stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Volgograd
Historia

Läheisellä Volgan saarella vuonna 1555 tunnettu asutus siirtyi Volgan Tsaritsa-sivujoen haaraumaan ja vuodesta 1589 lähtien siitä käytettiin joesta johtuvaa nimeä Tsaritsyn. Kasakkakapinalliset valloittivat sen kahteen kertaan, Stenka Razin vuonna 1670 ja Jemeljan Pugatšov vuonna 1774.
Kaupunki kuului Pietari Suuren 1708 perustamaan Kazanin kuvernementtiin, vuodesta 1719 Astrahanin kuvernementtiin ja vuodesta 1779 lähtien Saratovin kuvernementtiin.
1800-luvulla teollisuus alkoi kehittyä. Vuonna 1862 avattiin rautatielinja Tsaritsyn–Kalatš-na-Donu. 1879 -rautatieyhteys Moskovaan valmistui ja vuodesta 1897 lähtien kaupungista oli ratayhteys Pohjois-Kaukasukselle Tihoretskin kautta, ja vuodesta 1900 lähtien Donbassin alueelle. Kaupunki kasvoi merkittävästi rautatieyhteyden myötä ja jokiliikenteen vilkastuessa; kaupunkiin sijoittui monia laivayhtiöitä.
Kaupungista käytiin raskaita taisteluja kesällä 1918, jolloin bolševikkien puna-armeija puolusti sitä Anton Denikinin valkoisia joukkoja vastaan. Punaiset valtasivat sen takaisin vuonna 1919. Kaupungin nimi vaihdettiin Stalingradiksi vuonna 1925, Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ensimmäisenä pääsihteerinä toimineen Josif Stalinin (1879–1953) mukaan. Vuodesta 1936 lähtien se oli Stalingradin alueen keskus.
Kaupungissa käytiin toisessa maailmansodassa kuuluisa Stalingradin taistelu elokuusta 1942 helmikuuhun 1943, jolloin kaupunki tuhoutui täysin, mutta se rakennettiin uudestaan vuosina 1946–58. Taistelussa kuoli noin 1,5 miljoonaa ihmistä ja se on yksi kaikkein aikojen eniten uhreja sotatoimissa vaatineista yksittäisistä taisteluista. Voittoa tässä taistelussa pidettiin Neuvostoliitossa erittäin keskeisenä, eikä aivan vähäinen merkitys ollut sillä, että valtion johtajan nimeä kantava kaupunki ei joutunut saksalaisten käsiin.
Taistelun johdosta Neuvostoliiton korkein neuvosto nimesi Stalingradin 8. toukokuuta 1965 sankarikaupungiksi (город-герой). Britannian kuningas Yrjö VI myönsi sille jalokivin koristellun miekan. Pariisissa on Stalingradin mukaan nimetty ainakin tori ja metroasema. Sodan jälkeen Mamajevin kurgaani -kukkulalle pystytettiin kuuluisa patsas Äiti synnyinmaa.
Vuonna 1961 nimeksi vaihdettiin Volgograd osana Nikita Hruštšovin destalinisaatiokampanjaa ja alueen nimeksi tuli Volgogradin alue. Päätös on edelleen kiistanalainen ja sen peruuttamista on vaadittu. Vaikka Stalinia on syytetty lähes 30 miljoonan oman neuvostokansalaisen surmista esimerkiksi Gulag-vankileirien ja ukrainalaisten Holodomor-nälänhädän välityksellä, hän nousi esimerkiksi vuonna 2008 koko Venäjän kattaneessa hyvin laajoissa mielipidekyselyssä kaikkien aikojen 3. merkittävämmäksi venäläiseksi henkilöksi. Vuonna 2013 Volgogradin kaupunki päätti käyttää itsestään nimeä Stalingrad vuosittain viiden päivän ajan Suuren Isänmaallisen sodan muistoksi voitonpäivästä, 9. toukokuuta alkaen.
Historia > Pommi-iskut vuonna 2013

Vuonna 2013 Volgogradissa tapahtui kolme terrori-iskuina tutkittavaa tekoa, joista ainakin kahta pidettiin pohjoiskaukasialaisten tekemänä itsemurhaiskuna. Lokakuun 21. päivänä 2013 räjähti pommi linja-autossa, jonka tuloksena seitsemän henkeä kuoli ja useat muut noin 40 matkustajasta haavoittuivat. Viranomaiset pitivät tätä dagestanilaisen naispuolisen itsemurhapommittajan tekona.
Joulukuun 29. päivänä 2013 itsemurhapommittaja räjäytti pommin kaupungin päärautatieasemalla (Volgograd-1), aseman turvatarkastuspisteellä. Tämän terrori-iskun seurauksena menehtyi ainakin 17 henkeä ja noin 50 haavoittui. Itse räjähdyspaikalla kuoli 14 henkeä ja sairaalassa oli menehtynyt kolme vakavasti haavoittunutta. Tapahtumaa tutkittiin terroritekona ja aseiden tai räjähdysaineiden salakuljetusrikoksena. Viranomaisten mukaan ilman rautatieaseman turvatoimia tuho ja surmansa saaneiden määrä olisi voinut olla paljon suurempi, sillä asemahalli oli tuolloin täynnä uudenvuoden viettoon aikovia matkustajia. Turvallisuustarkastuspistettä lähestyneen naisen kerrottiin laukaisseen pommivyönsä hermostuttuaan  metallipaljastimien vierellä olevien poliisien lähestyttyä epäilyttävää naista.
Jo runsaan neljän tunnin kuluttua jotkut viranomaiset tunnistivat tekijäksi tšetšenialaisen naishenkilön. Toisissa lähteissä mahdollista tekijää luonnehdittiin dagestanilaiseksi, aiemmin surmansa saaneen miesterroristin leskeksi. Räjähdyksen voimaa luonnehdittiin suureksi, määrän katsottiin vastaavan lähes 10 kiloa TNT:tä ja mukana oli myös tuhovoimaa lisänneitä metallikappaleita. Muutamaa tuntia myöhemmin, kun paikalta oli löydetty räjähtämätön käsikranaatti, terroriteon toiseksi mahdolliseksi tekijäksi lisättiin tuolloin vielä tunnistamaton mieshenkilö.
Joulukuun 30. päivänä 2013 uutisoitiin uudesta, mieshenkilön edellispäivän kaltaisella, noin neljän trotyylikilon räjähdysainemäärää vastaavalla pommilla toteuttaman itsemurhaiskun aiheuttamasta räjähdyksestä. Isku toteutettiin maanantaiaamun ruuhka-aikaan johdinautossa. Maanantai-iltaan mennessä kuolleiden määräksi oli vahvistunut 14 tai 15, joista 12 kuoli tapahtumapaikalla. Sairaalahoitoon oli viety lisäksi 27 henkeä kaikkiaan 41 loukkaantuneesta.  Viranomaiset tutkivat tapahtumaa edellispäivän pommi-iskun tapaan terroritekona ja aseiden tai räjähdysaineiden salakuljetuksena. Pommittajan henkilöllisyyttä yritettiin selvittää geenitestien avulla.
Historia > Asukasluvun kehitys

Oheinen taulukko kuvaa Volgogradin väkiluvun kehitystä. Vuoden 1840 luku on Venäjän imperiumin kaupunkitilastosta, eikä ole varsinaisen väestönlaskennan luku. Kaupunki oli tuolloin nimeltään Tsaritsyn.  Ensimmäinen koko Venäjän kattanut väestönlaskenta tehtiin vuonna 1897, jolloin Tsaritsyn oli Saratovin kuvernementin (Саратовская губерния) kihlakuntakaupunki.
| Vuosi | 1811  | 1840  | 1863  | 1897 | 1914  | 1926  | 1931  | 1939  | 1959  | 1970  | 1979  | 1989  | 2002  | 2010  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&03800.&&&&003 800 | &&&&&&&&&&&04605.&&&&004 605 | &&&&&&&&&&&08400.&&&&008 400 | &&&&&&&&&&055186.&&&&0055 186 | &&&&&&&&&0100800.&&&&00100 800 | &&&&&&&&&0147900.&&&&00147 900 | &&&&&&&&&0304097.&&&&00304 097 | &&&&&&&&&0445312.&&&&00445 312 | &&&&&&&&&0593844.&&&&00593 844 | &&&&&&&&&0817647.&&&&00817 647 | &&&&&&&&&0928692.&&&&00928 692 | &&&&&&&&&0998894.&&&&00998 894 | &&&&&&&&01011417.&&&&001 011 417 | &&&&&&&&01021215.&&&&001 021 215 |
Talous

Volgograd on Rostov-na-Donun ohella Venäjän eteläosien toinen miljoonakaupunki, vuoden 2010 väestönlaskennan aikaan kaupungissa asui 1 021 215 henkeä.
Volgograd on teollisuuskeskus. Teollisuudenhaaroihin kuuluu laivanrakennus, öljynjalostus, teräs- ja alumiinituotanto, koneenrakennus ja ajoneuvot ja kemianteollisuus. Lähellä kaupunkia sen pohjoispuolella on Euroopan suurimpiin kuuluva vesivoimala Volgan vesivoimalaitos. Lisäksi kaupungissa toimii maakaasua käyttävä lämpövoimalaitos Volga-TPP ja öljynjalostamon jäteöljyjä hyödyntävä Volga TPP-2 -voimala.
Talous > Liikenne

Kaupunki on rautateiden risteysasema, josta on rautatiet Moskovaan, Ukrainan Donbassiin, Kaukasiaan (päärata Bakusta Astrahanin kautta Volgogradiin) ja Siperiaan. Kaupungin kaukoliikenteen rautatieasema on nimeltään Volgograd-1 ja lähiliikenteen keskus on Volgograd-2 (edellisestä 4 km lounaaseen); miljoonakaupungissa on useita pienempiä, erityisesti lähiliikennettä palvelevia asemia.
Myös monet tärkeät maantiet Venäjän eteläosista ja Kaspianmeren maista Moskovaan kulkevat Volgogradin kautta. Maantieyhteyksistä merkittävimpiin kuuluu Keski-Euroopasta Kiovan ja Harkovan kautta Volgogradiin saapuva ja edelleen Astrahaniin jatkava Eurooppatie E40 (Kiova-Volgograd 1273 km, Volgograd Astrahan 394 km). Venäjällä tämä maantie tunnetaan valtatie M6:na. Toinen kaupunkiin johtava Eurooppatie on E119 (valtatie M6, Moskova–Volgograd–Astrahan). Pääkaupunki Moskovasta on sitä tietä pitkin 981 kilometriä Volgogradiin.
Kaupunki on lisäksi jokiliikennekeskus, josta pääsee vesitse Itämerelle, Keski-Venäjälle, Kaspianmerelle ja Mustallemerelle. Kaupungin eteläosista lähtee kauppamerenkululle tärkeä, Volgan–Donin kanava.
Kaupungissa on pikaraitiotielinja (Metrotram), jonka asemista muutama on maan alla.
Volgogradin kansainvälinen lentoasema (Gumrak) sijaitsee noin 15 kilometriä kantakaupungista luoteeseen.
Volgogradin päärautatieasema Volgograd-1.
Volgogradin pikaraitiotien maanalainen asema "Leninin aukio".
Johdinlinja-auto eli trollikka Volgogradissa.
Volgogradin jokiliikenteen matkustajaterminaali.
Lentokenttärakennus.
Satelliittikuva Volgogradin alueesta; kaupunki sijaitsee Volgan mutkan länsirannalla.
Puna-armeijan mukaan nimettyä Volgogradin kaupunginosaa.
Volgogradin traktoritehtaan telaketjutraktoreita käytetään lumi- ja maansiirtotöissä. Sodan aikana tehdas valmisti tankkeja.
Uuden kokeilevan teatterin rakennus.
Volgogradin planetaario.
Stalingradin taistelun valtionmuseo.
Koulutus ja kulttuuri

Kaupungin koulutustarjontaan kuuluu Volgogradin valtionyliopisto, valtion teknillinen yliopisto, lääketieteellinen yliopisto, teollisuusyliopisto ja pedagoginen yliopisto.
Ystävyyskaupungit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Coventry, Englanti (1943)  Ostrava, Tšekin tasavalta (1948)  Kemi, Suomi (1953)  Liège, Belgia (1954)  Dijon, Ranska (1959)  Torino, Italia (1961)  |  Port Said, Egypti (1962)  Chennai, Intia (1966)  Hiroshima, Japani (1972)  Köln, Saksa (1988)  Chemnitz, Saksa (1988)  Cleveland, USA (1990)  |  Toronto, Kanada (1991)  Jilin, Kiina (1994)  Chengdu, Kiina (1998)  Kruševac, Serbia (1999)  Ruse, Bulgaria (2001)  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volgograd  Wikimedia Commonsissa
Kaupungin sivusto
| n k Maantieteellisen Euroopan yli miljoonan asukkaan kaupungit |
| --- | --- |
 Barcelona  Belgrad  Berliini  Birmingham  Budapest  Bukarest  Bryssel  Donin Rostov  Hampuri  Harkova  Istanbul1  Kazan  Kiova  Köln  Lontoo  Madrid  Milano  Minsk  Moskova  München  Nižni Novgorod  Odessa  Pariisi  Perm  Pietari  Praha  Rooma  Samara  Sofia  Tbilisi  Ufa  Varsova  Volgograd  Voronež  Wien 
1Sijaitsee sekä Euroopassa että Aasiassa
| n k Neuvostoliiton sankarikaupungit |
| --- | --- | --- |
|  Brestin sankarilinnoitus  Kertš  Kiova  Leningrad  Moskova  Minsk  Murmansk  Novorossijsk  Odessa  Sevastopol  Smolensk  Tula  Volgograd  |  Brestin sankarilinnoitus  Kertš  Kiova  Leningrad  Moskova  Minsk  Murmansk  Novorossijsk  Odessa  Sevastopol  Smolensk  Tula  Volgograd  |  |
Kaupungin alkuvaiheita. Linnoitettu asutus 1600-luvulla.
Ambulansseja Volgogradin päärautatieaseman edustalla itsemurhaiskun jälkeen 29.12.2013.
Itsemurhaiskussa tuhoutuneen Volgogradin päärautatieaseman asemahalli ulkoapäin nähtynä.
Aamuruuhkassa tehdyn itsemurhaiskun tuhoama johdinlinja-auto Volgogradissa 30.12.2013.
Space Fury

| Space Fury |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Eli Necakov
Käsikirjoittaja:  Vincent Monton
Tuottaja:  Daniel D'Or G. Philip Jackson
Säveltäjä:  Donald Quan
Kuvaaja:  Graeme Mears
Leikkaaja:  Bill Towgood
Pääosat:  Michael Paré
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Kanada
Ensi-ilta:  18. tammikuuta 2000
Kesto:  80 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Space Fury on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut kanadalainen tieteiselokuva. Sen on ohjannut Eli Necakov ja käsikirjoittanut Vincent Monton. Pääosaa esittää Michael Paré.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Paré  | … |  Konrad   |
|  Lisa Bingley  | … |  Rene   |
|  Tony Curtis Blondell  | … |  Max   |
|  Nenad Petrovic  | … |  Yuri   |
|  Christian Vidosa  | … |  Igor   |
|  Victor Altomare  | … |  Rostov   |
|  George Chuvalo  | … |  Marshall Popov   |
|  Stacie Fox  | … |  Maddie   |
Aiheesta muualla

Space Fury Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Air Guitar in Oulu

| Air Guitar in Oulu |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Kent Sobey
Tuottaja:  Geoffrey Turnbull
Kuvaaja:  Les Krizsan
Pääosat:  Andrew Buckles
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kanada
Tuotantoyhtiö:  Farmhouse Productions
Ensi-ilta:  12. kesäkuuta 2003
Kesto:  48 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Air Guitar in Oulu on kanadalainen vuonna 2003 ilmestynyt dokumenttielokuva. Kent Sobeyn ohjaamaa elokuvaa ei ole suomennettu.
Elokuva kertoo Andrew Bucklesin haaveesta voittaa Oulussa järjestettävät Ilmakitaransoiton MM-kisat. Elokuvassa itseään esittävä Buckles sijoittui Ilmakitaransoiton vuoden 2002 kisoissa jaetulle toiselle sijalle yhdessä Uuden-Seelannin Toby Penehan kanssa.
Aiheesta muualla

Air Guitar in Oulu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Elokuvan traileri
Kotkan rannikkoalue

| Kotkan rannikkoalue |
| --- | --- |
 Kirkonmaan saari oli yksi Kotkan rannikkoalueen linnakkeista
Toiminnassa:  1998–2006
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Suomen merivoimat
Aselajit:  rannikkojoukot
Rooli:  meripuolustus
Tukikohta:  Kotka
Marssi:  Väinö Haapalainen: Meren laulu
Vuosipäivät:  9. heinäkuuta
Kotkan Rannikkoalue (lyhenne KotRa) oli itäisellä Suomenlahdella, Kotkan ja Haminan saaristossa ollut Suomen merivoimien valmiusjoukko-osasto, jonka tehtävänä olivat alueensa valvonta ja vartiointi sekä varusmieskoulutus. Rannikkoalue perustettiin, kun Kotkan rannikkopatteristo siirrettiin maavoimista merivoimiin 1. heinäkuuta 1998. Vuoden 2007 alussa Kotkan rannikkoalue muuttui puolustusvoimien rakenneuudistuksessa joukko-osastosta Suomenlahden meripuolustusalueen joukkoyksiköksi nimellä Kotkan rannikkopataljoona.
Historia

Kotkan Rannikkoalueen juuret olivat Viipurin linnoitustykistö -nimisessä joukossa, joka muodostettiin itäisen Suomenlahden linnakkeista 8.5.1918. Myöhemmin toiminta jatkui useilla eri nimillä, kuten II Rannikkotykistöpataljoona, Kotkan lohko ja Itä-Suomenlahden Rannikkoprikaati. Talvi- ja jatkosodan aikana nämä joukot taistelivat esimerkiksi Somerissa, Teikarissa sekä Virolahden ja Haapasaariston edustalla. Sotien jälkeen nimenä oli ensin Haminan Rannikkolinnakkeisto, sitten 3. Erillinen Rannikkotykistöpatteristo ja vuodesta 1956 lähtien Kotkan Rannikkopatteristo. Heinäkuun 1998 alusta lähtien nimi oli Kotkan Rannikkoalue.
Toiminta

Kotkan rannikkoalue koostui esikunnan lisäksi neljästä perusyksiköstä, eli Kirkonmaan ja Rankin linnakkeista sekä Koulutuspatterista ja Ohjuspatterista. Rannikkoalueen rannikkojoukkojen koulutuslinjoja olivat tuliasema-, merivalvonta ja meritulenjohto, viesti-, rannikkojalkaväki-, sotilaspoliisi-, rannikkoilmatorjunta-, moottori- ja kuljetusvälinelinjat sekä huolto.
Toiminta > Kirkonmaa

Kirkonmaan saari sijaitsee noin 10 kilometrin päässä Kotkan kaupungista. Kirkonmaan linnakkeella annettiin perus-, erikois- ja joukkokoulutuskauden koulutusta. Linnake oli erikoistunut rannikkojalkaväen koulutukseen, ja erikoistumiskauden tärkeimpiä kursseja olivat kiväärimies- ja merivalvontakurssi. Henkilökuntaa linnakkeella oli noin 45, ja varusmiesten määrä vaihteli välillä 100-250.
Toiminta > Haapasaari

Haapasaaren merivalvonta-asema kuului hallinnollisesti Kirkonmaan alaisuuteen. Saari sijaitsee noin 10 kilometrin päässä Kirkonmaalta.
Toiminta > Rankki

Rankin saari sijaitsee noin 10 kilometriä Kotkan keskustasta etelään ja 4 kilometriä Kirkonmaasta länteen, ja sen pinta-ala on 49 hehtaaria. Rankissa oli järjestetty rannikkotykistön koulutusta jo vuodesta 1918 lähtien. Vuosina 1985-1996 se toimi Kirkonmaan linnakkeen alaisena vartiolinnakkeena, ja se otettiin uudestaan valmius- ja koulutuslinnakkeeksi vuoden 1997 alusta. Rankissa järjestettiin perus-, erikois- ja joukkokoulutuskauden koulutusta, ja sen painopisteenä olivat tulenjohto-, tuliasema- ja ilmatorjuntakoulutus. Henkilökuntaa saarella oli noin 25 ja varusmiehiä 80-120.
Toiminta > Koulutuspatteri

Koulutuspatteri vastasi Rannikkoalueen aliupseerikoulutuksesta Kyminlinnan linnoituksessa ja lisäksi koulutti varusmiehiä sotilaspoliiseiksi, merikuljetukseen, merivalvontaan ja huoltoon.
Komentajia

Rannikkoalueen komentajina olivat:
komentaja Timo Junttila 1998-2000
komentaja Sakari Martimo 2000 - 2002
komentaja Tapio Maijala 2002 - 2004
komentaja Veijo Taipalus 2004 - 2006
Ilmakuva Rankin saaresta
Kotkan rannikkoalueen tunnukset Kyminlinnan portissa
Minna Santakari

Minna Santakari (s. 9. huhtikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen elokuvalavastaja, visuaalinen suunnittelija ja tietokirjailija.
Santakari on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisesta korkeakoulusta ja hän on opiskellut taidehistoriaa Helsingin yliopistossa, sekä lavastustaidetta Ecole Nationale Supérieure des Arts Décoratifs -korkeakoulussa Pariisissa. Hän on toiminut Aalto-yliopiston elokuvataiteen ja lavastustaiteen laitoksen lehtorina vuosina 2012—2017.
Santakari sai Jussi-palkinnon parhaasta lavastuksesta vuonna 1994 elokuvista Onnen maa ja Akvaariorakkaus sekä vuonna 2001 elokuvasta Badding.
Santakarille myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2025.
Elokuvalavastuksia

Onnen maa (1993)
Akvaariorakkaus (1993)
Kivenpyörittäjän kylä (1995)
Ihanat naiset rannalla (1998)
Kuningasjätkä (1998)
Badding (2000)
Kuutamolla (2002)
Koirankynnen leikkaaja (2004)
Onnen varjot (2005)
Risto Räppääjä (2008)
Risto Räppääjä ja polkupyörävaras (2010)
Risto Räppääjä ja viileä Venla (2012)
Onneli ja Anneli (2014)
Onnelin ja Annelin talvi (2015)
Onneli, Anneli ja salaperäinen muukalainen (2017)
Onneli, Anneli ja nukutuskello (2018)
Puluboin ja Ponin leffa (2018)
Katariina Lillqvist

| Katariina Lillqvist |
| --- | --- |
 Katariina Lillqvist 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1963 (ikä 61) Tampere, Suomi
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, leikkaaja, kirjailija, kolumnisti ja kuunnelmien tekijä
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Katariina Lillqvist (s. 24. toukokuuta 1963 Tampere) on erityisesti animaattorina tunnettu suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, leikkaaja, kirjailija, kolumnisti ja kuunnelmien tekijä.
Lillqvistin tunnetuimpia töitä ovat nukkeanimaatiot, mutta hän on tehnyt myös dokumenttielokuvia ja radiodokumentteja. Lillqvist on opiskellut sekä Suomessa että Tšekin tasavallassa, ja hän on tehnyt osan elokuvistaan yhdessä tšekkiläisten animaattorien kanssa. Lillqvist tunnetaan rajoja rikkovana taiteilijana, joka on tuonut Suomessa nukkeanimaation taiteenlajina suuren yleisön tietoisuuteen.lähde?
Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2025.
Uran alku

Lillqvist teki Tampereella nukkeja harrastajateattereille ja toimi dokumenttielokuvaleikkaajana, kunnes Tampereen elokuvajuhlilla 1987 näki tšekkiläisen Jan Švankmajerin animaatioita ja haki opiskelemaan silloiseen Tšekkoslovakiaan. Vuoden kestäneen prosessin jälkeen Lillqvistin kärsivällisyys palkittiin, ja opinnot saattoivat alkaa. Parhaana osana niistä Lillqvist pitää käytännön harjoittelua Jiří Trnkan (1912–1969) perustamassa studiossa. Siellä valmistuneista teoksista laajin oli Franz Kafkan novelleista ja juutalaisten klezmer-musiikista syntyneet Tarinoita ullakolta -trilogia: Hiilisangolla ratsastaja 1992,  Kamarihaikara 1993 ja Maalaislääkäri 1996.
Lillqvistin lyhyt animaatio Tyttö ja sotamies (1995) sai Tampereen lyhytelokuvajuhlien kotimaisen kilpailun pääpalkinnon vuonna 1996. Samana vuonna hän sai Hopeisen karhun Berliinin elokuvajuhlilla. Lillqvistille myönnettiin taiteen valtionpalkinto vuonna 2006.
Vuonna 1999 Lillqvist palasi kymmenen Prahan-vuoden jälkeen kotikaupunkiinsa Tampereelle, jonne perusti elokuvaosuuskunta Camera Cagliostron.
Lillqvistin animaatio Uralin perhonen (2008) herätti keskustelun C. G. E. Mannerheimin seksuaalisesta suuntautumisesta ja sananvapauden rajoista Suomessa. Animaatio sai parhaan kotimaisen animaation palkinnon Tampereen kansainvälisillä elokuvajuhlilla maaliskuussa 2008.
Lillqvistin uusin animaatio, dokumentaarinen monitaideprojekti Radio Dolores on animaatio, kuunnelma ja installaatio muusikosta, joka lähtee etsimään Espanjan sisällissodassa kadonnutta isäänsä. Aihe on Lillqvistille henkilökohtainen, sillä hänen oman isänsä kasvatti-isä katosi siellä myös. Elokuvan ensiesitys oli Train to Spain -kiertueen saapuessa Espanjaan lokakuussa 2016. Suomessa se sai ensi-iltansa vuonna 2017. Ranskan arvostetuilla kansainvälisillä animaatiofestivaaleilla Annecyssä elokuva palkittiin erikoispalkinnolla kesäkuussa 2017.
Filmografia

Marie, 1991
Hiilisangolla ratsastaja, 1992
Kamarihaikara, 1993
Tyttö ja sotamies, 1995
Maalaislääkäri, 1996
Ksenia Pietarilainen, 1999
Ukkosrumpu, 2001
Romanien peili, 2001
Mire Bala Kale Hin, 2001–2003
Laulu Hirsipuusta, 2002
Mustan Saaran legenda, 2002
Balthasarin koira, 2003
Arvoisa herra Tarzan, 2003
Uralin perhonen, 2008
Eihän tämä maa minun omani ollut, 2008
Faruza, 2011
Babybox, 2015
Radio Dolores, 2016
Viimeinen matadori (tekeillä)
Saatana saapuu Moskovaan (pitkä; tekeillä)
Palkinnot

Tampereen elokuvajuhlien erikoispalkinto, 1992
Telvis-palkinto, 1992
Kettu-palkinto Helsinki, 1992
Nordic Panorama: paras animaatio, 1994
Krakovan elokuvajuhlat: Green Dragon, 1994
Montrealin elokuvajuhlat: erikoispalkinto, 1994
Nordic Panorama: paras animaatio, 1995
Chicago Film Festival: kunniamaininta, 1995
Stains International Childrens festival: paras animaatio, 1995
Tampereen elokuvajuhlat: kotimaisen kilpailun pääpalkinto, kansainvälisen kilpailun raadin erikoispalkinto, 1996
Berliinin elokuvajuhlat: Hopeinen Karhu, 1996
Tampereen elokuvajuhlat: kotimaisen kilpailun pääpalkinto, 1999
Kiila-palkinto, 2008, työstä elokuvan ja radioteosten parissa
Koura-palkinto radiodokumenttisarjassa, 2002
Taiteen valtionpalkinto, 2006
Tampereen kansainväliset elokuvajuhlat: parhaan kotimaisen animaation palkinto nukkeanimaatiosta Uralin Perhonen, 2008
Annecyn kv-animaatiofestivaalit 2017, erikoispalkinto, Radio Dolores
Suomen PEN:in sananvapauspalkinto, 2022
Aiheesta muualla

Värtö, Petteri: Animaattori ärsyttää nyt Venäjää — Katariina Lillqvistin uusin elokuva Suomen ensi-iltaan Kino-Aulassa Etelä–Saimaa. 1.2.2017. Viitattu 28.4.2019.
Camera Cagliostro Official homepage of Film co-Operative Camera Cagliostro. Viitattu 28.4.2019 (englanniksi). Elokuvaosuuskunta Camera Cagliostro.
Lindfors, Jukka: A-talk väittelee Marski-animaatiosta Yle Elävä arkisto. 11.03.2008. Viitattu 28.4.2019.
Trötschkes, Rita: Katariina Lillqvist yhdistää anarkistiset tarinat ja mustan huumorin Yle Radio. 11.3.2017. Viitattu 28.4.2019.
Tienhaara, Nina-Katariina: Kun esitystaiteesta tulee poliittista, s. 30–31.  Turku:  Turun ammattikorkeakoulu – Esittävän taiteen koulutusohjelma, 2011.  Teoksen verkkoversio Viitattu 28.4.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet 
Muut:  IdRef
Roolipeli (elokuva)

| Roolipeli> La Répétition |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Catherine Corsini
Käsikirjoittaja:   Pascale Breton  Catherine Corsini  Pierre-Erwan Guillaume  Marc Syrigas 
Tuottaja:   Daniel Louis  Philippe Martin  Vincent Meyer  Denise Robert  David Thion 
Säveltäjä:   Pierre Bondu  Fabrice Dumont 
Kuvaaja:  Agnès Godard
Leikkaaja:  Sabine Mamou
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska, Kanada
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2000
Kesto:  96 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Roolipeli (La Répétition) on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut Catherine Corsinin ohjaama elokuva.
Juoni

Nathalie (Emmanuelle Béart) ja Louise (Pascale Bussières) ovat lapsuuden sydänystäviä, joista molemmista tuli näyttelijöitä. Vuosien eron jälkeen he löytävät taas toisensa. Nathaliesta on tullut kuuluisan teatterin komedienne, kun taas Louise tekee hammasproteeseja.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Emmanuelle Béart  | … |  Nathalie   |
|  Pascale Bussières  | … |  Louise   |
|  Dani Levy  | … |  Matthias   |
|  Jean-Pierre Kalfon  | … |  Walter Amar   |
|  Sami Bouajila  | … |  Nicolas   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Roolipeli Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:La Répétition (film, 2001)
Käännös suomeksi