stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Säästöpankki
Suomen Säästöpankkiin liittyneitä pankkeja

Suomen Säästöpankkiin liittyi Suomen vuonna 1992 olemassa olleista säästöpankeista hieman yli puolet. Osa pankeista oli terveitä, osa ongelmissa. Erityisen ongelmaisia oli 12 säästöpankkia, ns. musta tusina, ne on merkitty lihavoituna. Pankit on merkitty talletuskannan mukaisessa suuruusjärjestyksessä.
Tampereen Aluesäästöpankki
Turun Suomalainen Säästöpankki
Etelä-Pohjanmaan Säästöpankki
Keski-Suomen Säästöpankki
Helsingin Suomalainen Säästöpankki
Oulun Aluesäästöpankki
Satakunnan Säästöpankki
Etelä-Savon Säästöpankki
Pohjois-Karjalan Säästöpankki
Päijät-Hämeen Säästöpankki
Turun Työväen Säästöpankki
Pohjois-Savon Säästöpankki
Sparbanken i Åboland
Kanta-Hämeen Aluesäästöpankki
Keski-Uudenmaan Säästöpankki
Kokkolanseudun Säästöpankki
Lounais-Suomen Säästöpankki
Kainuun Säästöpankki
Länsi-Pohjan Säästöpankki
Kanta-Uudenmaan Säästöpankki
Keskipohjan Aluesäästöpankki
Sparbanken i Borgåselvennä
Vaasan Suomalainen Säästöpankki
Etelä-Satakunnan Säästöpankki
Lounais-Hämeen Säästöpankki
Sparbanken Deposita
Pohjois-Satakunnan Säästöpankki
Sparbanken i Östra Nyland
Vakka-Suomen Säästöpankki
Rovaniemen Säästöpankki
Porin Suomalainen Säästöpankki
Luoteis-Uudenmaan Säästöpankki
Heinolan Säästöpankki
Koillis-Suomen Säästöpankki
Hyvinkään Säästöpankki
Ålands Sparbank
Mäntsälän Säästöpankki
Oriveden Säästöpankki
Korsnäs Sparbank
Längelmäen Säästöpankkiselvennä
Hartolan Säästöpankki
Osa pankeista kieltäytyi liittymästä SSP:hen, osa liittyi Aktiaan. Ne pankit selvisivät lamasta.
Säästöpankkitoiminnan jatkuminen

Eräille alueille säästöpankkitoiminta on sittemmin palannut:
Eri kaupungeissa Itä- ja Pohjois-Suomessa Säästöpankki Optia
Etelä-Pohjanmaalla Oma Säästöpankki Oy (erosi sittemmin Säästöpankkiryhmästä)
Kanta-Hämeessä Kantasäästöpankki Oy (yhdistyi Oma Säästöpankkiin 2014)
Keski-Pohjanmaalla Avain Säästöpankki
Pirkanmaalla Aito Säästöpankki Oy
Päijät-Hämeessä Helmi Säästöpankki Oy
Turun seudulla Liedon Säästöpankki
Suomen Silmälääkäriyhdistys

| Suomen Silmälääkäriyhdistys ry - Finlands Ögonläkarförening rf |
| --- | --- |

Perustettu:  1911
Toimiala:  Kaksikielinen tieteellinen erikoislääkäriyhdistys
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  noin 700
Puheenjohtaja:  Juha Välimäki
 Suomen vanhin erikoislääkäriyhdistys 
Aiheesta muualla
silmalaakariyhdistys.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen Silmälääkäriyhdistys ry - Finlands Ögonläkarförening rf on vuonna 1911 perustettu suomen vanhin erikoislääkäriyhdistys, jolla on noin 700 jäsentä. Yhdistys on suomen- ja ruotsinkielinen. Sen kotipaikka on Helsinki.
Toiminta

Yhdistyksen tarkoitus on sääntöjensä mukaan edistää tieteellisen toiminnan avulla silmälääketieteen kehitystä ja sen käytännöllistä soveltamista Suomessa sekä vaalia hyvää yhteisymmärrystä silmälääkärien keskuudessa.
Yhdistyksen keskeisinä toimintamuotoina ovat kokoukset ja kaksi kertaa vuodessa toistuvat täydennyskoulutupäivät silmälääketieteen alalla. Lisäksi yhdistys on yhteydessä vastaaviin ulkomaisiin yhdistyksiin ja järjestöihin. Yhdistyksen toimintaa johtaa hallitus, johon kuuluu vähintään viisi ja enintään seitsemän jäsentä.
Yhdistyksen jäseneksi voidaan ottaa laillistettu lääkäri, jonka jäsenyyttä kaksi yhdistyksen jäsentä on kirjallisesti puoltanut. Kunniajäseneksi voidaan kutsua koti- tai ulkomainen henkilö, joka on tehokkaasti edistänyt yhdistyksen tarkoitusperiä.
Historia

Helsingissä 18. joulukuuta 1910 pidetyssä kokouksessa, jonka varsinainen tarkoitus oli valmistella Helsingissä seuraavana vuonna pidettävää 4. pohjoismaista silmälääkärikokousta, joukko suomalaisia silmälääkäreitä ja sellaiseksi kouluttautuvia päätti samalla ryhtyä perustamaan erikoislääkäriyhdistystä silmälääketieteen alalle.
Perustava kokous järjestettiin kuukautta myöhemmin 22. tammikuuta 1911 tieteellisten yhdistysten talossa, joka siihen aikaan sijaitsi Kasarmikatu 24:ssä. Tämä vuonna 1899 valmistunut rakennus on yksi Helsingin kummallisuuksia, sillä se on oikeastaan yhä keskeneräinen. Siitä valmistui vain keskiosa, jonka juhlallinen portaikko täyttää rakennuksesta kolmanneksen. Nykyisin rakennuksessa toimii Suomen arkkitehtuurimuseo.
Perustajajäsenet

lääketieteen lisensiaatti Werner Eliel Grénman
lääketieteen lisensiaatti Artur Herman Saladin Grúner
professori Väinö Grönholm
lääketieteen lisensiaatti Emil Wilhelm Jusélius
dosentti Ernst Viktor Knape
lääketieteen lisensiaatti Elis Gustaf Ferdinand Kuhlefelt
lääketieteen lisensiaatti Osmo Lauri Neovius
dosentti Gustaf Albert Nordman
dosentti Johannes Silfvast
lääketieteen lisensiaatti Arvi Kustaa Aleksanteri Wartiovaara
lääketieteen lisensiaatti Paul Styrbjörn Wirzenius
professori Karl Reinhold Wahlfors
Perustajajäsenistä Grunér oli se, joka ensimmäisenä lausui ääneen, että pääkaupungin silmälääkärit ryhtyisivät toimeen yhdistyksen aikaansaamiseksi, koska harrastusta asiaan olisi kyllä myös maaseudun silmälääkäreissä. Ehkä tämän vuoksi yhdistyksen ensimmäinen toimintakertomus viittaa tähän turkulaiskollegaan sanoin ”eräs maaseutulääkäri”.
Aiheesta muualla

Kotisivut.
E. R. Wahlman

| Hattuliike E>  R. Wahlman |
| --- | --- |
Perustettu:  1901
Perustaja:  Elis Robert Wahlman
Kotisivu:  https://www.wahlman.fi
Hattuliike E. R. Wahlman Oy on suomalainen Helsingissä toimiva hattuliike ja hattujen valmistaja. Liike on perustettu 1901 ja se valmistaa sekä myy muun muassa virkalakkeja, tohtorinhattuja sekä ylioppilaslakkeja ja teekkarilakkeja.
Vuodesta 2001 E. R. Wahlmanin liike on sijainnut Sofiankatu 5:ssä, Senaatintorin laidalla.
Historia

Liikkeen perusti Viipurissa vuonna 1901 Elis Robert Alexander Wahlman (1878–1971). Hänen isänsä Johan (John) Robert Wahlman (1850–1932) oli tunnettu hattujen tekijä ja hän oli perustanut hattuliikkeen Helsinkiin vuonna 1883. Tämä J. R. Wahlmanin hattuliike toimi pitkään Ratakatu 1:ssä. Elis Wahlman sai huopahattujen ja silinterihattujen valmistuksessa opin isältään. Hän oli Helsingin Hattuteollisuus Oy:n palveluksessa mestarina ja sitten Wecksellin hattutehtaassa kunnes hän perusti oman liikkeensä Viipuriin. Elis Wahlmanin liike tuli tunnetuksi laadukkaiden silinterihattujen valmistajana. Vuodesta 1903 alkaen valmistettiin myös miesten ja naisten huopahattuja sekä korkealaatuisia turkislakkeja. Naisten hattujen valmistus päättyi 1930 samalla kun aloitettiin sotilas- ja virkalakkien valmistus. Liikkeestä muodostettiin osakeyhtiö 1932.
Vuonna 1925 Wahlman perusti sivuliikkeen Helsinkiin Heikinkadun varrelle. Myöhemmin koko liike siirtyi talvisodan sotatoimien vuoksi vuonna 1940 Viipurista Helsinkiin ja se hankki Pohjois-Esplanadi 35:stä suuremmat toimitilat. Elis Wahlman oli liikkeen johdossa vuoteen 1957 saakka ja sen jälkeen liikettä hoitivat hänen tyttärensä Karin Karttunen ja vuodesta 1972 tyttärentytär Laila Karttunen-Airas. Wahlmanin liike myi huopahattuja, lippa- ja turkislakkeja sekä valmisti virkalakkeja, tohtorinhattuja, ylioppilas- ja teekkarilakkeja. Liike on tunnettu tohtorinhattujen valmistajana, hatut valmistetaan samalla menetelmällä kuin silinterihatut aikanaan. Vuonna 2001 E. R. Wahlmanin liike siirtyi nykyiseen toimipaikkaansa Sofiankatu 5:teen.
Tunnettuja asiakkaita

E. R. Wahlmanin tohtorinlakkeja ovat kantaneet itsenäisen Suomen historian aikana muun muassa:
Presidentti Risto Ryti
Presidentti Juho Kusti Paasikivi
Presidentti Urho Kekkonen
Presidentti Mauno Koivisto
Presidentti Martti Ahtisaari
Presidentti Tarja Halonen
Presidentti Sauli Niinistö
Mika Waltari
Ilmari Kianto
Väinö Linna
Elisabeth Rehn
Riitta Uosukainen
Lähde:
Aiheesta muualla

E. R. Wahlman Oy:n sivusto ja verkkokauppa
Helsinkiläinen hattumaakari J. R. Wahlman, joka 10-vuotiaana teki kenkiä Viipurin pormestarille, mutta sittemmin koko ikänsä vain hattuja Suomen herroille, Suomen Kuvalehti, 24.2.1934, nro 9, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vanhojen helsinkiläisherrojen "hattumaakari", Seura, 2.8.1939, nro 31, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Harvojen tuntemassa jugend­huvilassa asuu erikois­laatuinen suku – Kuuluisan dynastian jälkeläiset asuvat talossa, jolle ei ole sataan vuoteen tehty juuri mitään. Helsingin Sanomat Vantaa 12.6.2021 (Tilaajille)
Suometar (nimi)

| Suometar |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  8. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  suomalainen nainen, runo Suomettaren kosijat
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suometar on suomalainen naisen etunimi, joka varsinaisesti tarkoittaa suomalaista naista. Nimenä se on tullut käyttöön virolaisen Salme-kansanrunon vaikutuksesta, jonka Elias Lönnrot 1830-luvulla suomensi nimellä Suomettaren kosijat.  Vuonna 1847 nimi Suometar tuli käyttöön myös tuolloin perustetun suomenkielisen sanomalehden nimenä, joka oli myöhemmän Uuden Suomen edeltäjä.
Suomettaren nimipäivä on 8. huhtikuuta, joka on myös Suoman nimipäivä. Nimipäivästä huolimatta Suometar on jäänyt todella harvinaiseksi etunimeksi: 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 179 henkilöä saanut nimen Suometar. Ensimmäiseksi etunimeksi sitä ei ainakaan vuosien 1965 ja 2016 välisenä aikana annettu kenellekään.
Suomen kielenhuolto

Suomen kielenhuolto eli suomen kielen institutionaalinen huolto – kielenkäytön tarkoituksellinen ohjailu suosituksia esittämällä – alkoi Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa ja Helsingin yliopistossa 1800-luvulla. Kielenohjailu ja -huolto oli tullut tarpeelliseksi, kun suomen kielen asemaa vahvistettiin lainsäädännöllä Suomen suuriruhtinaskunnassa vuodesta 1858 alkaen (kieliasetus) ja suomenkielinen opetus alkoi kansakouluissa.
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan perustettiin vuonna 1868 Kielitieteellinen Osakunta tutkimaan itämerensuomalaisia kieliä, mutta sen toiminta kuihtui jo 1870-luvulla. Helsingin yliopistoon perustettiin Kotikielen Seura vuonna 1876 August Ahlqvistin aloitteesta tutkimaan ja edistämään suomen kielen käyttöä. Seura perusti Virittäjä-aikakauskirjan, jolla oli tärkeä sija kirjakielen ohjailussa; tästä tehtävästä se luopui vähitellen 1990-luvun alussa, kun Kielikellosta tuli kielenhuollon pää-äänenkannattaja.
Tunnettuja kielenhuoltajia

Martti Airila
Knut Cannelin
Lauri Hakulinen
Osmo Ikola
Terho Itkonen
E. A. Saarimaa
Matti Sadeniemi
E. N. Setälä
E. A. Tunkelo
Kirjallisuutta > Kielitoimiston julkaisuja

Kankaanpää, Salli (päätoim.): Kielitoimiston oikeinkirjoitusopas.  (Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja, 147)  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2007.  ISSN 0355-5437  ISBN 978-952-5446-28-9
Kielikello: Kielenhuollon tiedotuslehti.  Helsinki:  Kotimaisten kielten keskus, 1968–.  ISSN 0355-2675
Korhonen, Riitta – Maamies, Sari (toim.): Kielitoimiston kielioppiopas.  (Kotimaisten kielten keskuksen julkaisuja, 175)  Helsinki:  Kotimaisten kielten keskus, 2015.  ISSN 2242-461X  ISBN 978-952-5446-86-9
Mikkonen, Pirjo (päätoim.): Kielitoimiston nimiopas.  (Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja, 148)  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2008.  ISSN 0355-5437  ISBN 978-952-5446-29-6
Kirjallisuutta > Muita

Berg, Maarit: Kirjakielen taskukirja.  Helsinki:  Edita, 2005.  ISBN 951-37-4344-6
Eloranta, Ville: 125 myyttiä suomen kielestä.  Helsinki:  HS-kirjat, 2014.  ISBN 978-952-5557-65-7
Iisa, Katariina & Oittinen, Hannu & Piehl, Aino: Kielenhuollon käsikirja.  (6. laajennettu ja päivitetty painos)  Helsinki:  Yrityskirjat, 2006.  ISBN 952-9660-66-9
Ikola, Osmo (toim.): Nykysuomen käsikirja.  (3. uudistettu laitos, 3. painos)  Espoo:  Weilin + Göös, 1992.  ISBN 951-35-5221-7
Itkonen, Terho: Uusi kieliopas.  (3. tarkistettu painos)  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-3838-7
Kenttälä, Marjukka: Suomi sujuvaksi 1.  Helsinki:  Gaudeamus, 2007.  ISBN 978-952-495-023-7
Kenttälä, Marjukka: Suomi sujuvaksi 2. Jatko-oppikirja.  Helsinki:  Gaudeamus, 2012.  ISBN 978-952-495-246-0
Kolehmainen, Taru: Kielenhuollon juurilla: Suomen kielen ohjailun historiaa.  (Suomi, 204)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2014.  ISSN 0355-0257  ISBN 978-952-222-539-9  Teoksen verkkoversio.
Leino, Pirkko: Hyvää suomea.  (4. painos)  Helsingissä:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-17667-6
Leino, Pirkko: Taitavan kirjoittajan kielenhuolto.  (4. painos)  Helsingissä:  Yliopistopaino, 2005.  ISBN 951-570-638-6
Lind, Arvi & Karttunen, Kaarina: Arvin kieliopas.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4435-7
Luukkonen, Marsa: Hauskaa kielenhuoltoa! Kirjoittajan opas.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30136-1
Muikku-Werner, Pirkko (toim.): Kielipoliisin käsikirja.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-26-5282-X
Sorjanen, Timo: Kirjoita ja puhu sujuvasti suomeksi.  Helsinki:  Gummerus, 2004.  ISBN 951-20-6326-3
Aiheesta muualla

Suomen kielen huolto. Kotimaisten kielten keskus.
Mistä apu kieliongelmiin? Esittelyssä kielenhuollon perustietolähteet. (Arkistoitu – Internet Archive) Kielitohtori.
Savolainen, Erkki: Asiakirjoittaminen ja kielenhuolto sokl.joensuu.fi.  2003. Viitattu 8.4.2008.[vanhentunut linkki]
Korpela, Jukka: Suhu-s ja sen merkitseminen (shekki, šekki vai sekki?)
Lång, Markus 1996: Suomen ja viron kirjakielestä. Praktikumiesitelmä Helsingin yliopistossa.
Saukkonen, Pauli – Räikkälä, Anneli: Kirjaimet š ja ž suomen kielen oikeinkirjoituksessa. Lausunto. Kotimaisten kielten tutkimuskeskus 1998.
Kolehmainen, Taru (Kotimaisten kielten keskus): Hattu-s vai sh? (Arkistoitu – Internet Archive) Julkaistu Helsingin Sanomissa 19.11.2002.
Suomen Pienviljelijä

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Suomen Pienviljelijä ja Suomen Sanomat olivat Eino Yliruusin johtamien Suomen pienviljelijäin puolueen ja Pienviljelijäin ja maalaiskansan puolueen äänenkannattajia vuosina 1929–1939 ja 1945.
Suomen Pienviljelijä 1929–1935

Eino Yliruusin toimittama ja julkaisema ensimmäinen Suomen Pienviljelijä ilmestyi Tampereella kahdesti tai kolmesti viikossa. Se aloitti jo ennen Suomen pienviljelijäin puolueen perustamista huhtikuussa 1929. ”Talonpojan talouspoliittinen taistelulehti” oli myös kelvollinen sanomalehti, jossa oli melko paljon ilmoituksia. Suomen Pienviljelijä oli mukana perustamassa myös puolueen maakuntalehtiä.
Suomen Sanomat 1935–1936

Suomen Pienviljelijän menestys houkutteli Yliruusin perustamaan Helsingissä vuoden 1936 alussa kuudesti viikossa ilmestyneen Suomen Sanomat. Lauri Yliruusin toimittama lehti julistautui ”pääkaupungin ainoaksi oppositiolehdeksi” ja hyökkäsi voimakkaasti äärioikeistoa vastaan. Painokanteiden ja mahdollisen lakkauttamisen uhkaama Suomen Sanomat sai vähän ilmoituksia ja joutui lopettamaan kahden kuukauden jälkeen rahojen loputtua.
Suomen Pienviljelijä 1936–1939

Toinen Suomen Pienviljelijä ilmestyi Helsingissä lähinnä aikakauslehden luonteisena kerran viikossa lokakuusta 1936. Sen pääviholliset olivat Etsivä keskuspoliisi ja Kivimäen hallitus. Vuosikymmenen lopussa Yliruusi ja Suomen Pienviljelijä kannattivat kansanrintamaa ja yhteistyötä äärivasemmiston kanssa. Lauri Yliruusin toimittama lehti muuttui kahdesti viikossa ilmestyneeksi sanomalehdeksi heinäkuussa 1939, mutta hallitus lakkautti sen runsasta viikkoa ennen talvisodan syttymistä.
Suomen Sanomat 1945

Eino Yliruusin julkaisema ja toimittama Suomen Sanomat jatkoi vuoden 1945 alusta aikaisempien lehtien perinnettä. Se kertoi olevansa ”Kansanvallan Rintaman sekä Pienviljelijäin ja Maalaiskansan Puolueen äänenkannattaja”. Yliruusin ja Suomen Sanomien yhteiskuntakriittisyys oli voimakasta, mutta se ei johtanut esimerkiksi SKDL:n yhteyteen. Helsingissä kerran viikossa ilmestynyt lehti lakkasi syyskuussa 1945, kun pienviljelijäin puolue ei saanut juurikaan kannatusta.
Suomen pienviljelijäin ja maalaiskansan puolue herätettiin henkiin vielä loppuvuodesta 1946. Sen äänenkannattajaksi tuli K. V. Kuljun Parkanossa perustama Suomen Maaseutu, joka ilmestyi epäsäännöllisesti vuoteen 1949 saakka.
Aiheesta muualla

Suomen Pienviljelijä (1929–1935) digitoituna Kansalliskirjastossa
Suomen Sanomat (1935–1936) digitoituna Kansalliskirjastossa
Suomen Pienviljelijä (1936–1939) digitoituna Kansalliskirjastossa
Suomenkieliset Tieto-Sanomat
Aiheesta muualla

Suomenkieliset Tieto-Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Suomenkieliset Tieto-Sanomat nykyaakkosin
Alpo Silander : Suomenkielisen sanomiston uranaukoja, Suomen Kuvalehti, 16.01.1926, nro 3, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomenmaa (1929–1933)

| Suomenmaa |
| --- | --- |
 Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Oy Suomenmaa
Levikki:  enimmillään 14 000
Perustettu:  1929
Lakkautettu:  1933
Sitoutuneisuus:  Maalaisliitto
Kotikunta:  Helsinki
Ilmestymistiheys:  6 kertaa viikossa
Suomenmaa oli Helsingissä vuosina 1929–1933 ilmestynyt maalaisliiton sanomalehti.
Helsinkiläisen äänenkannattajan perustamisesta oli keskusteltu maalaisliitossa jo vuodesta 1918 lähtien. Ensimmäinen yritys oli puolueen eduskuntaryhmän vuonna 1920 julkaisema poliittinen viikkolehti Maan Ääni. Päivälehden perustamista ryhdyttiin suunnittelemaan vuonna 1925, ja keväällä 1927 ilmestyi kolme Suomenmaa-lehden näytenumeroa. Toukokuussa 1928 perustettiin Oy Suomenmaa, mutta hankkeen toteuttamista viivästytti riittävän osakepääoman kerääminen sekä kiinteistön ja kirjapainon hankinta.
Pääkaupungin suurlehtien kanssa kilpailemaan tarkoitetun Suomenmaan ongelmana oli, että sen kohdeyleisö asui kaukana maakunnissa, joissa jo ennestään ilmestyi vahvoja ja hyvätasoisia maalaisliiton lehtiä. Lehti oli lisäksi perustettu lamakauden kynnyksellä, ja sen tilaaja- ja ilmoitusmäärä jäi odotettua alhaisemmaksi. Suomenmaa tuotti alusta lähtien suuria tappioita, jotka heijastuivat sen sisällön heikkoutena. Ongelmia aiheuttivat myös oikeistoradikalismin aiheuttamat puolueen sisäiset ristiriidat. Konkurssikypsän lehden annettiin ilmestyä vuoden 1933 eduskuntavaaleihin saakka, minkä jälkeen puolue otti sen velat vastattavakseen. Samalla purettiin vuonna 1932 perustettu kirjapainoyhtiö Oy Maa.
Vuoden 1930 alusta lähtien kuudesti viikossa ilmestyneen Suomenmaan levikki lienee ollut aluksi noin 14 000 kappaletta, mutta laski sittemmin puoleen siitä. Lehden päätoimittajina työskentelivät Toivo Hossola (vastaava toimittaja 1929), Kalle Teodor Jutila (1930–1931), Lassi Hiekkala (vast. toim. 1929–1931), J. A. Tamminen (1932–1933) ja Urho Kittilä (1933).
Aiheesta muualla

Suomenmaa digitoituna Kansalliskirjastossa
Yhteishyvän valiokunta (Suomi)

Yhteishyvän valiokunta oli Suomessa 1940-luvulla kansanhuollon piirissä toimineiden toimielinten nimitys. Niiden tehtävänä oli kansan mielialojen seuraaminen.
Vuonna 1939 perustettu kansanhuoltoministeriö pyrki toimintansa aikana seuraamaan kansan suhtautumista säännöstelymääräyksiin ja myös mielialoja yleisemminkin. Ministeriön alkutaipaleella sen yhteydessä toimi neuvottelukunta, joka seurasi kansanhuollon kehitystä ja antoi siihen liittyviä aloitteita. Lyhytikäiseksi jäänyt neuvottelukunta lakkautettiin keväällä 1940. Suomessa vallitsevaa ilmapiiriä kartoittamaan perustettiin lokakuussa 1940 Helsinkiin yhteenliittymä nimeltään Yhteishyvän valiokunta. Sen päämääränä oli kansalaisten sitouttaminen entistä tiukempiin säännöstelymääräyksiin.
Helsingissä tapahtuneesta toiminnasta saadut kokemukset olivat niin hyviä, että samanlaisia Yhteishyvän valiokuntia alettiin perustaa muillekin paikkakunnille. Yleensä asutuskeskuksissa toimineita valiokuntia oli vuoden 1943 lopulla yhteensä nelisenkymmentä. Niiden toiminta hiipui toisen maailmansodan jälkeen olosuhteiden muuttuessa. Valiokuntien tehtäviä jatkamaan perustettiin 1946 eri puolille Suomea kuluttajien toimikuntia ja maanviljelijöiden asenteita säännöstelyyn luotaava tuottajien toimikunta, joka oli kansanhuoltoministeriön neuvoa-antava toimielin. Kansanhuoltoministeriö lakkautettiin 1949.
Suomen Palloliiton Helsingin piiri

| Suomen Palloliiton Helsingin piiri |
| --- | --- |

Perustettu:  1924
Lakkautettu:  2020
Toimiala:  jalkapallo, futsal
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  118 seuraa, 20 362 pelaajaa
Piirijohtaja:  Mikael Anthoni
Puheenjohtaja:  Esko Manninen
Jäsenlehti:  90 minuuttia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Palloliiton Helsingin piiri oli vuonna 1924 perustettu Suomen Palloliiton (SPL) piirijärjestö, joka järjesti jalkapallon ja futsalin kilpailutoimintaa sekä niiden valmennusta ja koulutusta Helsingissä. SPL:n Helsingin piirin toimisto sijaitsi Pasilassa osoitteessa Maistraatinkatu 5.
Palloliiton itsenäiset piiriyhdistykset lakkautettiin Seurojen Palloliitto -hankkeessa ja muutokset astuivat voimaan 1.1.2020.
Historia

Suomalainen jalkapalloyhteisön järjestörakenne syntyi ja kehittyi 1900-luvun alkuvuosikymmeninä niin, että valtakunnallinen järjestö Suomen Palloliitto perustettiin ensin vuonna 1907 ja alueelliset järjestöt, piirit, vasta myöhemmin. Useimmiten asiat etenevät päinvastaisessa järjestyksessä. Jalkapalloväen kohdalla  järjestys oli luonnollinen siksi, että jalkapalloharrastus oli Palloliiton perustamisen aikoihin kapealla pohjalla ja muutaman eri paikkakunnilla sijaitsevan seuran varassa. Kun Helsinki jo tuolloin oli vahvimpia jalkapallopaikkakuntia, oli luonollista, että liiton kuudesta perustajaseurasta kaksi, Unitas ja PUS, oli helsinkiläisiä.
Suomen Palloliiton Helsingin piiri on Suomen pallopiireistä vanhin. Se perustettiin Palloliiton sääntöuudistuksen valmistuttua vuonna 1923 ja sen mukaisen organisaatiouudistuksen tultua voimaan. Asiamiesorganisaatiosta siirryttiin nyt alueellisesti toimiviin piiriorganisaatioihin. 9. tammikuuta 1924 kokoontuivat helsinkiläisten toimivien jalkapalloseurojen edustajat perustamaan jo vuosisadan alussa suuren suosion saavuttaneen palloilulajin edistämiseksi omaa piiriä. Myöhemmin samana vuonna perustettiin kolme muuta piiriä Vaasaan, Turkuun ja Viipuriin.
Helsingin piirin perustamisvuonna 1924 siihen kuului seitsemän seuraa, joukkueita oli 28 ja niille järjestettyjä otteluita 51. Vuonna 1998 piirissä oli 150 jäsenseuraa, joilla oli 636 joukkuetta. Ottelujen määrä oli 4 251 ja niihin osallistui yli 10 200 lisenssipelaajaa. Jalkapalloperinteen elinvoimaisuutta kuvaa, että piirin perustajaseuroista HIFK, HJK, HPS ja Kiffen ovat edelleen sen kilpailutoiminnassa näkyvästi mukana.
Piirin toiminta

Piiriin kuuluu 118 jäsenseuraa (31.12.2018). Rekisteröityjä pelaajia piirin seuroissa oli vuoden 2018 lopussa 20 362.
Piirin toiminta-ajatuksen mukaisesti kaikilla tulee olla mahdollisuus harrastaa jalkapalloa omalla tasollaan ja erilaisissa rooleissa. Piirin toiminnassa sen halutaan näkyvän siten, että jäsenistölle tarjotaan kysyntä- ja tarvelähtöisesti jalkapalloilun kilpailu- ja harrastustoimintaan liittyviä palveluja sekä toimitaan jäsenistön edunvalvojana.
Piirin arvot ovat osaaminen, oikeudenmukaisuus ja avoimuus. Toiminta perustuu tarpeiden tuntemukseen, nopeaan reagointikykyyn, palveluhenkisyyteen ja vahvaan osaamiseen sekä toimintojen jatkuvaan kehittämiseen
Helsingin piirissä ja sen jäsenseuroissa tehty työ jalkapallon edistämiseksi on kautta vuosien ollut korkealaatuista. Kansallisessa kilpailutoiminnassa helsinkiläisseurat ovat jatkuvasti olleet vahvasti esillä lippulaivanaan HJK, joka on voittanut miesten Suomen mestaruuden peräti 27 kertaa.
Nuorisotoimintaan on panostettu voimakkaasti. Helsingin piiri on ollut edelläkävijä talenttivalmennuksessa, joka käynnistettiin 1990-luvun alussa poikahaavien nimellä. Ensimmäiseen haavi-ikäryhmään kuului muun muassa Mikael Forssell. Helsingin piirin joukkueet ovat valtakunnallisesti menestyneet erinomaisesti sekä poikien että tyttöjen osalta.