stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siivet saan
Aiheesta muualla

Siivet saan discogs.com -sivustolla
| n k Maarit Hurmerinta |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Maarit  Viis’ pientä  Siivet saan  Nykyajan lapsi  Elämän maku  Nukun radio päällä  Tuuli ja taivas  Tuskan tanssi  Jotain on mulla mielessäni  Jos tahdot tietää  Sydäntäsi lainaisin  Sitä mitä rakastan  Metsäntyttö  Good Days, Bad Days  Nälkää ja rakkautta  Kun yö saapuu  Miten elämästä kertoisin  Sumuinen puutarha 
Livealbumit:  Stoalive 
Kokoelmat:  kaksi alkuperäistä: Siivet saan / Nykyajan lapsi  20 suosikkia – Laakson lilja  Laakson liljasta metsän tyttöön  30 suosikkia – Maarit 
Singlet:  ”Aamun tulo” / ”Nyt olen tullut mä maailmaan”  ”Niin se käy” / ”Ampukaa pianisti”  ”Life is a Jigsaw” / ”Song for a Dove” Irina Milan  ”Laakson lilja / ”Anna tukan valuu vaan”  ”Herää eiliseen” / ”Herää eiliseen” Pepe Willberg  ”Hän lähtee pois” / ”Puhelu seis”  ”Hyvää matkaa” (Janus) / ”Huono juttu”  ”Jäätelökesä” / ”Yhteen kuulutaan”  ”Siivet saan” / ”Ei vaadi paljon, vain kaiken”  ”Pieni niin oon” / ”Helmet kyynelten”  ”Call Me Up” / ”When Love Returns”  ”All Night” / ”Into My Life”  ”Hymypoika” / ”Maailmaan”  ”Apilankukka” / ”Kesäyö”  ”Hämärät kaupungit” / ”Elämän merellä”  ”Kuuma kissa” / ”Jokaisen hetken tuhlaan”  ”Nukun radio päällä”  ”Sydämeni tyhjää lyö” / ”Tuuli ja taivas”  ”Yön oudot linnut” / ”Aloin unohtaa”  ”Kastuneet kengät” / ”Vain öisin”  ”Tuskan tanssi” / ”Ilta lähiössä”  ”Ruusun varjossa” / ”Omia aikojaan”  ”Juokse kadoksiin” / ”Jotain on mulla mielessäni”  ”Minne vei tiet maailman” / ”Hei kuu” / ”Sirokko”  ”Jos tahdot tietää” / ”Tulitikku” / ”Sillan teen”  ”Rakkaus on ON” / ”Avaruuden autius”  ”Sydäntäsi lainaisin” / ”Runoilija”  ”Ei tule hyvin kylmää”  ”Neito ja ylioppilas”  ”Uinuu saan”  ”Taivaanmaalaaja”  ”Jäätelökesä” / ”Hymypoika” / ”Jos tahdot tietää” / ”Neito ja ylioppilas” / ”Mitä mietit illoin?”  ”Jäänmurtaja”  ”Tähtikirkas yö”  ”Kello käy” / ”Soulveljeni”  ”Mikset sä tuu!”  ”Räntäsade”  ”Joidenkin kaa” 
Muuta:  diskografia  luettelo kappaleista
Valovastus

LDR-tyyppinen vastus
Valovastus (fotovastus; LDR, lyhenne sanoista Light Dependent Resistor) on vastus, jonka resistanssi riippuu siihen kohdistuneen valon voimakkuudesta.
Kirkkaassa valossa resistanssi on alle 100 ohmia ja pimeässä yli 10 megaohmia. Valossa resistanssi pienenee, koska valon fotonit vapauttavat materiaalissa varauksenkuljettajia (elektroneja ja aukkoja).
Valovastus reagoi valoon varsin hitaasti. Tätä nopeutta kuvataan elpymisnopeudella, joka on noin 200 kilo-ohmia/sekunti. Valoherkkyys on suurimmillaan kellanvihreälle valolle eli noin 560 nm:n aallonpituudelle.
Näkyvän valon alueella toimiva valovastus valmistetaan kadmiumsulfidista (CdS). Infrapuna-alueen valovastuksissa käytetään lyijysulfidia (PbS) ja lyijyselenidiä (PbSe).
Valovastusta käytetään esimerkiksi hämäräkytkimissä, valonilmaisimissa ja valaistusmittareissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ResistorGuide.com: Photo resistor (englanniksi)
Valmont

| Valmont |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Miloš Forman
Käsikirjoittaja:  Choderlos de Laclos Jean-Claude Carrière Milos Forman
Tuottaja:  Michael Hausman Paul Rassam
Säveltäjä:  Christopher Palmer
Kuvaaja:  Miroslav Ondříček
Leikkaaja:  Nena Danevic
Tuotantosuunnittelija:  Pierre Guffroy
Pukusuunnittelija:  Theodor Pištěk
Pääosat:  Colin Firth Annette Bening Meg Tilly Fairuza Balk Siân Phillips
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska / Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Burrill Productions Renn Productions
Levittäjä:  Orion Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  137 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  33 miljoonaa dollaria (arvio)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valmont on Miloš Formanin ohjaama, vuonna 1989 ensi-iltansa saanut elokuva, joka pohjautuu Choderlos de Laclosin 1782 julkaistuun kirjeromaaniin Vaarallisia suhteita. Pääosissa nähdään Colin Firth, Annette Bening, Meg Tilly, Fairuza Balk ja Siân Phillips.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Colin Firth  | … |  Valmont   |
|  Annette Bening  | … |  Merteuil   |
|  Meg Tilly  | … |  Madame de Tourvel   |
|  Fairuza Balk  | … |  Cecile de Volanges   |
|  Siân Phillips  | … |  Madame de Volanges   |
|  Jeffrey Jones  | … |  Gercourt   |
|  Henry Thomas  | … |  Danceny   |
|  Fabia Drake  | … |  Madame de Rosemonde   |
|  T.P. McKenna  | … |  Paroni   |
|  Isla Blair  | … |  Paronitar   |
|  Ian McNeice  | … |  Azolan   |
|  Aleta Mitchell  | … |  Victoire   |
|  Ronald Lacey  | … |  José   |
|  Vincent Schiavelli  | … |  Jean   |
|  Sandrine Dumas  | … |  Martine   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo sanoo klassisen tarinan muuttuvan Formanin käsissä jälkihippifilosofiseksi ihmissuhdeleikiksi. Hän antaa Valmontille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Valkjärven kirkko

| Valkjärven kirkko |
| --- | --- |
 Valkjärven kirkko ennen talvisotaa.
Sijainti:  Vunnukkala
Seurakunta:  Valkjärven seurakunta
Rakentamisvuosi:  1922
Suunnittelija:  Ilmari Launis
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valkjärven kirkko oli Valkjärven luterilaisen seurakunnan kirkko. Se sijaitsi Karjalankannaksella entisen Valkjärven kunnan kirkonkylässä Vunnukkalassa Valkjärven pohjoisrannalla olevalla Kirkkoniemellä. Kirkko valmistui vuonna 1922 ja tuhoutui 1954.
Taustaa

Valkjärven kirkko oli arkkitehti Ilmari Launiksen suunnittelema puukirkko ja Valkjärven seurakunnan viides kirkko. Edellinen kirkko oli palanut Suomen sisällissodassa 2. huhtikuuta 1918. Uuden kirkon suunnittelu alkoi välittömästi vuonna 1918. Arkkitehti Josef Stenbäck suunnitteli Valkjärvelle kirkon, jota ei kuitenkaan toteutettu, vaan loppuvuodesta 1918 tilattiin piirustukset arkkitehti Ilmari Launikselta. Kirkon koosta tuli kuitenkin erimielisyyksiä, ja niinpä Launikselta piti tilata vielä toiset piirustukset, ennen kuin rakentaminen voitiin aloittaa. Kirkko vihittiin käyttöön 22. lokakuuta 1922 hiemen keskeneräisenä, sillä vihkiäisissä ei ollut alttaritaulua ja sisäseinien lautavuoraus puuttui. Kirkon ulkoseinät oli maalattu keltamullalla.
Arkkitehtuuri > Ulkoasu

Valkjärven kirkko oli puusta rakennettu päätytornillinen pitkäkirkko. Kirkko oli kolmilaivainen, joista keskilaivan katto oli sivulaivoja korkeammalla. Kirkon kummallakin sivulla oli sivulaivojen seinissä neljä korkeaa ja neljään osaan jakautuvaa suurta ikkunaa. Sivulaivojen yläpuolella keskilaivan yläosassa oli molemmilla sivuilla neljä pyöreää ikkunaa. Lisäksi keskilaivan katossa oli vielä kummallakin puolella kaksi kolmionmuotoista kattoikkunaa. Kirkon massiivinen torni ulkoni lähes kokonaan runkohuoneesta. Torni oli nelikulmainen kahdeksankulmaiselle kellotasanteelle asti. Kellotornin katto kapeni ylöspäin ja päättyi lanterniiniin, jonka yläpuolella kohosi risti. Kirkon pääsisäänkäynti sijaitsi kellotornin alaosassa ja sivusisäänkäynnit molempien sivulaivojen tornin puoleisissa päissä. Sisäänkäyntien yläpuolella oli pylväiden kannattamat klassiset päätykolmiot.
Arkkitehtuuri > Sisäosat

Kirkkosali oli kolmilaivainen, jonka laivoja erottivat kaksi pylväsriviä. Kirkkosalin sivuilla ja takaosassa oli lehterit. Urkuparvi sijaitsi kirkkosalin takaosassa ja urut olivat Kangasalan urkutehtaan valmistamat. Kirkkosalin katto oli tasainen. Kirkon sisäosat oli maalattu siniharmaaksi ja kirkkosalissa oli myös runsaasti koristemaalauksia. Kirkkoon asenettiin rakentamisen yhteydessä keskuslämmitys. Alttaritaulun oli maalannut taiteilija Toivo Tuhkanen, ja sen aiheena oli ”Jeesus ristillä”. Alttarin yläpuolella oli päätykolmio ja alttarin sivuilla pylväsparit. Kirkon torniin hankittiin kaksi kelloa.
Sota-aika ja kirkon tuhoutuminen

Valkjärven kirkko säilyi talvisodassa (1939-1940), mutta sen irtaimistoa ei ehditty juurikaan evakuoida. Talvisodan jälkeen venäläiset olivat poistaneet kirkosta alttarin, urut, kattokruunut, osan penkeistä, ja kirkkoa oli käytetty elokuvateatterina. Suomen vallattua luovutetut alueet takaisin 1941 valkjärveläiset palasivat kotiseudulleen. Kirkon tornin ylin osa oli tuhoutunut sotatoimissa tai neuvostovallan aikana. Ensimmäinen jumalanpalvelus tuhotussa kirkkosalissa pidettiin adventtisunnuntaina 1941. Valkjärveläiset kunnostivat kirkkonsa vuonna 1942, ja se jäi ehjänä Neuvostoliitolle, kun Valkjärvi oli evakuoitava uudelleen 1944. Jatkosodan jälkeen kirkko oli ollut koulutuskeskuksen käytössä, mutta se tuhoutui tulipalossa vuonna 1954.
Muistomerkki

Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen valkjärveläiset pääsivät vierailemaan kotiseudulleen. Kirkosta oli jäljellä vain kivijalka. Valkjärveläiset sopivat paikallisviranomaisten kanssa kirkonmäen siistimisestä. Kirkon kivijalan sisältä poistettiin puusto ja kivijalan sisäpuoli täytettiin soralla. Venäläiset asukkaat olivat löytäneen toisen Valkjärven kirkonkelloista kielettömänä järven pohjasta. Kellolle hankittiin uusi kieli ja sitä varten rakennettiin avonainen tapuli kirkon raunioiden viereen. Tapuli vihittiin käyttöön 11. kesäkuuta 1994 pidetyssä kenttäjumalanpalveluksessa ja samassa tilaisuudessa paljastettiin kirkon pääportaiden viereen pystytetty graniittinen kirkon muistokivi.
Rudy Vallée

Rudy Vallée vuonna 1932.
Kitty From Kansas City (1931)
Hubert Prior ”Rudy” Vallée (28. heinäkuuta 1901 – 3. heinäkuuta 1986) oli yhdysvaltalainen muusikko ja näyttelijä.
Elämä ja ura

Hubert Prior Vallée syntyi Island Pondissa, Vermontin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hän opiskeli 1920-luvulla Mainen yliopistossa ja myöhemmin Yalen yliopistossa, ja soitti opiskeluaikanaan saksofonia eri yhtyeissä. Hän valmistui Yalesta vuonna 1927. Seuraavana vuonna hän perusti yhtyeen nimeltä The Connecticut Yankees. Valléen pehmeä lauluääni soveltui hyvin radioon ja hän alkoi nopeasti saada mainetta laulajana.
Vuonna 1929 Vallée esiintyi elokuvassa The Vagabond Lover, jonka nimikappaleesta tuli suosittu radiosingle. Samana vuonna hän aloitti The Fleischmann Hour -radio-ohjelman juontajana. Ohjelmaa lähetettiin yli kymmenen vuoden ajan ja sen tunnuskappaleena toimi Valléen laulama ”My Time Is Your Time”. Muihin Valléen menestyneisiin nauhoituksiin kuuluivat ”Marie”, ”Honey”, ”Weary River” (kaikki 1929), ”As Time Goes By” (1931) ja ”Brother, Can You Spare a Dime?
1930-luvulta lähtien Vallée johti omaa musiikkikustantamoaan Vallee Publicationsia. Myöhemmin hän työskenteli Ruval Music -yhtiön johdossa.
Vallée näytteli 1930-luvulta lähtien lukuisissa elokuvamusikaaleissa. Hän esitti usein rakkaustarinan päähenkilöä, mutta esiintyi 1940-luvulta lähtien myös koomisissa rooleissa. Toisen maailmansodan aikana hän johti Yhdysvaltain rannikkovartiosto orkesteria. 1960-luvulla hän esiintyi Frank Loesserin Broadway-näytelmässä How to Succeed in Business Without Really Trying ja myöhemmin näytelmän elokuvaversiossa (suom. Miten menestyä liike-elämässä yrittämättä liikaa, 1967).
Näyttelijän uraansa Vallée jatkoi 1970-luvun puoliväliin asti, ja muusikkona hän jatkoi esiintymistä kuolemaansa asti. Hän kuoli Kaliforniassa heinäkuussa 1986.
Albumit

Drinking Songs (1955)
Lets Do It (1956)
The Kid From Maine (1958)
Stein Songs (1962)
The Funny Side of Rudy Vallee (1964)
Hi-Ho Everybody (1967)
An Evening With Rudy Vallée (1974)
Heigh Ho, Everybody! (1974)
Valkotöyhtötamariini

| Valkotöyhtötamariini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Kierteishäntäapinat Cebidae
Suku::  Tamariinit Saguinus
Laji::  oedipus
Kaksiosainen nimi
 Saguinus oedipus  (Linnaeus, 1758) 
 Valkotöyhtötamariinin levinneisyys
Katso myös
   Valkotöyhtötamariini Wikispeciesissä   Valkotöyhtötamariini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkotöyhtötamariini eli töyhtötamariini (Saguinus oedipus) on eteläamerikkalainen äärimmäisen uhanalainen kädellinen. Ne elävät Kolumbian luoteisosien metsissä 2–9 yksilön ryhminä. Valkotöyhtötamariineja kerätään lemmikeiksi ja niitä on myös käytetty laajalti eläinkokeissa. Ne lisääntyvät helposti myös tarhaoloissa, joten niiden maailmanlaajuisen suojeluohjelman kanta on elinvoimainen ja lähes tuhannen yksilön suuruinen.
Levinneisyysalue ja elinympäristö

Valkotöyhtötamariini tavataan vain Kolumbian luoteisosassa Atrato-, Cauca- ja Magdalenajokien välisellä alueella. Laji elää levinneisyysalueensa eteläosissa kosteissa metsissä mutta pohjoisosissa myös kuivissa kesävihannissa metsissä.
Käyttäytyminen

Valkotöyhtötamariinit syövät hedelmiä, kukkia, mettä, maitiaisnesteitä ja pieniä eläimiä. Tamariinit elävät laajennetuissa perheryhmissä, joissa on keskimäärin 2–9 jäsentä. Yleensä vain yksi pariskunta ryhmässä lisääntyy. Muut ryhmän jäsenet ovat niiden jälkeläisiä.
Suojelu ja uhat

Valkotöyhtötamariinin suurimmat uhat ovat elinympäristöjen tuhoutuminen ja lemmikkieläinkauppa. Global Forest Watchin tietojen perusteella lajin elinympäristöista tuhoutuu vuosien 2018–2036 välisenä aikana 30 prosenttia, sillä 2010-luvulla sopivien metsien kaataminen on kiihtynyt. Lemmikkieläinkaupan vaikutusta on vaikea arvioida, mutta takavarikoiden perusteella sekin on edelleen 2010-luvulla huomattavaa.
Valkotöyhtötamariini kuuluu EEP-ohjelman lajeihin, eli eurooppalaisissa eläintarhoissa lajista pidetään kantakirjaa ja sen lisääntymistä säädellään koordinaattorin antamien ohjeiden mukaan.
Valkotöyhtötamariini oli aiemmin suosittu koe-eläin, jolla on testattu muun muassa koliittia ja paksusuolen syöpää.
Valkotöyhtötamariini
Valkopiirtoheinä

| Valkopiirtoheinä |
| --- | --- |
 Valkopiirtoheinää.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Piirtoheinät Rhynchospora
Laji::  alba
Kaksiosainen nimi
 Rhynchospora alba  (L.) Vahl. (1810) 
Katso myös
   Valkopiirtoheinä Wikispeciesissä   Valkopiirtoheinä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkopiirtoheinä (Rhynchospora alba) on monivuotinen mätästävä sarakasvi.
Ulkonäkö ja koko

Valkopiirtoheinän varret ovat hennot ja pituudeltaan noin 20 senttimetriä. Varsien latvassa on vaaleita valetähkiä mykerömäiseen rykelmään kasvaneina.
Tapa, jolla kasvi talvehtii, on poikkeuksellinen. Kasvin kasvulehtien alapuolella, kukallisten varsien tyvessä, on joitain lähellä toisiaan sijaitsevia suomumaisia alalehtiä. Näiden lehtien hangoissa syntyy itusilmuja, joita ympäröivät suomumaiset alalehdet. Sisemmät alalehdet erityisesti sisältävät itusilmun kehittymiseen tarvittavaa ravintoa. Ne ovat lisäksi tärkkelyspitoisia ja paksuja. Talvella emokasvi kuolee, jolloin viimeistään silmut irtoavat siitä. Vesi levittää silmuja valkopiirtoheinän kasvaessa paikalla, joka toisinaan on veden alla. Näin kasvi leviää uusille kasvupaikoille. Uudelle kasvupaikalle kulkeuduttuaan silmu kasvattaa juuret ja seuraavan vuoden aikana muodostaa kasvulehtiä sekä kukallisia varsia. Entisten silmusuomujen eli alalehtien hankoihin kasvi kasvattaa itusilmuja. Tämän vuoksi valkopiirtoheinää pidetään monivuotisena, vaikka itusilmusta itusilmuun kehittyminen kestääkin vain yhden vuoden. Itusilmut ovat valkopiirtoheinän ainoat elimet, jotka talvehtivat.
Elinympäristö

Valkopiirtoheinä kasvaa kosteilla ja märillä paikoilla, kuten nevoilla, mutta myös keidassoiden kuljuissa ja metsälampien rannoilla.
Levinneisyys

Valkopiirtoheinää kasvaa eteläisessä ja keskisessä Suomessa satunnaisesti tai melko harvinaisesti Pello–Rovaniemi–Tervola–Pudasjärvi–Paltamo–Sotkamo-linjalle saakka. Linjan pohjois- ja itäpuolella, Kolarissa, Kuusamossa, Suomussalmella ja Sallassa, on vain joitain hajaesiintymiä.
Pohjois-Amerikassa valkopiirtoheinää kasvaa varsinkin mantereen itärannikon osavaltioissa ja Suurten järvien alueella, mutta myös länsirannikon osavaltioissa sekä Kanadassa Newfoundlandia ja Labradoria, Nunavutia ja Yukonia lukuun ottamassa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Valkopiirtoheinä (Rhynchospora alba)
JSTOR Global Plants: Rhynchospora alba (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Rhynchospora alba:  Wikidata: Q1276484  Wikispecies: Rhynchospora alba  APA: 4144  ARKive: rhynchospora-alba  BioLib: 42273  BOLD: 124595  Calflora: 7095  CoL: 6WW4M  CNPS: 1415  EoL: 248932  EPPO: RHCAL  EUNIS: 187156  FNA: 200026920  FoC: 200026920  GBIF: 2721119  GRIN: 416475  iNaturalist: 57862  IPNI: 1070770-2  IRMNG: 10939331  ITIS: 40151  IUCN: 19618181  MichiganFlora: 1133  NatureServe: 2.160148  NBN: NBNSYS0000002407  NCBI: 241642  Observation.org: 2717  Open Tree of Life: 419082  PFI: 8070  Plant List: kew-261498  PLANTS: RHAL3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1070770-2  Tropicos: 9903310  VASCAN: 5300  WisFlora: 4800  WFO: wfo-0000513576  Laji.fi: MX.40281 
Schoenus albus:  Wikidata: Q21877329  CoL: 79WG4  GBIF: 2721120  GRIN: 416476  IPNI: 229829-2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:229829-2  Tropicos: 9903246  WFO: wfo-0000529136 
Valkopiirtoheinän kukinto.
Valtimojärvi

| Valtimojärvi (04> 469.1.003) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Valtimo
Koordinaatit:  63°41′10″N, 28°50′30″E
Järvinumero:  04.469.1.003 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  107,2 m
Rantaviiva:  21,16 km
Pinta-ala:  4 km²
Tilavuus:  0,013 km³
Keskisyvyys:  3,45 m
Suurin syvyys:  16,5 m
 fiValtimojärvi 
Valtimojärvi on Valtimojoen vesistöön kuuluva järvi Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 4 km², pituus neljä kilometriä ja leveimmältä kohdalta järvi on vajaa kahden kilometrin levyinen. Sen pinnankorkeus on 107,2 metriä merenpinnan yläpuolella. Järvi laskee Myllyjokeen ja laskukohdalla on Valtimonkoski, jonka korkeus on 2,0 metriä ja siinä on säännöstelypato.
Järven osien nimistä on tullut tunnettuja paikannimiä kirkonkylälle, kuten Valtimo, Hiekkalahti ja Verkkoniemi. Valtimon kirkonkylä sijaitsee sen ja Haapajärven Kylänlahden välisellä kannaksella, Lokkiharjulla. Valtimojärvellä on kaksi uimalaa kirkonkylän rannassa, Lokkiharjun leirintäalue sekä valtatie 6:n varressa oleva levähdyspaikka, josta on kauniit näkymät järvelle. Hiekkalahden Matkailutila on järven rannalla. Pohjois-Karjalan Ammattiopisto toimii Valtimojärven Verkkoniemessä. Joensuu–Kontiomäki-rata kulkee järven länsipuolitse.
Siirtymämetalli

Siirtymämetallit eli siirtymäalkuaineet ovat alkuaineita, joiden atomeissa on toiseksi uloimmalla elektronikuorella vajaasti täytetty d-orbitaali. Siirtymäalkuaineisiin kuuluvat jaksollisen järjestelmän 3.–11. ryhmien alkuaineet eli neljännessä  jaksossa alkuaineet skandiumista kupariin, viidennessä jaksossa yttriumista hopeaan, kuudennessa jaksossa lantaanista kultaan ja seitsemännessä jaksossa aktiniumista röntgeniumiin. Kaikki siirtymäalkuaineet ovat metalleja.
Siirtymämetalleille on ominaista, että ne voivat esiintyä yhdisteissä useammalla kuin yhdellä hapetusluvulla toisin kuin monet pääryhmien alkuaineet. Siirtymäalkuaineet muodostavat ainakin yhden positiivisen ionin, jolla on osittain täyttynyt d-orbitaali.
Käsitteen rajaus

Laajemmassa mielessä luetaan siirtymäalkuaineisiin joskus myös ryhmän 12 alkuaineet sinkki, kadmium, elohopea ja kopernikium. Jaksollisessa järjestelmässä tämäkin ryhmä alkaa ryhmien 3–11 tavoin vasta neljännestä jaksosta, ja sekin kuuluu d-lohkoon, siinä mielessä, että järjestysluvun kasvaessa "viimeksi tullut" elektroni sijoittuu d-orbitaalille. Kuitenkin monet siirtymämetalleille tyypilliset ominaisuudet aiheutuvat siitä, että niillä toiseksi uloimman kuoren d-alikuori on vajaasti täyttynyt, mutta 12. ryhmässä se on jo täysi. Sen vuoksi pidetään perusteltuna sulkea tämä ryhmä siirtymämetallien käsitteen ulkopuolelle.
Toisaalta siirtymämetalleihin kuuluvat myös f-lohkon alkuaineet, joilla viimeksi tullut elektroni sijoittuu kolmanneksi uloimman kuoren f-orbitaalille. Näitä ovat kuudennessa jaksossa lantanoidit ja seitsemännessä jaksossa aktinoidit.
Taulukko siirtymämetalleista

Tässä taulukossa ovat mukana ryhmien 3–11 siirtymämetallit.
| Ryhmä | 3 (III B) | 4 (IV B) | 5 (V B) | 6 (VI B) | 7 (VII B) | 8 (VIII B) | 9 (VIII B) | 10 (VIII B) | 11 (I B) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jakso 4 | 21 (Sc) | 22 (Ti) | 23 (V) | 24 (Cr) | 25 (Mn) | 26 (Fe) | 27 (Co) | 28 (Ni) | 29 (Cu) |
| Jakso 5 | 39 (Y) | 40 (Zr) | 41 (Nb) | 42 (Mo) | 43 (Tc) | 44 (Ru) | 45 (Rh) | 46 (Pd) | 47 (Ag) |
| Jakso 6 | 71 (Lu) | 72 (Hf) | 73 (Ta) | 74 (W) | 75 (Re) | 76 (Os) | 77 (Ir) | 78 (Pt) | 79 (Au) |
| Jakso 7 | 103 (Lr) | 104 (Rf) | 105 (Db) | 106 (Sg) | 107 (Bh) | 108 (Hs) | 109 (Mt) | 110 (Ds) | 111 (Rg) |
Elektronikonfiguraatiot

Elektronikonfiguraatiolla kuvataan elektronien sijoittumista atomiorbitaaleille. Siirtymämetalleilla järjestysluvun kasvaessa lisätään elektroneja (n-1)d -orbitaaleille, jossa n on pääkvanttiluku ja täten jakson numero jaksollisessa järjestelmässä. Näin yleinen elektronikonfiguraatio siirtymämetalleille on ensimmäisen ja toisen rivin siirtymämetalleille (jaksot 4 ja 5) [jalokaasu]ns2(n - 1)dx, ja kolmannen ja neljännen rivin (jaksot 6 ja 7) [jalokaasu]ns2(n - 2)f14(n -1)dx, jossa x on välillä 1–10. Näihin elektronikonfiguraatiota koskeviin pääsääntöihin on kuitenkin runsaasti poikkeuksia, koska ns- ja (n - 1)d -orbitaalien energiat ovat lähellä toisiaan.
Siirtymämetallin muodostaessa kationia, elektronit lähtevät ensin ns-orbitaaleilta, ja vasta sen jälkeen (n - 1)d -orbitaaleilta. Esimerkiksi rauta(II)-kationilla on elektronikonfiguraatio [Ar]3d6, eli se on luovuttanut molemmat 4s-elektronit 2+ -varauksen saadessaan.
Jaksolliset ominaisuudet

Pääryhmien alkuaineilla atomikoko pienenee liikuttaessa jaksollisessa järjestelmässä vasemmalta oikealle. Siirtymäalkuaineilla sitä vastoin atomikoossa ei ole paljon eroja liikuttaessa vasemmalta oikealle (lukuun ottamatta kahta ensimmäistä alkuainetta rivillä). Tämä johtuu siitä, että järjestysluvun kasvaessa elektroni menee n - 1 orbitaalille, jolloin korkeimman pääkvanttiluvun n elektronien määrä ei kasva. Elektronimäärän lisääntyessä tehollinen ydinvaraus pysyy lähestulkoon samana.
Pääryhmissä atomikoko kasvaa liikuttaessa ylhäältä alaspäin. Siirtymäalkuaineilla tämä on havaittavissa vain ensimmäisen ja toisen rivin (4. ja 5. jakso) kohdalla. Sen sijaan kolmannella rivillä (6. jakso) atomikoko on suunnilleen sama kuin toisellakin, huolimatta siitä, että kussakin ryhmässä kolmannen rivin alkuaineella on 32 elektronia enemmän kuin vastaavalla toisen rivin alkuaineella. Tämä selittyy sillä, että 14 näistä 32 elektronista on sijoittunut (n - 2)f -orbitaalille, ja alempien pääkvanttilukujen f-orbitaalit eivät kovin tehokkaasti varjosta ulompia elektroneja ydinvaraukselta. Näin ollen ydin vetää tiukemmin puoleensa uloimman elektronikuoren elektroneja. Tätä ilmiötä kutsutaan lantanoidikutistumaksi (engl. lanthanide contraction).
Ionisaatioenergian ja elektronegatiivisuuden suhteen siirtymämetallit noudattavat jakson sisällä samaa trendiä kuin pääryhmien alkuaineetkin; vasemmalta oikealle ionisaatioenergia ja elektronegatiivisuus kasvavat (joskin vähemmän kuin pääryhmissä).
Ylhäältä alaspäin mentäessä ionisaatioenergia ei kuitenkaan pienene samalla tavoin kuin pääryhmissä; kolmannella siirtymämetallien rivillä ionisaatioenergia on suurempi kuin ensimmäisellä ja toisella. Tämä johtuu siitä, että atomikoko ei kasva toiselta riviltä kolmannelle siirryttäessä, mutta ytimen varaus kasvaa huomattavasti. Näin elektronit ovat lujemmin kiinni kolmannella rivillä kuin kahdella aikaisemmalla.
Siirtymämetalleilla elektronegatiivisuusarvot kasvavat jaksollisessa järjestelmässä alaspäin mentäessä, päinvastoin kuin pääryhmissä. (Toisen ja kolmannen rivin välillä tosin ei juurikaan ole eroja.) Tämä johtuu jälleen siitä, että atomikoko ei juurikaan muutu, mutta ytimen varaus kasvaa huomattavasti riviltä toiselle siirryttäessä. Kulta on kaikista metalleista elektronegatiivisin, ja sen elektronegatiivisuusarvo (EN = 2,4) on jopa korkeampi kuin joillakin epämetalleilla, ja täten Au--ionin sisältäviä yhdisteitä on olemassa.