stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Prostituutio Suomessa
Seksin ostajat

Tietokirjailija, seksuaaliterapeutti Paula Tiessalon mukaan osa seksinostajatutkimuksista koskee vain rikollisia asiakkaita mutta on virheellisesti yleistetty kaikkiin asiakkaisiin, vaikka joka päivä on satoja myönteisia maksullisia kohtaamisia. Suomalaisia ostajia on 250 000, miehistä 12 % ja naisista 0,3 %, eivätkä he poikkea muusta väestöstä minkään piirteen osalta, kuten ostokiellon kannattajatkin ovat kirjoittaneet. Tiessalon mukaan seksin ostajat ovat tavallisia, toisia kunnioittavia ihmisiä, jotka pitää leimaamisella vaientamisen tai oston kriminalisoimisen sijaan saada mukaan väärinkäytösten löytämistyöhön.
Tiessalon haastattelemat seksin ostajat - miehet, naiset ja muunsukupuoliset, suhtautuvat seksityöntekijöihin kiitollisesti ja kunnioittavasti ja haluavat läheisyyttä, seksiä tai mahdollisuutta tutkia seksuaalista identiteettiään luotettavassa seurassa.
Seksinmyynnin muodot > Säännöt

Suomessa ammattilaiset ja suuri osa harrastelijoista, kuten myös varsinkin vakinaiset asiakkaat noudattavat alan sisäisiä pelisääntöjä. Näitä ovat ainakin kaupan ehtojen sopiminen etukäteen, maksun suoritus etukäteen käteisellä (ellei toisin sovita), kondomin käyttö ja molemminpuolinen vaitiolovelvollisuus.
Seksinmyynnin muodot > Palvelut

Valtaosa prostituutiosta on tavanomaista seksiä.selvennä Joskus tästä käytetään nimeä ”päiväkahviseura”, joka juontaa juurensa lehtien kieltäytymiseen seksi-ilmoitusten julkaisemisesta. Kaupallista seksiä tarjoavat ilmoitukset erotti tällöin muista seuranhakuilmoituksista ”päiväkahvit”-koodisanalla. Erityisesti thai-hierontapaikkoina esiintyvät laittomasti toimivat bordellit tarjoavat intiimi- eli sukupuolielinten hierontaa, jolla voidaan tarkoittaa joko vain asiakkaan tyydyttämistä käsin tai sen lisäksi hierontaa. Seuralaispalvelut tarjoavat maksusta seuralaisia esimerkiksi edustustilaisuuksiin eikä niihin aina liity seksin myyntiä. Erikoispalveluja ovat muun muassa sadomasokistiset leikit, pukeutumisleikit ynnä muut fetissipalvelut, joihin yleensä liittyy hyvinkin voimakasta ammattimaisuutta.
Suomen ensimmäinen nukkebordelli avattiin Helsingin Kannelmäen vanhaan ostoskeskukseen syksyllä 2018. Yritys on venäläisomisteinen.
Seksinmyynnin muodot > Mainonta

Suomessa seksinmyynnin markkinointi tapahtuu yleisesti lehti- ja netti-ilmoituksin, joissa ei kuitenkaan lain vuoksi suoraan voida sanoa mistä on kyse, vaan seuran kaupallisuus ilmaistaan erilaisin kiertoilmauksin. Venäläisillä ja virolaisilla paritusverkoilla on omia puhelinpäivystäjiä, jotka toimivat myyjän ja asiakkaan välillä ohjaten asiakkaan oikeaan paikkaan ja ilmoittaen työntekijälle tulevasta asiakkaasta. Puhelinpäivystäjä voi olla tarpeellinen kielimuurin vuoksi, ja parituksessa hän toisaalta säästää myyjän vaivaa, toisaalta parittaja voi tarkkailla myyjää tehokkaammin.selvennä Seksin myyntiä mainostetaan kaduilla ja ravintoloissa lähinnä Helsingissä, joskin sielläkin se on melko vähän käytetty mainontatapa.
Seksipalveluiden markkinointi kiellettiin Suomessa elokuussa 2004, jonka jälkeen valtaosa myynti-ilmoituksista siirtyi ulkomailta toimivalle Sihteeriopisto-sivustolle.
Seksinmyynnin muodot > Työpaikat

Yleisimmin seksityö tapahtuu Suomessa asiakkaan tai seksinmyyjän kotona tai jommankumman vuokraamassa hotellihuoneessa. Parittajan välityksellä tapahtuva seksin myynti tapahtuu monesti parittajan hankkimassa vuokra-asunnossa. Hierontapaikkojen seksipalveluita, tyypillisesti asiakkaan käsillä tyydyttämistä, edeltää yleensä hieronta tai muu hoito, eikä seksiä virallisesti ole myytävänä. Ammattilaisseksinmyyjillä on joskus myös oma työtila, studio.
Ongelmat

Vaikka seksinmyynti ei sinänsä aiheuttaisi ongelmia,selvennä siihen liittyy ilmiöitä, jotka hankaloittavat työntekijöiden elämää ja jotka johtuvat seksityön aiheuttamasta leimasta. Tietyissä olosuhteissa seksinmyynnin lieveilmiöitä ovat myös rikollisuus ja terveysongelmat.selvennä
Ongelmat > Syrjinnän kohteeksi joutuminen

Seksinmyyjiä maailmanlaajuisesti pidetään jonkinlaisena yhteisön moraalia uhkaavana tekijänä.kenen mukaan? Kielteisen leiman takia prostituoidun on usein vaikeaa kertoa työstään tai siinä kohtaamistaan vaikeuksista läheisimmillekään ihmisille. Vaikka seksinmyynti ei aiheuttaisi naapureille häiriötä, se saattaa johtaa jopa häätöyrityksiin. Koska Suomessa seksityöntekijöitä pidetään yleisesti uhreina, jotka ovat menettäneet  elämänhallintansa, se vaikuttaa myös viranomaisiin, ja tämä saattaa johtaa vaikeuksiin, kun esimerkiksi lastensuojeluviranomaiset kyseenalaistavat sen, kykeneekö äiti huolehtimaan lapsistaan, ainoana perustelunaan seksin myyminen.
Ongelmat > Terveysongelmat

Sukupuolitautien leviäminen Suomessa myydyn seksin välityksellä on vähäistä. Se johtuu ilmeisesti seksinmyyjien suuresta itsenäisyydestä,selvennä joka on yksi syy, miksi Suomessa käytetään lähes poikkeuksetta kondomia. Myös seksuaalivalistus lisää kondomin käyttöä ja hyvä terveydenhuoltoselvennä rajoittaa tautien leviämistä.
Prostituutioon voi joissain tapauksissa liittyä myös päihdeongelmia, kun esimerkiksi jotkutselvennä päihderiippuvuuteen sairastuneet rahoittavat päihteidenkäyttöään vähintäänkin satunnaisella seksinmyynnillä.
Ongelmat > Verojen maksamatta jättäminen

Niin sanotuista harrastajaprostituoiduista valtaosa ei maksa saamistaan tuloista veroa, mikä johtuu ainakin osittain siitä, että verotiedot ovat Suomessa julkisia.selvennä
Ongelmat > Väkivallan kohteeksi joutuminen

Väkivallan kohteeksi joutuminen seksiä myydessä on varsin harvinaistaselvennä, mutta varsinkin uusiin asiakkaisiin suhtaudutaan varoen. Ulkomailta tulevat seksinmyyjät eivät juuri luota poliisiin, koska kielteisistä kokemuksista leviää helposti tietoa kollegoiden keskuuteen,selvennä ja tämä saattaa pidätellä heitä ilmoittamasta ongelmatilanteita viranomaisille.
Suomessa työskentelevistä seksinmyyjistä arviolta kolmannes työskentelee parittajan kanssa, ja he ovat pääosin Venäjältä ja Virosta Suomessa vierailevia seksinmyyjiä. Pysyvästi Suomessa asuvat seksityöntekijät käyttävät parittajaa äärimmäisen harvoin. Parituksessa parittajan rooli voi vaihdella paljon: joskus seksityöntekijä voi työskennellä hyvinkin itsenäisesti, joskus parittaja hoitaa kaikki muut asiat paitsi seksin harrastamisen.
Kirjallisuutta

Aaltio, Elina: Vapaaksi marginaalista – marginaalista vapautta: Naisliikkeen ja prostituoitujen etuliikkeen kamppailu seksin oston kriminalisoinnista 2002–2006.  (TANE-julkaisuja 12)  Helsinki:  Tasa-arvoasiain neuvottelukunta & Sosiaali- ja terveysministeriö, 2009.  ISBN 978-952-00-2887-9  Teoksen verkkoversio (pdf). (Arkistoitu – Internet Archive)
Häkkinen, Antti: Rahasta – vaan ei rakkaudesta: Prostituutio Helsingissä 1867–1939.  Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13499-X
Kimpimäki, Minna: Haureuden harjoittajista ihmiskaupan uhreihin: Prostituution, parituksen ja ihmiskaupan oikeudellinen säätely.  Rovaniemi:  Lapin yliopistokustannus, 2009.  ISBN 978-952-484-325-6
Kontula, Anna: Prostituutio Suomessa.  Helsinki:  Sexpo säätiö, 2005.  ISBN 951-95548-4-X
Kontula, Anna: Punainen eksodus: Tutkimus seksityöstä Suomessa.  (Polemos)  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0212-8
Miesvirta, Emmi & Rantala, Taneli: Stadin daamit : prostituutio 2010-luvun lopun Helsingissä. Tampere : Poliisiammattikorkeakoulu, 2017. Teos verkossa.
Vainio-Korhonen, Kirsi: Musta-Maija ja Kirppu-Kaisa: Seksityöläiset 1800-luvun alun Suomessa.  (Kirjokansi, 174)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018.  ISSN 2323-7392  ISBN 978-952-222-967-0
Aiheesta muualla

Seksialan liitto Salli.
Pro-tukipiste ry.
Huoruuden lähteillä. Ylioppilaslehti 14/2003.
Hurme, Tuure: Seksityöhönkin kuuluvat turvallisuus ja terveys. (Arkistoitu – Internet Archive) Työpiste 28.9.2011.
Kuka on seksituristi? Ylen Elävä arkisto.
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna
Fredrik Wilhelm Knoblock

Fredrik Wilhelm Knoblock (23. toukokuuta 1806 Kristiansund, Norja – 17. heinäkuuta 1874 Muoniovaara, Ruotsi) oli Lapin ensimmäisiä ornitologeja ja Muoniovaaran ensimmäisen talon rakentaja. Knoblockin vaimo oli muoniolaissyntyinen Mathilda Adolfina, omaa sukua Kolström (16. elokuuta 1798 - 22. joulukuuta 1874).
Knoblock toimi englantilaisen ornitologi John Wolleyn apulaisena neljän vuoden ajan auttaen tätä linnunmunien keräilyssä. Hän maalasi myös Muonion kirkon ensimmäisen alttaritaulun, joka nykyään on restauroituna esillä kirkossa.
Knoblockin poika Ludvig Matias (1836 Muoniovaara – 1893 Tornio) toimi nuorena John Wolleyn oppaana ja asiamiehenä.
Marcus Kjöllerfeldt

Marcus Leopold Kjöllerfeldt (7. helmikuuta 1877 Helsinki – 21. huhtikuuta 1965) oli suomalainen jääkärilääkintämajuri ja lääketieteen tohtori. Hänen vanhempansa olivat asessori Emil Armand Kjöllerfeldt ja Anna Sinebrychoff. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Helena Boije af Gennäsin kanssa.
Opinnot

Kjöllerfeldt kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors -nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1894 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Eläinlääkäritutkinnon hän suoritti Münchenissä vuonna 1907 ja eläinlääketieteen tohtorin tutkinnon Giessenissä vuonna 1912 sekä lääkärintutkinnon Bernissä vuonna 1916. Lääketieteen tohtorin tutkinnon hän suoritti Bernissä vuonna 1917. Kjöllerfeldt suoritti licencie es-sciences consulaires -tutkinnon Lausannessa vuonna 1921.
Nuoruusvuodet

Kjöllerfeldt rahoitti opintojaan hoitamalla Kajaanin piirieläinlääkärin virkaa noin viiden kuukauden ajan vuonna 1908 ja tekemällä lyhyitä viransijaisuuksia Kirkkonummen kunnaneläinlääkärinä vuonna 1909 sekä toimimalla lääkintöhallituksen eläinlääkintälaboratorion johtajana vuonna 1912.
Jääkärikausi

Kjöllerfeldt liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915, mutta erosi harjoitusjoukosta jo 8. huhtikuuta 1915 ja matkusti Berniin, missä hän jatkoi lääketieteen opintojaan.
Suomen sisällissota

Kjöllerfeldt palasi takaisin Suomeen 13. maaliskuuta 1918, missä hänet määrättiin järjestämään Vilppulan rintamanlohkon lääkintähuolto. Hän toimi aluksi lentävän ambulanssin johtajana ja 9. huhtikuuta 1918 alkaen 1. Sairashoitopataljoonan 2. komppanian päällikkönä sekä pataljoonan eläinlääkärinä. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kjöllerfeldt määrättiin 21. toukokuuta 1918 alkaen 1. Sairashoitopataljoonan lääkäriksi ja eläinlääkäriksi. Armeijasta hän erosi 6. kesäkuuta 1918 samalla pataljoonan lakkauttamisen kanssa. Suomesta Kjöllerfeldt matkusti tammikuussa vuonna 1920 Sveitsiin, missä hän toimi kunniavarakonsulina 26. heinäkuuta 1921 saakka, jonka jälkeen hän matkusti Saksaan Hampuriin 26. heinäkuuta 1921 ja toimi siellä kunniakonsulina 29. huhtikuuta 1922 saakka, josta eteenpäin hän toimi lähetystökonsulina 31. joulukuuta 1924 saakka. Suomeen hän palasi vuonna 1924 ja toimi vuodesta 1925 alkaen tarkastuseläinlääkärinä ja Terijoen-Rajajoen tarkastuslaitoksen johtajana (tarkastuslaitoksella vuoden 1925) Rajajoella vuoteen 1929 saakka, jonka jälkeen hän muutti Tyrisevälle, missä hän toimi eläinlääkärinä vuoteen 1934 saakka. Tyrisevältä hän muutti Helsinkiin, missä hän piti yksityisvastaanottoa vuodesta 1935 alkaen.
Luottamustoimet

Kjöllerfeldt toimi Suomen kennelklubin puheenjohtajana vuosina 1910–1913 ja 1934 ja Kenraali Mannerheimin lastensuojeluliiton Terijoen osaston varapuheenjohtajana vuosina 1930–1934.
Julkaisut

Cher die wahren Zwerchfellshernien des Menschen und der Tiere, Giessen 1912.
Untersuchungen über die Permeabilität der Zellen. VII Untersuchungen Tiber die Resorption der Einweiss und einiger seiner Abbanprodukte in der Bauchhöhte des Keninches, Bern 1917.
Beitrag zur Kenntnis des Benzidis als Chromogen hei den biologischen Oxydationsreaktionen, (Pflügers Archiv 1918).
Beitrag zur Kenntnis der Peroxydase des Blutes, (Pflügers Archiv 1918).
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Lääkintäkapteeni 9. huhtikuuta 1918  Lääkintämajuri 21. toukokuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Karl Klindworth

Karl Klindworth
Karl Ludwig Klindworth (25. syyskuuta 1830 Hannover – 27. heinäkuuta 1916 Stolpe, Saksa) oli saksalainen pianisti, pianopedagogi ja kapellimestari, joka opiskeli muun muassa Franz Lisztin johdolla. Musiikinopiskelunsa hän aloitti viulistina, mutta siirtyi sittemmin pianistiksi. Hänen intohimonsa oli oopperoiden sovittaminen ja soittaminen pianolla. Koska Klindworth ei päässyt Louis Spohrin viuluoppilaaksi, hän pestautui kiertävän teatteriseurueen kapellimestariksi 17-vuotiaana.
Vuonna 1852 Klindworth tapasi Lisztin, joka otti hänet oppilaakseen. Klindworth siirtyi Weimariin, jossa hänen opiskelutovereitaan olivat Hans von Bülow, Peter Cornelius, William Mason ja Joachim Raff. Weimarissa hän tapasi myös Joseph Joachimin, Eduard Reményin sekä Johannes Brahmsin ja Hector Berliozin. Klindworth aloitti opetustyönsä Lontoossa, jossa hän toimi arvostettuna opettajana 1854–1868. Vastaperustetun Moskovan konservatorion johtaja Nikolai Rubinstein houkutteli Klindworthin opettajaksi Moskovaan 1868. Tässä virassa hän toimi seuraavat 14 vuotta.
Rubinsteinin kuoltua 1882 Klindworth palasi Saksaan Berliinin filharmonisen orkesterin kapellimestariksi vuorotellen Joachimin ja Franz Wüllnerin kanssa. Vuonna 1884 hän perusti Berliiniin pianokoulun, joka 1893 yhdistyi Xaver Scharwenkan pianokoulun kanssa. Näin syntyi Klindworth-Scharwenka-konservatorio. Klindworth oli myös merkittävä pianomusiikin julkaisija ja sovittaja. Tunnetuimpia ovat hänen Wagnerin oopperoista tekemänsä pianosovitukset. Kehotus niiden tekemiseen tuli säveltäjältä itseltään. Wagneriin Klindworth tutustui Lontoossa huhtikuussa 1855.
Sävellyksiä

Concert-Polonaise
Polonaise-Fantasie
Kirjallinen tuotanto

Elementarische Klavier-Schule, 1903
Nuottijulkaisut

Johann Sebastian Bach: Das wohltemperierte Klavier, 1894
Felix Mendelssohn Bartholdy: Lieder ohne Worte, 1898
Franz Schubert: Suuri C-duuri sinfonia kahdelle pianolle
Pjotr Tšaikovski: Francesca da Rimini soolopianolle, 1880
Wolfgang Amadeus Mozart: Requiem pianolle nelikätisesti, 1874
Oppilaita

Ingeborg Hymander
Sergei Ljapunov
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karl Klindworth Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Yrjö Knuutinen

Yrjö Johannes Knuutinen (16. kesäkuuta 1925 Siilinjärvi – 27. kesäkuuta 2015 Rautalampi) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hänen esikoisteoksensa Kurkki on kertomus kesystä laulujoutsenesta. Kuusitoista vuotta myöhemmin ilmestyi Kala-Oskari ja kolme enkeliä. Muita teoksia ovat Mitassa, Päiväkirjat 1958–1961, Post Festum ja Kertomus järven rannalta, joista kaksi jälkimmäistä on palkittu Möllärimestarikilpailussa.
Teokset

Kurkki. WSOY, 1970. Romaani. Kertomus laulujoutsenesta.
Kala-Oskari ja kolme enkeliä. Kustannuskiila Oy, 1986. Kalastusaiheisia novelleja.
Mitassa. Joksa, 1995. Lapsiaiheisia novelleja 1920-1940-luvulta.
Post Festum. Uninovelleja ja -kertomuksia. Omakustanne, 2006. ISBN 952-91-9932-5.
Kertomus järven rannalta. Pienoisromaani. Omakustanne, 2007. ISBN 978-952-92-2122-6.
Päiväkirjat 1958–1961. Omakustanne, 2012. (ei löydy julkisista tietolähteistä)
Kobona

Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko Kobonassa.
Kobona (ven. Кобо́на) on kylä Leningradin alueen Kirovskin piirin Suhojen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kobonajoen suussa Laatokan rannalla lähellä Laatokan kanavaa. Kylän suomalainen nimi on ollut Koponi .
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Perinteinen elinkeino oli kalastus. 1700-luvulla vanhan Laatokan kanavan rakentamisen jälkeen asukkaat harjoittivat myös kaupankäyntiä. Toisen maailmansodan aikana Kobonasta alkoi piiritetyn Leningradin ulkomaailmaan yhdistänyt "Elämän tie". Siellä sijaitsi evakuointikeskus ja satama, jonne oli vedetty rautatielinja.
Kobonassa on toimiva Nikolaos Ihmeidentekijän kirkko. Elämän tielle ja runoilija Aleksandr Prokofjeville omistettu museo tuhoutui huhtikuussa 2010 sattuneessa tulipalossa. Seutu on suosittu virkistyskalastuskohde.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kobona Wikimedia Commonsissa
Kobonan kylälle omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kobona Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Väinö Putkonen

Väinö Johannes Putkonen (28. heinäkuuta 1931 Kajaanin maalaiskunta – 14. joulukuuta 1993 Lappeenranta) oli suomalainen runoilija ja kansakoulunopettaja.
Putkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Väinö Putkonen ja Anna Kustaava Korhonen. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1955 ja toimi opettajana Varpaisjärvellä 1956–1962.
Putkonen julkaisi kaksi runoteostaan 1960-luvun alussa.  Hän kirjoitti myös lehtiartikkeleita ja hänen runojaan on ilmestynyt eri antologioissa.
Teokset

Päivät ja yöt, runoja.  WSOY 1962
Majanmuuttoa, runoja.  WSOY 1964
Kirjallisuutta

Juri Nummelin: Unohdetut kirjailijat.  BTJ Kustannus 2007 ISBN 978-951-692-646-2
Puritanismi

Kuuluisia 1700-luvun puritaaniteologeja: Thomas Gouge, William Bridge, Thomas Manton, John Flavel, Richard Sibbes, Stephen Charnock, William Bates, John Owen, John Howe ja Richard Baxter.
Puritanismi on 1500-luvulla syntynyt kristillinen liike. Sitä voidaan pitää protestanttisena liikkeenä, jossa korostettiin Raamatun arvovaltaa kaikessa uskovan ja seurakunnan elämässä. Puritanismi syntyi Englannissa, ja sen merkittävimpiä teologeja ovat olleet William Perkins, William Ames ja John Owen.
Oppi

Puritanismi perustui Raamattuun ja hurskauteen. Pyhää sanaa oli levitettävä kaikkialle ympäristöön, ja ihmiset oli saatava ymmärtämään oman elämänsä syntisyys. Puritaanien hallintomalli oli ankara, ja siihen sisältyi mm. yritys estää lähimmäisten syntiset teot sekä ruokailutapojen ja pukeutumisen säätely. Puritaanien mukaan Raamattu oli uskon ja muun elämän ylin ohje, jonka mukaan kirkollinen elämä ja julkinen hallinto järjestettiin.
Historia ja vaikutus Yhdysvalloissa

Vaikka puritanismi vaikuttikin vahvasti synnyinmaassaan Englannissa, sen tärkein kehitys on tapahtunut Yhdysvalloissa. Englannissa harjoitettu sortopolitiikka pakotti puritaanit lähtemään kotimaastaan ja asettumaan Yhdysvaltoihin. Puritanismista tulikin 1600-luvulla Amerikassa vahva uskonnollinen liike.
Ensimmäiset puritaanit nousivat 21. marraskuuta 1620 Pohjois-Amerikan mantereelle Cape Codissa. Purjealus Mayflower oli kuljettanut heidät uuteen maailmaan. Intiaanien kylät olivat lähes autioita vuonna 1616 puhjenneen isorokkoepidemian jäljiltä. Pyhiinvaeltajat tekivät tutkimusmatkoja pitkin rannikkoa etsien itselleen asuinpaikkaa. He jäivät paikkaan, jonka englantilaiset olivat hieman aiemmin nimenneet Uudeksi-Plymouthiksi.
Puritaanit olivat rantautuneet Amerikkaan juuri talven kynnyksellä, ja monet heistä menehtyivät pakkaseen ja jäätävään viimaan vailla kunnon ravintoa. Pyhiinvaeltajien alkutaival oli vaikea, mutta maaliskuussa 1621 he saivat vieraita, kun paikalliset wampanoag-intiaanit tulivat tervehdyskäynnille. Tapaaminen muutti puritaanien tulevaisuuden. Wampanoagit opettivat heidät viljelemään, kalastamaan ja metsästämään. Ensimmäinen elonkorjuujuhla vietettiin syksyllä, ja wampanoagit kutsuttiin juhlaan.
Puritaanien alkuperäinen tarkoitus oli rakentaa Amerikan mantereelle yhteisö, joka toimisi esimerkkinä muille. Kukkulan laelle nouseva kaupunki tulisi olemaan Uusi Jerusalem. He kohtasivat matkalla onneen ja menestykseen kuitenkin yllättäviä vaikeuksia: alkuperäisasukkaat. Hyödyntämällä Uuden-Englannin siirtolaisten tulivoimaa ja intiaanien omia keskinäisiä riitaisuuksia puritaanit onnistuivat kasvattamaan yhteisöään.
Myöhempinä aikoina onkin sanottu, että puritaaniyhteisö oli luultavasti merkittävin yksittäinen ryhmä, joka on vaikuttanut Yhdysvaltain kehitykseen ja kulttuuriin. Puritaanien keskuudesta on lähtöisin myös amerikkalaisen saarnaajan perustyyppi, joka sanomansa perille saamiseksi osasi käyttää helppoja kielikuvia. Evankeliset liikkeet omaksuivat tämän saarnakäytännön itselleen ja levittivät sitä maailmalle.
Kirjallisuutta

Laine, Tuija: Puritaanitytön päiväkirja 1700-luvun Bostonista.  (Elektra-aineisto, rajattu käyttöoikeus.)  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puritanismi Wikimedia Commonsissa
Puoliakustinen sähkökitara

Puoliakustinen sähkökitara, ns. "orkesterikitara": Gibson ES-175, jonka kopassa ovat puoliakustiselle kitaralle tyypilliset viulu-tyyppiset F-aukot ja PAF-mikrofonit.
Puoliakustinen sähkökitara on sähkökitara, jonka koppa on tavallisista lankkusähkökitaroista poiketen ontto. Sen sointiväri on kaikukopan vuoksi pehmeämpi ja pyöreämpi kuin lankkusähkökitaran ja siksi se on erityisen suosittu esimerkiksi jazzkitaristien keskuudessa. Puoliakustisia kitaroita sanotaankin usein jazzkitaroiksi.