stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karmøy

Kunnan väkiluku vuosina 1951–2010.
Karmøy on Norjan kunta Rogalandin läänissä. Vuonna 2023 Karmøyssä oli 42 903 asukasta ja kunta oli koko Norjan 20. suurin vuonna 2020. Kunnan alueeseen kuuluu kolme kaupunkia: Kopervik, Skudeneshavn ja Åkrehamn. Karmøy muodostuu suuresta Karmøyn saaresta, mantereen niemimaasta ja joukosta pieniä saaria. Pääsaarella on useita valkohiekkaisia rantoja, ja se on surffaajien suosiossa. Karmoyn pääsaarella sijaitseva Haugesundin lentoasema palvelee ennen kaikkea kotimaanliikennettä, mutta Ryanair on aloittanut sieltä lennot Lontooseen[lähde? ].
Avaldsnesin keskiaikainen kirkko J. C. Dahlin maalauksessa vuodelta 1820
Karmøystä on löytynyt jäänteitä kivi- ja pronssikauden asutuksesta. Avaldsnesin nimellä on muinaisaikainen asutuspaikka, jossa kuningas Harald Kaunotukka asui 800-luvulla. Niemellä on edelleen keskiaikainen kirkko.
Karmøyn Visnesissä oli ennen tärkeä kuparikaivos, jonka metallia tiettävästi käytettiin New Yorkin Vapaudenpatsaan materiaalina. Nykyisin suurin työllistäjä on Norsk Hydron alumiinitehdas ja muut saman konsernin yritykset. Karmøyn edustalta pumpataan maakaasua. Kaupungin kalasatama on yksi Norjan suurimmista ja nykyaikaisimmista.
Tunnettuja henkilöitä

Ingrid Andsnes (s. 1978), pianisti
Leif Ove Andsnes (s. 1970), pianisti
Tormod Torfæus (1636–1719), historioitsija
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karmøy Wikimedia Commonsissa
Rogalandin läänin kunnat
Bjerkreim
Bokn
Eigersund
Finnøy
Forsand
Gjesdal
Haugesund
Hjelmeland
Hå
Karmøy
Klepp
Kvitsøy
Lund
Randaberg
Rennesøy
Sandnes
Sauda
Sokndal
Sola
Stavanger
Strand
Suldal
Time
Tysvær
Utsira
Vindafjord
Norjan läänit | Norja
Kieleke

Nurmipuntarpään (Alopecurus pratensis) vaalea, kalvomainen kieleke
Kieleke (lat. ligula) on erityisesti heinäkasveilla tavattava pienikokoinen, usein kalvomainen rakenne lehtilavan ja lehtitupen yhtymäkohdassa eli kohdassa, jossa lehti yleensä erkanee varresta. Kielekkeen koko ja ulkonäkö vaihtelevat lajeittain ja se voi olla yksi lajin tuntomerkeistä lajinmäärityksessä. Suomessa tavattavilla heinälajeilla kielekkeen koko vaihtelee yleensä noin 1–10 mm väliltä. Joillakin heinäkasveilla ei ole kielekettä lainkaan ja joillakin on kielekkeen paikalla karvarivi, kuten siniheinällä (Molinia caerulea).
Kielekerakenne löytyy myös joiltakin sanikkaisilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kieleke Wikimedia Commonsissa
Kauhavan Kanuunat

Kauhavan Kanuunat on vuonna 1994 perustettu kauhavalainen jalkapalloseura.
Aiheesta muualla

Kauhavan Kanuunoiden kotisivut
Karvashikkori

| Karvashikkori |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Pyökkimäiset Fagales
Heimo::  Jalopähkinäkasvit Juglandaceae
Suku::  Hikkorit Carya
Laji::  cordiformis
Kaksiosainen nimi
 Carya cordiformis  (Wangenheim) K. Koch  

Katso myös
   Karvashikkori Wikispeciesissä   Karvashikkori Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Karvashikkori (Carya cordiformis) on jalopähkinäkasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa. Tämä keskikokoinen puu on hikkorilajeista yleisin ja pohjoisimmaksi levinnyt mutta toisaalta myös lyhytikäisin. Sen puuaines on erittäin iskunkestävää, minkä ansiosta se soveltuu erinomaisesti huonekalujen, työkalujen ja tikkaiden valmistukseen. Tämän lisäksi sitä käytetään lihan savustuksessa, polttopuuna sekä koristekasvina. Nimensä mukaisesti sen pähkinät maistuvat karvailta eivätkä kelpaa syötäviksi.
Ulkonäkö ja koko

Karvashikkori on keski- tai suurikokoinen puu, joka kasvaa keskimäärin 18–24 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 30–60 senttimetriä paksuksi. Se on hikkoriksi lyhytikäinen ja saavuttaa yleensä noin 200 vuoden iän.
Sillä on syvälle ulottuva pääjuuri ja tiheä sivujuuristo. Metsässä sille kasvaa korkea, oksaton runko ja leveä, pyöreä latvus. Runkoa peittää ohut, harmaa tai vaaleanruskea kaarna, joka halkeilee kapeiksi, pitkittäisiksi uurteiksi. Kuluvan vuoden versot ovat tummanruskeat ja ohuet tai jäykähköt ja päättyvät pitkiin, nelisärmäisiin ja rikinkeltaisiin silmuihin.
Päätöpariset lehdet ovat 15–25 senttimetriä pitkät ja niiden ruoti on ohut ja karvainen. Lehtilapa jakaantuu 7–9 ruodittomaan lehdykkään. Yksittäinen lehdykkä on 5–15 senttimetriä pitkä, suikea, hienosahainen ja pitkäsuippuinen. Lehdykän yläpinta on kellanvihreä ja alapinta vaaleanvihreä ja nukkainen. Syysväritykseltään lehti on keltainen.
Karvashikkori on yksikotinen kasvi, jonka pikkuruiset, vihertävät kukat puhkeavat ennen lehtiä huhti–toukokuussa maantieteellisestä sijainnista riippuen. Saman yksilön hedekukat puhkeavat yleensä ennen emikukkia. Hedekukissa on 4–5 hedettä ja ne muodostavat ohuita, roikkuvia, 8–10 senttimetriä pitkiä norkkoja. Hedenorkot kasvavat kolmen norkon ryppäissä edellisen vuoden versoista tai kuluvan vuoden versojen tyvisilmuista. Emikukat ovat reilun sentin mittaisia ja muodostavat 1–2 kukan ryhmiä kuluvan vuoden versoihin. Kukat tuottavat runsaasti siitepölyä, mikä on tavanomaista kaikilla hikkorilajeilla.
Syys–lokakuussa kypsyvä hedelmä on ohuen hedelmäsuojuksen suojaama pähkinä. Hedelmä on 2–3 senttimetrin mittainen, pyöreä tai aavistuksen litteä ja molemmista päistään terävä. Pienten nystyröiden peittämä, kellanvihreä hedelmäsuojus jakaantuu neljään liuskaan, jotka avautuvat hedelmän puoleenväliin saakka. Sisältä paljastuu ohutkuorinen, sileäpintainen pähkinä, joka on toisesta päästään kartiomaisen terävä mutta muuten pyöreä. Pähkinä on kypsänä punaruskea tai harmaanruskea ja kätkee sisälleen karvaanmakuisen siemenen.
Karvashikkori on nopeakasvuisin hidaskasvuisina pidetyistä hikkoreista. Sen siementuotanto alkaa kunnolla noin 30 vuoden iässä ja on runsaimmillaan 50–125 vuoden iässä. Yli 175 vuotta vanhat puut tuottavat enää hyvin vähän itämiskelpoisia siemeniä. Hyvät siemenvuodet kertautuvat 3–5 vuoden välein. Siemenet jäävät yleensä puun lähiympäristöön, sillä ne ovat liian karvaanmakuisia villieläimille. Siementen lisäksi laji voi lisääntyä kanto- ja juurivesojen avulla, joita se kasvattaa enemmän kuin yksikään toinen hikkorilaji.
Levinneisyys

Karvashikkori on luultavasti yleisin ja laajimmalle levinnyt hikkorilaji Pohjois-Amerikassa. Sen levinneisyysalueen pohjoisraja ulottuu Atlantin rannikolta New Hampshiren lounaisosista Vermontin ja Mainen halki Quebecin ja Ontarion eteläosiin. Sieltä se jatkuu Isojenjärvien eteläpuolitse Michiganin keskiosiin ja Pohjois-Minnesotaan ja edelleen etelään aina Itä-Texasiin saakka. Etelässä raja kulkee Texasista Georgiaan ja Luoteis-Floridaan. Kaikkein eniten lajia tavataan alueella, joka ulottuu itä–länsi-suunnassa Uuden-Englannin eteläosista Länsi-Iowaan ja pohjois–etelä-suunnassa Etelä-Michiganista Kentuckyyn.
Elinympäristö

Karvashikkori sietää huonosti varjostusta ja viihtyy kosteassa maaperässä. Parhaiten se menestyy alavilla mailla ja virtaavan veden äärellä. Levinneisyysalueen pohjoisosissa sitä esiintyy kuitenkin myös kuivilla ja korkeammalla sijaitsevilla paikoilla aina 600 metrin korkeuteen saakka. Edullisimmat kasvupaikat löytyvät Ohiojoen laaksosta.
Karvashikkori kasvaa tavallisesti yksittäisinä puina lehtimetsissä. Levinneisyysalueen pohjoisosissa se viihtyy sokerivaahtera- ja lehmusvaltaisissa metsissä. Keskiosissa sitä esiintyy lähinnä tammimetsissä, joissa vallitsevat rinnevalkotammi, mustatammi ja punatammi. Etelämpänä sitä tavataan aluskasvina mäntymetsissä, joiden valtapuita ovat loblollymänty ja lyhytneulasmänty, sekä lehtipuuvaltaisilla suoalueilla, joille tyypillisiä puulajeja ovat tammilajit Quercus michauxii ja Quercus pagoda.
Karvashikkorin kasvukausi vaihtelee sijainnin mukaan 120 päivästä 240 päivään. Vuoden keskilämpötila on 4–18 celsiusastetta ja vuotuinen sademäärä 640–1 270 millimetriä – tosin eteläisimmillä Appalakeilla vuotuinen sademäärä voi poikkeuksellisesti kohota jopa yli 2 000 millimetriin. Karvashikkori on talvenkestävämpi kuin muut hikkorilajit mutta menestyy Suomessa vain Ia-vyöhykkeellä.
Käyttö

Karvashikkoria käytetään Pohjois-Amerikassa paljon metsäteollisuudessa puutavaran ja paperimassan raaka-aineena. Sen lahonkestävä puuaines on kovaa ja erittäin iskunkestävää, joten se soveltuu hyvin huonekalujen, sisustuspaneelien, puutappien, työkalujen kahvojen, urheiluvälineiden ja tikkaiden valmistukseen. Siitä valmistetaan myös jonkin verran rakennuspalkkeja, laatikoita, kuormalavoja ja lattialautoja.
Kaikista hikkorilajeista saadaan erinomaista puuhiiltä ja polttopuuta – karvashikkori on hikkorilajeista lämpöarvoltaan kolmanneksi paras. Lisäksi se on merkittävin lihan savustukseen käytetty puu Yhdysvalloissa ja Kanadassa ja eräs parhaimmista maanparannuskasveista, sillä sen lehdet sisältävät runsaasti kalsiumia. Sitä kasvatetaan myös koristekasvina.
Karvashikkorin pähkinät eivät kelpaa syötäviksi ihmisille tai useimmille eläimille, sillä ne maistuvat karvailta ja sisältävät runsaasti tanniineja. Uudisasukkaat puristivat pähkinöistä öljyä, jota he käyttivät lamppujen polttoaineena ja reumalääkkeenä. Fox-intiaanit käyttivät karvashikkoria diureettina, laksatiivina ja ihmelääkkeenä.
Karvashikkori François André Michaux’n teoksessa The North American Sylva vuodelta 1819.
Karvashikkorin hedelmiä.
Karvashikkorin kaarnaa.
Karnainen

Näkymä Kisakalliolta Maikkalanselälle.
Karnainen (ruots. Karnais) on Lohjan 22. kaupunginosa, keskustan pohjoispuolella.
Vesialueiden kuten Hormajärven ja Maikkalanselän ympäröimän metsäisen kylän läpi kulkee nykyisin valtatie 1 eli Helsinki–Turku-moottoritie, 2,2 kilometrin matkan Karnaisten tietunnelissa, joka oli Suomen pisin, kunnes sata metriä pidempi Tampereen rantatunneli valmistui 2016. Karnaisissa sijaitsevat myös Lohjan ABC-huoltamo ja Kisakallion Urheiluopisto. Järvien rannoilla on omakotitaloja ja kesämökkejä.
Karnaistenkorpi

Jyrkkiä metsäisiä kallioita sisältävä Karnaistenkorpi on Lohjan laajin yhtenäinen ulkoilualue. Siellä on kaksi pientä lampea, kaksi opastein varustettua luontopolkua sekä lapsille ja perheille suunnattu tarinapolku.
Aiheesta muualla

Karnaisten retkeilykartta (PDF)
Lohjan kaupunginosat
1. Anttila | 2. Ahtsalmi | 3. Pitkäniemi  | 4. Hiidensalmi | 5. Pappila | 6. Moisio | 7. Myllylampi | 8. Neitsytlinna | 9. Ojamo | 10. Ojamonkangas | 11. Keskilohja  | 12. Metsola | 13. Gunnarla | 14. Vienola | 15. Gruotila | 16. Pappilankorpi | 17. Jönsböle | 18. Kyrkstad  | 19. Virkkala | 20. Maksjoki | 21. Vappula | 22. Routio | 23. Lempola | 24. Ventelä | 25. Perttilä | 26. Muijala | 27. Röylä | 28. Paloniemi | 29. Immula | 30. Kirkniemi | 31. Nummenkylä | 32. Karnainen | 101. Sammatti | 102. Karjalohja | 103. Nummi | 104. Pusula | 105. Saukkola
Kansallinen pelastuskomitea

Kansallinen pelastuskomitea voi tarkoittaa seuraavaa:
Liettuan kansallinen pelastuskomitea (1991)
Viron pelastuskomitea (1918)
Kansallisen pelastuksen juntta, Portugalissa
Ukrainan kansallinen pelastuskomitea (ukr. Форум національного порятунку) (2001)
Kansallisen pelastuksen sotilaskomitea (ransk. Comité Militaire de Salut National), Mauritanian sotilasjuntta 1979
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kansallinen pelastuskomitea”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Karl Daxbacher

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Karl Daxbacher
Syntymäaika: 15. huhtikuuta 1953 (ikä 71)
Syntymäpaikka: St. Pölten, Niederösterreich, Itävalta
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 185 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1971–1985 1985–1986 |  FK Austria Wien  Kremser SC | 393 (43) |
Maajoukkue
| 1972–1976 |  Itävalta | 6 (0) |
Valmennusura
1999–2002 2002–2006 2006–2008 2008–2011 2012–2015 2015–2016 2017–2019:  SKN St. Pölten  FK Austria Wien II  LASK Linz  FK Austria Wien  LASK Linz  SKN St. Pölten  Wacker Innsbruck
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Karl Daxbacher (s. 15. huhtikuuta 1953) on itävaltalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana

Daxbacher aloitti pelaajauransa FK Austria Wienissä debytoiden edustusjoukkueessa vuonna 1971. Hänestä tuli nopeasti tärkeä osa Austrian 1970- ja 1980-lukujen menestysjoukkuetta, joka voitti seitsemän Itävallan mestaruutta. Daxbacher oli mukana myös Austrian joukkueessa, joka eteni kaudella 1977–1978 Cup-voittajien cupin loppuotteluun häviten mestaruuden RSC Anderlechtille. Hän pelasi Austriassa lähes 400 ottelua Bundesliigassa, kunnes jätti seuran 1985 siirtyen uransa viimeiseksi kaudeksi Kremseriin.
Itävallan maajoukkueeseen Daxbacher ei koskaan onnistunut tekemään läpimurtoaan. Hän esiintyi maajoukkuepaidassa ainoastaan kuusi kertaa.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Itävallan mestaruus (7): 1976, 1978, 1979, 1980, 1981, 1984, 1985
Itävallan cup (4): 1974, 1977, 1980, 1982
Cup-voittajien cupin hopeaa: 1978
Ura valmentajana

Valmennusuransa Daxbacher aloitti Itävallan alemmilla sarjatasoilla. Läpimurtonsa hän teki SKNV St. Pöltenin peräsimessä luotsaten seuran kaudella 2000–2001 2. Landesliga Westin ja seuraavalla kaudella Landesliga Niederösterreichin mestariksi. Menestyskausien jälkeen Daxbacher palasi vanhaan seuraansa FK Austria Wieniin amatöörijoukkueen päävalmentajaksi. Hänen johdollaan Austrian amatöörijoukkue voitti kaudella 2004–2005 Regionalliga Ostin mestaruuden.
Kesällä 2006 Daxbacher jätti Austrian ja siirtyi LASK Linzin päävalmentajaksi. Debyyttikaudellaan hän johdatti LASKin Itävallan Erste Ligan mestariksi ja nousuun Bundesliigaan. Kaudella 2007–2008 LASK menestyi nousijajoukkueeksi hyvin ja sijoittui turvallisesti keskikastiin. Daxbacher ei kuitenkaan saanut pitää työpaikkaansa, vaan hän sai potkut toukokuun lopulla.
Pian LASK-potkujensa jälkeen Daxbacherista tuli FK Austria Wienin uusi päävalmentaja.  Debyyttikaudellaan Austrian edustusjoukkueen päävalmentajana hän pääsi juhlimaan Itävallan cupin mestaruutta. Kaudella 2009–2010 hän nosti seuran taistelemaan jälleen liigamestaruudesta ja maaliskuussa 2010 allekirjoitti kauden jatkosopimuksen seuran kanssa.  Mestaruustaistelu päättyi lopulta Austrian kannalta katkerasti kakkossijaan vain pisteen erolla FC Red Bull Salzburgiin.  Joulukuun lopulla 2011 Daxbacher sai yllättäen potkut Austrian päävalmentajan tehtävistä.
Kesäkuussa 2012 Daxbacher palasi liigalisenssin talousvaikeuksiensa vuoksi menettäneen ja Regionalliga Mitteen pudotetun LASK Linzin päävalmentajaksi.  Daxbacherin valmennuskautta vaikeuttivat seuran talousvaikeudet. Uudet omistusjärjestelyt pelastivat kuitenkin seuran konkurssilta loppuvuodesta 2013. Pelillisesti LASK esiintyi Daxcbacherin johdolla edukseen ja voitti Regionalliga Mitten mestaruuden kausilla 2012–2013 ja 2013–2014. Seura nousi toisen mestaruutensa myötä Erste Ligaan. Vaikka joukkueen sarjapaikka ei kaudella 2014–2015 ollut uhattuna, johti heikompien pelien jakso potkuihin maaliskuussa 2015.
Kaudeksi 2015–2016 Daxbacher siirtyi Erste Ligassa pelanneen SKN St. Pöltenin päävalmentajaksi. Daxbacherin johdolla St. Pölten voitti Erste Ligan mestaruuden ja nousi kaudeksi 2016–2017 Bundesliigaan. Menestys pääsarjatasolla oli kuitenkin heikkoa ja huonojen tulosten myötä Daxbacher sai potkut lokakuussa 2016.
Tammikuussa 2017 Daxbacherista tuli Wacker Innsbruckin päävalmentaja. Hänen johdollaan Wacker voitti kaudella 2017/18 Erste Ligan mestaruuden ja nousi Bundesliigaan. Pääsarjassa menestys oli heikompaa ja liigassa sijalla 10 majaillut Wacker erotti Daxbacherin maaliskuussa 2019.
Ura valmentajana > Saavutukset valmentajana

Itävallan mestaruus
Hopeaa: 2010
Itävallan cup: 2009
Erste Liga (3): 2007, 2016, 2018
Regionalliga Mitte (2): 2013, 2014
Regionalliga Ost: 2005
Landesliga Niederösterreich: 2002
2. Landesliga West: 2001
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karl Daxbacher Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Werner Gregoritsch Walter Schachner | LASK Linzin päävalmentaja 2006–2008 2012–3/2015 | Seuraaja: Klaus Lindenberger Martin Hiden |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Dietmar Constantini | FK Austria Wienin päävalmentaja 2008–12/2011 | Seuraaja: Ivica Vastić |
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2022

Vuoden 2022 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut oli määrä järjestää alun perin vuonna 2021, mutta koronaviruspandemia esti turnauksen järjestämisen. Turnauksen B-sarja oli määrä järjestää helmikuussa, mutta koronaviruspandemian yltyessä useat maat ilmoittivat vetäytyvänsä turnauksesta. Turnauksen A-sarja oli määrä järjestää maalis-huhtikuussa, mutta Venäjän aloittaman sodan vuoksi muiden muassa Suomi ja Ruotsi ilmoittivat että ne eivät aio lähettää joukkuetta Venäjällä pidettävään turnaukseen.
Kansallisliberaalinen puolue (Romania)

| Kansallisliberaalinen puolue> Partidul Național Liberal |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1990
Johto:   Ludovic Orban (pj.) 
Ideologia:   liberaalikonservatismi  EU-myönteisyys 
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto
Värit:  sininen, keltainen
Edustajainhuone:  93 / 330
Senaatti:  41 / 136
Europarlamentti:  10 / 33
Kansainväliset jäsenyydet:  – EPP – CDI
Nuorisojärjestö:  Kansallinen liberaali nuoriso
Kotisivu:  pnl.ro
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kansallisliberaalinen puolue (romaniaksi Partidul Național Liberal), lyh. PNL, on romanialainen keskusta-oikeistolainen puolue. Puolue on sekä Euroopan kansanpuolueen että Centrist Democrat International:n jäsen.
Puolue on alkujaan perustettu vuonna 1875 ja sen ensimmäinen puheenjohtaja oli Ion C. Brătianu. Sosialistisen tasavallan aikana puolue oli kielletty ja merkittävä osa sen aktiiveista lähti maanpakoon. Nykymuodossaan puolue aloitti toimintansa vuonna 1990..
Kankkonen

Kankkonen on suomalainen sukunimi. Kankkonen-nimisiä henkilöitä:
Anssi Kankkonen (s. 1968), golfaaja, Veikko Kankkosen poika
Hannu Kankkonen (1934–2013), jalkapalloilija
Johan Kankkonen (1886–1955), kilpapyöräilijä
Matts Kankkonen (1815–1899), talonpoika, hylkeenpyytäjä ja Halkokarin kahakassa vaikuttanut sotilas
Peter Kankkonen (s. 1951), pappi ja poliitikko
Stig Kankkonen (s. 1945), toimittaja
Tom Kankkonen (s. 1960), Yleisradion toimittaja
Veikko Kankkonen (s. 1940), mäkihyppääjä ja olympiavoittaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kankkunen

Kankkunen on suomalainen sukunini, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Eero Kankkunen (1920–2004), lavastaja
Juha Kankkunen (s. 1959), ralliautoilija
Juho Kankkunen (1860–1926), kansanedustaja (Maalaisliitto)
Kaarlo Kankkunen (s. 1971), jalkapalloilija, jalkapallovaikuttaja ja yritysjohtaja
Lauri Kankkunen (s. 1990), sellisti
Pasi Kankkunen, muusikko
Pekka Kankkunen (1890–1972), kansanedustaja (Maalaisliitto), Juho Kankkusen poika
Tarja Kankkunen (o.s. Jaskari, s. 1974), kilpakävelijä
Teemu Kankkunen (s. 1980), jalkapalloilija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Karin Wallgren-Lundgren

| Karin Wallgren-Lundgren> Karin Elisabeth Wallgren |
| --- | --- |
 Karin Wallgren-Lundgren vuonna 1967
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. toukokuuta 1944 (ikä 80) Göteborg
Yleisurheilija
Pituus:  166 cm
Paino:  56 kg
Laji:  pikajuoksu
Seura:  Göteborgs Kvinnliga IK
Valmentaja:  Rolf Gustavsson
Ennätykset:   100m:11,5 (1967) 200m: 23,49 (1970) 400m: 52,8 (1970)
Uran alku:  1957
 Tietolaatikko päivitetty 1. syyskuuta 2024 
| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Praha 1967 | 400 m |  |
|  Hopeaa | Praha 1967 | 50 m |  |
Karin Elisabeth Wallgren-Lundgren (o.s. Wallgren, 19. toukokuuta 1944 Göteborg ) oli ruotsalainen pikajuoksija, joka hallitsi pikajuoksumatkoja Ruotsissa 1960-luvulla. Parhaat urheiluvuodet olivat 1960-luvun lopulla. Hän oli mukana kaksissa kesäolympialaisissa eli vuosina 1968 ja 1972. Hän oli myös Suomi-Ruotsi maaotteluissa Ruotsin joukkueen merkittävä pisteiden kerääjä.
Nousu kansalliselle huipulle

Karin Wallgren nousi naisten pikamatkoille Ruotsin kärkijoukkoon 1960-luvun alussa. Vuonna 1962 hän voitti Suomi-Ruotsi-Tanska -maaottelussa 200 metriä. Vuonna 1963 hän oli mukana Pohjoismaiden mestaruuspronssia saavuttaneessa Ruotsin pikaviestijoukkueessa. Kaksi vuotta myöhemmin vuonna 1965 hän saavutti 100 ja 200 metrin hopeaa Pohjoismaiden mestaruuskisoissa Norjan Berit Berthelsenin ottaessa voitot molemmilla matkoilla. Samana vuonna hän otti ensimmäisen Ruotsin mestaruutensa matkana 200 metriä.
Kansainvälisten suurkilpailujen edustajana

Kansainvälisista mestaruuskisoista ensimmäiset olivat vuoden 1966 Budapestin EM-kisat, joissa hän eteni 200 ja 400 metrillä välieriin. Hän putosi niukasti 0,1 sekunnilla 400 metrillä loppukilpailusta tehden uuden Ruotsin ennätyksen 54,5. Vuoden 1967 EM-sisäratamestaruuskilpailuissa Wallgren voitti 400 metrin mestaruuden ja hopeaa pikamatkalla, joka silloin oli 50 metriä. Vuosi 1967 oli Wallgrenille menestyksellinen. Ennätysten lisäksi hän sijoittui Meksikon olympialaisten esikisoissa lokakuussa 1967 hopealle 400 metrillä ajalla 53,0 ja 200 metrillä pronssille ajalla 23,5. Seuraavana vuonna hän osallistui Meksikon kesäolympialaisiin, joissa hän jäi 200 metrillä alkueriin, mutta 400 metrillä eteni välieriin pudoten loppukilpailusta ajalla 53,93. Vuoden 1969 Ateenan EM-kisoissa avioitumisen myötä sukunimensä Lundgreniksi vaihtanut Karin Wallgren sijoittui loppukilpailussa 5:ksi ajalla 53,4. Lisäksi hän oli mukana Ruotsin joukkueen (Elisabeth Randerz, Birgitta Larsson, Ulla Ekblom, Karin Lundgren) ankkurina sen sijoittuessa 6:ksi. Vuoden 1970 Wienin EM-sisäratamestaruuskilpailuissa hän sijoittui 400 metrillä 4:ksi. Vuoden 1971 Helsingin EM-kisoissa hän ei kyennyt uusimaan enää 400 metrin loppukilpailupaikkaa, vaan putosi välierissä. 200 metrillä hän jäi jo alkueriin. Lundgren oli mukana Ruotsin viestijoukkueissa, joista 4 x 100 metrin joukkue oli kahdeksas ja 4 x 400 metrin joukkue kuudes. Vuoden 1972 Münchenin kesäolympialaiset olivat Wallgren-Lundgrenin uran viimeiset suurkisat. Niissä hän eteni 400 metrillä puolivälieriin. Ruotsilla oli viestijoukkueet 4 x 100 ja 4 x 400 metrillä, joissa Wallgren-Lundgren oli molemmissa mukana. Ruotsalaisjoukkueet jäivät molemmissa viesteissä alkueräänsä.
Monikertainen Ruotsin mestari ja maaotteluedustaja

Uransa aika Karin Wallgren-Lundgrenista tuli Ruotsin mestari viisi kertaa (1966, 1968–1971) 100 metrin juoksussa, kuusi kertaa (1965, 1966, 1968–1970, 1972) 200 metrin juoksussa ja kuusi kertaa (1966, 1968–1972) 400 metrin juoksussa ja 24 kertaa eri viestissä. Lisäksi hän voitti Ruotsin maastojuoksumestaruuden vuonna 1967.
Karin Wallgren-Lundgren kilpaili kaikkiaan 34 maaottelussa, joissa hän teki 70 starttia voittaen niistä 50.
Suomi-Ruotsi -maaotteluissa Wallgren-Lundgren oli vakiokilpailija 1960-luvun loppupuoliskolla; kaikkiaan yhdeksän maaottelua (1962, 1965-1972). Hän saavutti niissä kaikkiaan 13 henkilökohtaista lajivoittoa ja oli mukana useita kertoja maaotteluviestin voittaneissa ruotsalaisjoukkueissa. Wallgren-Lundgrenin huippuvuosina maaotteluissa voi pitää vuoden 1966 ja 1969 maaotteluja, joissa hän voitti 100, 200 ja 400 metriä. Kanssakilpailijoista erityisesti 100 metrillä kovia vastustajia olivat maannainen Ulla-Britt Wieslander ja 1970-luvun alussa 400 metrillä suomalaiset Mona-Lisa Strandvall ja Pirjo Wilmi