stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brittiläinen 8. panssaridivisioona
Palvelushistoria

Divisioonan esikunta perustettiin 4. marraskuuta 1940 Britteinsaarilla. Siihen liitettiin 7. marraskuuta tukiryhmä ja 22. marraskuuta 23. ja 24. panssariprikaati. Divisioona siirrettiin 7. toukokuuta - 5. heinäkuuta 1942 Egyptiin Pohjois-Afrikkaan, jossa se ei kuitenkaan osallistunut taisteluihin yhtymänä. Divisioonan esikunnan menetettyä kykynsä johtaa yhtymäänsä, se lakkautettiin 1. tammikuuta 1943 Egyptissä.
El Alameinin toisen taistelun jälkeen suunniteltiin divisioonan joukkojen keskittämistä takaa-ajoyksiköksi, mutta suunnitelmasta luovuttiin akselivaltojen joukkojen nopean vetäytymisen vuoksi.
Palvelushistoria > Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
prikaatinkenraali A. G. Kenchington (sijaisena) 4. marraskuuta 1940 -
kenraalimajuri Richard McCreery 14. joulukuuta 1940 -
kenraalimajuri Charles Norman 15. lokakuuta 1941 -
kenraalimajuri C. H. Gairdner 24. elokuuta 1942 -
Palvelushistoria > Kokoonpano

23. panssariprikaati
Panssarirykmentin 40. pataljoona (engl. 40th Royal Tank Regiment, 40 RTR)
Panssarirykmentin 46. pataljoona (engl. 46th Royal Tank Regiment, 46 RTR)
Panssarirykmentin 50. pataljoona (engl. 50th Royal Tank Regiment, 50 RTR)
Kivääriprikaatin 7. pataljoona (engl. 7th Rifle Brigade, 7RB)
24. panssariprikaati
Panssarirykmentin 41. pataljoona (Oldham) (engl. 41st (Oldham) Royal Tank Regiment, 41 RTR)
Panssarirykmentin 45. pataljoona (engl. 45th Royal Tank Regiment, 45 RTR)
Panssarirykmentin 47. pataljoona (engl. 47th Royal Tank Regiment, 47 RTR)
Kuninkaallisen Kivääriarmeijakunnan 11. pataljoona (engl. 11th The King's Royal Rifle Corps)
133. jalkaväkiprikaati
Kuninkaallisen Sussexin rykmentin 2. pataljoona (engl. 2nd Royal Sussex)
Kuninkaallisen Sussexin rykmentin 4. pataljoona (engl. 4th Royal Sussex)
Kuninkaallisen Sussexin rykmentin 5. pataljoona (engl. 5th Royal Sussex)
8. Divisioonan tukiryhmä (Divisioonajoukot)
14th Sherwood Foresters
2nd Derbyshire Yeomanry
5th Regiment, Royal Horse Artillery
11th (HAC) Regiment, Royal Horse Artillery
104th (Essex Yeomanry) Regiment, Royal Horse Artillery
146th (Pembroke and Cardiganshire) Field Regiment, Royal Artillery
Grigori Okulov

Grigori Andrejevitš Okulov (ven. Григорий Андреевич Окулов, 1791 – 1837 Pietari) oli Venäjän ensimmäisen suomen kieliopin laatija.
Grigori Okulov polveutui karjalaisesta Okulovien pappissuvusta. Hän syntyi todennäköisesti Salmissa, jossa hänen isänsä työskenteli ensin diakonina ja sittemmin pappina. Perhe muutti vuonna 1803 Sortavalaan ja vuonna 1805 Kitelään. Näillä paikkakunnilla Grigori oppi Salmin murteen lisäksi myös suomea.
Okulov opiskeli ilmeisesti ensin Pietarin ortodoksisessa hengellisessä seminaarissa ja sen jälkeen Aleksanteri Nevskin akatemiassa. Vuonna 1812 hän osallistui Venäjän isänmaalliseen sotaan. Okulovilla lienee ollut vaikutusvaltaisia suojelijoita kuten runoilija ja valtiomies Dmitri Hvostov.
Pietarin siviilioikeuden sihteerinä työskennellyt Okulov nimitettiin vuonna 1828 Pietarin hengellisen seminaarin ensimmäiseksi suomen kielen opettajaksi. Vuonna 1833 hän täydensi kielitaitoaan Helsingin yliopistossa. Okulovin opettajakaudella seminaarin suomen opiskelijoiden määrä kolminkertaistui. Hän laati venäläis-suomalaisen aapisen, ensimmäisen venäläisen suomen kieliopin (Grammatika finskogo jazyka, 1836) ja suomensi lyhyen raamatunhistorian ja katekismuksen.
Okulov tunnetaan myös venäläisenä runoilijana. Hän kirjoitti oodeja isänmaallisesta sodasta, Nikolai I:n valtaannoususta ja voitosta Persian sodassa, joista jälkimmäinen joutui sensuurin kieltämäksi. Okulov julkaisi myös kiistakirjoituksen, jossa hän arvosteli kirjailija Aleksandr Izmailovia.
Okulovin kielioppi sai myönteisen arvion ja hänelle oltiin myöntämässä siitä palkintoa. Sitä ennen hänet erotettiin opettajanvirastaan epäsäännöllisyytensä ja humalaisten toilailujensa takia. Okulov kuoli köyhäinsairaalassa.
Teoksia

Christillisen opin alku eli Lyhykkäinen Pyhän Raamatun historia ja Lyhykkäinen katechismus. Sankt-Peterburg, 1833 (1836).
Grammatika finskogo jazyka: sotšinjonnaja dlja prepodavanija v S. Peterburgskoi duhovnoi seminarii. Sankt-Peterburg, 1836. Teoksen verkkoversio
Venäjän ja suomen aapis-kirja. Sankt-Peterburg, 1833. Teoksen verkkoversio
Matti Kassila

| Matti Kassila |
| --- | --- |
 Matti Kassila vuoden 2011 Jussi-gaalassa, jossa hän sai elämäntyöstään Betoni-Jussin.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. tammikuuta 1924 Keuruu
Kuollut: 13. joulukuuta 2018 (94 vuotta) Vantaa
Ammatti:  elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1949–1994
Tunnetuimmat ohjaukset:  Radio tekee murron   Elokuu   Komisario Palmu -elokuvat   Ihmiselon ihanuus ja kurjuus
Palkinnot
 neljä Jussi-palkintoa parhaasta ohjauksesta  kolme Jussi-palkintoa parhaasta käsikirjoituksesta  Betoni-Jussi elämäntyöstä  Rouenin pohjoismaisten elokuvajuhlien Grand Prix du juryn  professorin arvonimi 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Matti Uolevi Kassila (12. tammikuuta 1924 Keuruu – 13. joulukuuta 2018 Vantaa) oli suomalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja sekä kirjailija. Hän kuului 1950- ja 1960-luvun huomattavimpiin suomalaisiin elokuvantekijöihin.
Kassilan tunnetuin työ lienee Komisario Palmu -elokuvien sarja. Muita maineikkaita ohjauksia ovat Radio tekee murron, Sininen viikko, Elokuu, Tulipunainen kyyhkynen sekä Ihmiselon ihanuus ja kurjuus.
Elämäkerta > Nuoruus ja uran alkuvaiheet

Matti Kassila syntyi Keuruun Haapamäellä, aikansa huomattavalla rautatiepaikkakunnalla, veturinkuljettaja Väinö Kassilan ja Anna Kassilan poikana. Toinen maailmansota keskeytti hänen koulunkäyntinsä Haapamäen yhteiskoulussa: Kassila palveli ensin vapaaehtoisena ilmatorjuntatehtävissä ja määrättiin sitten alokaskoulutukseen, mutta kurkkumätäepidemian aiheuttamien sydänhäiriöiden vuoksi hänet vapautettiin rintamapalveluksesta. Jatkosodan loppuajan Kassila työskenteli Panssarivoimien Keskuskorjaamossa Varkaudessa. Ylioppilaaksi hän pääsi sodan aikana 1942.
Kassila oli jo sota-aikana näytellyt Varkauden Työväenteatterissa, ja 1944 hän sai näyttelijäharjoittelijan paikan Helsingin Kansanteatterissa. 1946 hän siirtyi elokuvayhtiö Suomi-Filmiin, jossa hän työskenteli muun muassa ohjaaja Valentin Vaalan järjestäjänä ja kuvaussihteerinä. 1948 ohjaaja Edvin Laine järjesti Kassilan alan suurimman yhtiön Suomen Filmiteollisuuden palvelukseen. SF:ssä hän työskenteli ensin lyhytelokuvaosaston hoitajana ja siirtyi seuraavana vuonna Edvin Laineen apulaisohjaajaksi.
Elämäkerta > 1950-luvun ohjaustyöt

Kassila siirtyi 1949 itsenäiseksi ohjaajaksi oltuaan Edvin Laineen apulaisohjaajana elokuvassa Aaltoska orkaniseeraa (1949). Muistelmissaan hän kertoo, että SF:n johtaja T. J. Särkkä kutsui hänet huoneeseensa ja sanoi: "Te olette näyttänyt, että osaatte tehdä elokuvan. Tästä saatte nyt oman filmin, ottakaa tai jättäkää". Särkkä antoi hänelle valmiin käsikirjoituksen, valmiiksi valitut näyttelijät ja runsaan kuukauden filmausaikaa. Tuloksena oli komedia Isäntä soittaa hanuria (1949), Kassilan ensimmäinen pitkä elokuva.
SF:n tapaan Kassila työskenteli nopeasti, kahden elokuvan vuosivauhtia. Elokuvien aiheet ja usein käsikirjoituksetkin tulivat valmiina tuottaja Särkältä. Kassilan läpimurtoelokuva oli kepeä rikoskomedia Radio tekee murron (1951) jonka hän käsikirjoitti itse yhdessä Aarne Tarkaksen kanssa. Hannes Häyrisen tähdittämä elokuva sai loistavat arvostelut ja hyvän yleisömenestyksen, vaikka jäikin lippuluukuilla samana vuonna valmistuneen rillumarei-elokuvan Rovaniemen markkinoilla varjoon. Elokuva toi Jussi-patsaat sekä ohjaaja Kassilalle että päätähti Häyriselle.
Menestyksen innoittamina Kassila, Tarkas ja kuvaaja Osmo Harkimo perustivat oman elokuvayhtiön Junior-Filmin ja tekivät elokuvalle jatko-osan Radio tulee hulluksi (1952), joka sai myös hyvän vastaanoton. Kassila oli myös käsikirjoittajana Tarkaksen esikoisohjauksessa Yö on pitkä (1952). Junior-Filmin menestys osoittautui kuitenkin heikoksi ja Kassila palasi vielä samana vuonna takaisin SF:een. Radio-elokuvien jälkeen Kassila ohjasi SF:lle kolmessa vuodessa kuusi elokuvaa, joiden kirjo vaihteli draamasta komediaan. Hän sai parhaan ohjaajan Jussin kahtena peräkkäisenä vuonna: 1954 draamasta Sininen viikko ja 1955 komediasta Isän vanha ja uusi.
1955 Kassila sai kahden vuoden kiinnityksen Porin Teatterin johtajaksi, ja 1957–1958 hän toimi Helsingin Kansanteatterin johtajana. Hän jatkoi elokuvien ohjaamista teatterityönsä ohella, mutta siirtyi Fennada-Filmin palvelukseen. Kassilan Fennada-elokuviin kuuluu kaksi huomattavaa romaanisovitusta: F. E. Sillanpään Elokuu (1956), joka toi hänelle neljännen ohjaus-Jussinsa, sekä Ilmari Kiannon Punainen viiva (1959). Elokuu sijoittuu yhteen vuorokauteen, kanavanvartija Viktor Sundvallin viimeiseen päivään. Keskeisiä teemoja ovat alkoholismi, itsensä pettäminen, elämättömäksi jäänyt elämä. Toivo Mäkelä teki kanavanvartijana monien mielestä elämänsä parhaimman roolin. Punainen viiva on puolestaan elokuva Suomen ensimmäisistä eduskuntavaaleista keväällä 1907, jossa päärooleissa olivat loistavat Holger Salin ja Liisa Nevalainen. Neljän Fennada-elokuvan jälkeen Kassila ja Osmo Harkimo kokeilivat jälleen siipiään itsenäisinä elokuvantekijöinä ja perustivat tuotantoyhtiön Kassila & Harkimo. Yhtiön ainoaksi tuotannoksi jäi kuitenkin elokuva Lasisydän (1959). Se oli absurdi komedia burnoutin saaneesta lasitaiteilijasta.
Elämäkerta > Uran huipentuma: komisario Palmut 1960–1962

Lasisydämen taloudellisen mahalaskun jälkeen Kassila joutui kääntymään jälleen SF:n ja Toivo Särkän puoleen. Särkkä ehdotti Kassilalle Mika Waltarin salapoliisiromaanin Komisario Palmun erehdys filmaamista. Kassila kuitenkin torjui aluksi koko ajatuksen. Kirja on perinteinen palapelidekkari, jossa murhaajaa piilotellaan viimeisille sivuille asti, ja jonka juonenkuljetus perustuu pitkille vuoropuheluille, ja Kassila piti sitä "epäfilmaattisena". Lopulta hän kuitenkin suostui, ja käsikirjoitusta tehdessään ihastui vähitellen romaanin värikkäisiin henkilöhahmoihin ja dramaattisiin kohtauksiin. Valmis elokuva oli yhdistelmä komediaa ja draamaa, eikä kuvakerronnassa myöskään unohdettu kauhuelokuvan elementtejä. Kassila sai Särkän suostumaan elokuvan filmaamiseen 1930-luvun epookissa ja parhaiden saatavilla olevien näyttelijöiden palkkaamiseen.
Komisario Palmun erehdys (1960) oli menestys sekä arvostelijoiden että yleisön keskuudessa, ja se sai nopeasti jatko-osan. Sitä ei kuitenkaan tuottanut SF vaan sen kilpailija Fennada-Filmi, jonka johtaja Mauno Mäkelä oli onnistunut nappaamaan oikeudet Waltarin toiseen Palmu-romaaniin Kuka murhasi rouva Skrofin?. Valkokankaalla tarina sai nimen Kaasua, komisario Palmu! (1961). Se oli edeltäjänsä veroinen menestys ja toi Kassilalle ja Kaarlo Nuorvalalle parhaan käsikirjoituksen Jussin. Koska elokuvasarjaa haluttiin jatkaa, mutta romaaneja oli vain kaksi, Mauno Mäkelä pyysi Mika Waltaria kirjoittamaan käsikirjoituksen kolmanteen Palmu-elokuvaan. Waltari innostui aiheesta, ja kolme viikkoa myöhemmin hänellä oli valmiina käsikirjoituksen sijasta kokonainen romaani. Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962) ilmestyikin yhtä aikaa sekä kirjana että elokuvana.
Kassila ja Mika Waltari suunnittelivat yhdessä vielä neljättä Palmu-elokuvaa. Työnimenä oli Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu, ja siinä Palmu oli tarkoitus viedä teatterin maailmaan tutkimaan murhaa Vanhan ylioppilastalon näyttämöllä. Vuoden 1963 alussa alkoi kuitenkin näyttelijälakko, joka kesti kaksi ja puoli vuotta ja romutti suunnitelmat Palmu-sarjan jatkamiseksi. Kassila palasi vielä 1960-luvun lopulla filmaamaan neljännen Palmun, mutta sillä ei ollut mitään tekemistä Lepäisit jo rauhassa -käsikirjoituksen kanssa, eikä Mika Waltari ollut enää mukana.
Palmu-elokuvien välissä Kassilalta valmistui Tulipunainen kyyhkynen (1961). Elokuva perustui uneen, jonka Kassila näki torkahtaessaan kesken uuden elokuvaidean miettimisen. Herättyään hän kirjoitti muutaman sivun synopsiksen ja vei liuskat luettavaksi Toivo Särkälle, joka suostui elokuvan tekemiseen sen pohjalta. Kassila yritti aluksi itse kirjoittaa käsikirjoitusta, mutta koska tämä ei onnistunut apuun tuli Juha Nevalainen. Tuloksena oli harvinainen suomalainen film noir -elokuva, jossa oli vaikutteita Alfred Hitchcockin syyttömän miehen teemasta. Selkeämpi esikuva oli kuitenkin Fritz Langin elokuva Nainen ikkunassa, jonka juonta elokuva osittain muistutti.
Elämäkerta > 1980-luvun elokuvat

Kassilan 1980-luku meni elokuvasovitusten parissa. Niskavuori (1984) oli Hella Wuolijoen kahden näytelmän yhdistelmä, Niskavuoren naisten ja Niskavuoren leivän yhdistelmä. Niskavuoren naiset oli filmattu aikaisemmin vuosina 1938 ja 1958, kummallakin kerralla ohjaajana Valentin Vaala.
Jäähyväiset presidentille (1987) perustui Pentti Kirstilän dekkariin. Siinä Hannu Lauri näytteli mielipuolta, joka suunnittelee presidentin (Tarmo Manni) salamurhaa. Presidentin nimeä ei mainita, mutta hän muistuttaa Kekkosta.
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus (1988) oli Kassilan toinen Sillanpää-filmatisointi jonka tuottivat Matti Ollila ja Päivi Hartzell/Neofilmi Oy. Samalla tavoin kuin Elokuu, on myös Ihmiselon ihanuus ja kurjuus romaani Sillanpään myöhemmältä tuotantokaudelta. Elokuva sijoittuu yhteen päivään loppukesästä 1939, Suomen viimeiseen rauhankesään ennen toista maailmansotaa. Kirjailija Hongisto (Lasse Pöysti) poistuu yllättäen kotoaan, karkaa kenellekään mitään sanomatta ja menee tapaamaan vanhaa nuoruudenrakastettuaan (Liisa-Maija Laaksonen). Elokuva sai Suomessa neljä Jussi-patsasta ja voitti Ranskan Rouenissa parhaan pohjoismaisen elokuvan palkinnon.
Elämäkerta > 1990-luku ja uran loppuvaiheet

Ihmiselon ihanuuden ja kurjuuden jälkeen Kassila valmisteli 1990-luvun alussa muun muassa musikaalia Jääkärin morsiamesta, Sam Sihvon samannimisestä laulunäytelmästä. Valmiin käsikirjoituksen ja tuotantosuunnitelmien pohjalta elokuvan ennakkotutkimuksia tehtiin muun muassa  Latvian Liepājassa missä jääkärit 1910-luvulla olivat saaneet koulutusta ja minne Sam Sihvon alkuperäinen tarina pääosiltaan sijoittui. Osoittautui kuitenkin ettei Suomessa ollut silloin taloudellisia resursseja tuottaa niin mittavaa projektia. Niinpä Kassila alkoi kirjoittaa elokuvamaailmaan sijoittuvaa dekkaria, joka tapahtuu pienellä paikkakunnalla, missä filmiryhmä on tekemässä elokuvaa. Elokuvanteon maailmaan sijoittuvassa tarinassa, jonka Kassila tunsi parhaiten, kaikki päähenkilöt pettävät toisiaan saadakseen "jotakin enemmän". Tuotantoyhtiö Wonderfilmissä luettiin dekkarikäsikirjoitus ja katsottiin että siitä saa hyvän elokuvan. Tuloksena oli Kassilan viimeiseksi jäänyt tiheätunnelmainen ja hurjaan loppuun huipentuva kokoillanelokuva Kaikki pelissä (1994). Kassila teki vielä 1990-luvulla televisio-ohjelmat F. E. Sillanpäästä sekä ohjaamistaan kokoillanelokuvista.
Elämäkerta > Uran jälkeinen elämä

Tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi Kassilalle professorin arvonimen toukokuussa 2011. Viimeisen kerran Kassila esiintyi julkisuudessa 29. marraskuuta 2018, jolloin hän osallistui Kaasua, komisario Palmu -näytelmän ensi-iltaan Helsingin kaupunginteatterissa. Yleisö kunnioitti ohjaajan läsnäoloa nousemalla esityksen jälkeen seisaalleen. Kassila kuoli joulukuussa 2018 Pähkinärinteen palvelutalossa Vantaalla, jossa hän vietti viisi viimeistä vuottaan. Hänet on haudattu Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalle Vantaalle.
Elämäkerta > Yksityiselämä

Kassila oli naimisissa näyttelijä Aino Mantsaksen kanssa vuosina 1948–1979, Mantsaksen kuolemaan asti. Liitosta syntyi neljä lasta, joista Taavi Kassila on tunnettu elokuvaohjaajana ja kirjailijana.
Aino Mantsaksen kuoltua Matti Kassila avioitui vuonna 1981 kuvaussihteeri Christina Laurentin kanssa, ja heille syntyi yksi poika.
Kassila lopetti alkoholin käytön vuonna 1970, jota ennen hän omien sanojensa mukaan kärsi alkoholiriippuvuudesta. Vuonna 1963 Kassila oli sovittamassa rattijuopumuksesta saamaansa tuomiota työsiirtolassa Helsinki-Vantaan lentoaseman rakennustyömaalla, yhtä aikaa niin ikään rattijuopumuksesta tuomitun laulaja Olavi Virran kanssa.
Matti Kassilan poika Teemu Kassila ja tämän ystävä Jarkko Herala joutuivat tammikuussa 1974 vakavaan auto-onnettomuuteen, jossa Jarkko Herala sai surmansa ja Teemu Kassila loukkaantui vaikeasti.
Pitkät elokuvat

Isäntä soittaa hanuria (1949)
Professori Masa (1950)
Maija löytää sävelen (1950)
Lakeuksien lukko (1951)
Radio tekee murron (1951)
Radio tulee hulluksi (1952)
Varsovan laulu (1953)
Tyttö kuunsillalta (1953)
Sininen viikko (1954)
Hilmanpäivät (1954)
Isän vanha ja uusi (1955)
Pastori Jussilainen (1955)
Elokuu (1956)
Kuriton sukupolvi (1957)
Syntipukki (1957)
Punainen viiva (1959)
Lasisydän (1959)
Komisario Palmun erehdys (1960)
Tulipunainen kyyhkynen (1961)
Kaasua, komisario Palmu! (1961)
Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962)
Kolmen kaupungin kasvot (1963)
Äl’ yli päästä perhanaa (1968)
Vodkaa, komisario Palmu (1969)
Päämaja (1970)
Aatamin puvussa...ja vähän Eevankin (1971)
Haluan rakastaa Peter (1972)
Meiltähän tämä käy (1973)
Natalia (1979)
Niskavuori (1984)
Jäähyväiset presidentille (1987)
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus (1988)
Kaikki pelissä (1994)
Kirjalliset teokset

Matti Kassila toimi myös kirjailijana ja oli mukana kirjoittamassa kaksitoistaosaista Suomen Kansallisfilmografia -kirjasarjaa.
Kahden naisen sota: Vuosisadan vakoilutarina (yhdessä Pekka Lounelan kanssa). WSOY, 1987.
Mustaa ja valkoista. Otava, 1995.
Isä, poika ja Kekkonen: Romaani. WSOY, 2000.
Kassila, Matti: Käsikirjoitus ja ohjaus: Matti Kassila.  (Ihmisen ääni 37)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28691-5
Kun pappa nauruun kuoli: Eroottisia tarinoita. Like, 2007.
Suurten elokuvaohjaajien jäljillä. Teos, 2012.
Palkinnot ja tunnustukset

1951 Jussi-palkinto elokuvan Radio tekee murron ohjauksesta
1951 Jussi-palkinto elokuvan Radio tekee murron käsikirjoituksesta (yhdessä Aarne Tarkaksen kanssa)
1954 Jussi-palkinto elokuvan Sininen viikko ohjauksesta
1955 Jussi-palkinto elokuvan Isän vanha ja uusi ohjauksesta
1957 Jussi-palkinto elokuvan Elokuu ohjauksesta
1959 Jussi-palkinto elokuvan Punainen viiva käsikirjoituksesta
1962 Jussi-palkinto elokuvan Kaasua, komisario Palmu! käsikirjoituksesta (yhdessä Kaarlo Nuorvalan kanssa
1985 Vantaan kulttuuripalkinto
1989 Yleisö-palkinto elokuvasta Ihmiselon ihanuus ja kurjuus Rouenin Pohjoismaisilla elokuvajuhlilla
1989 Grand Prize elokuvasta Ihmiselon ihanuus ja kurjuus Rouenin Pohjoismaisilla elokuvajuhlilla
1995 Pro Finlandia -mitali
2008 Elokuvataiteen valtionpalkinto
2011 Jussi-palkinto Betoni-Jussi elämäntyöstä
2011 professorin arvonimi
1957 Kultainen palmu -ehdokkuus elokuvasta Elokuu Cannesin elokuvajuhlilla
1961 Hopeinen karhu -ehdokkuus elokuvasta Tulipunainen kyyhkynen Berliinin elokuvajuhlilla
Kirjallisuutta

von Bagh, Peter: ”Palmujen katveesta” – Matti Kassilan haastattelu, Filmihullu 1/1992
Koukkunen, Kalevi – Laine Kimmo – Seitajärvi, Juha (toim.): Elokuvat kertovat, Matti Kassila.  (Kavan julkaisusarja)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013.  ISBN 978-952-222-436-1
Varjola, Markku: ”Kassila, Matti (1924–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 36–39.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio (viitattu 25.11.2013).
Anchise Brizzi

Anchise Brizzi vuonna 1939.
Anchise Brizzi (5. lokakuuta 1887 Poppi – 29. helmikuuta 1964 Rooma) oli italialainen elokuvaaja.
Elokuvaura

Brizzi aloitti uransa 1920-luvun puolivälissä kahden Maciste-elokuvan kuvaajana. Hänen ensimmäinen merkittävä työnsä oli Alessandro Blasettin suurelokuva 1860 (1933). Myöhemmin Brizzi työskenteli muun muassa Mario Camerinin elokuvissa Il signor Max (”Herra Max”, 1937) ja I grandi magazzini (”Tavaratalo”, 1939), Mario Soldatin ohjausdebyytissä Dora Nelson (1939) sekä useissa Carmine Gallonen musiikkielokuvissa.
Toisen maailmansodan jälkeen Brizzi teki uransa ehkä merkittävimmän kuvaustyön, rakeista uutisfilmiä muistuttavan Vittorio De Sican neorealistisen klassikon Sciuscià – viattomat (1945). Hän työskenteli Orson Wellesin Othellossa (1952), kuvasi Isä Camillo -filmejä sekä koomikko Totòn suositun elokuvan Totò, Peppino e le fanatiche (”Totò, Peppino ja fanaatikot, 1958). Brizzin viimeinen työ oli peplum-elokuva Ursus e la ragazza tartara (”Ursus ja tataarityttö”, 1962).
Elokuvia

Treno popolare, 1933
Valkoinen eskadroona, 1936
Il signor Max, 1937
Scipio Africanus, Afrikan valloittaja, 1937
Sciuscià – viattomat, 1946
Aiheesta muualla

Anchise Brizzi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Anchise Brizzi Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Michele Brown

| Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | korkeushyppy |  |
Michele Brown (o.s. Mason, s. 3. heinäkuuta 1939) on entinen australialainen korkeushyppääjä ja olympiamitalisti.
Michele Mason sijoittui 17-vuotiaana Melbournen 1956 olympialaisten korkeushypyssä kuudenneksi tuloksella 167 cm. Tokion 1964 olympialaisissa hän kilpaili nimellä Michele Brown ja saavutti hopeaa tuloksella 180 cm häviten Romanian ylivoimaiselle Iolanda Balașille kymmenen senttimetriä.
Kansainyhteisön kisoissa Brown saavutti kultaa vuosina 1958 (tulos 170 cm) ja 1966 (173 cm) sekä pronssia vuonna 1962 (173 cm).
Alfonso Brescia

Alfonso Brescia (6. tammikuuta 1930 Rooma – 5. kesäkuuta 2001 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan myös taiteilijanimellä Al Bradley.
Brescia syntyi elokuvatuottajan perheeseen ja aloitti uransa apuohjaajana ja tuottajana. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli La rivolta dei pretoriani vuonna 1964. Kolmekymmentä vuotta kestäneen uransa aikana Brescia ohjasi 51 eri lajityyppejä edustavaa viihde-elokuvaa. Taiteelliselta tasoltaan ne ovat hyvin vaatimattomia.
Ohjaaja muistetaan erityisesti 1970-luvun lopulla tehdyistä Tähtien sota -jäljitelmistä. Hänen viimeinen elokuvansa oli Club Vacanze vuonna 1995.
Elokuvia

La rivolta dei pretoriani, 1964
I due gladiatori, 1964
Il conquistatore di Atlantide, 1965
Poppea – Rooman huora, 1972
Anno zero - Guerra nello spazio, 1977
La guerra dei robot, 1978
Battaglie negli spazi stellari, 1978
Matka tuntemattomaan, 1979
Aiheesta muualla

Alfonso Brescia Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Alfonso Brescia Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Bromikloorimetaani

| Bromikloorimetaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
Muut nimet:  Klooribromimetaani   Metyyliklooribromidi   Halon 1011
CAS-numero:  74-97-5
PubChem CID:  6333
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH2BrCl
Moolimassa:  129,4 g/mol
Ulkomuoto:  väritön-keltainen neste
Sulamispiste:  −88 °C (185 K)
Kiehumispiste:  68 °C (341 K)
Tiheys:  2,0 g/cm3
Liukoisuus veteen:  15 g/l (25 °C)
   
Bromikloorimetaani on orgaaninen yhdiste, joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä-keltaista nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on CH2BrCl. Bromikloorimetaanista käytetään myös nimiä klooribromimetaani ja metyyliklooribromidi.
Bromikloorimetaanin moolimassa on 129,4 g/mol, sulamispiste −88 °C, kiehumispiste 68 °C, tiheys 2,0 g/cm3 ja CAS-numero 74-97-5. Bromikloorimetaani liukenee huonosti veteen.
Bromikloorimetaanin kaupallinen nimi on Halon 1011. Aineen hengittäminen voi aiheuttaa keuhkopöhön. Yhdiste on myös suurina pitoisuuksina huumaavaa.
Bromikloorimetaanin käyttökohteita ovat orgaaninen synteesi ja tulen sammuttaminen.
Aiheesta muualla

Bromikloorimetaanin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.
Bromikloorimetaanin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Bromochloromethane (englanniksi)
KEGG: Bromochloromethane (englanniksi)
ChemBlink: Bromochloromethane (englanniksi)