stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ensio Kosta
Elämä

Ensio Kostan isoisä oli tallimestari ja ratsastuksenopettaja Carl Ducander, yksi suomalaisen sirkuksen uranuurtajista. Kosta opiskeli Sibelius-Akatemiassa vuosina 1944–1945. 1950-luvulla hän työskenteli vuosia Westerlundin musiikkikaupassa muun muassa äänilevytoimittajana ja tuottajana, kunnes siirtyi vuonna 1957 vapaaksi säveltäjäksi. Seitsemän vuoden jälkeen hänet palkattiin vuonna 1963 Yleisradioon vastaperustetun Sävelradion toimittajaksi. Yleisradiossa Kosta työskenteli yli kaksikymmentä vuotta ja jäi eläkkeelle vuonna 1984. Radion viihdeorkesterin johtamisen lisäksi hänellä oli Sävelradiossa oma ohjelmansa, ”Musiikkia kaikkiruokaisille”.
Kostan ensimmäinen laajempi sävellysteos oli blueshenkinen Jazzonia-suite vuodelta 1947. Baritonille ja orkesterille sävelletyn neliosaisen laulusarjan teksteinä Kosta käytti afroamerikkalaisten tekijöiden runoja. Westerlundin musiikkikaupassa työskennellessään hän sävelsi ja sovitti muun muassa vastikään muotiin tulleita italialaisia mamboja ja venäläisiä romansseja. Tunnettuihin iskelmiin kuuluu ”Sadun sininen lintu”. Kosta sävelsi myös muun muassa kaksi sarjaa pianolle ja orkesterille, divertimenton orkesterille sekä Cappricio barbaron pianolle ja orkesterille.
Kostan viimeiseksi työksi jäi sopraanolle ja kamariorkesterille sävelletty sarja Musiikkia Keski-Maasta vuosilta 1980–1982. Sen innoittajana toimi J. R. R. Tolkienin fantasiaromaani Taru sormusten herrasta.
Kostan tuotanto edustaa uusklassisistista viihdemusiikkia. Hänen sävellyksensä ovat askeettisia ja epäsentimentaalisia mutta vivahteikkaita ja oivaltavasti soitinnettuja, ja hän suosi modaalisia muunnesointuja sekä bitonaalisuutta ja polytonaalisuutta.
Raili Kostia

Raili Kostia 1960-luvun alkupuolella.
Raili Onerva Kostia (o.s. Laukkanen; 14. elokuuta 1930 Juva – 1. joulukuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (mezzosopraano).
Kostia opiskeli laulua muun muassa Sibelius-Akatemiassa Antti Koskisen johdolla. Hän kuului Kansallisoopperan solistikuntaan ja opetti Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1978. Hän oli kiinnitettynä Grazin oopperaan Itävallassa vuosina 1960–1962 ja Hannoverin oopperaan Saksassa vuosina 1962–1964 ja teki myöhemmin esiintyjänä useita vierailuja Euroopan maihin. Hänellä oli rooleja muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, Giuseppe Verdin ja Richard Straussin oopperoissa. Vuosina 1970–1971 hän esiintyi Savonlinnan oopperajuhlilla Marjan roolissa Aarre Merikannon oopperassa Juha.
Kostia esiintyi oopperalaulaja Aino Acktén roolissa elokuvassa Luottamus vuonna 1976.
Kostian puoliso oli laulaja Matti Kostia (1930–1995), joka toimi Helsingin Alppilan seurakunnan kanttorina vuodesta 1973.
Aiheesta muualla

Raili Kostian muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Kostia, Raili hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Pavel Poluektov

| Pavel Poluektov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. tammikuuta 1992 (ikä 33) Serov, Venäjä
Kansalaisuus:   Kazakstan  Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  181 cm
Paino:  82 kg
Pelinumero:  1
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2010–2022
Seurat:  Gornjak Rudnyi   Beibarys Atıraw   Barys Astana   Nomad Astana   Torpedo Ust-Kamenogorsk   HK Aktobe   HK Almaty
Pavel Andrejevitš Poluektov (ven. Павел Андреевич Полуэктов, s. 20. tammikuuta 1992 Serov, Venäjä) on kazakstanilainen entinen jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi pääosan ammattilaisurastaan Kazakstanin mestaruussarjassa, edustaen useaa eri seuraa. Hän voitti Kazakstanin mestaruuden vuonna 2011. Poluektov pelasi myös viisi kautta KHL-liigassa Barys Astanassa.
Koskikara (rakennus)

| Koskikara |
| --- | --- |
 Ravintola Sirius on toiminut Koskikarassa vuodesta 1998. Kuvassa päärakennus etupihalta kuvattuna.
Osoite:  Brahenkatu 5
Sijainti:  Kajaani
Koordinaatit:  64°13′44″N, 027°43′50″E
Rakennustyyppi:  asuinrakennus, nykyisin asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1941
Suunnittelija:  Eino Pitkänen
Omistaja:  Huovinen Pekka ja Satu
Kerrosluku:  3
Huoneistoala:  noin 650 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koskikara tai Villa Koskikara on Kajaanissa Kajaaninjoen rannalla Ämmäkosken voimalaitoksen vieressä Brahenkadulla sijaitseva, alun perin Kajaani Oy:n toimitusjohtajan edustusasunnoksi valmistunut rakennus. Arkkitehti Eino Pitkäsen suunnittelema funkistyylinen rakennus valmistui vuonna 1941. Rakennus on merkittävä rakennus Kajaanin kaupunkikuvassa ja se on suojeltu.
Historia

Rakennus on nimetty Kajaaninjoen jokimaisemassa viihtyvän Koskikara-linnun mukaan 15 vuotta valmistumisensa jälkeen vuosina 1956–1957 Kajaani Oy:n 50-vuotisjuhlien aikaan. Rakennuksen viimeinen asukas oli vuorineuvos Juhani Ahava ja rouva Pirkko Ahava, jotka asuivat rakennuksessa vuoteen 1989. Sen jälkeen rakennus oli noin yhdeksän vuotta tyhjillään.
Vuoden 1998 helmikuusta tiloissa toimi Ravintola Sirius, joka oli suomalaiseen ruokaan erikoistunut ruoka- ja viiniravintola. Talossa oli vuokrattavia tiloja kokous- ja juhlakäyttöön. Ravintolatoiminta päättyi huhtikuussa 2019, ja kiinteistön uusi omistaja suunnittelee Koskikaran muuttamista asuintaloksi.
Talon lounassalissa ovat nauttineet illallista Kajaani Oy:n aikaan useat merkittävät henkilöt, kuten Suomen ja Neuvostoliiton presidentit Urho Kekkonen ja Leonid Brežnev. Myös mm. Neuvostoliiton ulkomaankauppaministeri Nikolai Patolitšev ja Den Danske Presses-lehden toimitusjohtaja Jens Lyngbo ovat vierailleet talossa. Rakennukseen kuuluu myös iso puistomainen piha-alue. Rakennuksen välittömässä läheisyydessä on myös talonmiehen asunto, joka on kiinalaisvaikutteinen tiilirakennus.
Talossa asuneita Kajaani Oy:n toimitusjohtajia ovat olleet:
Niilo Kanto, 1941–1956
Paavo Kivi, 1956–1962
Mikko Tähtinen, 1962–1978
Juhani Ahava, 1978–1989 (Kajaani Oy:n viimeinen toimitusjohtaja)
Tilat

Tilaa talossa on yhteensä 760 neliötä. Talon yläkerrassa oli yksityiset tilat ja vierashuoneita. Alakerrassa olivat keittiö, sali, kirjasto (nyk. Isännänhuone) ja ruokasali
Nykyään talossa on useita kokoushuoneita 12–55 hengelle. Kellarikerroksessa on myös saunakabinetti.
Kellarikerros:
Väentupa 30 hengelle
Saunakabinetti 8 hengelle
1. kerros:
Isännänhuone 22 hengelle
Ruokasali 45 hengelle
2. kerros
Runoilija 16 hengelle
Privaatti 12 hengelle
Bankettisali 55 hengelle
Taide

Brahenkadun puoleisessa ikkunassa oleva lasireliefi, Yrjö Rosola – 1945
Kirjastossa Yrjö Rosolan kipsireliefi – 1941
Kirjallisuutta

Haapavaara, Matti. Arkkitehti Eino Pitkäsen Kajaanin aika - Kalenteri vuodelle 2010. 2009. Kajaanin Purjehtijat.
Sakari Virtanen, Yhtiöstä yksiköksi : UPM Kajaani 100 vuotta, UPM-Kymmene Oyj Kajaani, 2006, 295 s., kuv. + 1 DVD-levy, ISBN 951-9070-34-6 (sid.)
Virtanen, Sakari, Kainuuseen sijoitettu. Kuvaus Kajaani Oy:n vaiheista vuoteen 1945. Kajaani Oy 1907–1982. Ensimmäinen osa. Helsinki 1982. (75-vuotisjuhlajulkaisu)
Virtanen, Sakari, Puusta elävä. Kajaani Oy:n vaiheita vuodesta 1946. Kajaani Oy 1907–1982. Toinen osa. Helsinki 1985. (75-vuotisjuhlajulkaisu)
Tuovinen, Paavo. Kehityksen kuvat – Kajaani Oy 1907–1982, valokuvat: Kajaani Oy:n arkisto, Kainuun museo, Akke Virtanen. Kajaani. 1982.
Huovinen, Veikko. Kajaani Oy 70 vuotta 1977. Kajaani. Kajaani Oy. 1977.
Kukkonen, Otso. Kajaani Oy 1907–1967. Kajaani. Kajaani Oy , 1967
Susitaival, Paavo. Kajaani Oy 1907–1957. (50-vuotisjuhlajulkaisu)
Kauppila, Raili. Yhtiö järjestää. Kainuun museon näyttelyjulkaisu. 1997. Kajaani.
Kauppila Raili, Kainuun Museo. UPM Kajaani 100 vuotta 1907–2007. Hämeen Kirjapaino Oy. 3/2007.
Kajaviesti, Kajaani Oy:n sisäinen tiedotusviesti. Kajaani Oy 1975–1989
Kajaanin kuulumisia : henkilöstölehti / Yhtyneet paperitehtaat Oy 1990–
Kajaani Oy:n kuulumisia. Kajaani. 1942–1989
Keskisarja, Teemu, Afäärifennomaanit, Paloheimo-veljekset suurliikemiehinä ja yhteiskunnallisina vaikuttajina, Porvoo, 2006 (WSOY).
Paavilainen, Marko. Eversti, Upseeri ja teollisuusmies Olli Paloheimo, Porvoo, 2006 (WSOY)
Aiheesta muualla

Ravintola siriuksen sivut
Kuva[vanhentunut linkki]
Kososlaisuus

Kososlaisuus on vanhoillislestadiolaisuuden sisällä vaikuttanut suunta. Se on saanut nimensä saarnaaja Juhana Alfred Kososelta. Kososlaisuus syntyi 1930-luvulla Viipurissa ja se aiheutti sekaannusta vanhoillislestadiolaisuuden sisällä. Kososlaiset arvostelivat toisia vanhoillislestadiolaisia ja katsoivat ymmärtävänsä uskonasiat muita paremmin. Kososlaiset alkoivat pitää omia erillisiä seuroja Viipurissa. Kososlaisuus levisi Viipurin vanhoillislestadiolaisten mukana Helsinkiin, Imatralle, Jyväskylään, Lappeenrantaan, Ouluun ja Tampereelle.
Viipurin seudun vanhoillislestadiolaisuuden sisäinen hajaannus muuttui selvemmäksi ja ulkonaiseksi vuonna 1932, jolloin entinen uusherännyt pappi Kustavi Lounasheimo "teki parannuksen" eriseurasta ja liittyi vanhoillislestadiolaisuuteen. Kososlaiset nimittäin suhtautuivat Lounasheimoon kielteisesti ja epäluuloisesti, kuten yleensäkin pappeihin ja entisiin eriseuralaisiin. Kososlaisuus oli noin vuosina 1932–1937 ulkonaisestikin erillään vanhoillislestadiolaisuudesta julkisena "eriseurana".
Juhana Kosonen sairastui vuonna 1937 vakavasti ja kutsui riidan osapuolet luokseen. Hänellä oli halu sopia asiat sairasvuoteella kuntoon. Riidat sovittiin ja Viipurissa alettiin pitää jälleen seuroja yhdessä. Kososen opetus ja perintö jäi elämään muiden seurakuntalaisten levittämänä. Kososlaisuus aiheutti ristiriitoja vanhoillislestadiolaisuuden sisällä kymmeniä vuosia.
Suomen ja Karjalan lestadiolaisuuden sukupuu, joka sisältää myös kuolleet haarat.
Kososlainen oppi

Seppo Särkiniemen mukaan kososlaiset uskoivat lankeamattomuuden oppiin. Uskovaisen nimen opetettiin säilyvän Elämän kirjassa synneistä huolimatta. Toisaalta kososlaisuuteen liittyi tiukka ulkonainen hurskaus, joka näkyi esimerkiksi pukeutumisessa.
Tutkija Miikka Ruokasen mukaan 1970-luvulla uskottiin kososlaisuuden olevan "väärä henki", josta on saatava "parannuksen armo". 1960-luvulla ja 1970-luvulla joskus vaadittiin tai kehotettiin monia henkilöitä tekemään parannuksen "kososlaisesta hengestä", varsinkin ns. hoitokokousten yhteydessä. Kososlaisten katsottiin sallivan itselleen liiallisen kireyden arvostellessaan muiden "hempeyksiä" eli suvaitsevaa suhtautumista syntiin. Ruokasen mukaan Juhana Alfred Kososen edustaman kososlaisuuden ja 1970-luvun kososlaisuuden historiallinen yhteys on epäselvä. Molemmille oli kuitenkin yhteistä jyrkkyys.
Kososlaisuus Helsingissä

Seppo Särkiniemen mukaan kososlaisuus syntyi Helsingissä pikkuhiljaa kanssapuheinstituution sisällä. Muistitieto kertoo, että Viipurista muuttaneiden siirtolaisten tulon jälkeen kososlaisuus alkoi näkyä eripuraisuutena seurakunnan sisällä. Se muun muassa esti SRK:n vuosikokouksen ja suurien seurojen järjestämisen Helsingissä vuonna 1947 sekä suviseurojen järjestämisen vuonna 1953 esityksistä huolimatta. Syksyllä 1951 Helsingin ja sen lähirauhanyhdistysten puhujat pitivät suljetun kokouksen, jossa todettiin puhujien jakaantuneen ja seurakunnissa olevan kososlaista opetusta. Kososlaisuutta yritettiin hoitaa johtokunnassa vuonna 1958, mutta tulokset olivat heikkoja. Kososlaisuus nousi esille myös vuonna 1960 muutamien seurakuntalaisten johtokuntaa vastaan kohdistamana kritiikkinä, jonka mukaan yhdistyksen johtokunta ei nauttinut seurakunnan luottamusta. Puhuttiin varjohallituksesta, joka vaikeutti yhdistyksen toimintaa ja järjesteli toimintaa yhdistyksen johtokunnan ohi. Seurakunnassa ja johtokunnassa oli näkemyseroja, joiden hoitamiseksi järjestettiin Helsingin Rauhanyhdistyksellä 12.5.1962 ylimääräinen kokous, jonka puheenjohtajana oli SRK:n silloinen puheenjohtaja Eino Vaherjoki. Keskustelun jälkeen tehtiin esitys, jossa ehdotettiin, että:
»- - seurakunnassa kososlaisuuden nimellä tunnettu ja ilmennyt väärä opetus ja väärä henki julistettaisiin eriseuraksi, pidettäisiin eriseurana ja eriseuraiset erotettaisiin (2. Tess. 3:6; 1. Tim. 6:3–6; 2. Kor. 6:16–17), eikä heitä enää Jumalan terveellä tervehditä.»
Esitystä kannatettiin, ja monet "tekivät kososlaisuudesta parannuksen". Kaikki "asiasta puhutellut" eivät kuitenkaan tehneet parannusta, joten "eriseura jäi". Asiaa yritettiin vuonna 1971 jälleen hoitaa neuvottelukokouksessa, johon osallistui myös SRK:n johtokuntaa. Kososlaisuus jäi edelleen  kytemään pinnan alle ja nousi esille 1977–1981 järjestetyissä lukuisissa seurakuntailloissa, joissa siitä tehtiin parannusta muiden asioiden ohella.
X-Men ’97

| X-Men ’97 |
| --- | --- |

Tyyli:   animaatio  supersankari 
Kestoaika:  30–43 minuuttia
Luoja(t):  Beau DeMayo
Pääosissa:   Ray Chase  Jennifer Hale  Alison Sealy-Smith  Cal Dodd  JP Karliak  Lenore Zann  George Buza  A. J. LoCascio  Holly Chou  Isaac Robinson-Smith  Matthew Waterson  Ross Marquand  Christopher Britton  Gui Agustini  Adrian Hough 
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Verkko:  Disney+
Esitetty:  2024-3-2020. maaliskuuta 2024 –  jatkuu edelleen
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  10
Tuotanto
Tuottaja(t):   Danielle Costa  Sean Gantka 
Vastaava(t) tuottaja(t):   Brad Winderbaum  Kevin Feige  Louis D’Esposito  Victoria Alonso  Beau DeMayo 
Ohjaaja(t):  Jake Castorena
Säveltäjä(t):  The Newton Brothers
Leikkaaja(t):   Michelle McMillan  Asher Lewis  Melissa Lugo 
Tuotantoyhtiö(t):  Marvel Studios Animation
Edeltäjä:  X-Men
Aiheesta muualla
IMDb 
X-Men ’97 on yhdysvaltalainen Beau DeMayon luoma Disney+-tilausvideopalveluun julkaistu animaatiosarja, joka perustuu Marvel Comicsin Ryhmä-X:ään. Sarja on jatkoa vuosien 1992–1997 aikana esitetylle animaatiosarjalle X-Men. Animaatiosarjan tuotannosta vastaa Marvel Studios Animation, ja kyseessä oli studion ensimmäinen ”Marvel Animation”-nimikkeellä julkaistu sarja, DeMayon toimiessa showrunnerina kahdella ensimmäisellä tuotantokaudella ja Matthew Chaunceyn toimiessa showrunnerina kolmannella tuotantokaudella.
Monet X-Menin ääninäyttelijöistä palaavat rooleihinsa, mukaan lukien Alison Sealy-Smith, Cal Dodd, Lenore Zann, George Buza, Christopher Britton, Chris Potter ja Adrian Hough. Sarja on Marvel Studiosin ensimmäinen Ryhmä-X -aiheinen tuotanto. Sarjan animoinnista vastasi Studio Mir ja animointityyli on modernisoitu versio alkuperäisen sarjan tyylistä.
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi koostuu 10 jaksosta, jotka julkaistiin Disney+:aan 20. maaliskuuta 2024 – 15. toukokuuta 2024.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ray Chase  | … |  Scott Summers / Kyklooppi, sivuäänet   |
|  Jennifer Hale  | … |  Jean Grey, Madelyne Pryor / Keijukaiskuningatar, sivuäänet   |
|  Alison Sealy-Smith  | … |  Ororo Munroe / Storm, Vastustaja   |
|  Cal Dodd  | … |  James ”Logan” Howlett / Wolverine   |
|  JP Karliak  | … |  Morph, William Stryker, Hulk, sivuäänet   |
|  Lenore Zann  | … |  Anna-Marie Raven / Rogue   |
|  George Buza  | … |  Henry ”Hank” McCoy / Peto   |
|  A. J. LoCascio  | … |  Remy LeBeau / Gambiitti, sivuäänet   |
|  Holly Chou  | … |  Jubination Lee / Jubilee, sivuäänet   |
|  Isaac Robinson-Smith  | … |  Lucas Bishop / Piispa, kuningas T’Chaka   |
|  Matthew Waterson  | … |  Eric Lensherr / Magneto, sivuäänet   |
|  Ross Marquand  | … |  Charles Xavier / Professori X   |
|  Christopher Britton  | … |  Nathaniel Essex / Herra Pahuus   |
|  Gui Agustini  | … |  Roberto da Costa / Auringonpilkku   |
|  Adrian Hough  | … |  Kurt Wagner / Painajainen   |
|  Theo James  | … |  Bastion   |
|  Catherine Disher  | … |  Valerie Cooper   |
|  Lawrence Bayne  | … |  Carl Denti / Teloittaja-X, sivuäänet   |
|  Todd Haberkorn  | … |  Henry Gyrich, Ronan Syyttäjä   |
|  Gavin Hammon  | … |  Bolivar Trask, kansleri Araki   |
|  Eric Bauza  | … |  Vahdit, Master Mold   |
|  Ron Rubin  | … |  presidentti Robert Edward Kelly   |
|  Courtenay Taylor  | … |  Illyana Rasputin / Magia, Callisto   |
|  Gil Birmingham  | … |  Daniel Lone Eagle / Forge   |
|  David Errigo Jr.  | … |  Mojo   |
|  Abby Trott  | … |  Spiraali   |
|  Alyson Court  | … |  Abcissa   |
|  Chris Potter  | … |  Nathan Summers / Cable   |
|  Martha Marion  | … |  Emma Frost, Moira MacTaggert   |
|  Travis Willingham  | … |  Sebastian Shaw   |
|  Morla Gorrondonna  | … |  keisarinna Lilandra Neramani   |
|  Cari Kabinoff  | … |  Cal’syee / Kuolemanlintu   |
|  Josh Keaton  | … |  Steve Rogers / Kapteeni Amerikka   |
|  Michael Patrick McGill  | … |  Thaddeus Ross   |
|  Christine Uhebe  | … |  Nina da Costa   |
|  Rama Vallury  | … |  Paroni Zemo   |
|  Gates McFadden  | … |  Rachel Summers / Äiti Askani   |
|  Adetokumboh M’Cormack  | … |  En Sabah Nur / Tuho   |
|  Jeff Bennett  | … |  sivuäänet   |
|  Anniwaa Buachie  | … |  sivuäänet   |
|  Rachel Kimsey  | … |  sivuäänet   |
Huomioita

↑  Kuvailtu X-Menin jaksossa ”Graduation Day” (1997).
↑  Kuvailtu X-Menin jaksossa ”Till Death Do Us Part” (1993).
Aiheesta muualla

X-Men ’97 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sarjan traileri YouTubessa (englanniksi)
Janne Kotiaho
Aiheesta muualla

Janne Kotiaho Jyväskylän yliopiston sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Antti Seppälä (16.5.2017) Asiantuntija: Jopa kahta sataa Suomen metsien lajia uhkaa sukupuutto (yle.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Scopus
Kotkan Ansioritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Kotkan Ansioritarikunta (saks. Verdienstorden vom Deutschen Adler) on saksalainen ritarikunta, joka perustettiin vuonna 1937. Sitä myönnettiin etupäässä ulkomaalaisille erityisesti diplomaateille ja kansallissosialismille myötämielisille henkilöille. Ritarikunta lakkautettiin Natsi-Saksan mukana vuonna 1945.
Alun perin ritarikunta perustettiin kuusiluokkaisena, mutta se sai lopullisen luokkajakonsa ja sääntönsä vuonna 1943. Tässä yhteydessä siirryttiin seitsemänluokkaiseen jakoon. Lisäksi ritarikunnalla on kaksi mitaliluokkaa.
kultainen suuristi
suurristi
I luokka
II luokka
III luokka
IV luokka
V luokka
kultamitali
hopeamitali
Kaksi suomalaista on saanut ritarikunnan korkeimman kunniamerkin, kultaisen suurristin: Risto Rytille se myönnettiin 20. huhtikuuta 1942 ja marsalkka Mannerheimille tämän 75-vuotissyntymäpäivänä 4. kesäkuuta 1942. Italian diktaattori Benito Mussolinille myönnettiin ainutlaatuinen kultasuurristi timantein 25. syyskuuta 1937.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kotkan Ansioritarikunta Wikimedia Commonsissa
Ted Kotcheff

Ted Kotcheff (s. 7. huhtikuuta 1931) on kanadalainen ohjaaja, joka on maailmankuulujen elokuviensa ohessa tehnyt huomattavaa televisiotyötä. Hän on sukutaustaltaan bulgarialainen ja valmistui Toronton yliopistosta. Hänen tärkeimpiä saavutuksiaan ovat olleet Bafta (1972), Berliinin elokuvajuhlien Kultainen karhu (1974) ja kaksi Kultainen palmu -ehdokkuutta Cannesin elokuvajuhlilla (1971, 1985).
Vaikka Kotcheffin maine perustuu ohjaustyöhön, hän on myös tuottanut, käsikirjoittanut ja näytellyt. Viimeksi mainitusta esimerkki on esiintyminen Billy Rayn elokuvassa Väritetty totuus (2003).
Vuonna 2017 ilmestyi hänen omaelämäkertansa Director’s Cut : My Life in Film (Toronto: ECW Press, ISBN 978-1-77041-361-0).
Elokuvia

Tiara Tahiti (1962)
Elämää huipulla (1965)
Verinen pako (1973)
Syntymäfiksu (1974)
Mitäs me ryöstäjät! (1977)
Kuolema korjaa kokit (1978)
North Dallas 40 (1979)
Rambo – taistelija (1982)
Joshua Then and Now (1985)
Kauan eläköön Bernie (1989)
Hullu isäni! (1992)
Aiheesta muualla

Ted Kotcheff Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Vilho Koskela

| Vilho Koskela |
| --- | --- |
Luoja(t):  Väinö Linna
Näyttelijä(t):   Kosti Klemelä  Ismo Vehkakoski  Risto Tuorila  Sampo Sarkola  Jussi Vatanen 
Ensi- esiintyminen:  Tuntematon sotilas
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vilho Johannes Koskela
Sukupuoli:  mies
Asuinpaikka:  Pentinkulma
Suhteet
Vanhemmat:  Akseli Koskela Elina Koskela
Sisarukset:   Eero  Voitto  Kaarina  Juhani 
Isovanhemmat:  Jussi Koskela Alma Koskela Otto Kivivuori   Anna Kivivuori
Tädit ja sedät:   Aleksis  August  Janne  Oskari 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vilho Johannes Koskela on kuvitteellinen hahmo Väinö Linnan romaaneissa Tuntematon sotilas (1954) ja Täällä Pohjantähden alla (1959–1962). Tuntemattomassa sotilaassa Koskelan sotilasarvo on aluksi vänrikki ja myöhemmin luutnantti. Hän kaatuu jatkosodassa 1944.
Fiktiivinen henkilöhistoria > Lapsuus ja nuoruus

Vilho Koskela on hämäläisen pienviljelijän ja punapäällikön Akseli Koskelan ja Elina Kivivuoren esikoispoika. Hän syntyy kuvitteellisessa Pentinkulman kylässä vuonna 1913 ja kuolee jatkosodassa vuonna 1944.
Vilho tulee tarinaan mukaan Pohjantähti-trilogian toisen osan ensimmäisessä luvussa. Hän on syntyessään normaalikokoinen, painaa ”rohkeen kolme ja puoli kiloo”. Hänen isovanhempansa ovat Johannes ja Alma Koskela sekä Otto ja Anna Kivivuori. Hänen kummeikseen valitaan eno Janne Kivivuori ja tämän Sanni-vaimo. Jannen ja Sannin poika Allan on Vilhon ainoa serkku. Vilhon toinen eno, Oskari Kivivuori, kaatuu Suomen sisällissodan loppuvaiheessa. Hänen molemmat setänsä, Aleksis Johannes ja August Johannes Koskela, taistelevat sisällissodassa punaisella puolella, ja heidät teloitetaan sodan päätyttyä. Vilholla on kolme pikkuveljeä, joista Eero ja Voitto kaatuvat talvisodassa. Hänen nuorin veljensä, vuonna 1927 syntyvä Juhani Koskela, ei joudu sotaan ja perii Koskelan tilan. Vilhon neljäs sisarus on pikkusisko Kaarina Koskela.
Koulussa Vilho on hiljainen ja hillitty, opettajan kannalta melko helppo oppilas. Koulun suhteen hänen toiveensa on lähinnä, että se loppuisi pian. Opettaja Pentti Rautajärveen tekee vaikutuksen Vilhon kultamitali pitäjän poikien hiihtokilpailussa. Koulun päätyttyäkin hän on kiinnostunut urheilusta, mutta tietää toisaalta, ettei isä päästä häntä ”suojeluskunnan kentälle urheilemaan”.
Asevelvollisuutensa Vilho suorittaa Hennalassa Tampereen rykmentissä. Samassa paikassa hänen punakapinallinen isänsä oli sisällissodan loppuvaiheessa vangittuna. Rivissä Vilho ”oppii helposti kaiken”, ja hän jatkaa aliupseerikouluun. Komennusta sinne pidetään hieman erikoisena miehen edellä mainitun ”suuren punaisen sukurasituksen” tähden: isä, setämiehet ja Oskari-eno taistelivat sisällissodassa punaisten puolella ja Janne-eno on pesunkestävä sosiaalidemokraatti. Ensisijaiset syyt komennukselle aliupseerikouluun ovat Vilhon menestyminen hiihtokilpailuissa ja muissa ”ruumiinharjoituksissa” sekä hänen erinomainen ampujantaitonsa. Heti asepalveluksen jälkeen Vilho palaa kotitilalleen Koskelaan.
Pentinkulman rovasti Lauri Salpakari, jolla usein menee sukset ristiin Akselin kanssa, kunnioittaa Vilhoa ”Hän on rehti poika… Jotakin tämän kansan parhaimmiston ytimestä hänessä näkyy…” Salpakari katsoo, että Vilho veljineen on hyvittänyt isäinsä ”pahat teot” kansakunnalle.
Akseli Koskelan ikäluokkaan kuuluva iloluontoinen Aune Leppänen vie juopuneen Vilhon eräänä iltana Leppäsen saunaan. Vilho harrastaa seksiä Aunen kanssa samassa saunassa kuin Akselikin aikoinaan:
»[Aune:] ”Sinä olet kuule aika poika… Jumalavit minä aattelin kun sinä heitit sen yhden [Pikku-Toijalan] laattiaan, että tosta pojasta tulee mies.” Vilhon sameaan tajuun nousi kuva tappelusta. Hänen päänsä nousi, ja hän sysäsi Aunea voimakkaasti: ”Tosta noin saatana… Se on kuule… kun Koskelan ämmän poika tarttuu kiinni… [Aune:] ”…iih… älä minua töni… vai onko se lempee… haah…” Poika nuokahti Auneen päin ja tukeutui tämän polveen. Hän otti polven käteensä ja pusersi sitä.»