stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sprengkommando Polangen
Komennuskuntia Suomeen

Lokakuusta 1917 lähtien alettiin Polangenista käsin valmistella myös kauan odotettuja Suomen-komennuksia. 24. lokakuuta valittiin ensimmäinen komennuskunta, joka siirtyi luutnantti Huyssenin johtamana Danzigiin. Tämä kahdeksan jääkärin ryhmä lähetettiin Suomeen aselaiva S/S Equityn ensimmäisellä matkalla (27. lokakuuta – 30. lokakuuta). Aluksen lasti purettiin Vesterön saarella Vaasan edustalla ja Luodossa.
Marraskuun alussa matkasivat jääkärit Leo Ekberg, Woldemar Hägglund, Viljo A. Hämäläinen, Veikko Läheniemi, Sulo-Veikko Pekkola, Väinö Strömberg, Yrjö Tenhunen ja Einar Wichmann Danzigiin, josta lähti 12. marraskuuta Suomeen saksalainen sukellusvene UC-57. Sukellusveneen lasti purettiin luodolla Loviisan edustalla veneisiin, jotka veivät jääkärit, aseet ja muut varusteet Kotkaan, Pernajaan ja Porvooseen. Kotkaan aikova venekunta joutui Långön saarella punakaartin pidättämäksi, mutta pidättäjien joukossa ollut Eero Haapalainen laski heidät vapaaksi. Jääkärit tuonut sukellusvene katosi paluumatkallaan.
Aselaiva S/S Equity
Pelkkää Kuuvaa

| Pelkkää Kuuvaa Kari Kuuva |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1974
 Julkaistu: 1974
 Tuottaja(t): Raimo Henriksson
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 31.48
 Levy-yhtiö: Emi Finland
Kari Kuuvan muut julkaisut
|   | Pelkkää Kuuvaa 1974 | Se avautuu 1982 |
Pelkkää Kuuvaa on suomalaisen laulajan Kari Kuuvan studioalbumi. Se julkaistiin 1974.
Kappaleet

"Mitä tästä seuraa" – 2.57
"Niin hyvä olla" – 3.03
"Nainen" – 2.31
"Entinen maineeni" – 2.27
"Ruusut ja kaktukset" – 2.34
"Parta tässä kasvaa" – 2.22
"Paloi rinnassani tuli" – 2.01
"Peikko mustasukkaisuuden" – 2.43
"Isä teki mukin" – 2.33
"Pois mene rakkaani" – 2.58
"Raivostunut nainen" – 2.31
"Dangan-Daga-dai" – 3.07
Matthias Castrén

| Matthias Castrén>  Suomen lähetyskunnan edustaja |
| --- | --- |
 pappissäädyn edustaja Suomen Pietarin lähetyskunnassa joulukuun aikana 1808 – noin. 31. tammikuuta 1809. 
Henkilötiedot
Koko nimi:  Matias Eriksson Castrén
Syntynyt: 29. toukokuuta 1764 Pudasjärvi, Ruotsin valtakunta
Kuollut: 15. toukokuuta 1845 (80 vuotta) Kemi, Suomen suuriruhtinaskunta
Kansalaisuus:  Ruotsi 1764– , Suomi 1809–
Ammatti:  kirkkoherra, lääninrovasti
Arvonimi: teologian kunniatohtori 1817
Titteli:   pappi
Vanhemmat:  Isä; Eric Castrén, Sr. ja äiti; Catarina Elisabet Keckman
Puoliso:  Elsa Beata Jacocsdotter Elfving
Sukulaiset:  Castrén
Muut tiedot
Tunnustukset:  Pyhän Vladimirin ritarikunta 4. lk ritarimerkki, Pyhän Annan ritarikunta 2. lk ritarimerkki.
Aiheesta muualla
Kotisivu
Matthias Eriksson Castrén, ven. Матиас Кастрен, (29. toukokuuta 1764 Pudasjärvi – 15. toukokuuta 1845 Kemi) oli Kemin kirkkoherra ja Pohjois-Suomen lääninrovasti.
Henkilöhistoria > Perhetausta

Mattias Castrénin vanhemmat olivat Kemin kirkkoherra Erik Mattsson Castrén sr. ja Katarina Elisabet Castrén. Aviopuoliso oli Elsa Beata Jacocsdotter Elfving. Heidän perheeseen kuului viisi lasta: Maria Vilhelmina Castrén, Gustava Matilda Castrén, Erik Vilhelm Castrén, Matthias Ulric Castrén ja Carolina Jacobina Castrén.
Mattiaksen veljen Kristian Castrénin (1779–1825) pojanpoika oli historioitsija ja valtiopäivämies Robert Castrén, jonka teoksiin lukeutuu muun muassa Finska deputationen 1808–1809 (1879).
Henkilöhistoria > Historia

Turun akatemian opintojen ja pappisvihkimyksen jälkeen vuonna 1786 Castrén oli aluksi isänsä Kemin kirkkoherran Eric Castrénin apulaisena. Tämän kuoltua hänet nimitettiin kaksi vuotta myöhemmin kirkkoherraksi. Koko Pohjois-Suomesta vastaavaksi lääninrovastiksi hän tuli 1791. Castrén edisti kansanopetusta seurakunnassaan, mutta vastusti saamen kielen käyttöä opetuksessa. Vuonna 1808 hän oli mukana Suomen lähetyskunnan jäsenenä Aleksanteri I:n luona. Seuraavina vuosina hän järjesti kirkolliset olot Suomeen liitetyssä Länsi-Pohjassa. Keisari myönsi 1817 hänelle ansioistaan teologian kunniatohtorin arvon.
Castrén harrasti kasvi- ja eläintiedettä. Hänen lukuisia kasvitieteellisiä havaintojaan ilmestyi Suomen Talousseuran julkaisuissa.
Huomionosoitukset

Pyhän Vladimirin ritarikunta IV. luokan kunniamerkki, Suomen lähetyskunta 1808.
Pyhän Annan ritarikunta II. luokan, kunniamerkki 1811.
Arvonimet
Teologian kunniatohtori 1817
Graavilohi

| Graavilohi |
| --- | --- |
 Graavilohta
Alkuperä
Kehittäjä(t):  Ensimmäisen kirjallisen ohjeen on julkaissut Henriette Schǿnbergin, keittokirjassa Stor Kokebok.
Tiedot
Tyyppi:  lohi
Muita tietoja:  Nykyisin graavilohta syödään lähinnä sen maun takia.
Graavilohi on pohjoismainen ruokalaji, joka valmistetaan kypsentämällä lohi kuumentamatta. Sana graavi tulee ruotsin kielen sanasta grav, joka tarkoittaa hautaa.
Graavilohi valmistetaan laittamalla lohifileiden väliin karkeaa suolaa ja hiukan sokeria sekä usein myös muita mausteita, kuten valkopippuria, roseepippuria, viherpippuria, katajanmarjaa, tilliä tai konjakkia.  Fileet kääritään pareittain nahkapuoli ulospäin ja säilytetään kylmässä 1–4 päivää. Suola pehmittää kalan lihan proteiineja ja estää kalan pilaantumisen. Graavaus on keksitty suurten kalasaaliiden säilyttämiseksi ilman kylmätiloja, mutta nykyisin graavilohta valmistetaan ja syödään sen maun takia.
Keskiajalla kalastajat valmistivat graavilohta suolaamalla ja kevyesti fermentoimalla hautaamalla kalan rantahiekkaan hieman korkean vuoroveden rajan yläpuolelle. Fermentoinnin takia alkuperäisen graavilohen haju ja maku muistuttivat enemmän hapansilakkaa kuin nykyaikaista graavilohta. Ensimmäinen kirjallinen graavilohiohje julkaistiin vuonna 1914 norjalaisen Henriette Schǿnbergin keittokirjassa Stor Kokebok.
Japanilaisilla on vastaavanlaisia kalankäsittelytapoja, mutta erilaiset mausteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Graavilohi Wikimedia Commonsissa
Nissan Micra

Nissan Micra on Nissanin vuodesta 1982 lähtien valmistama pieni henkilöautomalli. Sitä myydään Japanissa, Taiwanissa ja Latinalaisessa Amerikassa nimellä Nissan March.
Nissan Micra K10 (1982–1992)

| Nissan Micra K10 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Nissan
Valmistusvuodet:  1982–1992
Muut nimet:  Datsun-Nissan Micra Nissan March
Korimalli:  3-ovinen hatchback 5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Datsun Cherry (F10)
Seuraaja:  Nissan Micra (K11)
Teknisesti samankaltaisia:  Nissan Be-1 Nissan Figaro Nissan Pao
Iskutilavuus:  1,0–1,2 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Ensimmäisen sukupolven Micra esiteltiin vuonna 1982 kilpailijaksi erittäin hyvin menestyneelle Honda Citylle. Sen tarkoituksena oli korvata Datsun Cherry yhtiön B-segmentin automallina, kun Cherry oli kasvanut ajan myötä isommaksi. Nissan alkoi tuolloin poistaa Datsun-nimeä markkinoilta, mutta joillakin Euroopan markkinoilla Micra tunnettiin vielä nimellä Datsun-Nissan Micra. Vuoden 1984 lopussa nämä Datsun-Nissan-tarrat hävisivät uusista autoista. Micran voimanlähteenä oli aluksi 1,0-litrainen bensiinimoottori, joka oli valmistettu alumiinista. Moottorissa oli puolipallon muotoiset palotilat, ontto kampiakseli sekä jakohihnan voimin toimiva vesipumppu. Micra oli yksi aikansa taloudellisimmista autoista. Auton sai joko neli- tai viisivaihteisella vaihteistolla varustettuna. Nelivaihteisessa mallissa tehoa oli 50 hevosvoimaa, viisivaihteisessa 55 hevosvoimaa. Korissa oli käytetty runsaasti syvälujuusterästä, minkä vuoksi auto painoikin vain 650 kilogrammaa. Micran etujousitus oli samanlainen kuin Cherryssä, mutta taka-akseli oli jäykkä. Pyörät olivat 12-tuumaiset. Ajo-ominaisuudet eivät olleet erityisen kehuttavat, sillä suuntavakaus oli heikko ja jousitus epämukava, mutta Micra oli kuitenkin erittäin ketterä pienen kokonsa ansiosta. Sisätilat olivat keskimääräistä ahtaammat. Vuosina 1982–1983 markkinoille tuli suuri määrä uusia pikkuautoja, kuten Opel Corsa, Fiat Uno ja Peugeot 205. Näiden joukossa Micra jäi vaatimattomana autona hieman kilpailijoidensa varjoon.
Micralle tehtiin kevyt kasvojenkohotus vuonna 1985, jolloin muun muassa takavaloja suurennettiin. Suurempi kasvojenkohotus tuli maaliskuussa 1989, jolloin Micra sai syvemmät puskurit, uudenlaisen keulan ilmeen ja kirkaslasiset ajovalot. Samalla esiteltiin sähköisesti ohjattu kaasutin, 1,2-litrainen (60 hv) moottori sekä viisiovinen korimalli. Etuistuimia uudistettiin ja sisustuksesta tuli aikaisempaa tasokkaampi. Teknisiä muutoksia tehtiin etujousitukseen, millä saatiin parannettua ajo-ominaisuuksia. Myös pyöräkoko kasvoi 13 tuumaan.
Nissan Micra K10 (1982–1992) > Nissan March Superturbo R

Vuonna 1989 Nissan valmisti rajoitetun 10 000 yksilön sarjan Nissan March Superturboja MA09ERT-moottorilla. Autossa on sekä mekaaninen ahdin että turbo, joiden avustamana sen 1,0-litrainen nelisylinterinen rivimoottori tuottaa 110 hevosvoiman tehon. Superturboa oli saatavilla sekä viisivaihteisella manuaalivaihteistolla että kolmeportaisella automaattivaihteistolla. March Superturbo kiihtyy nollasta sataan 7,7 sekunnissa.
Nissan Micra K11 (1992–2002)

| Nissan Micra K11 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia  Japani  Taiwan
Valmistaja:  Nissan
Valmistusvuodet:  1992–2002
Muut nimet:  Muji+Car 1000 Nissan March
Korimalli:  2-ovinen cabriolet 3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Nissan Micra (K10)
Seuraaja:  Nissan Micra (K12)
Iskutilavuus:  1,0–1,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti CVT-automaatti
Toisen sukupolven Micra tuli markkinoille vuonna 1992, ja se valittiin Vuoden autoksi Euroopassa 1993. Se oli yksi ensimmäisistä autoista, joita rakennettiin Nissanin Sunderlandin tehtaalla Englannissa. Micra oli aina kolmi- tai viisiovinen hatchback, mutta Marchia valmistettiin lisäksi avomallina, porrasperänä ja farmarina.
Vuonna 2001 japanilainen vähittäiskaupan yritys Muji myi tuhannen kappaleen erän Micraa nimellä Muji+Car 1000. Auto oli aina väriltään beige mustilla puskureilla. Nissanin logot oli poistettu ohjauspyörää lukuun ottamatta. Mallia myytiin ainoastaan verkkokaupan välityksellä.
Micran voimanlähteinä olivat uudet 1,0- ja 1,3-litraiset moottorit. Lisävarusteena Micraan saatiin nyt myös ohjaustehostin, ja myöhemmin vakiovarusteiksi tulivat ABS-jarrut ja kuljettajan turvatyyny. Lisävarusteina oli valittavana sähköikkunat, matkustajan turvatyyny, keskuslukitus ja ilmastointi, jotka olivat tuohon aikaan vielä harvinaisia tämän kokoluokan henkilöautoissa.
Turvallisuuden osalta Micran kahden tähden tulos Euro NCAP -kolaritestissä vuonna 1997 oli pettymys. Tulokseen vaikutti huomattavasti se, että Micra oli ehtinyt tuolloin jo viiden vuoden ikään.
Micra voitti Good Design Award -palkinnon ja se valittiin Vuoden autoksi sekä Euroopassa että Japanissa vuonna 1993. Tämän johdosta Nissan toi markkinoille V3 Award Edition -erikoismallin.
Vuonna 1996 Micraan tehdyistä muutoksista huomattavimmat olivat uusi etupuskuri, jonka lista oli yhtenäisen sijaan katkaistu, sekä suuremmat ajovalot. Suurempi tekninen uudistus vuonna 1998 lisäsi muun muassa ohjaustehostimen vakiovarusteeksi kaikkiin malleihin. Lisäksi markkinoille tuli Peugeot’lta peräisin oleva 1,5-litrainen dieselmoottori.
Viimeinen uudistus tehtiin vuonna 2000, kun 1,3-litrainen moottori vaihdettiin uuteen 1,4-litraiseen. Myös ulkonäköä päivitettiin hieman esimerkiksi virtaviivaisemmilla kylkilistoilla ja uudelleenmuotoillulla etupuskurilla.
Nissan Micra K13 (2010–2017)

| Nissan Micra K13 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Indonesia  Intia  Kiina  Meksiko  Thaimaa
Valmistaja:  Nissan
Valmistusvuodet:  2010–2017
Muut nimet:  Nissan March Renault Pulse
Korimalli:  5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Nissan Micra (K12)
Seuraaja:  Nissan Micra (K14)
Teknisesti samankaltaisia:  Datsun Go Datsun Go+ Nissan Kicks Nissan Latio (N17) Nissan Note (E12) Nissan Sylphy (B17) Nissan Tiida (C12) Venucia D60 Venucia R30
Pohjalevy:  Nissan V
Iskutilavuus:  1,2–1,6 l
Teho:  80–106 hv
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti CVT-automaatti
Neljännen sukupolven Micra esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2010. Sen ainoa korivaihtoehto oli viisiovinen hatchback. Suomeen auto saatiin vasta seuraavan vuoden puolella toimitusvaikeuksien takia. Kasvaneen akselivälin ja pituuden ansiosta sisätilat ovat edellismallia suuremmat. Intiassa Micraa on myyty vuodesta 2012 lähtien myös Renault Pulse -nimisenä.
Vuoden 2010 Euro NCAP -kolaritestistä Micra sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Suomessa moottoriksi oli valittavissa vapaasti hengittävä 1,2-litrainen (80 hv) tai mekaanisesti ahdettu 1,2-litrainen (100 hv) DIG-S-bensiinimoottori. Kummassakin moottorissa on start/stop-järjestelmä vakiovarusteena. Vaihteistoksi sai joko viisivaihteisen manuaalivaihteiston tai portaattoman CVT-automaatin. Muilla markkinoilla oli saatavana myös 1,5- (100 hv) ja 1,6-litraiset (106 hv) bensiinimoottorit sekä 1,5-litrainen dieselmoottori. 1,6-litraisen moottorin yhteyteen oli valittavana neliportainen automaattivaihteisto.
Perusmalli Visia Cityssä oli kuusi turvatyynyä, ESP, 14 tuuman teräsvanteet pölykapselein, päiväajovalot, lämmitettävät etuistuimet, sähköikkunat edessä, monitoimiohjauspyörä, Bluetooth-järjestelmä ja kuljettajan istuimen korkeussäätö.
Visiassa oli vakiovarustuksen lisäksi manuaali-ilmastointi.
Acentassa oli Visian lisäksi 15 tuuman teräsvanteet pölykapselein, automaatti-ilmastointi, vakionopeudensäädin nopeudenrajoittimella, nahkaverhoiltu ohjauspyörä ja vaihteenvalitsimen nuppi, automaattiset ajovalot, takaspoileri, kaksiosainen takaselkänoja ja tasaiseksi taittuvat takaistuimet.
Parhaiten varustellussa Teknassa oli Acentan varusteiden lisäksi 15 tuuman kevytmetallivanteet, älyavain, NissanConnect-navigointi/multimediajärjestelmä viisituumaisella kosketusnäytöllä, peruutustutka, tuulilasinpyyhinten sadetunnistin, sumuvalot ja mokkatyyppisellä kankaalla verhoillut istuimet.
Vuonna 2013 Micran ajovaloja ja etusäleikköä uudistettiin, keskikonsoli muuttui selkeämmäksi ja värivalikoimaan tehtiin uudistuksia.
Syksyllä 2015 tarjolle tuli N-TEC-erikoismalli, jossa oli varusteina 16 tuuman kevytmetallivanteet, automaatti-ilmastointi, tummennetut takaikkunat, nahkaverhoiltu ohjauspyörä, sumuvalot, pysäköintitutka, hopeiset ovenkahvat ja sivupeilit, tuulilasinpyyhinten sadetunnistin, automaattiset ajovalot, NissanConnect-järjestelmä, ohjaamon kiiltävän mustat koristeosat ja erikoisverhoilu sinisillä tikkauksilla.
Nissan Micra K14 (2016–)

| Nissan Micra K14 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ranska
Valmistaja:  Nissan
Valmistusvuodet:  2016–
Korimalli:  5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Nissan Micra (K13) Nissan Note (E12)
Teknisesti samankaltaisia:  Datsun Go Datsun Go+ Nissan Kicks Nissan Latio (N17) Nissan Note (E12) Nissan Sylphy (B17) Nissan Tiida (C12) Venucia D60 Venucia R30
Pohjalevy:  Nissan V
Iskutilavuus:  0,9–1,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali CVT-automaatti
Viidennen sukupolven Micra esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syyskuussa 2016. Malli on edeltäjäänsä 17 senttimetriä pidempi, kahdeksan senttimetriä leveämpi ja kuusi senttimetriä matalampi. Micraa valmistetaan Ranskassa samalla tehtaalla Renault Clion kanssa, vaikka autojen perusrakenne onkin erilainen. Uusi Micra korvasi Euroopassa myös pienen Note-tila-automallin.
Vuoden 2017 Euro NCAP -kolaritestistä Micra sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Bensiinimoottorit ovat turboahdettu kolmesylinterinen 0,9-litrainen (90 hv) ja vapaasti hengittävä 1,0-litrainen (73 hv). Dieselmoottori on 1,5-litrainen (90 hv). 0,9-litrainen moottori on peräisin Renault Cliosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nissan Micra Wikimedia Commonsissa
Facelift-mallin Nissan Micra K10 (1989).
Nissan March Superturbo R
Facelift-mallin Nissan Micra K11 (1996).
Facelift-mallin Nissan Micra K11 (2000).
Nissan March Cabriolet
Nissan Micra C+C
Facelift-mallin Nissan Micra K12.
Facelift-mallin Nissan Micra K13.
Lockstedter Lager

Lockstedter Lager vuonna 1908 ilmapallosta otetussa kuvassa.
Lockstedtin sotilaskoti
Wasserturm–vesitorni, joka toimi jääkärien maamerkkinä harjoituksissa Lockstedter Lagerin ympäristössä.
Kuvanveistäjä Lauri Leppäsen toteuttama jääkärien muistomerkki Hohenlockstedtissa.
Lageruhr
Lockstedter Lager (suom. Lockstedtin leiri) oli nykyisen Hohenlockstedtin alueella Holsteinissa sijainnut Saksan armeijan harjoitusalue. Aluetta alettiin rakentaa vuonna 1870. Sen käyttö sotilasharjoitusalueena päättyi vuonna 1927. Suomessa leiri tunnetaan jääkärien koulutuspaikkana. Alueella on suomalaisten jääkärien muistomerkki.
Lockstedter Lager kuului 1910-luvun Saksan suurimpiin sotilaallisiin harjoitusalueisiin. Se oli kooltaan noin 8×12 kilometriä eli 96 neliökilometriä.
Lockstedter Lager sijaitsi Itzehoen ja Kellinghusen pikkukaupunkien lähellä, noin 60 kilometriä tuolloisen Hampurin luoteispuolella. Aluetta rajaavat Elbejoki ja Kielin kanava. Alueen rakentaminen oli aloitettu vuosina 1870–1871 Saksan–Ranskan sodan aikana ranskalaisten sotavankien työnä.
Suomalaisten jääkärien koulutus

Suomalaisia sotilaskoulutusta hakevia vapaaehtoisia pfadfindereitä eli ”partiolaiskurssilaisia”, ensimmäisiä jääkäreitä, alkoi saapua leirille 25. helmikuuta 1915 muodostaen Lockstedtin koulutusjoukon, josta muodostettiin Jääkäripataljoona 27. Viimeisenä suomalaispataljoonaan kuuluneena osastona siellä majaili ja harjoitteli täydennysosasto helmikuuhun 1918 asti. Suomalaisten keskuudessa leiristä käytettiin myös nimilyhennettä ”LoLa” (nimestä Lockstedter Lager).
Pfadfinderit majoitettiin aluksi Massiv-Baracke 4 -nimellä tunnettuun kaksikerroksiseen tiilikasarmiin. Kasarmi kuului alueen parhaisiin, sillä seitsemän uuden kasarmin ryhmä oli rakennettu vuosina 1912–1914. Kasarmi 4 käsitti kahdeksan tupaa, joista kuhunkin mahtui 20 miestä, sekä yhteisen Unterhaltungzimmerin, seurusteluhuoneen. Ruokailua varten oli erillinen kanttiini ja siisteydestä huolehtivat aluksi sotilaspalvelijat eli ordonanssit, sillä pfadfindereitä pidettiin Saksan vieraina. Toiminnan salaamiseksi "partiopoikien" kasarmi kylläkin eristettiin piikkilanka-aidalla muusta leirialueesta.
Kun harjoitusjoukko vähitellen laajeni pataljoonaksi, komppaniat sijoitettiin omiin kasarmeihinsa. Loppuvuonna 1915 perustetut 3. ja 4. komppania sekä tykistöjaos saivat asuakseen kesäkäyttöön tarkoitetut peltiparakit, joita lämmitettiin kehnoilla kivihiiltä käyttävillä kamiinoilla.
Leirialueesta osaksi Hohenlockstedtin kuntaa

Versaillesin rauhansopimus merkitsi Lockstedter Lagerin sotilaskäytön loppua vuonna 1919. Alue suljettiin ja sotilaskäyttöön liittyvät tilat ja laitteet purettiin. Tyhjilleen jääneitä kasarmeja korjattiin asuntokäyttöön vuodesta 1926 lähtien. Lockstedter Lagerin kunta perustettiin seuraavana vuonna. Alueelle alettiin rakentaa urheilukoulua vuonna 1932. Natsien valtaannousun myötä se muutettiin SA-järjestön urheilukouluksi ja vuonna 1938 edelleen SA:n koulutuskeskukseksi.
Armeijan ammustehtaan rakentaminen alueelle synnytti sotilaallista ja taloudellista toimeliaisuutta. Rakentamiseen osallistui sotilaiden ohella mm. poliittisia vankeja. Saksan tappion toisessa maailmansodassa häämöttäessä talvella 1944–1945 Lockstedter Lageriin evakuoitiin suuri määrä pakolaisia Saksan itäosista. Sodan jälkeen sotilasrakennelmat purettiin jälleen.
Vuonna 1956 Lockstedter Lager ja lähitaajamat Springhoe, Bücken, Hungriger Wolf, Ridders ja Hohenfiert yhdistyivät Hohenlockstedtin kunnaksi. Hohenlockstedt on Lapuan ystävyyskunta.
Kirjallisuutta

Teoksessa: Glismann, H. A.: Die Geschichte des Truppenübungsplatzes Lockstedter Lager und seine Entwicklung zum Industrieort Hohenlockstedt . Itzehoe: Gerhard Füger, 1962. (saksaksi)
Beziehungen Finnlands zum Lockstedter Lager
Auftellung und Ausbildung der finnischen Jägertruppe im Lockstedter Lager während des ersten Weltkrieges (K. L. Oesch)
Aiheesta muualla

Hohenlockstedt tänään Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys ry.
Lauri Pihkala : Jääkäreitten jäljillä, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1928, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Erkki Koskela

| Erkki Koskela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. joulukuuta 1946 Peräseinäjoki
Kuollut: 28. kesäkuuta 2020 (73 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  kansantaloustieteen, erityisesti finanssiopin professori, akatemiaprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (valt.tri 1976)
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Suomen Akatemia
Erkki Aarre Koskela (16. joulukuuta 1946 Peräseinäjoki – 28. kesäkuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen taloustieteilijä ja professori.
Hän oli vuosina 1981–2011 Helsingin yliopiston kansantaloustieteen (finanssiopin) professori, vuodesta 2011 alkaen emeritusprofessori. Hänen tutkimusalaansa olivat luotonsäännöstely, kotitalouksien säästämiskäyttäytyminen ja verotus. Koskela oli akatemiaprofessori 2006–2011. Vuodesta 2004 alkaen hän johti Talouden rakenteiden ja kasvun tutkimusyksikköä.
Koskela oli koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1976 otsikolla ”A Study of Bank Behaviour and Credit Rationing”.
Koskela oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 2000.
Aiheesta muualla

Erkki Koskelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Erkki Koskela. Research Fellow (July 2003-) (englanniksi) (iza.org)
Erkki Koskelan julkaisuja ISEASin sivustolta (englanniksi) (ideas.repec.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Martti Takala

| Martti Takala |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1924 Helsinki
Kuollut: 6. tammikuuta 2012 Helsinki (87 vuotta)
Ammatti:  psykologian professori, yliopiston rehtori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1947, FL 1951, FT 1951)
Instituutti:  Jyväskylän yliopisto
Martti Ilmari Takala (20. joulukuuta 1924 Helsinki − 6. tammikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen psykologi ja professori. Takala toimi Jyväskylän yliopiston psykologian professorina 1954–1988 sekä rehtorina 1963–1967 ja 1982–1988.
Ura

Takala valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1947 ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1951. Hän tutki persoonallisuus- ja kehityspsykologiaa sekä julkaisi Tapio Nummenmaan ja Johan von Wrightin kanssa teoksen Kokeellinen psykologia (uusi laitos Yleinen psykologia) ja puolisonsa professori Annika Takalan kanssa teoksen Psykologinen kehitys lapsuusiässä.
Takalan aktiivisuus vaikutti Jyväskylän yliopiston perustamiseen. Jyväskylän yliopiston myöhemmän rehtorin Aino Sallisen mukaan Takala oli yliopiston historian vaikutusvaltaisimpia ja tunnetuimpia rehtoreita.
Professori Takala oli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1964 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 1989 kuolemaansa saakka. Hän oli Jyväskylän yliopiston kunniatohtori.
Martti Takalan isä oli kirkkohistorioitsija, teologian tohtori Lauri Takala.
Julkaisuja

Asymmetrics of the Visual Space, väitöskirja, 1951
Lapsuuden psykologia, 1953, Annika Takalan kanssa
Studies of Psychomotor Personality Tests I-II, 1953 ja 1964
Psykologinen kehitys lapsuusiässä, 1980, Annika Takalan kanssa
Bengt Broms (professori)

Bengt Henry Gabriel Arne Broms (16. lokakuuta 1929 Sortavala – 4. huhtikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä ja professori. Hän toimi Turun yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa kansainvälisen oikeuden ja valtiosääntöoikeuden professorina 1962–1970 ja sen jälkeen Helsingin yliopistossa kansainvälisen oikeuden professorina vuoteen 1994 saakka. Hän tutki erityisesti kansainvälisten järjestöjen toimintaan liittyviä kysymyksiä.
Broms kävi Joensuun yhteiskoulua. Hän asui Helsingissä ja kesäisin Liperissä.
Broms valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1980. Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Broms on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.