Lapuanliike
Lapuanliikkeen vaiheet > Syksy 1930: maltillisten lähtö > K. J. Ståhlbergin kyyditys ja kyydittäjien joukkoilmoittautuminen

Suomen ensimmäisen presidentin K. J. Ståhlbergin ja hänen vaimonsa Ester Ståhlbergin kyyditys Helsingistä Joensuuhun 14. lokakuuta 1930 oli paha isku lapuanliikkeen kannatukselle. Ståhlberg oli ollut radikaalin oikeiston hampaissa jo kauan. Hän oli tasavaltalaisen hallintomuodon tärkeimpiä puolustajia Suomessa ja oli vastustanut julkisuudessa lapuanliikkeen väkivaltaa ja kyydityksiä. Kyyditysidea oli yleisesikunnan päällikön jääkärikenraalimajuri Kurt Martti Walleniuksen alaisen jääkärieverstiluutnantti Eero Kuussaaren hanke. Kuussaari oli antanut kyydityskäskyn Suomen Lukon sihteerille Mikko Jaskarille, mutta varsinaisesta toteutuksesta vastasi Jukka Jannén johtama Helsingin iskujoukko. Myös Walleniuksen itsensä katsottiin sekaantuneen kyyditykseen. Hän oli hakeutunut lapuanliikkeen piiriin vakuututtuaan sen tulevaisuudesta Suomessa. Hän menetti virkansa ja istui vankilatuomiota heinäkuuhun 1931, kunnes korkein oikeus vapautti hänet syyttömänä.
Lapuanliikkeen johto kiisti osallisuutensa Ståhlbergin kyyditykseen. Liikkeessä ymmärrettiin kyydityksen näyttäneen huonolta ja siitä haluttiin erottautua. Kyyditys sai paljon kielteistä huomiota ulkomaisessakin lehdistössä. Julkinen reaktio oli erittäin voimakas. Maalaisliitto, edistyspuolue ja RKP muodostivat laillisuusrintaman, jonka ulkojäsenenä olivat myös sosiaalidemokraatit. Varsinkin Maalaisliitossa tapahtui selvä asenteiden muutos ja suhtautuminen lapuanliikkeeseen muuttui kielteiseksi. Maltilliset piirit jättivät nyt liikkeen. Marraskuusta alkaen myös porvarillisissa lehdissä alettiin jo esittää vaatimuksia liikkeen lakkauttamisesta. Presidentti Relanderkin menetti uskonsa liikkeeseen. Lapuanliike alettiin nähdä samanlaisena häiriötekijänä kuin kommunistit aiemmin.
Svinhufvudin hallitus päätti, että kaikki kyydittäjät oli saatava oikeuden eteen, ja vaati liikettä lopettamaan heidän suojelunsa. Lapuanliikkeen johto oli jo 8. lokakuuta taipunut luovuttamaan viranomaisille kansanedustajien sieppaukseen heinäkuussa syyllistyneet Kosti-Paavo Eerolaisen ja Artturi Vuorimaan, mutta Ståhlbergin kyydityksen jälkeen se lupasi hallitukselle kaikkien kyydityksiin syyllistyneiden astuvan esiin. Helsingin Ostrobotnialla järjestettiin 20. lokakuuta yhteensä 404 kyyditsijän joukkoilmoittautuminen. Koeteltu keino ei kuitenkaan enää saanut haluttua huomiota tai tehonnut odotetulla tavalla. Ilmapiiri oli kääntynyt selvästi liikkeen menetelmiä ja sen harjoittamaa väkivaltaista terroria vastaan. Kyyditsijöiden mielenosoitukselliset ilmoittautumiset jatkuivat silti. Vuoden 1930 loppuun mennessä ilmoittautumislistoihin kertyi yli 8 000 nimeä. Moni kyydityksiin osallistumaton lapuanliikkeen kannattaja ilmoittautui ilmaistakseen tukensa kyydittäjille sekä hankaloittaakseen juttujen tutkintaa.
Ståhlbergin kyydityksen jälkeinen yleisen mielipiteen muutos ja kyydittäjien joukkoilmoittautumiset johtivat siihen, että viranomaiskoneisto alkoi lokakuusta 1930 alkaen entistä tarmokkaammin käynnistää rikostutkintoja kesän ja syksyn aikaisista kyydityksistä. Kyyditystapauksista ja -yrityksistä 115 eli noin puolet eteni oikeuteen saakka, ja niistä nostettiin vuoteen 1934 mennessä yhteensä 656 syytettä. Useimmissa oikeuteen edenneissä tapauksissa vain osa tunnetuista syyllisistä sai syytteen, ja lisäksi syytteeseen joutuneistakin yli kolmasosa sai vapauttavan tuomion ja loput pääosin ehdollisia vankeusrangaistuksia. Ehdottomia vankeus- ja kuritushuonetuomioita annettiin 70. Jopa kansanedustajiin kohdistuneissa kyydityksissä tuomiot olivat usein hyvin lieviä.