Saksan vallankumous (1918)
Neuvotteluyritykset

Kenraali Groener lähti Spasta Berliiniin neuvottelemaan työväenjohtajien kanssa, jotka pyysivät häntä vaikuttamaan keisariin, jotta tämä eroaisi. Paikalla ollut Friedrich Ebert toivoi että keisari ja kanslerina toiminut prinssi Max luopuisivat valtaistuimestaan ja joku prinsseistä tulisi hallitsijaksi. ﻿Philipp Scheidemann, joka saapui neuvotteluhuoneeseen kalpeana ja hermostuneena, ehdotti pikaista toimintaa, peläten ettei seuraavana päivänä välttämättä enää ole mahdollisuutta tehdä mitään. Työväen edustajat eivät päässeet kenraali Groenerin kanssa yhteisymmärrykseen. Sosialistit antoivat hallitukselle uhkavaatimuksen 7. marraskuuta 1918, luvaten erota hallituksesta, elleivät keisari ja kruununprinssi luopuisi valtaistuimestaan perjantaihin puoleen päivään mennessä.
Prinssi Max pyysi lykkäystä, mutta sosialistit eivät suostuneet, peläten menettävänsä otteensa kansanjoukkoihin. Tämän jälkeen valtakunnankansleri prinssi Max kirjoitti eroanomuksensa, joka lähetettiin sähkeenä keisarille Spahan. Keisari kehotti valtakunnankansleria pysymään virassaan. Prinssi Max pyysi keisaria luopumaan vallastaan useita kertoja, mutta keisari ei suostunut. Keisari aikoi armeijaa käyttäen palauttaa järjestyksen maahan.
Keisari Vilhelm II oli hyvin hämmästynyt kuultuaan Kielin kapinasta, eikä voinut käsittää, miksi juuri meriväki on pettänyt hänet, vaikka hän on henkilökohtaisesti ottanut useimmilta sen valmistumiseriltä uskollisuudenvalan. Kun eräs ehdottoman luotettava divisioona kieltäytyi 8. marraskuuta 1918 tottelemasta upseereitaan ja lähti omin päin kotiin, keisari ja hänen lähipiirinsä menettivät luottamuksensa armeijan kykyyn palauttaa järjestys maahan. Saman päivän yönä kenraalit pitivät neuvottelua ja pitivät keisarin eroa ainoana ratkaisuna.
Seuraavana päivänä kenraali Groener esitti omansa ja Paul von Hindenburgin käsityksen tilanteesta ja ilmoitti keisarille, ettei armeija enää ole keisarin takana. Keisari raivostui tästä ja kysyi ”Eivätkö joukko-osastot ole vannoneet minulle lippuvalaansa?” mihin kenraali Groener sanoi: ”Tällaisessa tapauksessa se ei merkitse mitään.” Hindenburg vahvisti, ettei nyt voitu taata armeijan luotettavuutta. Tämä vaikutti keisariin voimakkaasti.
Prinssi Max soitti keisarille perjantaina 9. marraskuuta 1918 20 minuutin puhelun, jonka aikana hän sanoi: ”Kruunusta luopuminen on käynyt välttämättömäksi, jos mieli välttää sisällissotaa ja siis toteuttaa rauhankeisarin tehtävä. Jos tämä onnistuu, niin historia siunaa Teidän Majesteettinne nimeä. Ellei siitä tule mitään, niin vaatimus esitetään ja hyväksytään valtiopäivillä. Miehistö ei ole enää luotettavaa, Köln on työmies- ja sotilasneuvoston käsissä, Teidän Majesteettinne tyttären Braunschweigissä olevassa linnassa liehuu punainen lippu, München on tasavalta ja Schwerinissä esiintyy sotilasneuvosto. Näen kaksi mahdollisuutta: luopuminen, kruununprinssi sanoutuu irti vaatimuksistaan valtaistuimeen ja pojanpoika nimitetään valtiohoitajaksi tai luopuminen, sijaishallituksen nimittäminen ja kansalliskokous; sitä vaatii valtiopäivien valiokunta, ja minustakin se näyttää parhaimmalta, koska se antaa monarkialle kaikki mahdollisuudet. Mutta mitä tapahtuu, sen täytyy tapahtua nopeasti; ensimmäisen verenvuodatuksen jälkeen se menettäisi vaikutuksensa. Sosialistien avulla voisi tilanteen tällä tavoin vielä pelastaa, muuten tulee tasavalta. Uhrauksen täytyy olla vapaaehtoinen säilyttääkseen Teidän Majesteettinne nimen historiassa.”
Yön aikana neljä valtiopäivien jäsentä lähettää sähkeitä sotilasjohdolle, sanoen ellei tietoa kruunusta luopumisesta ole varhain aamulla saapunut Berliiniin, niin johtajat eivät enää pidätä työväkeä tehtaissa. Aleksanterin rykmentti ja Jüterborgin tykistöosasto menivät työläisten puolelle 9. marraskuuta 1918, samoin vielä Naumburgin jääkäritkin, jotka olivat tuotu nimenomaan Berliinin suojaksi.