stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo ministereistä Suomen maa- ja metsätalousministeriössä
Sivutoimiset ministerit

Maa- ja metsätalousministeriössä ei ole vuoden 1968 jälkeen ollut toista päätoimista ministeriä. Ajoittain joitain maa- ja metsätalousministeriön hallinnonalaan kuuluvia asioita on liitetty toisissa ministeriöissä toimivien ministereiden vastuualueeseen.
| Ministeri (syntynyt–kuollut) | Puolue | Tehtävissä | Hallitus | Ministerin varsinainen salkku |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Veikko Saarto (s. 1934) | SKDL | 15.5.1977 – 26.5.1979 | Sorsa II | Liikenneministeri |
| Veikko Saarto (s. 1934) | SKDL | 26.5.1979 – 19.2.1982 | Koivisto II | Liikenneministeri |
| Jarmo Wahlström (1938–2013) | SKDL | 19.2.1982 – 31.12.1982 | Sorsa III | Liikenneministeri |
| Matti Ahde (1945–2019) | SDP | 6.5.1983 – 30.9.1983 | Sorsa IV | Sisäasiainministeri |
| Ole Norrback (s. 1941) | RKP | 30.4.1987 – 26.4.1991 | Holkeri | Puolustusministeri (30.04.1987–12.06.1990) Opetusministeri (13.06.1990–25.04.1991) |
Fanny Flodin-Gustavson

| Fanny Flodin |
| --- | --- |
 Fanny Flodin-Gustavson (vasemmalla) ja sisar Ida Flodin (oikealla)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Fanny Matilda
Syntynyt: 31.1.1868 Oulu
Kuollut: 4.3.1954 (86 vuotta) Helsinki
Muusikko
Soittimet:  Piano
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Fanny Matilda Gustavson (o.s. Flodin; 31. tammikuuta 1868 Oulu – 4. maaliskuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen pianisti ja pianopedagogi. Hän opiskeli pianonsoittoa Suomessa William Dayasin johdolla. Säveltäjä-pianisti Dayas oli Franz Lisztin viimeisiä oppilaita, ja hän opetti Helsingin musiikkiopistossa 1890–1893. Flodin-Gustavson teki lisäksi opintomatkoja Kölniin, Manchesteriin ja  Pariisiin, jossa häntä opetti ranskalainen pianotaiteilija Raoul Pugno. Flodin-Gustavson konsertoi Suomessa ja ulkomailla sekä opetti pianonsoittoa useita vuosikymmeniä Helsingissä.
Fanny Flodinin vanhemmat olivat todellinen valtioneuvos Frithiof Flodin ja Fanny Basilier. Hänen sisariaan olivat taiteilija Hilda Flodin ja laulaja Ida Flodin. Musiikkikirjailija, kriitikko ja säveltäjä Karl Flodin oli Fanny Flodinin serkku. Fanny Flodinin ensimmäinen aviomies vuodesta 1898 oli ranskalainen runoilija Julien Leclercq (1865–1901) ja toinen aviomies vuodesta 1906 henkikirjoittaja Kristian Gustavson (1862–1940).
Flodinin ensimmäinen aviomies, Leclercq, omisti useita Vincent van Goghin maalauksia parin asuessa Pariisissa. Leclercqin kuoltua Flodin kysyi isältään neuvoa, mitä tehdä Pariisissa olevien taulujen kanssa, sillä Flodin halusi muuttaa pienen lapsensa kanssa takaisin Suomeen. Isä Frithiof Flodin neuvoi myymään maalaukset ja näin ollen teokset eivät koskaan päätyneet Suomeen. Leclercqin ja Flodinin omistuksessa oli muun muassa Tähtikirkas yö, Sypressit ja Sireenipensaat.
Oppilaita

Kurt Walldén
Luettelo kuuluisista murhayrityksistä

Tämä on luettelo kuuluisista murhayrityksistä. Luetteloon sisältyvät myös ne tapaukset, joissa ihmisiä on kuollut, mutta varsinainen kohdehenkilö on jäänyt henkiin.
1500–1800-luvut

| Henkilö | Asema | Päiväys | Paikka | Maa | Yrittäjä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vilhelm I Oranialainen | Alankomaiden tasavallan johtaja | 18. maaliskuuta 1582 | Antwerpen |  Alankomaiden tasavalta | Juan de Jáuregui |
| Jaakko I | Englannin kuningas | 5. marraskuuta 1605 | Lontoo |  Englanti | Guy Fawkes |
| Ludvig XV  | Ranskan kuningas | 5. tammikuuta 1757 | Versailles |  Ranska | Robert-François Damiens |
| Napoleon I | Ranskan keisari | 24. joulukuuta 1800 | Pariisi |  Ranska | François-Joseph Carbon |
| Yrjö III  | Britannian kuningas | 15. toukokuuta 1800 | Westminster |  Britannia | James Hadfield |
| Andrew Jackson | Yhdysvaltain presidentti | 30. tammikuuta 1835 | Washington D.C. |  Yhdysvallat | Richard Lawrence |
| Louis-Philippe  | Ranskan kuningas | 28. heinäkuuta 1835 | Pariisi |  Ranska | Giuseppe Marco Fieschi |
| Viktoria   | Britannian kuningatar | 10. kesäkuuta 1840 | Lontoo |  Britannia | Edward Oxford |
| Viktoria   | Britannian kuningatar | 30. toukokuuta 1842 | Lontoo |  Britannia | John Francis |
| Frans Joosef I  | Itävalta-Unkarin keisari | 18. helmikuuta 1853 | Wien |  Itävalta-Unkari | János Libényi |
| Napoleon III | Ranskan keisari | 14. tammikuuta 1858 | Pariisi |  Ranska | Felice Orsini |
| Abraham Lincoln | Yhdysvaltain presidentti | 23. helmikuuta 1864 | Baltimore |  Yhdysvallat | useita epäilyjä |
| William H. Seward  | Yhdysvaltain ulkoministeri | 14. huhtikuuta 1865 | Washington D.C. |  Yhdysvallat | Lewis Powell |
| Otto von Bismarck  | Saksan valtakunnankansleri | 13. heinäkuuta 1874 | Bad Kissingen |  Saksa | Eduard Kullman |
| Umberto I | Italian kuningas | 17. marraskuuta 1878 | Napoli |  Italia | Giovanni Passannante |
| Aleksanteri II | Venäjän tsaari | 21. huhtikuuta 1879 | Pietari |  Venäjän keisarikunta | Aleksandr Solovjov |
| Aleksanteri II | Venäjän tsaari | 5. helmikuuta 1880 | Pietari |  Venäjän keisarikunta | Stepan Halturin |
| Viktoria  | Britannian kuningatar | 2. maaliskuuta 1882 | Windsor |  Britannia | Roderick McLean |
| Nikolai Aleksandrovitš | Venäjän kruununperillinen | 11. toukokuuta 1891 | Ōtsu |  Japani | Tsuda Sanzō |
| Henry Clay Frick | amerikkalainen industrialisti | 23. heinäkuuta 1892 | Pittsburgh, Pennsylvania |  Yhdysvallat | Alexander Berkman |
| Ranskan edustajainkamarin jäsenet | Ranskan edustajainkamarin jäsenet | 9. joulukuuta 1893 | Pariisi |  Ranska | Auguste Vaillant |
| Ōkuma Shigenobu | Japanin pääministeri | 1889 | Tokio |  Japani | Genyōsha |
Luettelo lentopallon SM-mitalisteista

Luettelossa ovat yleisten sarjojen lentopallon Suomen mestaruuskilpailujen mitalistit. Virallisiksi mestaruuskilpailuiksi on katsottu vuosina 1957–1963 Lentopallokomitean ja kaudesta 1963–1964 Suomen Lentopalloliiton järjestämät kilpailut. TUL:n seurat pelasivat vielä 1963-1964 Lentopallokomitean SM-sarjassa, jota ei tähän taulukkoon ole noteerattu. Lentopallokomiteaan kuuluivat jäseninä vuoteen 1963 saakka Suomen Työväen Urheiluliitto ja Suomen Kori- ja Lentopalloliiton lentopallojaosto. Lentopalloliitto perustettiin 1959, mutta SM-kilpailujen järjestelystä se vastasi vasta kaudesta 1963-1964 alkaen. Kaudelle 1965–1966 TUL:n seurat liittyivät mukaan Lentopalloliiton sarjatoimintaan.
Liittojen mestarit

Ennen yhtenäisen sarjan aloittamista ratkaisivat Suomen Koripallo- ja Lentopalloliitto, sekä toisaalla Suomen Työväen Urheiluliitto omissa sarjoissaan liiton mestaruudet. Suomen Lentopalloliitto järjesti perustamisensa jälkeen muutamana vuotena liiton mestaruuskilpailut SM-kilpailujen ohessa. Helsingin Tarmo onnistui voittamaan kaikkien kolmen liiton mestaruudet, muttei koskaan Suomen mestaruutta.
Liittojen mestarit > Suomen Koripallo- ja Lentopalloliiton mestarit

| --- | --- |
 Miehet 1953 (talvisarja) Helsingin Ilves  1953 Eteläiset.  1954 Eteläiset  1955 Eteläiset  1956 (talvisarja) Johanneksen Pojat  1956 Lepakot, Pori  1957 (talvisarja) Helsingin Tarmo  1958 (talvisarja) Lahden Kimmo  1959 (talvisarja) Helsingin Tarmo :  Naiset 1956 (talvisarja) Lepakot, Pori  1957 (talvisarja) Lepakot, Pori  1958 (talvisarja) Eräpalloilijat  1959 (talvisarja) Käpylän Lentopalloilijat
Liittojen mestarit > Suomen Lentopalloliiton mestarit

| --- | --- |
 Miehet 1960 Helsingin Tarmo  1961 Helsingin Tarmo  1962 Lahden Kimmo  1963 Lahden Kimmo :  Naiset 1960 Käpylän Lentopalloilijat  1961 Käpylän Lentopalloilijat  1962 Käpylän Lentopalloilijat  1963 Käpylän Lentopalloilijat
Liittojen mestarit > Työväen Urheiluliiton mestarit

| --- | --- |
 Miehet 1951 Eiran Riento (epävirallinen)  1952 Järvensivun Kisa  1953 Kymin Palloilijat  1954 Järvensivun Kisa  1955 Järvensivun Kisa  1956 Helsingin Tarmo  1957 ei pelattu  1958 Järvensivun Kisa  1959 Järvensivun Kisa  1960 Järvensivun Kisa  1961 Järvensivun Kisa  1962 Koiton Riento  1963 Rantaperkiön Isku  1964 Koiton Riento  1965 Rantaperkiön Isku  1966 Luolajan Kajastus  1967 Pirkkalan Viri  1968 Luolajan Kajastus  1969 Luolajan Kajastus  1970 Pirkkalan Viri  1971 Oulunsuun Heitto  1972 Oulunsuun Heitto  1973 Luolajan Kajastus  1974 Luolajan Kajastus  1975 Rantaperkiön Isku  1976 Rantaperkiön Isku  1977 Karhulan Weikot  1978 Karhulan Weikot  1979 Oulun Kisko  1980 Rantaperkiön Isku  1981 Rantaperkiön Isku  1982 Rantaperkiön Isku  1983 Rantaperkiön Isku  1984 Rantaperkiön Isku  1985 Varkauden Tarmo  1986 Varkauden Tarmo  1987 Varkauden Tarmo :  Naiset 1951 Pirkkalan Viri (epävirallinen)  1952 Pirkkalan Viri  1953 Pateniemen Vesa  1954 Tampereen Veikot  1955 Eiran Riento  1956 Eiran Riento  1957 ei pelattu  1958 Eiran Riento  1959 Koiton Riento  1960 Tampereen Veikot  1961 Tampereen Veikot  1962 Tampereen Veikot  1963 Tampereen Veikot  1964 Koiton Riento  1965 Koiton Riento  1966 ei pelattu  1967 ei pelattu  1968 ei pelattu  1969 Koiton Riento  1970 Helsingin Elite  1971 Helsingin Elite  1972 Helsingin Elite  1973 Helsingin Kiri -60  1974 Karhulan Veikot  1975 Helsingin Kiri-60  1976 Helsingin Kiri-60  1977 Karhulan Weikot  1978 Karhulan Weikot  1979 Helsingin Kiri-60  1980 Karhulan Weikot  1981 Karhulan Weikot  1982 Luolajan Kajastus  1983 Lempäälän Jyry  1984 Karhulan Weikot  1985 Karhulan Weikot  1986 Karhulan Weikot  1987 Haukiputaan Heitto
Flora (jumalatar)

Flora tai kevät kuvattuna freskossa "Stabiae", joka on yksi kuuluisimmista roomalaisen aikakauden maalauksista. Löytyi Stabiasta, ja sijaitsee nykyisin Napolin kansallisessa arkeologisessa museossa. Ensimmäiseltä vuosituhannelta.
Flora on roomalaisessa mytologiassa kasvavan viljan ja kukkivien kukkien jumalatar. Alun perin häntä palvoivat oskit ja sabiinit. Roomassa hänen juhlapäivänsä oli nimeltään Floralia, ja sitä vietettiin 28. huhtikuuta alkaen aina toukokuun alkuun saakka. Se oli jokseenkin estoton ja moraaliton karnevaali, sillä Flora tunnettiin meretrixinä eli huorana. Hekumallinen juhlinta liittyi ilmeisesti hedelmällisyysriitteihin ja oli jonkinlainen kevään ja elämän riemujuhla, joka oli vastaisku kuolemalle ja lakastumiselle. Floralia-juhlassa esitettiin muun muassa miiminäytelmiä, joissa näyttelijät esiintyivät alastomina.
Perimätiedon mukaan sabiinikuningas Titus Tatius olisi alun perin tuonut Floran palvonnan Roomaan. Floralia-juhla vakiintui vuonna 238 eaa, ja kukkaseppelöity Floran pää esiintyi myös Rooman lyöttämissä kolikoissa. Ovidius kertoi runoelmassaan Fasti, että Zephyrus eli länsituuli suuteli Chloris-nymfiä, joka muuttui Floraksi. Ovidiuksen mukaan Juno suostutteli Floran koskettamaan itseään taikayrtillä. Sen seurauksena Juno tuli raskaaksi ja synnytti sodan jumala Marsin.
Kuvagalleria

Muinainen roomalainen mosaiikki Florasta
Flora, yksityiskohta Sandro Botticellin maalauksesta Kevät (n. 1482)
Tizian: Flora (1515)
Evelyn De Morgan: Flora (1894)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Flora (jumalatar) Wikimedia Commonsissa
Evald Flisar

| Evald Flisar |
| --- | --- |
 Evald Flisar
Henkilötiedot
Syntynyt: 1945 Gerlinci, Slovenia, Jugoslavia
Kansalaisuus:  sloveeni
Kirjailija
Äidinkieli: sloveeni
Tuotannon kieli: sloveeni
Palkinnot
 Prešeren-palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Evald Flisar (s. 1945 Gerlinci, Slovenia, Jugoslavia) on slovenialainen kirjailija. Hän on kirjallisuuslehti Sodobnostin päätoimittaja ja on ollut Slovenian kirjailijaliiton puheenjohtaja 1995-2002.
Hän opiskeli vertailevaa kirjallisuustiedettä Ljubljanan yliopistossa ja Lontoossa englannin kieltä ja englantilaista kirjallisuutta. Monet teokset ovat matkapäiväkirjoja. Lisäksi hän on kirjoittanut näytelmiä. Hän saanut 1993 Prešeren-palkinnon.
Suomennetut teokset

Isäni unet (Velika žival samote) suom. Kari Klemelä, Mansarda 2006 ISBN 952-5664-02-3
Tietäjän oppipoika (Čarovnikov vajenec) suom. Kari Klemelä,  Basam Books 2001 ISBN 952-9842-38-4
Aiheesta muualla

Julkaisut, Mansarda
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Evald Flisar
Käännös suomeksi
Filip II (Ranska)

Hugo Capet
Robert II Hurskas
Lapset:
Robert II Hurskas
Henrik I
Robert I
Lapset:
Henrik I
Filip I
Hugo Magnus
Lapset:
Filip I
Ludvig VI
Lapset:
Ludvig VI Paksu
Ludvig VII
Robert I
Lapset:
Ludvig VII Nuori
Marie
Alix de France
Marguerite de France
Adèle
Filip II
Agnes de France
Lapset:
Filip II Augustus
Ludvig VIII
Lapset:
Ludvig VIII Leijona
Ludvig IX Pyhä
Robert I
Alphonse
Pyhä Ranskan Isabel
Anjoun ja Sisilian Kaarle I
Lapset:
Ludvig IX Pyhä
Filip III Rohkea
Robert
Ranskan Agnes
Lapset:
Filip III Rohkea
Filip IV Kaunis
Kaarle
Louis
Margareeta Ranskalainen
Lapset:
Filip IV Kaunis
Ludvig X Itsepäinen
Filip V Pitkä
Isabella de France
Kaarle IV Kaunis
Lapset:
Ludvig X Itsepäinen
Johanna II
Juhana I Postuumi
Lapset:
Juhana I Postuumi
Filip Pitkä V
Kaarle IV Kaunis
Filip II Augustus (ransk. Philippe II Auguste) (21. elokuuta 1165 Gonesse, Val-d´Oise – 14. heinäkuuta 1223 Mantes-la-Jolie, Yvelines, Ranskan kuningaskunta) oli seitsemäs ns. suorien kapetingien dynastiaan kuulunut kuningas, joka hallitsi vuosina 1180–1223.
Hän oli Ranskan ensimmäinen monarkki, joka kutsui itseään arvonimellä Ranskan kuningas (lat. rex Francie). Aiemmat monarkit käyttivät arvonimeä Frankkien kuningas (rex Francorum).
Suku ja nuori kruununperijä

Filip II Augustus oli Ranskan kuningas Ludvig VII Nuoren ja tämän kolmannen puolison Adèle de Champagnen vanhin lapsi ja isänsä ainoa avioliitosta syntynyt ja aikuisikään asti elänyt poika. Kun vallanperijä Filip lopulta syntyi hän sai heti syntymänsä jälkeen lisänimen Dieudonné (Jumalan antama, Jumalan lahja). Hän sai jo elinaikanaan myös lisänimen Augustus, joka oli viittaus antiikin Roomassa käytettyyn keisarin titteliin. Nimelle tarjottiin myös muita selityksiä jo hänen elinaikanaan: että se muistutti hänen syntymästään tai että se oli johdettu verbista augere, joka tarkoittaa korostaa tai saada uskomaan. Toisaalta tämä lisänimi saatettiin antaa hänelle, kun hän vuoden 1185 heinäkuussa liitti kuninkaalliseen alueeseen Bovesin rauhassa Artoisin, Valoisin, Amiensin sekä suurimman osan Vermandoisin ruhtinaskunnista.
Isä Ludvig VII:n sairastelu antoi pojalle mahdollisuuden osallistua hallintoon jo ennen kuninkaaksi tuloaan. Hänet voideltiin vanhan Kapetingien tavan mukaan kuninkaaksi marraskuussa 1179 isän vielä eläessä ja hallitessa. Voitelua johti Reimsin katedraalissa perinteen mukaisesti eno, Reimsin arkkipiispa Guillaume de Champagne. Aiemmin valtaistuimen perijät olivat perinteisen ennenaikaisen kuninkaaksi voitelun jälkeen ottaneet itselleen tittelin rex designatus, mutta Filip teki poikkeuksen ja otti tittelin junior rex. Heti voitelunsa jälkeen Filip tarttui melkein kaikkien monarkin tehtäviin, sillä sairaus esti hänen isäänsä rasittamasta itseään raskailla hallintotehtävillä. Täysivaltainen monarkki ja valtaistuimen haltija hänestä tuli Ludvig VII:n kuoltua 18. syyskuuta 1180. Hänet kruunattiin yhdessä puolisonsa Isabelle de Hainaut'n kanssa Saint-Denis'n basilikassa 29. toukokuta 1180.
Kuningas

Perinnöksi Filip sai isältään melko yhtenäisen valtakunnan, jossa kaikki tärkeät vasallit oli saatu vakuuttumaan rauhan merkityksestä. Toki joukossa oli yksi hankala poikkeus, Englannin Henrik II, jonka läänityksinä oli suuri osa Ranskaa ja puolisona Filipin isän ensimmäinen puoliso, äitipuoli Aliénor Akvitanialainen, jonka omat maaomistukset Ranskassa olivat huomattavia. Vahvan vasalli Henrikin varjo lankesi koko kuningaskunnan ylle. Muitakin ongelmia 15-vuotias monarkki kohtasi heti hallituskauden alkuvaiheessa.
Filipin äiti Adèle de Champagne ryhtyi champagnelaisten ryhmittymän tukemana kapinoimaan Filipiä vastaan, koska hän olisi halunnut toimia teini-ikäisen Filipin sijaishallitsijana. Adèlen veljet Champagnen, Blois'n ja Sancerren kreivit ja Reimsin arkkipiispa-herttua liittoutuivat keskenään kuningasta vastaan. Tässä tilanteessa nuori Filip toimi nopeasti ja selkeästi. Hän liittoutui huhtikuussa salaisesti Flanderin kreivi Philippe d'Alsacen kanssa. Liittoutumisen sinetiksi Filip avioitui vuonna 1180 myös Flanderin kreivin sisaren Margareta I:n tyttären, Isabella de Hainaut'n kanssa, joka oli Kaarle Suuren jälkeläisiä. Kun vielä sekä Isabellen äiti, Flanderin kreivitär Margarete I kuoli vuonna 1182 että Flanderin kreivi Philippe kuoli vuonna 1185, tämä lisäsi kuninkaaan valtaa Pohjois-Ranskassa.
Tuleva kuningatar toi myötäjäisinä Filipille Ranskan luoteisosassa sijaitsevan Artois'n kreivikunnan. Lisäksi Isabelle peri setänsä Flanderin kreivin, jolla ei ollut jälkeläisiä. Näin toimimalla Filip ehätti champagnelaisten edelle, jotka vasta valmistelivat neuvotteluja Englannin Henrik II:n kanssa. Avioiduttuaan 13-vuotiaan kihlattunsa kanssa Filip kruunautti tämän Ranskan kuningattareksi Saint-Denis'n luostarin basilikassa. Kaikki tapahtui paljon nopeammin kuin kukaan Filipin vastustajista osasi edes kuvitella. Filipin tehokas toiminta herätti Englannin Henrik II:n kunnioituksen, ja hallitsijat solmivat Gisorsissa rauhan 28. kesäkuuta 1180.
Yksi Filip II Augustuksen keskeisistä aikaansaannoksista oli valtakunnan hallinnon uudistaminen. Saadakseen aikaan taloudellisen tasapainon hän kehitti verojen keruuseen ja kuninkaalliseen paikallishallintoon uuden järjestelmän, jossa kuninkaalliset virkamiehet ohittivat valtuuksillaan lääninherrojen oikeudet. Tavallinen kansa oli tyytyväinen kuninkaan uudistuksiin, sillä lääninherrojen paikallinen mielivalta väheni huomattavasti ja valtakuntaa hallittiin samojen sääntöjen mukaan kaikkialla.
Kuningas > Englanti

Englannin kuningas oli myös Ranskan kuninkaan vasalli Ranskassa olevien alueittensa kautta. Tämä voimakas vasalli oli vaarallinen ja oli aiheuttanut jo Filip Augustuksen edeltäjille paljon murheita. Henrik II ei hyödyntänyt Filip II Augustuksen hallinnon alkuvaihetta ja siihen liittyviä kapinoita, vaikka leskikuningatar Adèle oli kutsunut hänet yhteiseen rintamaan nuorta hallitsijaa ja poikaansa vastaan. Henrikillä oli kuitenkin Englannissa riittävästi murheita oman sukunsa kanssa, eikä hän joutanut sekaantumaan naapurinsa ja lääninherransa vastaiseen rintamaan. Lopulta Filip käytti mahdollisuuden haastaa vasallinsa ja tukea Henrikin poikaa Rikhard Leijonamieltä tämän taistelussa isäänsä vastaan. Kuninkaiden yhteenotosta tuli lyhyt, ja Henrik II koki tappion Azay-le-Rideaussa vuonna 1187.
Henrik II:n kuoleman jälkeen Rikhardista tuli Englannin kuningas, ja Filip II Augustus palautti tälle kaikki ne maa-alueet, jotka oli tämän isältä vallanut. Yhteinen ristiretki Rikhardin kanssa sai miehet kuitenkin kääntymään toisiaan vastaan. Itävallan herttua Leopold V oli tullut Filipin liittolaiseksi mutta vihasi Rikhard Leijonamieltä. Rikhard joutui olemaan Leopoldin vankina vuoteen 1194 saakka, kunnes jättimäiset lunnaat saatiin maksetuksi hänen äitinsä Eleonoora Akvitanialaisen keräämillä rahoilla. Rikhardin vapauduttua oli sota vanhojen liittolaisten välillä väistämätön, sillä Filip oli takavarikoinut itselleen Normandian herttuakunnan ja Vexinin kreivikunnan, jotka kuuluivat Englannin kuninkaalle. Seuranneissa sodissa Rikhard menetti henkensä, vaikka oli aikalaistensa mukaan loistava sotilas. Filipin vastustajaksi nousi Rikhardin veli Juhana Maaton.
Tilanne kärjistyi, kun Englannin kuningas Juhana Maaton ryösti alivasallinsa, kreivi Hugues de Lusignanin kihlatun Isabelle d'Angoulêmen. Kreivi vaati Filipiä puuttumaan asiaan, koska tämä oli hänen oman lääninherransa Juhanan ylempi lääninherra. Tuomioistuin, joka koostui valtakunnan kuudesta kirkollisesta pääristä ja kuudesta maallisesta pääristä, kokoontui ja julisti tuomionaan kaikki Juhana Maattoman mannermaalla sijaitsevat läänitykset takavarikoiduiksi kuningas Filip II Augustukselle, koska kuningas ei ollut noudattanut haastetta saapua vastaamaan teostaan tuomioistuimen eteen. Tämän tuomion täytäntöön panemiseksi kuningas ilmoitti liittävänsä Normandian kuninkaan alueisiin.
Juhana Maaton syyllistyi vielä muihinkin feodaalilain rikkomisiin. Hän pidätti laittomasti Misabeaussa 13-vuotiaan serkkunsa Arthus de Bretagnen ja murhautti hänet. Tämä sai Filipin valtaamaan Château-Gaillardin valloittamattomana pidetyn linnoituksen, jonka jälkeen Normandia lopullisesti antautui Filipille, kuten myös Maine, Touraine, Anjou ja Poitou. Juhana Maattomalle jäi mantereelta enää vain äidinperintönsä Akvitanian herttuakunta. Tämä tilanne puolestaan johti liittoutumisiin ja Bouvinesin taisteluun.
Kuningas > Pariisi

Pariisi ei ollut Kapeting-kuninkaiden pääkaupunki, vaikka se oli heidän läänitystensä suurin ja tärkein kaupunki. Kuninkaat olivat hovinsa kanssa jatkuvasti liikkeessä linnasta toiseen, sillä kunkin kuninkaalle kuuluvan alueen linnan vuotuinen sato kulutettiin menemälle sopivan pitkäksi ajaksi paikan päälle. Kuninkuus eli siis tavallaan eräänlaista paimentolaiselämää. Filip II Augustuksen aikana Pariisin merkitys kuitenkin lisääntyi myös hallinnon kannalta. Sinne sijoitettiin valtakunnan tärkeiden asiakirjojen arkisto ja perustettiin yliopisto.
Kuningas > Pariisi > Kronologia

1180 : Filip Augustuksen hallinnon alku
1180 : 5. helmikuuta Filip Augustus tuomitsi Pariisin juutalaisyhteisön johtajat 15 000 hopeamarkan sakkoon
1181 : Kuningas osti torialueen, joka muodostui perustaksi kuuluisille Pariisin halleille.
1182 : Pariisin juutalaisten karkotus
1182 : Pariisin Notre-Damen katedraalin pääalttari vihittiin
1183 : Kahden ensimmäisen kauppahallin rakentaminen.
1185 : Rue St Denis-kadun ja Sainte Catherine (Saint-Opportune) -sairaalan rakentaminen.
1186 : Katujen kiveäminen aloitettiin.
1187 : Rakennettiin muuri eristämään uudet Pariisin hallit Saints Innocents -hautausmaasta.
1190 : Filip Augustus lähti ristiretkelle
1194 : Kuninkaalliset arkistot katosivat. Filip Augustus määräsi kaiken tehtäväksi kahtena kappaleena, joista toinen jäi Pariisiin.
1197 : Pariisin tulva
1200 : Heinäkuu, Filip antaa Pariisin yliopistolle sen ensimmäiset privilegiot
1202 : Louvren, uuden kehysmuurin osan, rakentaminen aloitettiin.
1206 : Uusi rue de Seine rakennettiin
1209 : Varsinaisen ympärysmuurin rakentaminen aloitettiin vasemmalla rannalla.
Kuningas > Pariisi > Kehämuuri

Kuninkaan tahdosta toteutettu suurin rakennustyömaa hänen alueittensa suurimmassa ja tärkeimmässä kaupungissa oli Pariisin uuden kehämuurin rakentaminen. Pariisi sai ensimmäisen kaupungin suojaksi rakennetun kehämuurin jo roomalaisajalla. Tällöin sen suojassa oli vain Cité-saari, jossa tuolloisen kaupungin tärkeimmät toiminnot olivat. Seuraavan rakensi Filip II Augustus vuosina 1190–1220. Muurin sisäpuolelle jäivät Seinen kummallekin rannalle levittäytyneen kaupungin keskeiset osat. Muuri oli vain puolustuksellinen, ja sen tehtävänä oli suojata kaupunkia, joka oli Kapeting-dynastian alueiden tärkein ja suurin kaupunki.
Kehämuuri siis kiersi koko tuolloisen kaupungin. Siihen kuului muuri, ampumapaikkoja, lujasti vahvistettuja portteja sekä pyöreitä torneja. Muurin ympäröimä kaupunki oli samantapainen kuin nykyinen Carcassonnen kaupunki Etelä-Ranskassa. Muurin pituus oli oikealla rannalla 2 800 metriä ja vasemmalla rannalla 2 600 metriä. Perusta oli kolme metriä paksu, yhdeksän metriä korkea ja aina 70 metrin välein siinä oli 14 metriä korkea torni. Muuri muodosti massiivisen rakennelman. Erityisesti läntistä puolustusta varten Filip Augustus rakennutti omilla varoillaan Louvren feodaalilinnoituksen, joka on ollut alkuna nykyiselle Louvren palatsille.
Muurin kerrosmainen rakennustapa, jossa kahden erillään olevan, louhituista isoista kivistä tehdyn seinämän väliin sijoitettiin massoittain pieniä kiviä, sai rakennelman kestämään vuosisatoja. Vielä nykyisinkin muuri on nähtävissä useissa kohdin Pariisin kaupunkia. Toisen maailmansodan jälkeen löydettiin Saint-Paulin kaupunginosasta viisikymmentä metriä hyvin säilynyttä muuria ja kaksi lähes vahingoittumatonta tornia.