stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rauha Rentola
Ura > Kansallisteatterin aika

Rentola kiinnitettiin Kansallisteatterin näyttelijäkuntaan 1. heinäkuuta 1944, ja hän työskenteli Suomen ”päänäyttämöllä” puolen vuosisadan ajan aina eläkkeelle jäämiseensä asti. Ensimmäisinä vuosinaan Kansallisessa Rentola sai tasaisesti kiitosta, mutta hänen varsinainen läpimurtoroolinsa oli Maša Anton Tšehovin näytelmässä Kolme sisarta. Siitä lähtien Rentola oli osa teatterin johtaja Eino Kaliman luomaa Tšehov-ensemblea, johon kuuluivat myös Eeva-Kaarina Volanen, Tarmo Manni ja Vilho Siivola. Kaliman kansainvälistäkin huomiota saaneissa Tšehov-ohjauksissa Rentolan taidot luonnenäyttelijänä pääsivät oikeuksiinsa. Hän oli Kirsikkapuiston Varja vuonna 1953, Kolmen sisaren Maša toistamiseen vuonna 1956, Lokin Maša vuonna 1961 ja Vanja-enon Jelena vuonna 1966.
Rentola ja Kalima jakoivat saman teatterinäkemyksen, ja Kaliman henkevän sivistynyt ja tilaa antava ohjaustyyli puolestaan sopi hyvin Rentolan näyttelijänlaadulle. Molemmat arvostivat sekä Konstantin Stanislavskin tyylin todellisuutta että Jacques Copeaun ranskalaisen teatterin kepeyttä ja lievää tyylittelyä. Kaliman johtajakaudella Rentolalla oli Tšehov-osiensa lisäksi myös muita monipuolisia tehtäviä. Hänen kiitettyihin roolitulkintoihinsa lukeutuvat muun muassa Olga Jean-Paul Sartren näytelmässä Likaiset kädet (1948), Maria Loppiaisaatossa (1949) sekä Stella Viettelyksen vaunussa (1950).
Vuonna 1950 Kansallisteatterin johtoon siirtyi Arvi Kivimaa, jolloin Rentolan ura teatterissa alkoi laskea. Hän joutui ajoittain odottelemaan rooleja ja saadut osat olivat yleensä pieniä. Näiden vuosien tärkeimmät tulkinnat olivat Hirsipuumiehen Maria vuonna 1955, Olive näytelmässä Seitsemännentoista nuken kesä 1958 ja Karkurien Elma 1960.
Näytäntökautena 1961–1963 Rentola oli vierailevana näyttelijänä Turun Kaupunginteatterissa ja sai jälleen näyteltäväkseen suuria rooleja, kuten Panttivangin Megin ja Ihmeidentekijän Ann Sullivanin. Turussa Rentola nautti uudenlaista arvostusta, sillä hänelle myönnettiin kahdesti turkulainen Wenander-palkinto. Turun-kauden jälkeen Rentola palasi Kansallisteatteriin, jossa häntä odotti samanlainen toimettomuus kuin lähtiessä. 1960-luvun tärkeimpiin tehtäviin kuului Tšehov-osien lisäksi Lizan rooli Maksim Gorkin näytelmässä Auringon lapset (1968).
Rauha Rentola jäi Suomen Kansallisteatterista eläkkeelle vuonna 1987. Hänen viimeinen esiintymisensä Kansallisessa oli Juri Ljubimovin ohjaamassa näytelmässä Komeljanttarit, jossa hänellä oli mamma Balzaminovan rooli. Näytelmä sai ensi-iltansa 11. marraskuuta 1992.
Ura > Elokuvat ja televisio

Rentola oli tehnyt ensimmäisen elokuvaroolinsa jo vuonna 1939 elokuvassa Vihtori ja Klaara, jossa esitti sairaanhoitajaa. Hänen elokuvarooleistaan valtaosa oli pieniä sivuosia, jotka vaihtelivat sotilasfarssien palvelustytöistä pukudraamojen hienostonaisiin. Rentolan ensimmäinen näkyvä elokuvarooli oli Ilmari Unhon jännityskomediassa Kuollut mies rakastuu (1942). Merkittävämmät sivuosat hänellä oli Valentin Vaalan komedioissa Dynamiittityttö (1944) ja Vuokrasulhanen (1945). Jälkimmäisestä Rentola palkittiin ensimmäisen kerran Jussi-patsaalla. Merkittäviä humoristisia sivuosahahmoja Rentola esitti myös muun muassa elokuvissa Ruma Elsa (1949) ja Katarina kaunis leski (1950).
Rentola teki naispääosat elokuvissa Huhtikuu tulee (1953), Pastori Jussilainen (1955) ja Naiset, jotka minulle annoit (1962). Hän sai toisen Jussi-palkintonsa niin ikään sivuroolista kotiapulaisena Asessorin naishuolet -komediassa (1958). Rentolan vakavista roolisuorituksista merkittävimpiä oli arvostelijoiden ylistämä viinatrokari Ulla draamassa Me (1961), josta hän voitti kolmannen Jussi-patsaansa naissivuosasta.
Rentolan viimeinen elokuvarooli oli Speden elokuvassa Liian iso keikka (1986), jossa hän vilahtaa nopeasti kuvassa koiraa ulkoiluttavana naisena. Hän esiintyi myös televisiosarjassa Naapurilähiö vuonna 1975 ja 1990-luvulla sarjassa Bongari.
Ura > Radiotyö ja animaatiot

Rentola esiintyi myös lukuisissa radiokuunnelmissa, kuten Toini Vuoriston sovittamassa Bambi-kuunnelmassa Bambin äitinä, sekä niin ikään Vuoriston Noita Nokinenä -kuunnelmissa noitasisko Vilma Väkäleukana, jota hän esitti 25 vuotta. Hän esiintyy myös Knalli ja sateenvarjo -kuunnelmasarjan jaksoissa ”Päävoitto”, ”Viimeinen tahto vie läpi harmaan kiven”, ”Liukkaasti lääkärille”, ”Varsinaiset vaalit” ja ”Nainen kuin nainen”. 1950- ja 60-luvuilla hän esiintyi suositussa Paul Temple -poliisikuunnelmassa.
Radiokuunnelmien lisäksi hän lainasi ääntään useille Disney-elokuvien hahmoille. Elämänsä viimeisen roolin Rentola teki ollessaan mukana Disneyn piirroselokuvassa Kaunotar ja Kulkuri II – Pepin seikkailut vuonna 2001 tehden muutaman vuorosanan elokuvaan.
Ura > Opetustyö

Pitkän uransa varrella Rentola opetti näyttelijäntyötä ja puhetekniikkaa. 1960-luvulta lähtien hän ohjasi teatteriharrastajien näytelmiä muun muassa Teijon kartanosta, Kansallisteatterin historiasta sekä marttajärjestöstä. Lisäksi Rentola kirjoitti ja ohjasi kirkko- ja lastennäytelmiä sekä osallistui aktiivisesti kotiseututyöhön.
Kuolema

Rauha Rentola kuoli Meilahden sairaalassa pitkälliseen sairauteen 86-vuotiaana. Hänet on haudattu Jämsän Vanhalle hautausmaalle.
Dubbauksia

Tuhkimo (1950) – Haltijakummitäti
Kaunotar ja Kulkuri (1955) – Saara-täti
Prinsessa Ruusunen (1959) – Flora
101 dalmatialaista (1961) – Hanna, Näiti Birdwell
Maija Poppanen (1964) – rouva Kampela
Topi ja Tessu (1981) – Hilma
Pieni merenneito (1989) – Lotta (vuoden 1989 dubbaus)
Kaunotar ja hirviö (1991) – Liina
Candy Candy (1993)
Pocahontas (1995) – Kaarnamuori
Pocahontas II – matka uuteen maailmaan (1998) – Kaarnamuori
Kaunotar ja Kulkuri II – Pepin seikkailut (2001) – Saara-täti
Kuuntelukasettidubbauksia

Lumikki ja seitsemän kääpiötä – noita
Pelastuspartio Bernard ja Bianca  – Madame Medusa
Liisa Ihmemaassa  – kertoja
Topi ja Tessu  – Hilma
Aristokatit  – Madame Adelaide
Pinocchio  – sininen haltijatar
Tuhkimo  – haltijatarkummi
Wilow  – kuningatar Bavmorda
Viidakkokirja 3  – apinaäiti
Pluton sankariteko  – rouva linja-autossa
Pieni merenneito  – Lotta
Kaunotar ja hirviö  – Liina
Prinsessa Ruusunen  – Flora
Pocahontas – Kaarnamuori
Aiheesta muualla

Rauha Rentolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Valentin Vaala ohjaa Anja Räsästä ja Rauha Rentolaa elokuvassa Huhtikuu tulee.
Maths + English

| Maths + English Dizzee Rascal |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 4. heinäkuuta 2007
 Formaatti: LP, digitaalinen, CD
 Tuottaja(t): Dizzee Rascal, Shy FX
 Tyylilaji: grime, uk garage
 Kesto: 48.46
 Levy-yhtiö: XL
Listasijoitukset
  Britannia 7.
Dizzee Rascalin muut julkaisut
| Showtime 2004 | Maths + English 2007 | Tongue N’ Cheek 2009 |
Singlet albumilta Tongue N’ Cheek
 ”Sirens” Julkaistu: 21. toukokuuta 2007  ”Pussyole (Old School)” Julkaistu: 30. heinäkuuta 2007  ”Flex” Julkaistu: 19. marraskuuta 2007
Maths + English on brittiläisen grime-laulaja Dizzee Rascalin kolmas studioalbumi, jonka julkaisi XL Recordings 4. heinäkuuta 2007. Albumi myi kultaa kotimaassaan, Isossa-Britanniassa.
Kappaleet

World Outside – 3.08
Pussyole (Old School) – 3.28
Sirens – 3.30
Where da G's – 4.54 (feat. UGK)
Paranoid – 2.37
Suck my Dick – 2.59
Flex – 3.31
Da Feelin – 3.57
Bubbles – 3.30
Excuse Me Please – 3.40
Hardback (Industry) – 4.11
Temptation – 2.34 (feat. Alex Turner)
Wanna Be – 3.24 (feat. Lily Allen)
U Can't Tell Me Nuffin – 3.31
Arvostelut

Pitchfork: 8.4/10
Memotech MTX

Memotech MTX oli brittiläisen Memotechin valmistama mikrotietokone. Tietokone julkaistiin kesäkuussa 1983.
Tietokoneesta oli kaksi mallia: MTX 500 ja MTX 512. Molemmissa malleissa oli Zilog Z80A-suoritin ja mallista riippuen joko 32 tai 64 kilotavua keskusmuistia. Tietokone kykeni näyttämään 16 eri väriä.
Tietokoneelle julkaistiin seuraaja Memotech RS 128.
Kehitys

Tietokoneen suunnittelivat Robert Branton ja Geoff Boyd.
Tietokone suunniteltiin aikana, jolloin brittiläiset mikrotietokoneet kävivät hyvin kaupaksi, mutta markkinat supistuivat huomattavasti pian julkaisun jälkeen.
Aiheesta muualla

http://www.retrogamingcollector.com/Retro-Computers/MemotechMTX512.html
http://www.primrosebank.net/computers/mtx/mtxmanuals.htm#hardware
Roland Pierre DuMaine

Roland Pierre DuMaine (2. elokuuta 1931 Paducah – 13. kesäkuuta 2019) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi San Franciscon arkkihiippakuntaan 15. kesäkuuta 1957 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Sardan titulaaripiispaksi 24. huhtikuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi John Raphael Quinn, jota avustivat Joseph Thomas McGucken ja William Joseph McDonald.
DuMaine sai 27. tammikuuta 1981 nimityksen San Jose in Californian piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 18. maaliskuuta 1981 ja jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 27. marraskuuta 1999.
Mephisto (elokuva)

| Mephisto |
| --- | --- |

Ohjaaja:  István Szabó
Käsikirjoittaja:   Péter Dobai  István Szabó 
Perustuu:  Klaus Mannin romaaniin Mefisto
Tuottaja:  Manfred Durniok
Säveltäjä:  Zdenkó Tamássy
Kuvaaja:  Lajos Koltai
Leikkaaja:  Zsuzsa Csákány
Pääosat:   Klaus Maria Brandauer  Krystyna Janda 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Unkari  Saksan liittotasavalta 
Tuotantoyhtiö:   Objektív Filmstúdió  Manfred Durniok Film- und Fernsehproduktion 
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1981
Kesto:  144 min
Alkuperäiskieli:  unkari saksa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mephisto on unkarilais-saksalainen elokuva vuodelta 1981. Sen ohjasi István Szabó ja pääosaa näyttelee Klaus Maria Brandauer. Elokuva perustuu Klaus Mannin samannimiseen romaaniin. 1920- ja 1930-lukujen Saksaan sijoittuva tarina kertoo näyttelijästä, joka vertauskuvallisesti myy sielunsa ja ryhtyy myötäilemään natseja saadakseen menestystä ja vaikutusvaltaa.
Elokuva sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin ja palkittiin Cannesin elokuvajuhlilla parhaasta käsikirjoituksesta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Klaus Maria Brandauer  | … |  Hendrik Hoefgen   |
|  Krystyna Janda  | … |  Barbara Bruckner   |
|  Ildikó Bánsági  | … |  Nicoletta von Niebuhr   |
|  Karin Boyd  | … |  Juliette Martens   |
|  Rolf Hoppe  | … |  kenraali   |
|  Christine Harbort  | … |  Lotte Lindenthal   |
|  György Cserhalmi  | … |  Hans Miklas   |
|  Christiane Graskoff  | … |  Cesar Von Muck   |
|  Péter Andorai  | … |  Otto Ulrichs   |
|  Ildiko Kishonti  | … |  Dora Martin   |
|  Tamas Major  | … |  Oskar H. Kroge   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Ebert, Roger: A deal with the devil RogerEbert.com.  21.8.2008. Viitattu 7.5.2021. (englanniksi)
Reynolds, Herbert: Mephisto – Film (Movie) Plot and Review Film Reference.  8.5.2014. Viitattu 7.5.2021. (englanniksi)
Roland Penrose

Roland Penrose vuonna 1973.
Roland Penrose (14. lokakuuta 1900 Lontoo, Englanti – 23. huhtikuuta 1984 East Sussex) oli brittiläinen taidemaalari, runoilija ja historioitsija.
Penrose oli yksi Institute of Contemporary Artsin perustajista Lontoossa vuonna 1946. Hän oli lisäksi organisoimassa Lontoon kansainvälistä surrealistinäyttelyä vuonna 1936.
Penrose oli kveekari. Hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja vuonna 1960, ja hänet lyötiin ritariksi saavutuksista kuvataiteessa vuonna 1966. Hän sai Sussexin yliopiston kunniatohtorinarvon 1980.
Penrose oli Lionel Penrosen veli. Hän oli naimisissa valokuvaaja Lee Millerin kanssa. Oliver, Roger ja Jonathan Penrose ovat hänen veljenpoikiaan.
Rheine

| Rheine |
| --- | --- |
 Rheinen kaupunginkirkko
 vaakuna
 Rheine
 Koordinaatit: 52°17′N, 7°26′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Hallintopiiri:  Münster
Piirikunta:  Steinfurt
Hallinto:  
 – Pormestari:  Peter Lüttmann
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  145,00 km²
Korkeus:  27–90 m
Väkiluku (31.12.2022):  77 893
 – Väestötiheys:  537 as./km²
 
 www.rheine.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rheine on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa Saksassa. Se sijaitsee Ems-joen varrella, noin 40 kilometriä pohjoiseen Münsteristä, 45 kilometriä länteen Osnabrückistä ja 45 kilometriä itään Enschedestä. Kaupunki sai kaupunginoikeudet vuonna 1327.
Rheinessä asui vuoden 2022 lopussa 77 893 ihmistä. Pinta-alaltaan kaupunki on 145 neliökilometrin suuruinen. Kaupunki jaetaan 15 kaupunginosaan. Sillä on ystävyyskaupunkitoimintaa Alankomaiden Bornen, Saksan Bernburgin, Portugalin Leirian ja Liettuan Trakain kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rheine Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (saksaksi)
Matti Härkönen

Matti Härkönen (s. 1984) on suomalainen urheilutoimittaja ja -selostaja, joka työskentelee Yle Urheilussa. Härkönen selostaa pääosin jalkapalloa, mutta talviolympialaisissa 2014 hän selosti freestyleä ja jääkiekkoa. Syyskuusta 2023 alkaen hän on isännöinyt myös Yle Urheilun 11 ystävää -podcastia urheilutoimittaja Jussi Vainikan kanssa.
Jalkapalloselostajana Härkönen tuli suurelle yleisölle tunnetuksi EM-kilpailujen 2012, vuoden 2013 Maanosaliittojen cupin ja 2014 MM-kilpailujen kautta. Vuodesta 2015 lähtien hän on selostanut myös jääkiekon Euro Hockey Touria Ylellä. Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2016 Härkönen oli yksi Ylen selostajista.  Hän selosti myös Jääkiekon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2019.
Härkönen oli Ylen pääselostaja jalkapallon EM-kilpailuissa 2016 ja selosti sekä välierät että loppuottelun. Hän selosti vuoden 2016 kesäolympialaisissa muun muassa rantalentopalloa. Jalkapallon EM-kisoissa 2020 Härkönen selosti Suomen jalkapallomaajoukkueen historian ensimmäiset EM-ottelut.
Eräs Härkösen muistetuimmista selostushetkistä on nettihitiksi noussut kohta, jossa hän kommentoi vuoden 2016 kesäolympialaisten naisten rantalentopallopelissä pelanneen Sveitsin Isabella Forrerin "massiivisen juomapullon" kokoa. Jotkut tulkitsivat, ettei Härkönen tosiasiassa kommentoinut pelaajan juomapulloa, vaan muotoja. Kommentti herätti huomiota Saksassa asti.
Rheinfelden (Sveitsi)

| Rheinfelden |
| --- | --- |
 Ilmakuva Rheinfeldenin vanhaankaupunkiin
 vaakuna
 Rheinfeldenin sijainti
 Rheinfelden
 Koordinaatit: 47°33′00″N, 07°48′00″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Aargau
Piirikunta:  Rheinfelden
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  16,03 km²
Korkeus:  262–419 m
Väkiluku (2011):  12 034
 – Väestötiheys:  751 as./km²
Postinumero:  4310
 
 www.rheinfelden.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rheinfelden on kaupunki Sveitsissä. Se sijaitsee Aargaun kantonissa, Reinin rannalla, joka on samalla Saksan ja Sveitsin raja. Rheinfelden sijaitsee noin 15 kilometriä Baselista itään. Vastapäätä Reinin toisella rannalla sijaitsee samanniminen kaupunki Saksassa.
Kunnan pinta-ala on 16,03 km² ja vuoden 2011 lopulla siellä asui 12 034 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rheinfelden Wikimedia Commonsissa
Rheinfeldenin vanhakaupunki Reiniltä päin.
Marie-Claire Blais

| Marie-Claire Blais |
| --- | --- |
 Marie-Claire Blais
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1939 Quebec, Kanada
Kuollut: 30. marraskuuta 2021 (82 vuotta) Key West, Florida, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Kanada
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marie-Claire Blais (5. lokakuuta 1939 Quebec, Kanada – 30. marraskuuta 2021 Key West, Florida, Yhdysvallat) oli kanadalainen kirjailija. Hän kirjoitti ranskaksi. Hän sai julkisuutta 1960-luvun vaihteessa kertomuksillaan La Belle Bête (1959), Tête blanche ja Le Jour est noir (1962). Hän muutti ensin Yhdysvaltoihin ja sitten Ranskaan mutta palasi myöhemmin Yhdysvaltoihin. Romaani Talvikausi Emmanuelin elämässä (1965) sai Prix Médicis -palkinnon 1966.
Ura > Nuoruudesta kirjailijaksi

Marie-Claire Blais oli viisilapsisen perheen vanhin lapsi. Perhe asui työläisalueella La Cité-Limoiloussa Quebecissä. Blais joutui perheen taloudellisen tilanteen takia keskeyttämään koulun 15-vuotiaana. Hän vuokrasi oman asunnon ja työskenteli kaupoissa ja tehtaissa. Vapaa-ajallaan hän harrasti kirjoittamista.
Blais kävi Lavalin yliopiston luovan kirjoittamisen iltakurssia. Kirjallisuuden professori Jeanne Lapointe ja Georges-Henri Lévesque huomasivat siellä Blais’n kyvyt. Lévesque auttoi tätä ensimmäisen romaanin julkaisemisessa ja saamaan kirjoitusstipendin. Sen turvin Blais pystyi asumaan vuoden Pariisissa.
Ura > Tuotanto

Blais’n ensimmäinen romaani La belle bête julkaistiin vuonna 1959. Se sai pääasiassa hyvän vastaanoton, vaikka se herätti myös kritiikkiä. Joidenkin mukaan kirja oli moraaliton, sillä siinä oli aikaansa nähden paljon väkivaltaa ja tylyä kieltä. Blais’n toinen romaani oli Tête blanche (1960). Hänen neljäs teoksensa Talvikausi Emmanuelin elämästä (1965) on käännetty yli kymmenelle kielelle. Se sai muun muassa ranskalaisen Prix Médicis -palkinnon.
Blais oli tuottelias kirjailija: hän julkaisi viitisenkymmentä kirjaa. Hän sai vuonna 1968 Kanadassa kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkinnon teoksesta Manuscrits de Pauline Archange. Saman palkinnon hän sai vuonna 1979 teoksesta Le sourd dans la ville ja Anaïs Ségalas -palkinnon teoksesta Visions d’Anna (1982). Blais kirjoitti 2000-luvulla Soifs-romaanisarjan, jossa on kymmenen romaania. Viimeinen niistä on vuonna 2018 julkaistu Une réunion près de la mer. Sarjassa on satoja hahmoja, joista monet edustavat Yhdysvaltain marginaalissa eläviä ihmisryhmiä.
Romaanien lisäksi Blais kirjoitti näytelmiä ja runoja. Hän julkaisi kaksi runokokoelmaa ja noin kymmenen näytelmää. Lisäksi hän käsikirjoitti James Dormeyerin televisiosarjaa Journal en images froides ja Anne Claire Poirierin elokuvan Tu as crié: Let Me Go.
Blais on tunnetuimpia ja tutkituimpia kanadalaisia kirjailijoita. Teoksissaan hän käsittelee väkivaltaa, kapinaa ja vihaa. Monet hänen henkilöhahmoistaan ovat syntyneet ilman toivoa, ja heidän tyhjää elämäänsä kuvataan usein vasten piirteetöntä maisemaa. Blais kuvaa hahmojaan säälittä ja kiihkottomasti, ja hänen teoksissaan on usein syrjäytyneitä, maahanmuuttajia, prostituoituja, homoseksuaaleja sekä varsinkin äitejä ja lapsia rakkaudettomissa suhteissa. Hahmot kärsivät sekä yksinäisyydestä että lohduttomuudesta.
Yksityiselämä

Blais asettui 1960-luvun alussa Massachusettsin Cambridgeen, missä hän tutustui yhdysvaltalaiseen taidemaalariin Mary Meigsiin. Hän muutti vuonna 1963 Meigsin ja tämän kumppanin, kirjailija Barbara Demingin kanssa yhteen. Blais ja Meigs muuttivat vuonna 1972 Bretagneen ja palasivat muutaman vuoden päästä Pohjois-Amerikkaan Montrealiin. Meigs teki useita teoksia suhteestaan Blais’n kanssa. Blais ja Meigs olivat yhdessä Meigsin kuolemaan 2002.
Blais vietti viimeiset vuotensa Floridan Key Westissä, Quebecin Melbournessa ja Montrealissa. Hän kuoli marraskuussa 2021 kotonaan Key Westissä.
Suomennetut teokset

Talvikausi Emmanuelin elämästä (Une saison dans la vie d'Emmanuel), suom. Kyllikki Villa, Helsinki: WSOY 1967
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marie-Claire Blais Wikimedia Commonsissa
Robbie Fowler

Fowler Liverpoolin peliasussa
Robert Bernard ”Robbie” Fowler (s. 9. huhtikuuta 1975 Liverpool) on englantilainen jalkapalloilija. Fowler on tunnettu pitkästä ja menestyksekkäästä urastaan kasvattajaseuransa Liverpoolin riveissä.
Liverpoolin kapteenina toiminut Fowler siirtyi seurasta Leedsiin vuonna 2001. Leedsistä hän puolestaan jatkoi eteenpäin Manchester Cityyn vuonna 2003. 27. tammikuuta 2006 Fowler palasi Anfieldille ilmaisella siirrolla. Vuoden jatkosopimuksen päätyttyä Fowler siirtyi Championship-joukkue Cardiff Cityn riveihin. 10. syyskuuta 2008 Fowler teki kolmen kuukauden mittaisen sopimuksen Blackburn Roversin kanssa. Blackburn ei jatkanut hänen sopimustaan ja helmikuussa 2009 Fowler teki kaksivuotisen sopimuksen australialaisen A-League-seuran North Queensland Furyn kanssa. Hän edustaa seuraa kauden 2009–2010 ajan. Kaudeksi 2010–2011 Fowler siirtyi Perth Gloryyn, jossa pelasi niin ikään vain yhden kauden verran ja vaihtoi kaudeksi 2011–2012 thaimaalaiseen Muangthong Unitediin.
Hyökkääjänä pelaava Fowler on Valioliigan neljänneksi paras maalintekijä kautta aikain 162 maalilla. Hänen edellään ovat vain Alan Shearer, Andy Cole ja Thierry Henry. Hän oli maaliskuuhun 2023 saakka Liverpoolin valioliigahistorian paras maalintekijä 128 maalilla.
Seurat

Liverpool (1993–2001)
Leeds United (2001–2003)
Manchester City (2003–2006)
Liverpool (2006–2007)
Cardiff City (2007–2008)
Blackburn Rovers (2008)
North Queensland Fury (2009–2010)
Perth Glory (2010–2011)
Muangthong United (2011–2012)
Saavutukset

Liverpool
1994–1995 Englannin liigacup
2000–2001 Englannin liigacup
2000–2001 FA Cup
2000–2001 UEFA Cup
2000–2001 UEFA Super Cup
Rubiinisarakki

| Rubiinisarakki |
| --- | --- |
 Rubiinisarakki puutarhassa Frankfurtissa, Saksassa
Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Yksisirkkaiset
Kladi::  Commelinids
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Sarat Carex
Laji::  punicea
Kaksiosainen nimi
 Carex punicea  K.A.Ford (2015) 
Synonyymit
 Uncinia rubra 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rubiinisarakki (Carex punicea, aiemmin Uncinia rubra) Uudesta-Seelannista kotoisin oleva sarakasvilaji, jota käytetään yksivuotisena koristeheinänä. Laji on kuvattu 1850-luvulla Joseph Dalton Hookerin Flora Novae-Zelandiaessa ja siirrettiin 2010-luvulla sarakeista sarojen sukuun.
Rubiinisarakki on luonnossa monivuotinen mätäs, joka kasvaa Uuden-Seelannin vuoristoissa viileissä olosuhteissa.
Rubén Héctor di Monte

Rubén Héctor di Monte (12. huhtikuuta 1932 Luján – 18. huhtikuuta 2016) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 5. joulukuuta 1954 ja nimitettiin Avellanedan vihkipiispaksi sekä Iomniumin titulaaripiispaksi 13. kesäkuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 16. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antonio Quarracino, jota avustivat Luis Juan Tomé ja Luis Eduardo Henríquez Jiménez.
Di Monte sai 24. maaliskuuta 1986 nimityksen Avellanedan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 1. toukokuuta. Hänet nimitettiin 7. maaliskuuta 2000 Mercedes-Lujánin arkkipiispaksi, ja tähän virkaan hänet asetettiin 26. huhtikuuta. Hän jäi eläkkeelle 27. joulukuuta 2007.
Rod Dixon

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Rod Dixon (vasemmalla) Münchenin olympialaisissa 1972. |  Rod Dixon (vasemmalla) Münchenin olympialaisissa 1972. |  Rod Dixon (vasemmalla) Münchenin olympialaisissa 1972. |  |
Maa:   Uusi-Seelanti
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | München 1972 | 1 500 m |  |
Rod Dixon (s. 13. heinäkuuta 1950 Nelson) on uusiseelantilainen entinen kestävyysjuoksija.
Rod Dixon sai olympiapronssia Pekka Vasalan voittamassa 1 500 metrin juoksussa Münchenin 1972 olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän sai pronssia Pekka Päivärinnan voittamassa maastojuoksun ensimmäisessä MM-kilpailussa. Kansainyhteisön kisoissa 1974 hän jäi Filbert Bayin voittamassa 1 500 metrin ME-juoksussa neljänneksi. Myös Lasse Virénin voittamalla Montrealin 1976 olympialaisten 5 000 metrillä Dixon sijoittui neljänneksi.
Montrealin kisojen jälkeen Dixon siirtyi vieläkin pidemmille matkoille. New Yorkin maratonin hän voitti 1983 ensimmäisenä ei-amerikkalaisena. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän sijoittui maratonilla kymmenenneksi.
Dixon kiinnitettiin Uuden-Seelannin Sports Hall of Fameen vuonna 1996.
Saavutukset

Olympiapronssia 1 500 metrillä Münchenissä 1972
Olympiakisoissa neljäs 5 000 metrillä Montrealissa 1976
Olympiakisoissa kymmenes maratonilla Los Angelesissa 1984
Kansainyhteisön kisoissa neljäs 1 500 metrillä 1974
Kansainyhteisön kisoissa kahdeksas 1 500:lla ja 5 000 metrillä 1978
MM-pronssia maastojuoksussa 1973 ja 1982
New Yorkin maratonin voitto 1983
Henkilökohtaiset ennätykset

400 metriä 49,5
800 metriä 1.47,6 (1973)
1 000 metriä 2.17,2 (1974)
1 500 metriä 3.33,89 (1974)
Maili 3.53,62 (1975)
2 000 metriä 5.01,67 (1975)
3 000 metriä 7.41,0 (1974)
2 mailia 8.14,32 (1974)
3 000 metrin esteet 8.29,0 (1973)
5 000 metriä 13.17,27 (1976)
10 000 metriä 28.35,69 (1981)
Maraton 2.08.59 (1983)