stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyttö kuunsillalta

| Tyttö kuunsillalta |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Matti Kassila
Käsikirjoittaja:  Matti Kassila
Perustuu:  Juhani Tervapään (Hella Wuolijoki) kuunnelmaan Kuunsilta. (painamaton kuunnelma, kantaesitys: Yleisradio 15.1.1951)
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Heikki Aaltoila
Kuvaaja:  Kalle Peronkoski
Leikkaaja:  Elmer Lahti
Lavastaja:  Aarre Koivisto
Pääosat:  Ansa Ikonen Joel Rinne
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  30. lokakuuta 1953
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  8 846 389 vmk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tyttö kuunsillalta on Matti Kassilan ohjaama mustavalkoinen suomalainen elokuva vuodelta 1953. Se perustuu Hella Wuolijoen nimimerkillä Juhani Tervapää kirjoittamaan kuunnelmaan Kuunsilta (1951). Elokuvan pääosissa ovat Ansa Ikonen ja Joel Rinne.
Juoni

Leskeksi jäänyt kemian tohtori Linda Varala huomaa konsertissa nuoruudenrakastettunsa, vuorineuvos Erik Rambergin. Kotona vuorineuvos keskustelee vaimonsa Floran kanssa vaimon alkoholiongelmasta, joka Floran mukaan johtuu työhönsä keskittyvästä miehestä. Rambergien liitto rakentui alun alkaen rahalle, eikä rakkaudelle ollut sijaa.
Linda soittaa Erikille ja kertoo olevansa tyttö kuunsillalta neljännesvuosisadan takaa. Takaumina kerrotaan molempien avioliittojen vaiheet. Puhelinkeskusteluissa Linda kertoo, millaiseksi heidän yhteinen elämänsä olisi muodostunut. Linda haluaa pitää oikean nimensä salassa, mutta Erik palkkaa tuomari Lindmanin selvittämään Lindan henkilöllisyyttä. Erik eroaa vaimostaan, ja rahoihinsa tyytyväinen Flora lähtee Tukholmaan. Erik saa tietoonsa Lindan henkilöllisyyden, ja lopussa pariskunta aloittaa yhteisen taipaleen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ansa Ikonen  | … |  ”Pepi”, tohtori Linda Varala (rooli alkuteksteissä: Pepi)   |
|  Joel Rinne  | … |  vuorineuvos, tohtori Erik Ramberg (rooli alkuteksteissä: vuorineuvos)   |
|  Kerstin Nylander  | … |  Floora Ramberg, o.s. Alvenius    |
|  Vilho Siivola  | … |  tohtori Erland Varala    |
|  Ilmi Parkkari  | … |  Silja Varala, ”Sipu”    |
|  Eero Roine  | … |  tuomari Lindman    |
|  Matti Ranin  | … |  maisteri Juhani Erik Varala    |
|  Kaisu Leppänen  | … |  Margit Lindman    |
|  Tyyne Haarla  | … |  rouva Boman    |
|  Arvo Lehesmaa  | … |  professori Anttila    |
|  Sven Relander  | … |  kauppaneuvos Gösta Alvenius    |
|  Paavo Jännes  | … |  professori Hervo    |
|  Heikki Aaltoila  | … |  kapellimestari   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  ylioppilas   |
|  Anni Rönkkö  | … |  Tilda, Varalan kotiapulainen   |
|  Kaarlo Saarnio  | … |  pastori   |
|  Kullervo Kalske  | … |  sihteeri Puronen   |
|  Eila Teikko  | … |  sihteeri Saariaho   |
|  Maikki Länsiö  | … |  Alveniuksen palvelijatar   |
|  Aino Lehtimäki  | … |  kukkakaupan myyjätär   |
Tuotanto

Elokuvan pohjana on radiossa vuonna 1951 esitetty romanttinen kuunnelma Kuunsilta, jonka kirjoittaja Hella Wuolijoki uskoi elokuvan lähtökohtaan, siihen että ”avioliitossa siitetyt ja syntyneet lapset voivat fyysisestä isästään huolimatta saada naisen nuoruudenrakastetun ulkonaisen olemuksen ja luonteenpiirteet”.
Tyttö kuunsillalta -elokuvan ulkokuvat otettiin Vääksyssä ja Helsingissä. Elokuva kuvattiin keväällä 1952 ja kevätkesällä 1953.
Elokuvan ensi-ilta oli 30. lokakuuta 1953 helsinkiläisissä elokuvateattereissa Rexissä ja Tuulensuussa sekä Tampereella ja Turussa.
Arviot

Elokuvan lähtökohtaa pidettiin vaikeahkona. Uuden Suomen kriitikko kirjoitti: ”Kahden ihmisen puhelinkeskustelujen elokuvaaminen ei ole vallan helppoa ja yksinkertaista työtä.” Helsingin Sanomien kriitikko arvioi Tyttöä kuunsillalta: ”Nyt molempien päähenkilöiden, kypsyneiden ja töissään kiinni olevien ihmisten käyttäytymistä on monissa vaiheissa vaikea uskoa. Toisaalta se on hatikkamaista, toisaalta karkeaa ---.” Kassilan ”kuvallinen ote” sai kiitosta, kuten myös näyttelijöiden suoritukset. Aaltoilan musiikkia pidettiin neutraalina.
Myöhempien aikojen kriitikot ovat kiittäneet Peronkosken taitavaa kuvausta, mutta elokuvan takaumia on arvioissa pidetty ”tahattoman koomisina”. Sitä on myös luonnehdittu kritiikissä ”Kassilan elegantiksi melodraamaksi” (Arto Pajukallio),, jossa ohjaaja on ratkaissut älykkäästi kuunnelman siirtämisessä elokuvaksi muodostuvat ongelmat. Tosin maskeeraajien yritystä luoda illuusio nuoruuden hehkeintä kevättä elävistä nuorista ei ole pidetty onnistuneena. Kaiken kaikkiaan Kassila on saanut kiitosta mahdottoman ja yltiöromanttisen aineksen tyylikkäästä kuvittamisesta.
Julkaisut

Televisiossa elokuva on esitetty ensi kerran 1963. Se on julkaistu myös DVD:nä.
Tutkimusmatkat Etelämantereelle

Naparetkeilijä Ernest Shackletonin laiva Endurance vajosi jäihin vuonna 1916 Etelämantereen tutkimusmatkalla, mutta koko miehistö selvisi hengissä vaiheikkaalta ja vaaralliselta retkeltä.
Tutkimusmatkat Etelämantereelle olivat tutkimusmatkoja, jotka perustuivat oletukseen, että eteläisillä leveyksillä olisi suuri, mahdollisesti asuttava manner Terra Australis Incognita, etelän tuntematon maa. 1500-luvulta 1800-luvuille purjehdittiin maata etsien, ja manner löytyikin 1800-luvun alkuvuosikymmeninä. Kiinnostus kuitenkin hiipui, kun ymmärrettiin, että alue oli kylmä ja elämälle epäystävällinen. Lisäksi sinne oli vaikea purjehtia myrskyisen meren, jäävuorten ja lauttajään läpi.
Myöhemmin 1890-luvulla luvun lopuilla tutkijat – erityisesti maantieteilijät – kiinnostuivat Etelämantereesta. Yleisön kiinnostuksen myötä syntyi etelänaparetkien sankariaika, jolloin erityisesti kilpailtiin etelänavan valloituksesta. Tutkimusretket vaativat lukuisia kuolonuhreja, mutta etelänapa valloitettiin vuonna 1911.
1930-luvulla useiden maiden kiinnostus Etelämannerta kohtaan heräsi ja eri maat vaativat itselleen alueita mantereelta. Etelämantereelle perustettiin useita tutkimusasemia ja mantereella liikuttiin koirien, traktorien ja lentokoneiden avulla. Tutkimus voimistui 1950-luvulla, jolloin muun muassa Ranska ja Neuvostoliitto perustivat omat asemansa. Geofysiikan vuosi 1957 johti yhdysvaltalaisen etelänapa-aseman perustamiseen. Nykyään manner on rauhoitettu tutkimukselle vuonna 1961 tehdyn kansainvälisen sopimuksen mukaan.
"Sankariaika" 1895–1916

Etelänaparetkien sankariaika alkoi, kun tutkijoita alkoi kiinnostaa uuden mantereen tutkiminen. Oli myös kilpailua siitä kuka pääsisi ensimmäisenä etelänavalle. Etelämantereella oli  vaarallista liikkua kylmän, lumimyrskyjen, railojen sekä rajallisten kuljetus- ja yhteydenpitovälineiden takia. Kun rekiin mahtui vain pieni määrä ruokaa ja polttoainetta, miehiä uhkasi nälkä. Nämä tekijät johtivat moniin tragedioihin. Retkien vaaroista selviytyneet olivat tällöin todellisia sankareita.
1892–1893 alussa norjalainen Carl Anton Larsen löysi Seymourin saarilta kivettymiä . Larsen myös hiihti Seymourin hyllyjäällä.
Henryk Bull nousi miehineen Antarctic-laivasta ensi kertaa todistetusti Etelämantereella maihin vuonna 1895. Kap Adaressa. Tämä lyhyt käynti ennusti uutta aikaa jäisen mantereen tutkimuksessa. Vuonna 1898 Andrian de Gerlace talvehti retkikuntineen jäihin juuttuneessa Belgica-aluksessa. Ensi kertaa mantereen lähellä oli oltu talven kestäneen napayön yli.
Vuonna 1899 norjalainen Carsten Borchgrevink perusti tutkimusaseman Etelämantereelle Kap Adareen talvehtien miehineen mökissä kylmän, pimeän napayön yli. Talven päätyttyä noutolaiva saapui. Sillä purjehdittiin Rossin lauttajään reunaan, jossa tehtiin rekiretki etelään leveydelle 78° 50'.
Pian brittiläiset Shackleton ja Scott saapuivat tutkimaan mannerta Discovery-laivalla vuosina 1902–1904. Retkikunta valitsi majapaikaksi Erebusvuoren juuren, jonne rakennettiin pieni talvehtimismökki Hut Point. Hut Pointista retket ulottuivat jonkin matkan päähän Rossin lauttajäälle sekä mannerjäätikölle. Myöhemmin Shackletonin vuoden 1908 retkikunta ei päässyt navalle asti, vaan miehet joutuivat kääntymään takaisin 160 kilometrin päässä etelänavasta. Paluu oli vaikea, miehet nälkiintyivät ja osin paleltuivat.
Etelänavan varhainen tutkimus huipentui vuosien 1911–1912 kilpajuoksuun norjalaisen Roald Amundsenin ja englantilaisen Robert Scottin välillä. Scottin asiantuntemattomasti suunniteltu retki epäonnistui, ja miehet menehtyivät paluumatkalla uupumukseen, paleltumiin ja nälkään. Amundsen onnistui, koska hän käytti rekiensä vetämiseen koiria (Scott puolestaan muun muassa traktoreita ja poneja) ja toteutti muutenkin retkensä Scottia paremmin.
Samoihin aikoihin vuosina 1911–1912 saksalainen Wilhelm Filchner purjehti Deutschland-laivallaan Weddellinmerellä, löysi Filscherin lauttajään ja joutui talvehtimaan ahtojäissä.
Shackletonin Trans-Antarktinen etelänaparetki vuonna 1916 epäonnistui tavoitteessaan, mutta Endurancen miehistön selviytymisestä vaikeissa oloissa syntyi legenda. Miehistö muun muassa purjehti jäälautoilla ja veneillä takaisin kotiin. Australialainen geologi Douglas Mawson pääsi hädin tuskin elävänä takaisin pitkältä retkeltään sen jälkeen, kun varustereki oli pudonnut railoon.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Alfred Lansing, Kestävyys, Shackletonin uskomaton matka Etelämantereelle, Tammi, 1959, 2. p. 2002, ISBN 951-31-1513-5
John Giaever, Valter Schytt: Antarktis. WSOY 1953. 435 sivua.
Leonard Bickel, Kirottu valkoinen maa, eräs Valittujen palojen kuukauden kirja, suomennos ja lyhennelmä englanninkielisestä teoksesta Mawson's Will
Kirjallisuutta > Englanninkielisiä sähköisiä kirjoja > Amundsenin etelänapakirja englanniksi

The South Pole An Account of the Norwegian  Antarctic Expedition in the "Fram"  1910 -- 1912  By Roald Amundsen
Google Books, Roald Amundsen: The South Pole : an account of the Norwegian ...
The South Pole; an account of the Norwegian Antarctic expedition in the "Fram," 1910-12 — Volume 1 and Volume 2 teoksia Gutenberg-projektissa
Kirjallisuutta > Englanninkielisiä sähköisiä kirjoja > Muita

The Worst Journey in the World, Volumes 1 and 2 Antarctic 1910-1913 teoksia Gutenberg-projektissa
South: the story of Shackleton's 1914-1917 expedition teoksia Gutenberg-projektissa
Ivanov, L. General Geography and History of Livingston Island. In: Bulgarian Antarctic Research: A Synthesis. Eds. C. Pimpirev and N. Chipev. Sofia: St. Kliment Ohridski University Press, 2015. pp. 17–28. ISBN 978-954-07-3939-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
South pole.com
Cool Antarctica, Antarctica History - Exploration Time Line
James Clark Ross löysi Etelämantereelta muun muassa Mount Erebus -tulivuoren.
Rossin lauttajään korkea jääseinämä.
Venäläinen Vostok-tutkimusasema Etelämantereen mannerjäätiköllä.
Tuulimylly

Tuulimyllyjä La Manchassa, Espanjassa.
Aasperen tuulimylly, Viro.
Moulins en Hollande (”Myllyjä Hollannissa”), Armand Guillaumin (1904).
Tuulimylly on mylly, jonka toiminta perustuu tuulen liike-energian eli tuulivoiman hyödyntämiseen pyörivien siivekkeiden avulla. Tuulimyllyssä tuulivoimaa hyödynnetään mekaanisesti esimerkiksi pumppaamaan vettä, pyörittämään viljamyllyssä jauhinkiviä, toimimalla mekaanisten koneiden voimanlähteenä.
Tuulimylly on eri asia kuin tuulivoimalaitos, joka tuottaa tuuliturbiinin ja sähkögeneraattorin avulla sähköenergiaa.
Historia

Tuulimylly on luultavasti keksitty useita kertoja toisistaan riippumattomasti. Heron Aleksandrialainen esitti siitä yhden version ensimmäisellä sataluvulla. Tuulimylly mainitaan islamilaisten Banu Musa-veljesten tekstissä 800-luvulta. Myllynsiivet olivat nykyisestä poiketen vaakasuorassa, ja tuuli pääsi puhaltamaan niihin vain yhdeltä suunnalta, mikä pani laitteen muistuttamaan turbiinia. Tämä keksintö tehtiin ilmeisesti koillisessa Persiassa ennen arabivalloitusta. Persiasta tuulimylly levisi koko islamilaiseen maailmaan. Pystysuorassa olevaa tuulimyllyä pidetään kuitenkin puhtaasti eurooppalaisena keksintönä ja sen esikuvana todennäköisimmin antiikin vesimyllyjä.
Parhaiten suhteellisen matalat tuulimyllyt pystyvät hyödyntämään tuulta alavilla rannikkoseuduilla, minkä johdosta eniten tuulimyllyjä rakennettiin Alankomaihin ja Tanskaan. Myös La Manchan tuulimyllyt Espanjassa ovat kuuluisia, sillä ne esiintyvät Cervantesin romaanissa Don Quijote. Yhdysvalloissa kapeita ja melko korkeita tuulimyllyjä on käytetty veden nostamiseen maatilojen käyttöön. Nykyisin perinteisiä tuulimyllyjä käytetään lähinnä vain syrjäisillä seuduilla, ja monista vanhoista tuulimyllyistä on tullut kulttuuriperinnöllisiä kohteita.lähde?
Käyttö

Alun perin tuulimyllyjä käytettiin viljan jauhamiseen sekä vedennostoon. Nykyisin niiden tärkeimmäksi käyttötarkoitukseksi on tullut tuulisähkön tuottaminen, ja perinteisistä tuulimyllyistä on kehitetty erityisiä tuulivoimaloita. Erityisen suuri merkitys koko maalle tuulimyllyillä oli Alankomaissa, missä aluksi 43 tuulimyllyllä kuivattiin 27 000 hehtaarin kokoinen alue. Patenttien ummettua vuosikymmenten kuluessa alettiin tuulivoimaa käyttää myös lankkujen sahaamiseen Alankomaissa kahden miehen käsisahan sijasta, mikä moninkertaisti lautojen tuotantokyvyn ja teki mahdolliseksi Alankomaille satojen purjelaivojen rakentamisen sekä siirtomaavallan aseman.lähde?
Suomen kunnista Jalasjärvi pitää epävirallisena vertauskuvanaan tuulimyllyä, joita on kaksi Jalasjärven kotiseutumuseossa sekä niiden tapaan valtatie 3:n varrella Jalasjärven kirkonkylän eteläpuolella Aittoomäellä yksi. Kunnassa on myös Hirvijärvellä hyvin kunnostettu tuulimylly. Myös Kainuuta, erityisesti Oulujärven ympäristöä ja Etelä-Lappia on pidetty tuulimyllyseutuina.lähde?
Tuulimyllyt rakennuksina ja laitteina

Useimmiten tuulimylly on korkeahko rakennus, jonka sisällä on käyttötarkoituksen mukaan vaihteleva koneisto ja ulkopuolella yläosassa siipipari eli neljä siivekettä. Nykyaikaisissa tuulivoimaloissa siipiä on kuitenkin vain kolme, kuten myös tuulivoimaloissa, joissa käytetään tuulimyllyn periaatetta.  Siipien lavat kiinnittyvät ns. siipitukkiin ja niissä voi olla tuuliluukut, joilla voidaan säätää lavan ilmanvastusta eli jauhatusnopeutta. Samaa tarkoitusta palvelee siipijarru. Jauhatuksen jälkeen siivet lukitaan kiinni säpeillä.lähde?
Tuulimyllyt rakennuksina ja laitteina > Jalka- eli varvasmylly

Ns. jalka- eli varvasmyllyn jalusta eli varvas, johon myllyn ristikkojalka kiinnittyy, on matala. Myllyn pystytukki eli tammi voi olla kuitenkin pitkä, niin että koko myllyn korkeus on useita metrejä. Jos myllyrakennus eli -aitta on kevyt, siivet on joskus tarpeen tukea jalustaan kiinnitetyllä A-pylväällä. Mylly seisoo ja kääntyy tammen varassa eli tuulta vastaan käännetään koko myllyaitta.  Isossa jalkamyllyssä on välilattia, jonka yläkerroksessa sijaitsevat voimansiirtolaitteet ja monesti myös jauhinkivet, alakerroksessa taas jauhotorvi ja mahdollinen siipien jarrulaite. Pienissä myllyissä koko koneisto on yhdessä kerroksessa. Jalkamyllyn koneistossa on rautainen vaakasuora siipiakseli, joka pyörittää puisen hammasrattaan kautta pystysuorassa olevaa katkaistun kartion muotoista voimansiirtoratasta eli ns. lyhtyä. Siihen on kiinnitetty myllynkiven silmään menevä rautainen pystyakseli, joka taas pyörittää ns. siiliraudan avulla ylempää myllynkiveä. Jauhettavat jyvät valutetaan kivien väliin laajemmasta jyvätuutista ohuemman putken eli ns. porsaan kautta. Valmiit jauhot valuvat säkkeihin puista jauhotorvea myöten, jonka päässä on suljettava luukku. Jauhatuksen karkeutta säädetään kivien etäisyyden avulla. Esimerkiksi kainuulainen rieskajauho on karkeaa, muu leipäjauho hienompaa ja ohravellin jauho hyvin hienoksi jauhettua. Myllynkiviä joudutaan välillä myös teroittamaan.lähde?
Tuulimyllyt rakennuksina ja laitteina > Harakkamyllyt

Kehittyneemmässä myllyssä vain osa myllyrakennuksesta käännetään tuuleen.  Ylimmältä osaltaan käännettäviä tuulimyllyjä on Suomessa kutsuttu harakkamyllyiksi, koska niissä on pitkä häntäpuu, eli ne muistuttavat pyrstöään heiluttavaa kääntyilevää harakkaa. Harakkamyllyn jauhatuslaitteet ovat myllyn alaosassa, koneet ja siivet yläosassa. lähde?
Tuulimyllyt rakennuksina ja laitteina > Mamsellimyllyt

Kehittynein malli, ns. mamsellimylly, toimii samalla periaatteella, mutta siinä erikseen liikkuva yläosa on laakeroitu alaosaan, jonka kanssa se muodostaa yhtenäisen ääriviivoiltaan leningin kaltaisen rakennelman. Hollantilaiset myllyt ovat yleensä juuri mamsellityyppisiä. Etelä- ja Lounais-Suomeen sekä Hämeeseen ensin tulleet mamsellimyllyt yleistyivät sisämaassa vasta 1800-luvun lopulla eivätkä koskaan ehtineet Savoon, ennen kuin tuulimyllyjen aika oli jo ohi.lähde?
Mamsellimyllyjä on Suomessa noin 75. Esimerkkejä:
Iniön Åselholmin mylly on toimintakunnossa
Halikon Kreivinmäen ulkomuseoalueen mylly on toimintakunnossa
Seurasaaren ulkomuseossa sijaitsee Oripään mamsellimylly
Tehokkuus

Jalka- ja harakkamyllyn tavallinen tehokkuus oli viisi tai kuusi tynnyriä jauhoja vuorokaudessa. Mamsellimyllyt olivat tehokkaampia, niiden tuotto oli vesimyllyjen luokkaa.  Tuulimyllyihin oli monesti liitetty pärehöylä, joskus myös lankkusaha ja sarkatamppi. Voima myllyn lisälaitteisiin otettiin yleensä siipiakselilla olevasta ylimääräisestä hammasrattaasta.lähde?
Aiheesta muualla

Sirelius, U.T. 1919. Suomen kansanomaista kulttuuria II osa. Helsinki 1919. (11. painos, Vammala 1989)
Museovirasto (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 13.10.2008)
Kirsti Horn : Superluokan tuulimyllyt 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa
Tuulimyllyjä, Aamulehti, 14.02.1937, nro 43, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tuulimyllyjen tuutulaulu, Helsingin Sanomat, 28.02.1937, nro 57, s. 37, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta tuulimylly Wikimedia Commonsissa
Uusiutuva energia ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Aurinkovoima:  aurinkokenno  aurinkolämmitys  aurinkokeräin  keskittävä aurinkovoima  aurinkojäähdytys 
Tuulivoima:  merituulivoima  luettelo merituulivoimasta  tuulipuisto  tuulimylly 
Vesivoima:  aaltoenergia  vuorovesienergia  vuorovesimylly 
Maa, vesi ja ilma:  geoterminen energia  maalämpö  ilmalämpöpumppu  ilma-vesilämpöpumppu  ilmavirtavoimala 
Biologinen:  biomassa  energiakasvit  puupolttoaine  pelletti  biopolttoaine  bioetanoli  E85  biodiesel  biokaasu 
Kemiallinen:  polttokenno  vetytalous  metanolitalous 
Muuta:  energiansäästö  energiatehokkuus  fuusioreaktori  vihreä sähkö  hajautettu energiantuotanto  sähköntuotanto  lämmöntuotanto  kaukolämpö  energiankulutus  valaistus  tuontisähkö  säätövoima  lämmön varastointi  sähkön varastointi  kuljetus  sähköauto  hybridiauto  joukkoliikenne  kimppakyyti 
Teemasivut:  Kestävä kehitys  Ympäristönsuojelu  Energia 
Energiantuotanto
Tuulimylly Tyrnävällä
Harakanpyrstöinen tuulimylly Jalasjärvellä.
Moulin Rouge
Tyrjä

Nykyistä Rasvaniemen kyläaukeaa Parikkalassa, Tyrjän rantatieltä länteen.
Tyrjä  on kylä Parikkalan kunnassa.  Merkittävä osa kylästä jäi rauhanteossa luovutetun Karjalan puolelle.
Historia

Tyrjä-nimen alkuperästä on esitetty erilaisia arvioita. Aarno Karimon mukaan nimi viittaa Tuonelaan, erityisesti  Turjan eli Tyrjän jokeen, johon Lemminkäinen suistui. Professori Heikki Leskisen  mukaan Tyrjä tulee lapinkielen sanasta turja. Wiipurin Läänin Kalenteri 1893 -kirjan sivulla 9 esitetään Tyrjä-sanan viittaavan sodanjumalaan, joka ukkosen paukkeella ennusti sotaa.
Tyrjän kylä kuului Viipurin lääniin vuoteen 1945 saakka, jolloin Viipurin lääni lakkautettiin ja Kymen lääni perustettiin. Tyrjästä Neuvostoliitolle luovutettu osa rajoittui seuraavasti: Tyrjänjärven kohdalla lännessä Joensuun ja Rasvaniemen kyliin, pohjoisessa Saaren pitäjään, idässä Jaakkiman pitäjään, kaakossa Kurkijoen pitäjään, etelässä ja lounaassa Joukion kylään ja luoteessa nykyiseen Tyrjän kylään.
Ennen alueluovutusta kylän pituus koillisesta lounaaseen oli 15,5 kilometriä ja leveys luoteesta kaakkoon 11,5 kilometriä. Nykyään kylän pituus on noin 8 kilometriä ja leveys noin 3 kilometriä. 1930-luvulla Tyrjällä oli noin 1 500 asukasta, 1990-luvulla Suomen puolella enää runsaat sata.
Entinen kylämaisema

Entisen Tyrjän keskustasta Laatokalle oli linnuntietä matkaa 25 kilometriä, maanteitsekin vain 30 kilometriä. Tyrjä oli vedenjakaja-aluetta, idän puolella joet laskivat Laatokkaan, lännessä Tyrjänjärven kautta Simpelejärveen. Kylän korkeimmat kohdat olivat Sunninmäki ja Larinmäki, molemmat 129 metriä merenpinnasta.  Tyrjänjärven lisäksi kylässä oli 20–30 lampea, joista vain kaksi jäi nykyisen rajan Suomen puolelle. Tyrjän kylän keskusta oli Sillanlahti, jossa oli meijeri, kaksi kauppaa, nuorisoseuran talo, suutari, räätäli, seppä, kaksi maatilaa ja omakotitaloja. Sillanlahden maisemaa hallitsi järven lisäksi Kummunmäki, joka nousi 450 metrin matkalla yli 50 metriä, 123 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Elinkeinojen kehittyminen

Tyrjän Kirkonpuolelle perustettiin meijeri jo vuonna 1892, Kiiskin Littusen taloon.  Kylällä toimi osuuskassa vuodesta 1905 ja osuuskauppa vuodesta 1909 alkaen. Yksityisiä olivat mm. Ansion, Sarkion ja Sorasmaan kaupat. Kauppiaina toimivat eri vaiheissa myös Reinikainen, Kosonen, M. Anttonen, J. Sikiö, M. Sikiö ja M. Silvennoinen. Kylän länsilaidalla Lepojan-Syväoron tieltä noin kilometrin päässä oli vesivoimalla toiminut Heikki Peijun omistama mylly ja pärehöylä. Kivik’ojan mylly toimi myös vesivoimalla, mutta Huhtalammin mylly toimi höyrykoneen voimalla. Vuonna 1932 perustettiin Tyrjän Mylly- ja sahaosuuskunta, joka rakensi höyrykonekäyttöisen myllyn, sirkkelin ja pärehöylän Tyrjän Tienristin läheisyyteen. Myöhemmin tehtiin 30 säkin viljakuivaamo. Tuotantolaitos valaistiin omalla generaattorilla tuotetun sähkön avulla.  Tyrjän Sonniosuuskunta perustettiin Kirkonpuolen koululla 1923, Tyrjän Oriyhdistys vasta 1944.
Opetus- ja yhdistystoiminnan juuret

Kylän ensimmäinen koulu perustettiin 1896, koulurakennus valmistui 1898. Koulun perustamista oli tosin esitetty jo kaksi vuotta aiemmin. Kylällä toimivat lisäksi Valkealammin  koulu, joka perustettiin 1921 tai 1922 ja Syväoron koulu. Tyrjän Nuorisoseura oli ikäjärjestyksessä neljäs Parikkalassa, perustettu 3. päivänä huhtikuuta 1899. Opettaja Simo Kaksonen oli  seuran perustamisen takana. Oma talo nuorisoseuralle valmistui 1912, mutta se paloi vuonna 1931. Tyrjän maamiesseura perustettiin 1919 Itä-Karjalan maanviljelysseuran osaksi. Ensimmäinen puheenjohtaja, vuoteen 1944 asti, oli Viljo Pajari. Naisosaston perustava kokous pidettiin 28. huhtikuuta 1935, jäseniä siinä oli saman vuoden lopussa 35 henkilöä. Tyrjän Naisvoimistelijat oli sen sijaan perustettu jo vuonna 1923 opettaja Fiina Koskelan kutsusta.
Sotien aika

Talvisodan rauhantekoon asti Tyrjän suojeluskunta kuului Sortavalan suojeluskuntapiiriin. Talvisodan jälkeen Parikkalan suojeluskunnat liitettiin Savonlinnan suojeluskuntapiiriin. Koska Parikkalan suojeluskunta kuului kenttätykistöön vuoteen 1940  asti, Parikkalassakin oli neljä kolmituumaista tykkiä, joista kaksi oli Tyrjän Sillanlahdessa. Lotta Svärd ry:n Parikkalan paikallisosaston Tyrjän kyläosasto perustettiin kevättalvella 1933 Tyrjän kansakoululla, paljolti opettaja Kerttu Kososen (o.s. Järveläinen) myötävaikutuksella.
Tyrjän taistelu jatkosodan alussa on jäänyt historiaan verisenä yhteenottona. Jalkaväkirykmentti 7 hyökkäsi kylään 30. kesäkuuta 1941 Saaren pitäjän alueelta. Tyrjä oli maanteiden risteyspaikka, jota venäläinen jalkaväkirykmentti 461 puolusti sitkeästi, mm. maahan kaivettujen panssarivaunujen avulla.  Suomalaisten hyökkäystä tukivat  Kenttätykistörykmentti 15 ja Raskas Patteristo 14. Muun muassa rykmentin valistusupseeri ja ”Tyrjän Rykmentti” -nimen ehdottaja akateemikko Matti Kuusi on muistellut Tyrjän taistelua runossaan "Kuolemanjuoksu". Taistelu päättyi vasta runsaan kuukauden kuluttua 4. elokuuta. Taisteluissa kaatui satoja venäläisiä, vangiksi jäi noin 200. Jalkaväkirykmentti 7 menetti kaatuneina 326 miestä, haavoittuneita oli 1 528. Yksistään taistelujen viimeisenä neljänä päivänä kaatui 147 miestä. Tyrjän Rykmenttiä johti ensin eversti Kemppi ja hänen jälkeensä eversti Adolf Ehrnrooth.
Nykyiseltä nimeltään luovutetun Tyrjän alue Venäjällä on Raivio. Ensimmäiset entiset tyrjäläiset pääsivät käymään alueella vasta vuonna 1990.