stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaguaari

| Jaguaari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Alaheimo::  Isot kissat Pantherinae
Suku::  Panthera
Laji::  onca
Kaksiosainen nimi
 Panthera onca  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Felis onca Linnaeus, 1758  
 Jaguaarin levinneisyys: alkuperäinen vaalean- ja nykyinen tummanpunaisella.
Alalajit
 P. o. onca – amazoninjaguaari  P. o. arizonensis – arizonanjaguaari  P. o. centralis – panamanjaguaari  P. o. goldmani – jukataninjaguaari  P. o. hernandesii  P. o. palustris – parananjaguaari  P. o. paraguensis  P. o. peruviana – perunjaguaari  P. o. veraecruscis 
Katso myös
   Jaguaari Wikispeciesissä   Jaguaari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jaguaari (Panthera onca) on suuri Amerikan mantereilla tavattava kissaeläin. Yhdessä tiikerin, leijonan, leopardin ja lumileopardin kanssa se on yksi viidestä Panthera-sukuun kuuluvasta 'isosta kissasta'. Jaguaari on suurin läntisellä pallonpuoliskolla elävä kissaeläin. Sen nykyinen elinalue ulottuu Meksikosta pohjoiseen Argentiinaan.
Jaguaarin ja leopardin yhdennäköisyys on helppo huomata mutta mitä tulee sen käyttäytymiseen ja paikkaan ekosysteemissä, lähin vertailukohta on tiikeri. Mieluisin elinympäristö sille on tiheä viidakko mutta populaatioita elää myös avoimemmissa maastoissa. Vesi on tärkeä elementti jaguaarille ja se nauttii uimisesta ja osaa myös sukeltaa, mikä on kissaeläimelle epätavallista.
Ravintoketjun huipulla oleva jaguaari on yksin saalistava petoeläin, jonka saaliseläimen valinta on usein sattumanvaraista. Saalistustaktiikkana on vaaniminen ja yllättävä isku. Sillä on äärimmäisen voimakas purenta, jonka avulla se kykenee mm. tappamaan nisäkkäitä harvinaisella tavalla: puremalla suoraan kallon läpi.
Nimi

Jaguaarin nimi juontaa eteläamerikkalaisesta tupin kielestä, jossa erään eurooppalaisen valloittajan mukaan jaguara tarkoitti eläintä, joka tappaa saaliinsa yhdellä loikalla. Guaraníssa taas jagua tarkoittaa koiraa. Joissain mayayhteisöissä jaguaari on arvonimi, jota saa kantaa prinssi, prinsessa tai muu hallitsija.
Ulkonäkö ja ruumiinrakenne

Jaguaari on kolmanneksi suurin kissaeläin tiikerin ja leijonan jälkeen ja suurin koko läntisellä pallonpuoliskolla. Jaguaarin säkäkorkeus on 45–75 senttimetriä, ja sen pituus 112–241 senttimetriä. Hännän pituus on noin 70–90 senttimetriä. Naaraat ovat hieman uroksia pienempiä: naaraiden paino on 36–85 kilogrammaa ja koiraiden 54–158 kilogrammaa.
Jaguaarit ovat voimakasrakenteisia, mikä näkyy leveästä rinnasta, suuresta päästä, leveästä kuonosta ja voimakkaista leuoista. Lajin selvin tuntomerkki on turkki, jossa on suuria mustia ruusukkeita. Turkin perusväri vaihtelee vaaleankeltaisesta punertavan ruskeaan. Ruusukkeita on kaulassa, selässä, kyljissä ja raajoissa, mutta vatsapuoli on valkoinen. Mustat, melanistiset jaguaarit ovat suhteellisen yleisiä; värimuoto aiheutuu yhdestä alleelista. Mustat jaguaarit ovat yleisempiä metsissä, ja niilläkin on mustia täpliä, jotka kuitenkin erottuvat mustasta pohjaväristä huonosti.
Elinympäristö ja levinneisyys

Historiallisesti jaguaarin levinneisyysalue ulottui Yhdysvaltain lounaisosista, Amazonin altaalle ja Argentiinan Río Negro -joelle. Jaguaari on kuitenkin käytännössä hävinnyt levinneisyysalueen kuivista pohjoisosista, Brasilian pohjoisosista, Argentiinan pampalta ja Uruguaysta. Sen levinneisyysalue käsittää enää noin 46 prosenttia historiallisesta levinneisyydestä.
Jaguaaria tavataan erityisesti veden läheisyydessä. Elinympäristöt vaihtelevat sademetsistä kausittaisiin tulviviin soihin, pampalle, pensasmailla ja kuivissa lehtimetsissä. Jaguaareja on nähty jopa 3 000 metrin korkeudessa, mutta ne yleensä välttelevät korkealla olevia metsiä.
Käyttäytyminen

Jaguaarit elävät yksin vaihtelevalla reviirillä. Koiraat ja naarat kohtaavat vain lisääntymisaikana. Naaraiden 25–40 neliökilometrin laajuiset reviirit voivat mennä osittain päällekkäin, mutta yksilöt välttelevät silti toisiaan. Koiraiden reviirit ovat noin kaksi kertaa suurempia, ja niiden koko vaihtelee riistan saatavuuden mukaan. Ne eivät myöskään mene päällekkäin. Reviirien rajat merkitään raaputusjäljillä, virtsalla tai ulosteella. Jaguaari on aktiivisimmillaan aamun- ja illankoitteessa. Jaguaarit ovat opportunisteja ja syövät monipuolisesti eläinravintoa. Yli 85 lajin on laskettu kuuluvan jaguaarin saaliseläimiin. Saaliseläimet vaihtelevat naudoista pekareihin, matelijoihin ja kaloihin. Eri alueilla sen pääsaaliina ovat eri eläinlajit, esimerkiksi Belizessä vyötiäiset, Costa Ricassa laiskiaiset ja iguaanit ja Paraguayssa hirvieläimet, kaniinit ja pussieläimet. Jaguaari on hyvä kiipeilijä ja uimari, ja se myös syö saaliinsa usein puussa.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Jaguaari voi lisääntyä mihin tahansa aikaan vuodesta, mutta poikaset syntyvät yleensä sadekautena, jolloin on saatavilla enemmän ravintoa. Naaraat synnyttävät 1–4 pentua 91–111 päivän kantoajan jälkeen. Pennut syntyvät silmät ummessa ja ne avautuvat 13 vuorokauden iässä. Emo imettää pentujaan 3–4 viikkoa. Uros ei saa tulla pentujen lähettyville, sillä se voi tappaa ja syödä ne.
Naaraat saavuttavat sukukypsyyden 2–3 ja koiraat 3–4 vuoden iässä. Luonnonvaraiset jaguaarit voivat elää 11–12-vuotiaiksi, mutta vankeudessa ne elävät jopa yli 20 vuotta. Eräs naaras eli vankeudessa 32-vuotiaaksi.
Suojelu ja uhat

Maailman luonnonsuojeluliiton IUCN (The World Conservation Union) mukaan jaguaari on silmälläpidettävä laji. Tämä tarkoittaa, että se täyttää lähes uhanalaisen lajin kriteerit. Jos jaguaarien määrä vähenee edelleen, on se pian uhanalainen.
Jaguaari on samalla ainoa viidestä isosta kissasta, joka ei toistaiseksi vielä täytä uhanalaisen kriteereitä. Vertailun vuoksi; leijona, leopardi ja lumileopardi ovat vaarantuneita ja tiikeri peräti erittäin uhanalainen.
Jaguaarit kulttuurissa > Esikolumbiaaninen Amerikka

Jaguaarit ovat symboloineet voimaa ja valtaa monissa Keski- ja Etelä-Amerikan esikolumbiaanisissa intiaanikulttuureissa. Andeilta levisi jaguaarikultti varhaisen Chavínin kulttuurin mukana nykyisen Perun alueelle 900-luvulla eaa. Myöhemmin Pohjois-Perun Moche-kulttuuri käytti jaguaaria voiman symbolina monissa keramiikoissaan.
Mesoamerikassa olmeekit kehittivät selkeän ihmisjaguaarityylin, jossa sekoiteltiin ihmisen ja jaguaarin piirteitä. Tätä aihetta he käyttivät varsinkin veistosten ja figuriinien aiheena. Myöhemmin mayojen korkeakulttuurissa jaguaarien uskottiin helpottavan yhteydenpitoa elävien ja kuolleiden välillä. Jaguaarien uskottiin myös suojelevan kuninkaallisia. Mayat pitivät näitä voimakkaita kissaeläimiä kumppaneinaan henkimaailmassa. Monet mayahallitsijat käyttivätkin nimiä, jotka viittasivat jaguaareihin (b'alam monissa mayakielissä). Myös asteekit pitivät jaguaareja hallitsijoiden edustajina sekä sotureina. Asteekit nimesivät eliittisotilasryhmänsä Jaguaariritareiksi. Asteekkien mytologiassa jaguaareja pidettiin voimakkaan Tezcatlipoca-jumalan toteemieläiminä.
Jaguaarit kulttuurissa > Nykyajan kulttuurissa

Jaguaaria käytetään laajasti symbolina nykyajan kulttuurissa. Se on Guyanan kansalliseläin, ja se on kuvattuna maan vaakunassa. Perun Amazonas-läänin vaakunassa on kuvattuna musta jaguaarin siluetti, joka on loikkaamassa kohti metsästäjää. Jaguaari näyttäytyy myös Brasilian rahayksikön Brasilian realin seteleissä.
Jaguaaria käytetään myös useissa tuotemerkeissä, tunnetuimpana brittiläisen autonvalmistajan Jaguarin nimessä ja logossa. Nimi on siirtynyt myös urheiluseurojen käyttöön, esimerkiksi yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon seuran Jacksonville Jaguarsin sekä meksikolaisen jalkapallojoukkueen Jaguares de Chiapasin nimiin. Grammy-palkittu meksikolainen rock-yhtye Jaguares on saanut nimensä jaguaarin mukaan.
Jaguaari lähikuvassa.
Musta jaguaari.
Asteekkien jaguaarisoturi
Itä-Götanmaa

| Itä-Götanmaan maakunta |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Pääalue:  Götanmaa
Lääni:  Itä-Götanmaan lääni
Pinta-ala:  
 – Maa:  9 987,1 km²
Väkiluku:  428 379
 – Väestötiheys:  42,9 as./km²
Symbolit:  
 – Maakuntakukka:  Ruiskaunokki
 – Maakuntaeläin:  Kyhmyjoutsen
 Väkiluvun ja maapinta-alan lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan vuosi 1982. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruiskaunokki on Itä-Götanmaan maakuntakukka.
Kyhmyjoutsen on Itä-Götanmaan maakuntaeläin.
Itä-Götanmaa (ruots. Östergötland, lat. Ostrogothia) on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Etelä-Ruotsissa Götanmaan pääalueella. Itä-Götanmaan pinta-ala on 9 987,1 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 428 379 asukasta, joten väentiheys oli 42,9 asukasta neliökilometriä kohti.
Itä-Götanmaa rajoittuu Smålandin, Länsi-Götanmaan, Närken ja Södermanlandin maakuntiin sekä Itämereen. Itä-Götanmaa muodostaa pääosan Itä-Götanmaan läänistä.
Maakunnan suurin järvi on Vättern, joka on myös koko Ruotsin toiseksi suurin. Korkein kohta on Stenabo, joka kohoaa 328 metrin korkeuteen.
Suurimmat kaupungit Norrköping, Motala, Linköping, Finspång, Mjölby ja Åtvidaberg. Maakunnassa harjoitetaan maa- ja metsätalouden ohella kaivostoimintaa (sinkin, volframin ja molybdeenin louhintaa). Alueen tärkein satamakaupunki on Itämeren rannan Norrköping.
Prinsessa Estellellä on muodollinen nimitys "Itä-Götanmaan herttuatar".
Itä-Götanmaa jakautuu historiallisesti itäiseen Östanstångiin ja läntiseen Västanstångiin.
Väestönkehitys

| Itä-Götanmaan maakunnan väestönkehitys 1910–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1910 | 1910 |    | 293 359 | 293 359 |
| 1920 | 1920 |    | 302 123 | 302 123 |
| 1930 | 1930 |    | 308 365 | 308 365 |
| 1940 | 1940 |    | 313 775 | 313 775 |
| 1950 | 1950 |    | 344 573 | 344 573 |
| 1960 | 1960 |    | 357 911 | 357 911 |
| 1970 | 1970 |    | 375 499 | 375 499 |
| 1980 | 1980 |    | 389 757 | 389 757 |
| 1990 | 1990 |    | 400 052 | 400 052 |
| 2000 | 2000 |    | 408 670 | 408 670 |
| 2010 | 2010 |    | 426 897 | 426 897 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Lähdeviitteet ovat vuosiluvun perässä.
Väestönkehitys > Väestö lääneittäin

Itä-Gotanmaalla oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 428 379 asukasta, jotka kaikki asuivat Itä-Götanmaan läänissä. Läänistä kuuluu osia myös muihin maakuntiin.
Kaupungit

Linköping
Mjölby
Motala
Norrköping
Skänninge
Söderköping
Vadstena
Maakunnan suurin kaupunki on Linköping, Norrköpingin ollessa toiseksi suurin.
Kunnat

Itä-Götanmaan maakunta vastaa pääasiassa Itä-Götanmaan lääniä, johon kuuluvat seuraavat luettelon mukaiset kunnat. Osa kunnista kuuluu pieniltä osin naapurimaakuntiin. Itä-Götanmaan lääniin kuuluu luettelossa mainittujen poikkeusten lisäksi myös hyvin pieniä alueita Närken maakunnasta.
Boxholmin kunta
Finspångin kunta
Linköpingin kunta
Kindan kunta
Motalan kunta
Mjölbyn kunta
Norrköpingin kunta (kuuluu pieniltä osin myös Södermanlandiin)
Söderköpingin kunta
Vadstenan kunta
Valdemarsvikin kunta (kuuluu osin myös Smålandiin)
Ydren kunta
Åtvidabergin kunta (kuuluu osin myös Smålandiin)
Ödeshögin kunta
Galleria

Bergin sulut Götan kanavassa
Hävittäjiä Linköpingin Flygvapenmuseumissa
Linköping
Norrköping
Lövstan linna lähellä Norrköpingia
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
VisitSweden - Ruotsin matkailun virallinen verkkosivusto – Itä-Göötanmaa (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ruotsin maakunnat |
| --- | --- | --- |
| Götanmaa |  Blekinge  Bohuslän  Dalsland  Gotlanti  Halland  Itä-Götanmaa  Länsi-Götanmaa  Skåne  Småland  Öölanti  |  |
| Sveanmaa |  Närke  Södermanland  Taalainmaa  Uplanti  Värmlanti  Västmanland  |  |
| Norlanti |  Gästrikland  Hälsingland  Härjedalen  Jämtland  Lappi  Medelpad  Norrbotten  Västerbotten  Ångermanland  |  |
Lestijoki

| Lestijoki |
| --- | --- |
 Lestijoki Himangalla.
Alkulähde:  Lestijärvi
Laskupaikka:  Himanka, Selkämatala, Perämeri  64°04′00″N, 23°38′00″E
Pituus:  110 km
Valuma-alue:  1372,8  km²
Lestijoki on Lestijoen vesistön laskujoki Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla. Siinä on lukuisia koskia.  Joessa on yksi vesivoimala Kannuksessa, Korpelan kylällä. Joki laskee Pohjanlahteen Himangalla.
Maantiede

Joki saa alkunsa Lestijärven kunnan alueella sijaitsevasta Lestijärvestä. Lestijoki virtaa Lestijärven, Toholammin, Kannuksen, Himangan ja osin Lohtajan läpi laskien Pohjanlahteen Himangalla. Pituudeltaan Lestijoki on noin 110 kilometriä. Joen pudotuskorkeus on noin 140 metriä ja koskia joessa on 50. Joen leveys on 20–40 metriä ja keskisyvyys 1–2 metriä.
Ympäristö

Lestijoki on ollut meritaimenen lisääntymisjokia. Joessa tapahtuu pienissä määrin myös luontaista lisääntymistä, mutta lisääntyminen on istutusten varassa. Kalastajat ja useat tutkijat ovat olleet sitä mieltä, että meritaimenen kannan vahvistumista on heikentänyt Kannuksen Korpelan kylällä oleva kahdeksan kunnan kuntayhtymän omistama Korpelan voimalaitos, koska taimen ei ole päässyt nousemaan lisääntymisalueille. Vesistön ajoittainen happamuus joen alaosilla on nykyisellään ongelma taimenen lisääntymiselle padon alapuolella.
Kalatien rakentaminen sisältyi jo vuonna 1925 Korpelan Voimalle myönnettyyn padonrakennuslupaan, mikäli se katsottaisiin tarpeelliseksi. Voimalaitoksen mukaan kalatien rakennus ei ollut tarpeen, mutta syksyllä 2009 Korkein hallinto-oikeus velvoitti Korpelan Voiman rakentamaan kalatien. 300 metrin pituinen kalatie valmistui keväällä 2014 ja mahdollistaa kalojen kulun yläjuoksulle ensimmäistä kertaa yli 80 vuoteen. Sen on tarkoitus helpottaa osaltaan meritaimenen kutu-ongelmaa taimenen päästessä kutemaan joen yläosien pH-arvoiltaan neutraalimpaan ympäristöön.
Länsi-Suomen ympäristökeskus on hakenut Korkeimman hallinto-oikeuden velvoittamana ympäristölupavirastolta lupaa Lestijoen alaosan kalataloudelliseen kunnostukseen. Ympäristökeskus perustelee kunnostuksen tarpeellisuutta vuoden 1908 perkaussuunnitelmalla. Ympäristökeskus ei joidenkin tahojen mukaan kuitenkaan ole ottanut huomioon sitä, että perkaus jätettiin alajuoksun kohdalla lähes kokonaan toteuttamatta, kuten vuoden 1919 toimitusasiakirjasta ilmenee. Osa joen omistajista on lähettänyt asiasta huomautuksen ympäristölupavirastoon. Hankkeen kannattajat ihmettelevät kunnostuksen kohtaamaa vastustusta, koska koskien kunnostus ei heidän mielestään pelkästään palauta perattujen koskien luonnonmukaisuutta, vaan kunnostuksen yhteydessä tehtävä kutusoraikkojen puhdistus ja lisäys antaisi meritaimenelle paremmat kutumahdollisuudet joen alaosilla.
Kalastus

Lestijokeen istutetaan kirjolohta, harjusta ja joen omaa meritaimenkantaa. Pyyntikokoisena istutetaan lähinnä kirjolohta. Lestijoessa on monia haasteellisia koskia niin perho- kuin virvelikalastajalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lestijoki Wikimedia Commonsissa
Lestijoen melontareitti (kartta)
www.ymparisto.fi – Lestijoki
| n k Lestijärvi |
| --- | --- | --- |
 Keski-Pohjanmaa  Kaustisen seutukunta 
| Kylät |  Kirkonkylä  Niemi  Syri  Yli-Lesti  |  |
| Luonto |  Lestijoki  Peuran polku  |  |
| Talous |  Finn Spring  Lestijärven tuulivoimapuisto  |  |
| Kulttuuri |  Discoland  Taideteokset ja muistomerkit  |  |
| Seurakunnat |  Toholammin seurakunta Lestijärven kirkko  Toholammin ja Lestijärven rauhanyhdistys  Lestijärven helluntaiseurakunta  |  |
| Liikenne |  Eskolan metsärata  Kantatie 58  Lestijärven lentokenttä  Seututie 751  Seututie 775  |  |
| Muuta |  Lestijärven vaakuna  |  |
Karsinoembryonaalinen antigeeni

Malli karsinoembryonaalisen antigeenin rakenteesta
Karsinoembryonaalinen antigeeni (CEA) on glykoproteiini, jota esiintyy suurina määrinä paksusuolen epiteelisoluissa sikiökaudella ja huomattavasti vähäisemmissä määrin aikuisen paksusuolessa. Erityisen suurina määrinä se ilmenee useissa pahanlaatuisissa kasvaimissa mm. suolistossa, keuhkoissa, haimassa ja rinnoissa. CEA on syövän merkkiaine, ja lääketieteessä sitä käytetään paksusuolen syövän seurantaan.
CEA:ta koodaava geeni sijaitsee kromosomissa 19. Geeni koodaa lähetti-RNA:ta, jossa on 3100 emäsparia. Tästä syntyy translaatiossa 70 kD:n proteiini, jota edelleen muokataan glykosylaatiossa liittämällä siihen hiilihydraattiosia. Näin saadaan lopullinen 180 kD:n glykoproteiini. CEA:n rakenne on hyvin samanlainen kuin immunoglobuliinien. Erityistä sille on, että se liittyy solukalvon ulkopuolelle GPI-ankkurin (glykosyloidun fosfatidyyli-inositoliankkurin) avulla.
Tehtävä

CEA:n normaalia tehtävää paksusuolen epiteelissä ei tarkkaan tunneta. Luultavimmin se kuitenkin toimii adheesiomolekyylinä. Lisäksi CEA:n sijainti solukalvolla eroaa syöpäsoluissa ja normaaleissa paksusuolen epiteelisoluissa. Normaaleissa kolonosyyteissä CEA:ta on vain solun luminaalisella (ontelon sisäisellä) puolella, kun taas syöpäsoluissa sitä löytyy koko solukalvosta epätasaisesti. On päätelty, että CEA auttaa suolen epiteelisolujen järjestäytymisessä ja auttaa ylläpitämään luminaalisen epiteelin yhtenäisyyttä. Muuttunut tapa sijoittua solukalvolle syöpäsoluissa voi auttaa häiritsemään solujen välistä adheesiota aiheuttaen järjestäytymättömän kasvun ja
metastaasien syntymisen.
Aiheesta muualla

Karsinoembryonaalisen antigeenin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Karlstad

| Karlstad |
| --- | --- |

 Karlstad
 Koordinaatit: 59°23′N, 13°32′E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Värmlannin lääni
Maakunta:  Värmlanti
Kunta:  Karlstadin kunta
Pinta-ala:  
 – Maa:  30,31 km²
Väkiluku:  61 685 (2 010)
 – Väestötiheys:  2 035,1 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2010 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karlstad (äännetään: [kɑːɭsta]) on taajama Keski-Ruotsin Värmlannissa Vänernin pohjoisrannalla. Karlstad on Karlstadin kunnan keskustaajama, Värmlannin läänin pääkaupunki ja Karlstadin hiippakunnan keskuskaupunki. Vuodesta 1999 Karlstadissa on ollut myös yliopisto. Karlstad on Ruotsin 17. suurin taajama.
Karlstadin nimi oli aiemmin Tingvalla, ja se on ollut tärkeä kauppapaikka jo viikinkiajalta lähtien. Vuonna 1584 kuningas Kaarle IX antoi paikkakunnalle kaupunkioikeudet ja kuninkaalta kaupunki sai myös nykyisen nimensä. Kaupunki sijaitsee Vänernin pohjoisrannalla Klarjoen suistossa, jossa Klarjoki jakautuu moneen haaraan ennen kuin se laskee Vänerniin. Värmlanti on tunnettu runoilijoiden maakuntana, ja monet heistä ovat vaikuttaneet Karlstadissa. Yksi arvostetuimmista on Gustaf Fröding. Karlstadin symboli on iloinen aurinko, joka tunnetaan Karlstadin aurinkona (ruots. Sola i Karlstad).
Kaupunki sijaitsee Tukholman ja Oslon välisen rautatien ja E18-moottoritien varrella. Karlstad on Ruotsin toiseksi suurin sisämaasatama Västeråsin jälkeen, ja siellä sijaitsee Karlstadin kansainvälinen lentokenttä.
Historiansa aikana Karlstad on palanut neljä kertaa. Viimeisin palo oli vuonna 1865, jolloin vain Karlstadin tuomiokirkko ja muutama muu talo säästyivät.
Väestönkehitys

| Karlstadin taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 | 1960 |    | 42 710 | 42 710 |
| 1965 | 1965 |    | 47 955 | 47 955 |
| 1970 | 1970 |    | 52 044 | 52 044 |
| 1975 | 1975 |    | 51 243 | 51 243 |
| 1980 | 1980 |    | 51 867 | 51 867 |
| 1990 | 1990 |    | 52 933 | 52 933 |
| 1995 | 1995 |    | 55 482 | 55 482 |
| 2000 | 2000 |    | 56 480 | 56 480 |
| 2005 | 2005 |    | 58 544 | 58 544 |
| 2010 | 2010 |    | 61 685 | 61 685 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB).
Kaupunginosat

Alster
Bellevue
Bergvik
Frödingshöjd
Färjestad
Gruvlyckan
Gräsdalen
Gustavsberg
Haga
Hagalund
Heden
Henstad
Herrhagen
Hultsberg
Ilanda
Kasernhöjden
Klara
Kronoparken
Kroppkärr
Kvarnberget
Lamberget
Lorensberg
Marieberg
Norrstrand
Orrholmen
Romstad
Rud
Råtorp
Skåre
Skåreberget
Sommarro
Stodene
Stockfallet
Strand
Sundsta
Sjöstad
Tingvallastaden
Tormestad
Viken
Våxnäs
Välsviken
Älvåker
Örsholmen
Kuvia

Uusi kaupungintalo
Östra bron -silta Karlstadissa.
Oikeustalo ja Stora Torget
Kaupunginhotelli (vasemmalla) ja lääninhallitus (keskellä)
MSB:n päämaja.
Kaupungin keskustaa kuvattuna Klarabronin sillalta.
Karlstadin tuomiokirkko
Kongressi- ja kulttuurikeskus CCC
Östra Kanalgatan
Gamla Badhuset
Fredsmonumentet (Ivar Johnsson)
Urheilu

Karlstadin jääkiekkoseura Färjestads BK pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL:ssä. Seura on voittanut maan mestaruuden 9 kertaa. Karlstad on menestynyt myös jääpallossa, kaupungin jääpalloseuroista IF Boltic on voittanut Ruotsin mestaruuden 9 kertaa ja IF Göta kolme kertaa. Vuonna 2000 seurat yhdistyivät ja nykyisin seurojen perinteitä jatkaa BS BolticGöta.
Jalkapallossa kaupungin ykkösseura on Karlstad BK. Muita urheiluseuroja ovat mm. yleisurheiluseura IF Göta ja suunnistusseura OK Tyr.
Karlstad on myös Ruotsin MM-rallin keskuspaikka.
Media

Paikallislehdet Nya Wermlands-Tidningen ja Värmlands Folkblad ilmestyvät kuudesti viikossa. Lisäksi torstaisin ilmestyy Karlstads-Tidningen. Lehdet kuuluvat kaikki samaan konserniin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Värmlannin läänin kuntien keskustaajamat
Jorma Hynninen

| Jorma Hynninen |
| --- | --- |
 Jorma Hynninen Savonlinnan oopperajuhlilla vuonna 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jorma Kalervo Hynninen
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1941 (ikä 83) Leppävirta
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jorma Kalervo Hynninen (s. 3. huhtikuuta 1941 Leppävirta) on menestyneimpiä suomalaisia oopperalaulajia, äänialaltaan baritoni.
Ura

Hynninen opiskeli Sibelius-Akatemiassa 1966–1971 (Matti Tuloisela, Antti Koskinen, diplomi 1970). Hän oli vuosina 1970–1990 kiinnitettynä Kansallisoopperaan, jossa hän toimi myös taiteellisena johtajana vuodesta 1984. Hynninen toimi 1980–1991 Joensuun laulujuhlien taiteellisena johtajana, vuosina 1993–2002 Savonlinnan oopperajuhlien taiteellisena johtajana sekä Sibelius-Akatemian laulutaiteen professorina 1997–2003. Hynninen on lisäksi pitänyt useita mestarikursseja. Hynninen on esiintynyt maailman johtavissa oopperataloissa, kuten Lontoossa, Chicagossa, Moskovassa, Pekingissä, Milanossa (La Scala) ja New Yorkissa (Metropolitan). Hän on esiintynyt eri puolilla maailmaa myös konserttilaulajana, erityisesti liedlaulajana, yhdessä pianisti Ralf Gothónin kanssa. Hynninen lopetti oopperauransa vuonna 2013. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 2005.
Perhe

Oopperalaulaja Marko Salo (1964–2005) oli Hynnisen poika, tytär Ursula Hynninen on Heinolan seurakunnan kanttori, ja toinen tytär Laura Hynninen on harpisti ja kuvataiteilija. Näyttelijä Olivia Ainali on Hynnisen tyttärentytär. Hynnisen ensimmäinen vaimo Reetta kuoli syöpään keväällä 2017. Jorma Hynnisen nykyinen puoliso on sopraano Johanna Tuomi.
Oopperaroolit

Hynninen on tehnyt yli 70 oopperaroolia.
Levytykset

Suomalaisten oopperalevytysten lisäksi Hynnisen keskeisimpiä oopperalevytyksiä ovat Figaron häät (Muti), Elektra (Ozawa) ja Il prigioniero (Salonen). Hänen levytystuotantoonsa kuuluu myös negrospirituaaleja, ikivihreitä ja tangoja. Levytyksiä Hynninen on tehnyt runsaat 140 kpl.
Palkinnot ja tunnustukset

Vantaan kulttuuripalkinto 1982
Pro Finlandia -mitali 1984
Pro Leppävirta -mitali 1989
Cannes Classical Awards 1996
Suomen Leijonan komentajamerkki 2000
Suomi-palkinto 2002
Suomen Kulttuurirahaston Lea Piltti -palkinto 2004
Sibelius-seuran mitali 2007
Mikael Agricolan risti 2010
Alfred Kordelinin juhlavuoden palkinto 2010
Valtioneuvosto 200 -juhlamitali 2011
Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki 2011
Heinola-mitali 2012
Kirjallisuutta

Hako, Pekka: Jorma Hynninen omalla maalla. Helsinki: Otava, 1999.
Hako, Pekka: Jorma Hynninen. Sielun maisemia. Helsinki: Kirjapaja, 2012.
Hako, Pekka: ”Hynninen, Jorma (1941–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 169–170.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2  / Teoksen verkkoversio.
Hynninen, Jorma: Oi muistatko vielä sen virren. Toimittanut Ismo Loivamaa. Helsinki: Otava, 1993.