stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Keski-Maan aseista
Nimen saaneet aseet > Narsil > Narsil elokuvissa

Peter Jacksonin ohjaamassa Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogiassa Narsil on katkennut useisiin kappaleisiin. Elokuvissa Narsil taotaan Andúriliksi vasta Kuninkaan paluussa, kun Arwen pyytää Elrondia uudelleentakomaan miekan Aragornille. Elrond vie Andúrilin Dunhargiin ja antaa sen Aragornille. Aragorn myöntää velvollisuutensa ryhtyä Gondorin kuninkaaksi ja käyttää Andúrilia Vainajien armeijan kutsumiseen.
Elokuvissa Andúrilin terään on kaiverrettu Eregionin riimuilla quenyaksi:
Kirjoitus merkitsee suomeksi:
Aurinko ja kuu viittaavat Elendilin poikiin Anárioniin ja Isilduriin.
Ponnessa lukee:
Nimen saaneet aseet > Orkrist

Orkrist (sindaria, engl. Orcrist, suom. Hiidensurma) oli Gondolinissa taottu miekka, jota örkit kutsuivat myös nimellä "Hutki". Kirjassa Hobitti eli sinne ja takaisin, kun Gandalf löysi Glamdringin peikkojen luolasta, Thorin otti sieltä itselleen Orkristin. Thorin kantoi miekkaa matkalla Ereboriin siihen asti, kunnes kääpiöt jäivät Synkmetsässä haltiakuningas Thranduilin joukkojen vangiksi. Legolas Thranduilin poika takavarikoi Orkristin, mutta Thorin sai sen takaisin kun Legolas näki Thorinin ilman asetta örkin alla. Thorin taisteli sen jälkeen Azog turmelijaa vastaan ja miekka jäi tämän rintaan  Viiden armeijan taistelussa.
Nimen saaneet aseet > Piikki

Piikki (engl. Sting) on Gondolinissa taottu veitsi tai tikari. Sen terä hohtaa sinisenä aina, kun örkkejä on lähettyvillä. Kirjassa Hobitti eli sinne ja takaisin Bilbo, Gandalf ja Thorin löysivät sen peikkojen luolasta ja siitä tuli Bilbon oma ase. Alun perin sillä ei ollut nimeä, kunnes Bilbon käytettyä sitä Synkmetsässä hämähäkkien tappamiseen hän nimesi sen:
Tarussa sormusten herrasta hän antoi aseensa Frodolle Rivendellissä yhdessä mithril-paitansa kanssa tämän varustautuessa matkaan kohti Mordoria. Sam käytti Piikkiä Cirith Ungolissa Lukitaria vastaan tämän myrkytettyä Frodon.
Glamdring
Tiberius Petasius

| Tiberius Petasius |
| --- | --- |

Keisari
 729-730  
Edeltäjä:  Leo III
Seuraaja:  Leo III
Henkilötiedot
Kuollut: 730 Monterano
Tiberius Petasius oli Bysantin valtakunnan usurpaattori Italiassa vuosien 729 ja 730 aikana. Tiberius Petasiuksen vallananastus on vähän tunnettu osa Bysantin historiaa, eivätkä ajoittaiset lähteet, joihin häntä koskevat vähäiset tiedot perustuvat, mainitse häntä kuin hyvin ohimennen.
Elämä

Hänen varhaisesta elämästään ei tiedetä mitään, mutta latinalaisesta nimestä "Petasius" päätellen hän oli syntyjään italialainenselvennä. Hän tuli valtaan vuoden 729 aikana, kun suuria osia Italiaa ja muuta keisarikuntaa nousi kapinaan keisari Leon ikonoklasmia vastaan. Hänet oli saattanut valita paikallinen italialainen neuvosto tarkoituksena asettaa hänet lopulta keisariksi Konstantinopoliin, mutta kapinan epäonnistuminen Kreikassa vaikuttaisi lamauttaneen italialaisten intoa tähän. Tiberius Petasiuksen valta näyttäisi rajoittuneen Rooman maakunnan alueelle, eikä hänen lyhyestä hallinnostaan ole muita tietoja. Tiberius Petasius kuoli vuoden 730 aikana Monteranon kylässä Rooman maakunnassa, kun Ravennan eksarkaatti Eutychius kukisti tämän paavi Gregoriuksen tuella, jonka jälkeen hänen päänsä lähetettiin keisari Leolle lahjaksi Konstantinopoliin.
Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeudet Ranskassa

Homoseksuaalien oikeuksia ja vapauksia puolustava marssi Pariisissa vuonna 1981.
Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeudet toteutuvat Ranskassa tasolla, joka Equaldexin vuoden 2024 vertailussa sijoitti sen kahdenkymmenen tasa-arvoisimman maan joukkoon.
Historia

Homoseksuaaliset suhteet dekriminalisoitiin Ranskan vallankumouksen yhteydessä vuonna 1791, mutta niiden sosiaalinen hyväksyntä pysyi pitkään vähäisenä. Vuosina 1954–1982 Ranskassa toimi homojen oikeuksiin keskittynyt Arcadie-järjestö. Vuonna 1999 Ranskassa tunnustettiin sekä homo- että heteroseksuaaleille mahdollisuus niin kutsuttuun Pacs-liittoon. Samaa sukupuolta olevien avioliiton tunnustava lainsäädäntö astui Ranskassa voimaan toukokuussa 2013 ja koskee myös Ranskan merentakaisia alueita. Tämä uudistus kuului François Hollanden kampanjalupauksiin. Ranskasta tuli Euroopan yhdeksäs ja maailman kolmastoista samaa sukupuolta olevien avioliitot tunnustanut valtio. Hetero- ja homoseksuaalisia suhteita koskee yhtäläinen suojaikäraja. Ranskan laki turvaa myös seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen syrjintäsuojan. Vuonna 2024 ranskalaisista 78 % kannatti ja 10 % vastusti samaa sukupuolta olevien parien avioliitto-oikeutta.
Vuonna 2008 Ranska käynnisti ensimmäisen kampanjan homoseksuaalisten suhteiden maailmanlaajuiseksi dekriminalisoinniksi. Ranska on painottanut ulkopolitiikassaan seksuaali- ja sukupuolivähemmistöihin kohdistuvan syrjinnän ja väkivallan vastustamista. Valtio on myös kehitysyhteistyössä tuonut esiin pyrkimyksen dekriminalisoida homosuhteet ja tukea ihmisoikeuksia puolustavia toimijoita. Ranskassa nimitettiin 16. lokakuuta 2022 HLBT+-oikeuksien lähettilääksi Jean-Marc Berthon.
Nykyään

Ranskassa seksuaalivähemmistöjen oikeuksia ajaviin järjestöihin kuuluu SOS Homophobie. Vuosina 2017–2022 Ranska tuki seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksien liikkeitä 29 miljoonalla eurolla. Seksuaaliseen suuntautumiseen ja sukupuoli-identiteettiin perustuva vaino on Ranskassa tunnustettu turvapaikkakriteeri.
Ranskassa astui vuonna 2022 voimaan "eheytyshoidot" kriminalisoiva laki.
Nykyään > Merentakaiset alueet

Réunionilla suhtautuminen seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä kohtaan on paljon positiivisempaa verrattuna muuhun lähialueeseen: Mauritiuksella ja Seychelleillä homoseksuaalisuus on kielletty lailla, minkä vuoksi Réunionia on kutsuttu homoystävälliseksi turvasatamaksi.
Ranskan Guayanassa suhtautuminen seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä kohtaan on muuttunut positiivisempaan suuntaan, minkä on arveltu johtuvan alueen vahvoja perhesiteitä painottavasta kulttuurista.
Ranskan Polynesiassa on jo ennen eurooppalaisten tuloa esiintynyt māhū-identiteetti. Sitä edustavat sellaiset henkilöt, jotka eivät koe olevansa miehiä tai naisia. Polynesialaisen perimätiedon mukaan Ranskan Polynesiaan kuuluvalta Raiatealta saapui Havaijille neljä māhūa, jotka alkoivat parantamaan sairaita. Termillä rae rae sen sijaan viitataan transsukupuoliseen henkilöön, joka korjaa sukupuolensa modernin lääketieteen avulla. Myös Wallis ja Futunalla tunnetaan māhūa vastaava termi: fakafafine.
Virstanpylväitä

| Tapahtuma | Laillisuus (vuosi) | Lähde |
| --- | --- | --- |
| Homoseksuaalisuus |  kyllä (1791) |  |
| Mahdollisuus asepalvelukseen |  kyllä |  |
| Samaa sukupuolta olevien avioliitto |  kyllä (2013) |  |
| Avoimesti homoseksuaalien verenluovutus |  kyllä (2022) |  |
| Käännytysterapia kielletty |  kyllä (2022) |  |
Maiju Voutilainen

Maiju Pauliina Voutilainen (s. 1996) on suomalainen vloggaaja, joka tunnetaan myös entisellä taiteilijanimellään Mansikkka. Elokuussa 2019 Voutilainen luopui vanhasta nimimerkistään ja vaihtoi YouTubessa nimimerkikseen maiju, ja alkoi käyttää Instagramissa nimimerkkiä maijuvouti.
Voutilainen tekee lifestyle-aiheisia videoita ja käsittelee myös paljon mielenterveysasioita. Lisäksi hän on puhunut omasta masennuksestaan. Helmikuussa 2020 Voutilaisella oli YouTubessa noin 175 000 tilaajaa. Hänet valittiin Mielenterveyden keskusliiton vuoden 2017 Hyvän mielen lähettilääksi. Voutilainen on käynyt Kallion lukion, josta hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 2015. Hän oli myös vieraana Linnan juhlissa vuonna 2017.
Voutilaisen runokirja Itke minulle taivas ilmestyi vuonna 2017.
Teoksia

Itke minulle taivas.  Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 9789511323044
Aiheesta muualla

Vloggari Mansikkka rohkaisee omalla esimerkillään nuoria hakemaan apua mielenterveysongelmiin YleX.  23.5.2016.
Totalitaristinen taide

Totalitaristinen tai totalitaarinen taide on 1900-luvulla totalitaristisissa valtioissa luotua taidetta. Termiä käytetään erityisesti 1930- ja 1940-luvuilla natsi-Saksassa, fasistisessa Italiassa ja Neuvostoliitossa tuotetusta taiteesta.
Natsi-Saksan taiteessa ja Neuvostoliiton sosialistisessa realismissa on suuria yhtäläisyyksiä: molemmat ylistivät valtiota ja noudattivat akateemisen realismin ilmaisukeinoja. Fasistinen Italia oli suhteellisen vapaamielinen taiteen suhteen ja siellä propagandatarkoituksiin käytettiin sekä perinteisiä että avantgarde-tyylisuuntia. Italiassa ei myöskään ollut virallista taidepoliittista linjaa.
Totalitaarisessa taiteessa johtajien seremonialliset muotokuvat olivat taiteen tärkein ilmenemismuoto. Suurin osa merkittävistä valtioiden taidepalkinnoista annettiin näille taideteoksille ja muotokuvia tuottavat taiteilijat nousivat keskeisimmiksi vaikuttajiksi maiden kulttuurielämässä. Toinen tärkeä muoto oli historiamaalaus, joka sisälsi paljon piirteitä uskonnollisesta taiteesta.
Kitsch ja realismi

Tutkijat erottavat totalitaristisesta taiteesta tavallisesti kaksi lajia. Yksi on kitsch ja toinen totalitaristinen realismi. Totalitaristinen taide on myös usein sama asia kuin propaganda.
Totalitaristisen realismin yleinen aihe on kuva vallanpitäjästä. Tavallisesti totalitaristinen taide mytologisoi vallanpitäjän kuvauksen. Esimerkiksi Neuvostoliitossa ei voitu kuvata Josif Stalinia lyhyenä, rokonarpisena, kierosäärisenä miehenä, joka hän oli todellisuudessa. Hänen fyysiset attribuuttinsa, kuten F. S. Šurpinin muotokuvassa Isänmaamme aamu kävivät läpi samanlaisen muodonmuutoksen kuin Stalinin oma versio historiasta, johon Milan Kundera viittasi sanoin ”kaunistava valhe”.
Taiteilijan rooli

On tärkeä erottaa taiteilijan retoriikka, hänen omat poliittiset ajatuksensa, kuten myös hänen teoksilleen annettu merkitys, sekä itse teos ja se, miten se puhuttelee muita yhteiskunnan taiteilijoita ja yleisöä.
Ei esimerkiksi ole merkitystä sillä, että italialainen kuvanveistäjä ja taidemaalari Umberto Boccioni liittyi Benito Mussolinin joukkoihin, vaan oleellista on se, että hän sai vaikutteita modernismin jättiläisiltä, kuten Georges Braque'ilta ja Constantin Brâncușilta jatkaessaan kubistisen kuvanveiston muotoja ja vaikuttaen tärkeiden taiteilijoiden tuotantoon, jotka olivat kaukana totalitaristisista ajatuksista. Boccioni oli siis sekä taiteilija, että italialainen fasisti, mutta hänen työnsä ei liity etäisesti totalitaariseen taiteeseen.
Mussolinia pidetään ensimmäisenä poliittisena johtajana, joka propagoi ajatusta siitä, että taiteen pitäisi palvella sekä vallankumousta, että valtiota. Italian fasismi ei kuitenkaan pystynyt toteuttamaan tätä visiota, koska se ei kyennyt sulauttamaan täysin Mussolinin oman fasistisen ryhmän ideologiaa, organisaatiota ja terroria valtion johtamaan kulttuurikoneistoon. Adolf Hitler ja Josif Stalin käyttivät sekä uhkailuja että palkkiota taiteilijoiden valitsemiseksi, mutta Mussolini vain palkitsi. Näin ennen fasismia ollutta Italian kulttuuria ei heitetty hukkaan siinä mielessä kuin Saksassa ja Neuvostoliitossa sekä myöhemmin Mao Zedongin Kiinassa tehtiin.
Totalitarismi kulttuurina

Totalitaristisen taiteen samanlaiset piirteet liittyvät totalitaarisiin kulttuureihin, joiden toimintamekanismit ovat universaaleja. Totalitarismi vaatii myös valtioiden alistuskoneistoa, resursseja ja organisatorisia varoja, joita useilta muilta mailta puuttui. Totalitarismia pidetäänkin 1900-luvulla alkaneena hankkeena, jota olisi ollut mahdotonta toteuttaa esimoderneissa, ei-teollistuneissa yhteiskunnissa.
Venäläinen Igor Golomstock alkoi tutkia totalitaristista taidetta työskennellessään 1950-luvulla Puškin-museossa lasten parissa. Hän havaitsi, että neuvostoliittolaiset lapset eivät pystyneet erottamaan natsi-Saksan ja Neuvostoliiton totalitaristista taidetta toisistaan.
Golomstock alkoi tutkia ja verrata Neuvostoliitossa, Saksan Kolmannessa valtakunnassa, fasistisessa Italiassa ja Kiinan kansantasavallassa tehtyä taidetta. Hän totesi, että totalitaristinen taide on erityinen kulttuuri-ilmiö, jolla on oma ideologiansa, estetiikkansa ja tyylinsä. Tällainen taide ei ollut peräisin Neuvostoliiton, Saksan, Italian ja Kiinan taiteessa olleista yleisistä piirteistä. Golomstockin mielestä näiden maiden kulttuuritraditiot ovat yksinkertaisesti liian moninaiset, jotta niiden avulla voisi selittää totalitarististen teosten tyylien ja teemojen samanlaisuuksia.
Nämä yhtäläisyydet hän kokoaa käsitteen ”totalitaristinen realismi” alle. Tämän lajin juuret ovat Neuvostoliiton sosialistisessa realismissa vuoden 1932 jälkeen, kun Stalin määräsi sen ainoaksi sallituksi taiteen tyypiksi.
”Maun diktatuuri”

Totalitaristinen taide on erottamaton osa näiden neljän maan hallintoa, jotka ovat vastuussa kymmenien miljoonien ihmisten kuolemista. Koska totalitaristisen taiteen teokset ovat sidoksissa valtioon ja sen politiikkaan, ne kestävät harvoin kauemmin kuin niitä tuottaneet hallinnot. Ne jätetään nopeasti unohduksiin, tai raivostuneet kansanjoukot tuhoavat ne. Vaikuttaa siltä, että totalitaristinen taide hylätään, kun siihen johtaneet poliittiset edellytykset poistetaan. Saksassa säilynyttä Kolmannen valtakunnan tai Neuvostoliiton taidetta on alettu viime aikoina tuomaan ulos kellareista, ei niinkään ihailun, vaan tutkimustyön takia.
Totalitaristinen taide ei ole vielä tuottanut mestariteoksia, joiden, riippumatta niiden syntyyn vaikuttaneista järjestelmistä, voitaisiin sanoa antaneen pysyviä panoksia ihmiskunnan kulttuuriin. Tämä saattaa johtua siitä, että totalitaristisen taiteen tuotanto on sidoksissa ylhäältä alas suuntautuneeseen valtion ohjaamaan projektiin, jossa tarkoituksena on toteuttaa hallinnon ja kansan esteettinen ja henkinen liitto ennakolta järjestettyjen dogmien mukaan.
Totalitaristisen kulttuurin luomisessa oleellista on valtion sekaantuminen, ei välillisesti rahoittamalla kulttuuria, vaan suoraan, säätämällä ”maun diktatuuri”, kuten Vladimir Majakovski sitä kutsui. Esimerkiksi Bathistien jälkeisestä Irakista löytyi laatikoittain arkistoja, jotka olivat presidentin toimistosta lähetettyjä yksityiskohtaisia ohjeita seinäjulisteisiin, maalauksiin ja monumentteihin. Niitä tehtiin Saddamin alaiseen Bagdadiin, vaikka johtaja taisteli sodassa Irania, Kuwaitia ja Yhdysvaltoja vastaan.
Totalitaristista taidetta

Isaak Brodski, Stalin.
Stalin-monumentti 1955–1962, Praha.
Arno Breker, Adolf Hitler, 1938.
Münchenin Haus der Kunst, 1938.
Josef Thorak, veistos Turkissa.
Korean työväenpuoleen perustamisen muistomerkki.
Kansallisen yhtenäisyyden monumentti, Pohjois-Korea.
Kirjallisuutta

Igor Golomstock: Totalitarian Art in The Soviet Union, The Third Reich, Fascist Italy and The People´s Republic of China.  Overlook Press, 2011.  ISBN 9781590203170  (englanniksi)
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Isaak Brodski, Stalin, 1937.
Umberto Boccioni, Visioni simultanee, 1911–1912.
Maon patsas Linjangissa, Kiinassa.
Metsästäjä-keräilijät

Eteläafrikkalainen sanien perhe.
Metsästäjä-keräilijät ovat ihmisiä, jotka hankkivat ravintonsa suoraan luonnosta metsästämällä, kalastamalla ja keräilemällä. Tämä oli varhaisin tapa hankkia ravintoa.
Joitain metsästäjä-keräilijäryhmiä on säilynyt nykyaikaan asti eri puolilla maailmaa hyvin erilaisissa ympäristöissä trooppisista sademetsistä aavikoihin ja arktisiin alueisiin. Ne asuttavat syrjäisiä alueita, joita ei ole otettu maatalouden käyttöön. Jotkin näistä ryhmistä ovat säilyttäneet vanhan elämäntapansa siksi, koska heidän asuinalueensa ei sovellu tuottavaan maatalouteen.
Jotkin metsästäjä-keräilijäryhmät elävät yhä erillään ympäröivistä maanviljelijäyhteisöistä. Toiset ryhmät ovat alkaneet hyödyntää ulkopuolisilta saamiaan metallisia työkaluja. Kun kauppa ulkopuolisten kanssa laajenee, metsästäjä-keräilijäryhmän jäseniä alkaa muuttaa asumaan näiden kylien laitamille. Ajan myötä he jättävät vanhan ryhmänsä, ja heistä tulee ulkopuolisten yhteisöjen alinta kastia. Nykyisin metsästys ja keräily ovat monelle ryhmälle tapoja hankkia lisäravintoa palkkatyön tai kotitarveviljelyn lisäksi, tai kulttuuriperinteiden säilyttämistä, eivätkä enää pääasiallisia ravinnonhankintakeinoja.
Levinneisyys

Vielä kymmenentuhatta vuotta sitten kaikki maailman noin kymmenen miljoonaa ihmistä olivat metsästäjä-keräilijöitä, sillä maanviljelyä ja karjankasvatusta ei vielä ollut keksitty. Heidän lukumääränsä on pudonnut 1970-luvulle tultaessa  alle neljännesmiljoonaan ja osuutensa ihmiskunnasta laskenut alle 0,003 prosenttiin.
Elämäntapa ja yhteiskuntarakenne

Monet metsästäjä-keräilijät elävät noin 30–100 ihmisen ryhmissä. Ryhmän koko riippuu käytettävissä olevista ruokavarannoista. Ryhmässä voi olla väliaikaisia jäseniä, ja se voi toisinaan hajaantua vuodenajan mukaan pienemmiksi osiksi. Ryhmä koostuu laajennetuista perheistä, joihin kuuluu mies, yksi tai useampi vaimo, lapsia sekä joitain vanhempia pariskuntia, leskiä ja joskus naimattomia miehiä.
Naiset saattavat mennä joissain metsästäjä-keräilijä-kulttuureissa jo 14-vuotiaana naimisiin. Useimmissa ryhmissä miehet hakevat vaimonsa toisista ryhmistä ja antavat tyttärensä ja siskonsa vaimoiksi toisiin ryhmiin. Vaimoksi otetusta naisesta annetaan usein maksu.
Ryhmät ovat eristäytyneitä ja tiiviitä, ja kaikki jäsenet tuntevat toisensa hyvin. Tarkat säännöt määrittelevät sukulaisuussuhteet, ruoan jakamisen ja puolison valinnan. Yksilön elämänvaiheita erottavat siirtymäriitit.
Jokaisella ryhmällä on oma reviirinsä, jolla sillä on yksinoikeus metsästää. Rajanylittäjät voidaan surmata, jos heillä ei ole lupaa tulla toisen ryhmän alueelle. Joskus ryhmät voivat väliaikaisesti yhdistää voimansa esimerkiksi norsunmetsästykseen.
Läheiset ryhmät voivat puhua samaa murretta, mutta kauemmas mentäessä näkyy murrerajoja ja lopulta kielirajoja. Esimerkiksi Tasmanian saarella puhuttiin ainakin yhdeksää kieltä ja Australiassa ehkä viittäsataa.
Metsästäjä-keräilijöillä ei ole lainvalvojia, virkamiehiä tai hierarkkista papistoa. Koska muiden hankkimilla tai valmistamilla tuotteilla elävää yläluokkaa ja hallintokoneistoa ei ole, ryhmää suuremman valtakunnan hallitsemiseen vaadittavaa byrokratiaa ja organisaatiota on mahdotonta koota. Vastakohtana sivilisaatioille metsästäjä-keräilijöiden ryhmien kompleksisuuden aste on erittäin alhainen. Koska lisääntyvä kompleksisuus tuottaa kasvavia kustannuksia henkeä kohden, selittää matala kompleksisuuden aste myös metsästäjä-keräilijöiden runsaan vapaa-ajan.
Elämäntapa ja yhteiskuntarakenne > Työaika

Metsästäjä-keräilijöiden keskimääräisen työajan on usein arvioitu olevan vain 20–40 tuntia viikossa riippuen siitä, mikä määritellään työksi. Muuna aikana he esimerkiksi pelailevat pelejä, soittavat, laulavat ja tanssivat, käyvät sukulaisissa tai vain rentoutuvat. Esimerkiksi Pohjois-Filippiineillä asuvan Agta-kansan keskimääräinen kokonaistyöaika on 45 tuntia viikossa, josta lähes puolet kuluu kotitöihin. Tutkimuksessa ei huomioitu kuitenkaan auringonlaskun jälkeen tehtyä työtä.
Metsästäjä-keräilijä-yhteisöiden naiset ovat tehneet perinteisesti miehiä enemmän kotitöitä, koska miehillä on kulunut naisia enemmän aikaa metsästykseen ja kalastukseen. Sukupuolten kokonaistyöaika on ollut tästä huolimatta sama. Naisten työmäärä lisääntyi kuitenkin huomattavasti niissä yhteisöissä, joissa oli alettu viljellä riisiä perinteisemmän ravinnonhankinnan ohella. Tämä johtui siitä, etteivät miehet olleet lisänneet kotityöhön käyttämäänsä aikaa samassa suhteessa, kun naisten työpäivä piteni peltotöiden vuoksi.
Elämäntapa ja yhteiskuntarakenne > Asumukset

Joskus metsästäjä-keräilijät yöpyvät luolissa ja muissa kivien antamissa suojissa, tai ontoissa puissa. Lämpöä saadaan nukkumalla nuotion vieressä. Asumuksia on monentyyppisiä yksinkertaisista kehittyneempiin, mutta yhden ryhmän majat ovat aina samankaltaisia. Asumuksia on rakennettu muun muassa puusta, lehdistä, oljista ja nahoista. Siperiassa majoja on kaivettu maahan, ja eskimot ovat rakentaneet kupolimaisia igluja lumesta ja jäästä.
Elämäntapa ja yhteiskuntarakenne > Teknologia

Trooppisten seutujen metsästäjä-keräilijöiden teknologia on alkeellisempaa kuin kylmempien seutujen, sillä elämä on tropiikissa helpompaa kuin lähempänä napa-alueita.
Metsästäjä-keräilijät ovat tehneet työkalunsa puusta, simpukankuorista, kivestä ja luusta. Jotkin harvat ovat löytäneet rautaa ja muita metalleja käyttöönsä: Grönlannin eskimot saivat rautaa meteoriiteista ja andamaanit laivojen hylyistä. Kivityökalujen erilaiset työstötekniikat ovat kehittyneet ajan myötä. Kivityökaluja on valmistettu lohkomalla ja hiomalla erilaisista kovista ja terävistä kivilajeista. Kivestä on tehty esimerkiksi keihäänkärkiä, nuolenpäitä, kirveitä ja kuokkakirveitä.
Jotkin ryhmät osaavat tehdä tulen puulla tai lyömällä kiviä yhteen. Tasmanialaiset, andamaanit ja Iturin metsän pygmit eivät ole osanneet tehdä tulta vaan ottivat sen vain talteen salamaniskun jälkeen. Monet ryhmät kantavat tulta mukanaan ja pitävät sitä yllä leirissään, mikä on yleensä naisten työtä. Tulta käytetään ruoanlaitossa, lämmön tuottajana, valonlähteenä ja puiden kaatamisessa.
Monilla metsästäjä-keräilijöillä on ollut kotieläiminään koiria, joita on käytetty metsästyksen apuna tai arktisilla seuduilla vetokoirina.
Elämäntapa ja yhteiskuntarakenne > Liikkuminen

Metsästäjä-keräilijät liikkuvat alati. He kulkevat yleensä jalan eivätkä käytä hevosia tai nykyaikaisia ajoneuvoja. Heidän ravinnonhankintaansa voi kuulua myös paljon kiipeilyä puissa. Tarvikkeet kuten metsästysaseet kulkevat mukana selässä, pään päällä, laukussa tai reessä. Arktisilla seuduilla liikkumisessa käytetään lumikenkiä, suksia, kajakkeja ja koiravaljakkoja. Vesillä liikutaan veneillä, joita tehdään puusta, kaarnasta, kaisloista ja nahasta.
Elämäntapa ja yhteiskuntarakenne > Uskonto

Useimmissa metsästäjä-keräilijäryhmissä on šamaani, jonka tehtävä on torjua pahojen henkien ja vihaisten jumalien aiheuttamat ongelmat. Šamaani toimii muun muassa parantajana ja selvänäkijänä.