stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Bresson

| Robert Bresson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. syyskuuta 1901 Bromont-Lamothe, Ranska
Kuollut: 18. joulukuuta 1999 (98 vuotta) Droue-sur-Drouette, Ranska
Ammatti:  ohjaaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Leida Van der Zee  Mylène van der Mersch
Ohjaaja
Aktiivisena:  1933–1983
Tunnetuimmat ohjaukset:  Kuolemaantuomittu on karannut
Palkinnot
 Cannesin elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinto (1957, 1983)    Kultainen leijona elämäntyöstä (1989)    Euroopan elokuva-akatemian elämäntyöpalkinto 1994 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Robert Bresson (25. syyskuuta 1901 Bromont-Lamothe – 18. joulukuuta 1999 Droue-sur-Drouette) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka on elokuvataiteen tunnetuimpia minimalisteja. Bresson ei ole saavuttanut suurta yleisön suosiota, mutta vuosien mittaan hän on noussut kriitikoiden ja elokuvataiteen harrastajien eniten arvostamien ohjaajien joukkoon.
Bresson piti tiukasti kiinni kurinalaisen askeettisesta tyylistään, minkä takia hänet miellettiin epäkaupalliseksi ohjaajaksi. Siksi Bresson sai tehdä vain 13 elokuvaa pitkällä urallaan, joka alkoi vuonna 1943 ja päättyi 1983. Bressonin ensimmäiset elokuvat oli kerrottu melko perinteisesti, ja vasta kolmannessa elokuvassaan Papin päiväkirja hän löysi tunnusomaiseksi muodostuneen tyylinsä. Bressonin tunnetuimpia elokuvia ovat Kuolemaantuomittu on karannut, Taskuvaras ja Balthazar.
Bressonin elokuvien tunnistettavin piirre on tunteeton näyttelytyyli, ja hän kutsuikin näyttelijöitä ”malleiksi”. Muita keskeisiä tyylipiirteitä ovat runsas kuvan ulkopuolisten elementtien käyttö ja samalla kuvan tyhjentäminen sekä elliptinen kerrontatapa. Hänen elokuvansa käsittelivät usein itsemurhaa, predestinaatiota ja armoa. Omintakeisen tyylinsä takia Bressonilla ei ole ollut elokuvataiteessa suoranaisia seuraajia.
Yksityiselämä > Lapsuus ja nuoruus

Robert Bresson syntyi vuonna 1901 Bromont-Lamothen kaupungissa. Robertin isä oli nimeltään Léon ja äiti Marie-Elisabeth. Léon Bresson oli ammatiltaan upseeri, ja perhe muutti Robertin nuoruudessa useasti.
Bressonin elämänvaiheista on hyvin vähän tietoa, eikä hän itse juuri puhunut yksityiselämästään, lähinnä vain korjasi vääristyneitä väitteitä. Elämäkerrallisia tietoja Bressonista on yleensä ollut vain lyhyissä monografioissa, ja siksi hänen elämästään on ollut liikkeellä paljon ristiriitaista tietoa. Bressonin syntymäajastakaan ei ole vallinnut yhteisymmärrystä, joskin nykyään vuotta 1901 pidetään oikeana. Myös vuotta 1907 pidettiin pitkään mahdollisena vaihtoehtona.
Bresson kävi lukion Lycée Lakanalissa Sceaux'ssa Pariisin esikaupunkialueella, jossa opiskeli latinaa, kreikkaa ja filosofiaa. Koulun jälkeen Bresson suunnitteli uraa taidemaalarina. Häneen vaikuttaneita taiteilijoita olivat muun muassa Philippe de Champaigne ja Paul Cézanne. Bresson kutsui itseään myöhemminkin taidemaalariksi, vaikka hänen maalauksistaan ei ole jäänyt tietoja. Bresson lopetti maalaamisen noin vuonna 1930, mihin oli syynä henkinen, terveydellinen ja esteettinen kriisi. Bressonin mukaan lääkäri oli kehottanut häntä lopettamaan, sillä maalaaminen teki hänet ”liian hermostuneeksi”. Lisäksi Bressonin mielestä maalaustaiteessa oli jo tehty kaikki oleellinen, ja Cézanne oli kehittänyt sen jo äärimmilleen.
Yksityiselämä > Perhe

Bresson oli kahdesti naimisissa. Vuonna 1926 hän meni naimisiin Leida Van der Zeen kanssa, ja avioliitto kesti vaimon kuolemaan saakka. Bressonin toinen vaimo Mylène Van der Mersch oli toiminut hänen apulaisohjaajanaan elokuvasta Neljä yötä Pariisissa lähtien. Bressonilla ei ollut lapsia. Bressonilla oli kaksi asuntoa: kaupungissa Pariisin Île Saint-Louis'lla ja maaseudulla Chartresin lähellä.
Elokuvaura > Lopullinen läpimurto

Vaikka Bressonin elokuvat olivat saaneet hyvää palautetta jo aiemmin, hänen lopullinen läpimurtonsa oli Papin päiväkirja, joka perustui Georges Bernanosin romaaniin Maalaispapin päiväkirja. Se kertoo nuoresta papista, joka on itse kuolemassa syöpään mutta pyrkii silti pelastamaan kyläläisten sieluja. Papin päiväkirjassa Bresson käytti ensimmäisen kerran elementtejä, joista tuli myöhemmin hänen elokuviensa tunnusomaisia piirteitä. Yksi niistä oli harrastelijanäyttelijöiden eli ”mallien” käyttäminen ammattilaisten sijasta. Papin päiväkirja oli tuottoisa, ja se sai kiitosta kriitikoilta. Se sai muun muassa katolisen kirkon palkinnon, ja se palkittiin myös Venetsian elokuvajuhlilla.
Bresson ei kiirehtinyt seuraavan elokuvansa tekemisessä, vaikka Papin päiväkirja olikin menestynyt. Hän halusi säilyttää täyden taiteellisen itsemääräämisoikeuden, ja Euroopan taloudellinen tilanne sodan jälkeen vaikeutti elokuvien tuotantoa. Seuraavan elokuvansa Bresson teki vuonna 1956, jolloin valmistui Kuolemaantuomittu on karannut. Se perustui tositapahtumiin ja keskittyi saksalaisten sotavangin suunnitelmiin karata vankilasta. Se on todennäköisesti saanut herätteen Bressonin omista sota-aikaisista kokemuksista. Kuolemaantuomittu on karannut oli ensimmäinen elokuva, jossa Bresson ei käyttänyt perinteistä elokuvamusiikkia. Siinä oli musiikkina vain pätkiä Mozartin C-mollimessusta. Bresson sai elokuvasta parhaan ohjaajan palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla.
Bressonin viides elokuva oli vuonna 1959 valmistunut Taskuvaras, joka pohjautui löyhästi Fjodor Dostojevskin romaaniin Rikos ja rangaistus. Siinä Bresson käytti jälleen klassista musiikkia, tällä kertaa Jean-Baptiste Lullyn sävellyksiä. Elokuva kertoo miehestä, joka kokee mielihyvää taskuvarkaana mutta pelastuu lopulta rakkauden kautta. Seuraavaksi Bresson käsitteli Jeanne d'Arcia elokuvassa Jeanne d'Arc. Se käsitteli Orléansin neitsyen tarinaa uudesta näkökulmasta, sillä vain hieman yli tunnin mittainen elokuva toi esille Jeanne d'Arcin omia tuntemuksia oikeudenkäynnin aikana. Elokuva perustui täysin Jeannen oikeudenkäynnistä säilyneisiin pöytäkirjoihin.
Elokuvaura > Ranskan elokuvahistorian huipulle

Ranskalaisen elokuvan uusi aalto alkoi vaikuttaa laajemmin 1960-luvun puolivälissä, ja muun muassa François Truffaut ja Jean-Luc Godard nousivat Ranskan elokuvataiteen huipulle. Vaikka uuden aallon elokuvat poikkesivat monilta taiteellisilta ominaisuuksiltaan Bressonin elokuvista, hän inspiroi silti monia uuden aallon ohjaajia. Samaan aikaan häntä alettiin pitää yhtenä Ranskan parhaista elokuvantekijöistä. Maineensa ansiosta hän sai elokuvilleen rahoitusta jatkossa helpommin. Italialaistuottaja Dino De Laurentiisin avustuksella Bresson aloittikin seuraavaksi suurtyön ensimmäisestä Mooseksen kirjasta. Hanke keskeytyi Bressonin ja De Laurentiisin erimielisyyksiin.
Vaikka elokuva Mooseksen kirjasta ei toteutunut, 1960-luvun puolivälin jälkeen alkoi Bressonin tuottoisin jakso. Vuosien 1966–1971 aikana hän kuvasi peräti neljä elokuvaa. Balthazarissa Bresson kertoo pahoinpidellystä aasista, mikä on ihmisen julmuuden ja rakkauden allegoria. Ranskalais-ruotsalaisena yhteistuotantona valmistuneen Balthazarin pääosassa oli poikkeuksellisesti eläin, Balthazar-niminen aasi. Mouchette – raiskattu on Bressonin toinen sovitus Georges Bernanosin romaanista. Se kertoi sosiaalisesti eristäytyneestä 14-vuotiaasta tytöstä, joka tekee itsemurhan jouduttuaan raiskatuksi. Joissakin maissa elokuva kiellettiin, ja se on muutenkin herättänyt Bressonin elokuvista eniten keskustelua.
Suloinen nainen vuodelta 1969 ja Neljä yötä Pariisissa vuodelta 1971 perustuivat Dostojevskin novelleihin. Suloisen naisen pääosassa oli silloin vielä tuntematon 17-vuotias Dominique Sanda. Hän esitti nuorta naista, joka menee naimisiin panttilainaajan kanssa mutta tuntee itsensä onnettomaksi. Elokuva päättyy naisen itsemurhaan, vaikka Bresson oli jo edellisessä elokuvassaan saanut aiheesta paljon kritiikkiä. Suloinen nainen oli myös Bressonin ensimmäinen värielokuva. Neljä yötä Pariisissa oli puolestaan Bressonin tuotannossa harvinainen komedia. Vuonna 1974 valmistui Bressonin suurhanke Pyöreän pöydän ritarit. Se keskittyi kahteen kuningas Arthur -taruston pääteemaan, Graalin maljan etsintään ja Lancelotin ja Guineveren rakkauteen. Bresson oli suunnitellut elokuvaa aiheesta jo 1950-luvun alussa ja harkinnut poikkeuksellisesti Hollywood-näyttelijöitä pääosiin, Lancelotiksi ja Guinevereksi. Pyöreän pöydän ritarit oli Bressonin kallein elokuva.
Bresson ei yleensä puhunut elokuvataiteesta tai työtavoistaan. Vuonna 1976 hän julkaisi kuitenkin kirjan Notes sur le cinématographe ("Merkintöjä kinematografiasta"), jossa hän kertoi näkemyksiään elokuvateoriasta.
Elokuvaura > Viimeiset elokuvat

Bressonin viimeiset elokuvat olivat Paholainen luultavasti (1977) ja Raha (1983). Hän sai elokuviin valtion tuotantotukea vain kulttuuriministerin, ensimmäisellä kerralla Michel Guyn ja toisella kerralla Jack Langin, vaikutusvallan ansiosta. Bressonin viimeiset elokuvat olivat melko pessimistisiä. Paholainen luultavasti käsitteli ajankohtaisia aiheita, kuten ekokatastrofia, uskonnon rappiota ja kulutusyhteiskunnan mielettömyyttä. Vaikka sen näkemys yhteiskunnan lopusta on pessimistinen, siinäkin todellinen taistelu käydään henkilökohtaisen uskon alueella. Raha perustuu Leo Tolstoin novelliin Väärennetty korkolippu. Se on kuvaukseltaan hyvin pessimistinen, ja maailma esitetään siinä pahuuden kehänä. Bresson palkittiin Rahasta toistamiseen Cannesin elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnolla.
Rahan jälkeen Bresson suunnitteli vielä muun muassa Jean-Marie Gustave Le Clézion romaanin filmatisoimista ja palasi vanhaan haaveeseensa kuvata elokuva ensimmäisestä Mooseksen kirjasta. Elokuvasta tehtiin koekuvauksiakin, mutta se ei kuitenkaan valmistunut. Ilmeisesti hanke oli vireillä vielä vuonna 1992.
Bressonin uran päätyttyä häntä muistettiin erilaisilla palkinnoilla. Vuonna 1989 hän sai Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan elämäntyöstään ja hänet nimettiin Ordre National du Mériten ansioritarikunnan komentajaksi. Euroopan elokuva-akatemia myönsi hänelle elämäntyöpalkinnon vuonna 1994.
Bresson eli viimeiset vuotensa huonon terveydentilansa vuoksi pääasiassa maaseudulla. Hän kuoli 98-vuotiaana joulukuussa 1999.
Ohjaustapa > Teemat

Bresson käsittelee useassa elokuvassaan sekä predestinaatioa että ihmisen vapaata tahtoa. Ihmisellä on vapaus valita, mutta vapaus muuttuu todelliseksi vasta, kun hän valitsee Jumalan. Bressonin tematiikkaa ja elämänkatsomusta on rinnastettu usein jansenismiin, joka on Jumalan ennalta määräämistä ja armoa korostava kristillinen suuntaus. Alkujaan Bressonin jansenismista puhuttiin lähinnä elokuvien estetiikan kannalta, sillä Ranskassa termillä on tarkoitettu myös taiteen tietynlaista korutonta ja ”askeettista” estetiikkaa. Bresson ei ollut kiinnostunut henkilöhahmojensa psykologisista motiiveista, ja hahmot tavallaan seurasivat kohtaloaan. Mallien käyttäminen on keskeistä myös tämän tematiikan kannalta, sillä heidän tukahdutettu olemuksensa saa heidät näyttämään unissakävelijöiltä, joita johdatus kuljettaa.
Bressonin elokuvien keskeiseksi teemaksi on nähty vapautuminen joko konkreettisesta tai metaforisesta vankeudesta. Vapaus voidaan tulkita sisäiseksi tai hengelliseksi vapaudeksi, armon tai transsendentin kohtaamiseksi. Niinpä Bressonin tyyliä on kommentoitu usein uskonnollisesti tai hengellisesti: André Bazin on sanonut sitä ”pelastuksen ja armon fenomenologiaksi”, Susan Sontag ”hengelliseksi tyyliksi" ja Paul Schrader ”transsendentaaliseksi tyyliksi”. Kolme hänen elokuvistaan sijoittuu osittain tai kokonaan vankilaan metaforana vankeudesta tai vapautuksesta.
Bressonin elokuvilla ei yleensä ole konkreettista positiivista loppua, sillä useimmissa niissä päähenkilö joko kuolee tai päätyy vankilaan. Kolmessa elokuvassa päähenkilö tekee itsemurhan. Katolinen kirkko on yleensä suhtautunut tuomitsevasti itsemurhaan, mutta Bressonin elokuvissa itsemurhallakin voi olla vapauttava luonne, sillä esimerkiksi elokuvassa Mouchette – raiskattu päähenkilö vapautuu sen avulla kärsimyksistään.
Bressonin myöhäistuotannon elokuvista armon tematiikkaa on huomattavasti vaikeampi löytää, ja niiden aiheena voidaan pitää maailman pahuutta. Erityisesti kolmea viimeistä elokuvaa, Pyöreän pöydän ritarit, Paholainen luultavasti ja Raha, voidaan pitää julmana ja synkkänä yhteiskuntakritiikkinä.
Näkemyksiä elokuvateoriasta

Eurooppalaiset ohjaajat ovat säännöllisesti kirjoittaneet elokuvataiteesta tai elokuvateoriasta. Esimerkiksi François Truffaut ja Jean-Luc Godard kirjoittivat artikkeleita Cahiers du cinéma -lehteen, ja Sergei Eisenstein ja Pier Paolo Pasolini loivat omaa teoriaansa. Bressonkin kirjoitti kirjan Notes sur le cinématographe, joka ilmestyi alkujaan vuonna 1975 ja uudelleen 1988. Jälkimmäisen painoksen esipuheen kirjoitti Jean-Marie Gustave Le Clézio. Sakari Toiviainen suomensi teoksen nimellä Merkintöjä kinematografiasta vuonna 1989 kirjassa Merkintöjä Robert Bressonista (Chydenius Instituutti, 1989). Merkinnöissään Bresson esittelee ajatuksiaan elokuvasta lyhyinä aforismimaisina mietteinä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Malleillesi: ”Ei pidä näytellä toista eikä itseään. Ei pidä näytellä ketään”. Ei ole kysymys ”yksinkertaisesta” tai ”sisäisestä” näyttelemisestä, vaan siitä että ei näyttele ollenkaan. | ” |
– Bressonin muistiinpanoista kirjassa Notes sur le cinématographe. 
Bresson erottaa kaksi elokuvatermiä: cinéman ja cinématographen eli kinematografian. Perinteisesti termillä cinéma on tarkoitettu elokuvaa, joka on Bressonin mukaan vain ”elokuvattua teatteria”. Se käyttää teatterin tapaa ilmaista asioita, ja siinä kameran tehtävä on vain tallettaa, ja se on ainoastaan uudelleentuottamista. Kinematografia puolestaan on oma taiteenlajinsa, ja samalla siihen tarvitaan luomistyötä. Bressonin mukaan kinematografia ei ollut ehtinyt vielä kehittyä ensiaskeleistaan, sillä cinémalla oli niin hallitseva asema.
Kinematografian erityisluonne liittyi elokuvalaitteen kykyyn tallettaa sellaisia ”todellisen” (réel) piirteitä, jotka jäävät arkihavainnoinnissa huomioimatta. Pelkkä tallettaminen ei kuitenkaan kinematografiassa riitä, vaan yksittäiset kuvat ja äänet on yhdistettävä uudenlaisen suhteen kautta, jotta niistä tulee jotain muuta kuin mitä ne todellisuudessa on. Kuvien ja äänen muutokseen tarvitaan Bressonin mielestä elokuvallinen ”kirjoitus” (écriture). Bresson pyrkikin luomaan uutta elokuvaa hävittämällä siitä kaikki teatteriperinteeseen liittyvät tekijät. Bressonin mielestä näyttelijöiden paikka on teatterin näyttämöllä, mutta elokuvataiteen kieltä he eivät ymmärrä. Siksi hän käytti elokuvissaan ”malleja”, joita hän koulutti hävittämään kaikki viitteet teatterinäyttelemisestä. Bressonin mukaan kinematografiassa ei ole tilaa myöskään elokuvamusiikille, sillä se vie katsojan pois puhtaasta elokuvakokemuksesta. Hän hylkäsi myös perinteisen ranskalaisen ohjaajaa tarkoittavan sanan metteur en scène ja kutsui itseään henkilöksi, joka ”laittaa asiat järjestykseen”.
Perintö

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Robert Bresson merkitsee Ranskan elokuvalle samaa kuin Mozart Saksan musiikille ja Dostojevski Venäjän kirjallisuudelle. | ” |
– Jean-Luc Godard. 
Bresson on harvinainen hahmo elokuvataiteessa, sillä hän kääntyi töissään elokuvien normaalia muotokieltä vastaan ja halusi löytää sen, minkä itse käsitti elokuvan estetiikaksi. Bresson pystyi tekemään taipumattomuutensa takia vain 13 elokuvaa, mutta monia niistä pidetään elokuvataiteen keskeisimpinä teoksina. Elokuvakriitikot eivät ole yksimielisiä siitä, mikä on Bressonin paras työ, mutta parhaimpina pidetään elokuvia Papin päiväkirja, Kuolemaantuomittu on karannut, Taskuvaras, Balthazar, Mouchette – raiskattu ja Raha.
Vaikka Bresson ei koskaan ole erityisesti ollut katsojien suosiossa, hän on arvostettu ohjaaja ja hänen työnsä kuuluvat elokuvamaailman tutkituimpiin. Omintakeisena taiteilijana Bresson oli ensimmäisiä, joita François Truffaut kutsui auteuriksi. Hänen tyylinsä oli kuitenkin niin poikkeava, että häntä ei suoraan seurannut kovinkaan moni ohjaaja. Monet eurooppalaiset ohjaajat ovat silti saaneet vaikutteita Bressonilta. Kuvallisen ilmaisun riisuminen välittyi moniin ranskalaisiin elokuviin, etenkin Truffaut'n ja Godardin teoksiin, ja Bressonia suuresti arvostanut venäläisohjaaja Andrei Tarkovski käytti Bressonin tapaan malleja näyttelijöinä. Ehkä suorimmin vaikutteita Bressonilta sai Jean-Marie Straub, varsinkin uransa alkuvaiheessa, ja Straubin kautta Bressonin perintö välittyi muun muassa Rainer Werner Fassbinderille ja Daniel Schmidille.
Yksittäistä elokuvista bressonilaisiksi on nimetty Alain Cavalier’n Thérèse, Maurice Pialat’n Paholaisen auringon alla ja Dardennen veljesten Rosetta. Yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja Paul Schrader kopioi Taskuvarkaan lopun elokuvaansa American Gigolo. Schraderin käsikirjoittama ja Martin Scorsesen ohjaama Taksikuski puolestaan lainaa sekä Papin päiväkirjasta että Taskuvarkaasta. Suomalainen elokuvaohjaaja Aki Kaurismäki on jäljitellyt Bressonin tyyliä elokuvassa Tulitikkutehtaan tyttö. Itävaltalaisen Michael Haneken ensimmäisissä elokuvissa on vaikutteita Bressonilta.
Filmografia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Ilmestymisvuosi | Nimi | Alkuperäinen nimi | Tietoja |
| 1934 | Les affaires publiques | Les affaires publiques | lyhytelokuva |
| 1943 | Synnin enkelit | Les anges du péché |  |
| 1945 | Naisen kosto | Les dames du Bois de Boulogne |  |
| 1951 | Papin päiväkirja | Journal d'un curé de campagne |  |
| 1956 | Kuolemaantuomittu on karannut | Un condamné à mort s'est échappé ou Le vent souffle où il veut | Ehdokkaana parhaan elokuvan Baftaan,   Ehdokkaana National Board of Review'n parhaaksi ulkomaalaiseksi elokuvaksi |
| 1959 | Taskuvaras | Pickpocket |  |
| 1962 | Jeanne d'Arc | Procès de Jeanne d'Arc | Voitti Cannesin elokuvajuhlien tuomariston palkinnon |
| 1966 | Balthazar | Au hasard Balthazar |  |
| 1967 | Mouchette – raiskattu | Mouchette |  |
| 1969 | Suloinen nainen | Une femme douce |  |
| 1971 | Neljä yötä Pariisissa | Quatre nuits d'un rêveur |  |
| 1974 | Pyöreän pöydän ritarit | Lancelot du Lac |  |
| 1977 | Paholainen luultavasti | Le Diable probablement | Voitti Berliinin elokuvajuhlien tuomariston Hopeisen karhun |
| 1983 | Raha | L'argent |  |
Kirjallisuutta

Bressonin haastattelu, filmografia ja kirjoittamansa artikkeli ”Merkintöjä kinematografiasta”, Filmihullu 1/2000.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Bresson otti usein lähikuvia käsistä tai jaloista, kuten elokuvassa Kuolemaantuomittu on karannut.
Bressonin elokuvat käsittelevät usein sekä fyysistä että sisäistä vankeutta ja niistä vapautumista. Elokuvan Taskuvaras loppukohtauksessa päähenkilö kokee sisäisen vapauden vasta jouduttuaan fyysisesti vankilaan. Michel tunnustaa rakkautensa Jeannea kohtaan vasta kaltereiden takaa.
Carraccit

Annibale Carraccin maalaus Papujensyöjä noin vuosilta 1583–1585, öljy kankaalle.
Agostino Carraccin piirustus Neptunus hajottaa pilvet ja tyynnyttää aallot, sulkakynä ja muste, 1590-luku. Musée des Beaux-Arts, Ranska.
Carraccit olivat 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun vaihteessa Bolognassa vaikuttaneita italialaisia taidemaalareita. Varhaisbarokkia edustaneet Carraccit muun muassa perustivat 1685 taideakatemia-tyyppisen taiteilijoiden ryhmän. Kolmikosta tunnetuin on Annibale Carracci (1560–1609). Muut kaksi olivat Annibalen veli Agostino Carracci (1557–1602) ja veljesten serkku Ludovico Carracci (1555–1619).
Monista Carraccien varhaisista Bolognasta tehdyistä töistä on vaikea erottaa kunkin Carraccin osuutta. Esimerkiksi Palazzo Favan freskot Bolognassa (noin 1583–1584) on signeerattu nimellä Carracci, mikä viittaa siihen että ne olisi tehty yhteistyössä.
Carraccien maalaustyyli

Carraccit painottivat hyvin tutkittua ääriviivapiirustusta samaan tapaan kuin firenzeläiset maalarit, kuten Rafael ja Andrea del Sarto, mutta heidän kiinnostuksensa kimmeltävien värien ja kohteiden ääriviivojen sumentamiseen oli kotoisin venetsialaisten maalarien, kuten Tizianin maalaustavasta, johon Annibale ja Agostino Carracci olivat tutustuneet matkoillaan ympäri Italiaa vuosina 1580–1581. Tämäntyyppisestä eklektismistä tuli barokin ajan bolognalaisen taiteen määräävä piirre.
Karikatyyrien synty ja taiteen ideaali

Kaikki kolme Carraccia olivat ahkeria piirtäjiä. He piirsivät kaikkea, elävän mallin ohella maalausten sommitelmia, toisiaan ruokapöydässä hiili yhdessä ja leipä toisessa kädessä, ihmisiä ja näkymiä kadulla sekä nopeita karikatyyrejä. Itse sana karikatyyri onkin Carraccien keksimä.
Carraccit pyrkivät uskollisuuteen luontoa kohtaan. Luonto tosin tuli puhdistaa ensin karkeista aineksista, tässä antiikin veistotaide ja täysrenessanssin mestarit antoivat johdatusta. Annibale Carraccin taidetta pidettiin omana aikanaan 1500-luvun esteettisen teorian järkiperäistettynä muunnoksena. Carraccin ihanne oli johdettu taiteesta itsestään, toisin kuin uusplatonilainen metafyysinen ideaoppi. Annibale Carraccin periaatteet tulivat olemaan taideakatemioiden opetuksen perustana.
Castniidae

| Castniidae |
| --- | --- |
 Paysandisia archon
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Lasisiipismäiset Sesioidea
Heimo::  Castniidae  Boisduval, 1828
Alaheimot
 Castniinae  Tascininae 
Katso myös
   Castniidae Wikispeciesissä   Castniidae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Castniidae on vajaa 200 lajia käsittävä perhosten heimo. Lajien levinneisyys painottuu vahvasti trooppiseen Amerikkaan, mutta niitä tavataan myös Australiassa ja muutamaa lajia Kaakkois-Aasiassa. Lounais-Eurooppaan on vieraslajina levinnyt eteläamerikkalainen Paysandisia archon.
Heimon perhoslajit ovat leveäsiipisiä, päiväaktiivisia, keskikokoisia tai suuria perhosia, joiden siipiväli vaihtelee 24–190 mm. Siipien pohjaväri on usein vaihtelevissa määrin ruskeansävynen. Siivissä on useilla lajeilla suomutupsuja. Tuntosarvet ovat oikeiden päiväperhsten tapaan nuijamaiset ja niiden pituus on 0,50–0,75 kertaa etusiiven pituus. Lisäksi naaraan munanasetin on huomattavan pitkä ja kovettunut, mikä mahdollistaa munimisen syvälle kasveihin. Aikuisen perhosen pään chaetosemat puuttuvat, mutta pistesilmät ovat suuret ja ulostyöntyvät. Myös imukärsä on useimmilla lajeilla hyvin kehittynyt, vain harvoin surkastunut. Etu ja takasiipeä yhdistävä frenulum on koiraalla yksinkertainen, mutta muodostuu naaralla 3–16 erillisestä sukasesta.
Toukat elävät ovat kovertajia ja elävät pääasiassa yksisirkkaisten kasvien runkojen tai juurakoiden sisällä.
Aiheesta muualla

ranskanguyanalaisia lajeja (ranskaksi)
paraguaylaisia lajeja (englanniksi)
australialaisia lajeja (englanniksi)
lajeja Borneolta (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q132986  Wikispecies: Castniidae  AFD: Castniidae  BAMONA: Castniidae  BioLib: 17311  BOLD: 58871  CoL: 7SJ  EoL: 789  EPPO: 1CASTF  Fauna Europaea: 16712  Fauna Europaea (new): baed200b-0a5c-482a-a91a-374b6b9b2a77  GBIF: 8836  iNaturalist: 199258  IRMNG: 100405  NBN: NHMSYS0021199726  NCBI: 160827  Open Tree of Life: 244316  Paleobiology Database: 212987