stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hans Georg Dehmelt

| Hans Georg Dehmelt> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. syyskuuta 1922 Görlitz, Saksa
Kuollut: 7. maaliskuuta 2017 (94 vuotta) Seattle, Washington, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  saksalainen yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Göttingenin yliopisto Duken yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Hans Kopfermann ja Peter Brix
Instituutti:  Duken yliopisto Washingtonin yliopisto
Tutkimusalue:  fysiikka
Tunnetut työt:  työ ionikaappauksen parissa
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1989)
Hans Georg Dehmelt (9. syyskuuta 1922 Görlitz, Saksa – 7. maaliskuuta 2017 Seattle, Washington, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen fyysikko. Hän ja Wolfgang Paul saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1989 ionikaappauksen löytämisestä.
Dehmelt syntyi Görlitzissä ja aloitti fysiikan opiskelut Breslaun yliopistossa vuonna 1943. Palvellessaan maataansa Ardennien offensiivissä Yhdysvaltain armeija vangitsi hänet. Hänet vapautettiin vuonna 1946 ja hän suuntasi tiensä kohti Göttingenin yliopistoa. Vuonna 1950 hän valmistui filosofian tohtoriksi.
Aiheesta muualla

Biografia Nobel-säätiön sivuilla (englanniksi)
| n k Nobelin fysiikanpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Röntgen  1902: Lorentz, Zeeman  1903: Becquerel, P. Curie, M. Curie  1904: Rayleigh  1905: Lenard  1906: Thomson  1907: Michelson  1908: Lippmann  1909: Marconi, Braun  1910: van der Waals  1911: Wien  1912: Dalén  1913: Onnes  1914: von Laue  1915: W. L. Bragg, W. H. Bragg  1917: Barkla  1918: Planck  1919: Stark  1920: Guillaume  1921: Einstein  1922: N. Bohr  1923: Millikan  1924: Siegbahn  1925: Franck, G. Hertz 
1926–1950:  1926: Perrin  1927: Compton, Wilson  1928: Richardson  1929: de Broglie  1930: Raman  1932: Heisenberg  1933: Schrödinger, Dirac  1935: Chadwick  1936: V. Hess, C. Anderson  1937: Davisson, Thomson  1938: Fermi  1939: Lawrence  1943: Stern  1944: Rabi  1945: Pauli  1946: Bridgman  1947: Appleton  1948:  Blackett  1949: Yukawa  1950: Powell 
1951–1975:  1951: Cockcroft, Walton  1952: Bloch, Purcell  1953: Zernike  1954: Born, Bothe  1955: Lamb, Kusch  1956: Shockley, Bardeen, Brattain  1957: Yang, Lee  1958: Tšerenkov, Frank, Tamm  1959: Segrè, Chamberlain  1960: Glaser  1961: Hofstadter, Mößbauer  1962: Landau  1963: Wigner, Goeppert-Mayer, Jensen  1964: Townes, Basov, Prohorov  1965: Tomonaga, Schwinger, Feynman  1966: Kastler  1967: Bethe  1968: Alvarez  1969: Gell-Mann  1970: Alfvén, Néel  1971: Gabor  1972: Bardeen, Cooper, Schrieffer  1973: Esaki, Giaever, Josephson  1974: Ryle, Hewish  1975: Bohr, Mottelson, Rainwater 
1976–2000:  1976: Richter, Ting  1977: P. Anderson, Mott, van Vleck  1978: Kapitsa, Penzias, Wilson  1979: Glashow, Salam, Weinberg  1980: Cronin, Fitch  1981: Bloembergen, Schawlow, Siegbahn  1982: Wilson  1983: Chandrasekhar, Fowler  1984: Rubbia, van der Meer  1985: von Klitzing  1986: Ruska, Binnig, Rohrer  1987: Bednorz, Müller  1988: Lederman, Schwartz, Steinberger  1989: Ramsey, Dehmelt, Paul  1990: Friedman, Kandall, Taylor  1991: de Gennes  1992: Charpak  1993: Hulse, Taylor  1994: Brockhouse, Shull  1995: Perl, Reines  1996: Lee, Osheroff, Richardson  1997: Chu, Cohen-Tannoudji, Phillips  1998: Laughlin, Störmer, Tsui  1999: ’t Hooft, Veltman  2000: Alfjorov, Kroemer, Kilby 
2001–:  2001: Cornell, Ketterle, Wieman  2002: Davis, Koshiba, Giacconi  2003: Abrikosov, Ginzburg, Leggett  2004: Gross, Politzer, Wilczek  2005: Glauber, Hall, Hänsch  2006: Mather, Smoot  2007: Fert, Grünberg  2008: Nambu, Kobayashi, Maskawa  2009: Kao, Boyle, Smith  2010: Geim, Novoselov  2011: Perlmutter, Schmidt, Riess  2012: Wineland, Haroche  2013: Englert, Higgs  2014: Akasaki, Amano, Nakamura  2015: Kajita, McDonald  2016: Thouless, Haldane, Kosterlitz  2017: Weiss, Barish, Thorne  2018: Ashkin, Mourou, Strickland  2019: Peebles, Mayor, Queloz  2020: Penrose, Genzel, Ghez  2021: Hasselmann, Manabe, Parisi  2022: Aspect, Clauser, Zeilinger  2023: Agostini, Krausz, L’Huillier  2024: Hopfield, Hinton 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Delfíni

| --- | --- |
Sijainti:  39°59′54″N, 25°09′14″E, Límnos Límnos, Pohjois-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoisen Egean saaret
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Korkein kohta:  20 m
Pinta-ala:  0,024 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Delfíni (kreik. Δελφίνι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja sijaitsee Límnoksen saaren pohjoisrannikon edustalla. Saaren pinta-ala on 0,024 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Delfíni kuuluu Límnoksen kuntaan, Límnoksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen. Saaren suurin korkeus on noin 20 metriä merenpinnasta laskettuna.
Datala

| Datala> Δατάλα |
| --- | --- |
 Afrátin Profítis Ilías -vuori, eräs ehdokas Datalan kaupungin akropoliiksi.
Sijainti
 Datala
Koordinaatit:  35°06′09″N, 25°20′26″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Afráti(?), Viánnos, Iraklion, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  –500-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Datala (m.kreik. Δατάλα, myös Dattalla, Δαττάλλα, Dētala, Δητάλα, Dētalla, Δητάλλα, Dataleīs, Δαταλεῖς) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen sijaintia ei tunneta varmuudella, mutta sen kaupunkikeskus sijoitetaan yleensä lähelle nykyistä Viánnoksen kunnan Afrátin kylää.
Maantiede

Datalan poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Kreetan itäisissä keskiosissa jossakin Knossoksen, Lyktoksen ja Laton kaupunkien välillä, mutta sen tarkkaa sijaintia ei tunneta. Nykyisin se sijoitetaan usein Profítis Ilías -vuorelle noin kilometrin länteen Afrátin kylästä. Aiemmin kyseistä paikkaa on usein pidetty Arkadeen poliksen kaupunkikeskuksen paikkana. Toinen vaihtoehtoinen paikka Datalan sijainniksi on Ágios Geórgios Papoúra -vuori Oropédio Lasithíoun kunnan Pinakianóssa Lasíthin ylätasangon pohjoislaidalla.
Datalan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta kovin hyvin. Pohjoisessa tai lännessä se rajautui todennäköisesti Lyktoksen poliksen alueeseen ja etelässä Priansoksen poliksen alueeseen. Näin kaupungilla ei ollut suoraa pääsyä rannikolle.
Historia

Datalan historiasta tiedetään vain vähän. Se oli olemassa poliksena jo arkaaisella kaudella. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Datalēs (Δαταλής). Datalan olemassaolosta poliksena ei ole merkkejä 500-luvun eaa. eli arkaaisen kauden lopun jälkeen, ja se saattoi joutua osaksi jonkun vahvemman kaupungin aluetta. Kaupungin nimi säilyi kuitenkin käytössä kuvattaessa sen entistä aluetta.
Datalan yhteiskunnasta ja politiikasta on säilynyt joitakin yksityiskohtia piirtokirjoituksissa. Kaupungissa oli kansankokous (polis) sekä neuvosto, johon kuului viisi miestä kaupungin kustakin fylestä. Kaupungissa oli myös kosmos-nimellä (mon. kosmoi) tunnettuja virkamiehiä monien muiden Kreetan kaupunkien tavoin, sekä poinikastas-nimellä tunnettuja kirjureita, joiden nimi tule siitä, että kreikkalaiset kirjaimet perustuivat foinikialaisiin. Miespuoliset kansalaiset kuuluivat andrēiaan, jonka ruokakuluihin heidän tuli osallistua.
Rakennukset ja löydökset

Afrátista Datalan oletetulta akropoliilta eli Profítis Ilíakselta on löydetty muurien ja vesisäiliöiden jäänteitä. Kukkulalla on myös perustukset yhdestä noin 12 × 6,8 metrin kokoisesta yksihuoneisesta rakennuksesta. Se on tulkittu temppeliksi, mutta sitä on ehdotettu myös andreioniksi ja buleuterioniksi. Asuinkortteleita on löydetty kukkulan itärinteestä ja hautausmaita länsirinteestä. Löydöt ajoittuvat pääosin geometriselle ja orientalisoivalle kaudella.
Datalan vaihtoehtoisesta paikasta Ágios Geórgios Papoúralta on löydetty merkkejä asutuksesta protogeometriselta arkaaiselle kaudelle, sekä mahdollisesta pyhäköstä, joka on ollut käytössä vielä klassisella kaudella 400–300-luvuilla eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Afrátin (Datalan?) arkeologinen alue Wikimedia Commonsissa
Afrátista löydetty astia, 600-luku eaa.
Richard Dedekind

Richard Dedekind
Julius Wilhelm Richard Dedekind (6. lokakuuta 1831, Braunschweig – 12. helmikuuta 1916) oli saksalainen matemaatikko, joka työskenteli abstraktin algebran, algebrallisen lukuteorian ja reaalilukujen perusteiden alueilla.
Kirjallisuutta

Bell, Eric T.: Men of Mathematics.  Simon & Schuster, 1965.  ISBN 0-671-62818-6
Aiheesta muualla

Reck, Erich: Dedekind's Contributions to the Foundations of Mathematics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 2 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Dekaani (hiilivety)

| Dekaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  124-18-5
PubChem CID:  15600
SMILES:  CCCCCCCCCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H22
Moolimassa:  142,3 g/mol
Sulamispiste:  −29,7 °C
Kiehumispiste:  174,2 °C
Tiheys:  0,7 g/cm3
   
Dekaani eli n-dekaani (C10H22) on 10-hiilinen suoraketjuinen alkaani. Se on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön, veteen liukenematon neste. Dekaanin rakennekaava on CH3(CH2)8CH3, moolimassa 142,3 g/mol, sulamispiste −29,7 °C, kiehumispiste 174,2 °C, tiheys 0,7 g/cm3,  leimahduspiste 46 °C, itsesyttymislämpötila 210 °C ja CAS-numero 124-18-5.
Yhdistettä esiintyy semiokemikaalina useiden eliöiden viestinnässä. Dekaania voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä ja liuottimena. Myös rakettipolttoainekäyttöä on tutkittu.
Dekaanilla (C10H22) on 75 isomeerista muotoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dekaani (hiilivety) Wikimedia Commonsissa
Dekaanin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Decane (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): N-Decane (englanniksi)
ChemBlink: Decane (englanniksi)
Constitutional Isomers of Alkanes (englanniksi)
Liber Herbarum: Decane (englanniksi)
Dekaanin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 30.12.2014.
Semiochemical - 10Hy (englanniksi)
Yksinkertaisimmat hiilivedyt
Luís Delgado

Luís Delgado (21) MM-kilpailuissa 2006.
Luís Manuel Ferreira Delgado (s. 1. marraskuuta 1979 Luanda) on angolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän kuului Angolan maajoukkueeseen vuoden 2006 maailmanmestaruuskilpailuissa Saksassa ja pelasi täyden ajan Angolan kaikissa otteluissa, joista kaksi päättyi tasapeliin ja yksi Angolan tappioon. Hän pelasi kaikkiaan 26 maaottelua ja teki niissä yhden maalin vuosina 1998–2008.
Delgado edusti seuratasolla kotimaassaan Petro Atléticoa, Primeiro de Agostoa ja Progresso Sambizangaa sekä Ranskassa Metziä kausina 2006–2009 ja Guingampia kaudella 2009–2010.
Rauno Aaltonen

| Rauno Aaltonen |
| --- | --- |
 Rauno Aaltonen 1970-luvun loppupuolella
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rauno August Aaltonen
Syntynyt: 7. tammikuuta 1938 (ikä 86) Turku, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
WRC-ura
Aktiivivuodet:  1973–1987
Kartanlukija(t):   Lofty Drews  Paul Easter  Robin Turvey  Claes Billstam  Willi-Peter Pitz  Wolfgang Stiller
Entiset tallit:  Opel, Datsun
Kilpailuja:  25
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  6
Erikoiskoevoittoja:  11
MM-pisteitä:  65
Ensimmäinen kilpailu:  Monte Carlon ralli 1973
Viimeinen kilpailu:  Safari-ralli 1987
Rauno August Aaltonen (s. 7. tammikuuta 1938 Turku) on suomalainen uransa lopettanut rallikuljettaja ja 1960-luvun yksi niin sanotuista lentävistä suomalaisista. Hän voitti kaikkien aikojen ensimmäisenä suomalaisena rallin MM-sarjaa edeltäneen rallin EM-sarjan vuonna 1965.
Aaltonen voitti urallaan kaksi kertaa rallin Suomen mestaruuden (1961 ja 1965), yhden SM-hopean (1960) ja yhden SM-pronssin (1963). Hän ehti myös osallistua rallin MM-sarjan ensimmäisiin kilpailuihin. Hän teki MM-debyyttinsä Datsunilla Monte Carlo-rallissa vuonna 1973, minkä jälkeen hän ajoi vielä 24 muuta maailmanmestaruustason kilpailua. Aaltosen suosikkiralli oli Keniassa ajettu Safari-ralli, johon hän osallistui 23 kertaa.
Aaltonen menestyi rallin lisäksi myös muissa moottoriurheilulajeissa. Hän voitti muun muassa moottoriveneilyn Suomen mestaruuden, alle 350-kuutioisten maarata-ajon Suomen mestaruuden, speedwayn joukkuesuomenmestaruuden ja saavutti menestystä motocross-kilpailuissa ja ratamoottoripyöräilyssä.
Ennen ralliuraa

Aaltonen aloitti moottoriurheilu-uransa kilpaveneillä vuonna 1951 13-vuotiaana, ja vuonna 1953 hän voitti moottoriveneilyn Suomen mestaruuden. 16-vuotiaana hän voitti kilpaveneilyn Pohjoismaiden mestaruuden. Veneurheilussa Aaltonen saavutti urallaan kaikkiaan seitsemän Suomen mestaruutta.
Moottoripyörillä ajettuihin kilpailuihin Aaltonen siirtyi vuonna 1954 voittaen Suomen mestaruuden heti ensimmäisellä kaudellaan alle 350-kuutioisten maarata-ajon SM-sarjassa. Vuonna 1954 ajoi myös speedway-maajoukkueessa ja voitti speedwayn joukkuesuomenmestaruuden. 1956 Aaltonen voitti Leningradissa ajetun 125-kuutioisten motocross-kilpailun.
Aaltosen paras moottoripyöräurheilusaavutus oli TT-ajon GP-osakilpailun voitto 125-kuutioisten luokassa Ruotsin Hedemorassa vuonna 1957. Hänestä tuli samalla ratamoottoripyöräilyn ensimmäinen suomalainen GP-voittaja. Osakilpailu sisältyi MM-sarjaan vasta seuraavana vuonna, mutta vaikka kilpailulla ei ollut virallista MM-arvoa, olivat mukana kuitenkin kaikki sen aikaiset huippukuljettajat.
Ralliura ja myöhemmät vaiheet > Alkuvaiheet

Aaltonen ajoi ensimmäisen rallinsa vuonna 1956 Saabilla. Aaltonen oli kaavaillut rallia pelkäksi harrastukseksi, mutta se imaisikin hänet lopulta täysin mukaansa.
Kymmenen moottoriurheilun parissa vietetyn vuoden Aaltonen suunnitteli moottoriurheilu-uran lopettamista. Lopettamispäätös vahvistui Aaltosen jouduttua keskeyttämään vuoden 1961 Ruotsin Keskiyön auringon -rallissa viimeisellä EK:lla. Aaltonen pyörsi kuitenkin päätöksensä, kun Karl Kling soitti hänelle ja pyysi tätä Mercedes-Benzin tehdaskuljettajaksi.
Ralliura ja myöhemmät vaiheet > Mercedes-Benz ja Böhringerin kakkoskuljettajan paikka

Aaltonen allekirjoitti vuonna 1961 Stuttgartissa Mercedes-Benzin kanssa vuoden loppuun asti ulottuvan sopimuksen. Alkusyksystä Aaltonen voitti omalla Mercedes-Benzillään Jyväskylän Suurajot, jossa saksalaistehdas tuki tätä nimellisesti lähettämällä tälle renkaita. Menestys jatkui myöhemmin Keski-Euroopassa, mutta Aaltonen sai toimia ykköskuljettajan, saksalaisen Eugen Böhringerin, kakkoskuljettajana. Böhriger ajoi asfaltti- ja Aaltonen soraosuudet, jonka ansiosta he voittivat muun muassa sen ajan klassikoihin kuuluneen Puolan rallin.
Ralliura ja myöhemmät vaiheet > Mercedes-Benziltä Minille

Aaltosen ja Mercedes-Benzin yhteistyö päättyi juuri ennen vuoden 1962 Monte Carlo -rallin alkua. Talli oli luvannut Aaltoselle ykköskuljettajan paikan kyseiseksi kaudeksi, mutta juuri ilmoittautumisajan loputtua Aaltonen sai kirjeen, jossa hänelle kerrottiin, että hänet oli jälleen istutettu Böhringerin kakkoskuljettajksi. Saksalaisautotehdas pelkäsi, että Aaltonen syrjäyttäisi Keski-Euroopassa suurta suosiota nauttineen saksalaisen.
Aaltonen ei kuitenkaan halunnut olla toista kautta Böhringerin varjossa, vaan soitti puhelun Stuart Turnerille, josta juuri oli tullut BMC:n tallipäällikkö. Sitä kautta Aaltonen siirtyi BMC:n talliin, jossa hän kuitenkin joutui yksityiskuljettaja Geoffrey Mabbsin kakkoskuljettajaksi. Monte Carlo-rallin lähtöpaikalla BMC kuitenkin vaihtoi kuljettajien paikkoja istuttaen Aaltosen Minin ratin taakse. Vuoden 1962 Monte Carlo -ralli päättyi Aaltosen osalta keskeytykseen, kun hänen ajamansa Mini törmäsi kesken ajon kallionkielekkeeseen, pyörähti katolleen ja syttyi tuleen. Aaltonen ja Mabbs onnistuivat pelastautumaan autostaan viime hetkellä selviten lievin palovammoin. Samalla kerralla myös Aaltosen kilpakumppani Pauli Toivonen joutui keskeyttämään kilpailun ulosajon vuoksi. Tuosta Monte Carlo -rallista sai alkunsa Aaltosen, Timo Mäkisen ja Miniä kuvaamaan luoto käsite Flying Finns ("lentävät suomalaiset").
Vuoden 1963 Monte Carlo -rallissa Aaltonen sijoittui kolmanneksi ruotsalaisen Erik Carlssonin ja Pauli Toivosen jälkeen. Vuonna 1965 Aaltonen ajoi Minillä Euroopan Mestariksi pääasiallisena kartanlukijanaan britti Tony Ambrose. Pari voitti kauden EM-ralleista viisi. Suurajoissa Aaltosen vierellä istui Anssi Järvi ja pari sijoittui rallissa toiseksi. Vuoden 1966 rallissa Aaltonen saavutti aluksi toisen sijan, kunnes hänen ja kahdeksan muun brittiläisellä autolla ajaneen kilpailijan suoritukset hylättiin "sääntöjen vastaisten" valojen vuoksi. Kilpailun järjestäjät olivat jo ennakolta päättäneet että kilpailun voittaisi ranskalainen auto ja kaikki edelle ehtineet hylättäisiin. Vihdoin vuonna 1967 Aaltonen voitti Monte Carlo -rallin kartanlukijanaan Henry Liddon. Monte Carlon lisäksi Aaltonen voitti samoina vuosina myös Ranskan alppirallin (1963), Spa–Sofia–Liege -ajon (1964), RAC-rallin, Unkarin rallin ja Puolan rallin (1965), Alankomaiden Tulppaanirallin (1966) sekä kahdesti Tšekkoslovakian rallin (Rallye Vltava, 1965 ja 1966).
Vuoden 1966 Suurajojen jälkeen Aaltonen kilpaili Suomessa ainoastaan vuoden 1974 Tunturirallissa. Syynä tähän oli muun muassa salaharjoitteluun liittyvät erimielisyydet AKK:n kanssa.
Ralliura ja myöhemmät vaiheet > Myöhemmät vuodet

1960-luku oli Rauno Aaltosen menestyksekkäintä kilpailuaikaa, mutta hän jatkoi autourheilu-uraansa läpi 1970-luvun. Aaltonen osallistui kansainvälisiin kilpailuihin muun muassa Datsun 240Z:lla ja Opel Asconalla. Vuonna 1973 perustetussa rallin MM-sarjassa Aaltonen ehti ajaa 26 osakilpailua, joissa hän saavutti kuusi palkintopallisijoitusta. Nämä sijoitukset tulivat vuosien 1977, 1978, 1980, 1981 ja 1984 Keniassa ajetusta Safari-rallista sekä vuoden 1973 Akropolis-rallista. Aaltonen voitti myös lokakuussa 1977 Australiassa ajetun Southern Cross Rally -kilpailun. Tämä osakilpailu ei kuitenkaan kuulunut ralliautoilun MM-sarjaan. 1980-luvulla Aaltonen osallistui lähinnä Safari-ralliin.
Ralliura ja myöhemmät vaiheet > Aaltonen ja Safari-ralli

Uransa varrella Aaltonen ajoi lähes kaikissa häntä kiinnostaneissa kilpailuissa. Hänen oma suosikkinsa oli kuitenkin Kenian Safari-ralli. Aaltonen rakasti kyseistä rallia, koska se kuvasti hänen mielestään parhaiten sitä, mitä ralli on eli fyysisesti koettelevaa ja arvaamatonta seikkailua. Aaltonen kilpaili Safarissa 23 kertaa sijoittuen parhaimmillaan toiselle sijalle kuusi kertaa. Vuonna 1985 hän putosi sijoituksissa teknisten ongelmien vuoksi. Vuonna 1981 rallin järjestäjät hylkäsivät jälkikäteen yhden etapin, jolla kilpailijat jäivät jumiin tulvivan joen vuoksi. Väitteiden mukaan etappi hylättiin jotta Aaltosen tallikaveri Shekhar Mehta saatiin voittajaksi.
Ralliura ja myöhemmät vaiheet > Autourheilu-uran jälkeen

Aaltonen on koulutukseltaan ekonomi. Hän perusti 1970-luvun alussa oman ajokoulunsa, ja Aaltonen on oman arvionsa mukaan antanut ajo-opetusta noin 20 000:lle ihmisille. Aaltonen on ollut mukana kehittämässä BMW:n ajokoulutusjärjestelmää ja toiminut BMW:n ajokoulun johtajana. Hän on saanut Saksassa liikenneturvallisuuden edistämisestä tunnustuspalkinnon ja kirjoittanut ajotekniikasta Saksaksi kirjan Revolution am Steuer, jota on myyty yli 120 000 kappaletta.
Aaltonen on osallistunut kuljettajana useisiin historic-ralleihin vielä 2010-luvullakin. Lisäksi hän on kilpaillut tasanopeusajossa.
Muuta

Aaltosta pidetään yhtenä vasemman jalan jarrutuksen kehittäjistä yhdessä Timo Mäkisen kanssa. Aaltonen nimettiin ralliautoilun Hall of Famen yhdeksi ensimmäisistä jäsenistä Timo Mäkisen, Paddy Hopkirkin ja Erik Carlssonin kanssa vuonna 2010.
Vuonna 1963 Rauno Aaltonen sijoittui Vuoden urheilija -äänestyksessä yhdeksänneksi. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun autourheilija kelpuutettiin listan kärkikymmenikköön.
Vuonna 1966 Aaltonen voitti Australiassa Bathurstin 500 mailin ajon (Gallaher 500 -kilpailu tuolloin) ensimmäisenä eurooppalaisena kuljettajana. Vuoden 1964 Span 24 tunnin kilpailussa Aaltonen ajoi yhdessä Hubert Hahnen kanssa toiseksi. Hän saavutti menestystä myös muissa rata-autokilpailuissa.
Aaltosen vanhemmat olivat yrittäjä, moottoriurheilija ja -urheilun kehittäjä August Aaltonen ja Laina Sirkka Kaarina Ylitalo.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Rauno Aaltonen Jyväskylän ralliykkönen 1961
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Kalevi Häkkinen (vas.) ja Rauno Aaltonen laskivat kilpaa mäkeä Turussa vuonna 1967. Aaltonen voitti hiuksenhienosti Mini Cooperilla.
Rauno Aaltonen esittelee Moottori-lehdeltä saamaansa palkintoa vuonna 1967.
André Deed

André Deed vuonna 1910.
André Deed (oikealta nimeltään André de Chapais, 22. helmikuuta 1879 Le Havre – 4. lokakuuta 1940 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Tullimiehen perheeseen syntynyt Deed aloitti uransa sirkus- ja revyyesiintyjänä. Vuosina 1901–1904 hän näytteli useissa Georges Mélièsin kokeellisissa elokuvissa. Vuodesta 1905 lähtien Deed teki lyhyitä komedioita Pathén veljeksille. Hänen kehittämänsä koominen henkilöhahmo Boireau oli yksi ensimmäisistä elokuvien vakiokasvoista.
Vuonna 1908 Deed siirtyi Giovanni Pastronen värväämänä torinolaiselle Itala Filmille. Hän teki Italiassa yli 90 komediaa, joita yhdistää Cretinetti-niminen henkilöhahmo. Vuoden 1911 lopulla Deed palasi tulevan vaimonsa Valentina Frascarolin kanssa Ranskaan, jossa hän teki Pathélle noin 50 Boireau-elokuvaa. Vuonna 1915 Deed siirtyi takaisin Torinoon, jossa hän jatkoi Cretinetti-sarjan tekemistä parin vuoden ajan. 1920- ja 1930-luvuilla hän näytteli sivurooleja muutamissa ranskalaiselokuvissa, mutta päätyi lopulta elokuvastudion yövartijaksi.
Suomessa Deedin elokuvahahmosta käytettiin nimeä Lehman.
Elokuvia

Lehman on niin kaunis, 1909 (näyttelijä)
Cretinetti ja ahneuden palkka, 1910 (näyttelijä)
La paura degli aeromobili nemici, 1915 (ohjaaja ja näyttelijä)
L’uomo meccanico, 1921 (käsikirjoittaja, ohjaaja ja näyttelijä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta André Deed Wikimedia Commonsissa
André Deed Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Dekanoli

| Dekanoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  112-30-1
PubChem CID:  8174
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H22O
Moolimassa:  158,28 g/mol
Ulkomuoto:  väritön neste
Sulamispiste:  7 °C (1-dekanoli)
Kiehumispiste:  230 °C (1-dekanoli)
Tiheys:  0,83
Liukoisuus veteen:  0,0211 g/l (20 °C)
  
Dekanoli eli dekyylialkoholi on alkoholi, jossa on kymmenen hiiliatomia. Yhdisteestä käytetään myös nimiä n-dekanoli, 1-dekanoli, dekan-1-oli, n-dekyylialkoholi, kaprialkoholi ja nonyylikarbinoli. 1-dekanolia esiintyy monien kasvien tuoksuissa, erityisesti kämmekkäkasveilla (Orchidaceae) sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Sillä on mm. seuraavat rakenteelliset isomeeriset muodot:
2-dekanoli, CAS-numero 1120-06-5
3-dekanoli, CAS-numero 1565-81-7
4-dekanoli, CAS-numero 2051-31-2
5-dekanoli, CAS-numero 5205-34-5
Dekanoli on tulenarkaa ja nieltynä voi aiheuttaa oksentelua ja pahoinvointia.
Dekanolia valmistetaan vedyttämällä kookosöljyn estereitä tai synteettisesti noneenista. Yhdistettä käytetään esimerkiksi hajusteiden, muovinpehmentimien ja puhdistusaineiden valmistamiseen sekä vaahdonestoaineena.</ref>