Kahden valtion malli
Taustaa

Konfliktin keskeisin syy liittyy eriäviin näkemyksiin siitä, kenellä on oikeus maahan. Erityisesti 1900-luvun alkupuoliskolla Euroopasta (sittemmin myös arabimaista) silloisen Palestiinan alueelle muuttaneet juutalaiset oikeuttavat valtioprojektiaan koetulla historiallisella oikeudella esi-isien maihin. Alueen arabiväestö perustelee torjuvaa suhtautumistaan sillä, että se on asunut alueella alusta lähtien torjuen Israelin kolonialistisena projektina.
Britit olivat aiemmin luvanneet Palestiinan arabeille oman valtion vastineeksi heidän taistelustaan ottomaaneja vastaan. Lupaus kuitenkin petettiin Balfourin julistuksessa, jossa vain juutalaisten oikeudet tunnustettiin. Juutalaiset alkoivat paeta Euroopasta alkavia natsien vainoja ja toista maailmansotaa. Juutalaisten maahanmuutto Palestiinan alueelle oli alkanut jo aiemminkin. Taustalla vaikuttivat maallistuneet ja uskonnolliset sionistiset liikehdinnät, joista etenkin maallistuneessa sionistisessa liikehdinnässä tähdättiin juutalaisvaltion luomiseen. Ortodoksijuutalaiset suhtautuivat aluksi voimakkaan torjuvasti Israelin valtion muodostamiseen ja osa heistä suhtautuu Israelin valtio -käsitteeseen edelleenkin kriittisesti. Heille tärkeämpää olisi keskittyä Tooran opiskeluun kuin maallisiin valtiollisiin asioihin. Kompromissiksi ortodoksijuutalaiset (haredit) vapautettiin asepalveluksesta Israelin itsenäistyttyä. Gazan sodan aikana kesäkuussa 2024 vapautuksesta luovuttiin ja myös haredeja alettiin määrätä kutsuntoihin.
Ennen toista maailmansotaa Palestiinan alueelle suuntautuneiden juutalaisten pakolaisten kasvava määrä aiheutti huolta alueella asuneissa arabeissa, jotka kokivat katkerina tulleensa petetyiksi Balfourin julistuksen myötä. Palestiinan arabit pelkäsivät väestöpohjan kääntyvän epäedulliseksi heidän kannaltaan juutalaisten maahanmuuton myötä, jossa pyrkimyksenä oli vieläpä oman valtion luonti. Arabit vastustivat erityisesti sionistista valtioprojektia, jota he eivät olleet kannattaneet alun alkaenkaan. Myös juutalaisten maaostot ja ostetuille maille rakennetut siirtokunnat aiheuttivat närää Palestiinan arabien keskuudessa. Väkivaltaisia kiistoja puhkesi uskonnollisista palvontapaikoista. Aluetta hallinnoineet britit kukistivat arabien ja juutalaisten väliset levottomuudet voimalla. Alueen hallinnointi alkoi kuitenkin käydä kalliiksi.
Palestiinan aluetta hallinnoinut brittihallinto alkoi rajoittaa juutalaisten maahanmuuttoa alueelle. Juutalaiset vastustivat tätä ja käynnistivät tämän johdosta kapinan, jota johti pääasiassa juutalainen puolisotilaallinen järjestö Hagana. Hagana teki hyökkäyksiä brittiläisiä hallintoviranomaisia ja arabeja vastaan tuhoten ja vallaten arabien kyliä ja maita. Palestiinalaiset pitävät tätä alkuna nakballe, katastrofille, jossa heidät ajettiin pysyvästi pois mailtaan. Britit olivat mukana ehdottamassa juutalaisille ja arabeille jakosuunnitelmaa, jossa juutalaiset olisivat saanet yli puolet maasta arabien saadessa alle puolet. Palestiinan arabit vastustivat jakosuunnitelmaa. Arabien ja juutalaisten väliset yhteenotot kehittyivät sodan asteelle. Lopulta Yhdistynyt kuningaskunta vetäytyi alueelta ja Israel julistautui itsenäiseksi vuonna 1948. Muun muassa Yhdistynyt kuningaskunta, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto tunnustivat Israelin. Neuvostoliitto tunnusti valtion siinä toivossa, että se saisi murennettua Britannian vaikutusvaltaa alueella uskoen myös, että Israel kääntyisi myötämieliseksi Neuvostoliitolle. Juutalaisvaltion perustamista vastustaneen Arabiliiton viisi jäsenmaata (jotka olivat jo aiemmin lähettäneet vapaaehtoisia tukemaan Palestiinan arabeja) hyökkäsi Israelia vastaan itsenäisyysjulistusta seuranneena päivänä häviten sodan. Sodan seurauksena Israel kontrolloi yli 70:tä prosenttia alueesta. Gaza päätyi Egyptin hallintaan ja Länsiranta ja Itä-Jerusalem päätyivät Jordanian hallintaan.