stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Babar (animaatiosarja)
Sarja Suomessa

Sarjan jaksoja on Suomessa esitetty ensi kerran vuosina 1992–1993 Yle TV2 -kanavalla ja uusintana muutamaan otteeseen. Vuonna 2008 Future Film julkaisi sarjan jaksot 1–39 DVD:illä.
Sarja Suomessa > Jaksot

Jaksojen alkuperäiset englanninkieliset nimet ovat suluissa. Perässä on jaksojen ensimmäiset esityspäivät Suomessa.
Sarja Suomessa > TV-elokuva

| Suomenkielinen nimi | Englanninkielinen nimi | Esityspäivä Suomessa | Vuosi: |
| --- | --- | --- | --- |
| Babarin joulu | Babar and Father Christmas | 25. joulukuuta 1997 | 1986 |
Suomenkieliset ääninäyttelijät

Sarjan suomenkieliset ääninäyttelijät koostuivat KOM-teatterin näyttelijöistä.
Listassa on vain osa roolihahmoista.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pekka Milonoff  | … |  Babar, Arthur ja sivuroolit   |
|  Marja Packalén  | … |  Celeste, Pom, Rouva Rataxes ja sivuroolit   |
|  Kati Outinen  | … |  Lore, Zephir, Pamir ja sivuroolit   |
|  Meri Holopainen  | … |  Isabella   |
|  Tuula Väänänen  | … |  Nuori Babar ja Alexander   |
|  Pekka Valkeejärvi  | … |  Cornelius ja sivuroolit   |
|  Eero Aho  | … |  Pompadour ja sivuroolit   |
|  Kari Hietalahti  | … |  Rataxes, Victor, Vanha kuningas ja sivuroolit   |
|  Vieno Saaristo  | … |  Vanha rouva ja sivuroolit   |
Suomennos ja ohjaus: Satu Milonoff ja Marjatta Sario
TV-elokuva

Babarin joulu TV-elokuva vuodelta 1986 - kolme vuotta ennen Babar tv-sarjan alkuperäistä esitystä. Babarin lasten lähettämä kirje Joulupukille joutuu hukkaan ja Babar itse lähtee etsimään Joulupukkia tuodakseen hänet Celestenkylään ennen jouluaattoa. TV-elokuva esitettiin Suomessa TV2:lla joulupäivänä 1997.
Suomenkielisissä äänissä Eero Aho, Kari Hietalahti, Tiina Lymi, Pekka Milonoff, Sari Mällinen, Marja Packalén ja Pekka Valkeejärvi. Laulut toteutti Monna Kamu, äänityksestä ja miksauksesta vastasi Matti Nuotio sekä suomenkielisenä ohjaajana toimi Satu Milonoff.
Animaatioelokuva

Babarista on tehty animaatioelokuva Babar ja sarvikuonot vuonna 1989 ja Yle TV2 on esittänyt sen suomeksi jälkiäänitettynä. Elokuva kertoo Babarin alkuvaiheista kuninkaana ja siitä kuinka Ratakses yrittää tehdä norsuista orjiaan. Jatko-osa Babar – elefanttien kuningas ilmestyi vuonna 1999.
Dana Elcar

| Dana Elcar> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Ibson Dana Elcar
Syntynyt: 10. lokakuuta 1927 Ferndale, Michigan
Kuollut: 6. kesäkuuta 2005 (77 vuotta) Ventura, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1954–2002
Merkittävät roolit:  Pete Thornton (Ihmemies MacGyver
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Ibson Dana Elcar (10. lokakuuta 1927 Ferndale, Michigan – 6. kesäkuuta 2005 Ventura, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Elcar esiintyi yli 40 elokuvassa ja 150 televisiotuotannossa. Hänet tunnetaan luultavasti parhaiten 1980-luvun televisiosarjasta Ihmemies MacGyver, jossa hän näytteli Phoenix-säätiön johtoportaassa työskentelevää Pete Thorntonia. Elokuvarooleista yksi merkittävimpiä on Puhallus vuodelta 1973.
Elämäkerta

Elcar syntyi Michiganin Ferndalessa vuonna 1927 tanskalaisille maahanmuutajille. Hänen isänsä oli teurastaja ja äiti lastenhoitaja. Hän liittyi laivastoon 18-vuotiaana ja suoritti palveluksensa Newfoundlandissa. Elcar opiskeli Michiganin yliopistossa, mutta sai potkut sieltä esiinnyttyään kampuksen ulkopuolisessa ammattituotannossa. Hän muutti 1950-luvulla New Yorkiin jossa opiskeli näyttelemistä näyttelijävalmentaja Sanford Meisnerin johdolla Neighborhood Playhousessa. Elcar näytteli 1950- ja 1960-luvuilla Off Broadway tuotannoissa, ja alkoi lopulta näytellä myös televisiotuotannoissa. Vuonna 1968 Elcar muutti Los Angelesiin ja perusti siellä L.A. Actors’ Theatren 1970-luvun puolivälissä, mutta se lopetti toimintansa vuonna 1991. Kun hän muutti Santa Paulaan hän oli perustamassa vuonna 1987 Santa Paula Theater Centeria.
Elcar näytteli Ihmemies MacGyver -sarjassa vuosina 1985–1992, ja häneltä oli todettu glaukooma josta hän kertoi tuottajille neljänen kauden jälkeen. Se huomioitiin käsikirjoituksessa, jossa hänen esittämällään henkilöllä Pete Thorntonilla todettiin myös sama sairaus ja sarjan lopussa hän oli melkein sokea. Ihmemies MacGyverin tuotannon päätyttyä Elcar näytteli sokeaa miestä vierailevissa rooleissa useissa televisiosarjoissa, muun muassa sarjoissa Kova laki ja Teho-osasto. Sokeuduttuaan kokonaan Elcar näytteli vielä näytelmässä Huomenna hän tulee, jossa hän näytteli sokeaa Vladimiria.
Elcar kuoli 77 vuoden ikäisenä Community Memorial -sairaalassa Venturassa, Kaliforniassa keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin.
Aiheesta muualla

Dana Elcar Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Dana Elcar  NNDB . Viitattu 25.9.2023. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Leif Erickson

| Leif Erickson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  William Anderson
Syntynyt: 27. lokakuuta 1911 Alameda, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 29. tammikuuta 1986 (74 vuotta) Pensacola, Florida
Puoliso:  Frances Farmer (vih. 1936; ero 1942) Margaret Hayes (vih. 1942; ero 1942) Ann Diamond (vih. 1945; k. 1986)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Glenn Erickson Leif Erikson
Merkittävät roolit:  “Big John Cannon” Karjatila High Chaparral “Glover” Alaston satama
Palkinnot
 1969 Bronze Wrangler for Fictional Television Drama Karjatila High Chaparral 1970 Bambi Award for International TV series Karjatila High Chaparral 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Leif Erickson vasemmalla, "Big" John Cannon:in roolissa ja Yaphet Kotto oikealla "sinitakki" kersantin roolissa Karjatila High Chaparral TV-sarjan jaksossa vuonna 1968
Leif Erickson (synt William Y. Wycliffe Anderson, 27. lokakuuta 1911 Alameda, Kalifornia – 29. tammikuuta 1986 Pensacola, Florida) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen elokuvadebyyttinsä oli vuonna 1935 valmistunut Wanderer of the Wasteland. Elokuvien ohessa hän näytteli myös Broadwaylla ja televisionäytelmissä. Vuosina 1967–1971 Erickson näytteli Big John Cannonia televisiosarjassa Karjatila High Chaparral.
Valikoitu filmografia

Wanderer of the Wasteland (1935)
Valitan, väärä numero! (Sorry, Wrong Number, 1948)
14 tuntia (Fourteen Hours, 1951)
Alaston satama (On the Waterfront, 1954)
Istanbul (Istanbul, 1957)
Näin mitä teit (I Saw What You Did, 1965)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leif Erickson Wikimedia Commonsissa
Leif Erickson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Jonathan Freeman

| Jonathan Freeman |
| --- | --- |
 Jonathan Freeman vuonna 2020.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1950 (ikä 75) Bay Village, Ohio
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Jonathan Freeman (s. 5. helmikuuta 1950 Bay Village, Ohio) on yhdysvaltalainen televisionäyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa Jafarin ääniroolista Disneyn elokuvissa Aladdin ja Jafarin paluu, sekä televisiosarjasta Mikin klubi. Hän on esiintynyt myös useissa Broadway-näytelmissä ja oli ehdolla Tony-palkinnon saajaksi roolistaan musikaalissa She Loves Me.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jonathan Freeman Wikimedia Commonsissa
Jonathan Freeman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz
Megan Gallagher

Megan Gallagher vuonna 2006.
Megan Gallagher (s. 6. helmikuuta 1960) on yhdysvaltalainen teatteri- ja televisionäyttelijä. Gallagher on opiskellut Juilliard-koulussa John Housemanin ohjauksessa, ja aloitti uransa lavalla. Hän on esiintynyt useissa Broadway-teatterituotannoissa ja voittanut teatterimaailmapalkinnonselvennä roolistaan Muutamassa hyvässä miehessäselvennä.
Sieltäselvennä Gallagher muutti Los Angelesiin jatkamaan näyttelemistä elokuvissa ja televisiossa. George Washington -minisarjan jälkeen hän näytteli Hill Street Bluesissa ja China Beachissä sekä pääosaa The Larry Sanders Show’ssa ja Millenniumissa, jossa Catherine Blackin rooli oli kirjoitettu varta vasten Gallagherille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Megan Gallagher Wikimedia Commonsissa
Megan Gallagher Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet 
Muut:  IdRef
Messerschmitt P.1092

| Messerschmitt P> 1092 |
| --- | --- |
 P.1092 A
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Messerschmitt
Valmistusmäärä:  0 
Messerschmitt P.1092 oli saksalaisen Messerschmittin suunnittelema sarja hävittäjälentokoneita, jonka taustalla oli Willy Messerschmittin visio halvasta monitoimihävittäjästä. Tyypin kehitys käynnistyi toukokuussa 1943, mutta keskeytyi jo kaksi kuukautta myöhemmin kaikkien variaatioiden jäädessä suunnittelupöydälle. Konesarjan seitsemän eri versiota olisivat olleet yksipaikkaisia E-mallia lukuun ottamatta, josta suunniteltiin kaksipaikkaista. Koneet oli tarkoitus varustaa versiosta riippuen suihku-, sysäysputki- tai rakettimoottorilla.
Historia

Willy Messerschmitt sai idean koneesta toukokuussa 1943, kun hän oli pohtinut tapoja pudottaa Luftwaffen käyttämien eri konetyyppien määrää silloisesta 50 jopa viiteen. Messerschmitt piti Me 262 -hävittäjää tiedustelu-, pommikone- ja rynnäkköversioineen yhtenä säilytettävistä tyypeistä. Tyypin valmistusprosessi oli tosin aika- ja työvoimaintensiivinen, minkä seurauksena Messerschmitt kehitti vision halvasta monitoimihävittäjästä, jota lähdettiin kehittämään hänen nimeään kantaneen lentokonetehtaan suunnitteluosastolla projektinimellä P.1092.
Historia > Kirjaimin erotellut versiot

Mallisarjan avasi P.1092A -nimellä tunnettu, yhdellä Jumo 004B -suihkumoottorilla varustettu hävittäjä. Runko olisi ollut poikkileikkaukseltaan pyöreä ja ulkomuodoltaan sikarin muotoinen. Koneen aseitukseksi kaavaillut kaksi 30 millimetrin MK 108 -tykkiä suunniteltiin asennettavan rungon etuosaan. A-mallissa olisi ollut V-peräsin, minkä lisäksi siinä suunniteltiin käytettävän Me 262:n siipiä. Voimalaite oli tarkoitus sijoittaa rungon alle, mutta tämä ei mielyttänyt Saksan ilmailuministeriön arvioijia, sillä sijoituspaikka olisi lisännyt ulkoisten esineiden moottoriin imeytymisen riskiä lentoonlähdöissä ja laskuissa. Riskiä olisi myös entisestään lisännyt koneeseen kaavailtu sisäänvedettävää kolmipyörälaskuteline, jonka nokkapyörä olisi sijainnut moottorin imuaukon edessä.
Seuraavat P.1092B  ja-C -versiot vastasivat rakenteeltaan hyvin pitkälti A -mallia, mutta A-mallin suihkumoottori oli korvattu B-mallissa Walter HWK 509 -rakettimoottorilla ja C-mallissa kahdella Argus As 014 -sysäysputkimoottorilla. D-mallissa palattiin jälleen suihkumoottoreihin, tosin malli oli varustettu A-mallin yhden sijaan kahdella Jumo 004B -moottorilla. Mallisarjan viidennen koneen voimalaitteena olisi ollut D-mallin tapaan kaksi suihkumoottoria, minkä lisäksi raskaaksi hävittäjäksi kaavailtu versio olisi ollut kaksipaikkainen.
Historia > Numeroin erotellut versiot

P.1092-konesarjan versiot eroteltiin alkuun kirjaimin, mutta tehtaan suunnitteluosasto siirtyi projektin kesken uuteen, numeropohjaiseen versiojärjestelmään. Numerojärjestelmän puitteissa kehitetyssä 8. kesäkuuta 1943 esitellyssä P.1092/1-versiossa olisi ollut pitempijänteinen siipi, jonka johtoreunan nuolikulma olisi ollut jyrkempi tyvessä ja loivempi keskeltä kärkeen. Suurempikokoisen siiven tarkoituksena oli antaa lisää tilaa sisäänvedettäville laskutelineille ja parantaa tyypin lento-ominaisuuksia matalilla nopeuksilla. Kolmipyörälaskutelineen nokkapyörä oli tarkoitus sijoittaa moottorin imuaukon taakse. Versio oli tarkoitus aseistaa moottorin imuakon molemmille puolille sijoitetuilla kahdella 15 millimetrin MG 151/15 -konekiväärillä ja kahdella 30 millimetrin MK 108 -tykillä.
P.1092/1-versiota seurasi 3. heinäkuuta esitelty P.1092/2-versio, joka oli edeltäjäänsä nähden selvästi virtaviivaisempi. Koneen perärungon oli tarkoitus olla samanlainen Me 262:n kanssa, minkä lisäksi version oli tarkoitus olla edeltäjiään kevyempi. Siihen suunniteltiin myös suurempaa ja koko mitalla saman nuolikulmaista siipeä. Versio olisi voitu varustaa myös vakiosiipeä suuremmalla kymmenmetrisella siivellä.
Projektista vastannut insinööri Hornung kehitti P.1092/3-version vastauksena 1- ja 2-versioiden saamaan kritiikkiin niiden rajallisesta runkotilasta. 3-versiossa ohjaamo olisi siirretty P.1106:n tapaan koneen peräosaan, hieman sivuperäsimen eteen. Eturunko olisi ollut hieman aiempia versioita kapeampi. Aseistukseksi olisi voitu lisätilan ansiosta asentaa neljä MK 103 -tykkiä, ja rungon polttoainekapasiteetti olisi noussut 1 250 litraan.
P.1092/4-versiossa palattiin jälleen nokan lähelle sijoitettuun ohjaamoon. Voimalaite siirrettiin samalla lyhennettyyn perärunkoon. P.1092/4:n aseistuksena olisi ollut 3-mallin tapaan neljä ohjaamon molemmin puolin asennettua MK 103 -tykkiä.
20. heinäkuuta 1943 esitellyssä P.1092/5-versiossa palattiin 2-versiosta tuttuun keskirunkoon sijoitettuun ohjaamoon. 5-versiossa oli edellisiin nähden poikkileikkaukseltaan suurempi runko, mikä heikensi mallin aerodynaamisia ominaisuuksia. Projekti keskeytettiin viimeiseksi jääneen 5-version esittelyn jälkeen.
Tekniset tiedot

Lähde:
| Versio | P> 1092A | P> 1092B | P> 1092/1 | P> 1092/2* | P> 1092/3 | P> 1092/4 | P> 1092/5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Miehistö: 1
| Kärkiväli (m) | 8,40 | 8,40 | 8,50 | 7,75 (10,00) | 9,40 | 9,40 | 9,40 |
| Pituus (m) | 9,00 | 9,00 | 8,23 | 9,40 | 9,40 | 9,40 | 9,40 |
| Korkeus (m) | 2,50 | 2,50 | 3,26 | 3,65 | 3,60 | 3,60 | 3,60 |
| Tyhjäpaino (kg) |  |  |  | 2 626 (2 692) |  |  |  |
| Suurin lentoonlähtöpaino (kg) | 4 000 |  | 3 850 | 3 664 (3 730) |  |  |  |
| Suurin nopeus (km/h) |  |  | 910 | 931 (914) @ 6 000 m |  |  |  |
| Lakikorkeus (m) |  |  | 11 600 | 11 200 (12 100) |  |  |  |
| Lentomatka (km) |  |  | 1 025 | 870 (970) |  |  |  |
* suluissa 10-metrisellä siivellä varustetun muunnoksen tiedot.
Kuvassa P.1092:n viimeinen versio, P.1092/5
Geraldine Fitzgerald

| Geraldine Fitzgerald |
| --- | --- |
 Fitzgerald elokuvan Synkkä voitto (1939) trailerissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. marraskuuta 1913 Dublin, Irlanti
Kuollut: 17. heinäkuuta 2005 (91 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Geraldine Fitzgerald (24. marraskuuta 1913 Dublin, Irlanti – 17. heinäkuuta 2005 New York, New York, Yhdysvallat) oli irlantilais-yhdysvaltalainen näyttelijä. Jo teini-iässä teatterissa näytellyt Fitzgerald aloitti elokuvanäyttelemisen 1934. Hän oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1939 elokuvasta Humiseva harju. Geraldine Fitzgeraldin poika on ohjaaja Michael Lindsay-Hogg. Fitzgerald on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Valikoitu filmografia

Humiseva harju (Wuthering Heights, 1939)
Synkkä voitto (Dark Victory, 1939)
Wilson (1944)
Arthur (1981)
Poltergeist II (Poltergeist II - The Other Side, 1986)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Geraldine Fitzgerald Wikimedia Commonsissa
Geraldine Fitzgerald Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Irlanti  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Poliittinen historia

Poliittinen historia on tieteenala, joka voi käsitellä esimerkiksi poliittista päätöksentekoa, valtarakenteita, poliittisia ideologioita ja valtiollista päätöksentekoa. Sillä on yhteisiä tutkimusalueita aatehistorian, sosiaalihistorian, taloushistorian ja sotahistorian kanssa. Muihin historia-aineisiin verrattuna poliittisen historian erottaa niistä erityisesti nykyaikaan painottunut näkökulma ja tämän päivän konfliktien juurien tarkastelu lähimenneisyydestä.
Poliittinen historia on kenties perinteisin historiantutkimuksen osa-alue, joka pitkään keskittyi valtiollisen, "poliittisen" tapahtumisen tutkimukseen. Tällöin historiankirjoituksessa keskityttiin poliitikkojen, päättäjien ja hallitsijoiden historiaan. Nykyään "yksityisen" ja "julkisen" välisen rajan madalluttua poliittisen historian tutkimusala on huomattavasti laajentunut – "kaikki on poliittista".lähde?
Poliittisen historian tutkimus Suomessa

Suomessa poliittista historiaa voi opiskella sekä Helsingin että Turun yliopistossa. Helsingin yliopistossa poliittisen historian opetusala perustettiin vuonna 1946 valtiotieteelliseen tiedekuntaan ja ensimmäinen professori nimitettiin vuonna 1948. Turun yliopistossa poliittinen historian professorinvirka perustettiin vuonna 1965 humanistisen tiedekuntaan, josta se siirretyi vuonna 1967 yhteiskuntatieteelliseen tiedekuntaan. Muista historia-aineista poiketen poliittinen historia ei siis näissä yliopistoissa kuulu humanistiseen tiedekuntaan.
Tällä hetkellä Helsingin yliopiston poliittisen historian professorit ovat Juhana Aunesluoma ja Samuel White, Turussa vastaavia virkoja hoitavat Vesa Vares ja Louis Clerc.
Helsingin yliopiston poliittisen historian professorit:
Erkki Osmonsalo (1948–1949)
L. A. Puntila (1952–1971)
Keijo Korhonen (1974–1977)
Lauri Hyvämäki (1974–1979)
Jukka Nevakivi (1980–1995)
Osmo Jussila (1980–2001)
Seppo Hentilä (1998–2014)
Pauli Kettunen (2003–2020)
Kimmo Rentola (2014–2021)
Juhana Aunesluoma (2020–)
Samuel White (2022–)
Turun yliopiston poliittisen historian professorit:
Juhani Paasivirta (1965–1986)
Jaakko Paavolainen (1986–1993)
Jorma Kalela (1993–2004)
Timo Soikkanen (1998–2015)
Kimmo Rentola (2006–2014)
Vesa Vares (2015–)
Louis Clerc (2016–)
Markku Jokisipilä
Helsingin yliopiston poliittisen historian opiskelijoiden ainejärjestö on vuonna 1965 perustettu Poliittisen historian opiskelijat Polho ry. Turussa oppiaineen ainejärjestö on Turun yliopiston Politiikan tutkimuksen klubi ry. P-klubissa yhdistyvät niin valtio-opin kuin poliittisen historian opiskelijat. Turussa poliittisen historian ja valtio-opin opiskelijoilla on yhteiset perusopinnot.
Poliittisen historian tutkimus Suomessa > Työllistyminen

Poliittista historiaa opiskelleet työskentelevät yleensä valtionhallinnossa, suunnittelu- ja kehitystehtävissä, tutkijoina sekä viestinnän ja tuotekehityksen aloilla. Tyypillisiä työtehtäviä ovat asiantuntija, suunnittelija, tohtorikoulutettava, tutkija, toimittaja, viestintäasiantuntija ja koulutussuunnittelija.
Kirjallisuutta

Nevakivi, Jukka & Hentilä, Seppo & Haataja, Lauri: Poliittinen historia: Johdatus tutkimukseen.  Helsinki:  Finn Lectura, 1993.  ISBN 951-8905-69-X
Pernaa, Ville & Niemi, Mari K. (toim.): Suomalaisen yhteiskunnan poliittinen historia.  Helsinki:  Edita, 2005.  ISBN 951-37-4283-0
Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka: Suomen poliittinen historia 1809–2009.  (6. uudistettu painos)  Helsinki:  WSOY Oppimateriaalit, 2009.  ISBN 978-951-0-33241-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Turun yliopiston poliittisen historian oppiaine (politiikan tutkimuksen laitos) (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin yliopiston poliittisen historian oppiaine (politiikan ja talouden tutkimuksen laitos, yhteiskuntahistorian osasto)
Gurbanguly Berdimuhamedow

| Gurbanguly Berdimuhammedow> Гурбангулы Бердымухаммедов |
| --- | --- |
 Berdimuhamedow vuonna 2019
 Turkmenistanin presidentti
 21. joulukuuta 2006 – 19. maaliskuuta 2022  
Edeltäjä:  Saparmurat Nijazov
Seuraaja:  Serdar Berdimuhamedow
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1957 (ikä 67)  Ahal, Turkmenistanin SNT, Neuvostoliitto
Ammatti:  hammaslääkäri
Arvonimi: Arkadag
Tiedot
Puolue:  Turkmenistanin demokraattinen puolue
Uskonto:  sunnilaisuus
Gurbanguly Mälikguliyýewiç Berdimuhamedow (ven. Гурбангулы Мяликгулыевич Бердымухамедов, Gurbanguly Mjalikgulyjevitš Berdymuhamedov, s. 29. kesäkuuta 1957) on Turkmenistanin entinen presidentti ja diktaattori. Berdimuhamedow toimi ennen presidenttikauttaan Turkmenistanin varapääministerinä. Maan turvallisuusneuvosto nimitti hänet 21. joulukuuta 2006 virkaatekeväksi presidentiksi Saparmurat Nijazovin kuoleman jälkeen. Berdimuhamedow asettui presidenttiehdokkaaksi ja voitti helmikuussa 2007 järjestetyt presidentinvaalit lähes 90 prosentin kannatuksella. Hän edustaa Turkmenistanin demokraattista puoluetta. Vuonna 2010 presidentille myönnettiin arvonimi Arkadag, joka tarkoittaa 'suojelijaa'.
Berdimuhamedow on koulutukseltaan hammaslääkäri ja on toiminut aiemmin terveys- ja lääketeollisuuden ministerinä ja Nijazovin henkilökohtaisena lääkärinä. Ennen vaaleja häntä pidettiin heikkotahtoisena ja vaikutusvallattomana, mitä spekuloitiin syyksi hänen pitkään jatkuneeseen asemaansa varapääministerinä. Berdimuhamedowia on toistuvasti väitetty Nijazovin avioliiton ulkopuolisesta suhteesta syntyneeksi lapseksi.
19. maaliskuuta 2022 Berdimuhamedowin kausi päättyi ja hänen tilalleen uudeksi presidentiksi nousi hänen poikansa Serdar.
Nousu presidentiksi

Nijazovin perustuslain mukainen seuraaja, parlamentin puhemies Öwezgeldi Ataýew pidätettiin ja turvallisuusneuvosto nimitti kokouksessaan Berdimuhamedowin presidentin virkaan. Berdimuhamedow on julistanut Turkmenistanin jatkavan suuren edeltäjänsä linjaa ja kunnioittavan hyviä naapuruussuhteita ja neutraalia politiikkaa. Berdimuhamedow nimettiin Nijazovin hautajaiset järjestämän komitean johtoon, joka Neuvostoliiton aikoina oli yleensä johtajan seuraajalle varattu asema. Lain mukaan presidentinvaalit on järjestettävä kahden kuukauden kuluessa. Perustuslain 60 artiklan toisen luvun mukaan Berdimuhamedow ei saa asettua ehdokkaaksi, mutta maan lainsäädäntöelin Halk Maslahaty kumosi tämän pykälän ja hänet nimettiin yhdeksi kuudesta nimetystä presidenttiehdokkaasta.
Berdimuhamedow voitti helmikuussa 2007 järjestetyt presidentinvaalit suurella enemmistöllä. Monet tahot ovat epäilleet tulosta etukäteen järjestetyksi. Presidentinvaalien äänestysprosentti oli 98,65 %. Berdimuhamedow lupasi kansalaisille huomattavasti enemmän vapauksia kuin edesmennyt diktaattorina johtanut Nijazov, esimerkiksi pääsyn Internetiin. Vaalikampanjassaan Berdimuhamedow lupasi uudistuksia maatalouteen, koulutukseen ja eläkkeisiin.
4. toukokuuta 2007 Turkmenistanin parlamentti myönsi Berdimuhamedowille armeijan kenraalin sotilasarvon. ja hän vahvisti asemaansa maan johdossa muun muassa siirtämällä syrjään vaikutusvaltaisen Nijazovin henkivartiokaartin kenraali Akmyrat Rejepowin 15. toukokuuta 2007. Rejepow pidätettiin myöhemmin.
Berdimuhamedow juhli 50-vuotissyntymäpäiviään 29. kesäkuuta 2007, jolloin hänelle myönnettiin ”merkittävistä saavutuksistaan” Watanin (isänmaan) kunniamerkki. Se on kullasta ja timanteista valmistettu ja noin kilogramman painoinen. Syntymäpäiviensä yhteydessä presidentti julkaisi myös elämäkertansa ja valtio laski liikkeelle 400 hänen kuvallaan varustettua kulta- ja hopeakolikkoa.
26. lokakuuta 2010, maan 19. itsenäisyyspäivänä presidentille myönnettiin arvonimi Arkadag, joka merkitsee suojelijaa.