Léon Bakst
Näyttämötaide

Bakst työskenteli 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen loppupuolella eritoten näyttämötaiteen eli lavastamisen ja pukusuunnittelun parissa Keisarillisissa teattereissa tuotannoissa kuten Le Coeur de la Marquise (1902) ja Puppenfee (engl. Fairy Doll, 1903, Eremitaašin teatteri) sekä työsti joukon kreikkalaisia tragedioita kuten Hippolytus (1902), Oedipus et Colonus (1904) ja Antigone (1904). Vuodesta 1902 lähtien hän työskenteli näyttämösuunnittelijana näissä tuotannoissa, jotka esitettiin Eremitaašin teatterissa ja Pietarin Aleksandrinskin teatterissa.
Vuodesta 1908 lähtien hän sai nimeä Sergei Djagilevin johtaman Ballets russes'n suunnittelijana. Hän toteutti esimerkiksi baletit Cléopâtre (1909), puvustus Les Orientales (1910), Šeherazade (1910), Carnaval (1910), puvustus Tulilintu (1910), Narcissus (1911), Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma, 1911), Daphnis et Chloé (1912), L'après-midi d'un faune (Faunin iltapäivä, 1912), Le Dieu bleu (1912), Thamar (1912), Jeux (1912), Papillons (1914), La légende de Joseph (1914), Les Femmes de Bonne Humeur (1917), The Sleeping Beauty (Prinsessa Ruusunen, Lontoo 1921) ja lavastus (postuumisti?) The Gods Go A-Begging (1928).
Bakst perusti suunnittelunsa antiikin, orientin, biedermeierin ja muihin 1800-luvun tyylisuuntiin. Hän oli hankkinut näistä laajat tiedot matkoillaan ympäri Eurooppaa 1890-luvulla. Vuonna 1912 hän vietti useita viikkoja Kaukasuksella perehtymässä baletin Thamar aihepiiriin.
Koko Ballets russes'ille työskentelemänsä ajan hän asui Euroopassa, koska Venäjän juutalaisena hänellä ei ollut oikeutta asua vakituisesti oman seurakuntansa ulkopuolella. Bakst karkotettiin Pietarista juutalaisena ilman oleskeluoikeutta vuonna 1909, koska hän kääntyi mielenilmaisuna takaisin juutalaisuuteen kristinuskosta, johon hän oli kääntynyt vuonna 1903 naimisiin mennäkseen.
Vuosina 1911-1913 hän osallistui Anna Pavlovan balettiseurueen tuotantoihin ja kahteen Ida Rubinsteinin balettiseurueen tuotantoon suunnittelemalla puvustuksen ja lavasteet. Salomé, tansseja Oscar Wilden näytelmään, Théâtre du Châtelet, Pariisi 1912, musiikki Aleksandr Glazunov ja La Pisanelle où la mort parfumée, Théâtre du Châtelet, Pariisi 1913, libretto Gabriele d'Annunzio, musiikki Ildebrando Pizzetti, näyttämöohjaus Vsevolod Meyerhold.
Venäjän-vierailullaan vuonna 1912 Bakst sai viranomaisilta virallisen käskyn lähteä Pietarista, koska hiljattain hyväksytty laki kielsi juutalaisia ​​asumasta pohjoisessa pääkaupungissa eli Pietarissa. Hänet oli vuonna 1899 nimitetty Pietarin kunniakansalaiseksi taiteellisten ansioitten vuoksi, hän oli ollut mm. Nikolai II:n lasten taideopettajana ja saanut keisarilta tilaustyön vuonna 1902. Bakst esitti henkilökohtaisen vetoomuksensa keisarille ja palasi Pariisiin, missä hän jatkoi menestyksekästä uraansa ja sai vähän ennen kuolemaansa vuonna 1924, Ranskan Kunnialegioonan ritarikunnan jäsenyyden.
Vuonna 1914 Bakst valittiin varsinaiseksi jäseneksi Venäjän Keisarilliseen taideakatemiaan, mutta häneltä evättiin oikeus oleskella Pietarissa. Keväällä 1914 hän kärsi loppuunpalamisesta sekä masennuksesta ja lähti lääkärin määräyksestä Sveitsiin saamaan täydellistä lepoa työasioista sekä hoitoa. Hänen sisarensa Sophia Kljatško ja veli Isaiah lapsineen matkustivat taiteilijan tueksi Montreux'hon. Vähitellen lääkäri antoi luvan ryhtyä taas maalaamaan ja Bakst palasi Geneven kautta (jossa Djagilev myös oleskeli) Pariisiin  työskentelemään entisellä vauhdilla, kun I Maailmansota oli jo käynnissä.
Vuonna 1918 hän katkaisi suhteensa Sergei Djagileviin ja hänen Ballets russes seurueeseensa, välirikko oli lähinnä Djagilevin itse aiheuttama. Vuoden 1917 lopulla Djagilev itse asiassa pakotti Bakstin kehittämään lavastuksia balettiin La Boutique Fantasque. Hän ei ollut maksanut balettiin Jeux vuonna 1913 tehdyistä lavastustöistä eikä kertonut luonnosten tarkkoja toimituspäiviä. Tämän projektin vuoksi Bakst joutui lykkäämään paljon muita suuria työtilauksiaan, ja käytti suunnittelemiseen aikaa yli vuoden. Ilmoittamatta asiasta Bakstille Djagilev hyväksyikin André Derainin lavastussuunnitelmat ja teos sai ensi-illan Lontoossa kesäkuussa 1919. Estääkseen mahdollisen konfliktin Djagilev lanseerasi lehdistökampanjan, jossa hän kritisoi Bakstin taidetta "vanhentuneeksi eikä enää kiinnostavaksi". Kolmenkymmenen vuoden yhteistyön ja 16 yhteisen balettiproduktion jälkeen Djagilevin teko oli Bakstille murskaava isku.
Keväällä 1920 Bakst kärsi erakoitumisesta ja psyykkisistä ongelmista, jotka olivat pahentuneet hänen sisarensa Rosalian kuoleman jälkeen vuonna 1918. Syksyyn mennessä hän oli kuntoutunut Etelä-Ranskassa sukulaisten kanssa vietetyn kesän jälkeen niin paljon, että työskenteleminen oli taas mahdollista. Hän palasi kuitenkin vielä vuonna 1921 tekemään Prinsessa Ruususen puvustuksen ja lavastuksen Ballets russes'in Lontoon esitystä varten.