stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Äänetön kevät
Julkaisu ja vastaanotto

Rachel Carsonin kirja ilmestyi Yhdysvalloissa keväällä 1962 ja siitä tuli välittömästi myyntimenestys. Lukuisina uusintapainoksina ja käännöksinä se levisi ympäri maailman. Kirja oli avoin sodanjulistus kemianteollisuudelle, joka kehitti ja toi markkinoille yhä uusia myrkkyjä, jotka otettiin saman tien käyttöön perehtymättä niiden haittavaikutuksiin. Siten ei ollut yllättävää, että teollisuus pyrki kaikin keinoin vaientamaan Carsonin osoittaakseen, että tämä oli väärässä eikä hänellä ollut tehtävän edellyttämää pätevyyttä. Carson sai vastustajikseen kuitenkin myös lukuisia tiedemiehiä, joiden mielestä tämä oli tunkeutunut heidän omalle reviirilleen. DDT:n haitalliset ominaisuudet – sen säilyvyys ja rikastuvuus sekä vahingollisuus linnuille, nisäkkäille ja ihmisille – olivat olleet tutkijoiden tiedossa jo kauan ennen Carsonia, mutta vasta Äänetön kevät toi asian yleiseen tietoisuuteen.
DDT:n käyttöä puolustettiin muun muassa sillä, että torjumalla taudinlevittäjähyönteisiä DDT:llä pelastettiin vuosittain yksinomaan 3–5 miljoonaa ihmistä malariakuolemalta. Toisaalta näin kasvaneelle ihmisjoukolle oli saatava ravintoa, mikä puolestaan lisäsi DDT:n ja muiden tuholaismyrkkyjen käytön tarvetta. Carsonin esittämät vaihtoehtoiset tuholaisten torjuntakeinot – lähinnä biologiset menetelmät – tyrmättiin verukkeella, ettei niitä ollut kehitetty tarpeeksi pitkälle; tosiasiassa vaihtoehtoisten menetelmien kehittämistä ei ollut edes pidetty tarpeellisena, koska DDT:n sukulaisineen uskottiin kelpaavan kaikkeen.
Kirja johti DDT:n käytön kieltämiseen Yhdysvalloissa vuonna 1972. Sen malarianvastaista käyttöä ei kuitenkaan kielletty.
Suomessa Helsingin Sanomat tarttui kuumaan puheenaiheeseen syksyllä 1962 julkaisemalla otteita kirjasta kahdeksanosaisena artikkelisarjana. Itse kirjan julkaisi suomeksi Tammi vielä samana vuonna Pertti Jotunin käännöksenä. DDT:n käyttö kiellettiin Suomessa maataloudessa ja puutarhoissa vuonna 1972, metsänhoidossa vuonna 1975 ja rakennuksissa vuonna 1976. Ruotsissa ja Norjassa DDT kiellettiin jo vuonna 1970. Rachel Carson kuoli syöpään vuonna 1964.
Biologi Teuvo Suominen huomauttaa, että Carson jätti kirjassaan kokonaan käsittelemättä kaksi tärkeää vaarallisten ympäristömyrkkyjen ryhmää, orgaaniset elohopeayhdisteet ja polyklooratut bifenyylit eli PCB-aineet. Edellisiä on käytetty esimerkiksi maataloudessa siemenviljan peittauksessa ja puunjalostusteollisuuden tuholaistorjunnassa, jälkimmäisiä lähinnä sähkölaiteteollisuudessa. Molemmat aineryhmät käyttäytyvät luonnossa DDT:n tavoin. Elohopea- ja PCB-pitoisuuksien vuoksi myös Suomessa Kymijoen alajuoksu, Kokemäenjoki ja Oulujoen suu olivat 1960- ja 1970-luvuilla saastuneet niin pahoin, että niiden kaloja ei lainkaan suositeltu syötäväksi. Metyylielohopea aiheutti useiden ihmisten kuoleman Japanissa (ns. Minamata-sairaus), ja PCB-yhdisteiden vuoksi esimerkiksi Itämeren merikotkakanta oli 1960-luvulla sukupuuton partaalla. Myös muuttohaukan lopullista häviämistä Suomen linnustosta ympäristömyrkkyjen vuoksi pidettiin 1960-luvulla väistämättömänä.
Painoksia

Äänetön kevät (suomentanut Pertti Jotuni), 1962, 2. painos 1963.
Äänetön kevät (suomentanut Pertti Jotuni, täydennyskatsaukset laatinut Teuvo Suominen), 1970.
Äänetön kevät, 1972, ISBN 951-30-0181-4.
Silent Spring, 1991, ISBN 0-14-013891-9.
Äestäjä

| Äestäjä |
| --- | --- |

Nimi:  Äestäjä
Tekijä:  Emil Cedercreutz
Valmistumisvuosi:  1912 / 1920
Julkistettu:  29. elokuuta 1920
Taiteenlaji:  julkinen taide
Teostyyppi:  patsas
Materiaali:  pronssi
Sijainti:  Cygnaeuksenpuisto, Pori
Koordinaatit:  61°28′55″N 21°47′25″E﻿ / ﻿61.4819°N 21.7902°E﻿ / 61.4819; 21.7902
Äestäjä on Porissa Cygnaeuksenpuistossa sijaitseva kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin veistos, joka paljastettiin vuonna 1920. Se on hänen ensimmäinen julkinen veistoksensa sekä myös Porin ensimmäinen julkinen patsas. Äestäjää pidetään Cedercreutzin merkittävimpänä veistoksena yhdessä Helsingin Varsapuistikossa sijaitsevan Äidinrakkauden (1928) sekä Maarianhaminan Ruorimiehen (1933) kanssa.
Myös Cedercreutz piti patsasta suuressa arvossa juuri sen sijaintipaikan vuoksi. Hänen mukaansa puistoon pystytetty patsas tulee kaikkien omaisuudeksi, toisin kuin hänen aikaisemmin museoihin sijoitetut työnsä, jotka tavoittavat vain valikoidun yleisön. Äestäjän pystyttämisajankohtana julkiset veistokset olivat Suomen kaupungeissa vielä harvinaisia. Nykyään patsaan hevosen suitset ja aisat ovat hieman vaurioituneet siihen kohdistuneen ilkivallan johdosta.
Taustaa

Äestäjä-patsas pystytettiin Helsingin yliopiston Satakuntalaisen Osakunnan naisopiskelijoiden aloitteesta. Hankkeen varsinaisena puuhanaisena toimi kirjailija Maila Talvio, joka oli osakunnan inspehtorin J. J. Mikkolan puoliso. Tarkoituksena oli lisäksi pystyttää muun muassa Lallia esittävä veistos Köyliöön, Pyhän Henrikin rintakuva Kokemäelle sekä Hj. Nortamon merimieshahmo Tasala Vilkk Raumalle, mutta veistoksista toteutui Cedercreutzin elinaikana ainoastaan Äestäjä.
Cedercreutz työsti teostaan Köyliössä sijaitsevassa ateljeessaan Ilmilinnassa sekä Helsingin työhuoneessaan. Ensimmäinen kipsinen malli oli valmiina vuonna 1912. Patsaan sijoituspaikaksi suunniteltiin aluksi Raatihuoneenpuistoa, jossa syyskuussa 1913 oli lyhyen aikaa esillä Cedercreutzin tekemä luonnollista kokoa olevaa kamelia esittävä kipsiveistos. Sen avulla taiteilija arvioi tulevan Äestäjä-patsaan oikeaa kokoa ympäristöönsä verrattuna. Varojen puute sekä ensimmäisen maailmansodan ja myöhemmin Suomen sisällissodan syttyminen viivästyttivät kuitenkin hanketta niin, että pronssiin patsas valettiin vasta 1920. Myös sen sijoituspaikka vaihtui Raatihuoneenpuistosta Porin puistoakselin toisessa päässä sijaitsevaan puistoon Cygnaeuksen koulun edustalle. Varsinaisen pronssipatsaan kustannuksiin osallistuivat satakuntalaiset taiteen ystävät, mutta Cedercreutz maksoi itse veistoksen kivijalustan sekä muun muassa kipsisen mallin valamisen. Helsinkiläisen G. W. Sohlberg Oy:n valama teos oli suurin Suomessa siihen asti tehty taidevalutyö.
Äestäjässä esiintyvän viljelijän mallina toimi Cedrcreutzin palvelijana ja talonmiehenä työskennellyt Vihtori Sikstus Wind (s. 1886). Aiheen taustalla oli Cedercreutzin ajatus siitä, kuinka Porin kaupunki elää sitä ympäröivästä varakkaasta maakunnasta, mutta omasta puolestaan toimittaa äestäjälle erilaisia hyödykkeitä, kuten tupakan, kahvin ja sanomalehdet. Veistos kuvaa viimeistä ennen kylvöä tehtävää äestystä. Hevosen perässään vetämä äes on satakuntalainen päälläseisottava malli, jollaista ei Cedercreutzin mukaan löydy muualta Suomesta. Veistoksessa ilmenee myös Cedercreutzin tolstoilainen ajatusmaailma; hevosia on vain yksi, koska kyseessä on vaatimaton torppari ja hänen ainoa juhtansa, suuremmissa maataloissa äkeen edessä oli kaksi hevosta.
Cedercreutz teki Äestäjän vastapariksi veistoksen Kyntäjä, joka tunnetaan myös nimellä Maamiehen kunnia. Äestäjän paljastusjuhlallisuuksien aikana sen kipsinen malli oli esillä Raatihuoneenpuistossa, mutta pronssiin Kyntäjä valettiin vasta 1969 ja sijoitettiin Harjavallan kauppalantalon edustalle.
Paljastusjuhlallisuudet

Äestäjä-veistos paljastettiin sateisena lauantaipäivänä 29. elokuuta 1920. Juhlallisuudet alkoivat Keski-Porin kirkossa pidetyllä jumalanpalveluksella, jonka jälkeen siirryttiin Cygnaeuksen koulun edustalla sijaitsevaan puistoon, minne satakuntalaiset ylioppillaat olivat muodostaneet kunniakujan. Itse paljastustilaisuudessa kuultiin aluksi kuoron esittämä Satakunnan laulu, jonka jälkeen puhui patsashankkeen johtohahmo Maila Talvio. V. A. Koskenniemi oli kirjoittanut tilaisuutta varten runon Syksyn ylistys, jonka lausui myöhemmin muun muassa Tarinaharjun parantolan johtajana toiminut lääketieteen opiskelija Allari Seppä.
Paljastusseremonioiden jälkeen vietettiin juhlapäivällistä Porin VPK:n talolla, jossa puhuivat kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Mikko Latva sekä tohtori Maikki Friberg. Juhlien lopuksi satakuntalaiset ylioppilaat esittivät Porin teatterissa Alphonse Daudetin kirjoittaman ja Georges Bizetin säveltämän musiikkinäytelmän L'Arlésienne. Esityksestä saadut pääsylipputulot käytettiin patsashankkeen rahoittamiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia Äestäjä-patsaasta Porissa - valokuvablogi.
Äestäjä ja vuonna 1912 valmistunut Cygnaeuksen koulu.
Ylistaro

| Ylistaro> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Seinäjoki |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°56′25″N, 22°31′00″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Seinäjoen seutukunta
Kuntanumero:  975
Hallinnollinen keskus:  Ylistaron kirkonkylä
Perustettu:  1865
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Seinäjoki Nurmo Ylistaro
– syntynyt kunta:  Seinäjoki
Pinta-ala:  484,99 km²  (1.1.2008)
– maa:  481,83 km²
– sisävesi:  3,16 km²
Väkiluku:  5 576   (31.12.2008)
– väestötiheys:  11,57 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  18,6 %
– 15–64-v.:  61,5 %
– yli 64-v.:  19,9 %
Ylistaro on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Etelä-Pohjanmaahan kuuluvassa Seinäjoen seutukunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Sen asukasluku oli 5 576 ja pinta-ala 484,99 km2, josta 3,16 km2 vesistöjä. Kunta lakkautui kuntaliitoksessa yhdistyen Nurmon ja Seinäjoen kanssa uudeksi Seinäjoeksi vuonna 2009. Ylistaron naapurikunnat olivat Ilmajoki, Isokyrö, Lapua, Nurmo ja Ylihärmä.
Seinäjoen kaupunginkirjaston Ylistaron toimipiste.
Ennen vuotta 1658 Ylistarolla tarkoitettiin myöhempää Isoakyröä. Nimi vaihtui kun nykyisen Ylistaron kappeliseurakunta perustettiin. Ylistaron kielellinen vastinpari oli Alastaro, nykyinen Vähäkyrö.
Historia > Esihistoria

Ylistaro oli kivikaudella meren alla, ja vain joitakin luotoja pitäjän pohjoisosan kohdalla ulottui vedenpinnan yläpuolelle. Näiltä paikoilta on saatu talteen joitakin esineitä, jotka osoittavat kivikautisen kalastajaväestön liikkuneen näillä tienoin. Ensimmäiset ihmiset saapuivat Ylistaron alueelle viimeistään vasarakirveskaudella, mistä kertoo muun muassa Troiharin asuinpaikka. Asutus sijoittui pääosin Kyrönjoen suulle ja siirtyi maan kohotessa merenrantaa seuraten länteen päin. Asutuksen jatkuvuutta ovat osoittaneet muun muassa pronssikautinen eläinpääkirves ja esiroomalaisen ajan keihäänkärki.
Kyrönjokilaaksoon kuuluva Ylistaron seutu kohosi kansainvaellusajalla Suomen rikkaimmaksi alueeksi. Asutus alkoi taantua 700-luvulla ja 800-luvulla seutu ilmeisesti autioitui. Autioitumisen syyt eivät ole täysin selvillä.
Historia > Asutuksen syntyminen

Ylistaron seutu asutettiin pysyvästi 1200-luvulla. Seutu kuului Isonkyrön emäpitäjän ylimmäiseen ja keskimmäiseen neljännekseen. Keskiajalla Ylistaro kuului Isonkyrön emäpitäjään, osaksi sen ylimmäiseen ja osaksi keskimmäiseen neljännekseen. 1500-luvun puolivälissä Ylistarossa oli 94 taloa ja asukkaita arviolta 450–650 henkeä. Vuosien 1696–1697 nälänhädän seurauksena väkiluku laski alle viidensadan.
Klaus Flemingin huovien linnaleiri aiheutti 1590-luvulla varsinkin Pohjanmaalla levottomuuksia, jotka kärjistyivät nuijasodaksi kutsuttuun kansannousuun. Tunnetuimpia talonpoikien johtajia oli Pentti Pouttu, joka eteni ylistarolaisista talonpojista koostuneine joukkoineen vuoden 1596 lopulla Ulvilaan saakka, mutta joutui siellä tappiolle. Nuijasodan ja vuoden 1601 kadon seurauksena autioitui yli kolmannes Ylistaron taloista.
1600-luvun aikana asutus tihentyi niin, että Ylistaron muodostettiin oma kappeliseurakunta vuonna 1658. Samana vuonna ylistarolaiset rakensivat ensimmäisen kirkkonsa omin luvin mikä johti selkkaukseen esivallan ja emäpitäjän kanssa. Kymmenen vuotta myöhemmin astui kuitenkin virkaansa Ylistaron ensimmäinen kappalainen.
Isonvihan aikana vuonna 1714 käydyn Napuen taistelun jälkeen Ylistarosta vietiin vankeuteen Venäjälle 80 henkeä ja koko pitäjä ryöstettiin perinpohjaisesti. Jäljelle jääneet pitäjäläiset viettivät vuosikausia syrjäseutujen piilopirteillä.
Historia > Oma kunnallishallinto

Isonvihan jälkeen Ylistaron asukasluku alkoi kasvaa voimakkaasti. Vuonna 1805 asukkaita oli lähes 3 400. Väestönkasvu jatkui voimakkaana 1800-luvulla. Vaikka lähes 3 000 siirtolaista muutti Ylistarosta Yhdysvaltoihin, asui kunnassa 8 647 henkeä vuonna 1920. Väestönkasvun taustalla oli ripeä taloudellinen kehitys. Kunnan peltoala kasvoi huomattavasti 1800-luvulla ja uudet viljelymenetelmät, isojako ja paperiteollisuuden synnystä syntynyt pääoma auttoivat maatalouden kehitystä.
Ylistarosta tuli itsenäinen seurakunta vuonna 1859, vaikka ero Isostakyröstä toteutui vasta vuonna 1881. Arkkitehti Ernst Lohrmannin suunnittelema Ylistaron nykyinen kirkko on valmistunut vuonna 1851. Kitinojalla on oma, Kauno Kallion suunnittelema ja vuonna 1952 valmistunut kyläkirkko.
1800-luvun lopulla kunnan halki rakennettiin rautatie Vaasaan. Ylistaron asemaan ja elämään vaikutti myöhemmin myös Seinäjoen kohoaminen keskusasemaksi.
Kansalaissodan alkuvaiheessa tammikuun lopulla 1918 suojeluskuntalaiset riisuivat vähäisen kahakan jälkeen aseista Ylistarossa majailleen noin 350-miehisen venäläisen varuskunnan.
Maantiede

Ylistaron kunta sijaitsi Kyrönjoen keskijuoksulla. Joen molemmin puolin levittäytyvä peltolakeus muuttuu laaksosta etäännyttäessä vähitellen loivasti kumpuilevaksi metsäiseksi ja soiseksi vedenjakaja-alueeksi. Jokilaaksossa kallioperää peittävät lajittuneet hienojakoiset maalajit savi, hiesu ja hiekka. Suotuisan maaperän puolesta Ylistaron seutu on Lounais-Suomen viljelyalueen kaltaista, mutta Etelä-Pohjanmaan vähemmän edullisen ilmaston vuoksi kasvukausi jää lyhemmäksi. Tärkeimmät viljelysalueet ovat Kyrönjoen varrella Munakassa, Topparlassa ja Kylänpäässä, Lehmäjoen varrella Untamalassa sekä leveänä vyöhykkeenä kirkonkylästä Isonkyrön suuntaan.
Muiden Etelä-Pohjanmaan kuntien tavoin Ylistarossa on hyvin vähän vesistöjä, mikä johtuu kallioperän tasaisuudesta. Kyrönjoen ja sen sivuhaarojen lisäksi Ylistaron alueella on vain muutamia pieniä metsälampia, joista merkittävä osa on kuivunut tai kasvanut umpeen. Tällaisia vesistöjä ovat esimerkiksi kokonaan kadonneet Kuja-, Larva- ja Hähäänjärvi Järvirannalla, Lehmälammi Untamalassa, Kinnarlammi Ooperissa, umpeen kasvanut Lauttajärvi Ylistaron etelärajalla sekä rehevöitynyt Valkiajärvi Untamalassa. Kyrönjoki virtaa Ylistarossa hyvin hitaasti, ja kevät- ja syystulvat ovat varsin tavanomaisia.
Liike-elämä

Merkittäviä yrityksiä Ylistarossa ovat Suomen Maataloustukku, Luoman Puutuote, Ylistaron Halpa-Aitta, Leppinen Steel ja Tasangon Herkkutuote (Malviala-konsernia). Liikevaihdoltaan suurin teräsalan yritys Leppinen Steel sijaitsee Teräsmäen-teollisuusalueella. Ylistarossa toimii myös Luonnonvarakeskuksen (aikaisemmin Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus MTT:n) koeasema.
Seurakunnat

Ylistarossa toimii nykyisin Seinäjoen seurakunnan alainen Ylistaron alueseurakunta. Ylistarosta tuli herännäisyyden keskeistä tukialuetta jo liikkeen syntykaudella 1800-luvun puolivälissä. Evankelisuus kasvatti kannatustaan 1800-luvun lopulla, ja 1900-luvun alussa liikkeet kehittyivät suunnilleen tasavahvoiksi. Molemmilla oli omat vahvemmat ja heikommat kylänsä. Arviolta jopa kaksi kolmesta ylistarolaisesta lukeutui tuolloin jompaankumpaan herätysliikkeeseen. Helluntaiherätystä Ylistarossa edustaa vuonna 1943 perustettu Ylistaron helluntaiseurakunta.
Liikenne

Ylistaron kautta kulkevat valtatie 16 Vaasasta Kyyjärvelle ja valtatie 18 Vaasasta Jyväskylään sekä Seinäjoki–Vaasa-rata. Ylistaron rautatieasema sijaitsee noin viisi kilometriä Ylistaron kirkonkylästä kaakkoon. Henkilöjunien pysähdykset Ylistarossa loppuivat vuonna 2016.
Liikenne > Etäisyyksiä Ylistarosta

Jyväskylä 230 km
Kyyjärvi 110 km
Lapua 30 km
Seinäjoki 25 km
Vaasa 50 km
Kylät

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Alapää  Asema  Halkosaari  Hanhikoski  |  Heikkola  Huhtala  Hööpakka  Isokylä  |  Järviranta  Kainasto  Kirkonkylä  Kitinoja  |  Kylänpää  Myllykoski  Teräsmäki  Untamala  |
Nähtävyydet

Ylistaron kirkko
Kriikun mylly
Kyrönjoki koskineen
Wanha Markki, eläinten vanhainkoti
Malkakoski
Kesti-Iivarin Majatalo
Kulttuuri > Komia kirkko

Ernst Lohmann suunnittelema Ylistaron kirkko valmistui Jaakko Kuorikosken johdolla kivestä ja tiilestä vuonna 1851. Uusgotiikkaa edustava kirkkorakennus on päätytornillinen pitkäkirkko. Komiaksi kirkoksi kutsuttuun pyhättöön mahtuu kerralla 2 500 sanankuulijaa. Alttaritaulu on Adolf von Beckerin maalaus Kristuksen kirkastuminen vuodelta 1888. Kirkon aarteistoon kuuluu muun muassa keskiaikainen messukasukka ja Raamattu 1640-luvulta. Lisäksi kirkossa on keskiaikainen krusifiksi ja kirkkoherra Isak Brennerin maalaama omakuva vuodelta 1661.
Kulttuuri > Tapahtumat

Ylistarossa on järjestetty useita suuria kristillisiä kesätapahtumia. Herättäjäjuhlat on järjestetty Ylistarossa kuudesti: 1893 Malkamäessä, 1898 Untamalassa sekä vuosina 1921, 1939, 1968 ja 2004. Evankelisuuden evankeliumijuhla järjestettiin Ylistarossa vuonna 2007. Vuosittain toistuvia tapahtumia ovat Ylistaro-viikko sekä Joutopäivämarkkinat heinäkuussa. Valtakunallisesti tunnetuin on vuodesta 2007 järjestetty Filmiä ja Valoa -elokuvafestivaalit.
Kulttuuri > Museot ja perinnekulttuuri

Ritarin kotimuseo on 1980-luvun alussa perustettu yksityinen museo, johon on kerätty pohjalaista paikallishistoriaa. Museosta löytyy muun muassa viljamakasiini, jossa on perimätiedon mukaan Ylistaron vanhan kirkon ovi ja kellotapulin luukku sekä Haapojan aitta, jossa on pitänyt majaansa murhamies Matti Haapoja. Ylistaron pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla piimävelli.
Kulttuuri > Taide

Ylistaron peruskoulun pihamaalla sijaitsee Kirja-Matin eli Matti Pohdon muistomerkki. Kirja-Matin koululla ja Ylistaron kirjastolla on oma liputuspäivänsä Matti Pohdon syntymäpäivänä. Muita muistomerkkejä ja patsaita ovat entisten kirkkojen muistomerkki (Ilmari Wirkkala), vapaussodan muistomerkki (Elias Ilkka, 1922), vuosien 1939–45 sodissa kaatuneille pystytetty muistomerkki sekä reserviupseerien pystyttämä jääkärien muistomerkki.
Kulttuuri > Liikunta ja urheilu

Ylistaron Kilpa-Veljet (YK-V) on urheiluseura, joka on perustettu 1945. Se on niin sanottu yleisseura, jonka alaisuudessa on tällä hetkellä yksitoista jaostoa. Lajeina ovat ampumahiihto, hiihto, mäkihyppy, jalkapallo, lentopallo, pesäpallo, paini, suunnistus, voimailu, e-urheilu ja yleisurheilu. YK-V pelaa pesäpallossa Suomensarjaa niin miehissä kuin naisissa.
Ylistaron Metsästysseuralla on ampumarata Järvirannan kylässä. Lisäksi Ylistaron Kylänpäässä harrastetaan kilpa-ammuntaa talvikuukausina Ylistaron Ampujien ampumaradalla. Lisäksi kirkonkylässä on ravi- ja ratsastuskeskus.
Tunnettuja ylistarolaisia

Orvokki Autio (s. 1941), kirjailija
John Gustaf Kokki (1869–1951), baptistisaarnaaja ja seurakunnanjohtaja
Jussi Kuoppala (1911–1993), teologian tohtori, päätoimittaja ja Herättäjä-Yhdistyksen toiminnanjohtaja
Väinö Kuoppala (1914–1963), agronomi ja kansanedustaja
Erkki Kriikku (1931–2020), maanviljelijä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Kari Kriikku (s. 1960), klarinettitaiteilija
Eeli Lepistö (1926–1973), muurari ja poliitikko
Simon Louko (1754–1824), Porvoon valtiopäivien talonpoikaissäädyn valtiopäivämies
Jaakko Loukko (1870–1946), maanviljelijä ja kansanedustaja
Kauko K. Luoma (1918–2000), metsänhoitaja ja virkamies, metsäneuvos
Juho Malkamäki (1844–1928), valtiopäivämies, kansanedustaja ja herännäisjohtaja
Niilo Kustaa Malmberg (1807–1858), herännäisjohtaja
Arvi Malmivaara (1885–1970), kirkkoherra
Juha Niemi (s. 1988), pesäpalloilija
Martti Ojares (s. 1942), Taivas TV7 -kanavan toimitusjohtaja
Sami Osala (s. 1980), muusikko
Pekka Peltokallio (1926–2017), urheilulääkäri, professori
Matti Pohto (1817–1857), kirjankeräilijä
Urho Pohto (1915–1995), kansanedustaja
Mikko Pohtola (1925–2007), Suomen Kuvalehden päätoimittaja
Kalervo Rauhala (1930–2016), painija
Juha Tapio (s. 1974), muusikko
Jaakko Tuuri (1884–1947), säveltäjä
Heikki Vehkaoja (1889–1954), kansanedustaja
Antti Viirimäki (1934–1999), järjestöjohtaja, maanviljelysneuvos.
Kirjallisuutta

Kangas, Jussi (toim.): Varrella virran... : ylistarolainen kyläkirja 2005. Isokyrö : Kyrönmaan opisto, Kylänpään historiapiiri, 2005. ISBN 952-91-8969-9.
Salokangas, Raimo. Ekman-Salokangas, Ulla: Ylistarolaisten historia 2005. Ylistaron kappeliseurakunta.
Thors, Sisko: Kirja-Matin matkassa, kirja Matti Pohdosta, 1997
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ylistaro Wikimedia Commonsissa
Ylistaron kirkon kotisivut
Ylistaron oppaat ry (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ylistaro |
| --- | --- | --- |
 Etelä-Pohjanmaa  Seinäjoki 
| Kylät |  Alapää  Asemanseutu  Halkosaari  Hanhikoski  Isokylä  Järviranta  Kainasto  Kirkonkylä  Kitinoja  Kylänpää  Kärkimäki  Myllykoski  Pouttula  Rajamäki  Teräsmäki  Untamala  |  |
| n k Etelä-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alajärvi  Alavus  Evijärvi  Ilmajoki  Isojoki  Isokyrö  Karijoki  Kauhajoki  Kauhava  Kuortane  Kurikka  Lappajärvi  Lapua  Seinäjoki  Soini  Teuva  Vimpeli  Ähtäri 
Entiset kunnat:  Alahärmä  Jalasjärvi  Jurva  Kortesjärvi  Lehtimäki  Nurmo  Peräseinäjoki  Seinäjoen maalaiskunta  Töysä  Ylihärmä  Ylistaro 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Ylistaro sijaitsee Kyrönjoen keskijuoksulla.
Ylistaron kirkko vuonna 2017.
Einar Økland

| Einar Økland |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1940 (ikä 85) Sveio, Hordaland, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Tone Hesthammer, John Donner
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Palkinnot
 Brage-palkinto, kunniapalkinto 2015 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Einar Andreas Økland, kirjailijanimiä: John Donner ja Tone Hesthammer, (s. 17. tammikuuta 1940 Sveio, Hordaland, Norja) on norjalainen kirjailija. Hän on runoilija, näytelmäkirjailija, lastenkirjailija ja esseisti. Hän kirjoittaa uusnorjaksi.
Økland on kirjoittanut nimimerkillä John Donner nuortenkirjasarjaa Somerset, johon hän ja Sigbjørn Heie, Ragnar Hovland ja Per Olav Kaldestad vuosina 1982–1987 kirjoittivat 13 kirjaa. Nimimerkkiä Tone Hesthammer hän on käyttänyt lähinnä kirjoittaessaan lehtiartikkeleita.
Økland on toisen maailmansodan jälkeisistä norjalaisista kirjailijoista monipuolisin ja on ollut norjalaisen lastenkirjallisuuden merkittävä uudistaja. Hän on suorittanut 1965 Oslon yliopistossa kliinisen psykologian virkatutkinnon ja työskennellyt joitakin vuosia psykologina, ennen kuin hän 1967 siirtyi päätoimiseksi kirjailijaksi.
Hänen esikoisteoksensa Ein gul dag (1963) julkaisi Cappelen, mutta toisesta teoksesta Mandragora (1966) lähtien kustantaja on ollut Det Norske Samlaget. Prosaistina hän aloitti novellikokoelmalla Svart i det grøne (1967).
Økland oli 1968 perustamassa kirjailijoiden Tor Obrestad, Kjell Askildsen, Bjørn Nilsen, Dag Solstad ja Arnljot Eggen kanssa Norjan kirjailijakeskusta (Norsk Forfattersentrum). Hän oli 1992 Bergenin kansainvälisen festivaalin festivaalikirjailija.
Suomennetut teokset

Kiva päivä (Ein god dag), Einar Økland, Wenche Øyen. Suomentaja Inkeri Pitkänen. Gummerus, 1980 ISBN 951-20-2074-2
Palkinnot ja tunnustukset

Nynorsk barnelitteraturpris 1975 teoksesta Det blir alvor
Kritikerprisen for barne- og ungdomslitteratur 1978 teoksesta Sikk-sakk
Kultur- og kirkedepartementets billdbokpris for barne- og ungdomslitteratur 1979, teoksesta Ein god dag (sammen med Wenche Øyen)
Sokneprest Alfred Andersson-Ryssts fond 1982
Språklig samlings litteraturpris 1985
Askeladdprisen 1987
Premio europeo Pier Paolo Vergerio 1987, teoksesta Mellom himmel og jord
Aschehougprisen 1988
Melsom-prisen 1992, teoksesta Når ikkje anna er sagt
Nynorsk litteraturpris 1993, teoksesta I staden for roman eller humor
Sigmund Skard -stipendi 1998
Dobloug-palkinto 2000
Samlagsprisen 2000
Kari Skjønsbergs pris 2006
Gyldendal-palkinto 2006
Språkprisen 2015, Språkrådet, teoksista Norske malebøker (2012) ja Fotgjengar med fotnotar (2013)
Brage-palkinto, kunniapalkinto 2015