stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Cavelier de La Salle
Ura tutkimusmatkailijana > Texasin rannikolla

La Salle uskoi tulleensa Mississippijoen suulle ja lähetti ryhmän sotilaita käymään kauppaa rannikon intiaanien kanssa. Miesten tarkoitus oli hankkia kanootteja, joiden avulla laivoissa olleet tarvikkeet voitaisiin kuljettaa maihin. Sotilaat löysivät kylän, joka kuului karankawa-intiaaneille. Paljastettuja aseita pelästyneet karankawat pakenivat kylästä. Sotilaat käyttivät tilanteen hyödykseen ja varastivat joitakin kanootteja ja eläinten taljoja. Karankawat tulkitsivat vieraiden käytöksen sodanjulistukseksi ja alkoivat pitää silmällä ranskalaisten toimia.
Siirtolaiset rakennuttivat alkeellisen leirin lahden rannalle. Paikkaa ympäröivät vain matalat hiekkadyynit ja mereltä ajelehtineet puunrungot. Metsän puuttuminen teki leirin alttiiksi tuulelle. Lähellä riehuvat preeriapalot uhkasivat levitä rantaan, ja siirtolaiset joutuivat leikkaamaan kaiken heinän ympäriltään. Intiaanit piirittivät leiriä öisin, mutta eivät hyökänneet. La Sallen asettamat vartijat valvoivat erityisesti ruutitynnyreitä, joista suurin osa oli pelastettu haaksirikosta. Aimablen onnettomuudessa oli kuitenkin menetetty enin osa siirtolaisten matkatavaroista; lähes kaikki lääkkeet, 60 barrelia viiniä, 1 600 tykinkuulaa, tuhansia kiloja rautaa ja lyijyä sekä ahjo ja mylly.
Maaliskuussa 1685 laivaston komentaja Beaujeu lähti purjehtimaan Le Jolyllä takaisin Ranskaan. Hänen mukanaan palasi 120 siirtolaista, jotka olivat menettäneet uskonsa onnelliseen tulevaisuuteen Amerikassa. La Belle jäi Texasiin jääneiden ainoaksi alukseksi. Myöhemmin samana keväänä siirtolaiset siirtyivät ylemmäksi sisämaahan ja aloittivat Fort St. Louis’n rakentamisen. Työn etenemistä hidastivat kuuma ilmanala, rakennusmateriaalin niukkuus ja osaamattomat puusepät. Linnaketta rakennettaessa yhä useammat siirtolaiset alkoivat epäillä La Sallen taitoja johtaa siirtokuntaa. Myös Santo Domingista mukaan liittyneet miehet olivat La Sallea vastaan ja tekivät parhaansa horjuttaakseen hänen arvovaltaansa.
Linnoitus valmistui elokuussa 1685. Sen sijainti korkealla kalliolla Lavacajoen varrella tarjosi hyvät puolustusmahdollisuudet intiaanien, espanjalaisten ja merirosvojen hyökkäyksiä vastaan. La Salle teki useita retkiä Lavacajoella ennen kuin uskoi, että kysymyksessä ei ollut Mississippijoen haarautuma.
Fort St. Louis’n myötä siirtolaisten elämänlaatu parani. Joenvarsilla liikkuvien biisonien ansiosta heillä oli riittävästi ruokaa ja nahkatarvikkeita, mutta La Sallen epäoikeudenmukaisuus ja kovuus alaisiaan kohtaan aiheutti pahaa mieltä ja joitakin retkikunnan jäseniä karkasi. Myös intiaanien hyökkäykset koettelivat siirtokuntaa. Kesän loppuun mennessä siirtolaiset olivat haudanneet yli 30 toveriaan, suurin osa sairauksiin menehtyneinä.
Ura tutkimusmatkailijana > La Bellen haaksirikko

Lokakuussa 1685 La Salle kokosi 50 miehen retkikunnan, joka aloitti kanootein tehtävän tutkimusmatkan kohti itää. La Bellen oli määrä purjehtia rantaviivaa myötäillen kauempana lahdella ja kuljettaa tarvikkeita Mississippijoen suulle. Laivan mukana seurasi 27 miehistön jäsentä. Fort St. Louis’in jäi 34 siirtolaista, joista suurin osa oli naisia, lapsia ja pappeja.
Jo alkumatkalla osa retkikunnasta sairastui syötyään suuret määrät opuntiakaktuksen hedelmiä. Miesten toipuminen vei aikaa. Brazos- ja Sabinejoen välisellä alueella La Sallen miehet eksyivät kosteaan viidakkoon, jota texasilaiset kutsuvat ”Suureksi tiheiköksi” (Big Thicket). Monet riidat viivästyttivät matkan etenemistä. Paikalliset intiaanit olivat pääasiassa hyvin vieraanvaraisia ja kertoivat, että kaikki rannikon heimot vihasivat espanjalaisia. La Salle merkitsi vihkoonsa intiaanien käyttämiä sanoja ja käsimerkkejä. Vaellettuaan yli 200 kilometriä Louisianan nykyiselle rajalle retkikunta pystytti Sabinejoen rantaan pienen linnakkeen. Jatkuvien sateiden ja ammusten hupenemisen takia La Sallen määräsi kääntymään takaisin. Linnakkeeseen jäi joitakin miehiä, joiden kohtalosta ei ole tietoa.
Palatessaan maaliskuussa 1686 Fort St. Louisiin La Salle kuuli, että La Belle oli haaksirikkoutunut kaukana lahdella ja suurin osa sen matkustajista hukkunut. Tämä oli kova isku siirtokunnalle, sillä laiva oli ollut heidän ainoa mahdollisuutensa palata Ranskaan. La Bellen mukana hautautui myös La Sallen unelma vauraasta ranskalaisesta siirtokunnasta.
La Salle teki huhtikuussa 1686 uuden tutkimusmatkan, johon keräsi 20 miestä. Hän oli vaitelias aikomustensa suhteen, ja suurin osa linnakkeeseen jäävistä oli täysin tietämätön matkan laajuudesta. Jotkut uskoivat, että La Salle ei palaisi enää koskaan. Yleinen tyytymättömyys lisääntyi ja eräs siirtokunnan rahoitukseen osallistuneista kauppiaista lietsoi kapinahenkeä poissaolevaa La Sallea vastaan. Monien yllätykseksi retkikunta palasi takaisin. La Salle oli hankkinut viisi hevosta intiaaneilta, mutta menettänyt paluumatkan aikana yli puolet miehistään. Osa oli karannut, yksi joutunut alligaattorin saaliiksi ja loput eksyneet. Matkan varrella La Salle oli nähnyt Meksikonlahdella useita espanjalaisia sota-aluksia, jotka oli hälytetty etsimään ranskalaista retkikuntaa - ei ystävällisessä tarkoituksessa.
Ura tutkimusmatkailijana > La Sallen kuolema

Tammikuussa 1687 retkikunnasta oli jäljellä noin 45 jäsentä. La Salle keräsi ryhmästä mukaansa 17 miestä ja aloitti kohtalokkaan marssinsa halki Texasin. Heidän ainoa mahdollisuutensa selvitä oli löytää reitti Illinoisiin ja saada apua Uudelta Ranskalta.
Naiset ja lapset jäivät kolmen papin ja pienen sotilasryhmän kanssa Fort St. Louis’in. Vaikeat sääolosuhteet tekivät La Sallen ryhmän matkasta työlään, ja vanhat erimielisyydet ja turhautumiset nousivat pintaan. Kaksi siirtokunnan varhaisista rahoittajista osoitti tyytymättömyytensä La Sallen rooliin retkikunnan johtajana ja kehitti salaliiton tätä vastaan. Saatuaan muutaman retkikuntalaisen puolelleen kapinoitsijat järjestivät riidan biisoninlihan jakamisesta. Tämä johti maaliskuussa 1687 retkikunnan kolmen jäsenen murhaan Trinityjoen läheisyydessä. Surmatut olivat La Sallen serkku, hänen palvelijansa ja hänen intiaanimetsästäjänsä. Murhaajat eivät tyytyneet vielä tähän, sillä heidän päätavoitteensa oli toisaalle leiriytynyt retkikunnan johtaja. Tietämättömänä tapahtuneesta La Salle etsi ystäviään seuraavana aamuna ja joutui verityöntekijöiden yllättämäksi. Murhaajat avasivat tulen ja ampuivat La Sallea päähän kuolettavasti.  Murhan silminnäkijänä oli retkikuntaan kuulunut pappi. Hän välitti tiedon läheiseen leiriin ja kertoi keitä murhaajat olivat.
Siirtolaisista jäi henkiin arviolta 15, kaikkien kohtaloa ei tiedetä. Heistä 6 palasi Ranskaa, yksi Kanadaan ja loput joutuivat espanjalaisten vangeiksi.. Fort St. Louis’in jääneet aikuiset siirtolaiset joutuivat karankawojen järjestämän massamurhan uhriksi, mutta lapset säästettiin ja kuljetettiin hyökkääjien kylään. Kaksi linnakkeeseen palannutta retkikunnan jäsentä hautasi 14 ruumista ja lähetti intiaanikuriirin matkassa espanjalaisille tiedon siirtokunnan kohtalosta.
La Sallen murhaajat joutuivat omien liittolaistensa ampumiksi riidan seurauksena toukokuussa 1687.
Perintö

La Sallen merkittävin perintö oli ranskalaisten linnakkeiden verkosto, joka ylettyi Isoiltajärviltä Mississippijoen varsille ja Ohioon. Hänen aloittamansa kauppasuhteet tasankojen intiaanien kanssa antoivat perustan Uuden Ranskan myöhemmälle kaupankäynnille Ranskan Louisianan alueella. La Sallen kunniaksi on nimetty Yhdysvalloissa useita paikkakuntia, kouluja, katuja, hotelleja ja automerkki. Vuonna 1930 Amerikan vallankumouksen tyttärien (DAR) Texasin haaraosasto ja Navasotan kaupungin asukkaat pystyttivät lähes viisi metriä korkean La Sallen patsaan lähelle hänen oletettua kuolinpaikkaansa.
Ranskan hallitus lähetti hyvien tahdon valtuuskunnan Navasotaan huhtikuussa 1937 juhliakseen La Sallen kuoleman 250 vuosipäivää.
La Sallen lippulaivan La Bellen hylky löytyi vuonna 1996 yli kymmenen vuotta kestäneiden etsintöjen jälkeen. Nostotyön mahdollistamiseksi hylyn ympärille jouduttiin rakentamaan pato. La Belle oli löydettäessä lähes ehjä, ja sen uumenista löytyi 700 000 esinettä – miekoista ja kanuunoista matkalaisten henkilökohtaisiin esineisiin sekä helmiin ja peileihin, joilla aiottiin käydä kauppaa alkuperäisasukkaiden kanssa. Pintaan nostettu alus säilöttiin nesteeseen, jottei se kuivuessaan murentuisi. Nyt hylyn säilömiseksi ja kuivattamiseksi on suunniteltu kaikkien aikojen suurinta arkeologista pakastekuivausta, joka tapahtuu texasilaisessa tukikohdassa sijaitsevassa jättipakastimessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Cavelier de La Salle Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC 2  IdRef 
Le Griffon.
La Salle julistaa Louisianan Ranskalle.
La Sallen laivasto Matagordanlahdella.
Texasin Big Thicket.
La Sallen patsas Navasotassa, Texasissa.
Johan Laidoner

Johan Laidoner
Johan Laidoner (12. helmikuuta 1884 Viiratsi – 13. maaliskuuta 1953 Vladimir) oli Viron itsenäisyystaistelun sotilaallinen johtaja 1919–1920 sekä Viron puolustusvoimien komentaja vuoteen 1940 saakka, jolloin Viron tasavalta muuttui sosialistiseksi neuvostotasavallaksi ja osaksi Neuvostoliittoa.
Lapsuus ja sotilasuran alku

Laidonerin isä Jaak Laidoner (1854–1911) oli renkinä maaseudulla, ja hänen äitinsä oli Mari o.s. Saarsen (1851–1938). Hänellä oli kolme nuorempaa veljeä. Hän kävi koulua Viiratsissa ja pääsi sieltä vuonna 1900. Koska hänen vanhempansa olivat köyhiä, hän ei voinut opiskella enempää vaan liittyi Venäjän armeijaan vapaaehtoisena. Hän palveli Kaunasissa jalkaväkijoukoissa vuosina 1901–1902, josta jatkoi Vilnan jalkaväen miinakouluun vuosiksi 1902–1905. Hän valmistui sieltä luokkansa parhaana huhtikuussa 1905 ja ylennettiin aliluutnantiksi. Hänet määrättiin 13. Yerevan Grenadier-rykmenttiin joka oli Georgiassa Manglisin kaupungissa noin 50 kilometrin päässä Tbilisistä. Vuonna 1908 hänet ylennettiin luutnantiksi. Laidoner oli vuosina 1909–1912 Pietarissa Keisarillisessa Nikolain sotilasakatemiassa josta valmistui hyvin arvosanoin.
Avioliitto

Vuonna 1911 hän avioitui Pietarissa puolalaisen Maria Kruszewskan, (1888–1978), kanssa. Hän oli tavannut tämän aiemmin Vilnassa ollessaan. Vuonna 1913 heille syntyi poika Michael, joka kuitenkin kuoli 1928. Sen jälkeen he adoptoivat Maria Laidonerin veljenpojan Aleksei Kruszewskin (1913–1941).
Ura vuosina 1912–1940

Laidoner ylennettiin vuonna 1912 kapteeniksi ja lähetettiin takaisin rykmenttiinsä. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin yleishenkilökuntaan ja lähetettiin vuodeksi palvelemaan 1. Kaukasuksen kiväärirykmentin päällikkönä. Laidoner oli ensimmäisessä maailmansodassa Kaukasuksella 1914–1917, jona aikana hänet ylennettiin kapteenista everstiluutnantiksi vuonna 1916.
Everstiluutnantti Laidoner oli joulukuusta 1917 helmikuuhun 1918 Venäjän armeijan virolaisten kansallisten yksiköiden päällikön 1. Viron osaston komentaja. Ennen saksalaismiehityksen alkua Laidoner erosi divisioonan komentajuudesta ja lähti Venäjälle.
Loppuvuodesta 1918 Laidoner palasi Viroon. Maan väliaikainen hallitus nimitti hänet 23. joulukuuta Viron armeijan päälliköksi. Laidoner johti Viron armeijaa vapausodassa puolustusvoimien komentajana. Vuonna 1919 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi. Hän erosi ylipäällikkyydestä itsenäisyyssodan päätyttyä maaliskuussa 1920. Ennen eläkkeelle siirtymistään hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi.
Vuodesta 1920 vuoteen 1929 Laidoner oli kansanedustajana Riigikogussa (Viron parlamentti). Hän oli myös parlamentin ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja.
Kun kommunistit yrittivät vallankaappausta 1. joulukuuta 1924, hallitus julisti poikkeustilan ja pyysi Laidoneria jatkamaan työtään asevoimien komentajana. Tilanne rauhoittui vuoden 1925 alkupuolella ja Johan Laidoner erosi uudelleen asepalveluksesta.
Vuosina 1922–1929 Laidoner oli Kansainliiton yleiskokouksissa Viron valtuuskunnan jäsen. Vuonna 1925 hän toimi Kansainliiton erityisoperaatiossa Irakissa, jonka tehtävänä oli tutkia väitteitä joiden mukaan Turkki olisi karkottanut kristittyjä Mosulin alueella. Laidonerin erityiskomitean raportilla oli tärkeä rooli rajanvedossa  Turkin ja Irakin välille. Vuosina 1932–1934 Laidoner edusti Viroa Kansainliiton kansainvälisessä aseistariisuntakokouksessa ja hänet valittiin konferenssin armeijan komitean varapuheenjohtajaksi.
Viron valtionvanhin (vir. riigivanem) Konstantin Päts julisti 12. maaliskuuta 1934 poikkeustilan ja kutsui päällikkö Laidonerin jälleen asevoimien komentajaksi.
Karkotus

Neuvostoliitto kesäkuussa 1940 miehitti Viron ja muut Baltian maat. Johan Laidoner ja hänen vaimonsa kyyditettiin 19. heinäkuuta 1940 Penzan kaupunkiin Venäjälle, jossa he olivat pakkosiirrettyinä, kunnes sota Saksan kanssa kesäkuussa 1941 alkoi. Sitten heidät vangittiin ja pidätettiin, ja he olivat "kunniavankeina" Kirovissa, Ivanovossa ja Moskovassa yhdessä Konstantin Pätsin ja joidenkin muiden latvialaisten, liettualaisten ja puolalaisten valtiomiesten kanssa. Vuonna 1952 Laidoner tuomittiin 25 vuoden vankeuteen Neuvostoliiton valtion turvallisuusministeriön erityistuomioistuimessa Moskovan Butyrkassa. Hänet lähetettiin Vladimirin vankilaan, jossa hän kuoli 13. maaliskuuta 1953. Hänen jäännöksiään ei ole löydetty, mutta hänet on tiettävästi haudattu vankilan hautausmaalle, jonne laitettiin 1990-luvulla muistolaatta.
Vuonna 2001 Tallinnan itäpuolelle Viimsiin perustettiin Johan Laidoneriin keskittynyt museo.
Laidonerin historiallinen maine Viron asevoimien komentajana ja diktaattori Konstantin Pätsin kakkosmiehenä vuosina 1933-1940 on kiistanalainen kysymys nykyisin. Virossa häntä ylistetään suurena kansallissankarina, mutta tutkija Magnus Ilmjärven ja historioitsija Martti Turtolan mukaan Laidoneria voi pitää maanpetturinaselvennä.
Kirjallisuutta

Turtola, Martti: Kenraali Johan Laidoner ja Viron tasavallan tuho 1939–1940.  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22737-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johan Laidoner Wikimedia Commonsissa
International Encyclopedia of the First World War (WW1): Laidoner, Johan
Tuglas seura: Kenraali Johan Laidoner ja Viron tasavallan tuho 1939–1940 (Arkistoitu – Internet Archive)
"Viron Mannerheim" 50-vuotias 12.2.34. Rengin poika, josta tuli kenraali ja maansa kansallissankari, Hakkapeliitta, 06.02.1934, nro 6, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen Kuvalehti haastattelee kenraali Laidoneria, Suomen Kuvalehti, 10.02.1934, nro 7, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef 
Laidonerin kesäasuntona toiminut Viimsin kartano.
Viimeinen tunnettu valokuva Laidonerista neuvostovankina vuodelta 1952
Lady Madonna

| ”Lady Madonna” The Beatles |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”The Inner Light”
 Äänitetty : 3. ja 6. helmikuuta 1968 Abbey Road Studios, Lontoo
 Julkaistu:  15. maaliskuuta 1968    18. maaliskuuta 1968
 Tekijä(t): Lennon/McCartney
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: rock and roll, pop, boogie woogie, R&B
 Kesto: 02.16
 Levy-yhtiö:  Parlophone    Capitol
Listasijoitukset
  Yhdistynyt kuningaskunta – 1.    Yhdysvallat – 4.  
The Beatlesin muut singlet
| ”Hello, Goodbye” 1967 | ”Lady Madonna” 1968 | ”Hey Jude” 1968 |
Lady Madonna on brittiläisen The Beatles -yhtyeen kappale ja single vuodelta 1968. Paul McCartneyn kirjoittaman Fats Domino -tyylisen kappaleen myötä yhtye siirtyi takaisin perinteisemmän rock and rollin pariin parin kokeellisemman albumin ja ”I Am the Walrus” -singlen jälkeen. Laulun sanoitus on ylistys äideille ja naisille.
Single oli yhtyeen viimeinen, jonka julkaisi Britanniassa Parlophone ja Yhdysvalloissa Capitol. Kappale nousi Britanniassa listaykköseksi ja Yhdysvalloissa neljänneksi.
Laulun synty

Paul McCartney on kertonut, että kappaleen alkuperäisenä teemana oli Neitsyt Maria, mutta lopulta aiheeksi tuli tavallinen työväenluokkainen äiti. Kuten eräs McCartneyn aiemmista kappaleista, ”Your Mother Should Know”, myös ”Lady Madonna” on kunnianosoitus äideille ja naisille. Idean siihen hän sai afrikkalaisen aikakauslehden kuvasta. Musiikillisesti McCartney yritti tehdä kappaleesta bluesmaisen boogie woogien. Kappale toi hänen mieleensä yhdysvaltalaislaulaja Fats Dominon tuotannon, joten McCartney päätti laulaa sen hänen ääntään imitoiden.
John Lennon kertoi myöhemmin pitävänsä mahdollisena, että hän olisi auttanut laulun sanoituksissa.
Äänitykset

The Beatles aloitti ”Lady Madonnan” äänittämisen 3. helmikuuta 1968. Ensimmäiseksi kappaleesta otettiin kaikkiaan kolme pohjaraitaa, joissa McCartney soitti pianoa ja Ringo Starr rumpuja vispilöillä. Samana iltana McCartney lisäsi kappaleeseen basson, kun taas John Lennon ja George Harrison soittivat kitaraosuutensa saman vahvistimen kautta. Lisäksi Starr äänitti toisen rumpuraidan. Samoissa sessioissa nauhoitettiin lisäksi McCartneyn myöhemmin tuplattu lauluraita sekä Lennonin ja Harrisonin taustalaulut.
Yhtye palasi studioon kolme päivää myöhemmin, 6. helmikuuta. McCartney lisäsi kappaleeseen uudet laulu- ja piano-osuudet, ja kaikki jäsenet nauhoittivat taustalle kättentaputukset. Tämän lisäksi McCartney, Lennon ja Harrison lauloivat osuutensa See how they run -kohtaan. Session päätteeksi neljä saksofonistia kutsuttiin paikalle viimeistelemään kappale. Koska heidät oli kutsuttu paikalle viime hetkellä, ei heillä ollut lainkaan tuntumaa kappaleeseen. Niinpä heidän osuutensa olivat pitkälti improvisoidut. Saksofonisoolon soitti Bill Jackman, mutta merkittävä osa siitä poistettiin miksauksessa.
Tyyli ja rakenne

Kappale oli klassisena rock and roll -esityksenä täysi vastakohta yhtyeen parille edelliselle albumille ja I Am the Walrus -singlelle, jotka sisälsivät runsaasti studiokokeiluja ja päällekkäisäänityksiä. Vastaavia suoraviivaisia rock and rolleja eivät popyhtyeet vuonna 1968 juurikaan julkaisseet. Rock and rollin lisäksi ”Lady Madonna” edustaa musiikillisesti poppia, boogie woogiea ja R&B:ta. Kappaletta johtaa sen bassokuvio.
”Lady Madonnan” intron sävel on peräisin Humphrey Lytteltonin vuonna 1956 julkaisemasta kappaleesta ”Bad Penny Blues”. Kyseistä levytystä oli tuottamassa myöhemmin The Beatlesin tuottajaksi ryhtynyt George Martin. Väitetyn samankaltaisuuden vuoksi asia eteni oikeuteen, jonka päätöksellä osa ”Lady Madonnan” tekijänoikeustuloista määrättiin maksettavaksi Lytteltonille. Kappaleessa kuultava rivi See how they run on viittaus John Lennonin aiempaan Beatles-lauluun ”I Am the Walrus”.
Kappaleen sävellaji on A-duuri ja tahtilaji 4/4. Kappale etenee seuraavasti:
Ensimmäinen säe
Toinen säe
Väliosa
Kolmas säe
Säe (instrumentaali)
Väliosa (instrumentaali)
Neljäs säe
Säe (instrumentaali)
Väliosa
Viides säe
Outro
Julkaisu ja vastaanotto

”Lady Madonna” oli Beatlesin viimeinen single, jonka julkaisi EMIn Parlophone-levymerkki. Jatkossa yhtyeen singlet julkaisi sen oma Apple Records, vaikkakin Parlophone vastasi edelleen jakelusta.
Britanniassa Parlophone julkaisi singlen perjantaina 15. maaliskuuta 1968. B-puolella oli George Harrisonin kirjoittama intialaistyylinen ”The Inner Light”. ”Lady Madonna” debytoi listalla 20. maaliskuuta ollen sijalla viisi. Seuraavalla viikolla se nousi kärkeen. Kappale oli listaykkösenä kaksi viikkoa ja pysyi listalla yhteensä kahdeksan viikkoa. Singleä myytiin Britanniassa kaikkiaan 250 000 kappaletta.
Yhdysvalloissa single julkaistiin samoilla kappaleilla kolme päivää Britanniaa myöhemmin, 18. maaliskuuta. Sen julkaisi Capitol Records. Myös Yhdysvalloissa Beatlesin seuraavat äänitteet julkaisi Apple, joten ”Lady Madonna” oli viimeinen Capitolin julkaisema Beatles-single. ”Lady Madonna” ylsi Yhdysvalloissa Billboardin listan neljänneksi. Ensimmäisellä julkaisuviikollaan singleä myytiin Yhdysvalloissa yli miljoona kappaletta.
”Lady Madonna” nousi listaykköseksi ainakin Saksassa, Puolassa, Tanskassa, Ruotsissa ja Australiassa. Sitä myytiin maailmanlaajuisesti yli kaksi miljoonaa kappaletta.
Promovideot

Beatles kuvasi 11. helmikuuta 1968 kappaleeseen kaksi promovideota. Videot sisälsivät kuvaa yhtyeestä levyttämässä Abbey Roadilla. Yhtye yritti esittää ”Lady Madonnaa” kuvausten aikana, mutta lopulta filmille päätyi yhtye äänittämässä uutta kappalettaan ”Hey Bulldog”.
NEMS Enterprises jakeli videon Britannian ja Yhdysvaltain televisiokanaville. Britanniassa BBC esitti videota mustavalkoisena. Ensiesitys oli Top of the Pops -ohjelmassa päivää ennen singlen julkaisua, 14. maaliskuuta 1968. Yhdysvalloissa videon ensiesitys tapahtui värillisenä 30. maaliskuuta ABC:n The Hollywood Palace -ohjelmassa.
Muita versioita

Kirka levytti ”Lady Madonnan” suomeksi vuonna 1971. Kappaleen suomensi Pertti Reponen, ja hänen sanoitustaan käyttivät myös Pepe Willberg ja Maarit vuoden 1979 duetollaan. Ruotsiksi kappaleesta tehtiin vuonna kaksi levytystä nimellä ”Hej fröken sommar”. Sen levytti vuonna 1968 The Shanes ja vuotta myöhemmin Rospiggarna.
Cover-version kappaleesta ovat tehneet muun muassa Fats Domino, Tom Jones, Elvis Presley ja Booker T. & the M.G.’s.
Kokoonpano

Paul McCartney – laulu, piano, bassokitara, kättentaputukset
John Lennon – soolokitara, taustalaulu, kättentaputukset
George Harrison – soolokitara, taustalaulu, kättentaputukset
Ringo Starr – rummut, kättentaputukset
Ronnie Scott, Bill Povey – tenorisaksofonit
Harry Klein, Bill Jackman – baritonisaksofonit
Ken Scott, Geoff Emerick – äänitys
Aiheesta muualla

”Lady Madonnan” promovideo The Beatlesin YouTube-kanavalla
| n k The Beatles |
| --- | --- |
John Lennon Paul McCartney George Harrison Ringo Starr Stuart Sutcliffe Pete Best George Martin
Britannian studioalbumit: Please Please Me With the Beatles A Hard Day’s Night Beatles for Sale Help! Rubber Soul Revolver Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band The Beatles Yellow Submarine Abbey Road Let It Be
Yhdysvaltain studioalbumit: Introducing... The Beatles Meet The Beatles! The Beatles’ Second Album A Hard Day’s Night Something New The Beatles’ Story Beatles ’65 The Early Beatles Beatles VI Help! Rubber Soul Yesterday and Today Revolver Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band Magical Mystery Tour The Beatles Yellow Submarine Abbey Road Hey Jude Let It Be
EP:eitä: Twist and Shout The Beatles’ Hits Long Tall Sally Magical Mystery Tour
Kokoelmat: A Collection of Beatles Oldies (But Goldies) The Beatles 1962–1966 The Beatles 1967–1970 Rock ’n’ Roll Music The Beatles at the Hollywood Bowl Live! at the Star-Club in Hamburg, Germany; 1962 Reel Music Love Songs The Beatles’ Ballads 20 Greatest Hits Past Masters, Volume One Past Masters, Volume Two The Beatles Box Set Live at the BBC Anthology 1 Anthology 2 Anthology 3 Yellow Submarine Songtrack 1 Let It Be... Naked The Capitol Albums, Volume 1 The Capitol Albums, Volume 2 Love The Beatles Stereo Box Set The Beatles in Mono Tomorrow Never Knows
Indoliini

| Indoliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,3-dihydroindoli
CAS-numero:  496-15-1
PubChem CID:  10328
SMILES:  C1CNC2=CC=CC=C21
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H9N
Moolimassa:  119,162 g/mol
Sulamispiste:  -21 °C
Kiehumispiste:  228–230 °C
Tiheys:  1,069 g/cm3
Indoliini (C8H9N) on heterosyklinen aromaattinen yhdiste ja indolin osittain tyydyttynyt johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisessa synteesissä.