stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Canal Saint-Martin
Kanavan kulku > Altaat

Kanavan muodostavat seuraavat altaat:
Bassin des Morts ("Kuolleiden allas")
Bassin du Combat ("Taistelun allas")
Bassin Louis-Blanc ("Ludvig Valkoisen allas")
Bassins des Récollets ("Fransiskaanien allas")
Bassin des Marais (Le Marais'n allas")
Näitä erottaa toisistaan viisi sulkua, joista neljä on kaksinkertaisia:
Écluse de La Villette (nro 1 ja 2) ;
Écluse des Morts (nro 3 ja 4) ;
Écluse des Récollets (nro 5 ja 6) ;
Écluse du Temple (nro 7 ja 8) ;
Écluse de l’Arsenal (nro 9).
Templen sulku (Écluse du Temple) tunnelin pohjoispäässä.
Ecluse des Récollets Bichat'n jalankulkusillalta katsottuna
Sulku toiminnassa.
Kanavan kulku > Sillat

Kanavan tunneloimattoman osan yli johtaa kaksi kääntösiltaa, kaksi kiinteää ajoneuvoliikenteen siltaa sekä kuusi jalankulkusiltaa (passerelle):
Passerelle des écluses de la Villette
Pont de la rue Louis-Blanc
Pont Eugène-Varlin
Passerelle Bichat
Pont tournant de la Grange-aux-Belles (kääntösilta)
Passerelle de la Grange-aux-Belles
Passerelle Richerand
Pont tournant de la rue Dieu (kääntösilta)
Passerelle Alibert
Passerelle des Douanes
Näkymä koht Pont Dieu'tä.
Pont tournant de la Grange-aux-Belles avattuna.
Virkistyskäyttö

Nykyisin Canal Saint-Martinilla on enää niukasti tavaraliikennettä, mutta sitä pitkin kulkevat varsinkin turistien käytössä olevat risteilyalukset. Se on avoinna 363 päivää vuodessa. Kanavan rannat ovat myös pariisilaisten suosimia kävely- ja piknik-paikkoja.  Osana Pariisin määrin viraston organisoima "Pariisi hengittää" -hanketta (ransk. Paris respire) kanavan rantoja pitkin kulkevat kadut on nykyisin suljettu ajoneuvoliikenteeltä sunnuntaisin, huhtikuusta syyskuuhun klo 10–20 ja lokakuusta maaliskuuhun klo 10–18, mikä luonnollisesti on lisännyt niiden suosiota jalankulkijoiden ja pyöräilijöiden keskuudessa.
Pariisin kanavien kasvisto ja eläimistö

Pariisin kanavien alueella on laskettu esiintyvän 303 kasvilajia, mikä on alueen pinta-alaan nähden melko vähän, mutta joukossa on muutamia harvinaisiakin lajeja kuten ruiskattara (Bromus secalinus), hyvänheikinsavikka (Chenopodium bonus-henricus), puolanminttu (Mentha pulegium), lähdehetekaali (Montia fontana), kilpukka (Hydrocharis morsus-ranae), rantavalvatti (Sonchus palustris) ja isopalpakko (Sparganium erectum)..
Pesimäkaudella kanavan varsilla on havaittu 90 lintulajia, niiden joukossa myös harmaahaikara (Ardea cinerea). Linnuista yleisin on sinisorsa (Anas platyrhynchos).
Kanava pakolaisten turvapaikkana

Vuodesta 2006 lähtien Canal Saint-Martin on toiminut lukemattomien Afganistanista ja muualta Keski-Aasiasta Ranskaan saapuneiden pakolaisten turvapaikkana. Heistä noin 200 yöpyi kanavan varrella teltoissa tai täysin taivasalla odottaessaan päätöstä turvapaikasta.  Osa heistä häädettiin  Dublinin II asetuksen perusteella, minkä vuoksi he eivät voineet ilman muuta saada Ranskasta oikeutta turvapaikkaan. Tilannetta arvostelivat muutamat kansalaisjärjestöt kuten Gisti (Groupe d'information ed de soutinen sides immigrés) ja 10. arrondissementin pakolaisjärjestö, joiden mukaan valtiolla olisi ollut laillinen velvollisuus etsiä turva­paikan­hakijoille sopivat asunnot. Kun osa pakolaisista oli alaikäisiä, myös lasten­suojelu­järjestöt puuttuivat asiaan, mutta ongelmaa ei ole edelleenkään saatu ratkaistuksi.
Varhain aamulla 20. heinäkuuta 2010 CRS, Pariisin määrin virasto ja France terre d'asile -järjestö ryhtyivät yhdessä toimiin poistaakseen pakolaislerit kanavan varrelta.
Ylläpito ja kunnossapito

Canal Saint-Martinin kunnossa­pitämiseksi on säännöllisin väliajoin ryhdyttävä kallisiin toimen­piteisiin, jotka koskevat varsinkin sen sulkuja. Tällöin kanavan jokaisen sulun kohdalla on suoritettava mekaanisia, hydraulisia ja vantellaarisia toimenpiteitä.
Kanava onkin säännöllisin väliajoin suljettu määräajaksi kunnostus­töitä varten. Näin on tapahtunut vuosina 1876, 1929 ja 1977 sekä syksyllä 1993 ja talvella 2001-2002  Kanavan ollessa suljettuna vuosina 2001-2002 sen pohjasta nostettiin 40 tonnia sinne vuosien kuluessa heitettyjä roskia ja jätteitä.
Ylläpito ja kunnossapito > Työmaa vuonna 2016

Vuoden 2016 kanavalla ja sen suluissa suoritettiin tammikuun 4. päivän ja maaliskuun alun välisenä aikana lukuisia kunnossapitotöitä. Tällöin muun muassa
Bassin de la Villetten ja Voûte du Templen välillä sijainnut pato palautettiin alkuperäiselle paikalleen,
kanavaa levennettiin
palautettiin kalastusmahdollisuus osassa kanavaa
poistettiin kanavan pohjasta jätteitä,
kunnostettiin kanavan kuluneet osat ja puhdistettiin kanava sulkuineen, ja
lopuksi täytettiin se jälleen vedellä.
Kulttuuriset viittaukset > Maalaustaiteessa

Kanava on näkyvissä Alfred Sisleyn maalauksessa Vue du canal Saint-Martin à Paris).
Kulttuuriset viittaukset > Musiikissa

Les Fatals Picards esitti maaliskuussa 2009 julkaisemassaan albumissa Le Sens de la gravité laulun nimeltä Canal Saint-Martin.
Mano Solo lauloi Canal Saint-Martinilla toimineista merimiehistä vuonna 1993 julkaisemallaan albumilla La Marmaille nue.
Édith Piaf mainitsi kanavan Vincent Scotton ja Decayen kirjoittamassa laulussa Les Mômes de la cloche, jonka Médinger sävelsi vuonna 1936.
Michel Polnareffin laulu Avec Nini alkaa viittauksella kanavaan: "Près du canal Saint Martin" ("lähellä Canal Saint Martin'ia").
Kulttuuriset viittaukset > Elokuvissa ja televisiossa

Elokuvan Le Clan des Siciliens useat kohtaukset on kuvattu kanavan varrella.
Marcel Carnén elokuvassa Hôtel du Nord useat Arlettyn ja Louis Jouvet'n esittämät kohtaukset on kuvattu kanavan varrella.
Elokuvassa Les Malheurs d'Alfred vuodelta 1972 Pierre Richard ja Anny Duperey tapaavat toisensa elokuvan alussa ja yrittävät tehdä itsemurhan hukuttautumalla kanavaan.
Vuonna 1980 Gérard Courant teki kanavalle omistetun dokumenttielokuvan Vivre est une solution ("Eläminen on ratkaisu").
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Canal Saint-Martin Structurae. (ranskaksi)
Sous les oculi Véronique Guillien. Arkistoitu 6.9.2013. Viitattu 1.6.2016.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Canal Saint-Martin
Canal Saint-Martin : tunneloidun osuuden katto vuonna 1862.
Quai de Jemmapes kanavan varressa 1905 tai 1906, par Eugène Atget'n kuvaamana: toimiva satama.
Risteilyalus Canal Saint-Martinilla.
Canal Saint-Martin suljettuna 6. tammikuuta 2016
Vue du canal Saint-Martin à Paris ("Näkymä Saint-Martinin kanavalta Pariisissa"). Alfred Sisleyn maalaus.
Hôtel du nord vuonna 2013
Käännös suomeksi
Burmansieppokerttu

| Burmansieppokerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Uunilinnut Phylloscopidae
Suku::  Aasiansieppokertut Seicercus
Laji::  tephrocephalus
Kaksiosainen nimi
 Seicercus tephrocephalus  Anderson, 1871 

Katso myös
   Burmansieppokerttu Wikispeciesissä   Burmansieppokerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Burmansieppokerttu (Seicercus tephrocephalus) on uunilintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Burmansieppokerttua tavataan Kiinassa, Intiassa, Laosissa, Myanmarissa, Thaimaassa ja Vietnamissa. Lajia on kuvattu paikallisesti runsaaksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Burmansieppokerttu elää metsissä 1 400–2 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Talvisin sitä on tavattua alempana merenpinnan tasollakin.
Queen Latifah

| Queen Latifah |
| --- | --- |
 Queen Latifah esiintymässä vuonna 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Dana Elaine Owens
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1970 (ikä 54)
Ammatti:  rap-artisti näyttelijä laulaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Queen Latifah
Aktiivisena:  1988–
Tyylilajit:  R&B, soul, jazz, hip hop
Soittimet:  piano, laulu
Levy-yhtiöt:  Verve Records, A&M Records, Interscope Records, Motown, PolyGram ja Tommy Boy Records 
Aiheesta muualla
queenlatifah.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Dana Elaine Owens (s. 18. maaliskuuta 1970 Newark, New Jersey, Yhdysvallat), tunnetaan taiteilijanimellä Queen Latifah, on yhdysvaltalainen rap-artisti, laulaja ja näyttelijä. Hänet on palkittu urallaan muun muassa musiikkialan Grammy-palkinnolla sekä elokuva-alan Golden Globella ja Primetime Emmyllä, minkä lisäksi hän on ollut Oscar-ehdokkaana.
Nuoruus

Dana Elaine Owens syntyi Newarkissa ja varttui pääasiassa East Orangessa, New Jerseyssä. Hänen äitinsä Rita Lamae (o.s. Bray) oli ammatiltaan opettaja ja isä Lancelot Amos Owens työskenteli poliisina. Vanhemmat erosivat, kun Latifah oli kymmenvuotias. Hänet kasvatettiin baptistiseen uskoon, hän kävi katolista koulua ja valmistui Irvington High Schoolista. Pituutensa ansiosta hän menestyi koripallossa ja esiintyi koulun musikaaleissa ja baptistikirkon kuorossa. Kahdeksanvuotiaana hän sai serkultaan ”herkkää” arabian kielellä tarkoittavan lempinimen ”Latifah”.
Ura

Latifah alkoi beatboxata yhtyeessä nimeltä Ladies Fresh. Ensimmäisen levytyssopimuksensa hän solmi 18-vuotiaana vuonna 1988, kun eräs hänen rap-demonsa päätyi tuottajille ja lopulta hän pääsi Tommy Boy Recordsin listoille. Latifah julkaisi seuraavana vuonna debyyttisinglensä ”Wrath of My Madness”. Pian julkaistiin myös hänen ensimmäinen levynsä All Hail the Queen, joka sisälsi hittisinglen ”Ladies First”. Albumit Nature of a Sista (1991) ja Black Reign (1993) seurasivat perässä. Jälkimmäinen sisälsi ”U.N.I.T.Y.”-singlen, josta Latifah sai ensimmäisen Grammy-palkintonsa. Order in the Court (1994) oli viimeinen Latifahin julkaisema rap-albumi. Hän näki mahdollisuuden myös levytuotannon puolella ja perusti oman tuotantoyhtiönsä Flavor Unit Recordsin vuonna 1993.
Latifah oli uraauurtava artisti 1990-luvulla, jolloin tummaihoiset naisräppärit nousivat ensimmäistä kertaa esille. Hänen kappaleensa käsittelivät mustien naisten kohtaamaa parisuhdeväkivaltaa ja katuhäirintää. Seuraavalla vuonna 2004 julkaistulla levyllään The Dana Owens Album Latifah vaihtoi musiikkityyliään soul- ja jazz-painotteiseksi.
Vuodesta 1993 vuoteen 1998 Latifah näytteli pääosaa sitcomissa Living Single, johon hän myös kirjoitti ja esitti tunnusmusiikin. Ohjelma oli hyvin suosittu etenkin afroamerikkalaisten yhteisössä. Hänen ensimmäiset elokuvansa olivat vuonna 1991 julkaistut Viidakkokuume ja Sekopäiden kotibileet. Hän sai parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden vuonna 2003 roolistaan musikaalielokuvassa Chicago. Vastanäyttelijä Catherine Zeta-Jones kuitenkin vei palkinnon. Chicago voitti samana vuonna myös parhaan elokuvan Oscarin.
Yksityiselämä

Latifah menetti vanhemman veljensä Lancen moottoripyöräonnettomuudessa vuonna 1992. Vuonna 1996 hänet pidätettiin marihuanan ja laittoman aseen hallussapidosta. Latifah sai sakkoja ja kaksi vuotta ehdollista vankeutta. Omaelämäkerrassaan Ladies First: Revelations of a Strong Woman Latifah kertoi veljensä kuoleman johtaneen masennukseen ja huumeidenkäyttöön.
Latifahilla on tähti Hollywoodin Walk of Famella. Hän on ensimmäinen rap-artisti, jolle tämä kunnia on myönnetty.
Diskografia

All Hail the Queen (1989)
Nature of a Sista (1991)
Black Reign (1993)
Order in the Court (1998)
She’s a Queen: A Collection of Hits (2002)
The Dana Owens Album (2004)
Trav’lin’ Light (2007)
Persona (2009)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Queen Latifahin virallinen sivusto (englanniksi)
Queen Latifah Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Queen Latifah Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Kulttuurivihkot

| Kulttuurivihkot |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
ISSN:  ISSN 0356-3367 ja 2242-6736
Perustettu:  1973
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  6 kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
OCLC
Kotisivu
Kulttuurivihkot on Helsingissä julkaistava valtakunnallinen aikakauslehti. Se on ilmestynyt keskeytyksettä vuodesta 1973. Lehti ilmoittaa olevansa puolueisiin sitoutumaton vasemmistolainen kulttuurilehti.
Lehden perusti marxilais-leniniläinen Kulttuurityöntekijäin Liitto, joka julkaisi sitä vuosina 1973–1991. Vuosina 1992–1998 lehteä julkaisivat Vihreä Lyhty Oy ja Kulttuurivihkot-yhdistys ry, vuoden 1999 Kulttuurivihkojen kannatusyhdistys (rekisteröimätön yhdistys). Vuodesta 2000 lehteä on julkaissut helsinkiläinen Domirola Oy, joka on lehden tekijöiden omistuksessa.
Lehdellä oli 1970-luvulla parhaimmillaan liki kymmenentuhatta tilaajaa.lähde? Vuonna 2004 lehden painosmäärä on noin neljätuhatta.
Kulttuurivihkojen päätoimittaja on 2025 alkaen Marissa Mehr.
Kirjat

Kulttuurivihkot julkaisee myös kirjoja, joita on palkittu:
Anni Mäentie: Aurinkotuoli, Nihil Interitin Paras runoteos -palkinto 2019
Uni Ojuva: Asentopuu: Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 2019
Hanna-Leena Ylinen: Jotta varastaisit ajatukseni: Vuoden aforismikirja 2019 (Suomen aforismiyhdistyksen myöntämä tunnustus)
Virpi Alanen: Hiilellä piirretty hymy: Vuoden aforismikirja 2020 (Suomen aforismiyhdistyksen tunnustus)
Hannu Pulkkinen: Pakkosiirtoja: Vuoden aforismikirja 2020 -kunniamaininta
Jussi Hyvärinen: Olduvain rotko Einari Vuorela -runopalkinto 2023 ja Jarkko Laine -palkinnon ehdokas
Sinikka Huusko: Kokonaan: Einari Vuorela -palkintoraadin kunniamaininta 2023
Miska Repo: Pilvet; Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon ehdokas
Sinikka Huusko: Suolaruusu, Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon ehdokas
Tarita Ikonen Lasinalaiskudos, Tanssiva karhu -palkintoehdokas 2021
Päätoimittajat

nro/vuosi (nimike jos poikkeaa päätoimittajasta)
1/1973 Juha Virkkunen (toimittaja)
2/1973 Juha Virkkunen (toimittaja), Claes Olsson (vastaava toimittaja)
1/1974–8/1977 Kalevi Seilonen
1/1978–8/1979 Matti Rossi
1/1980–8/1981 Anssi Sinnemäki (vt. päätoimittaja)
1/1982–8/1982 Anssi Sinnemäki
1/1983 Tarleena Sammalkorpi
2/1983–8/1983 Tarleena Sammalkorpi (tp. päätoimittaja)
1/1984–6/1987 Anssi Sinnemäki
1/1988 Lasse Kihlström
2/1988–6/1990 Petri Repo
1/1991–6/1998 Tuomas Kilpi
1/1999–2/2004 Johan Alén
3/2004 Elias Krohn (vt. päätoimittaja)
4/2004– 12/2024 Elias Krohn
1/2025 Marissa Mehr
Aiheesta muualla

Kulttuurivihkojen kotisivut
| n k Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultin jäsenlehdet |
| --- | --- |
Jäsenliitot:  Aakusti  Aikakauskirja Genos  Aikamerkki  Amfion.fi  Animalia  Antimilitaristi  ARK – Arkkitehti  Astra  Asukki  Blues News  Debatti  Demeter  Elonkehä  Eläinten ystävä  Elävän ravinnon ystävä  Esperantolehti  Etsijä  Filmihullu  Finlands Natur  Finnanest  Finnish Music Quarterly  Finnisharchitecture.fi  Freelance Online  Futura  Grafia  Haava  Historiallinen Aikakauskirja  Idäntutkimus  Ikaros  Imetysuutisia  Improbatur  Jahrbuch fur Finnisch-Deutsche literaturbeziehungen  Jazzrytmit  Jyväskylän Ylioppilaslehti  Jänkä  Kajastus  Kaltio  Kamera-lehti  Kansanmusiikki  Kansan Tahto  Kantele  KD-lehti  Kehrääjä  Kide  Kiiltomato.net  Kirjailija  Kirjallisuusterapia  Kirjastolehti  Kompositio  Kosmopolis  Kosmoskynä  Kristosofi  Kritiikin uutiset  Kulttuurintutkimus  Kulttuurivihkot  Kuti  Kuvittaja  Kynnys  Lapillinen  Lapsen Maailma  Lehto  Leija  Le Monde Diplomatique & Novaja Gazeta  Libero  Liikekieli.com  Linnut  Lippu  Long Play  Lukufiilis  Lumooja  Luonnonsuojelija  Lähikuva  Lätta Bladet  Maailma.net  Maailman Kuvalehti  Maatiainen  Media & viestintä  Minna  Museo  Musiikin Suunta  Musiikintekijä  Mustekala.info  Muuriankkuri  Natura  Niin & näin  Niinipuu  NMI-Bulletin  Nuorisotutkimus  Nuori Voima  Nuorten Luonto  Ny Tid  Näkövammaisten Airut  Olutposti  Onnimanni  Pirta  Plan  Portti  Protu  Psykoanalyyttinen psykoterapia  Psykologia  RATKES – Ratkaisukeskeisen kulttuurin lehti  Rauhanpuolustaja  Rondo  Ruskeat Tytöt  Ruumiin kulttuuri  Sarjainfo  Selkosanomat  Sieppo  Skeptikko  Skrolli  Sosiologia  Steiner-kasvatus  Stylus  Sukupuolentutkimus – Genusforskning  Sukuviesti  Sulasol  Suomen Luonto  Suomi–Puola Finlandia–Polska  Synkooppi  Synsygus  Synteesi  Särö  Taide  Taiteilija  Taito  Takoja  Tatsi  Teatteri & tanssi + sirkus  Tehohoito  Teosofi  Tiede & edistys  Tiedepolitiikka  Tiede-toimittaja  Tiedonantaja  Tiedosta  Tieteessä tapahtuu  Tringa  Tsilari  Tukiviesti  Tuli & Savu  Tulva  Turun ylioppilaslehti  Työelämän tutkimus  Työväentutkimus vuosikirja  Tähtivaeltaja  Ulkopolitiikka  Ultra  Uusi Safiiri  Vaikutuksessa-media  Vapaa ajattelija  Vasen kaista  Virikkeitä  Visiiri  Voima  Ydin  Yhteiset lapsemme  Yliopisto  Ylioppilaslehti
Suomalaiset

Suomalaiset ovat suomen kieltä puhuva itämerensuomalainen kansa ja etninen ryhmä, joka kuuluu suomalais-ugrilaisiin ja uralilaisiin kansoihin.
Suomalaisten alkuperä on muiden itämerensuomalaisten kansojen tavoin Volga-, Oka- ja Kama-jokien alueella, nykyisen Venäjän alueella. Suomalaisten esivanhemmat saapuivat Suomeen noin 800-luvulta alkaen ennen ajanlaskun alkua Väinäjoen ja Pohjois-Viron kautta. Suomalaiset koostuvat suomen kielen eri murteita puhuvista ja eri puolille Suomea asettuneista heimoista, kuten varsinaissuomalaisista, hämäläisistä, karjalaisista, savolaisista ja kainuulaisista. Suomalainen nykyinen kulttuurillinen identiteetti syntyi Ruotsin ja Venäjän vallan alla, kun suomalaiset kamppailivat säilyttääkseen kansallisen itsenäisyytensä ja omalaatuisuutensa.
Pääosa suomalaisista asuu Suomessa, jossa he muodostavat valtaosan väestöstä. Historiallisen ajan muuttoliikkeiden myötä heitä asuu myös Suomen ulkopuolella. Huomattavimmat ulkosuomalaisten ryhmät ovat siirtolaisiksi 1860-luvulta alkaen lähteneet amerikansuomalaiset sekä pitkäaikaisen muuttoliikkeen myötä syntyneet ruotsinsuomalaiset. Jälkimmäisiin kuuluviksi lasketaan usein myös metsäsuomalaiset ja länsipohjalaiset. Muita suomalaisryhmiä ovat 1600-luvun muuttoliikkeiden seurauksena syntyneet inkerinsuomalaiset, 1700-luvulla syntyneet kveenit sekä 1800-luvun lopun muuttoliikkeiden pohjalta syntyneet kanadansuomalaiset ja kuolansuomalaiset.
Suomessa syntyvyys on laskenut 2000-luvulla niin nopeasti, että Suomessa voi olla 2110-luvulla enää alle miljoona nykyisten suomalaistaustaisen jälkeläistä. Tästä seuraa, että suomen kieli voi jäädä vähemmistökieleksi ja lopulta kuolla.
Kielihistoria

Suomen kieli (johon usein lasketaan kuuluvaksi myös kveeni ja meänkieli) kuuluu uralilaisten (ja suomalais-ugrilaisten) kielten itämerensuomalaiseen ryhmään. Siihen kuuluvat suomen ohella karjala, lyydi, inkeroinen, viro (ja eteläviron kieliryhmän kielet, kuten võro), liivi, vatja ja vepsä. Suomen kielen kehitysvaiheita ennen sen syntyä ovat olleet kantasuomi, joka jakautuu varhaiskantasuomeen, keskikantasuomeen ja myöhäiskantasuomeen, suomalais-volgalainen kantakieli, suomalais-permiläinen kantakieli, suomalais-ugrilainen kantakieli sekä uralilainen kantakieli. Uralilaisen kantakielen alkukodin on ehdotettu sijainneen pääpiirteissään Kaman ja Vjatkan alueella. Suomalais-ugrilaisten kielten, eli itämerensuomen varhaisen esivaiheen, on katsottu levinneen Itämeren alueelle noin 1900 eaa., jolloin aiemmin idässä vaikuttaneet kulttuurit levisivät Seima-Turbino-ilmiön myötä länteen. Kielenvaihtoja on Suomessa vuosituhansien kuluessa todennäköisesti tapahtunut useita ja alueella on saatettu puhua sellaisia kieliä, joista on jäänyt jäljelle vain yksittäisiä sanoja ja paikannimiä.
Varsinaista myöhäiskantasuomea, eli itämerensuomalaisten kielten yhteistä esivaihetta puhuttiin Suomenlahden molemmin puolin yli 2 000 vuotta sitten. Suomen murteet ja niiden pohjalta myöhemmin kehittynyt suomen kieli muodostuivat rautakaudella, noin 800-luvulla.
Historia > Esihistoria

Suomalaisten alkuperä on muiden länsiuralilaisten ja itämerensuomalaisten kansojen tavoin Volga-, Oka- ja Kama-jokien välillä nykyisen Venäjän alueella. Tällä alueella syntyi myös tulevien itämerensuomalaisten geneettinen perusta. Suomalaisten esivanhemmat alkoivat siirtyä Dneprin yläjuoksulle ja sieltä Väinäjoen yläjuoksulle, josta he lopulta siirtyivät jokea pitkin kohti Itämerta 1250–1000-luvuilla ennen ajanlaskun alkua. Viroon he saapuivat noin 1100–100-luvuilla ennen ajanlaskun alkua.
Syytä suomalaisten esivanhempien vaellukselle ei tiedetä, mutta se ei ollut yhden suuren ihmisryhmän vaeltamista kuormastojen kanssa, vaan se koostui monien ryhmien liikkumisesta pitkin länteen vieviä vesireittejä ja niiden varrelle rakennettuja linnoitettuja asuinpaikkoja. Itämerensuomalaisten pääjoukko saavutti Suomen lounaisrannikon noin 800-luvulla ennen ajanlaskun alkua.
Itämerensuomi kehittyi Pohjois-Virossa myöhemmin myöhäiskantasuomeksi, jossa omaleimainen aineellinen kulttuuri kehittyi jatkuvasti. Sieltä tuleva suomen kieli levisi ensin kapealle ja rajalliselle alueelle Suomen lounais- ja länsirannikolle vanhemmalla roomalaisella rautakaudella, missä oli jo varhaisempaa itämerensuomalaista asutusta. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että valtaosa Etelä-Suomeen noin 1600 tai 1500 vuotta ennen ajanlaskun alkua vaeltaneista saamelaisten esivanhemmista ei siirtynyt muualle vaan he vaihtoivat kielensä itämerensuomeksi. Seuraavaksi kulttuuri levisi ensin Kokemäenjoen suistoon ja sieltä sisämaahan Hämeeseen ja itään aina Karjalaan ja Vepsänmaalle asti. Karjalaan päädyttyään 600–700-luvuilla itämerensuomalaisten sisäinen yhtenäisyys oli hävinnyt ja yhteydet kulttuurin ja kielen etäisempien osien välillä heikkeni tai katkesi kokonaan.
Suomalainen aineellinen kulttuuri itsenäistyi tästä laajemmasta itämerensuomalaisesta kulttuurista 600–700-luvuilla ja 800-luvulle tultaessa Suomessa vallinnut metalliesinekulttuuri, erityisesti naisten korut ja eri asetyypit, olivat kehittyneet omintakeiseksi ja niillä oli kotoperäisiä piirteitä runsaammin kuin milloinkaan aiemmin. Tämän kehityksen pyrkimyksenä oli mahdollisesti tarkoitus ilmaista erityistä ”suomalaista” identiteettiä, joka syntyi mielikuvasta yhteisestä alkuperästä ja keskinäisestä samankaltaisuudesta. Samaa ajankohtaa voidaan pitää laajasti katsottuna itsenäisen suomen kielen syntyajankohtana, vaikkakin sen esihistoria ulottuu muiden itämerensuomalaisten kielten tavoin pitkälle menneisyyteen.
Ristiretkiajalla Suomen kulttuurialueet voidaan jakaa naisten käyttämien korujen perusteella lounaissuomalaiseen, hämäläiseen ja savolais-karjalaiseen kulttuurialueeseen. Tämän aluejaon voidaan nähdä edustavan tunnettuja suomalaisia heimoja.
Historia > Varhaiset maininnat historiallisissa lähteissä

Ensimmäinen mahdollinen mainita suomalaisista nimellä fenni löytyy roomalaisen senaattorin ja historijoitsijan Tacituksen vuonna 98 valmistuneesta teoksesta Germania. 500–600-luvuilla kirjoitetussa Widsith-runokokoelmassa mainitaan henkilön nimeltä Cælic hallinneen suomalaisia (Finnum). Ristiretkiaikana suomalaiset mainitaan Paavi Aleksanteri III:n vuonna 1171 tai 1172 laatimassa, Gravis admodum-nimellä tunnetussa kirjeessä.
Suomalaisten lisäksi monissa varhaishistoriallisissa lähteissä on kirjoitettu myös muista suomalaisista heimoista, kuten hämäläisistä, karjalaisista. Hämäläiset (Yem) mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin ensimmäisessä kronikassa vuoden 1042 kohdalla ja karjalaiset arviolta 1060–1080-luvuilla kirjoitetussa tuohikirjeessä 590.
Suomea ja suomalaisia koskevia lähteitä tunnetaan 1100-luvulta parikymmentä. Näistä noin puolet ovat syntyneet Paavin kuuriassa ja loput pääasiassa Novgorodin kronikoissa. Näitä aikalaistietoja täydentävät 1200- ja 1300-luvuilla kirjoitetut lähteet, kuten Pyhän Eerikin legenda, Pyhän Henrikin legenda, sekä Eerikinkronikka. 1200-luvulta tunnetaan noin kaksisataa Suomea koskevaa kirjallista lähdettä.