stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antrean taistelut
Yleistä

Antrean rintama oli osa kaikkiaan 75 kilometrin pituista rintamaa, joka ulottui Saimaan rannalta Joutsenosta aina 30 kilometriä Karjalan radan itäpuolelle Heinjoen pitäjään. Sotatoimet Antrean suunnalla pysähtyivät paikoilleen jo helmikuun lopussa, jonka jälkeen alueella käytiin yhdeksän viikon ajan asemasodan tyylisiä taisteluja. Tämän vuoksi erityisesti Ahvolan taisteluita onkin kutsuttu ”Suomen Verduniksi” ensimmäisen maailmansodan Verdunin taistelun mukaan, joka oli länsirintamalla käyty kymmenen kuukauden pituinen asemasotavaihe.
Pietarin läheisyydestä johtuen punaisten puolella taisteli alkuvaiheessa myös suuri määrä Neuvosto-Venäjältä saapuneita vapaaehtoisia, mutta heidän lukumääränsä ei kuitenkaan noussut yhtä merkittäväksi kuin rajan tuntumassa käydyssä Raudun taistelussa. Karjalan radalla merkittävä rooli oli molempien osapuolten panssarijunilla, jotka hallitsivat Kavantsaaren ja Hannilan väliä. Lisäksi kummallakin oli käytössään lentokoneita ja valkoisten maaliskuussa perustamaa Antrean lentoasemaa pidetäänkin Suomen ilmavoimien syntysijana.
Antrean taistelut päättyivät huhtikuun lopussa ”ratkaisemattomaan”, kun valkoiset käynnistivät oman suurhyökkäyksensä Viipurin valtaamiseksi. Karjalan radan sijaan he kiersivätkin nyt sen länsipuolelta Heinjoen kautta etelässä kulkevalle Pietarin radalle ja punaiset puolestaan vetäytyivät samalla Viipuriin.
Taistelupaikat > Kavantsaari ja Hannila

Kavantsaari ja Hannila sijaitsevat noin 20–25 kilometriä Viipurin pohjoispuolella Karjalan radan varrella. Eteläisempi Kavantsaari oli punaisten hallussa ja valkoiset puolestaan olivat vallaneet Hannilan. Rautatieasemien välistä viiden kilometrin rataosuutta hallittiin panssarijunilla, joten radan varrella ei käyty raskaita jalkaväen taisteluita. Panssarijunat sen sijaan tekivät hyökkäyksiä vastapuolen asemiin ja niiden tykeillä tulitettiin myös kauempana radasta majailleita vihollisia.
Kavantsaaren asemanseudulla toimi punaisten Antrean rintaman esikunta ja tukikohta. Lisäksi punaiset olivat miehittäneet pari kilometriä Kavantsaaren luoteispuolella sijaitseva Syvälahden kylän. Rautatien ohella Kavantsaaren kautta kulki myös Viipurin ja Antrean välinen maantie.
Taistelupaikat > Pullila

Pullilan kylä sijaitsi Kavantsaaren tuntumassa noin viisi kilometriä rautatien itäpuolella Viipurista Antrean kirkonkylään johtavan maantien varrella. Kylä säilyi loppuun asti punaisten hallussa useista valkoisten tekemistä hyökkäyksistä huolimatta. Suurimmat taistelut käytiin 5. maaliskuuta sekä 13. huhtikuuta, jolloin valkoiset onnistuivat yllättämään Pullilanmäen rinteeseen linnoittautuneet punaiset. Lisäksi pienempiä taisteluita käytiin viitisen kilometriä Pullilasta kaakkoon sijaitsevassa Alanoskuassa.
Taistelupaikat > Ahvola

Ahvola oli strategisesti tärkeä Jääsken pitäjään kuulunut kylä, joka sijaitsi noin neljä kilometriä Karjalan radan ja Hannilan länsipuolella Viipuri–Imatra -maantien varrella. Lisäksi sen tuntumasta risteää Hannilan kautta Antrean kirkonkylään johtava maantie. Risteyspaikka muodostui erittäin tärkeäksi molemmille osapuolille ja Antrean rintamalohkon kiivaimmat taistelut käytiinkin juuri Ahvolassa, jossa yli kahden kuukauden ajan kaatui keskimäärin parikymmentä miestä päivässä. Valkoisten komentajana toimineen kapteeni Aarne Sihvon mukaan Ahvola oli valkoisille kunniakysymys ja kylä pidettiin hallussa mihin hintaan tahansa.
Taistelujen alkaessa Ahvola oli Edmund Heimolaisen komentamien suojeluskuntajoukkojen hallussa. Heimolaisella itsellään ei ollut minkäänlaista sotilaskoulutusta, vaikka hän myöhemmin onnistuikin ylenemään vänrikiksi. Punaiset valtasivat kylän 11. helmikuuta, jolloin valkoiset pakenivat Vehkeinniityn aukean ylitse Hannilan suuntaan. Vahvistuksia saatuaan valkoiset valtasivat kylän takaisin seuraavana päivänä ja punaiset tekivät vielä uuden vastahyökkäyksen vuorokautta myöhemmin, jonka jälkeen rintamalinja Ahvolassa asettui paikoilleen taistelujen loppuun saakka. Valkoiset olivat omissa asemissaan Ahvolaa sekä läheisiä Seitsolan ja Oravalan kyliä ympäröivien metsäisten mäkien rinteillä, punaisten hyökätessä heitä vastaan lännestä. Hyökkäykset alkoivat aina samaan aikaan noin kello 9 aamulla ja päättyivät illalla hämärän laskeuduttua. Valkoiset puolestaan vaihtoivat linjassa olleita miehiään joka aamu ja ilta kello 7. Joukot oli kuitenkin majoitettu usean kilometrin päässä sijainneisiin kyliin, joten jalkaisin taitetun matkan johdosta ”työpäivät” venyivät usein jopa 15 tunnin pituisiksi. Valkoiset tekivät Ahvolasta käsin myös joitakin läpimurtoyrityksiä punaisten hallussa olleisiin Kilpeenjoen ja Syvälahden kyliin helmikuun lopussa.
Osapuolet > Valkoiset

Antrean rintamalla taistellutta valkoisen armeijan Karjalan ryhmää komensi aluksi everstiluutnantti Herman Wärnhjelm, joka kuitenkin syrjäytettiin tehtävästään jo 12. helmikuuta, kun hän olisi vetänyt joukot Vuoksen pohjoispuolelle. Sortavalaan selustaupseeriksi siirretyn Wärnhjelmin tilalle määrättiin jääkärikapteeni Aarne Sihvo, jonka nimityksen ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim vahvisti vieraillessaan Antreassa 23. helmikuuta. Ahvolassa valkoisten joukkoja komensi aluksi sotilaskoulutusta vailla ollut Edmund Heimolainen ja hänen jälkeensä Sortavalan suojeluskunnan komentaja kapteeni Aleksander Pell. 24. helmikuuta hänet vaihdettiin ratsumestari Oskar Kuulaan ja Pell siirrettiin komppanianpäälliköksi Satakunnan rintamalle. Mannerheimin samassa yhteydessä suorittamiin uudelleenjärjestelyihin kuului myös ikääntyneen eversti Adolf Aminoffin siirtäminen Mikkelin suojeluskuntapiirin päälliköksi. Hänen tilalleen Pullilan itäpuolella sijaitsevaan Oraan sijoitetun I pataljoonan päälliköksi tuli Georg Elfvengren. Sekä Kuula että Elfvegren olivat Mannerheimin tapaan vanhoja Venäjän keisarillisen armeijan upseereita, mikä puolestaan ei miellyttänyt jääkäreitä.
Valkoisten ensimmäiset joukot Antrean rintamalla olivat paikallisia suojeluskuntalaisia ja pian paikalle saapui myös Viipurista paennut niin sanottu venäjänsaarelaisten ryhmä. Jääkäreiden ja suojeluskuntalaisten lisäksi rintamalle lähetettiin asevelvollisia, joista kuitenkin osa oli punaisten kannattajia ja siksi epäluotettavia. Heitä sijoitettiinkin taistelutehtävien sijasta muun muassa linnoitteiden rakennustöihin. Valkoiset kärsivät aluksi miehistöpulasta, mutta maaliskuun kuluessa he saivat täydennyksiä, joiden joukossa oli myös Vöyrin sotakoulusta ja Pietarsaaren tykistökoulusta valmistuneita aliupseereita.
Valkoiset huolsivat joukkojaan rautateitse Sortavalan ja Joensuun suunnista. Karjalan rintaman pääesikunta toimi Antrean rautatieasemalle sijoitetussa esikuntajunassa. Asemanseudulla toimivat myös muun muassa kenttäsairaala, kenttäposti, sotilaskoti, rintamasanomalehti, insinöörijoukkojen laitoksia sekä ase- ja intendentuuriosastoja. Esikuntapäällikkönä oli kapteeni Woldemar Hägglund. Reservijoukkojen koulutuspaikkoja perustettiin muun muassa Hiitolaan, Sortavalaan, Savonlinnaan ja Käkisalmeen. Valkoisten sotakirjeenvaihtajana Antrean rintamalla toimi kirjailija Ilmari Kianto.
Sotatoimet > Valkoisten perääntyminen Antreaan

Kannaksen suojeluskuntalaisista koottu joukko yritti jo ennen sodan varsinaista alkua ottaa Viipurin haltuunsa 23. tammikuuta. Operaation epäonnistuttua he pakenivat aluksi Viipurinlahdelle Venäjänsaareen ja sieltä eversti Adolf Aminoffin johdolla 26. tammikuuta Kuolemajärvellä sijaitsevien Säiniön ja Kämärän kautta kohti pohjoista ja Antreaa, jonne joukko saapui kaksi päivää myöhemmin. Antrean, Räisälän ja Käkisalmen Joensuun suojeluskuntalaiset olivat ottaneet Kavantsaaren ja Antrean asemat haltuunsa jo edellisenä päivänä 27. tammikuuta.
Sotatoimet > Valkoisten suurhyökkäys

Valkoiset aloittivat 23. huhtikuuta oman suurhyökkäyksensä tavoitteenaan Viipurin valtaaminen. Mannerheimin laatiman suunnitelman mukaan hyökkäys kuitenkin tapahtui Karjalan radan sijasta syvältä punaisten selustasta Heinjoelta kohti Pietarin rataa ja sieltä edelleen Viipuriin. Valkoisten hyökkäyksen käynnistyttyä myös Antrean suunnan punaiset määrättiin vetäytymään Viipurin puolustuksen avuksi. Näin valkoiset saivat Kavantsaaren haltuunsa 24. huhtikuuta ja Ahvolasta punaiset vetäytyivät vuorokautta myöhemmin. Kavantsaaren jättäessään punaiset sytyttivät tuleen asemarakennukset sekä noin 300 tavaravaunua, joiden joukossa oli runsaasti ammuksilla ja räjähteillä lastattuja.
Lentotoiminta

Valkoiset perustivat maaliskuussa Antrean lentoaseman, joka sijaitsi Päähkjärven eteläpäässä. 25. maaliskuuta paikalle saapui tanskalaisen luutnantin Knud von Clauson-Kaasin johtama Lento-osasto II, joka käsitti kaksi Saksasta tuotua DFW C.V -tiedustelulentokonetta. Se ei kuitenkaan osallistunut sotatoimiin. 10.–11. huhtikuuta Antreaan saapui Venäjältä Stetinin M-9 -lentovene sekä kaksi Nieuport 10 -tiedustelukonetta ja kaksi Nieuport 11 -hävittäjää. Koneet oli valkoisille järjestänyt venäläinen kapteeni Aleksander Krasein, joka myöhemmin jäi Suomen armeijan palvelukseen nimellä Aleksanteri Toikka. Hänen lisäkseen Suomeen loikkasi viisi muuta Venäjän valkoista armeijaa kannattanutta lentäjää. Venäläiset aloittivat taistelulennot 13. huhtikuuta, jolloin punaisia pommitettiin Kavantsaaren ja Hannilan välisellä rataosuudella. Kolme päivää myöhemmin venäläiskoneista muodostettiin Karjalan Armeijakunnan Ilmailu-osasto, joka kuitenkin jo viikon kuluttua yhdistettiin Mannerheimin käskyllä Lento-osasto II:n. Sisällissodan jälkeen se siirrettiin Kouvolan Uttiin.
Punaisilla oli Antrean rintamalla kaksi Viipurin Pantsarlahden jäältä operoinutta Nieuport-lentovenettä, joiden pilotteina oli kolme venäläistä lentäjää. Aluksi ne tekivät tiedustelulentoja ja pudottivat valkoisten tapaan myös propagandalehtisiä. Ensimmäinen pommituslento tehtiin 23. helmikuuta, jolloin Hannilan asemalle pudotettiin neljä pommia. Yksi osui lähelle omien asemia, mutta kolme muuta putosi kohteisiinsa. Toinen tiedustelu- ja pommituslento tehtiin 2. maaliskuuta, jolloin Hannilan asemalle pudotettu pommi tuhosi yhden rakennuksen. 8. maaliskuuta pudotettiin tuloksetta pommeja Antreaan ja vielä 17. maaliskuuta kaksi pommia Imatralla sijainneen Linnankosken voimalaitoksen lähelle.
Muistomerkit

Atrean rintaman taistelujen muistomerkkejä on pystytetty ainakin Ahvolaan. Lisäksi Antrean hautausmaalla on sisällissodan ja myöhempien Vienan retkien taisteluissa kaatuneiden antrealaisten muistomerkki, jonka on suunnitellut arkkitehti Wäinö Keinänen. Myös Päähkjärven eteläpäässä on sisällissodan aikaisesta lentoasemasta kertova muistolaatta.
Muuta

Säveltäjä Leevi Madetojan vuosina 1918–1921 säveltämä pianoteos Kuoleman puutarha on omistettu hänen veljelleen Yrjö Madetojalle (s. 1885), jonka punaiset teloittivat Kavantsaaressa. Yrjön sekä Leevi Madetojan läheisiin ystäviin lukeutuneen Toivo Kuulan kuolemat heijastuvat myös hänen 1918 säveltämässään Sinfonia nro 2:ssa.
Kartta Antrean rintaman alueesta.
Karjalan ryhmän päällikkö Aarne Sihvo (vas.) ja esikuntapäällikkö Woldemar Hägglund.
Kaksi helsinkiläisen Jyryn komppanian miestä.
Valkoisten tykistöä Hannilassa.
Valkoisten rakentama panssarijuna Karjalan pelastaja Antrean rautatieasemalla.
Panssarijuna Ukrainski Revolutsija miehistöineen Viipurin rautatieasemalla.
Tuhoutunut Kavatsaaren rautatieasema punaisten vetäytymisen jälkeen.
Valkoisten Nieuport 17 -hävittäjä Antrean lentoasemalla.
Valkoisten pystyttämä Ahvolan taisteluiden muistomerkki.
Dina Meyer

| Dina Meyer |
| --- | --- |
 Meyer Phoenix Comic Conissa touko­kuussa 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1968 (ikä 55) Queens, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1993–
Merkittävät roolit:   Beverly Hills 90210  Starship Troopers – Universumin sotilaat  Saw (elo­kuva­sarja) 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Dina Meyer (s. 22. joulukuuta 1968 Queens, New York) on yhdys­valtalainen televisio- ja elo­kuva­näyttelijä, joka tunnetaan Saw-kauhu­elo­kuva­sarjasta (2004–2007), Starship Troopers – Universumin sotilaat -elo­kuvasta ja Beverly Hills 90210 -televisio­sarjasta (1993–1994). Vuonna 1997 Meyer näytteli kolmessa jaksossa Kate Milleriä tilanne­komedia­sarjassa Frendit.
Ura

Meyer aloitti näyttelijä­uransa vuonna 1993. Hän teki ensi­esiintymisensä draama­sarjassa Beverly Hills 90210. Hän näytteli 12 jaksossa sarjassa Lucinda Nicholsonin roolissa. Hänen ensimmäinen elo­kuvansa oli Strapped. Sen jälkeen hän on vieraillut televisio­sarjoissa ja näytellyt elo­kuvissa. Vuonna 1996 Meyer näytteli Karaa elo­kuvassa Viimeinen lohikäärme. lähde?
Yksityiselämä

Alkuvuodesta 2001 Meyer seurusteli muusikko Billy Joelin kanssa. Sitten saman vuoden kesäkuussa hän alkoi seurustella näyttelijä Shane Westin kanssa. He erosivat maalis­kuussa 2002. lähde?
Valikoitu filmografia

Beverly Hills 90210 (1993–1994)
Starship Troopers – Universumin sotilaat (1997)
Saw (elo­kuva­sarja, 2004–2007)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dina Meyer Wikimedia Commonsissa
Dina Meyer Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mandi Terho

| Mandi Terho |
| --- | --- |
 Mandi Terho 80-vuotiaana.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Amanda Emilia Terho
Syntynyt: 16. tammikuuta 1885 Lapinjärvi
Kuollut: 11. marraskuuta 1971 (86 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Rosi (Unkarin mustalaiset) Sylvi (Kesä, elokuva)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Amanda Emilia (Mandi) Terho (vuoteen 1910 Vilenius; 16. tammikuuta 1885 Lapinjärvi – 11. marraskuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Elämä ja ura

Mandi Terhon vanhemmat olivat uunintekijä Matti Vilenius ja Maria Matilda Vilenius. Perhe muutti Lapinjärveltä Helsinkiin vuonna 1887. Ennen näyttelijänuraansa Terho työskenteli liikeapulaisena. Näyttämöoppia hän sai muun muassa Kaarle Halmeen johdolla. Terho debytoi Sörnäisten Työväen Näyttämöllä vuonna 1900. Vuosina 1907–1911 hän näytteli Kansan Näyttämöllä ja 1915–1923 Kaarle Halmeen Näyttämöllä. Lisäksi hän näytteli Eino Leinon Helsingin Seurasaareen perustamalla lyhytikäiseksi jääneellä Helka-näyttämöllä.
Terho näytteli lähinnä nuorten naisten rooleja ja laulurooleja. Hänen näyttämötehtäviään olivat muun muassa Rosi (näytelmässä Unkarin mustalaiset) ja Hellä (Seikkailu jalkamatkalla).
Mandi Terholla oli roolitehtäviä kahdessa suomalaisessa mykkäelokuvassa, jotka molemmat ovat kadonneet: Verettömät (1913) ja Kesä (1915). Niin ikään kadonneessa mykkäelokuvassa Nuori luotsi (1913) hän oli kreditoimaton näyttelijä.
Mandi Terho Kesä-elokuvan mainoskuvassa 1914 tai 1915.
Vagharšapat

Etšmiadzinin katedraali
Vagharšapatin eli Etšmiadzinin kaupungin kirkot ovat osa maailmanperintökohdetta Armenian Armavirin maakunnassa.
Vagharšapat (arm. Վաղարշապատ), joka yleisemmin tunnetaan nimellä Etšmiadzin (Էջմիածին), on kaupunki Armeniassa Armavirin maakunnassa noin 20 kilometriä Jerevanista länteen. Kaupunki on  Armenian apostolisen kirkon keskus, katolikoksen päämaja.
Kaupunki perustettiin Vardkesavanina ennen ajanlaskun alkua. Kuningas Vagharš (117–140) muutti kaupungin nimeksi Vagharšapat, joka oli kaupungin virallinen nimi vuoteen 1945 ja jälleen vuodesta 1992. Muutama vuosikymmentä myöhemmin kaupungista tuli Armenian pääkaupunki, jona se toimi vuosina 180–340. Tänä aikana kristinuskosta tuli Armenian valtionuskonto, ensimmäisenä maana maailmassa.
Georgios Valontuoja rakensi kaupunkiin jo vuosina 301–303 basilikan, joka tunnetaan nykyisin Etšmiadzinin katedraalina.
Vuonna 480 Rooman kuvernööri käski korvata ränsistyneen basilikan uudella ristinmuotoisella kirkolla. Vuonna 618 puinen kupoli korvattiin kivisellä kupolilla, joka lepäsi neljän valtavan pilarin päällä. Nämä yhdistettiin ulkoseiniin kaarilla. Tässä kunnossa kirkko on oikeastaan nykyäänkin. Seinämaalaukset ja pyörörakennukset apsiksen päällä valmistuivat 1700-luvulla. Kolmikerroksinen kellotorni rakennettiin puoli vuosisataa myöhemmin. Kirkossa oli aiemmin suurin Armenian keskiaikaisten käsikirjoitusten kokoelma, mutta nämä on lahjoitettu Matenadaran-kirjastolle.
Katedraalin lisäksi kaupungissa on kaksi merkittävää antiikkista kirkkoa. Pyhän Gajanen kirkko, joka tunnetaan harmonisista suhteistaan, rakennettiin vuonna 630. Sitä laajennettiin 1600-luvulla. Pyhän Hripsimen kirkko rakennettiin vuonna 618 ja se on säilynyt käytännössä alkuperäisessä muodossaan. Katedraali, edellä mainitut kirkot, uudempi Pyhän Shoghakatin kirkko sekä Zvartnotsin arkeologinen kohde kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon.
Pyhän Gajanen kirkko.
Pyhän Hripsimen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vagharšapat Wikimedia Commonsissa
Etchmiadzinin katedraali Armenica.orgissa (englanniksi) (ruotsiksi)
Echmiatsinin kaupunki Armeniapediassa (englanniksi)
Hans Henrik von Liewen (nuorempi)

Hans Henrik von Liewen (nuorempi)
Hans Henrik von Liewen (nuorempi) (1704 – 25. marraskuuta 1781) oli valtaneuvos vuodesta 1769, valtamarsalkka vuodesta 1772. sotilasarvoltaan hän oli vuodesta 1756 kenraaliluutnantti. Hän oli Turun akatemian kansleri ja vuosina 1766–1772 Pommerin kenraalikuvernööri.
Hänen isänsä oli Hans Henrik von Liewen (vanhempi).
Tuhkavahanokka

| Tuhkavahanokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Vahanokat Estrilda
Laji::  thomensis
Kaksiosainen nimi
 Estrilda thomensis  Sousa, 1888 
Katso myös
   Tuhkavahanokka Wikispeciesissä   Tuhkavahanokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuhkavahanokka (Estrilda thomensis) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Tuhkavahanokkaa tavataan Angolan länsiosissa sekä Namibian luoteisosissa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen levinneisyysalue on suhteellisen pieni ja sen elinympäristöt ovat tuhoutumassa. Lajin on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, mutta se on vähenemässä.
Dipsy Selolwane

Diphetogo "Dipsy" Selolwane (s. 27. tammikuuta 1978 Gaborone) on botswanalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä tai hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän pelasi kotimaansa lisäksi Yhdysvalloissa, Tanskassa ja Etelä-Afrikassa. Hän pelasi Botswanan maajoukkueessa 68 maaottelua vuosina 1998–2012 ja oli 18 maalillaan vuoteen 2013 saakka eniten maaleja Botswanan maajoukkueessa tehnyt pelaaja.
Selolwane edusti Yhdysvalloissa Saint Louisin yliopistoa sekä vuosina 2002–2005 MLS:ssä Chicago Firea ja Real Salt Lakea. Hän pelasi MLS:ssä 35 ottelua ja teki niissä kolme maalia. Vuonna 2002 hän pelasi Tanskassa Vejle BK:n joukkueessa. Etelä-Afrikassa hänen seurojaan olivat Santos, Jomo Cosmos, Ajax Cape Town, SuperSport United ja University of Pretoria.
Selolwane pelasi Botswanan maajoukkueessa 68 maaottelua, joista ensimmäisen tammikuussa 1998. Hän teki maaotteluissaan 18 maalia, joista kahdeksan maalia MM-karsintaotteluissa. Hän teki kaksi maalia samassa ottelussa maaliskuussa 2000 ystävyysottelussa Swazimaata ja lokakuussa 2003 MM-karsintaottelussa Lesothoa vastaan. Hän pelasi kaksi ottelua Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2012: hän pelasi Guineaa vastaan täyden peliajan ja teki joukkueensa ainoan maalin, ja hän pelasi viimeisen maaottelunsa tullessaan Malia vastaan pelatun ottelun lopulla vaihdosta kentälle.
Isien Usko

Lehden logo 1980-luvun lopulta.
Isien Usko (Faith of Our Fathers) on Kanadassa Torontossa kerran viikossa ilmestyvä uskonnollinen lehti, jota julkaisee St. Mary´s Evangelical Lutheran Church (Pyhän Marian evankelisluterilainen seurakunta). Se on merkittävin kanadansuomalaisten uskonnollisten yhteisöjen julkaisemista lehdistä. Muun muassa Leo Glad on ollut lehden päätoimittaja.
Johan Oxenstierna

| Johan Oxenstierna |
| --- | --- |
 Kreivi Johan Oxenstierna
Henkilötiedot
Syntynyt: 24.6.1611 Tukholma
Kuollut: 5.12.1657
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  valtiomies
Arvonimi: Södermören kreivi (1654-1657) Kemiönsaaren paroni (1652-1657) Kenraalikuvernööri Valtakunnanmarsalkka (1654-1657) Wismarer Tribunalin presidentti (1655-1657)
Vanhemmat:  Alex Oxenstierna (isä) Anna Bååt (äiti)
Puoliso:  Anna Margareta Sture Margareta Brahe
Lapset:  Lapseton
Johan Axelsson Oxenstierna (24. kesäkuuta 1611 – 5. joulukuuta 1657) oli ruotsalainen valtiomies, kreivi, paroni, kenraalikuvernööri sekä valtakunnanmarsalkka.
Kreivi Johan Axelsson Oxenstierna (1611–1657) oli valtakunnankansleri ja kreivi Axel Oxenstiernan esikoispoika. Johan opiskeli ja valmistui Uppsalassa vuonna 1631/1633 ja matkusti isänsä tukemana Ranskassa, Alankomaissa ja Isossa-Britanniassa. Hän palveli vuodesta 1632 alkaen suomalaista sukua olleen ruotsalaisen marsalkan, valtiomiehen ja kreivi Kustaa Hornin alaisuudessa kolmikymmenvuotisessa sodassa. Hän oli myös toimeenpanijana isänsä osoittamissa ja tarkasti ohjeistamissa lukuisissa diplomaatti tehtävissä.
Hän oli yksi komissaareista, jotka allekirjoittivat aselevon Puolan kanssa vuonna 1635 (Stuhmsdorfin sopimus). Vastoin isänsä tahtoa hänet ylennettiin senaattoriksi vuonna 1639. Yhdessä kokeneen poliitikon Johan Adler Salviuksen kanssa hän edusti Ruotsia suuressa Osnabrückin rauhan kongressissa vuonna 1648 liittyen Westfalenin rauhan sopimuksiin, mutta ajautui Salviuksen kanssa jatkuviin ristiriitoihin, koska Johan sai ohjeent isältään, kun taas Salvius suoraan kuningatar Kristiinalta. Päästyään eroon holhoojahallituksesta, jota Kustaa II Aadolfin kuoltua johti valtakunnankansleriksi noussut Axel Oxenstierna, kuningatar Kristiina halusi ottaa vahvemman roolin valtion asioissa. Salvius nousi kuningattaren suosioon, Axel säilytti asemansa valtakunnankanslerina, mutta ajautui toistuviin erimielisyyksiin kuningattaren kanssa valtiota koskevissa asioissa.  Vuosina 1650–1652 Johan Axelsson oli Pommerin kenraalikuvernööri, Wismarere Tribunalin presidentti vuodesta 1655 ja kuningas Kaarle X Kustaa nimesi hänet valtakunnan marsalkaksi vuonna 1654. Isän kuoltua Johanista tuli Södermören kreivi vuonna 1654. Lisäksi Johan peri isälle vuonna 1614 annetun Kemiön vapaaherruuden läänityksineen sekä siihen kuuluneen paronin arvonimen vuonna 1652.
Isä Oxenstierna kannatti voimakkaasti aatelissukujen välisiä avioliittoja, joka myös saattoi olla syy suvun sammumiseen. Johan Oxenstierna meni naimisiin kreivitär Margareta Brahen kanssa, mutta liitto oli lapseton. Nuorempi veli Erik Axelsson Oxenstierna nai myös Brahen valtasuvusta Elsa Elisabeth Brahen, mutta heidän poikansa Carl Gustaf Oxenstierna kuoli naimattomana Kaarle XII sodassa Puolassa vuonna 1686. Johan Oxenstierna kuoli 46 vuoden iässä 5.12.1657.
Trump-syndrooma

Trump vannoo virkavalan Yhdysvaltojen 45. presidenttinä 20. tammikuuta 2017.
Trump-syndrooma (engl. Trump derangement syndrome) on halventava käsite, joka tarkoittaa Donald Trumpiin kohdistuvaa irrationaalista negatiivista suhtautumista ilman, että otetaan huomioon Trumpin todelliset poliittiset kannat tai hänen hallintonsa toimet. Trump-syndrooma ei ole virallinen psykiatrinen diagnoosi. Syndrooma on määritelty "niin intensiiviseksi vihaksi Donald Trumpia kohtaan, että se sumentaa arvostelukyvyn."
Strigolnikit

Strigolnikkeja heitetään jokeen Volkovin sillalta Novgorodissa
Strigolnikit olivat 1300-luvulla Pihkovassa, Novgorodissa ja Tverissä vaikuttanut uskonnollinen lahko.