stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merete

| Merete, Merethe |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Maaret, Maarit, Mare, Maret, Mertha, Mertta, Märet, Märit, Märta, Märtha 
Nimen alkuperä:  Margareta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Merete on naisen etunimi. Se on tanskalainen muunnelma Margareta-nimestä. Rinnakkaismuotona on käytössä nimiasu Merethe.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2020 mennessä tilastoitu noin 150 Merete-nimistä ja noin 20–30 Merethe-nimistä naista.
Meretellä ei ole suomalaista, suomenruotsalaista eikä ortodoksista nimipäivää, mutta Norjassa Mereten nimipäivä on 25. lokakuuta.
Tunnettuja Meretejä ja Merethejä

Merete Morken Andersen (s. 1965), norjalainen kirjailija
Merete Bendix, oik. Anna Inkeri Relander (1888–1945), suomalainen kirjailija
Merete Lien (s. 1952), norjalainen kirjailija
Merethe Lindstrøm (s. 1963), norjalainen kirjailija
Merete Mazzarella (s. 1945), suomalainen kirjailija
Merete Riisager (s. 1976), tanskalainen poliitikko ja ministeri
Merete Söderhjelm (1910–1995), suomalainen pianisti
Merethe Trøan (s. 1970), norjalainen laulaja
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Merete (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Mental Circus

| Mental Circus Bloodpit |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : marraskuu 2004; huhti–toukokuu 2005, Petrax- ja Johtoääni-studiot
 Julkaistu: 24. elokuuta 2005
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Jyrki Tuovinen
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 43.29
 Levy-yhtiö: Beemvees
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 4.
Bloodpitin muut julkaisut
|   | Mental Circus 2005 | Off the Hook 2007 |
Mental Circus on Bloodpitin esikoisalbumi, joka julkaistiin 24. elokuuta 2005.
Mental Circus oli Suomen virallisella listalla kaksi viikkoa, ollen korkeimmillaan sijalla 4. Levyltä on julkaistu singlet "Out to Find You", "One More Time" (julkaistu ainoastaan digitaalisessa muodossa), "Platitude" ja "Bad-Ass Blues". "Out to Find You" nousi Suomen singlelistalla kärkeen, kun taas "Platitude" oli parhaimmillaan listalla toisena ja "Bad-Ass Blues" neljäntenä.
Tuotantotiedot

Albumi on nauhoitettu marraskuussa 2004 sekä huhti- ja toukokuussa 2005 Petrax- ja Johtoääni-studioilla. Albumin on tuottanut, äänittänyt ja miksannut Jyrki Tuovinen.
Albumilla esiintyvät Bloodpitin silloiset jäsenet: Matthau Mikojan (laulu), Paavo Pekkonen (kitara), Aleksi Keränen (basso) ja Alarik Valamo (rummut).
Levyn kappaleet ovat Mikojanin ja Pekkosen säveltämiä, Mikojanin sanoittamia ja koko yhtyeen sovittamia.
Levy julkaistiin Beemvees-levymerkille.
Kappaleet

Bad Echo  –  3 .30
In a Furnace  –  4 .10
Platitude  –  3 .59
Autumn  –  3 .10
Bad-Ass Blues  –  4 .10
For the Time Being  –  4 .01
For the Days of the End  –  3 .32
Out to Find You  –  3 .02
One More Time  –  3 .51
The Juvenile Hell  –  3 .48
February Day's Draught  –  6 .15
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi.net:
V2.fi:
Larisa Merk

| Mitalit> Maa:   Venäjä.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Venäjä> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Sydney 2000 | pariaironelonen |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Köln 1998 | pariaironelonen |  |
|  Hopeaa | Sevilla 2002 | pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | St. Catharines 1999 | pariaironelonen |  |
|  Pronssia | Milano 2003 | pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | Gifu 2005 | pariaironelonen |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ateena 2008 | pariaironelonen |  |
Larisa Merk (s. 16. maaliskuuta 1971) on venäläinen soutaja. Hän saavutti Sydneyn olympialaisissa 2000 pronssia pariaironelosessa. Hän sijoittui samassa luokassa neljänneksi Ateenan olympialaisissa 2004 sekä seitsemänneksi Atlantan olympialaisissa 1996 ja Pekingin olympialaisissa 2008.
Merk saavutti maailmanmestaruuskilpailuissa viisi mitalia: pariaironelosessa hopeaa Kölnissä 1998 sekä pronssia St. Catharinesissa 1999 ja Gifussa 2005 sekä pariairokaksikossa hopeaa Sevillassa 2002 ja pronssia Milanossa 2003. Vuonna 2008 hän saavutti vielä Euroopan-mestaruuskilpailuissa pariaironelosessa hopeaa.
Melanoplus spretus

| Melanoplus spretus |
| --- | --- |
 Melanoplus spretus piirroksessa vuodelta 1902.
Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Heimo::  Heinäsirkat Acrididae
Suku::  Melanoplus
Laji::  spretus
Kaksiosainen nimi
 Melanoplus spretus  (Walsh, 1866) 
Synonyymit
 Caloptenus spretus Walsh, 1866 
Katso myös
   Melanoplus spretus Wikispeciesissä   Melanoplus spretus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Melanoplus spretus (engl. Rocky Mountain locust) on sukupuuttoon kuollut heinäsirkkalaji, jota tavattiin Pohjois-Amerikassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Laji tunnettiin kulkusirkkana, joka muodosti valtavia parvia vielä 1800-luvulla, tuhosi viljelmiä ja aiheutti suuria taloudellisia vahinkoja. Lajin kanta romahti 1800-luvun lopulla, ja viimeinen elävä yksilö tavattiin vuonna 1902. Lajin häviämisen syystä ei ole varmuutta, mutta syyksi on epäilty sen lisääntymisalueiden tuhoamista.
Ulkonäkö ja koko

Melanoplus spretus oli heinäsirkaksi suhteellisen pieni. Aikuisen sirkan koko oli 20–25 millimetriä. Lajin siivet ulottuivat sen takaruumiin yli ja sillä oli heinäsirkoille tyypilliset suuret takajalat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Melanoplus spretus -lajia tavattiin Kalliovuorten itärinteillä Brittiläisen Kolumbian eteläiseltä metsäalueelta Montanan, Wyomingin, Idahon, sekä Etelä- ja Pohjois-Dakotan länsiosat käsittäneellä alueella. Joinakin vuosina parvet saattoivat levitä myös Manitobaan Kanadassa, sekä Minnesotaan, Kansasiin, Oklahomaan, Missouriin, Nebraskaan ja Coloradoon Yhdysvalloissa. Alue oli suurelta osin preeriaa, kunnes siirtolaiset alkoivat ottaa maata maatalouskäyttöön.
Käyttäytyminen > Parvet

Kulkusirkat viettävät suurimman osan ajasta tavallisten heinäsirkkojen tapaan, mutta ajoittain niiden kanta lisääntyy ja ne alkavat parveilla. Tässä niin sanotussa kulkusirkkavaiheessa sirkkojen väri muuttuu ja niiden siivet kasvavat. Vaiheen uskotaan käynnistyvän, kun sirkkojen kanta yhdellä alueella kasvaa liian suureksi. Melanoplus spretus -parvet kuuluvat todennäköisesti suurimpiin maaeläinten muodostamiin keskittymiin. Nebraskassa vuonna 1874 tai 1875 havaitun parven arvioitiin olleen 2 900 kilometriä pitkä ja 180 kilometriä leveä. Paikallisten asukkaiden mukaan parvi peitti auringon ja sen ohikulkuun kului viisi päivää. Joidenkin arvioiden mukaan parvessa oli 12 triljoonaa sirkkaa ja niiden yhteispaino oli arviolta 27 miljoonaa tonnia. Parvet aiheuttivat viljelijöille suuria taloudellisia tappioita. Vuosien 1873 ja 1877 välillä koettujen taloudellisten menetysten määräksi on arvioitu 200 miljoonaa dollaria.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Laji lisääntyi kulkusirkkakausien ulkopuolella Wyomingin ja Montanan suojaisissa laaksoissa. Naaraat munivat munansa maaperään. Naarailla oli kaksi läppää ruumiinsa takaosassa, jolla ne kaivoivat maahan tunnelin, jonne ne laskivat munansa. Munien suojana oli tunnelin lisäksi vaahdosta kovettuva munapussi.
Käyttäytyminen > Ravinto

Vielä nykyisin tavattava verrannollinen kulkusirkkalaji Schistocerca gregaria joutuu selvitäkseen syömään päivässä oman ruumiinpainonsa verran ravintoa. Melanoplus spretus käytti ravintonaan suurta joukkoa eri kasvilajeja, ja kasvillisuuden puuttuessa se saattoi syödä myös esimerkiksi kaarnaa, nahkaa, vaatteita, kuolleita eläimiä ja jopa lampaan villaa.
Häviäminen

Lajin häviämisen syystä ei ole varmuutta. Todennäköinen syy lajin häviämiselle on sen lisääntymisalueiden tuhoutuminen. Lajin naaraiden munima-alueet suojaisissa laaksoissa houkuttelivat siirtolaisia, jotka maata maanviljelykseen työstäessään käänsivät maata, jossa lajin munat kehittyivät. Karjaeläimet söivät puolestaan ravinteikkaan ruohikon. Siirtolaiset tappoivat majavia ja ruoppasivat vesiväyliä, mikä johti osaltaan tulvimiseen ja munien hukkumiseen. Siirtolaiset myös istuttivat suurille alueilla sinimailasta, jota sirkat eivät mielellään syöneet. Yhdeksi häviämiseen vaikuttaneista tekijöistä on myös ehdotettu Yhdysvaltojen itäosista levinneitä lintulajeja, jotka levisivät mantereen länsiosiin poppelipuuvyöhykkeiden kautta ja käyttivät ravinnokseen sirkkoja. Viimeinen elävä Melanoplus spretus löydettiin vuonna 1902. Lajin yksilöitä on kokoelmissa suhteellisen vähän, sillä sirkan nopeaan romahdukseen ei uskottu ja sen aikanaan suuri määrä ei tehnyt siitä houkuttelevaa keräilykohdetta.
Kaksi sirkkaa valokuvassa 1870-luvulta.
Sirkan munintaa havainnollistava piirros.
Meridantangara

| Meridantangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Kulmatangarat Orospingus
Laji::  goeringi
Kaksiosainen nimi
 Orospingus goeringi  (P. L. Sclater & Salvin, 1871) 
Katso myös
   Meridantangara Wikispeciesissä   Meridantangara Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Meridantangara (Orospingus goeringi) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Meridantangara voi kasvaa 13–15 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Meridantangaran pää on musta tai hyvin tumman harmaa. Päässä on selkeästi erottuva valkoinen silmäkulmajuova. Lajin selkä ja siivet ovat tumman harmaat. Rinta ja vatsa ovat ruskehtavanoranssit ja naaraalla hieman koirasta vaaleammat. Meridantangaran nokka on lyhyehkö ja tukeva.
Levinneisyys ja elinympäristö

Meridantangaraa tavataan vain Venezuelan länsiosissa. Lajin elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät ja pensaikot useimmiten 2 600–3 200 metrin korkeudessa. Lintu liikkuu yleensä pareittain ja voi liittyä sekaparviin. Meridantangaran ravintoa ovat hyönteiset ja hedelmät. Kannan kooksi arvioidaan 2 500–10 000 yksilöä ja laji luokitellaan silmälläpidettäväksi. Sitä uhkaa elinympäristön häviäminen kaivostoiminnan ja teiden rakentamisen vuoksi.
Meripihkahappo

| meripihkahappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  butaanidihappo
CAS-numero:  110-15-6
PubChem CID:  1110 ja 21952380
SMILES:  OC(CCC(O)=O)=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H6O4
Moolimassa:  118,09 g/mol
Sulamispiste:  185–187 °C
Kiehumispiste:  235 °C, 508 K
Tiheys:  1,56 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Vesiliukoisuus 100 g/100 ml kiehuvaan veteen, 1 g/13 ml kylmään veteen. Liukenee erilaisiin orgaanisiin liuottimiin.
Meripihkahappo eli butaanidihappo tai sukkiinihappo on tyydyttynyt dikarboksyylihappo. Se on eräs sitruunahappokierron välituote ja meripihkan tärkein kemiallinen rakenneosa. Huoneenlämmössä meripihkahappo on kiinteää. Sen leimahduspiste on 206 °C.
Kuumennettaessa meripihkahappoa riittävästi siitä lohkeaa eliminaatioreaktiossa vettä (H2O) ja syntyy meripihkahappoanhydridia (C4H4O3).
Erittäin puhdasta meripihkahappoa valmistetaan meripihkahappoanhydridin hydrolyysillä. Sitä voidaan valmistaa myös lukuisilla muilla menetelmillä. Käytettyjä ovat muun muassa maleiinihapon tai fumaarihapon katalyyttinen vedytys, 1,4-butaanidiolin hapetus ja hiilivetyjen ja eräiden muiden yhdisteiden hapetus.
Meripihkahappoa käytetään muun muassa polyestereiden, alkydihartsien, muovinpehmentimien, väriaineiden ja lääkkeiden synteesiessä. Lisäksi sitä voidaan käyttää laboratoriokemikaalina ja ruosteenestoaineena. Elintarvikkeissa meripihkahappoa käytetään hapettumisenestoaineena ja happamuudensäätöaineena ja sen E-koodi on E363.
Meripihkahappoa esiintyy kasveissa ja semiokemikaalina, pääasiassa feromonina, eliöiden viestinnässä.
Meripihkahapon suolat, ionimuoto ja esterit ovat sukkinaatteja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Käyttöturvallisuustiedote: Meripihkahappo
Evira: Elintarvikkeiden lisäaineiden E-koodiavain
PubChem: Succinic Acid (englanniksi)
DrugBank: Succinic acid (englanniksi)
Human Metabolome Database: Succinic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Succinic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Succinic acid (englanniksi)
ChemBlink: Succinic acid (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo meripihkahappoa sisältävistä kasveista
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Succinic-acid (englanniksi)
PheroBase: Semiochemical - succinic acid (englanniksi)
Jiří Menzel

Jiří Menzel vuonna 2017.
Jiří Menzel (23. helmikuuta 1938 Praha, Tšekkoslovakia – 5. syyskuuta 2020) oli tšekkiläinen elokuvaohjaaja, teatteriohjaaja, näyttelijä ja käsikirjoittaja. Menzel kuuluu merkittävimpiin ja menestyneimpiin tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon ohjaajiin.
Menzelin taiteellinen ura

Menzel tuli kansainvälisesti tunnetuksi vuonna 1967, jolloin hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa Tarkoin vartioidut junat (1966) sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon.
Menzelin musta komedia Minun kyläni oli ehdolla samassa kategoriassa vuonna 1987. Kuin leivoset langalla (1969) kiellettiin jo ennen ensi-iltaansa, kun Neuvostoliitto oli miehittänyt maan 1968. Se pääsi ensi-iltaan vasta 1990. Elokuva perustuu Bohumil Hrabalin romaaniin.
Menzelin elokuvat yhdistävät usein humanistisen maailmankatsomuksen sarkasmiin. Jotkut niistä perustuvat tšekkiläisten kirjailijoiden, kuten Bohumil Hrabalin ja Vladislav Vančuran teoksiin.
Kirjallisuutta

Laurinen, Sampsa: ”AHOI! Jirí Menzel – elämän ylistykseksi!”. Filmihullu 4/2016.
Malmi, Timo & Kalliomäki, Petteri: ”Kaikessa traagisessakin on huumoria”, Jirí Menzelin haastattelu. Filmihullu 4/2016.
Puukko, Martti: ”Mikään ei synny tyhjästä” : Martti Puukko haastattelee kahta tšekkiohjaajaa - Juraj Jakubiskoa ja Jiri Menzeliä. Parnasso 51(2001) : 4, s.484-490.
Aiheesta muualla

Jiří Menzel Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto |
| --- | --- |
Tsekkiläiset ohjaajat:  Miloš Forman  Jiří Menzel  Věra Chytilová  Jaromil Jireš  Ivan Passer  Jan Němec  Evald Schorm  Pavel Juráček  Hynek Bočan  Jaroslav Papoušek  Antonín Máša  Jan Schmidt  Drahomíra Vihanová 
Slovakialaiset ohjaajat:  Juraj Jakubisko  Dušan Hanák  Juraj Herz  Štefan Uher  Elo Havetta 
Ohjaajia, jotka on liitetty uuteen aaltoon:  Karel Kachyňa  František Vláčil  Vojtěch Jasný  Zbyněk Brynych  Oldřich Lipský  Ján Kadár  Elmar Klos 
Usein mukana projekteissa:  Milan Kundera  Bohumil Hrabal  Ester Krumbachová  Jaroslav Kučera  Miroslav Ondříček  Frank Daniel 
Keskeiset elokuvat:  Aurinko verkossa (1963)  Jostakin muusta (1963)  Huuto (1964)  Yön timantit (1964)  Vaaleaverikön rakkaus (1965)  Kasvoista kasvoihin (1965)  Juhlavieraat (1966)  Tuhatkaunokit (1966)  Tarkoin vartioidut junat (1966)  Návrat ztraceného syna (suom. ”Tuhlaajapojan paluu”) (1966)  Palaa, palaa! (1967)  Hassu kesä (1968)  Vtáčkovia, siroty a blázni (suom. ”Lintuja, orpoja ja typeryksiä”) (1969)  Spalovač mrtvol (suom. ”Krematorion hoitaja”) (1969)  Žert (suom. ”Vitsi”) (1969)  Nuoren pyövelin tapaus (1970)  Valerie a týden divů (suom. ”Valerien ihmeiden viikko”) (1970) 
Muuta:  Barrandov-elokuvastudiot  Prahan kevät 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Merenkulkuneuvos

Merenkulkuneuvos (ruots. sjöfartsråd) on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 33 300 euroa tai 8 300 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1920. Vuosien 1918–2013 aikana merenkulkuneuvoksen arvonimi on myönnetty 38 henkilölle.
Aiheesta muualla

Suomalaiset talouden alan arvonimellä palkitut – Merenkulkuneuvokset Biografiakeskus. Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura. Viitattu 11.3.2017.
Laupias samarialainen

Laupiaan samarialaisen kertomusta esittävä lasimaalaus Pyhän Eutropiuksen kirkossa, Clermont-Ferrandissa. Taustalla pappi ja leeviläinen.
Laupias samarialainen on avulias henkilö, josta Jeesus Luukkaan evankeliumin mukaan kertoi eräälle lain­oppineelle vastatakseen tämän kysymykseen, kuka on lähimmäinen.
Kertomuksen mukaan maantierosvot ryöstivät ja pahoin­pitelivät erään miehen puoli­kuoliaaksi hänen ollessaan matkalla Jerusalemista Jerikoon. Hänen ohitseen kulkee ensin muuan pappi ja sitten leeviläinen, mutta kumpikaan ei anna hänelle apua. Sen jälkeen ohi kulkee muuan samarialainen. Yleensä ajan juutalaiset ja samarialaiset vihasivat ja halveksivat toisiaan, mutta tämä samarialainen pysähtyi auttamaan loukkaantunutta juutalaista. Jeesus kertoi tämän vertauksen vastatakseen kysymykseen, kuka on lähimmäinen, jota jo Mooseksen lain mukaan tulisi rakastaa. 
Samarialaisen esittäminen myönteisessä valossa oli tarkoitettukin järkytykseksi Jeesuksen kuulijoille. Kertomusta onkin pidetty tyyppi­esi­merkkinä provokatiivisesta puheesta, jossa tavan­omaiset oletukset on käännetty pää­laelleen.
Jotkut kristityt, esimerkiksi Pyhä Augustinus, ovat käsittäneet kertomuksen allegorisesti siten, että samarialainen tarkoittaa Jeesusta Kristusta, joka pelastaa syntisen sielun. Yleensä tällaisten tulkintojen kuitenkin katsotaan täysin poikkeavan kertomuksen alku­peräisestä tarkoituksesta, joka oli valaista esimerkin avulla Jeesuksen eettisiä opetuksia, jotka ovat tulleet laajalti hyväksytyiksi kirkon ulko­puolellakin.
Kertomus on ollut suosittu aihe maalaus­taiteessa, kuvanveistossa, runoudessa ja elo­kuvissa. Sanonta laupias samarialainen onkin tullut tarkoittamaan henkilöä, joka tarjoutuu auttamaan tuntematonta, ja monet hyväntekeväisyysjärjestöt ovat saaneet nimensä kertomuksen mukaan.
Kertomus ja siihen liittyvä vuoropuhelu

Luukkaan evankeliumin mukaan eräs lainoppinut kysyi Jeesukselta: "Opettaja, mitä minun pitää tehdä periäkseni ian­kaikkisen elämän?"  Jeesus esitti vasta­kysymyksen: "Mitä laissa on kirjoitettuna?" Tähän lain­oppinut vastasi kahta Mooseksen kirjojen lausetta lainaten: "Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, kaikesta sydämestäsi ja kaikesta sielustasi ja kaikesta voimastasi ja kaikesta mielestäsi, ja lähimmäistäsi niinkuin itseäsi.  Jeesus myönsi vastauksen oikeaksi, mutta lain­oppinut kysyi: " Kuka sitten on lähimmäiseni?"   Tähän Jeesus vastasi kertomalla seuraavan tarinan:
»"Eräs mies vaelsi Jerusalemista alas Jerikoon ja joutui ryövärien käsiin, jotka riisuivat hänet alasti ja löivät haavoille ja menivät pois jättäen hänet puolikuolleeksi.
Niin vaelsi sattumalta eräs pappi sitä tietä ja näki hänet ja meni ohitse. 
Samoin leeviläinenkin: kun hän tuli sille paikalle ja näki hänet, meni hän ohitse. 
Mutta kun eräs samarialainen, joka matkusti sitä tietä, tuli hänen kohdalleen ja näki hänet, niin hän armahti häntä. 
Ja hän meni hänen luokseen ja sitoi hänen haavansa ja vuodatti niihin öljyä ja viiniä, pani hänet juhtansa selkään ja vei hänet majataloon ja hoiti häntä. 
Ja seuraavana aamuna hän otti esiin kaksi denaria ja antoi majatalon isännälle ja sanoi: 'Hoida häntä, ja mitä sinulta lisää kuluu, sen minä palatessani sinulle maksan.'
Kuka näistä kolmesta sinun mielestäsi osoitti olevansa sen lähimmäinen, joka oli joutunut ryövärien käsiin?"»
Tällöin lainoppinut vastasi: "Hän, joka osoitti hänelle armoaan."  Tähän Jeesus vastasi kehottamalla häntä tekemään samoin.
Historiallinen tausta > Tie Jerusalemista Jerikoon

Jeesuksen aikana Jerusalemin ja Jerikon välinen tie oli erityinen paha­maineinen vaarallisuutensa ja vaikea­kulkuisuutensa vuoksi, ja sitä kutsuttiin "veritieksi", koska maantierosvojen vuoksi siellä usein vuoti verta.
Martin Luther King, Jr. sanoi viimeiseksi jääneessä puheessaan, päivää ennen kuin tuli murhatuksi:
»"Muistan kun rouva King ja minä olimme ensimmäisen kerran Jerusalemissa. Me vuokrasimme auton ja ajoimme Jerusalemista alas Jerikoon. Tien varrella sanoin vaimolleni: "On helppo käsittää, miksi Jeesus käytti tätä tietä vertauksessaan. Tämä on mutkainen, polveileva tie. Tien varrella todella on paikkoja, jossa rosvot voivat väijyä. Jerusalem tien alkupäässä on noin 1200 mailia, ei vaan 1200 jalkaa merenpinnan ylä­puolella, mutta sieltä lähdettäessä pääsee 15 tai 20 minuutissa 2200 jalan syvyyteen meren­pinnan ala­puolelle Se on vaarallinen tie. Jeesuksen aikana se tunnettiinkin "verisenä kulkutienä". Kuten ymmärrätte, on mahdollista, että pappi ja leeviläinen katsoivat maassa makaavaa miestä ja epäilivät rosvojen yhä olevan lähettyvillä. 
Tai on mahdollista, että he luulivat maassa makaavan miehen yrittäneen huijata ja vain teeskentelevän olevansa ryöstetty ja pahoinpidelty, voidakseen itse ryöstää heidät nopeasti ja helposti. Niinpä ensimmäinen kysymys, jonka papille ja leeviläiselle tuli mieleen, oli: "Jos pysähdyn auttamaan tätä miestä, miten minun käy?" Mutta sitten laupias samarialainen saapui paikalle, ja hän käänsi kysymyksen toisin päin: "Jos en pysähdy auttamaan tätä miestä, miten hänen käy?"»
Historiallinen tausta > Samarialaiset ja Jeesus

Juutalaiset, joille Jeesus puhui, vihasivat samarialaisia siinä määrin, että lain­oppineen vastauksen sanamuoto "Hän, joka osoitti hänelle armoaan" ilmeisesti johtui halusta nimenomaan välttää lausumasta sanaa samarialainen. Vastaavasti myös samarialaiset vihasivat juutalaisia.
 Keskinäinen viha­mielisyys oli erityisen voimakasta ajanlaskumme ensimmäisen vuosi­sadan alku­puolella, koska samarialaiset olivat häpäisseet juutalaisten temppelin viemällä sinne pääsiäisenä ihmisten luita.
Tämä tausta on kuitenkin myöhempinä aikoina käynyt vähemmän ilmeiseksi eikä aukea ilman selitystä, koska useimmat nykyajan ihmiset tuskin ovat kuulleetkaan samarialaisista missään muussa yhteydessä. Kertomuksen merkitystä onkin pyritty selventämään kuvittelemalla juutalaisten ja samarialaisten tilalle jotkin muut, toisiaan pitkään vihollisinaan pitäneet kansat tai muut ihmis­ryhmät, jolloin kuitenkin vihollisena pidetty henkilö osoittautuu moraalisesti
muita paremmaksi. Kertomuksen on esimerkiksi katsottu olevan tarkoitettu osoittamaan rodulliset, kansalliset tai tiettyihin uskon­lahkoihin kohdistuvat ennakko­luulot yleensäkin vääriksi.
 Esimerkiksi aikana, jolloin Yhdysvalloissa vielä kiisteltiin orjuuden poistamisesta, tunnettu orjuuden vastustaja William Jay katsoi sikäläisen papiston, joka hyväksyi orjuuden, "seuraavan papin ja leeviläisen esimerkkiä".
 Edellä mainitussa puheessaan Martin Luther King katsoi samarialaisen olevan toista rotua, kun taas Sundee Tucker Frazier piti samarialaista esimerkkinä sekarotuisesta henkilöstä. 

Klyne Snorgrass kirjoittaa: "Tämän vertauksen pohjalta meidän on tutkiskeltava omaa rasismiamme, mutta myös etsiä oikeutta ja antaa apua sitä tarvitseville riippumatta siitä, mihin ryhmään he kuuluvat."
Samarialaiset mainitaan evankeliumeissa muissakin yhteyksissä. Luukkaan evankeliumin mukaan Jeesus paransi kymmenen spitaalista, joista kuitenkin vain yksi, samarialainen, kiitti häntä. Toisessa kohdassa kuitenkin kerrotaan samarialaisten kieltäytyneen tarjoamasta hänelle majapaikkaa.