stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
K-luokka (sukellusvene, Neuvostoliitto)
Alukset

| nimi | rakentaja | kölinlasku | vesillelasku | palvelus | kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| K-1 | Martin telakka, Leningrad | 27. joulukuuta 1936 | 29. huhtikuuta 1938 | 16. joulukuuta 1939 | kadonnut lokakuussa 1943 |
| K-2 | Martin telakka, Leningrad | 27. joulukuuta 1936 | 29. huhtikuuta 1938 | 16. joulukuuta 1939 | kadonnut elo-syyskuu 1942 |
| K-3 | Martin telakka, Leningrad | 27. joulukuuta 1936 | 31. heinäkuuta 1938 | 27. marraskuuta 1940 | upotettu 21. maaliskuuta 1943 |
| K-21 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 10. joulukuuta 1937 | 14. elokuuta 1939 | 30. marraskuuta 1940 | upotettu 21. maaliskuuta 1943 |
| K-22 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 5. tammikuuta 1938 | 4. marraskuuta 1938 | 15. heinäkuuta 1940 | upotettu 6. helmikuuta 1942 |
| K-23 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 5. helmikuuta 1938 | 28. huhtikuuta 1939 | 25. syyskuuta 1940 | kadonnut 12. toukokuuta 1942 |
| K-24 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad |  | 1940 | 1947 |  |
| K-51 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 26. helmikuuta 1938 | 30. heinäkuuta 1939 | 17. marraskuuta 1943 | nimetty lokakuussa 1949 B-5:ksi ajanut matalikolle 1970-luvulla ja poistettu alusluettelosta |
| K-52 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 26. helmikuuta 1938 | 3. heinäkuuta 1939 | 11. lokakuuta 1942 | nimetty lokakuussa 1949 B-6:ksi |
| K-53 | Ordžonikidzen telakka, Leningrad | 30. toukokuuta 1938 | 2. syyskuuta 1939 | 31. heinäkuuta 1943 | nimetty lokakuussa 1949 B-7:ksi poistettu alusluettelosta |
| K-54 | Martin telakka, Leningrad | heinäkuu 1938 | maaliskuus 1941 | ei |  |
| K-55 | Martin telakka, Leningrad | 29. huhtikuuta 1937 | 7. helmikuuta 1941 | 25. joulukuuta 1944 | nimetty lokakuussa 1949 B-8:ksi poistettu alusluettelosta |
| K-56 | Martin telakka, Leningrad | 17. lokakuuta 1937 | 29. joulukuuta 1940 | 29. marraskuuta 1942 | nimetty lokakuussa 1949 B-56:ksi poistettu alusluettelosta |
| K-57 | Martin telakka, Leningrad |  |  | 1947 | poistettu alusluettelosta |
| K-58 | Leningrad |  |  | 1947 | nimetty lokakuussa 1949 B-58:ksi poistettu alusluettelosta |
| K-60 | Leningrad |  |  | 1947 | nimetty lokakuussa 1949 B-60:ksi poistettu alusluettelosta |
| K-77 | Leningrad |  |  | 1947 | poistettu alusluettelosta |
| K-78 | Leningrad |  |  | 1947 | poistettu alusluettelosta |
Martin Koch (mäkihyppääjä)
Maailmancupin osakilpailuvoitot

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Päivä | Kilpailupaikka | Maa | Mäki |
| 8. tammikuuta 2011 | Harrachov | Tšekki | lentomäki |
| 5. helmikuuta 2011 | Oberstdorf | Saksa | lentomäki |
| 18. helmikuuta 2012 | Oberstdorf | Saksa | lentomäki |
| 11. maaliskuuta 2012 | Oslo | Norja | suurmäki |
| 18. maaliskuuta 2012 | Planica | Slovenia | lentomäki |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martin Koch (mäkihyppääjä) Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Sorcolor

Sorcolor Oy on maalaustöihin erikoistunut yritys, joka toimii Suomessa maan laajuisesti. Sorcolorin palveluihin kuuluvat rakennusten julkisivumaalaukset ja kattojen pinnoitukset, sekä sisämaalaukset. Asiakasryhmiä ovat kuluttajat, taloyhtiöt ja rakennusliikkeet, sekä muut ammattiasiakkaat.
Sorcolorin ovat perustaneet vuonna 2013 veljekset Miika ja Tuomas Soronen Raumalla. 
Yrityksen päätoimipiste sijaitsee Nurmijärvellä.
Vuonna 2023 Sorcolor Oy:n liikevaihto oli 15,4 miljoonaa euroa, ja yritys työllisti 206 henkilöä. Liikevaihto kasvoi edellisvuodesta 48,9 prosenttia.
Toimitusjohtajana toimi aiemmin Jere Koivula vuoteen 2024. Tämän jälkeen hallituksen puheenjohtaja Samuel Soronen on toiminut väliaikaisena toimitusjohtajana.
Aiheesta muualla

Sorcolorin verkkosivut
Charles Koch

| Charles Koch |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. marraskuuta 1935 (ikä 89) Wichita, Kansas, Yhdysvallat
Muut tiedot
Omaisuus:  47,7 miljardia dollaria (2/2018)
Yritys:  Koch Industries
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
charleskoch.com, news.kochind.com/media-resources/leadership-bios/charles-koch, www.charleskochfoundation.org ja www.charleskochinstitute.org/about-us/charles-g-koch
Charles de Ganahl Koch (s. 1. marraskuuta 1935) on yhdysvaltalainen liikemies. Hän omistaa 42 % Koch Industries -yhtiöstä, ja on sen toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja.  Helmikuussa 2018 hänen omaisuudekseen arvioitiin 47,7 miljardia Yhdysvaltojen dollaria. 2014 Forbesin listoilla hän oli maailman kuudenneksi rikkain mies. Hänen veljensä David Koch omisti yhtiöstä yhtä suuren osan ja oli yhtiön varatoimitusjohtaja. David Kochin menehdyttyä vuonna 2019 omaisuuden peri tämän leski Julia Koch perheineen.
Ura

Charles Koch on koulutukseltaan kemianteknologian ja ydinteknologian diplomi-insinööri MIT:stä. Hän on neljästä veljeksestä toiseksi vanhin.
Koch Industries on Charlesin isän Fred Kochin perustama. Isä nimitti Charlesin toimitusjohtajaksi vuonna 1967. Veljesten valtakaudella yritys on kasvanut 2600-kertaiseksi.
Charles Koch otti suuren riskin vuonna 1968 ja liittoutui J. Howard Marshallin kanssa saadakseen Pine Bendin öljynjalostamon perheensä yhtiön haltuun. Kauppa onnistui ja jalostamosta tuli tärkeä osa imperiumia. Vuonna 1983 hän liittoutui jälleen Marshallin ja veljensä Davidin kanssa, ja he ostivat kaksi muuta veljestä sekä pienosakkaat ulos yrityksestä.
Kochin veljekset ovat rahoittaneet näkyvästi vapaata markkinataloutta edistäviä ajatushautomoita. Charles oli toinen Cato-instituutin perustajista 1970-luvulla. Vuonna 2009 selvisi, että heidän säätiönsä on rahoittanut Teekutsuliikkeen kampanjoita. Vuonna 2011 TIME-lehti nimesi Kochin veljekset maailman sadan vaikutusvaltaisimman ihmisen joukkoon. Vuonna 2012 veljekset käyttivät kymmeniä miljoonia dollareita republikaaniehdokkaiden tukemiseen, ja Mitt Romneyn häviö Barack Obamalle oli heille paha takaisku.
Yksityiselämä

Charles Koch on naimisissa ja hänellä on poika ja tytär. Tytär ei osallistu yhtiön toimintaan, mutta pojasta ollaan kasvattamassa aktiivista johtajaa Koch Industriesille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Koch Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Naisten äänioikeus Ruotsissa

Ruotsalainen naisten äänioikeuden puolesta taistelija Signe Bergman, noin 1910.
Mielenosoitusmarssi naisten äänioikeuden puolesta Göteborgissa kesäkuussa 1918.
Parlamentarismi otettiin Ruotsissa käyttöön vapaudenajan perustuslain yhteydessä 1718. Naisilla oli vapauden aikana rajoitettu äänioikeus, jonka he sittemmin menettivät. Kysymys naisten äänioikeudesta herätti paljon keskustelua 1800-luvun lopussa. Valtiopäivillä oli annettu esitys 1884, mutta se äänestettiin nurin äänin 53 vastaan 44. Myös 1912 esiteltiin uusi lakiesitys, joka myös äänestettiin nurin. Vasta 1919 meni lakiesitys lopulta läpi, ja usein sanotaan, että ensimmäiset vaalit, joissa oli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus sekä miehille että naisille, toiseen kamariin pidettiin 1921. Tämä ei ole kuitenkaan aivan totta, sillä vasta sen jälkeen kun laki oli muuttunut niin, että jopa miehet, jotka eivät olleet suorittaneet asepalvelusta, saivat oikeuden äänestää, vuonna 1922, otettiin sukupuolineutraali äänioikeus käyttöön.
Naisten äänioikeus vapauden aikana

Äänioikeuden soveltaminen vapauden aikana 1718–1772 ei ollut yhtenäistä, ja paikallisia eroja esiintyi. Pidettiin paikallisia vaaleja, joissa maaseudulla valittiin pappi paikalliseksi edustajaksi, ja kaupungeissa pormestari. Pidettiin myös valtiopäivävaaleja, joissa valittiin edustajia valtiopäivien neljälle säädylle.
Naisten äänioikeus vapauden aikana > Porvarivaalit

Vuosien 1726 ja 1742 välillä naiset osallistuivat 17 pormestarinvaaliin 31 tutkitusta. Pormestarinvaalien äänioikeus oli vuoteen 1734 saakka liitetty porvarioikeuksiin, jolloin se, joka omisti porvarioikeuden, oli määritelty porvariksi ja siksi omisti äänioikeuden. 
1734 äänioikeudesta tuli asteittainen, mikä tarkoitti, että jokaisella veroa maksavalla ja täysi-ikäisellä kansalaisella, joka hallitsi omaisuutta, oli äänioikeus. Tämä uudistus lisäsi naispuolisten valitsijoiden äänestämistä 55 prosentista 71 prosenttiin. Vuosien 1743 ja 1758 välillä naiset äänestivät 32 pormestarinvaalissa 45 tutkitusta. Vuoden 1758 asetuksella kumottiin naisten äänioikeus pormestarinvaaleissa, kun naisia ei asetuksen mukaan määritelty enää porvareiksi.
Naisten äänioikeus vapauden aikana > Maaseutuvaalit

Papinvaaleissa maaseudulla naiset saivat äänioikeuden, kun asteittainen äänioikeus tuli voimaan 1734. Maaseudulla oli vähemmän äänioikeutettuja naisia, mutta heidän äänioikeutensa koettiin vähemmän kiistanalaiseksi. Naiset säilyttivät oikeuden äänestää papinvaaleissa vuoden 1862 uudistukseen asti. Osallistumista pitäjänkokouksiin ei ollut säännelty lainsäädännössä, ja jo 1600-luvulla naiset, erityisesti ne, jotka hallitsivat kotitalouksia, osallistuivat aktiivisesti. Heillä oli korkeintaan epäsuora vaalioikeus säätyedustustoon tätä kautta, koska naispuolisia pappeja ei hyväksytty eivätkä nämä siksi voineet osallistua, kun papit keskenään nimittivät valtiopäiväedustajansa.
Naisten äänioikeus vapauden aikana > Valtiopäivävaalit

Valtiopäivien neljän säädyn äänioikeus, joka oli muotoiltu vuoden 1723 valtiopäiväjärjestyksen mukaan, oli kuten paikallinen äänioikeus sukupuolineutraaliksi kuvattu, mikä teki vahingossa naisista äänestäjiä. Vuoteen 1757 saakka naiset osallistuivat kaikkiin 11 vaaliin, joiden vaaliluettelot ovat säilyneet: kahdeksassa näistä käytettiin asteittaista skaalaa, muissa kolmessa laskenta oli asukasta kohti. Naiset säilyttivät oikeuden äänestää valtiopäivävaaleissa sen jälkeen, kun heidän äänioikeutensa pormestarinvaaleissa lakkautettiin vuonna 1758, mutta naiset äänestivät vain 10 vaalissa 33:sta vuoteen 1772, mistä vaaliluettelot ovat säilyneet. Vuonna 1772 lakkautettiin naisten oikeus äänestää porvariston valtiopäivävaaleissa. Voi lisätä, että paikallisissa vaaleissa oli mukana suurin osa äänestäjistä enemmän kuin valtiopäivävaaleissa, ja että myös miehet käyttivät äänioikeuttaan enemmän paikallisvaaleissa.
Naisten äänioikeus vapauden aikana > Sovellus

Naispuoliset äänestäjät toimivat sen mukaan, miten säännöt muuttuivat ja miten nämä tulkittiin paikallisesti. Naiset saattoivat liittyä kiltoihin ja saada porvarioikeuden, varsinkin vuoden 1720 kilta-asetuksen jälkeen, vaikka tämä oli harvinaista ja tapahtui usein erivapaudella tai eri ehdoin kuin jollekin miehelle. Nainen saattoi myös sekä omistaa että itse hallita omaisuutta ja maksaa veroja täysivaltaisena kansalaisena, joko leskenä tai tulemalla täysivaltaiseksi julistetuksi kuninkaan antamalla erivapaudella. On raportoitu, että suurin osa kaikista naisäänestäjistä oli leskiä, mutta oli myös vähemmistö naimattomia täysivaltaisiksi julistettuja naisia. Naiset käyttivät äänioikeuttaan vähemmän kuin miehet: käyminen raastuvassa henkilökohtaisesti äänestämässä koettiin selvästi noloksi asiaksi, ja oli yleistä, että naispuoliset äänestäjät valitsivat miespuolisen edustajan, joka kävi viemässä heidän äänensä. Samaan aikaan oli mahdollista, että naimisissa oleva nainen sai toimia asiamiehenä aviomiehelleen ja antaa hänen äänensä, kun hän oli sairas tai poissa.
1772–1863

Kun naisten äänioikeus lakkautettiin 1772, se poistettiin ensimmäisenä veroja maksavilta naimattomilta naisilta, joilla oli omaisuutta, ja sitten leskiltä.
Asenne naisten äänioikeuteen vaihteli paikallisesti: Eskilstunassa ja Landskronassa äänesti 90 prosenttia kaikista äänioikeutetuista naisista, ja Kalmarissa, Växjössä, Västervikissä, Simrishamnissa, Ystadissa, Åmålissa, Karlstadissa, Bergslagenissa, Taalainmaalla ja Pohjois-Ruotsissa paikalliset viranomaiset hyväksyivät edelleen sen, että naiset äänestivät valtiopäivävaaleissa vuoden 1772 kiellosta huolimatta, mikä johtui erilaisista paikallisista kansalaisuuden tulkinnoista. Lundissa, Uppsalassa, Skarassa, Turussa, Göteborgissa ja Marstrandissa noudatettiin kuitenkin vuoden 1772 naisten äänioikeuskieltoa tiukasti.
Vuonna 1823 Strängnäsin pormestari ehdotti, että naisten äänioikeus porvarissäädyssä palautettaisiin täysivaltaisille naisille (toisin sanoen leskille), jotka maksoivat veroa. 1858 naiset, jotka yrittäjinä tai kiinteistön, tontin, talon tai maa-alueen omistajina kaupungissa voitiin laskea kaupunkikunnan jäseniksi, saivat äänioikeuden porvarissäätyyn.
On huomattava, että vaalit pidettiin myös talonpoikaissäädyssä, jossa naisten äänioikeus voitiin hyväksyä 1771–1772 jälkeen. Se koski myös talonpoikaissäädyssä leskiä, niitä, joilla oli hallussaan talo, johon liittyi verovelvollisuus tai vastaava, siis samalla tavalla kuin mikä koski miehiä.
Lisää lukemista

Rösträtt för kvinnor: tidning. Stockholm: Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt. 1912 - 1919. Libris=829409. url=https://runeberg.org/rostrattkv/.
Juliste äänioikeuskokouksesta Tukholmassa huhtikuussa 1912.
Bella Abzug

| Bella Abzug> Bella Savitsky |
| --- | --- |
 Bella Abzug 1970-luvulla
Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen
 1970 – 1976  
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1920 New York, Yhdysvallat
Kuollut: 31. maaliskuuta 1998 New York, Yhdysvallat
Tiedot
Puolue:  Yhdysvaltain demokraattinen puolue
Bella Abzug (o.s Bella Savitsky, 24. heinäkuuta 1920 – 31. maaliskuuta 1998) oli yhdysvaltalainen poliitikko, feministi ja pasifisti. Hän edusti demokraattista puoluetta Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuodesta 1970 vuoteen 1976. Abzug tunnettiin toiminnastaan naisten oikeuksien puolesta, sekä esimerkiksi Vietnamin sodan vastustajana.
Elämäkerta > Nuoruus ja opinnot

Bella Abzug (o.s Bella Savitsky) syntyi 24. heinäkuuta 1920 Yhdysvalloissa New Yorkin Bronxissa. Hänen vanhempansa olivat juutalaisia maahanmuuttajia Venäjältä. Perhe oli uskonnollinen. Isä Emanuel Savitzky työskenteli teurastajana ja kauppiaana. Hän kuoli Bellan ollessa 13-vuotias. Äiti Estheristä tuli perheen elättäjä.
Abzugin kouluja olivat tyttöjen julkinen Walton High ja sittemmin hän opiskeli hepreaa Florence Marshall Hebrew High -koululla ja Jewish Theological Seminary -opistolla. Abzug alkoi toimia myös työväen sionistisessa liikkeessä Ha-Zomer ha-Za'ir. Vuonna 1938 Abzug aloitti opinnot Hunter Collegessa, jossa hän järjesti esimerkiksi mielenosoituksia fasismia vastaan. Abzug valmistui 1942 ja työskenteli jonkin aikaa ennen liittymistään Columbian yliopiston Columbia Law Schooliin. Yliopistolla hänestä tuli yksi Columbia Law Review -julkaisun toimittajista. Opintojensa aikana hän tapasi miehensä Martin Abzugin, jonka kanssa hän sai kaksi lasta. Abzug valmistui vuonna 1947 ja sai asianajajan lupakirjansa vielä samana vuonna. Hän avasi oman lakitoimistonsa erikoistuen ammattiyhdistyksiin ja kansalaisoikeuksiin.
Elämäkerta > Kongressissa

Abzug oli yksi varhaisia Vietnamin sodan vastustajia. Vuonna 1961 hän oli perustamassa järjestöä Women’s Strike for Peace ja kuului sen johtoon. Abzug vaikutti myös demokraattipuolueessa ja oli myös mukana järjestämässä Lyndon B. Johnsonin ehdokkuutta vastustanutta Dump Johnson -liikettä. Vuonna 1970 Abzug valittiin Yhdysvaltain kongressiin Manhattanin 19. vaalipiiristä hänen ajaessaan vaaleissa rauhanliikettä ja naisten oikeuksia. Sittemmin hänet valittiin kongressiin vielä kaksi kertaa uudelleen. Kongressissa hänen huomattavia lainsäädännön vaikutuksiaan olivat Equal Credit Act, Title IX, Right to Privacy Act, Freedom of Information Act, perhesuunnittelu ja aborttioikeudet. Presidentti Richard Nixonin Watergate-skandaalin yhteydessä hän oli ensimmäinen presidentin virkasyytettä vaatineista. Hän johti myös tutkimuksia Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) ja Yhdysvaltain keskusrikospoliisin (FBI) toimintaan. Abzug oli mukana monissa johtavissa liberaaleissa naistenliikkeissä ja hän sai useita lempinimiä, kuten  "Battling Bella", "Hurricane Bella" ja "Mother Courage".
Abzugilla oli merkittävä vaikutus myös Neuvostoliiton juutalaisten vapaaseen maahanmuuttoon Yhdysvaltoihin. Hän kannatti sotilaallista ja taloudellista tukea Israelille ja vastusti Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen päätöslauselmaa vuonna 1975, joka yhdisti sionismin rasismiin.
Elämäkerta > Myöhemmät vaiheet

Vuonna 1976 Abzug jätti kongressin asettuakseen ehdolle Yhdysvaltain senaattiin. Hän kuitenkin hävisi vaalit Daniel Patrick Moynihanille. Seuraavana vuonna hän hävisi New Yorkin pormestarinvaalit ja vuonna 1978 vaalit nyt vapaasta kongressipaikastaan. Vuonna 1977 Abzug oli myös puheenjohtajana National Women's Conference -tapahtumassa Houstonissa. Presidentti Jimmy Carterin hallinto nimitti hänet naisasioiden neuvovan komitean varapuheenjohtajaksi, mutta hänet erotettiin tammikuussa 1979 Carterin hallinnon kritisoinnin takia.
Abzug palasi poliittisen uransa jälkeen lakialalle, mutta jatkoi sen ohella myös poliittista toimintaa. Hän oli Women USA -järjestön johdossa ja kirjoitti feministiseen Ms-lehteen. Vuonna 1984 julkaistiin yhdessä Mim Kelberin kanssa kirjoitettu teos Gender Gap: Bella Abzug’s Guide to Political Power for American Women. Hänet valittiin vuonna 1994 National Women's Hall of Fame -jäseneksi. Bella Abzug kuoli New Yorkissa 31. maaliskuuta 1998.
Bella Abzug vuonna 1971.
Abzug (kesk.), presidentti Jimmy Carter (oik.) ja New Yorkin pormestari Ed Koch (vas.).
Mercedes-Benz W196

| Mercedes-Benz W196 |
| --- | --- |
 Karl Kling näytösajossa Nürburgringillä vuonna 1976.
Talli:   Mercedes
Suunnittelija(t):   Rudolf Uhlenhaut
Kuljettajat:   Juan Manuel Fangio  Karl Kling  Hans Herrmann  Hermann Lang  Stirling Moss  André Simon  Piero Taruffi
Teknisiä tietoja
Renkaat:  C Continental
Moottori:  Mercedes
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Ranskan GP 1954
Kilpailuja:  12
Voittoja:  9
Paalupaikkoja:  8
Nopeimpia kierroksia:  9
Palkintosijoja:  17
MM-pisteitä:  0 (127)**
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  2
Mercedes-Benz W196 on Formula 1 -talli Mercedeksen käyttämä auto kausilla 1954–1955. Autolla kilpailivat Juan Manuel Fangio, Karl Kling, Hans Herrmann, Hermann Lang, Stirling Moss, André Simon ja Piero Taruffi. Fangio voitti autolla molempina kausina kuljettajien mestaruuden. Kahdestatoista GP-kilpailustaan W196:t voittivat yhdeksän, samoin niillä ajettiin yhdeksän kilpailun nopeinta kierrosaikaa, ja ne saavuttivat kahdeksan paalupaikkaa. Italian GP:ssä 1955 Monzassa Stirling Moss ylsi nopeimmalla kierroksellaan 206,792 km/t keskinopeuteen, mikä Indianapolisin 500 mailin kilpailua (F1-osakilpailu 1950-1960) lukuun ottamatta oli ensimmäinen kerta, kun 200 km/t:n haamuraja ylitettiin.
Kaudelle 1955 Mercedes-Benz kehitti W196:n pohjalta moottorin iskutilavuuden 3-litraiseksi kasvattamalla, ja sen aerodynaamista Monza-koriversiota tarvittavilta osin muokkaamalla urheiluautojen MM-sarjaan (1953-1992) tarkoitetun W196 S -version, formula-auton jatkaessa W196 R -versiona. Myös urheiluautojen luokassa Fangio saavutti vuoden 1955 maailmanmestaruuden, joskin kauden aikana tapahtunut traaginen suuronnettomuus Le Mansissa johti valmistajan vetäytymiseen moottoriurheilusta kokonaan vuosien 1956–1987 ajaksi.
Päätöksen vuoksi kaksi viimeistä kaikkiaan neljästätoista (ml. prototyyppi) valmistetusta W196-autosta varustettiin kehitysjohtaja Rudolf Uhlenhautin aloitteesta W198 I -tuotantoauton coupé-katolla, jossa oli Mercedes-Benzin sodanjälkeisen urheilutoiminnan kehityspolven varrella syntyneestä W194-kilpurista periytyvät, ikoniset lokinsiipiovet, ja ne olivat tieliikennekelpoisia: nämä huikean suorituskykyiset, sarjatuotanto 300 SL W198:n halo- eli sädekehä-versioiksi miellettävät autoyksilöt tunnetaan arkinimellä Uhlenhaut-coupé.
Kaikkien W196-versioiden edustajia on säilynyt nykypäivään asti Mercedes-Benzin tehdasmuseon noin 1 100 ajoneuvon (2017) kokoelmassa.
Kehityspolku > Mercedes-Benzin paluu kilpailutoimintaan (1951)

Toisen maailmansodan jälkeen Saksoilta evättiin oikeus osallistua kansainväliseen moottoriurheiluun, vaikkakin urheiluautojen kilpailua oli järjestetty Euroopassa jo taas vuodesta 1946 lähtien. Kielto kumottiin vasta kaudesta 1951 alkaen, jolloin Länsi-Saksa sai ensi kerran järjestää taas Saksan Grand Prix:n, tuolloin Nürburgringillä. Myös Mercedes-Benz palasi kansainvälisiin kilpailuihin vuonna 1951 Argentiinassa, kun tehdastiimi osallistui 18.2. kilpailuun Peron-pokaalista, sekä 25.2.1951 Eva Péron-Grand Prix`iin. Tiimi käytti tuolloin sotaa edeltäneitä kauden 1939 W154-autoja: ne saavuttivat kummassakin kilpailussa hopea- ja pronssisijan vain argentiinalaiselle Ferrari-kuljettaja José Froilán Gonzálezille jääneinä. Koekilpailut osoittivat kuitenkin, ettei W154 ollut enää kilpailukykyinen, eikä sotaa edeltänyt W165:kään kelpaisi Formula 1 -kilpurin aihioksi, vaikkakin sen ahdettu 1,5-litrainen moottori täytti luokan vuosien 1947-1953 tekniset säännöt. Mercedes-Benz tarvitsisi lisää aikaa kilpailukykyisen F1-auton suunnittelulle, mutta yhtiön johtokunta päätti kesäkuussa 1951 osallistua urheiluautoluokan kilpailuihin kaudella 1952 varta varten luotavalla uudella (W194-) kilpa-autolla - tämäkin suunnitelma oli kuitenkin ollut käynnissä jo vuodesta 1950 lähtien. Teknisestä suunnittelusta vastaava johtokunnan jäsen, tohtori Fritz Nallinger, esitteli johtokunnan kokouksessa 13.10.1951 uuden F1-kilpurin tekniset kulmapisteet: 6- tai 8-sylinterisen moottorin piti olla kallistettu otsapinta-alan pienentämiseksi, kardaanin piti kulkea epäkeskeisesti kuljettajan istuimen sivussa rakenteen madaltamisen nimissä, ja 5-vaihteinen vaihteisto sijaitsisi tasauspyörästön yhteydessä. Kilpa-autossa olisi painonsäästön nimissä putkirunko, jarrurummut sijoitettaisiin pyörännapojen sijaan korin sisään, ja koriversioita olisi kaksi kappaletta: aerodynaaminen täyskori nopeille radoille, sekä perinteinen hitaille radoille. Joitain Nallingerin tuolloin esittämiä uutuuksia, kuten nokka-akseleiden ketjuvetoa tai kaksivaiheista polttoaineen ruiskutusta (imukanavaan sekä suoraan sylinteriin, jolloin jäähtyminen sallisi tiheämmän seoksen), ei lopulta kuitenkaan toteutettu. Alun alkaen suunnitteilla oli kaksi versiota, R Grand Prix-kilpailuihin sekä S-versio urheiluautojen MM-sarjaan, joilla kummallakin osallistuttaisiin kilpailuihin jo kaudella 1954. Nallingerin kiirehtimä päätös W196:n toteuttamisesta tehtiin johtokunnan kokouksessa 21.1.1952.