stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi V. Koivisto
Julkaisuja

Dual Management, 1993 (kirjana erikseen julkaistu lisensiaattitutkielma)
Finno-Asian Cooperation in the Field of Higher Education, osat I-II, 1997 (muut kirjoittajat: Kristiina Korhonen ja Anu Vuorela) ISBN 951-791-164-5 ISBN 951-791-165-3
Cultural Heritages and Cross-Cultural Management (väitöskirja), 1998
Which Law, Which Forum? Jurisdiction and Applicable Law in International Electronic Commerce, 2002 (toinen kirjoittaja: Pia Naarajärvi)
Distant Integration - The Policies and Practices for Cross-Cultural Management of Three Finnish Companies in Japan. Artikkeli teoksessa Association of Japanese Business Studies Best Papers, toim. Allan Bird, 1993
The Response of Finnish Industries to the Integration Process of EC: A Replication of Earlier Israeli and Swedish Studies, 1993
"Asianization" of the Finnish Academic Studies, osat I-III, 1997 (toinen kirjoittaja: Miia Huhtala)
Television Advertisements as Cultural Symbols: A Cross-Cultural Semiotic Analysis of a European and a Japanese Advertisement, artikkeli teoksessa Journal of Cross-Cultural Competence in Management, 1999
The Concept of Cultural Crossing as a Tool for Analysing Cross-Cultural Organisations, artikkeli teoksessa Journal of Cross-Cultural Competence in Management, 2000
Acquisition of Strategic Technology through International Corporate M&A, 2001 (toinen kirjoittaja: Matti Lampinen)
Yritysten kansainvälistyminen, globaali kilpailu ja monikulttuurinen toimintaympäristö, artikkeli teoksessa Aukeavat ovet - Kulttuurinen moninaisuus Suomen globaalissa taloudessa, toim. Marja-Liisa Trux, 2001 (muut kirjoittajat: Jyrki Ali-Yrkkö, Matti Lampinen ja Pekka Ylä-Anttila)
Conceptualising Cross-Cultural Organisations: Cultural Crossing with its Locus, Modus and Focus, 2001
Kulttuurienvälinen näkökulma kansainväliseen yritykseen, artikkeli teoksessa Kansainvälinen liiketoiminta, toim. Hannu Seristö, 2002
Crossing National and Corporate Cultures: In-Depth Analysis of the Cross-Cultural Organisation in the Integration of a Finnish Firm’s Acquisition Case in Hong Kong, artikkeli teoksessa: Journal of Cross-Cultural Competence in Management, 2002
Recruitment of Foreign IT Professionals in Finland, 2002 (muut kirjoittajat: Minna Jukomaa ja Marja Tahvanainen)
Kohtukuolema

Kohtukuolemalla eli prenataalikuolemalla tarkoitetaan 22-viikkoisen tai yli 500 grammaa painavan sikiön menehtymistä kohtuun raskauden tai synnytyksen aikana. Arviolta 0,4 prosenttia yli 22-viikkoisista raskauksista päättyy kohtukuolemaan. Suomessa kohtukuolematapauksia on noin 240 vuosittain. Suuri osa kohtukuolemista tapahtuu hyvin lähellä laskettua aikaa tai yliaikaisissa raskauksissa.
Syyt

Kohtukuolleiden lasten tärkein yksittäinen kuolemansyy on hapenpuutteesta johtuva hiilidioksidin kertyminen. Syynä voivat olla napanuoraongelmat, istukkaperäiset häiriöt tai äidin tukostaipumus. Vain noin joka kymmenes kohtukuolema aiheutuu kehitysvammasta. Tartunta rekisteröidään yllättävän harvoin sikiön kuolemansyyksi, mutta uusimpien tutkimusten mukaan tartunnoilla on suuri merkitys ennenaikaisen synnytyksen käynnistäjinä ja sikiökuolemien aiheuttajina. Myös onnettomuus, esimerkiksi liikenneonnettomuus, voi saada aikaan sikiön kuoleman kohtuun. Raskauden yliaikaisuus ja äidin korkea verenpaine tai alkava raskausmyrkytys lisäävät kohtukuoleman riskiä. Noin puolessa tapauksista kuolinsyy jää epäselväksi. Näistä tapauksista käytetään usein myös nimitystä ”kohdunsisäinen kätkytkuolema”.
Oireet

Kohtukuolemaa ei voida ennustaa. Sikiön liikkeiden loppuminen on usein merkki kohtukuolemasta. Äidillä voi myös esiintyä ennenaikaisia supistuksia tai niukkaa verenvuotoa. Ennenaikaisessa synnytyksessä voi myös olla kyse kohtukuolemasta. Kohtukuolema todetaan ultraäänitutkimuksella, joka paljastaa, että vauvan sydän ei enää syki.
Synnytyksen aikana tapahtuvassa kuolemassa merkkinä on sydänäänten loppuminen.
Hoito

Tieto vauvan menehtymisestä on suuri järkytys. Kohtukuolemaan liittyvä suru ja tuska ovat kenen tahansa muun lähiomaisen kuolemaan verrattavissa.
Kohtuun kuollut lapsi synnytetään yleensä alakautta, yleensä normaalilla synnytysosastolla. Normaaliin synnytykseen verrattuna voidaan käyttää tehokkaampaa kivunlievitystä, koska vauvan voinnista ei tarvitse huolehtia. Mikäli synnytys ei lähde spontaanisti käyntiin, se käynnistetään. Keisarileikkausta suositellaan vain äidin terveyttä tai henkeä uhkaavassa tilassa. Näitä ovat muun muassa runsas verenvuoto istukan irrottua tai hyvin vaikea raskausmyrkytys. Keisarileikkaukseen päädytään myös, jos alatiesynnytys on mahdoton esimerkiksi sikiön poikkitilan tai täydellisen eteisistukan vuoksi.
Synnytyksen jälkeen vanhemmilla on oikeus hyvästellä lapsensa. Hoitohenkilökunnan tulisi kannustaa vanhempia viettämään aikaa lapsensa kanssa ja ottamaan tämä syliinsä, vaikka vanhemmat saattavat arastella kuolleen lapsensa kohtaamista.
Synnytyksestä toipuvat vanhemmat tulisi sijoittaa sairaalassa omaan huoneeseen. Vastasyntyneiden näkeminen ja itkun kuuleminen aiheuttaa lapsensa menettäneille vanhemmille suurta tuskaa. Äidin maidon eritys lopetetaan prolaktiinin estäjillä.
Kotiutuessaan kohtukuolleen lapsen äiti on oikeutettu 105 päivän äitiysvapaaseen, joka alkaa viimeistään synnytyksestä. Jälkitarkastuksessa käyminen on edellytys äitiysrahan koko määrän saamiselle. Jos lapsi syntyy kuolleena tai kuolee synnytyksessä, voidaan isyysrahaa maksaa enintään 18 arkipäivältä lapsen kuolinpäivästä lukien. Jos isä ei pysty heti jäämään pois työstä, voidaan isyysraha myöntää myöhemmästäkin ajankohdasta mutta vain siihen saakka, kunnes lapsen kuolinpäivästä on kulunut 18 arkipäivää.
Noin 5–12 viikkoa synnytyksen jälkeen tapahtuvassa jälkitarkastuksessa käsitellään äidin toipumisen lisäksi vauvan kohtukuolemaan johtaneet syyt. Kuolinsyytutkimuksen tulosten läpikäymisen lisäksi vanhemmille tulisi antaa mahdollisuus kysyä kaikki heitä askarruttavat vauvan kuolemaan liittyvät kysymykset. Myös seuraavan raskauden suunnittelusta ja riskien kartoituksesta voidaan keskustella. Tarvittaessa synnyttäjälle ja hänen puolisolleen voidaan järjestää neuvonpito perinnöllisyyslääkärin kanssa.
Surun kokeminen

Lapsen kuollessa kohtuun perhe joutuu läpikäymään lapsen kuolemaan liittyvän traumaattisen kriisin. Ensimmäisenä iskee vastaan šokki. Tieto kuolemasta tulee usein yllätyksenä, eikä siihen voi varautua millään lailla. Suruvaihe voi kestää muutamasta viikosta useisiin kuukausiin. Käsittelyvaiheessa käydään menetystä läpi, se ymmärretään ja se muuttuu osaksi perheen kokemuksia. Tämä voi kestää vuosiakin. Tämä on varsinainen surutyön vaihe.
Ennaltaehkäisy

Raskauden aikaiset neuvolaseurannat voivat auttaa havaitsemaan raskauteen liittyvän häiriön, kuten verenpaineen nousun tai alkavan raskausmyrkytyksen. Myös loppuraskauden liikelaskennat saattavat auttaa huomaamaan, mikäli sikiön vointi kääntyy huonompaan suuntaan. Jos äiti huomaa sikiön liikkeiden vähenemistä, on hyvä hakeutua sairaalaan, jotta sikiön vointi voidaan tarkastaa sydänkäyrän avulla.
Kohtukuolema voi tapahtua myös täysin ilman varoitusta, jolloin se ei ole millään tavalla ennakoitavissa tai estettävissä.
Kirjallisuutta

Ingela Bendt: Kun pieni lapsi kuolee, LK-Kirjat, ISBN 951-627-275-4
Leena Väisänen: Lapsen menetys - Perheen suru ja toipuminen, Kirjapaja Oy, ISBN 951-625-556-6
Teresa Laine-Puhakainen: Liian lyhyt elämä - Kirja surusta ja hiljaisuudesta, Atena Kustannus Oy, ISBN 978-951-796-469-2
Olli Seppälä: Mies, joka synnytti, Kirjapaja, ISBN 951-621-850-4
Elina Nissinen: Mereen haudattu unelma, Podunk Oy, ISBN 978-952-92-6343-1
Aiheesta muualla

Aila Tiitinen, 2016: Kohtukuolema (sikiökuolema). Lääkärikirja Duodecim
KÄPY- Lapsikuolemaperheet ry
Tuntematon enkeli - Vertaistukipalsta kohtukuoleman kokeneille (Arkistoitu – Internet Archive)
Pähkinä - Vertaistukipalsta lapsen kuolemaa seuraavaan raskauteen (Arkistoitu – Internet Archive)
Leena Väisänen: Kuolleena syntynyt lapsi
Elina Nissinen: Mereen haudattu unelma[vanhentunut linkki]
Kohtukuolema - kun vauvaonni muuttuu suruksi
Koijärvi-liike

Koijärven padonrakentajien leiri aamupäivällä 21. huhtikuuta 1979. Kuvassa tulevat Vihreän liiton kansanedustajat Ville Komsi ja Irina Krohn (toinen ja kolmas oikealta).
Koijärvi-liike oli Suomessa keväällä 1979 syntynyt ympäristöliike, jonka tarkoituksena oli estää merkittävänä lintualueena pidetyn Koijärven kuivaaminen. Liike kokosi aikakauden hajanaiset, pienissä piireissä toimineet luontoaktivistit yhdeksi kansanliikkeeksi.
Koijärvelle kerääntyi pääsiäisenä 1979 joukko ympäristöaktiiveja, jotka rakensivat paikalle omin luvin padon, jonka avulla järven vedenkorkeus pyrittiin pitämään halutulla tasolla ja estämään järven kuivatushankkeet. Ympäristöaktivistit köyttivät itsensä paikalla olleeseen kaivinkoneeseen kettingillä. Poliisit joutuivat irrottamaan mielenosoittajat kaivinkoneesta ja pidättämään heidät.
Tapahtumien kulku > Tausta

Koijärvi on varsin matala, ja jo 1930-luvulla sen odotettiin vähitellen kuivuvan kokonaan. Maarekisteriin se merkittiinkin jo tuolloin kuivaksi maaksi. Kun alueella kuitenkin oli runsas ja monimuotoinen pesimälinnusto, luonnontutkijat luokittelivat sen Suomen arvokkaimpiin lintujärviin kuuluvaksi. Järvi oli 1960-luvun lopulla kasvanut jo suurimmaksi osaksi umpeen.lähde?
Tapahtumien kulku > Koijärven tapahtumat

1970-luvun lopulla käytiin kiistaa siitä, oliko maanomistajilla oikeus kuivata Koijärvi kokonaan. Kun asian ratkaisu vesioikeudessa viivästyi, maanomistajat ryhtyivät huhtikuussa 1979 omavaltaisesti syventämään laskuojaa järven kuivattamiseksi, vaikka asian oikeuskäsittely oli vielä kesken. Kun tieto tuli julkisuuteen, luonnonsuojelijat ryhtyivät välittömästi vastatoimiin. Koijärvi-liikkeen jäsenet kerääntyivät 21. huhtikuuta 1979 Koijärvelle ja rakensivat paikalle omin luvin padon, jolla pyrittiin pitämään järven vedenkorkeus sopivalla tasolla ja estämään järven kuivaushanke. Aktivistit köyttivät itsensä padon purkamista varten tuotuun kaivinkoneeseen kettingeillä ja poliisit joutuivat irrottamaan mielenosoittajat väkisin. Viranomaiset ja urakoitsijat räjäyttivät padon, mutta luonnonsuojelijat rakentelivat laskuojaan yhä uusia esteitä. Koijärven tapahtumat herättivät melkoisesti huomiota tiedotusvälineissä, mitä "virallisten" luonnonsuojelujärjestöjen empimiseen työlästyneet aktivistit käyttivätkin tietoisesti ja tehokkaasti hyväkseen.
Timo Järvikosken tutkimuksen mukaan liikkeen jäsenet kokivat ympäristöongelmat yhteiskunnallisina kysymyksinä ja pyrkivät teoillaan arvostelemaan kulutusyhteiskuntaa. Kansanedustajista LKP:n Anneli Kivitie ja Terhi Nieminen antoivat tukensa liikkeelle paikan päällä Koijärvellä.
Tapahtumien kulku > Tapahtumien jälkeen

Koijärven tapahtumista nostettiin syyte kahliutuneita vastaan ja oikeudenkäynti Tammelan kihlakunnanoikeudessa alkoi pitkän valmistelun jälkeen toukokuussa 1982. Oikeuteen haastettiin kaikkiaan 112 henkilöä, joista osa oli alaikäisiä. Näiden osalta oikeuden istunnot käytiin suljetuin ovin. Kaikkiaan 101 syytettyinä ollutta luonnonsuojelijaa tuomittiin joulukuussa 1982 sakkoihin niskoittelusta ja haitanteosta viranomaisille. Suurin sakkorangaistus oli yli 2000 markkaa. Alaikäiset syytettyinä olleet jätettiin tuomitsematta. Päätöksestä valitettiin Turun hovioikeuteen, joka kuitenkin määräsi kihlakunnanoikeuden käsittelemään asian uudelleen, koska eräs lautamiehenä toiminut maanviljelijä oli ollut asianosainen ja siten esteellinen. Asia päätyi aikanaan korkeimpaan oikeuteen asti, jonka antaman päätöksen lyhyt tiivistelmä kuuluu seuraavasti:
»Syytetyt olivat maansiirtotyömaalla tunkeutuneet kaivinkoneen toimintasäteen sisäpuolelle, jolloin koneen kuljettajan oli ollut luovuttava käyttämästä konetta, koska hän muutoin olisi saattanut aiheuttaa tahallansa tai tuottamuksellaan koneen toimintasäteen sisäpuolella olleille henkilöille ruumiinvamman ja siten syyllistyä rikokseen. Syytetyt tuomittiin rangaistukseen pakottamisesta. Niin sanottu kansalaistottelemattomuus ei ollut sellainen peruste, joka olisi poistanut teon rangaistavuuden.» 
(KKO:1983-II-159)
Vaikutukset

Liikkeen vaikutukset ovat olleet merkittävät. Koijärveä ei kuivattu. Osittain tapahtumien seurauksena Suomeen perustettiin vuonna 1983 ympäristöhallinto. Ensimmäiseksi ympäristöministeriksi valittiin SDP:n Matti Ahde Sorsan neljänteen hallitukseen ja ensimmäiseksi ympäristöministeriön kansliapäälliköksi nimitettiin oikeustieteen lisensiaatti Lauri Tarasti.
Koijärven alue lunastettiin myöhemmin pääosin valtiolle. Järvi rauhoitettiin kokonaan vuonna 1992 ja liitettiin Natura 2000 -verkostoon ja valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan. Suojelutoimista huolimatta Koijärven umpeenkasvu on vuosien mittaan jatkunut ja siellä esiintyvä lintulajisto köyhtynyt.
Monet Koijärvi-liikkeen johtohahmot kuten Ville Komsi ja Osmo Soininvaara olivat myöhemmin mukana perustamassa Suomen Vihreää liittoa, joka rekisteröityi puolueeksi vuonna 1988. Komsi nousi eduskuntaan toisena vihreän liikkeen kahdesta ensimmäisestä kansanedustajasta (toinen oli Kalle Könkkölä) vuoden 1983 vaaleissa. Soininvaara pääsi eduskuntaan vuoden 1987 vaaleissa ja toimi Vihreän liiton puheenjohtajana vuosina 2001–2005. Kolmas sittemmin valtakunnanpolitiikkaan osallistunut Koijärvi-aktiivi oli Vihreän liiton ensimmäisenä ministerinä – ja samalla koko Euroopan ensimmäisenä vihreänä ministerinä – vuosina 1995–1999 toiminut Pekka Haavisto (ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Lipposen ensimmäisessä hallituksessa). Kai Vaara perusti Katajamäen ekoyhteisön. Koijärvi-liikkeen 10-vuotisjuhla vietettiin Koijärvellä keväällä 1989.
Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkan mukaan Koijärvi-aktiivit edustivat uutta väkivallatonta vastarintaliikettä: he eivät vastustaneet poliiseja, mutta eivät auttaneetkaan. He halusivat vain suojella sitä, mitä pitivät arvossa. Tarkan mukaan Koijärvi-aktiiveja pidettiin näkökulmasta riippuen joko paljon melua tyhjästä pitävinä haihattelijoina tai pyyteettöminä uuden ajan airueina.kenen mukaan? Koijärven tapahtumat ennakoivat laajemminkin myöhempiä luonto- ja kulttuuriarvoista Suomessa käytyjä suojelukiistoja:
»Kansalaismielipiteen ja viranomaispäätöksen välinen ristiriita oli aina ennenkin ratkennut siten, että haetaan päätös ylimmästä vetoomusasteesta ja toimitaan sitten sen mukaan. Nyt elettiin kuitenkin toista aikaa. Koijärven lintujen suojelijat eivät halunneet alistaa arvojaan byrokraattiseen rutiiniprosessiin. – – – Kiistan ydin oli kuitenkin kokonaan muualla kuin siinä, mikä olisi oikea vedenkorkeus lounaishämäläiselle suojärvelle. Järven kuivatuskiistassa oli pohjimmiltaan kysymys siitä, voivatko ulkopuoliset rajoittaa maanomistajan oikeutta käyttää omistusoikeuttaan viranomaisten sallimalla tavalla. Aineettomat arvot ja omistusoikeus törmäsivät ensimmäisen kerran näyttävästi yhteen, ja niin tapahtui yhä useammin 1980-luvulla.» 
()
Kirjallisuutta

Salo, Marja-Leena: Kahleissa Koijärvellä.  Helsinki:  Edita, 2009.  ISBN 978-951-37-5421-1
Aiheesta muualla

Koijärven tapahtumat – YLE, Elävä arkisto
Koijärvi-liikkeen nälkälakkolaisia Helsingin Senaatintorilla vuonna 1980.
Puolue

Puolue tai poliittinen puolue on tiettyjä poliittisia katsomuksia kannattava ja tiettyjä taloudellisia, sosiaalisia tai vastaavia pyrkimyksiä ajava valtakunnallinen järjestö. Puolueeksi järjestäytymisellä pyritään saamaan poliittista valtaa joko vaalien kautta tai muilla keinoin. Puolueet ovat poliittisesti ja ideologisesti enemmän tai vähemmän yhtenäisiä, ja etenkin suurilla puolueilla on yleensä omat näkemyksensä kaikkiin hallituspolitiikan pääkysymyksiin.
Merkitys ja tarkoitus

Poliittiset puolueet ovat nykyajan politiikan tärkeimpiä järjestöjä. Puolueita on lähes kaikissa maissa, ja ne puuttuvat vain maista, joissa diktaattori tai sotilashallinto on kieltänyt ne. Puolueet toimivat valtion ja kansalaisyhteiskunnan välisenä elintärkeänä linkkinä. Ne edustavat kansaa, muodostavat poliittiset eliitit, pukevat sanoiksi ja kokoavat yhteen erilaiset intressit, ja järjestävät hallinnon.
Puolueryhmät muodostuivat 1700-luvulla Euroopassa kansallisuusajattelun aikaan. Vuonna 1770 Edmund Burke esitti teoreettisen perustan puolueille. Puolue oli hänen mukaansa alusta lähtien osa kansaa, mutta siitä huolimatta se pantiin palvelemaan koko kokonaisuuden etua. Burken mukaan puolue on ryhmä henkilöitä, jotka ovat liittyneet yhteen edistääkseen kansakunnan etuja sellaisen periaatteen mukaan, josta he kaikki ovat yhtä mieltä.
1900-luvulla puolue käsitettiin toisin: yhteiskuntien jakautuessa antagonistisiin intressiryhmiin puolueet nähtiin edustavan politiikassa kannattajiensa aineellisia ja aatteellisia etuja ja pyrkimään sitä varten saamaan käyttöönsä poliittista valtaa. Eturyhmäaikakaudella puolueet alkoivat saavuttaa kansalaisten yleistyvää ymmärrystä ja hyväksymistä.
Luokitteluja

Massapuolue pyrkii saavuttamaan laajan kannattajakunnan ja suuren jäsenistön. Se panostaa rekrytointiin ja puolueen organisointiin enemmän kuin ideologiaan ja poliittiseen vakaumukseen. Kaaderipuoluetta sen sijaan hallitsee koulutettu ja ammattimainen joukko jäseniä, jotka ovat poliittisesti sitoutuneita ja opillisesti kurinalaisia.
Edustavaksi puolueeksi voidaan kutsua puoluetta, joka haalii kannatusta kaikkialta ja asettaa käytännöllisyyden periaatteiden edelle. Yhdistävät puolueet sen sijaan ovat proaktiivisia ja pyrkivät mobilisoimaan, kouluttamaan ja innostamaan massoja sen sijaan että ne vain vastaisivat niiden huoliin.
Perustuslailliset puolueet toimivat muiden puolueiden, vaalikilpailun sekä hallituspuolueiden ja valtiollisten instituutioiden eron aiheuttamien rajoitusten puitteissa. Vallankumoukselliset puolueet sen sijaan vastustavat järjestelmää tai perustuslakia, ja päästessään valtaan ne yleensä tukahduttavat kilpailevat puolueet ja muodostavat pysyvän liiton valtiokoneiston kanssa.
Piirteet

Puolueet eroavat esimerkiksi painostusryhmistä ja kansalaisjärjestöistä yleensä neljällä tavalla:
Puolueet pyrkivät valtaan voittamalla vaaleissa paikkoja. Pienet puolueet voivat tosin käyttää vaaleja ensisijaisesti saadakseen näkyvyyttä.
Puolueet ovat järjestäytyneitä, ja niillä on jäseniä ja jäsenkirjat.
Puolueilla on tyypillisesti laaja näkökulma, johon sisältyvät kaikki hallituspolitiikan pääasiat. Pienillä puolueilla voi joskus olla kapeampi näkökulma kuin suurilla.
Puolueet ovat poliittisesti ja ideologisesti enemmän tai vähemmän yhtenäisiä.
Rakenne

Jokaisella puolueella on jonkinlainen rakenne, joka vaihtelee suuresti muun muassa maan ja sen poliittisen- tai vaalijärjestelmän sekä puolueen koon, rahoituksen, johdon ja ideologian mukaan. Puolue voidaan jakaa rakenteellisesti kolmeen tasoon. Ruohonjuuritasolla puolue on vapaaehtoisten jäsentensä muodostama järjestö. Toisella tasolla puolue on hallitseva tai oppositiossa oleva järjestö, jolla on vaaleissa valittujia edustajia esimerkiksi parlamentissa. Kolmannella tasolla puolue on byrokraattinen järjestö, jonka henkilöstö koostuu muun muassa sihteereistä, avustajista, neuvonantajista, ekonomisteista, tiedottajista ja markkinoijista.
Puoluekuri

Puoluekurilla tarkoitetaan sitä, että kaikki saman puolueen edustajaryhmän jäsenet joutuvat äänestämään samalla tavalla parlamentissa. Puoluekurin avulla puolue pitää rivinsä koossa. Puoluekuria pidetään tietyissä rajoissa välttämättömänä parlamentaarisen järjestelmän toimimisen edellytyksenä. Toisaalta se on myös nähty edustuksellisuuden ja parlamentaarisen demokratian vaarantavana asiana. Puoluekurin vastakohta on vapaa mandaatti eli ryhmän jäsenten oikeus äänestää omantuntonsa mukaisesti.
Puoluejärjestelmät

Puoluejärjestelmä koostuu kaikista demokraattisen valtion hallitsemiseen osallistuvista puolueista yhdessä. Puoluejärjestelmät eroavat muun muassa puolueiden määrän, valta- ja liittolaissuhteiden sekä idologisen kirjon laajuuden mukaan. Erään jaottelun mukaan puoluejärjestelmiä ovat:
yksipuoluejärjestelmä
hegemoninen järjestelmä
hallitsevan puolueen järjestelmä
kaksipuoluejärjestelmä
maltillinen monipuoluejärjestelmä
polarisoitunut monipuoluejärjestelmä
hajaantunut järjestelmä
Jokaista puoluejärjestelmää voidaan lisäksi arvioida sen sirpaloitumisen, polarisoitumisen ja vakiintuneisuuden mukaan.
Puolueiden rooli vaihtelee puoluejärjestelmän mukaisesti. Yksipuoluejärjestelmässä puolue ottaa käytännössä hallituksen paikan, jolloin puolue ja valtiokoneisto sulautuvat yhteen. Kaksipuoluejärjestelmässä puolueista suurempi on yleensä hallitusvastuussa, ja toinen puolue toimii oppositiona ja varautuu tulevaan hallitusvastuuseensa. Monipuoluejärjestelmässä puolueet edustavat usein kapeampia intressejä ja liittoutuvat muiden puolueiden kanssa.
Puoluejärjestelmän arvostelua

Alkuaikoina puolueiden pelättiin hajottavan kansakuntaa, niinpä puolueet katsottiin vaaraksi orastavalle demokratialle. Valistusfilosofi Jean-Jacques Rousseau vaati puolueita pois kansan ja valtiovallan välistä ja kansaa suoraan hallitsemaan. Myös George Washington varoitti vuonna 1796 äänestäjien jakamisesta ryhmiin ja puolueisiin, koska niiden kunnianhimoiset johtajat vievät vallan kansalta. Vuonna 1890 Sakari Topelius kirjoitti puolueiden olevan "vapauden ja hirmuvaltiuden äpärälapsia", joita kiinnostaa ainoastaan vallan saavuttaminen ja säilyttäminen.
1960-luvulta lähtien puolueiden tehtävää ja tavoitteita on virallistettu ja asemaa vahvistettu. Muuttuneet toimintatavat ovat nostaneet kriittisiä asenteita puolueita kohtaan.
Puolueiden olemassaoloa on puolustanut yhteiskuntafilosofi Edmund Burke, joka piti puolueita demokratialle välttämättömänä komponenttina.
Puoluetoiminta maailmanlaajuisesti > Luonteeltaan kansainväliset puoluetyypit

Osa puolueista on luonteeltaan kansainvälisiä, samantapaisia päämääriä ajavia. Esimerkkeinä puolueista, joita on useissa eri maissa, voitaneen mainita liberaalit puolueet, konservatiiviset puolueet, työväenpuolueet (mukaan lukien sosialistiset puolueet ja kommunistiset puolueet), ympäristöpuolueet, uskonnolliset puolueet ja nationalistiset puolueet.
Puoluetoiminta maailmanlaajuisesti > Puoluejaottelu EU:ssa

Euroopan unionissa päätöksenteossa Euroopan parlamentin eurokansanedustajat jakaantuvat eri parlamenttiryhmiin maakohtaisen puolueen päättämän liittouman eli europuolueen mukaisesti.
Euroopan parlamentin puolueryhmät:
Euroopan kansanpuolueen ryhmä
Euroopan parlamentin sosialistien ja demokraattien ryhmä
Uudistuva Eurooppa -ryhmä
Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmä
Identiteetti ja demokratia
Euroopan konservatiivien ja reformistien ryhmä
Euroopan yhtynyt vasemmisto / Pohjoismaiden vihreä vasemmisto
Lisäksi osa edustajista ei kuulu mihinkään euroopan parlamentin puolueryhmään.
Puoluetoiminta Suomessa > Puoluelaki

Puoluelaki astui Suomessa voimaan vuonna 1969. Puoluelain määritelmän mukaisesti puolue on puoluerekisteriin merkitty rekisteröity yhdistys. Puoluerekisteriä pitää oikeusministeriö.
Suomessa puoluerekisteriin merkittävällä puolueella tulee olla yleisohjelma, jossa on esitettynä puolueen keskeiset periaatteet ja tavoitteet, joilla se haluaa vaikuttaa yhteiskuntaan ja poliittiseen päätöksentekoon. Puolue merkitään puoluerekisteriin, kun se on kerännyt 5 000 allekirjoittanutta kannattajaa. Puolue poistetaan rekisteristä jos se ei saa riittävästi kannatusta kaksissa viimeisissä eduskuntavaaleissa.
Puoluerekisteriin merkityt puolueet saavat asettaa ehdokkaita vaaleihin ja muodostaa keskenään vaaliliittoja. Presidentinvaalin ehdokasasettelussa puolueella täytyy lisäksi olla vähintään yksi sen omalta listalta valittu kansanedustaja.
Puoluetoiminta Suomessa > Suomalaisten puolueiden rakenne

Suomalaisessa puoluejärjestörakenteessa jäsenet kuuluvat puolueeseensa yleensä puolueosaston kautta. Puoluekokous on puolueen ylin päättävä elin. Puolueen henkilöjäsenten päätäntävaltaa puoluekokouksissa käyttää puolueosastossa kollektiivisesti valittu puoluekokousedustaja, siis puolueen asioista päätetään edustuksellisesti ja välillisesti, ei suoraan eikä yksilöllisesti. Suomessa on kuitenkin muutama puolue, joissa on käytössä suora henkilöjäsenyys.