stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkuvarpunen
Koko ja ulkonäkö

Pikkuvarpunen on noin 14–16 cm pitkä ja 22–23 g painava varpusen sukulaislaji. Pikkuvarpusista suurin osa on olemukseltaan hieman varpusia sirompia. Tärkeimpiä eroja varpuseen ovat pähkinänruskea päälaki, musta täplä valkoisella poskella ja kirkassointisemmat äänet. Tyypillinen lentoääni on kova ”jäk, jäk”. Koiras ja naaras ovat samannäköisiä keskenään. Nuoren linnun pään väritys on harmaansävyinen. Kaikilla pikkuvarpusilla on täydellinen sulkasato elo–syyskuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei voi erottaa.
Vanhin suomalainen rengastettu pikkuvarpunen on ollut 6 vuotta 1 kuukautta 4 päivää vanha. Euroopan vanhin pikkuvarpunen on ollut ranskalainen 13 vuotta 1 kuukautta vanha yksilö.
Levinneisyys

EU-raportointikaudella 2013–2018 Suomen pikkuvarpuskannaksi arvioitiin 294 000 – 335 000 paria, kun se vielä 1990-luvulla oli noin 8 000 paria. Euroopan pesimäkanta on 24–38 miljoonaa paria. Pikkuvarpunen on levittäytynyt viime vuosien aikana monille uusille alueille Kaakkois- ja Etelä-Suomesta sekä Ahvenanmaalta. Vahvin kanta on edelleen noilla seuduilla, mutta suuria populaatioita on myös Lounais-Suomessa, pitkin länsirannikkoa aina Ouluun saakka ja Etelä-Pohjanmaalla. Syksystä kevääseen kierteleviä/vaeltavia pikkuvarpusia havaitaan ympäri Etelä- ja Keski-Suomea.
Pikkuvarpunen on levinnyt lähes koko Euraasiaan Skandinaviasta Japaniin ja Indonesiaan, puuttuen vain aivan pohjoisimmista osista. Lajista tunnetaan ainakin 10 alalajia: nimialalaji montanus elää pääosassa Eurooppaa ja Siperiaa aina Mongoliaan, Altaille ja Ohotanmerelle idässä ja Välimeren pohjoisosiin etelässä; alalaji transcaucasicus (Buturlin, 1906) elää Balkanilla, Turkissa ja siitä itään Kaukasukselle ja Iranin pohjoisosiin sekä pohjoisessa Volgan laaksoon; alalaji dilutus (Richmond, 1896) elää Keski-Aasiassa; alalaji dybowskii (Domaniewski, 1915) elää itäisessä Aasiassa Amurilta Pohjois-Koreaan ja Mantšuriaan; alalaji kansuensis (Stresemann, 1932) elää Gansussa ja Zaidanin alueella Kiinassa; alalaji tibetanus (Baker, 1925) elää Tiibetin etelä- ja itäosissa; alalaji iubilaceus (Reichenow, 1907) elää itäisessä Kiinassa; alalaji obscuratus (Jacobi, 1923) elää Nepalissa, Sikkimissä, Pohjois-Intiassa ja Kiinan eteläosissa; alalaji saturatus (Stejneger, 1885) elää eteläisiltä Kuriileilta Etelä-Koreaan ja Japaniin ja sieltä etelään Taiwaniin ja Lounais-Kiinaan; alalaji malaccensis (Dubois, 1885) elää Kaakkois-Aasiassa ja Indonesian länsiosissa. Eri alalajien lintuja on siirretty muun muassa Amerikkaan ja Australiaan.
Elinympäristö

Pikkuvarpusen tapaa varmimmin puutaloalueilta ja taajama-alueiden laitamilta, joissa on tarjolla pensasaitoja. Varsinkin orapihlaja- ja kuusiaidat ovat pikkuvarpusten suosiossa. Loppukesällä ja syksyllä pikkuvarpusia esiintyy myös pellon laitamilla ja rikkaruohostoissa, joissa saattaa kerääntyä useita kymmeniäkin yksilöitä kerralla.
Lisääntyminen

Pikkuvarpunen on erittäin tehokas laji lisääntymään. Poikueita voi olla useita vuodessa, tavallisesti kaksi, ja poikuekokokin voi olla suhteellisen korkea. Pikkuvarpunen voi myös lisääntyä varpusen kanssa, jos oman lajin kumppania ei ole saatavilla. Tällaisia pikkuvarpusen ja varpusen risteymiä tavataan usein Suomessa.
Pikkuvarpusen pesä on tavallisesti rakennuksen tai puun kolossa tai pöntössä. Se on rakennettu pääasiassa heinänkorsista, kuivuneista lehdistä ja kuiduista, ja vuorattu höyhenillä ja karvoilla. Se on muodoltaan pyöreähkö, ja kulkuaukko on pesän sivussa. Ensimmäisen pesinnän muninta alkaa vapun jälkeen. Naaras munii tavallisimmin viisi munaa, joita molemmat emot hautovat lähes kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä 15–20 vuorokauden ikäisinä ja itsenäistyvät parin viikon päästä.
Ravinto

Pikkuvarpusen ravintoa kesällä ovat pääasiassa hyönteiset ja muuna aikana siemenet sekä marjat. Talvella se käy lintulaudoilla. Laji syö myös peltojen ylijäämäviljaa.
Aiheesta lisää

Vuolanto, Seppo 1976: Pikkuvarpusen Passer montanus pesintäyritys Raippaluodon Norrskärillä. – Lintumies 4.1976 s. 124. SLY.
Luontoportti: Pikkuvarpunen (Passer montanus)
ITIS: Passer montanus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25968  Wikispecies: Passer montanus  ABA: eutrsp  ADW: Passer_montanus  AFD: Passer_(Passer)_montanus  ARKive: passer-montanus  Avibase: C22FBF8D  BioLib: 8994  BirdLife: 22718270  BOLD: 9689  BOW: eutspa  BTO: bob15980  CoL: 4DXY4  eBird: eutspa  EoL: 17000047  EPPO: PASSMO  EUNIS: 1187  EURING: 15980  Fauna Europaea: 97441  Fauna Europaea (new): 30f61ef1-70b7-4a69-9769-a2075d771798  Featherbase: montanus  GBIF: 5231198  GNAB: eurasian-tree-sparrow  iNaturalist: 13851  IRMNG: 11084262  ITIS: 179630  IUCN: 22718270  NatureServe: 2.101931  NBN: NHMSYS0000530539  NCBI: 9160  Observation.org: 166  Open Tree of Life: 44870  Paleobiology Database: 430435  TSA: 12979  WoRMS: 558571  Xeno-canto: Passer-montanus  Laji.fi: MX.36589 
Suomalainen pikkuvarpunen Haltialan kotieläintilalla 2016.
Pilviherttu

| Pilviherttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Hertut Cisticolidae
Suku::  Hertut Cisticola
Laji::  textrix
Kaksiosainen nimi
 Cisticola textrix  (Vieillot, 1817) 
Katso myös
   Pilviherttu Wikispeciesissä   Pilviherttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pilviherttu (Cisticola textrix), vanhalta nimeltään pilviheinäkerttu, on herttujen heimoon kuuluva afrikkalainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Pilviherttu on 9–10 cm pitkä ja painaa noin 9 g. Sen höyhenpuku on päältä ruskean ja mustan kirjava, alapuolelta vaalea tummin viiruin. Pyrstö on lyhyt ja valkeakärkinen. Lajista tunnetaan viisi alalajia, joiden väritys vaihtelee. Koiras esittää laululennon, jonka aikana se kohoaa korkealle ilmaan, joskus jopa kadoten näkyvistä, mistä johtuu lajin suomenkielinen nimi.
Esiintyminen

Pilviherttu elää eteläisessä Afrikassa Angolassa, Lesothossa, Mosambikissa, Etelä-Afrikassa, Swazimaassa ja Sambiassa. Sen esiintymisalueen laajuus on noin 620 000 neliökilometriä.
Elinympäristö

Pilvihertun elinympäristöä ovat marskimaat ja paljaslaikkuiset matalaheinäiset ruohoaavikot.
Lisääntyminen

Lajin pallomainen pesä on rakennettu heinistä ja sijaitsee heinätuppaassa tai tuppaan tyvessä. Naaras munii yleensä neljä munaa.
Ravinto

Pilvihertut syövät enimmäkseen heinäsirkkoja ja muita maanpinnan lähellä liikkuvia hyönteisiä ja pieniä selkärangattomia.
Veratriini

Veratriini on meksikonsabadillan (ent. rohtosabadilla; tieteellinen nimi: Schoenocaulon officinale) siemenistä saatavaa erittäin myrkyllistä alkaloidiseosta. Siitä tehtyä valmistetta sabadillaetikkaa on aiemmin käytetty esimerkiksi täiden hävittämiseen.
Veratriini koostuu muun muassa kevadiinista (C32H49NO9, CAS-numero 62-59-9) ja veratridiinistä (C36H51NO11,CAS-numero on 71-62-5)
Aiheesta muualla

Onki: Veratriini
PubChem: Veratrine (englanniksi)
ChemBlink: Veratrine (englanniksi)
PubChem: Veratridine (englanniksi)
Sergej Verč

| Sergej Verč> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1948 Trieste, Italia
Kuollut: 23. huhtikuuta 2015 (67 vuotta) Slovenia
Kansalaisuus:  sloveeni
Ammatti:  radiotoimittaja, teatteriohjaaja ja kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: sloveeni
Tuotannon kieli: sloveeni
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sergej Verč (27. maaliskuuta 1948 Trieste, Italia – 23. huhtikuuta 2015 Slovenia) oli slovenialainen radiotoimittaja, teatteriohjaaja ja kirjailija. Hän asui Slovenian Komenissa.
Verčin tuotantoon kuuluu näytelmiä ja rikosromaaneja. Romaanien päähenkilö on poliisikomisario Benjamin Perko.
Suomennetut teokset

Hautajaisilveily (Pogrebna maškarada), suom. Kari Klemelä, Mansarda 2012 ISBN 978-952-5664-12-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki
Vernissa

Vernissaa portaissa
Vernissa (ransk. vernis,  ital. vernice ’lakka’) on läpikuultava nestemäinen pintakäsittelyaine, joka kuivuttuaan muodostaa pinnalle kovan ja kirkkaan kalvon. Vernissaa voi käyttää puun käsittelyyn ja maalausten suojaamiseen. Perinteisesti vernissa valmistetaan keitetystä pellavaöljystä, hartsista ja liuotinaineesta, joka on usein tärpättiä. Vernissalla käsittely tuottaa yleensä kiiltävän pinnan, mutta eri aineyhdistelmillä on mahdollista saada satiinimainen tai puolimatta pinta. Vernissaksi on kutsuttu myös ainetta, jolla on käsitelty kangasta vettä pitävän vaatteen tekemiseksi.
Mazarine Pingeot

| Mazarine Pingeot |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. joulukuuta 1974 (ikä 50) Avignon, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Vanhemmat:  François Mitterrand Anne Pingeot
Mazarine Marie Mitterrand Pingeot (s. 10. joulukuuta 1974 Avignon, Ranska) on ranskalainen kirjailija, filosofian tohtori ja hän opettaa Pariisin-VIII yliopistossa Saint-Denisissä.
Useiden teosten kirjoittajana Mazarine Mitterrand Pingeot käsittelee teoksissaan perheeseen, äitiyteen ja lapsuuteen liittyviä teemoja.
Hän on Ranskan tasavallan presidentti 1981–1995 toimineen François Mitterrandin ja taidehistorioitsija Anne Pingeotin tytär. Vuonna 1994 suuren yleisön tietoon tuli presidentin toinen perhe ja samalla myös Mazarinen olemassaolo, joka oli salattu ja mutta eräänlainen julkinen tietoisuus kuitenkin asiasta oli olemassa.
Hän toimii myös kronikoitsijana lehdistössä ja on hallituksen jäsenenä François Mitterrand Instituutissa.
Elämäkerta > Nuoruus ja opinnot

Mazarine suoritti koulunsa Pariisissa ja ylioppilaaksi hän pääsi kaupungin tunnetuimasta koulusta Henri IV -lukiosta. Tämän jälkeen, syyskuussa 1994 hän aloitti opintonsa École normale supérieure de Fontenay-Saint-Coudess ja valmistui  virkatutkinnon suorittaneeksi opettajaksi vuonna 1997. Ensin hän aloitti opettajana Provencen yliopistossa, joka sijaitsee Aix-en-Provencessa. Sieltä hän palasi opettamaan pariisilaisessa Colbert-lukiossa ennen kuin ryhtyi  Pariisin VIII yliopiston  opettajaksi.
Ranskan tasavallan presidentin virassa oleva François Mitterrand suoritti merkittävän teon, joka koski Mazarine Pingeota, eli hän tunnusti isyytensä julkisen notaarin läsnäollessa 25. tammikuuta 1984. Mazarinen äiti on Anne Pingeot, jonka kanssa Mitterrand vietti kaksoielämää noin 30 vuoden ajan.
Presidentti Mitterrandin toisen perheen ilmitulo oli monimutkainen tapahtuma.  Toimittaja Jean-Edem Hallier oli yrittänyt vuodesta 1982 lähtien yrittänyt tuoda eille Mazarinen koko sukutaustan Sitten hän vuonna 1984 halusi julkaista kirjan L’Honneur perdu de François Mitterrand. Teos oli todellinen räjähdyspaukku ja sen nimikin olisi aluksi Mitterrand ja Mazarine, mutta presidentti pystyi määräämään teoksen hävitettäväksi ennen sen julkaisua. Vasta marraskuussa 1994 Paris Match julkaisi valokuvan, jonka olivat ottaneet paparazzit Pierre Suu ja Sébastien Valiela, kuvassa oli Mazarine ja hänen isänsä poistumassa ravintola Le Divellec.
Ura kirjoittajana

Vuonna 1998 Mazarine Pingeot julkaisi ensimmäisen kirjansa nimeltä Premier roman, kirja saavutti paljon näkyvyyttä mediassa, mutta kritiikki kohteli sitä ankarammin. Kirjaa kuitenkin myytiin 60 000 kappaletta ja sen käännetty useille kielille.
Vuonna 2003 hän aloittaa kirjallisena kommentaattorina Michel Fieldin tv-ohjelmassa Field dans ta chambre, ja vuodesta 2004 lähtien saman vetäjän ohjelmassa  Ça balance à Paris, joka myös lähetetään kanavalla Paris Première.
Tammikuussa 2005 Mazarine Pingeot julkaisi neljännen kirjansa  Bouche cousue Julliard-kustantamossa. Tämä omaelämäkerrallisena ja intiiminä päiväkirjana julkaistua nidetta myytiin yli 200 000 kappaletta.
Mazarine Pingeot kirjoitti väitöskirjansa ja puolusti sitä 3. joulukuuta 2016 Pariisin VIII yliopistossa ja hänen väitöskirjansa käsitteli René Descartesia,  Temps et subjectivité chez Descartes: Identités et mémoire(s)
Yksityiselämä

Mazarine Pingeot eli avoliitossa juontaja Ali Baddoun kansa vuosina 1992-1998.
Vuonna 2001 hän tapaa Mohammed Ulan-Mohandin Villa  Médicissä Roomassa, jossa sijaitsee Ranskan tiedekeskus. Mohammed oli tiedekeskuksen asukkaana, kun he tutustuivat. Heillä on kolme lasta: Astor (2295), Tara (2007) ja Marie (2009).
Elokuussa 2014 Mazarin ja Didie Le Bret ”virallistivat” suhteensa esiintymällä julkisesti yhdessä  Chanceaux-et.Loiren kirjamessuilla. He solmivat avioliiton 1. heinäkuuta 2017 ja läsnä olivat entinen tasavallan presidentti François Holland ja tämän nykyinen avopuoliso Julie Gayet.
Asetuksella 8. marraskuuta 2016 Mazarine sai oikeuden käyttää sukunimeä Mitterrand Pingeo, mutta hän jatkaa entinen nimensä käyttöä kirjallisissa tuotoksissan.
Teokset

1998 : Premier roman, Julliard. (ISBN 2-260-01495-X)
2000 : Zeynn ou la reconquête, Julliard. (ISBN 2-260-01512-3)
2003 : Ils m'ont dit qui j'étais, Julliard. (ISBN 2-260-01602-2)
2005 : Bouche cousue, Julliard. (ISBN 2-260-01658-8)
2007 : Le Cimetière des poupées, Julliard. (ISBN 978-2-260-01730-1)
2010 : Mara, Julliard. (ISBN 978-2-260-01764-6)
2011 : Pour mémoire, Julliard, (ISBN 2-260-01831-9)
2011 : Entretien avec Descartes, Plon, (ISBN 978-2-259-21443-8)
2012 : Bon petit soldat, Julliard (ISBN 978-2-260-02035-6)
2013 : La Part d'enfance : 24 entretiens de Mazarine Pingeot et Jean-Michel Djian, Julliard (ISBN 978-2-260-02100-1)
2014 : Les Invasions quotidiennes, Julliard, (ISBN 978-2-260-02118-6)
2016 : La Dictature de la transparence, Robert Laffont, (ISBN 978-2-221-19293-1)
2017 : Théa, Julliard, (ISBN 978-2-260-02944-1)
2018 : Magda, Julliard,
Vero-oikeus

Vero-oikeus on julkisoikeuden piiriin kuuluva oikeudenala, joka käsittelee verojen keräämistä julkisyhteisöille. Finanssioikeus on yläkäsite, jonka alaan kuuluvat vero-oikeus ja finanssihallinto-oikeus. Finanssioikeus on oppi julkisyhteisöjen varainkäytöstä eli talouden suunnittelusta, budjeteista, määrärahoista, tilinpidosta ja valvonnasta.
Vero-oikeus on hyvin kansallinen oikeudenala, sillä valtiot haluavat itse päättää verojärjestelmästään ja verotuksen tasosta. Euroopan unionin piirissä on kuitenkin sovittu teknisesti varsin yhtenäisestä arvonlisäverotuksesta ja osittain valmisteverotuksesta. Vero-oikeuteen liittyvä kansainvälinen näkökohta on kaksinkertainen verotus, jota on pyritty estämään valtioiden välisillä kahdenkeskisillä ja monenkeskisillä sopimuksilla tai yksipuolisesti valtion sisäisillä laeilla.
Vero-oikeudella ja yksityisoikeudella on useita yhtymäkohtia, sillä monia verovelvollisen yksityisoikeudellisia toimia verotetaan (esimerkiksi kauppaa) tai veron kohteesta säännellään yksityisoikeudessa (esimerkiksi perinnöstä). Yleensä tällaiset tapahtumat ymmärretään samalla tavoin sekä vero-oikeudessa että yksityisoikeudessa eli tapahtumalla ei ole erillistä vero-oikeudellista sisältöä.
Venäjän rautatiet

| Venäjän rautatiet |
| --- | --- |

Perustiedot
Lyhenne:  РЖД, RŽD
Valtio:  Venäjä
Kotipaikka:  Moskova
Osoite:  Novo-Basmannaja ul. 2, 107174 Moskova 
Perustettu:  2003
Liikevaihto, miljoonaa:  tulot: 1 195,1 mrd. RUB (1 334,24 IFRS) (2010)
Rataverkko
Verkoston pituus:  85 200 km, josta sähköistetty 43 100 km km
Raideleveys:  1 520 mm
Liikenne
Tavaramäärä, milj. tn/vuosi:  2 501,8 mrd. tonni-km (2010)
Kalusto
Veturit, kpl:  11 191
Kotisivu
Venäjän rautatiet eli RŽD (ven. ОАО Российские железные дороги, ОАО РЖД, OAO Rossijskije železnyje dorogi, OAO RŽD) on koko Venäjän federaation rautatieliikenteestä vastaava konserni. Se perustettiin 1. lokakuuta 2003 korvaamaan Venäjän rautatieministeriön liikennetoiminta. Konsernille siirtyi Venäjän rautatieministeriöltä 987 yritystä ministeriön 2 046 yrityksestä, mikä edusti 95 prosenttia kirjanpidollisesta tasearvosta. Yhtiön omistaa Venäjän federaatio. lähde?
Venäjän alueelliset rautatiet

Venäjän rautatiet -konserniin kuuluu yhteensä 16 alueellista rautatieyhtiötä. Näitä ovat muiden muassa:
Lokakuun rautatie (ven. Oktjabrskaja železnaja doroga), kotipaikka Pietari
Moskovan rautatie (Moskovskaja železnaja doroga), Moskova
Gorkin rautatie (Gorkovskaja železnaja doroga), Nižni Novgorod
Kaliningradin rautatie (Kaliningradskaja železnaja doroga), Kaliningrad
Kuibyševin rautatie (Kuibyševskaja želesnaja doroga), Samara
Pohjoinen rautatie  (Severnaja železnaja doroga), Jaroslavl
Pohjois-Kaukasian rautatie (Severo-Kavkazskaja železnaja doroga), Donin Rostov
Suurnopeusjuna Sapsan.
Diesel-sähköjuna mallia DT1.
Moskovan Valko-Venäjän aseman lähiliikennelaituria. Oikealla Venäjän rautateiden ER2T-sähköjuna. Vasemmalla punainen lentokenttäliikenteen Aeroexpress-juna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän rautatiet Wikimedia Commonsissa
Venäjän rautateiden kotisivu, http://www.rzd.ru/ (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Venäjän rautateiden kotisivu, http://www.eng.rzd.ru/ (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Venäjän rautateiden aikatauluhaku (englanniksi) (eng.rzd.ru)
Venäjän rautateiden junalipun tiedot (englanniksi) (eng.rzd.ru)
Junalla Venäjälle (Arkistoitu – Internet Archive) (VR-yhtymä)
RZD:n reitit EU:n alueelle (kartasta puuttuvat reitit Baltiaan ja Baltian kautta) (englanniksi) (rian.ru)
RZD:n alueellinen yhtiö Lokakuun rautatiet, Pietari (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (ozd.rzd.ru)
RZD:n alueellinen yhtiö Moskovan rautatiet, Moskova (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (mzd.rzd.ru)
RZD:n alueellinen yhtiö Pohjoisen rautatie, Jaroslavl (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (szd.rzd.ru)
RZD:n alueellinen yhtiö Gorkin rautatiet, Nižni Novgorod (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (gzd.rzd.ru)
RZD:n alueellinen yhtiö Kuibyševin rautatiet, Samara (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (kbsh.rzd.ru)
RZD:n alueellisen yhtiön tietoja ja vastuualueen kartta: Pohjois-Kaukasian rautatiet, Rostov-na-Donu (venäjäksi) (rzd.ru)
Venäjän päärataverkkoa. Koko rataverkko on huomattavasti tätä laajempi ja uusia ratoja rakennetaan.
Venäjän keisari

| Venäjän keisari |
| --- | --- |
 Император Всероссийский
 
 Nikolai II, Venäjän viimeinen keisari
 
Virka-asunto:  Talvipalatsi, Pietari
Perustettu:  2. marraskuuta  1721
Ensimmäinen:  Pietari Suuri
Viimeinen:  Nikolai II
Lakkautettu:  15. maaliskuuta 1917
Katariina I, Venäjän keisarinna 1725–1727
Venäjän keisarin arvonimen otti Pietari I Suuri laajennettuaan ja länsimaistettuaan Venäjää 1700-luvun alussa. Venäjä julistettiin suurvallaksi ja hallitsija Pietari Suuri Isänmaan Isäksi ja Koko Venäjänmaan keisariksi ”(Vserossijski Imperator)”. Lisäksi hänellä oli edelleen myös arvonimi ”tsaari”, mutta ei Venäjän vaan lukuisten muiden alueiden tsaarina. Näitä olivat muun muassa Kazanin tsaari, Astrahanin tsaari, Siperian tsaari ja Taurian Khersonesoksen tsaari muiden arvonimien ohessa.
Sanat keisari ja tsaari ovat samaa alkuperää: molemmat johtuvat roomalaisesta Caesar-nimestä, jota alkujaan Rooman hallitsijat käyttivät arvonimenään imperator-termin ohella. Suomeen keisari-sana on tullut saksan kautta (Kaiser), mutta monissa muissa kielissä, myös venäjässä, sitä vastaa sana imperator tai jokin siitä kehittynyt muunnos.
Venäjän hallitsijoista on syytä puhua Venäjän keisareina Pietari Suuresta alkaen. Juuri Pietari liitti Venäjän länsieurooppalaiseen kulttuuriperintöön luomalla virka-asteikon, rankijärjestelmän eli tabel o rangah (ven. Табель о рангах) ja Ruotsin mallin pohjalta mukaillun aluehallinnon. Venäläisen rahvaan näkökulmasta ”keisari” (ven. Император, imperator) - ja ”tsaari” (ven. Царь) -termin välillä ei kuitenkaan ole käytännössä eroa. Venäläisessä puhekielessä keisareita nimitettiin Pietari Suuren ajan jälkeenkin tavallisimmin tsaareiksi ja nimitetään edelleenkin.
Matti Klingen mukaan Venäjän imperiumin keisari oli Suomen suuriruhtinaskunnan hallitsija nimenomaan keisarin arvonimellä. Venäläisille hän oli ja on edelleen puhekielessä tsaari. Suomalaisessa historiankirjoituksessa on käytetty kumpaakin nimitystä. Suomalaisille nimitys suuriruhtinas oli tärkeä siksi, että sen perusteella esitettiin, ettei Venäjän keisarilla ollut Suomessa keisarin, vaan ainoastaan Ruotsin vuoden 1772 hallitusmuodon mukaiset valtuudet. Venäjän tsaari oli myös Puolassa nimellisesti vain suuriruhtinas maan kolmannen jaon jälkeen.
Venäjällä tsaarin valta-aseman käsitettiin olevan Jumalalta peräisin ja siten koko valtio alueineen, asukkaineen ja rikkauksineen oli viime kädessä tsaarin yksityisomaisuutta. Koska tsaari oli saanut valtansa Jumalalta, ei hän voinut myöskään olla teoistaan vastuussa kenellekään muulle. Tämä vanhanaikainen käsitys muuttui perustuslaillisemmaksi vuoden 1905 levottomuuksien johdosta 17. lokakuuta annetun lokakuun manifestin ansiosta. Tosin valtakunnanduuman asema parlamentaarisena kansanedustuslaitoksena ei länsieurooppalaisen perustuslaillisuuden näkökulmasta toteutunut. Tämän perustuslaillisen muutoksen vuoksi vuoden 1905 tapahtumista käytetään nimeä vuoden 1905 vallankumous.
Arvonimet

Venäjän keisareilla oli myös suuri joukko muita arvonimiä, joista osa viittasi Venäjään kuulumattomiinkin alueisiin ja paikkakuntiin. 1800-luvun lopulla keisarilla oli seuraava arvonimiluettelo:
Koko Venäjän, Moskovan, Kiovan, Vladimirin ja Novgorodin Keisari ja itsevaltias, Kasanin, Astrakanin, Puolan, Siperian ja Taurian Kersonessoksen Tsaari, Pihkovan herra ja Smolenskin, Liettuan, Volhynian, Podolian ja Suomen suuriruhtinas, Viron, Liivinmaan, Kuurinmaan ja Semgallenin, Samogitian, Białystokin, Karjalan, Tverin, Jugorian, Permin, Vjatkan, Bulgarian ja muiden maiden ruhtinas, Nižni Novgorodin, Tšernigovin, Rjazanin, Polotskin, Rostovin, Jaroslavin, Beloe Ozeron, Udorian, Obdorian, Vitebskin ja Mstislavin ja koko pohjoisen alueen herra ja suuriruhtinas, Iberian, Kartalinian, Georgian ja Kabarinian ja Armenian herra ja hallitsija, Tšerkessien ja vuoristoruhtinaiden ym. Perintöruhtinas ja Hallitsija, Norjan perillinen, Schleswig-Holsteinin, Dithmarschenin ja Oldenburgin herttua jne. jne..
Monissa asiakirjoissa kuitenkin käytettiin lyhempää, ainoastaan Venäjään, Puolaan ja Suomeen viittaavaa arvonimiluetteloa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän keisari Wikimedia Commonsissa
| n k Venäjän keisarit |
| --- | --- |
 Pietari Suuri (1721–1725)  Katariina I (1725–1727)  Pietari II (1727–1730)  Anna (1730–1740)  Iivana VI (1740–1741)  Elisabet (1741–1762)  Pietari III (1762)  Katariina II (1762–1796)  Paavali I (1796–1801)  Aleksanteri I (1801–1825)  Nikolai I (1825–1855)  Aleksanteri II (1855–1881)  Aleksanteri III (1881–1894)  Nikolai II (1894–1917)
Gregory Pincus

Gregory Goodwin Pincus (9. huhtikuuta 1903 – 22. elokuuta 1967) oli yhdysvaltalainen biologi ja yksi ehkäisypillereiden keksijöistä.
Syntymä ja koulutus

Pincus syntyi Woodbinessa, New Jerseyssä, Yhdysvalloissa juutalaiseen perheeseen vuonna 1903. Kiinnostuksensa tieteeseen Pincus sai kahdelta sedältään, jotka molemmat olivat maataloustutkijoita. Pincus opiskeli Cornellin yliopistossa ja suoritti kandidaatin tutkinnon maataloudessa vuonna 1924. Sen jälkeen Pincus jatkoi opintojaan  Harvardin yliopistossa. Pincus väitteli Harvardissa tohtoriksi vuonna 1927 ja toimi opintojensa ohessa  myös eläintieteen opettajana. Vuodesta 1927 vuoteen 1930 hän työskenteli Cambridgen yliopistoossa Englannissa   Keisari wilhelmin Biologian instituutissa Berliinissäselvennä,  jossa hän teki tutkimustyötä yhdessä  Richard Goldschmidtin kanssa. Pincuksesta tuli Harvardin yliopiston yleisen fysiologian opettaja  vuonna 1930 ja apulaisprofessori seuraavana vuonna.