stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tie 50 (Ahvenanmaa)
Tien kulku

Tie alkaa Kvarnbovägenin erotessa päätie 2:sta Maarianhaminasta päin tullessa vasemmalle. Se jatkaa suoraan ja siihen liittyy oikealta tuleva Kullagatan. Tämän jälkeen se kulkee Saltvikin keskustan läpi. Keskustan liikenneympyrästä tie poistuu toisesta liittymästä. Saltviksfjärden-järven ohitettuaan tie saapuu peltoalueelle, joka päättyy vasta Ödkarbyssä. Siellä tie kaartaa oikealle, eikä käänny vasemmalle, kohti Hagaa. Kroklundin ohitettuaan tie päättyy yhdistyessään päätie 4:ään.
Kati Sulin

Kati Sulin
Kati Sulin (s. 1974 Vantaa) on suomalainen johtaja ja digitaalisen liiketoiminnan ammattilainen.
Aiemmin hän on ollut muun muassa Ifolorin toimitusjohtaja Pohjoismaissa, Terveystalon digitalisaatiojohtaja  ja Heltin toimitusjohtaja.
Ura

Kati Sulin valmistui filosofian maisteriksi Jyväskylän yliopistosta. Uransa alussa hän työskenteli Siemensillä, Nokiassa ja Helsingin Sähköisessä Toimistossa.
Vuonna 2007 hän siirtyi Hill&Knowltonille, jossa hänet nimitettiin vuonna 2009 strategiajohtajaksi yrityksen euroopanlaajuiseen digitaalisen viestinnän ryhmään.
Konsulttivuosien jälkeen Sulin siirtyi Fazerin online- ja mediajohtajaksi. Vuonna 2012 hän kirjoitti kirjan Digimakupaloja, joka kertoo, mitä hänen työssään Fazerilla tapahtui ensimmäisten 100 päivän aikana. Hänen vastuullaan oli asiakaskokemuksen digitalisoitumiseen liittyvät hankkeet.
Syyskuussa 2014 Sulin aloitti Sanoman omistaman Head Office Finlandin toimitusjohtajana, mutta jätti tehtävän vuoden 2015 lopussa.
Tammikuussa 2016 Sulin aloitti DNA:n online-liiketoiminnan johtajana, tittelillä Chief Digital Officer. Hänen tärkeimpiin tehtäviinsä kuuluivat tuolloin online-myynnin ja digitaalisen markkinoinnin kehittäminen, itsepalvelun parantaminen sekä sosiaalisen median ja markkinointiautomaation hyödyntäminen. Vuonna 2018 Sulinista tuli DNA:n markkinointi- ja online-liiketoimintayksikön johtaja. Hänen vastuullaan oli DNA:n brändi, kuluttajamarkkinointi ja yrityksen digitaaliset palvelut.
Marraskuussa 2020 Sulin aloitti sveitsiläisen Ifolor-konsernin johtoryhmän jäsenenä ja Pohjoismaiden-tytäryhtiön toimitusjohtajana.
Kesäkuussa 2022 kerrottiin, että Sulin siirtyy syyskuussa Terveystalon digitalisaatiojohtajaksi ja johtoryhmän jäseneksi. Uuden työn myötä hän erosi Pihlajalinnan hallituksesta.
Sulin toimi Heltin toimitusjohtajana elokuusta 2023 tammikuuhun 2025.
Luottamustoimet

Sulinin ensimmäinen hallituspaikka oli LähiTapiola Keskinäisen Henkivakuutusyhtiön hallituksessa., jossa hän on toiminut omistaja-asiakkaiden edustajana vuodesta 2016 lähtien.
Vuodesta 2018 lähtien Sulin kuului Mainostajien Liiton hallitukseen. Vuosina 2012-2014 hän oli toiminut liiton digiryhmän puheenjohtajana. Hän on toiminut myös Kalevala Korun ja Viestilehdet Oy:n hallituksessa.
Kesällä 2022 Sulin kuului Apetitin, Pihlajalinnan ja LähiTapiolan hallituksiin.
Vuonna 2020 Sulin osallistui EU:n tukeman European Women on Boards -hankkeen mentorointiohjelmaan. Ympäri Eurooppaa toimivan ohjelman tavoitteena on edistää sukupuolten välistä tasa-arvoa digitaalisen muutoksen johtamisessa. Sulin mentoroi kerran kuukaudessa saksalaista aktoriaan, joka kehitti Siemens-brändiä.
Tunnustuksia

Vuonna 2022 Sulin pääsi Talouselämä-lehden ylläpitämälle Päättäjäiset-listalle, joka kertoo Suomen talouden sata vaikutusvaltaisinta naista. Sulin toimi Ifolorin Pohjoismaiden toimitusjohtajana ja konsernin johtoryhmässä, minkä lisäksi hän toimi kolmen muun yhtiön hallituksessa.
Julkaisut

Kati Sulin: Digimakupaloja, 2012.  Kirjassa Sulin kertoi työstään Fazerin online-dialogin johtajana dokumentoiden päiväkirjanomaisesti sadan ensimmäisen työpäivänsä tapahtumia. Hän pohti viestinnän digitalisoitumista kahdesta näkökulmasta: miksi yrityksen pitäisi panostaa verkkoviestintään ja sosiaaliseen mediaan ja miten yrityksen sisäinen organisoituminen järjestetään.
Artikkeli kirjassa Digin mitalla, toim. Janne Häivälä, Tomi Pyyhtiä, Mainostajien liitto, 2013 ISBN 978-952-5262-47-6
Aiheesta muualla

Kati Sulin Twitterissä
Gideon Sundbäck

Gideon Sundbäck
Otto Fredrik Gideon Sundbäck (24. huhtikuuta 1880 Jönköping, Ruotsi – 21. kesäkuuta 1954 Meadville, Crawford County, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli ruotsalais-amerikkalainen sähköinsinööri, joka tunnetaan parhaiten vetoketjun kehittäjänä.
Ruotsissa syntynyt Gideon Sundbäck opiskeli Saksassa, missä hän valmistui insinööriksi vuonna 1903. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1905.
Sundbäck työskenteli eri yrityksissä ja kehitteli vetoketjua vuosina 1906–1914. Hän käytti työssä hyväkseen aiempien insinöörien, kuten Elias Howen, Max Wolffin ja Whitcomb Judsonin saavutuksia. Ompelukoneen patentoinut Elias Howe oli saanut jo vuonna 1851 patentin vetoketjun tyyppiselle vaatteiden sulkemiseen käytetylle laitteelle.
Kuva Sundbäckin vuoden 1914 vetoketjupatentista.
Whitcomb Judson teki vuonna 1891 keksinnön, joka oli jo lähellä nykyistä vetoketjua. Judsonin kengissä käytetyssä keksinnössä oli hakasrivit ja ne sulkeva liukuva lukkolaite. Suljinta ei kuitenkaan voitu käyttää vaatteissa, koska se juuttui helposti ja vetoketju saattoi aueta itsestään.
Gideon Sundbäckistä tuli Judsonin yrityksen pääsuunnittelija, ja hän kehitti mallia toimivammaksi muun muassa lisäämällä ketjun hakasten tiheyttä. Lopulta Sundbäck oli luonut vetoketjun, joka perustui lomittain meneviin metallihakasiin, jolloin nykyaikainen vetoketju oli saanut muotonsa. Sundbäck kehitti myös koneen, joka kiinnitti hakaset kangasnauhaan.
Sundbäckin vetoketjun myynti alkoi 1914, mutta siitä tuli laajemmin suosittu neljä vuotta myöhemmin, kun Yhdysvaltain armeija alkoi käyttää sitä sotilaiden varusteissa ja puvuissa. Vaate- ja muotiteollisuus otti vetoketjun omakseen vasta parikymmentä vuotta myöhemmin. Lopulta vetoketju syrjäytti napit miesten housuissa, ja sitä alettiin soveltaa vaatteissa enemmänkin.
Kirjallisuutta

Petroski, Henry: The Evolution of Useful Things. Random House of Canada, 1994. ISBN 0679740392
Aiheesta muualla

Gideon Sundbäck (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  Museum of Modern Art
Tie 30 (Ahvenanmaa)

Tie 30 (ruots. stamväg 30) on Ahvenanmaalla kulkeva tie, joka kulkee Maarianhaminan keskustasta Järsön saarelle.
Tien kulku

Tie alkaa Svedenin kaupunginosasta, Maarianhaminasta. Se kulkee kohti etelää. Tie etenee mutkittelevaa pengerrystä Styrsöfjärdenin ja Nåtö Strömmenin yli Nåtön saarelle. Nåtöstä se jatkaa edelleen kääntymättä minnekään. Se ylittää siltaa pitkin Nåtö Sundin ja päättyy Järsössä Langnäsvägenin ja Nårrakersvägenin risteykseen.
Johan Sundberg

| Johan Emil Fredrik Sundberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1936 
Ammatti:  professori emeritus
Koulutus ja ura
Instituutti:  KTH
Tutkimusalue:  musiikkitiede, musiikkiakustiikka 
Johan Emil Fredrik Sundberg (s. 1936 ) on ruotsalainen musiikkitieteen professori emeritus.
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

Kuninkaallisen Musiikiaketemian jäsen.
Kunniatohtori Yorkin yliopistossa Kanadassa, Ateenan yliopistossa Kreikassa ja Liègen yliopistossa Belgiassa.
G. Paul Moore Lecturer (1989).
Teokset

Sundberg, Johan: The Science of Musical Sounds, Academic Press, Inc., 1991. ISBN 0-12-676948-6.
Sundberg, Johan: The Science of Singing Voice, Northern Illinois University Press, 1987. ISBN 0-87580-542-6.
Ellery Queen

Frederic Dannay (vasemmalla) ja kirjailija James Yaffe (1943).
Ellery Queen on salanimi, jolla yhdysvaltalaiset serkukset Frederic Dannay (20. lokakuuta 1905 – 3. syyskuuta 1982) ja Manfred Bennington Lee (11. tammikuuta 1905 – 3. huhtikuuta 1971) kirjoittivat kymmeniä tarinoita dekkareiden kulta-ajalta 1930-luvulta lähtien aina 1960-luvulle saakka. Teokset olivat etenkin alkuvuosina perinteisiä nokkelia arvoitusdekkareita John Dickson Carrin ja Agatha Christien tapaan, ja useita niistä pidetään lajityypin klassikkoina. Kirjoista merkittäviin kuuluu esimerkiksi Ruumiskirstun arvoitus vuodelta 1932.
Ellery Queen on sekä teosten kirjoittaja – vaikkakin pseudonyymi – että kyseisellä nimellä kirjoitettujen kertomusten samanniminen päähenkilö. Kirjailija-Queen väittää, että hän on newyorkilaisen rikoskomisario Richard Queenin poika, joka on itse  merkinnyt muistiin omat seikkailunsa. Todellisuudessa Ellery Queen -nimistä kirjailijaa tai salapoliisia ei siis kuitenkaan ole olemassakaan.
Myöhempinä vuosina Dannay ja Lee toimittivat suosittua Ellery Queen Mystery Magazine -lukemistoa, jota julkaistiin myös suomeksi. Moni myöhäisempi Ellery Queen -romaani on itse asiassa haamukirjoittajan käsialaa mitä tulee viimeistelyyn, luojakaksikko laati niihin vain juonen. Kerrotaan että Lee oli yhteistyössä haamukirjoittajien kanssa ja korjailli näiden tekstien kieltä. 1960-luvun alusta lähtien ilmestyi Ellery Queenin nimissä myös muiden kirjoittajien teoksia. Näistä kirjoista Queen-hahmo katosi, eli Ellery Queen on "vain kirjailija" eikä esiinny tarinan toimijana. Näitä myöhäisempiä Queen-kirjoja ei ole julkaistu suomeksi.
Suolaliejukko

Suolaliejukko eli suolasuo on maapallon kuivilla alueilla esiintyvä laskujoeton suolajärvi, joka sateettomana aikana muuttuu liejukoksi tai kuivuu kovaksi suolasavitasangoksi. Vähävetisenä aikana suolat rikastuvat ja niiden sekoittuessa saveen tai liejuun muodostuu seosmaalajeja. Maaston painanteeseen syntyneen järven kuivuessa kokonaan paikan pinta peittyy suolakerrokseen. Suolaliejukosta käytetään espanjassa nimitystä salar, persiassa kavir, arabiassa sebha ja ranskassa chott. Nimitystä chott käytetään Algerian ja Tunisian lietteellä täyttyneistä suolajärvistä, joihin jokien vesi kuljettaa paljon maa-ainesta. Kuivana aikana ne ovat suolan peittämää savitasankoa.
Päätie 4 (Ahvenanmaa)

Päätie 4 (ruots. huvudväg 4) on Ahvenanmaalla kulkeva tie. Muista Ahvenanmaan valtateistä poiketen sen alkupiste ei ole Maarianhaminassa, vaan Finströmissä, ja tie päättyy Getaan. Tien pituus on 21 kilometriä.
Nähtävyydet

Getassa sijaitsee tien varrella Getan kirkko.
Päätie 3 (Ahvenanmaa)

Päätie 3 (ruots. huvudväg 3) on Ahvenanmaalla kulkeva valtatie, joka alkaa Maarianhaminasta ja päättyy Långnäsiin. Sen pituus on 26 kilometriä.
Päätie 3 kulkee seuraavien kuntien alueella: Jomala, Lemland ja Lumparland.
Nähtävyydet

Ainoaksi tien varrella olevaksi nähtävyydeksi luokittuu Lemströmin kanava.
Andy Summers

| Andy Summers |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1942 (ikä 82)
Muusikko
Tyylilajit:  jazz, uusi aalto, progressiivinen rock ja rock 
Soittimet:  kitara: Fender Telecaster 1961, johon tehty etuvahvistin
Yhtyeet:  The Animals Soft Machine Kevin Coyne Band The Police
Levy-yhtiöt:  A&M Records 
Aiheesta muualla
www.andysummers.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Andy Summers (oik. Andrew James Somers, s. 31. joulukuuta 1942) on englantilaissyntyinen muusikko, joka tunnetaan parhaiten 1970- ja 1980-luvuilla vaikuttaneen The Police -yhtyeen kitaristina. Hän myös sävelsi joitakin yhtyeen hieman tuntemattomampia kappaleita, esimerkiksi ”Omegaman”, ”Mother”, ”Friends” ja ”Behind my Camel”. Andy Summersin soittotyyli oli useimmiten eleetöntä, jolloin pääpaino oli tarkoin harkituilla soundeilla.
Soft Machine ja eteenpäin

Andy Summers sai Dantalion's Chariotin hajottua tarjouksen liittyä Soft Machine -yhtyeeseen Daevid Allenin tilalle. Hän soitti yhtyeessä vain Yhdysvaltain kiertueen, jolloin Soft Machine toimi Jimi Hendrix Experiencen lämmittelijänä. Yhtyeen alkuperäisjäsen basisti Kevin Ayersin mielestä yhtye siirtyi liikaa jazzin suuntaan ja Summers joutui eroamaan. Hän jäi Yhdysvaltoihin ja muutti Kaliforniaan. Täällä hän tapasi heinäkuussa 1968 Eric Burdonin, joka oli kokoamassa uutta Animals-yhtyettä, jonka Burdon hajotti jo toukokuussa 1969.
Summers kirjoittautui California State University of Northridge -oppilaitokseen ja opiskeli klassista kitaraa vuoteen 1973 antaen samanaikaisesti yksityistunteja. Tänä aikana hän osti eräältä omalta oppilaaltaan tunnetuksi tulleen Fender Telecaster -kitaransa. Palattuaan Lontooseen hän sai Neil Sedakalta tarjouksen kiertueelle Robert Frippin ja Mike Gilesin kautta.  Summers soitti yhdysvaltalaisen The Partridge Family -televisiosarjasta suosioon nousseen David Cassidyn kiertueella ja myös kokoonpanossa, joka säesti Rocky Horror Picture Show -musikaaliesitystä.
Vuonna 1974 Summers liittyi Kevin Coyne Bandiin, jonka kanssa hän levytti kaksi albumia, Matching Head And Feet ja Heartburn. Kummallekin albumille tuli yksi yhteistyössä Coynen kanssa sävelletty kappale, ”Turpentine” ja ”I Love Mother”. Summers oli kitaristina Jon Lordin tehdessä albumin Sarabande Münchenissä sinfoniaorkesterin kanssa. Hän tapasi siellä modernin säveltäjän Eberhard Schönerin. Summers jakoi aikansa Coynen yhtyeen ja Schönerin sessioiden kanssa. Hän jatkoi yhteistyötä Schönerin kanssa aina The Policen läpimurtoon saakka tuoden myös Stingin ja Copelandin sessioihin Schönerin tarvitessa fuusioelementtejä ja laulusolistia.
Toukokuussa 1976 oli vuorossa Kevin Ayersin taustayhtye. Samana vuonna Summers soitti kitaraosuudet Newcastlen sinfoniaorkesterin esittäessä Mike Oldfieldin ”Tubular Bells” -sävellyksen. Esityksen väliajalla soitti Last Exit, jossa Sting  oli mukana, mutta Summers ei vakuuttunut yhtyeestä. Kevin Ayersin esiintyessä Newcastlessa Summers tapasi Curved Air -rumpali Stewart Copelandin. Muusikkoyhteyksien kautta Summers, Sting ja Copeland päätyivät entisen Gong-basisti Mike Howlettin Strontium 90 -projektiin, joka edelleen johti The Policeen.
Yhtyeen hajottua Summers on tehnyt sooloalbumeita sekä yhteistyötä muiden muusikoiden kanssa. Hän on käynyt Suomessa vuonna 1976 Kevin Coyne Bandin ja Kevin Ayersin kanssa sekä Pori Jazz -festivaaleilla 1989 oman Andy Summers Bandin kera sekä 1996 Trilok Gurtun ja Larry Coryellin kanssa.
Levytyksiä

Dantalion's Chariot
The Madman Running Through The Fields/Sun Came Bursting Through My Clouds - single 1967
Kevin Coyne Band
Matching Head and Feet 1975
Heartburn
Sooloalbumeita
XYZ 1987
Mysterious Barricades 1988
Golden Wire 1989
Charming Snakes 1990
Eberhard Schönerin  kanssa
The Book 1977
Trance-Formation 1977
Flashback (mukana myös Sting ja Stewart Copeland) 1978
Video Magic 1978
Robert Frippin kanssa
I Advance Masked 1982
Bewitched 1984
John Etheridgen kanssa
Guitarness 1993
Manuel Barruecon kanssa
Nylon & Steel 2001, mukana kitaristit Steve Morse ja Al Di Meola
kappaleet ”Mysteries of The Slow River/Misteries do Rio Lento”, ”I Remember”, ”Crow At Midnight”
David Bedford - The Odyssey -kappale ”Circe’s Island”
Lisäksi Summers on tehnyt elokuvamusiikkia muun muassa vuoden 1984 elokuvaan 2010
Andy Summers esiintymässä vuonna 2008.
Stutthofin keskitysleiri

Leirin pääsisäänkäynti vuonna 2007
Stutthof (puol. Sztutowo) oli keskitysleiri Puolassa. Leiri oli ensimmäinen, joka perustettiin Saksan ulkopuolelle toisen maailmansodan alettua. Stutthofin keskitysleiri toimi myös tuhoamisleirinä kesästä syksyyn 1944. Stutthofissa oli myös noin 90 suomalaista internoitua merimiestä sodan loppuvaiheissa, ja sinne vietiin jo jatkosodan aikana Suomesta Saksaan luovutettuja poliittisia vankeja. Nykyisin paikalla on keskitysleirin muistoa vaaliva museo.
Leirin kehitys

Danzigin vapaakaupungin eli nykyisen Gdańskin natsit suunnittelivat leirejä ei-toivotulle puolalaisainekselle, ja pidätyslistoja valmisteltiin jo vuodesta 1936 lähtien. Heinäkuussa 1939 Danzigin SS:n yksikkö SS-Wachsturmbann Eimann suunnitteli vankileirien perustamista, ja Stutthof valittiin tulevan keskitysleirin paikaksi jo elokuussa ennen sodan puhkeamista. Toisen maailmansodan ensimmäisenä päivänä, 1. syyskuuta 1939, Danzigissa pidätettiin noin 1 500 ihmistä, enimmäkseen puolalaisia sosiaalisen elämän ja talouden aktiiveja ja puolalaisorganisaatioiden jäseniä.
Leiri perustettiin 2. syyskuuta 1939 metsäiselle alueelle Sztutowon kaupungin länsipuolelle, noin 34 kilometriä Gdańskista itään. Alue oli hyvin eristetty. Sen pohjoispuolella on Gdańskinlahti, idässä Veikselinhaffi ja länsipuolella Veikseljoki. Maasto oli märkää, lähes merenpinnan tasolla. Leiri sijaitsi Gdańskin-Elbingin valtatien varrella. Leirin perusti SS-Sturmbannführer Max Pauly turvallisuuspoliisin valtuuttamana. Tuona päivänä leiriin tuotiin 150–200 vankia Danzigista ja leirin rakentaminen aloitettiin pakkotyönä. 15. syyskuuta leirillä oli jo 6 000 vankia.
30. tammikuuta 1940 keskitysleirien tarkastaja SS-Gruppenführer Richard Glücks ehdotti Heinrich Himmlerille leirin muuntamista keskitysleiriksi. Glücksin mukaan leiri täytti keskitysleiristatuksen ehdot, muun muassa kyvyn ottaa vastaan lisävankeja ja käyttää heitä pakkotyöhön rakennuksilla, maatöissä ja läheisellä kivilouhoksella. Glücks ehdotti myös, että leiriä laajennettaessa SS voisi ottaa haltuunsa läheisen tiilitehtaan.
23. marraskuuta 1941, yli vuosi Glücksin ehdotuksen jälkeen, Himmler tarkasti leirin. Hänen mielestään se oli ideaalinen ehdokas yhdeksi miehitettyjen alueiden pääleiriksi. Hän määräsi leirin muuntamisen tavalliseksi keskitysleiriksi ja tiilitehtaan ottamisen SS:n haltuun. Leiristä tuli pian tärkein Pohjois-Puolan keskitysleiri ja se sai täysimittaisen keskitysleiristatuksen 13. tammikuuta 1942 siirtyen suoraan SS-Wirtschaftsverwaltungshauptamtin alaisuuteen. Alkuperäinen ”vanha leiri” oli ympäröity piikkilanka-aidalla. Vuonna 1943 leiriä laajennettiin. Uusi leiri rakennettiin alkuperäisen viereen ja se ympäröitiin sähköistetyllä piikkilanka-aidalla. 1944 Stutthofista tuli yli sadan Pohjois- ja Keski-Puolassa sijainneen pakkotyöleirin hallinnollinen keskus.
Viidessä vuodessa varsinainen Stutthofin leiri kasvoi pienestä 12 hehtaarin alueesta, joka oli tarkoitettu 3 500 vangille, 120 hehtaarin alueeksi, jossa oli vuonna 1944 57 000 vankia ja 39 alaleiriä. 15. tammikuuta 1945 SS raportoi leirillä edelleen olleen vähintään 50 000 vankia, joista 18 000 oli miehiä.
Henkilökunta ja organisaatio > Leirin johtajat

SS-Sturmbannführer Max Pauly toimi leirin ensimmäisenä johtajana elokuuhun 1942 asti. Hänet tuomittiin sodan jälkeen kuolemaan brittiläisessä sotarikostuomioistuimessa Hampurissa ja teloitettiin 1946. Paulyn jälkeen leirin johtajana toimi SS-Sturmbannführer Paul Werner Hoppe 4. huhtikuuta 1945 saakka. Hän pääsi pakenemaan briteiltä 1945, mutta Länsi-Saksan poliisi sai hänet lopulta kiinni 1953. Vuonna 1957 hänet tuomittiin yhdeksän vuoden vankeusrangaistukseen Bochumissa osallisuudesta ”satoihin vankien murhiin”.. Leirin kolmantena ja viimeisenä johtajana oli lyhyen aikaa SS-Hauptsturmführer Paul Ehle (4. huhtikuuta – 9. toukokuuta 1945).
Johtajien adjutantteina toimivat SS-Obersturmführer Erich Müller (tammikuu 1942 – 14. joulukuuta 1943), SS-Untersturmführer Walter Unger (15. joulukuuta 1943 – 15. kesäkuuta 1944) sekä SS-Oberscharführer Josef Stahl (– 4. huhtikuuta 1945).
Henkilökunta ja organisaatio > Organisaatio

Hallinnollisesti leiri oli jaettu viiteen osastoon ja SS-vartiostoon. Osasto I koostui edellä mainituista adjutanteista. Poliittisen osaston järjestysnumero oli II. Osasto III vastasi leirin operatiivisesta johdosta ja osasto III a työpalvelusta. Osasto IV koostui leirin hallintohenkilökunnasta ja V leirin lääkäreistä. Tämän lisäksi leirin SS-vartiosto oli organisoitu erikseen.
|  Poliittinen osasto (Os>  II) .Johtajat |  Poliittinen osasto (Os>  II) .Virkailijat |
| --- | --- |
SS-Sturmscharführer  Fischer (26. syyskuuta 1942 – 6. marraskuuta 1942): SS-Unterscharführer König
SS-Sturmscharführer Friedrich Mahlstedt (18. helmikuuta 1943  – 8. toukokuuta 1944): SS-Unterscharführer Fritsche
SS-Hauptscharführer Bruno Bark (8. toukokuuta – 5. kesäkuuta 1944): SS-Unterscharführer Gräber
SS-Untersturmführer Erich Thun (6. kesäkuuta 1944 – 4. huhtikuuta 1945): 
|  Leirin operatiivinen johto ja työpalvelu (Os>  III) .Leirin (paikalliset) johtajat |  Leirin operatiivinen johto ja työpalvelu (Os>  III) .Leirin varajohtajat |
| --- | --- |
SS-Hauptsturmführer Fritz Christoffel (joulukuu 1939 – huhtikuu 1940): SS-Obersturmführer Alfred Driemel (kesäkuusta 1942 lähtien)
SS-Hauptsturmführer Richard Reddig: SS-Hauptsturmführer Ernst Sette
SS-Obersturmführer Alfred Dittmann (1941 - lokakuu 1942): Työpalvelun johtajat (Os. III a)
SS-Obersturmführer Kurt Mathesius (maaliskuuhun 1944 asti): SS-Obersturmführer Alfred Dittman (tammikuu 1942 – 31. toukokuuta 1942)
SS-Hauptsturmführer Theodor Meyer: SS-Oberscharführer Hans Brüner (31. lokakuuta 1942 – 1943)
: SS-Unterscharführer Heine Siegel (1943 – 4. huhtikuuta 1945)
|  Leirin hallintojohtajat (Os>  IV)  |
| --- | --- |
SS-Obersturmführer Engelbrecht von Bonin (tammikuu 1942 – 31. lokakuuta 1943; 30. toukokuuta 1944 – 4. huhtikuuta 1945): SS-Hauptsturmführer Wilhelm Vogler (1. marraskuuta 1943 – 30. toukokuuta 1944)
 Lääkärit (Os. V)
Varsinaiset lääkärit: Muut leirillä toimineet SS-lääkärit
SS-Obersturmführer, Dr Johannes Otto (1. marraskuuta 1941 – 1942): SS-Hauptsturmführer, Dr Willy Jobst
SS-Hauptsturmführer, Dr Otto Heidl (28. huhtikuuta 1942 – 4. huhtikuuta 1945): SS-Oberscharführer, Dr Werner von Schenk
: SS-Untersturmführer Dr Ernst Wedel (hammaslääkäri)
Leirin muu henkilökunta koostui pääosin SS-vartijoista ja vuoden 1943 jälkeen myös ukrainalaisista vartijoista. Leirin olemassaolon aikana sinne oli ollut sijoitettuna yhteensä noin 3 000 SS-miestä.
Leirin lääkäreistä SS-Hauptsturmführer, tohtori Willy Jobst sai kuolemantuomion Mauthausen-oikeudenkäynnissä Dachaussa (29. maaliskuuta–13. toukokuuta 1946) muun muassa Mauthausenin keskitysleirillä tekemistään rikoksista. Hänet hirtettiin Landsbergin vankilassa 28. toukokuuta 1947. SS-Hauptsturmführer, tohtori Otto Heidl teki itsemurhan odottaessaan oikeudenkäyntiä vankilassa Bochumissa 1955