stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Madrasa
Madrasat ja yliopistot

Islamilaisten maiden keskiaikaisia madrasoja Córdobassa, Toledossa, Fesissä, Kairossa, Timbuktussa, Bagdadissa ja muualla on usein virheellisesti pidetty yliopistoina ja sellaisina eurooppalaisen yliopistolaitoksen suorina edeltäjinä. Ne erosivat kuitenkin monissa tärkeissä suhteissa Eurooppaan syntyneestä yliopistolaitoksesta. Ensimmäiset yliopistot perustettiin islamilaisiin maihin vasta 1800-luvun jälkipuoliskolla. Madrasat alettiin nähdä takapajuisuuden symboleina ja edistyksen jarruina sekä Osmanien valtakunnassa että Intiassa, kun älymystö nousi niissä vastustamaan kolonialismia. Jotkut madrasat alkoivat muuttua yliopistoiksi 1900-luvulla. Tällöin niiden opettajat yleensä jyrkästi vastustivat muutosta, kuten esimerkiksi Egyptin al-Azharin madrasassa.
Al-Karaouinen yliopistoa Fesissä on mainostettu maailman vanhimpana yliopistona, mutta Ibn Khaldunin (k. 1406) mukaan se perustettiin vuonna 859 moskeijaksi. Moskeijan yhteyteen perustettiin myöhemmin madrasa. Yliopistoksi se muutettiin 1960-luvulla. Al-Azhar perustettiin suoraan madrasaksi. Vielä nykyäänkin se on identiteetiltään uskonnollinen oppilaitos eikä tiedeyliopisto, vaikka se on muodollisesti yliopisto.
| Perustettu | Maa | Kaupunki | Madrasa | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ? |  Tunisia | Tunis | Ez-Zitounan yliopisto |  |
| 859? |  Marokko | Fès | Al-Karaouinen yliopisto |    |
| 970–972 |  Egypti | Kairo | Al-Azharin yliopisto |    |
| 1065 |  Iran | Isfahan | Nizamiyya |    |
| 1227 |  Irak | Bagdad | Al-Mustansiriya |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maasilta, Mari: Koraanikoulut ovat kuuma kysymys Senegalissa[vanhentunut linkki]. Kumppani 20.9.2003.
Madrasah Encyclopaedia Britannica.
Kartta seldžukkien hallitsemasta alueesta vuonna 1092. Karttaan on merkitty tähdellä pääkaupunki Ishfahan sekä Dandanaqanin (1040) ja Manzikertin (1071) taistelupaikat.
Madrassa Bosniassa vuonna 1906.
Rodópi

| Rodópi> Родопи/Ροδόπη |
| --- | --- |
 Rodópivuoria.
Maantiede
Sijainti:  Bulgaria Itä-Makedonia ja Traakia, Kreikka
Koordinaatit:  41°36′4″N, 24°34′27″E
Korkein kohta
Nimi:  Golyam Perelik
Korkeus meren-pinnan tasosta:  2 191 m
Koordinaatit:  41°36′4″N, 24°34′27″E
Rodópi (bulg. Родопи, kreik. Ροδόπη; myös Rodópit, Rodópivuoret, Rhodope) on vuoristo Kaakkois-Euroopassa Bulgarian ja Kreikan rajalla. Sen korkein huippu on Bulgarian puolella sijaitseva Golyam Perelik, jonka korkeus on 2 191 metriä. Korkein huippu Kreikan puolella on Delimpóska (Δελημπόσκα, 1 953 m).
Rodópivuoret kartalla (keltaisella reunustettuina).
Papíkiovuori ja Kreikan Sýmvolan kylä.
Rodópivuoriston pinta-ala on noin 19 000 neliökilometriä. Sen pituus itä-länsisuunnassa on noin 240 kilometriä ja leveys pohjois-eteläsuunnassa noin 97 kilometriä. Vuoristosta suurin osa, noin 82 %, sijaitsee Bulgarian alueella maan eteläosassa. Se on maan suurin vuoristo ja käsittää seitsemäsosan maan pinta-alasta. Kreikan puolella vuoristo sijaitsee Itä-Makedonian ja Traakian alueella maan koillisosassa. Kreikan Rodópin alueyksikkö on saanut nimensä vuoristosta. Vuoristo jaetaan usein korkeampaan Läntiseen Rodópiin ja matalampaan Itäiseen Rodópiin. Keskisellä Rodópilla sijaitsevat Koúla-vuoret. Rodópivuorten pohjoispuolella sijaitsevia vuorijonoja Bulgariassa ovat Rila- ja Pirin-vuoristot.
Läntisillä Rodópivuorilla on mannerilmasto ja Itäisillä Rodópeilla välimerellinen ilmasto. Alueen kasvillisuus on erittäin monipuolinen. Lajeja on tunnistettu yli 11 900 ja monet niistä ovat kotoperäisiä. Lintulajeista tunnetuimpia ovat päiväpetolinnut kuten keisarikotka, muuttohaukka, hanhikorppikotka ja pikkukorppikotka. Vuorilla on useita luonnonsuojelualueita.
Kreikkalaisessa mytologiassa vuoristo on saanut nimensä najadi-nymfi Rhodopesta, joka oli Hebroksen tai Strymonin tytär ja Haimoksen sisar tai puoliso. Haimos ja Rhodope loukkasivat jumalia kutsumalla toisiaan nimillä ”Zeus” ja ”Hera”, minkä johdosta heidät muutettiin rangaistukseksi vuoriksi. Vuoristo oli mytologiassa myös Orfeuksen syntymäpaikka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rodópi Wikimedia Commonsissa
Kreikan vuoret ja vuoristot
| --- | --- |
Korkeimmat vuoret (yli 2 000 m):  Ólympos  Smólikas  Vóras  Grámmos  Gkióna  Týmfi  Vardoúsia  Parnassós  Ída eli Psiloreítis  Páchnes  Kakardítsa  Taÿ́getos  Kyllíni  Aroánia  Varnoúntas  Tymfristós  Lákmos  Katarachiás  Vasilítsa  Falakró  Erýmanthos  Órvilos  Tringía  Doúsko  Piéria  Karáva  Tzéna  Lýgkos  Kakoplévri  Mavrovoúni  Pínovo  Oíti  Díkti  Avgó  Aféntis Christós  Vérno  Áskio  Kaliakoúda  Vérmio  Chatzí  Áthos  Bélles  Trapezítsa 
Vuoristot:  Ágrafa  Akarnaniká  Asteroúsia  Athamaniká  Bélles  Koúla  Kroússia  Lasíthi  Lefká Óri  Óri Kyparissías  Píndos  Rodópi  Thryptí
Kolmen kuninkaan kilta (Turku)

Kolmen kuninkaan kilta oli omistettu Raamatun Uudessa testamentissa mainituille kolmelle itämaan tietäjälle.
Kolmen kuninkaan killan perustamisteksti (oikea yläkulma) kopioituna Turun tuomiokirkon Mustaankirjaan.
Kolmen kuninkaan kilta oli tärkein kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Raamatun Uudessa testamentissa mainituille kolmelle itämaan tietäjälle. Piispa Maunu Tavast perusti killan vuonna 1449. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Kolmen kuninkaan killan on arveltu sijainneen joko Kirkkokorttelissa tuomiokirkon luoteispuolella tai Luostarikorttelissa Vartiovuorenmäen juuressa. Killan omistukset siirtyivät kiltojen lakkauttamisen jälkeen kuningas Kustaa Vaasalle, joka myi Kolmen kuninkaan kiltatalon pormestari Hannu Kyrölle vuonna 1556.
Kolmen kuninkaan kilta on ainoa Suomen killoista, jonka jäsenluettelo on säilynyt. Luettelossa on 52 nimeä, tosin jotkin henkilöt on merkitty kahteen kertaan heidän arvoasemansa muututtua. Kaikki killan jäsenet ovat olleet yläluokkaisia: korkeinta papistoa, rälssiä, pormestareita ja raatimiehiä. Huomattavan monella killan jäsenellä on ollut maisterintutkinto jostakin Euroopan yliopistosta. Maunu Tavastin lisäksi killan jäseniä olivat muun muassa tuomiorovasti ja myöhemmin piispa Olavi Maununpoika, kaniikki ja myöhemmin piispa Lauri Suurpää ja tuomiorovasti Paavali Scheel.
Etelä-Suomen Media

| Etelä-Suomen Media Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1. tammikuuta 2015
Perustaja:  Keskisuomalainen Oyj
Toimitusjohtaja:  Karri Kannala (paikallisjohtaja)
Puheenjohtaja:  Vesa-Pekka Kangaskorpi
Kotipaikka:  Tuusula
Toiminta-alue:  Etelä-Suomi
Toimiala:  media
Tuotteet:  sanomalehtien ja digipalveluiden kustantaminen
Liikevaihto:  50 milj. € (2015, arvio)
Henkilöstö:  280
Emoyhtiö:  Keskisuomalainen Oyj
Kotisivu:  etelasuomenmedia.fi
Huomioitavaa:  Aiemmin Suomen Lehtiyhtymä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Etelä-Suomen Median toimitilat sijaitsevat Vantaan Jokiniemessä.
Etelä-Suomen Media Oy on Keskisuomalainen Oyj -konserniin kuuluva kustannusyhtiö, jonka kotiosoite on Tuusulassa, päätoimipiste Vantaalla ja laskutus hoidetaan emokonsernissa Jyväskylässä. Yhtiö julkaisee 58 sanoma- ja kaupunkilehteä. Etelä-Suomen Mediaan kuuluu 18 sanoma- ja kaupunkilehteä Uudellamaalla, Varsinais-Suomessa ja Etelä-Karjalassa. Lisäksi Etelä-Suomen Media julkaisee 17 asiakaslehteä ja neljää ammattilehteä.
Etelä-Suomen Median liikevaihdon on arvioitu olevan vuonna 2015 noin 50 miljoonaa euroa. Yhtiöllä on kolme painotaloa ja ne sijaitsevat Tuusulassa, Hämeenlinnassa ja Porvoossa.
Historia

Etelä-Suomen Median juuret ulottuvat maaliskuuhun 2013, jolloin Suomen Lehtiyhtymä siirtyi Keskisuomalaisen omistukseen. Varsinaisesti konserni syntyi vuoden 2015 alussa, kun Keskisuomalainen Oyj tiivisti yhtiörakennettaan ja siirtyi alueittaiseen malliin. Keskisuomalaisen silloiset sanoma- ja kaupunkilehtiä kustantavat yhtiöt yhdistettiin kolmeen yhtiöön: kaksi muuta yhtiötä ovat Keski-Suomen Media Oy ja Savon Media Oy. Samassa yhteydessä Suomen Lehtiyhtymä yhdistettiin lähes kokonaan Etelä-Suomen Mediaan.
Toimipaikka Vantaalla

Etelä-Suomen Median toimipaikka sijaitsee Vantaan Jokiniemessä Tikkurilan rautatieaseman lähellä osoitteessa Väritehtaankatu 8. Yhtiöllä on suuren toimistotalon neljännessä kerroksessa vuokralla 1 200 neliömetrin tila. Yritys ja sen noin sata media-alan ammattilaista muuttivat uudisrakennukseen Veromiehen Rälssitieltä keväällä 2020. Tiloissa työskentelee Etelä-Suomen Median hallintoa, Helsingin Uutisten ja Vantaan Sanomien toimitus sekä Mediatalo Keskisuomalaisen aikakausilehtiryhmän ja valtakunnallisen suurasiakasmyynti MEKS:in työntekijöitä.
Etelä-Suomen Median tuotteet

Vuonna 2025 Etelä-Suomen Median lehtiä olivat:
Aamuposti
Helsingin Uutiset
Karkkilalainen
Keski-Uusimaa
Lopen Lehti
Loviisan Sanomat
Länsi-Uusimaa
Länsiväylä
Mäntsälän Uutiset
Nurmijärven Uutiset
Pyhtäänlehti
Selkomedia
Sipoon Sanomat
Tallinna24.ee-verkkolehti
Tamperelainen
Turkulainen (ilmestymistauolla keväästä 2020 lähtien)
Uusimaa
Vantaan Sanomat
Vihdin Uutiset
Lappeenrannan Uutiset (kaupunkilehti)

Lappeenrannan Uutiset oli Lappeenrannan seudulla kerran viikossa ilmestynyt kaupunkilehti, jonka kustantajana toimi Kaakon Viestintä. Lehti oli Sanomalehtien liiton jäsen ja sitoutunut noudattamaan Julkisen sanan neuvoston ohjeita.
Lehden jakelulevikki kattoi koko Lappeenrannan, Lemin ja Taipalsaaren. Luumäellä ja Savitaipaleella lehti jaetaan noutopisteisiin. Lehden viimeinen numero ilmestyi huhtikuussa 2020.
Historia

Lappeenrannan Uutiset alkoi ilmestyä tammikuussa 2009. Tätä ennen lehti tunnettiin Kaakkois-Suomen Sanomina, joka perustettiin vuonna 1994. Suomen Lehtiyhtymä -konsernin (nykyisen Etelä-Suomen Median) ostettua lehden syksyllä 2008 käynnistettiin uudistustyö, joka johti Lappeenrannan Uutisten syntymiseen. Vuoden 2020 yritysjärjestelyiden jälkeen Lappeenrannan Uutisten kustantajaksi tuli Keskisuomalainen-konsernin ostama Kaakon Viestintä.
Lappeenrannan Uutisten sisarlehti oli vuoden 2019 loppuun asti Imatran seutukunnalla ilmestynyt Imatralainen.  Lehdet olivat toistensa osapainoslehtiä, eli niiden alkupään sivut ovat vaihtuvia ja kaupunkikohtaisia, loppupään sivut yhteisiä ja maakunnallisia.
Lappeenrannan Uutiset uudistui tammikuussa 2013 tabloidiformaattiin. Vuosina 2014–2018 lehti ilmestyi keskiviikon lisäksi myös lauantaisin, kunnes muuttui syksyllä 2018 jälleen yksipäiväiseksi. Ilmestymistiheyden harventamisen taustalla oli jakelukustannusten nousu.
Historia > Ilmestymistauko

Lappeenrannan Uutiset on ollut huhtikuusta 2020 lähtien ilmestymistauolla koronaviruksesta aiheutuneiden taloudellisten syiden vuoksi. Tauko jatkuu edelleen vuonna 2025. Lehteä ei ole virallisesti lakkautettu, mutta sitä ei mainita enää Kaakon Viestinnän kustantamien medioiden joukossa.
Lehden vt. päätoimittajana toimi ennen ilmestymistaukoa Ilkka Pohjalainen. Hän tuurasi päätoimittajan tehtävässä äitiyslomalle jäänyttä Tuija Horttanaista.
Aiheesta muualla

Lappeenrannan Uutiset
Markku Sadelehto

| Markku Sadelehto |
| --- | --- |
 Markku Sadelehto Taidemuseo Göstan puistossa Mäntässä syyskuussa 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. toukokuuta 1946 (ikä 78) Kajaani
Kansalaisuus:  suomalainen
Markku Sadelehto (s. 5. toukokuuta 1946 Kajaani) on suomalainen antologisti. Hänen toimituksiinsa kuuluu kymmeniä kauhu- ja fantasia-antologioita sekä näiden kirjallisuudenlajien klassikoiden kokoelmia.
Sadelehto oli 1960-luvulta alkaen aktiivinen elokuvaharrastaja ja avusti muun muassa Filmihullu-lehteä. 1970-luvulla hän arvioi useisiin lehtiin elokuvia ja näytelmiä ja toimi muun muassa Suomen elokuvakerhojen liitossa.
Vuodesta 1989 alkaen Sadelehto toimitti kymmeniä antologioita ja yhden kirjailijan kokoelmia, joita julkaisivat Kustannus Oy Jalava ja WSOY. Enemmistö Sadelehdon toimituksista ilmestyi vuoden 1996 loppuun mennessä. Sittemmin hän on harvakseltaan toimittanut kirjoja varsinkin Jalavalle ja Portti-kirjoille. Vuosina 2009–2014 ilmestyi Sadelehdon toimittama kuusiosainen H. P. Lovecraftin kootut teokset.
Elokuva-aktiivi ja kulttuuriradikaali

Sadelehto kiinnostui fantastisesta kirjallisuudesta jo varhain. Ray Bradburyn Marsin aikakirjat teki häneen pysyvän vaikutuksen, kun hän luki sen 10-vuotiaana. Toinen vaikuttava kirja oli Bram Stokerin Dracula (lyhennettynä suomennoksena Kammoittava kreivi), jonka hän luki 12-vuotiaana. Lisäksi Sadelehto keräili Edgar Rice Burroughsin Tarzan-kirjoja sekä Outsiderin Atorox-sarjaa. Myöhemmin Sadelehtoon teki vaikutuksen Jean-Paul Sartren Inho ja Markiisi de Sade.
1950- ja 1960-lukujen taitteessa Sadelehto alkoi katsoa elokuvia järjestelmällisesti Kajaanin elokuvateattereissa. Filmihullu-lehteä hän avusti vuosina 1969–1973. Sadelehto kirjoitti 1960-luvulla kolme romaanikäsikirjoitusta, joista kustantajat eivät kuitenkaan kiinnostuneet. Sadelehdon mukaan kirjat olivat ”sopeutumattoman nuoren miehen kuvauksia, jotka oli tehty hyvin keinotekoisin asetelmin”. Vuosikymmenen lopulla hän käänsi huvikseen muutaman Ray Bradburyn novellin. Niitä ei kuitenkaan julkaistu missään eikä Sadelehto jatkanut käännöstyön parissa.
Keväällä 1969 Sadelehdosta tuli underground-lehti Hihapuukon avustaja. Hän oli mukana, kun lehti joutui syyskuussa 1969 oikeuteen epäsiveellisenä julkaisuna. Syynä oli lehden ”seksuaalipoliittinen numero”. Oikeudenkäynnistä uutisoitiin laajasti Suomen  lehdistössä. Numerossa oli muun muassa käännösote de Saden teoksesta Filosofia budoaarissa, joka oli alkukielisenä vapaasti saatavilla kirjakaupasta. Julkisuus kasvatti lehden painokset jopa kolmeen tuhanteen. Sadelehto tuli 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa tunnetuksi myös maolaisena, mutta luopui aatteesta sittemmin.
1970-luvulla Sadelehto keskittyi kulttuuripolitiikkaan. Hän oli vuonna 1972 aloittaneen Kajaanin elokuvakerhon perustajajäsen ja toimi sen hallituksessa 1980-luvun lopulle saakka. Hän oli perustamassa Kajaanin Nuorta Voimaa ja jäsenenä kaupunginteatterin johtokunnassa. Lisäksi hän toimi kirjastolautakunnan varapuheenjohtajana, Suomen elokuvakerhojen liiton hallituksessa ja Suomen elokuvasäätiön neuvottelukunnan jäsenenä. Vuosina 1973–1974 Sadelehto arvioi näytelmiä Kansan Tahtoon ja Kansan Uutisiin.
Antologistin ura

Sadelehto perusti antikvariaatin vuonna 1987. Yrityksen kautta syntyi yhteys Kustannus Oy Jalavaan. Kustantaja Markku Jalava ehdotti Sadelehdolle Weird Tales -lukemistossa ilmestyneiden pulp-tarinoiden antologian toimittamista kesäkuussa 1989. Antologia Outoja tarinoita 1 ilmestyi elokuussa 1990. Sitä ennen, saman vuoden maaliskuussa ehti ilmestyä Sadelehdon toimittama Robert E. Howardin novellien kokoelma Conan ja demonit.
Kesällä 1992 Markku Jalava siirtyi WSOY:lle FAN-sarjan toimittajaksi ja Sadelehto lopetti antikvariaatin ja ryhtyi vapaaksi kirjantoimittajaksi. Hän toimitti FAN-sarjaan yhteensä 15 antologiaa ja kokoelmaa. Hänen viimeinen kirjansa WSOY:lle oli vuonna 1995 julkaistu Paha vieras. Yli 600-sivuinen antologia sisältää valikoiman englantilaisen kauhukirjallisuuden klassikkoja ja on laajin Sadelehdon toimituksista. Painosmäärät vaihtelivat 1500 ja 3000 kappaleen välillä. Myyntiluvut olivat parhaimmillaan aivan 1990-luvun alussa. Syksystä 1994 alkaen lamaan osunut kauhukirjallisuuden buumi tyrehtyi ja Sadelehdon ura antologistina loppui ennenaikaisesti. Julkaisematta jäivät ainakin Theodore Sturgeon- ja Fritz Leiber -kokoelmat.
Sadelehto avusti Tampereen Science Fiction Seuran Porttia 1980-luvun lopulta kirjoittaen lehteen kirja-arvioiden ohella useita artikkeleita kauhuelokuvien ohjaajista sekä fantasia- ja kauhukirjailijoistakin. Lehden elokuva-arvostelijana hän toimi vuosina 2002–2007 arvioiden satoja genre-elokuvia. Sadelehto on toimittanut seuran Portti-kirjat-sarjaan H. P. Lovecraftin, Ray Bradburyn ja Jack Vancen kertomusten kokoelmat.
Vuonna 2010 Sadelehto toimitti Kustannus Oy Jalavalle kirjan Mustan rannikon kuningatar ja muita Conan-kertomuksia, joka sisältää hänen 90-luvulla toimittamiensa Howard-kokoelmien kertomuksia, sekä Portti-kirjoille Howardin aiemmin suomentamattomia kertomuksia sisältävän Zambebwein kuun.
Sadelehto palasi vuosien tauon jälkeen antologistiksi, kun Jalava julkaisi vuonna 2013 valikoiman nimeltä Lovecraftin lähteillä, jossa on Lovecraftin esikuvien ja hänen seuraajiensa novelleja. Sitä seurannut antologia Wendigo ja muita yliluonnollisia kauhukertomuksia sisältää yhdeksän novellia, joita Lovecraft kiitti kauhugenreä arvioivassa esseessään ”Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa”.
Sadelehdon muu työ genrekirjallisuuden saralla liittyy Jalavan julkaisemiin H. P. Lovecraftin Koottuihin teoksiin. Hän kirjoitti kuusiosaiseen sarjaan esipuheita ja jälkisanoja kuvaillen niissä 1900-luvun merkittävimmän kauhukirjailijan elämää, tuotantoa ja vaikutusta. Kuudenteen osaan Hautakummun salaisuus sekä muita kertomuksia ja kirjoituksia Sadelehto myös suomensi uudelleen esseen ”Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa” ja valikoi siihen Lovecraftin The Conservative -lehdessä julkaisemia mielipidekirjoituksia.
H. P. Lovecraft – Historiallinen seura valitsi Sadelehdon kunniajäsenekseen vuonna 2013. Sadelehdon mukaan häntä yhdistää Lovecraftiin mekanistiseksi materialismiksi kutsuttu elämänfilosofia.
Tyyli ja teemat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Antologiassa pitää olla nousuja ja laskuja, ylä- ja alamäkiä, kuten romaanissa tai elämässäkin. | ” |
– Markku Sadelehto, 1995
Suurin osa Sadelehdon toimitustöistä on kauhua, mutta joukossa on myös fantasiakirjallisuutta. Novelleista enemmistö on joko englanninkielisiä klassikoita, 1900-luvun alun pulp-kirjallisuutta tai raa’an väkivaltaista modernia kauhua. Sadelehto pitää novellia ihanteellisena muotona kauhulle, kun taas kauhuromaanit ovat hänen mukaansa usein pitkästyttäviä.
Sadelehdon mukaan hyvä antologia rakentuu kahden tai kolmen ”huipputarinan” ympärille. Pelkistä mestariteoksista koostuva antologia olisi Sadelehdon mukaan ”aika kauhea. Novellit söisivät toisensa eikä mikään tuntuisi miltään.” Sadelehto on myös kertonut kokeilleensa toimitustöissään erilaisia rakenteita, kuten pitkitettyä loppuhuipennusta tai lyhyttä antikliimaksia kirjan parhaan novellin jälkeen. Uransa alussa Sadelehto rakensi monet antologiansa yhden kirjailijasukupolven varaan. Myöhemmin hän alkoi kuitenkin pitää temaattisesti koottuja, ajallisesti kattavia antologioita parempina. Kirjojensa takakansiteksteihin ja kansikuviin Sadelehto kertoo usein pettyneensä. Käännöksiä hän on sen sijaan kehunut.
Tulilintu-antologiansa esipuheessa Sadelehto siteeraa Alan Ryanin näkemystä, jonka mukaan antologia heijastaa ”toimittajansa ajatuksia yhtä tarkasti kuin romaani heijastaa kirjailijan ajatuksia”. Toimittamistaan kirjoista Sadelehto puhuu omina teoksinaan. Joitakin toimitustöitään Sadelehto on kuvaillut omaelämäkerrallisiksi. Vuonna 1995 antamassaan haastattelussa Sadelehto piti henkilökohtaisimpana kirjanaan seksikauhuantologiaa Julma on rakkaus ja pääteoksinaan kokoelmia Englantilaiset aaveet ja Amerikkalaiset aaveet. Muiksi suosikeikseen hän nimesi antologian Haudantakaisia sekä H. P. Lovecraft -kokoelman Alkemisti.
Toimituksia > Antologiat

Outoja tarinoita 1.  Suomentanut Ulla Selkälä, Ilkka Äärelä ym.. Jalavan kauhusarja no. 7. Helsinki:  Jalava, 1990.  ISBN 951-8954-22-4
Outoja tarinoita 2.  Suomentanut Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Jalavan kauhusarja no. 12. Helsinki:  Jalava, 1990.  ISBN 951-8954-51-8
Kauhupokkari 1. Suomentaneet Marja Sinkkonen, Markku Sadelehto ja Ilkka Äärelä. Helsinki: Jalava, 1991. ISSN 64.1488-994434-0
Pimeyden linnake. Suomentaneet Ulla Selkälä, Ilkka Äärelä ja Markku Sadelehto |Sarja= Jalavan fantasiasarja no. 4. Helsinki: Jalava, 1991. ISBN 951-8954-63-1
Outoja tarinoita 3.  Suomentanut Ulla Selkälä ym.. Jalavan kauhusarja no. 18. Helsinki:  Jalava, 1991.  ISBN 951-8954-83-6
Outoja tarinoita 4. Suomentanut Matti Rosvall |Sarja= Jalavan kauhusarja no. 21. Helsinki: Jalava, 1992. ISBN 951-8954-95-X
Julma on rakkaus. Suomentaneet Sari Kallioinen ja Anita Puumalainen |Sarja= Jalavan kauhusarja no. 22. Helsinki: Jalava, 1992. ISBN 951-8954-96-8
Shoredanin kellot.  Suomentanut Ilkka Äärelä. FAN-sarja. Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18372-5
Kuoleman kirjat 1. Suomentanut Ulla Selkälä |Sarja= FAN-sarja. Helsinki: WSOY, 1992. ISBN 951-0-18377-6
Outoja tarinoita 5. Suomentaneet Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Helsinki: Jalava, 1993. ISBN 951-887-008-X
Mustan jumalan suudelma.  Suomentanut Ulla Selkälä. FAN-sarja. Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18765-8
Kuoleman kirjat 2. Suomentaneet Sari Kallioinen, Anita Puumalainen ja Ulla Selkälä |Sarja= FAN-sarja. Helsinki: WSOY, 1993. ISBN 951-0-18767-4
Kuoleman kirjat 3.  Suomentanut Jari Niittylä (Matti Rosvall. Fan-sarja. Helsinki:  Jalava, 1993.  ISBN 951-0-18940-5
Tulilintu.  Suomentanut Titia Schuurman. Helsinki:  Jalava, 1993.  ISBN 951-887-027-6
Outoja tarinoita 6.  Suomentanut Jari Niittylä (Matti Rosvall. Helsinki:  Jalava, 1994.  ISBN 951-887-034-9
Englantilaiset aaveet.  Suomentanut Sari Kallioinen ja Anita Puumalainen. FAN-sarja. Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19413-1
Haudantakaisia. Suomentanut Osmo Saarinen. Helsinki: Jalava, 1994. ISBN 951-887-050-0.
Musta kivi.  FAN-sarja. Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20103-0
Suuri hiljaisuus.  Suomentanut Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Helsinki:  Jalava, 1995.  ISBN 951-887-061-6
Amerikkalaiset aaveet.  Suomentanut Sari Kallioinen ja Anita Puumalainen. FAN-sarja. Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20244-4
Paha vieras. Suomentanut Matti Rosvall. Helsinki: WSOY, 1996. ISBN 951-0-21013-7
Lovecraftin lähteillä.  Suomentanut Kaisa Ranta, Nana Sironen ja Ilkka Äärelä. Helsinki:  Jalava, 2013.  ISBN 978-951-887-466-2
Wendigo ja muita yliluonnollisia kauhukertomuksia. Suomentanut Matti Rosvall. Helsinki: Jalava, 2015. ISBN 978-951-887-512-6