stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyūdō
Välineet > Jousi

Japanilainen jousi, yumi, on ns. pitkäjousi, ja sen normaalipituus on 221 cm. Pituus kuitenkin vaihtelee hieman riippuen ampujan vetopituudesta (yatsuka), matkasta kurkunpäästä sivulle ojennetun käden sormenpäihin, joka yleensä on puolet ampujan pituudesta. Luonteenomaisinta ja poikkeuksellista japanilaisessa jousessa on pituuden lisäksi epäsymmetrisyys. Jousen kahvan yläpuolelle jäävä osa on noin 2/3, alapuolinen osa 1/3 koko kaaresta. Asiaan on useita vaihtoehtoisia selityksiä, joista yleisimmät liittyvät joko jousen alkuperään (alkuaan yhdestä puusta valmistetun jousen alapää oli paksumpi) tai käsittelyyn (ampuminen polvelta tai hevosen selästä). Todennäköisempi vaihtoehto on kuitenkin fysikaalinen, ampujan ranne pysyy täydessä vedossa suorana ja vahvana kun jouseen tartutaan japanilaiseen tapaan, sen sijaan että sitä pidettäisiin kiinni keskeltä, kämmenpohjassa eurooppalaiseen tapaan, ranteen ollessa kääntyneenä ylöspäin.
Jousi on valmistettu perinteisesti bambu- ja puusäleistä laminointitekniikalla. Nykyään käytettävistä jousista suurin osa on puuta, bambua ja lasikuitua, usein myös hiilikuitua. Jousi on ns. vastakaarijousi, eli se on virittämättömänä taipunut vastakkaiseen suuntaan kuin viritettynä. Jänteen materiaali on nykyään venymätöntä kevlaria perinteisen hampun asemesta. Kahva on nahkaa.
Jousen voima valitaan ampujan voimien mukaan. Miehet aloittavat yleensä 11–12 kilon vahvuisilla jousilla, naiset 8–10 kilon. Tekniikan ja voimien karttuessa voidaan siirtyä vähitellen käyttämään yhä vahvempaa jousta.
Välineet > Nuolet

Nuolet (ya), joiden materiaali myös on perinteisesti ollut bambu, valmistetaan nykyään useimmiten alumiiniputkesta. Nuolet ovat huomattavan pitkät johtuen ammuntatekniikasta, jossa nuoli vedetään pitkin poskea korvan taakse saakka. Ampujan nuolten pituus on jousen tapaan riippuvainen hänen vetopituudestaan. Nuolten pituus saadaan lisäämällä tähän matkaan noin kämmenenleveys. Nuolissa käytetään linnunsulkia ja ne ammutaan yleensä pareittain, jolloin eri suuntiin kaartuvat sulat muodostavat nuoliparin (haya ja otoya). Nuolet asetetaan jousen oikealle puolelle. Nuolten kärjet vaihtelevat tarkoituksen, kuten käytetyn maalitaulun mukaan. Seremonioissa voidaan käyttää erityisiä viheltäviä nuolia.
Välineet > Käsine

Kyūdō-ampuja käyttää oikeassa kädessään peurannahkaista käsinettä (kake, yugake), jossa on puulla kovitettu peukalo. Peukalon juuressa on poikittainen lovi, johon jänne asetetaan. Ote jänteestä on ns. mongoliote, jänne peukalonhangassa ja etu- ja keskisormi peukalon päällä. Kun peukaloa kierretään, jänne irtoaa lovesta. Käsineessä on koulukunnasta riippuen kolmesta viiteen sormea, peukalo mukaan lukien. Käsineen alla käytetään aluskäsinettä (shitagake), joka estää hien imeytymisen nahkaan.
Välineet > Vaatteet

Perinteinen japanilainen urheiluasu, jonka alaosana yleensä musta housuhame (hakama), yläosana lyhyt- ja kapeahihainen takki (gi), joka on yleensä valkoinen. Hakaman alla käytetään nelimetristä vyötä (obi). Kyūdō kyōhon edellyttää varvassandaalien käytön mahdollistavien valkoisten sukkien (tabi) käyttöä, mutta osa perinteisistä koulukunnista ampuu paljain jaloin. Korkea-arvoiset ampujat käyttävät ampuessaan hillittyä, yksiväristä kimonoa, yleensä raidallisen hakaman kanssa. Tällöin miespuoliset ampujat riisuvat kimonon vasemman hihan, naiset sitovat kimonon hihat nauhalla. Naiset käyttävät ampuessaan myös rintasuojaa (muneate).
Välineet > Dojo

Paikka, jossa kyūdōa harjoitetaan, on kyū-dojo. Puulattiaisessa rakennuksessa on avoin seinä, joka suuntautuu sisäpihalle, jonka vastakkaisessa päässä ovat maalitaulut katoksessaan. Dojon vasemmassa laidassa, ampujien selkien takana, on käytävä, jota pitkin nuolet haetaan takaisin. Oikeassa laidassa on kamiza, eräänlainen alttari, jonka edessä istuvat kilpailuissa tuomarit. Rakennuksessa on myös jousien huoltotila, teehuone, pukuhuoneet jne.
Muuta

Kyūdōssa on käytössä samanlainen vyöarvojärjestelmä kuin muissakin perinteisissä budolajeissa, mutta arvot eivät näy mitenkään ulospäin. Kyū-arvot viidennestä ensimmäiseen vastaavat ”värillisiä vöitä”, dan-arvot ensimmäisestä kymmenenteen mustia vöitä.
Kyūdō Suomessa

Kyūdōn harrastajia on Suomessa joitakin kymmeniä, Euroopassa ja Amerikassa muutama tuhat ja Japanissa puolisen miljoonaa. Suomessa toimii Suomen kyudoliitto, vanhimmat seurat ovat Porvoossa (Yosaiki) ja Helsingissä (Hikari). Suomalaisen kyūdōn kummisetänä on toiminut Feliks Hoff, joka on saanut oppinsa Heki-ryū Insai-ha  -koulukunnan mestarilta Genshirō Inagakilta, joka levitti syyskuuta1969 alkaen kyūdōta Euroopassa, opettaen kursseilla pääasiassa Saksassa, Italiassa ja Suomessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kyūdō Wikimedia Commonsissa
| n k Nykyaikana harjoiteltavat budōlajit |
| --- | --- |
 Aikido  Atarashii naginata  Iaidō  ZNKR jōdō  Judo  Jūkendō  Karatedō  Kendō  Kyūdō  Shōrinji kenpō  Taidō  Tankendō 
Heki Danjō Masatsugu opettaa Shigekata Yoshidalle kyujutsua.
Kyūdōn zanshin kahdesta nuolesta ensimmäisen jälkeen
Makiwara
Saintluciansirkkunen

| Saintluciansirkkunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Karibianmustasirkkuset Melanospiza
Laji::  richardsoni
Kaksiosainen nimi
 Melanospiza richardsoni  (Cory, 1886) 
Katso myös
   Saintluciansirkkunen Wikispeciesissä   Saintluciansirkkunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Saintluciansirkkunen (Melanospiza richardsoni) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Pieniltä Antilleilta.
Koko ja ulkonäkö

Saintluciansirkkunen voi kasvaa 13–15  cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Sainluciansirkkuskoiras on väritykseltään kauttaaltaan musta. Ainoastaan jalat ovat vaaleanpunaiset. Naaras on selästään ja vatsastaan harmahtavan ruskea ja päälaki on harmaa. Linnun nokka on kookas, kartionmuotoinen ja väriltään musta. Saintluciansirkkusten katsotaan olevan läheistä sukua Darwininsirkuille.
Levinneisyys ja elinympäristö

Saintluciansirkkusta tavataan vain Saint Lucian saarelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat tai puolikuivat metsät ja erityisesti se liikkuu niiden pohjakerroksissa ja pensaikoissa. Ravintonsa lintu etsii maasta lehtien keskeltä ja se syö hyönteisiä, siemeniä ja hedelmiä. Saintluciansirkkusen pesimäkausi on huhti-kesäkuussa. Lajin kannan kooksi arvioidaan 350–1 500 yksilöä. Se luokitellaan erittäin uhanalaiseksi. Sitä uhkaa elinympäristön häviäminen ja vieraslajit kuten mangustit, rotat ja siat.
Rusovaeltaja

| Rusovaeltaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Vaeltajat Emmelichthyidae
Suku::  Emmelichthys
Laji::  nitidus
Kaksiosainen nimi
 Emmelichthys nitidus  Richardson, 1845 
Alalajit
 E. n. cyanescens  E. n. nitidus 
Katso myös
   Rusovaeltaja Wikispeciesissä   Rusovaeltaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rusovaeltaja (Emmelichthys nitidus) on vaeltajiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan useista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Rusovaeltaja voi kasvaa suurimmillaan 50–55 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on noin 40 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan pitkänomainen ja virtaviivainen. Kalan selkäevä on kaksiosainen ja osien välillä on piikkejä. Rusovaeltajan pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Lajin suomut ovat pienet ja väriltään selästä sinertävät tai vihertävät, kyljestä vaaleanpunaiset ja vatsasta harmaat. Evät ovat punertavat.
Levinneisyys ja elintavat

Rusovaeltajan alalajia E. n. nitidus tavataan Atlantin itäosista Uuteen-Seelantiin ja alalajia E. n. cyanescens Tyynenmeren itäosista. Laji liikkuu parvissa niin rannikolla kuin avomerelläkin. Nuoret kalat uivat lähellä pintaa ja aikuiset hiekka- tai mutapohjan tuntumassa. Syvimmillään rusovaeltajaa on tavattu 800 metrin syvyydessä, mutta useimmiten se liikkuu alle 500 metrin syvyydessä. Rusovaeltajan ravintoa ovat pienet äyriäiset ja kalat. Lajin lisääntymisaika on keväällä.
Rusovaeltaja on erittäin hyvä ruokakala ja sitä kalastetaan kaupallisesti trooleilla. Sitä hyödynnetään myös kalansyöttinä.
Sukakampelat

| Sukakampelat |
| --- | --- |
 Oliivikampela (Paralichthys olivaceus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Heimo::  Sukakampelat  Paralichthyidae  Regan, 1910
Katso myös
   Sukakampelat Wikispeciesissä   Sukakampelat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sukakampelat (Paralichthyidae) on kampelakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat sukakampeloiden heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Heimoon kuuluu 16 sukua ja lähteestä riippuen 86–105 lajia. Heimon monofyleettisyys on osittain kyseenalainen. Kooltaan heimon kalat ovat 14–150 cm pitkiä. Ruumiinmuodoltaan ne ovat soikeita ja litteitä kaloja. Silmät sijaitsevat suurimmalla osalla lajeista vasemmalla kyljellä. Selkä- ja peräevät ovat pikät mutta eivät yhtyneet pyrstöevän kanssa. Selkäevän etuosassa on sukasia. Suu on kookas ja hampaat terävät, kartiomaiset ja suurikokoiset. Väriltään sukakampelat ovat tyypillisesti ruskeita tai harmaita. Evissä ja ruumiissa voi olla tummempia pilkkuja, laikkuja tai silmämäisiä täpliä. Silmätön kylki on väriltään useimmiten vaalea.
Levinneisyys ja elintavat

Sukakampelalajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä lämpimistä ja lauhkeista vesistä. Ne elävät lähellä pohjaa ja usein myös kaivautuneina hiekkaan tai mutaan ja kykenevät myös vaihtamaan väritystään pohjan mukaiseksi. Niitä tavataan aina matalista vesistä yli 200 metrin syvyyteen. Heimon lajien ravintoa ovat pienemmät kalat ja muut eläimet. Varsinkin suurimmat heimon lajeista ovat taloudellisesti merkittäviä ruokakaloja ja niitä myydään tuoreina tai pakastettuina.
Sitriodioli

| Sitriodioli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-(2-hydroksipropan-2-yyli)-5-metyylisykloheksan-1-oli
CAS-numero:  42822-86-6
PubChem CID:  556998
SMILES:  CC1CCC(C(C1)O)C(C)(C)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H20O2
Moolimassa:  172,26 g/mol
Sitriodioli (C10H20O2) eli p-mentaani-3,8-dioli tai PMD on dioleihin ja terpenoideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa hyttysten karkottamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Sitriodiolia esiintyy sitruunaeukalyptuksen (Corymbia citriodora) lehtien eteerisissä öljyissä. Yhdiste on kiraalista. Sitriodioli vaikuttaa reseptoreihin, jotka aistivat hyönteisiä houkuttelevia molekyylejä. Aine tehoaa muun muassa hyttysiin, mäkäriin ja paarmoihin. Teho on verrattavissa DEET:hen tai hieman sitä heikompi.
Sitriodiolia voidaan eristää sitruunaeukalyptuksesta tai valmistaa synteettisesti happojen avulla sitronellaalista Prins-reaktiolla.
Aiheesta muualla

PubChem: p-Menthane-3,8-diol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): p-Menthane-3,8-diol (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): p-Menthane-3,8-dio (englanniksi)
Bristol University School of Chemistry, Molecule of the Month: PMD (englanniksi)
Sateenkaaritoka

| Sateenkaaritoka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Hammaskarppikalat Cyprinodontiformes
Alalahko::  Cyprinodontoidei
Heimo::  Toat Goodeidae
Suku::  Characodon
Laji::  lateralis
Kaksiosainen nimi
 Characodon lateralis  Günther, 1866 
Katso myös
   Sateenkaaritoka Wikispeciesissä   Sateenkaaritoka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sateenkaaritoka (Characodon lateralis) on tokiin kuuluva kalalaji. Laji elää uhanalaisena makeissa vesissä Meksikossa. Toisinaan sitä pidetään myös akvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö

Sateenkaaritoka voi kasvaa 4–6 cm pitkäksi. Sateenkaaritokakoiraan suomut ovat harmaat tai oliivinruskeat ja muuttuvat sen ikääntyessä punertaviksi. Vatsassa on myös keltaisia ja punaisia alueita. Naaras on harmaa ja vatsastaan vaaleampi. Molemmilla sukupuolilla on kyljissään 3–11 tummaa täplää. Sateenkaaritoan selkä-, perä- ja pyrstöevissä on mustia, keltaisia ja punaisia juovia, muut evät ovat läpikuultavat. Naaraan evät ovat läpikuultavat.
Levinneisyys ja elintavat

Sateenkaaritokaa tavataan luonnonvaraisena Meksikosta Durangon osavaltiosta. Se elää makeavetisissä lähteissä ja suolammikoissa, joissa on runsaasti vesikasvillisuutta. Sen ravintoa ovat hyönteisten toukat ja muut selkärangattomat vesieläimet, levät ja vesikasvit. Kalan lisääntymisaika on keväällä ja kesällä ja naaras synnyttää eläviä poikasia, joita on tyypillisesti 5–20. Sateenkaritokakantaa uhkaa elinympäristön häviäminen, koska lähteistä otetaan vettä maataloutta varten, ja sitä saalistavat vieraslajit kuten ravut ja kalat. Sateenkaaritoka luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi.
Akvaarioissa sateenkaaritokia suositellaan pidettäväksi kolmen yksilön ryhminä.
Porkka

Porkka on suomalainen sukunimi. Porkka tarkoittaa hiihtosauvaa.
Porkka-nimisiä kuuluisia henkilöitä:
Ale Porkka (1892–1969), näyttelijä
Harras H. Porkka (1892–1975), teollisuusneuvos
Hannu Porkka (s. 1958), lyömäsoittaja
Henrik Porkka (s. 1998), lentopalloilija
Ilari Porkka (s. 1983), pikajuoksija
Janne Porkka (s. 1965), imitaattori ja televisiojuontaja
Juha Porkka (s. 1953), korkeushyppääjä
Mauno Porkka (1927–2017), seismologi ja geofysiikan professori
Panu Porkka (s. 1977), yritysjohtaja
Paula Porkka (1914–2011), toimittaja ja kirjeenvaihtaja
Reijo Porkka (1947–2023), valokuvaaja
Tarja Porkka-Kontturi (s. 1982), pelialan aktiivi
Toni Porkka (s. 1970), jääkiekkoilija
Volmari Porkka (1854–1889), kielitieteilijä ja kansanrunouden tutkija.
Muita

Pormestarinluoto eli "Porkka", kaupunginosa Porissa
Porkka Playboys, edelliseen nimessään viittaava, katusoittajista koostuva yhtye
Porkka Group, suomalainen kylmälaitteiden valmistaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Porkka”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Sulfametitsoli

| --- | --- |


Sulfametitsoli
Systemaattinen (IUPAC) nimi
4-amino-N-(5-metyyli-1,3,4-tiadiatsol-2-yyli)bentseenisulfonamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 144-82-1
ATC-koodi: J01EB02
PubChem CID: 5328
DrugBank: DB00576
Kemialliset tiedot
Kaava: C9H10N4O2S2 
Moolimassa: 270,35
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 208 °C 
Liukoisuus veteen: 0,25 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: noin 85 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 2,5 tuntia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Sulfametitsoli (C9H10S2N4O2) on sulfonamideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina virtsatietulehdusten hoitoon.
Ominaisuudet ja käyttö

Sulfametitsoli on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten alkoholeihin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Kuten muillakin sulfonamideilla, sulfametitsolin antibioottiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää bakteerien dihydropteroaattisyntaasientsyymiä ja ne eivät kykene muodostamaan foolihappoa. Tällöin niiden kasvu estyy. Aine tehoaa grampositiivisia kokkibakteereja ja eräitä kolibakteerikantoja vastaan. Sulfametitsolia käytetään virtsatulehdusten hoidossa.
Valmistus

Sulfametitsolin valmistamiseen on kaksi tapaa. Asetaldehydin tiosemikarbatsoni reagoi p-asetyyliaminobentseenisulfonyylikloridin kanssa ja muodostuva tuote muodostaa rengasrakenteen kaliumferrisyanidin vaikutuksesta. Toinen tapa on p-nitrobentseenisulfonyylikloridin ja 5-amino-2-metyyli-1,3,4-tiadiatsolin reaktio ja nitroryhmän 
pelkistys raudalla aminoryhmäksi, jolloin muodostuu sulfametitsolia.
Richard Wolff

Richard Wolff vuonna 2015.
Richard Wolff (s. 1. huhtikuuta 1942) on yhdysvaltalainen marxilainen taloustieteilijä, kirjailija ja emeritusprofessori University of Massachusettsissa, Amherstissa.
Näkemyksiä

Wolffin mukaan yhdysvaltalaiset ovat lähestymässä ymmärrystä, että Yhdysvalloissa on talousjärjestelmä, joka ei tule toimimaan heidän kohdallaan eikä heidän lapsiensa kohdalla. Wolffin mukaan valtavirran taloustiede ei huomioi taloudellisen epävakauden sosiaalisia kustannuksia.
Teokset

Capitalism's Crisis Deepens: Essays on the Global Economic Meltdown
Capitalism Hits the Fan: The Global Economic Meltdown and What to Do About It
New Departures in Marxian Theory
Contending Economic Theories: Neoclassical, Keynesian, and Marxian (The MIT Press)
Democracy at Work: A Cure for Capitalism
Aiheesta muualla

Wolffin kotisivut https://www.rdwolff.com/
Wolffin Twitter-tili https://twitter.com/profwolff
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project  Scopus 
Muut:  IdRef
Peter Armbruster

Peter Armbruster (25. heinäkuuta 1931 Dachau – 26. kesäkuuta 2024 Darmstadt) oli saksalainen fyysikko, joka työskenteli professorina Kölnissä ja Darmstadtissa. Hän oli vuosina 1989–1992 Euroopan Laue-Langevinin instituutin tutkimusjohtajana.
Armbruster tunnetaan alkuaineista 108–112, jotka hän löysi. Kyseessä ovat hassium, meitnerium, darmstadtium, röntgenium ja kopernikium, viisi radioaktiivista metallia, joilla ei ole tunnettua hyötykäyttöä.
Armbrusterille myönnettiin Max Bornin palkinto (1988) ja Sternin–Gerlachin-mitali (1997). Hänet palkitsi myös American Chemical Society.
North State

North State -aski.
North State eli kansanomaisesti Nortti on British American Tobaccon savukemerkki. North State on normaalia lyhyemmällä filtterillä varustettu savuke, joka on muista savukkeista poiketen pakattu askiin filtteri alaspäin. Savukkeen tervapitoisuus on 10 milligrammaa ja nikotiinipitoisuus 0,8 milligrammaa.
Suomessa on markkinoilla ollut viittä erilaista North Statea: punaista filtterillä, vihreää ilman filtteriä, sinistä miedompaa versiota (pitkä, "siniraita"), punainen (pitkä, "punaraita"), keltaista pidempää sekä kovaan askiin pakattua täysimittaista North Statea. Vuoden 2014 alussa markkinoille tuli lisäaineeton tupakka, North State Valkea.
Vihreää, filtteritöntä, North Statea ei enää ole kaupan, sillä sen tervapitoisuus ylittää 10 milligramman sallitun rajan.
North State tuli Suomessa myyntiin 1931 ja tuolloin sitä valmisti lisenssillä Suomen markkinoille Suomen Tupakka O.Y. Läpi 1970-luvun filtterillä varustettu ”punainen Nortti” oli Suomen toiseksi myydyin savuke Marlboron jälkeen noin 22 prosentin markkinaosuudella ja filtteritön ”vihreä Nortti” noin kymmenennellä sijalla 1,6 prosentin osuudella.
Tavaramerkin alkuperäinen omistaja oli Brown & Williamson Tobacco Corp. (Export) Ltd.
Sähköinen terveydenhuolto

Sähköinen terveydenhuolto (myös e-terveyspalvelut tai eHealth) tarkoittaa digitaalitekniikan ja televiestinnän, kuten tietokoneiden, internetin ja mobiililaitteiden, käyttöä terveyden parantamiseksi ja terveydenhuoltopalvelujen helpottamiseksi. Sähköistä terveydenhuoltoa käytetään usein perinteisten lähetymistapojen rinnalla potilaille ja terveydenhuollon kuluttajille suunnatun tiedon toimittamisessa. Euroopan unionin määritelmän mukaan sähköinen terveydenhuolto tarkoittaa tieto- ja viestintäteknologian käyttöä terveydenhuollon tuotteissa, palveluissa ja prosesseissa. Sähköisellä terveydenhuollolla voidaan tarkoittaa myös digitaalisia tietojärjestelmiä ja -palveluita.
WHO:n määrittelee tieto- ja viestintäteknologian kustannustehokkaaksi ja turvalliseksi ratkaisuksi terveyden ja terveyteen liittyvien alojen tukemisessa. WHO:n määritelmän mukaan sähköinen terveydenhuolto soveltuu terveydenhuoltopalveluihin, terveydentilan seurantaan, terveyskirjallisuuteen ja -kasvatukseen sekä tietoon ja tutkimukseen.
Työjärjestys

Työjärjestys on kokouksen hyväksymä säännöstö tai päätös kokouksen kulun organisoimisesta ja kokousmenettelystä. Työjärjestyksiä voivat säätää kokouksiinsa esimerkiksi yhdistykset, edustajistot ja kunnanvaltuustot.
Työjärjestys yhdistyksissä

Työjärjestys on eri asia kuin asialista tai esityslista. Se ei liity kokouksessa käsiteltävien asioiden käsittelyjärjestykseen, vaan asiat käsitellään oletusarvoisesti asialistan tai esityslistan mukaisessa järjestyksessä. Työjärjestys on yleistä kokoustekniikkaa täydentävä kokoelma sääntöjä ja ohjeita, joita on tarkoitettu noudatettavaksi määrätyissä kokouksissa. Asialistaa, joka on luettelo kokouksessa käsiteltäviksi esitettävistä asioista, tai esityslistaa, joka on kunkin asian kohdalla päätösesitykset sisältävä asialista, ei voida hyväksyä kokouksen työjärjestykseksi.
Tavallisissa yhdistyksissä työjärjestys on yleensä tarpeeton. Sille on tarvetta kun kokouksen menettelyistä on tarpeen erityisesti ohjeistaa joitain asioita. Työjärjestyksessä voidaan säätää muun muassa puheenvuorojen pyytämisestä ja kestosta, esitysten kannattamisesta, kokoustauoista, sihteerin valinnasta ja muista toimintaohjeista. Muun kuin yhdistyksen kokouksen (hallituksen kokouksen vastakohtana, ei yleisesti kaikkina yhdistyksen järjestäminä kokouksina) koolle kutsumisesta voidaan säätää työjärjestyksessä, jolleivat yhdistyksen säännöt sitä kiellä. Työjärjestyksen ei tarvitse olla etukäteen valmisteltu, vaan kokous voi sen itse päättää, jollei sitä säännöissä tai muutoin rajoiteta.
Työjärjestys on hierarkkisesti sääntöjä alempiarvoisempi, joten se ei voi olla ristiriidassa sääntöjen määräysten kanssa. Yhdistyksen kokousten työjärjestykseen ei voida sisällyttää asioita, joista voidaan yhdistyslain mukaan mainita vain yhdistyksen säännöissä.
Työjärjestys yhdistyksissä > Työjärjestyspuheenvuoro

Työjärjestyspuheenvuoro on puheenvuoro, joka ei koske mitään kokouksessa päätettävää asiaa. Tällaisia teknisiä asioita ovat muun muassa asioiden käsittelyjärjestyksen muuttaminen, kokoustauon pyytäminen ja käsiteltävän asian siirtäminen. Työjärjestyspuheenvuoro on etuoikeutettu puheenvuoro eli se annetaan heti edellisen puheenvuoron päätyttyä ennen muita pyydettyjä puheenvuoroja ja siinä esitetty asia käsitellään heti.
Vaikka kokouksella ei olisi erillistä työjärjestystä, kokouksen menettelyä koskeva puheenvuoro pyydetään työjärjestyspuheenvuorona, jotta kokouksen puheenjohtaja tietää puheenvuoron etuoikeuden. Työjärjestyspuheenvuoro ei siis sinänsä tarkoita kokouksen työjärjestyksen muuttamista tai luomista.
Aiheesta muualla

Esimerkkejä työjärjestyksistä:
Kristiinankaupungin kaupunginvaltuuston työjärjestys
Suomen eduskunnan työjärjestys (Arkistoitu – Internet Archive)
Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan edustajiston työjärjestys (Arkistoitu – Internet Archive)