stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metameria (väri)

Metameria on ilmiö, jossa kaksi spektriltään toisistaan poikkeavaa väriärsykettä havaitaan samanvärisinä. Silmään saapuva valo vastaanotetaan kolmen erilaisen tappisolutyypin avulla, jolloin valon aallonpituusjakauma pelkistyy kolmiväriseksi signaaliksi. Aallonpituusjakaumaltaan erilaisia ärsykkeitä, jotka kuitenkin synnyttävät saman kolmivärisignaalin, kutsutaan toistensa metameereiksi. Metameria on kolmikanavaisen värinäön keskeinen ominaisuus, joka esimerkiksi mahdollistaa värien toistamisen tietokoneen näytöllä vain kolmea RGB-valoa käyttäen.
Yllä kuvattua perustavanlaatuista metamerian lajia voidaan myös kutsua valometameriaksi  erotuksena muista metamerian lajeista, jotka pohjautuvat siihen. Nämä ovat objektimetameria sekä havainnoijametameria. Objektimetameriassa kaksi värinäytettä ovat samanvärisiä yhdessä  valaistuksessa, mutta toisessa valaistuksessa niiden värit poikkeavat toisistaan. Haitallista objektimetameriaa esiintyy erityisesti valaistuksessa, jonka värintoistoindeksi on alhainen. Havainnoijametameriassa sen sijaan kaksi aallonpituusjakaumaa ovat metameerejä yhdelle havainnoijalle, mutta eivät toiselle havainnoijalle, joka näkee ne erivärisinä. Havainnojametamerian syynä on havainnoijien näköjärjestelmien yksilölliset poikkeamat, erityisesti värisokeus. Myös hämäränäössä tapahtuva värien katoaminen lasketaan havainnojametameriaksi.
Arkipäivän tilanteista useille on metameria tullut tutuksi esimerkiksi vaateostoksilla. Jotkin kaksi vaatekappaletta voivat kaupan sisävalaistuksessa näyttää molemmat esimerkiksi mustalta, mutta ulkona päivänvalossa vaatekappaleet ovatkin selvästi eriväriset.
Metameria ilmenee useimmiten tummilla ja vaaleilla sävyillä. Erityisesti teollisuudessa tulisi välttää pelkästään ihmisen, tietyissä valaistusolosuhteissa tekemään sävymääritelmään. Virheellisen sävymielipiteen ja metamerian välttäminen voi osoittautua esimerkiksi teollisessa tuotannossa erittäin arvokkaaksi. Metameraongelman todennäköisyyden vähentämiseksi arvio kannattaa tehdä useamman henkilön toimesta erilaisissa valaistusolosuhteissa. Yksi mahdollisuus on myös käyttää esimerkiksi metameriamittauksella varustettua värimittaria. Mittarilla pystyy tutkimaan, onko jokin väripari metameerinen. Se ei kuitenkaan vielä kerro, mitkä erilaisen väritiheyden omaavat kappaleet kukin ihminen näkee samanvärisinä esimerkiksi päivänvalossa.[lähde? ]
Melissa Courtney-Bryant

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Melissa Courtney-Bryant vuonna 2018. |  Melissa Courtney-Bryant vuonna 2018. |  Melissa Courtney-Bryant vuonna 2018. |  |
Maa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Naisten yleisurheilu
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Pronssia | Gold Coast 2018 | 1 500 m |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Glasgow 2019 | 3 000 m |  |
|  Pronssia | Istanbul 2023 | 3 000 m |  |
| Maastojuoksun EM-kilpailut  | Maastojuoksun EM-kilpailut  | Maastojuoksun EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Šamorín 2017 | sekaviesti |  |
Melissa Courtney-Bryant (s. 30. elokuuta 1993) on brittiläinen yleisurheilija, joka kilpailee keskimatkan juoksuissa.
Courtney-Bryant saavutti pronssia 1 500 metrin juoksussa Kansainyhteisön kisoissa 2018 sekä 3 000 metrin juoksussa sisäratojen EM-kilpailuissa 2019 ja 2023. Ulkoratojen EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui 5 000 metrin juoksussa viidenneksi. Hän voitti maastojuoksun EM-kilpailuissa kultaa sekaviestissä 2017 ja oli henkilökohtaisessa kilpailussa kahdeksas 2018.
Metameria (biologia)

Matojen ruumis koostuu suurelta osin samanlaisista jaokkeista.
Metameria tarkoittaa biologisena käsitteenä eläinten jaokkeisuutta. Ruumiinosien rakenteet toistuvat samanlaisina ruumiin pituusakselilla. Metameria on tyypillistä selkärangattomilla, esimerkiksi nivelmadoilla ja niveljalkaisilla.
Metameria

Metameria voi olla
Metameria, biologian termi, joka kuvaa eläinten ruumiin jaokkeisuutta.
Metameria, väri-ilmiö, jossa kaksi väritiheydeltään erilaista kappaletta voivat näyttää samanvärisiltä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Metameria”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Metamodernismi

Metamodernismi on taiteen suuntaus, joka on etsiytynyt myös liike-elämän analysointiin.
Vuonna 2010 julkaistussa esseessään Notes on Metamodernism kulttuuriteoreetikot Timotheus Vermeulen ja Robin van den Akker määrittelevät metamodernin "värähtelyksi modernistisen innostuneen sitoutuneisuuden sekä postmodernin ironisen irtonaisuuden välillä, värähtelyksi toivon ja melankolian, naiiviuden ja tietämisen, empatian ja apatian, yhtenäisyyden ja moninaisuuden, totaalisuuden ja fragmentoituneisuuden sekä puhtauden ja epäselvyyden välillä. He huomauttavat, ettei värähtely ole tasaista, vaan ennemminkin heiluriliikkeen kaltaista, jossa innostus muuttuu fanatismiksi, fanatismi ironiaksi, ironia apatiaksi ja apatia taas innostukseksi. Metamoderni haluaa tietoisesti olla irti ajasta ja paikasta ja viitata moniin aikoihin ja paikkoihin samanaikaisesti: tavoitella alati pakenevaa horisonttia".
Taidepiirit innostuivat van den Akkerin ja Vermeulenin ajatuksista. Läpimurto koettiin marraskuussa 2011, kun New Yorkin Museum of Arts and Design (MAD) toi avajaisiin van den Akkerin ja Vermeulenin näkemykseen pohjautuvan näyttelyn No More Modern: Notes on Metamodernism. Mukana oli töitä muun muassa Guido van der Werveltä, Mariechen Danzilta ja Pilvi Takalalta.
Suomessa metamodernismi on terminä vielä ottamassa ensiaskeleitaan. Silti se on jo ehditty kääntää uusviattomuudeksi tai -vilpittömyydeksi. Poliittinen blogisti Lilja Tamminen julkaisi alkuvuodesta 2017 suomenkielisen metamodernismia esittelevän artikkelin, jossa hän tulkitsee käsitettä yhteiskunnallisesta näkökulmasta.
Runoilija Satu Erra mainitsee metamodernismin käsitellessään Käärijän Suomen euroviisukappaletta Cha cha cha. Hän viittaa kirjallisuudentutkija Anna Hellen analyysiin Eino Santasen runoudesta. Erran mukaan Helle tähdentää metamodernismissa huojuntaa vilpittömyyden ja ironian sekä toisaalta autenttisuuden ja keinotekoisuuden paljastamisen välillä. Tätä huojuntaa ilmentää Cha cha cha, jossa ironian uhri on mies tai kuka tahansa ihminen, joka vapautuakseen juo kaksin käsin. Hän toteaa kuitenkin, että taustalla on nähtävissä yhteiskunnallisia kysymyksiä työelämän paineista ja miehelle kohdistetuista odotuksista.
Uskontotiede

Uskontotiede on humanistis-yhteiskuntatieteellistä uskontojen tutkimusta. Uskontotieteen pääalat ovat uskontoantropologia, uskontososiologia, uskontopsykologia, uskontohistoria, uskontofenomenologia sekä kognitiivinen uskontotiede. Evolutiivinen uskonnontutkimus sijoittuu kognitiivisen uskontotieteen alle. Uskontotiede tutkii ihmisten uskonnollista käyttäytymistä. Tieteenalan perimmäisiin kysymyksiin kuuluu kysymys uskontojen luonteesta ja synnystä. Uskonnon määritelmien moninaisuuden vuoksi uskontotieteessä voidaan tutkia hyvin monenlaisia ilmiöitä joita arkiajattelussa ei välttämättä mielletä uskonnoiksi. Uskontotiede voi olla myös vertailevaa uskontotiedettä, joka etsii uskontojen yhteisiä ja toisistaan eroavia piirteitä.
Uskontotieteen historia

Nykyaikainen akateeminen uskontotiede on suhteellisen nuori tutkimusala. Tutkijat ovat kautta aikojen kiinnittäneet huomiota uskonnollisiin ilmiöihin, mutta ensimmäinen varsinainen uskontotieteen oppituoli perustettiin vasta 1800-luvulla. Varsinaisesti uskontotiede syntyi 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla valistuksen ja ihmistutkimuksen kehityksen tuloksena. Uskontotieteellinen tutkimus yleistyi merkittävästi vasta 1960-luvulla.
Kiinnostus uskonnon yleiseen tutkimukseen syntyi jo antiikin aikana, ja uskontoa tutkivat muiden muassa Hekataios (noin 550–476 eaa.) ja Herodotos (noin 484–425 eaa.). Keskiajalla islamilaiset oppineet tutkivat persialaisia (zarathustralaisuus), juutalaisia, kristillisiä ja hindulaisia uskomuksia ja käytäntöjä. Ensimmäinen uskonnonhistoria oli islamilaisen oppineen Muhammad al-Shahrastanin kirjoittama Tutkielma uskonnollisista ja filosofisista lahkoista (1127). Länsi-Euroopassa Petrus Venerabilis, joka toimi samoin 1100-luvulla, tutki islamia ja teki latinankielisen käännöksen Koraanista.
Uskontotieteen syntyyn vaikuttivat muiden muassa valistusajan pyrkimykset deistisen luonnollisen uskonnon etsimiseen sekä lisääntynyt tietämys muista kulttuureista ja uskonnoista muun muassa Intiassa ja Kiinassa.
Ennen kuin uskontotieteestä tuli itsenäinen tutkimusala, monet tieteilijät tutkivat uskontoa erilaisista lähtökohdista. Uskontofenomenologian ja uskontohistorian kehitykseen vaikutti erityisesti Friedrich Schleiermacher, joka pyrki tutkimaan eri kulttuureissa esiintyviä myyttejä. Herbert Spencerin yhteiskunnallinen evoluutioteoria, joka linkittyi Charles Darwinin tutkimuksiin, suuntasi tutkimusta positivistiseen suuntaan, tutkien erityisesti uskontojen syntyä ja kehitystä. Evolutionistista uskontotutkimusta harjoittivat muun muassa Edward Burnett Tylor ja James George Frazer. Bronisław Malinowski tutki uskontoja funktionalistisista lähtökohdista ja määritteli uskonnon yksilöllisten ja yhteisöllisten tarpeiden tyydyttämiseksi. Yhdysvaltalainen William James tutki teoksessaan Uskonnollinen kokemus uskontoa psykologis-filosofisesta näkökulmasta. Max Weber tutki uskontoa taloudellisesta näkökulmasta teoksessaan Protestanttinen etiikka ja kapitalismin henki, ja hän on vaikuttanut myöhempään uskonnon yhteiskunnalliseen eli sosiologiseen tutkimukseen. Émile Durkheim tutki itsemurhaa koskevia asenteita ja oppeja protestanttisuudessa ja katolisuudessa teoksessaan Itsemurha. Vuonna 1912 hän julkaisi teoksen Uskontoelämän alkeismuodot. Strukturalistista myyttitutkimusta edusti muiden muassa Claude Levi-Strauss. 1900-luvulla uskontotiede kehittyi muiden humanististen alojen lailla kulttuurirelativistiseen suuntaan, mitä vahvistivat postmodernismi ja jälkistrukturalismi.
Uskontotieteen historia > Suomalaisen uskontotieteen historiaa

Ensimmäisenä uskontotieteen virkana pidetään Helsingin yliopiston teologiseen tiedekuntaan vuonna 1886 perustettua teologisen esikäsitteiden apulaisen virkaa, jonka alaan kuului myös vieraiden uskontojen opettaminen. Virkaa hoitivat muun muassa Jaakko Gummerus, Erkki Kaila (Erik Johansson) ja Antti J. Pietilä. Kristillisestä näkökulmasta vieraiden uskontojen tutkimus lisääntyi myöhemmin teologian piirissäkin.
Muuten Suomessa uskontotieteen historia on kulkenut käsi kädessä kansallisten tieteiden, kansatieteen ja kansanrunouden tutkimuksen kanssa: uskontotiedettä harjoitettiin niiden piirissä, muttei omana tieteenalanaan. Samasta syystä varsinkin varhaisemmat uskonnon tutkijat tunnetaan paremmin jonkin muun tieteenalan edustajana. Varhaiseen suomalaiseen uskontontieteeseen lukeutuvat muun muassa Henrik Gabriel Porthanin ja Christfried Gananderin (Mythologia Fennica, 1789) työt, jotka loivat pohjaa 1800-luvun suomalaiskansalliselle mytologiatutkimukselle, joka ilmenee Elias Lönnrotin kokoamassa Kalevalassa ja erityisesti Matthias Alexander Castrénin töissä. 1800- ja 1900-luvun vaihteessa folkloristisessa uskontotutkimuksessa vaikutti Kaarle Krohnin niin sanottu suomalainen koulukunta, ja ruotsinkielisissä piireissä puolestaan sosiaaliantropologisesti suuntautunut Edvard Westermarckin koulukunta. Jälkimmäiseen kuului muun muassa Rafael Karsten, joka kirjoitti ensimmäisen suomenkielisen uskontotieteen menetelmäoppaan Uskontotieteen perusteet (1931).
Suomalaisen uskontotieteen edelläkävijänä voidaan pitää Uno Harvaa, joka oli Kaarle Krohnin ja Edvard Westermarckin oppilas. Hän ajoi itsenäisen akateemisen uskonnontutkimuksen asiaa. Hänen jälkeensä alalla on vaikuttanut erityisesti Martti Haavio, joka on tutkinut muun muassa suomalaista šamanismia ja tietäjäperinnettä.
Uskontotieteen alat ja tutkimusmenetelmät

Kognitiivinen uskontotiede tutkii uskontoa inhimillisen tiedonkäsittelyn näkökulmasta. Kognitiivinen uskontotiede lähtee siitä olettamuksesta, että uskonto on inhimillistä informaationkäsittelyä sekä yksilön mielessä että yksilöiden välisessä viestinnässä. Kognitiotieteessä ihmisen ”ajattelun” ominaisuuksia pyritään mallintamaan hyödyntämällä hyvin erilaisia tutkimusperinteitä, esimerkiksi neurotiedettä, kokeellista psykologiaa, evoluutiopsykologiaa, tekoälyn tutkimusta ja filosofiaa. Kognitiotieteen uusia tuloksia on ryhdytty soveltamaan uskonnollisen käyttäytymisen ja perinteiden tutkimuksessa.
Uskontoantropologian tutkimusmenetelmä on kenttätyö, eli yhteisön havainnointi, jonka pohjalta tuotetaan etnografista tietoa. Uskontososiologia tutkii uskontoa yhteiskunnallisena ilmiönä, ja menetelmät ovat sekä laadullisia (kuten uskontoantropologiassa) että määrällisiä. Uskonnonhistoria perustuu kirjoitetuille lähteille, mutta myös arkeologian ja kielitieteen tutkimustuloksia käytetään hyväksi. Rajan vetäminen uskontotieteen ja kulttuuriantropologian, folkloristiikan tai eri yksittäisiä kulttuureja tutkivien alojen välille on käytännössä mahdotonta, sillä samat kysymykset ja teoriat ovat merkityksellisiä kaikilla näillä aloilla.
Uskontofenomenologiassa menetelmänä on eläytyminen ja pyhän kokemus on keskeinen menetelmällinen apuväline. Antropologisessa uskontotieteessä pyhän oletetaan yleisesti johtuvan yhteisöllisestä vuorovaikutuksesta (sosiaalinen konstruktivismi) tai ihmisen mielen ominaisuuksista.
Uskontopsykologia tutkii uskontoja psykologian tutkimusmenetelmien, käsitteiden ja teorioiden avulla. Niin sanottu neuroteologia on osoittanut erilaisten uskonnollisten kokemusten liittyvän aivojen tiettyjen osien aktivoitumiseen. Aivotutkimukseen ja evoluutioteoriaan vahvasti nojautuva kognitiivinen uskontotiede on saanut tuloksia, joiden mukaan uskonnollisuus ei ole sidoksissa mihinkään tiettyyn osaan aivoja, vaan uskonnolliset elämykset syntyvät samalla tapaa kuin muut kognitiiviset kokemukset.
Kriittinen uskontotiede tarkastelee uskonnollisia väitteitä tiedollisesta näkökulmasta ja esittää niille samoja vaatimuksia kuin muillekin olemassaoloväitteille. Uskontotieteilijä Matti Kamppisen mukaan uskontojen tunnusmerkki on yliluonnollisten toimijoiden kuten jumalien olettaminen ja vanhentuneiden ajattelutapojen tuominen nykyaikaan. Hänen mukaansa näiden molempien piirteiden oikeutus on mahdollista kyseenalaistaa käyttämällä kriittisen yhteiskuntatieteen menetelmiä. Kamppisen mukaan nykyaikaisen kuvailevan uskontotieteen sekä uskontokritiikin taustalla ovat samat käsitykset. Kamppisen mielestä ei ole olennaista, onko tutkija itse uskonnoton vai uskonnollinen. Sen sijaan se on tärkeää, että uskonnollisia väitteitä ei yhdistetä tieteeseen.
Tunnettuja uskonnontutkijoita

Paul Althaus
Karen Armstrong
Scott Atran
Justin Barrett
Peter L. Berger
Pascal Boyer
Joseph Campbell
Mary Douglas
Émile Durkheim
Diana L. Eck
Mircea Eliade
Clifford Geertz
René Girard
William James
Carl Jung
E. Thomas Lawson
James Leuba
Claude Levi-Strauss
Robert N. McCauley
Rudolf Otto
Ninian Smart
Dan Sperber
Nathan Söderblom
Alan Watts
Harvey Whitehouse
Tunnettuja uskonnontutkijoita > Suomalaisia

Päivikki Antola
Veikko Anttonen
Outi Fingeroos
René Gothóni
Hilma Granqvist
Martti Haavio
Uno Harva
Helena Helve
Titus Hjelm
Nils G. Holm
Tuija Hovi
Lauri Honko
Matti Kamppinen
Rafael Karsten
Kimmo Ketola
Kaarle Krohn
Teuvo Laitila
Tiina Mahlamäki
Juha Pentikäinen
Heikki Pesonen
Risto Pulkkinen
Ilkka Pyysiäinen
Tuula Sakaranaho
Tom Sjöblom
Seppo A. Teinonen
Terhi Utriainen
Edvard Westermarck
Kirjallisuutta

Antola, Päivikki: Uskontotieteen portailla. Historiaa ja tutkimussuuntia.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-154-2.
Boyer, Pascal: Ja ihminen loi jumalat. Kuinka uskonto selitetään.  ((Et l’homme créa les dieux, 2001.) Suomentanut Tiina Arppe)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-31815-7.
Fingerroos, Outi & Opas, Minna & Taira, Teemu (toim.): Uskonnon paikka. Kirjoituksia uskontojen ja uskontoteorioiden rajoista.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-628-5.
Honko, Lauri: Uskontotieteen näkökulmia.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1972.  ISBN 951-0-00009-4.
Hyry, Katja & Pentikäinen, Juha (toim.): Uskonnot maailmassa.  (5. uudistettu painos)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28956-6.
Kamppinen, Matti: Systeemiajattelu, rationaalisuus ja uskonto. Kriittisen uskontotieteen näkökulmia.  Turku:  Turun yliopisto, 2009.  ISBN 978-951-29-3994-7.
Ketola, Kimmo ym.: Näköaloja uskontoon.  (3. tarkistettu painos)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1998.  ISBN 951-570-422-7.
Ketola, Kimmo & Pyysiäinen, Ilkka & Sjöblom, Tom (toim.): Uskonto ja ihmismieli. Johdatus kognitiiviseen uskontotieteeseen.  Helsinki:  Gaudeamus: Helsinki University Press, 2008.  ISBN 978-952-495-007-7.
Luomanen, Petri (toim.): Uskontotiede. Teoksessa Raunio, Antti & Luomanen, Petri (toim.): Teologia. Johdatus tutkimukseen.  (4. uudistettu painos)  Helsinki:  Edita, 2010.  ISBN 978-951-37-5637-6.
Pesonen, Heikki (toim.): Uskontotieteen ikuisuuskysymyksiä.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, uskontotieteen laitos, 1997.  ISBN 951-45-7819-8.
Pyysiäinen, Ilkka: Jumalten keinu. Kiertoajelu uskontotieteessä.  Helsinki:  Gaudeamus, 2006.  ISBN 951-662-987-3.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin yliopiston uskontotieteen laitos.
Turun yliopiston uskontotieteen oppiaine.
Uskonnontutkija. Suomen uskontotieteellinen verkkolehti.
Åbo Akademi, religionsvetenskapliga institutet. (ruotsiksi)
International Association for the History of Religion. (englanniksi)
Mihin uskontotiedettä opiskelleet ovat työllistyneet (töissä.fi).
Khandoba-temppeli Intiassa uskonnollisen juhlan aikana.
Massimo Busacca

| Massimo Busacca |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Massimo Busacca
Syntynyt: 6. helmikuuta 1969 (ikä 55) Bellinzona, Sveitsi
Jalkapallotuomari
Pituus:  180 senttimetriä
| Urheilijan ura> Tuomariura |
| --- | --- | --- | --- |
| Kaudet | Sarja | Ott    | Ott    |
| 1996–2011 1999–2011 | Super League FIFA |  |  |

Massimo Busacca (s. 6. helmikuuta 1969 Bellinzona, Sveitsi) on entinen sveitsiläinen jalkapalloerotuomari.
Ura

Busacca teki ensiesiintymisensä Sveitsin pääsarjassa vuonna 1996. Kansainvälinen erotuomari hänestä tuli vuonna 1999. Tämän jälkeen hän tuominnut otteluita muun muassa vuoden 2006 MM-kilpailuissa, vuoden 2008 EM-kilpailuissa ja vuoden 2009 Maanosaliittojen cupissa. Hän tuomitsi myös vuoden 2010 MM-kilpailuissa yhden alkulohko-ottelun, mutta heikko tuomarisuoritus siinä johti Busaccan hyllyttämiseen enemmistä otteluista.
Seurajoukkuetasolla hänen merkittävimmät tuomitut ottelunsa ovat vuoden 2007 Uefa-cupin loppuottelu, jossa kohtasivat espanjalaisseurat Sevilla ja Espanyol, sekä vuoden 2009 Barcelonan ja Manchester Unitedin välinen Mestarien liigan loppuottelu.
Vapaa-ajallaan hän harrastaa hiihtoa ja tennistä, sekä on kertonut pitävänsä myös matkustamisesta.
Aiheesta muualla

FIFA:n virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
UEFA:n virallinen sivusto
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen 2010 tuomarit
| --- | --- |
AFC:  Khalil Al Ghamdi •  Ravshan Ermatov •  Subkhiddin Mohd Salleh •  Yūichi Nishimura
CAF:  Koman Coulibaly •  Jerome Damon •  Eddy Maillet
CONCACAF:  Joel Aguilar •  Benito Archundia •  Carlos Batres •  Marco Rodríguez
CONMEBOL:  Héctor Baldassi •  Jorge Larrionda •  Pablo Pozo •   Óscar Ruiz •  Carlos Simon •  Martín Vázquez
OFC:  Michael Hester •  Peter O'Leary
UEFA:  Olegário Benquerença •  Massimo Busacca •  Frank De Bleeckere •   Martin Hansson •  Viktor Kassai
UEFA:  Stéphane Lannoy •  Alberto Undiano Mallenco •  Roberto Rosetti •  Wolfgang Stark •  Howard Webb
Matkapuhelinvirus

Matkapuhelinvirukset ovat matkapuhelimissa tai langattomissa kämmentietokoneissa (PDA-laitteet) tuhoa aiheuttavia viruksia. Langattomat verkot kehittyvät yhä monimutkaisemmiksi, joten on yhä vaikeampaa suojautua elektronisilta hyökkäyksiltä virusten tai muiden haittaohjelmien muodossa.
Asennuttuaan tietokonevirus alkaa etsiä uusia kohteita käyttäen Bluetoothia, ja lähettää itsestään kopion toiseen matkapuhelimeen tai kaikkiin puhelinnumeroihin, joita puhelimen yhteystiedoissa on. Uuden sukupolven virukset saattavat tulevaisuudessa hyödyntää 3G-yhteyksiä. Uudet virukset voivat tulevaisuudessa hyödyntää nykyisten kehittämiä tekniikoita.
Historia

Kesäkuussa vuonna 2004 löydettiin ensimmäinen matkapuhelinvirus. Ojam-yhtiö valmisti antipiratismiviruksen heidän Mosquito-pelinsä vanhaan versioon. Tämä virus lähetti tekstiviestejä yhtiölle matkapuhelimen käyttäjän tietämättä. Virus poistettiin pelin uudemmista versioista, mutta se voi olla vielä ladattavissa jostain tiedostojenjakolähteestä tai ilmaisista ohjelmistolähteistä.
Heinäkuussa vuonna 2004 tietokoneharrastajat julkaisivat langattoman Bluetooth-yhteyden kautta leviävän Cabir-nimisen tietokoneviruksen.
Maaliskuussa vuonna 2005 raportoitiin, että tietokonemato Commwarrior-A on saastuttanut Symbian sarjan 60 matkapuhelimia. Tämä mato monistaa itseään multimediaviestien (MMS) kautta. Se lähettää itseään puhelimen osoitekirjassa oleviin matkapuhelimiin. Tätä tietokonematoa ei pidetä vaarallisena.[lähde? ] Asiantuntijat pitävät sitä uuden sukupolven matkapuhelinhaittaohjelmana.[lähde? ]
Haitat

Matkapuhelinviruksen lähettämien tekstiviestien kustannus tulee luonnollisesti liittymän omistajalle. Virukset kuluttavat laitteen akun virrat loppuun nopeasti etsiessään uusia laitteita. Suurin haitta puhelimen omistajalle tulee, jos virus latailee dataa Internetistä siinä tapauksessa, että operaattoriyhteys ei ole pakettihintainen vaan veloitetaan käytön mukaan.
Suojautuminen

Viruksilta voidaan välttyä käyttämällä Bluetooth-yhteyttä vain silloin kun sitä tarvitaan. Puhelimeen kannattaa ladata vain puhdasta aineistoa. Puhelimeen voi hankkia virustentorjuntaohjelmiston.
Aiheesta muualla

Mobile Malware Evolution: An Overview
JavaMites: Next Generation Mobile Security Threats (Arkistoitu – Internet Archive)
Mathias Ntawulikura

Mathias Ntawulikura (s. 14. heinäkuuta 1964 Gisovu) on ruandalainen yleisurheilija, joka kilpaili kestävyysjuoksussa ja maastojuoksussa. Hän edusti seuratasolla italialaista Pro Patria Milanoa. Ntawulikura osallistui olympialaisiin yhteensä viisi kertaa vuosina 1988–2004. Hän on täten maansa historian vanhin olympiaurheilija ja toimi myös Ruandan lipunkantajana Ateenan kisoissa 2004. Ntawulikuran paras olympiasijoitus on kahdeksas tila 10 000 metriltä Atlantan kisoista 1996. Hän osallistui myös maastojuoksun MM-kisoihin, joissa hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa oli 10. sija vuoden 1994 kisoista.
Ntawulikura pitää hallussaan maansa ulkoratojen ennätystä maratonilla ja 5 000 metrillä sekä sisä- että ulkoradoilla.
Henkilökohtaiset ennätykset

Lähde: IAAF
5 000 m: 13.11,29 (1992)
10 000 m: 27.25,48 (1996)
Puolimaraton: 1.01.40 (2000)
Maraton: 2.09.55 (2000)
5 000 m (sisäradat): 13.24,34 (1992)
Mathias Lundqvist

Mathias Lundqvist (13. tammikuuta 1853 Flaka, Lemland, Ahvenanmaa – 2. kesäkuuta 1926 Vargata, Vårdö, Ahvenanmaa) oli merikapteeni ja laivanvarustaja, joka sai merenkulkuneuvoksen arvonimen vuonna 1920.
Myös Lundqvistin isän nimi oli Mathias. Lundqvist muutti Flakasta Lemlandista Vargataan Vårdöhön ja avioitui Emelie Elisabeth Mattsonin kanssa. Hän suoritti merikapteenin tutkinnon Maarianhaminassa 1884. Myös hänen pojastaan Hugo Lundqvistista tuli merikapteeni ja laivanvarustaja. Pojanpoika, laivanvarustaja Stig Lundqvist, sai isoisänsä tavoin mereenkulkuneuvoksen arvonimen.
Vuonna 1895 Lundqvist muutti Lemlandista Vårdöhön, jossa hän omistautui laajan laivaliiketoimintansa ohella maataloudelle ja puutarhanhoidolle. Hänestä tuli huomattava maanviljelijä ja puutarhanhoidon edistäjä, ja hän sai useissa näyttelyissä palkintoja maatalous- ja puutarhatuotteista sekä palkinnon hyvin hoidetusta tilasta. Hän oli mukana perustamassa Vårdön osuusmeijeriä ja toimi useissa kunnallisissa ja kirkollisissa luottamustehtävissä.
Aiheesta muualla

Seppinen, Ilkka: Lundqvist, Mathias. Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. Studia Biographica 4. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997–. (Maksullinen artikkeli)