stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Al-Andalus
Umaijadien kausi 756–1031 > Islamilainen al-Andalus > Naisten asema

Kaikenlaista kiihkoilua vastustavan UPF-säätiön mukaan ”oppineet ovat lähes sadan vuoden ajan ihailleet naisten saavuttamaa sosiaalista asemaa al-Andalusissa". Säätiön esimerkit kuitenkin rajoittuvat hallitsijahovien naisiin. Jotkut heistä todella saivat opillista sivistystä, ja naisia saattoi nähdä lääkäreinä tai esiintyvinä taiteilijoina kuten runoilijoina tai laulajina. Kyseessä olivat kuitenkin hovien kristityt naisorjat, eivät vapaat musliminaiset. Tavallisten naisten asemasta šaria antaa erilaisen kuvan. Kunniallisen naisen tuli verhoutua huiviin ja pysytellä kotona. Tämä oli tosin mahdotonta muille kuin varakkaille, koska alemmissa yhteiskuntakerroksissa naisten oli tehtävä työtä. Naisten työ tapahtui kuitenkin tarkasti rajatuin tavoin.
Todistajina oikeudessa naisen sanalla oli puolet miehen sanan arvosta, vakavimmissa tapauksissa ei mitään. Naisten sukupuolielinten rituaalinen silpominen oli malikiiteille šarian mukaista. Hyväksyttyä oli pitää useita vaimoja. Naisten ottaminen sotasaaliiksi oli lainmukaista. Tuomiona aviorikoksesta oli kivittäminen. Kuuluisa filosofi Averroȅs oli Córdobassa šariatuomari eli qadi. Hän kirjoitti, että naimaton nainen, joka syyllistyi aviorikokseen, tuli kivittää kuoliaaksi kaivamatta kuoppaa. Se tarkoitti raaempaa versiota kivityskuolemasta, missä väkijoukko ajoi naista takaa, kunnes tämä tuupertui kivisateeseen.
Umaijadien kausi 756–1031 > Al-Mansur (978–1002)

Kun Abd ar-Rahman III:n seuraaja al-Hakam II kuoli vuonna 976, valta siirtyi visiiri al-Mansurille. Hänen aikanaan hallitsijan valta alkoi heikentyä, ja al-Mansur joutuikin edeltäjiään enemmän hakemaan oikeutusta hallinnolleen ulamalta. Saadakseen tarvitsemansa tuen islamilaiselta papistolta hän antoi polttaa ainakin osan kalifien kuuluisasta kirjastosta, joka ei tosin ole voinut käsittää 400 000 nidettä, kuten al-Maqqari 600 vuotta myöhemmin väittää. Luvut 40, 400, 4000 ja niin edelleen ovat seemiläisissä kielissä kielikuvia, jotka tarkoittavat "paljon".  Islamilaiset lähteet ovat antaneet luvuksi myös 600 000 ja syyttäneet tuhosta ristiretkeläisiä. Al-Mansūr antoi uskonoppineiden seuloa kirjastosta ne kirjat, jotka he halusivat hävittää islamin vastaisina. Näitä olivat antiikin tieteitä, kuten logiikkaa, filosofiaa tai astrologiaa käsittelevät kirjat. Sen sijaan lääketiedettä ja matematiikkaa koskevat kirjat välttyivät tuholta. Harhaoppisia muslimeja teloitettiin ja älymystöä pantiin telkien taakse. Muuan heistä oli Muhammad ibn Abī Jum`a, jonka kieli leikattiin ennen kuin hänet ristiinnaulittiin. Córdoban moskeija laajennettiin al-Mansurin aikana sen lopulliseen kokoon.
Osoittaakseen ansionsa oikeauskoisten hallitsijana al-Mansur teki 25 vuoden aikana 52 sota- ja ryöstöretkeä eli kaksi jihadia vuodessa. Vuonna 985 hän hävitti Barcelonan, joka oli ehtinyt kokea sadan vuoden rauhan ajan. Vuonna 997 saman kohtalon koki Santiago de Compostela, josta saadut kristityt vangit pantiin  raahaamaan katedraalinsa kirkonkellot maanteitse Córdobaan. Kristityn kronikoitsijan selostus al-Mansurin kuolemasta päättyi sanoihin: "Hän joutui suoraan Helvettiin".
Ensimmäiset taifat (1009–1090)

Katastrofi odotti al-Mansurin kuoltua vuonna 1002, jolloin valta siirtyi hänen pojilleen. Al-Mansur oli vahvistanut armeijaansa tuomalla Espanjaan yhä lisää berbereitä Pohjois-Afrikasta. Tämä lisäsi etnisiä ristiriitoja, jotka kalifin kuoltua puhkesivat sisällissodaksi vuosina 1009–1013. Sisällissodassa kalifaatti romahti. Sodan viimeisenä vuotena Córdoba palatseineen koki berberien käsissä täydellisen hävityksen. Kun Madῑnat al-Zahara palatsi paloi ja kultakausi päättyi, muslimien läsnäolo Andalusiassa ei kuitenkaan vielä ollut edes puolivälissä. Kesti viisisataa vuotta ennen kuin viimeinen emiiri poistui haareminsa kanssa Espanjan maaperältä.
Umaijadien valtakunta mureni sisällissodassa 38:aan keskenään sotivaan muslimivaltioon eli taifaan. Tästä lähtien Córdoba oli vain yksi niistä. Joissakin taifoissa valtaan pääsivät arabit, toisissa berberit, muutamissa orjasotilaat. Poliittinen kartta muuttui samanlaiseksi tilkkutäkiksi jollainen se oli ollut sata vuotta aikaisemmin ennen kuin Abd ar-Rahman III oli tehnyt lopun Andalusian sekasorrosta. Ainakin osa taifa-ruhtinaista otti mallia Córdoban kalifeista siinä, että he suosivat hoveissaan juutalaisia virkamiehiä.
Almoravidit (1085–1145)

Pohjoisen kristityt valtiot hyödynsivät sisällissodan aiheuttamaa romahdusta ja laajensivat valloituksiaan jo puoleen niemimaata. Vuonna 1085 Navarran ja Leónin kuningas Alfonso VI valtasi Toledon ja painosti muita taifoja. Ahdingossa Sevillan ja Granadan hallitsijat kääntyivät afrikkalaisten uskonveljien puoleen pyytäen apua Suur-Marokkoa hallinneilta berberiruhtinailta almoravideilta. Nämä toivat joukkonsa Espanjaan ja onnistuivat lyömään Kastilian ja Aragonian armeijat. Taifat vapautuivat alistussuhteesta pohjoisen kristityille valtiolle, mutta auttajat eivät poistuneet, vaan ottivat itse ohjat käsiinsä.
Ulama papisto tervehti Marokon almoravideja vapauttajina, koska halusi päästä eroon maallistuneista taifa-kuninkaista. Almoravidien jyrkän juutalaisvastaisuuden takia monet oppineet juutalaiset pakenivat kristillisiin valtioihin kuten Portugaliin, Kastiliaan, Navarraan ja Aragoniaan, missä he saivat tehtäviä kuningashoveista. Näissä maissa juutalainen kulttuuri kukoisti seuraavien vuosisatojen aikana. Almoravidien hallitsemasta Pohjois-Afrikasta kristityt olivat kadonneet ja Granadan juutalaiset joukkomurhattu. Almoravidien valtaamaan Espanjaan jääneet kristityt kärsivät uusien vallanpitäjien politiikasta vielä enemmän kuin juutalaiset. Kristittyjä alettiin karkottaa Afrikkaan kaupunki kerrallaan vuodesta 1126 alkaen. Tällaisen kohtalon kokivat muun muassa Valencian, Malagan ja Granadan kristityt.
Almoravidit eivät kauan pystyneet vastustamaan kristittyjen valtioiden kasvavaa painetta. Muslimit menettivät Zaragosan Pohjois-Espanjassa vuonna 1138 ja pian myös Lissabonin vuonna 1147. Kaksi vuotta ennen Lissabonin kukistumista almoravidit olivat jo kukistuneet emämaassaan Marokossa, jossa almohadien berberidynastia oli vallannut pääkaupunki Marrakechin.
Toinen taifa (1140–1203) ja almohadit (1145–1287)

Almoravidien 60 vuotta kestänyt valta Pyreneillä katkesi almohadien valtaannousuun Marokossa. Espanjassa almoravidien valtakunta hajosi pariinkymmeneen pikkuvaltioon, jolloin alkoi uusi taifojen kausi. Almohadit ryhtyivät poimimaan niitä yksi kerrallaan, mikä vei yhteensä 25 vuotta. Almohadit olivat vielä jyrkempiä dhimmejä kohtaan kuin almoravidit. Heidän aikanaan jopa malakiittien opit muuttuivat liian sopuisiksi. Uudet hallitsijat esittivät vuonna 1160 juutalaisille ja kristityille uhkavaatimuksen, joka myöhemmin annettiin heille itselleen: joko kääntyminen tai karkotus Afrikkaan. Marokkoon karkotettiin myös aikakauden kuuluisin oppinut, Córdobassa vaikuttanut Ibn Rushd eli Averroȅs (1126–1198). Hän oli šariatuomari, mutta ennen muuta kuuluisa filosofi, jonka maine Aristoteleen kommentaattorina kasvoi Euroopassa.
Monet valitsivat näennäisen kääntymisen välttääkseen karkotuksen. Heihin kuului juutalaisen filosofian kaikkien aikojen suurin nimi Moses Maimonides. Hänkin joutui silti lopulta pakenemaan Egyptiin. Monet juutalaiset etsivät Maimonideen tavoin sellaisia arabiankielisiä maita, joissa juutalaisiin olisi suhtauduttu myönteisemmin. Kristityt pakenivat mieluiten pohjoisen kristillisiin valtioihin. Almohadit lopettivat tarpeettomana dhimmi-järjestelmän Andalusiassa. Abu Yusuf kerskui, ettei hän ollut jättänyt yhtään kirkkoa tai synagogaa polttamatta.
Almohadien valta oli ulottunut enää alle puoliväliin Pyreneitten niemimaata. Pian sekin alkoi kaventua, ja pääkaupunki vaihtui Córdobasta Sevillaan. Kristittyjen valtioiden liitto voitti almohadit vuonna 1212, minkä jälkeen myös eteläisen Espanjan kaupungit kukistuivat vuorotellen, niiden joukossa Córdoba vuonna 1236, Sevilla vuonna 1248 ja Cadiz vuonna 1256.
Kolmas taifa (1232–1287)

Almohadien vallan murentuessa al-Andalusissa syntyi kymmenkunta lyhytikäistä taifaa. Kolmas taifojen kausi kesti 55 vuotta. Lopulta niistä jäi jäljelle vain puoli-itsenäinen Granadan emiraatti. Portugalin reconquista päättyi vuonna 1249 Alfonso III:n vallatessa Algarven.
Granadan emiraatti (1238–1492)

Vuonna 1238 Granadan emiraatista tuli Kastilian kuningaskunnan suojelema valtio. Kastiliaa hallitsi tällöin Ferdinand III. Kooltaan nykyistä Belgiaa vastaava Granada jäi Espanjan viimeiseksi muslimilinnoitukseksi. Se maksoi Kastilian kuninkaalle veroa koko 250 vuotta kestäneen olemassaolonsa ajan.
Almohadien vallan jäljiltä Granada oli puhdas muslimivaltio, jossa ei eletty convivenciaa muuten kuin siten, että käännynnäiset muodostivat oman epäilyttävän ryhmänsä. Heistä käytettiin pilkallista nimitystä muladies. Sana oli samaa kantaa kuin ”mulatti”, joka viittasi hevosen ja aasin ristisiitokseen eli muuliin. Granadassa, kuten muuallakin islamilaisessa maailmassa muladies osoittautui usein epäluotettavaksi ja kapinaherkäksi, koska ei nauttinut samoja oikeuksia kuin muut.
Viimeinen berberi-invaasio Afrikasta torjuttiin vuonna 1340 Rio Saladon taistelussa Granadaa ja sen avukseen Marokosta saamia joukkoja vastaan. Granadan emiraatti pyyhittiin kartalta vuonna 2. tammikuuta vuonna 1492. Islamilaisesta vasallista tehtiin loppu, kun Osmanien valtakunnan eteneminen Välimerellä muuttui uhaksi Espanjan turvallisuudelle. Katolinen kuningaspari Ferdinand II ja Isabella I esittivät muslimeille samat ehdot, jotka kristityt olivat kuulleet almohadeilta kolmesataa vuotta aikaisemmin: kääntyminen tai karkotus.
Jälkipyykki

Iberian niemimaalla oli säilynyt paljon antiikin perintöä ennen arabivaltausta. Sivistys oli juuri elpymässä 400-luvun kansainvaellusten jälkeen, kun niemimaa jäi Afrikasta 700-luvun alussa tulleen hyökkäyksen alle. Siitä se alkoi toipua vasta arabivalloituksen jälkeen 1500- ja 1600-luvuilla, jolloin alkoi nousta esiin merkittäviä espanjalaisen kulttuurin ikoneja, kuten kirjailijat Calderón, Lope de Vega ja Cervantes tai taidemaalarit El Greco ja Velázquez. Muslimien karkotuksen jälkeen 1500-luvulla sodat siirtyivät pääosin niemimaan ulkopuolelle parinsadan vuoden ajaksi.
Kristinuskoon kääntyneitä muslimeita eli moriskoja jäi vielä eteläiseen Espanjaan. Käännynnäiset eivät juuri sulautuneet katoliseen Espanjaan vaan säilyttivät vanhat tapansa. Väestöryhmien välille syntyi jännitteitä, kunnes moriskoihin kohdistunut vaino johti kahteen moriskojen tekemään kapinayritykseen 1500-luvulla. Espanjan hallitus pelkäsi turkkilaisten käyttävän tilannetta hyväkseen. Niinpä moriskot päätettiin karkottaa Afrikkaan.
Vuosina 1609–1614 yhteensä 300 000 moriskoa häädettiin maasta. Se johti islamilaisen kulttuurin romahdukseen Espanjassa. Tulos ei silti ollut täydellinen, sillä suuri osa palasi takaisin, ja vajaa puolet onnistui luultavasti kokonaan välttämään karkotuksen. Moriskoja vastaan syntyi oikeusjuttuja vielä 1700-luvullakin salaisesta islamin harjoittamisesta. Espanjan tyhjentäminen islamista kesti siten 300 vuotta vielä Granadan valloituksen jälkeen.
Jälkipyykki > Nykyaika ja tulevaisuus

Muistona 700-luvun berberi-invaasiosta on jäänyt monien kulttuurivaikutteiden ohella geneettiset jäljet asukkaiden perimään. Afrikasta tulleiden muslimien lukumäärä on kuitenkin alkanut uudelleen kasvaa Pyreneitten niemimaalla. Vuonna 2016 heitä oli Espanjassa yli miljoona. Vuoteen 2050 mennessä islaminuskoisten määrän arvioidaan nousevan kahteen tai kolmeen miljoonaan, mikä vastaa 5–7 prosenttia väestöstä.
Al-Andalus ja suvaitsevaisuusmyytti

Keskiajan islamilainen al-Andalus tarjotaan usein esimerkiksi suvaitsevaisuuden voitosta uskontojen välisissä suhteissa. Historioitsijat eivät ole jakaneet tätä käsitystä yhtä usein kuin tietokirjailijat, filologit ja poliitikot.Todellisuudessa jihadistiset ryöstöretket kristittyihin valtioihin kuuluivat Andalusiassa normaaliin vuodenkiertoon. Arabivalloittajat eivät sulautuneet väestöön, vaan pysyivät hallitsevana yläluokkana, joka vielä jakautui keskenään taisteleviin klaaneihin. Niistä Andalusiassa tärkeimpiä olivat Qays ja Kalb. Muita aseistettuja ryhmiä olivat berberisotilaat, saqalibat eli orjasotilaat sekä eunukit. Klaaniyhteiskuntien jatkuvissa sodissa käytössä olivat keskiaikaiseen tapaan tappaminen, silpominen, omaisuuden tuhoaminen ja ryöstäminen. Vaikka päiden irrottamista esiintyi myös kristityissä maissa, tapa huipentui islamilaisessa Andalusiasa.
Myös mittava orjakauppa kuului andalusialaiseen elämänmuotoon. Orjia saatiin uskonsodista ja valkoisia orjia ostettiin 900-luvulla etenkin viikingeiltä. "Saqaliba" tarkoitti aluksi vain slaavilaisia orjia, mutta siirtyi tarkoittamaan muitakin eurooppalaisia. Orjakaupan reitit kulkivat Ranskasta Espanjaan, Itä-Euroopasta  Krimin orjamarkkinoiden kautta Andalusiaan sekä Välimereltä Andalusiaan. Välimerellä Venetsian orjakauppiaat hankkivat orjia Andalusian ja Pohjois-Afrikan markkinoille. Muslimimerirosvot kaappasivat orjia Välimeren alueella etenkin Dalmatian rannikoilla. Orjasotilaita oli niin paljon, että kalifaatin hajotessa he saivat vallan haltuunsa laajoilla alueilla. Samanlaisia orjasotilaiden tekemiä kaappauksia oli esiintynyt myös Bagdadissa ja Egyptissä. Orjien saatavuus loppui kristittyjen valtioiden vahvistuessa. Orjien hankinta jäi lopulta merirosvoilun varaan.
Tunnetaan myös kuusi tapausta kirjarovioista vuosien 950–1200 välillä. Niiden järjestäjinä olivat umaijadit, amiridit, abbadidit, almoravidit ja almohadit. Kirjojen polttamisen tarkoituksena oli sensuroida ja pelotella tiedemiehiä ja oppineita.
Historioitsija Roger Collinsin mukaan al-Andalusissa ei koskaan ollut suvaitsevaisuuden kultakautta. Hänen mukaansa elämä muistutti Thomas Hobbesin kuvaamaa kaikkien sotaa kaikkia vastaan. Historioitsija David Nirenberg toteaa, että uskontojen välisissä suhteissa Andalusiassa väkivalta oli keskeinen ja olennainen tekijä.  Historioitsija Seraffin Fanjulin mielestä ylistetty convivencia eli uskonnollinen suvaitsevaisuus oli brutaalia apartheidia. Muslimivaltaa Andalusiasta vuonna 1160 paennut Moses Maimonides kirjoitti myöhemmin: "Koskaan ei ole ollut kansakuntaa, joka olisi yhtä paljon vihannut, nöyryyttänyt ja inhonnut meitä yhtä paljon kuin tämä."
Kaikesta huolimatta ihannekuva islamilaisesta Andalusiasta ja sen suvaitsevaisuudesta on syntynyt jopa kolmella eri suunnalla. Ensimmäisenä myytin loivat muslimit 1600-luvulla, oman myyttinsä loivat juutalaiset 1800-luvulla ja kolmas kehittyi eurooppalaisen kulttuuri- ja uskontokritiikin pohjalta jo 1600-luvulta alkaen.
Al-Andalus ja suvaitsevaisuusmyytti > Islamilainen myytti

Ajatus kultakaudesta syntyi muslimien keskuudessa 1600-luvulla, kun islamilainen Espanja oli jo kaukainen muisto. Muslimihistorioitsijat loivat haavekuvan loistavasta menneisyydestä, missä menetettyä al-Andalusia muisteltiin nostalgian hengessä. Esimerkki kaipuun täyttämästä kuvauksesta on vuonna 1632 kuolleen Ahmed al-Maqqarin teos ”Parfyymin henkäys vihreän Andalusian oksalta”.  Muslimihistorioitsijat korostivat al-Andalusin vaurautta ja loistoa ja liioittelivat esimerkiksi Córdoban väkilukua, palatsien ja julkisten rakennusten määrää ja kalifin kirjaston kokoa tavalla, jota historioitsija Roger Collins kutsuu "absurdiksi". Nämä kuvaukset toistuvat usein faktatietona paitsi muslimilähteissä myös länsimaisissa tietokirjoissa  .
Al-Andalus ja suvaitsevaisuusmyytti > Juutalainen myytti

Seuraavan ihannekuvan loivat Euroopan juutalaiset 1800-luvulla. Mark R. Cohen ja eurooppalaiseen antisemitismiin perehtynyt Walter Laqueur arvelevat, että muslimihistorioitsijoiden kiiltokuva sai nostetta juutalaisilta reaktiona Euroopassa Napoleonin jälkeen lisääntyneeseen antisemitismiin. Tällöin alettiin hakea esimerkkejä ajoista, jolloin myös Abrahamin lapsilla oli arvostettu paikka yhteiskunnassa. Tähän tarpeeseen löydettiin keskiajan kadotettu paratiisi, jossa myös juutalaiset olivat päässeet korkeisiin virkoihin. Al-Andalus heitettiin eurooppalaisten kasvoille: jos barbaareina pidetyt muslimit pystyivät tähän, miksi ette te? Cohen lainaa johtavan 1800-luvun juutalaisen historioitsijan Heinrich Gaetzin tekstiä, jossa ylistettiin juutalaisten kohtelua Arabian niemimaalla ja al-Andalusissa, missä vallitsi juutalaisten "kukoistavin aikakausi".
Islamilainen tiede Andalusiassa > Myyttisiä käsityksiä

Väitteet Córdobaan ja Toledoon 900-luvulla perustetuista yliopistoista  sekoittavat toisiinsa Euroopassa syntyneen yliopistolaitoksen ja islamilaiset madrasat. Madrasat eivät olleet yliopistoja eivätkä edes niiden esimuotoja. Samoin kirjastojen lukumäärää ja niiden kirja-aarteiden määrää koskevat tiedot ovat liioittelua, jonka alkulähteenä on muun muassa 600 vuotta myöhemmin kirjoitettu al-Maqqarin historiateos. On myös virheellistä väittää, että Andalusian islamilaisiin kaupunkeihin olisi suuntautunut opinhaluisten tiedemiesten opintomatkoja kristitystä maailmasta. Eräät kristityt oppineet kyllä matkustivat muslimimaissa, mutta heidän tavoitteenaan oli ostaa arabialaisia käsikirjoituksia, ei kuunnella arabiankielisiä luentoja, joita he eivät voineet ymmärtää. Islamilaiset uskonoppineet sen sijaan vaelsivat keskiajalla eri kaupungeissa kuunnellakseen madrasoissa eri kirjojen luentaa ja tulkitsemista.
Edelleen on väitetty, että muslimien, juutalaisten ja kristittyjen muodostamat työryhmät käänsivät Toledossa yhdessä tekstejä arabiaksi, espanjaksi ja latinaksi, mikä edellytti uskonnollista suvaitsevaisuutta, josta käytettiin nimitystä "convivencia". Tällaisille työryhmille ei ole löytynyt vahvistusta, ja myös sana "convivencia" tuli käyttöön vasta 1900-luvulla. Yksi tapaus yhteistyöstä kuitenkin tunnetaan. Bysantin keisari Konstantinos VII lähetti Abd al-Rahman III:lle diplomaattisena lahjana Dioscorideksen kirjoittaman ylellisen lääketieteellisen käsikirjoituksen. Kun sitä ei osattu kääntää arabiaksi, Konstantinos lähetti vuonna 951 vielä munkin nimeltä Nikolaus Konstantinopolilainen kääntämään sen. Tehtävässä auttoi myös al-Rahmanin juutalainen sihteeri ja lääkäri Hasdai ibn Shaprut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Al-Andalus Wikimedia Commonsissa
Espanjan historia
Esihistoriallinen Iberia
Hispania
Keskiaika
Visigoottien valtakunta
Galician kuningaskunta
Bysanttilaiskausi
Al-Andalus
Reconquista
Habsburgien Espanja
Valistuksen aika
Ensimmäinen tasavalta
Restauraatio
Toinen tasavalta
Sisällissota 1936–1939
Francon valtakausi
Siirtyminen demokratiaan
Vuodesta 1975 nykypäivään
Visigoottien viimeinen kuningas Roderik.
Umaijadien arabivaltakunta laajimmillaan ennen vuotta 750. Espanja oli sen suhteellisen itsenäinen osa.
Arabivalloitukset vuoteen 732 mennessä (vihreä).
Sotaretkiä Toursin-Poitiersin taistelun jälkeen vuosina 734–742.
Al-Andalus ja kristityt valtiot noin vuonna 1000
Maurien sotajoukkoa
Córdoban moskeijan rukoushallin kaaria. Esikuva kaksoisholvikaariin ja niiden väritykseen saatiin lähellä olevasta roomalaisesta Meridan akveduktista.
Francisco Lameyer y Berenguer (1825–1877) Maurit hyökkäävät juutalaiskortteliin  espanjalaisessa maalauksessa vuodelta 1865. Espanjalaiset alkoivat 1800-luvulla kuvata itseään kansana, joka karkotti muslimit. Arabivaltaan kohdistunut kritiikki  näkyi myös taiteessa.
Madinat Al-Zahran esiinkaivettuja raunioita.
Córdoban Madinat al-Zahrasta esiin kaivettuja aarteita.Museo Arqueológico y Etnológico.
Joitakin al-Mansurin sotaretkiä. Tummanvihreällä uudet valloitukset.
Taifat ja kristityt valtiot vuonna 1030.
Taifat vuonna 1080.
Almoravidien valtakunta vuonna 1120.
Iberian niemimaa ja almohadit 1150.
Espanja vuonna 1360.
Granadan emiraatti
Pyhä Eulogius teloitettiin yhtenä "Cordoban marttyyreista" vuonna 857 Muhammedin pilkkaamisesta. Hän oli julkaissut ivallisen Muhammed-elämäkerran, jossa väitettiin, että koirat söivät profeetan ruumiin.
Orjasotilaiden (saqaliba) hallitsemat taifat  vuonna 1081 Córdoban kalifaatin hajottua (tummanpunaiset).
Granadan viimeisen emiirin perhe jättää Alhambran vuonna 1492. Granadan kukistaminen ei tapahtunut sotimalla, vaan irtisanomalla emiraatin vanha vasallisopimus Kastilian kanssa. Siihen liittyi muslimien karkotus tai pakkokääntyminen kristinuskoon.
Al-Andalusin kuuluisin filosofi Averroes (1126-1198) karkotettiin Marokkoon  almohadien dogmaattisen pappisvallan aikana.
Juutalainen ja muslimi pelaavat shakkia. Kastilialainen miniatyyrimaalaus Alfons X:n ajalta 1200-luvulta. Nappuloiden asento osoittaa, että juutalaisesta on tehty matti.
HMS Alisma

| HMS Alisma |
| --- | --- |
 HMS Alisma vuonna 1942.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  19. elokuuta 1940
Laskettu vesille:  17. joulukuuta 1940
Palveluskäyttöön:  13. helmikuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  1947
Loppuvaihe:  haaksirikkoutunut 1954
Tekniset tiedot
Uppouma:  925 t
Pituus:  62,48 m
Leveys:  10,11 m
Syväys:  4,14 m
Koneteho:  2 750 hv
Nopeus:  16 solmua (30 km/h)
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 × BL 4″/L45 (102 mm) Mk IX -tykki 1 × kaksipiippuinen Vickers .50″ konekivääri 1 × kaksipiippuinen Lewis .303″ 2 × syvyyspomminheitintä Mk II, joihin yhteensä 40 syvyyspommia
HMS Alisma (viirinumero K185) Britannian kuninkaallisen laivaston Flower-luokan korvetti.
Valmistus

Ranskan hallitus tilasi 8. huhtikuuta 1940 työnumerolla J3841 aluksen nimellä Pertuisane Belfastista Harland and Wolffilta. Alus laskettiin vesille 17. joulukuuta ja valmistui 13. helmikuuta 1941 HMS Alismaksi nimettynä. Britannian hallitus lunasti 6. heinäkuuta 1940 aluksen Kuninkaalliselle laivastolle Ranskan antautumisen jälkeen.
Palvelus

Aluksen miehistö pelasti 14. tammikuuta 1942 merestä kuusi merimiestä brittiläiseltä kauppalaivalta Empire Surffilta, joka oli joutunut Islannin eteläpuolella Saksan laivaston sukellusvene U-43:n torpedoimaksi (58°42′N, 19°16′W). Aluksen miehistö pelasti 1. lokakuuta 1943 HMS Spiraean kanssa 68 brittiläisen kauppalaivan Fort Howen, joka oli joutunut Bougien itäpuolella sukellusvene U-410 torpedoimaksi (37°19′N, 06°40′E), eloonjäänyttä. Se pelasti samana päivänä vielä 51 brittiläisen kauppalaiva Empire Commercen, jonka oli torpedoinut sama sukellusvene (37°19′N, 06°40′E), eloonjäänyttä.
Alus myytiin 1947 intialaiselle Memsabe Maritimelle, joka muutti aluksen nimeksi 1948 Laconia. Alus myytiin 1950 kreikkalaiselle K. Samartzopoulokselle, joka nimesi aluksen Constantinos S:ksi. Aluksen omistajaksi tuli 1952 D. Efthimiou, joka nimesi aluksen Parnoniksi. Alus haaksirikkoutui 16. heinäkuuta 1954 ollessaan matkalla Marseillesta Eleusikseen.
Palvelus > Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat:
Maurice George Rose 2. tammikuuta 1941 – 1. toukokuuta 1943
George Lanning 1. toukokuuta 1943 – 11. kesäkuuta 1945
Simpsonit (14. tuotantokausi)

Simpsoneiden 14. tuotantokausi käynnistyi Suomessa 7. syyskuuta 2003 ja loppui 15. helmikuuta 2004.
Tämän tuotantokauden aikana sarja siirtyi perinteisestä animaatiokalvoihin perustuvasta piirrosanimaatiosta tietokoneanimaation käyttöön.
DVD-julkaisu ilmestyi Suomessa 18. marraskuuta 2011.
Jaksoluettelo

Suluissa jakson alkuperäinen nimi.