Kuorsumaan torpparikapina
Oikeuskäsittely

Kuorsumaan torpparikapinaa käsiteltiin ensimmäisen kerran Tyrvään kihlakunnan syyskäräjillä 19. marraskuuta 1836, jolloin tuomari Carl Reinhold Mellin yhdisti Uuden Majamaan ja Eerolan tapahtumat samaan oikeusjuttuun. Nimismies Gallén oli tunnistanut 35 Eerolassa ollutta torpparia, jotka haastettiin käräjille, mutta se onnistuttiin toimittamaan ainoastaan muutamalle. Kun heistäkään ei kukaan saapunut paikalle, määräsi tuomari torpparit haastettaviksi kuukauden päästä pidettäville ylimääräisille käräjille, jonne heidät oli määrä tuoda tarpeen vaatiessa viranomaisvoimin. Nimismies Gallén kuitenkin piti kapinallisten käräjille tuontia itselleen mahdottomana tehtävänä ja pyysi kruununvouti Hästeskolta lisävoimia. Tämä kääntyi kuvernööri Haartmanin puoleen ja ehdotti jälleen venäläisen sotaväen kutsumista. Haartman kuitenkin kieltäytyi edelleen ja määräsi Gallénin tulemaan toimeen Tyrvään kihlakunnan siltavoutien ja haastemiesten avulla.
Kun ylimääräiset käräjät alkoivat 19. joulukuuta, oli paikalle saatu tuotua vain muutama syytetty. Kukaan heistä ei tunnustanut tehneensä mitään laitonta, vaan väittivät tulleensa Eerolan torpalle sattumalta tai pelkästä uteliaisuudesta. Puolustusasianajajana toiminut akatemianvouti Carl Adolf Björkbom puolestaan esitti syytöksiä Ruotsilan isäntiä vastaan. Björkbom vaati heitä edesvastuuseen laittomasta häätöyrityksestä, kun Ruotsilan omistajat olivat edellisenä syksynä irtisanoneet torpparin lesken Riitta Tuomaantyttären. Torppaa oli jo vuosia hoitanut edesmenneen torpparin poika Matti, joka olisi asianajajan mukaan voitu laillisesti irtisanoa eikä suinkaan hänen vanhaa äitiään, joka ei liittynyt torpan pitoon. Juttua päätettiin kuitenkin edelleen lykätä, kun paikalla ei ollut yhtään kapinan näkyvintä hahmoa, ja se määrättiin käsiteltäväksi seuraavan kerran huhtikuussa 1837 pidettävillä kevätkäräjillä.
Kevätkäräjillä käsiteltiin aluksi Uuden Majamaan riihessä tapahtunutta välikohtausta. Kaikki paikalla olleet syytetyt vakuuttivat etteivät olleet nähneet mitään, koska riihessä oli hämärää. Paikalla ollut lautamies Antti Setälä sen sijaan todisti, että Ruotsilan isännän piesseet miehet olivat torppari Juho Salo, entinen lampuoti Matti Kesti ja renki Taavetti Liisanpoika. He olivat kuitenkin kaikki tavoittamattomissa, joten tuomari lykkäsi juttua edelleen vuoden 1837 syyskäräjiin, jonne kaikki määrättiin sakon uhalla saapumaan paikalle.
Syyskäräjillä käsiteltiin aluksi Eerolan torpan tapaus. Oikeus totesi, että näyttöä oli ainoastaan metelöinnistä ja tungoksesta, mutta nimismiestä tai hänen seuralaisiaan ei ollut pahoinpidelty. Nimismies Gallén yritti vielä vaatia rangaistusta luvattoman väenkokouksen järjestämisestä, johon oikeus ei kuitenkaan suostunut.
Tuomari mukaan nimismies oli keskeyttänyt Eerolassa tehdyn katselmuksen tarpeettomasti, mutta ei rankaissut häntä. Ruotsilan kartanon omistajan nostamaa Uuden Majamaan juttua ei käsitelty, koska tekijöitä ei vieläkään oltu saatu tuotua paikalle. Oikeus antoi kuitenkin isännälle kuitenkin mahdollisuuden nostaa uuden oikeusjutun, mikäli heidät joskus tavoitettaisiin. Torpparit puolestaan vaativat asianajajansa välityksellä Wirzénille rangaistusta siitä, että hän oli yrittänyt ampua heitä, mutta tämäkin syyte hylättiin, kun todistajien mukaan ase ei ollut toimintakuntoinen. Viranomaisten kannalta kiusallinen torpparikapina oli näin saatu käsiteltyä suurta huomiota herättämättä.
Oikeusjutun ollessa vielä kesken, vahvisti senaatti helmikuussa 1837 Kuorsunmaan isonjaon. Kiikanojan yhdeksän torppaa sijaitsivat senaatin uuden tulkinnan mukaan ylijäämämaalla, joka talojen sijaan kuului kruunulle. Päätös merkitsi torppien itsenäistymistä ja taloon tehtävän pakkotyön loppua, kun senaatti teki niistä veroa maksavia uudistiloja. Kuorsunmaajärven ympärillä sijainneet 30 torppaa sen sijaan jäivät Kiikanojan taloille. Niihin kuuluivat myös Eerola ja Uuden Majamaan torpat. Torpparikapinan ansiosta Uuden Majamaan torpparin häätö ei kuitenkaan onnistunut.