stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rooman valtakunta
Historia > 200-luvun kriisi

200-luvun kriisi on nimitys, jota yleisesti käytetään Rooman valtakunnan hajoamiskaudesta, joka vallitsi noin vuosina 235–275. Valtakunta kävi tällöin tuhon partaalla. Samaan aikaan sijoittuu myös niin kutsuttu sotilasanarkian aika 235–284.
Roomassa oli kriisikaudella yli 35 eri hallitsijaa. Useimmat näistä olivat sotapäälliköitä, jotka olivat nousseet keisarin asemaan sotaväen tuella ja saivat vallan joko koko valtakunnassa tai jossakin sen osassa. Lähes kaikki tämän ajan keisarit kuitenkin murhattiin tai he kuolivat taistelussa yleensä vain muutaman vuoden kuluttua valtaan pääsystään; ainoana poikkeuksena Claudius Gothicus, joka kuoli kulkutautiin. Politiikan lisäksi kriisiytyi myös talous. Toisaalta ilmeni myös monia muita ongelmia, kuten levottomuuksia, tauteja ja sisällissotia. Sisäiset levottomuudet ilmenivät esimerkiksi separatistisina pyrkimyksinä. Lännessä niin sanotun Gallian keisarikunnan perustanut Postumus ja idässä kuningatar Zenobia pyrkivät kumpikin saavuttamaan itsenäisyyttä keskushallinnosta.
Aiemmassa vaiheessa armeija oli pyritty siirtämään kauemmas valtakeskuksista, mikä vakautti valtiota. Nyt armeija palasi vallan keskiöön ja dominoi koko yhteiskuntaa. Se myös kasvoi merkittävästi. Armeija alkoi värvätä ulkopuolisia, etenkin germaaneja. Raja-alueiden siirtokunnat autioituivat monin paikoin.
200-luvulla imperiumi koki myös ensimmäiset vakavat sotilaalliset tappionsa vuosisatoihin. Germaanit ryöstelivät monin paikoin, gootit voittivat Deciuksen, ja Persia nousi Rooman kilpailijaksi. Keisari Valerianus joutui Persian kuninkaan Sapor I:n vangiksi. Tarinan mukaan hänet nyljettiin.
Kun tällaista menoa oli kestänyt 35 vuotta, valtakunta oli kuoleman kielissä. Rooman lahjakkaimpien keisareiden joukkoon luettu Aurelianus kuitenkin onnistui turvaamaan valtakunnan rajat. Diocletianus vakiinnutti oloja edelleen. Selviytyminen kriisistä oli luultavasti kuitenkin enemmän sattumaa ja rakenteellisten tekijöiden sanelemaa kuin yksilöiden ansiota.
Historia > Tetrarkia eli neljän keisarin valta

Tetrarkia eli ”nelivalta” oli hallintojärjestelmä, jonka keisari Diocletianus otti käyttöön vuonna 293 ratkaistakseen valtakunnan vakavat sotilaalliset ja taloudelliset ongelmat. Valtakunta jaettiin länsi- ja itäosaan. Diocletianus piti itse idän vallassaan ja antoi lännen kanssahallitsija Maximianukselle. Kahdeksan vuotta myöhemmin Diocletianus katsoi, että sekä sotilaallisiin että siviililuontoisiin ongelmiin tulisi kiinnittää vielä enemmän huomiota. Tällöin kummallekin keisarille, ”augustukselle”, nimitettiin alikeisari eli ”caesar”. Tämä tetrarkkinen järjestelmä säilyi noin vuoteen 324. Ensimmäiset tetrarkit olivat Diocletianus (idän keisari), Galerius (idän alikeisari), Maximianus (lännen keisari) ja Constantius Chlorus (lännen alikeisari).
Historia > Rooman hajoamisen syyt

Rooman valtakunnan hajoamisen syistä on väitelty runsaasti. Edward Gibbon esitti kolmisenkymmentä selitystä, muun muassa kristittyjen pasifistisen maailmankuvan, minkä väitettiin johtaneen Rooman armeijan rappioitumiseen, ja valtakunnan koon.  Jo antiikissa itäroomalainen ei-kristitty Zosimos syytti muun muassa Konstantinusta ja kristittyjä. Toisaalta kristityt visigootit hävittivät Roomaa 400-luvulla, mikä aiheutti valtakunnalle valtavan iskun etenkin aikalaisten silmissä. Kenraali Vegetiuksen mukaan Rooman armeija heikentyi korruption ja kurin höltymisen takia. Toisaalta on epäilty syyksi myöhäisantiikin henkistä köyhyyttä, rotujen sekoittumista, vähentynyttä syntyvyyttä, kansainvaelluksia, talouden rappiota, valtiorakenteiden heikkenemistä ja valtion desentralisaatiota, lyijyä vesijohdoissa ja aristokratian degeneroitumista, ilmastonmuutosta, ryöstöviljelyä ja eroosiota, korruptiota ja tehotonta hallintoa, provinssien ryöstöä, epätasaista tulonjakoa, epätasapainoa maaseudun ja kaupungin välillä, orjuutta, teknologisen kehityksen pysähtymistä ja monia muita asioita.
Nykyisissä tulkinnoissa korostetaan eniten imperiumin taloudellisia vaikeuksia, sisäisiä sosiaalisia muutoksia ja ulkoisten uhkien aiheuttamaa painetta. 200- ja 300-luvuilla kireä verotus, hintasääntely ja pakkoammatit rapauttivat kaupan, keskiluokan ja sosiaalisen liikkuvuuden sekä velkaannutti vuokraviljelijät maaorjan tasolle.
Yhteiskunta > Politiikka

Roomalaiset kutsuivat valtiotaan tasavallaksi (libera res publica), mutta se ei missään historiansa vaiheessa ollut demokraattinen sanan nykymerkityksessä. Rooman poliittinen järjestelmä oli luonteeltaan konservatiivinen, ja uudistuksiin oltiin yleensä varsin haluttomia. Läpi Rooman historian keskeinen poliittinen kysymys oli maanomistus ja maan jakaminen.
Varhaisemmissa vaiheissa Rooma oli kuningasvaltainen. Tästä siirryttiin harvainvaltaiseen tasavaltaan, jota hallittiin monimutkaisella senaatin, virkamiesten ja vinoon jyvitettyjen kansankokousten järjestelmällä. Vähitellen tietyt yksilöt omivat yhä enemmän valtaa. Tästä syntyi käytännössä monarkistinen, aluksi ulkoisesti vanhat tasavaltalaiset muodot säilyttänyt keisarijärjestelmä Augustuksen ja hänen seuraajiensa aikana.
Yhteiskunta > Hallinnollinen jako

Rooman laajetessa vallattuja alueita hallittiin provinsseina. Ensimmäinen näistä oli Sisilia, jonka Rooma valtasi ensimmäisen puunilaissodan aikana. Provinssia hallitsi rauhan aikana roomalainen virkamies. Ajan myötä provinssien määrä kasvoi Rooman vallatessa lisää alueita, mutta myös koska isompia provinsseja jaettiin pienemmiksi. Kun Augustuksesta tuli Rooman ensimmäinen keisari, hän järjesti provinssit uudelleen. Provinsseja joissa oli roomalaisia sotajoukkoja Augustus hallitsi itse, muut provinssit hän jätti senaatin hallittaviksi vanhaan tapaan. Omiin provinsseihinsa Augustus nimitti legaatteja, jotka hallitsivat niitä Augustuksen nimissä.
Provinssien hallinto pysyi lähes samana prinsipaatin ajoista aina 200-luvun kriisiin asti. Vasta Diocletianuksen aikana provinssien hallintoa uudistettiin merkittävästi. Aluksi hän jakoi valtakunnan sataan pienempään provinssiin, joiden kuvernöörit, jotka olivat aikaisemmin voineet komentaa alueillaan olleita joukkoja, saivat tästedes hoitaa vain siviilihallintoa. Valtakunta jaettiin kahteentoista diokeesiin (kreik. dioikesis), joiden johtajaksi tuli vicarius.
Yhteiskunta > Roomalainen oikeus

Roomalainen oikeus sai ensimmäisen kirjoitetun muotonsa 450 eaa. kahdentoista taulun laeissa (leges duodecim tabularum). Ajatus kaikkien kansalaisten tuomitsemisesta saman lain mukaan rajoitti ylimystön valtaa. Tälle pohjalle kehittyi roomalainen oikeus, joka kehittyi edelleen vuosisatojen kulussa. Se kodifioitiin lopulta keisari Justinianuksen aloitteesta vuosina 529–534 julkaistussa Corpus iuris civilis -lakikokoelmassa.
Talous

Kärjistäen roomalaisen talouspolitiikan voi sanoa pohjautuneen suunnitelmien puutteeseen. Aikana, jolloin raha-asioita pidettiin hienommalle väelle sopimattomana puuhasteluna, rahavarojen riittävyyteen ei usein kiinnitetty liiemmälti huomiota. Yhteiskunnan konservatiivisuus esti monet välttämättömät uudistukset, ja talous pääsi toistuvasti kriisiytymään.
Rooman talousjärjestelmän peruskivi oli maatalous. Maan tuottavuus oli alhainen, ja teknistä kehitystä ei juurikaan tapahtunut. Rooman laajetessa sotasaalis muodostui merkittäväksi tulonlähteeksi. Valloitettuja kansoja alettiin myös verottaa. Rooma alkoi kasvaessaan imeä hyödykkeitä yhä laajemmalta alueelta. Näkemykset orjien merkityksestä taloudelle vaihtelevat.
Keisariajalla ylimääräinen raha sijoitettiin edelleen mieluiten maahan. Syntyi pienimuotoista teollisuutta, mutta se ei muodostanut merkittävää osaa tuotannosta. Kaupankäynti oli kohtuullisen vilkasta, joskaan ei valtaisaa. 200-luvun kriisiin liittyi myös vakavia taloudellisia ongelmia, kuten inflaatio ja valtion tulojen hupeneminen. Myöhäisantiikissa taloudessa alkoi näkyä jo monia tulevan keskiajan piirteitä, esimerkiksi siirtyminen rahataloudesta kohti luontaistaloutta sekä maaorjuus.
Arkkitehtuuri

Rooman arkkitehtuuri oli aikansa kehittyneintä ja tärkeässä osassa valtakunnan mahdin luomisessa ja ylläpitämisessä. Se oli myös hyvin kestävää, ja moni yli 2 000 vuotta vanha roomalainen rakennus tai rakennelma on yhä pystyssä. Roomalainen arkkitehtuuri tunnetaan esimerkiksi valtavasta ja laadukkaasta tieverkosta, vesijohtoverkosta, suurista gladiaattoriareenoista kuten Colosseumista, kupolikatoista ja lattialämmitteisistä höyrykylpylöistä. Roomalaiset rakensivat myös temppeleitä kuten Pantheonin, riemukaaria, suurten jokien yli johtavia siltoja, kallioihin louhittuja tunneleita, kaivoksia ja kilparatoja.
Väestö

Nykyarvioiden mukaan Rooman valtakunnan väkiluku oli keisariajan alussa (14 jaa.) vähän yli 45 miljoonaa, joista 20 miljoonaa asui valtakunnan itäosissa ja 25 miljoonaa lännessä. Asukastiheys olisi näin ollut 13,6 asukasta neliökilometrille, joka on alhainen nykyaikaan verrattuna. Idässä asukastiheys oli lähes kaksinkertainen länteen verrattuna. Orjien osuus väestöstä oli noin 15 %, eli noin 7 miljoonaa ihmistä. Noin jopa kuudesosa valtakunnan väestöstä asui kaupungeissa, mikä on epätavallisen suuri luku ennen nykyaikaa. Noin 750 000 ihmistä asui Rooman kaupungissa, mikä oli noin kymmenesosa koko Italian väestöstä. Suurin osa kaupungeista oli paljon pienempiä (noin 10 – 15 000 asukasta). BKT per henkilö oli noin 380 sestertiusta.
Vuonna 164 valtakunnan väkiluku oli korkeimmillaan. Tuolloin Rooman valtakunnassa asui 60 miljoonaa henkilöä. Samaan väkilukuun Välimeren alueella päästiin taas vasta 1500-luvulla. Suurin väkiluvun kasvu tapahtui läntisissä provinsseissa, jotka saavuttivat saman asukastiheyden kun taajemmin asutettu Italia. Idässä väkiluku pysyi lähes ennallaan.
Väkiluvun kasvu taittui 200-luvulla, jolloin monet tautiepidemiat koettelivat väestöä. Tultaessa 300-luvulle väkiluku oli ehkä noin 30 miljoonaa.
Kulttuuri

Roomalainen kulttuuri otti runsaasti vaikutteita kreikkalaisesta kulttuurista (käytännössä hellenistisestä) sekä Italian varhaisemmista kulttuureista, etenkin etruskeilta.
Rooman kaupunkivaltion alkuperäinen kieli oli latina, ja Rooman laajetessa latina vähitellen syrjäytti paikalliset kielet imperiumin länsiosissa. Itäosissa ja Afrikassa paikalliset kielet pitivät paremmin pintansa. Latina oli myös pääasiallinen hallintokieli, mutta kreikan asema vahvistui jatkuvasti. Bysantissa kreikka syrjäytti lopulta latinan lähes täysin.
Roomalainen mytologia oli kreikkalaisvaikutteista. Roomalaisten valtauskonto muuttui historian kuluessa animistisesta luonnonuskonnosta polyteistiseen kreikkalaisvaikutteiseen valtionuskontoon ja edelleen erilaisten itämaisten mysteerikulttivaikutteiden kautta kristinuskoon. Filosofian alalla tärkeimmiksi muodostuivat epikurolaiset, stoalaiset ja uusplatonistiset koulukunnat.
Taiteessa näkyivät kreikkalaisvaikutteet selvimmin. Maalaustaiteessa ja kuvanveistossa jäljiteltiin surutta kreikkalaista tyyliä. Kirjallisuudessa esikuvista onnistuttiin jossain määrin irtautumaan. Rooma tuotti monia klassikoiksi muodostuneita kirjailijoita, kuten Vergilius, Cicero, Ovidius, Horatius ja Juvenalis.
Roomalainen luonnontiede ei koskaan yltänyt kreikkalaisten esikuviensa tasolle. Luonnontieteistä kehittyivät lähinnä käytännönläheiset alat kuten lääketiede, tekniikka ja arkkitehtuuri.
Perhe oli roomalaisen yhteiskunnan perusta. Lasten kasvatuksessa korostettiin velvollisuudentuntoa ja kunnioitusta esi-isiltä perittyjä tapoja kohtaan. Yhteiskunta oli patriarkaalinen. Orjuus oli yleistä, mutta orjien asema vaihteli suuresti.
Armeija

Rooman vallan näkyvin merkki provinsseissa oli usein sen armeija. Se oli Rooman politiikan toteuttaja, mutta myös politiikan luoja ja keisarintekijä. Se toimi tärkeänä sosiaalisen nousun väylänä ja roomalaistamisen työkaluna. Rooma oli luonteeltaan hyvin sotilaallinen valtio. Armeija kehittyi vähitellen Välimeren mahtavimmaksi sotilasmahdiksi, kun tarpeen vaatiessa kootuista sotajoukoista siirryttiin ammattiarmeijaan Gaius Mariuksen uudistusten yhteydessä noin 100 eaa. Lopulta syntyi legioona, noin 5 000 miehen hyvin järjestäytynyt yksikkö. Alun perin armeijassa palvelivat vain kansalaiset, mutta keisariajalla armeijaan alettiin ottaa myös niin sanottuja barbaareja. Rooman armeija käytti myös monia sotakoneita, esimerkiksi katapultteja ja piiritystorneja. Rooman myöhemmin merkittäväksi kehittynyt laivasto syntyi puunilaissotien yhteydessä, kun aiemmin lähes purjehdustaidottomat roomalaiset löysivät haaksirikkoutuneen karthagolaisen laivan ja kopioivat sen millintarkasti.
Rooman perintö

Rooman kulttuuri jätti syvän jäljen historiaan, ja Rooman perintö leimaa maailmaa edelleen monin tavoin. Roomalainen kulttuuri painui Länsi-Rooman tuhouduttua vuosisadoiksi unohduksiin, kunnes siitä kiinnostuttiin jälleen 1400-luvun Italiassa, missä syntyi renessanssi. Nykyaikaan ovat vaikuttaneet esimerkiksi Rooman poliittiset filosofiat ja kirjallisuus, roomalainen insinööritaito ja arkkitehtuuri pylväineen, kupoleineen, kylpylöineen ja viemäreineen, sekä roomalaiset keksinnöt kuten jäätelö ja kirjaa edeltänyt koodeksi.
Rooman valtakunnalla oli suuri ja pysyvä vaikutus Euroopan kielioloihin. Latinan kieli levisi Rooman valtakunnan eri puolille, ja siitä syntyivät romaaniset kielet kuten italia, ranska, espanja, portugali ja romania. Myös monet muut kielet kuten englanti ovat lainanneet runsaasti sanastoa latinasta. Latina on edelleen maailmankieli joillain aloilla kuten oikeustieteessä ja lääketieteessä. Latina oli myös Kirkon kieli 1900-luvulle asti.
Vuonna 800, kolmesataa vuotta sen jälkeen kun niin sanotut barbaarit olivat saattaneet Länsi-Rooman polvilleen, paavi kruunasi Kaarle Suuren keisariksi. Kaarle perusti näin maallisen valtansa Rooman perinnölle. Kaarlen jälkeen lukemattomat tahot, sekä valtiomiehet että muut, ovat suunnanneet katseensa kohti antiikkia ja jäljitelleet Roomaa mitä erilaisimmilla tavoilla. Sekä Saksan että Venäjän keisarit ovat pitäneet itseään Rooman keisarien seuraajina, ja vuoteen 1806 saakka Saksan virallisena nimenä olikin Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta. Tunnettuja Rooman ihailijoita ovat uuden ajan valtiaista olleet esimerkiksi Napoleon I, Benito Mussolini ja Adolf Hitler.
Antiikin Rooman merkitystä eurooppalaiselle kulttuurille ja jälkimaailmalle yleensä on arvioitu eri aikoina eri tavoin. Taiteen, oppineisuuden ja klassisten aatteiden nousu on useimmiten nähty positiivisena voimavarana. Toisaalta Rooman kautta nykykulttuurille on periytynyt, kuten S. Humpreys asian on ilmaissut, kreikkalainen intellektuaalinen imperialismi, roomalainen territoriaalinen imperialismi ja juutalainen monoteistinen suvaitsemattomuus. Lukemattomat elokuvat, televisiosarjat, kirjat ja tietokonepelit osoittavat, että perintö vaikuttaa myös nyt ja jatkossakin. Miten, se riippuu vaikutuksen alaisista. Edwin Linkomies kirjoitti 1940-luvulla:
»Klassisen muinaisuuden sokeat ihailijat ovat unelmoineet antiikin raunioiden juurella ja nähneet kauneusunia menneisyydestä, jonka sopusuhtaista ylevyyttä ei mikään häirinnyt. Sellainen asenne ei sovi nykyaikaan. Historiallinen käsityskanta ei voi tyytyä siihen, että uusi sivistys on kohonnut vanhan kulttuurin raunioille. Päinvastoin on vanhan kulttuurin aineksista muodostunut uusi, joka kokoomukseltaan on osittain sama kuin vanha, mutta johon samalla on tullut uusia aineksia.» 
(Edwin Linkomies: Keisari Augustus ja Rooman perintö )
Rooman perintö > Lähteitä Roomasta

Nykymaailman tietämys Roomasta perustuu lukuisiin eri lähteisiin. Pitkään historian tutkimuksessa käytettiin lähteenä ennen kaikkea keskiaikaisen kopiointitradition kautta säilynyttä kirjallisuutta. Luonnollisesti tärkeimpänä lähteenä pidettiin historiankirjoitusta. Esimerkiksi kirjekokoelmia pidettiin myös arvokkaina, "autenttisina" lähteinä. Toisaalta suurin osa kirjallisuudesta oli eliitin kirjoittamaa ja kuvasi asioita heidän näkökannaltaan.
Roomalaiset alkoivat laatia historiankirjoituksia Karthagon tappion jälkeen vuonna 201 eaa. Aiemmasta historiasta on säilynyt ainoastaan joitakin muodollisia lakitekstejä sekä perustietoja valituista virkamiehistä ja uskonnollisista juhlallisuuksista. Kirjallisten lähteiden tulkinta ei ole ongelmatonta, oli kyse sitten ns. kertovista lähteistä (historiankirjoitus) tai kaunokirjallisuudesta. Jo se, että vain murto-osa ajan kirjallisuudesta on säilynyt meidän aikoihimme, nostaa esiin kysymyksen säilyneen kirjallisuuden todistusvoimasta. Teosten säilymiseen ovat vaikuttaneet sattuman lisäksi myös eri aikakausina vallinneet näkemykset (kauno)kirjallisuuden esteettisestä tai moraalisesta arvosta.
Modernin tutkimuksen käyttämä lähdeaineisto on huomattavasti laajempaa. Tämä johtuu osin jo kysymyksenasettelujen laajentumisesta. Kiinnostus alempien sosiaaliryhmien, naisten, lasten, yhteiskuntaryhmien jne. historiaan on tehnyt esimerkiksi piirtokirjoituksista keskeisen tärkeää lähdeaineistoa. Vaikkapa hautakiviin laaditut hautapiirtokirjoitukset voivat kertoa paitsi ikärakenteesta, myös esimerkiksi perhesuhteista ja tunne-elämästä. Arkeologiset kaivaukset tuovat jatkuvasti esiin uutta piirtokirjoitusaineistoa. Runsaasti tietoa saamme myös meidän aikoihimme säilyneistä papyruksista, rahoista ja lakiteksteistä.
Äärimmäisen suuri merkitys on myös ei-tekstuaalisilla arkeologisilla löydöillä, joista Pompejin kaupunki on kuuluisa, muttei ainoa esimerkki. Monista asioista ihmisten ja eläinten jäännökset, keramiikka ja muut arkisten kulutustavaroiden jäänteet jne. antavat tietoa paljon enemmän kuin kirjalliset lähteet.
Syntyvään kuvaan Roomasta on siis syytä suhtautua terveellä kriittisyydellä. Arkeologinen tutkimus kykenee omalta osaltaan tasapainottamaan tilannetta ja tuomaan vertailukohtia kirjallisiin lähteisiin sisältyville tendensseille. Mielekkään kokonaiskuvan rakentaminen edellyttää sekä kirjallisten että arkeologisten lähteiden tasapuolista ja lähdekriittistä käyttöä. Tärkeintä kuitenkin – kuten kaikessa historiantutkimuksessa – on se, minkälaisia kysymyksiä säilyneelle, vaikkakin fragmentaariselle, lähdeaineistolle asetetaan.
Kirjallisuutta

Carcopino, Jérôme: Sellaista oli elämä keisarien Roomassa.  ((La vie quotidienne à Rome à l’apogée de l’empire, 1939.) Suomentanut Marja Itkonen-Kaila)  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-19874-9
Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja.  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-12387-4
Goldsworthy, Adrian: Rooman valtakunnan tuho.  ((The fall of the west: The death of the Roman superpower, 2006.) Suomentanut Simo Liikanen)  Helsingissä:  Ajatus, 2009.  ISBN 978-951-20-7968-1
Harris, Nathaniel: Antiikin Rooma.  ((History of ancient Rome, 2000.) Suomennos: Veikko Ahola)  Jyväskylä Helsinki:  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-6709-9
Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita.  (Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund. 3. täydennetty painos (1. painos 1963)  Helsinki:  WSOY, 1993 (12. painos 2004).  ISBN 951-0-18515-9
Holland, Tom: Rubikon: Rooman tasavallan loisto ja rappio.  ((Rubicon: The triumph and tragedy of the Roman republic, 2003.) Suomentanut Pekka Tuomisto)  Hämeenlinna:  Karisto, 2006.  ISBN 951-23-4792-X
Maija-Leena Kallela, Juhani Sarsila, Erkki Palmén: He tekivät Rooman / Makers of Rome / Auctores Romae
Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka: Rooman keisarit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
Lilius, Henrik ym. (toim.): Antiikin kulttuurihistoria.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-08638-X
Mustakallio, Katariina: Uskonto ja yhteisö antiikin Roomassa.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-061-9
Matyszak, Philip: Keisarien Rooma viidellä denaarilla päivässä.  ((Ancient Rome on five denarii a day, 2007.) Suomentanut Pekka Tuomisto)  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-122-447-1
Matyszak, Philip & Berry, Joanne: Roomalaisia elämäntarinoita.  ((Lives of the Romans, 2008.) Suomentanut Pekka Tuomisto)  Hämeenlinna:  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5119-0
Saastamoinen, Ari: Afrikan loistavat kaupungit: Elämä roomalaisajan Pohjois-Afrikassa.  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-124-1
Tiihonen, Tapio: Rooman kaaos ja tuho.  (Osat 1–4)  Espoo:  Fenix, 2006–2009.  ISBN 978-951-862-180-8
Tuomisto, Pekka: Rooman konsulit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2002.  ISBN 951-23-4363-0
Tuomisto, Pekka: Rooman kuningasaika.  Hämeenlinna:  Karisto, 2001.  ISBN 951-23-4212-X
Tuomisto, Pekka: Rooman diktaattorit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2003.  ISBN 951-23-4442-4
Zetterberg, Seppo (toim.): Maailmanhistorian Pikkujättiläinen.  (8 p)  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-15101-7
Kirjallisuutta > Antiikin aikaista kirjallisuutta

Livius, Titus: Rooman synty.  ((Ab urbe condita.) Latinan kielestä suomentanut ja nimihakemistolla varustanut Marja Itkonen-Kaila)  Helsinki:  WSOY, 1994 (3. painos 1999).  ISBN 951-0-19615-0
Plinius Caecilius Secundus, Gaius, nuor.: Plinius nuoremman kirjeitä Trajanuksen ajan Roomasta.  (Kääntäneet ja toimittaneet Tuulikki Elo ja Heikki Laakkonen. Kuvat: Olavi Rantala. Kartat: Venla Laakkonen, Salla Jokela. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1023)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-656-0
Suetonius Tranquillus, Gaius: Rooman keisarien elämäkertoja.  (De vita caesarum.) Suomentanut J. A. Hollo. Johdannon kirjoittanut Edwin Linkomies. 2. painos (1. painos 1960 Antiikin klassikot -sarjassa)  Porvoo:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23522-9
Tacitus, Publius Cornelius: Keisarillisen Rooman historia.  (Annales.) Latinan kielestä suomentanut, johdannolla ja selvittävällä hakemistolla varustanut Iiro Kajanto. Laatukirjat (1. painos 1969 Antiikin klassikot -sarjassa)  Helsinki:  WSOY, 1990 (5. painos 2004).  ISBN 951-0-16172-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooman valtakunta Wikimedia Commonsissa
Illustrated History of the Roman Empire (englanniksi)
LacusCurtius: Into the Roman World (englanniksi) – suuri määrä lähdetekstejä ja kirjallisuutta
Rooman poliittisen vallan keskus oli Forum Romanum.
Rooman valtakunnan rajat eri aikakausina:
  Rooman tasavalta 510 eaa. – 27 eaa.
  Rooman keisarikunta 27 eaa. – 395 jaa.
  Länsi-Rooma 395 jaa. – 480 jaa.
  Bysantin valtakunta 395 jaa. – 1430 jaa.
Flaviusten amfiteatteri, myöhemmältä nimeltään Colosseum.
Tetrarkit Diocletianus, Maximianus, Galerius ja Constantius Venetsiassa sijaitsevassa patsaassa.
Itä- ja Länsi-Rooma vuonna 476.
Rooman valtakunnan provinssit.
Roomalainen kolikko, kuvassa keisari Theodosius I.
Kaksikasvoinen Janus. Roomalainen veistos Vatikaanin museossa.
Konstantinuksen sammaloitunut ja murentunut riemukaari vuoden 1742 maalauksessa.
Kaivaus Pompejissa 1800-luvulla.
Vaasan akkutehdas

Vaasan akkutehdashanke eli GigaVaasa on Vaasan Laajametsän ja Mustasaaren Gransholmsbackenin teollisuusalueelle suunniteltu akkutehdashanke. Huhtikuussa 2021 Vaasan kaupunki ja brittiläinen akkuarvoketjutoimija Johnson Matthey ilmoittivat aiesopimuksen alueelle rakennettavasta akkuteollisuuden tehtaasta. Tehtaan on tarkoitus käynnistyä vuonna 2025 ja sen rakentaminen on tarkoitus aloittaa vuonna 2023.
Historia

GigaVaasaksi nimetty akkuteollisuushanke käynnistyi vuonna 2016 sai laajaa valtakunnallista huomiota vuonna 2018, kun Vaasan kaupunki kaavoitti teollisuusalueen Teslan akkutehdasta tavoitellen. Tesla päätyi kuitenkin perustamaan tehtaansa Berliiniin. Taustalla kaupunki jatkoi keskusteluja useiden eri toimijoiden kanssa. Ruotsalaisen Northvoltin tehtaalle alue oli mukana alustavalla harkintalistalla. Kevään 2021 Johnson Mattheyn ilmoitusta pidettiin "päänavauksena" akkuklusterin syntymiselle.
St. Johann in Tirol

| St>  Johann in Tirol |
| --- | --- |

 vaakuna
 St. Johann in Tirol
 Koordinaatit: 47°31′22″N, 12°25′47″E 
Valtio:  Itävalta
Osavaltio:  Tiroli
Piiri:  Kitzbühel
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Stefan Seiwald
Kunnanvaltuusto:  19 paikkaa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  59,08 km²
Korkeus:  659 m
Väkiluku (2016):  9 226
 – Väestötiheys:  156 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.st.johann.tirol 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
St. Johann in Tirol on kunta Tirolissa Kitzbühelin piirissä, Itävallassa. Asukkaita kunnassa on 9 226. Siellä on tunnettu talviurheilukeskus. St. Johann on ollut Rovaniemen ystävyyskaupunki vuodesta 1989 lähtien.