British Leyland
Historia

BLMC syntyi vuonna 1968, kun British Motor Holdings (BMH) ja Leyland Motor Corporation (LMC) fuusioituivat. Pääministeri Harold Wilsonin työväenpuolueen hallitus oli muodostanut teknologiaministeri Tony Bennin johdolla toimivan Teollisuuden uudelleenjärjestelykomitean, (Industrial Reorganisation Committee), joka kannusti yhtiöitä fuusioitumaan. LMC oli menestyvä yhtiö, kun taas BMH oli vaarallisen lähellä romahdusta. Hallitus toivoi, että näin LMC:n osaaminen pelastaisi heikon BMH:n. Fuusio yhdisti lähestulkoon kaikki erilliset brittiläiset ajoneuvovalmistajat ja kattoi henkilö- ja linja-autojen sekä erilaisten hyötyajoneuvojen valmistuksen. Uuden yhtiön alaisuuteen kuului tehtaita jotka tuottivat muun muassa rakennustyökoneita, jääkaappeja ja tierakennuskoneita. Lisäksi siihen kuului metallivaluyhtiöitä, painotalo ja autojen koripeltiprässäämöitä; kaikkiaan lähes sata eri yhtiötä.
Vaikka BMH oli Britannian suurin autojen valmistaja, tuottaen yli kaksi kertaa enemmän autoja kuin LMC, sen mallisto oli pahasti vanhentunut. Markkinoille tarjottiin edelleen Morris Minoreita, joka oli esitelty vuonna 1948, sekä Austin Cambridge- ja Morris Oxford -malleja, jotka olivat peräisin vuodelta 1959. Fuusion jälkeen entinen LMC:n ja nykyinen BLMC:n pääjohtaja, Donald Stokes järkyttyi havaitessaan, että BMH:lla ei ollut suunnitelmia vanhentuneiden mallien korvaamiseksi. Lisäksi BMH:n kehitys- ja suunnitteluvaroja olivat kuluttaneet muun muassa markkinoilla heikosti menestynyt Austin Maxi ja Austin 3 litre, jolle ei markkinoilla ollut edes varsinaista tilaa.
BMH oli valmistanut myös hyvin menestyneitä malleja, kuten Mini sekä Austin / Morris 1100 / 1300 -sarja, joka oli tuolloin Britannian myydyin auto. Mallit olivat esittelynsä aikoihin olleet edistyksellisiä, mutta Minin valmistus ei ollut kovin tuottoisaa ja ADO16-malleille oli ilmaantunut nykyaikaisempia kilpailijoita. Uusien mallien kehityksen laiminlyönti tarkoitti sitä, että fuusion aikaan BMH:lla ei ollut edes suunnitteilla mitään, jolla vastata kilpailijoiden mallien haasteisiin.
Stokes vaati välittömästi aloitettavaksi uusien mallien kehityksen ja suunnittelun. Paniikinomaisen suunnitelman ensimmäinen tuotos oli Morris Marina alkuvuodesta 1971. Sen tekniikka oli yhdistelmä eri BL:n tuotantomallien osia nykyaikaisen kuoren alla. Huolimatta osin aiheesta ja osin aiheetta osakseen saamastaan arvostelusta, Marinaa myytiin hyvin. Sen valmistus lopetettiin vuonna 1980. ADO16-mallien seuraajaksi vuonna 1973 esitelty Austin Allegro sai osakseen samanlaista, yhtiön kannalta haitallista arvostelua.
Yhtiöstä muodostui monumentti sille, kuinka kaikki voi mennä todella pieleen. Tuotantonsa huipulla BLMC:llä oli liki 40 eri tuotantolaitosta ympäri Britanniaa. Jo ennen tätä viimeistä fuusiota BMH:n valikoimiin oli kuulunut autoja, jotka kilpailivat samoista ostajista sekä lisäksi autoja, jotka vain kosmeettisilla muutoksilla ja eri nimellä oli suunnattu eri kohderyhmille. Fuusion jälkeen yhtiön tuotantoon tuli lisäksi useita LMC:n merkkejä. Rover kilpaili Jaguarin kanssa rikkaista asiakkaista, ja Triumph perheautoillaan ja urheiluautoillaan samoista asiakkaista Austinin, Morriksen ja MG:n kanssa. Yhtiön kannalta lopputuloksena oli sekava mallisto ja päällekkäisyyksiä täynnä oleva organisaatio. Lisäksi yritykset muodostaa kuluttajille ilmoituksilla ja markkinoinnilla kuva yhtenäisestä British Leyland -brändistä aiheuttivat ostajien mielessä enemminkin hämmenystä kuin vetovoimaa. Tämän lisäksi samanaikaiset ulkoiset ongelmat, kuten huonot suhteet ammattiliittoihin, vuoden 1973 öljykriisi, hiilikaivostyöläisten lakosta johtuva kolmepäiväinen työviikko sekä korkea inflaatio aiheuttivat lisähaittaa. Kun tähän vielä lisätään täydellisen tehoton johtaminen, yhtiöstä muodostui taloudellisesti heikko jättiläinen, jolla ei ollut selvää suuntaa. Yhtiö ajautuikin konkurssiin vuonna 1975.