stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joseph Brant
Perhe-elämä ja suku

Heinäkuun 25. päivänä 1765 Brant nai oneida-naisen Neggen Aoghyatonghseran, jonka englantilainen nimi oli Margaret. Juhlamenoja mohawkien Canajoharie-kylässä johtanut lähetyssaarnaaja kuvaili morsianta kauniiksi, hillityksi ja uskonnolliseksi. Pariskunta sai kaksi lasta, jotka kastettiin Isaaciksi ja Christianaksi. Brantit asuivat Canajohariessa ja irokeesien keskuudessa työskentelevät lähetystyöntekijät olivat aina tervetulleita heille. Margaret kuoli tuberkuloosiin todennäköisesti maaliskuussa 1771.
Seuraavan vuoden aikana Brant suunnitteli avioliittoa vaimonsa sisarpuolen Susannan kanssa, mutta Englannin valtionkirkko kielsi jyrkästi näin läheiset sukulaisliitot. Brant kääntyi erään saksalaisen papin puoleen, joka vihki heidät. Susanna kuoli joitakin vuosia myöhemmin jättämättä jälkeläisiä. Brantin kolmas vaimo oli skottilais-amerikkalaisen kauppiaan ja intiaani-asiamiehen George Croghanin tytär Catharine Tekarihoga, jonka äidin puoleiset sukujuuret olivat mohawkien turtle-klaanissa. Brant ja Catherine saivat seitsemän lasta, joista John Brant nousi myöhemmin merkittäväksi henkilöksi Kanadan politiikassa.
Lähetystyöstä liittokunnan kokouksiin

1770-luvun alkuvuosina Brant vietti paljon aikaa pastori John Stuartin seurassa ja auttoi episkopaalisen kirkon jäsenenä lähetyssaarnaajaa valmistamaan Rukouskirjan intiaaneille. Hän käänsi myös katkelmia Raamatusta mohawkien kielelle.. Stuartin arvioinnin mukaan Brant oli "ehkä ainoa henkilö Amerikassa, joka pystyi tällaiseen hankkeeseen".
Lähetystyönsä ohella Brant osallistui kaikkiin merkittäviin irokeesien kokouksiin, joista monet pidettiin sir William Johnsonin kartanossa. Brantin sisarpuoli Molly Brant oli Johnsonin puolisona noussut vaikutusvaltaiseksi henkilöksi ja hän pystyi miehensä ja Josephin tukemana vaikuttamaan suuresti irokeesien poliittisiin ja taloudellisiin päätöksiin. Näissä kokouksissa Jonhson ja hänen vaimonsa taivuttivat irokeesit valitsemaan Joseph Brantin sotapäälliköksi, jonka valta ylettyi kaikkiin irokeesiliiton heimoihin. Brant oli yleisesti pidetty kummankin rodun puolella avuliaisuutensa ja hillityn käytöksensä vuoksi, ja hänen kykyihinsä luotettiin myös päällikön kaltaisessa asemassa.
Ensimmäinen matka Lontooseen

Vuonna 1775 alkanut Yhdysvaltain vapaussota vaikutti suuresti Brantin elämään. Hän oli brittimielisten lojalistien puolella Amerikan vallankumouksellisia vastaan. Vuonna 1776 Brantista tuli virallisesti irokeesien liittokunnan kaikkien kuuden jäsenkansan yhteinen sotapäällikkö. Tähän päätökseen johtivat yhtä lailla Johnsonien suvun  tuki kuin suursotaa enteilevät olosuhteet. Samalla Brant nimitettiin britannien armeijan kapteeniksi, joka oli vastuussa brittimielisistä intiaaneista.
Valintansa jälkeen Brant matkusti Lontooseen, jossa vieraili muun muassa kuninkaallisella vastaanotolla St Jamesin palatsissa. Hänen koulusivistyksensä ja sulava käytöksensä miellyttivät ihmisiä. Brant nähtiin "intiaanien kuninkaana", joka oli liian arvokas henkilö laiminlyötäväksi. Korkea-arvoiset henkilöt kutsuivat hänet maatiloilleen vieraaksi, ja maan parhaat taiteilijat saivat luvan ikuistaa hänen muotokuvansa. Brant sai myös vakuuden siitä, että irokeesien liittokunnan sotureita hyödynnettäisiin  vapaussodassa enemmän kuin mitä Kanadan brittijoukkoja johtava kenraali Guy Carleton oli tehnyt. Ennen paluutaan Brantista tuli vapaamuurari ja hän sai tunnusomaisen vapaamuurarien esiliinan lahjaksi suoraan kuningas Yrjö III:lta.
Brantin rooli vallankumouksessa

Brant palasi takaisin Amerikan mantereelle elokuussa 1776 samaan aikaan kun lojalistit ja vallankumoukselliset aloittivat Long Islandin taistelun. Hän matkusti yöllä välttääkseen amerikkalaisten vartiostoja Hudsonjoen ylängöllä ja Albanyn ynpärillä. Päästyään irokeesien maaseudulle Brant kierteli liittokunnan kylissä kertomassa matkastaan ja brittien vahvuudesta. Samalla hän tuomitsi irokeesiliiton aiemman päätöksen pysyä puolueettomana, ja kutsui amerikkalaisia kaikkien intiaanien vihollisiksi. Suullisen perimätiedon mukaan hän lupasi kullekin soturille "mahdollisuuden herkutella bostonilaisella, ja juoda hänen vertaan". Puhe vastaanotettiin villillä innokkuudella.
Englannin armeijan everstinä Brant johti lukuisia mohawkeja, onondagoja ja cayugoja ryöstö- ja tuhoamisretkille New Yorkin ja Pennsylvanian asutuksia vastaan. Senecojen vaikutusvaltaisin johtaja Cornplanter toi omat soturinsa lojalistien ja Brantin puolelle. Samalla vahvana pidetty irokeesiliitto hajosi, kun oneidat ja osa tuscarorista liittyivät vapaustaistelijoihin.
Sodan aikana Brantista tuli eräs aktiivisimmista partisaani-johtajista rajaseutujen sissisodassa. Samalla hänestä tehtiin lukemattomia havaintoja päivittäin. Suurin osa kaikista intiaaniryhmien ja lojalistien tekemistä hyökkäyksistä vieritettiin Brantin syyksi. Heinäkuussa 1778 Pennsylvaniassa tapahtunut ja yli 200 vapaustaistelijan hengen vaatinut Wyomingin verilöyly yhdistettiin Brantiin välittömästi ja hän sai liikanimen "Hirviö". Myöhemmät tutkimukset ovat osoittaneet, että Brant mohawkeineen ei ollut ollenkaan paikalla verilöylyn sattuessa, vaan Cornplanterin senecat ja muut irokeesit vastasivat teosta. Liikanimestään huolimatta Brant yleensä kohteli siviiliväestöä paremmin kuin monet muut sodan johtajat.
Vuonna 1779 itsenäisyystaistelijoiden ylipäällikkö George Washington lähetti kenraali John Sullivanin joukot irokeeseja ja lojalistisissejä vastaan. Oneida-tiedustelijoiden johtamina Sullivanin joukot marssivat irokeesien maaseudulle ja hävittivät näiden kylät, maissipellot, vilja-aitat ja puutarhat. Eversti Daniel Frodheadin squaw-kampanja tappoi naiset ja lapset.
Pääosa irokeeseista pakeni Kanadaan, mutta vallankumouksellisten häikäilemättämät toimet lisäsivät Brantin johtamia hyökkäyksiä siirtolaisasutuksille vielä usean vuoden ajan. Itsenäisyystaistelijat eivät milloinkaan onnistuneet kukistamaan irokeesejä. Näiden kohtaloksi koitui englantilaisten antautuminen syksyllä 1782. Pariisin rauhassa Iso-Britannia luovutti irokeesien maita Yhdysvalloille vastoin aiemmin tehtyä Fort Stanwixin sopimusta. Tämän johdosta irokeesit menettivät kaiken suojansa New Yorkissa.
Viimeiset vuodet

Intiaanisotien tauottua Brant vetäytyi takaisin Kanadaan, jossa hän jatkoi lähetystyötään mohawkien parissa. Samalla hän pyrki säilyttämään hyvät suhteensa britteihin ja vakuutti Philadelphian hallitukselle, ettei koskaan nostaisi sotakirvestä Yhdysvaltoja vastaan. Oman kansan sivistäminen ei sujunut kuitenkaan Brantin suunnittelemalla tavalla, sillä Grandjoen reservaatin mohawkit eivät halunneet omaksua valkoisten tapoja. Levottomuus leimasi kaikenikäisten mohawkien käytöstä ja väkijuoman myynti johti moniin veritöihin heimon sisällä. Brant itse joutui humaltuneen poikansa Isaacin hyökkäyksen kohteeksi ja surmasi tämän itsepuolustukseksi.
1790-luvun lopulla Brant teki huomattavia lahjoituksia Grandjoen mohawkeille, mutta päätti saman vuoden aikana jättää nämä lopullisesti. Hän osti 14 km² maata nykyisen Burlingtonin seudulta Ontariojärven pohjoiselta rannalta ja rakennutti paikalle kaksikerroksisen talon, jonne muutti perheineen kesäkuussa 1802. Rakennus muistutti ulkonäöltään sir William Johnsonin 1760-luvun Johnson Hallia pienemmässä mittakaavassa. Paikalliset asukkaat, jotka asuivat vaatimattomissa hirsimökeissään, kutsuivat taloa Brantin herraskartanoksi. Talon sisustus oli kahden kulttuurin sekoitus ja sen ikkunat edustivat Palladiolaista arkkitehtuuria. Suuren olohuoneen koristeina olleet sodissa saadut voitonmerkkinsä Brant jakoi kartanonsa lukuisille vieraille. Vaikka mikään talon ulkopuolella ei muistuttanut Brantin alkuperäisistä sukujuurista, hän noudatti vanhoja perinteitä ulkoisessa olemuksessaan ja kantoi skalppitöyhtöä paljaaksi ajellussa päässään.
Marraskuussa 1807 Brant menehtyi kotonaan Burlingtonissa 64 vuoden iässä. Hänet haudattiin episkopaalisen kirkon hautausmaalle. 1800-luvun puolivälissä vapaamuurarit entisöivät hänen hautansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joseph Brant Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef 
George Romneyn maalaus: Joseph Brant Lontoossa.
Wyomingin taistelu Pennsylvaniassa.
Joseph Brant Lontoossa Gilbert Stuart 1786
Erie Triangle
Joseph Brant 1806. (Alkuperäinen maalaus Ezra Ames.
Ruben Stiller

| Ruben Stiller |
| --- | --- |
 Ruben Stiller Helsingin kirjamessuilla 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1961 (ikä 63) Nummi
Ammatti:  toimittaja, kolumnisti, juontaja
Ruben Olavi Stiller (s. 28. heinäkuuta 1961 Nummi) on suomalainen toimittaja. Hänet tunnetaan monista radio- ja televisio-ohjelmista.
Näkyvimmän työnsä Stiller on tehnyt televisio-ohjelmien parissa toimien juontajana muun muassa musiikkiohjelmassa Levyraati ja Joonas Hytösen kanssa keskusteluohjelmassa Ruben & Joonas (2004–2007). Kesäkuussa 2007 tuotantoyhtiö Moskito Television irtisanoi Stillerin. Vuoden 2009 alusta kevääseen 2017 hän juonsi ja toimitti Ylellä Pressiklubi-keskusteluohjelmaa.lähde?
Stiller on tunnettu persoonallisesta tyylistään. Tyylin ominaispiirteiksi voidaan mainita huutava puhe, ironia, suorapuheisuus ja provokatiivisuus. Hänen värikäs kolumninsa pääsi vuonna 2018 äidinkielen ylioppilaskokeen materiaaliksi. Lisäksi Stillerin kolumnien kielenkäytöstä ja kerronnasta on tehty kaksi pro gradu -tutkielmaa.
Elämä ja teot

Stiller on sanonut olevansa ”sekoitus suomenruotsalaisuutta, pohjalaisuutta ja juutalaisuutta”. Hänen isänsä oli ruotsalaiseen kielivähemmistöön kuuluva suomenjuutalainen ja äitinsä alun perin Pohjanmaalta. Hänen isänsä oli hammaslääkäri Hirsch Stiller (1913–1988), jonka isä oli liikemies Abraham Stiller. Hänen isoisänsä veli oli elokuvaohjaaja Mauritz Stiller.
Stillerin mediaura alkoi Image-lehdessä vapaana toimittajana vuonna 1985. Radiouransa Stiller aloitti Radio Cityssä vuonna 1987,  jossa työskenteli reilun 3 vuoden ajan ja nousi valtakunnalliseen julkisuuteen. Stiller työskenteli 1991-93  Radiomafian juontajana. Vuonna 1993 hän aiheutti kohua nimitettyään Radiomafian lähetyksessä keskustalaista Yleisradion alue- ja uutisyksikön johtajaa Tapio Siikalaa ”kökkötraktoriksi”. Stiller hyllytettiin kolmeksi kuukaudeksi, mutta tuona aikana hän ilmaantui kielloista huolimatta suoriin lähetyksiin, minkä seurauksena hänet irtisanottiin Yleisradion palveluksesta.
Radiomafian jälkeen Stiller ansioitui lukuisten televisio-ohjelmien juontajana. Ohjelmia olivat Anteeksi kuinka? (1993–1999), Stiller (1998–2001), R-Studio (2002–2003), Sunnuntaikomitea (2003), Levyraati (2003–2005), Ruben & Joonas (2004–2007) ja Pressiklubi (2009–2017).
Stillerillä oli vuonna 2016 merkittävä osa Juha Sipilän ja Yleisradion toimintaa koskevassa kohussa. Hän sai Yleltä varoituksen, joka peruttiin myöhemmin. Stiller jäi sairauslomalle joulukuun alussa ja palasi Pressiklubiin tammikuun puolessa välissä. Helmikuussa 2017 Stiller ilmoitti jättävänsä Pressiklubin. Helmikuusta 2018 alkaen hän on juontanut Yle Puheessa omalla nimellään kulkevaa keskusteluohjelmaa.
Televisio- ja radiotöidensä lisäksi Stiller on kirjoittanut kirjan Suomi-Finland (Teos, 2006). Stiller oli eduskuntavaaleissa 1995 SDP:n ehdokkaana Helsingin vaalipiirissä saaden 2 754 ääntä. Vuoden 2000 presidentinvaalissa hän oli Tarja Halosen kannattaja ja vuoden 2006 presidentinvaalissa hän kannatti näkyvästi kokoomuksen Sauli Niinistöä.lähde?
Vuonna 2022 hän tekee Yleisradiossa omaa viikoittaista radio-ohjelmaansa, jonka lisäksi hän toimii vakiokommentaattorina mediakriittisessä Viimeinen sana -tv-ohjelmassa ja Radio Suomen Pyöreässä pöydässä.
Stiller ilmoitti tammikuussa 2025 jäävänsä saman vuoden syksyllä eläkkeelle Yleisradiosta.
TV-ohjelmia

Anteeksi kuinka? (1990-luku)
Stiller (1998–2001)
R-Studio (2002–2003)
Sunnuntaikomitea (2003)
Levyraati (2003–2005)
Ruben & Joonas (2004–2007)
Pressiklubi (2009–2017)
Kirjallisuutta

Järvinen, Katriina: Ruben Stiller siltä väliltä.  Helsinki:  Kirjapaja, 2022.  ISBN 978-952-354-474-1
Aiheesta muualla

Ruben Stiller Teoksen sivuilla
Yle Elävä arkisto: Ruben Stiller Nybergin vieraana
Yle Elävä arkisto: Stiller – lopullinen valinta
Huttunen, Elsi: Narrin rooliin pottuuntunut Ruben tunnustaa: Teen talk show’ta vain rahasta Oulun ylioppilaslehti 8/2006.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle
Barreli

Polttoainetynnyreitä.
Barreli (engl. barrel) on useiden eri anglosaksista alkuperää olevien mittayksiköiden nimi. Se suomennetaan usein ”tynnyriksi”.
Yksi barreli raakaöljyä tai muuta maaöljytuotetta on noin 159 litraa (42 Yhdysvaltain gallonaa). Barrelin lyhenne on bbl tai b. Kun tuotetaan yksi barreli öljyä päivässä (1 bbl/d, barrels per day), on vuotuinen öljyntuotanto noin 50 tonnia (50 tpa, tons per year). Tuhat barrelia päivässä lyhennetään kbbl/d ja miljoona barrelia päivässä Mbbl/d. Mittayksikön alkuperä on luultavasti varhaisilla Pennsylvanian öljykentillä, joilla käytettiin puisia tynnyreitä öljyn kuljetukseen ja varastointiin. Vuonna 1866 länsivirginialaiset öljyntuottajat standardoivat keskuudessaan barreli-yksikön 42 gallonaksi. Siitä alkaen se on levinnyt yleisesti käytetyksi yksiköksi öljyn mittaamista ja hinnoittelua varten.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa standardibarreli oluelle on 36 paikallista (UK, imperial) gallonaa, noin 164 litraa.
Yhdysvalloissa standardibarreli nesteille on 31,5 paikallista (US) gallonaa, noin 119,2 litraa. Oluelle standardibarreli on kuitenkin verolainsäädäntöteknisistä syistä 31 US-gallonaa (117,3 litraa).
Mitta barreli on sovittu mittayksikkö. Se on peräisin niiltä ajoilta, jolloin öljykauppa oli vielä nuorta. Todennäköisesti 42 gallonaa vetävää tynnyriä (barrelia) ei ole koskaan ollutkaan. USA:ssa on yleisessä käytössä tynnyri, jonka vetoisuus on 55 gallonaa (208 litraa). Öljykaupan alkuaikoina asiakkaat ostivat öljyä omiin astioihinsa, joiden koko vaihteli huomattavasti. Vuonna 1866 eräät Länsi-Virginian öljytuottajat päättivät lopettaa kirjavan käytännön ja sopivat, että raakaöljyä myydään vain gallonamitalla. Jokaista 40 gallonan ostoerää kohti annettiin tehdyn sopimuksen mukaan kaupan päälle kaksi gallonaa. Näin syntyi 42 gallonan "barreli", vaikka astia, johon määrä yleensä mitattiin, olikin 55 gallonan tynnyri. Edelleen barreli on 42 amerikkalaista gallonaa sekä 34,5 brittiläistä gallonaa. Bbl/d = barrelia päivässä. (lähde Neste Oil)lähde tarkemmin?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ConvertPlus.com Palvelu mittojen muuntamiseen.
Pulssikoodimodulaatio

Pulssikoodimodulaatio (PCM, engl. pulse code modulation) on menetelmä, jolla analoginen äänitaajuussignaali koodataan digitaaliseen muotoon. Pulssikoodimodulaatiossa otetaan tasaisin väliajoin näytteitä, jotka ilmaistaan numeerisesti. Näytteen taso voidaan ilmaista joko lineaarisesti tai logaritmisesti. Tyypillisesti signaalinkäsittelyssä käytetään A/D- ja D/A-muuntimia näytteiden käsittelyyn. Digitaalinen äänentoisto perustuu useimmiten PCM-ääneen, jota toistavat esimerkiksi cd-soittimet, mp3-soittimet ja modernit tietokoneet.
Historia

PCM-menetelmän on kehitettänyt Alec H. Reeves vuonna 1939. New Yorkin maailmannäyttelyssä vuonna 1939 oli esitteillä ”vocoder” (lyhenne sanoista voice coder) -äänisyntetisaattoridemonstraatio.
Puheen salaukseen käytettävä SIGSALY-järjestelmä oli ensimmäinen PCM-tiedonsiirtoa käyttävä. Järjestelmä oli käytössä liittoutuneiden välillä toisen maailmansodan aikana. Järjestelmän kehitti Bell Telephone Laboratories (BTL) ja se otettiin muodollisesti käyttöön 15. heinäkuuta 1943 Pentagonin ja Lontoon välillä.
Yleistä

ITU:n suosituksessa G.711 on määritelty kaksi koodauslakia: A-Law ja μ-Law. Molemmissa näytteenottotaajuus on kahdeksan kilohertsiä (kHz) ja kansainvälisissä yhteyksissä on käytettävä kahdeksaa bittiä näytettä kohden. Sarjamuotoisessa bittien siirrossa on No. 1 (polaarisuus) lähetettävä ensin ja No. 8 (vähiten merkitsevä bitti) viimeisenä.
Näytteiden logaritmisuus laajentaa dynamiikkaa 36 desibeliin (dB) saakka.lähde? Tärkein syy erilaisiin näytteenottolakeihin oli runkoverkossa käytetty linjakoodaus: Amerikassa käytettiin AMI-koodaus-linjakoodausta, joka toimii erittäin huonosti, jos lähetettävänä on pelkkiä nollia.lähde?
Nyquistin teoreeman mukaan taajuuksia, jotka ovat korkeampia kuin puolet näytteenottotaajuudesta ei laskostumisilmiön takia voida erottaa tätä taajuutta pienempitaajuisista signaaleista. Toisin sanoen kahdeksan kilohertsin näytteenottotaajuudella voidaan tallentaa periaatteessa korkeintaan neljän kilohertsin korkuisia ääniä. Siksi signaalit yleensä alipäästösuodatetaan ennen A/D-muunnosta. Käytännössä raja on 3,4 kilohertsiä, koska alipäästösuodinta ei voi tehdä kovin jyrkäksi.lähde?
Bell Labsin varhainen DS0-standardi määrittelee PCM:n puheen koodauksen 8 kHz taajuudella ja kahdeksalla bitillä, eli 256 tasolla. Tällöin yksi puhekanava käyttää 64 000 bittiä sekunnissa.lähde?
CD-levyillä käytettävä PCM-signaali on laadultaan 44,1 kilohertsin taajuudella 16 bitin tarkkuudella. DAT-nauhureissa käytetään 48 kilohertsin ja 16 bitin näytteistystä. lähde? S-VHS-kasettia hyödyntävä ADAT käyttää 16-bittistä näytteistystä 48 kilohertsin taajuudella (vaihtuva välillä 40,4–50,85 kHz). Lineaarisilla 16 bitin näytteillä saavutetaan 96 desibelin dynamiikka, sillä:lähde?
Muunnelmia

Variaatioita PCM:stä:
DPCM engl. differential PCM (DPCM) vertaa tallennettua ja ennakoitua arvoa ja tallentaa näiden erotuksen.
ADPCM engl. adaptive differential PCM (ADPCM) on DPCM:b variaatio.
LPCM engl. linear pulse code modulated audio (LPCM) on PCM-audion variaatio.
A-Law, pakattua ääntä
μ-Law, pakattua ääntä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pulssikoodimodulaatio Wikimedia Commonsissa
In the End

| ”In the End” Linkin Park |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Hybrid Theory
 Julkaistu: 21. marraskuuta 2001
 Formaatti: CD, DVD
 Tuottaja(t): Don Gilmore
 Tyylilaji: Alternative rock, rapcore, nu metal
 Kesto: 03.36
 Levy-yhtiö: Warner Brothers Records
Linkin Parkin muut singlet
| ”Papercut” 2001 | ”In the End” 2001 | ”Pts.OF.Athrty” 2002 |
In the End on neljäs single Linkin Parkin vuonna 2000 julkaistulta debyyttialbumilta, Hybrid Theorylta. Single julkaistiin 21. marraskuuta 2001. Kappale kertoo parisuhteen/kaverisuhteen luottamuksen katkeamisesta ja sen jälkeisestä epäonnistumisen tunteesta.
”In the End” on Linkin Parkin tunnetuin ja menestynein single; se sijoittui useilla listoilla top 10:een ja parhaimmillaan Billboard Hot 100 -listalla sijalle kaksi. Billboardin Alternative Songs -listalla single oli yhteensä viisi viikkoa ykkösenä. Kappale arvostettiin parhaaksi Z100:n Top 100 songs of 2002 -listalla. Kappale sijoittui sijalle 121 Blender Magazinen The 500 Greatest Songs Since You Were Born -listalla. ”In the End” on Billboardin vuosikymmenen toiseksi eniten soitettu rock-kappale.
Kappale ylitti Spotifyssä miljardin kuuntelun rajan kesäkuussa 2021.
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Alankomaiden Top 40 singlet: 5
Australian singlelista: 4
Belgian singlelista: 12
Britannian singlelista: 8
Irlannin singlelista: 20
Italian singlelista: 10
Itävallan singlelista: 6
Kanadan Airplay-lista: 2
Meksikon Top 100: 2
Ranskan singlelista: 40
Ruotsin singlelista: 2
Saksan singlelista: 13
Sveitsin singlelista: 2
Tanskan Boogie-lista: 1
U.S. Billboard Hot 100: 2
U.S. Billboard Modern Rock Tracks: 1
U.S. Billboard Mainstream Rock Tracks: 3
Uuden-Seelannin singlelista: 10
Supertramp (albumi)

| Supertramp Supertramp |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : kesäkuussa 1970 Morgan Sound Studios -studioilla, Willesdenissä, Pohjois-Lontoossa, Englannissa.
 Julkaistu: 14. heinäkuuta 1970
 Tuottaja(t): Supertramp
 Tyylilaji: progressiivinen pop
 Kesto: 47.31
 Levy-yhtiö: A&M
Listasijoitukset
  158.
Supertrampin muut julkaisut
|   | Supertramp 1970 | Indelibly Stamped 1971 |
Supertramp on brittiläisen rockyhtye Supertrampin yhtyeen nimeä kantava debyyttialbumi, joka julkaistiin heinäkuussa 1970. Albumi on julkaistu myös nimellä "Now and Then".
Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa vasta vuoden 1977 loppupuolella, mutta se oli saatavana maahantuojien kautta sekä levymyymälöissä, jotka olivat erikoistuneet brittiläisen musiikin tuontiin. Vuonna 1977 albumi nousi sijalle 158 Yhdysvaltojen Billboard 200 -lehdessä.
Tausta ja nauhoitus

Kaikki levyn sanoitukset on kirjoittanut Richard Palmer. Kaikkien kappaleiden musiikit sävelsivät Rick Davies ja Roger Hodgson.lähde?
Albumi nauhoitettiin kokonaan yöistunnoissa keskiyöstä aamukuuteen, johtuen yhtyeen jäsenten taikauskostaselvennälähde?. Hodgson on muistellut myöhemmin: "Insinöörimme Robin Black nukahteli keskellä istuntoja, jotka olivat aika intensiivisiä, koska tappelimme paljon Richard Palmerin kanssa"lähde?.
Albumin kappaleita, kuten muun muassa "Words Unspoken" sekä "I Am Not Like Other Birds of Prey" käytettiin osana brittiläisen Extremes-elokuvan (1971) ääniraitaa yhdessä muiden yhtyeiden musiikin kanssa.lähde?
Vastaanotto

Albumin saama vastaanotto oli yleisesti ottaen myönteinen. Judith Simsonsin kommentoi Daily Expressin arvostelussa albumia: "Tämän lupaavan musiikkiyhtyeen debyyttialbumi on melko hyvin onnistunut toisin kuin useimmat levyt, jotka kulkevat levymyymälöissä nimellä "progressiivinen pop." Arvostelusta huolimatta albumi oli kaupallinen floppi. lähde?
Kappaleet

Kaikki kappaleet ovat kirjoittaneet Rick Davies, Roger Hodgson ja Richard Palmer.
Kaikissa lauluissa laulaa Roger Hodgson, ellei toisin mainita.
Kappaleet > A-puoli

Surely – 0.31
It's a Long Road – 5.33
Aubade / And I Am Not Like Other Birds of Prey – 5.17
Words Unspoken – 3.59
Maybe I'm a Beggar – 6.44  (Palmer ja Hodgson)
Home Again – 1.15
Kappaleet > B-puoli

Nothing to Show – 4.53  (Hodgson ja Davies)
Shadow Song – 4.23  (Davies ja Hodgson)
Try Again – 12.02  (Hodgson ja Palmer)
Surely (reprise) – 3.08
Kokoonpano

Richard Davies - urut, piano, sähköpiano, huuliharppu, taustalaulu ja laulu
Roger Hodgson - bassokitara, flageolet, akustinen kitara, sello, laulu ja taustalaulu
Richard Palmer - sähkökitara, akustinen kitara, balalaikka, taustalaulu ja laulu
Robert Millar - rummut, lyömäsoittimet, huuliharppu
Kokoonpano > Tuotanto

Supertramp - tuottaja
Robin Black - insinööri
Arvostelut

Allmusic:
Käännös suomeksi
Hymiö

Hymiö
Iloinen hymiö
Surullinen hymiö
Vinkkaava hymiö
Hymiö on Scott Fahlmanin vuonna 1982 keksimäksi väitetty tapa lisätä tekstimuotoisen esityksen, kuten sähköpostin tai tekstiviestin, ilmaisuvoimaa. Tosiasiassa Reader’s Digest esitteli hymiöitä jo 1967. Scott Fahlmanin 19. syyskuuta 1982 lähettämä viesti on tiettävästi ensimmäinen kerta, kun :)-merkkiä käytettiin sähköpostissa.
Hymiö, esimerkiksi :-), muodostuu normaaleista merkeistä ja se voidaan tulkita kääntämällä mielessään kuviota 90 astetta myötäpäivään. Tällöin merkkien voi mieltää esittävän naamaa silmineen, nenineen ja suineen; nenä eli viivamerkki tosin jää usein pois. Monet nykyiset keskusteluohjelmistot ovat ottaneet tavaksi korvata tekstipohjaiset hymiöt graafisilla, piirretyillä hymiöillä, jolloin ne myös ovat katselusuunnassa oikein päin. Hymiöt ovat yleisiä nuorisokulttuurissa esimerkiksi tekstiviesteissä tai pikaviestintäohjelmissa.