stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuntanumero
Aiheesta muualla

Kuntanumerointi.  (Edelt. Kuntanumerointiluettelo)  Tilastokeskus, kerran vuodessa 1975–1992.  ISSN 0783-1404
Suomen kunnat
| --- | --- |
Hallinto:  Kuntavaalit  Kunnanvaltuusto Suomessa  Kunnanhallitus Suomessa  Kunnanjohtaja Suomessa  Kunnanvaltuuston puheenjohtaja  Kunnanhallituksen puheenjohtaja  Kuntayhtymä  Suomen Kuntaliitto  Suomen kunnanvaakunat  Kuntanumero  Pitäjänkokous  Kuntakokous 
Kuntaluettelot:  Luettelo Suomen kunnista  Luettelo Suomen entisistä kunnista  Luettelo Suomen kunnista väkiluvun mukaan  Luettelo Suomen kunnista pinta-alan mukaan  Luettelo Suomen kunnista perustamisvuoden mukaan  Luettelo Suomen kuntien koordinaateista  Luettelo Suomen ruotsin- ja kaksikielisistä kunnista  Luettelo Suomen kunnista postinumeropiireittäin  Luettelo Suomen postinumeroista kunnittain  Luettelo Suomen rannikkokunnista  Luettelo Suomen kuntanumeroista  Luettelo Suomen kunnista vuonna 2008 
Kaupunkiluettelot:  Suomen kaupungit  Luettelo Suomen kaupungeista  Luettelo Suomen entisistä kaupungeista  Luettelo Suomen kaupungeista perustamisvuoden mukaan 
Suomen kuntauudistukset:  Vuoden 1865 kunnallisasetus  Suuri kuntauudistus (1961–1982)  Kunta- ja palvelurakenneuudistus (2005–2012)  Sote-uudistus (2011–) 
Kuntamuutokset:  Kuntajakolaki  Kuntaliitos Suomessa  Luettelo kuntaliitoksista Suomessa kunnittain  Kuntaliitokset Suomessa ilman yhteistä rajaa  Luettelo Suomen kuntien nimenmuutoksista  Alueliitos  Luettelo osakuntaliitoksista Suomessa 
Historialliset kuntamuodot:  Suomen keskiaikaiset seurakunnat  Luettelo Suomen kirkkopitäjistä  Kaupunki  Kauppala  Luettelo Suomen kauppaloista  Maalaiskunta  Epäitsenäinen kauppala  Taajaväkinen yhdyskunta  Luettelo Suomen taajaväkisistä yhdyskunnista  Vanhat kaupungit Suomessa  Uudet kaupungit Suomessa  Suomen laittomat kunnat
Älynväläyttäjät

Älynväläyttäjät (A Bit of Fry and Laurie) on brittiläinen komediasarja, jonka pääosassa ovat Stephen Fry ja Hugh Laurie. Siihen tehtiin vuosien 1987 ja 1995 välillä neljä tuotantokautta, kaikkiaan 26 jaksoa. Sarja muodostui enimmäkseen kahden näyttelijän sketseistä. Lisäksi Laurie soitti pianoa.
Aiheesta muualla

Älynväläyttäjät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Canon de 155 C Mle 1917 Schneider

| Canon de 155 C mle 1917 Schneider |
| --- | --- |
 Espanjassa valmistettu C17S
Aseen tyyppi:  Raskas haupitsi
Alkuperämaa:   Ranska
Palvelushistoria
Sodissa:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota Jatkosota
Valmistushistoria
Suunniteltu:  1915-1916
Valmistajat:  Schneider USA (lisenssillä)
Valmistusvuodet:  1917-?
Valmistusmäärä:  3020 
Tekniset tiedot
Paino:  3300 kg (tuliasemassa) 
Piipun pituus:  2322 mm / L/15 
Kaliiperi:  155 mm 
Tulinopeus:  n. 3 lauk./min 
Lähtönopeus:  448-453 m/s
Maksimikantama:  10,3-11,0 km
Canon de 155 C mle 1917 Schneider on ranskalainen Schneiderin suunnittelema raskas haupitsi, jota käytettiin ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Tykistä käytetään toisinaan lyhyempää nimikettä C17S. Haupitsi oli käytössä myös Suomessa, jossa sen nimikkeenä oli 155 H/17.
Tausta

Ranskalaiset tajusivat ensimmäisen maailmansodan alussa, että heillä oli liian vähän moderneja raskaita haupitseja. Uusia länsirintamalle sopivia raskaita haupitseja tarvittiin nopeasti. Keskeiseksi muodostui haupitsimalli, joka oli jatkokehitelmä Schneiderin lisenssillä Venäjällä valmistetusta raskaasta haupitsista 6 dm polevaja gaubitsa sistemy Schneidera (suomalainen mallinimi 152 H/10).
Aluksi Schneider konstruoi vientimallinsa (152 H/10) pohjalta haupitsin, joka käytti kartussilaukauksia (tykkiin ladataan ensin ammus, ja sen perään kartussihylsy, jossa on ruutipussit ja nalli). Mallin nimike oli Canon de 155 C modele 1915 Schneider, ja sitä valmistettiin vuodesta 1915 alkaen. Ranskan armeija halusi muuttaa tykkiä siten, että se voisi ampua irtopanoslaukauksia (tykkiin ladataan ensin ammus, sen perään ruutipussit ja lopuksi nalli). Irtopanokset olivat halvempia, koska ei tarvittu messinkisiä hylsyjä, mutta toisaalta tykin tulinopeus aleni. Schneider aloitti 1915 kehitystyön ja muutti haupitsin lukkoa irtopanoksille sopivaksi. Uusi malli saatiin joukkojen käyttöön vuonna 1917, ja se sai nimikkeen Canon de 155 C modele 1917 Schneider (lyhyesti C17S).
Rakenne ja ampumatarvikkeet

Haupitsin rakenne oli aikakaudelleen tavanomainen. Siinä oli suora palkkilavetti, jossa oli keskellä aukko kehtoa ja perääntyvää putkea varten, sekä jarruilla varustetut rautavanteiset puupuolapyörät. Lukko oli tyypiltään kierrelukko ja haupitsissa käytettiin irtopanoksia. Tulinopeus oli noin kolme laukausta minuutissa. Putken alla olevassa kehdossa oli joustolaite, jossa oli hydraulinen hidastin ja pneumaattinen palautin. Suojakilpi oli alaosastaan kaareva, mikä oli tyypillistä Schneiderin tykkimalleille.
Haupitsin ollessa ajokunnossa sen lavetin takapään alle asetettiin kaksipyöräinen edeltäjä. Lisäksi putki oli vedettynä taka-asentoon. Yhden haupitsin vetämiseen tarvittiin kahdeksan hevosen valjakko, joka riitti vaivoin yli kolmetonniselle tykille. Sitä pystyttiin vetämään kuitenkin myös moottoriajoneuvolla, mutta tällöin huippunopeus oli vain 10 km/h. Nopeampaa moottorivetoa varten Suomessa kehitettiin tykin alle sijoitettava oma ajopyörästö, jolla maksimivetonopeus oli 20 km/h. Tykkiä vedettäessä kuorma-autolla kaksipyöräistä edeltäjää ei aina välttämättä käytetty. Esim. Kurikassa perustetussa Raskas patteristo 1:ssä ei käytetty edeltäjää, vaan tykki kytkettiin suoraan Citroen kuorma-auton perään.
Haupitsille kehitettiin erityyppisiä ammuksia. Käytössä oli ainakin sirpalekranaatti, srapnelli ja kaasukranaatti. Suomalaisten haupitseissa käytettiin seitsemänpanoksisia kartussilaukauksia. Manuaalien mukaan käytössä vain oli sirpalekranaatteja. Ammuksen paino oli 43–43,6 kg ja lähtönopeus putken suusta mitattuna 448–453 m/s. Kantama oli noin 11 km. Tykin sivusuuntausala oli palkkilavetin takia hyvin kapea (± 6 astetta) ja korkeussuuntausala 0–42,3 astetta.
Käyttö

Haupitsi osoittautui erittäin tehokkaaksi, ja ranskalaiset käyttivät tykkejä suurissa määrin ensimmäisessä maailmansodassa länsirintamalla. Tykkejä valmistettiin lisenssillä myös Yhdysvalloissa, jossa haupitsi tunnettiin nimikkeellä 155 mm Howitzer M1917. Yhteensä haupitseja valmistettiin 3 020 kappaletta. Haupitsimalli oli käytössä edellä mainittujen kahden maan lisäksi ainakin Belgiassa, Kreikassa, Italiassa (Obice de 155/14 PB), Jugoslaviassa, Puolassa (155 mm Haubica wz. 1917), Venäjällä/Neuvostoliitossa ja Espanjassa.
Toisen maailmansodan alkaessa 1939 Ranskan armeijan käytössä oli hieman yli kaksituhatta C17S-haupitsia. Ranskan sotaretken jälkeen saksalaiset saivat suuren osan niistä sotasaaliina. He antoivat tykille oman nimikkeen 15,5 cm sFH 414(f). Haupitseja käytettiin muun muassa rannikkotykkeinä. Esimerkiksi Norjaan saksalaiset sijoittivat osana Atlantin valliaan n. 1 100 rannikkotykkiä, joista 109 kappaletta oli tyyppiä 15,5 cm sFH 414(f).
Käyttö > Käyttö Suomessa

Talvisodan jälkeen Suomi hankki suuren määrän tykkikalustoa Saksasta, jolla riitti myytäväksi kelpaavaa sotasaaliskalustoa (etenkin Ranskasta peräisin olevaa). Käytettyjä 155 H/17 -haupitseja hankittiin Suomeen, lähteestä riippuen, yhteensä 151-166 kappaletta vuosina 1940–1944. Suurin osa haupitseista tuli maahan vuoden 1941 aikana. Monet tykeistä olivat huonossa kunnossa, ja ne jouduttiin peruskorjaamaan.
Haupitseja käytettiin paljon jatkosodan aikana. 155 H/17 -haupitseilla ampuivat Raskas Patteristo 1, 20, 25, 26 ja 29. Lisäksi tykki oli käytössä seuraavissa kenttätykistörykmenttien (KTR) patteristoissa (merkitään ennen rykmentin lyhennettä roomalaisella numerolla): III/KTR 1, III/KTR 2, III/KTR 3, I/KTR 4, I/KTR 5, II/KTR 8, III/KTR 11 ja III/KTR 14. Ensimmäiset tykit sai käyttöönsä Raskas Patteristo 1 ja Raskas Patteristo 26:n kaksi patteria.
Jatkosodan aikana menetettiin vuonna 1944 ainakin 14 haupitsia. Näistä viisi kuului Raskas Patteristo 20:lle, joka menetti ne 10. kesäkuuta 1944 Karjalankannaksella Vaskisavotassa. Muut menetetyt haupitsit kuuluivat KTR 3:een (7 kpl) ja KTR 11:een (2 kpl), jotka menettivät tykkinsä Laatokan pohjoispuolella. Yhteensä sodan aikana tykeillä ammuttiin 217 644 laukausta, eli noin 1 400 laukausta tykkiä kohden.
Sodan jälkeen haupitsit varastoitiin ja niitä käytettiin kovapanosammuntaharjoituksissa aina 1980-luvulle saakka. 1960-luvun alkupuolella Vammaskosken tehtaalla tykkien alkuperäiset puolapyörät vaihdettiin solukumirenkaisiin. Tällöin tykin nimikkeeksi tuli 155 H 17-Skp [Asetyyppien nimikkeistä poistettiin vinoviiva vuonna 1959 tehdyssä muutoksessa, jolloin haupitsin viralliseksi nimikkeeksi tuli 155 H 17. Vanha muoto säilyi kuitenkin pitkään käytössä vielä muutoksen jälkeenkin.]. Haupitsin lempinimi Suomessa oli tuhkaluukku.
Käyttö > Suomalaisten sotakokemuksia

Kenttätykistörykmentti 5:n ensimmäisessä patteristossa palvelleen Vilho Kankareen muistelmissa uusien haupitsien (155 H/17) vastaanottamisesta kerrotaan seuraavaa: ”Peesto sai uudet tykit. Kuusituumaiset ranskalaiset haupitsit entisten kolmituumaisten [75 K/17] sijaan. … Raskaat tykit aiheuttivat eräitä uudelleenjärjestelyjä. Hevosvetoisuus säilyi edelleen, mutta valjakkoja oli lisättävä. Tykkiä kohti tuli 8 hevosta. … Raskaalla tykistöllä oli se etu, ettei sitä hevin heitetty minnekään sivuteille korpiin. Se aiheutti salaista tyytyväisyyttä. Päätien suunnassa aina jotenkin pärjäsi.”
Raskaat haupitsit 155 H/17 tekivät vaikutuksen kevyitä kanuunoita käyttäneisiin tykkimiehiin. Kenttätykistörykmentti 5:n toisessa patteristossa patterinpäällikkönä palvellut luutnantti Juhani Honkavaara muistelee tilannetta loka-marraskuun vaihteesta 1941: ”Ptrin kanuunat [75 K/17] eivät pystyneet Kontupohjan länsiosan kivirakennuksiin, jossa vihollinen itsepintaisesti puolustautui, mutta kun Turun psto (I/KTR 5) toi vasta saamansa raskaat tykit ponttonilautalla yli Suunujoen 1.11. ja tarkasti ne samana iltana erinomaiselta tulenjohtopaikalta, jolta lähes koko Kontupohja näkyi kuin tarjottimella, muuttui ääni kellossa kertaheitolla.”
Jatkosodan jälkeen Päämajan tykkiosasto kokosi 1944 rintamilla olleiden tykkimiesten mielipiteitä eri tykkimalleista. Haupitsia luonnehdittiin seuraavasti: ”155 H/17 oli joukkojen suosiossa. Talvella oli ongelmia joustolaitteen kanssa, se oli hieman jäykkä ja tiivisteet tahtoivat revetä. Lavettivaurioita ilmeni jonkin verran.”
Museohaupitseja

Suomen Tykistömuseossa ja Kurikan tykkipuistossa on 155 H/17 haupitsit.
Raskas patteristo 1:n perinneyhdistys on entisöinyt 155 H/17haupitseja ja on järjestänyt perinnetykkitapahtumia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Service Handbook of the 155-mm Howitzer 37mm.com. Arkistoitu 17.9.2010. Viitattu 2.9.2020. (englanniksi)
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: 155 H/17 "Tuhkaluukku"
Suomen Tykistömuseon 155 H/17 edestä. Puolapyörän edessä näkyy pyöräjarru ja suojakilven alaosassa pyöräjarrun kiertokampi. Putken suuosan paksunnos on tyypillinen ranskalainen piirre.
Suomen Tykistömuseon 155 H/17 takaa. Putken takaosassa lukko-osan päällä oleva kuutiomainen kappale on vastapaino. Pyörän takana on nähtävissä sivusuuntauskäsipyörä.
Mahdottoman tavallinen Jorma Laine

| Mahdottoman tavallinen Jorma Laine |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansi.
Tyyli:  komedia
Kestoaika:  22 min / jakso
Pääosissa:  Puntti Valtonen
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  MTV
Esitetty:  3. tammikuuta 1996 – 14. tammikuuta 1997
Jaksoja:  17
Tuotanto
Tuottaja(t):  Olli Vesala
Ohjaaja(t):  Anssi Mänttäri
Käsikirjoittaja(t):  Anssi Mänttäri Olli Vesala
Tuotantoyhtiö(t):  Reppufilmi
Aiheesta muualla
IMDb 
Mahdottoman tavallinen Jorma Laine on vuosina 1996–1997 MTV:llä esitetty Anssi Mänttärin ohjaama suomalainen televisiosarja.
Sarjassa Puntti Valtosen esittämä Jorma Laine kokeilee monia työpaikkoja, mutta hänellä on ongelmia niiden pitämisessä. Yleensä yksi työkokeilu kestää vain yhden jakson ajan.
Sarja on julkaistu DVD:llä, ja syksyllä 2022 sitä esittää AlfaTV.
Elokuvauutisten Niko Jutila kirjoitti sarjan olevan Mänttärin tuotannon keveintä mutta myös hauskinta osaa. Hän kutsuu sarjaa Mänttärin Turhapuroksi, jota se halpatuotantotyylillään muistuttaa. Jälki on hänestä kuitenkin parempaa Puntti Valtosen roolityön ja aidoilla kuvauspaikoilla tehtyjen kohtausten ansiosta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Puntti Valtonen  | … |  Jorma Laine   |
Avartek AT-04

| AT-04 |
| --- | --- |
 AT-04 näytteillä Suomen ilmailumuseon lennokkipäivillä 2014.
Tyyppi:  maalilennokki
Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Avartek Ky
Tila:  Käytössä
Pääkäyttäjät:  Suomen puolustusvoimat
Yksikköhinta:  noin 3 000 euroa (2006)
Avartek AT-04 on suomalaisen Avartek Ky:n kehittämä ja valmistama maalilennokki, joka korvaa ilmavoimien aiemmat MALE 97 -maalilennokit. Koneesta valmistetaan kahta versiota, joista toista ohjataan tavallisella lennokkiradio-ohjaimella ja toista GPS-pohjaisella autopilotilla. Konetyyppiä voidaan käyttää ilmatorjuntakonekiväärien ja -kanuunojen harjoitusmaalina. Kone voidaan lähettää lennolle joko käsilähdöllä tai katapultilla. Lennon päätteeksi AT-04 laskeutuu laskuvarjolla tai mahalaskuna.
AT-04-lennokkiin voidaan asentaa myös osumailmaisin, joka lähettää tiedot reaaliajassa maa-asemalle.
Versiot

AT-04rc, RC-ohjaus
AT-04ap, autopilotti
Tekniset tiedot (AT-04rc)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&01.06700001,67 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002,00 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&&00.08100000,81 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&&&08.08000008,8 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&&&016.050000016,50 kg
Hyötykuorma: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004,0 kg
Polttoainemäärä: 0.42
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Zenoah G620PU ilmajäähdytteinen kaksitahtimoottori; &&&&&&&&&&&&&&03.01500003,15 kW (&&&&&&&&&&&&&&04.02200004,22 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0216.&&&&00216 km/h (60 m/s)
Lentoaika: 60 min (täysi vauhti)
Toimintasäde: 2 000 m (näköyhteydellä), 4 000 m (kiikareilla)
Avioniikka
Autopilotti (AT-04ap)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Avartek AT-04 Wikimedia Commonsissa
Avartek Ky
AT-04:n Zenoah G620PU -moottori.
Staryi Oskol

| Staryi Oskol Старый Оскол |
| --- | --- |
 Aleksandr Nevskin kirkko kaupungissa
 lippu:  vaakuna
 Belgorodin alueen sijainti
 Staryi Oskol
 Koordinaatit: 51°18′N, 37°50′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Belgorodin alue
Perustettu:  1593
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  134,2 km²
Korkeus:  150 m
Väkiluku (2010):  221 163
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 oskol.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Staryi Oskol (ven. Ста́рый Оско́л) on kaupunki ja kaupunkipiiri Belgorodin alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Oskol-joen varrella, ja sen asukasluku on 221 163 (2010).
Staryi Oskol perustettiin vuonna 1593 alun perin linnoitteeksi osana Moskovaa suojannutta linnoitusketjua. 1600-luvulla Krimin tataarit ja ukrainalaiset kasakat ryöstivät sen. Staryi Oskolissa taisteltiin Venäjän sisällissodassa ja toisessa maailmansodassa. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunki teollistui, ja väkiluku alkoi kasvaa.
Staryi Oskol on tärkeä rautamalmin kaivoskaupunki, jonka rautamalmivarannot ovat yhdet maailman suurimmista.  Kaupungissa kaivetaan yli kahdeksan miljoonaa tonnia rautamalmia vuodessa.
Staryi Oskolin ystävyyskaupunki on ollut vuodesta 1987 lähtien Salzgitter sekä vuodesta 1989 alkaen Mänttä (nykyään Mänttä-Vilppulan kaupunki).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Staryi Oskol Wikimedia Commonsissa
Belgorodin alueen kaupungit
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Stary Oskol
Käännös suomeksi
Turvavaihde

Vaihteesta, turvaraiteesta, päätepuskimesta ja hiekkaisesta pysähtymisalueesta muodostuva turvavaihderatkaisu. Turvavaihde (etualalla) on asetettu liikenteen sallivaan asentoon.
Turvavaihde on raideliikenteessä käytettävä turvaratkaisu, jolla kiintein vaihde- ja raidejärjestelyin estetään luvaton ja liikennettä vaarantava muiden raiteiden käyttö. Turvavaihteita asennetaan paikkoihin joissa on vaarana, että esimerkiksi ratapihalla liikkuva kalusto vaihtotöiden aikana ohjautuu jarrulaitevian tai muun syyn vuoksi muiden junien käyttämille raiteille, sekä paikkoihin joissa on vaarana kahta eri raidetta kulkevan junan joutuminen samalle raiteelle myöhästyneen tai pitkäksi menneen jarrutuksen vuoksi.
Junaturvallisuussääntö vuodelta 1996 määrittelee turvavaihteen seuraavasti: Turvavaihde on vaihde, joka käännettynä suojaavaan asentoon estää muilta raiteilta pääsyn kulkutielle.
Rakenne > Turvavaihde

Turvavaihde voi olla kokonainen tavallinen vaihde, joka suojaavassa asennossaan on käännettynä johtamaan turvaraiteelle tai muulle asetettua kulkutietä suojaavalle raiteelle. Paikoissa, joissa tila ei riitä kokonaiselle vaihteen ja turvaraiteen yhdistelmälle, voidaan käyttää osittaista vaihdetta, jossa on vain vaihteen kielet. Englanninkielisissä maissa osittaisesta turvavaihteesta käytetään nimitystä catch points ja trap points. Osittaisen vaihteen avulla raiteeseen saadaan epäjatkuvuuskohta, joka suistaa kaluston kiskoilta ellei kulkutietä ole turvattu ja vaihdetta ole käännetty oikein.
Turvavaihteena voidaan tavallisen yksinkertaisen vaihteen lisäksi käyttää myös rinnankytkettyä risteysvaihdetta.
Rakenne > Turvaraide

Osittaisissa turvavaihderatkaisuissa turvaraidetta ei ole. Turvaraiteen tarkoitus on ohjata luvatta liikkuva kalusto riittävän etäälle siitä raiteesta, jota turvavaihde suojaa. Mikäli turvaraiteena toimii suojattavaan kulkutiehen nähden rinnakkainen raide, voidaan liikenne turvaraiteella sallia sillä se ei vaaranna viereisen raiteen liikennettä. Ratapihoilla pitkiä turvaraiteita voidaan käyttää myös vaihtotyöhön vaarantamatta pääraiteen junaliikennettä.
Rakenne > Hiekkaeste

Lyhyen päättyvän turvaraiteen päätekohdan takana on yleensä rakenteista vapaa maa-alue, jonne on rakennettu pysähtymiseste joko hiekasta tai muusta maa-aineksesta. Esteen tarkoitus on pysäyttää raiteen päätekohdan ylitse kulkeva kalusto mahdollisimman hallitusti sekä pitää kalusto pystyssä vahinkojen vähentämiseksi.
Erityyppisiä turvavaihderatkaisuja

Turvavaihde (vas.) johtaa junan vierellä näkyvälle turvaraiteelle ja edelleen hiekkaesteeseen.
Osittainen turvavaihde ilman turvaraidetta. Vaihteen risteyskappaletta ei ole asennettu.
Osittainen turvavaihde ilman turvaraidetta. Ulompaan kiskoon on suojaavassa asennossa muodostettu epäjatkuvuuskohta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turvavaihde Wikimedia Commonsissa
Springwell Catch Points: turvavaihderatkaisuja (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Valedron perhe

Kuvassa näkyy Salazar Luihuisen medaljonki, joka kuului Lomen Kolkolle. Lomen Kolkko oli Lordi Voldemortin eli Tom Lomen Valedron äidinpuoleinen isoisä.
Valedron perhe on kirjailija J. K. Rowlingin luoma kuvitteellinen perhe Harry Potter -kirjasarjassa. Velhopoika Harry Potterin ikuinen arkkivihollinen on Lordi Voldemort, jonka oikea nimi on Tom Lomen Valedro. Valedron perheellä viitataan siis Tom Lomen Valedroon ja hänen lähisukulaisiinsa, joita ovat hänen isänsä Tom Valedro vanhempi ja isänpuoleiset isovanhemmat; hänen äitinsä Merope Kolkko sekä Meropen isä Lomen ja veli Morfin. Tom Lomen Valedron isä ei ollut velho eikä velhosukua, eli hän oli jästi. Lordi Voldemortin äiti taas kuului niin sanotusti puhdasveriseen velhosukuun. Sekä Valedrot että Kolkot asuivat Pikkuhirttivaaran kylässä.
Valedrot > Tom Valedro vanhempi

Tom Valedro vanhempi (engl. Tom Riddle Senior) oli lordi Voldemortin isä. Valedro oli jästi. Merope Kolkko hurmasi Valedron lemmenjuomalla. Merope kuitenkin lakkasi antamasta miehelle lemmenjuomaa, koska uskoi Tom Valedron rakastuneen häneen oikeasti, ja että mies jäisi hänen luoksen – jollei muuten niin edes odottamansa lapsen vuoksi. Kun Valedro ei enää ollut lemmenjuoman vallassa, hän tajusi että Merope on noita joka huijasi hänet rakastajakseen. Raivoissaan hän palasi vanhempiensa Maryn ja Thomasin luokse.
Merope synnytti pojan, jonka hän nimesi Tom Lomen Valedroksi. Merope kuoli synnytyksen aiheuttamiin komplikaatioihin hiukan myöhemmin ja näin poika, josta sittemmin tuli Voldemort, joutui orpokotiin. Tom Valedro nuorempi päätti kostaa isälleen sen, että mies oli hylännyt hänet ja hänen äitinsä, mistä johtuen hän joutui orpokotiin. Tom Lomen Valedro murhasi isänsä tämän kotitalossa viidennen ja kuudennen Tylypahka-vuotensa välisenä kesänä. Samalla hän tappoi myös isänpuoleiset isovanhempansa. Isänsä murhaamalla Voldemort valmisti Lomen Kolkon mustakivisestä sormuksesta hirnyrkin, jonka Albus Dumbledore myöhemmin tuhosi kirjassa Harry Potter ja Puoliverinen prinssi.
Valedrot > Tom Lomen Valedro (Lordi Voldemort)

Tom Lomen Valedro (engl. Tom Marvolo Riddle) on Lordi Voldemortina sittemmin tunnetun ja koko velhomaailman pelkäämän miehen oikea nimi. Vielä opiskeluaikoina hänet tunnettiin Tom Valedrona (usein Tom Lomen Valedro erotukseksi isästään Tom Valedro vanhemmasta). Tom L. Valedro vihasi jästisyntyistä jästi-isäänsä, joka oli hylännyt hänen äitinsä Meropen ennen kuin Tom nuorempi oli edes syntynyt. Tosin Merope oli lumonnut Valedro vanhemman käyttämällä lemmenjuomaa. Tom nuorempi joutui kasvamaan orpokodissa, kunnes hänet kutsuttiin opiskelemaan velhokoulu Tylypahkaan.
Isänviha eskaloitui kaikkia jästejä ja jästisyntyisiä koskevaksi silmittömäksi inhoksi. Voldemort ja hänen kuolonsyöjinä tunnetut seuraajansa aiheuttivat valtavaa tuhoa velhomaailmassa. Tämä ensimmäinen terrorin aikakausi päättyi vasta sitten, kun Voldemort ensin murhasi James ja Lily Potterin ja yritti sitten murhata heidän poikansa Harryn – joka oli vasta vauva. Avada Kedavra -kirous kuitenkin kimposi takaisin Voldemortiin, jolloin pimeyden velho katosi. Harry sen sijaan jäi henkiin, vaikka häneen kohdistui tappokirous: siitä aiheutui hänelle ilmeisesti vain salamanmuotoinen arpi otsaan. Orvoksi jäänyt pieni Harry-poika joutui äitinsä sisaren Petunia Dursleyn hoteisiin.
Kolkot

Kolkkojen perhe on kuvitteellinen perhe Harry Potter -kirjasarjassa. Kolkot asuivat rapistuneessa talossa Pikkuhirttivaarassa. Talossa oli kolme pientä huonetta. Yhdessä huoneessa oli keittiö ja olohuone, ja sieltä johti ovet kahteen muuhun huoneeseen. Perhettä kuvataan teoksessa Puoliverinen prinssi, kun Albus Dumbledore näyttää Harry Potterille ajatuseulasta taikalainvartijaosastolla työskennelleen Bob Ogdenin muiston. Kolkot olivat näennäisesti hyvin puhdasverisiä velhoja: heillä oli tapana avioitua serkkujensa kanssa. Tästä sisäsiittoisuudesta seurasi kuitenkin se, että suvun viimeisten jäsenten henkinen tasapaino oli erittäin hutera, ja että heidän ruumiillinen terveytensä ja yleiskuntonsa oli heikko.