stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sharm el-Sheikh
Historia

Alueen ilmaston takia nykyisen Sharm el-Sheikhin alueella ei ole historiallisesti juuri ollut vakinaista asutusta. Ennen 1900-lukua paikalla oli vain pieni kalastajakylä.
Paikan strateginen merkitys kasvoi sittemmin sen sijainnin takia. Sharm el-Sheikh hallitsee Akabanlahdelle johtavaa Tiraninsalmea. Israelin itsenäisyyssodan jälkeen Egypti toi paikalle rannikkotykistöä salmen hallitsemiseksi. Salmi oli reitti Israelin Eilatin satamaan. Israel valtasi egyptiläisten asemat Suezin kriisin ytheydessä vuonna 1956 ja sittemmin alueella oli Yk:n joukkoja. Egyptin vetäytyminen YK:n joukkojen toiminnasta, sekä salmen uusi sulkeminen johtivat osaltaan kuuden päivän sotaan vuonna 1967. Israelin lippu laskettiin Sharm el-Sheikhssa huhtikuussa 1982 ja viimeiset israselilaiset joukot poistuviat niemimaalta. Israelin miehitysaikana paikkakunnasta oli alettu rakentaa matkailukohdetta. Tätä työtä jatkettiin Egyptin vallan palatessa alueelle. Nykyisin Sharm el-Sheikhissa sijaitsee lukuisia matkailijoille tarkoitettuja hotelleja, ravintoloita ja yökerhoja. Alueen rannikko on suosittu snorklaus- ja sukelluskohde.
Sharm el-Sheikhissa on sattunut kaksi merkittävää onnettomuutta. Tammikuussa 2004 Flash Airlinesin matkustajakone putosi Punaiseenmereen. Heinäkuussa 2005 autopommit surmasivat yli 80 henkeä.
Väkiluku

Sharm el-Sheikhin asukasluku oli vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan 38 478.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sharm el-Sheikh Wikimedia Commonsissa
Paikallista hiekkarantaa.
Kauppakeskus.
Al-Mustafan moskeija.
On Humanism

| On Humanism |
| --- | --- |

Kirjailija:  Richard Norman
Kansitaiteilija:  Julian Ward / Millennium Images
Kieli:  englanti
Genre:  filosofia, etiikka
Kustantaja:  Routledge
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu ja nidottu
Sivumäärä:  184
ISBN:  0-415-30523-3
Sarja: Thinking in Action
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
On Humanism on filosofi Richard Normanin kirja, joka on ilmestynyt Routledgen Thinking in action -sarjassa 2004. Norman puolustaa humanismia vastauksena siihen, mitä on hyvä elämä. Norman käsittelee muun muassa jumalan olemassaoloa koskevia väitteitä, materialismia, tieteen merkitystä, ihmisen ja luonnon suhdetta ja muita moraalisia kysymyksiä.
Vastaanotto

Filosofi Julian Baggini suositteli teosta.
Ominaiskiertokyky

Ominaiskiertokyky [α] on optisesti aktiivisen yhdisteen ominaisuus kiertää tasopolarisoidun valon värähtelysuuntaa. Ominaiskiertokyky riippuu yhdisteen konsentraatiosta liuoksessa, liuottimesta, lämpötilasta ja mittauslämpötilasta. Ominaiskiertokykyä voidaan käyttää hyväksi määritettäessä aineen enantioylimäärää. Ominaiskiertokyky ilmoitetaan tyypillisesti yksiköttömänä suureena. Mikäli optisesti aktiivisen yhdisteen enantiomeeri kääntää tasopolarisoidun valon värähtelysuuntaa myötäpäivään on ominaiskiertokyvyn merkki positiivinen, ja jos kiertosuunta on vastapäivään, merkki on negatiivinen. Saman yhdisteen eri enantiomeerien ominaiskiertokyvyn merkki on eri, mutta itseisarvo yhtäsuuri. Raseemisen seoksen ominaiskiertokyky on 0.
Ominaiskiertokyvyn mittaaminen

Optisesti aktiivisen yhdisteen ominaiskiertokyky voidaan mitata käyttämällä polarimetriä. Ominaiskiertokyvyn yhteydessä ilmoitetaan aina näytteen konsentraatio, käytetty liuotin ja mittauksessa käytetty aallonpituus. Usein aallonpituutena käytetään natriumin D-viivaa (589 nm), mikä usein ilmoitetaan alaindeksillä D. Liuoksissa ominaiskiertokyky määritetään seuraavasti
missä λ on mittauksessa käytetty aallonpituus, θ on mittauslämpötila celsiusasteina, α on havaittu optinen kiertokyky, l on polarimetrin kyvetin pituus desimetreinä ja c on konsentraatio. Konsentraatiossa yksikkönä käytetään g/ml tai g/100 ml. Jälkimmäisessä tapauksessa havaittu optinen kiertokyky kerrotaan sadalla. Puhtailla nestemäisillä yhdisteillä käytetään konsentraation sijasta tiheyttä.
Showdown

Showdown on suomenruotsalainen tanssiyhtye, kotoisin enimmäkseen Varsinais-Suomen Kemiönsaarelta. Yhtye perustettiin 1980-luvun alkupuolella. Se on osallistunut kaksi kertaa Syksyn sävel -laulukilpailuun, vuosina 1986 (2. sija) ja 1987 (1. sija).
Jäsenet

Lasse Forss – basso, laulu
Henrik Lindholm – kitara
Peter Lindberg – kosketinsoittimet
Johan Lindberg – rummut, laulu
Jäsenet > Perustajajäsenet

Lasse Forss – basso
Esa Rantanen – kitara
Peter Lindberg – urut
Markku Räsänen – rummut
Tom Signell – laulu
Diskografia

Hemliga drömmar (1987)
Hålligång (1989)
Dandglada låtar (1990)
Ett litet dragspel (1998)
Aiheesta muualla

Showdownin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Shōgun

Kamakura-shōgunaatin ensimmäinen shōgun Minamoto no Yoritomo
Shōgun (jap. 征夷大将軍, sei-i taishōgun) oli samurai-armeijan ylipäällikön ja Japanin todellisten hallitsijoiden arvonimi vuodesta 1192 aina Meiji-restauraatioon asti vuonna 1868, vähäisin keskeytyksin. Länsimaisiin kieliin lainattu sana shōgun tarkoittaa itse asiassa yksinkertaisesti kenraalia; japaninkielinen titteli sei-i taishōgun tarkoitti "suurta kenraalia, joka kukistaa barbaarit". Barbaarit viittasivat alun perin pohjoisen ainu-kansaan.
Historia

Alkuperäisessä merkityksessään pohjoisalueiden komentajana shōgun-arvonimi oli käytössä lähinnä 800-luvulla. Tällöin ei ollut kyse mistään laajemmasta vallasta Japanin muilla alueilla. Kun ainuväestö oli alistettu Honshū-saaren pohjoisnokkaan asti, arvo jäi pois käytöstä.
1100-luvulla Japani siirtyi niin kutsutusta klassisesta kaudesta feodaaliaikaan. Hoviaateliston valta alkoi murtua nousevan samurailuokan tieltä etenkin 1100-luvulla, jolloin feodalismi lujitti myös huomattavasti otettaan niin että suurten maaomistusten hallinta siirtyi poissa olevilta hoviaatelisilta paikallisille samuraijohtajille. Lopulta näiden mahtavimmat johtomiehet saivat huomattavaa valtaa valtionkin asioiden suhteen, hoviaatelin johtohenkilöiden sijasta. Syntyi samuraihallinto. Sen johtohahmolle titteliä kehitettäessä, vuonna 1192 otettiin käyttöön uudestaan shōgun-arvonimi. Ensimmäinen tällainen shōgun oli Minamoto no Yoritomo, joka siirsi Kioton keisarinhovilta todellisen vallan itselleen. Hän perusti Kamakuraan feodaalistyyppisen hallinnon, jossa kaikkea poliittista valtaa käytti samurailuokka, Kioton keisarin ja aristokraattien jäädessä vain nimellisiksi hallitsijoiksi. Shōgunien johtamaa keskushallintokoneistoa kutsuttiin nimellä bakufu kaikkien seuraavienkin shōgunaattien kausilla. Varsin pian Kamakura-shōgunaatti menetti todellisen vallan alaisilleen samuraijohtajille, erityisesti Hōjō-klaaniin kuuluville ministereilleen.
Tilanne alkoi purkautua 1300-luvun alkuvaiheilla, jolloin itsepäinen keisari Go-Daigo yritti palauttaa valtaa keisarinhallinnolle. Tuloksena riidoista ja sisällissodista seurasi, että kenraali Ashikaga sai shōgunin arvonimen ja vallan, ja käynnisti parisataa vuotta oman sukunsa vallassa pysyneen Ashikaga-shōgunaatin. Tämän shōgunaatin valta-asema heikkeni samuraisukujen välisten pikkusotien roihahdettua laajaksi sisällissodaksi 1400-luvun loppupuolella, ja Ashikaga-shōgunaatti musertui lopullisesti Sengoku-kauden lopussa. Sodan voittajaksi kohosi lopulta Oda Nobunaga ja tämän murhan jälkeen valta siirtyi käytännössä Toyotomi Hideyoshille. Kummallekaan heistä ei kuitenkaan myönnetty shōgunin arvonimeä.
Lopulta 1600-luvun alussa heidän liittolaisensa Tokugawa Ieyasu (jonka valtaannousuun Shōgun-romaani on juoneltaan löyhästi perustettu) varmisti vallan itselleen ja perusti Tokugawa-shōgunaatin. Näiden shōgunien aikana Japanin pääkaupungiksi tuli heidän tukikohtansa Edo, nykyiseltä nimeltään Tokio. Heidän shōgunaattinsa oli erittäin keskusjohtoinen ja yhteiskuntaa kaikilla tasoilla kontrolloiva. Japani muun muassa sulkeutui ulkomaailmalta lähes täysin. Noita pariasataa vuotta on kutsuttu jopa sotilasdiktatuurin kaudeksi. Shōgunien aika päättyi Meiji-restauraatioon 1868.
Kun Yhdysvallat ja Brittiläinen kansainyhteisö miehittivät Japania toisen maailmansodan päätyttyä (1945–1952), miehityshallinnon johtajaa, yhdysvaltalaista kenraali Douglas MacArthuria kutsuttiin toisinaan valkoihoiseksi shōguniksi.
Luettelo shōguneista

| Järjestys | Omassa shōgunaatissaan | Nimi | Vallassa |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   | Ōtomo no Otomaro |  |  |
| 2 |   | Sakanoue no Tamuramaro | 797–811? |  |
| - |   | Funya no Watamaro | 813 |  |
| - |   | Fujiwara no Tadabumi | 940 |  |
| 3 |   | Minamoto no Yoshinaka | 1184 |  |
Kamakura-shōgunaatti
| 4 | 1 | Minamoto no Yoritomo | 1192–1199 |  |
| 5 | 2 | Minamoto no Yoriie | 1202–1203 |  |
| 6 | 3 | Minamoto no Sanetomo | 1203–1219 |  |
| 7 | 4 | Kujō Yoritsune | 1226–1244 |  |
| 8 | 5 | Kujō Yoritsugu | 1244–1252 |  |
| 9 | 6 | Prinssi Munetaka | 1252–1266 |  |
| 10 | 7 | Prinssi Koreyasu | 1266–1289 |  |
| 11 | 8 | Prinssi Hisaaki | 1289–1308 |  |
| 12 | 9 | Prinssi Morikuni | 1308–1333 |  |
Kemmu-restauraatio
| 13 |   | Prinssi Moriyoshi | 1333 |  |
| 14 |   | Prinssi Nariyoshi | 1335–1336 |  |
Ashikaga-shōgunaatti
| 15 | 1 | Ashikaga Takauji | 1338–1358 |  |
| 16 | 2 | Ashikaga Yoshiakira | 1358–1367 |  |
| 17 | 3 | Ashikaga Yoshimitsu | 1367–1394 |  |
| 18 | 4 | Ashikaga Yoshimochi | 1394–1423 |  |
| 19 | 5 | Ashikaga Yoshikatsu | 1423–1425 |  |
| 20 | 6 | Ashikaga Yoshinori | 1429–1441 |  |
| 21 | 7 | Ashikaga Yoshikatsu | 1442–1443 |  |
| 22 | 8 | Ashikaga Yoshimasa | 1449–1473 |  |
| 23 | 9 | Ashikaga Yoshihisa | 1473–1489 |  |
| 24 | 10 | Ashikaga Yoshiki | 1490–1493 |  |
| 25 | 11 | Ashikaga Yoshizumi | 1494–1508 |  |
| 26 | 10 | Ashikaga Yoshitane | 1508–1521 |  |
| 27 | 12 | Ashikaga Yoshiharu | 1521–1546 |  |
| 28 | 13 | Ashikaga Yoshiteru | 1546–1565 |  |
| 29 | 14 | Ashikaga Yoshihide | 1568 |  |
| 30 | 15 | Ashikaga Yoshiaki | 1568–1573 |  |
Tokugawa-shōgunaatti
| 31 | 1 | Tokugawa Ieyasu | 1603–1605 |  |
| 32 | 2 | Tokugawa Hidetada | 1605–1623 |  |
| 33 | 3 | Tokugawa Iemitsu | 1623–1651 |  |
| 34 | 4 | Tokugawa Ietsuna | 1651–1680 |  |
| 35 | 5 | Tokugawa Tsunayoshi | 1680–1709 |  |
| 36 | 6 | Tokugawa Ienobu | 1709–1712 |  |
| 37 | 7 | Tokugawa Ietsugu | 1713–1716 |  |
| 38 | 8 | Tokugawa Yoshimune | 1716–1745 |  |
| 39 | 9 | Tokugawa Ieshige | 1745–1760 |  |
| 40 | 10 | Tokugawa Ieharu | 1760–1786 |  |
| 41 | 11 | Tokugawa Ienari | 1787–1837 |  |
| 42 | 12 | Tokugawa Ieyoshi | 1837–1853 |  |
| 43 | 13 | Tokugawa Iesada | 1853–1858 |  |
| 44 | 14 | Tokugawa Iemochi | 1858–1866 |  |
| 45 | 15 | Tokugawa Yoshinobu | 1866–1867 |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shōgun Wikimedia Commonsissa
Tokugawa-shōgunaatin ensimmäinen shōgun Tokugawa Ieyasu.
Oni (Japani)

Oni-aiheinen patsas
Oni (jap. 鬼 oni) on kirjaimellisesti demonisia piirteitä omaava yōkai japanilaisessa mytologiassa. Yleensä onit ovat väriltään punaisia, mutta niiden väri voi olla suunnilleen mikä hyvänsä. Oni pukeutuu tyypillisesti tiikerin tai yleensäkin eläimen taljaan ja kohottaa rautaisen nuijan valmiina lyöntiin.
Onit on mukautettu sekä shintolaiseen että buddhalaiseen kulttuuriperintöön.
Omónoia

| Omónoia Ομόνοια |
| --- | --- |
 Omónoia-aukio.
 Kaupungin kartta, jossa Omónoia korostettuna.
Kaupunki:  Ateena, Attika, Kreikka
Suuralue:  1.
Koordinaatit:  37°59′02″N, 23°43′41″E
Postinumero(t):  10400
Lähialueet:  Exárcheia, Metaxourgeío, Psyrí
Omónoia (kreik. Ομόνοια; transl. myös Omónia) on kaupunginosa Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsee Ateenan ydinkeskustan pohjoisosassa ja kuuluu kaupungin 1. suuralueeseen. Kaupunginosan keskus on Omónoia-aukio (Πλατεία Ομονοίας, Plateía Omonoías). Aukiolla kohtaavat muun muassa sitä kohti säteittäin tulevat Stadíou-, Panepistimíou-, Peiraiós- ja Athinás-kadut.
Omónoian kaupunginosaa.
Omónoia-aukio on Ateenan vanhimpia aukioita. Se suunniteltiin 1800-luvun alussa osana uutta kaupunkisuunnitelmaa, kun Ateenasta tuli itsenäistyneen Kreikan pääkaupunki. Aukio on yksi Ateenan liikenteen solmukohdista ja sillä sijaitsee Omónoian metroasema. Aukion laidalla on sekä vanhempia rakennuksia, kuten Bágkeion-talo ja Mégas Aléxandros -hotelli, että uudempia liikerakennuksia.
Omónoian kaupunginosassa sijaitsee muun muassa Ateenan kaupungintalo. Kaupunginosa on Ateenan kansainvälisimpiä. Viime vuosina alue on kärsinyt rappeutumisesta sekä erilaisista lieveilmiöistä, kuten huumekaupasta, prostituutiosta ja muusta rikollisuudesta.
Omónoian koillispuolella on Exárcheian kaupunginosa, luoteispuolella Metaxourgeío ja eteläpuolella Psyrí.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Omónoia Wikimedia Commonsissa
Ateenan kaupunginosat ja alueet
Aérides
Ágios Artémios
Ágios Elefthérios
Ágios Loúkas
Ágios Nikólaos
Ágios Panteleímonas
Akadimía
Akadimía Plátonos
Akrópoli
Ampelókipoi
Anafiótika
Anáktora
Asteroskopeío
Attikí
Chílton
Elaiónas
Ellinoróson
Erythrós Stavrós
Evangelismós
Exárcheia
Filopáppou
Girokomeío
Gkázi
Gkráva
Gkýzi
Goudí
Goúva
Ilísia
Kallimármaro
Kansallispuutarha
Kerameikós
Klafthmónos
Kolokynthoú
Kolonáki
Kolonós
Koukáki
Kountouriótika
Kynosárgous
Kypriádou
Kypséli
Lampriní
Lófos Skouzé
Lykavittós
Makrygiánni
Metaxourgeío
Mets
Monastiráki
Néa Filothéi
Neápoli
Néos Kósmos
Omónoia
Pagkráti
Patísia
Pedíon Áreos
Pefkákia
Petrálona
Pláka
Plateía Amerikís
Plateía Koliátsou
Plateía Koumoundoúrou
Plateía Mavíli
Plateía Viktorías
Polýgono
Profítis Daniíl
Profítis Ilías
Promponás
Psyrí
Rizoúpoli
Rouf
Sepólia
Stathmós Larísis
Sýntagma
Thiseío
Thymarákia
Treis Géfyres
Váthi
Votanikós
Záppeio
Onkamusjärvi

| Onkamusjärvi Онга-Мукса, Onga-Muksa |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Paikkakunta:  Veskelys
Koordinaatit:  62°08′01″N, 33°01′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  130 m
Pituus:  3,1 km
Leveys:  0,8 km
Rantaviiva:  8,7 km
Pinta-ala:  1,7 km²
Tilavuus:  0,00246 km³
Keskisyvyys:  1,4 m
Suurin syvyys:  2,4 m
Valuma-alue:  5,1 km²
 fiOnkamusjärvi 
Onkamusjärvi (ven. Онга-Мукса, Onga-Muksa) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Suojärven piirin Veskelyksen kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 1,7 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 5,1 neliökilometriä, keskisyvyys 1,4 metriä ja suurin syvyys 2,4 metriä.
Onkamusjärveen virtaa yksi puro. Se laskee kapeikon kautta Peldojärveen. Järven kalalajeja ovat hauki, särki, salakka, made, ahven ja kiiski.
Järven länsirannalla on sijainnut Onkamuksen kylä. Nykyään lähistöllä ei ole asutusta.
Roberto Omegna

Roberto Omegna 1930-luvun lopussa.
Roberto Omegna (28. maaliskuuta 1876 Torino – 19. marraskuuta 1948 Torino) oli italialainen elokuvaaja ja dokumenttielokuvien tekijä.
Omegna aloitti uutiselokuvien kuvaajana vuonna 1904. Hän osallistui Ambrosio Filmin perustamiseen ja työskenteli sen teknisen osaston päällikkönä ja toisinaan ohjaajana. Omegna teki kuvausmatkoja Afrikkaan ja Intiaan ja sai Torinon maailmannäyttelyssä vuonna 1911 ensimmäisen palkinnon elokuvastaan Perhosten synty. Vuosina 1926–1942 Omegna työskenteli Luce-instituutin tieteellisen osaston johtajana. Häntä pidetään italialaisen opetus- ja dokumenttielokuvan edelläkävijänä.
Elokuvia

Pompeijin viimeiset päivät, 1908 (käsikirjoittaja)
Perhosten synty, 1911 (ohjaaja, käsikirjoittaja ja kuvaaja)
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Roberto Omegna (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani 
Muut:  IdRef
Sfinksi

| Sfinksi |
| --- | --- |

Ominaisuudet
Tuntomerkit:  naisen pää, suden tai leijonan ruumis, kotkansiivet, käärmeen häntä, torahampaat
Kotipaikka:  Afrikka
Asuinpaikka:  Fikion-vuori muinaisen Kreikan kaupungin Theban lähellä
Kansanperinne
Kansanperinteen alkuperä:  egyptiläinen ja kreikkalainen tarusto
Suhteet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naiskasvoinen sfinksi Belvederen puutarhassa Wienissä.
Sfinksi (m.kreik. σφίγξ, sfinks, ’kuristaja’) on taiteessa ja mytologiassa kuvattu ihmispäinen symbolieläin, jolla oli leijonan ruumis ja joskus myös siivet. Ensimmäiset tunnetut sfinksiveistokset valmistettiin muinaisessa Egyptissä. Egyptiläinen sfinksi kuvasi yleensä faaraon tai muun tärkeän henkilön kasvoja, sekä leijonan ruumista, jolla pyrittiin korostamaan patsaan esittämän henkilön voimaa ja mahtia. Myöhemmin kreikkalaiset omaksuivat sfinksin osaksi tarustoaan. Heidän sfinksinsä oli yleensä naispuolinen. Kreikkalaisilla sfinksi sai siivet ja kehittyi haudanvartijasta kuoleman vertauskuvaksi ja mytologiseksi taruhirviöksi. Sfinksejä löytyy myös Mykenen, Assyrian, Persian ja Foinikian kuvataiteesta ja kuvanveistosta. Rooman kautta sfinksiaihe levisi myöhemmin romaanisiin pylväänpäihin, barokkipuutarhoihin ja empirehuonekaluihin.
Egyptissä

Sfinksi keksittiin muinaisessa Egyptissä, missä sillä oli miehen tai uroseläimen pää sekä nemes, faaraon käyttämä päänkoriste. Nubiasta tunnetaan paljon ihmiskasvoisia sfinksejä, joilla on urosleijonan harja. Uuden valtakunnan aikana sfinksin pää oli joskus pässin pää, joka edusti Amon-jumalaa.
Ensimmäisen sfinksin syntyaikaa ei tiedetä. Sfinkseistä tunnetuimman, Gizan sfinksin, jotkut tutkijat ajoittavat aina faarao Khufun aikaan noin 2500 eaa.
Egyptissä > Gizan sfinksi

Kuuluisin sfinksi sijaitsee Gizan kolmen pyramidin vieressä. Se on noin 20 metriä korkea ja 73,5 metriä pitkä. Sfinksin arvellaan esittävän neljännen dynastian aikana hallinnutta (2558–2532 eaa.) faarao Khafrea. Kasvojen leveys on 4,15 metriä ja ne oli alkujaan maalattu punaisilla, sinisillä ja vihreillä väreillä. Sfinksi on hakattu peruskalliosta ulkonevaan kalkkikiveen.
Egyptissä > Muita egyptiläisiä sfinksejä

Muinaisessa Theban kaupungissa on Karnakin ja Luxorin temppeleitä yhdistävä sfinkseillä reunustettu käytävä. Kolmen kilometrin pituisen käytävän molemmin puolin on koko matkalta vierekkäin sfinksejä, joilla on Amon-jumalaa kuvaava pässin pää. Nykyisin al-Kabbashin tienä tunnetulla käytävällä oli alun perin yli tuhat sfinksiä. Käytävän kunnostushanke aloitettiin vuonna 2005. Luxorissa on myös useiden faaraoiden kunniaksi pystytettyjä sfinksejä.
Myös muinaisen Memfiksen kaupungin lähellä on alabasterista kaiverrettu sfinksi.
Minolaisessa ja mykeneläisessä kulttuurissa

Sfinksejä esiintyi Egyptin lisäksi myös muualla Lähi-idän ja itäisen Välimeren kulttuureissa. Minolaisessa ja mykeneläisessä kulttuurissa sfinksejä alkoi esiintyä toisen vuosituhannen eaa. alusta alkaen. Varhaisimmat esimerkit löytyvät savisista kohokuvalaatoista, joita käytettiin saviastioiden koristeena, sekä kreetalaisissa kultaisissa puvunkoristeissa. Myöhemmältä ajalta tunnetaan saviastioihin liitettyjä kolmiulotteisia sfinksejä sekä sfinksiä esittävä fresko Pylokselta. 1200-luvulta eaa. tunnetaan Kyprokselta saviastioita, jotka oli ilmeisesti valmistettu Kreikan mannermaalla, ja joissa oli maalattuja sfinksin siluetteja, usein pareittain ja heraldisesti sommiteltuna. Sfinksejä käytettiin paljon myös mykeneläisissä norsunluukaiverruksissa, usein laatoissa ja pienissä kannellisissa lippaissa.
Assyriassa ja Persiassa

Assyrian ja Persian taiteessa sfinksille kuvattiin yleensä siivet ja miehen pää. Palatsien ulkopuolella seisoi usein pari suuria kivestä veistettyjä siivekkäiden härkien muotoisia sfinksejä, jotka suojasivat pahoilta voimilta. Persiassa sfinksejä nähtiin usein matalissa kohokuvissa seinissä ja porteissa, esimerkkeinä Susassa 500-luvulta eaa. ja Persepolisissa 300-luvulta eaa. peräisin olevat miehenpäiset sfinksit, joilla on jumalalliset sarvekkaat pääkoristeet.
Kreikassa

Ensimmäiset sfinksit ilmestyivät Kreikan veistoksiin orientalisoivalla kaudella 600-luvulla eaa. Ne tehtiin savesta ja liittyvät erityisesti Kreetaan. 500-luvulta eaa. alkaen kreikkalaiset sfinksit veistettiin kivestä. Näitä veistoksia käytettiin votiivilahjoina ja ne nostettiin usein korkeiden joonialaisten tai doorilaisten pylväiden nokkaan ja sijoitettiin pyhäkköalueille kuten Delfoihin ja Olympiaan. Sfinksejä kuvattiin myös usein hautasteelojen päällä, jolloin ne maalattiin kirkkain värein. Votiivilahjojen sfinksit katsoivat aina eteenpäin ja hautasteelojen sfinksit aina sivulle. Kolmas tapa käyttää sfinksejä oli pyhäkköjen vesialtaiden koristelluissa kivijaloissa.
Kreikkalaiset kuvasivat sfinksin yleensä naishahmoisena ja siivekkäänä. Heidän uskomuksensa mukaan sfinksi ryösti nuoria poikia ja oli läsnä verisissä taisteluissa. Joissakin taruissa sfinksi kyseli kreikkalaisilta sankareilta arvoituksia: jos ei tiennyt vastausta, sfinksi muutti onnettoman uhrinsa kiveksi. Kun joku tiesi vastauksen, kaikki vapautuivat loitsusta. Klassisella kreikkalaisella kaudella sfinksi inhimillistyi. Sen kasvot kuvattiin tyyninä ja kauniina ja sille veistettiin usein myös rinnat.
Kreikkalainen sfinksi oli huonon onnen ja tuhon demoni. Kreikan tunnetuin sfinksimyytti kuuluu kertomukseen Oidipuksesta. Boiotialainen Theban kaupunki kärsi hirviöstä, joka sulki tien. Hirviötä kutsuttiin Sfinksiksi. Sillä oli leijonan ruumis ja naisen ylävartalo. Se makasi kyyristyneenä kiven päällä ja esti kaikkia sinne aikoneita matkustajia kulkemasta. Sfinksi esitti heille arvoituksen sillä ehdolla, että ne, jotka pystyvät ratkaisemaan sen, selviävät matkasta turvallisesti, mutta ne, jotka epäonnistuivat, tulisi tappaa. Yksikään ei ollut vielä onnistunut ratkaisemaan sitä ja kaikki oli tapettu. Nämä hälyttävät kertomukset eivät pelottaneet Oidipusta, vaan hän eteni rohkeasti arvoitusta kuulemaan. Sfinksi kysyi häneltä: ”Mikä eläin on se, joka aamulla kulkee neljällä jalalla, keskipäivällä kahdella ja illalla kolmella jalalla?” Oidipus vastasi: ”Ihminen, joka lapsuudessa konttaa käsillä ja polvillaan, aikuisuudessa kävelee pystyssä ja vanhuudessa sauvan avulla.” Sfinksi oli niin tyrmistynyt arvoituksensa ratkaisemisesta, että se putosi alas kalliolta ja menehtyi. Oidipusmyytin antiikinaikaisissa kuvituksissa sfinksi esiintyykin usein.
Muita tunnettuja kreikkalaisia sfinksejä olivat Parthenonilla sijainneen kuvanveistäjä Feidiaan veistämän Athene Parthenoksen kypärän kolme sfinksiä sekä Olympian Zeus-patsaan jalkoja koristaneet kolme sfinksiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta sfinksi Wikimedia Commonsissa
Sphinx. Theoi Greek Mytology. (englanniksi)
Gizan sfinksi ja Khefrenin pyramidi.
Sfinksi persepolislaisessa seinässä.
Hautasfinksi Antiikin Korintin arkeologisessa museossa.
Oidipus ja sfinksi.
Omenakotilot

| Omenakotilot |
| --- | --- |
 Omenakotilo (Pomacea diffusa) ja kaksi Pomacea bridgesii-kotiloa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Caenogastropoda
Lahko::  Architaenioglossa
Heimo::  Omenakotilot Ampullariidae  Gray, 1824
Suvut
 Afropomus  Asolene  Felipponea  Forbesopomus  Lanistes  Marisa  Pila  Pomacea  Saulea 
Katso myös
   Omenakotilot Wikispeciesissä   Omenakotilot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Omenakotilot (Ampullariidae) on kotiloihin kuuluva nilviäisheimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä lämpimillä alueilla.
Lajit ja anatomia

Omenakotiloihin kuuluu yhdeksän sukua ja 186 lajia. Taksonomia perustuu suureksi osin kuoren morfologiaan, ja monet lajit ovat hyvin vaihtelevia ulkonäöltään. Heimon lajien kuori on pyöreähkö tai kartiomainen ja pulleakierteinen. Kuoren paksuus vaihtelee, ja siinä voi olla harjanteita. Kuoressa on sarveislevy, jolla kotilot voivat sulkea kuoren aukon. Omenakotiloiden kuoressa on usein raitoja. Heimon kotiloiden päässä on kaksi tuntosarvea, ja silmät sijaitsevat niiden tyvessä. Sifonien pituus vaihtelee.
Levinneisyys ja elintavat

Omenakotiloita tavataan subtrooppisilla ja trooppisilla alueilta Aasiasta, Afrikasta ja Pohjois- sekä Etelä-Amerikasta. Ne ovat makeiden vesien lajeja, joskin osa niistä elää osittain myös kuivalla maalla.