stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Abdul Hamid

| Abdul Hamid |
| --- | --- |
 Abdul Hamid vuonna 2019.
Bangladeshin 16. presidentti
 24. huhtikuuta 2013 – 24. huhtikuuta 2023  
Edeltäjä:  Zellur Rahman
Seuraaja:  Mohammed Shahabuddin
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1944 (ikä 81) Mithamain Upazila, Brittiläinen Intia
Ammatti:  poliitikko
Puoliso:  Rashida Hamid
Tiedot
Puolue:  Grand Alliance
Mohammad Abdul Hamid (bengaliksi মোহাম্মদ আব্দুল হামিদ, Mohammôd Abdul Hamid; s. 1. tammikuuta 1944 Kamalpur) toimi Bangladeshin presidenttinä 2013–2023. Hänet aloitti presidenttinä 14. maaliskuuta 2013, kun hänen edeltäjänsä Zellur Rahman kuoli kesken toimikautensa. Presidentin toimikausi on viisi vuotta.
Hamid on koulutukseltaan lakimies Dhakan yliopistosta. Hänen syntymänsä aikaan Bangladesh oli osa Brittiläistä Intiaa ja vuodesta 1947 Pakistania. Hamid lähti politiikkaan kotimaakunnassaan Kishoregonj’ssa 1960-luvun alussa vastustaakseen silloista Pakistanin Mohammad Ajub Khanin sotilashallitusta ja joutui useita kertoja vankeuteen tämän takia. Hänen puolueensa on islamilainen awamiliitto, jonka varapuheenjohtajaksi hän nousi 1974. Pakistanin parlamentin jäsen hän oli vuodesta 1970 alkaen. Bangladeshin itsenäisyyssodan aikana 1971 hänellä oli tärkeä rooli Intian puolelle paenneiden pakolaisten johtajana. Maan itsenäisyyden aikana vuodesta 1971 hän on toiminut muun muassa koulutusjärjestelmän parantamisen puolesta. Awamiliitto oli oppositiossa vuosina 2001−2006, jonka jälkeen se on ollut monipuoluehallituksen osana. Hamid nousi parlamentin puhemieheksi 2009. Hän aloitti virkaa tekevänä presidenttinä 14. maaliskuuta 2013 ja valittiin maan presidentiksi viisivuotiskaudelle 22. maaliskuuta 2013.
Maaliskuussa 2018 hänet valittiin toiselle kaudelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abdul Hamid Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Antoine Lavoisier

Antoine Lavoisier
Antoine Laurent de Lavoisier ([ɑ̃twan lɔʁɑ̃ də lavwazje]; 26. elokuuta 1743 Pariisi – 8. toukokuuta 1794 Pariisi) oli ranskalainen kemisti. Hän julkaisi aineen häviämättömyyden lain ensimmäisen version, tunnisti ja nimesi hapen ja todisti sen osuuden palamisreaktioon ja näin flogiston-teorian vääräksi ja uudisti kemian nimistöä. Lavoisier’ta pidetään usein nykyaikaisen kemian isänä.
Henkilöhistoria

Antoine Laurent Lavoisier syntyi Pariisissa ja opiskeli kardinaali Mazarinin perustamassa yliopistossa Collège des Quatre-Nations (1754–1761) kemiaa, kasvitiedettä, tähtitiedettä ja matematiikkaa. Ensimmäinen kemian alan julkaisu ilmestyi 1764. Vuonna 1767 hän osallistui Elsassin ja Lothringenin maantieteen tutkimiseen. Hänet valittiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1768. Vuonna 1771 hän meni naimisiin 13-vuotiaan Marie-Anne Pierrette Paulzen kanssa, joka käänsi myöhemmin hänelle englanninkielisiä tekstejä ja teki niihin muistiinpanoja ja korjauksia sekä kuvitti hänen kirjojaan sekä työskenteli hänen kanssaan tutkimuksen parissa. Paulze julkaisi Lavoisier’n kuoleman jälkeen tämän muistelmat ja kirjoituskokoelman. Vuodesta 1775 Lavoisier palveli kuninkaallisessa ruutihallinnossa, missä hän kehitti ruudin tuotantoa ja maanviljelyskäyttöä suunnittelemalla uuden salpietarin valmistusmenetelmän.
Palamisilmiö

Eräät Lavoisier’n tärkeimmistä kokeista tarkastelivat palamisilmiön luonnetta. Hän osoitti kokeellisesti, että palaminen on prosessi, missä palava aine ja happi yhdistyvät. Hän osoitti kokeellisesti myös hapen merkityksen eläinten ja kasvien hengityksessä, samoin kuin hapen roolin metallin ruostumisessa. Lavoisier’n palamisilmiön selitys syrjäytti flogiston-teorian, joka väitti että palava aine luovuttaa flogiston-nimistä ainetta palaessaan. Hän osoitti myös veden olevan vedyn ja hapen yhdiste, mikä selitti Joseph Priestleyn havainnon, jonka mukaan Henry Cavendishin eristämä "palava ilma" tuotti palaessaan höyryä, joka jäähtyessään tiivistyi vedeksi. Tämän vuoksi hän antoi tälle "palavalle ilmalle" nimen hydrogenium, kreikan "vedenmuodostaja", mihin myös suomenkielinen termi vety viittaa.
Lavoisier’n työ perustui osittain Priestleyn työhön. Kuitenkin hän yritti ottaa kunnian Priestleyn havainnoista. Taipumuksen käyttää muiden henkilöiden saavutuksia heitä mainitsematta ja sitten tehdä omia johtopäätöksiä sanotaan olleen tyypillistä Lavoisier’lle. Hän osoitti julkaisuissaan Sur la combustion en general (”Palamisesta”, 1777 ja Considérations Générales sur la Nature des Acides, 1778), että palamiseen osallistuva ”ilma” oli myös happamuuden lähde. Vuonna 1779 hän antoi ilman tälle ainesosalle nimen oxygenium, mikä johtuu hapon muodostajaa tarkoittavista kreikan kielen sanoista ja mihin myös sille myöhemmin annettu suomenkielinen nimi happi viittaa. Ilman toiselle ainekselle hän antoi nimen azote (kreikaksi: elämätön), mikä on nykyisinkin tämän aineen, typen ranskankielinen nimi. Julkaisussa Reflexions sur le Phlogistique, 1783, Lavoisier osoitti flogiston-teorian olevan epäjohdonmukainen.
Kemian uudistaja

Lavoisier’n kokeet olivat ensimmäisiä, joissa käytettiin kvantitatiivisen kemian menetelmiä. Hän osoitti, että vaikka aineen tila muuttuu kemiallisessa reaktiossa, niin aineen määrä säilyy samana jokaisessa kemiallisessa reaktiossa. Hän poltti fosforia ja rikkiä ilmassa, ja osoitti että lopputuotteet painoivat enemmän kuin lähtöaineet. Painonlisäys saavutettiin kuitenkin ilman kustannuksella. Nämä kokeet todistivat massan häviämättömyyden lain. Lavoisier tutki myös veden rakennetta ja nimesi veden rakenneosat vedyksi (vedenmuodostaja) ja hapeksi.
Ranskalaisen kemistin Claude Louis Berthollet’n ja muiden kanssa Lavoisier kehitti kemian nimistöä ja nimeämistä, mihin nykyinen nomenklatuurikin perustuu. Hän esitteli nimistöä teoksessa Méthode de nomenclature chimique (1787). Järjestelmän nimet ovat pääosin yhä, kuten esimerkiksi nimet rikkihappo, sulfaatit ja sulfiitit.
Lavoisier’n teosta Traité Élémentaire de Chimie (1789) pidetään ensimmäisenä nykyaikaisena kemian oppikirjana, joka esitti yhtenäisen kuvan uusista kemian teorioista, määritteli selkeästi massa häviämättömyyden lain sekä hienovaraisesti kyseenalaisti flogistonin olemassaolon, sillä flogistonin massa olisi ollut massan häviämättömyyden lain mukaan negatiivinen. Lavoisier myös selkeytti alkuaineen käsitettä yksinkertaiseksi aineeksi mitä mikään tunnettu kemiallinen analyysimenetelmä ei pysty pilkkomaan, ja hän kehitti teorian kemiallisten yhdisteiden muodostumisesta alkuaineistaan. Lisäksi se sisälsi luettelon alkuaineista, ja useista aineista joita ei voida enää pilkkoa pienemmiksi, kuten esimerkiksi happi, typpi, vety, fosfori, elohopea, sinkki ja rikki. Luettelo sisälsi kuitenkin myös valon, sähkön ja lämmön (calorique), joiden hän uskoi olevan ainetta.
Muu toiminta ja kuolema

Lavoisier’n elämässä oli myös lakitieteen opinnoilla suuri merkitys. Tämä johti kiinnostukseen Ranskan politiikkaa kohtaan, ja tämän seurauksena hän hankki viran verojen kerääjänä yksityisessä Ferme Générale -nimisessä veronvuokraamista ja verojen karhuntaa suorittavassa yrityksessä 26-vuotiaana, missä hän yritti uudistaa Ranskan rahatalous- ja verotusjärjestelmää.
Ollessaan Ranskan virkamiehenä hän oli mukana komiteassa, joka kehitti metrijärjestelmän turvatakseen painojen ja mittojen yhdenmukaisuuden koko Ranskassa. Ranskan suuren vallankumouksen terrorin kauden vallankumoukselliset leimasivat Lavoisier’n petturiksi yhtenä 28 ranskalaisesta veronvuokraajasta vuonna 1794 ja hänet mestattiin giljotiinilla Pariisissa 50-vuotiaana. Veronvuokraajat olivat erityisen vihattu ammattikunta, ja heidät tuomittiin kokonaisuudessaan kuolemaan. Lavoisier’ta ei tosin voitu todistaa syylliseksi väärin­käytöksiin, mutta häntä syytettiin perusteettomasti vehkeilystä Ranskan vihollisten kanssa. On kohtalon ivaa, että Lavoisier oli yksi harvoista vapaamielisistä asemassaan. Hänen puolustuspuheensa kerrotaan kumotun kuittauksella ”Tasavalta ei tarvitse tiedemiehiä!”
Merkitys

Lavoisier’n perustavanlaatuinen merkitys kemian kehittymiselle johtui hänen tietoisesta yrityksestään selittää kaikki kokeelliset tulokset yhdellä teorialla. Hän vakiinnutti kemiallisen tasapainon teorian johdonmukaisen käytön, kumosi hapen avulla flogiston-teorian ja kehitti uuden kemian nimeämisjärjestelmän, mikä väitti, että happi oli kaikkien happojen oleellinen ainesosa (mikä myöhemmin osoittautui vääräksi). Ensimmäistä kertaa alkuaineiden nykyaikainen merkitys esitellään järjestelmällisesti; klassisen kemian kolme tai neljä alkuainetta korvautuvat uudella järjestelmällä, ja Lavoisier selvitti kemiallisten yhtälöiden reaktioita jotka noudattavat aineen häviämättömyyden periaatetta.
Lavoisier’n merkitystä tieteelle kuvasi matemaatikko Lagrange joka valitti teloitusta sanomalla: ”Pään katkaiseminen kesti heiltä vain hetken, mutta Ranskalta saattaa kestää vuosisata samanlaisen luomiseen.”
Kirjallisuutta

Berthelot, M.: La révolution chimique: Lavoisier. Paris: Alcan, 1890.
Daumas, M.: Lavoisier, théoricien et expérimentateur. Paris: Presses Universitaires de France, 1955.
Lavoisier, A.: Traité élémentaire de chimie, présenté dans un ordre nouveau et d'après les découvertes modernes, 2 osaa. Paris: Chez Cuchet, 1789. Uusintapainos Bruxelles: Cultures et Civilisations, 1965.
Lavoisier, Antoine: Elements of Chemistry, Dover Publications Inc., New York, NY,1965, 511 sivua.
Hundred Greatest Men, 1885 www.lib.utexas.edu
Foster, M. L.: Life of Lavoisier, Smith College Monographs No. 1., Northampton, Mass 1926, 72 sivua.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaikki Lavoisier’n julkaisut (ranskaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Virtuaalimuseo Panopticon Lavoisier (englanniksi ja ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Lavoisier’n palamisilmiötä tutkinut koejärjestely
Lavoisier’n laboratorio, Musée des Arts et Métiers.
Jacques-Louis David, Antoine Lavoisier vaimoineen, 1788.
Harri Haapaniemi (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 1. huhtikuuta 1981 (ikä 43)
Syntymäpaikka: Pori, Suomi
Pelipaikka: oikea laitapuolustaja
Pituus: 180 cm
Junioriseurat
1992–1995: ToVe
1996–1997: Jazz
1998–1999: TPV
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1999 | TPV | 0 | (0) |
| 1999 | → PP-70 (laina) | 14 | (1) |
| 2000 | Jazz | 1 | (0) |
| 2000 | → PP-70 (laina) | 11 | (0) |
| 2001 | Atlantis | 15 | (0) |
| 2001 | → AC Vantaa (laina) | 1 | (0) |
| 2002–2003 | Allianssi | 27 | (0) |
| 2002 | → AC Vantaa (laina) | 9 | (1) |
| 2004 | Viikingit | 23 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 101 | (2) |
Maajoukkue
| 1996 | Suomi U15 | 8 | (0) |
| 1997 | Suomi U16 | 9 | (1) |
| 1998 | Suomi U17 | 4 | (0) |
| 1999 | Suomi U18 | 13 | (0) |
| 2000 | Suomi U19 | 5 | (0) |
| 2001 | Suomi U20 | 5 | (0) |
| 2002–2003 | Suomi U21 | 13 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Harri Haapaniemi (s. 1. huhtikuuta 1981 Pori) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan Haapaniemi oli oikea laitapuolustaja.
Hänen kasvattajaseuransa on Toejoen Veikot. FC Jazzissa Haapaniemi teki Veikkausliiga-debyyttinsä toukokuussa 2000 Tampere Unitedia vastaan. Tuo oli Haapaniemen kauden 2000 ainoa peli Veikkausliigassa. Kaudella 2001 hän pelasi Atlantis FC:ssä 15 ottelua Veikkausliigassa ja oli mukana voittamassa Suomen Cupia. Kausina 2002–2003 Haapaniemi pelasi AC Allianssissa 27 ottelua. Pääsarjatasolla hän pelasi yhteensä 42 ottelua jääden maaleitta.
Haapaniemi oli myös mukana alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa vuonna 2001 Argentiinassa. Hän oli avauskokoonpanossa jokaisessa ottelussa, kun Suomi putosi alkulohkojen jälkeen voitettuaan vain Jamaikan.
Saavutukset

Suomen Cup 2001
The Bonnie Blue Flag

Nuottijulkaisun kansi vuodelta 1861
The Bonnie Blue Flag on yhdysvaltalainen marssilaulu, jonka laati etelävaltioiden käytettäväksi Harry McCarthy ja jonka nuotit A.E. Blackmar and Bro. julkaisi vuonna 1861. Kappaleen melodia perustuu irlantilaiseen kansansävelmään ”The Irish Jaunting Car”.
Kappaleen nimessä esiintyvä ”bonnie blue flag” (suom. kelpo sininen lippu) viittaa vuonna 1810 lyhyen aikaa olemassa olleeseen Länsi-Floridan tasavaltaan, jonka Yhdysvallat myöhemmin liitti itseensä. Samankaltaista lippua käytti myöhemmin jonkin aikaa myös Texasin tasavalta.
Sanat

Kappaleen sanat eivät vastaa Yhdysvalloista irtautuneiden osavaltioiden todellista järjestystä.
”Property” vastaan ”liberty”

Kappaleen kolmannen säkeen neljäs sana oli alkuperäisessä versiossa ”property” eli omaisuus, viitaten etelävaltioissa vallinneeseen orjuuteen. Joissakin myöhemmissä versioissa, mukaan lukien A.E. Blackmar and Bro. -yhtiön neljässä viimeisessä julkaisussa yhdeksästä, sana on muutettu muotoon ”liberty” eli vapaus. Muun muassa vuoden 2003 elokuvassa Jumalan miekka etelävaltioiden sotilaiden nähdään laulavan kappaleesta sen jälkimmäistä versioita. Tämä poiki elokuvaa koskevan valituksen, koska sen katsottiin vääristelevän historiaa ja etelävaltioiden motiiveja. Kappaleessa itsessään mainitun Alexander Stephensin mukaan orjuus oli etelävaltioiden kulmakivi ja Yhdysvalloista irtautumisen nimenomainen syy.
Aiheesta muualla

Allan, Francis D.: Allan's Lone Star ballads : a collection of southern patriotic songs, made during Confederate times, s. 46–47.  (poikkeavalla sanoituksella)  J.D. Sawyer, 1874.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Kuuban historia

Kuuban historia voidaan jakaa neljään vaiheeseen: alkuperäiskansojen aika ennen Kolumbusta, siirtomaakausi vuoteen 1902, itsenäisyyden ajan alku 1902–1958, ja Fidel Castron valta vuodesta 1959. Ennen itsenäistymistään Kuuba oli ensin Espanjan siirtomaa ja sitten Yhdysvaltain miehittämä, minkä jälkeen maa oli edelleenkin hallinnollisesti ja taloudellisesti riippuvainen yhdysvaltalaisten pääomasta.
Siirtomaa-aika

Kristoffer Kolumbus saapui Kuuban saarelle ensimmäisenä eurooppalaisena 1492. Sitä ennen saarta asuttivat arawakki- ja taino-intiaanit, jotka espanjalaisten konkistadorien oli helppo kukistaa 1510-luvulla. Sebastián de Ocampo purjehti saaren ensimmäisenä ympäri 1508. Kolme vuotta myöhemmin Diego Velázquez de Cuéllar käynnisti sen valloituksen. Hän onnistui rauhoittamaan saaren kokonaan kolmessa vuodessa ja perusti muun muassa 1514–1515 Santiago de Cuban ja Havannan. Kuubassa oli enemmän kultaa ja parempaa maata jaettavaksi siirtolaisille sekä enemmän intiaanityövoimaa kuin Hispaniolassa, joten Kuubasta kehittyi nopeasti Karibian alueen merkittävin siirtokunta ja Havannasta tärkein kauppapaikka.
Kun sairaudet ja itsemurhat hävittivät intiaanipopulaation, eurooppalaiset tuottivat Afrikasta lisää orjia työskentelemään sokeriruokoviljelmille. Tupakka- ja sokeriteollisuus nostivat Kuuban 1800-luvulla yhdeksi maailman arvokkaimmista siirtomaista, josta espanjalaiset eivät halunneet luopua, ja jonka britit, ranskalaiset ja amerikkalaiset yrittivät saada itselleen. Englantilaiset onnistuivat valloittamaan Kuuban 11 kuukaudeksi itselleen, mutta Pariisin rauha vuonna 1763 sisälsi vaihtokaupan, jossa Espanja sai Kuuban takaisin luovuttaessaan Britannialle Floridan. Näin Espanjan hallinto Kuubassa jatkui.
Siirtomaavaltojen valtapyrkimysten keskellä kasvoi kuubalaisten halu itsenäistyä, vaikkakin itsenäisyyshalut alkoivat Kuubassa muuta Amerikkaa myöhemmin, vasta 1800-luvun puolivälissä. Espanja oli lisäksi valmistautunut pitämään kiinni Kuubasta kaikin keinoin, sillä saaren talous menestyi ja Espanja sai sieltä tuloja. Kuuban talous perustui sokeriin, jonka markkinatilanne oli maalle suosiollinen, sillä entinen suurtuottaja Haiti oli poissa kilpailusta ja muualla Karibialla tuotantokustannukset nousivat orjuuden lakkauttamisen jälkeen. Kuuban sokeria vietiin erityisesti Yhdysvaltoihin, jonka markkinat kasvoivat 1800-luvulla.
Kuubassa syntyneet espanjalaiset, kreolit, alkoivat olla tyytymättömiä raskaaseen verotukseen ja hallintoon, sillä maata hallitsivat Espanjasta lähetetyt virkamiehet. Vuosien 1810–1825 välillä Meksiko ja Etelä-Amerikan maat olivat itsenäistyneet, mutta Puerto Rico ja Kuuba olivat edelleen Espanjan hallinnassa. Yhdysvallat tuki itsenäistyneenäkin Espanjan valtaa, sillä Kuuban ero emämaasta olisi saattanut aiheuttaa orjakapinan tai haitata sokerikauppaa. Amerikkalaiset yrittivät kaksi kertaa ostaa Kuuban Espanjalta vuosina 1848 ja 1854.lähde? Monet kreoleista pitivät liittymistä Yhdysvaltoihin realistisena vaihtoehtona. Itsenäistymisen esitaistelijana pidetään Narciso Lópezia, joka todennäköisesti yritti liittää Kuuban Yhdysvaltoihin. Simón Bolívarin joukoissa aiemmin taistellut López yritti 1850 maihinnousua Kuubaan 600 miehen joukolla. Seuraavana vuonna hän yritti uudestaan, mutta hänet otettiin kiinni ja teloitettiin.
Itsenäistyminen

Itsenäistymishalut voimistuivat sodaksi, jota käytiin kymmenen vuotta (1868–78). Se päättyi Espanjan voittoon, mutta kohotti kansallistunnetta ja lakkautti orjuuden. Seuraavan aseellisen kapinan voimahahmoja oli lehtimies, kirjailija ja lakimies José Martí, joka palasi maanpaosta Kuubaan vuonna 1895 käynnistämään itsenäisyystaistelun kenraali Máximo Gómezin kanssa. Marti kaatui runsaan kuukauden kuluttua eikä tämäkään yritys johtanut itsenäisyyteen. José Martí on Kuuban suurimpia kansallissankareita. Harva tietänee, että tunnettu laulu Guajira guantanamera on Martin tekstiä.
Seuraava taistelu käytiin yllättäen Yhdysvaltoja vastaan. Se sai alkunsa "Mainen laukauksista"; USA:n sotalaiva Maine räjähti Havannan satamassa vuonna 1898 ja Yhdysvallat syytti siitä Espanjaa julistaen sodan. Se oli nopeasti ohi ja Kuuba siirtyi Yhdysvalloille.
Kuuba itsenäistyi vuonna 1902, mutta niin talous kuin politiikkakin oli tiukasti Yhdysvaltojen ohjaksissa. Yhdysvaltojen valta oli kirjattu jopa perustuslakiin, mikä johti Guantanamo Bayn laivastotukikohdan perustamiseen vuonna 1903. Kuubalaisilla oli vaihtoehtoina joko hyväksyä perustuslaki tai joutua kokonaan miehitetyiksi.
Seurasi sarja nukkehallituksia ja diktaattoreita. Korruptio kukoisti, mustaihoisia syrjittiin. Amerikkalaiset yhtiöt omistivat kaksi kolmasosaa maan viljelymaasta ja lähes kaikki kaivokset. Yleislakko vuonna 1933 syöksi presidentti Machadon vallasta nostaen armeijan kersantti Fulgencio Batistan johtoon. Aluksi hän kätkeytyi nukkepresidenttien taakse, mutta vuonna 1940 hänet valittiin vaaleilla maan presidentiksi. Neljän vuoden kuluttua, jälleen vapaissa vaaleissa, Batistan ehdokas hävisi. Hän yritti paluuta, mutta teki varmuuden vuoksi vallankaappauksen kolme kuukautta ennen vuoden 1952 vaaleja. Vaalien peruuntuminen esti erään korruptiota vastustavan Ortodoxo-puolueen kandidaatin lähes varman valinnan parlamenttiin. Ehdokas oli 25-vuotias oikeustieteen tohtori ja asianajaja Fidel Castro. Yhdysvallat tunnusti Batistan hallituksen. Castro syytti Batistaa vuoden 1940 perustuslain rikkomisesta ja yritti nostaa oikeusjutun Batistaa vastaan, mutta hänen kannettaan ei otettu edes käsiteltäväksi.
Vallankumous

Ainekset Kuuban vallankumoukseen olivat valmiit. Havannan miljonäärit olivat Keski- ja Etelä-Amerikan rikkaimpia valtaosan Kuuban kansasta ollessa köyhiä ja lukutaidottomia. Ensimmäinen aseellinen yritys tehtiin 26. heinäkuuta 1953, josta päivämäärästä tuli myöhemmin vallankumousliikkeen nimi. Armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa hyökkäsi 119 kapinallista. Heistä 55 jäi kiinni ja teloitettiin. Fidel Castro pääsi pakenemaan, mutta antautui vapaaehtoisesti saatuaan takuut pääsystä oikeusistuimen eteen. Vangitsija, luutnantti Sarria, passitti Castron pikateloituksen sijasta vankilaan ja sai itse maksaa teosta vankeudella. Castro vapautti hänet päästyään valtaan. Castron suvulla oli suhteita Batistan hallintoon, mitä kautta Fidel sai pelastettua nahkansa.
Castron vangitseminen tuli yleiseen tietoon ja hänelle oli pakko myöntää avoin oikeudenkäynti. Hänen pitämästään puolustuspuheesta La historia me absolverá (”Historia on minut vapauttava”) tuli tärkeä vallankumouksen julistus. Castro tuomittiin 15 vuodeksi vankeuteen Isla de Pinosin saarelle (nykyään Isla de la Juventud).
Myös muita vallankumoustaistelijoita oli tuomittu samaan vankilaan, kuten Castron nuorempi veli Raúl. Castro kumppaneineen eivät ehtineet olla vankilassa kuin kaksi vuotta, sillä Batista valitutti itsensä presidentiksi vuonna 1955 ja julisti suosiota tavoitellen poliittisten vankien armahduksen. Castro lähti Meksikoon, josta hän seuraavana vuonna palasi salaa Granma-nimisellä moottoriveneellä Kuubaan. Parikymmenmetriseen alukseen oli ahtautunut 82 sissiä, joista yksi oli argentiinalainen Ernesto Guevara. Vain 12 sissiä pääsi turvaan vuoristoon.
Vallankumouksen jälkeen

Batista pakeni Kuubasta tammikuun 1. päivänä 1959 ja samana päivänä "parrakkaat" (los barbudos) marssivat Havannaan. Tuomari Manuel Urrutiasta tuli presidentti. Yhdysvallat, Iso-Britannia, Ranska ja Neuvostoliitto sekä useimmat Latinalaisen Amerikan maat tunnustivat Kuuban uuden hallituksen jo tammikuun ensimmäisellä viikolla.
Vallankumouksen jälkeen > Rankaisutoimet Batistan hallinnon jäseniä vastaan

Kuubasta paenneen Batistan hallinnon jäsenet yrittivät aluksi neuvotella Fidel Castron kanssa sopimuksen, joka olisi taannut heille jatkossakin vaikutusvaltaa maan asioihin, mutta Castro vaati ehdotonta antautumista. Presidentti Manuel Urrutia kumosi vanhan hallituksen säätämät poikkeuslait ja sensuurin. Castron johtamat vallankumoukselliset ryhtyivät heti Batistan paon jälkeen rankaisemaan vanhan hallinnon virkamiehiä ja upseereja, joita syytettiin kansalaisten murhaamisesta ja kiduttamisesta, ja tätä varten perustettiin erityisiä sotaoikeuksia. Ulkomaisten tarkkailijoiden mukaan rankaisutoimet saivat järjestelmällisen koston luonteen. Syytetyt tuomittiin pikaisesti, usein suorastaan hätäisesti järjestetyissä oikeudenkäynneissä poikkeuksetta kuolemaan ja teloitettiin julkisesti. Eräät teloitukset järjestettiin Havannan stadionilla, josta ne televisioitiin. Julkiset teloitukset horjuttivat varsinkin Yhdysvalloissa vakavasti uskoa Castron hallinnon vilpittömyyteen ja ulkomaisten vastalauseiden vuoksi ne muutettiin tammikuun 1959 puolivälissä salaisiksi. Tähän mennessä oli teloitettu noin 150 ihmistä, ja kun sotaoikeudet kesäkuussa lakkautettiin ja "sotarikollisten" asioiden käsittely siirrettiin tavallisille tuomioistuimille, kaikkiaan noin 500 kuolemantuomiota oli pantu täytäntöön. Fidel Castro ilmoitti kuolemantuomioiden langettamista ja täytäntöönpanoa – "vaikka koko muu maailma olisi niitä vastaan" – jatkettavan niin kauan, kunnes kaikki "sotarikolliset" olisivat saaneet rangaistuksensa. Satojatuhansia Batistan kannattajia pakeni ulkomaille.