stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jayne Mansfield
Filmografia > Televisioelokuvat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Rooli |
| 1956 | Sunday Spectacular: The Bachelor | Sunday Spectacular: The Bachelor | Robin |
| 1956 | Atlantic City Holiday | Atlantic City Holiday | Omana itsenään |
| 1960 | The Arthur Murray Special for Bob Hope | The Arthur Murray Special for Bob Hope | Omana itsenään |
| 1961 | Monte Carlo | Monte Carlo | - |
Filmografia > Teatteri

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi |
| 1953 | Kauppamatkustajan kuolema | Death of a Salesman |
| 1955–1956 | Houkuttelevat huulet | Will Success Spoil Rock Hunter? |
| 1964–1965 | Bussipysäkki | Bus Stop |
1965: Rabbit Habit
| 1966 | Herrat pitävät vaaleaveriköistä | Gentlemen Prefer Blondes |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jayne Mansfield Wikimedia Commonsissa
Jayne Mansfield Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jayne Mansfield Elonetissä.
Jayne Mansfield NNDB:ssä (englanniksi)
Mansfieldin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jayne Mansfield Squidoossa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jayne Mansfield Angel Firessa (englanniksi)
Jayne Mansfield Hollywoodin sivuilla (englanniksi)
Jayne Mansfield Find a Gravessa (englanniksi)
Jayne Mansfield Internet Broadway Databasessa (englanniksi)
Mansfield Playboyn sivuilla (englanniksi)
Yle Elävä arkisto: Povikuningatar Jayne Mansfield sai aikaan ruuhkan Seutulassa 1963
Kurki, Eeva: ”Ryntäillen avio-onneen”, Filmihullu 3/2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Mansfield kilparatsastajien seurassa Jockey's Ball -gaalassa Los Angelesissa vuonna 1957.
Mika Pohjonen

Mika Pohjonen esiintymässä vuonna 2013.
Mika Pohjonen (s. 9. heinäkuuta 1973 Hollola) on suomalainen ooppera- ja viihdelaulaja, äänialaltaan tenori.
Ura

Pohjonen aloitti lauluopinnot Päijät-Hämeen konservatoriossa vuonna 1988 opettajanaan Kalevi Koskinen. Hän voitti tangokuninkuuden vuonna 1992 ollessaan 19-vuotias. Muutaman vuoden viihdeuran jälkeen Pohjonen lauloi Kansallisoopperan kuorossa vuosina 1998–2002. Vuonna 2002 hän voitti Kangasniemen laulukilpailun ja sijoittui kolmanneksi Lappeenrannan laulukilpailussa.
Vuodesta 2002 hänen opettajanaan on toiminut Irina Gavrilovici.
Vuonna 2003 Pohjonen kiinnitettiin solistiksi Suomen Kansallisoopperaan. Suomen lisäksi hän on vieraillut muun muassa Wienin Volksoperissa, Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa, Malmön oopperassa ja esiintynyt konserttisolistina muun muassa Tokiossa, Barcelonassa, Pamplonassa, Tukholmassa, Wiesbadenissa, Wuppertalissa ja Aalborgissa.
Yksityiselämä

Pohjosen entinen avovaimo on vuoden 2013 tangokuningatar Heidi Pakarinen, ja heillä on kaksi yhteistä lasta. Pari päätyi eroon lähes 20 vuotta kestäneen suhteen jälkeen vuonna 2015. Pohjonen seurustelee Ulla-nimisen naisen kanssa. Pohjonen osallistuu Suurin pudottaja -tosi-tv-ohjelmaan syksyllä 2020. Hän painoi ohjelman alkaessa 133,8 kiloa ja on 179,5 senttiä pitkä.
Laulajanuran lisäksi Pohjonen on työskennellyt autojen maahantuojana. Hänen yrityksensä MJP-Productions Oy haettiin konkurssiin elokuussa 2024, hakijana työeläkevakuutusyhtiö Elo. Jo vuoden 2023 alussa verohallinto haki yhtiötä konkurssiin, mutta perui hakemuksensa.
Levytykset

Tangomarkkinat V, LP 1992
Tangokuningas ja -kuningatar, LP 1992
Mika Pohjonen, CD 1993
Yhden illan jälkeen, CD 1994
Mika Pohjonen & Malando Tango Orchestra, CD 1995
Tango-Orchestra, CD 1995
Oi Jouluyö, CD 1996
Yön kaipaus, single 1996
Rakkaustarina, CD 1997
Mika Pohjonen parhaat, CD 1998
Oskar Merikannon lauluja, CD 1998
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mika Pohjonen Wikimedia Commonsissa
Mika Pohjosen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Mika Pohjosen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive).
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuninkaat
| --- | --- |
1980-luku:   1985: Kauko Simonen  1986: Teuvo Oinas  1987: Harri Lahti  1988: Kari Piironen  1989: Risto Nevala 
1990-luku:   1990: Jouni Raitio  1991: Jaska Mäkynen  1992: Mika Pohjonen  1993: Sebastian Ahlgren  1994: Sauli Lehtonen  1995: Jari Sillanpää  1996: Tomi Markkola  1997: Matti Korkiala  1998: Jouni Keronen  1999: Petri Hervanto 
2000-luku:   2000: Antti Raiski  2001: Erkki Räsänen  2002: Mikko Kilkkinen  2003: Kari Hirvonen  2004: Tommi Soidinmäki  2005: Saska Helmikallio  2006: Marko Lämsä  2007: Henri Stenroth  2008: Jukka Hallikainen  2009: Amadeus Lundberg 
2010-luku:   2010: Marko Maunuksela  2012: Pekka Mikkola  2013: Kyösti Mäkimattila  2014: Teemu Roivainen  2015: Aki Samuli  2016: Marco Lundberg  2017: Teijo Lindström  2018: Jarno Kokko  2019: Johannes Vatjus 
2020-luku:   2022: Keijo Hietikko  2023: Pasi Flodström  2024: Harri Hautaniemi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle
Pohjois-Makedonian historia

Pohjois-Makedonian historia kattaa Pohjois-Makedonian tasavallan historian aina esihistoriasta näihin päiviin. Historiansa aikana nykyisen Pohjois-Makedonian alue on kuulunut useaan eri valtakuntaan, joista jokainen on jättänyt omat jälkensä sen kulttuuriin ja perinteisiin. Antiikin aikana Makedonia oli kreikkalaista kulttuuripiiriä ja myöhemmin osa Rooman valtakuntaa. Slaavit saapuivat alueelle 600-luvulla. Osmanit valloittivat Makedonian 1400-luvulla, ja siitä tuli osa Osmanien valtakuntaa vuosisatojen ajaksi. Balkanin sotien (vuosina 1912–1913) ja Osmanien valtakunnan hajoamisen jälkeen Makedonian laajempi alue jaettiin Kreikan, Bulgarian ja Serbian kesken. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Makedoniasta tuli osa vasta perustettua Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskuntaa. Toisen maailmansodan aikana bulgarialaiset hallitsivat maata, kunnes se sodan jälkeen joutui osaksi Josip Broz Titon kommunistista Jugoslaviaa Makedonian sosialistisena tasavaltana. Pohjois-Makedonia itsenäistyi Jugoslaviasta vuonna 1991.
Vuoteen 2018 saakka Makedonian ja naapurimaiden suhteita hiersi nimikiista Kreikan kanssa. Seuraavana vuotena maa vaihtoi nimensä Makedoniasta Pohjois-Makedonian tasavallaksi. Maaliskuussa 2020 Pohjois-Makedoniasta tuli sotilasliitto Naton jäsen.
Varhaiset vaiheet

Nykyisen Pohjois-Makedonian alueella on ollut ihmisasutusta tuhansien vuosien ajan. Arkeologisten todisteiden mukaan alueella kukoisti neoliittinen sivilisaatio 7000–3500 eaa., kunnes puolinomadiset, indoeurooppalaisia kieliä puhuneet kansat saapuivat alueelle. Ensimmäisellä vuosituhannella eaa. Makedonian alueella asui useita kansoja: daakialaisia, traakialaisia, illyrialaisia, kelttejä ja kreikkalaisia. 300-luvulla eaa. nykyisen Pohjois-Makedonian alue oli osa Makedonian valtakuntaa, jonka ydinalue oli kuitenkin nykyisen Kreikan alueella. Sen hajottua alue pirstoutui lukuisiksi pieniksi kaupunkivaltioiksi. Illyrialaiset joutuivat Rooman valtakunnan alaisuuteen vuonna 9 jaa., ja Makedonia seurasi perässä 20 vuotta myöhemmin tullen osaksi Rooman valtakunnan Moesian provinssia. Ajan mittaan roomalainen vaikutus alueella muodostui merkittäväksi, ja roomalaisperäinen on myös maan pääkaupungin Skopjen nimi (alk. Scupi).
Kansainvaellusaikana roomalaisen Balkanin läpi kulkivat vuorollaan gootit, hunnit, bulgaarit, avaarit ja muut paimentolaiskansat. 500–600-luvuilla Pohjois-Makedonian alue joutui Bysantin valtakunnan haltuun, ja nykyisin alueella asuvat slaavilaiset kansat muuttivat sinne. Keskiajalla pyhät Kyrillos ja Methodios juurruttivat alueelle kreikkalaiskatolisen kristinuskon ja loivat kreikkalaisten kirjaimien pohjalta slaavilaiskielten foneettisiin erityispiirteisiin mukautetun glagoliittisen kirjaimiston, joka kehittyi myöhemmin panslaavilaiseksi kyrilliseksi kirjaimistoksi.
Varhaiskeskiajalla nykyisen Makedonian alueella oli kaksi bulgarialaisten perustamaa lyhytaikaista valtiota, jotka taistelivat Bysanttia vastaan. Tsaari Simeon I Suuren (893–927) hallituskaudella Bulgaria kohosi Mustaltamereltä Adrianmerelle asti ulottuneeksi suurvallaksi. Myöhemmin tämä valtakunta luhistui, mutta tsaari Samuel (976–1014) perusti sen osittain uudelleen. Pohjois- ja Keski-Makedonia olivat osa toista Bulgarian valtakuntaa 1100-luvun lopulta 1400-luvun puoliväliin saakka; välillä Makedonia puolestaan oli osa Serbian tsaarin Stefan Dušanin imperiumia.
Osmanien valtakausi

Osmanit valloittivat Makedonian 1400-luvulla, ja siitä tuli osa Osmanien valtakuntaa useiden vuosisatojen ajaksi. Korkean portin aikakausi oli monin tavoin Makedonian historian vakainta aikaa, vaikka devşirme-pakkovärväysjärjestelmä verottikin kansaa ja sodan, nälänhädän tai tautiepidemian yllättäessä keskushallinto siirsi alueelle uudisasukkaita muualta ottamatta huomioon etnisiä eroavaisuuksia. Puolen vuosituhannen yhteydellä Turkkiin oli syvä vaikutus kieleen, ruokakulttuuriin ja moniin muihin jokapäiväisen elämän osa-alueisiin.
Konfliktit ja sekavuus syventyivät Makedoniassa 1800-luvun loppuvuosikymmeninä, ja Serbia, Kreikka ja Bulgaria alkoivat kukin tavoitella Makedonian hallintaa joko kokonaan tai osittain. Vuonna 1893 perustettu Makedonian vallankumousliike (IMRO) julisti Makedonian itsenäiseksi 20. heinäkuuta 1903, mutta kapina kukistettiin nopeasti. Ristiriitaisista intresseistään huolimatta Serbia, Montenegro, Kreikka ja Bulgaria tekivät vuonna 1912 joukon salaisia kahdenvälisiä sopimuksia, joiden tarkoituksena oli karkottaa osmanit Euroopasta. Niinpä vuosina 1912–1913 käytyjen Balkanin sotien ja Osmanien valtakunnan hajoamisen jälkeen Makedonian laajempi alue jaettiin Kreikan, Bulgarian ja Serbian kesken.
Nykyisen tasavallan alue tunnettiin nimellä ”Etelä-Serbia”milloin?. Ensimmäisen maailmansodan aikana Bulgaria miehitti Makedonian, mutta vanhat rajat palautettiin sodan jälkeen. Makedonia liitettiin nyt uuteen Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskuntaan. Vuonna 1929 kuningaskunta nimettiin virallisesti Jugoslavian kuningaskunnaksi ja jaettiin banovina-nimisiin provinsseihin. Eteläinen Serbia, johon kuului koko nykyinen Pohjois-Makedonia, tuli osaksi Vardarin banovinaa.
Osana Jugoslaviaa

Sotienvälisenä aikana kukin Makedonian aluetta hallinnut valtio yritti muokata makedonialaisten kansallista identiteettiä omien päämääriensä mukaiseksi. Serbiassa Makedoniaan kohdistettiin laaja asuttamisohjelma, kun taas Kreikka sijoitti 1920-luvulla Etelä-Makedoniaan tuhansia kreikkalaisia pakolaisia Turkista.
Vuonna 1941 akselivallat miehittivät Jugoslavian ja Vardarin banovina jaettiin sen naapurien, Bulgarian ja Italian miehittämän Albanian kesken. Miehittäjien ankara hallinto rohkaisi monia makedonialaisia kannattamaan Josip Broz Titon kommunistista vastarintaliikettä. Toisen maailmansodan päätyttyä, kun Titosta tuli Jugoslavian presidentti, perustettiin Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta ja nykyisen Pohjois-Makedonian alueesta tuli Jugoslavian eteläisin osa ja yksi sen tasavalloista nimellä Makedonia. Maan nykyiset rajat vedettiin hieman toisen maailmansodan jälkeen, kun Jugoslavia perusti Makedonian sosialistisen tasavallan ja tunnusti makedonialaiset omaksi kansakseen Jugoslavian muiden kansojen joukossa. Kreikassa sisällissota kommunistien ja rojalistien välillä kesti vuoteen 1949, jolloin Jugoslavia lopetti kommunistisissien tukemisen. Sisällissodan aikana ja heti sen jälkeen tuhannet etniset makedonialaiset pakenivat Kreikasta Jugoslavian puolelle.
Jugoslavian aikakaudella makedonian kirjakieli luotiin, Makedonian ortodoksinen kirkko perustettiin ja koulutusta kehitettiin. Sen sijaan taloudellisessa kehityksessä Makedonia jäi muista tasavalloista jälkeen, mutta makedonialaiset pysyivät silti kommunistisen Jugoslavian uskollisimpina alamaisina. Toisin kuin muualla Jugoslaviassa, missä itsenäisyyspyrkimykset lieveilmiöineen aiheuttivat kansallismielisten väkivaltaa ja etnisiä puhdistuksia 1990-luvun alussa, Makedonian ero liittovaltiosta syyskuussa 1991 tapahtui verettömästi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Makedonian historia Wikimedia Commonsissa
| n k Euroopan historia maittain |
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Muut alueet:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Euroopan unioni  Färsaaret  Gibraltar  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Mavrovon tekojärvi Pohjois-Makedonian länsiosassa.
Huippu Šarvuorilla.
Stevo Pendarovski, Pohjois-Makedonian presidentti vuodesta 2019.
Polymja

Polymja (valkoven. Полымя, ”Liekki”) on valkovenäläinen kirjallis-taiteellinen ja yhteiskuntapoliittinen aikakauslehti. Se ilmestyy Minskissä kerran kuussa valkovenäjän kielellä.
Vuonna 1922 perustettu lehti on Valko-Venäjän kirjailijaliiton äänenkannattaja. Vuosina 1932–1941 sen nimenä oli Polymja revaljutsyi (”Vallankumouksen liekki”). Toisen maailmansodan aikana lehti ei ilmestynyt. Polymjan päätoimittajina ovat työskennelleet muun muassa Platon Galavatš (1932–1933), Mih’as Lynkou (1933–1941), Pjatrus Brouka (1945–1948), Maksim Tank (1948–1967), Pavel Kavaljou (1967–1972), Kastus Kirejenka (1972–1986) ja Sjargei Zakonnikau (vuodesta 1986). Lehti julkaisee valkovenäläisten kirjailijoiden teoksia, käännettyä kaunokirjallisuutta sekä artikkeleita kirjallisuudesta, taiteesta, kulttuurista, historiasta taloudesta ja yhteiskunnasta. Polymjalla on ollut huomattava merkitys valkovenäläisen kirjallisuuden kehityksessä.
Aiheesta muualla

Lehden sivusto
Polyaniliini

Polyaniliinin rakenne
Polyaniliini on sähköä johtava polymeeri, jonka monomeeri on aniliini.
Ominaisuudet

Polyaniliinin rakenteessa vaihtelevat amiini- ja imiiniyksiköt, jotka ovat hapetusasteiltaan erilaisia. Polymeerin sähkönjohtokyky on 10 S/cm. Hyvin happamissa olosuhteissa se kuitenkin menettää sähkönjohtokykynsä. Polyaniliinin sähkönjohtokykyä voidaan parantaa douppauksella, ja poikkeuksellisesti douppaukseen käyvät protonit. Polyaniliinista on sekä liukenemattomia että orgaanisiin liuottimiin liukenevia muotoja. Polyaniliini myös kestää melko korkeita lämpötiloja, doupattuna se on stabiili aina 150 °C:n lämpötilaan asti ja douppaamattomana 250 °C:n lämpötilaan asti.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran polyaniliinia valmistettiin jo 1834, mutta sen ominaisuudet nousivat erityisen tutkimuksen kohteeksi 1980-luvulla. Polyaniliinia valmistetaan hapettamalla aniliinia joko kemiallisesti tai sähkövirran avulla. Teollisuudessa tavallisin tapa valmistaa tätä polymeeriä on aniliinin hapetus ammoniumpersulfaatin avulla vetyfluoridin tai -kloridin läsnä ollessa. Muita tapoja ovat anodinen aniliinin hapetus sähkövirralla tai polyantraniilihapon dekarboksylointi. Polyaniliinin etuna on, että aniliini on suhteellisen edullista verrattuna monien muiden sähköä johtavien polymeerien monomeereihin.
Polyaniliinia voidaan valmistaa joko kalvoina, pulverina tai kuituina. Sitä käytetään ja tutkitaan erityisesti elektrodimateriaalina, mutta sillä voi olla sovellutuksia myös orgaanisen elektroniikan parissa esimerkiksi ledien ja painetun elektroniikan valmistuksessa. Myös polymeerin käyttöä korroosionestomaaleissa on tutkittu.
Pomarkun vaakuna

Pomarkun vaakuna
Pomarkun vaakuna on Pomarkun kunnan tunnus. Vaakunan sahakoron kärkien määrätty lukumäärä viittaa viiteen kantataloon, joista Pomarkun asutus sai alkunsa.
Vaakunan selitys on ”kultakentässä sininen, sahakoroinen lakio; viisi sakaraa ylöspäin.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Pomarkun kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 18. syyskuuta 1962. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 18. joulukuuta samana vuonna.
Poikatyttö

John George Brown, Poikatyttö, 1873. Poikatytöt puettiin 1800-luvulla mekkoihin kuten muutkin tytöt, ja heillä oli pitkät hiukset.
Poikatyttö on tyttö, joka käyttäytyy poikamaisena pidetyllä tavalla. Hän on erityisen aktiivinen, vilkas, suorapuheinen ja kovapintainen. Hän käyttää usein poikien vaatteita, eikä välitä nukkeleikeistä, vaan leikkii poikien kanssa poikien leikkejä, pitää urheilusta ja seikkailee ulkona. Hän solmii usein läheisemmän suhteen isäänsä kuin äitiinsä.
Kehitysvaiheena

Poikatyttömäinen käytös esiintyy sukupuolisen ja psykologisen kehityksen vaiheena lapsuuden ja murrosiän välillä, jolloin tytön on melko hyväksyttävää käyttäytyä stereotyyppisen epänaisellisesti. Monissa sosiologisissa tutkimuksissa ja fiktiivisissä kuvauksissa poikatyttövaihe on nähty väliaikaisena sukupuolisen identifioimattomuuden aikana, kunnes murrosikä tuo tytölle tietoisuuden aikuisen vastuista ja hän mukautuu tyypillisen feminiinisiin piirteisiin ja asenteisiin.
Myöhempi seksuaalisuus ja sukupuoli-identiteetti

Useimmista poikatytöistä tulee aikuisina heteroseksuaalisia naisia. Joistain poikatytöistä tulee lesboja, etenkin butch-tyyppisiä. Amerikkalaisissa kyselytutkimuksissa aikuisista heteroseksuaalisista naisista 20–33 prosenttia ja lesboista 66–75 prosenttia on kertonut olleensa kouluikäisenä poikatyttöjä. Jotkut harvat poikatytöt identifioituvat transmiehiksi.
Pukeutuminen

Erään 2000-luvulla suoritetun aikuisten amerikkalaisten naisten kyselytutkimuksen mukaan poikien päällysvaatteita käytti aina 15 prosenttia poikatytöistä, useimmiten 50 prosenttia, joskus 25 prosenttia ja ei koskaan 10 prosenttia. Tärkeimmäksi syyksi he kertoivat useimmiten sen, että poikien vaatteet ovat käytännöllisempiä ja mukavampia kuin tyttöjen vaatteet. Heteronaiset eivät poikatyttöinä halunneet koskaan käyttää poikien alusvaatteita, mutta lesboista noin 10 prosenttia ja transmiehistä 80 prosenttia halusi. Lesboista puolet ja transmiehistä 90 prosenttia halusi käyttää poikien kenkiä. Molemmista ryhmistä vain noin 30 prosenttia halusi pitää pitkää tukkaa.
Kuvitteellisia poikatyttöjä

Paula eli ”Pauli” (alkuteoksessa Georgina, ”George”) Enid Blytonin Viisikko-kirjasarjassa
Georgia ”George” Fayne Carolyn Keenen Neiti Etsivä -kirjoissa
Laura Ingalls Laura Ingalls Wilderin Pieni talo -kirjoissa
Latun Liisa Teuvo Pakkalan romaaneissa Vaaralla ja Elsa
Tiina Anni Polvan Tiina-kirjasarjassa
Roosa-Maaria ”Roope” Ruusunen Ruusun aika -televisiosarjassa
Suvi Kinos Jukka Parkkisen Suvi Kinos -kirjasarjassa
Peppi Pitkätossu Astrid Lindgrenin kirjoissa
Haruka Tenou eli Sailor Uranus Sailor Moon -sarjakuvassa
Piparminttu-Pipsa Tenavat-sarjakuvassa
Juno-elokuvan päähenkilö
Hazel Grace Tähtiin kirjoitettu virhe -romaanissa
Arya Stark Tulen ja jään laulu -kirjasarjassa
Maxine eli Max eli Mad Max Stranger Things -pelisarjassa
Lara Leivo Näin meillä -sarjassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poikatyttö Wikimedia Commonsissa
Polyfenyleenioksidi

Polyfenyleenioksidin rakenne
Polyfenyleenioksidista valmistettu tietokoneen tuulettimen kotelo
Polyfenyleenioksidi eli polyfenyleenieetteri, PPO tai PPE on polyeettereihin kuuluva polymeeri. Sen monomeeri on 2,6-ksylenoli. Polyfenyleenioksidilla on useita käyttökohteita.
Ominaisuudet

Polyfenyleenioksidi on termoplastinen polymeeri. Polymeerin moolimassa on tavanomaisesti 35 000–320 000 g/mol. Yhdisteen sulamispiste on 240–268 °C ja lasisiirtymälämpötila on 205–215 °C. Polyfenyleenioksidin tiheys on 1,04–1,16 g/cm3 ja kiteisyysaste on 40–58 %. Aineen lämpötilankesto on hyvä, ja se kestää hyvin useita kemikaaleja, mutta liukenee hiilivetyihin. Polyfenyleenioksidin UV-säteilynkesto on suhteellisen huono. Polyfenyleenioksidi on jäykkää, iskunkestävää ja säilyttää muotonsa myös korkeissa lämpötiloissa. Vahvuutta voidaan kasvattaa lasikuidulla seostamalla.
Valmistus ja käyttö

Tavanomaisin tapa valmistaa polyfenyleenioksidia on 2,6-ksylenolin hapettava polymerointi. 2,6-ksylenoli polymeroituu hapen vaikutuksesta 25–55 °C:n lämpötilassa. Katalyyttinä kvytetään kupari(I)kloridia ja alifaattisia amiineja tai pyridiiniä. Myös koboltti- tai mangaaniyhdisteitä voidaan käyttää. Reaktio on tyypiltään radikaalipolymerointi.
Toinen valmistusmenetelmä on 4-bromi-2,6-dimetyylifenolin ja voimakkaan emäksen reaktio kaliumferrisyanidin katalysoimana.
Polyfenyleenioksidia käytetään useimmiten seoksena polystyreenin tai polyamidien kanssa. Polymeeriä käytetään muun muassa autojen osien, kodinkoneiden runkojen ja koteloiden, pumppujen osien ja sähköpistokkeiden valmistamiseen.
Polymedes Argoslainen

| Polymedes> Πολυμέδης.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 600-luku eaa.? Argos
Kuollut: 500-luku eaa.
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 610–580 eaa.
Ala:  kuvanveistäjä
Taidesuuntaus:  arkaainen kuvanveisto
Kuuluisimpia töitä:  Kleobis ja Biton -kurokset
Polymedes Argoslainen (m.kreik. Πολυμέδης, Polymedēs; 600/500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti arkaaisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Argoksesta ja toimi noin vuosina 610–580 eaa.
Polymedes oli Ageladaan ohella merkittävimpiä argoslaisen kuvanveiston edustajia. Hänet tunnetaan Delfoista löydettyjen Kleobis ja Biton -kurosten veistäjänä toisen kuroksen jalustassa olevan piirtokirjoituksen ansiosta. Veistokset ovat nykyisin esillä Delfoin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Polymedes Argoslainen Wikimedia Commonsissa
Merkittävimmät antiikin kreikkalaiset kuvanveistäjät
| --- | --- |
Arkaainen kuvanveisto:  Ageladas · Antenor · Aristion · Arkesilaos · Arkhermos · Athenis · Bathykles · Bupalos · Butades · Dameas Krotonlainen · Dipoinos · Endoios · Eukheiros · Kallon · Kanakhos vanhempi · Polymedes · Rhoikos · Skyllis · Smilis · Theodoros Argoslainen · Theodoros Samoslainen vanhempi · Theodoros Samoslainen nuorempi
Klassinen kuvanveisto:  Agorakritos · Akestor · Aleksis · Alkamenes · Alypos · Anaksagoras · Androsthenes · Antifanes · Apellas · Apollodoros · Aristeides · Asopodoros · Athenodoros · Bryaksis · Daidalos · Dameas Kleitorilainen · Deinomenes · Deinon · Demetrios · Eufranor · Eukadmos · Euthykrates · Feidias · Feidias nuorempi · Fradmon · Frynon · Fyromakhos · Glaukias · Hegias · Kalamis · Kallimakhos · Kanakhos nuorempi · Kantharos · Kefisodotos vanhempi · Klearkhos · Kleoitas · Kleon · Kolotes · Ksenofon · Kresilas · Kritios · Leokhares · Lykios · Lysippos · Lysistratos · Mikon Ateenalainen · Myron · Naukydes · Nesiotes · Nikeratos · Nikodamos · Olympia-mestari · Onatas · Paionios · Pasiteles vanhempi · Patrokles · Periklytos · Polykleitos · Polykleitos nuorempi · Polykles · Praksias · Praksiteles · Ptolikhos Aiginalainen · Ptolikhos Korkyralainen · Pyrrhos · Pythagoras · Silanion · Simon · Skopas · Sostratos · Sthennis · Strongylion · Theokosmos · Thrasymedes · Timotheos
Hellenistinen kuvanveisto:  Aetion · Agasias · Agasias · Agesandros · Aleksanteri Antiokialainen · Antigonos · Apollonios Tralleislainen · Arkesilaos · Arkhelaos · Boethos · Damofon · Doidalsas · Epigonos · Eubulides · Eunikos · Eutykhides · Herofon · Kefisodotos nuorempi · Khares · Koblanos · Ksenokrates · Menekrates · Mikon Syrakusalainen · Pasiteles nuorempi · Polykles · Pyromakhos · Sogonos · Stratonikos · Tauriskos · Thrason
Polikhne (Länsi-Kreeta)

| Polikhne> Πολίχνη.Sijainti |
| --- | --- |
 Polikhne
Koordinaatit:  35°29′06″N, 23°53′38″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ágios Geórgios, Vrýses, Apokóronas, Chaniá, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Polikhne (m.kreik. Πολίχνη, Polikhnē) eli Polikhna (door.kreik. Πολίχνα, lat. Polichna) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Se sijoitetaan lähelle nykyistä Apokóronasin kunnan Vrýsesin kylää.