita lajeja, kuten sambarhirviä.
Aksiskauriit syövät pääasiassa ruohoa ja muuta kasvillisuutta, mutta ne syövät myös pudottamansa ravinteikkaat sarvet. Apinat auttavat aksiskauriita tiputtamalla lehtiä puista ja varoittamalla vaaroista, kuten pahimmasta vihollisesta tiikeristä.
Elinikä on noin 20-30 vuotta.

Uros juomassa.
Manipur

| Manipur |
| --- | --- |
 Manipurin sijainti Intian kartalla.
Valtio:   Intia
Piirikuntia:  16
Perustettu:  21. tammikuuta 1972
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Imphal
 – Kuvernööri:  Najma Heptulla
Edustus:  Intian parlamentti
 – Alahuone Lok Sabha:  2 paikkaa
Pinta-ala:  22 327 km²
Väkiluku (2011):  2 855 794 (24.)
 – väestötiheys:  128 as./km²
Kielet:  manipuri, englanti
 
https://manipur.gov.in/
Manipur (manipuriksi ꯃꯅꯤꯄꯨꯔ) on Intian osavaltio maan koillisosassa Myanmarin vastaisella rajalla. Hindulaiset meiteit muodostavat osavaltion väestön valtaosan ja pääosin kristityt heimot, kuten nagat ja kukit huomattavan vähemmistön. Manipurin viralliset kielet ovat manipuri ja englanti. Manipur liitettiin Intiaan vuonna 1949, ja oma osavaltionsa siitä tuli vuonna 1972. Itsenäisessä Intiassa alueella on toiminut useita aseellisia kapinallisliikkeitä. Osavaltion pääkaupunki ja ainut suurehko kaupunki on Imphal. Valtaosa seudun asukkaista asuu maaseudulla. Manipurin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan noin 2,86 miljoonaa.
Maantiede

Manipurin pinta-ala on 22 327 km². Sen alue rajautuu idässä ja etelässä Intian Myanmarin vastaiseen rajaan. Manipurin naapuriosavaltioita ovat Assam lännessä, Mizoram lounaassa ja Nagaland pohjoisessa. Osavaltio voidaan jakaa maantieteensä perusteella kahteen alueeseen, Manipurjoen laaksoon ja sitä ympäröivään vuoristoseutuun. Manipurjoki virtaa etelään noin sadan neliökilometrin kokoiselta Loktakin järvestä Myanmariin. Alueen vuorijonot kulkevat pääosin pohjois-eteläsuunnassa. Niiden huippujen keskimääräinen korkeus 1 500–1 800 metriä. Vuoret osavaltion pohjoisosassa voivat tosin kohota jopa noin 2 900 metriin.
Alueen ilmasto vaihtelee korkeuden mukaan. Sää laaksoissa on leuto, kun taas vuorilla se on kylmä. Korkeimmat lämpötilat kesäisin ovat keskimäärin 32–34°C ja alimmat talvisin 1–2°C. Vuotuinen sadanta on noin 1 650 mm.
Yli puolet Manipurin pinta-alasta on metsien peitossa. Metsien tyyppi voi vaihdella paikan korkeuden mukaan trooppisesta subalpiiniseen metsään. Metsät koostuvat tyypillisesti bambuista, tiikeistä, tammista, magnolioista ja Castanopsis-puista. Muuhun kasvillisuuteen kuuluvat esimerkiksi esikkokasvit ja alppiruusut. Paikalliseen eläimistöön lukeutuvat puolestaan aasiannorsu, intiantiikeri, leopardi ja gauri. Intiansarvikuono on hävinnyt suurimmasta osasta aluetta. Sangai, paikallinen lyyrysarven alalaji, on myös harvinaistunut. Sangai on osavaltion tunnuseläin, tunnuskukka Lilium mackliniae ja tunnuslintu burmanfasaani.