stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oulunkylän jalkapallostadion

| Oulunkylän jalkapallostadion |
| --- | --- |
 Oulunkylän jalkapallostadionin pääkatsomo
Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Käskynhaltijantie 11, 00640 Helsinki
Koordinaatit:  60.234757°N, 24.962530°E
Avattu:  1934
Laajennettu:  2010, 2024
Omistaja:  IF Gnistan
Kenttä:  lämmitetty tekonurmi
Aiemmat nimet:  Oulunkylän liikuntapuiston kenttä, Fair Pay Areena
Käyttäjät
 IF Gnistan 
Katsojakapasiteetti
 Katsomot: n. 2 200 Pääkatsomo: 1 100  Aurinkokatsomo: n. 1 100 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Aurinkokatsomo ja jalkapallokenttä.
Oulunkylän jalkapallostadion (sponsorinimeltään Mustapekka Areena) sijaitsee Oulunkylän liikuntapuistossa Helsingin Oulunkylässä. Jalkapalloseura IF Gnistan pelaa siellä kotiottelunsa. Alkuperäinen urheilukenttä valmistui vuonna 1934. Stadionin hallinnointi siirtyi IF Gnistanille huhtikuussa 2017.
Ominaisuudet

Oulunkylän jalkapallokentästä kunnostettiin elo–syyskuun 2006 aikana lämmitettävä tekonurmikenttä. Lämmityksen ansiosta kenttä on ympärivuotisessa käytössä. Samalla Oulunkylän liikuntapuiston kenttä nimettiin Fair Pay Areenaksi hankkeen tukijan, luotonhallinnan ja perinnän asiantuntijayritys Intrum Justitia Oy:n sloganin mukaan. Vuonna 2010 kentän yhteyteen rakennettiin katettu katsomo sauna-, pukuhuone-, kahvio- ja kokoustiloineen. Pääkatsomossa on tilaa 1 100 hengelle.
Vuonna 2024 Gnistanin Veikkausliigaan nousun myötä itäosaan – pääkatsomoa vastapäätä – rakennettiin lisää istumapaikkoja noin 1 000 hengelle  sekä perustettiin pohjoispäätyyn seisomakatsomo. Itäosan katsomo on siirretty Tapiolan urheilupuistosta, jossa se oli ollut aikaisemmin FC Hongan edustusjoukkueen käytössä.
Tulipalo 2024

Stadionin pääkatsomo tuhoutui yöllisessä tulipalossa 13. heinäkuuta 2024. Palo levisi myös vieressä sijaitsevan jäähallin rakenteisiin, mutta palo saatiin hallintaan. Tulipalo tuhosi myös seuran varastot, pukukopit ja kaiken niiden sisällä olleen omaisuuden. Gnistan tiedotti myöhemmin saman päivän aikana, että joukkue joutuu siirtämään kauden 2024 loput kotiottelunsa muualle.
Nykyhetki ja tulevaisuus

Vuonna 2024 Gnistanin Veikkausliigaan nousun myötä itäosaan – pääkatsomoa vastapäätä – rakennettiin lisää istumapaikkoja noin 1 000 hengelle  sekä perustettiin pohjoispäätyyn seisomakatsomo. Itäosan katsomo on siirretty Tapiolan urheilupuistosta, jossa se oli ollut aikaisemmin FC Hongan edustusjoukkueen käytössä.
Entisen pääkatsomon tilalle on suunnitteilla noin 1 400 istumapaikkaa sisältävä uusi katettu pääkatsomo joka sisältää kaikki Veikkausliigan lisenssin vaatimat oheistilat kuten pukuhuoneet, ensiaputilan sekä dopingtestaustilan.
Seuran mukaan uusi pääkatsomo valmistuisi Veikkausliigan kauden 2025 avaukseen.
Nimisponsorit

Stadionin nykyinen sponsorinimi on Mustapekka areena vuodesta 2017 lähtien. Se on nimetty ruokakauppa K-Supermarket Mustapekan mukaisesti. Edellinen sponsorinimi oli Fair Pay areena vuosina 2006–2017. Muuttuvien sponsorinimien johdosta stadionia kutsutaan myös yleisellä nimellä Oulunkylän jalkapallostadion. Ennen sponsorinimiä kenttää kutsuttiin nimillä Oulunkylän liikuntapuiston kenttä tai Oulunkylän jalkapallokenttä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulunkylän jalkapallostadion Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Oulunkylän jalkapallostadion (Q20736911)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: jalkapallostadion
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Oulunkylä
koordinaatit: 60°14′N 24°58′E﻿ / ﻿60.23°N 24.96°E﻿ / 60.23; 24.96

Veikkausliigan stadionit
Hietalahden jalkapallostadion
Kuopion keskuskenttä
Kupittaan jalkapallostadion
Lahden stadion
OmaSp Stadion
Oulunkylän jalkapallostadion
Raatin stadion
Tammelan stadion
Tammisaaren keskuskenttä
Tehtaan kenttä
Töölön jalkapallostadion
Wiklöf Holding Arena
Ohkolan sairaala

Ohkolan sairaala voi tarkoittaa kahta eri asiaa:
Vuosina 1961–1994 toiminutta sairaalaa.
Entistä Kellokosken sairaalaa, jonka nykyinen nimi on Ohkolan sairaala.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ohkolan sairaala”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Tiepistiäiset

| Tiepistiäiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläimet Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Yläheimo::  Tiepistiäismäiset Pompiloidea
Heimo::  Tiepistiäiset Pompilidae  Latreille, 1804
Sukuja
 Suomessa ainakin 15 sukua. 
Katso myös
   Tiepistiäiset Wikispeciesissä   Tiepistiäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tiepistiäiset (Pompilidae) on tiepistiäismäisten yläheimoon (Pompiloidea) kuuluva pistiäisheimo. Tiepistiäiset ovat yksineläviä petopistiäisiä, joita esiintyy etenkin trooppisilla alueilla. Useimmat lajit ovat huomattavan kirkasvärisiä ja monilla lajeilla on myös värikkäät siivet varoituksena saalistajille.
Monista muista petopistiäisistä poiketen tiepistiäiset ovat pitkälle erikoistuneet saalistamaan hämähäkkejä toukkiensa ravinnoksi. Niillä onkin monia anatomisia sopeutumia, jotka mahdollistavat nopean ja ketterän liikkumisen pistiäisen saalistaessa usein sen itsensä kokoista hämähäkkiä. Munimiseen valmis naaras kaivaa maahan kolon ja lähtee etsimään sopivaa hämähäkkiä. Sellaisen löydettyään naaras, tavallisesti kamppailun jälkeen, lamauttaa hämähäkin pistämällä siihen myrkkyä ja raahaa saaliin pesäkoloon, jossa se munii yhden munan hämähäkin vatsapuolelle. Tämän jälkeen emo sulkee pesän ja siirtyy tekemään uutta. Kuoriuduttuaan pistiäistoukka syö liikuntakyvyttömän hämähäkin, koteloituu ja tulee ulos pesästä muodonvaihdoksen jälkeen. Aikuiset yksilöt elävät kukkien medellä.
Tiepistiäiset eivät ole aggressiivisia, mutta niiden pisto on tavallisesti ihmisellekin varsin kivulias. Erityisen tuskallisina pidetään varsin kookkaiden Pepsis- ja Hemipepsis-sukuihin kuuluvien tiepistiäisten pistoa. Nämä suvut tunnetaan englanninkielisellä nimellä "tarantula hawk" viitaten niiden tapaan saalistaa toukilleen lintuhämähäkkejä.
Tiepistiäinen saaliinsa kanssa.
Alaheimoja ja sukuja

Ceropalinae
Kiehäpistiäiset (Ceropales)
Pepsinae
Laukkipistiäiset (Auplopus)
Kyssäpistiäiset (Caliadurgus)
Papumuspistiäiset (Cryptocheilus)
Partapistiäiset (Deuteragenia)
Dipogon
Raspipistiäiset (Priocnemis)
Pompilinae
Pilkkupistiäiset (Agenioideus)
Kimopistiäiset (Anoplius)
Päistärpistiäiset (Aporinellus)
Tikaripistiäiset (Arachnospila)
Turmanpistiäiset (Episyron)
Vainupistiäiset (Evagetes)
Pikipistiäiset (Ferreola)
Raudikkopistiäiset (Homonotus)
Nanoclavelia
Hiirakkopistiäiset (Pompilus)
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tiepistiäiset (Pompilidae)
Funet:  Tiepistiäiset (Pompilidae)
ITIS: Pompilidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q252859  Wikispecies: Pompilidae  ADW: Pompilidae  AFD: Pompilidae  BioLib: 17560  BOLD: 70458  BugGuide: 3919  CoL: 627L7  EoL: 2738684  EPPO: 1POMPF  Fauna Europaea: 11358  Fauna Europaea (new): 9632e03e-bec9-4f6a-97a6-21ef9c6e4e2f  GBIF: 7913  iNaturalist: 54028  IRMNG: 101020  ITIS: 154286  NBN: NBNSYS0000160778  NCBI: 27515  NZOR: e16a1dc8-9e11-4539-9e87-bb2288a2605b  Open Tree of Life: 546228  Paleobiology Database: 152137
Porvoon rata

Porvoon rata on Suomen rataverkon osuus Keravan rautatieasemalta Porvooseen. Sen pituus on 34 kilometriä. Alun perin nimellä Porvoon–Keravan rautatie tunnettu rataosuus on rakennettu vuosina 1872–1874.
Radan alkuosa Ollin vaihteelle saakka on sekä tavaraliikenteen että museojunaliikenteen käytössä. Ollissa rata haarautuu kahteen suuntaan: Kilpilahteen johtaa tavaraliikennerata Sköldvikin rata, kun taas Ollin ja Porvoon välinen osuus on Porvoon museorautatie.
Historia > Suunnittelu ja rakentaminen

Rautatien oli tarkoitus turvata Porvoolle osa kaupasta, joka oli Helsinki–Hämeenlinna-radan (1862) myötä siirtynyt Helsingille. Myös Riihimäki–Pietari-radan (1870) uskottiin supistavan Porvoon kauppa-aluetta. Porvoon pelättiin menettävänsä asemansa liikenteellisenä solmukohtana. Rataa pidettiin ratkaisuna uhkakuvaan, sillä sen uskottiin edistävän kaupungin taloutta ja teollistumista. Porvoon haluttiin kehittyvän myös kulttuurikaupunkina. Radan puolesta puhui muun muassa Johan Ludvig Runeberg. Julkisesti ajatus radasta esitettiin ensimmäisen kerran Borgåbladet-lehdessä 9. lokakuuta 1862. Seuraavana vuonna asetettiin toimikunta tutkimaan asiaa. Pääasiallinen mielenkiinto kohdistui tavaraliikenteeseen. Keravan ohella toisena linjausvaihtoehtona pidettiin Järvenpäätä. Tutkimustyöt saatiin pääosin valmiiksi syyskuussa 1863.
Porvoolaiset yrittivät saada rautatien rakentamiseen valtionapua vuosien 1863 ja 1867 valtiopäivillä, mutta valtio ei ollut halukas rakentamaan sivuradaksi katsomaansa rataa, ja sen sijaan etusijalla olivat lähinnä radat Tampereen ja Lahden suuntiin. Vaihtoehdoksi jäi rakentaa rata yksityisellä rahalla: hanketta varten perustettiin vuonna 1871 yksityinen osakeyhtiö Borgå-Kervo jernvägs aktiebolag, johon Porvoon kaupunki liittyi yhtenä osakkeenomistajana. Yhtiön perustajat valtioneuvos Wladimir Armfelt, kauppaneuvos C. E. Åberg ja varakonsuli August Eklöf solmivat Porvoon kaupungin kanssa sopimuksen radan rakentamisesta ja liikennöinnistä 28. kesäkuuta 1871. Åberg valittiin yhtiön toimitusjohtajaksi. Yhtiö hankki kiskot Belgiasta, ja veturit valmistettiin suomalaisten valvonnassa Englannissa.
Rakennustyöt alkoivat, kun kiviä alettiin räjäyttää Vekkoskella 9. helmikuuta 1872. Rata rakennettiin normaalilevyiseksi. Rakentajat olivat suomalaisia ja venäläisiä. Töiden aloittamista juhlittiin Keravalla 14. toukokuuta 1872. Belgiasta tilatut kiskot osoittautuivat kelvottomiksi, ja kiskojen toimittajaa vastaan aloitettiin oikeudenkäynti, jonka rautatieyhtiö voitti, ja valmistajan oli ostettava kiskonsa takaisin. Uudet kiskot tilattiin Englannista, mutta nousseet hinnat aiheuttivat lisätappioita rautatieyhtiölle. Kun vastoinkäymiset ja odottamattomat lisäkustannukset saivat urakoitsijan vetäytymään hankkeesta syksyllä 1873, menetettiin ratatyömaalla koko venäläinen työvoima. Suomalaiset työläiset saivat radan valmiiksi 28. kesäkuuta 1874 mennessä, ja virallisesti rata avattiin 18. marraskuuta 1874, noin 12 vuotta ensimmäisten suunnitelmien jälkeen. Viimeistelytöitä tosin jatkettiin vielä kahtena seuraavana kesänä liikennöinnin jo alettua. Porvoon radasta tuli Suomen toinen yksityisesti rahoitettu rautatie: Hanko–Hyvinkää-rata oli valmistunut vuotta aikaisemmin.
Historia > Liikennöinti

Ensimmäinen koetavarajuna kulki Porvoosta Keravalle 16. heinäkuuta 1874. Väliaikaiselle liikenteelle rata avattiin elokuussa 1874, ja henkilöliikenne sekajunissa käynnistettiin 23. elokuuta 1875. Senaatti katsoi radan olevan valmis syyskuussa 1876.
Ratayhtiön osakkeiden myynti ei sujunut toivotulla tavalla, ja yhtiö ajautui konkurssiin jo vuonna 1878. Liikenne keskeytyi täysin kesäkuussa 1878, ja rata pakkohuutokaupattiin keväällä 1887. Sen osti 400 000 markalla C. G. Strandertskiöld, ja toimintaa jatkoi tämän jälkeen uusi osakeyhtiö, Porvoon Rautatieosakeyhtiö, joka sekin ajautui taloudellisiin ongelmiin. Kun kesällä 1917 radan työntekijät menivät palkkaerimielisyyksien vuoksi lakkoon ja liikenne seisahtui, valtio osti koko radan senaatin päätöksellä saman vuoden syksyllä, koska sillä oli merkitys Helsingin elintarvikehuollolle. Asiantuntija-arvioiden mukaan radan arvo oli 2 800 000 markkaa, mutta osakkeenomistajat myivät sen valtiolle 1 850 000 markalla. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen liikennevirrat alkoivat suuntautua aiempaa voimakkaammin Helsinkiin, johon kulki työläisjunia Keravalta. Liikennöinnin kannattavuus jäi odotettua heikommaksi, erityisesti siksi, ettei radalla koskaan ollut odotetun kaltaista merkitystä puutavaran vientikuljetuksissa. Teollisuutta kasvoi radan varteen vain hyvin pienimuotoisesti. Valtaosa vientiin menevästä suomalaisesta puutavarasta päätyi Sörnäisten satamaan Helsinkiin.
Matka Porvoosta Keravalle kesti alun perin noin tunnin ja 40–50 minuuttia. Vuonna 1917 matka-aika oli enää noin tunti ja 20 minuuttia. Vuonna 1924 iltajuna kulki välin hieman yli tunnissa. Uusilla dieselmoottorivaunuilla alettiin liikennöidä Porvoosta suoraan Helsinkiin vuonna 1932. Radalle luotiin laaja seisakeverkosto: 1930-luvulla perustettiin peräti 15 kevytrakenteista seisaketta. Useat niistä lakkautettiin kuitenkin jo 1940-luvulla.
Parhaimmillaan radalla oli matkustajia lähes 100 000 vuodessa. Henkilöliikenne kuitenkin hiipui 1970-luvulla. Suora linja-autoyhteys Helsinkiin oli vakava kilpailija ratayhteydelle, joka kiersi hankalasti Keravan kautta. Viimeinen isku radalle oli Porvoonväylän valmistuminen vuonna 1979. Henkilöjunaliikenne Keravalta Porvooseen lakkautettiin vuonna 1981: viimeinen henkilöjuna Keravalle lähti 30. toukokuuta 1981. Tavaraliikenne Porvooseen jatkui 30. marraskuuta 1990 saakka. Tämän jälkeen suunniteltiin radan purkamista tarpeettomana, mutta rautatieharrastajat onnistuivat säilyttämään sen tekemällä talkootöitä radan kunnossapidossa ja ajamalla museojunia. Radan ylläpitovastuu tosin siirtyi Porvoon Museorautatie ry:ltä takaisin Väylävirastolle vuonna 2013.
Historia > Toteutumattomat suunnitelmat

1870-luvulla tutkittiin ratayhteyttä Lahdesta Myrskylään, josta se olisi haarautunut Porvooseen ja Loviisaan. Rata olisi mahdollistanut suuret puutavarakuljetukset Päijänteeltä ja Vesijärveltä suoraan Porvoon satamaan ja voimistanut kilpailua Sörnäisten sataman kanssa. Loviisaan rakennettiin myöhemmin Loviisan–Vesijärven rautatie.
1890-luvulta alkaen tutkittiin radan jatkamista Sillvikin alueelle merenrantaan, mutta rahan puutteen vuoksi jatketta ei rakennettu. Vuonna 1941 merkittiin maastoon keskustasta Tolkkisiin haarautuva linja, mutta jatkosodan viivästyttämä hanke jäi lopulta toteuttamatta.
Asemat, pysäkit, laiturivaihteet ja seisakkeet

| Liikennepaikat> Nimi | Liikennepaikat> Tyyppi | Liikennepaikat> Sijainti | Liikennepaikat> Vuodet |
| --- | --- | --- | --- |
| Kerava (ruots. Kervo) | Rautatieasema | Keskusta, Kerava | 1863– |
| Koivula | Seisake | Kerava: Porvoonkadun tasoristeyksen yhteydessä | 1933–1944 |
| Ahjo (Jukola) | Seisake | Ahjo, Kerava | 1873–1981 |
| Vanikko (Kalkärr) | Seisake | Sipoo: Vanikko-nimisen tasoristeyksen yhteydessä | 1931–1981 |
| Talma (Tallmo) | Laiturivaihde | Sipoo | 1873–1981 |
| Isoniitty (Storäng) | Seisake | Sipoo | 1931–1981 |
| Martinkylä (Mårtensby) | Laiturivaihde | Sipoo | 1887–1968 |
| Nikkilä (Nickby) | Rautatieasema | Sipoo | 1873–1981 (tavaraliikenne päättyi 1990; edelleen museorautatien käytössä) |
| Herralanmäki (Hertsby) | Seisake | Sipoo | 1931–1981 |
| Linnanpelto (Borgby) | Seisake | Sipoo | 1931–1963 |
| Anttila (Andersböle) | Seisake, vuodesta 1952 laiturivaihde ja vuodesta 1957 seisakevaihde | Sipoo | 1876–1981  (tavaraliikenne päättyi 1968) |
| Ali-Vekkoski | Seisake | Sipoo | 1931–1981 |
| Kinnari | Seisake | Sipoo | 1931–1976 |
| Hinthaara (Hindhår) | Rautatieasema, vuodesta 1953 laiturivaihde ja vuodesta 1969 seisakevaihde | Sipoo | 1875–1981 (tavaraliikenne päättyi 1990; edelleen museorautatien käytössä) |
| Haksi (Hax) | Seisake | Porvoo | 1931–1981 (edelleen museorautatien käytössä) |
| Saksala (Saxby) | Seisake | Porvoo | 1931–1981 |
| Kiiala (Kiala) | Seisakevaihde, vuodesta 1954 seisake | Porvoo | 1874–1970 |
| Porvoo (Borgå) | Rautatieasema | Porvoo | 1874–1981 (tavaraliikenne päättyi 1990; edelleen museorautatien käytössä) |
| Porvoon keskusta (Borgå centrum) | Rautatieasema | Porvoo | 1961–2007 |
Nykyaikana

Nykyisin rataosa Ollin vaihteelta Porvooseen on Väyläviraston omistuksessa ja ylläpidossa. Sitä liikennöivät museoliikenneoperaattorit, muun muassa Porvoon museorautatieyhdistys.
Rataosa Keravalta Ollin vaihteelle on sekä VR-Yhtymän että museoliikenteen käytössä ja osuus Ollin vaihteelta Porvooseen on museoliikenteen käytössä. Osuus Kerava–Olli–Sköldvik on sähköistettyä rataa.
Porvoon asemalta Porvoon keskustan liikennepaikalle johtanut osuus purettiin Porvoon kaupungin vanhan kaupungin pysäköintijärjestelyjen johdosta joulukuussa 2006.
Nykyaikana > Suunniteltu lähijunaliikenne

Tulevaisuudessa on mahdollista, että osa Helsingistä Keravalle kulkevista lähijunista jatkaisi Nikkilän asemalle asti. Matkustajaliikenneosuudella olisi neljä asemaa: Kerava, Ahjo sekä Sipoon puolella Talma ja Nikkilä. Matka Keravalta Nikkilään kestäisi 11 minuuttia. Kaikki osuuden tasoristeykset korvattaisiin ali- tai ylikuluilla.
Asemavaraukset ja niitä ympäröivä maankäyttö on kirjattuna Sipoon yleiskaavassa 2025. Kerava–Nikkilä-radaksi kutsuttu hanke ei kuitenkaan yhdistyisi kaukojunille suunniteltuun uuteen Kerava–Porvoo–Kouvola-rataan eli itärataan.
Sköldvikin rata

Sköldvikin rata haarautuu Ollin vaihteelta Sköldvikin rautatieasemalle. Rataosan pituus on 10,6 kilometriä, se on yksiraiteinen, sähköistetty ja varustettu junien automaattisella kulunvalvonnalla. Rataosalla on pääasiallisesti vain tavaraliikennettä.
Rataosalla liikennöivät pääasiallisesti raskaat sähkövetoiset öljy- ja kemikaalijunat. Rataosuuden tärkeimmät asiakkaat ovat Kilpilahdessa sijaitsevat öljynjalostamot sekä Kilpilahden öljysatama.
Huomioita

↑  Ihan kaikkia ei ole mukana. 1930–1940-luvun seisakkeista on kulttuuriperintöinventoinnissa tarkempia tietoja vain Koivulasta. Lyhytaikaisista seisakkeista löytynee eri lähteistä kovin vähän tietoa ylipäätään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porvoon rata Wikimedia Commonsissa
Kuvia Porvoon radasta Finna-palvelussa
Lättähattu-kiskobussi Sipoon Nikkilässä vuonna 1961.
Hinthaaranjoen ratasilta
Kialan ratasilta
Byggmax

| Byggmax |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Halvempi on fiksumpi
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Osake:  OMXS: BMAX
Perustettu:  1993
Toimitusjohtaja:  Karl Sandlund
Puheenjohtaja:  Anders Moberg
Kotipaikka:  Ruotsi
Toiminta-alue:  Ruotsi, Norja, Tanska, Suomi
Toimiala:  Rakennustarvikkeet
Tuotteet:  Rakennustarvikkeet
Liikevaihto:  6,1 miljardia kruunua (2023)
Henkilöstö:  +1400
Emoyhtiö:  Byggmax Group
Tytäryhtiöt:  Lavpris Trae, Bygmax, Nordrum, Skånska Byggvaror, Right Price Tiles
Omistaja:  Nordea Investment Funds (10,5 %)
Kotisivu:  byggmax.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Byggmax on ruotsalainen vuonna 1993 perustettu rautakauppaketju. Ketjulla on yhteensä yli 200 myymälää Ruotsissa, Norjassa, Suomessa sekä Tanskassa. Yhtiöllä on myös kaikkia pohjoismaita kattava verkkokauppa. Ketju avasi ensimmäisen Suomen myymälänsä maaliskuun 2008 lopussa. Vuonna 2024 sillä oli Suomessa 10 myymälää: Espoossa, Kangasalla, Kaarinassa, Lahdessa, Porissa, Porvoossa, Raisiossa, Riihimäellä, Vaasassa ja Vantaalla.
Tukholman pörssissä noteerattavan yhtiön pääomistaja oli joulukuusta 2005 Altors 2003 -rahasto. Vuonna 2016 yrityksen suurimmaksi omistajaksi ilmoitettiin Nordea Investment Funds 10,5 prosentin osuudella.
Byggmax Groupiin kuuluu lisäksi pohjoismainen puutarhaan ja lasiterasseihin erikoistunut verkkokauppayhtiö Skånska Byggvaror (Suomessa nimellä Nordrum Oy), norjalainen keraamisiin materiaaleihin erikoistunut Right Price Tiles, tanskalaiset verkkokauppayhtiöt Bygmax sekä raskaisiin rakennusmateriaaleihin erikoistunut Lavpris Træ.
Burrel

| Burrel (Burrel, Burreli) Burelë, Mat |
| --- | --- |

 vaakuna
 Burrel
 Koordinaatit: 41°36′30″N, 20°00′40″E 
Valtio:   Albania
Maakunta:  Dibër
Kunta:  Mat
Väkiluku (2011):  10 862
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Burrel (albaniaksi: Burrel tai Burreli; vaihtoehtoisia nimiä Burelë, Mat) on kaupunki Luoteis-Albaniassa 91 kilometrin päässä Tiranasta. Se on Matin kunnan keskus. Burrelin asukasluku on 10 862 (vuonna 2011).
Kuningas Zogu I:n muistomerkki kaupungin keskustassa.
Kaupunki oli kaivoskaupunki, mutta kaivokset on nyt suljettu. Kaupungissa on silti yhä ferrokromitehdas. Kosovon sodan aikaan kaupungissa oli 2 000 ihmisen pakolaisleiri.
Kaupungissa oli yksi kommunistihallinnon hirveimmistä vankiloista, jossa oli tavallisia rikollisia sekä poliittisia vankeja, kuten Bashkim Shehu, Fatos Lubonja tai katolisen kirkon pappi Dom Simon Jubani. Poliittiset vangit tuomittiin vankilaan ainakin 20 vuodeksi vallankumouksen yrittämisestä ja antikommunistisen propagandan levittämisestä. Heidät myös monesti tuomittiin uudestaan, kun he olivat vankilassa. Kommunistihallinnon romahtamisen jälkeen vankila suljettiin ja muutettiin vankilamuseoksi. Kuitenkin vuonna 1997 Sali Berisha otti sen uudelleen käyttöön vankilaksi.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Burrel Wikimedia Commonsissa
Albanian kaupungit
Apollonia
Bajram Curri
Ballsh
Berat
Bilisht
Bulqizë
Burrel
Cërrik
Çorovodë
Delvinë
Durrës
Elbasan
Ersekë
Fier
Fushë-Krujë
Gjirokastër
Gramsh
Has
Himarë
Kamzë
Kavajë
Këlcyrë
Klos
Konispol
Koplik
Korçë
Krujë
Krumë
Kuçovë
Kukës
Laç
Lezhë
Libohova
Librazhd
Lushnjë
Maliq
Mamurras
Mavrovë
Memaliaj
Patos
Peqin
Peshkopi
Përmet
Pogradec
Poliçan
Pukë
Rrëshen
Rrogozhinë
Roskovec
Sarandë
Selenicë
Shëngjin
Shijak
Shkodra
Tepelenë
Tirana
Tropojë
Valbonë
Vlorë
Syyrian siviilipuolustus

Syyrian siviilipuolustus eli Valkoiset kypärät (arabiaksi الدفاع المدني السوري) on Syyrian kapinallisalueilla toimiva järjestö, joka pyrkii auttamaan sodasta kärsiviä siviilejä. Valkoiset kypärät pelastaa mahdollisuuksien mukaan siviilejä Syyrian sisällissodan pommitusten raunioista. Se myös pyrkii evakuoimaan siviilejä sotatoimialueilta turvaan. Järjestö pyrkii suojaamaan vaurioituneita rakennuksia, kytkemään sähkön ja veden, sammuttamaan tulipaloja, toimimaan talvimyrskyissä ja varoittamaan lapsia räjähtämättömistä pommeista.
Järjestön perusti vuoden 2013 alussa brittiläinen konsultti James Le Mesurier (k. 2019). Hän toimi aiemmin brittien armeijassa upseerina. Järjestöä rahoittavat monet läntiset teollisuusmaat. Nimitys "valkoiset kypärät" tulee siitä, että valkoisia kypäriä on Syyriassa helpoin hankkia. Enin osa järjestön noin 2 800 vapaehtoistyöntekijästä on miehiä, mutta joukossa on myös naisia. 130 järjestön jäsenistä on kuollut työnsä vaaroihin. Järjestöltä saa ajantasaisia tietoja siviileihin kohdistuneista hyökkäyksistä. Valkoiset kypärät oli ehdolla Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi 2016, mutta sai tyytyä vain vaihtoehtonobeliin. Järjestö sanoo olevansa puolueeton, mutta vastustaa melko näkyvästi Bashar Al-Assadin hallintoa. Syyrian ja Venäjän hallituksien mielestä valkoiset kypärät ovat liitossa al Nusran islamistitaistelijoiden kanssa. Niinpä valkoisten kypärien toimipisteitä on pommitettu järjestön mukaan tietoisesti.
BBC:n mukaan liki neljännes henkilöstöstä on kuollut tai loukkaantunut vakavasti. Sodan huippuaikana 2016/17 järjestöön kuului noin 4300 henkilöä. Järjestön sivuston mukaan vuoden 2020 alkuun mennessä jäsenistä oli kuollut työnsä aikana 252 ja loukkaantunut yli 500. Järjestön johtaja, Raed al Saleh perheineen sai vuonna 2020 turvapaikan Saksasta. Hän kuului niihin 422:een, jotka pakenivat Etelä-Syyriasta heinäkuussa 2018 Israeliin ja edelleen Jordaniaan. Pakosuunnitelma sai nimen Operaatio Taikamatto, ja sen oli järjestänyt Le Mesurier.
Palkinnot ja tunnustukset

Right Livelihood -palkinto 2016
Aiheesta muualla

Syria Civil Defence (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Syrian Civil Defense
Käännös suomeksi