stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Älykaupunki
Historiaa ja esimerkkejä

Älykaupungeista alettiin puhua vuonna 2010, kun IBM lahjoitti 50 miljoonaa dollaria teknologian ja palvelujen muodossa sadalle kaupungille. Aluksi älykaupungit kehittyivät etupäässä yksityisten yritysten erillisten teknologisten tuotteiden varassa. Korealainen Songdo julistettiin vuonna 2014 ensimmäiseksi älykaupungiksi maailmassa. Se oli rakennettu tyhjästä Cisco Systemsin tukemalle teknologiselle perustalle. Songdon jälkeen uudet älykaupungit ovat olleet yleensä olemassaoloevia kaupunkeja, joiden infrastruktuuria, palveluita ja talousjärjestelmiä on kehitetty älykkäiksi.
Älykaupungin kehityksen painopisteenä voi kaupungista riippuen olla joko teknologia, hallintomalli, asukkaiden hyvinvointi ja osallistaminen, tai kestävyys.
Yhdysvaltain koneinsinöörien liiton mukaan maailman edistyneimpinä kaupunkeina älykaupunkikehityksessä vuonna 2020 pidettiin seuraavia kaupunkeja: Singapore, Dubai, Oslo, Kööpenhamina, Boston, Amsterdam, New York, Lontoo, Barcelona ja Hongkong.
Sveitsiläisen IMD-instituutin älykaupunki-indeksin (Smart City Index) kärkikaupungit vuonna 2021 olivat Singapore, Zürich, Oslo, Taipei, Lausanne, Helsinki, Kööpenhamina, Geneve, Auckland ja Bilbao.
Ä

Ä (ä) on suomen aakkosten 28. ja viimeistä edellinen kirjain. Ä-kirjaimen nimi on suomen kielessä ää ja äännearvo [æ]. Ä:n pisteet, (katso treema) ovat jäänne e-kirjaimesta, joka joskus merkittiin a-kirjaimen päälle.
Ä on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Å ja Ö.
Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӓ (ӓ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.
Ä suomen kielessä

Suomen kielessä Ä käsitetään omaksi kirjaimekseen. Ä-kirjaimella merkitään suomessa ja virossa laveaa lähes väljää etuvokaalia ([æ]).
Ä-kirjain on alusta alkaen, jo 1500-luvulta asti kuulunut suomen kirjakieleen. Aluksi ä:llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain.
Vanhassa kirjasuomessa ä-kirjaimen käyttö ei ollut vakiintunutta: ä saattoi edustaa e:tä ja päin vastoin kuten sanassa käsekw (kesäkuu). Tätä on selitetty germaanisten kielten esikuvien lisäksi sillä, että e:n ja ä:n suhde oli vanhastaan hämärä eräissä lounaissuomalaisissa murteissa. Ä-äänteen merkkinä on vanhassa kirjasuomessa käytetty jonkin verran myös a-kirjainta. Vuoden 1642 Raamatussa ä:n ja e:n erottelu oli kuitenkin jo vakiintunut nykykieltä vastaavaksi.
Ä muissa kielissä

Ä-kirjain esiintyy oman aakkospaikan omaavana kirjaimena myös ruotsin ja viron kielten aakkosissa. Ä:tä käytetään myös saksan ja slovakin kielissä. Niissä sillä ei kuitenkaan ole omaa paikkaa aakkosissa, vaan pisteet käsitetään diakriittiseksi merkiksi.
Saksassa ä ääntyy e:nä ja sitä käytetään e-kirjaimen asemasta yleensä silloin, kun sanalla on taivutusmuotoja tai sukulaissanoja, joissa e-äänteen paikalla on a. Esim. adjektiivin alt (vanha) komparatiivi, joka lausutaan [eltər], kirjoitetaan älter. Poikkeus periaatteesta on, että die Eltern (vanhemmat) kuitenkin kirjoitetaan e:llä.
Ruotsissa ä ääntyy r:n edellä ä:nä, muulloin e:nä. Sana är (verbinmuoto on) saatetaan ääntää sekä [æ:r] että [e:] (kaksoispiste vokaalin jäljessä tarkoittaa, että vokaali on äännettävä pitkänä).
Norjassa ja tanskassa Ä-kirjainta vastaa Æ-kirjain.
Turkkilaisessa tataarin kielessä ä-kirjainta käytetään sen latinalaisessa versiossa, joka kyrillisen ohella on rajatussa käytössä. Sittemmin sitä on kuitenkin alettu korvata azerista tutulla ə-kirjaimella, etenkin sosiaalisessa mediassa kieliaktivistien toimesta.
Muita esitystapoja

Ä koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
Morseaakkosissa Ä merkitään: ._._
Radioaakkosissa Ä on suomalaisen standardin mukaan äiti ja NATO-standardin mukaan Alfa-Echo
Pistekirjoituksessa (Braille) Ä merkitään:
Tietokoneissa Ä koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
|  | Ä | ä |
| --- | --- | --- |
| ASCII | 196 | 228 |
| Unicode | U+00C4 | U+00E4 |
HTML-merkkiviittauksissa iso kirjain merkitään &Auml; ja vastaava pienaakkonen &auml;
Url-koodaus pienelle ä-kirjaimelle on %C3%A4 ja suurelle %C3%84
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ä Wikimedia Commonsissa
Österbottniska Pressen

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Österbottniska Pressen oli Uudessakaarlepyyssä vuosina 1934–1935 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Jakobstads Tidningin julkaisuyhtiö perusti Österbottniska Pressenin Uudessakaarlepyyssä vanhastaan ilmestyneen Österbottniska Postenin kilpailijaksi. Kahdesti viikossa ilmestynyt lehti osoittautui kannattamattomaksi, ja se lopetettiin jo kolmen kuukauden jälkeen. Vastaavana toimittajana työskenteli K. T. Oljemark ja toimittajana Ruben Troberg.
Aiheesta muualla

Österbottniska Pressen digitoituna Kansalliskirjastossa
Hannu Övermark

Hannu Övermark (s. 16. tammikuuta 1957) on suomalainen kilpauransa päättänyt kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja vapaapainija, joka kilpaili pääosin 62 kilogramman painoluokassa. Hän edusti Lappajärven Veikkoja.
Övermark sijoittui MM-kilpailuissa vuonna 1982 neljänneksi. EM-kilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan kuudenneksi vuonna 1981. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuista Övermark voitti kreikkalais-roomalaisella tyylillä kultaa 1980 (painoluokka 68 kg) ja 1984 ja vapaapainissa hopeaa 1975 sekä pronssia 1976.
Övermarkin veljet Jarmo, Kari ja Matti olivat myös painijoita.
Ämpäri

Talonmiehen ämpäri mopin kanssa.
Ämpäri eli sanko on sangallinen, tavallisesti kartiomaisesti alaspäin kapeneva avosuinen, ympyrälieriön muotoinen, erityisesti veden kanto- ja säilytysastia. Ämpärin ulkolaidalla voi olla kaatonokka nesteen kaatamisen helpottamiseksi. Ämpärissä voi olla myös kansi. Suurta ämpäriä kutsutaan saaviksi.
Ämpärin yleisimmät koot ovat 10, 5 tai 3 litraa.
Muoviämpäri kaatonokalla ja kantokahvalla.
Ämpäreitä on tehty pellistä, sinkistä ja puusta. Peltiämpäri voi myös olla pinnoitettu emalilla. Nykyään ämpäreitä valmistetaan useimmiten muovista. Suomessa muoviämpäreitä valmistaa kaksi tehdasta: Orthex Lohjalla ja Vanttilan Muovi Punkalaitumella. Vuosittain ne valmistavat yhteensä noin 2,2 miljoonaa ämpäriä.
Ämpärit Suomessa

Ilmaisista ämpäreistä on tullut monen kauppaketjun vetonaula, jolla suomalaiset saadaan jonottamaan. Suosion syy voi olla se, että sanko on helppo joka kodin käyttötavara, jolle kaikilla käyttöä. Se on hyvä tuote jakaa, sitä on helppo kantaa ja sitä voi käyttää myös kassina. Logolla merkitty ämpäri on hyvä mainosväline ja sen verran iso, ettei sitä voi pakata esimerkiksi käsilaukkuun piiloon.
Ämpäreitä myydään monissa eri väreissä, mutta esimerkiksi Orthexin myydyin väri vuodesta toiseen on valkoinen. 
Orthexin valmistama kymmenen litran ämpäri on keväällä 2019 Ilta-Sanomien tekemän selvityksen mukaan Suomen  toiseksi levinnein esine Orthexin valmistaman pakastusrasian jälkeen: ämpärin omisti 87 prosenttia yli 100 000 vastaajasta.
Kesäkuusta 2019 alkaen elintarvikemuovista tehtyjen ämpäreiden pohjaan painetaan lasi & haarukka -symboli.
Ämpärin käyttötapoja

kaivon vedenoton väline (vinttikaivoissa kiinteä)
veden kanto- ja säilytysastia esimerkiksi saunassa tai siivouksessa
marjojen keräys- ja säilytysastia ja mehustuksen apuväline
sammutusväline tulipaloissa (palosanko)
pelastusrenkaan sijaan veden varaan joutuneelle
palojätteiden kuljetus tulisijasta (tuhkaämpäri)
hiekkakakkujen teko hiekkalaatikolla (leluämpäri)
jäteämpäri roskia, biojätettä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
YleX: Suomalaiset rakastavat ämpäreitä, eikä ihme –  ovathan ne ihan parasta ikinä
Yle: Plastiikkia, plastiikkia! Kulttuurin muovihistoriaa Miten meistä tuli kansa, joka jonottaa muoviämpäreitä?
Bad Segebergin puisto

Bad-Segebergin puisto heinäkuussa 2018.
Bad Segebergin puisto on Riihimäellä, Peltosaaren kaupunginosan koilliskulmassa sijaitseva puisto. Puiston paikalle avattiin kesäkuussa 1926 uimala, jonka toiminta hiljeni Urheilupuistoon vuonna 1955 rakennetun maauimalan valmistumisen jälkeen. Nykyisen puiston rakennustyöt aloitettiin 1970-luvulla. Puisto on nimetty Saksassa sijaitsevan Bad Segebergin kaupungin mukaan, joka on vuodesta 1954 lähtien ollut yksi Riihimäen ystävyyskaupungeista.
Puistossa on lampi, puinen kävelysilta sekä penkkejä. Puiston lampeen virtaa vettä läheisestä Vantaanjoesta. Puistossa on myös Riihimäen kaupungin vuokrattavia viljelypalstoja.
Albin Öfverlund

Albin Anian Öfverlund (17. marraskuuta 1883 Turku, Suomen suuriruhtinaskunta – 22. heinäkuuta 1971) oli suomalainen sellisti ja säveltäjä.
Henkilöhistoria

Öfverlundin vanhemmat olivat työnjohtaja Carl Erik Fridolf Öfverlund ja Maria Josefina Sohlman ja puoliso vuodesta 1914 Inga Ester Ström. Hän kävi alkeiskoulua Loviisassa ja Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulun 1901-1908 ja opiskeli Helsingin konservatoriossa 1922-1928. Öfverlund toimi Helsingin kaupunginorkesterin ja sitä edeltäneiden orkesterien toisena sellistinä lähes jatkuvasti vuosina 1903-1950. Sibelius-akatemiassa ja sitä edeltäneissä musiikkioppilaitoksissa hän opetti 1918-1954. Bragen orkesterin johtajana Öfverlund toimi vuodesta 1922. Hän sai director musices -arvonimen 1934, Pro Finlandia -mitali myönnettiin hänelle 1954.
Taiteellinen tuotanto

Säveltäjänä Öfverlund edusti romantiikkaa ja hän sävelsi muun muassa kolme jousiorkesterisarjaa, kaksi jousikvartettoa, selloteoksia sekä tuotti lukuisia sovituksia:
Pohjalainen rapsodia, 1927
Jousikvartetto As-duuri, 1928 ja G-duuri 1929
Uusmaalainen rapsodia, 1930
Suomenruotsalaisia lauluja ja tansseja, 1931
Sarja jousiorkesterille, 1939
Tanssisarja, 1942
Sävellyksiä sellolle ja pianolle
Noin 25 kansansävelmän sovitukset jousiorkesterille.
Östen

| Östen |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  10. syyskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Øystein
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Östen on muinais­skandinaavista alku­perää oleva miehen etunimi, joka on käytössä varsinkin Ruotsissa ja Islannissa.  Sen alkumuoto on ollut Eysteinn, Norjassa se esiintyy nykyisin muodossa Øystein.  Nimen jälki­osa merkitsee kiveä, alku­osan merkitys on epä­varma, mutta tarkoittaa mahdollisesti onnea. Nimi on ollut myös kahdella Norjan keskiaikaisella kuninkaalla.
Suomessa nimi Östen on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 201 henkilölle. Nimeä ei ole suomen­kielisessä kalenterissa, mutta suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Östenin nimipäivä on 10. syyskuuta.
Östen-nimiset kuninkaat

Östen Maununpoika (1083–1123), Norjan kuningas 1103–1123
Östen II Haraldsson (1125–1157), Norjan kuningas 1142–1157
Muita tunnettuja Östen-nimisiä

Östen Elfving (1874–1936), suomalainen poliitikko ja maatalousministeri
Östen Elfving nuorempi (1914–1983), suomalainen lainsäädäntöneuvos ja Korkeimman oikeuden jäsen
Östen Holsti (1887–1952), suomalainen lääkäri ja sisätautiopin professori
Östen Mäkitalo (1938–2011), ruotsalainen sähköinsinööri, GSM:n alkuunpanija
Östen Sjöstrand (1925–2006), ruotsalainen kirjailija
Östen Undén (1886–1974), ruotsalainen poliitikko ja ministeri
Östen Wahlbeck (s. 1965), yhteiskuntatieteilijä ja professori
Östen Warnerbring (1934–2006), ruotsalainen viihdetaiteilija, iskelmälaulaja, säveltäjä ja sanoittaja,
Öljylämmitys

Öljykattila.
Öljylämmitys on eräs rakennusten tarvitseman lämmityksen lämmöntuottotapa. Järjestelmän pääosat ovat öljypoltin, öljykattila, lämmönsäätöautomatiikka,  öljysäiliö ja savuhormi.
Öljylämmityksen energialähteenä on jokin maaöljystä jalostettu tuote, yleensä kevyt polttoöljy eli lämmitysöljy. Suurissa laitospolttimissa käytetään lämmitykseen myös raskasta polttoöljyä. Öljy on energiatiivis ja helposti varastoitava ja kuljetettava energiamuoto.1 000 litraa kevyttä polttoöljyä vastaa energia-arvoltaan 10 000 kWh sähköä, 2 150 kiloa puupellettejä tai 5,8 kuutiota koivuhalkoja.
Öljylämmityksen lämpö siirretään lämmitettävään tilaan vesikiertoisella lämmönjakojärjestelmällä tai ilmalämmityksellä. Öljylämmitys vaatii erillisen palosuojatun teknisen tilan, eli kattilahuoneen (ns.pannuhuoneen), jossa järjestelmän laitteet sijaitsevat. Öljysäiliö voidaan sijoittaa sisään tai ulos, myös maan alle.
Öljylämmityksen eli öljylämmityskattilan hyötysuhde eli kyky muuttaa öljystä saatava energia lämmöksi on hyvä. Nykyaikaisen kattilan hyötysuhde on noin 95 %. Kondenssikattilalla, joka kykenee ottamaan palamiskaasuista otetun lämmön talteen ja syöttämään sen lämmityspiiriin, päästään jopa lähes 100 %:n hyötysuhteeseen.
Suomessa öljykattilan tuottamasta energiasta kuluu lämmitykseen noin ¾ ja lämpimän käyttöveden tuotantoon noin ¼. Öljy on fossiilinen polttoaine, jonka polttoprosessi aiheuttaa ilmastonmuutosta nopeuttavia kasvihuonekaasupäästöjä. Öljylämmitysjärjestelmään voidaan kytkeä avuksi aurinkolämpöjärjestelmää, tai öljykattilaksi voidaan valita myös puuta polttava kaksoispesäkattila. Muita vaihtoehtoja ovat esimerkiksi ilma-vesilämpöpumpun tai varaavan tulisijan käyttö öljylämmityksen rinnalla. Myös nestemäisten biopolttoaineiden on lämmitysöljyyn lisättynä todettu koehankkeissa soveltuvan hyvin öljylämmitysjärjestelmään.
Öljylämmitys Suomessa

Öljylämmitys yleistyi Suomessa 1960-luvulla.
Suomessa öljyllä lämmitettäviä rakennuksia on vajaa neljäsosa kaikista rakennuksista (Arkistoitu – Internet Archive). Näistä pientaloja on vajaat 200 000. Suomessa käytettävä lämmitysöljy on rikitöntä ja sen palaminen on nykyaikaisella öljylämmitysjärjestelmällä tehokasta.
Öljylämmitystalojen öljynkulutus on noin 460 miljoonaa litraa vuodessa, mikä on vajaat 2 % Suomen kokonaisenergiankulutuksesta. Öljylämmitteisen pientalon keskimääräinen energiankulutus on noin 2 300 öljylitraa, kun se 10 vuotta aiemmin oli 600 litraa enemmän. Asuinrakennusten öljylämmityksen tuottamat hiilidioksidipäästöt ovat alle 2,5 % fossiilisten polttoaineiden tuottamista hiilidioksidipäästöistä Suomessa.
Valtiovalta ja öljyala ovat vuodesta 1997 Höylä-energiatehokkuussopimuksin edistäneet energiatehokkuutta öljylämmitystaloissa. Avainasemassa ovat olleet neuvonta, kattiloiden kunnossapidon ja rinnakkaislämmönlähteiden käytön edistäminen.
Suomessa uusittiin vuosina 1997–2010 kaikkiaan 109 300 vanhaa, pääosin 1970-luvulla asennettua tai sitä vanhempaa öljykattilaa. Lisäksi öljylämmitystalojen energiataloutta parannettiin lisäeristyksin ja ikkunavaihdoin. Kaikilla näillä toimenpiteillä saavutettiin 1997–2010 yhteensä 16,10 TWh:n eli 1 610 miljoonan litran energiansäästö.
Vuonna 2020 valtio myönsi rahallista tukea öljylämmityksestä luopumiseen osana koronakriisistä toipumista.
Aiheesta muualla

Öljylämmitys (Arkistoitu – Internet Archive) Motiva Oy
Öljylämmittäjän neuvontasivusto Öljyalan Palvelukeskus
Synteettinen timantti

Synteettiset timantit ovat keinotekoisesti tuotettuja timantteja, jotka vastaavat luonnossa esiintyviä geologisessa prosessissa syntyneitä timantteja. Yleisimmät menetelmät synteettisten timanttien luomiseksi ovat HPHT- (High Pressure, High Temperature) tai CVD-menetelmät (Chemical Vapor Deposition); muita mainittavia menetelmiä ovat räjäytysmenetelmä ja ultraäänikavitaatio. Pienempää puhtautta vaativia synteettisiä timantteja valmistetaan teollisuuden tarpeisiin HPHT-menetelmällä ja puhtaudeltaan korun tasoisia kuluttajille suunnattuja timantteja tuotetaan yleensä CVD-menetelmällä riippuen maailmanlaajuisesta kysynnästä.
Historia

1800-luvulla monet tiedemiehet suorittivat useita kunnianhimoisia kokeita timanttien syntetisoimiseksi, mutta vuoteen 1952 mennessä kaikki aikaisemmat valmistusyritykset todettiin varmuudella epäonnistuneiksi tai epäuskottaviksi. Tilanne kuitenkin muuttui pian General Electricin (GE) ja ruotsalaisen ASEA-yhtiön tutkimustuloksien myötä näiden kehitettyä ensimmäisen timanttien syntetisointimenetelmän, joka tunnetaan HPHT:na.
Amerikkalainen GE oli alkanut tutkia timanttien syntetisointia jo 1940-luvulla, mutta 2. maailmansota keskeytti projektin väliaikaisesti. Kyseinen projekti aloitettiin uudestaan hieman sodan jälkeen 1950-luvun alussa ja ensimmäinen onnistuminen tapahtui 16. joulukuuta 1954. He käyttivät oman tutkijansa Tracy Hallin tekemää laitetta, jolla saatiin aikaiseksi 18 GPa paine ja 2 000 °C:n lämpötila. Ruotsalainen ASEA-yhtiö tutki amerikkalaisten kanssa riippumattomasti samaan aikaan timanttien syntetisointia salaiseksi luokitellussa QUINTUS-tutkimuksessa. ASEA:n edustajat esittelivät keinotekoisia timantteja 23 vuoden tutkimisen jälkeen 16. helmikuuta 1953. Tutkijat olivat jäljitelleet laboratoriossa geologisten timanttien syntyprosessin olosuhteita eli korkeaa painetta ja lämpötilaa. Paltzar Von Platenin suunnittelemalla koneella pidettiin yllä 83 000 atm paine tunnin ajan ja tuloksena saatiin syntetisoitua 40–50 pientä timanttia. General Electric päätyi saamaan kaiken kunnian ensimmäisistä ihmisen valmistamista timanteista, koska ASEA ei pystynyt toistamaan tuloksia omalla metodillaan tarpeeksi luotettavasti. Näin ollen ASEA päätyi pitämään työnsä tulokset pitkään salassa.
HPHT-menetelmän kehittämisen jälkeen seuraava merkittävä askel oli CVD-menetelmä, jossa timantteja pystytään “kasvattamaan” korkean lämpötilan ja matalan paineen olosuhteissa. Kuten ASEA:n tapauksessa, myös CVD-menetelmällä syntetisoitiin onnistuneesti timantti ennen GE:n omaa julistusta vuonna 1954. Ensimmäisen CVD-timantin valmisti todistetusti Union Carbide -korporaation W. G. Eversole 15. lokakuuta 1953 mennessä.
Yllä olevien mullistavien menetelmien lisäksi räjäytysmenetelmä on myös huomionarvoinen synteesimenetelmä, jota tutkittiin sekä Yhdysvalloissa että Neuvostoliitossa. De Carli onnistui ensimmäisenä tuottamaan nanotimantteja pienellä saannolla Yhdysvalloissa vuonna 1961. Neuvostoliitossa muodostettiin vuosien 1960–1980 aikana tutkimuskeskuksia erittäin lujien materiaalien valmistamiseen. Tutkimusten ohessa keksittiin keino valmistaa nanotimantteja räjäytysmenetelmällä vuonna 1963, mutta menetelmää tutkittiin enemmän vasta 1980-luvulla melkein 20 vuoden tauon jälkeen. Tuotantoprosessia ei saatu optimoitua tarpeeksi ja useita tutkimuskeskuksia suljettiin vuosien 1993–2003 aikana kannattamattomina. Kiinnostus räjäytysmenetelmää kohtaan on jälleen kasvanut tutkijoiden keskuudessa viimeisimmän vuosikymmenen aikana johtuen mm. uusista tavoista hyödyntää nanotimantteja.
Valmistusmenetelmät > Korkea paine ja korkea lämpötila (HPHT)

HPHT-menetelmässä jäljitellään timanttien tuottamiseksi samantapaisia korkean paineen ja lämpötilan olosuhteita kuin luonnossa geologisen prosessin tuloksena syntyneiden timanttien tapauksessa; eli faasia, jossa hiilen luonnollinen muoto on grafiitin sijasta timantti. Menetelmää varten on kehitetty kolme erityyppistä prässiä, mutta yksinkertaistettuna toimintaperiaate on seuraavanlainen. Tarvittava korkea painekuorma voidaan tuottaa menetelmästä riippuen useilla alasimilla, joiden väliin asetetaan näytesäiliö. Näyte kuumennetaan tyypillisesti sähköisesti välittämällä sähkövirta alasimien kautta näytesäiliön ympäristössä olevaan lämmittimeen.
Timantin synteesi saadaan tapahtumaan näytesäiliössä asettamalla sinne siementimantteja, mahdollisimman puhdasta hiilinäytettä ja liuotinmetallia. Liuotinmetallin sulaessa myös hiilinäyte liukenee ja liuos kulkeutuu säiliön pohjalla oleviin siementimantteihin. Liuoksessa oleva hiili sakkautuu pois siementimantteihin ja seurauksena ne kasvavat reaktiossa suuremmiksi timanteiksi.
HPHT-prosessilla valmistetut timantit sisältävät metallisen katalyytin vuoksi yleensä epäpuhtauksia ja ovat näin ollen värillisiä. Menetelmää onkin käytetty pitkään valmistamaan timantteja teollisuuden tarpeisiin, mutta korunlaatuisten timanttien valmistus on myös mahdollista.
Valmistusmenetelmät > Räjäytysmenetelmä

Räjäytysmenetelmällä saadaan aikaiseksi synteettisiä nanotimantteja, joiden halkaisija on 1–5 nm. Menetelmässä asetetaan metallikammioon hiiltä sisältävää räjähdettä. Räjähdyksen seurauksena kammion paine ja lämpötila nousevat niin suureksi, että räjähteen sisältämä hiili syntetisoituu timanteiksi. Räjähdyksen jälkeen painetta ja lämpötilaa alennetaan nopeasti, jolloin ohitetaan ei-toivottu paine-lämpötila vaihe, jossa grafiitin faasi on timanttia stabiilimpi; tällöin lämpötila on yhä tarpeeksi suuri grafiitti-timantti konversioon.
Toinen tapa käyttää räjähdysmenetelmää: grafiittijauheella täytetty metalliputki sijoitetaan räjähdyskammioon. Kun räjäytys tapahtuu, se lämmittää ja tiivistää grafiittia timanteiksi. Putkessa on runsaasti grafiittia ja muita hiilen muotoja; jotta timantit saadaan eroteltu hiilen muista muodoista, täytyy putkessa olevia aineita keittää kiehuvassa typessä (250 °C) noin 1 päivä.
Räjähdysmenetelmällä ei saada nanotimantteja suurempia timantteja aikaiseksi, koska korkeapaineen kesto on liian lyhyt suurempien timanttien valmistukseen.
Valmistusmenetelmät > CVD-menetelmä

CVD-menetelmässä timantti voidaan valmistaa timanttipölyllä pinnoitetulle kasvualustalle hiiltä sisältävän kaasuseoksen avulla korkean lämpötilan (n. 600–900 °C) ja matalan paineen olosuhteissa. Menetelmän käytännön etuja ovat mm. tuotteen puhtaus, halvat valmistuskustannukset ja mahdollisuus tehdä ohuita timantinkaltaisia kalvoja. Hyödynnettävä kaasuseos sisältää hiilen lisäksi yleensä myös vetyä, tehden esim. metaanista varteenotettavan vaihtoehdon. Prosessi on yksinkertaistettuna seuraavanlainen. Kaasuseosta lämmitetään jollain energianlähteellä, jolloin yhdisteestä vapautuu hiiliatomeja kaasujen välisten kemiallisten reaktioiden myötä; nämä vapautuneet hiiliatomit kertyvät kasvualustalle kasvattaen timanttia. Hiilen faasidiagrammin mukaisesti termodynamiikka suosii yllä mainituissa olosuhteissa grafiitin muodostumista kasvualustalle timantin sijasta vaikka päinvastaisen tiedetään käytännössä tapahtuvan CVD:n tapauksessa. Ilmiötä on tutkittu paljon ja on pystytty muodostamaan teorioita ja malleja havaintojen ymmärtämiseksi. Esimerkiksi artikkelin  mallilla voidaan yleisesti arvioida CVD:n tapauksessa timantin kasvattamisessa tarvittavaa kaasuseoksen koostumusta.
Valmistusmenetelmät > Ultraäänikavitaatio

Ultraääni voi aiheuttaa nesteissä paikallisesti äärimmäisiä ilmiöitä. Sonikoimalla nestettä korkealla intensiteetillä, saadaan ääniaalloilla aikaan vuorotellen korkean ja matalan paineen syklejä. Matalan paineen vaihe muodostaa nesteeseen pieniä tyhjiökuplia. Kun tyhjiökuplat saavuttavat tilan, jossa ne eivät enää kykene absorboimaan energiaa, romahtavat ne rajusti korkean paineen vaiheen aikana. Tätä ilmiötä kutsutaan kavitaatioksi. Romahduksen aikana voidaan saavuttaa paikallisesti jopa 7 000 K:n lämpötila ja yli 2 000 atm paine. Lisäksi nesteeseen muodostuu virtauksia, joiden nopeudet voivat olla jopa 280 m/s.
On selvää, että tätä ilmiötä voidaan soveltaa timanttien valmistukseen, kun tiedetään miten timantit muodostuvat luonnossa. Ultaäänikavitaatiolla voidaankin valmistaa nano- ja mikrokoon timantteja. Esimerkiksi grafiittijauheen ja orgaanisen liuoksen suspensiosta tämä onnistuu vain 1 atm paineessa, huoneenlämmössä ja verrattaen kilpailukykyisillä kustannuksilla esimerkiksi HPHT-menetelmään verrattuna. Tällä menetelmällä saadaan käytetystä grafiitin määrästä n. 10 % muutettua lähes yhtenäisen kokoisiksi mikro-timanteiksi, jotka ovat kooltaan 6 tai 9μm ± 0.5μm. Suspensiossa käytettäväksi liuokseksi parhaiten soveltuvat aromaattiset oligomeerit joiden kiehumispiste on korkea ja höyrystymispaine matala.
Ultraäänikavitaatiota voidaan soveltaa myös muodostamalla nanotimantteja suoraan nestemäisten hiilivety-yhdisteiden kuten etanolin, tolueenin tai bentseenin hiilestä. Tässä menetelmässä hyödynnetään Venturi-ilmiötä, jonka aiheuttama 80–90 MPa:n paineaalto romahduttaa ultraäänellä muodostetut tyhjiökuplat. Tällä tavoin valmistettujen timanttien koko on 3–30 nm kokoluokkaa, lähtöaineesta riippuen.
Sovellukset > Työkalut

Timantti on kovuutensa ansiosta ihanteellinen materiaali erilaisissa leikkaus- ja hiontatyökaluissa. Timantteja voidaan käyttää esimerkiksi rakeina kulmahiomakoneen laikkaan upotettuna tai hienona jauheena erilaisten työkalujen pinnalla. Myös erilaisia nanopinnotteita ollaan kehitetty, joissa hyödynnetään nanotimantteja.