stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karhulan–Sunilan rautatie

Karhulan-Sunilan rautatietä.
Karhulan–Sunilan rautatie oli Suomen rataverkkoon kuulunut teollisuusrautatie, joka valmistui vuonna 1897. Se sijaitsi Kotkan kaupungin alueella ja ulottui Kymin asemalta Karhulan ja Sunilan kaupunginosiin. Radan pääraiteen pituus oli kuusi kilometriä ja sivuraiteiden pituus neljä kilometriä. Raideleveys oli sama kuin muun rataverkon eli 1 524 millimetriä. Radan liikenne päättyi 27. syyskuuta 2024.
Radan omistanut Karhulan–Sunilan Rautatie Oy (KSR, entiseltä nimeltään Karhulan Rautatie) oli Suomen ainoa yksityinen rautatieyhtiö, joka harjoitti kaupallista rautatieliikennettä omistamallaan radalla. Yhtiö perustettiin vuonna 1937. Yhtiöllä oli yhdysliikennettä VR:n kanssa; yhdysliikenneasemana toimi Kymin rautatieasema. Vuonna 2011 radalla kulki 1 384 junaa, ja tavaraa kulki 450 tonnia.
Vuodesta 1951 rata ulottui myös Hallan saarelle, jossa toimi saha ja Hallan sellutehdas. Rautatieliikenne Hallaan loppui vuonna 1983 ja Hallan tien ylittävä rautatiesilta purettiin vuonna 1984. Saarelle johtava rautatiesilta Hallaan purettiin vuonna 2019.
Yhtiön osakekannan omistaa Sunila Oy, joka on Stora Enso Oyj:n sataprosenttisesti omistama, sellua valmistava yhtiö Kotkan Sunilan kaupunginosassa.
Historia

Karhulan ja Kymin välisen Karhulan Rautatien rakennutti ja omisti Karhula Osakeyhtiö, jolla oli tehdaslaitoksia Karhulanniemellä ja Kymin Korkeakoskella. Karhula Osakeyhtiö omisti myös sivuraiteet. Rautatie valmistui vuonna 1897, mutta yleiselle liikenteelle se avattiin virallisesti vasta 3. toukokuuta 1900. Alun perin rautatie oli kapearaiteinen, jonka raideleveys oli 785 mm. Radan pituus vuoden 1915 alussa oli 7,33 km. Karhulan Osakeyhtiö siirtyi A. Ahlström Osakeyhtiön omistukseen vuonna 1915. Vuonna 1925 valtioneuvosto suostui Karhulan rautatieyhtiön toimilupaehtojen muuttamiseen siten, että rautatien raideleveys muutettaisiin leveäraiteiseksi, mikäli radan henkilöliikenne lopetettaisiin. Rautatie levennettiin lopulta vuonna 1927, jolloin myös radan henkilöliikenne loppui.
Vuonna 1928 perustettiin Sunila Oy, joka päätti rakentaa tehtaan Sunilaan vuonna 1936. Samalla Kotkan kaupunki rakensi alueelle sataman, ja Sunila Oy:n vastuulle jäi rautatien rakentaminen alueelle. Joulukuussa 1936 perustettiin uusi yhteinen rautatieyhtiö, Karhulan-Sunilan Rautatie Oy. Karhula ja Sunila omistivat kumpikin puolet yhtiöstä. Yhtiön tehtäväksi tuli liikennöinti Kymin aseman ja Sunilan sataman välillä. Sunila Oy:n johtokunnan keskusteluissa pohdittiin myös radan saattamisesta Valtionrautateiden omistukseen.lähde?
Karhulan ja Sunilan välisen rautatien rakentaminen osoittautui haastavaksi, sillä rautatiepenkereen alla ollut merenpohja oli upottavaa. Penger saatiin valmiiksi kesällä 1937. Parhaimmillaan soraa ajettiin ratapenkalle 4 000 kuutiota vuorokaudessa, sillä osa penkasta oli valunut mereen kuorma-autoilla suoritetun koekuormituksen jälkeen. Lopulta rautatieyhtiön veturi liikennöi uudella radalla ensimmäistä kertaa 7. elokuuta 1937. Radan valmistumisella oli kiire, sillä sitä tarvittiin kuljetuksiin Sunilan tehtaan rakentamisessa. Rataa tarvittiin 54 tonnia painavan keittokattilan kuljettamiseen jo 15. elokuuta 1937.
Rautatie ja sen liikenne jatkui tehtaiden sisäisenä aina vuoteen 1965 asti. Radalla oli ylimääräisenä koulutustyökappaleena rakennettu Move 2 -sotakorvausveturi vuodesta 1950 alkaen. Veturi muutettiin Saalasti Oy:n toimittamien osien avulla yhtiön konepajalla leveäraiteiseksi ja palveli yhtiötä romuttamiseensa asti. Viimeiset vuodet se oli Ruukissa mineraalivillatehtaan käytössä. Veturi romutettiin Vaasassa noin vuonna 1979.
Sittemmin yhtiöllä oli useitakin leveäraidevetureita; niistä merkittävin on Dv12-linjaveturin alustalle ja korille rakennettu Move 90 -teollisuusveturi.
Historia > Lakkauttaminen

Radan loppuaikoina yksityisraiteen haltijana oli Stora Enso, joka vuokrasi veturia Kymen Veturipalveluilta ja osti liikennöinnin RP Logisticsilta. Kun Stora Enso lopetti Sunilan sellutehtaan tuotannon toukokuussa 2023, rata jäi tarpeettomaksi. Viimeinen juna kulki 27. syyskuuta 2024.
Teollisuusraiteet

Sonoco Alcore Oy Korkeakosken kartonkitehdas (purettu)
Sonoco Alcore Oy Hylsytehdas (purettu)
Stora-Enso Karhulan tehdas (entinen insuliittitehdas)
Pyrollsack Oy
KSR-veturitalli
A. Ahlström Oy ratapiha (purettu)
Owens-Illinois Karhulan Lasitehdas (tehdas suljettu
Ent. Ahlström Machinery Oy lastausraide (purettu)
Richter Karhula (purettu) (entinen Mesera)
Mesera Works (purettu)
Sulzer Pumps Valimo (purettu)
Sulzer Pumps Puhdistamo (purettu)
ent. Keräyskuitu Oy (raiteet tallella, vaihde purettu)
Stora Enso Sunila (entinen Sunila Oy) kuorimo
Stora Enso Sunila (entinen Sunila Oy) selluvarasto
Stora Enso Sunila (entinen Sunila Oy) sataman selluvarasto
Sunilan Satama (purettu)
ent. Hallan Saha ja sellutehdas (lakkautettu, osittain purettu)
UPM-Kymmene Oyj Hallan Satama (lakkautettu, osittain purettu, uudelleenavaamista suunnitellaan)
Kalusto

KSR:llä on omistuksessaan seuraavat veturit:
Move90 902/1967
Otso3 72/1972 (Ostettu Sunila Oy:ltä vuonna 1984 (ex. nro 5), varalla)
Entiset veturit:
Otso1 30/1960, ex. A. Ahlström Oy, Karhula, KSR:lle 1997 (Myyty Jemisoft Oy:lle (Canterbury travels Ltd) Rovaniemelle syksyllä 2007)
Otso2 51/1963 vuoteen 1985 → Otso2 139/1986 (Myyty Enso Gutzeitille Lahteen, Nykyisin MVH:n käytössä)
Move66 668/1971, ex. Myllykoski Oy, Anjalankoski (varalla vuokralla Myllykoskelta 1990-luvulla → Imatra Steel, Imatrankoski)
Move2 ??/19?? (1950 → Ruukkiin, romutettu v. 1979)
Sk1 186/1894 (ex. Valtion Rautatiet, myyty KSR:lle 1950, kerrotaan romutettavan 1956)
Kisko-Kalle
Lisäksi kapearaidekalustoa
Tasoristeykset

Karhulan radalla sijaitsee useita tasoristeyksiä, joista useimmat ovat vartioimattomia. Kymin suunnasta tultaessa ensimmäinen tasoristeys on Mäenpääntie ratakilometrillä 233+594. Radan ainoa yleisellä paikalla sijaitseva vartioitu tasoristeys on Pajatie, jonka varustus poikkeaa valtion rataverkon tasoristeyksistä. Stora Enson alueella Sunilassa sijaitsee kaksi vartioitua tasoristeystä, joista toinen sijaistee Sunilantiellä.
Kirjallisuutta

Bergström, Matti; Einola, Erkki; Kilpiö, Olavi (toimittajat): Kapeat kiskot. Suomen yleiselle liikenteelle avatut yksityiset kapearaiteiset rautatiet.  Rautatiemuseoiden ja -harrastajien neuvottelukunta et al, 1993.  ISBN 951-96543-1-3
Aiheesta muualla

Pääsin Karhulan-Sunilan yksityisrautatien veturin kyytiin!
Valokuvia Karhulan-Sunilan rautatieltä
Punajättikenguru

| Punajättikenguru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Harvaetuhampaiset Diprotodontia
Alalahko::  Macropodiformes
Heimo::  Kengurut Macropodidae
Suku::  Osphranter
Laji::  rufus
Kaksiosainen nimi
 Osphranter rufus  (Desmarest, 1822) 
Synonyymit
 Macropus rufus 
 Punajättikengurun levinneisyys
Katso myös
   Punajättikenguru Wikispeciesissä   Punajättikenguru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punajättikenguru (Osphranter rufus) on maailman suurin pussieläin. Aikaisemmin sen katsottiin kuuluvan jättikenguruiden sukuun, mutta taksonomian uudelleenarvioinnissa sen on todettu olevan Osphranter-sukua.
Punajättikenguru on Australiassa esiintyvä suurikokoinen kengurulaji, jolla on lyhyt punaruskea turkki, mikä vaalenee vaalean keltapunaiseksi alavartalossa ja jaloissa. Korvat ovat pitkät ja suipot, kuono neliömäinen. Naaraat ovat uroksia pienempiä, ja niiden väri on siniharmaa ruskean vivahtein, ja alavartalo on vaaleanharmaa. Naaraat painavat noin 35 kiloa, kun koiraan paino on noin 85 kiloa. Karuilla alueilla naaraiden väritys muistuttaa enemmän koiraiden väritystä. Lajin suurin pituus ilman häntää on koirailla noin 1,4 metriä ja naarailla 1,1 metriä. Hännän pituus voi olla jopa metrin. Niillä on vahvat jalat.
Punajättikenguru elää Australian keskiosien aavikoilla ja pensasaroilla eli Outbackissa jopa satojen yksilöiden laumoissa ryhmissä, joista kutakin johtaa yksi uros. Punajättikengurut ruokailevat yleensä aamulla tai illalla, kun on viileää. Ravinto koostuu heinistä ja pensaista, ja jos ruokaa riittää, ne pysyvät pienellä alueella. Kuivina kausina ne tekevät satojen kilometrien matkoja vettä ja ruokaa etsiessään. Punajättikenguruiden juomapaikoilla saattaa olla yhtä aikaa jopa 1 000 yksilöä.
Rzeszów

| Rzeszów |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Rzeszów
 Koordinaatit: 50°2′1″N, 22°0′17″E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Ala-Karpatia
Kaupunginoikeudet:  1354
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Konrad Fijołek
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  129 km²
Väkiluku (2021):  198 476
 – Väestötiheys:  1 538,4 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  35-000–35-900
Suuntanumero(t):  +48 17
 
 www.rzeszow.pl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rzeszów (ukr. Ряшів, Rjašiv) on kaupunki Kaakkois-Puolassa. Se on Ala-Karpatian voivodikunnan hallinnollinen keskus. Kaupunki on rakentunut Wisłok-joen varrelle noin 120 kilometrin päähän Ukrainan rajalta. Vuoden 2019 arvion mukaan kaupungissa asui 196 208 asukasta.
Historia

Vuonna 1354 Rzeszów sai kaupunginoikeudet. Kaupunki toimi paikallisena kaupan ja teollisuuden keskuksena. Rzeszówin taloudellinen asema kuitenkin heikentyi sen ollessa Itävallan hallinnan alaisena vuosina 1772–1918. Ennen toista maailmansotaa kaupungin asukkaista lähes puolet oli juutalaisia.
Talous

Rzeszów on liikenteellisesti merkittävä paikkakunta Puolan kaakkoisosassa. Rzeszówin rautatieaseman ja kaupungin pohjoispuolisen Rzeszówin lentoaseman merkitys ovat kasvaneet Venäjän Ukrainaan kohdistamien sotatoimien (2/2022–) vuoksi. Sadattuhannet ukrainalaiset pakolaiset ovat matkustaneet kaupungin rautatieaseman kautta ja esimerkiksi monet valtiovierailut ovat käyttäneet kaupungin lentoasemaa matkallaan neuvotteluihin Ukrainaan.
Rzeszów on alueen keskus kaupan, tuotannon ja teollisuuden kannalta. Sen työttömyysaste on koko alueen alhaisin. Kaupunki on menestynyt myös yritysten sijoittaautumisessa. Paikkakunnan kolme erityistalousvyöhykettä ovat edesauttaneet monen yrityksen sijoittumista kaupunkiin. Suurimpia yrityksiä henkilöstömäärällä mitattuna ovat: Pratt & Whitney Rzeszów (lähes 3 800 työntekijää), Asseco Poland (noin 2 200), PGE Obrót (1 500), Bausch Health Poland (700) ja Besta Construction Company (500).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rzeszów Wikimedia Commonsissa
John Moore (geofyysikko)

| John C>  Moore.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: elokuu 1961
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  glasiologi, arktisen ilmastonmuutoksen tutkimusprofessori (2007-; Rovaniemi) ja vieraileva johtava tutkija (Peking)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cambridgen yliopisto (PhD, 1988)
Instituutti:  Lapin yliopiston Arktinen keskus; Beijing Normal University
Tutkimusalue:  glasiologia (eli jäätikkötutkimus), ilmastotutkimus (mukaanluettuna geoengineering)
Palkinnot:  Friendship Award (Kiina, 2014)
Aiheesta muualla
Kotisivu
John Christopher Moore (s. elokuussa 1961) on brittiläissyntyinen, Suomessa työskentelevä geofyysikko ja professori. Hän toimii Lapin yliopiston Arktisessa keskuksessa tutkimusprofessorina. Sen ohella hän on työskennellyt vierailevana professorina Kiinan arktisen tutkimuksen instituutissa (engl. Polar Research Institute of China) sekä vierailevana tutkijana Beijing Normal Universityssa Pekingissä.
Akateeminen ura

John Moore väitteli tohtoriksi Cambridgen yliopistossa 1988. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa käsitteli Etelämantereen jääkairausten geofysiikkaa ja oli nimeltään Geophysical aspects of ice core drilling in Antarctica. Suomessa Moore on toiminut erilaisissa tutkimus- ja opetustehtävissä 1990-luvulta alkaen. Hänet nimitettiin 1995 Helsingin yliopistoon glasiologian dosentiksi.
Moore on toiminut Lapin yliopistossa tutkijana vuodesta 1998, ja hän johti tuolloin alkanutta paleoklimatolologista tutkimusprojektia, jossa Etelämantereen jääkenttiä kartoitettiin maatutkan avulla. Hän on tutkinut Etelämannerta jo yli 20 vuoden ajan. Moore nimitettiin Lapin yliopiston ja Oulun yliopiston yhteiseksi tutkimusprofessoriksi Arktiseen keskukseen vuonna 2007. Professorina hänen erikoistumisalansa on ilmastonmuutos.
John Moore kutsuttiin Kiinaan Pekingin Normal Universityn globaalin ilmastonmuutoksen ja ilmastotieteellisen tutkimuksen collegeen (engl. College of Global Change and Earth System Science) vierailevaksi tutkijaksi. Hän toimii collegessaan nykyisin päätutkijana. Vuosina 2009–2011 hän vietti valtaosan ajastaan Kiinassa ja vieraili Lapin yliopistossa vain ajoittain.
Tutkimusura

Geofyysikkona Moore on erikoistunut glasiologiaan, ilmastohistoriaan ja ilmaston muokkaamiseen. Hän johtaa Lapin yliopistossa alan tutkimusryhmää. Professori Mooren kiinnostuksenkohteena ovat olleet erilaiset ilmastonmuutosta kuvaavat ilmiöt. Hän on tarkastellut mm. lämmön heijastumista maanpinnasta ja meren pinnan kohoamista. Hän on tutkinut myös äärimmäisiä sääilmiöitä, kuten trooppisia sykloneja ja niiden taloudellisia vaikutuksia. Professori Mooren tutkimusryhmä on pitkään selvittänyt, miten jäätiköt käyttäytyvät. Ryhmä on tehnyt tutkimusta paitsi Etelämantereella, myös Tiibetissä ja Huippuvuorilla.
Perinteisen kokeellisen tutkimuksen ohella Moore tekee tilastollista tutkimusta. Hän analysoi ilmastodataa ja jäätiköiltä kerättyjen näytteiden perusteella saatuja havaintoja maapallon kehityshistoriasta erilaisten matemaattisten mallien ja analyysien avulla.
Vuosina 2003–2007 Moore osallistui Oulun yliopiston koordinoimaan kansainväliseen IODS-tutkimushankkeeseen (Integrated Ocean Drilling Program), jonka puitteissa tehtiin kairausmatka Lomonosovin harjanteen alueelle pohjoisella Jäämerellä. IODP on eurooppalaisen tutkimuskonsortio ECORD:in (European Consortium for Ocean Research Drilling) johtama kansainvälinen tieteellinen tutkimusohjelma, jonka päämääränä on selvittää maapallon ilmastohistoriaa, globaaleja ympäristömuutoksia ja maankuoren sisäisiä prosesseja tekemällä porauksia merenpohjassa sekä tutkimalla merenpohjan kerrostumia ja kiviä. Professori Moore johti hankkeen ohessa toiminutta Oulun yliopiston Thule-instituutin johdolla toteutettua Past Climate Extremes in the North (PACE) -projektia Oulun yliopiston professori Juha Lunkan kanssa.
Vuonna 2016 Moore johti Earth System Modelling and Geoengineering -tutkimushanketta, jossa jääkentiltä kerätyistä näytteistä saatavan informaation avulla pyritään mallintamaan erilaisten ilmastomuokkausmenetelmien vaikutuksia maapallon ilmastoon.
Tieteellisen uransa aikana professori Moore on julkaissut yli 180 tieteellistä artikkelia. Niistä huomattava osa on kansainvälisesti vertaisarvioituja artikkeleita, jotka ovat ilmestyneet geofysiikan ja muiden luonnontieteiden arvostetuissa julkaisuissa.
Huomionosoitukset ja luottamustehtävät

Professori Moore on Suomen edustajana kansainvälisen arktisen tiedekomitean (engl. International Arctic Science Committee) glasiologian ryhmässä. Professori Moore on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2016.
Tunnustuksena tieteellisistä saavutuksista Kiinassa Moore sai 30. syyskuuta 2014 korkeimman ulkomaalaisille myönnettävän tunnustuspalkinnon, Friendship Award -mitalin.
Aiheesta muualla

John Mooren oma kotisivu (englanniksi) (ulapland.fi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  ORCID  Publons  ResearcherID
Maria das Neves

| Maria das Neves |
| --- | --- |

São Tomé ja Príncipen 11. pääministeri
 7. lokakuuta 2002 - 18. syyskuuta 2004  
Presidentti:  Fradique de Menezes
Edeltäjä:  Gabriel Costa
Seuraaja:  Damião Vaz d'Almeida
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1958 (ikä 66) São Tomé ja Príncipe
Tiedot
Puolue:  MLSTP/PSD
Maria das Neves Ceita Baptista de Sousa (s. 11. heinäkuuta 1958 São Tomé) on entinen São Tomé ja Príncipen pääministeri. Hän oli puolueen avainhahmo, ja hänestä tuli São Tomé ja Príncipen ensimmäinen naispuolinen hallituksen päämies.
Pääministerinä

Das Neves oli aiemminkin toiminut politiikassa, myös useissa ministerin tehtävissä. Kun Gabriel Costan hallitus kaatui, presidentti Fradique de Menezes nimitti hänet lokakuussa 2002 pääministeriksi,  Maa oli vaikeassa tilanteessa ja velkaantunut. Kun Nigerian kanssa solmittiin öljysopimus, 16. heinäkuuta 2003 tapahtui sotilasvallankaappaus. Presidentin ollessa ulkomailla armeija ja palkkasoturit pidättivät das Nevesin ja muita poliitikkoja ja virkamiehiä. Vallankaappauksen johtajat syyttivät heitä korruptiosta. Viikon kuluttua päästiin yhteisymmärrykseen, ja Menezes palasi tehtäväänsä.
Das Neves jatkoi pääministerinä, kunnes presidentti Menezes erotti hänet korruptiosyytösten takia syyskuussa 2004.
Nykyään

Das Neves on maailman naisjohtajien neuvoston (The Council of Women World Leaders, CWWL) jäsen.
Tomahawk

Tomahawk 1800-luvulta.
Tomahawk on Pohjois-Amerikan intiaanien käyttämä kevyt sotakirves ja yleistyökalu. Tomahawkin varsi on tavallisesti alle kaksi jalkaa (60 cm) pitkä ja perinteisesti valmistettu hikkoripuusta, saarnesta tai vaahterasta.  Päät painavat noin 260–570 grammaa.
Tomahawk-sana tuli alun perin Virginian alueella asuvien algonkin-kielisten heimojen käyttämästä sanasta tamahag, jolla kuvattiin mitä tahansa leikkaamiseen käytettävää asetta. Myös pohjoisempana asuvat algonkinit käyttivät samantyylistä sanaa, ja kapteeni John Smithin uskotaan olleen ensimmäinen, joka toi termin englannin kieleen. Sittemmin sana on muotoutunut yleiseen kirjoitusmuotoon tomahawk.
Tomahawkien mallit ja muodot vaihdelivat käyttötarkoituksesta riippuen. Osa oli yksinkertaisia kirveitä, joita käytettiin taistelu- ja työvälineinä. Osa sen sijaan oli seremonioissa käytettäviä koristeltuja statusesineitä. Alun perin tomahawkit saattoivat kertoa omistajansa varallisuudesta ja hänen asemastaan heimossa. Myöhemmin eurooppalaiset kauppiaat myivät intiaaneille paitsi tavallisia rautakirveitä myös taidokkaasti valmistettuja messingillä tai hopealla koristeltuja henkilökohtaisia koristetomahawkeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tomahawk Wikimedia Commonsissa
Teatteriohjaaja

"Freakin" harjoitus Saratovin draamateatterissa. Vasemmalta oikealle: Näyttelijä Vladimir Nazarov, ohjaaja Yavor Gyrdev, näyttelijä Igor Bagoley.
Teatteriohjaaja on teatterissa henkilö, joka on vastuussa esityksen taiteellisesta kokonaisuudesta ja jonka näkemyksen mukaan esitys toteutetaan. Ohjaajan vastuulla on viime kädessä se, millainen esityksestä eri osa-alueineen muodostuu, ja hän ohjeistaa muita työryhmän jäseniä. Ohjaaja työskentelee yhteistyössä näyttelijöiden, valosuunnittelijan, äänisuunnittelijan, puvustajan, lavastajan ja muiden mahdollisten työryhmän jäsenten kanssa.
Usein ohjaaja toimii myös esityksen dramaturgina, ja osittain ohjaajan ja dramaturgin tehtävät ovatkin päällekkäisiä; monet alalle koulutetut toimivat molemmissa ammateissa. Ohjaaja toimii myös yhteistyössä esityksen tuottajan kanssa muun muassa produktion kokonaissuunnittelun ja roolituksen saralla. Harrastajateattereissa tosin on yleistä, että ohjaaja toimii myös esityksen tuottajana.lähde?
Suomessa teatteriohjaajaksi voi opiskella Teatterikorkeakoulussa. Harrastajateatterien ohjaajista osa on itseoppineita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ohjauksen koulutusohjelma (Teatterikorkeakoulu)
Ohjaajan anmmatinkuvaus (Ammattinetti)
Karlovy Varyn elokuvajuhlat

Karlovy Varyn elokuvajuhlat vuonna 2005.
Karlovy Varyn elokuvajuhlat ovat filmifestivaali, joka järjestetään vuosittain heinäkuussa Karlovy Varyn kaupungissa Tšekissä. Pääpalkinto on Kristallipallo (Křišťálový glóbus).
Tapahtuma luokitellaan yhdeksi maailman 15 tärkeimmästä elokuvafestivaalista. Euroopassa sitä pidetään yhtenä viidestä tärkeimmästä, ja toisin kuin Cannesin ja Berliinin suurtapahtumissa, yleisö on keskiössä ja liput edullisia.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Karlovy Vary film festival 2006 blog on the Prague Daily Monitor (englanniksi)
Pablo Neruda

| Pablo Neruda |
| --- | --- |
 Pablo Neruda vuonna 1963.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1904 Parral, Chile
Kuollut: 23. syyskuuta 1973 (69 vuotta) Santiago, Chile
Kansalaisuus:  Chile
Ammatti:  runoilija, diplomaatti, poliitikko
Kirjailija
Salanimi: Pablo Neruda 
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pablo Neruda Yhdysvaltain Kongressin kirjastossa vuonna 1966.
Pablo Neruda, alkuperäiseltä nimeltään Ricardo Eliecer Neftalí Reyes Basoalto (12. heinäkuuta 1904 Parral, Chile – 23. syyskuuta 1973 Santiago, Chile) oli Nobel-palkittu chileläinen runoilija, diplomaatti ja kommunistipuolueen poliitikko. Nerudaa pidetään yhtenä 1900-luvun tärkeimmistä runoilijoista ja latinalaisamerikkalaisista kirjailijoista.
Elämä ja ura

Neruda syntyi rautatietyöläisen ja opettajan perheeseen. Hän muutti vuonna 1921 Chilen pääkaupunkiin Santiagoon opiskelemaan yliopistossa ranskan kielen opettajaksi. Hän kuitenkin keskeytti opinnot pian ja keskittyi ensisijaisesti tärkeimpään harrastukseensa, runoihin. Nerudan esikoiskokoelma Crepusculario ilmestyi 1923 ja vuotta myöhemmin Veinte poemas de amor y una canción desesperada. Molemmat kokoelmat saivat hyviä arvosteluja. Kirjailijanimensä hän otti tšekkiläisen runoilijan Jan Nerudan mukaan. Vuosina 1927–1935 Neruda pääsi maineensa ansiosta kunniakonsuliksi useisiin maihin ja asui muun muassa Burmassa, Colombossa, Buenos Airesissa ja Barcelonassa. Tuona aikana hän kirjoitti muun muassa surrealistisia runoja.
Espanjan sisällissota ja Nerudan runoilijaystävän Federico García Lorcan murha saivat Nerudan lähestymään poliittisesti ensin tasavaltalaisia ja sitten kommunistisia liikkeitä. Toimittuaan erilaisissa konsulintehtävissä muun muassa Ranskassa ja Meksikossa Neruda palasi 1943 Chileen, ja hänet valittiin 1945 kommunistipuolueesta Chilen senaattiin. Vuonna 1947 Neruda joutui presidentti González Videlan epäsuosioon ja piileskeli maan alla, kunnes pääsi 1949 pakenemaan Chilestä. Elettyään useissa Euroopan maissa ja Neuvostoliitossa hän palasi Chileen 1952, ja hän eli lopun elämäänsä Chilessä vauraana ja arvostettuna. Hänelle myönnettiin 1953 Stalin-palkinto. Palattuaan Chileen Neruda osallistui muun muassa Salvador Allenden vaalityöhön. Tämän aikakauden julkaisuista suuri osa on poliittista.
Neruda sai 1971 Nobelin kirjallisuuspalkinnon. Ennen Nerudaa Nobelin kirjallisuuspalkinto oli myönnetty viidelle espanjankieliselle ja kahdelle latinalaisamerikkalaiselle kirjailijalle.
Postuumeissa muistelmissaan Neruda tunnusti, että toimiessaan Chilen konsulina Ceylonissa vuosina 1929–1930 hän raiskasi naisen, paariaryhmään kuuluvan tamilin. ”Hän oli oikeassa, kun halveksui minua”, Neruda kirjoitti.
Neruda vieraili Suomessa heinäkuussa 1965.