stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ihmisen ulkonäkö
Osatekijät

Ihmisen ulkonäköön vaikuttavia tekijöitä ovat esimerkiksi:
Pysyvät fysiologiset piirteet:
sukupuolen mukaan määräytyvät erot
perinnöllisesti määräytyvät erot – kehon ja ruumiinosien koko ja muoto, ihonväri, hiustyyppi ja hiusten väri, silmien väri ym.
syntymän jälkeen muodostuneet erot – ravitsemuksen vaikutukset, sairauksien ja vammojen jäljet ym.
Vanhenemisen seuraukset:
ihomuutokset (ryppyyntyminen, värimuutokset ym.), kaljuuntuminen, hiusten harmaantuminen ym.
Vaihtelevat piirteet:
kehon koostumus (lihasmassa, rasvakerros ym.), ihon karvoitus (ihokarvat, hiukset, parta, viikset ym.), rusketus, sairauksien ja vammojen aiheuttamat ohimenevät muutokset (näppylät, mustelmat ym.) ym.
Hetkelliset muutokset:
ilmeet, punastuminen, kalpeneminen ym.
Koristautuminen:
vaatetus, korut, kampaus, värjäys, ehostus, tatuoinnit, kehonmuokkaus ym.
Merkitys

Ulkonäön merkitystä yksilön itsensä kannalta on tutkittu paljon. Usein arvellaan, että ulkonäöllä on erityisen paljon merkitystä esimerkiksi parisuhde- ja ystävyyssuhdemarkkinoilla, työhönotossa ja työssä menestymisessä sekä politiikassa. Ihanteellisen ulkonäön kriteerit vaihtelevat paljon esimerkiksi tilanteen, sukupuolen, aikakauden ja yhteiskuntaluokan mukaan.
Evan vuoden 2022 asennetutkimuksessa ulkonäkö oli keskeinen identiteetin rakennusosa 36 prosentille vastanneista. Ulkonäkö oli tärkeä 55 prosentille 18–25-vuotiaista, mutta sen merkitys väheni iän kasvaessa.
Merkitys > Palkkataso

Hyvä ulkonäkö ennustaa korkeampaa palkkatasoa mutta ei vaikuta palkkaan kausaalisesti. Meta-analyysin mukaan tämä näyttää johtuvan siitä, että älykkäät ihmiset ovat kauniimpia. Kun älykkyys kontrolloidaan, kauneus ei ennusta ulkonäköä missään ammatissa paitsi seksityöntekijöillä. Tätä tukee sekin, että kauneus ennustaa yhtä lailla korkeampaa työn tuottavuutta kuin korkeampaa palkkatasoa. Kauneuden ja älykkyyden yhteys on mahdollisesti geneettinen. Ainakin kolmannes tutkimuksissa löytyneestä kauneuden ja palkkatason yhteydestä (4,3 %) on julkaisuharhaa. Tutkimusten perusteella ihmisiä ei syrjitä kauneuden perusteella (työmarkkinoilla).
Kirjallisuutta

Kukkonen, Iida & Pajunen, Tero & Sarpila, Outi & Åberg, Erica: Ulkonäköyhteiskunta: ulkoinen olemus pääomana 2000-luvun Suomessa. Into 2019. ISBN 9523511572.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ihmisen ulkonäkö Wikimedia Commonsissa
Osmo Ikola

Turun yliopiston rehtori Osmo Ikola vuonna 1981.
Osmo Kalervo Ikola (6. helmikuuta 1918 Joensuu – 27. huhtikuuta 2016 Turku) oli suomalainen kielitieteilijä. Hän toimi Turun yliopistossa suomen kielen professorina 1951–1981 ja Turun yliopiston rehtorina 1975–1981.
Tutkimuksissaan Ikola käsitteli muun muassa suomen yleiskieltä ja murteita sekä vanhaa kirjasuomea. Hän toimi Nykysuomen laitoksen kielilautakunnan jäsenenä ja sen seuraajan Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen suomen kielen lautakunnan jäsenenä (puheenjohtaja 1980–1988) ja julkaisi teoksia kielenhuollosta; hänen toimittamastaan Nykysuomen käsikirjasta (1971, ensimmäinen laitos Suomen kielen käsikirja 1968) on otettu useita painoksia, ja se kuuluu suomen kielen tunnetuimpiin oppaisiin.
Elämä

Osmo Ikola syntyi Joensuussa kansleri Niilo Ikolan ja Salli Ikolan (o.s. Paloheimo) perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1936. Ikola aloitti opintonsa Turun yliopistossa vuonna 1936 pääaineenaan suomen kieli ja sen sukukielet. Hän valmistui vuonna 1940 filosofian kandidaatiksi ja vuonna 1949 filosofian tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa käsitteli tempusten ja modusten käyttöä ensimmäisessä suomalaisessa Raamatussa.
Ikola työskenteli myös ulkomailla: hän toimi Uppsalan yliopistossa suomen kielen lehtorina vuodet 1947–1951 sekä vierailevana professorina New Yorkin Columbian yliopistossa 1963 ja Göttingenin yliopistossa 1971. Suomessa Ikola palveli Turun yliopistossa suomen kielen ja sen sukukielten professorina 1951–1962 ja suomen kielen professorina 1962–1981 sekä Turun kauppakorkeakoulun virkaatekevänä suomen kielen professorina 1954–1960. Turun yliopistossa hän toimi humanistisen tiedekunnan dekaanina 1954–1957 ja 1965–1966, vararehtorina 1970–1975 ja rehtorina 1975–1981.
Osmo Ikola toimi sekä Porthan-Seuran että Suomen Kielen Seuran esimiehenä. Hän kuului vuoden 1992 kirkkoraamatun laatineeseen raamatunkäännöskomiteaan.
Ikola oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1965.
Kirjallisuutta

Alhoniemi, Alho (päätoim.): Rakenteita: Juhlakirja Osmo Ikolan 60-vuotispäiväksi 6.2.1978.  (Turun yliopiston suomalaisen ja yleisen kielitieteen laitoksen julkaisuja 6)  Turku:  Turun yliopisto, 1978.  ISBN 951-641-504-0
Aiheesta muualla

Ikola, Osmo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kaarlo Hartiala | Turun yliopiston rehtori 1975–1981 | Seuraaja: Arje Scheinin |
| n k Turun yliopisto |
| --- | --- |
Rehtorit:  Virkkunen (1922–1924)  Koskenniemi (1924–1932)  Granö (1932–1934)  Juva (1934–1945)  Waris (1945–1948)  Olin (1948–1954)  Järvi (1954–1960)  Nurmela (1960–1970)  Hartiala (1970–1975)  Ikola (1975–1981)  Scheinin (1981–1987)  Rousi (1987–1993)  Paunio (1994–1997)  Virtanen (1997–2012)  Väänänen (2012–2019)  Kola (2019–) 
Tiedekunnat:  Humanistinen tiedekunta  Kasvatustieteiden tiedekunta  Lääketieteellinen tiedekunta  Matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta  Oikeustieteellinen tiedekunta  Teknillinen tiedekunta  Yhteiskuntatieteellinen tiedekunta 
Kampukset:  Funktionaalisten elintarvikkeiden kehittämiskeskus  Kielikeskus  Kirjasto  Merenkulkualan koulutus- ja tutkimuskeskus  PET-keskus  Tuorlan observatorio  Turun biotekniikan keskus  Turun tietotekniikan tutkimus- ja koulutuskeskus (TUCS)  Täydennyskoulutuskeskus  Ympäristöntutkimuskeskus 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Lauri Ikonen

Lauri Ikonen sävellystyön ääressä.
Lauri Ilmari Ikonen (10. elokuuta 1888 Kuopio – 21. maaliskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen kansallisromantiikkaa edustanut säveltäjä, koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Ikonen oli Armas Järnefeltin ja Paul Juonin oppilas.
Henkilöhistoria

Ikosen vanhemmat olivat arkkitehti, rehtori Leander Ikonen ja Jenny Matilda Wiklund ja puoliso 1920–1937 Elvi Tallqvist sekä vuodesta 1954 Kirsti Emilia Viianto. Hänen sisarensa oli oopperalaulaja Hertta Weissman ja lapsenlapsensa kapellimestari John Storgårds. Ikonen kuului Teoston perustajiin ja toimi sen ensimmäisenä toimitusjohtajana. Ikonen esiintyi sekä orkesterinjohtajana että säestäjänä. Pro Finlandia -mitali hänelle myönnettiin vuonna 1952, myöhemmin valtion taiteilijaeläke.
Teoksia

Ikonen oli tuottelias säveltäjä, joka sai lempinimen "viimeinen sibeliaani" kansallisromanttisen tyylinsä johdosta. Hänen teoksilleen on ominaista koruton, aito tunteikkuus. Vaikka samojen vuosikymmenten modernistisukupolvea vieroksuttiin, Ikosen musiikki edusti ilmeisesti jossain määrin yleisön makuun jopa liiankin perinteisiä muotoja. Säveltäjän tuotannon unohdusta osoittaa, että hänen kaksi viimeistä sinfoniaansa saivat odottaa kantaesityksiään vuoteen 2017 ja 2020.
Sinfonia nro 1 G-duuri Sinfonia inornata, 1920
Sinfonia nro 2 d-molli, 1922
Sinfonia nro 3 b-molli Lemmin poika, 1942
Sinfonia nro 4 A-duuri Sinfonia concentrata, 1943
Sinfonia nro 5 C-duuri Sinfonia aperta, 1943
Sinfonia nro 6 e-molli, 1950-luku
Pianokonsertto
Sellokonsertto, 1942
Viulukonsertto h-molli, 1941
Concerto intima pianolle ja orkesterille
Jousikvartetto a-molli, 1924
2 pianotrioa, 1912 ja 1940
2 viulusonaattia, 1914 ja 1943
Pianosonaatti
Runsaasti kuorolauluja
Aiheesta muualla

Väinö Siikaniemi : Saarelle selälliselle. Säveltäjä Lauri Ikonen Urajärvellä, Suomen Kuvalehti, 04.09.1926, nro 36, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz
Otto Iivarinen

Otto Ilmari Iivarinen
Otto Jalmari Iivarinen (käytti Saksassa nimeä Ivarsson, 25. toukokuuta 1895 Leppävirta – 19. joulukuuta 1931) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat kauppias Otto Iivarinen ja Mimmi Pehkonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Helmi Lydia Ojanderin kanssa.
Opinnot

Hän kävi Jyväskylän kauppakoulun ja Suomen liikemiesten opiston Helsingissä sekä suoritti kahdeksannen luokan yksityisesti Kuopion suomalaisessa lyseossa vuonna 1924.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 10. huhtikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaalliseen Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan ja edelleen 6. marraskuuta 1915 alkaen 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin Savon pataljoona 2. komppaniaan ja 10. huhtikuuta 1918 alkaen edellä mainitun pataljoonan komentajaksi. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Lylyssä, Korkeakoskella, Moision-Lempäälän akselilla, Kuljussa, Tampereella ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Sääksmäen, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän toimi edellä mainitun pataljoonan komentajana rykmentin hajottamiseen saakka, jolloin hänet siirrettiin 14. heinäkuuta 1918 Viipurin vartiopataljoonan komentajaksi ja edelleen 15. elokuuta 1918 Karjalan rykmentti n:o 2:een, jonka nimi muuttui ensin Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:ksi ja myöhemmin Viipurin rykmentiksi. Hänet määrättiin ensin rykmentin adjutantiksi ja 1. kesäkuuta 1919 alkaen talouspäälliköksi, josta hänet komennettiin 8. helmikuuta 1922 alkaen 6. Erillisen konekiväärikomppanian päälliköksi. Hänet komennettiin 16. lokakuuta 1922 sekä siirrettiin 7. marraskuuta 1923 Pohjois-Savon rykmenttiin ja sijoitettiin 1. pataljoonan komentajaksi ja 8. tammikuuta 1924 alkaen rykmentin talouspäälliköksi sekä 1. kesäkuuta 1927 alkaen uudelleen 1. pataljoonan komentajaksi. Armeijasta hän erosi 30. elokuuta 1928 ja toimi sen jälkeen liikemiehenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916  Gruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Luutnanatti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1925 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Maljojen kuningas

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Maljojen kuningas
Maljojen kuningas on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa kuningas istuu valtaistuimellaan, pukeutuneena siniseen viittaan ja kultaiseen kaapuun, jotka symboloivat hänen auktoriteettiaan ja asemaansa. Hänen kaulassaan roikkuu pieni kala-amuletti, joka edustaa hänen luovuuttaan. Oikeassa kädessään hän pitää maljaa, joka kuvastaa tunteita, ja vasemmassa kädessään valtikkaa, joka osoittaa valtaa ja hallintaa.
Veikko Ihalainen

Veikko Ilmari Ihalainen
Veikko Ilmari Ihalainen (3. toukokuuta 1892 Pälkjärvi – 25. joulukuuta 1939 Pori) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Juho Heikki Ihalainen ja Iida Sofia Hakulinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1936—37 Ester Helga Inkeri Kukkosen o.s. Kosonen kanssa. Hänen vaimonsa kuoli jo seuraavana vuonna.
Opinnot

Ihalainen kävi seitsemän luokkaa Joensuun klassillista lyseota, kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolan suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1911–1914 ja keväällä 1916. Sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson Ihalainen suoritti vuosina 1926–1927 ja toisen jakson vuosina 1927–1928.
Jääkäriaika

Ihalainen liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 7. maaliskuuta 1915. Ihalainen sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, mutta vapautettiin leiriltä 16. huhtikuuta 1916 sairauden takia. Hän palasi Suomeen 30. elokuuta 1915 ja jatkoi Helsingin yliopistossa kesken jääneitä opintojaan.
Suomen sisällissota

Ennen varsinaisen sisällissodan syttymistä Ihalainen toimi kouluttajana Polvijärven suojeluskunnassa lokakuussa 1917. Sisällissodan syttyessä hän liittyi Joensuuhun kokoontuneisiin suojeluskuntajoukkoihin ja hänet komennettiin helmikuun alussa vuonna 1918 Polvijärven harjoitusleirin koulutuspäälliköksi. 3. maaliskuuta 1918 Ihalainen komennettiin Ahvolan rintamalle kouluttamansa joukon kanssa. Siellä hän toimi aluksi komppanianpäällikkönä, kunnes hänet määrättiin 15. maaliskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Karjalan armeijakunnan 2. rykmentin 10. pataljoonan 2. komppaniaan. Ihalainen otti osaa sisällissodan taisteluihin Ahvolassa ja Naulasaaressa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Ihalainen palveli sisällissodan jälkeenkin edellä mainitussa pataljoonassa, joka liitettiin toukokuussa 1918 vasta perustettuun Karjalan kaartin rykmenttiin. Hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1918 Jääkärirykmentti n:o 2:een, minkä nimi muutettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2. Hän siirtyi 16. huhtikuuta 1919 edellä mainitun joukko-osaston 1. pataljoonan mukana Keski-Suomen rykmenttiin, missä hänet määrättiin 25. toukokuuta 1919 rykmentin adjutantiksi ja 1. marraskuuta 1921 alkaen 4. komppanian nuoremmaksi upseeriksi ja edelleen 26. huhtikuuta 1922 alkaen 4. komppanian päälliköksi. Rykmentin talouspäälliköksi Ihalainen nimitettiin 30. syyskuuta 1924, josta hänet siirrettiin 21. maaliskuuta 1931 Muonavarikko 2:n päälliköksi ja 1. heinäkuuta 1934 alkaen Armeijakunnan esikunnan huolto-osaston päälliköksi. Ihalainen hoiti 2. Divisioonan intendentin tehtäviä 29. joulukuuta 1928 ja 1. joulukuuta 1930 välisen ajan.
Talvisota

Ihalainen toimi talvisodassa 2. Armeijakunnan intendenttinä Kannaksen rintamalla, josta hänet komennettiin ylemmän johdon huoltoon Poriin. Hän menehtyi siellä joulupäivänä 1939. Hänet haudattiin Viipuriin.
Luottamustoimet

Ihalainen toimi Valtioneuvoston asettaman valtion ja Viipurin kaupungin välisiä alueluovutuksia käsitelleen komitean jäsenenä vuonna 1929.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 1. heinäkuuta 1918  Vänrikki 5. tammikuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1919  Kapteeni 6. joulukuuta 1922  Majuri 16. toukokuuta 1927  Everstiluutnantti 29. syyskuuta 1934 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritari  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Rauni Ikäheimo

| Rauni Ikäheimo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Rauni Ester Ikäheimo
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1924 Tainionkoski, Ruokolahti
Kuollut: 29. heinäkuuta 1997 (73 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Olavi Ahonen (1951-1997)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1943–1988
Merkittävät roolit:  Tukkijoella   Niskavuoren Aarne   Elokuu
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Rauni Ester Ikäheimo (oik. Ahonen) (21. heinäkuuta 1924 Tainionkoski, Ruokolahti – 29. heinäkuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran Tampereen Työväen Teatterissa sekä Helsingin kaupunginteatterissa. Hänen tunnetuimpia elokuvatöitään ovat roolit elokuvissa Tukkijoella, Niskavuoren Aarne ja Elokuu. Ikäheimo oli naimisissa kollegansa Olavi Ahosen kanssa vuodesta 1951 kuolemaansa asti. Pariskunnalla oli yksi lapsi.
Varhainen elämä

Rauni Ikäheimo syntyi Ruokolahden (nykyisen Imatran) Tainionkoskella Otto Ikäheimon ja Lempi Ketosen kolmanneksi lapseksi. Perhe asettui Jyväskylään pian hänen syntymänsä jälkeen. Otto Ikäheimolla oli kaupungissa musiikkiliike, Keski-Suomen musiikkikauppa. Perhe oli aktiivisesti mukana Pelastusarmeijan toiminnassa. Raunilla oli vanhempi sisko Varpu ja vanhempi veli Raimo. Nuori Rauni Ikäheimo rakasti runoutta, niinpä hän liittyi Jyväskylässä 1942 perustettuun lausuntaharrastajien Sana-Sepot -yhdistykseen. Yhdistyksen perustaja Terttu Pajunen-Kivikäs huomioi Raunin lahjakkuuden ja alkoi pitää tälle yksityistunteja. Rauni oli ottanut jo pitkään myös laulutunteja ja ollut mukana kuorotoiminnassa. Häntä kannustettiin teatteriuralle, mutta hänen uskovainen isänsä ei hyväksynyt teatteria alkuunkaan. Rauni karkasi Helsinkiin vastaperustettuun Teatterikouluun, minkä seurauksena välit isään rikkoutuivat tyystin, mutta normalisoituivat vähitellen. Jouluaattona 1943 Rauni jo avusti isäänsä musiikkikaupassa.
Ura

Ikäheimo kävi Teatterikoulun toisen maailmansodan varjossa 1943–1945. Hän kuului koulun ensimmäiseen vuosikurssiin muun muassa Marja Korhosen, Tarmo Mannin ja Eeva-Kaarina Volasen ohella. Kesällä 1944 Ikäheimon oli määrä esiintyä Aunuksen sotateatterissa Itä-Karjalassa, mutta evakuoinnin takia hän palasi pian Helsinkiin. Teatterikoulun jälkeen Ikäheimo oli lyhyitä jaksoja pienissä teattereissa ympäri Suomea, ensimmäisenä niistä Iisalmen yhteisnäyttämöllä.
Ikäheimo palasi Jyväskylään vuonna 1949. Jyväskylän työväenteatterissa hän tutustui tulevaan aviomieheensä, näyttelijä Olavi Ahoseen, joka oli häntä tasan vuoden vanhempi. Eino Salmelainen kiinnitti molemmat Tampereen Työväen Teatteriin 1951. Vuonna 1965 Ikäheimo näytteli Pyynikin kesäteatterissa Edvin Laineen ohjaamassa Niskavuoren Hetassa. Hän siirtyi miehensä kanssa Helsingin kaupunginteatteriin ja sen uudisrakennukseen vuonna 1967. Rooleja oli laidasta laitaan, muun muassa nimiosat Juurakon Huldassa ja Antigonessa, Villisorsan Gina ja Veren häiden Morsian. Ikäheimo työskenteli siellä, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1987. Teatteria hän ei täysin jättänyt, vaan näytteli viimeisinä töinään Raivoisien Ruusujen draamoissa Kronikka vallasta ja Oresteia kesinä 1989 ja 1991. Kaksi vuotta myöhemmin Ikäheimo oli mukana Hannele Rubinsteinin ohjaamassa Eeva Joenpellon romaaniin pohjautuvassa näytelmässä Eteisiin ja kynnyksille.
Ikäheimon aktiivisin elokuvaura ajoittui 1950-luvulle. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Katri Pietola Roland af Hällströmin elokuvassa Tukkijoella vuonna 1951. Edvin Laineen filmatisoinnissa Niskavuoren Aarne Ikäheimo tulkitsee Ilonan osan (aviopuoliso Olavi Ahonen debytoi valkokankaalla Niskavuoren Aarnessa). Elokuvassa Elokuu Ikäheimolla on Sundvallin piian, Iitan osa; Olavi Ahonen on jälleen elokuvan pikkuroolissa. Naispääosa Ikäheimolla on Hannu Lemisen ohjaamassa elokuvassa Vieras mies (1957), Esko Vettenranta miespääosassa. Ensimmäisessä Uuno Turhapuro -elokuvassa vuonna 1973 Rauni Ikäheimo nähdään sivuosassa levykaupan omistajana. Kalle Päätalon tekstiin perustuvassa elokuvassa Ruskan jälkeen (1979) hänellä on sivuosa perheenemäntä Irja Mäkisenä. Ikäheimon viimeinen elokuvatyö oli sivurooli Matti Kassilan elokuvassa Ihmiselon ihanuus ja kurjuus vuodelta 1988.
Televisiossa Ikäheimo esiintyi kolmisenkymmentä vuotta. Hän näytteli muun muassa Laila Kujansuuta Mainostelevision suositussa sarjassa Naapurilähiö 1975–1976. Viimeiseksi työksi jäi sotakarkuri Arvon täti televisioelokuvassa Sotapoika (1993).
Ikäheimo menehtyi 73-vuotiaana Meilahden sairaalassa Helsingissä. Hänelle oli tehty kuolemaa edeltävällä viikolla ohitusleikkaus. Ikäheimo on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Filmografia

Ballaadi (1944)
Tukkijoella (1951)
Niskavuoren Aarne (1954)
Elokuu (1956)
Vieras mies (1957)
Maunu Kurkvaaran Kujanjuoksu (1971)
Uuno Turhapuro (1973)
Viimeinen savotta (1977)
Ruskan jälkeen (1979)
Menestyksen maku (1983)
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus (1988)
Ilmalukko

Eräs Kansainvälisen avaruusaseman ilmalukoista
Ilmalukko  on kahdella painetiiviillä ovella tai luukulla varustettu tila, jota käytetään eripaineisten tilojen yhdistäjänä.
Useimmat ilmalukot liittyvät painekammioihin; tällaisen avulla voidaan esimerkiksi toimittaa ruokaa, lääkkeitä tai asiakirjoja – tarpeen mukaan – käytössä olevaan painekammioon tai esimerkiksi kammiossa hoidettavan potilaan verinäytteitä analysoitavaksi ulkopuoliseen laboratorioon.
Ilmalukkoon kuuluu kaksi venttiiliä; kun luukut tai ovet ovat kiinni, kammion puoleisesta venttiilistä päästetään lukkoon paine sisään ja kun tarve on päinvastainen, ulommasta ulos. Kulkuaukot on varmistettu niin, etteivät ne aukea yhtaikaisesti jos joko lukossa tai kammiossa on paine päällä.  Samoin venttiileissä on varmistus, etteivät ne voi olla yhtaikaisesti auki.
Tämän sovellutuksen lisäksi ilmalukkoja esiintyy mm. avaruuskalustossa.
Laajempi käyttötarkoitus on mm. lääketeollisuudessa, joissa erityissteriilit tuotantotilat on eristetty mm. ilmalukkoa käyttäen. Samoin ns. turvalaboratorioissa, joissa käsitellään vaarallisimpia taudinaiheuttajia, saattaa olla vastaava järjestely. Puhdastilajärjestelyissä on usein käytössä ilmalukkoja, joiden kautta edetään asteittain puhtaampiin tiloihin.
Kuormasulku

Vastaavasti kuin ilmalukko toimii kuormasulku (engl. loadlock), jota käytetään muun muassa siirrettäessä tavaroita tyhjiökammioon. Tyhjiökammioita käytetään paljon puolijohdeteollisuudessa, ohutkalvon kasvatuksessa ja pinnoitustekniikoissa. Tarkoituksena on pitää varsinaisen reaktorikammion tyhjiö vakiona ja estää epäpuhtauksien pääsy vakuumikammioon, kun pumppaus tyhjiöön tai paineistus tapahtuu kuormasulussa.
Illakot

| Illakot |
| --- | --- |
 Tarhaillakko (Hesperis matronalis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Illakot Hesperis  L.
Katso myös
   Illakot Wikispeciesissä   Illakot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Illakot (Hesperis) on kasvisuku, joka kuuluu ristikukkaiskasvien heimoon. Illakoihin kuuluu 50 lajia. Niitä esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja Aasiassa, tulokaslajina myös muun muassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Muutamia illakkolajeja viljellään perennana tai kaksivuotisena koristekasvina.
Lajeja

tarhaillakko (eli illakko) (Hesperis matronalis)
idänillakko (Hesperis pycnotricha)
steveninillakko (Hesperis steveniana)
kaihoillakko (Hesperis tristis)
Tarhaillakon kukkia.
Kaihoillakon kukkia.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Hesperis
Suomen Lajitietokeskus: Illakot – Hesperis
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3303714  Wikispecies: Hesperis  APDB: 191355  APNI: 149930  CoL: 4W2N  EoL: 71309  EPPO: 1HEVG  FNA: 115229  FoC: 115229  GBIF: 3042187  GRIN: 5590  iNaturalist: 47698  IPNI: 12648-1  IRMNG: 1352396  ITIS: 23137  NBN: NHMSYS0000459317  NCBI: 264417  NZOR: c3068a46-6d8d-4009-bc65-7ba3e375dcab  Open Tree of Life: 281543  PLANTS: HESPE2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:60436426-2  Tropicos: 40024670  VASCAN: 1242  WFO: wfo-4000017623
Theodore Illion

Theodore Illion tai Theodor Illion (1898 – 1984 Salzburg) oli kirjailija ja tutkimusmatkailija. Illionin henkilöstä on saatavilla vain vähän tietoa. Hän kirjoitti neljä kirjaa Tiibetin matkoistaan, joiden todenperäisyyttä ei ole osoitettu. Illion käytti myös pseudonyymejä Theodor Burang ja Th. Nolling.
Joidenkin varmistamattomien tietojen mukaan Illion olisi syntynyt Kanadassa ja olisi kuulunut Teosofiseen seuraan.
Illionin teosten totuudenmukaisuudesta ollaan monta eri mieltä ja joidenkin mukaan ne ovat lähinnä fiktiota. Illion kuvailee muun muassa Tiibetissä olevaa
maanalaista kaupunkia, josta käsin pimeitä voimia edustava johtaja vaikuttaa koko maailmaan.