stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sierra Leonen pääministeri
Sierra Leonen Commonwealth realmin ja tasavallan pääministeri

Lähde:
| Pääministeri> Järjestys | Pääministeri> Nimi | Pääministeri> Virkakausi | Pääministeri> Puolue | Pääministeri>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Milton Margai | 27. huhtikuuta 1961 – 28. huhtikuuta 1964 | Sierra Leonen kansanpuolue |  |
| 2. | Albert Margai | 28. huhtikuuta 1964 – 21. maaliskuuta 1967 | Sierra Leonen kansanpuolue |  |
| 3. | Siaka Stevens | 21. maaliskuuta 1967 (suistettiin vallasta) | All People’s Congress |  |
| 3. | Siaka Stevens | 26. huhtikuuta 1968 – 21. huhtikuuta 1971 | All People’s Congress |  |
| 4. | Sorie Ibrahim Koroma | 21. huhtikuuta 1971 – 8. heinäkuuta 1975 | All People’s Congress |  |
| 5. | Christian Alusine Kamara-Taylor | 8. heinäkuuta 1975 – 15. kesäkuuta 1978 | All People’s Congress |  |
Sierra Leonen tasavallan Chief Minister

Lähde:
| Chief Minister> Järjestys | Chief Minister> Nimi | Chief Minister> Virkakausi | Chief Minister> Puolue | Chief Minister>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | David J. Francis | 8. toukokuuta 2018 – 30. huhtikuuta 2021 | Sitoutumaton |  |
| 2. | Jacob Jusu Saffa | 30. huhtikuuta 2021 – 10. heinäkuuta 2023 | Sitoutumaton |  |
| 3. | David Moinina Sengeh | 10. heinäkuuta 2023 – | Sitoutumaton |  |
Benjamin Korhola

| Benjamin Korhola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. huhtikuuta 2003 (ikä 21)
Kansalaisuus:   Suomi
Benjamin Korhola (s. 28. huhtikuuta 2003) on suomalainen ralliautoilija. Hän kilpailee WRC3-sarjassa kartanlukijanaan Pekka Kelander. Vuonna 2023 Korhola ajaa Rautio Motorsportin autolla rallin SM-sarjassa SM2-luokassa, jossa ajetaan Rally3-luokan nelivetoisilla autoilla. Korhola voitti WRC3-luokassa Suomen rallin vuonna 2023.
Korhola voitti rallin SM-sarjan SM2-luokan mestaruuden kaudella 2023. Kauden aikana Korhola voitti kolme kilpailua SM2-luokassa.
Kaudella 2024 Korhola ajaa rallin SM-sarjan pääluokassa Pacco Motorsport -tallissa.
Benediktiinit
Historia

Jo ennen Benedictusta lännessä oli luostareita. Niistä todistaa niin sanottu Regula magistri, ”mestarin sääntö”, johon Benedictus paljolti perustaa oman sääntönsä. Benedictus perusti ensimmäisen luostarinsa Italian Subiacoon, ennen kuin siirtyi Monte Cassinoon noin vuonna 530. Monte Cassinon luostari tuli esikuvaksi länsimaiselle luostarilaitokselle. Pyhän Benedictuksen luostarisääntö velvoitti munkkeja (ja myöhemmin myös nunnia Benedictuksen sisaren, pyhän Scholastican innoittamina) säännöllisten liturgisten hetkipalvelusten ohella ruumiilliseen työhön, tosin ruumiilliseksi työksi laskettiin myös kirjojen jäljentäminen ja opiskelu.
Benediktiineillä oli varhaiskeskiajalla huomattava asema teologeina, historiankirjoittajina ja käsikirjoitusten säilyttäjinä sekä koko läntisen Euroopan kristillistäjinä. Ensimmäinen painettuna julkaistu kokoelma varhaisia kristillisiä ja kirkkoisien tekstejä perustui ranskalaisten mauristibenediktiinien työhön, joka myöhemmin on sisältynyt niin sanottuun Mignen nimellä julkaistuun Patrologia latinaan ja Patrologia Graecaan. Myös useat paavit ovat olleet benediktiinejä Gregorius Suuresta alkaen.
Benediktiinit olivat ensimmäisellä kristillisellä vuosituhannella jokseenkin ainoa luostariyhteisöiden verkosto ja suurelta osin benediktiinien ansiosta länsimainen uskonnollinen, filosofinen ja kirjallinen kulttuuri säilyi kansainvaellusten Länsi-Euroopassa.
Benediktiinijärjestön sisällä syntyi myöhemmin useita uudistusliikkeitä, joista huomattavimmat ovat niin sanottu Clunyn liike, joka syntyi nimikkoluostarinsa ympärille 900-luvulla, sekä sisterssiläisjärjestö, sistersiaanit, joka sai alkunsa Citeaux’n benediktiiniluostarista vuonna 1098. Sistersiaanit eivät kuitenkaan kuulu benediktiinikonfederaatioon, vaikka seuraavatkin samaa sääntöä. Kuitenkin vasta 1200-luvulta alkaen saarnaaja- ja kerjäläisveljestöt (dominikaanit ja fransiskaanit) alkoivat syrjäyttää benediktiinisääntökunnan asemaa läntisessä kirkossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Benediktiinit Wikimedia Commonsissa
Annala, Pauli: Benediktiininen ympäristöliike – luonnon ja hengellisyyden syvää ykseyttä (Arkistoitu – Internet Archive). Teologia.fi 13.9.2009.
Monte Cassinon luostari
Bernhard Kohl

| Bernhard Kohl |
| --- | --- |
 Bernhard Kohl elokuussa 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1982 (ikä 42)
Kansalaisuus:   Itävalta
Pyöräilijä
Pituus:  172 cm
Paino:  61 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  mäkimies
Ura
Amatöörijoukkue(et)
1994–1995 1996–2000 2001 2002 2003–2004:  Schwölberger Bank Austria Wien Bosch Hausgeräte Junkers Union Elk Haus Rabobank GSIII
Ammattilaisjoukkue(et)
2005–2006 2007–2008:  T-Mobile Gerolsteiner
Suurimmat voitot
  Ranskan ympäriajo, mäkikilpailu 2008  Itävallan maantieajomestaruus 2006 
 Tiedot päivitetty: 1. elokuuta 2011 
Bernhard Kohl 2008
Bernhard Kohl (s. 4. tammikuuta 1982 Wolkersdorf im Weinviertel, Ala-Itävalta) on itävaltalainen entinen maantiepyöräilijä. Hän oli hyvä mäkiajaja.
Kohl aloitti ammattilaisuransa vuonna 2005 edustaen ensimmäiset kaksi vuotta T-Mobile-tallia. Hän sijoittui Dauphiné Libérén kokonaiskilpailussa kolmanneksi 2006. Samana vuonna hän voitti Itävallan maantieajomestaruuden.
Kohl siirtyi Gerolsteiner-joukkueeseen vuonna 2007, jolloin hän sijoittui Ranskan ympäriajon nuorten kilpailussa neljänneksi. Ranskan ympäriajossa 2008 hän sijoittui Hautacamiin päättyneellä, vuoristossa ajetulla kymmenennellä etapilla neljänneksi. 15. osuuden loppunousussa hän oli paras kokonaiskilpailun kärkiajajista sijoittuen etapilla viidenneksi. Tämän myötä hän nousi yhteistilanteessa toiseksi ja siirtyi mäkikilpailun kärkeen. Hän piti mäkipaidan hallussaan maaliin saakka ja sijoittui kokonaiskilpailussa lopulta kolmanneksi.
Gerolsteinerin manageri Hans-Michael Holzer ilmoitti 13. lokakuuta 2008 Kohlin kertoneen hänelle, että hänen on ilmoitettu jääneen Ranskan ympäriajon aikana kiinni EPO CERA -hormonin käytöstä. Pari päivää myöhemmin Kohl itse tunnusti sortuneensa kiellettyjen aineiden käyttöön nopeuttaakseen palautumistaan kesäkuussa sattuneesta kaatumisesta. Marraskuussa 2008 hän sai kahden vuoden kilpailukiellon sekä menetti Ranskan ympäriajon mäkikilpailun voiton että kokonaiskilpailun kolmannen sijan. Kohl ilmoitti seuraavana vuonna lopettavansa maantiepyöräilyn, koska hänen mukaan menestyminen maailman huipulla ei olisi mahdollista ilman dopingia.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (saksaksi)
Saola

| Saola |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Pseudoryx  Dung et al., 1993
Laji::  nghetinhensis
Kaksiosainen nimi
 Pseudoryx nghetinhensis  Dung, Giao, Chinh, Tuoc, Arctander, MacKinnon, 1993 

Katso myös
   Saola Wikispeciesissä   Saola Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Saola (Pseudoryx nghetinhensis) on kaakkoisaasialainen nautaeläinlaji, joka on tunnettu vasta vuodesta 1992. Se on sukunsa ainoa laji. Saoloja arvellaan olevan jäljellä alle 250 yksilöä, ja laji on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi.
Lajin löytyminen

Suuresta koostaan huolimatta saola oli tieteelle tuntematon laji toukokuuhun 1992 asti. Vietnamissa työskennelleet WWF:n ja Vietnamin metsäministeriön tutkijat löysivät tuolloin Vu Quangin luonnonsuojelualueelta tuntemattoman nautalajin kuolleita yksilöitä. Se poikkesi rakenteeltaan huomattavasti muista nautalajeista, joten se luokiteltiin omaan sukuunsa. Myöhemmin metsästä saatiin elävänä kiinni nuori naarasyksilö.
Alueen asukkaat ovat kertoneet metsästäneensä saoloita ravinnokseen. Niitä on jäänyt myös muille saaliseläimille, kuten villisioille ja piikkisioille, asetettuihin ansoihin.
Samalta alueelta kuin saola löydettiin vuonna 1994 toinenkin tieteelle uusi nisäkäslaji, jättimuntjakki (Muntiacus vuquangensis).
Saola onnistuttiin kuvaamaan jälleen syyskuussa 2013, kun se oli nähty edellisen kerran 1998, ja WWF:n mukaan on toiveita, että laji voisi elpyä. Lajin koosta ei edelleenkään ole tietoa, vaan arviot vaihtelevat muutamista kymmenistä satoihin.
Koko ja ulkonäkö

Saola muistuttaa ulkonäöltään hieman arabiankeihäsantilooppia, vaikka  ei olekaan sille läheistä sukua. Saola kasvaa säkäkorkeudeltaan noin 80 cm korkeaksi, 150 cm pitkäksi ja voi painaa sata kiloa. Sen turkki on tummanruskea, päässä ja nilkoissa on selvärajaisia valkeita kuvioita. Kummallakin sukupuolella on suorat, teräväkärkiset ja jopa puoli metriä pitkät sarvet.
Levinneisyys ja elinympäristö

Saoloita elää vain Laosin ja Vietnamin rajamailla Annamiittivuorilla eli Phou Luangin vuoriketjun rinteillä 400–1 000 metrin korkeudessa. Se viihtyy pienten vuoristopurojen varsilla, joilla kasvaa ainavihantaa kasvillisuutta.[lähde? ]
Elintavat

Saola on yleensä yksineläjä. Tosin naaraat liikkuvat yhdessä poikastensa kanssa. Poikasia syntyy huhti–kesäkuussa yleensä yksi kerrallaan, noin kahdeksan kuukautta kestävän tiineyden päätteeksi.
Ravinto

Saolat syövät lehtiä ikivihreistä kasveista, lähinnä pensaista ja pienistä lehtipuista, kuten viikunoista. Saolojen on huomattu pitävän erityisesti sellaisista kasveista, joissa on runsaasti valkoista mahlaa.
Aiheesta muualla

ARKive: kuvia ja videoita saolasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sierra Leonen sisällissota

Sierra Leonen sisällissota käytiin vuosina 1991–2002. Sen osapuolina olivat vallankumousrintama Revolutionary United Front (RUF) johtajanaan Foday Sankoh, ja  valtiollinen armeija, johdossaan ensin Joseph Saidu Momoh, vuoden 1992 sotilasvallankaappauksen jälkeen Valentine Strasser.
Sodassa kuoli noin 50 000 sierraleonelaista, yli kaksi miljoonaa (eli yli kolmannes väestöstä) joutui lähtemään kodeistaan.
Taustaa

Ennen Sierra Leonen sisällissotaa timanttivarojen huono hallinta ja korruptio olivat johtaneet siihen, että maa oli Yhdistyneiden kansakuntien tilastojen mukaan maailman köyhin.
1980-luvun talouslama korosti kansaalaisten eriarvoisuutta ja sai opiskelijaliikkeet radikalisoitumaan ja vaatimaan monipuoluejärjestelmään tähtääviä uudistuksia. Kun vaatimukset sivuutettiin, alkoi vallankumouksen suunnittelu. Siinä vaiheessa kun olisi pitänyt ryhtyä toteuttamaan vallankumousta, alkuperäiset aktivistit vetäytyivät, ja tositoimiin osallistui syrjäytymisvaarassa olleita nuoria, joista monien motiivit olivat lähinnä taloudelliset, eivät niinkään poliittiset.
Sodan puhkeamiseen vaikutti sisäisten ongelmien lisäksi se, että rajanaapuri Liberiassa käytiin sisällissotaa. Yhden sen osapuolen johtaja, Charles Taylor, tuki RUF:ia saadakseen Sierra Leonen epävakaisempaan tilaan. Taylor arvioi Sierra Leonessa toimivan ECOMOG:in estävän hänen joukkojaan valtaamasta pääkaupunki Monroviaa.
Sotatapahtumat

RUF aloitti sotatoimet Sierra Leonen itäosissa maaliskuussa 1991 iskemällä sinne Liberiasta käsin.
Sodan ensimmäisenä vuonna RUF otti haltuunsa timanttien tuotantoalueen maan itä- ja eteläosissa. Presidentti Joseph Momah syrjäytettiin sotilasvallankaappauksessa, jota johti kapteeni Valentine Strasser. Hän perusti National Provisional Ruling Councilin (NPRC). Strasser sanoi, että korruptoitunut Momah ei pystynyt elvyttämään taloutta, huolehtimaan Sierra Leonen ihmisistä eikä torjumaan kapinallisia.
Maaliskuussa 1993 Länsi-Afrikan valtioiden talousyhteisön seurantaryhmä (ECOMOG) lähetti enimmäkseen nigerialaisia joukkoja hallituksen avuksi. Armeija pystyi valloittamaan timanttialueet takaisin ja työntämään RUF:n Liberian rajalle. Monet tarkkailijat ajattelivat, että sota oli päättynyt, koska RUF lopetti suurimman osan sotilasoperaatioistaan. Sisällissota oli kuitenkin muuttumassa kansainväliseksi konfliktiksi: hallitusta tukivat ECOMOG, Iso-Britannia, Guinea ja Yhdysvallat, kun taas RUF:ää tukivat Charles Taylorin johtama Liberia, Libya, ja Burkina Faso.
Taistelut levisivät Guinean puolelle rajaa, missä RUF-kapinalliset ja yhdessä aseellisten Liberian joukkojen kanssa hyökkäsi ja poltti toistuvasti rajaseudulla olevia pakolaisleirejä ja guinealaisia kyliä ja tappoi, haavoitti ja pakotti niiden asukkaita pakenemaan. Myös humanitaariset työntekijät joutuivat  uhreiksi ja järjestöt vähensivät toimintaansa pakolaisleireillä.
Maaliskuussa 1995 Sierra Leonen hallitus palkkasi Executive Outcomes-järjestön eteläafrikkalaisia palkkasotureita kukistamaan RUF:n lopullisesti. Maan uusi hallitus ja RUF allekirjoittivat Abidjanin rauhansopimuksen, joka lopetti taistelut. Toukokuussa 1997 sotilasvallankaappauksella nousi valtaan Armed Forces Revolutionary Council (AFRC). He kutsuivat RUF:n mukaan, ja nämä kaksi ryhmää hallitsivat nyt maan pääkaupunkia Freetownia.
Johnny Paul Koroman johtama uusi hallitus julisti sodan päättyneeksi. Silti enimmäkseen RUF-joukkojen ryöstely, raiskaukset ja murhat jatkuivat. ECOMOG-joukot palasivat ja valtasivat Freetownin Koroman hallituksen puolesta, mutta eivät kyenneet rauhoittamaan syrjäisiä alueita. RUF jatkoi sisällissotaa sissisotana.
Vuonna 1997 RUF marssi pääkaupunki Freetowniin asti, ja pääsi neuvotteluihin presidentti Ahmad Tejan Kabbahin kanssa. Aselepo solmittiin 1999, mutta väkivaltaisuudet jatkuivat vuoteen 2001.
Ulkovaltojen välittämä Lomen rauhansopimus allekirjoitettiin 7. heinäkuuta 1999. Sopimus antoi RUF:n komentajalle Foday Sankohille varapresidentin aseman ja Sierra Leonen timanttikaivosten hallinnan vastineeksi taistelujen lopettamisesta. YK lähetti UNAMSIL-rauhanturvajoukkoja turvaamaan aseistariisuntaprosessia.oukokuussa 2000 kapinalliset sieppasivat yli 700 rauhanturvaajaa ja etenivät jälleen Freetowniin. Yhdistyneiden Kansakuntien joukkojen, brittiläisten joukkojen ja Guinean ilmatuen avulla Sierra Leonen armeija voitti vihdoin RUF:n ennen kuin he ehtivät ottaa Freetownin hallintaansa. 18. tammikuuta 2002 hiljattain virkaan asetettu presidentti Ahmad Tejan Kabbah julisti Sierra Leonen sisällissodan vihdoin päättyneeksi.
Rauhanturvaajat ja sotarikosten käsittely

Yhdistyneiden kansakuntien UNAMSIL-operaatio perustettiin turvaamaan Lomen rauhansopimuksen toteutumista. Maassa oli enimmillään 17500 rauhanturvaajaa. Operaatiota pidetään enimmäkseen menestyksenä.
Aseriisunnan lisäksi UNAMSIL avusti presidentin- ja parlamenttivaalien järjestämisessä toukokuussa 2002, vain neljä kuukautta sen jälkeen, kun taistelijat olivat luovuttaneet aseensa. Useimmat riippumattomat vaalitarkkailijat julistivat vaalit vapaiksi ja oikeudenmukaisiksi.
UNAMSIL pyrki osallistumaan myös yhteiskunnan sodasta toipumiseen, mihin kuuluu entisten taistelijoiden uudelleenintegrointi yhteiskuntaan, paluumuuttajien ja maan sisällä siirtymään joutuneiden henkilöiden uudelleensijoittaminen, uuden hallituksen vallan turvaaminen koko maassa ja talouden elvyttäminen. Myös YK:n kehitysohjelma (UNDP) ja muut avustusjärjestöt rahoittivat tähän liittyviä hankkeita.
Vuonna 2002 YK asetti erikoistuomioistuimen ratkomaan sotarikoksia. Tuomioistuin jatkoi toimintaansa vuoteen 2013 asti.
Sierra Leonen erityistuomioistuin (Special Court for Sierra Leone, SCSL) tuomitsi entisen Liberian presidentti Charles Taylorin 50 vuodeksi vankeuteen sotarikoksista Sierra Leonen sisällissodan aikana. Se oli ensimmäinen tuomioistuin Nürnbergin jälkeen, joka onnistui saattamaan valtionpäämiehen oikeuden eteen (Taylor oli vallassa syytteen nostamisen aikaan).
Sierra Leonen erityistuomioistuin oli myös ensimmäinen historiassa, joka ratkaisi tapauksia, jotka koskivat lapsisotilaiden värväystä, pakkovärväystä, hyökkäyksiä rauhanturvaajia vastaan sekä pakkoavioliittoja. Se otti kantaa myös kansallisten armahdusten vaikutukseen kansainvälisen tuomioistuimen toimivaltaan ja  suhteisiin totuus- ja sovintokomission kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sierra Leonen sisällissota Wikimedia Commonsissa
Journeyman Pictures: Children of War - Sierra Leone - January 2000
Bergues

| Bergues |
| --- | --- |
 Katu ja kellotorni
 vaakuna
 Bergues
 Koordinaatit: 50°58′09″N, 02°26′06″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Hauts-de-France
Departementti:  Nord
Arrondissementti:  Dunkerque
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1,32 km²
Väkiluku (2013):  3 889
 – Väestötiheys:  2 946,2 as./km²
Postinumero:  59380
 
 www.bergues.fr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bergues (holl. Sint-Winoksbergen, länsiflaamiksi Bergen) on ranskalainen kaupunki, joka sijaitsee Nordin departementissa ja Hauts-de-Francen alueella. Kaupunki on tunnettu Unescon maailmanperintöluetteloon merkitystä kellotornistaan. Kaupungissa on arviolta 3 889 asukasta.
Maantiede

Kaupunki sijaitsee "Bootlandin" alueella, joka on Ranskassa, Belgian rajan läheisyydessä, sijaitseva alankoalue. Alueen nimi tulee flaamista ja se tarkoittaa alastonta maata. Suurempiin kaupunkeihin Dunkerqueen on matkaa kymmenen kilometriä ja Lilleen 70 kilometriä.
Alueella on hyvät liikenneyhteydet, jotka takaavat kaksi moottoritietä. Kanaalitunneli on vain 40 kilometrin päässä kaupungista.
Historia

Bergues oli tuomiokunnan keskuspaikka aina Ranskan suureen vallankumoukseen saakka. Aurinkokuningas valloitti kaupungin takaisin Ranskalle vuonna 1658. Aachenin rauhassa 1668 virallistettiin kaupungin paluu Ranskan yhteyteen.
Kaupungissa ovat säilyneet sen vanhat puolustuslinnoitukset, josta varhaisimmat ajoittuvat 1200-luvulle ja 1400-luvulle. Sébastien Le Prestre de Vauban on valmistuttanut osan linnoituksista.
Toinen maailmansota kohteli kaupunkia kaltoin ja sen vanha kellotorni raunioitui pahoin, mutta rakennettiin uudelleen sodan jälkeen. Alueella on myös nähtävillä vanhan, Flanderin kreivi Baudouin IV:n rakennuttaman (1022) luostarin rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bergues Wikimedia Commonsissa
Bauhaus-arkisto

Bauhaus-arkisto (saks. Bauhaus-Archiv) on Bauhaus-taidekoulun toimintaa esittelevä museon, kirjaston ja arkiston käsittävä kokonaisuus Berliinin Tiergartenin kaupunginosassa Landwehrkanalin rannalla.
Arkisto perustettiin vuonna 1960. Bauhausin johtajana toiminut arkkitehti Walter Gropius suunnitteli Bauhaus-arkistolle oman rakennuksen, joka toteuttiin vuosina 1976–1979. Valkoisen kaksikerroksisen rakennuksen ulkonäköä hallitsevat pohjoiseen suunnatut aurinkokatokset, joiden avulla auringonvalon pääsyä sisätiloihin voidaan kontrolloida. Museon ja arkiston kokoelmiin kuuluu maailman laajin kokoelma tunnettujen Bauhaus-taiteilijoiden ja -arkkitehtien töitä, kuten luonnoksia, maalauksia, taide-esineitä, huonekaluja ja rakennusten pienoismalleja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bauhaus-arkisto Wikimedia Commonsissa
Bauhaus-arkiston kotisivu (saksaksi)
Tietoja rakennuksesta (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) Denkmale in Berlin
Bernhard Heisig

| Bernhard Heisig |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1925 Breslau (nyk. Wrocław Puolassa), Saksa
Kuollut: 10. kesäkuuta 2011  Strodehne, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Bernhard Heisig (31. maaliskuuta 1925 Breslau (nyk. Wrocław Puolassa), Saksa – 10. kesäkuuta 2011 Strodehne, Brandenburg, Saksa) oli saksalainen taidemaalari. Häntä pidetään yhtenä Saksan merkittävimmistä taiteilijoista.
Heisig käsittelee taiteessaan paitsi Saksan syyllisyyttä ja menneisyyttä, myös omaa menneisyyttään, sillä hän liittyi 17-vuotiaana SS-joukkoihin. Hän oli Saksan jaon vuodet itäsaksalainen ja käsittelee töissään tätäkin teemaa. Hänet leimattiin tuolloin lännessä Itä-Saksan valtiontaiteilijaksi. Suhtautuminen oli ristiriitaista. Hän kuitenkin irrottautui tyylillisesti sosialistisesta realismista.
Heisig toimi 1960-luvulla muutaman vuoden Leipzigin taidekorkeakoulun rehtorina, mutta hänen esittämänsä kritiikki itäsaksalaisen taiteen tilasta johti irtisanomiseen. 1970-luvulla hän perusti Wolfgang Mattheuerin ja Werner Tübken kanssa Leipzigin koulukunnan. Sillä on ollut vaikutusta nykyiseenkin maineikkaaseen Leipzigin koulukuntaan. Hän toimi jälleen samassa rehtorin tehtävässä vuosina 1976-1987. Hänet kutsuttiin Kasselin nykytaiteen näyttely Documentaan vuonna 1977. Häneltä tilattiin teos Berliinin valtiopäivätaloon Saksojen yhdistyessä, mitä DDR:stä länteen siirtyneet taiteilijat arvostelivat.
Aiheesta muualla

Bernhard Heisig (Arkistoitu – Internet Archive), Deutsches Rundfunkarchiv
Bougainvillen edustajainhuone

| Bougainvillen edustajainhuone |
| --- | --- |
 
Tyyppi
Tyyppi:  yksikamarinen
Historia
Perustettu:  2005
Johto
Puhemies:  Simon Pentanu
Edustajia:  42
Vaalit
Viimeisimmät vaalit:  12. elokuuta 2020
Seuraavat vaalit:  viimeistään 2025
Kokouspaikka
 Buka, Bougainville, Papua-Uusi-Guinea
Kotisivut
 https://www.abg.gov.pg/index.php/government/parliament
Bougainvillen edustajainhuone (engl. Bougainville House of Representatives) on Bougainvillen autonomisen alueen paikallisparlamentti. Bougainvillen perustuslain mukaan edustajainhuoneessa on 28–38 edustajaa.
Parlamentti koostuu tällä hetkellä 42 edustajasta, joista:
Yksi on presidentti, joka valitaan erillisissä vaaleissa
Yksi varapresidentti, jonka tulee edustaa eri vaalipiiriä kuin presidentin
Yksi puhemies
33 valitaan vaaleilla yksi kustakin vaalipiiristä
3 naisten edustajaa; yksi kustakin Bougainvillen alueesta.
3 entisten Bougainvillen vallankumousarmeijan taistelijoiden edustajia
Papua-Uuden-Guinean parlamentin neljä bougainvillelaista edustajaa saavat osallistua väittelyihin, mutta eivät äänestää.
Saariston rengastie

Lautta-alus L/A Merituuli saapumassa Houtskarin lauttarantaan.
Saariston Rengastie on Merenkulkulaitoksen vuonna 1996 käynnistämä hanke, jonka tarkoituksena on edistää Lounais-Suomen saariston pohjois- ja keskiosien matkailua sekä parantaa saariston sisäisiä ja mantereen välisiä yhteyksiä ja saavutettavuutta. Rengastie koostuu sekä yleisen tieverkon osuuksista että niitä yhdistävistä yhteysalus- ja lossiyhteyksistä. Reitillä on yhteensä pituutta 160–190 kilometriä yleisiä teitä, minkä lisäksi vesistöjen ylityksiä on kaikkiaan noin 30–50 kilometriä. Vuosittain reitillä liikkuu noin 20 000 matkailijaa. Rengastie on mahdollista kulkea kokonaisuudessaan ainoastaan toukokuusta syyskuuhun, jolloin M/S Antonia liikennöi Iniön ja Mossalan välillä. Muina aikoina reitin voi kulkea Houtskarin Mossalaan tai Iniön Daleniin asti.
Rengastietä markkinoidaan pyöräilymatkailukohteena, mutta matkalla on vain vähän pyöräteitä. Pyöräilijät moittivat ajoradalla ajamista ja muun liikenteen vilkkautta. Joidenkin mukaan pyöräilijät ovat kapeilla teillä suorastaan hengenvaarassa.
Rengastien reitti ja lauttavälit

Saariston rengastie kulkee Turun, Kaarinan, Paraisten, Kustavin, Taivassalon, Maskun ja Naantalin kuntien alueella. Reitillä on yhteensä neljä lauttaa: kolme lossia ja yksi yhteysalus (kaksi jos mennään Velkuan reittiä).
Rengastie on auki ainoastaan kesäisin, jolloin maksullinen yhteysalus m/s Antonia liikennöi kesäkuukausina Houtskarin Mossalan ja Iniön Dalenin väliä. Antonia liikennöi 14.5. – 29.8.2021.
Suomen lauttaliikenteestä vastaava Varsinais-Suomen Ely-keskus julkaisi toukokuussa 2014 Lautta.net -palvelun, johon kuuluu Rengastien reittiopas. Lauttaliikenteen hoidosta vastaa Finferries kaikilla muilla lauttapaikoilla, paitsi Skagenissa. Skagenin lossista vastaa Kymen Saaristoliikenne Oy.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Liikennöintiväli | Alus | Matkan kesto |
| Parainen–Nauvo | L/A Elektra, L/A Altera, L/A Sterna | 10 min |
| Nauvo–Korppoo | L/A Prostvik 1, L/A Nagu 2 | 5 min |
| Korppoo–Houtskari | L/A Stella, L/A Mergus | 25 min |
| Roslax – Kivimo (Houtskari) | Kivimon lossi | 5 min |
| Björkö – Mossala (Houtskari) | Mossalan lossi | 5 min |
| Houtskari–Iniö | m/s Antonia | 50 min |
| Skagen – Jumo (Iniö) | m/l Vikare | 5 min |
| Iniö–Kustavi | m/s Aura | 25 min |
Rengastien reitti ja lauttavälit > Pieni Rengastie

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Liikennöintiväli | Alus | Matkan kesto |
| Airismaa – Aasla (Rymättylä) | Hämmärönsalmen lossi | 5 min |
| Hanka–Nauvo | m/s Östern | 1 tunti |
| Nauvo–Parainen | L/A Elektra, L/A Sterna, L/A Falco | 10 min |
Matkailunähtävyydet

Matkailunähtävyyksiä Saariston rengastien varrella ovat: