stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kauko Hyppönen

| Kauko Hyppönen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. lokakuuta 1914 Säkkijärvi
Kuollut: 8. joulukuuta 2000 (86 vuotta) Marttila
Kansalaisuus:  Suomi
Uran tiedot
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Turun Urheiluliitto
Kilpauran kesto:  1940-1956
Saavutukset
Ennätykset:  3 000 m 8.26,0 (1955)   5 000 m 14.33,4 (1955)   10 000 m 30.09,4 (1955)
Kauko Olavi Hyppönen (5. lokakuuta 1914 Säkkijärvi – 8. joulukuuta 2000 Marttila) oli suomalainen kestävyysjuoksija 1940-luvulta yli sotavuosien 1950-luvun puoliväliin.
Kauko Hyppönen aloitti juoksijauransa välirauhan aikaan 1940. Sota katkaisi siinä vaiheessa juoksijanuran. Sotien jälkeen hän jatkoi sitä ja nousi 1940-luvun lopulla Turun Urheiluliiton (TuUL) 4 x 1 500 metrin viestijoukkueeseen. Ensimmäisen SM-mitalinsa hän saavutti TuUL-joukkueessa keväällä 1949 SM-maastoissa lyhyellä matkalla, kun TuUL-joukkue sijoittui 3:ksi.
Hyppösen menestysvuodet olivat vasta hänen siirryttyä ikämiessarjaan 1950-luvun alussa. Hän saavutti ratajuoksuissa kaksi SM-hopeaa (1953, 1955) ja -pronssia (1954) 10 000 metrillä. Rataviesteissä hän oli vuoden 1954 TuUL:n SM-pronssia saavuttaneessa joukkueessa. Maastojuoksussa Hyppönen oli pitkällä matkalla (10-11 km) kärkisijoilla voittaen useana vuonna ikämiesten mestaruuden ja juosten vuonna 1954 paremman ajan kuin varsinaisen kisan voittaja. Ikämiestulokset huomioitiin kuitenkin joukkuetuloksiin, ja näin Hyppönen saavutti TuUL:n joukkueessa maastokultaa 1953 ja -hopeaa 1954. Vuosina 1951, 1955 ja 1956 hän TuUL:n 4:ksi sijoittuneessa joukkueessa.
Kauko Hyppönen palveli sotien aikana 1939-1944 radisti-aliupseerina merivoimissa. Sotien jälkeen hän jatkoi työuraa edelleenkin merivoimissa työskennellen Turun Pansion laivastoasemalla radioaseman päällikkönä sotilasmestariksi ylennettynä.
Kivimaan kaivos

Kivimaan kultakaivos toimi Tervolan Sivakkajoella 1969–1970. Kaivoksesta louhittiin 18 587 tonnia malmia joka sisälsi 2.0 grammaa kultaa tonnissa malmia. Malmin kuparipitoisuus oli 1,20 %. Kaivoksen omistanut Outokumpu Oy louhi rikkaimman osuuden kultaa ja kuparia sisältäneestä kvartsi-karbonaattijuonesta. Kaivoksen malmi toimitettiin Vihannin kaivokselle rikastettavaksi. Louhinta tapahtui kahdessa avolouhoksessa, joita yhdisti maanalainen kaivoskäytävä.
Louhinta päättyi 12. joulukuuta 1969. Kaivosrakennukset purettiin kesällä 1974.
Kaivoksen avolouhos on nykyisin täyttynyt vedellä. Sivukiven jätealueet sijaitsevat louhoksen etelä- ja pohjoispuolella. Alueita ei ole peitetty ja ne kasvavat nykyisin harvassa koivua ja mäntyä. Sivukivi on karbonaattipitoista eikä tuota happoa. Kaivosalueella kasvaa rauhoitettuja tikankontteja. Vuonna 2022 entinen kaivosalue kuului Rio Tinto Exploration Oy:n varaamaan malminetsintäalueeseen.
Raija Kostia

Raija Elisabet Kostia  (12. tammikuuta 1922 Sortavala – 15. joulukuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen nuortenkirjailija ja graafikko. Hän valmistui Taideteollisesta keskuskoulusta (nyk. Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu) vuonna 1946.
Teoksia

Sinisen kamarin tytöt : koululaisromaani. Nuorten toivekirjasto 138. WSOY 1960, 2. painos 1962
Kirjankuvituksia

Annikki Setälä : Nukkumatin satuja ; kuv. Raija Kostia. Otava 1957
Annikki Setälä : Uusia Nukkumatin satuja ; kuv. Raija Kostia. Otava 1961
Dora Wahlroos

| Dora Wahlroos |
| --- | --- |
 Omakuva vuodelta 1901
Henkilötiedot
Koko nimi:  Anna Dorothée Wahlroos
Syntynyt: 19. joulukuuta 1870 Pori
Kuollut: 21. maaliskuuta 1947 (76 vuotta) Kauniainen
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Anna Dorothée (Dora) Wahlroos (19. joulukuuta 1870 Pori – 21. maaliskuuta 1947 Kauniainen) oli suomalainen taidemaalari. Hän oli Suomen taiteen kultakauden vähemmän tunnettu mutta lahjakas ja vasta 2000-luvulla arvonnousun osakseen saanut taiteilija. Wahlroos eli aikana, jolloin miehet hallitsivat taidemaailmaa eikä nainen ollut arvostettu taiteilijana ja taidekoulutkin olivat naisilta suljettuja. Naisasialiike oli vasta nostamassa päätään.
Wahlroosin vanhemmat olivat lääninmaanmittari Johan Henrik Wahlroos ja Dorothée Augusta Henriette o.s. Fehn. Hän asui Turussa ja aikuisiässä Kauniaisissa. Hän oli kaksi vuotta kihloissa kuvanveistäjä Emil Wikströmin kanssa.
Elämänvaiheita

Wahlroos sai koulutuksensa Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa 1886–1889, Victor Westerholmin johdolla 1889–1890, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä 1890–1891, Hermann Groeberin johdolla Münchenissä Saksassa 1911 ja myös Pariisissa. Hän opetteli maisemamaalausta Ahvenanmaalla Önningebyn taiteilijasiirtokunnassa ja teki useita opintomatkoja Saksaan, Ranskaan ja Italiaan. Hän oli kihloissa kuvanveistäjä Emil Wikströmin kanssa ja tutustui näin nuorsuomalaisiin. Ahvenanmaalla hän vietti kesät 1889 ja 1890 tutustuen suomalais-ruotsalaiseen taiteilijayhteisöön ja maisemamaalaamiseen.
Wahlroos osallistui Suomen Taiteilijoiden ensimmäiseen näyttelyyn, ensimmäiseen kahdella ja seuraavaan seitsemällä työllä. Kun kihlaus purkautui, samalla katkesi yhteys Nuori Suomi -ryhmään. Wikström avioitui Wahlroosin ystävän Alice Högströmin kanssa 1895, mutta naisten ystävyys säilyi. Dora Wahlroos oli aluksi jopa suositumpi kuin Helene Schjerfbeck, mutta vuosien aikana hänet unohdettiin, koska häntä pidettiin vanhanaikaisena, sillä hänen työnsä olivat realistisempia kuin silloin muodissa olleet suuntaukset. Wahlroos oli hyvin tuottelias muotokuvamaalari. Hän on maalannut noin sata muotokuvaa. Vaikka suosio laski, hän tuli tilausmuotokuvilla hyvin toimeen ja pystyi hankkimaan naimattomien sisariensa kanssa 1921 Kauniaisista huvilan, Villa Gernheimin, jossa hän maalaamisen ohella harrasti sisustamista ja puutarhanhoitoa.
Wahlroosin julkisia töitä on Myrskylän kirkon vuorisaarna-aiheinen alttaritaulu (1896). Hän maalasi muotokuvia, nais- ja alastonkuvia, maisemia, kansankuvauksia ja omakuvia. Wahlroosin tuotanto oli parhaimmillaan uran alkupuolella, jolloin hänet palkittiin dukaattipalkinnolla. Hän elätti myöhemmin itsensä ja sisarensa muotokuvien tekemisellä, eikä muunlaiselle maalaamiselle jäänyt aikaa. Vanhuuden omakuva vuodelta 1943 kuitenkin kertoo hänen olleen uskollinen nuoruuden ihanteille.
Wahlroosin 50-vuotisen elämäntyön näyttely oli 2008 Turun ja Hämeenlinnan taidemuseoissa.
Yksityiselämä

Wahlroosilla oli vuonna 1900 Italiassa kolme viikkoa kestänyt rakkaussuhde hänen ystävättärensä ja kollegansa, taidemaalari Elin Danielson-Gambogin aviomiehen Raffaello Gambogin kanssa, mikä johti sekä ystävättärien välien katkeamiseen, että avioparin suhteen huononemiseen.
Palkintoja ja tunnustuksia

Kolmas palkinto dukaattikilpailussa 1893
Teoksia

Omakuva, 1889
Pesusaavin ääressä, 1892
Emil Wikström ateljeessaan Pariisissa, 1892
Kaipuu, 1892
Äiti ja lapset, 1894
Innoitus, 1895, omakuva
Ilta Paraisilla, 1898
Aihe Italiasta
Reinhold Hausenin muotokuva, 1913
Daamin muotokuva, 1913
Poika ja vene rannalla
Omakuva, 1943
Kirjallisuutta

Konttinen, Riitta: ”Wahlroos, Dora (1870–1947)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 228–230.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Konttinen, Riitta: Dora Wahlroos: Taiteilijatarina. Otava, 2008.
Tossavainen, Mari: Emil Wikström: Kuvien veistäjä. SKS, 2016.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dora Wahlroos Wikimedia Commonsissa
Museot.fi. (Arkistoitu – Internet Archive)
Wahlroos, Dora hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Väinö Hakkila

| Väinö Hakkila |
| --- | --- |

Eduskunnan puhemies
 1936–1945  
Edeltäjä:  Kyösti Kallio (IV)
Seuraaja:  Karl-August Fagerholm
Suomen oikeusministeri
 Tannerin hallitus 13.12.1926 – 17.12.1927  
Edeltäjä:  Urho Castrén
Seuraaja:  Torsten Malinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1882 Lempäälä
Kuollut: 18. heinäkuuta 1958 (76 vuotta) Teisko
Puoliso:  Hilja Siviä Ahjo
Tiedot
Puolue:  SDP
Väinö Pietari Hakkila (aiemmin Tippa; 29. kesäkuuta 1882 Lempäälä – 18. heinäkuuta 1958 Orivesi) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi eduskunnan puhemiehenä vuosina 1936–1945, mukaan lukien talvi- ja jatkosodan ajan, sekä oikeusministerinä vuosina 1926–1927 ja Tampereen kunnallispormestarina vuosina 1920–1952. Hakkila oli eduskunnan jäsenenä vuosina  1919–1945 ja 1948–1957 ja siten yksi pitkäaikaisimmista kansanedustajista. Hän oli myös K. J. Ståhlbergin ja Eino Pekkalan ohella yksi tunnetuista lapuanliikkeen vuonna 1930 muiluttamista poliitikoista.
Uran alku

Väinö Hakkila oli lähtöisin lempääläläisestä talonpoikaissuvusta, jossa oli perinteisesti kannatettu vanhasuomalaisia. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juha Hakkila ja Wilhelmiina Pukkila. Hakkila kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1903 ja suoritti Helsingin yliopistossa vuonna 1907 filosofian kandidaatin sekä vuonna 1914 molempain oikeuksien kandidaatin tutkinnon. Vuosien 1906–1907 Laukon torpparihäädöt vaikuttivat siihen, että hänestä tuli sosiaalidemokraatti, mutta vielä niin sanotun vanhan työväenliikkeen aikana hän ei kohonnut näkyviin asemiin Suomen Sosialidemokraattisessa Puolueessa (SDP) . Vuonna 1906 hän piilotteli venäläistä bolševikkijohtajaa Vladimir Leniniä kotonaan Helsingin Vuorimiehenkatu 35:ssä.
Hakkila perusti Työväen lakiasiaintoimiston ja toimi asianajajana Helsingissä vuosina 1914–1920. Kun Suomen virkakuntaa puhdistettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917, hänet nimitettiin vankeinhoitolaitoksen ylitirehtööriksi, mutta hän menetti viran alle vuoden kuluttua sisällissodan seurauksena. Hakkila pyrki uudistamaan vankilaoloja humaanimpaan suuntaan, joskin huonolla menestyksellä. Hän ei osallistunut sisällissotaan, ja saattoi siten toimia sodan jälkeen useiden valtiorikosoikeuksien eteen joutuneiden punaisten asianajajana.
Hakkila kuului niihin oikeistososiaalidemokraatteihin, jotka käynnistivät puolueen toiminnan uudelleen sisällissodan jälkeen. Hän kohosi nopeasti SDP:n puoluetoimikuntaan, ja hänet valittiin eduskuntaan ensi kerran vuoden 1919 vaaleissa. Hakkila oli kansanedustajana lähes yhtäjaksoisesti liki neljänkymmenen vuoden ajan. Eduskunnassa hän tuli tunnetuksi ahkerana täysistuntojen välihuutajana, mistä tavasta ei luopunut edes varapuhemiesaikoinaan. Hän oli lyhyen aikaa Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä. Vuonna 1920 Hakkila valittiin Tampereen kaupungin kunnallispormestariksi, jolloin hänestä tuli Suomen ensimmäinen ”punainen” pormestari. Hän pysyi virassa vuoteen 1952. Viran valtaoikeudet tosin kapenivat vuonna 1930 voimaanastuneen lainmuutoksen jälkeen.
Hakkilan poliittista uraa auttoi se, että hän oli SDP:n silloisista poliitikoista harvoja korkeakoulututkinnon suorittaneita ja puolueen vahvan miehen Väinö Tannerin linjan kannattaja. Tannerin hallituksessa vuosina 1926–1927 Hakkila oli oikeusministerinä ja sai kunnian valmistella armahduslain, jolla viimeiset vankilassa olleet tai kansalaisluottamuksensa menettäneet sisällissodan punaiset armahdettiin enemmästä rangaistuksesta. Hakkila ei myöhemmin ollut enää ministerinä, mutta hän toimi puolueensa hallitusneuvottelijana vuosina 1936 ja 1948. Hän oli myös presidentin valitsijamiehenä kaikissa presidentinvaaleissa vuosina 1925–1956.
Muilutus

Aiemmin eduskunnan laki-, talous- sekä suurta valiokunnan puheenjohtajana toiminut Hakkila valittiin ensimmäiseksi varapuhemieheksi vuoden 1929 toisilla valtiopäivillä. Kun eduskunta heinäkuussa 1930 lykkäsi sosiaalidemokraattien määrävähemmistön voimin lapuanliikkeen vaatimat kommunistilait lepäämään yli vaalien, joutui varapuhemies Hakkila kostona muilutuksen uhriksi.
Hakkila siepattiin hänen olleessaan matkalla Tampereelta kesähuvilalleen Teiskoon, ja hänet kyyditettiin 17.–18. heinäkuuta 1930 Lapuan kautta Kuortaneelle. Kyydityksen järjesti ja ideoi äärioikeistolaisen tamperelaisen tehtailijan Rafael Haarlan poika Eino Haarla, toteutuksesta vastasi jääkärikapteeni Arvi Kalsta. Lapuanliikkeen johtaja Vihtori Kosola oli antanut hyväksyntänsä muilutukselle, mutta halusikin pestä kätensä jutusta, minkä vuoksi Hakkila luovutettiinkin Lapualla paikalliselle ”iskujoukolle”, joka vei hänet kuortanelaiselle metsätielle. Siellä häntä pahoinpideltiin ja hänet pakotettiin istumaan muurahaispesässä. Lisäksi hänelle luettiin uhkauksena ”kuolemantuomio”, joka pantaisiin toimeen mikäli hän ei luopuisi politiikasta. Kalsta sai tapauksesta myöhemmin vankeustuomion, mutta muut sieppaajat selvisivät ehdollisella, eikä lapualaisia pahoinpitelijöitä tai teon suunnittelijoita selvitetty aikanaan lainkaan.
Varapuhemiehen kyyditys tuomittiin ankarasti julkisuudessa sekä Suomessa että ulkomailla. Jälkeenpäin on arveltu, että juuri sieppausten ulottaminen Hakkilaan, kommunisteja vastustaneeseen maltilliseen sosiaalidemokraattiin – ja myöhemmin lisäksi porvarilliseen presidenttiin K. J. Ståhlbergiin – käänsi lopulta yleisen mielipiteen lapuanliikettä vastaan.
Väinö Linnan romaanitrilogian Täällä Pohjantähden alla kolmannessa osassa tapahtuva sosiaalidemokraattisen kunnallispoliitikon Janne Kivivuoren muilutus muistuttaa monilta yksityiskohdiltaan Hakkilan muilutusta.
Eduskunnan puhemiehenä

SDP:n kärsittyä tappion syksyn 1930 vaaleissa Hakkila pudotettiin toiseksi varapuhemieheksi, mutta hän palasi ensimmäiseksi varapuhemieheksi vuoden 1933 vaalien jälkeen ja kohosi lopulta varsinaiseksi puhemieheksi vuonna 1936. Puhemiehenä hän ei suvainnut aiemmin itse harrastamiaan välihuutoja. Hän jatkoi puhemiehenä halki sotavuosien aina vuoteen 1945.
Hakkila oli sotavuosina asemansa vuoksi Tannerin ohella toinen sosiaalidemokraattien johtaja, jolle kerrottiin etukäteen pienessä sisäpiirissä tehdyistä ratkaisevista päätöksistä, kuten ylipäällikkö C. G. E. Mannerheimin miekantuppipäiväkäskystä. Hakkila oli sodanjohdon näkökulmasta poliittisesti luotettava, sillä puolueensa muista kansanedustajista poiketen hän ilmaisi avoimesti kannattavansa valloitussotaa Itä-Karjalassa ja myötäili jatkosodan alkuvaiheen isänmaallista hurmoshenkeä Tanneriakin enemmän. Erityisesti eräs Hakkilan kesällä 1941 pitämä puhe sinetöi hänen maineensa sotapoliitikkona, vaikka hän ei varsinaisesti ollut vastuussa harjoitetusta politiikasta.
Hallituksen vaihtuessa keväällä 1943 presidentti Risto Ryti tarjosi Hakkilalle hallituksenmuodostajan tehtävää, mutta tämä luopui yrityksestä päivän kuluttua Maalaisliiton vastustuksen vuoksi, ja pääministeriksi tuli kokoomuksen Edwin Linkomies. Mannerheim esitti Hakkilalle saman tarjouksen tultuaan presidentiksi elokuussa 1944, mutta silloin Hakkila kieltäytyi suoralta kädeltä. Hänellä ei ollut enää oman puolueensa täyttä tukea, sillä puhemiehen vaalissa vuoden 1944 valtiopäivien alussa SDP:n ryhmään kuuluneet rauhanopposition kannattajat olivat äänestäneet hänen sijastaan Väinö Voionmaata ja Mauno Pekkalaa.
Sotien jälkeen

Kevään 1945 eduskuntavaaleissa Hakkila luopui vapaaehtoisesti ehdokkuudesta, vaikka olikin vielä saanut kannatusta puolueen jäsenäänestyksessä. Hänet oli mainittu jopa yhtenä sotasyyllisistä, joten hän oli sillä hetkellä liian suuri rasite puolueelleen. Keväällä 1946 SKDL:n kannattajien mielenosoituksissa vaadittiin Hakkilan eroa myös Tampereen pormestarin virasta ”taantumuksellisuuden” vuoksi, mutta siihen hän ei taipunut. Sen sijaan hän palasi eduskuntaan vuoden 1948 vaaleissa vielä kymmeneksi vuodeksi, joista ensimmäiset kolme vuotta hän oli SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajana. Hänen asemansa puolueessa ei kuitenkaan ollut enää entisensä ja häntä pidettiin menneen maailman miehenä.
1950-luvun alussa Hakkilan kielteinen asennoituminen Urho Kekkoseen alkoi muodostua ongelmaksi SDP:lle, ja Kekkosen kohottua lähes jatkuvaksi pääministeriksi Hakkilaa ei enää valittu eduskuntaryhmän johtoon, ettei SDP jäisi oppositioon. Hakkila jättäytyi pois eduskunnasta 76-vuotiaana vuoden 1958 vaaleissa. Hän kuoli vain 11 päivää näiden vaalien jälkeen.
Muuta

Delawaren amerikansuomalaisen siirtokunnan 300-vuotisjuhlan yhteydessä vuonna 1939 Hakkila sai Philadelphian Templen yliopiston kunniatohtorin arvon. Nuoruudessaan hän oli ahkera amatöörivalokuvaaja.
Hakkilan puolisona oli vuodesta 1914 Hilja Siviä Ahjo. Heillä oli kolme lasta. Hakkilan poika Juha Hakkila (1921–2022) oli Suomen ensimmäinen kardiologiaan erikoistunut lääketieteen tohtori.
Julkaisuja

Suomen eduskuntatalo ; toim. Väinö Hakkila, J. S. Sirén, H. J. Viherjuuri. Kivi, Helsinki 1938
Miksi taistelemme?. Oulu 1941
C. G. E. Mannerheim : sotilas, valtiomies, tiedemies, lasten ystävä : lausuntoja Suomen Yleisradiossa 4. VI. 1942 ; esittäjät W. E. Tuompo, Väinö Hakkila, Kaarlo Hildén ja J. H. Tunkelo. Yleisradio, Helsinki 1942
Tulevien sukupolvien onnen vuoksi. Raittiusjärjestöjen yhteistoimikunta, Helsinki 1942
Suomen sosialidemokraattinen työväenliike 1899-1949 ; kirj. Väinö Hakkila ym. Suomen sosialidemokraattinen puolue, Helsinki 1949
Ensihoitolääkäri

Finnhems-lääkärihelikopteri FH20, joka kuljettaa ensihoitolääkärin potilaan luo ja tarvittaessa se kuljettaa myös potilaan jatkohoitoon
Ensihoitolääkäri on operatiivisesti toimiva lääkäri, joka työskentelee hoitolaitosten ulkopuolisessa ensihoidossa. Ensihoitolääkärin työnkuvaan kuuluu alueensa päivittäisten korkeariskisten ensihoitotehtävien hoitoon osallistuminen ja ensihoitojärjestelmän operatiivnen ohjaaminen yhdessä ensihoidon kenttäjohtajien kanssa.
Ensihoitolääkärien peruskoulutus on lääkärin peruskoulutus sekä erikoistuminen joko anestesiologian ja tehohoidon tai akuuttilääketieteen erikoisalaan. Tämän jälkeen suoritetaan yliopistossa lisäkoulutusohjelma ensihoitolääketieteeseen. Suurin osa ensihoitolääkäreistä on erikoistunut anestesiologian ja tehohoidon erikoislääkäreiksi.
Ensihoitolääkäreitä työskentelee ympärivuorokautisesti Suomessa lääkäriyksiköissä. Suomessa on yksitoista ensihoidon lääkäriyksikköä. Ne liikkuvat maateitse autolla tai lentäen helikopterilla. Päivystävä ensihoitolääkäri osallistuu alueensa ensihoitopalvelun suuririskisiin hälytyksiin sekä vastaa muiden ensihoidon yksiköiden konsultaatiopuheluihin.
Suomen Lääkäriliitto perusti vuonna 2001 ensihoitolääketieteen erityspätevyyden. Siirymävaiheessa järjestettiin erityispätevyyskoulutusta. Ensihoitolääketieteen yliopistollinen lisäkoulutusohjelma käynnistettiin Suomessa vuonna 2015.
Varsinaisten ensihoitotehtävien lisäksi ensihoitolääkärien työnkuvaan kuuluu myös koulutus ja tutkimustoiminta sekä sidosryhmä- ja viranomaisyhteistyö.
Ensihoitolääkäri ei tarkoita samaa kuin ensihoidon vastuulääkäri eivätkä ensihoidon vastuulääkärit ole välttämättä ensihoitolääkäreitä. Kuitenkin varsin monen hyvinvointialueen vastuulääkärit työskentelevät vuorollaan myös operatiivisena ensihoitolääkärinä alueensa lääkäriyksikössä.
Apulaisosastonhoitaja

| Apulaisosastonhoitaja |
| --- | --- |
Tyyppi:  Ammatti
Toimiala:  Terveydenhuolto
Koulutus:  Korkeakoulu
Työpaikka:  Sairaala, Terveyskeskus, Ensihoito, Kotisairaanhoito, Yksityinen terveydenhoito
Lähinimikkeitä:  Ensihoitaja, Fysioterapeutti, Kätilö, Osastonhoitaja, Sairaanhoitaja, Terveydenhoitaja, Toimintaterapeutti, Ylihoitaja,
Apulaisosastonhoitaja toimii osastonhoitajan työparina hoitotyön johtamisessa esimerkiksi poliklinikalla, vuodeosastolla, teho-osastolla, leikkaussalissa, psykiatrisessa sairaalassa tai päivystysosastolla. Riippuen työpaikasta tehtävän jako voi monessa paikkaa vaihdella suurestikin. Osassa työpaikoista, apulaisosastonhoitaja toimii pelkästään osastonhoitajan sijaisena hänen poissa ollessaan ja taas toisissa apulaisosastonhoitaja tekee enemmän hallinnollisia tehtäviä ja toimii lähiesihenkilönä. Yleensä toimenkuvaan kuuluu myös jonkin verran potilastyötä.
Apulaisosastonhoitaja vastaa monesti yksikön operatiivisesta toiminnasta ja voi suunnitella esimerkiksi työvuorolistoja.
Apulaisosastonhoitajalla tulee olla laillistus toimia terveydenhuollon tehtävässä ja koulutuksena hoitotyön alempi korkeakoulututkinto (esim. sairaanhoitaja AMK, terveydenhoitaja AMK, kätilö AMK), tai aikaisempi opisto-asteen tutkinto. Yleensä myös vaaditaan ammatillista lisäkoulutusta tai johtamiskoulutusta.
Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasi

Malli ihmisen glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin rakenteesta
Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasi eli G6PD on entsyymi, joka katalysoi pentoosifosfaattireitin ensimmäistä vaihetta. Entsyymi hapettaa glukoosi-6-fosfaatin 6-fosfoglukono-δ-laktoniksi ja käyttää koentsyyminään NADP+-molekyyliä. Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin EC-numero on EC 1.1.1.49 ja CAS-numero 9001-40-5.
Toiminta

Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin katalysoima reaktio on palautumaton. Ensimmäisessä vaiheessa NADP+-molekyylin pyrimidiinirengas ottaa vastaan glukoosi-6-fosfaatin C1-asemassa olevalta hiiliatomilta protonin ja pelkistyy NADH-molekyyliksi. Entsyymin aktiivisen kohdan asparagiinihappo- ja histidiiniaminohapot ottavat vastaan protonin samaan hiiliatomiin liittyneeltä hydroksyyliryhmältä, jolloin se hapettuu.
Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasi on pentoosifosfaattireitin tärkein säätelykohta, ja sen muodostama NADPH on sen inhibiittori. Entsyymin aktiivisuus määräytyykin pääasiassa NADP+:n ja NADH:n suhteesta solussa. Kun NADH:ta on paljon, on entsyymi inaktiivinen, kun sen tarve lisääntyy esimerkiksi rasvahappojen synteesin yhteydessä, glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasi aktivoituu. Entsyymiä aktivoivat myös kalsiumin ja magnesiumin ionit.
Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasi tuottaa 6-fosfoglukono-δ-laktonia, joka on muiden biologisesti tärkeiden molekyylien lähtöaine. Reaktiossa muodostuva NADPH on tärkeässä osassa solujen suojelemisessa happiradikaaleja vastaan. Pentoosifosfaattireitti ja sitä kautta glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasi on tärkein NADPH:n lähde. NADPH:ta elimistö tarvitsee glutationireduktaasin, joka pelkistää hapettuneen glutationin, toimintaan.
Glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin puutos aiheuttaa hemolyyttisen anemian. Puutos on Suomessa melko harvinainen.
Henri Salonen

| Henri Salonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. tammikuuta 1989 (ikä 35) Helsinki
Ammatti:  tuottaja, kitaristi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Hank Solo
Yhtyeet:  Smak, 15 Minutes Before The Dive
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Hank Solo (oik. Henri ”Henkka” Salonen, s. 26. tammikuuta 1989 Helsinki) on suomalainen artisti, tuottaja ja säveltäjä. Hän on vaikuttanut useiden artistien levyillä säveltäjänä, tuottajana, kirjoittajana ja miksaajana. Salonen on työskennellyt muun muassa Tyler Wardin, Anna Abreun ja Kasmirin kanssa. Emma-palkitun laulaja Sannin debyyttialbumi Sotke mut on Salosen tuottama. Salonen soitti myös suositussa Smak-yhtyeessä kitaraa. Hän julkaisi Hank Solo -nimellä ensimmäisen soolosinglensä ”Söpön” elokuussa 2016. Vuonna 2017 Hank Solo julkaisi soolosinglen ”Paska sydän”, jossa hän laulaa ensimmäistä kertaa itse.
Henri Salonen sai kyseenalaista julkisuutta oltuaan jäsenenä "Haippiringissä" eli WhatsApp-ryhmässä, jossa Axl Smith levitti itse salaa kuvaamaansa pornoa. Salonen on kuitenkin kieltänyt olleensa aktiivisessa roolissa tapauksessa.
Aiheesta muualla

Hank Solon tuotantoa Allmusic-sivustolla
Hank Solo Discogs-tietokannassa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Granada 74

Club Granada 74 oli espanjalainen jalkapalloseura Granadan kunnasta Andalusiasta. Sen edustusjoukkue pelasi parhaimmillaan Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Vuodet 1999–2007 seura toimi Murciassa nimellä Club de Fútbol Ciudad de Murcia.