stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otto Nordenswan
Luottamustoimet

Nordenswan toimi Kenttätykistörykmentti 3:n kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1919 ja Vuoksen Jääkäripataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1935 sekä 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1935 ja 1938–1939. Kenttätykistörykmentti 3:n upseerikerhon puheenjohtajana hän toimi vuosina 1938–1940.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 28. marraskuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 24. joulukuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1923  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Norfolkinsaarenviherkaija

| Norfolkinsaarenviherkaija |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Viherkaijat Cyanoramphus
Laji::  cookii
Kaksiosainen nimi
 Cyanoramphus cookii  G.R. Gray, 1859 
Katso myös
   Norfolkinsaarenviherkaija Wikispeciesissä   Norfolkinsaarenviherkaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Norfolkinsaarenviherkaija (Cyanoramphus cookii) on Norfolkinsaaren kotoperäinen kaija, joka luettiin aikaisemmin uudenseelanninviherkaijan alalajiksi.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 25 cm, ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti, otsa, päälaki sekä yläperän molemmilla puolilla olevat laikut ovat punaiset. Naaras on kooltaan hieman koirasta pienempi, sillä on punaista vähemmän päässä kuin koiraalla, ja sen nokka on kapeampi.
Esiintyminen

Norfolkinsaarenviherkaijat elävät vain Tasmaninmeressä sijaitsevalla Norfolkinsaarella ja sen kansallispuistossa sekä puiston lähiympäristössä. Se oli jo häviämässä, sillä vuoden 1994 laskennoissa tavattiin vain neljä pesivää naarasta ja kolmisenkymmentä koirasta. Suojelutoimien ansiosta kannan koko on nykyisin 200–300 yksilöä ja pesiviä pareja on vähintään kuusi.
Elinympäristö

Laji elää metsissä mutta vierailee puutarhoissa syömässä hedelmiä.
Lisääntyminen

Pesä on puun kolossa, tavallisimmin Nestegis apetala -lajin puussa. Naaras munii keskimäärin viisi munaa, joita se hautoo kolme viikkoa. Poikaset jättävät pesän kuuden tai seitsemän viikon ikäisinä ja itsenäistyvät kolmen-viiden viikon kuluttua. Pari pesii ainakin kaksi kertaa peräkkäin, joskus ne pesivät jopa neljä kertaa vuoden aikana.
Ravinto

Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, kukista ja vihreistä lehdistä.
Japaninhappomarja

| Japaninhappomarja |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Happomarjakasvit Berberidaceae
Suku::  Happomarjat Berberis
Laji::  thunbergii
Kaksiosainen nimi
 Berberis thunbergii  DC. 
Katso myös
   Japaninhappomarja Wikispeciesissä   Japaninhappomarja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Japaninhappomarja (Berberis thunbergii) on happomarjakasveihin kuuluva, Japanista kotoisin oleva pensas. Lajia käytetään puutarhoissa aitakasvina tai vapaasti kasvaviin istutuksiin.
Ulkonäkö ja koko

Japaninhappomarja on piikikäs, pysty ja kasvaa 0,5–1 metriä korkeaksi. Edellisen kesän kasvaimen kuori on punaruskea, kuluvan kesän kasvainranka on kalju. Lehdet ovat oksissa kierteisesti. Lehtilapa on 1–3 cm pitkä, vastapuikea, suippotyvinen ja ehytlaitainen. Haaroissa sijaitsevat oralehdet ovat yksipiikkisiä. Kukinto on 2–4-kukkainen sarjamainen terttu, tai kukat ovat yksittäin. Keltaiset kukat ovat kaksineuvoisia. Kehälehtiä on yhdeksän kappaletta, joista sisimmät kuusi ovat terälehtimäisiä. Mesilehtiä ja heteitä on tavallisesti kuusi kappaletta, emejä yksi. Japaninhappomarja kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kukinnan jälkeen kypsyvät punaiset ja pitkulaiset, kaksisiemeniset marjat. Kasvin raa’at marjat ovat myrkyllisiä, mutta kypsinä ne ovat syötäviä.
Levinneisyys

Japaninhappomarja kasvaa alkuperäisenä luonnonkasvina Japanin etelä- ja keskiosissa. Suomessa japaninhappomarjaa kasvaa paikoitellen luonnonvaraisena Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Hämeessä ja Etelä-Karjalassa.
Elinympäristö

Alkuperäisellä levinneisyysalueella Japanissa japaninhappomarja kasvaa laidunniityillä ja erilaisissa pensaikoissa. Suomen luonnossa sitä esiintyy viljelykarkulaisena.
Käyttö

Japaninhappomarjaa käytetään puistoissa ja puutarhoissa vapaasti kasvavana koristepensaana tai aitakasvina. Suomessa se menestyy Ilmatieteen laitoksen määrittämillä kasvuvyöhykkeillä I–V, mutta vaurioituu helposti pahoin poikkeuksellisen kylminä pakkastalvina.
Kasvista on jalostettu useita viljelylajikkeita, joista Suomessa tavataan muun muassa lajikkeita 'Atropurpurea' eli purppurahappomarja, 'Atropurpurea Nana', 'Aurea', 'Erecta' ja 'Red Chief'. Lajikkeet eroavat toisistaan koon ja lehtilavan värin puolesta, joka vaihtelee punertavasta kellertävään.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Japaninhappomarjan (Berberis thunbergii) levinneisyys Suomessa
Puutarha.net: Japaninhappomarja (Berberis thunbergii)
ITIS: Berberis thunbergii (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Berberis thunbergii (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158397  Wikispecies: Berberis thunbergii  APA: 5279  APNI: 148018  BioLib: 38421  BOLD: 121611  CoL: LK9J  EoL: 596554  EPPO: BEBTH  FEIS: berthu  FNA: 233500242  FoAO2: Berberis thunbergii  FoC: 233500242  GBIF: 3033896  GISD: 592  GRIN: 6974  iNaturalist: 58727  IPA: 3010  IPNI: 107136-1  IRMNG: 10594638  ISC: 8808  ITIS: 18835  MichiganFlora: 541  MoBotPF: 277781  NatureServe: 2.134460  NBN: NBNSYS0000004966  NCBI: 121720  NSWFlora: Berberis~thunbergii  NZOR: c4cc7ec3-0853-4a9a-a878-cebe0ae11b91  Observation.org: 6460  Open Tree of Life: 1072153  PalDat: Berberis_thunbergii  PfaF: Berberis thunbergii  PFI: 9272  Plant List: kew-2674513  PLANTS: BETH  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:107136-1  RHS: 2183  Tropicos: 3500183  VASCAN: 3666  WisFlora: 2729  WFO: wfo-0000563924  Laji.fi: MX.37854 
Japaninhappomarjan kukkia.
Japaninhappomarjan marjaisia oksia.
Morris R. Jeppson

Jeppson, Tibbets sekä Van Kirk. Mukana myös B-29:n pienoismalli.
Morris Richard Jeppson (23. kesäkuuta 1922 Logan, Utah – 30 maaliskuuta, 2010 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen aliluutnantti. Hän opiskeli Renossa Nevadan yliopistossa. Jeppson palveli 1. erillisessä taisteluvälinelaivueessa. Hän jatkoi myöhemmin koulutustaan, jatkaen yliopisto-opintojaan. Nuoresta iästään huolimatta, oli Jeppsonilla Yalen, Harvardin sekä MIT:n opintojaksoja.
Jeppson oli tutkasytytin -järjestelmään perehtynyt, mutta tuli enemmän tunnetuksi Little Boyksi nimetyn atomipommin apuaseistajana. Jeppson oli kommodori William S. Parsonsin apulaisena lennolla, joka johti Hiroshiman lähes täydelliseen tuhoon.  Jeppsonin tehtäviin kuului atomipommin toiminnan sekä virtapiirien kunnon tarkkailu, sillä vaadittiin 24 voltin paristojen antama sähköinen sytytys - joka tarvittiin pommin laukaisua varten. Jeppson oli itse asentamassa tarvittavia tarkkailulaitteita Enola Gay -pommikoneeseen. Aliluutnantti Jeppson oli myös viimeinen pommia käsitellyt henkilö ennen pudottamista. Hän vaihtoi vihreät sytytystulpat eli "turvatulpat" punaisiin, jolloin pommi tuli täydellisesti viritetyksi.
Nuori Morris R. Jeppson Enola Gayn vierellä.
Jeppsonin palvelusvuodet olivat 1942 - 1946. Hänet palkittiin Air Medal sekä Silver Medal -ansiomerkein. Jeppson palveli sittemmin ydinfyysikkona, toimien lämpöydinpommien kehitystyössä ydintutkimuksen LLNL-instituutissa eli myöhemmin Sandia National Laboratories. Hänen erityisalaansa oli mikroaaltoihin liittynyt teknologia. Jeppson menehtyi 87-vuotiaana, jolloin hänen toinen aviovaimonsa Molly jäi leskeksi. Jeppsonilta jäi lisäksi 3 lasta, 5 lastenlasta sekä 3 lastenlastenlasta.
Käännös suomeksi
Marita Nordberg

| Marita Nordberg |
| --- | --- |
 Marita Nordberg vuonna 1966.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hjördis Marita Nordberg-Mustakallio
Syntynyt: 15. helmikuuta 1929 Tuusula
Kuollut: 30. lokakuuta 2009 (80 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Kimmo K. Mustakallio
Näyttelijä
Aktiivisena:  1949–2004
Merkittävät roolit:  Reetta Tuura
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Hjördis Marita Nordberg-Mustakallio (o.s. Nordberg; 15. helmikuuta 1929 Tuusula – 30. lokakuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Nordberg oli freelance-näyttelijä 20 vuotta, jonka jälkeen hän oli vuodesta 1988 kiinnitettynä Suomen Kansallisteatteriin. Hän toimi myös Televisioteatterissa, esiintyi 16:ssa Uuno Turhapuro -elokuvassa Uunon anoppina Reetta Tuurana sekä yli kahdessakymmenessä muussa elokuvassa.
Elämä ja ura

Tuusulan Kellokoskella syntyneen ja kasvaneen Nordbergin vanhemmat olivat ruukin sorvari ja konttoristi. Ylioppilas Nordberg aloitti Helsingin yliopistossa kirjallisuuden ja historian opinnot, mutta päätyi lopulta Suomen teatterikouluun innostuttuaan harrastajateatteri Ympäristöteatterin ansiosta teatterista. Esiinnyttyään eri teattereissa ja oltuaan mukana Televisioteatterissa sen perustamisesta lähtien hän jäi freelanceriksi 1967. Teatteriuran huippukohtia oli esiintyminen Joonas Kokkosen oopperassa Viimeiset kiusaukset, jonka mukana hän pääsi Metropolitan-oopperaan asti. Freelance-kauden jälkeen oli vuorossa Kansallisteatteri, ja hän on sanonut harmitelleensa freelance-kautta siksi, että teatteriin hän on aina kaivannut ja että mielenkiintoisia teatterirooleja saattoi jäädä freelanceriuden vuoksi tekemättä.
Nordberg nähtiin kymmenissä televisioelokuvissa ja -sarjoissa, kuten Ilkamat ja Parempi myöhään. Ääninäyttelijänä Nordberg teki Baylenen roolin elokuvassa Dinosaurus. Hänen viimeiseksi jäänyt elokuvansa oli Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004). Nordberg harkitsi kesällä 2009 roolia Salatut elämät -sarjassa, mutta hän päätti kuitenkin, ettei ota roolia vastaan. Yksi syy oli, ettei "hän voinut sitoutua kuvauksiin niin pitkäksi aikaa".
Marita Nordbergin puoliso oli vuodesta 1956 lääketieteen tohtori, professori Kimmo K. Mustakallio. Heidän poikansa Sami Mustakallio on julkisuudessa kertonut kokemuksistaan CP-vammaisena. Sami Mustakallio vihittiin papiksi monien hankaluuksien jälkeen vuonna 2000.
Nordberg kuoli 30. lokakuuta 2009 Helsingissä sairauskohtaukseen.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1949 | Ruma Elsa | ylioppilas |
| 1951 | Tytön huivi | Liisa |
| 1952 | Suomalaistyttöjä Tukholmassa | tyttö tansseissa |
| 1952 | Yö on pitkä | nainen ravintolassa |
| 1953 | Rantasalmen sulttaani | haaremityttö |
| 1953 | Me tulemme taas | kyläläinen |
| 1953 | Maailman kaunein tyttö  | valokuvaaja |
| 1953 | Lumikki ja 7 jätkää | Pirkko |
| 1953 | Jälkeen syntiinlankeemuksen | koululainen |
| 1956 | Ei enää eilispäivää | Maija |
| 1961 | Rakas... | Pärren vaimo |
| 1961 | Tyttö ja hattu | hattuliikkeen omistaja |
| 1963 | Obmolov |  |
| 1963 | Totuus on armoton | rouva Arra |
| 1966 | Millipilleri  | hemaiseva rouva |
| 1967 | Pähkähullu Suomi | talon tyttö |
| 1970 | Takiaispallo (potilas sairaalassa) |  |
| 1976 | Lottovoittaja UKK Turhapuro | Reetta Tuura |
| 1977 | Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon (arkistomateriaalia) | Reetta Tuura |
| 1978 | Tuntematon ystävä | rappioalkoholisti |
| 1978 | Lakeuden laulu |  |
| 1978 | Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy | Reetta Tuura |
| 1978 | Runoilija ja muusa | Freyan äiti |
| 1981 | Uuno Turhapuron aviokriisi | Reetta Tuura |
| 1981 | Ameriikan morsian |  |
| 1982 | Uuno Turhapuro menettää muistinsa | Reetta Tuura |
| 1982 | Jousiampuja | rouva Koskenseppä |
| 1983 | Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin | Reetta Tuura |
| 1984 | Viimeiset kiusaukset |  |
| 1984 | Uuno Turhapuro armeijan leivissä | Reetta Tuura |
| 1984 | Kun Hunttalan Matti Suomen osti | Psykiatrin vaimo |
| 1985 | Uuno Epsanjassa | Reetta Tuura |
| 1986 | Uuno Turhapuro muuttaa maalle | Reetta Tuura |
| 1986 | Pikkupojat | Jäpälän vaimo |
| 1987 | Uuno Turhapuro – kaksoisagentti | Reetta Tuura |
| 1988 | Tupla-Uuno | Reetta Tuura |
| 1990 | Uunon huikeat poikamiesvuodet maaseudulla | Reetta Tuura |
| 1991 | Uuno Turhapuro herra Helsingin herra | Reetta Tuura |
| 1992 | Uuno Turhapuro – Suomen tasavallan herra presidentti | Reetta Tuura |
| 1993 | Uuno Turhapuron poika | Reetta Tuura |
| 1993 | Rakkauden kiirastuli |  |
| 1994 | Uuno Turhapuron veli | Reetta Tuura |
| 1998 | Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies | Reetta Tuura |
| 2004 | Uuno Turhapuro – This Is My Life | Reetta Tuura |
Filmografia > Televisioelokuvat

| Vuosi | Televisioelokuva |
| --- | --- |
1961: Kauppamatkustajan kuolema
1962: Muotinäytös
1964: Kuukausi maalla
1965: Teekutsut
1965: Armoton ammattilainen
1980: Opri ja Oleksi
1988: Irti maasta
Filmografia > Televisio

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1966–1973 | Hanski | Virtaska |
| 1969 | Naapurilähiö | Helmi Raita |
| 1970 | Ilkamat | useita rooleja |
| 1979–1980 | Parempi myöhään | useita rooleja |
| 1987–1988 | Vihreän kullan maa | Tanja Tertti |
| 1996 | Uuno Turhapuro | Reetta Tuura |
| 1997 | Paluu naapurilähiöön | Helmi Raita |
| 1997 | Kotikatu | Asta |
| 1997–1998 | Nitrokabinetti | Rosa Behlström |
| 1999 | Kaverille ei jätetä | Loviisa Mäntykallio |
| 2002 | Sänky | Äiti |
| 2003 | Kansankynttilät | Kaarina Töyhtö |
| 2004 | Me stallarit | Rva af Gräddeström |
Filmografia > Dubbauksia

Dinosaurus (2000)
Aiheesta muualla

Näyttelijä Marita Nordberg on kuollut. Helsingin Sanomat 3.11.2009. (Maksullinen artikkeli.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Nopeuslasku

| Nopeuslasku |
| --- | --- |

Miesten ennätykset
Maailmanennätys:   Simon Billy 255,500 km/h (2023)
Naisten ennätykset
Maailmanennätys:   Valentina Greggio 247,083 km/h (2016)
Nopeuslasku on hiihtolaji, jossa rinnettä suksilla alas laskettaessa pyritään saavuttamaan mahdollisimman suuri nopeus. Nopeuslasku on nopein hiihtolaji ja vauhti nousee parhaimmillaan yli 250 kilometrin tuntinopeuden. Lajin katto-organisaatio on kansainvälinen hiihtoliitto FIS.
Historia

Squaw Valleyn museon arkistoista löytyneiden tietojen mukaan ensimmäiset nopeuslaskukilpailut käytiin vuonna 1859 Kaliforniassa. Ensimmäisenä lajia harrastivat Kalifornian kullankaivajat ja kaivosmiehet. Tuolloin kilpailtiin 500–600 metrin mittaisilla radoilla tavallisesti mies miestä vastaan, parhaimmillaan jopa kuusi miestä yhtä aikaa rinteessä. Tuohon aikaan käytettiin pitkää puusauvaa ja 3,65 metrin mittaisia suksia. Suksien luistoa parannettiin voiteilla, joita valmistettiin muun muassa pihkasta, mahlasta ja tärpätistä. Vuonna 1884 saavutettiin epävirallinen maailmanennätys 79 kilometriä tunnissa ja kaksi vuotta myöhemmin jo 116 kilometriä tunnissa.lähde?
Euroopassa ensimmäinen kilpailu järjestettiin vuonna 1930. Tuolloin itävaltalainen Guzzi Lanstshner saavutti 101,8 kilometrin tuntinopeuden. Tuolloin lajin painopiste oli siirtynyt Eurooppaan ja ainoa suorituspaikka sijaitsi Sveitsin St. Moritzissa. Toisen maailmansodan jälkeen rakennettiin Cerviniaan, Italiaan Kilometro Lanciato -rata, jossa Zeno Colo teki vuonna 1947 uuden ennätyksen 159,2 kilometriä tunnissa. 1960-luvulla laji alkoi jälleen saada osakseen kansainvälistä suosiota ja lajin synnyinmaassa Yhdysvalloissa ryhdyttiin jälleen harrastamaan lajia. Vuonna 1963 rakennettiin Portilloon, Chileen uusi rata, jossa Dick Dorwort laski uudeksi maailmanennätysnopeudeksi 171,4 kilometriä tunnissa. Vuonna 1968 Kalevi Häkkinen paransi Cerviniassa maailmanennätyksen muotoon 172,4 kilometriä tunnissa. lähde?
Amerikkalainen Steve McKinney rikkoi ensimmäisenä 200 km/h Chilessä vuonna 1978. Philippe Goitschel ylitti 250 km/h Ranskassa vuonna 2002.
Nopeuslasku oli näytöslajina Albertvillen talviolympialaisissa vuonna 1992. Olympialaisissa saavutettiin uusi maailmanennätys 229,299 km/h, mutta kisojen ulkopuolella sveitsiläinen laskija törmäsi rinnekoneeseen ja kuoli. Seuraavissa olympiakisoissa nopeuslaskua ei enää nähty. Pysyväksi olympialajiksi nousun tyrehdyttyä FIS:n lajille antaman panoksen koettiin pienentyneen. Myöhemmin FIS sääti nopeuslaskukisoihin nopeusrajoituksen, jolloin laskijoiden vauhti ei yltänyt enää edes syöksylaskun huippunopeuksiin. Tämän vuoksi eräät laskijat perustivat oman ammattilaissarjansa ja lajin harrastajat jakaantuivat kahteen leiriin. FIS oli jo hylkäämässä lajin kokonaan, mutta pitkälti Häkkisenselvennä lobbaustyön ansiosta näin ei tapahtunut.
Suomessa

Kalevi Häkkinen toi nopeuslaskun Suomeen. Ensimmäiset nopeuslaskun SM-kilpailut käytiin vuonna 1984 Isolla-Syötteellä. Laji nousi kukoistukseensa, kun Pertti ”Patu” Leppälä voitti MM-kultaa vuonna 1986 ja Tarja Mulari saavutti naisten sarjan ykkössijan vuoden 1992 olympiakisoissa, joissa nopeuslasku oli näytöslajina. Vielä 2000-luvulla Jukka Viitasaari voitti kaksi maailmanmestaruutta ja hänen siskonsa Jaana yhden.
Lajin harrastajamäärät olivat kuitenkin pienenemässä. Vuonna 2010 Suomessa käytiin viimeiset nopeuslaskun SM-kilpailut. Sen jälkeen kansallinen liitto lopetti toimintansa. Lajin harjoittelu Suomessa on nykyään lähes mahdotonta, sillä hiihtokeskukset eivät päästä nopeuslaskijoita rinteilleen. Rinteen sulkeminen muilta käyttäjiltä muutaman nopeuslaskijan takia olisi vahingoksi niiden taloudelle.
Vuodesta 2012 lähtien nopeuslaskun maailmancupin osakilpailuihin on ottanut osaa vain yksi suomalainen. Hän on Teemu Suominen – Hämeen Sanomien mukaan Suomen viimeinen nopeuslaskija.
Varusteet

Nopeuslaskussa pyritään varustuksella mahdollisimman pieneen ilmanvastukseen. Virtaviivaisuuden saavuttamiseksi käytetään erityisvalmisteisia kypäriä ja monoja.lähde? Ihonmyötäinen puku on valmistettu polyuretaanista tai polypropyleenistä. Polvien ja kyynärpäiden kohdalle on laitettu vahvisteet suojaamaan mahdollisilta palovammoilta ja muilta vammoilta kaatumisten yhteydessä.lähde?
Aikuisilla erityisvalmisteiset sukset ovat 220–240 senttimetrin mittaiset, erityisen leveät. Hiihtomonot kiristetään tiukalle. Sauvat ovat vähintään metrin mittaiset ja käyristetyt, jotta saavutettaisiin mahdollisimman virtaviivainen muna-asento.
Kustannukset

Nopeuslaskusta saatava rahallinen tuotto ei riitä elättämään edes lajin parhaita urheilijoita. Erään arvion mukaan huippulaskijat käyttävät harrastukseensa 30 000 dollaria vuodessa. Yhden kilpailun voittaja saa palkinnoksi 1 500 dollaria.
Suorituspaikka

Nopeuslaskua harjoitetaan erityisesti tarkoitusta varten suunnitelluilla, noin kilometrin mittaisilla rinteillä. Tarkoitusta varten rakennettuja suorituspaikkoja on maailmassa muutama kymmenen. Tavallisesti suorituspaikat sijaitsevat korkeassa ilmanalassa, koska pyrkimyksenä on mahdollisimman pieni ilmanvastus, jotta saavutetaan nopea aika.
Les Arcs, maailman nopeimpana tunnettu rinne, suljettiin pysyvästi, kun Caitlin Tovar kuoli siellä vuonna 2007. Sen jälkeen useita ennätyksiä on lyöty Varsin rinteillä.
Ennätykset

Maailmanennätykset
Miehet: Simon Billy (Ranska), 255,500 km/h (27. maaliskuuta 2023 Vars, Ranska)
Naiset: Valentina Greggio (Italia), 247,083 km/h (26. maaliskuuta 2016 Vars, Ranska)
Para: Michael Milton (Australia), 213,65 km/h (19. huhtikuuta 2006 Les Arcs, Ranska)
Suomen ennätykset
Miehet: Jukka Viitasaari 248,79 km/h (19. huhtikuuta 2006 Les Arcs, Ranska)
Naiset: Kati Metsäpelto 237,78 km/h (19. huhtikuuta 2006 Les Arcs, Ranska)
Aiheesta muualla

http://www.speedski.com/
https://www.ski.fi/skisport/harrastaminen/nopeuslasku/
Nykyaikaiset nopeuslasku-
varusteet
Jazz at Massey Hall

| Jazz at Massey Hall The Quintet |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 15. toukokuuta 1953
 Julkaistu: 1953
 Tuottaja(t): Charles Mingus
 Tyylilaji: jazz
 Kesto: 46.54
 Levy-yhtiö: Debut Records/OJC America Records (Ranskassa)
Jazz at Massey Hall on arvostettu jazz-livealbumi, jonka äänitti The Quintet -nimellä esiintynyt kvintetti 15. toukokuuta 1953 Toronton Massey Hallissa. Yhtye koostui tuon ajan jazzin suurimmista nimistä: Dizzy Gillespie, Charlie Parker, Bud Powell, Charles Mingus ja Max Roach. Konsertti oli ainoa kerta kun nämä viisi miestä esiintyivät yhdessä ja jäi Parkerin ja Gillespien viimeiseksi yhteiseksi nauhoitteeksi. Parker soitti Grafton-muovisaksofonia konsertissa; hänen nimeään ei voitu sopimussyistä painaa alkuperäiseen albumiin, joten hänet merkittiin kansilehteen nimellä ”Charlie Chan”. (Nimi oli viittaus fiktiiviseen salapoliisi Charlie Chaniin ja saksofonistin vaimoon Chan Parkeriin.) Äänite julkaistiin alun perin Mingusin levy-yhtiö Debut Recordsin kautta Toronto New Jazz Societyn tekemästä taltioinnista. Mingus vei nauhoituksen New Yorkiin, jossa hän ja Roach dubbasivat alkuperäisessä nauhoitteessa heikoiksi jääneet bassoraidat uudestaan ja vaihtoivat Mingusin soolon ”All the Things You Are” -kappaleessa.
Toronto New Jazz Societyn alkuperäinen suunnitelma oli ollut, että muusikot jakaisivat levyn tuotot. Konsertin yleisö jäi kuitenkin niin pieneksi, että yhdistys ei pystynyt edes maksamaan muusikoiden palkkioita. Vain Parker onnistui lunastamaan korvaukseksi saamansa sekin, ja Gillespie valitti ettei hän nähnyt palkkiotaan ”vuosikausiin”.
Vuonna 2004 albumista ilmestyi uusi versio, joka sisältää koko konsertin ilman Mingusin myöhemmin tekemiä dubbauksia. Uuden version nimi on Complete Jazz at Massey Hall.
Jazz at Massey Hall valittiin Grammy Hall of Fameen vuonna 1995. Se kuuluu National Public Radion ”jazzin peruskirjastoon”. Joissakin territorioissa konserttitaltiointia mainostettiin ”suurimpana jazzkonserttina koskaan”.
Kappaleet

(Alun perin julkaistu kahtena 10 tuuman LP-levynä:)
Vol. 1 (Debut DLP-2)
”Perdido” (Juan Tizol, Hans Lengfelder, Ervin M. Clarke)
”Salt Peanuts” (Dizzy Gillespie, Kenny Clarke)
”All the Things You Are” (Jerome Kern, Oscar Hammerstein II)
”52nd Street Theme” (Thelonious Monk)
Vol . 3 (Debut DLP-4)
”Wee (Allen’s Alley)” (Denzil Best)
”Hot House” (Tadd Dameron)
”A Night in Tunisia” (Gillespie, Frank Paparelli)
(Vol. 2 sisältää Powellin, Mingusin ja Roachin trionauhoitukset samasta konsertista, pois lukien ”I’ve Got You Under My Skin”, ja lisäksi yhden Billy Taylorin, Mingusin ja Roachin nauhoitteen myöhemmästä konsertista.)
(Julkaistu 12 tuuman LP-levynä:)
(Debut DEB-124)
”Perdido” (Juan Tizol, Hans Lengfelder, Ervin M. Clarke)
”Salt Peanuts” (Dizzy Gillespie, Kenny Clarke)
”All the Things You Are” (Jerome Kern, Oscar Hammerstein II)
”52nd Street Theme” (Thelonious Monk)
”Wee (Allen’s Alley)” (Denzil Best)
”Hot House” (Tadd Dameron)
”A Night in Tunisia” (Gillespie, Frank Paparelli)
(Vuoden 2004 uudistettu painos sisältää 14 raitaa, joista raidat 5–11 ovat ilman Parkeria ja Gillespietä:)
”Perdido” (Juan Tizol, Hans Lengfelder, Ervin M. Clarke)
”Salt Peanuts” (Dizzy Gillespie, Kenny Clarke)
”All the Things You Are” (Jerome Kern, Oscar Hammerstein II)
”52nd Street Theme” (Thelonious Monk)
Max Roachin rumpusoolo
”Cherokee” (Noble)
”Embraceable You” (George Gershwin, Ira Gershwin)
”Hallelujah (Jubilee)” (Grey, Robin, Youmans)
”Sure Thing” (Bud Powell)
”Lullaby of Birdland” (Shearing, Weiss)
”I’ve Got You Under My Skin” (Porter)
”Wee (Allen’s Alley)” (Denzil Best)
”Hot House” (Tadd Dameron)
”A Night in Tunisia” (Gillespie, Frank Paparelli)
Kokoonpano

Dizzy Gillespie – trumpetti
Charles Mingus – kontrabasso
Charlie Parker – alttosaksofoni
Bud Powell – piano
Max Roach – rummut
Albumi Powellin, Mingusin ja Roachin soittamista trioesityksistä julkaistiin myös levyn yhteydessä (ks. raidat 6–11 yllä).