stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urho Kekkonen
Siirtyminen puoluepolitiikkaan

Kekkonen vieraili Saksassa vuonna 1932 ja todisti Adolf Hitlerin valtaannousua. Ilmeisesti nämä kokemukset vaikuttivat siihen, että hän liittyi seuraavana vuonna Maalaisliittoon ja julkaisi poliittisen pamflettinsa Demokratian itsepuolustus, jossa varoitti äärioikeiston noususta.
Työelämässä Kekkonen siirtyi maatalousministeriön nuoremmaksi hallitussihteeriksi vuonna 1933 ja yritti samana vuonna ensimmäisen kerran eduskuntaan mutta ei tullut valituksi. Maalaisliitossa Kekkonen nousi nopeasti merkittävään asemaan toimien puolueen keskushallituksen jäsenenä vuodesta 1935 alkaen presidentiksi valintaansa asti. Vuonna 1936 hän yritti toisen kerran eduskuntaan ja tuli valituksi Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä. Hänet nimitettiin heti oikeusministeriksi (1936–1937) Kyösti Kallion hallitukseen ja sen jälkeen A. K. Cajanderin punamultahallitukseen sisäasiainministeriksi (1937–1939). Hän yritti lakkauttaa äärioikeistolaisen Isänmaallisen Kansanliikkeen 1938, ja tässä epäonnistuneessa operaatiossa tuli tunnetuksi käsite Kekkosen konstit.
22. elokuuta vuonna 1938 Kekkosen toimiessa sisäministerinä Suomi kieltäytyi päästämästä noin 60 itävaltalaista juutalaispakolaista kuljettanutta m/s Ariadne -alusta Suomeen. Nämä Suomesta käännytetyt juutalaispakolaiset on opittu tuntemaan ”Kekkosen juutalaisina”, sillä Kekkonen kantoi viime kädessä vastuun tapahtuneesta.
Vuonna 1938 Sylvi ja Urho Kekkonen ostivat Vahvialasta Etelä-Karjalasta Paarmakallio-nimisen maatilan. Urho Kekkosen oli näin osaltaan tarkoitus luoda yhteyksiä vaalipiirinsä äänestäjäkuntaan. Talvisodan päättäneen Moskovan rauhan mukaisen alueluovutuksen nojalla uusi raja jakoi tilan siten, että rakennukset ja suurin osa viljelyksistä jäivät Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle.
Talvisodan hallituksessa Kekkonen ei ollut. Eduskunnassa hän vastusti Moskovan rauhantekoa maaliskuussa 1940 ja kannatti sodan jatkamista. Vuosina 1940–1943 hän oli Siirtoväen Huollon Keskuksen johtaja ja vuosina 1943–1945 valtiovarainministeriön virastovaltuutettu. Tällöin hänen toimenaan oli valtionhallinnon järkeistäminen.
Vuoden 1942 alussa Kekkonen ryhtyi kirjoittamaan Suomen Kuvalehteen nimimerkillä Pekka Peitsi katsauksia ulkopolitiikkaan ja maailmansodan tapahtumiin.
Toimiessaan syksyllä 1942 Siirtoväen huollon keskuksen johtajana Kekkonen ehdotti että ”mustalaisia” eli romaneja varten tulee perustaa työleiri. Tammikuussa 1943 aloitti toimintansa Suomen ensimmäinen romanimiehille tarkoitettu työleiri. Myös romaninaiset joutuivat vastaavanlaiselle leirille. Moni määrättiin sinne vuoden 1936 irtolaislain perusteella. Pakkotyötä tekeville maksettiin pientä palkkaa, josta vähennettiin majoitus-, ruoka- ja vaatetuskulut. Metsätyöleireillä oli tehtävä vähintään 75 mottia, ennen kuin pois pääsyä saatettiin harkita. Kumpikaan leiri ei toiminut pitkään.
Presidentin valitsijamiehenä, kansanedustajana ja ministerinä Kekkonen oli valitsemassa Kyösti Kalliota vuonna 1937, Risto Rytiä vuosina 1940 ja 1943, Carl Gustaf Emil Mannerheimia vuonna 1944 sekä J. K. Paasikiveä vuonna 1946.
Presidenttinä > Kekkosen nimittämät hallitukset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Kekkosen nimittämät hallitukset
| Pääministeri | Kausi | Hallitus |
| K.-A. Fagerholm | 1956–1957 | Fagerholm II |
| V. J. Sukselainen | 1957 | Sukselainen I |
| Rainer von Fieandt | 1957–1958 | von Fieandt |
| Reino Kuuskoski | 1958 | Kuuskoski |
| K.-A. Fagerholm | 1958–1959 | Fagerholm III |
| V. J. Sukselainen | 1959–1961 | Sukselainen II |
| Martti Miettunen | 1961–1962 | Miettunen I |
| Ahti Karjalainen | 1962–1963 | Karjalainen I |
| Reino R. Lehto | 1963–1964 | Lehto |
| Johannes Virolainen | 1964–1966 | Virolainen |
| Rafael Paasio | 1966–1968 | Paasio I |
| Mauno Koivisto | 1968–1970 | Koivisto I |
| Teuvo Aura | 1970 | Aura I |
| Ahti Karjalainen | 1970–1971 | Karjalainen II |
| Teuvo Aura | 1971–1972 | Aura II |
| Rafael Paasio | 1972 | Paasio II |
| Kalevi Sorsa | 1972–1975 | Sorsa I |
| Keijo Liinamaa | 1975 | Liinamaa |
| Martti Miettunen | 1975–1976 | Miettunen II |
| Martti Miettunen | 1976–1977 | Miettunen III |
| Kalevi Sorsa | 1977–1979 | Sorsa II |
| Mauno Koivisto | 1979–1982 | Koivisto II |
Viimeiset vuodet

Kun Kekkonen oli jäänyt pois presidentin virasta, presidentin virka-asunto Tamminiemi muutettiin hänen palvelukodikseen.lähde? Kekkonen kuoli aivorungon verenkiertohäiriöön 31. elokuuta 1986 kotonaan Tamminiemessä, Helsingissä kolme päivää ennen 86-vuotissyntymäpäiväänsä.
Kekkonen siunattiin valtiollisin menoin Helsingin tuomiokirkossa ja haudattiin 7. syyskuuta Hietaniemen hautausmaalle. Muistopuheen piti tasavallan presidentti Mauno Koivisto ja ruumiinsiunauksen toimitti arkkipiispa John Vikström.
Kekkosen kuoltua Tamminiemestä tehtiin Urho Kekkosen museo, joka avattiin yleisölle vuonna 1987.
Perhe

Urho Kekkonen oli vuodesta 1926 alkaen naimisissa Sylvi (Sylvia Salome) Uinon (1900–1974) kanssa. Vuonna 1928 heille syntyivät kaksospojat Taneli (k. 1985) ja Matti (k. 2013). Taneli Kekkonen toimi suurlähettiläänä ja oli naimisissa K.-A. Fagerholmin tyttären Britan kanssa vuodesta 1952. Matti Kekkonen oli kansanedustaja ja valtionhallinnon virkamies sekä isänsä avustaja ja tämän perinnön vaalija. Kekkosen lapsenlapsista Brita ja Taneli Kekkosen poika Timo Kekkonen on elinkeinoelämän vaikuttaja.
Jälkimaine ja perintö

Urho Kekkosen jälkimaine on kaksijakoinen. Häntä on pidetty tehokkaana reaalipoliitikkona, taitavana taktikkona sekä älykkäänä poliittisena puhujana ja kirjoittajana. Hänen kaudellaan Suomi pysyi Länsi-Euroopan yhdentymiskehityksen mukana ja Suomen kansainvälinen asema vahvistui. Kekkonen sai maineen ovelana Suomen edun ajajana idänpolitiikassa ja neuvostoliittolaisten käsittelijänä. Juhani Suomen mukaan Kekkonen ajatteli, että Suomelle oli tärkeää Neuvostoliiton epäluulojen hälventäminen. Kekkosen Venäjän-poliittinen linja oli lähellä Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen luomaa myöntyvyyssuuntausta, jonka ajatuksena oli turvata Suomen autonomia tekemällä välttämättömät myönnytykset Venäjälle. Kekkonen käytti etenkin 1970-luvulla arvovaltaansa edistääkseen Suomen idänkauppaa ja erityisesti suomalaisia rakennushankkeita, joista suurin oli Kostamus.
Toisaalta Kekkosen kovaotteinen vallankäyttö sisäpolitiikassa heikensi parlamantarismia. Ulkopolitiikassa vasta Mauno Koiviston kaudella alettiin irrottautua kansallisen itsesensuurin ilmapiiristä. Poliitikkona Kekkonen ei tyytynyt vain hakemaan kompromisseja, vaan nujersi monet sisäpoliittiset kilpailijansa. Tässä ilmapiirissä Kekkosen arvostelu jäi 1970-luvun Suomessa pimentoon, mutta esimerkiksi ruotsalainen Expressen-iltapäivälehti piti pääkirjoituksessaan 25. syyskuuta 1977 Kekkosen liiallista vaikutusvaltaa Suomen politiikassa vahingollisena. Professori Timo Vihavaisen mukaan erityisen pahaa oli se, että ”itsenäisen valtionpäämies alentui käyttämään ulkomaista apua omissa poliittisissa juonitteluissaan”, ei se, että hän hoiti suhteet Neuvostoliittoon sen salaisen palvelun kautta.
Kekkosen jälkeen Suomen presidentin valtaoikeuksia on kavennettu. Niitä on 1980-luvulta lähtien siirretty eduskunnalle ja hallitukselle. Vuoden 2000 perustuslakiuudistuksessa presidentin päätehtäväksi jäi ulkopolitiikan hoito yhdessä valtioneuvoston kanssa.
Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Urho Kekkonen sijoittui kolmanneksi 57 456 äänellä edellään Carl Gustaf Emil Mannerheim ja Risto Ryti.
Tutkimus

Kekkonen huolehti itse arkistojensa tallentamisesta tutkijoiden käyttöön. Urho Kekkonen perusti Tasavallan Presidentin arkistosäätiön 18. elokuuta 1970. UKK-arkiston paikaksi tuli Hovilan kartano Orimattilassa. Urho Kekkosen kuoltua suuri osa hänen ja Sylvi Kekkosen jäämistöstä siirrettiin Tamminiemestä Orimattilaan. Vuodesta 2001 alkaen lähes kaikki aineisto on ollut tutkijoiden vapaasti käytettävissä.
Urho Kekkosesta on julkaistu useita kirjoja ja hänen päiväkirjansa vuosilta 1958–1981 on julkaistu. Juhani Suomi käytti Kekkosen arkistoa apunaan laatiessaan kahdeksanosaisen Kekkosen ”virallisen” elämäkerran, joka ilmestyi 1986–2000. Hannu Rautkallio pääsi kotimaisten arkistojen lisäksi käyttämään Neuvostoliiton keskuskomitean arkistoa. Myös Kimmo Rientola tutki Kekkosen idänsuhteita. Lasse Lehtinen ja Timo J. Tuikka ovat tutkineet Kekkosen sisäpolitiikkaa väitöskirjoissaan.
Kunnianosoituksia

Suomalaisessa taiteessa ja populaarikulttuurissa Kekkosta on käsitelty runsaasti. Kekkosesta on tehty esimerkiksi romaaneja, oopperoita, laulunäytelmiä, televisiosarjoja, elokuvia, kaskukirjoja, sarjakuvia ja pilapiirroksia. Kekkonen otti jo elämänsä aikana vastaan useita kunnianosoituksia ja hänen mukaansa on nimetty useita erilaisia asioita.
Pekka Jylhän teos Lähde eli Urho Kekkosen muistomerkki sijaitsee Hakasalmen puistossa Helsingissä.
Kirjallinen tuotanto

Kekkonen oli merkittävä myös kirjallisena vaikuttajana. Hän kirjoitti sekä omalla nimellään että nimimerkeillä, joita olivat muun muassa Esaijas Kohennuskeppi, Esaijas Ranstakka, K.Y. Laaksonen, Lakimies, Lautamies, Liimatainen, Mies suomalainen, Olli Tampio ja Veljenpoika.
Vuonna 1976 Kekkonen julkaisi jossakin määrin kohua herättäneen kaksiosaisen kokoelman kirjeenvaihtoaan nimellä Kirjeitä myllystäni. Kirjekokoelman julkaiseminen sai aikaan, että termi myllykirje vakiintui useiksi vuosiksi poliittiseen kielenkäyttöön. Teoksen nimi yhdistettiin ranskalaisen Alphonse Daudet’n novellikokoelman nimeen Kirjeitä myllyltäni. Kekkonen kuitenkin kiisti tämän. Sen sijaan Kekkonen luonnehti kirjemyllynsä olevan ”pauhaava, ryskivä, jyskivä ja jauhava mylly, josta myllystä kirjeet sinkoavat tarkoin määriteltävissä oleville vastaanottajille”.
Kekkonen suunnitteli kolmiosaista muistelmasarjaa, mutta hänen terveytensä petti ennen hankkeen toteutumista. Sarjasta ehdittiin julkaista vain haamukirjoitettu ensimmäinen osa, vuoteen 1936 ulottuva Vuosisatani 1. Kekkosen vuonna 1980 julkaisemaa Tamminiemeä, johon hän kokosi sisä- ja ulkopoliittisia linjanvetojaan, on pidetty hänen poliittisena testamenttinaan.
Kirjallinen tuotanto > Teokset

| --- | --- |
 Urho Kekkonen Demokratian itsepuolustus.  WSOY, 1934.   Kunnallinen vaalioikeus Suomen lain mukaan.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Otava, 1936.   Onko maallamme malttia vaurastua?.  Helsinki:  Otava, 1952.   Uusi kunnallisvaalilaki selitettynä.  Gummerus, 1953.   Puheita ja kirjoituksia 3 (1916−1955).  Weilin+Göös, 1969.  ISBN 951-35-0359-3   Puheita ja kirjoituksia 4.  Weilin+Göös, 1972.  ISBN 951-35-0862-5   Muutoksen vuosikymmenet.  Weilin+Göös, 1975.  ISBN 951-35-1409-9   Vuosisatani 1.  Helsinki:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06566-1  :  Nimimerkillä Pekka Peitsi Suomen kansan eheytymisen tie.  Helsinki:  Otava, 1942.   Kansa taistelee elämästään.  Helsinki:  Otava, 1943.   Löysin rantein.  Helsinki:  Otava, 1944.   Tässä sitä ollaan.  Helsinki:  Tammi, 1944.  
Vilkuna, Kustaa (toim.): Maan puolesta.  Helsinki:  Otava, 1955.
Vilkuna, Tuomas (toim.): Puheita ja kirjoituksia 1 (1936–1956).  Weilin+Göös, 1967.  ISBN 951-35-0353-4
Vilkuna, Tuomas (toim.): Puheita ja kirjoituksia 2 (1956–1967).  Weilin+Göös, 1967.  ISBN 951-35-0355-0
Liimatainen: Tuosta poikki – jukolauta.  Helsinki:  Otava, 1968.
Liimatainen: Pahaksi on päässyt.  Helsinki:  Otava, 1970.
Tyrkkö, Maarit & Korhonen, Keijo (toim.): Kirjeitä myllystäni 1. 1956–1967.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-02390-X
Tyrkkö, Maarit & Korhonen, Keijo (toim.): Kirjeitä myllystäni 2. 1968–1975.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04052-9
Stormbom, N.-B. (toim.): Mina brev 1956–1975.  Söderström, 1977.  ISBN 951-52-0403-8  (ruotsiksi)
Tyrkkö, Maarit & Korhonen, Keijo (toim.): Nimellä ja nimimerkillä.  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04641-1
Tyrkkö, Maarit & Korhonen, Keijo (toim.): Nimellä ja nimimerkillä 2.  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04643-8
Tyrkkö, Maarit (toim.) & Saanio, M. (kuvat): Matkakuvia Kainuusta ja Lapista.  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-09414-9
Tyrkkö, Maarit (toim.): Tamminiemi.  Weilin+Göös, 1980.  ISBN 951-35-2287-3
Tyrkkö, Maarit (toim.): Sivalluksia.  Weilin+Göös, 1982.  ISBN 951-35-2065-X
Tyrkkö, Maarit & Suomi, Juhani (toim.): Vastavirtaan.  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07557-8
Lähteenkorva, P. & Pekkarinen, J. (koost.): Kirjeitä myllärille 1956–1981.  Helsinki:  Otava, 2000.
Uino, Ari: Rillit pois ja riman yli. Urho Kekkonen urheilumiehenä.  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16338-8
Kirjallisuutta > Juhani Suomen kirjat

Urho Kekkonen 1936–1944. Myrrysmies.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-06567-X
Urho Kekkonen 1944–1950. Vonkamies.  Helsinki:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-09770-9
Urho Kekkonen 1950–1956. Kuningastie.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-10403-9
Urho Kekkonen 1956–1962. Kriisien aika.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-11580-4
Urho Kekkonen 1962–1968. Presidentti.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13065-X
Urho Kekkonen 1968–1972. Taistelu puolueettomuudesta.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-13548-1
Urho Kekkonen 1972–1976. Liennytyksen akanvirrassa.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-14799-4
Urho Kekkonen 1976–1981. Umpeutuva latu.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16257-8
Urho Kekkosen päiväkirjat 1. 1958–1962.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-15547-4
Urho Kekkosen päiväkirjat 2. 1963–1968.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18174-2
Urho Kekkosen päiväkirjat 3. 1969–1974.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18858-5
Urho Kekkosen päiväkirjat 4. 1975–1981.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19251-5
Kirjallisuutta > Muita kirjoja

Hakanen, Yrjö: Kuusi kuvaa Kekkosesta.  Helsinki:  Love, 1985.  ISBN 951-835-096-5
Korhonen, Keijo (toim.): Urho Kekkonen – rauhanpoliitikko.  Helsinki:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-02053-6
Lilja, Pekka & Raig, Kulle: Urho Kekkonen ja Viro.  Minerva, 2006.  ISBN 952-5591-80-8
Lohi, Tuomas: ”Totu sitä sallimahan, mik’ ei parkuen parane”. Suomen johtavan sanomalehdistön suhtautuminen Urho Kekkoseen 1944–1956.  (väitöskirja)  Oulun yliopisto, 2003.  ISBN 951-42-7157-2  Teoksen verkkoversio (PDF) Viitattu 6.1.2016.
Lääkärintyön muistoja – Läkarminnen.  Helsinki:  SKS/Duodecim, 2006.  ISBN 951-746-781-8
Niiranen, Pekka: Kekkonen ja kirkko. Tasavallan presidentti Urho Kekkosen ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon suhteet vuosina 1956–1981.  Helsinki:  Kirjapaja, 2000.  ISBN 951-625-653-8
Pelttari, Hannu: Kekkosen kisat. Urho Kekkonen ja urheilu.  Helsinki:  Kirjapaja, 2018.  ISBN 978-952-288956-0
Repo, Eino S. & Repo, Ville: Päämies. Henkilökuva Urho Kekkosesta hänen presidenttiajaltaan.  Weilin+Göös, 1985.  ISBN 951-35-3191-0
Sander, Gordon F.: Kansalainen Kekkonen. Suuri suunnitelma.  ((Citizen Kekkonen. The Great Plan.) Suomentaneet Heidi Tihveräinen & Lauri Sallamo)  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-40019-7
Seppänen, Esa: Itäsuhteiden kolmiodraama. Kekkonen–Brežnev–Kosygin 1960–1980.  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2007.  ISBN 978-951-20-7492-1
Seppänen, Esa (toim.): Kuka Kekkonen?  Helsinki:  Art House, 2014.  ISBN 978-951-884-527-3
Seppänen, Esa: Miekkailija vastaan tulivuori. Urho Kekkonen ja Nikita Hruštšov 1955–1964.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2628-5
Seppänen, Esa: UKK:n syvä jälki – perintö vai painolasti?  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2009.  ISBN 978-951-20-7913-1
Skyttä, Kyösti: Tuntematon Kekkonen.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1980.  ISBN 951-26-1878-8
Tuikka, Timo J.: ”Kekkosen konstit”. Urho Kekkosen historia- ja politiikkakäsitykset teoriasta käytäntöön 1933–1982.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2007.  ISBN 978-951-39-2804-9
Tuikka, Timo J.: Kekkosen takapiru. Kaarlo Hillilän uskomaton elämä.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-25226-9
Kilpirauhasen liikatoiminta

Kilpirauhasen liikatoiminta eli hypertyreoosi on sairaus, joka kiihdyttää elimistön aineenvaihduntaa. Se voi jopa kaksinkertaistaa perusaineenvaihdunnan. Liikatoiminta johtuu kilpirauhashormoni trijodityroniinin ja sen esiaste tyroksiinin liiallisesta kierrosta. Yleisin kilpirauhasen liikatoimintaa aiheuttava etiologia on Basedowin tauti. Harvinaisempia aiheuttajia ovat toksinen adenooma ja toksinen monikyhmystruuma.
Kilpirauhasen liikatoiminta on huomattavasti kilpirauhasen vajaatoimintaa harvinaisempi sairaus, mutta kumpaakin todetaan useammin naisilla kuin miehillä. Lisäksi liikatoiminta on vajaatoimintaa vakavampi sairaus, vaikkakin sen hoitoennuste on hyvä. Kilpirauhasen liikatoiminnan syynä voi olla esimerkiksi immunoglobuliinit, jotka vaikuttavat tyreotropiinin eli kilpirauhasta stimuloivan hormonin tavoin.
Caleb Hillier Parry
Kilpirauhasen liikatoiminnan on ensimmäisenä kuvannut vuonna 1786 Caleb Hillier Parry sekä myös muutamat muut tuon ajan lääkärit.
Oireet

Potilaiden liikatoiminnan oireet vaihtelevat, ja niillä on taipumusta ilmaantua hitaasti. Vanhemmilla henkilöillä oireet ovat kuitenkin vähäisempiä. Joskus oireet saattavat muistuttaa jonkin toisen sairauden oireita, esimerkiksi sydän- ja suolistovaivoja.
Tyypillisiä oireita ovat muun muassa laihtuminen ruokahalun lisääntymisestä huolimatta, sydänoireet (nopea, epäsäännöllinen syke, tykytys), hikoilun lisääntyminen, lämmönsietokyvyn heikentyminen, uupumus, lihasheikkous, käsien tärinä, hermostuneisuus, ahdistuneisuus, univaikeudet, ripuli, kuukautiskierron muutokset ja hiustenlähtö. Oireita ovat myös sukupuolivietin heikentyminen, gynekomastia ja akne. Lisäksi potilaan silmät voivat pullistua ulospäin, koska silmän takainen sidekudos lisääntyy.
Tuoreen kilpirauhasen liikatoiminnan diagnoosin yhteydessä on tavallista, että potilaan työkyky on täysin alentunut enintään kuukauden ajan. Lisäksi on mahdollista, että tämän jälkeen potilaan työkyky on osittain alentunut. Joskus fyysisesti tai henkisesti raskas työ on peruste määrätä potilaalle pitkä sairausloma.
Diagnoosi ja hoito

Löydöksenä on yleensä verenkierrossa matala tyreotropiini eli TSH ja korkeat tyroksiini T4 ja trijodityroniini T3.
Liikatoimintaa voidaan hoitaa tyreostaateilla, jotka estävät kilpirauhasen toimintaa. Hyväkuntoisilla potilailla voidaan käyttää radiojodihoitoa, jossa suun kautta nautittu radioaktiivinen jodi kerääntyy kilpirauhaseen ja heikentää sitä. Jos kilpirauhanen on haittaavasti suurentunut tai muut hoidot eivät ole riittävän tehokkaita tai sopivia, voidaan tehdä kilpirauhasleikkaus. Liikatoiminnan oireita voidaan lievittää beetasalpaajalla. Beetasalpaajat vaimentavat hyvin joitain liikatoiminnan oireita, kuten nopeaa sykettä, vapinaa, hikoilua, hermostuneisuutta ja lihasheikkoutta. Yleisimmin käytetään propranololia tai metoprololia tai bisoprololia. Erityisesti propranololi voi myös jossain määrin estää T4:n muuntumista T3:ksi.
Aiheesta muualla

Kilpirauhasen liikatoiminta, Terveyskirjasto.fi
Kilpirauhasen liikatoiminta, Suomen Kilpirauhasliitto ry
Therapia Fennica Kilpirauhasen liikatoiminta
Kiowa-apachet

Kiowa-apache -päällikkö Essa-queta.
Kiowa-apachet ovat eräs Yhdysvaltain alkuperäisistä etnisistä ryhmistä. Heistä on historiassa ensimmäinen maininta jo vuodelta 1682, jolloin ranskalaisen tutkimusmatkailija Robert Cavelier de La Salle käytti kansasta nimeä gattacha. Heidän omakielinen nimensä oli Nadíísha-dena (meidän kansamme).
Kiowa-apachet kuuluvat athabaskan murreryhmään, ja heidän on yleisesti uskottu olleen jo varhaisella ajalla apacheista irtaantunut kansanosa. Huolimatta näiden kahden kansan toisiaan muistuttavasta murteesta tämä olettamus on väärä. Kiowa-apachein oman perimätiedon mukaan he kuulivat apacheista ensimmäisen kerran vasta 1800-luvulla, eivätkä ole koskaan kuuluneet samaan kansakuntaan.
Kiowa-apachet omaksuivat 1700-luvun aikana preerian metsästäjien kulttuurin. He tulivat Montanasta kiowien mukana 1800-luvun alkuvuosina Arkansasjoen varrelle ja esiintyivät kiowain liittokuntaan kuuluvana heimona.
Kipujen mies

Tuntemattoman tekijän maalaus kipujen miehestä.
Kipujen mies on kärsivän Messiaan nimitys Vanhassa testamentissa. Raamatun kertomuksiin nojautuen vanhempi kristillinen taide kuvasi Messiasta usein siten, että hänen ilmeensä oli kärsivä ja kehossa näkyi runtelun jäljet. Vanhan testamentin Messias on pelastajahahmo, jonka kautta Jumala lunastaa ja vapahtaa kansansa. Vanhassa Raamatun suomennoksessa Jesaja toteaa "Hän oli ylenkatsottu, ihmisten hylkäämä, kipujen mies ja sairauden tuttava, jota näkemästä kaikki kasvonsa peittivät..." (Jes. 53:3).
Heidi Kinnunen

Heidi Kinnunen on suomalainen ravitsemusasiantuntija, somevaikuttaja, valmentaja sekä yksi Tiedenaiset-yhteisön perustajista.  Koulutukseltaan Kinnunen on terveystieteiden maisteri pääaineenaan ravitsemustiede.  Kinnunen opiskelee Itä-Suomen yliopistossa tehden väitöskirjaa ihmisen ruokasuhteesta ja syömisen moraalisuudesta. Heidi Kinnunen kirjoittaa luotettavaa, ymmärrettävää ja tutkimuksiin perustuvaa tietoa ihmisen ravitsemuksesta ja ruokakäyttäytymisestä omien sosiaalisten medioidensa kautta sekä vaikuttajana yhdessä muiden Tiedenaisten kanssa yhteisön sosiaalisten medioiden kautta.
Heidi Kinnusen ja muiden Tiedenaisten yhteinen esikoisteos To do: terveys ilmestyi vuonna 2021.  Heidi Kinnusen ja Tiedenaisten viestintä sosiaalisessa mediassa on ollut merkittävää ja Tiedenaiset-yhteisön ravitsemusvaikuttaminen palkittiin vuoden 2020 Ravitsemustekona Ravitsemusterapeuttien yhdistys ry:n toimesta.
Teokset

To do: terveys. Tuuma-kustannus, 2021. ISBN 978-952-370-106-9
Aiheesta muualla

Heidi Kinnusen tili Instagramissa
Heidi Kinnusen blogi (Arkistoitu – Internet Archive)
Kildinstroi

| Kildinstroi Кильдинстро́й |
| --- | --- |
 Murmanskin alue Venäjällä, alla taajaman sijainti alueella.
 Kildinstroi
 Koordinaatit: 68°48′11″N, 33°5′46″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Murmanskin alue
Piiri:  Kuolan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  552,45 km²
Väkiluku (2011):  5 400
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kildinstroin kaupunkikunta Kuolan piirin kartalla.
Kildinstroita Kuolajoen takaa.
Kildinstroi (ven. Кильдинстро́й, suom. Kiltinä) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Murmanskin alueen Kuolan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kuolajoen alajuoksulla 12 kilometriä Kuolan kaupungista kaakkoon. Taajamassa on 2 200 ja kunnassa 5 400 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus

Kildinstroin kaupunkikunnan pinta-ala on 552,45 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kuolan piirin Molotšnyin ja Kuolan, idässä Tumannyin, etelässä Pušnoin ja lännessä Murmašin kuntiin. Pinta-alasta 92,7 % on metsää.
Kunnan alueella virtaa lohijokena tunnettu Kuolajoki. Seudulla on lukuisia soita ja pieniä järviä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, rakennuskivi, savi ja turve. Suojeltuja luonnonmuistomerkkejä ovat metsätundran ja tundravyöhykkeen rajalla kasvava kolmesataa vuotta vanha mäntymetsä sekä istutettu sembramäntymetsikkö.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Golubyje Rutšjin, Šonguin ja Zverosovhozin sekä Magnetityn rautatieaseman asutuskeskukset. Zverosovhozissa on noin 1 500 ja Šonguissa yli tuhat asukasta. Kildinstroissa ja Šonguissa on puutarhapalsta- ja huvila-alueita.
Historia

Kildinstroi on perustettu vuonna 1937 valmistuneen tiilitehtaan työläisasutukseksi. Muurmannin radan varrelle rakennetun tehtaan toiminta perustui paikallisiin saviesiintymiin ja tuotanto käytettiin etupäässä Murmanskin kaupungin rakentamiseen. Alkuperäisen rakennusorganisaation nimitys on säilynyt paikkakunnan nimenä. Vuonna 1937 Kildinstroi sai myös kaupunkimaisen taajaman statuksen.