stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aßlar
Historia

Varhaisin asiakirjamaininta Aßlarista on vuosilta 782 ja 783 Lorschin koodeksissa. Paikkakunta teollistui ennen ensimmäistä maailmansotaa ja sen väkiluku kasvoi noin viiteen tuhanteen. Vuonna 1971 alueella tehtiin useita kuntaliitoksia. Aßlaria ympäröineistä maalaiskunnista tuli Aßlarin osa-alueita. Vuonna 1977 Aßlariin liitettiin Werdorf. Seuraavana vuonna Aßlarille myönnettiin kaupunkioikeudet.
Rautamalmi avitti Aßlarin kehittymistä. Malmikaivoksesta on maininta jo 1300-luvulta. Luonnonrikkauksista jalostettiin korkeamman lisäarvon tuotteita paikallisesti, joten paikkakunnasta ei tullut pelkkä raaka-aineen viejä. Alueen maaperä ei ollut maanviljelyksen kannalta niin hyvää, että paikkakunta olisi voinut vaurastua maanviljelyksellä.
Ensimmäinen valtakunta, johon Aßlar kuului, oli Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta. Ennen Saksan valtakunnan perustamista 1871 kaupunki kuului muutaman vuoden Pohjois-Saksan liittoon. Saksan valtakunnassa kaupunki kuului ensin Preussin kuningaskuntaan ja sen seuraajaan Preussin vapaavaltioon. Toisen maailmansodan jälkeen Aßlarin seutu oli osa Yhdysvaltain miehitysvyöhykettä. Saksan liittotasavallassa siitä tuli osa Hessenin osavaltiota.
Aßlarin merkittäviä rakennuksia on muun muassa 1600-luvun lopulla rakennettu barokkityylinen Werdorfer Schloss eli Werdorfin linna.
Talous ja liikenne

Aßlarin talousmaantieteellinen sijainti on suotuisa. Kaupunki ja koko Lahn-Dillin piirikunta sijaitsee kuusimiljoonaisen Reinin–Mainin metropolialueen pohjoisella reunalla. Ruhrin alueen suurkaupungit ovat  Aßlarin luoteispuolella, ja Aßlariin on hyvät moottoritieyhteydet kaikista ilmansuunnista. Elinkeinoelämän runkona on monipuolinen teollisuus, johon kuuluu muun muassa koneenrakennus ja hienomekaniikka.
Henkilöitä

Aßlarin historian pahamaineinen merkkihenkilö on ryöväri ja varas Johann Justus Dietz (1789–1813). Kaupungin parempimaineisia tunnettuja henkilöitä ovat muun muassa kellonvalaja ja poliitikko Philipp Rincker (1795–1868) ja jalkapalloseura 1. FC Kaiserslauternissa vaikuttanut Erwin Göbel (s. 1959).
Lähteet ja viitteet

↑  Statistik Hessen : Tabellen Bevölkerung : Die Bevölkerung in den hessischen Gemeinden am 30.06.2019 Statistik.hessen.de. Hessisches Statistisches Landesamt. Arkistoitu 2.4.2019. Viitattu 3.10.2019.
↑  Entfernung von Frankfurt am Main, Hessen, Deutschland nach Aßlar, Hessen, Deutschland Entfernungsrechnerkm.com. Viitattu 14.9.2019.
1 2  Geschichte und Wappen Asslar.de. Stadtverwaltung Aßlar. Viitattu 14.9.2019.
↑  Wirtschaftsstandort Asslar.de. Stadtverwaltung Aßlar. Viitattu 27.9.2019.
Aiheesta muualla

Aßlar, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Aßlar
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Käännös suomeksi
Hochheim am Main

| Hochheim am Main |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Hochheim am Main
 Koordinaatit: 50°1′N, 8°21′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Piirikunta:  Main-Taunus-Kreis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  19,4 km²
Korkeus:  129 m
Väkiluku (2020):  18 109
 – Väestötiheys:  932 as./km²
Postinumero:  65239
Suuntanumero(t):  06146, 06145 (Massenheim)
 
 www.hochheim.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hochheim am Mainin sijainti Main-Taunuksen piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Hochheim am Main on kaupunki Main-Taunuksen piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se on osa Reinin–Mainin konurbaatiota.
Maantiede

Hochheim am Main sijaitsee Mainin alajuoksulla 26 kilometriä Frankfurt am Mainin keskustasta lounaaseen, 11 kilometriä Wiesbadenista kaakkoon ja kuusi kilometriä Mainzin keskustasta itäkoilliseen. Frankfurtin lentoasema sijaitsee Hochheimin itäpuolella.
Hochheim am Main koostuu kantakaupunki Hochheimista ja Massenheimista, joka liitettiin Hochheimiin 1977. Mainin rannalla on Hochheim-Südstadt, jota erottaa kantakaupungista muutaman sadan metrin levyinen viininviljelyvyöhyke.
Historia

Hochheimista on löydetty kelttien hautoja, ja roomalaisten aikana alue oli jo sangen tiheäänasuttua viininviljelyseutua. Nimi Hochheim on perua alemannien ajalta, näiden jälkeen tulivat frankit. Hochheim mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensi kerran 754, Massenheim puolestaan 819. Keisari Fredrik III myönsi 1484 Hochheimin kylälle oikeuden järjestää markkinat kahdesti vuodessa. Syysmarkkinoista kehittyi merkittävä karjamarkkina, joka tunnetaan nimellä Hochheimer Markt. Viinikukkuloille rakennettiin 1730 kirkko St. Peter und Paul, joka on nykyisin kaupungin tunnusmerkki. Hochheim ja Massenheim kuuluivat lukuisiin hallinnollisiin kyhäelmiin, kunnes niistä tuli osa Preussia vuonna 1866. Toisen maailmansodan jälkeen ne liitettiin uuteen Hessenin osavaltioon.
Hochheim am Mainin historiallisia rakennuksia ovat Sankt Peter und Paul -kirkon ohella muun muassa lukuisat ristikkotalot, Schloss Massenheim 1700-luvulta ja vesitorni (Burgeffstraße 42) 1800-luvun lopulta.
Talous ja liikenne

Viininviljely on edelleen tärkeä Hochheimin elinkeino. Kaupungissa pidetään viinijuhla joka heinäkuun ensimmäinen viikonloppu. Sijaintinsa ansiosta Hochheimiin on asettunut lukuisia keskisuuria yrityksiä.
Hochheim on Frankfurt am Mainin paikallisjunaliikenteen piirissä Taunus-rautatien varrella. Hochheimin rautatieasema, Bahnhof Hochheim (Main), on 28,4 kilometriä Frankfurtin päärautatieasemalta länteen. Taunus-rautatien pituus on 41,2 kilometriä. Kun sitä rakennettiin 1830-luvulla, se ulottui kolmen itsenäisen valtion alueelle: Frankfurtin vapaakaupunki, Nassaun herttuakunta ja Hessenin suurherttuakunta.
Keskeisiä maanteitä ovat moottoritiet Bundesautobahn 671 ja Bundesstraße 40. BAB 3 ja BAB 66 risteävät Hochheimin keskustan pohjoispuolella. 258-kilometrinen pyörätie Hessischer Radfernweg R3 kulkee Hochheimin kautta.
Aiheesta muualla

Hochheim am Main, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Hochheim am Main
Hochheim am Main
Käännös suomeksi
Tauno Palo

| Tauno Palo |
| --- | --- |
 Tauno Palo 1940-luvulla
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tauno Valdemar Palo
Syntynyt: 25. lokakuuta 1908 Hämeenlinna, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 24. toukokuuta 1982 (73 vuotta) Helsinki, Suomi
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Puoliso:  Sylvi Sakki (1934–1962) Kirsti Ortola (1962–1982)
Lapset:  Pertti Palo Martti Palo Jukka-Pekka Palo
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Tauno Brännäs (vuoteen 1932) Tauno Paloniemi (lyhyen aikaa)
Aktiivisena:  1927–1973
Merkittävät roolit:   teatteri:  Danton  (Dantonin kuolema)  Kristo  (Nummisuutarit)  Juhani  (Seitsemän veljestä)  Astrov  (Vanja-eno)  Stanley  (Viettelyksen vaunu)  elokuvat:  Arnold  (Kulkurin valssi)  Juhani Niskavuori  (Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä)  Ventti-Ville  (Omena putoaa...)  Rosvo-Roope  (Rosvo-Roope)  Olavi Aitamaa  (Tulipunainen kyyhkynen) 
Palkinnot
  Parhaan miespääosan Jussi  1946 Menneisyyden varjo  1950 Härmästä poikia kymmenen  1950 Rosvo-Roope  1952 Omena putoaa...  Pro Finlandia -mitali 1958  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Tauno Valdemar Palo (ent. Brännäs, Paloniemi; 25. lokakuuta 1908 Hämeenlinna – 24. toukokuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän aloitti teatteriuransa Sörnäisten Työväen Näyttämöllä Helsingissä vuonna 1927 ja siirtyi Suomen Kansallisteatteriin vuonna 1932, josta hän jäi eläkkeelle 1973. Palon roolityöt ulottuivat laidasta laitaan, ensirakastajista koomisiin hahmoihin ja macho-tyypeistä historiallisiin suurmiehiin. Hän sai jo uransa alussa kantaakseen taakan ”koko Suomen kansan Tauno Palona” ja pohjoisen valtakunnan latinalaisimpana hurmurina. Palon näyttämötaiteellisia voittoja olivat pääosat muun muassa näytelmissä Omena putoaa, Särkelä itte ja Viettelyksen vaunu. 1950-luvulla hän näytteli Juhanin roolin Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä. Myöhemmin Palo sai jopa kansainvälistä kuuluisuutta Juhanin osassa.
Palon elokuvaura kesti 30 vuotta, vuoden 1931 Jääkärin morsiamen pääroolista Tulipunaiseen kyyhkyseen 1961. Väliin mahtui yli 60 elokuvatehtävää, muun muassa Vaimokkeen, Kulkurin valssin ja Rosvo-Roopen miespääosat. Tähtiparista Tauno Palo ja Ansa Ikonen tuli käsite. He tekivät yhdessä kaksitoista elokuvaa, sekä runsaasti yhteistyötä myös näyttämöllä ja teatterikiertueilla.
Palo teki myös merkittävän laulajan uran. Hän levytti noin 85 sävellystä kahtena kautena, vuosina 1934–1951 ja 1967–1975. Niistä mieleenjääneimpiä ovat Rosvo-Roopen nimikappale sekä sodanvastainen ”Ruusu on punainen”. Näyttelemisen ja laulamisen lisäksi hän hankki lisätuloja mainostyöstä. Palo sai elokuvauransa varrella kolme Jussi-palkintoa (1946, 1950 ja 1952). Vuonna 1958 hänelle myönnettiin taiteilijaurastaan Pro Finlandia -mitali. Palo oli aviossa Sylvi Sakin kanssa vuodesta 1934 ja vuodesta 1962 Kirsti Ortolan kanssa. Näistä liitoista hänelle syntyi kolme poikaa.
Palon yksityiselämää varjostivat isoveljen itsemurha, myrskyisät ihmissuhteet sekä alkoholi. Tauno Palolta ilmestyi muistelmateos Käsi sydämellä vuonna 1969. Hänen elämästään on myös julkaistu Otavan kustantamana vuonna 2009 Lauri Meren kirjoittama 496-sivuinen kirja Tauno Palo.
Lapsuus ja nuoruus > Perhetausta

Tauno Palon, syntymänimi Tauno Brännäs, vanhemmat olivat monttööri eli asentaja Lars Petter Brännäs ja Olga Andersson. Hänen syntymäkotinsa sijaitsi Hämeenlinnassa nykyisen Jaakonkadun numerossa 43. Tauno oli sunnuntailapsi ja perheensä kolmas lapsi. Taunolla oli vuonna 1904 syntynyt veli Gösta ja isosisko Alli. Äidinisä Antti Andersson toimi Hämeenlinnan alueella torpparina ja isänisä Johan Brännäs oli pietarsaarelainen urkumestari. Lars Brännäsin mukaan suku sai nimensä pietarsaarelaisesta niemestä, joka paloi. Lars ja Olga Brännäs työskentelivät Hämeenlinnan tupakkatehtaalla. Avioiduttuaan vuonna 1903 he asuivat jonkin aikaa Lars Brännäsin kotiseudulla Pietarsaaressa mutta palasivat pian Hämeenlinnaan. Gösta ja Alli oppivat puhumaan sekä suomea että ruotsia, Taunosta sen sijaan tuli suomenkielinen.
Brännäsin perhe muutti Helsingin Sörnäisiin alkuvuodesta 1912. Tauno Brännäsin kasvuympäristö oli runsasväkinen ja kansainvälinen. Isoveljen kanssa oli turvallista seikkailla lähikortteleissa. Lapsuuden kesiään Tauno vietti useimmiten Hämeenlinnan seudulla Luolajassa Antti-vaarinsa luona. Äidinisä oli merkittävä hahmo Taunon lapsuudessa, ja maalaisympäristö jätti hänen sieluunsa pysyvän jäljen, josta hän saattoi näyttelijän uransa aikana ammentaa voimaa roolihahmojensa tulkitsemiseen.
Brännäsit asuivat Helsingissä lyhyen aikaa Kirstinkadulla mutta ostivat kesällä 1915 osakehuoneiston Alppilan kaupunginosasta osoitteesta Porvoonkatu 15. Olga Brännäs sai työtä Fazerin makeistehtaalta, Lars Brännäs jatkoi asentajan työtään Helsingin Tupakkatehtaalla. Isänsä Tauno koki ”suurena järkäleenä”, johon hän suhtautui pelonsekaisella kunnioituksella. Äitiinsä hänellä oli läheisempi suhde. Omien sanojensa mukaan hän oli ”äidin poika” joka sai ”isältään ulkomuodon, mutta äidiltään hengen”. Tauno Palon lapsuudenkoti oli musikaalinen. Hänen lapsuutensa suosikkisävelmiä oli muun muassa ”Kotimaani ompi Suomi”. Hän sai runsaasti musiikillisia vaikutteita äidiltään, joka lauloi monenlaisia lauluja sekä kotonaan että Pelastusarmeijassa. Isoveli Gösta puolestaan harrasti nyrkkeilyn ohella viulun- ja banjonsoittoa ja oli parikymppisenä mukana myös pienessä orkesterissa. Gösta Brännäs menestyi 1920-luvulla keskisarjan nyrkkeilijänä.
Lapsuus ja nuoruus > Suomen sisällissodan kuukaudet

Tauno Brännäs oli yhdeksänvuotias, kun Suomessa syttyi sisällissota. Kevään 1918 kauhuista hän näki painajaisia vielä elämänsä ehtoopuolellakin. Kotinsa lähellä sijainneessa metsikössä hän näki saksalaissotilaiden ruumiita ja lapsuuden leikkipaikalle Kallion koulun pihalle oli kasattu muodottomiksi palaneita ruumiita. Taunon kenties järkyttävimmät kauhukokemukset liittyivät Hämeenlinnaan, eritoten kasarmeihin ja Ahvenistoon, missä teloitettiin punaisia. Toisen lähteen mukaan painajaiset eivät liittyneet rintamatapahtumiin vaan isoveljen itsemurhaan vuonna 1928.
Sisällissodan aikana Olga Brännäs pelasti Taunon serkun Ilmari Paasikiven punaisten käsistä. Taunon leikkitoveri Lauri Koskinen puolestaan soti vapaaehtoisena punaisten puolella, jäi vangiksi ja menehtyi vesipöhöön. Lars Brännäs pysyi sodassa puolueettomana, vaikka punaiset yrittivät saada Tarkk’ampujapataljoonassa koulutettua miestä puoliväkisin puolelleen. Brännäsin perhe ei leimautunut sodan kummankaan osapuolen kannattajaksi.
Lapsuus ja nuoruus > Kouluvuodet

Koulunkäynnistä Tauno Brännäs ei ollut kovin innostunut. Hänen opintonsa jäivät kansakoulun neljään luokkaan. Urheilua hän sen sijaan harrasti innokkaasti sekä koulussa että vapaa-aikanaan. Isoveljensä esimerkin mukaisesti hän harrasti nyrkkeilyä ja saavutti kohtalaista menestystä juniorisarjoissa 57-kiloisena. Lars ja Olga Brännäs eivät hyväksyneet kuopuksensa nyrkkeilyharrastusta lainkaan ja lopulta kielsivät sen häneltä tyystin. Myös Gösta Brännäs suhtautui kielteisesti pikkuveljensä nyrkkeilyinnostukseen. Ystäviensä tavoin nuori Tauno Brännäs kuului Kalliossa toimineeseen urheiluseuraan Kallion Pyrintöön, jossa hän harrasti sekä sisä- että ulkolajeja. Sisarensa Allin kautta Tauno harrasti myös teatteria Porvoonkadun ”pesutupateatterissa” ja koulunäytelmissä. Suomen Kansallisteatterissa tammikuussa 1918 nähty Prinsessa Ruusunen herätti hänessä kiinnostusta teatteritaidetta kohtaan.
Työelämään Tauno Brännäs siirtyi 13-vuotiaana. Hän aloitti puolustusministeriön juoksupoikana. Vuonna 1923 hän sai paikan Puolustusvoimien kemialliselta koelaitokselta Harakkasaaresta. Hän työskenteli siellä eri tehtävissä yhdeksän vuotta ja alkoi pitää laboratoriotyötä jo mahdollisena elämäntehtävänään.
Näyttelijänura > Sörnäisten Työväennäyttämö avaa uran 1920-luvulla

Tauno Brännäsin näyttelijänura alkoi 1927, jolloin teatterinjohtaja Aarne Salonen kiinnitti hänet Sörnäisten Työväen Näyttämön iltanäyttelijäksi. Hänen ensimmäinen puheroolinsa oli rakastajan osa Sven Sandbergin arpajaisnäytelmässä 33 333 keväällä 1927. Brännäsin ensimmäinen suuri rooli oli yhteiskunnallisessa näytelmässä Työläisen tytär tammikuussa 1928. Brännäs näytteli seuraavan viiden työväennäyttämövuoden aikana muun muassa näytelmissä Punainen laukku, Reviisori ja Sankareita.
Sörnäisten Näyttämöllä syksyllä 1927 Brännäs tapasi ensi kerran Sylvi Sakin, joka näytteli Punaisessa laukussa Zofi-rouvaa. Brännäs ja Sakki kihlautuivat seuraavana vuonna. Toukokuussa 1928 teatteri jouduttiin sulkemaan, koska vanha Vuorelan huvila purettiin asuntotuotannon tieltä. Taukoa jatkui uuden Vallilan työväentalon valmistumiseen saakka joulukuuhun. Samana vuonna Taunon isoveli Gösta Brännäs oli joutunut nyrkkeilijän urallaan alamäkeen: hän alkoi otteluissa saamiensa iskujen seurauksena kärsiä jatkuvasta päänsärystä ja masentui. Gösta Brännäs teki itsemurhan kotonaan Porvoonkadulla heinäkuun lopulla 1928. Isoveli oli ollut merkittävä roolimalli ja auktoriteetti nuorelle Taunolle, suuri ihailun kohde isän ohella. Neljän vuoden ikäerosta huolimatta veljesten välit olivat läheiset, eikä Tauno Palo koskaan täysin toipunut veljensä kuoleman aiheuttamasta surusta. Olga Palo sairastui esikoisensa itsemurhan jälkeen ja kuoli 67-vuotiaana. Lars Palo kuoli 80-vuotispäivänään.
Brännäsin työtovereita Työväennäyttämöllä olivat muun muassa Sasu Haapanen, Holger Salin, Lida Salin ja Emma Väänänen. Sörnäisten vuosinaan Brännäs jatkoi edelleen päivätyössään Kemiallisella koelaitoksella. Lapuan liikkeen aikana hän joutui puolustusministeriön pääesikunnan puhutteluun oman arvelunsa mukaan siksi, että työ kyseisen ministeriön alaisella koelaitoksella ja näyttämöharrastus työväen lavalla eivät eräiden mielestä sopineet yhteen.
Näyttelijänura > Varusmiespalvelu ja teatterin vaihto

Tauno Brännäs astui maaliskuussa 1929 asepalvelukseen jalkaväkeen Uudenmaan rykmentin ensimmäiseen komppaniaan. Varsinainen armeija-aika kesti hänen osaltaan kolme kuukautta, jonka jälkeen hänet määrättiin vanhaan tuttuun tehtäväänsä Kemialliselle koelaitokselle. Kaikkiaan Brännäs palveli puolustusvoimissa vuoden päivät ja kotiutui täysin palvelleena. Hänen sotilasarvonsa palvelusajan päätyttyä oli sotamies. Helsingin määräydyttyä sijoituspaikaksi Brännäsille järjestyi toisinaan mahdollisuus tehdä muutama näytöskappale Sörnäisissä. Pahaksi onnekseen hän poistui erään kerran kasarmilta ilman lupaa näyttämöasioita hoitaakseen. Parin muun alokkaan ohella hän sai majuri Rutaselta asian vuoksi perusteellisen ripityksen. Asepalveluksen jälkeen Brännäs jatkoi työtään Kemiallisella koelaitoksella ja iltaisin hän näytteli Sörnäisten Näyttämöllä.
Sörnäisten Työväennäyttämöllä Brännäs sai teatterioppia Aarne Orjatsalolta, joka tuli näyttämön ohjaajaksi keväällä 1930. Orjatsalolta saatu opetus jäi Brännäsin ainoaksi näyttelijänkoulutukseksi. Erityisen tärkeitä Brännäsille olivat Orjatsalon puhetekniikan opetukset. Tauno Brännäsin alkuvuosien teatteriroolien joukossa ei ollut kansanhupailuja, vaan häntä käytettiin dramaattisiin rooleihin. Tosin useimmat draamat olivat helppotajuisia ja melodramaattisia. Esitetyt ulkomaiset farssit olivat pääasiassa saksalaista alkuperää ja niissä hän esitti useimmiten yläluokkaisia hahmoja. Syksyllä 1930 Sörnäisten Työväen Näyttämö muutti nimensä Helsingin Työväen Teatteriksi. Brännäsin ura Sörnäisten näyttämöllä päättyi huhtikuussa 1932.
Näyttelijänura > Teatterin tähtinäyttelijäksi

Tauno Palon nousu merkittäväksi näyttelijäksi Suomen Kansallisteatterissa alkoi keväällä 1938 ja huipentui kaudella 1938–1939. Hänen ensimmäinen taiteellisesti merkittävä pääroolinsa oli Aino Kallaksen näytelmässä Bathseba Saarenmaalla tammikuussa 1938. Syksyllä 1938 Palo esiintyi laulunäytelmässä Pieni hovikonsertti yhdessä Mary Hannikaisen ja Sointu Kouvon kanssa, kappaleen musiikki sai kriitikoilta nuivahkot arvostelut. Kirvesmies Melicharin osa vankiladraamassa Numero 72 marraskuussa 1938 jatkoi Palon taiteellista läpimurtoa, varsinainen pääosa teoksessa oli Kaisu Leppäsen näyttelemällä vangilla numero 72.
Alkuvuonna 1939 Palolla oli Pepin osa näytelmässä Pieni hajuvesikauppa ja hän sai yleisöltä huikeita suosionosoituksia. Palo kunnostautui teatteriuransa alkuvuosina myös muissa samantyyppisissä koomisissa sivurooleissa. Helmikuussa 1939 Palon taiteellisten voittojen sarja jatkui. Hänellä oli kaksoisrooli Calderónin runonäytelmässä Elämä on unta, jossa hän näytteli prinssi Segismundoa ja torniin teljettyä hirviötä. Näytöskappale sai kriitikoilta myönteiset arvostelut. Niin ikään keväällä 1939 Palolla oli miespääosa Mika Waltarin teokseen perustuvassa näytelmässä Ihmeellinen Joosef. Vastanäyttelijänä oli Kyllikki Väre, joka oli aloittanut Kansallisteatterissa samana vuonna kuin Palo. Näytelmä ei kuitenkaan tyydyttänyt teatterin johtoa.
Syksyllä 1939 Palolla oli pääosa Chopin-näytelmässä Vieraantunut sydän. Chopinin roolissaan Palo sai näyttää näyttelijäntaitonsa laaja-alaisuuden tulkitsemalla onnistuneesti elämänsä loppua lähestyvän säveltäjämaestron olemuksen ja elekielen haurauden. Chopin oli Tauno Palon viimeinen näyttämötyö ennen talvisotaa. Sodan puhjettua 30. marraskuuta 1939 Kansallisteatteri suljettiin neljäksi kuukaudeksi. Välirauhan ja jatkosodan aikana näytäntökaudet jatkuivat säännöllisinä.
Näyttelijänura > Elokuvauran alku

Tauno Brännäs päätyi elokuva-alalle puolivahingossa juuri kun äänielokuvat tekivät tuloaan. Joulukuussa 1930 Brännäsin näyttelijätoveri Kaarina Saarto koe-esiintyi elokuvaan ja esitteli omia teatteriroolikuviaan Sarastus-yhtiön johtaja Hugo Stenlundille ja ohjaaja Kalle Kaarnalle. Kaarna innostui valokuvassa olevasta vastanäyttelijästä Brännäsistä ja pyysi Saarron kautta häntä tulemaan koekuvauksiin. Koekuvauksien jälkeen Kaarna pyysi Brännäsiä miespäärooliin elokuvaan Jääkärin morsian (1931). Elokuva tuotettiin aluksi kokonaan mykkäelokuvana, mutta kesken kuvausten siitä päätettiin tehdä puolittain äänielokuva. Näin ollen puherepliikit näytettiin väliteksteinä, mutta ääniraitaan lisättiin tehosteita, taustamusiikkia ja muutamia lauluja. Helsingin Sanomat arvioi Brännäsin debyyttiroolissaan ”vaatimattoman miehekkääksi, miellyttäväksi sankariksi”.
Saman vuoden elokuussa alettiin kuvata varsinaista äänielokuvaa Kuisma ja Helinä (1932), jossa Brännäs näytteli pääroolia kasakkapäällikkönä. Elokuvan taiteellista arvoa alensivat Brännäsin heikko ratsastustaito ja väritön vastanäyttelijä Iris Knape-Jäderholm. Samaisena syksynä Brännäs näytteli Työväenteatterin 30-vuotisjuhlanäytöksessä saman kappaleen näyttämöversiossa. Elokuvaversio sai ensi-iltansa kaksi viikkoa teatteriversion jälkeen ja elokuvan vastaanotto oli huomattavasti heikompi kuin näytelmän. Muutaman vuoden kuluttua sai ensi-iltansa Fennica-Filmin komedia Helsingin kuuluisin liikemies (1934), joka antoi Tauno Palolle lisää näyttelijäkokemusta, mutta se ei ollut hänen uralleen merkittävä elokuva.
Näyttelijänura > Tähtipari Tauno Palo ja Ansa Ikonen

Vuonna 1933 Suomen elokuvakenttä muuttui, kun Erkki Karu erosi Suomi-Filmistä ja perusti kilpailevan Suomen Filmiteollisuuden. Karun tilalle tullut Risto Orko ohjasi suuren menestyksen saavuttaneen Siltalan pehtoorin (1934), minkä rohkaisemana Suomi-Filmi palkkasi toiseksi vakituiseksi ohjaajakseen nuoren Valentin Vaalan. Tässä vaiheessa Tauno Palo ei ollut vielä suuri elokuvatähti, vaikka hän olikin näytellyt jo kolmessa elokuvassa. Kesällä 1935 Vaala aloitti uuden elokuvan kuvaukset, jonka miespääosassa olisi Palo. Naispääosan esittäjäksi Vaala valitsi elokuvauraansa aloittavan 21-vuotiaan Ansa Ikosen. Syntynyt elokuva Kaikki rakastavat (1935) oli 25-vuotiaan Vaalan edustaman uuden sukupolven tapa kuvata ihmisiä ja lähestyä yleisöä ilman näyttämöteatterin painolastia.
Elokuvan suosion myötä Palo ja Ikonen palkattiin seuraavan vuoden talvena kuvattuun romanttiseen komediaan Vaimoke (1936), joka teki heistä Suomen suosituimman valkokangasparin. Kuvauksissa oli mukana myös sankariparin kiusanhenkeä esittävä Tauno Palon vaimo Sylvi Palo. Elokuva sai sekä yleisön että kriitikoiden suosion. Menestykselle haluttiin välittömästi jatkoa ja niinpä Miehekettä (1936) alettiin kuvata jo loppukesästä. Ikonen oli lähdössä Kansallisteatterin näyttelijöiden kanssa Moskovaan, joten Vaala otti naispääosaan korvaajaksi amerikansuomalaisen Tuulikki Paanasen. Palolla ei ole Vaimokkeessa juuri repliikkejä, joten hänen kohdallaan huumori on vähäeleistä. Vastaavasti Miehekkeessä hänen roolinsa on aktiivinen johdattelija.
Vaala roolitti Palon ja Ikosen rakastavaisiksi myös Koskenlaskijan morsiameen (1937), mutta hän muutti mieshahmoa ennen kuvausten alkua. Tällä kertaa Palo ei näytellyt yksiviivaista romanttista sankaria vaan hän tulkitsi vahvan luonneroolin mielenhäiriöisenä Juhanina. Ennen yhtiön vaihtoa Palo näytteli Suomi-Filmissä vielä Risto Orkon uudelleenfilmatisoimassa Jääkärin morsiamessa (1938), tosin eri roolia kuin alkuperäisessä versiossa. Uudesta elokuvaversiosta tuli aiempaa versiota tunnetumpi.