stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Numa Pompilius

| Numa Pompilius |
| --- | --- |

Rooman kuningaskunnan kuningas
 715 eaa. - 673 eaa.  
Edeltäjä:  Romulus
Seuraaja:  Tullus Hostilius
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 753 eaa. Cures
Kuollut: 673 eaa. Rooma
Puoliso:  Tatia
Numa Pompilius (21. huhtikuuta 753 eaa. – 673 eaa.) oli toinen muinaisen Rooman kuninkaista. Hänen väitetään hallinneen 715–673 eaa. Tarinan mukaan hän oli rauhaan ja uskontoon suuntautunut ja perusti suurimman osan Rooman uskonnollisista perinteistä. Hänen mukaansa Rooman valtiollista uskontoa kutsutaan Numan uskoksi. Hän myös rakennutti Janus-temppelin.
Elämä > Ennen kuninkuutta

Numa Pompiliuksen väitettiin syntyneen 21. huhtikuuta 753 eaa., Rooman kaupungin syntymäpäivänä. Hänen isänsä nimi oli Pompilius Pompon, ja hän oli ylhäistä sukua Curesin sabiinikaupungissa. Sabiinien kuningas Titus Tatius antoi hänelle puolisoksi tyttärensä Tatian. Numa Pompilius ei muuttanut yhdessä Titus Tatiuksen kanssa Roomaan, vaan jäi Curesiin huolehtimaan vanhasta isästään. 13 vuoden avioliiton jälkeen Tatia kuoli, jolloin Numa alkoi viettää aikaansa vaellellen yksinään maaseudulla sekä pyhissä lehdoissa ja niityillä. Hänen väitetään retkillään solmineen suhteen nymfi Egeriaan, suhteen ollessa enemmän henkistä kuin ruumiillista.
Elämä > Valinta kuninkaaksi

Romuluksen kuoltua Roomaa oli vuosi hallittu siten, että kahdensadan patriisin muodostama senaatti, joka oli jakaantunut kahteenkymmeneen kymmenhenkiseen decuriaan, valitsi arvalla yhden decurian kerrallaan käyttämään ylintä valtaa. Näistä kymmenestä kukin käytti kuninkaan arvomerkkejä ja valtaa viiden päivän ajan, jolloin hänen arvonimensä oli interrex. Viidenkymmenen päivän välein vuoroon tuli seuraava decuria. Lopulta päädyttiin siihen, että senaattorit päättivät valita uuden kuninkaan. Koska senaattorit olivat jakaantuneet kahteen ryhmään, alkuperäisiin roomalaisiin ja sabiineihin, sovittiin että toinen osapuoli saa valita kuninkaan, mutta oman ryhmänsä ulkopuolelta. Niinpä roomalaiset senaattorit valitsivat viisaudestaan ja maltillisuudestaan tunnetun sabiinin, Numa Pompiliuksen.
Kaksi senaattoria lähetettiin pyytämään Numa Pompiliusta suostumaan kuninkaan virkaan. Tämä ei kuitenkaan ollut suostuvainen, sillä hän piti Rooman kuninkuutta liian epävarmana tehtävänä kaltaiselleen hiljaiseen ja mietiskelevään elämään tottuneelle. Lisäksi hän oli tietoinen siitä, että roomalaiset olivat Romuluksen aikana käyneet paljon sotia, ja epäili etteivät nämä innostuisi hänen vastenmielisyydestään väkivaltaan. Hän ei taipunut edes senaattorien puhuessa siitä, kuinka hänen suostumattomuutensa voisi ajaa Rooman sisällissotaan. Lopulta Numan isä sekä sukulainen Marcius saivat hänet suostumaan vedoten siihen, että kyse oli jumalien suomasta lahjasta ja mahdollisuudesta palvella jumalia johdattamalla kokonainen kansa hyveellisyyteen. Curesin asukkaiden sekä suotuisten ennusmerkkien myötä Numa päätti suostua ja lähti Rooman lähettiläiden mukaan.
Numan saapuessa Roomaan kansa riemuitsi, ja kyseisen päivän interrexin Spurius Vettiuksen kutsuttua koolle kansankokouksen se valitsi Numan yksimielisesti kuninkaaksi. Myös augurin tutkimat enteet vahvistivat Numan valinnan kuninkaaksi.
Kuninkaana

Numan kerrotaan lisänneen kymmenen kuukauden kalenteriin kaksi uutta kuukautta, tammi- ja helmikuun (Ianuarius, Februarius) ja määränneen juhlien paikat. Hän sääti sallitut ja kielletyt päivät, esimerkiksi oikeusjuttuja sai laittaa alulle vain tiettyinä päivinä. Kalenterin oli suunniteltu osuvan vuodenkierron kanssa yksiin joka kahdeskymmenes vuosi, mutta laskelmat eivät onnistuneet, vaan roomalaiset joutuivat ottamaan käyttöön 22 tai 23 vuorokauden mittaisen karkauskuukauden. Karkauskuukausi lisättiin joka toinen vuosi vuoden viimeisen kuun, helmikuun, lopulle. 100-luvulla eaa. vuodenvaihde siirtyi tammikuun alkuun.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Romulus | Rooman kuningas   | Seuraaja: Tullus Hostilius |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Numa Pompilius Wikimedia Commonsissa
Norjan maantiede

| Norjan maantiede |
| --- | --- |
 Norjan kartta.
Maanosa:  Eurooppa
Naapurimaat:  Ruotsi, Suomi ja Venäjä.
Tilastot
Pinta-ala:  323 808 km² (67.)
 – Maa:  304 055 km²
 – Sisävesi:  19 754 km² (6,0 %)
Rantaviiva:  21 465 km
Rajan pituus:  2 542 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Galdhøpiggen, 2 469 m
Matalin kohta:  Norjanmeri, 0 m
Pisin joki:  Glomma, 604 km
Suurin järvi:  Mjøsa, 362 km²
Ilmasto
Ilmasto:  lauhkeasta tundraan
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  maaöljy, maakaasu, vesivoima, kupari, nikkeli, rautamalmi, sinkki, lyijy, kala ja puu
Norjan maantiede tarkoittaa Norjan valtion hallitsemia alueita ja niillä esiintyviä ilmiöitä, jotka ovat maantieteellisen tieteenalan tarkastelun kohteena. Norja on pinta-alaltaan 323 808 neliökilometriä, josta 304 055 neliökilometriä on maata. Maa rajautuu lännessä Norjanmereen, etelässä Skagerrakin salmeen ja pohjoisessa Barentsinmereen. Norjan pääkaupunki on Oslo. Muita suuria kaupunkeja ovat Trondheim, Bergen, Stavanger, Kristiansand ja Tromssa. Norjalla on maarajaa Venäjän, Suomen ja Ruotsin kanssa.
Norjan alue on suurimmaksi osaksi vuoristoa. Laajoja tasaisempia alueita on etupäässä vain maan kaakkoisosassa Oslonvuonon itäpuolella. Pohjoisempana Norjan ja Ruotsin rajalla on Skandien poimuvuoristo eli Kölivuoret. Norjan korkein vuori on Galdhøpiggen, joka sijaitsee Jotunheimenin vuoristossa. Norjan rannikko on mutkittelevaa, ja siinä on suuri joukko pitkiä ja kapeita vuonoja. Rantaviivan pituus vuonot ja saaret mukaan luettuna on 83 000 kilometriä, mistä saarten osuus on noin 58 000 kilometriä. Uudempien mittausten mukaan rantaviivaa on kokonaisuudessaan noin 103 000 km. Norjan pisin ja syvin vuono on Sognevuono. Norjassa on runsaasti järviä ja jokia. Suurin järvi on Mjøsa. Suurimpia jokia ovat Glomma, Gudbrandsdalslågen eli Lågen sekä Teno.
Varsinaisen mannermaan lisäksi Norjan valtiolle kuuluvat Huippuvuoret (norj. Svalbard) ja Karhusaari, Jan Mayen ja Bouvet’nsaari. Antarktiksella ja sen läheisyydessä sijaitsevat Kuningatar Maudin maa ja Pietari I:n saari, joiden Norja katsoo kuuluvan itselleen. Kaikki tahot eivät kuitenkaan tunnusta Norjan oikeutta niihin.
Fyysinen maantiede > Maastonmuodot

Suurta osaa Norjaa hallitsee vanha Skandien vuoristo. Norjan korkein vuori on Galdhøpiggen, joka sijaitsee Jotunheimenin vuoristossa. Se on 2 469 metriä korkea ja samalla Pohjois-Euroopan korkein vuori. Norjassa on runsaasti yli 2 000 metriä korkeita vuorenhuippuja, vaikkakin ne kaikki sijaitsevat koko maan mittakaavassa melko lähellä toisiaan, Opplandin, Sognin ja Fjordanen ja Hedmarkin lääneissä. Yli 2 000-metrisiä vuoria on Jotunheimenin, Breheimenin, Reinheimenin, Dovrefjellin ja Rondanen vuoristoissa. Näiden huippujen tarkkaa lukumäärää on hankala yksiselitteisesti kertoa, sillä se riippuu lähinnä pienimmästä topografisesta prominenssista, jolla yksittäinen huippu erotetaan muista maastonmuodoista. 2 000-metrisiä huippuja, joiden prominenssi on yli 50 metriä, on Norjassa 186. Eri tutkimuksissa on erotettu 230 huippua 30 metrin prominenssilla tai peräti yli 300 huippua 10 metrin prominenssilla. Korkeita, yli 1 000- ja 1 500-metrisiä vuoria on kuitenkin ympäri Skandien vuoristoa Pohjois-Norjaa myöten, missä korkein Lyngsalpan-vuoristossa sijaitseva huippu, Jiehkkevárri, yltää 1 833 metriin merenpinnan tasosta.
Skandit on ajansaatossa joutunut voimakkaasti eroosion vaikutusten alaiseksi, minkä vuoksi vuorten profiili on keskimäärin melko loiva. Silti jotkin kovaa kivilajia olevat huiput ovat säilyttäneet terävän muotonsa. Jäätiköt ovat kovertaneet jyrkkiä laaksoja ja vuonoja rannikkoalueiden kallioiseen maastoon. Epätasaisessa maastossa on myös runsaasti vuorilta virtaavia puroja ja jokia, jotka ajan saatossa ovat synnyttäneet kulku-urilleen rotkoja ja V-laaksoja.
Fyysinen maantiede > Maastonmuodot > Jäätiköt

Norjan maapinta-alasta noin prosentti eli 2 600 neliökilometriä on jäätiköiden peitossa. Jäätiköt ovat herkkiä ilmaston vaihteluille, minkä vuoksi niiden katsotaan olevan avainasemassa muuttuviin ilmasto-olosuhteisiin liittyvissä tutkimuksissa. Monien Norjassa olevien jäätiköiden systemaattiset pituuden muutoksiin liittyvät mittaukset alkoivat vuoden 1900 tietämillä. Aktiivisuus jäätiköiden tarkkailussa on sittemmin eri aikoina vaihdellut. Kuitenkin 1990-luvulla monet Norjan jäätiköistä alkoivat kasvaa, minkä vuoksi myös niiden seurantaan alettiin kiinnittää yhä enemmän huomiota.
1900-luvun aikana Norjan jäätiköt ovat pääsääntöisesti sulaneet pienemmiksi. Jäätikön reunan vetäytyminen on kuitenkin ollut yksilöllistä eri jäätiköiden välillä. Suurin mitatuista jäätikön vetäytymisistä on ollut 2,5 kilometriä. Kuitenkin vuoden 1900 aikoihin alkaneista jäätikkömittauksista lähtien on koettu useita sellaisiakin aikajaksoja, jolloin jäätiköt ovat osoittaneet kasvua. Joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta sisämaan jäätiköt ovat pienentyneet koko mittaushistorian ajan. Sen sijaan monet lähempänä merta sijaitsevat jäätiköt ovat eri aikoina sekä kutistuneet että kasvaneet. Vuodesta 1930 vuoteen 1990 suurin osa Norjan jäätiköistä vetäytyi, mutta 1990-luvulla monet rannikoiden lähellä olevat jäätiköt alkoivat kasvaa. 2000-luvulla tapahtui huomattava muutos, kun suurin osa Norjan tarkkailun alaisista jäätiköistä pieneni nopeasti.
Norjan kymmenen suurinta jäätikköä ovat:
| --- | --- |
 Jostedalsbreen (487 km²)  Vestre Svartisen (221 km²)  Søndre Folgefonna (168 km²)  Østre Svartisen (148 km²)  Blåmannsisen (87 km²):  Hardangerjøkulen (73 km²)  Myklebustbreen (Snønipbreen, 50 km²)  Okstindbreen (46 km²)  Øksfjordjøkelen (41 km²)  Harbardsbreen (36 km²)
Fyysinen maantiede > Maastonmuodot > Vuonot

Vuonoja esiintyy paikoissa, joissa nykyinen tai entisajan jäätiköityminen on ulottunut nykyisen merenpinnan tason alapuolelle. Vuono syntyy, kun jäätikkö vetäytyy sen kaivertamasta, tyypillisesti U:n muotoisesta laaksosta, minkä jälkeen merivesi täyttää jäljelle jääneen laaksonpohjan. Tällaisten tapahtumien seurauksena on Norjankin rannikoille muodostunut lukuisia kapeita ja jyrkkäreunaisia, mereen yhteydessä olevia poukamia, jotka toisinaan voivat olla jopa yli 1 300 metriä syviä. Vuonon suulla merenpohja on kuitenkin matalammalla kuin peremmällä vuonossa. Tämä johtuu päätemoreeneista, joita muodostuu vuonojen suille jäätikön työntäessä maa-ainesta edellään pitkin laaksonpohjaa.
Norjan pisin vuono on Sognevuono, jonka suulla sijaitsevilta saarilta on noin 200 kilometrin pituinen matka vuonon äkkijyrkkien kallioiden reunustamaan viimeiseen perukkaan. Suuret vuonot eivät ole suoraviivaisia tai rajoitu yhteen lahteen, vaan ne yleensä mutkittelevat suuresti ympäristön ehdoilla sekä haarautuvat oksamaisesti lukuisiin pienempiin vuonoihin. Vuonomaisemat, joita kevään kukkivat hedelmätarhat reunustavat lumihuippuisten vuorten taustoittamina, vetävät runsaasti matkailijoita puoleensa.
Manner-Norjan pisimmät vuonot ovat:
| --- | --- |
 Sognevuono (204 km), Norjan pisin ja maailman toiseksi pisin vuono.  Hardangerinvuono (179 km)  Trondheiminvuono (126 km)  Porsanginvuono (123 km)  Storfjorden (110 km):  Nordfjord (106 km)  Oslonvuono (100 km)  Boknavuono (96 km)  Varanginvuono (95 km)  Romsdalsfjorden (88 km)
Ilmasto

Norjan rannikolla vallitsee lauhkea meri-ilmasto. Atlantilta vyöryvät keskileveysasteiden liikkuvat matalapaineet tuovat sateita ja kovia tuulia. Etelässä sademäärät ovat suurempia kuin pohjoisessa. Sisämaan vuoristossa on arktinen ilmasto, talvella lunta, pakkasta ja kovaa tuulta. Oslon seudulla on maan ainoa alankoalue, ja siellä on talvisin kylmempää, mutta kesäisin lämpimämpää ja kuivempaa kuin rannikolla.
Ilmastotaulukot Oslossa ja Bergenissä:
Luonto

Norjan mannerosasta 37 prosenttia on metsän peitossa. Yli puolet tästä, 23 prosenttia maa-alasta, on talousmetsää. Sitä käytetään sahatavaraksi ja sellu- ja paperiteollisuuden tarpeisiin. Metsän biomassa kasvaa, joten se toimii hiilinieluna. Pääasiallinen puulaji on metsäkuusi. Rannikoilla kasvaa hieskoivua, mutta sinne on istutettu myös kuusta ja sitkankuusta 1950-luvulta asti.
Norjan uhanalaisten lajien listalla vuodelta 2006 on 31 nisäkästä, 78 lintua, 44 kalaa sekä viisi matelijaa ja sammakkoeläintä. Kaikkiaan uhanalaisia lajeja (kasvit, hyönteiset ja sienet mukaan lukien) on 1 988. Suurimmassa vaarassa ovat susi ja naali. Erilaiset luonnonsuojelualueet kattavat lähes 15 prosenttia Manner-Norjasta ja vielä suuremman osan Huippuvuorista.
Manner-Norjassa on 34 kansallispuistoa, Huippuvuorilla seitsemän. Lähes 85 prosenttia kansallispuistoista on vuoristossa. Niissä on merkittyjä vaellusreittejä ja eritasoisia yöpymismahdollisuuksia, joiden sijoittelulla pyritään ohjaamaan kävijät pois kaikkein haavoittuvimmilta alueilta.
Kulttuurimaantiede

Norja rajoittuu lännessä Norjanmereen, etelässä Skagerrakin salmeen ja pohjoisessa Barentsinmereen. Norjan pääkaupunki on Oslo. Muita suuria kaupunkeja ovat Trondheim, Bergen, Stavanger, Kristiansand ja Tromssa. Norjan asutus on keskittynyt rannikon kaupunkeihin, koska monet tulonlähteet ovat keskittyneet merelle tai rannalle (kalastus, öljy, laivanrakennus, merenkulku). Sisämaa on ollut aina harvaan asuttua, sillä sen ilmasto on ankara ja maasto vaikeakulkuista.
Suurin osa Norjan maapinta-alasta sijaitsee Pohjois-Eurooppaan kuuluvan Skandinavian niemimaan Atlantin ja Jäämeren puoleisella rannikkoalueella, kun taas niemimaan itäpuolta hallitsee lähinnä Ruotsi. Norjan kanssa maarajaa jakavat Ruotsi, Suomi ja Venäjä. Pisin on Ruotsin vastainen raja, joka pääasiassa myötäilee Kölivuoristoa. Norjan ja Suomen välisestä rajasta vajaa puolet myötäilee jokia. Norjan manneralue sijaitsee suurin piirtein 57. ja 81. pohjoisen leveyspiirin sekä 4. ja 32. itäisen pituuspiirin välisellä alueella.
Kulttuurimaantiede > Maantieteelliset alueet

Norjan maantieteellisiä alueita ovat:
Østlandet, Etelä-Norjan itäisin osa maan pääkaupungin Oslon ympärillä.
Vestlandet, Etelä-Norjan läntisin osa Atlantin rannikolla
Sørlandet, Etelä-Norjan eteläisin osa
Trøndelag eli Keski-Norja Trondheimin kaupungin ympärillä
Pohjois-Norja, Norjan pohjoisin osa
Huippuvuoret, saaristo Jäämerellä
Kulttuurimaantiede > Läänit

Läänien numerot viittaavat oikealla olevaan karttaan.
Østfoldin lääni
Akershusin lääni
Oslon lääni
Hedmarkin lääni
Opplandin lääni
Buskerudin lääni
Vestfoldin lääni
Telemarkin lääni
Itä-Agderin lääni (Aust-Agder)
Länsi-Agderin lääni (Vest-Agder)
Rogalandin lääni
Hordalandin lääni
–
Sognin ja Fjordanen lääni (Sogn og Fjordane)
Møren ja Romsdalin lääni (Møre og Romsdal)
Etelä-Trøndelagin lääni (Sør-Trøndelag)
Pohjois-Trøndelagin lääni (Nord-Trøndelag)
Nordlandin lääni
Tromssan lääni (Troms)
Finnmarkin lääni
Kulttuurimaantiede > Kunnat ja kaupungit

Seuraavassa taulukossa on lueteltu Norjan 10 suurinta kuntaa.
| # | Kunnan nimi | Väkiluku (2> 2.2014) | Lääni |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Oslo | &&&&&&&&&0640313.&&&&00640 313 | Oslo |
| 2 | Bergen | &&&&&&&&&0271949.&&&&00271 949 | Hordalandin lääni |
| 3 | Trondheim | &&&&&&&&&0179692.&&&&00179 692 | Etelä-Trøndelagin lääni |
| 4 | Stavanger | &&&&&&&&&0129191.&&&&00129 191 | Rogalandin lääni |
| 5 | Bærum | &&&&&&&&&0116677.&&&&00116 677 | Akershusin lääni |
| 6 | Kristiansand | &&&&&&&&&&084476.&&&&0084 476 | Länsi-Agderin lääni |
| 7 | Fredrikstad | &&&&&&&&&&076807.&&&&0076 807 | Østfoldin lääni |
| 8 | Tromssa | &&&&&&&&&&070358.&&&&0070 358 | Tromssan lääni |
| 9 | Sandnes | &&&&&&&&&&070046.&&&&0070 046 | Rogalandin lääni |
| 10 | Drammen | &&&&&&&&&&065473.&&&&0065 473 | Buskerudin lääni |

Norjan piirit
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Norjan jäätiköiden menneisyys, nykytilanne ja tulevaisuus
Liss M. Andreassen & Solveig H. Winsvold: Inventory of Norwegian Glaciers (Arkistoitu – Internet Archive)
Vanhan vuoriston maastonmuodoissa on myös äärimmäisyyksiä: Trolltindane-vuoriston 1 100-metrinen Trollveggen-vuorenseinämä on yksi maailman korkeimmista. Negatiivisesti kaltevan seinämän yläreuna on lähes 50 metriä juurta ulompana.
Unescon maailmanperintökohteeksi valittu Geirangerinvuono on yksi Storfjordenin vuonohaaroista Länsi-Norjassa.
Norjassa vesiputouksia esiintyy yleisimmin maan länsiosan pitkissä vuorijonoissa.
Vuoden keskilämpötilat Norjassa 1961–1990.
Rautatie Nordlandin lääniissä.
Norjan maantieteelliset pääalueet.
Norjan läänit
Nuojua

Nuojuan rautatieasema.
Nuojua on  kylä Vaalan kunnassa, Oulujoen ja Oulun–Kontiomäen rautatien välisellä alueella. Kylältä on matkaa valtatielle 22 noin seitsemän kilometriä ja Vaalan kirkonkylälle noin yhdeksän kilometriä. Kylän alueella sijaitsee Nuojuan vesivoimalaitos.
Oulujoen voimalaitospatojen rakentaminen Nuojualle ja Jylhämään 1940–50-lukujen vaihteessa oli kylän asukasluvun kannalta kulta-aikaa. Sittemmin kylän asukasluku on ollut laskussa.
Kylässä on aikoinaan ollut rautatieasema. Rautatieaseman miehitys lopetettiin 1980-luvun puolivälissä, ja lopullisesti liikennepaikka poistettiin käytöstä talvella 2004, kun pääraiteen vaihteet purettiin. Muu raiteisto purettiin seuraavana vuonna. Entinen asemarakennus toimii nykyisin kylätalona.
Nuoli-imuri

| Nuoli-imuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Imurikalat Gobiesociformes
Heimo::  Imurit Gobiesocidae
Alaheimo::  Imurit Gobiesocinae
Suku::  Aspasmichthys
Laji::  ciconiae
Kaksiosainen nimi
 Aspasmichthys ciconiae  (Jordan & Fowler, 1902) 
Katso myös
   Nuoli-imuri Wikispeciesissä   Nuoli-imuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuoli-imuri (Aspasmichthys ciconiae) on imurien (Gobiesocidae) heimoon ja imurien (Gobiesocinae) alaheimoon kuuluva lauhkeissa merivesissä elävä kalalaji. Sen levinneisyys kattaa luoteisen Tyynenmeren alueella Japanista Taiwaniin. Lajia tavataan vuorovesi-altaista veden neriittisellä vyöhykkeellä. Nuoli-imuri on melko pieni kalalaji ja voi kasvaa korkeintaan viiden senttimetrin mittaiseksi. David Starr Jordan ja Henry Weed Fowler kuvasivat lajin tieteelle vuonna 1902 Japanista läheltä Wakayamaa keräämiensä näytteiden perusteella.
Nuokkijärvi

| Nuokkijärvi Нюк, Njuk |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kalevalan piiri
Paikkakunta:  Borovoi
Koordinaatit:  64°26′07″N, 31°48′40″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kemijoki
Järveen tulevat joet:  Nokeusjoki, Aittajoki, Voivajoki, Oja
Laskujoki:  Rastahanjoki, Hämehenjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  134 m
Pituus:  39 km
Leveys:  22,5 km
Rantaviiva:  255 km
Pinta-ala:  214 km²
Tilavuus:  1,81 km³
Keskisyvyys:  8,5 m
Suurin syvyys:  40 m
Valuma-alue:  3 090 km²
 fiNuokkijärvi 
Nuokkijärvi eli Njuokkarvi eli Nuokkajärvi (ven. Нюк, Njuk) on Kemijoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kalevalan piirin Borovoin kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 214 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 3 090 neliökilometriä, keskisyvyys 8,5 metriä ja tilavuus 1,81 kuutiokilometriä.
Nuokkijärveen laskevat Nokeusjoki, Aittajoki, Voivajoki, Oja ja 33 puroa. Länsipäähän virtaavan Nokeus- eli Kivijoen reittiin kuuluvat Kiitesjärvi, Luvajärvi ja Kiimasjärvi. Nuokkijärvi laskee itäpäästään alkavien Rastahanjoen ja Hämehenjoen kautta Tširkkakemijokeen. Järvessä on 126 saarta, joiden yhteispinta-ala on 10,3 neliökilometriä.
Nuokkijärven kalalajeja ovat lohi, siika, muikku, harjus, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, seipi, mutu, made, ahven, kiiski, kymmenpiikki ja kivisimppu. Järvellä harjoitetaan kalanviljelyä sekä kotitarve- ja virkistyskalastusta.
Järven rannoilla ovat sijainneet Nokeuksen, Piismalahden ja Pääkönniemen kylät. Nykyään seudulla on vain kesäasutusta.
Nuolikimppu

Nuolikimppu Isabellan vaakunan oikeassa alakulmassa. Yhteistyötä korostaa myös tunnuslause Tanto monta.
Nuolikimppu on heraldinen symboli, jossa nuolet on sidottu nauhalla yhteen. Se korostaa yksimielisyyttä: yksi nuoli on helppo katkaista, mutta nuolikimppu on kestävä. Vaakunasymboli tunnetaan sekä Euroopassa että Kiinassa.
Kuningatar Isabella Katolilainen valitsi vaakunansa yhdeksi osaksi nuolikimpun noustessaan Espanjan hallitsijaksi vuonna 1492. Sillä hän halusi korostaa saumatonta yhteistyötä kanssahallitsijansa Ferdinand Katolilaisen. Tunnus on myöhemminkin esiintynyt espanjalaisissa vaakunoissa, esimerkiksi falangistien lipussa. Itävallassa taas sosiaalidemokraatit käyttivät kolmen nuolen kimppua. Suomessa nuolikimppu on Jämsän entisessä kunnanvaakunassa. Siinä nuolikimppu viittaa alueen muinaiseen merkitykseen hämäläisten eränkäynnin kohteena.
Numero 1

| Numero 1 Eero ja Jussi & The Boys |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1965
 Julkaistu: 1965
 Tuottaja(t): Johan Vikstedt
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 42.02
 Levy-yhtiö: Discophon
Eero ja Jussi & The Boys muut julkaisut
|     | Numero 1 1965 | Numero 2 1966 |
Numero 1 on suomalaisen rock-yhtye Eero ja Jussi & The Boysin studioalbumi. Albumi oli myös ensimmäinen suomalaisen rockbändin tekemä LP-levy. Levy sisältää kaikki aiemmin singlenä julkaistut biisit. Näistä Salaisuuteni, Route 66 ja Kaikki rakkauteni äänitettiin uudelleen tätä LP:tä varten.
Kappaleet

Tahdon saaren - 2.45
Poison Ivy - 2.25
Sen vuoksi - 2.33
Hello Josephine - 2.11
Salaisuuteni - 2.39
That Lucky Old Sun - 3.18
Mosse - 3.09
Route 66 - 2.19
Liisan koira - 3.21
I Got a Woman - 2.40
Kaikki rakkauteni - 2.01
Stormy Monday Blues - 4.10
Kaunis nainen - 2.47
So Glad You're Mine - 1.43
The Enchanted Sea - 1.48
Pipeline - 2.13
Soittajat

Eero Raittinen - laulu, rummut
Jussi Raittinen - laulu, rytmikitara, piano, soolokitara
Kaj Westerlund - soolokitara, piano
Rauno Lehtinen - piano, urut, basso
Lasse Kvist - basso
Harry Sjöberg - basso
Ilkka Luukkonen - tamburiini
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
Aiheesta muualla

Rytmimusiikin Syke: Numero 1
Nuori Suomi (viikkolehti)

Nuoren Suomen kansilehden oli suunnitellut Akseli Gallen-Kallela
Nuori Suomi oli Helsingissä vuosina 1905–1907  ilmestynyt aikakauslehti, jota julkaisi nuorsuomalainen ylioppilasyhdistys Ylioppilaiden keskusteluseura.  Poliittisesti suuntautunut, ajankohtaisiin kysymyksiin paneutuva poleeminen viikkolehti tahtoi edustaa ”jyrkästi vapaamielistä suuntaa yhteiskunnallisissa ja uskonnollisissa kysymyksissä”, kuten näytenumero julisti (Viikon varrelta, s. 4/1905). Lehti aikoi valistaa kansalaisia koskien eduskuntalaitoksen uudistamista ja tehdä tunnetuksi työväenliikettä, naisasiaa ja raittiusapyrintöjä ”päämääränä yksilön täydellinen vapaus” (Lukijalle,  s. 1/1905). Ulkomaista kulttuuria luvattiin seurata erityisellä huolella.
Nuoren Suomen päätoimittajan tehtäviä hoiti aluksi nuori historian tutkija Kaarlo Blomstedt. Muun toimituksen muodostivat J. A. Pärnänen,  Onni Talas, K. R. Brotherus, Antti Kaasalainen, Tyyne Söderman, S. Söderhjelm ja Oiva R. Kyrö. Vuoden 1906 lopulla päätoimittajan tehtävät siirtyivät Kaasalaiselle ja 1907 alussa päätoimittajaksi tuli Herman Stenberg.
Keväällä 1907 Nuori Suomi asettui avoimesti tukemaan ensimmäisissä eduskuntavaaleissa ”Radikaalia valitsijamiesyhdistystä”, jossa joukko suomen- ja ruotsinkielisiä vasemmistoliberaaleja ja aktivisteja oli liittoutunut yhteisen vaaliohjelman merkeissä.  Vaalien jälkeen lehteä syytettiinkin nuorsuomalaisen puolueen vaalityön hajottamisesta. Myöskään kirkon ja uskonnon vastainen kirjoittelu sekä maltillisuus kielikysymyksessä eivät enää tyydyttäneet Ylioppilaiden keskusteluseuran enemmistöä, mikä johti koko toimituksen eroamiseen toukokuussa 1907.  Erimielisyydet lehden toimittamisessa heijastivat nuorsuomalaisten sisäistä hajaannusta. Uudeksi päätoimittajaksi valittu Eino Railo  jaksoi vaivoin pitää lehden hengissä vuoden loppuun. Nuoren Suomen eronnut toimitus ryhtyi heti perustamaan uutta viikkolehti Päivää.