stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gunnar Elfgren
Ura taiteilijana ja perhe

Elfgren jatkoi opintojaan taideteollisuuskoulussa vuosina 1919–1920 ja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1920–1921, jonka jälkeen hän toimi kuvanveistäjänä. Hänen töitään on ollut esillä useissa Euroopan maissa vuosina 1929–1937. Hän sai useita stipendejä ja apurahoja vuosina 1930–1934. Elfgren oli muun muassa Suomalaisen taiteilijaseuran ja Suomen kuvanveistäjäliiton jäsen. Luottamustehtävissä hän oli Taideakatemian palkinto- ja stipendilautakunnan jäsenenä vuosina 1933–1935. Opintomatkoja Elfgren suoritti Lontooseen ja Pariisiin.
Karl Elfgren avioitui vuonna 1928 Liv Tegengrenin kanssa, josta hän erosi vuonna 1935. Hän avioitui vuonna 1938 Alli Sisko Ant-Vuorisen kanssa.
Ura taiteilijana ja perhe > Veistoksia

Elfgrenin töitä ovat muun muassa Karjaan sankarimuistomerkki, Tammisaaren sankarimuistomerkki (1952), Eurydike-suihkukaivoveistos Karjaan torilla (1953), Fredrika Runebergin rintakuva Porvoossa (1957), Mikael Lybeckin muistopatsas Uudessakaarlepyyssä (1966) ja Helsingin ammattikoulun jousiampujapatsas. Hänen töitään löytyy Ateneumin ja Tampereen taidemuseon kokoelmissa. Elfgen teki myös reliefin Petter Johan Bladhn muistopatsaaseen (1974) Närpiöön, lähelle Bladhille kuulunutta Benvikin kartanoa.
Palkinnot

II palkinto valtion taidekilpailussa 1933
II palkinto dukaattikilpailussa 1933
I palkinto dukaattikilpailussa 1934
Lunastettu kilpailuehdotus Suomen Marsalkan ratsastajapatsaskilpailussa 1954
Kuvia julkisista teoksista

Vuorineuvos Walter Ahlström, kuvassa patsaan päällä Virkattu Waltter, 1935, Varkaus.
Sankarimuistomerkki, 1949, Karjaa.
Sankarihautojen muistomerkki Nytt Liv, 1952, Tammisaari.
Eurydike, 1952, Karjaa.
Fredrika Runebergin muistopatsas, 1957, Porvoo.
Lokit, 1963, Tammisaari.
Peter Johan Bladhin muistokivi, 1974, Närpiö.
Keskiaikaisen käräjäpaikan muistokivi, Saltvik.
Fädrens gärning, Närpiö.
Liikkuva poliisi

Liikkuvan poliisin auto vuonna 2005.
Liikkuva poliisi (lyhenne LP) oli poliisille kuuluvia turvallisuustehtäviä hoitanut, liikennevalvontaan erikoistunut poliisin valtakunnallinen yksikkö. Poliisiyksikön viimeinen päällikkö oli Kari Rantala.
Liikkuvan poliisin organisaatio jakautui eteläiseen, läntiseen ja pohjoiseen tulosyksikköön sekä lentoaseman yksikköön, turvallisuusyksikköön ja liikkuvan poliisin johdon esikuntaan. Liikkuva poliisi päätettiin lakkauttaa ja sen toiminta yhdistää paikallispoliisin toimintaan sisäministeri Päivi Räsäsen työryhmän aloitteesta syksyllä 2012. Liikennepoliisien määrä ei kuitenkaan vähentynyt, vaan he siirtyivät paikallispoliisin palvelukseen. Liikkuva poliisi lakkautettiin vuoden 2014 alussa.
Historia > Liikkuva poliisikomennuskunta

Suomen liikkuva poliisi perustettiin 15. syyskuuta 1930. Kyseessä oli aluksi Helsingin kaupungin poliisilaitoksen yhteyteen muodostettu liikkuva poliisikomennuskunta (LPK). Virkavalta katsoi tarvitsevansa uutta moottoroitua poliisiyksikköä Lapuan liikkeen otteiden koventuessa. Suomen yhteiskunnalliset olot rauhoittuivat kieltolain kumouduttua ja Mäntsälän kapinan kukistuttua. Koska liikkuva poliisiosasto oli kuitenkin osoittautunut tarpeelliseksi, sitä päätettiin vahvistaa ja vuonna 1933 useimmat Suomen läänit saivat kukin oman osastonsa. Ensimmäiset maantiepoliisipartiot aloittivat liikenteen valvonnan vuonna 1935.
Myöhemmin yksikön vastuulle tuli taistelu viinan salakuljetusta ja trokareita vastaan. Talvi- ja jatkosodan vuosina liikkuvan poliisikomennuskunnan toiminta oli vähäistä, sillä suurin osa henkilökunnasta oli sotapalveluksessa. Sotien päätyttyä LPK:n tehtävät lisääntyivät: sen tehtäviksi tulivat yleisen järjestyksen ja turvallisuuden säilyminen rautateillä, liikkumisvapaudesta annettujen rajoitusten noudattamisen valvonta ja tasavallan presidentin turvallisuudesta huolehtiminen.
Vuosina 1944–1956 tehtäviin kuului turvata myös Neuvostoliiton kauttakulkuliikenne Porkkalan vuokra-alueelle. LPK:n henkilöstömäärä oli suurimmillaan vuonna 1945, jolloin se oli noin 3 000 henkeä. Liikkuvan poliisikomennuskunnan nimi muutettiin Liikkuvaksi poliisiksi vuonna 1947. Samana vuonna valvontakomissio poistui Suomesta ja Liikkuvalle poliisille määrättyjen lisätehtävien määrä väheni sotatilan ja tasavallan suojelulain voimassaolon lakatessa.
Yhteiskunnallisten olojen normalisoituessa 1940-luvun lopulla Liikkuvan poliisin tehtäviksi tulivat liikenteen valvonnan ja paikallispoliisien avustamisen lisäksi koululaisten liikennevalistus, kalastuksen ja metsästyksen sekä alkoholilainsäädännön noudattamisen valvonta.
Historia > Autoistumisen haasteet

Suomen autoistuttua 1950-luvulta alkaen liikenteen valvonta korostui liikkuvan poliisin toimenkuvassa. Se toimi myös valtakunnan poliisireservinä. Tärkeä uudistus poliisin auto- ja moottoripyörähankintojen lisäämisessä tapahtui vuonna 1954: tällöin perustettiin Poliisiautovarikko, jonka tehtäväksi tuli hankkia ja kunnostaa kalustoa poliisin käyttöön. Kaluston tarve olikin suuri, sillä Suomen 256 poliisipiiristä täysin ilman autoa oli 1950- ja 1960-lukujen taitteessa vielä noin puolet. Autopulaa helpotettiin sillä, että monet poliisit käyttivät virkatehtäviensä hoidossa omia autojaan.
Samaan aikaan valtion hankintojen lisääntymisen kanssa yleistyivät myös eri yritysten ja yhteisöjen autolahjoitukset poliisille. Tunnetuin tällainen tempaus oli toimittaja Niilo Tarvajärven vuonna 1967 organisoima Hamsteri-keräys, jonka tuotolla hankittiin Liikkuvalle poliisille 51 uutta partioautoa. Samassa tilaisuudessa Helsingin Senaatintorilla poliisille luovutettiin myös viisi öljy-yhtiö Shellin lahjoittamaa autoa, ja lisäksi Volvo-Auto ja Helsingin Urheiluautoilijat ry lahjoittivat kumpikin yhden auton. 1960-luvun päättyessä poliisiautoja oli noin 900. Kalusto oli kuitenkin kirjavaa ja edustettuina olivat miltei kaikki Suomessa myydyt automerkit; aikoinaan tunnettuja olivat myös kaksi Liikkuvan poliisin kalustoon vuosina 1961–1966 kuulunutta Wihuri-yhtymän lahjoittamaa Porsche-urheiluautoa. Vuonna 1972 Suomessa oli vielä 50 poliisipiiriä kokonaan ilman poliisiautoja.
Liikkuvan poliisin autokanta yhtenäistyi 1970-luvun aikana, ja peruspoliisiautoksi vakiintui Saab 99. Vuosikymmenen kuluessa poliisiautojen määrä nousi toiselle tuhannelle. Vuoden 1974 alusta lähtien kaikki poliisiautot maalattiin kaksivärisiksi eli sinivalkoisiksi ja kylkiin kiinnitettiin tunnukset "Poliisi – Polis". 1970- ja 1980-lukujen taitteessa poliisin käytössä oli 43 moottoripyörää.
Liikkuva poliisi avusti myös koululaisten liikennekasvatusta. Liikenneturvan edeltäjä, Tapaturmantorjuntayhdistyksen liikennejaos Talja lahjoitti 1960-luvulla Liikkuvalle poliisille kahdeksan opetusautoa, joita käytettiin pääasiassa koulujen liikenneopetuksessa. Autot oli varustettu täydellisin liikenneopetusvälinein; niihin kuuluivat elokuvaprojektori filmeineen ja valkokankaineen, nukketeatterin tarpeisto, pienoisliikennemerkit sekä polkupyöriä tai polkuautoja. Lisäksi Liikenneturva valmisti poliisille aineistoa liikenneopetukseen. ”Poliisin liikenneopetuskansio” sisälsi valmiita oppituntirunkoja, ja poliiseja valmennettiin kouluopetukseen pedagogisilla kursseilla.
Historia > Liikenteen valvonta käytännössä

Liikenteen valvonnassa Liikkuvan poliisin päähuomio keskittyi 1960-luvulla ajotapojen valvontaan. Tiestön parantuessa ja autokannan lisääntyessä poliisi puuttui muun muassa risteysajoon ja vaarallisiin ohituksiin. Ensimmäiset nopeusvalvontatutkat saatiin käyttöön vuonna 1960. Tutkalaitteistojen määrä oli pitkään vähäinen, vaikkakin virallisesti vahvistettiin sen olevan "riittävä". Tiekohtaisten nopeusrajoitusten tiukentuessa ja tekniikan kehittyessä tutkien määrä lisääntyi siten, että 1980-luvulla niitä oli 30. Vuonna 1996 poliisi valvoi ajonopeuksia 280 tutkalla. Vuonna 1958 Liikkuva poliisi sai ensimmäiset vaa'at ajoneuvojen kokonaispainojen valvontaa varten.
Jo vuoden 1926 ensimmäisessä tieliikennelaissa määriteltiin rangaistusseuraamukset moottoriajoneuvon kuljettamisesta juopuneena, mutta liikkuvan poliisin keinot kuljettajien ajokunnon valvonnassa olivat pitkään vähäiset. 1950-luvulla ajokuntoa tutkittiin väriä vaihtavalla puhalluspussilla tai hengitysilman hajun perusteella. Rattijuopumuksen promillerajat vahvistettiin laissa vuonna 1977, ja seuraavana vuonna poliisi sai käyttöönsä ensimmäiset kaksi alkometriä. Väriä vaihtavat puhalluspussit olivat käytössä vuoteen 1978.
Helsingissä kesällä 1975 järjestetyn Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (Etyk) myötä Liikkuvan poliisin tehtäväkenttä laajeni entistä näkyvämmin kattamaan Suomessa järjestettävien kansainvälisten kokousten ja tapahtumien, kuten yleisurheilun Euroopan- ja maailmanmestaruuskisojen sekä Jyväskylän suurajojen turvallisuudesta huolehtimisen.
1990-luvun alussa Liikkuva poliisi aloitti automaattisen liikennevalvonnan, joka siirtyi sittemmin paikallispoliisin hoidettavaksi. Saman vuosikymmenen aikana Liikkuvan poliisin henkilöstön määrä väheni yli kymmenen prosenttia; toisaalta tekniikan kehitys mahdollisti toiminnan tason säilyttämisen resurssien vähenemisestä huolimatta.
Liikkuvan poliisin organisaatio uudistettiin vuonna 1994. Aikaisemmista 11 lääninosastosta siirryttiin neljään alueosastoon, joiden lisäksi olivat Helsinki-Vantaan lentoasemalle sijoitettu Lentoaseman yksikkö sekä tasavallan presidentin kanslian yhteydessä toiminut turvallisuusyksikkö.
Etelä-Suomen osaston johtopaikka sijaitsi Helsingissä ja osastoon kuuluivat Helsingin, Hämeenlinnan, Lahden, Kouvolan ja Imatran yksiköt.
Länsi-Suomen osaston johtopaikka sijaitsi Turussa ja osastoon kuuluivat Turun, Tampereen, Porin, Jyväskylän, Kokkolan, Seinäjoen ja Vaasan yksiköt.
Itä-Suomen osaston johtopaikka sijaitsi Mikkelissä ja osastoon kuuluivat Mikkelin, Kuopion ja Joensuun yksiköt.
Pohjois-Suomen osaston johtopaikka sijaitsi Oulussa ja osastoon kuuluivat Oulun, Kajaanin, Kemin ja Rovaniemen yksiköt.
Liikenteen valvonta

Viimeisinä aikoinaan liikkuvan poliisin päätehtävänä oli tieliikenteen valvonta ja ohjaus. Valvonta jakautui nopeus-, ajotapa- ja rattijuopumusvalvontaan, raskaan liikenteen valvontaan sekä turvalaitevalvontaan (mm. turvavöiden käyttämättä jättäminen). Liikenteenvalvonnassa käytettiin monipuolista kalustoa, johon kuului autoja, moottoripyöriä, veneitä ja moottorikelkkoja. Tunnuksellisten partioautojen ja -pyörien lisäksi liikkuvalla poliisilla oli käytössään lukuisia tunnuksettomia eli ns. siviiliautoja ja -moottoripyöriä, joissa oli samoja valvontalaitteita kuin muissakin poliisiajoneuvoissa. Näissä ajoneuvoissa oli lisäksi aina tallentava kamera, joiden kuvamateriaalia käytettiin todisteena rikosten selvittämisessä. Siviilipoliisiautoja kuljettivat sekä siviili- että virkapukuiset poliisit.
Poliisitunnuksin varustetut poliisimoottoripyörät olivat useimmiten BMW K 1200 RS ja Yamaha FJR 1300 -merkkisiä suuritehoisia moottoripyöriä, joiden huippunopeus täydessä työvarustuksessa oli 245 km/h (BMW) ja 260 km/h (Yamaha). Tunnuksettomina poliisimoottoripyörinä käytettiin Yamaha YZF1000R Thunderace- ja Yamaha YZF-R1 -moottoripyöriä. Näiden moottoripyörien huippunopeus on jopa 300 km/h ja kiihtyvyys 0-100 km/h noin 3 sekuntia. Moottoripyöräpoliisien tehtävä takaa-ajotilanteissa oli pysyä ajoneuvon perässä ja ohjata autopartioita takaa-ajetun liikkeissä.
Liikenneturvallisuuskeskukset

Liikenneturvallisuuskeskukset olivat pääosin vanhan lääninjaon mukaisia, poliisilaitosten organisaatioihin kuuluvia yksiköitä, jotka käsittelivät automaattisen liikennevalvonnan keräämää aineistoa ja sen perusteella tehtävää sakotus- ja huomautustoimintaa. Liikenneturvallisuuskeskus purki kameratolppien kuvia ja tutki onko kuvattu henkilö tunnistettavissa. Keskuksia oli maassa 7, mm. Vaasassa, Ulvilassa ja Hyvinkäällä. Niissä työskenteli poliisimiehiä, siviilihenkilöitä sekä siviilipalvelumiehiä.
Koulutus

Liikkuva poliisi vastasi poliisin ajokoulutuksesta ja miehistöä jatko- ja kertauskoulutettiin joka vuosi ajotaitojen osalta. Tämän ansiosta liikenteessä liikkuvien poliisien ajotaidot pysyivät yllä jatkuvasti. Autoihin liittyvää ajokoulutusta Liikkuva poliisi antoi ympäri vuoden poliisin ajokoulutuskeskuksessa Pieksämäen Naarajärvellä. Moottoripyöräpoliisien perus- ja jatkokoulutusta Liikkuva poliisi järjesti Lopen Räyskälässä.
Muut tehtävät

Liikkuva poliisi hoiti myös kansainvälisten kokousten aikana valtiovieraiden ja heidän turvamiestensä autokuljetusta ja kokouspaikkojen ympäristöjen turvaamisen. Liikkuva poliisi osallistui mm. ASEM-huippukokousten kuljetus- ja turvatoimiin.
Liikkuva poliisi vastasi myös Helsinki-Vantaan lentoaseman poliisitoimesta. Lentoaseman yksikkö oli useita kertoja ollut poliisin lakkautuslistan kärjessä, mutta jatkoi itsenäisenä niin kauan kuin Liikkuva poliisi oli toiminnassa. Yksikön merkitystä jouduttiin pohtimaan, koska se sijaitsi keskellä Vantaan kaupunkia ja Itä-Uudenmaan poliisilaitoksen toimialuetta.
Liikkuvan poliisin turvallisuusyksikkö huolehti Suomen tasavallan presidentin ja eläkkeellä olevien presidenttien turvallisuudesta. Turvallisuusyksikkö sai virka-apua tehtävänsä hoitamiseksi muilta poliisiviranomaisilta. Myös valtioneuvoston jäsenten ja eduskunnan puhemiehen sekä eräiden valtiovierailujen osallistujien turvallisuudesta huolehtiminen kuului LP:lle.
Tasavallan presidentin käyttämien tilojen turvallisuudesta huolehti turvallisuusyksikkö yhdessä Helsingin poliisilaitoksen ja liikkuvan poliisin Turun yksikön kanssa.
Turvallisuusyksikön päätehtävänä olivat tasavallan presidentin henkilösuojaus- ja kuljetustehtävät sekä erilaiset tuki- ja palvelutoiminnot tasavallan presidentin kanslialle. Henkilösuojauksessa keskityttiin erityisesti turvatoimien ennaltaestävyyteen. Tähän päästiin huolellisella turvatoimien suunnittelulla, turvatoimien taktisella toteuttamisella ja henkilöstön korkealla ammattitaidolla.
Organisaatio

Liikkuvan poliisin organisaatiota uudistettiin vuoden 2010 alussa  mm. poistamalla erilliset osastot. Etelä-Suomen, Länsi-Suomen, Itä-Suomen ja Pohjois-Suomen osastot korvattiin kolmella maantieteellisesti jaetuilla tulosyksiköllä. Tulosyksiköiden toiminnasta vastasivat tämän jälkeen liikennepoliisitarkastajat. Liikkuvan poliisin päämaja ja johdon esikunta sekä tilannekeskus (Tike) sijaitsivat Helsingin Malmilla, lentoaseman yksikkö Vantaalla Helsinki-Vantaan lentoasemalla ja turvallisuusyksikkö Helsingin Meilahdessa tasavallan presidentin virka-asunnon Mäntyniemen yhteydessä.
Organisaatio > Päälliköitä

Päälliköinä ovat toimineet muun muassa:
Pentti Kallio (–1969)
Knut Aas (1969–1992)
Teuvo Veijalainen (1992–2006)
Kari Rantala (2006–2013)
Aiheesta muualla

Liikkuva poliisi
Turvallisuusyksikkö
Liikkuva poliisi siirtyy historiaan, TS (Arkistoitu – Internet Archive)
Moottoripyöräpoliisi
Ralph Emery

| Ralph Emery> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1933 McEwen, Tennessee, Yhdysvallat
Kuollut: 15. tammikuuta 2022 (88 vuotta) Nashville, Tennessee, Yhdysvallat
Ammatti:  radio- ja televisiotoimittaja
Ralph Emery (10. maaliskuuta 1933 McEwen, Tennessee – 15. tammikuuta 2022 Nashville, Tennessee) oli yhdysvaltalainen kantrimusiikkiin erikoistunut radio- ja televisiotoimittaja. Hän työskenteli pääasiassa nashvillelaisilla televisio- ja radioasemilla 1950-luvulta alkaen. Emery isännöi 2007–2015 Ralph Emery LIVE-ohjelmaa RFD-TV-kaapelikanavalla. Emery nimettiin Country Music Hall of Fameen vuonna 2007 ja Radio Hall of Fameen vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Ralph Emery Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  SNAC
Doris Lessing

| Doris Lessing |
| --- | --- |
 Doris Lessing vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. lokakuuta 1919 Kermānšāh, Persia
Kuollut: 17. marraskuuta 2013 (94 vuotta) Lontoo, Britannia
Kansalaisuus:  britti
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Frank Charles Wisdom (1939–1943)  Gottfried Anton Nicolai Lessing (1945–1949)
Kirjailija
Äidinkieli: englannin kieli
Tuotannon kieli: englannin kieli
Aikakausi:  1950–
Aiheet:  elämäkerta, draama, libretto, romaanit, novellit, runous
Kirjallinen suuntaus: modernismi, postmodernismi, sufilaisuus, sosialismi, feminismi, tieteiskirjallisuus
Esikoisteos:  Ruoho laulaa (1950)
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto (2007) Asturian ruhtinaan palkinto (2001) 
Aiheesta muualla
www.dorislessing.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Doris May Lessing (o.s.  Tayler; 22. lokakuuta 1919 Kermānšāh, Persia – 17. marraskuuta 2013 Lontoo) oli brittiläinen kirjailija. Hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 2007.
Lessing aloitti kirjoittamisen asuessaan nuorena Etelä-Rhodesiassa, mutta julkaisi ensimmäisen teoksensa ja ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi vasta muutettuaan Englantiin 1949. Lessingin kirjat ovat hyvin omaelämäkerrallisia, ja monet niistä kumpuavat hänen kokemuksistaan Afrikassa. Romaani Hyvä terroristi (The Good Terrorist, 1985) on saanut useita palkintoja. Monet kriitikot ovat pitäneet osittain omaelämäkerrallista sarjaa Väkivallan lapset (Children of Violence) hänen merkittävimpinä teoksinaan.
Elämä > Perhe ja lapsuus

Lessingin molemmat vanhemmat olivat kotoisin Britanniasta. Äiti oli sairaanhoitaja ja ensimmäisessä maailmansodassa vammautunut isä työskenteli Persian keisarillisessa pankissa. Lisäksi perheeseen kuului Harry-veli. Perhe muutti 1925 Persiasta Etelä-Rhodesiaan (nyk. Zimbabwe). Heidät oli houkutellut sinne lupaus maissinviljelyllä rikastumisesta, mutta todellisuudessa kaikki ei käynytkään helposti. Varsinkin perheen isän oli vaikea sopeutua.
Lessing kävi aluksi katolista luostarikoulua. Sen jälkeen hän jatkoi jonkin aikaa koulua pääkaupungissa Salisburyssä (nyk. Harare), mutta keskeytti melko pian. Hänen virallinen koulutuksensa päättyi hänen ollessaan 13-vuotias.
Nuori Lessing pakeni usein todellisuutta Lontoosta lähetettyihin kirjoihin. Aluksi hän luki Walter Scottia, Charles Dickensiä, Robert Louis Stevensonia ja Rudyard Kiplingiä. Myöhemmin hän löysi D. H. Lawrencen, Tolstoin, Stendhalin ja Dostojevskin.
Elämä > Aikuisvuodet Afrikassa

Lessing muutti pois kotoa 15-vuotiaana ja sai töitä lastenhoitajana. Työnantajaltaan hän sai luettavakseen politiikan ja sosiologian kirjoja. Työnantajan langosta tuli hänen kosijansa. Siihen aikaan Lessing kirjoitti myös tarinoita ja sai kaksi niistä myydyksi eteläafrikkalaisiin lehtiin.
Vuonna 1937 Lessing muutti Salisburyyn ja työskenteli siellä vuoden puhelinvaihteessa. Hän avioitui 19-vuotiaana Frank Wisdomin kanssa, ja he saivat kaksi lasta. Muutaman vuoden kuluttua Lessing jätti perheensä ahdistuneena, mutta jäi kuitenkin Salisburyyn. Pian hän löysi samanhenkisiä ystäviä Left Book Clubista. Ryhmän jäsenet olivat kommunisteja, jotka Lessingin tavoin lukivat paljon. Ryhmän keskeisiä hahmoja oli Gottfried Lessing, jonka kanssa hän avioitui pian liittymisensä jälkeen. Pariskunta sai pojan. Ryhmän toimintaan pettyneenä Lessing kuitenkin jätti sen vuonna 1954.
Elämä > Kirjailijanura ja elämä Englannissa

Lessing muutti poikansa kanssa Lontooseen 1949. Samana vuonna hän julkaisi Englannissa ensimmäisen kirjansa Ruoho laulaa (The Grass Is Singing) ja ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi. Esikoisteos sijoittuu Rhodesiaan ja kertoo valkoisesta viljelijäpariskunnasta ja heidän afrikkalaisesta palvelijastaan. Vuosina 1952–1969 ilmestynyt viiden romaanin sarja Väkivallan lapset kertoo Martha Questista, joka varttuu eteläisessä Afrikassa ja asettuu Englantiin. Naiskirjailijasta kertova Kultainen muistikirja (The Golden Notebook, 1962) kuuluu Lessingin luetuimpiin teoksiin. Hän julkaisi myös novellikokoelmia.
1970-luvun lopulla Lessing siirtyi kirjoittamaan tieteiskirjallisuutta ja syntyi viisiosainen teossarjalla Canopus Argossa: arkisto. Viides lapsi (1988) on suorastaan kauhuromaani. 2000-luvulla Lessing kirjoitti siihen jatko-osan Ben, in the World. Myöhäistuotantoon kuuluu myös osittain omaelämäkerrallisen romaani Sweetest Dream sekä esseekokoelma Time Bites.
Lessing kieltäytyi aatelisarvosta, mutta otti vuonna 1999 vastaan Kunniaritarien ritarikunnan jäsenyyden. Lisäksi hänet palkittiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriristillä, mutta hän kieltäytyi siitäkin.
Lessingin tuotanto

Lessingin teokset ovat hyvin omaelämäkerrallisia, ja monet niistä kumpuavat hänen kokemuksistaan Afrikassa. Hän käsittelee kirjoissaan muun muassa politiikkaa, sosiaalisia suhteita, kulttuurien yhteentörmäystä, rotusyrjintää ja rotujen eriarvoisuutta, ”kamppailua vastakkaisten elementtien lomassa omana yksilöllisenä persoonallisuutena” sekä konfliktia ”invidualistisen omantunnon ja kollektiivisen hyvän” välillä. Monet ovat pitäneet Lessingiä feministisenä kirjailijana – etenkin Kultainen muistikirja on haluttu tulkita tässä valossa – mutta Lessing ei itse mieltynyt tällaiseen tulkintaan. Lessing myös kritisoi lausunnoissaan feministien saavutuksia naisen todellisen aseman parantamisessa.
Lessingin siirtyminen tieteiskirjallisuuteen herätti kriittisiä reaktioita, mutta Lessing itse piti tieteiskirjallisuutta mainiona tapana tuoda esille yhteiskunnallisia kysymyksiä. Hän ilmaisi kyynisen kantansa sivilisaation tulevaisuuteen ja uskoi nykyisen yhteiskunnan pyyhkiytyvän pois uuden jääkauden tai jonkin vastaavan ilmiön myötä. Yhteiskunnan romahdus on yksi Lessingin tuotannossa esiintyvä teema.
Ruotsin akatemian Nobel-palkintoperusteluissa todetaan, että Lessing palkittiin ”naisten tuntojen vahvana eeppisenä kuvaajana, joka on tarkastellut pirstoutunutta sivilisaatiota skeptisesti, kiihkeästi ja näkemyksellisesti”. Toukokuussa 2008 BBC:lle antamassaan lausunnossa Lessing piti Nobel-palkinnon saamista kirottuna onnettomuutena. Hän sanoo lopettaneensa kirjoittamisen palkinnon saatuaan, sillä suurin osa ajasta meni haastatteluihin ja valokuvauksiin.
Lessingilta on suomennettu 25 teosta. Ensimmäinen suomennos ilmestyi vuonna 1968, vuonna 2010 omaelämäkerran toinen osa.