Boeing 737
Versiot

Boeing 737:stä on kehitetty useita versioita pääasiassa matkustajamäärän ja toimintamatkan lisäämiseksi. Tyyppiä on valmistettu vuodesta 1967 lähtien. Ensimmäinen kone toimitettiin seuraavana vuonna. Merkittävä ero verrattuna useimpiin muihin aikakauden liikennekoneisiin oli sertifiointi kahden hengen ohjaamomiehistölle, esimerkiksi aiempaan 727:aan nähden.  737 oli Boeingin ensimmäinen kahden ohjaajan liikennekone, minkä mahdollistamiseksi siihen asennettiin mm. erityinen päävaroitusjärjestelmä, jonka tehtävänä on varoittaa lentäjiä teknisistä vioista (kyseinen järjestelmä on edelleen käytössä MAX-sukupolven koneissa, ja sen riittämättömyyttä on pidetty osasyynä mallisarjan kahteen onnettomuuteen). 737 ja kilpaileva DC-9 synnyttivät näin uuden standardin aiempiin kapearunkokonesukupolviin nähden (vaikkakin konetta operoitiin eräissä amerikkalaislentoyhtiöissä kolmen hengen ohjaamomiehistöllä vuoteen 1982 saakka, lähinnä työvoimapoliittisista syistä). Toisaalta Finnairille myönnettiin jo aiemmin, ensimmäisenä, lupa kahden ohjaajan suihkukonetoimintaan Caravelle-laivastollaan.
Boeing 737 -koneita on neljää ”sukupolvea”, jotka tunnetaan nimillä Original (alkuperäinen), Classic (klassinen), Next Generation (NG, seuraava sukupolvi) ja 737 MAX.  Koneilla on yhteinen tyyppikelpuutus, joten periaatteessa sama lentäjä voi pätevöityä yhtäaikaisesti jopa kaikkiin 737-malleihin vain lyhyen eroavuuskoulutuksen turvin, mikä perustuu siihen, että kaikkien 737-koneiden ohjaamot, aina vuonna 1967 käyttöön otetusta 737-200:sta 50 vuotta uudempaan 737 MAX:iin, ovat erittäin samankaltaisia. Toisaalta eräät, yhtäaikaisesti jopa kolmea 737-sukupolvea käyttäneet operaattorit alun perin rajoittivat uudempien koneiden automaatio-ominaisuuksien käyttöä (automaattinen tehonsäätö, automaattinen pystysuunnistus, satelliittinavigointi) operatiivisista yhtenevyyssyistä, mikä pienensi yhtenäisestä tyyppikelpuutuksesta saatavia synergiaetuja. Esimerkiksi Southwest Airlines luopui näistä rajoituksista vasta sen Original-koneiden poistuttua, vuonna 2006.
Original: 737-100 ja 737-200 (valmistusvuodet 1967–1988)
Classic:  737-300, 737-400 ja 737-500 (valmistusvuodet 1984–2000)
Next Generation: 737-600, 737-700, 737-800 ja 737-900 (1997–2019)
737 MAX: 737 MAX 7, 737 MAX 8 ja 737 MAX 9 (2017–)
Versioita 100-900 ei enää valmisteta, joten ainoat valmistettavat versiot ovat MAX-sarjaa. Viimeinen NG-sarjan kone toimitettiin tammikuussa 2020. MAX on viimeinen 737:n jatkokehitelmä, ja 737:n tilalle tulee uusi koneperhe viimeistään 2030-luvulla.
Boeing 737-100 oli ensimmäinen Boeing 737 -sarjan lentokone. Kone oli 94 jalkaa (28,65 metriä) pitkä ja 13,16 jalkaa (4,01 metriä) korkea. Koneen suurin matkustajakapasiteetti oli 124, mutta tyypillisin käytössä ollut matkustajakapasiteetti 113 matkustajaa. 737-100 lensi ensilentonsa 9. huhtikuuta 1967. Mallista ei tullut erityisen suosittua, ja sitä valmistettiin ainoastaan 30 kappaletta. Ensimmäisenä koneen otti käyttöön saksalainen Lufthansa, joka olikin sen ainoa merkittävä käyttäjä. Ensimmäinen kone valmistui 28. joulukuuta 1967 ja viimeinen 2. marraskuuta 1969. Poiketen useimmista aikakauden liikennekoneista, 737 sertifioitiin alusta lähtien kahden ohjaajan lentotoimintaan (ensimmäinen oli Caravelle Finnairin lentotoiminnassa), tosin Yhdysvalloissa American Airlines, United Airlines ja Western Airlines operoivat konetta kolmen hengen ohjaamomiehistöllä vuoteen 1982 asti.
737-200 on 737-100:n pidennetty versio Yhdysvaltain markkinoita varten. Classic-mallit (300-500) puolestaan olivat ensimmäisiä lasiohjaamolla tehdasvarustettuja 737-koneita, tosin niihin tarjottiin alkuvaiheessa myös perinteistä ohjaamoa, joka kuitenkin jäi harvinaisuudeksi, kun aluksi 500-malliin tarjottu lasiohjaamo osoittautui ergonomialtaan ylivertaiseksi. Perinteisen ohjaamon valitsi ensimmäisiin Classiceihinsa mm. Southwest säilyttääkseen yhtenäisyyden Original-koneidensa kanssa. Tämä ohjaamo oli koneissa käytössä niiden elinkaaren ajan, vuoteen 2017. Vanhin kaupallisessa matkustajaliikenteessä käytössä oleva suihkukoneyksilö syyskuussa 2021 on kanadalaisen Nolinorin operoima 737-200, rekisteritunnukseltaan C-GNLK, joka alkujaan toimitettiin Transavialle jo 1974. Yhtiön toinen 737-200, vuonna 1975 alkujaan toimitettu C-GNLE, peruskorjattiin vuonna 2024, ja jatkanee käytössä vielä useita vuosia. Nolinor pyrkii pitämään 737-200-laivastonsa käytössä 2040-luvulle saakka, mitä silmällä pitäen se aikoo muun muassa ajanmukaistaa koneiden ohjaamojen varustelua.
Original- sekä Classic-sukupolven mallit ovat 2020-luvulle tultaessa nopeasti poistumassa käytöstä johtuen suuremmasta polttoaineenkulutuksesta, meluisuudesta (vaikka suurin osa JT8D-moottoreita onkin varustettu äänenvaimentimilla) ja kasvavista ylläpitokustannuksista. Yhtään 737-100 -sarjan konetta ei ole enää sen enempää siviili- kuin sotilaskäytössäkään. Joitakin 737-200 -koneita (89 kpl) oli kuitenkin vielä heinäkuussa 2023 käytössä pienemmissä lentoyhtiöissä ja kehitysmaissa. Osaltaan tämä selittyy sillä, että 737-200 voidaan varustaa päällystämättömiltä kiitoteiltä operointiin, mikä on nykyisille liikennesuihkukoneille harvinaista.
737-100 -sarjan prototyypin omisti viimeisenä Nasa, joka luovutti koneensa yli 30 vuotta sen ensilennon jälkeen seattlelaiselle ilmailumuseolle, Museum of Flightille vuonna 1997 (kuvassa).