stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Nabokov

| Vladimir Vladimirovitš Nabokov> Влади́мир Влади́мирович Набо́ков |
| --- | --- |
 Vladimir Nabokov vuonna 1973.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1899 Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 2. heinäkuuta 1977 (78 vuotta) Montreux, Sveitsi
Ammatti:  kirjailija, kriitikko, professori, perhosten keräilijä
Kirjailija
Salanimi: V. Sirin
Kirjallinen suuntaus: modernismi, postmodernismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.vladimir-nabokov.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vladimir Vladimirovitš Nabokov, salanimi V. Sirin, (ven. Влади́мир Влади́мирович Набо́ков; 22. huhtikuuta (J: 10 huhtikuuta) 1899 Pietari, Venäjän keisarikunta – 2. heinäkuuta 1977 Montreux, Sveitsi) oli venäläis-yhdysvaltalainen kirjailija, kirjallisuuskriitikko ja perhostutkija. Hän kirjoitti urallaan useita romaaneja, runokokoelmia, novelleja sekä omaelämäkerran ja kirjallisuuskritiikkejä. Nabokovin tunnetuin teos on Lolita.
Nuoruus

Vladimir Nabokov syntyi Pietarissa vanhaan aristokraattiseen sukuun. Hänen isänsä Vladimir Nabokov oli perustuslaillisdemokraattisen puolueen johtohahmoja ja kirjoitti useita kirjoja ja artikkeleita rikoslaista ja politiikasta. Hänen isoisänsä oli oikeusministeri Dmitri Nikolajevitš Nabokov (1827-1904) ja isoäitinsä paronitar Maria von Korff (1842-1926). Hänen äitinsä oli Jelena Ivanovna Rukavišnikov (1876-1939), äidinisänsä kazanilainen maanomistaja ja kaivostenomistaja Ivan Vasiljevitš Rukavišnikov (1841-1901) ja äidinäitinsä oli Olga Nikolajevna Rukavišnikov, os. Kozlov (1845-1901).
Vladimir Nabokov omaksui jo lapsena venäjän, ranskan ja englannin kielen. Hänet kasvattivat englantilaiset lapsenhoitajat ja kotiopettajat, hän oppi lukemaan ensin englanniksi. Suku omisti Rožestvenon kylässä Tsarskoje Selon kihlakunnassa Pietarin eteläpuolella useita kartanoita, joista yhdessä saattoi olla jopa viisikymmentä palvelijaa. Lisäksi asuttiin Pietarissa kaupunkitalossa Morskaja katu (Herzenin katu) 47:ssä, jossa Vladimir syntyi.
Venäjän vallankumouksen vuoksi hän pakeni perheensä kanssa Krimin kautta Berliiniin vuonna 1919.
Ura > Euroopan-aika

Venäjällä Nabokov oli ehtinyt julkaista kaksi runokokoelmaa, Stihi (1916) ja Dva puti (1918). Hän muutti perheensä mukana Englantiin vuonna 1919. Nabokov opiskeli stipendiaattina Cambridgen yliopistossa Trinity Collegessa. Hänen pääaineensa oli ensin eläintiede, mutta hän vaihtoi sen pian ranskan- ja venäjänkieliseen kirjallisuuteen. Nabokov valmistui hyvin arvosanoin vuonna 1922.
Nabokov käänsi laajasti englanniksi venäläistä kirjallisuutta, muun muassa Aleksandr Puškinin tuotantoa. Hän oli myös kirjallisuudentutkija, ehkäpä kuuluisimpana työnään tutkielma Nikolai Gogolista. Lisäksi hän julkaisi salanimellä V. Sirin venäjäksi Lewis Carrollin romaanin Liisan seikkailut ihmemaassa.
Nabokov kirjoitti Englannissakin runoja, pääosin venäjäksi mutta myös englanniksi. Vuonna 1923 ilmestyi kaksi kokoelmaa hänen venäjänkielisiä runojaan.
Nabokov asui vuosina 1922–1940 Saksassa ja Ranskassa. Hän jatkoi runouden parissa mutta kirjoitti myös näytelmän ja useita toteutumattomia elokuvatarinoita. Hänen vuosina 1923–1924 kirjoittama näytelmä Tragedija gospodina Morna (”Herra Mornin tragedia”) ilmestyi vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1997.
Nabokov omaksui vuoteen 1925 mennessä proosan omaksi tyylikseen. Hänen esikoisromaaninsa on Mašenka. Kirjassa on omaelämäkerrallisia piirteitä, ja siinä kuvataan muun muassa Nabokovin ensimmäistä suhdetta ja perheen tilaa. Romaaneja hän kirjoitti salanimellä V. Sirin.
Nabokov siirtyi jo toisessa romaanissaan Kuningas, rouva, sotamies (1928) tyyliteltyyn muotoon, joka on hänen tuotannolleen tyypillistä. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestynyt shakkiromaani Lužinin puolustus toi Nabokoville mainetta parhaana nuorena venäläisemigranttikirjailijana. 1930-luvun alkupuoliskolla Nabokovilta ilmestyi neljä romaania ja pienoisromaani.
Ura > Yhdysvalloissa englanninkielisiä teoksia

Nabokov muutti 1940 Yhdysvaltoihin. Vuodesta 1940 hän julkaisi teoksensa englanniksi. Nabokovin ensimmäiset englanninkieliset romaanit olivat Sebastian Knightin todellinen elämä (1941) ja Väärin päin (Bend Sinister, 1947). Nabokov toimi venäläisen kirjallisuuden professorina ja julkaisi perhosia käsitteleviä tieteellisiä tutkimuksia. Hän julkaisi 1944 kriittisen teoksen Nikolai Gogolista, ja hän sai 1945 Yhdysvaltain kansalaisuuden.
Ura > Lolita ja paluu Eurooppaan

Nabokovin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu Lolita (1955), joka kertoo vanhemman miehen intohimoisesta suhteesta 12-vuotiaaseen tyttöön. Teos yhdessä Nakobovin muiden romaanien kanssa nosti hänet yhdeksi 1900-luvun kirjallisuuden suurista nimistä.lähde? Lolita ja sen seurauksena syntynyt kiinnostus hänen aiempiin teoksiinsa toi Nabokoville vaurautta. Hänen aiemmat romaaninsa eivät olleet tuottaneet muutamaa sataa dollaria enempää. Nabokov palasi 1959 Eurooppaan ja asui kuolemaansa asti Montreaux’ssä Sveitsissä. Hän ei kuitenkaan koko elinaikanaan hankkinut asuntoa vaan asui Sveitsissäkin hotellissa.
Nabokovin Kalvas hehku ilmestyi 1962. Siinä Nabokov käytti epätyypillistä romaanimuotoa, sillä teos koostui runosta ja sitä kommentoivasta hullusta kirjallisuussaivartelijasta. Nabokovin 17. romaani Ada: Sukutarina, joka oli myös hänen pisimpänsä, oli parodia perhekronikasta.
Nabokov kirjoitti 1960-luvulla romaanien lisäksi neljäosaisen kommentaarin Aleksandr Puškinin teoksesta Jevgeni Onegin ja omaelämäkerran Puhu, muisti, joka käsittelee hänen Euroopan-vuosiaan.
Nabokovin novelleista maineikkaimpia on "Vanen sisarukset" (suom. Heikki Karjalainen; "The Vane Sister", 1959), jonka poissaolevina päähenkilöinä ovat kaksi sisarusta, itsemurhan tehnyt Sybil Vane ja novellin alkaessa äsken kuollut Cynthia Vane, muina henkilöinä D ja kertoja. Novelli ilmestyi alun perin 1959 The Hudson Review -julkaisussa, mutta se on sittemmin julkaistu useissa kokoelmissa. Novellin viimeisen kappaleen alkukirjaimista muodostuu kuolleiden sisarusten viesti haudan takaa.
Nabokovilta jäi hänen kuollessaan vuonna 1977 keskeneräinen romaanikäsikirjoitus The Original of Laura, jonka on arveltu olevan seksuaalisisällöltään Lolitaakin provokatiivisempi. Vaikka kirjailija määräsi kuolinvuoteellaan käsikirjoituksen poltettavaksi, se päätettiin julkaista vuonna 2009. Käsikirjoitus koostuu 138 arkistokortista, jotka on julkaistu teoksessa sellaisenaan. Lisäksi niiden teksti on ladottu myös tavanomaisena tekstinä.
Tyyli

Kirjailijana Nabokov tunnetaan monimutkaisesta juonenkuljetuksesta ja nokkelista sanaleikeistä.
Suomessa Nabokovin tuotantoa erityisesti narratologiselta kannalta on tutkinut yleisen kirjallisuustieteen professori Pekka Tammi.
Yksityiselämä

Vladimir Nabokov meni naimisiin vuonna 1925 Véra Jevsejevna Slonimin (1902-1991) kanssa. Heille syntyi toukokuussa 1934 poika Dmitri Nabokov.
Suomennetut teokset

Kuningas, rouva, sotamies (Korol, Dama, Valet, 1928)
Luzinin puolustus (Zaštšita Lužina, 1930)
Silmä (1930)
Naurua pimeässä (Kamera Obskura, 1933: engl. Laughter in the Dark)
Lahja (1938)
Lumooja (1939)
Sebastian Knightin todellinen elämä (The Real Life of Sebastian Knight, 1941)
Nikolai Gogol (1944)
Lolita (Lolita, 1955)
Pnin (Pnin, 1957)
Nabokovin tusina (1958)
Kalvas hehku.  (Pale Fire, 1962)  Suomentanut Kristiina Drews. Gummerus, 2014.  ISBN 978-951-20-9301-4
Nabokov Nabokovista (1. p.), Puhu, muisti (2. p.) (Speak, Memory, 1967)
Ada: Sukutarina (Ada or Ardor: A Family Chronicle, 1969)
Läpinäkyväisiä (Transparent Things, 1972)
Väärin päin (Bend Sinister, 1947)
Teloitus, suom. Ville Ropponen. Parnasso 6–7/2023 s. 58
Omaelämäkerta
Nabokov, Vladimir: Puhu, muisti. Korjattu ja lisätty englanninkielinen laitos "Speak, Memory" 1966. Ilmestynyt suomeksi 1968 nimellä Nabokov Nabokovista. Suomentanut Juhani Jaskari. Jyväskylä: Gummerus, 2. painos 1989. ISBN 951-20-3510-3
Suomentamattomia teoksia

Машенька (1926, engl. Mary)
Подвиг (1932, engl Glory)
Отчаяние (1934, engl. Despair)
Приглашение на казнь (1936, engl. Invitation to a Beheading)
Look at the Harlequins (1974)
The Original of Laura (postuumi, 2009)
Лекции по Русской литературе, Lectures on Russian Literature (1981, 1996 (rus))
Kirjallisuutta

Brian Boyd: Vladimir Nabokov: The Russian Years, Princeton University Press, 1990
Brian Boyd: Vladimir Nabokov: the American years . Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1991. ISBN 069106797X OCLC:22906836 Teoksen verkkoversio.
Julkaistu myös yhteisniteenä. Princeton University Press, Princeton, NJ, 1990
Morris, Paul D.: Vladimir Nabokov: Poetry and the Lyric Voice.  Toronto:  University of Toronto Press, 2010.  ISBN 978-1-4426-4020-7
Pitzer, Andrea: The Secret History of Vladimir Nabokov.  New York:  Pegasus Books, 2013.  ISBN 978-1-60598-411-7
Tammi, Pekka: Problems of Nabokov’s poetics: A narratological analysis.  (Diss. Suomalaisen tiedeakatemian toimituksia, B 231)  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1985.  ISBN 951-41-0498-6
Tammi, Pekka: Russian subtexts in Nabokov’s fiction: Four essays.  Tampere:  Tampere University Press, 1999.  ISBN 951-44-4584-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Nabokov Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Vladimir Nabokov Wikisitaateissa
Ovaska, Anna: Kaapattu kirja ja kalvaasti hehkuva totuus. Niin & näin 3/2015.
Kulttuuriykkönen (Jakke Holvas, Heikki Karjalainen ja Kristiina Drews keskustelevat) Yle Areena (audio)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  ELMCIP  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Nabokovin muistomerkki Montreux’ssä˔
Valentin Vaala

| Valentin Vaala |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Valentin Jakovitsh Ivanoff
Syntynyt: 11. lokakuuta 1909 Helsinki
Kuollut: 21. marraskuuta 1976 (67 vuotta) Helsinki
Ammatti:  Elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1927–1974
Tunnetuimmat ohjaukset:  Juurakon Hulda Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä Ihmiset suviyössä Gabriel, tule takaisin
Palkinnot
  Parhaan ohjauksen Jussi  1945 Dynamiittityttö & Linnaisten vihreä kamari  1947 Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä  1952 Omena putoaa...  Parhaan käsikirjoituksen Jussi  1949 Ihmiset suviyössä  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Valentin Vaala (oik. Valentin Jakovitsh Ivanoff; 11. lokakuuta 1909 Helsinki – 21. marraskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Hän aloitti uransa yhdessä Theodor Tugain kanssa 1920-luvun lopulla ja säväytti elokuva-alan piirit modernilla ja kansainvälisellä otteellaan. Vaala toimi Suomi-Filmin pitkäaikaisena ohjaajana ja ohjasi kaikkiaan 44 kokoillan elokuvaa vuosina 1929–1963. Näiden joukossa on klassikoiksi tunnustettuja töitä, kuten Mustalaishurmaaja, Juurakon Hulda, Linnaisten vihreä kamari, Loviisa, Ihmiset suviyössä ja Gabriel, tule takaisin.
Vaala teki ensimmäiset elokuvansa amatööripohjalta kaveriporukassa ja lähipiirin rahoituksella. Itsenäinen ja pieni yhtiö Fennica-Filmi rahoitti Vaalan ensimmäiset viisi elokuvaa, joiden aihepiirit vaihtelivat mustalaisromantiikasta kaupunkikomediaan. Yhtiön elokuvatoiminnan päätyttyä hän toimi hetken lyhytelokuvien tekijänä toiminimi Aho & Soldanissa, kunnes Risto Orko palkkasi hänet Suomi-Filmin vakituiseksi ohjaajaksi. Suomi-Filmissä Vaala sai tehdä elokuvansa suhteellisen vapaasti ja otti modernin komedian omimmaksi lajikseen. Vaala saavutti pian poikkeuksellisen aseman: hän oli sekä yleisön, kriitikoiden että työnantajansa suosiossa.
Vaala hyödynsi elokuviensa lähteinä suomalaisen kirjallisuuden klassikoita. Hänen monet elokuvasovituksensa pohjautuivat Hella Wuolijoen, Mika Waltarin, F. E. Sillanpään, Aleksis Kiven ja Maiju Lassilan teksteihin. Vaala oli tapainkuvaaja, jonka tyylille ominaisinta olivat keveys, viihteellisyys ja alleviivaamaton ideologisuus. Hän myös toi filmiin eräät 1930- ja 1940-lukujen suurimmista elokuvatähdistä ja oli niin kutsuttu ”tähdentekijä”.
Vaala oli suomalais-venäläinen, puhui sujuvasti kolmea kieltä, ja hän oli pitkälti itseopiskelun kautta hankkinut laajan sivistyksen.
Varhaiset vuodet

Valentin Vaalan isoisän isä oli Pjotr Hristoforovitsh Ivanoff, joka avioitui 1850-luvulla helsinkiläisnaisen kanssa. Avioliitosta syntyi vuonna 1860 Vasilj, joka kastettiin Helsingin sotilassairaalan kirkossa Kruununhaassa. Vasilj muutti Pietariin 1879 jatko-opintoja varten ja avioitui pian sen jälkeen. Avioliitosta syntyi Valentin Vaalan isä Jakov 1884. Vasilj jäi leskeksi ja solmi uuden avioliiton. Koko perhe muutti takaisin Helsinkiin 1890. Suomessa Vasilj perusti turkisompelimon sekä myöhemmin hattukaupan. Suomen kansalaisuuden hän sai 1918.
Vasiljin poika Jakov avioitui Nadeschda Aleksandrovna Jefimoffin kanssa vuonna 1909. Avioliitosta syntyi 1909 poika Valentin ja 1911 tytär Tatjana. Jakovin perheen ensimmäinen koti sijaitsi Helsingin Katajanokalla, joka oli eritoten venäläisen meriväen upseeriston asuinpaikka. Valentinin syntymän aikoihin Helsingin väestöstä runsas puolet puhui suomea, 35 prosenttia ruotsia ja seitsemän prosenttia venäjää. Perhe muutti myöhemmin Unioninkadulle, jossa se asui seuraavat 17 vuotta. Valentin, jota lähipiiri kutsui lempinimellä Valja, kävi koulunsa ortodoksiseurakunnan ylläpitämässä Tabunovin koulussa.
Ajan tavan mukaisesti monet venäläisperheet omaksuivat toiseksi kotikielekseen ruotsin, mutta perheenjäsenet ymmärsivät ja puhuivat jo pelkästään liiketoimien takia myös suomea. Valentin puhui kotikielensä venäjän lisäksi sujuvasti ruotsia ja suomea. Sen sijaan kirjoitettu suomi luontui heikommin, ja myöhemmin urallaan hän tarvitsi käsikirjoitusvaiheessa avustajia. Valentinin äiti Nadeschda toimi amatöörinäyttelijänä, laulajana ja muusikkona. Sisarukset Valentin ja Tatjana harrastivat kotona nukketeatteria, minkä lisäksi Valentin toimi aktiivisesti Aleksanterin kimnaasin näytelmäkerhossa.
Jo pienestä pitäen Valentinia kiinnosti enemmän teatteri kuin koulunkäynti. Hän oli musiikillisesti lahjakas, liikunnallinen ja luova. Teatterin ohella hän oli koko elämänsä ajan intohimoinen baletin ystävä. Yhdeksänvuotiaana Valentin näki salassa vanhemmiltaan ensimmäisen oikean teatteriesityksen, Helsingin Kansanteatterissa esitetyn Mustalaisruhtinattaren.
Vaala tutustui teini-ikäisenä talvisella luisteluradalla kolme vuotta nuorempaan Theodor Tugaihin, jonka kanssa hän jakoi kiinnostuksen elokuviin. Lopulta taiteilijaura meni edelle ja Helsingin venäläinen lyseo jäi kesken. Valentin meni 1920-luvun puolivälissä töihin Uuden Suomen kuvalaattaosastolle. Hyvän tenoriäänensä ansiosta hän pääsi myös avustajaksi Kaivohuoneen kesäoperetteihin ja Suomalaisen Oopperan musiikkiesityksiin.
Ensimmäiset ohjaukset > Siirtyminen komediaan ja yhtiön vaihto

Fennicalla Vaala jatkoi yhteistyötä Tauno Tattarin kanssa. Tattari käsikirjoitti ja Vaala ohjasi elokuvan, jonka lajista, modernista kaupunkikomediasta, tuli hänen omimpansa. Helsingin kuuluisin liikemies (1934) oli Tauno Majurin ensielokuva ja Regina Linnanheimon ensimmäinen näkyvämpi rooli. Tattari teki ennen varhaista kuolemaansa 1936 käsikirjoituksen vielä Vaalan toiseen Suomi-Filmi-elokuvaan, Vaimokkeeseen. Vaalan seuraava Fennica-komedia Kun isä tahtoo... (1935) jäi kesken keväällä 1934 yhtiön joutuessa selvitystilaan. Sen tuotti loppuun Emil ja Yrjö A. Viljasen omistama Bio-Kuva. Vaala itse näytteli myös keskeistä osaa, automonttööri Manne Hietikkoa. Hän oli etsinyt pitkään sopivaa näyttelijää sankarin rooliin, muttei löytänyt haluamaansa ja päätti lopulta esittää roolin itse. Hän kuitenkin katui päätöstä loppuikänsä ja siirtyi sen jälkeen kokonaan ja yksinomaan kameran toiselle puolelle.
»Ohjaajan ei koskaan olisi pitänyt langeta siihen syntiin, se oli hirveätä. – – Muistan eräänkin kohtauksen, missä istuimme kahvipöydässä, filmin äiti minua vastapäätä ja tytär, Regina, vierelläni. Minun piti vastata äidin repliikkiin yhdellä ainoalla sanalla: ’hurmaava’. – – Koska olin itse ohjaaja ja kaikkivaltias, otin kohtauksen uudelleen peräti kuutena eri päivänä. Mutta ei se siitä miksikään muuttunut. Minä lausuin sanan hirvittävin äänenpainoin ja ilmeeni oli mahdollisimman teennäinen ja ärsyttävä. Näyttelijän urani katkesi siihen.»
Fennica-Filmi ajautui pahoihin talousvaikeuksiin 1934, jolloin yhtiön elokuvatoiminta päättyi. Vaala siirtyi tuona syksynä entisen yhteistyökumppaninsa Heikki Ahon omistaman Aho & Soldan -yhtiön palvelukseen lyhytelokuvien tekijäksi ja elokuvalaborantiksi. Hän ahkeroi erilaisten vapaamuotoisten ja tilauselokuvien kuvaajana, ohjaajana ja leikkaajana. Yhteistyö sujui hyvin, ja Vaalalle suunniteltiin ohjattavaksi näytelmäelokuva Juha. Hän sai kuitenkin jo seuraavana keväänä työtarjouksen Suomi-Filmiltä.
Suomi-Filmin tuotantopäällikkö Risto Orko oli 1934 ohjannut suurmenestyksen saavuttaneen salonkikomedian Siltalan pehtoori, joka elvytti talousvaikeuksien kanssa painineen yhtiön uudelle nousukaudelle. Hän oli nähnyt Vaalan aiempia töitä ja pyysi häntä palvelukseensa. Vaala oli tehnyt ensimmäiset filminsä kaveriporukassa ja tuttavien rahoituksella ja toiminut studiolla myös siivoojana sekä juoksupoikana. Orko tarjosi hänelle paikkaa Suomi-Filmin toisen kuvausosaston ohjaajana, mikä takasi hänelle kohtuullisen toimintavapauden sekä vakaan toimeentulon. Vaala otti nopeasti tarjouksen vastaan.
Suomi-Filmin alkukausi > 1940-luvun maalaismelodraamat

Koskenlaskijan morsiamen ja Vihreän kullan lisäksi Vaala ohjasi muitakin melodramaattisia maaseutukuvauksia. Välirauhan aikana 1940 valmistui Lauri Haarlan romaaniin pohjaava Jumalan myrsky. Melodraama rakentuu ihmisen ja luonnon vastaavuuksille sekä kulttuuriristiriidoille. Niin Turo Karton käsikirjoituksessa kuin Vaalan ohjauksessa on nähty voimakkaan dramaattista latausta ja jopa veren kiihkoa. Antreas ja syntinen Jolanda (1941) puolestaan käsitteli sokeutta melodraaman aiheena. Syntymästään sokea miespäähenkilö rakastuu kevytkenkäiseen naiseen, mutta tajuaa tämän kavaluuden vasta saatuaan näkönsä takaisin. Lopussa hän aavistelee uutta onneaan puhdassydämisen tytön kanssa. Vaalan ilmaisu vältti ylenmääräistä melodramaattisuutta, ja elokuva on yleisvireeltään jopa sadunomainen.
Vaala ohjasi jatkosodan aikana etupäässä komedioita, joilla oli tarkoituksellisen keventävä vaikutus sota-ajan ankeudessa eläneelle yleisölle. Ainoa poikkeus oli ihmissuhdedraama Keinumorsian (1943), jonka teemat ovat hyvin samanlaiset kuin Jumalan myrskyssä. Kauniista luontokuvista huolimatta elokuva oli lopputulokseltaan varsin ohut ja sovinnainen. Edvin Laine sai kuitenkin kiitosta isännän roolinsa syvästä karakterisoinnista.
Vaala käsitteli melodraamoissaan kärjekkäätkin asetelmat hillitysti, enemmän realismin kuin melodraaman tyylilajissa. Kun Teuvo Tulion sodanjälkeiset melodraamat kärjistyivät lähes poikkeuksetta tragediaan tai tuhoon, Vaalan lähestymistapa oli romanttisempi. Hän lievitti melodramaattisia aineksia koomisilla episodeilla ja lyyrisillä luontokuvilla. Lähes kaikki Vaalan elokuvat melodraamoja myöten myös päättyvät sovintoon ja onneen. Henkilöhahmot eivät ole mustavalkoisia, vaan heidät on nähty vivahteikkaassa valossa. Muuten Vaalan melodraamat noudattavat perinteistä mallia: taistelua patriarkaatin sisällä sekä naisen roolin, kahlitun seksuaalisuuden ja yhteiskunnallisen hierarkian rajojen ylittämistä.
Sota-ajan dokumentit ja komediat > Uutiskatsauksien koostaja

Talvisodan aikana Vaala työsti fiktioelokuvien lisäksi lyhyitä propagandadokumentteja. Ennen jatkosotaa tehdyssä kutsuntojen ensitarkastuksessa 31-vuotias Vaala todettiin kenttäkelpoiseksi. Hänen rintamapalveluksensa kuitenkin peruttiin, joten hän työskenteli jatkosodassa Päämajan Kuvaosastolla ja kokosi uutiskatsauksia. Sodan jälkeen Vaala sai kiitokseksi talvisodan muistomitalin, vaikka ei ollut käynyt armeijaa ja oleskeli Suomessa Nansen-passin turvin. Vaalalle myönnettiin Suomen kansalaisuus 11. marraskuuta 1940. Hänet palkittiin myös Vapauden mitalilla vuonna 1943. Vaala ei myöhemmin käsitellyt näytelmäelokuvissaan sotaa ja harvoin edes sivusi sitä.
Sotien jälkeiset menestykset > Linnaisten vihreä kamari

Jatkosodan jälkeen Vaala ohjasi Sakari Topeliuksen vanhaan sukukartanomiljööseen sijoittuvaan romaaniin perustuvan elokuvan Linnaisten vihreä kamari (1945), joka kuvaa 1840-lukua. Vaala ohjasi uransa aikana vain muutamia historialliseen aikaan sijoittuvia elokuvia, joista toinen tunnettu on Sysmäläinen (1938). Pääosassa ei ole niinkään historiallinen aikakausi, vaan elokuvassa on enemmänkin moderni yleistunnelma. Vaalalle tyypillisesti elokuvassa on minuuttien ajanjaksoja, joissa on vain näyttelijä, valojen ja äänien efektit sekä yksinäisyys. Goottilaista kauhuromantiikkaa ja huumoria sisältävä elokuvasovitus on varsin uskollinen alkuperäistekstille ja samalla harvinaislaatuinen näyte suomalaisesta kauhuelokuvasta.
Linnaisten vihreän kamarin kuvaukset keskeytyivät Helsingin suurpommituksiin talvella 1944 ja saatiin valmiiksi vasta vuoden lopulla. Elokuva kiehtoi yleisöä ja kriitikoita. Se oli vuoden 1945 ylivoimaisesti katsotuin suomalainen elokuva ja voitti peräti neljä Jussi-palkintoa. Vaala sai parhaan ohjauksen palkinnon, jonka yhteydessä mainittiin myös hänen vuoden 1944 jännityskomediansa Dynamiittityttö.
Sotien jälkeiset menestykset > Ihmiset suviyössä

Yhdeksi Vaalan parhaista elokuvista on monessa yhteydessä mainittu Ihmiset suviyössä (1948), joka on hänen sovituksensa F. E. Sillanpään samannimisestä romaanista. Se on tarina yhdestä juhannusyöstä, jolloin monen ihmisen kohtalot nivoutuvat yhteen. Tarinassa on sillanpääläiseen tapaan läsnä niin kuolema kuin syntymäkin. Vaikka elokuvassa on useita henkilöitä, sen varsinaisessa pääosassa on suomalainen kesäyö. Elokuva sai aikanaan kiittävät arviot muttei menestynyt kaupallisesti, minkä jälkeen yhtiö ei ollut enää innostunut tekemään elokuvia Sillanpään aiheista.
Elokuva on kuuluisa erityisesti Vaalan luottokuvaajan Eino Heinon kameratyöstä. Hän onnistui tallentamaan öisen kesämaiseman pehmeät sävyt. Aivan kuten alkuperäisromaanissa, myös elokuvassa luonnolla ja varsinkin vuorokaudenajan etenemisellä on tarkka funktionsa tarinan dramaturgiassa. Elokuvan eräänlainen keskushenkilö on Martti Katajiston esittämä Nokia, joka on muita henkilöitä selvästi tasapainottomampi hahmo. Elokuva noudattaa pääpiirteissään romaanin tapahtumakulkuja ja dialogia. Tosin elokuva etenee kronologisesti, kun vastaavasti romaanissa on käytetty takaumia. Vaala sai elokuvasta kolmannen Jussinsa, tällä kertaa parhaasta käsikirjoituksesta yhdessä Lea Joutsenon kanssa. Vaalan ja Joutsenon yhteistyö elokuvan parissa päättyi Ihmiset suviyössä -elokuvaan, mutta heidän ystävyytensä säilyi kuolemaan saakka.
Sotien jälkeiset menestykset > Waltari-trilogia

Wuolijoki-filmatisointien ohella Vaalan merkittävimpiä elokuvasovituksia ovat Mika Waltarin näytelmiin perustuvat kolme elokuvaa. Gabriel, tule takaisin (1951) on sydämetön komedia, jossa Tarmo Manni näyttelee auervaaralaista huijaria. Vaalan ohjaamaa, käsikirjoittamaa ja leikkaamaa elokuvasovitusta arvostetaan suomalaisen elokuvan henkevimpänä ja purevimpana komediana. Manni näyttelee vaativaa roolia miehenä, joka rakkautta teeskennellen vie lemmenkipeiden vanhojenpiikojen säästöt. Keskeisissä naisrooleissa ovat Salli Karuna ja Emma Väänänen, jotka palkittiin rooleistaan Jussi-patsailla, kuten myös lavastaja Tapio Vilpponen.
Omena putoaa... (1952) on veijarikomedia, jonka Waltari käsikirjoitti uudelleen omasta näytelmästään. Se kuvaa kokonaista huijariperhettä ja naispäähenkilö on huijari, mutta pohjimmiltaan lämminsydäminen. Kertoman mukaan Orko ei ollut kovin innostunut alamaailma-aiheesta ja slummimiljööstä, mutta Vaala sai tahtonsa läpi ja elokuva oli menestys.
Huhtikuu tulee -elokuvan (1953) teemana on perheen naisen oikeudet miehen tyranniaa vastaan. Elokuva noudattaa kuitenkin sovinnaisen komedian tyylilajia. Vaala teki käsikirjoitukset myös Waltarin teoksista Ihmeellinen Joosef ja Kultakutri, mutta ne jäivät kuvaamatta suomalaisen elokuvateollisuuden kriisin myötä.