Sidney Poitier
Ura > Läpimurto ja Oscar-palkinnot

Varsinaisen läpimurtonsa Poitier teki elokuvassa Älä käännä heille selkääsi (1955), missä hän näytteli kymmenen vuotta itseään nuorempaa high school -opiskelijaa. Sitä ennen hänellä oli ollut useita pienempiä sivurooleja, mutta hän oli elättänyt perhettänsä lähinnä ravintolatöillä. Älä käännä heille selkääsi -elokuvan jälkeen Poitier näytteli muun muassa elokuvissa Hyvästi, ystäväni (1956), Musta kiihko (1957) ja Miehen mitta (1957).
Poitier’sta tuli ensimmäinen musta näyttelijä, joka sai parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden. Sen hän sai elokuvasta Kahle, jossa hän karkaa vankilasta Tony Curtisin näyttelemän valkoisen vangin kanssa. He joutuvat työskentelemään yhdessä poliisien välttelemiseksi. Kahletta pidettiin aikanaan hyvin provokatiivisena, sillä se esitti rotujen välistä sopuisaa yhteiseloa. Poitier’n nimi oli myös Curtisin vaatimuksesta mainosjulisteessa elokuvan nimen yläpuolella, mikä oli poikkeuksellista aikanaan. Poitier voitti roolistaan sekä Baftan että Berliinin elokuvajuhlien Hopeisen karhun. Rooli teki yhdessä kasvavien katsojalukujen kanssa Poitier’sta näkyvän hahmon kansalaisoikeusliikkeessä. Seuraavat roolit, kuten Porgy ja Bess (1959), vakiinnuttivat hänen asemansa sukupolvensa johtavana afroamerikkalaisena näyttelijänä.
Poitier jatkoi elokuvauransa rinnalle myös teatterissa, ja hänellä oli kehuttu rooli Lorraine Hansberryn näytelmässä A Raisin in the Sun (1959). Hän toisti roolinsa myös elokuvaversiossa Särkynyt illuusio (1961). Poitier oli tässä vaiheessa saanut ajalleen harvinaisen aseman mustana näyttelijänä: hänelle tarjottiin tasaiseen tahtiin hyviä pääosarooleja. Pienellä budjetilla tehty Kedon kukkaset (1966) toi hänelle parhaan miespääosan Oscarin ja toisen Hopeisen karhun. Hän oli ensimmäinen musta miesnäyttelijä, joka voitti Oscarin, ja toinen musta näyttelijä Hattie McDanielin jälkeen. Poitier näytteli elokuvassa entistä sotilasta, joka auttaa nunnia rakentamaan kappelin.
Oscarin jälkeen Poitier tuli entistäkin kiireisempi. Hänen seuraaviin elokuviinsa kuuluu muun muassa Hyökkäys Jäämerellä (1965), jossa Poitier esitti toimittajaa. Roolissa merkityksellistä oli se, että Poitier ei saanut sitä mustana näyttelijänä. Hän näytteli myös westernissä Taistelu paholaiskanjonissa (1966) ja E. R. Braithwaiten omaelämäkertaan perustuneessa elokuvassa Vastahakoiset (1967). Jälkimmäinen tehtiin pienellä budjetilla, ja Poitier suostui pienempään palkkaan osuudesta lipputuloihin. Elokuva veti kuitenkin yllättävästi katsojia ja toi myös Poitier’lle hyvät tulot.
Poitier oli vuonna 1967 lipputuloilla mitattuna menestynein näyttelijä, sillä hän esiintyi samana vuonna kolmessa menestyneessä elokuvassa. Vastahakoisten lisäksi tuolloin ilmestyivät Arvaa kuka tulee päivälliselle ja Yön kuumuudessa. Elokuvassa Arvaa kuka tulee päivälliselle Poitier esitti valkoisen naisen afroamerikkalaista sulhasta. Elokuvassa Yön kuumuudessa hän puolestaan esitti älykästä afroamerikkalaista etsivää Virgil Tibbsiä, joka tutkii murhaa Etelävaltioissa. Elokuva sai Oscarin parhaana elokuvana. Poitier palasi rooliin jatko-osissa Komisario Tibbs ei hellitä (1970) ja Huumejärjestö iskee (1971). Alkuperäisessä Yön kuumuudessa oli myös kuuluisa kohtaus, jossa Tibbs läimäyttää valkoista plantaasinomistajaa, joka oli ensin läimäyttänyt etsivää. Poitier kertoi myöhemmin, että käsikirjoituksessa Tibbs olisi lähtenyt pois tilanteesta ensimmäisen läimäytyksen jälkeen. Hän kuitenkin päätti, että nyt oli mahdollisuus näyttää myös vihaa valkoisen miehen toimintaa kohtaa eikä vain "kääntää toista poskea".
Poitier näytteli vuonna 1968 romanttisessa komediassa Sulhasta etsitään, jota hän oli ollut myös käsikirjoittamassa. Viimeinen laukaus (1969) herätti debattia, sillä se oli klassikkoelokuva Neljän tuulen talon (1947) uudelleenfilmatisointi. Poitier oli siinä musta radikaali, kun alkuperäisessä elokuvassa karkumatkalla oli Irlannin tasavaltalaisarmeijan jäsen.  Yön kuumuudessa -jatko-osien välissä Poitier teki elokuvan Brother John.