stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marjo Vilhola

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten judo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten judo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten judo.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten judo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1989 | 48 kg |  |
Marjo Vilhola (s. 5. lokakuuta 1968) on suomalainen judon EM-mitalisti.
Vilhola sai Helsingin EM-kilpailuissa 1989 pronssia 48 kg:n sarjassa. Hän sijoittui toiseksi British Openin 52 kg:n painoluokassa 1993 ja voitti saman sarjan Pohjoismaiden mestaruuden 1997.
Vilhola edusti seuratasolla Imatran Sukoshia. Hän voitti Suomen-mestaruuden 48 kg:n sarjassa 1990 sekä 52-kiloisissa 1992 ja 1997. SM-hopeaa hän saavutti 48 kg:n painoluokassa 1989 ja 1991 sekä 52-kiloisissa 1988, 1993 ja 1994. SM-pronssia hän sai 48 kg:n sarjassa 1987.
Sokoto

| Sokoto |
| --- | --- |

 Sokoto
 Koordinaatit: 13°04′N, 5°14′E 
Valtio:  Nigeria
Osavaltio:  Sokoto
Väkiluku (2016)  (koko taajaman arvio):  
 – Metropolialue:  815 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sokoto on kaupunki Nigerian luoteisnurkassa ja samannimisen Nigerian osavaltion pääkaupunki.
Historia

Sokoto perustettiin Usman dan Fodion Gobiria vastaan vuosina 1804–1808 käymän jihadin aikana. Usman perusti valtion, joka tuli myöhemmin tunnetuksi Sokoton kalifaattina ja Sokoto oli alun perin hänen poikansa, seuraajansa ja tuolloisen sotilaspäällikkönsä Muhammadu Bellon vuonna 1805 perustama sotilastukikohta. Vuonna 1815 sairastunut Usman muutti Sifawasta Sokotoon ja kuoli vuonna 1815. Hänen poikansa Muhammadu nimitettiin emiiriksi Sokotossa ja Usmanin haudasta tuli pyhiinvaelluskohde. Sokotosta tuli suurin 1800-luvun itsenäisistä afrikkalaisista valtioista ja se hallitsi tärkeää Länsi-Afrikan kauppareittejä. Alkuperäisen kaupungin keskus oli Muhammadu Bellon palatsi seremoniallisen keskuskadun itäpäässä. Palatsin edustalla oli aukio, jonka ympärillä oli moskeija, tori, sekä eri virkamiesten asuntoja. Kaupunkia ympäröi tiheään asuttu maaseutu. Sokoto oli valtion tärkeä keskus, mutta sen hallitsijat viettivät aikansa myös muutaman kymmenen kilometrin päässä sijaitsevassa Wurnon kaupungissa. Jotkin alueen kaupungit erikoistuivat esimerkiksi käsitöiden valmistukseen tai kaupan alalla, mutta Sokoto tuli tunnetuksi uskonnollisen oppineisuuden ja runouden keskuksena. Sokotolaiset uskonoppineet julkaisivat yli 300 kirjaa, joista osa käsitteli alueelle levinnyttä suufilaisuutta. Suufilaisiin liikkeisiin liittyi usein käsitykset mahdista ja maailmanlopusta. Näihin liikkeisiin liittyen monet fulbet muuttivat muualle Länsi-Afrikkaan, jossa heidän jälkeläisistään käytetään nimitystä fellatat. Monet heistä olivat alun perin lähtöisin nimenomaan Sokotosta.
15. maaliskuuta 1903 brittiläinen everstiluutnantti Thomas Morland johti noin 700:n hausasotilaan joukon Sokotoa vastaan. Sokoton emiiri Muhammad al-Tahirin joukot voitettiin kaupunginmuurien eteläpuolella olevalla aukiolla. Brittiläisen siirtomaahallinnon edustaja Frederick Lugard liitti Sokoton ja sen hallitsemat emiirikunnat brittiläiseen siirtomaavaltakuntaan ja Muhammad al-Tahirista tehtiin Sokoton muodollinen sulttaani. Itse Sokoton kaupungista tuli nyt vain maakunnallinen keskus, joka jäi rautateiden tai päällystettyjen maanteiden puutteessa varsin syrjään muusta maastaa. Nigeria sai itsehallinnon vuonna 1956 ja täyden itsenäisyyden vuonna 1960, jolloin heräsi joksikin aikaa myös ajatus uudesta Sokoton kalifaatista. Ajatuksen johtohahmo oli Pohjois-Nigerian pääministeri Ahmadu Bello, joka kuitenkin päätyi salamurhaajan uhriksi vuonna 1966. Vaikka ajatus kalifaatista hävisi, ovat Sokoton sulttaanit toimineet edelleen poliittisina ja uskonnollisina johtohahmoina.
Talous

Sokoto toimii nykyisin lukuisten eri tuotteiden, kuten kolapähkinöiden, vuohen-, lampaan- ja lehmännahkojen, durran, maapähkinöiden, puuvillan ja tupakan kaupan keskuksena. Nahasta valmistetut käsityötuotteet ovat merkittävä vientituote. Erityisen tunnettu on paikallisista vuohista valmistettu niin sanottu marokonnahka. Nahkaa valmistetaan edelleen usein perinteiseen tapaan mutavallien ympäröimissä laitoksissa, mutta kaupungissa on myös nykyaikaisempia nahkatehtaita. Lähistöllä sijaitsee sementtitehdas, jonka raaka-aineena käytetään paikallisesti runsasta kalkkikiveä. Muuhun teollisuuteen lukeutuvat teurastamot ja jäähdytyslaitetehdas.
Väestö

Vuonna 2016 Sokoton rakennetulla kaupunkialueella oli arviolta 815 000 asukasta. Kaupunki on tärkeä fulbejen uskonnollinen keskus.
Kaupungissa sijaitsee vuonna 1975 perustettu Usmanu Danfodion yliopisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sokoto Wikimedia Commonsissa
Torikauppaa Sokotossa piirroksessa vuodelta 1859.
Nahkaa työstäviä käsityöläisiä.
Sokerikoivu

| Sokerikoivu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Fagales
Heimo::  Koivukasvit Betulaceae
Alaheimo::  Betuloideae
Suku::  Koivut Betula
Laji::  lenta
Kaksiosainen nimi
 Betula lenta  L.   

Katso myös
   Sokerikoivu Wikispeciesissä   Sokerikoivu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sokerikoivu (Betula lenta) (käytetään myös nimeä tuomikoivu) on Pohjois-Amerikan itäosista kotoisin oleva tummakaarnainen, kesävihanta puu, joka kuuluu koivujen sukuun ja koivukasvien heimoon. Se on hyvin läheistä sukua keltakoivulle, josta sen erottaa sileän kaarnan ja tahmeiden norkkosuomujen perusteella. Nimensä puu on saanut makeasta mahlastaan, josta intiaanit keittivät siirappia.
Ulkonäkö ja koko

Sokerikoivu on hieman keltakoivua nopeakasvuisempi puu, joka alkaa tuottaa siementä noin 40 vuoden iässä. Sen keskimääräinen elinikä on yli 100 vuotta mutta enimmillään jopa 200 vuotta. Yleensä se kasvaa 15–18 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan alle 60 senttimetriä paksuksi. Suurimmat luonnosta löydetyt yksilöt ovat olleet 24 metriä korkeita ja 1,5 metrin paksuisia.
Sokerikoivulla on suora, korkea päärunko ja kapea latvus. Runkoa peittää sileä, tummanruskea tai miltei musta kaarna, joka on paperinohutta eikä hilseile juurikaan edes puun ikääntyessä. Kuluvan kesän kasvainranka on lähes tai aivan kalju. Silmut ovat kaljut ja kuivahkot.
Kierteiset lehdet ovat tummanvihreät mutta vaihtavat väriään voimakkaankeltaiseksi syksyllä ennen varisemista. Niissä on karvainen ruoti ja pienet korvakkeet, jotka karisevat lehtien puhjetessa. Lehtilapa on 8–12 senttimetriä pitkä, puikea, suippo ja matalaan herttatyvinen. Lehtilaita on toissahainen ja alapinta suonia myöten karvainen. Murskatuissa haaroissa, lehdissä ja silmuissa on voimakas rohdosmainen tuoksu, joka on peräisin niiden sisältämästä metyylisalisylaatista.
Sokerikoivu on yksikotinen kasvi, joka kukkii huhti–toukokuussa lehtien puhjetessa. Sen kukinto on 3-liuskaisten suomujen peittämä pullea norkko, jossa on vain joko hede- tai emikukkia. Hedekukissa on vähäinen kehä ja ne muodostavat pitkiä ja riippuvia norkkoja. Emikukat ovat puolestaan kehättömiä ja muodostavat lyhyitä ja pystyjä norkkoja. Hedelmä on litteä pähkylä, jossa on kapeat siipipalteet. Pähkylät kypsyvät elo–syyskuussa ja varisevat norkoista myöhään syksyllä tai talvella. Tuuli levittää ne talven aikana koivun ympäristöön.
Levinneisyys

Sokerikoivu on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista. Yhdysvalloissa sen levinneisyysalue ulottuu Mainen eteläosista New Hampshireen, Vermontiin, New Yorkiin ja Ohioon ja jatkuu etelässä Pennsylvaniaan ja  Appalakeille aina Alabaman ja Georgian pohjoisosiin asti. Kanadassa sitä tavataan vain Ontarion kaakkoisosissa ja Quebecin eteläosissa.
Elinympäristö

Sokerikoivu menestyy kosteassa, runsasravinteisessa maaperässä, joka läpäisee hyvin vettä. Yleensä sitä esiintyy suojaisilla rinteillä kasvavissa seka- ja lehtimetsissä mutta joskus myös kalliokoissa ja louhikoissa aina 1 500 metrin korkeudelle asti. Se on valtapuu Appalakkien pohjoisosien lehtipuumetsissä.
Käyttö

Sokerikoivua käytetään Pohjois-Amerikassa saha- ja paperiteollisuuden raaka-aineena, mutta se ei ole taloudellisesti läheskään yhtä merkittävä kuin keltakoivu. Sen puuaines on hyvin samanlaista kuin keltakoivulla ja tummenee ilman vaikutuksesta mahongin näköiseksi. Siitä tehdään huonekaluja, kaapistoja, laatikoita, astioita, työkalujen kahvoja sekä puisia rakennuselementtejä, kuten paneeleita ja ovia. Sitä käytetään myös selluloosan valmistuksessa muiden puulajien seassa. Ennen kuin metyylisalisylaattia opittiin valmistamaan synteettisesti, sitä uutettiin lähes yksinomaan sokerikoivusta.
Sokerikoivun mahlasta on pitkään valmistettu siirappia, olutta ja etikkaa. Pohjois-Amerikan intiaanit käyttivät sokerikoivua myös rohtokasvina hoitamaan punataudin ja vilustumisen oireita, ripulia, kuumetta, kiputiloja ja sameavirtsaisuutta.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Sokerikoivu tai tuomikoivu (Betula lenta)
United States Department of Agriculture (USDA): Betula lenta (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Betula lenta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q227763  Wikispecies: Betula lenta  APA: 1153  BioLib: 3440  CoL: 68K9V  EoL: 1149405  EPPO: BETLE  FNA: 233500250  GBIF: 5331709  GRIN: 7107  iNaturalist: 49157  IPNI: 295125-1  ITIS: 19487  IUCN: 194483  MoBotPF: 242285  NatureServe: 2.147443  NBN: NBNSYS0500000378  NCBI: 216994  NZOR: 33c0e374-c103-4356-b06d-09235427e7e7  Open Tree of Life: 567472  Plant List: kew-21443  PLANTS: BELE  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:295125-1  RHS: 2251  VASCAN: 3689  WFO: wfo-0000334091 
Nuori sokerikoivu Wageningenin kasvitieteellisessä puutarhassa.
Sokerikoivun tumma kaarna ei hilseile kuten keltakoivulla.
Sokerikoivu lääkekasveja käsittelevässä teoksessa Köhler's Medizinal-Pflanzen (1887).
Kauko Vilanti

Kauko Villanti
Kauko Johannes Vilanti (1. marraskuuta 1915 Iisalmi – 20. maaliskuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 190. Komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 9:ssä toiminut Vilanti nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 10. helmikuuta 1945. Vilanti oli nimityshetkellä sotilasarvoltaan kapteeni.
Mannerheim-ristin virallisissa nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa Vilannin toiminta kiväärikomppanian päällikkönä vaikealla ja vastuunalaisella lohkolla sekä henkilökohtainen johtaminen vaikeimmissa paikoissa. Lisäksi Vilantia kuvaillaan suomalaisen upseerin perikuvaksi; tarmokkaaksi, sitkeäksi, erittäin rohkeaksi ja oma-aloitteiseksi.
Jussi Viljanen

Jussi Viljanen (s. 1. tammikuuta 1970 Turku) on suomalainen pesäpallon pelinjohtaja. Hän on ollut kahdeksan kertaa naisten Superpesiksessä Suomen-mestaruuden voittaneen joukkueen pelinjohtajana: Jyväskylän Kirissä 1996 ja 1997, Porin Pesäkarhuissa 2002 sekä Jyväskylän Kirittärissä 2009, 2010, 2016, 2018 ja 2019. Hän saavutti ykköspelinjohtajana ennätyksellisen 500 Superpesis-ottelun rajan heinäkuussa 2019. "Nalle" Viljanen on toiminut Itä–Länsi-ottelussa pelinjohtajana kahdeksan kertaa.
Matti K. Viljanen

Matti Kustaa Viljanen (s. 1. kesäkuuta 1946 Siikainen) on suomalainen professori ja Turun yliopiston vararehtori. Hän on toiminut Turun yliopiston bakteeriopin ja serologian vs. professorina vuodesta 2001 vuoteen 2003. Vuodesta 2003 lähtien Viljanen on toiminut yliopiston bakteriologian professorina ja vuodesta 2004 lähtien yliopiston vararehtorina.
Viljanen on tutkimusalana ovat olleet bakteriologia, lääketieteellinen mikrobiologia ja immunologia. Hän on julkaissut yli 220 alkuperäisjulkaisua tai katsausta. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1998.
Pekka Viljanen (professori)

Pekka Olavi Viljanen (s. 26. elokuuta 1952 Noormarkku) on Turun yliopiston  rikos- ja prosessioikeuden professori.
Viljasen vanhemmat ovat maanviljelijä Kaino Olavi Viljanen ja Irja Maria Annikki Merilehti. Hän tuli ylioppilaaksi Porin lyseosta 1972 ja valmistui Turun yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi 1975, lisensiaatiksi 1977 ja tohtoriksi 1984 väitöskirjan aiheenaan Virkarikoksista. Rikosoikeudellinen tutkimus rangaistavan teon virkarikosominaisuudesta ja sen merkityksestä. Varatuomarin arvon Viljanen sai 1981. Hän toimi Rauman ja Porin raastuvanoikeuden vs. oikeusneuvosmiehenä useaan eri otteeseen 1976-1978, samoin kuin Turun yliopistossa assistenttina ja yliassistenttina 1975-1981 sekä Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1981-1984. Turun yliopiston rikos- ja prosessoikeuden vs. apulaisprofessori Viljanen oli 1984-1986, vakinainen apulaisprofessori vuodesta 1986 ja professori vuodesta 1998. Helsingin yliopiston dosentti Viljanen on vuodesta 1988. Hän on työskennellyt myös Oikeusministeriön eri työryhmissä.
Viljanen toimi Suomen Akatemian varttuneena tutkijana 2005-2006 ja on työskennellyt alioikeuksissa tuomarin sijaisena. Hänen tutkimuskohteensa liittyvät muun muassa rikosoikeudellisiin seuraamuksiin ja rikostunnusmerkistöjen tulkintaan.
Viljasen puoliso vuodesta 1978 on Terhi Tuula Ilona Kämpäs.
Pjotr Sokolov

Pjotr Sokokov vuonna 1940.
Pjotr Petrovitš Sokolov (ven. Пётр Петрович Соколов, 28. joulukuuta 1890 Pietari – 11. toukokuuta 1971 Enköping) oli venäläinen jalkapalloilija ja vakooja. Hän edusti Venäjän jalkapallomaajoukkuetta vuoden 1912 olympialaisissa, mutta parhaiten Sokolov tunnetaan sotienvälisen ajan tiedustelutoiminnastaan. Hän vakoili Neuvostoliittoa brittien ja venäläisten vastavallankumouksellisten hyväksi, ja myöhemmin talvi- ja jatkosodan aikana Sokolov palveli Suomen pääesikunnan tiedotusosastossa propagandatehtävissä. Sodan jälkeen Sokolov siirtyi Ruotsiin, jossa hän asui kuolemaansa saakka.
Elämä > Varhaiset vuodet

Sokolov oli pietarilaisessa aatelisperheessä kasvanut valtioneuvoksen poika. Hän kävi Pietarissa Aleksanteri I:n lukiota, josta valmistui 1909 ja opiskeli sen jälkeen oikeustiedettä Pietarin yliopistossa. Lisäksi Sokolov sai yksityisopetusta puhe- ja lausuntatekniikassa Mariinski-teatterissa.
Opiskeluaikoinaan Sokolov oli lahjakas jalkapalloilija ja lisäksi hän harrasti painia sekä nyrkkeilyä. Jalkapallossa Sokolov edusti vuosina 1909–1917 Unitas Pietaria, jonka riveissä hän voitti Venäjän mestaruuden vuonna 1912. Puolustajana pelannut Sokolov kuului myös Venäjän maajoukkueeseen vuoden 1912 Tukholman olympialaisissa. Hän pelasi yhteensä neljä A-maaottelua vuosina 1911—1912.lähde?
Elämä > Vakoilijana

Ensimmäisen maailmansodan käynnistyttyä Sokolov kävi Pietarhovin vänrikkikoulun ja palveli itärintamalla Puolassa. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hänet komennettiin luutnantiksi ylennettynä Pietariin. Suomen Etsivän keskuspoliisin mukaan Sokolov toimi vuonna 1917 Perämeren alueen sotilastiedustelijana Torniossa.lähde? Lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkeja vastustanut Sokolov siirtyi Ison-Britannian tiedusteluorganisaation SIS:n palvelukseen. Hän työskenteli vuodesta 1918 lähtien myös Suomen puolustusvoimien tiedustelussa. Joulukuussa 1918 Sokolov asettui Terijoelle, jossa hän ryhtyi harjoittamaan tiedustelutoimintaa Kannaksen alueella. Sokolov toimi brittitiedustelija Paul Dukesin kuriirina ja lähetti Suomen viranomaisten luvalla vakoilijoita rajan yli Neuvosto-Venäjälle.
Vuodesta 1923 lähtien Sokolov toimi vastavallankumouksellisten hyväksi. Hänestä tuli yksi Venäjän yleissotilaallisen liiton aktiivisimmista Suomessa toimineista tiedustelijoista.lähde? Vuonna 1929 Sokolov herätti Suomen viranomaisten epäilykset kaksoisagenttina toimimisesta ja hänet karkotettiin Terijoelta Helsinkiin. Sokolov työskenteli Fennian tupakkatehtaalla jatkaen edelleen tiedustelutoimintaansa Ison-Britannian Suomessa toimineen tiedustelupäällikön Nikolai Bunakovin avustajana. Hän koulutti myös Suomen sotilastiedustelun Neuvostoliittoon soluttamia agentteja. Suomen kansalaisuuden Sokolov sai vuonna 1936.
Elämä > Suomen armeijan palveluksessa

Talvisodan aikana Sokolov palveli kapteenina Päämajan tiedotusosastossa majuri Kalle Lehmuksen alaisuudessa.lähde? Sokolov puhui Neuvostoliittoon suunnatuissa radiolähetyksissä propagandaäänenä, ja myöhemmin jatkosodan aikana hän toimi luennoitsijana Petroskoin tiedustelukoulussa, jossa koulutettiin rintaman selustaan lähetettyjä agentteja. Sokolov teki myös yhteistyötä natsi-Saksan pääesikunnan tiedustelupalvelun Abwehrin kanssa.
Elämä > Viimeiset vuodet

Jatkosodan päätyttyä syyskuussa 1944 Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu NKVD etsintäkuulutti Sokolovin. Hänen nimensä oli sisäministeri Yrjö Leinon valvontakomissiolle luovuttamassa listassa, joka sisälsi 21 venäläisemigrantin tai Nansen-passilla Suomessa oleskelleen venäläisen tiedot . Sokolov oli heistä ainoa, joka onnistui välttämään luovutuksen Neuvostoliittoon. Sokolov onnistui pakenemaan Ruotsiin, jossa hän työskenteli urheiluhierojana Tukholmassa nimellä Peter Sahlin. Sokolov kuoli Enköpingissä 80-vuotiaana toukokuussa 1971.
Kirjallisuutta

Elfvengren, Eero & Laidinen, Einar: Vakoilua itärajan takana : Yleisesikunnan tiedustelu Neuvosto-Karjalassa 1918–1939.  Helsinki:  Minerva Kustannus Oy, 2012.  ISBN 978-952-492-660-7
Heiskanen, Raimo: Saadun tiedon mukaan : Päämajan johtama tiedustelu 1939–1945.  Otava: Helsinki, 1988.  ISBN 951-1-10173-0
Sokrateen daimonionista

| Sokrateen daimonionista> Περὶ τοῦ Σωκράτους δαιμονίου.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 100
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sokrateen daimonionista (m.kreik. Περὶ τοῦ Σωκράτους δαιμονίου, Peri tū Sōkratūs daimoniū; lat. De genio Socratis) on Plutarkhoksen Moralia-kokoelmaan (kirja VII, 46) kuuluva tutkielma, joka käsittelee nimensä mukaisesti Sokrateen merkkiä, daimonionia, jonka Sokrates sanoi ohjaavan itseään.
Plutarkhoksen teos on muodoltaan dialogi, joka selostaa enimmäkseen aiemmin käytyjä keskusteluja. Se koostuu 34 suhteellisen lyhyestä luvusta. Teos on kirjoitettu mahdollisesti noin vuonna 95 jaa. Se on säilynyt nykyaikaan kahdessa käsikirjoituksessa.
Sisältö

Dialogissa keskustelevat ateenalainen Arkhedamos sekä thebalainen Kafisias, Epameinondaksen veli. He ovat kummatkin todennäköisesti historiallisia henkilöitä; heidät tunnetaan myös muista antiikin ajan lähteistä. Kafisias selostaa viimeaikaisia keskusteluja Thebassa kaupungin Spartan vallasta vapauttaneen salaliiton (379 eaa.) osallistujien parissa. Keskustelu oli koskenut mm. erästä muinaista piirtokirjoitusta, sekä ennen kaikkea Sokrateen daimonionin tulkitsemista.
Dialogi alkaa Arkhedamoksen puheella, joka kertoo maanpakolaisten paluusta ja tyrannien syrjäyttämisestä. Loppuosa koostuu Kafisiaan kertomuksesta salaliittolaisten kokoontumisesta, jossa läsnä olivat hänen lisäkseen olleet mm. Kharon, ennustaja Theokritos, Arkhias, Lysanoridas, Fyllidas, Simmias ja Feidolaos.
Feidolaos kertoo spartalaisten Alkmenen haudasta löytämästä piirtokirjoituksesta, jonka kopio lähetettiin Egyptiin pappien tulkittavaksi. Simmiaan mukaan sen tulkitsi pappi, jonka opissa hän ja Platon olivat olleet. Kirjoituksen mukaan kreikkalaisten tulisi ratkoa keskinäiset riitansa muusien ja keskustelun avulla aseiden sijasta.
Ensimmäinen keskustelu päättyy. Paikalle tulee Kafisiaksen ja Epameinondaksen isä Polymnis. Hän kertoo, että Epameinondas on tuomassa paikalle pythagoralaista vierasta, joka oli viettänyt yön hänen poikiaan opettaneen pythagoralaisen Lysiksen haudassa. Hän aikoisi viedä Lysiksen ruumiin Italiaan, jos ei saisi jumalilta sitä estävää merkkiä.
Galaksidoros vastustaa tällaista taikauskoisuutta. Theokritos taas huomauttaa, että Sokrateellakin oli tällainen jumalallinen merkki. Galaksidoros vastaa, että Sokrates antoi tällaisen merkin johtaa häntä vain silloin, kun asiat olivat muutoin tasavahvat. Polymniksen mukaan merkkinä toimi aivastus; Galaksidoros vastaa, että aivastus oli vain väline, todellisen toimijan ollessa taivas. Siksi Sokrates sanoi saavansa merkkinsä taivaasta, daimonionilta (to daimonion), ei sen käyttämältä välineeltä.
Simmias kertoo oman teoriansa. Sen mukaan merkkinä oli Sokrateen kokemus korkeimman voiman sanattomasta puheesta. Hän kertoo myytin Timarkhoksesta. Tämän saaman näyn mukaan kaikilla sieluilla on ymmärrys tai järki, mutta osa on niin vajonnut ruumiiseensa, että heidän ymmärryksensä menettää luonteensa ja muuttuu irrationaaliseksi. Osa on osaksi ruumiissa, ja sen ulkopuolella olevaa osaa kutsutaan daimonioniksi. Ne sielut, jotka tottelevat daimonionia varhaisista vuosistaan, ovat näkijöiden ja jumalallisten ihmisten sieluja, ja tällainen oli myös Sokrates.
Theanor yhdistää osia Simmiaan ja Galaksidoroksen selityksistä omaansa. Hänen mukaansa jumalat suosivat joitakin tiettyjä ihmisiä ja viestivät heille suoraan erilaisilla merkeillä. Toisia he auttavat epäsuorasti. Hyvistä miehistä tulee kuoltuaan daimonioneja, ja he voivat auttaa toisia, jotka lähestyvät omaa kuolemaansa.
Keskustelun lopussa keskustellaan oligarkkien surmaamisesta.
Kirjallisuutta > Käännöksiä ja alkutekstien julkaisuja

Plutarch: On the Sign of Socrates. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume VII. Loeb Classical Library 405. On Love of Wealth. On Compliancy. On Envy and Hate. On Praising Oneself Inoffensively. On the Delays of the Divine Vengeance. On Fate. On the Sign of Socrates. On Exile. Consolation to His Wife)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1959.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Pelling, Christopher: "Parallel Narratives: the Liberation of Thebes in De Genio Socratis and in Pelopidas". Teoksessa Nikolaidis, Anastasios G. (toim.): The Unity of Plutarch's Work. 'Moralia' Themes in the 'Lives', Features of the 'Lives' in the 'Moralia', s. 539–556.  Berlin, New York:  Walter de Gruyter, 2008.  ISBN 978-3-11-020249-6  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Riley, Mark: The Purpose and Unity of Plutarch's De genio Socratis. Greek, Roman and Byzantine Studies, Autumn 1911, 18. vsk, nro 3.  Artikkelin verkkoversio.
Aiheesta muualla

Plutarch: On Socrates' Daemon[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Viirusiplari

| Viirusarvikirvari> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 
 
Suomessa:
 Hävinnyt 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Osalahko::  Muscomorpha
Yläheimo::  Syrphoidea
Heimo::  Kukkakärpäset Syrphidae
Alaheimo::  Milesiinae
Tribus::  Sipulikukkakärpäset Eumerini
Suku::  Siplarit Eumerus
Laji::  ruficornis
Kaksiosainen nimi
 Eumerus ruficornis  Meigen, 1822 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viirusiplari (Eumerus ruficornis) on pieni kukkakärpäslaji. Se on Euroopassa laajalti taantunut ja Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE).
Koko ja ulkonäkö

Eumerus-suvun lajit ovat yleensä varsin vaikeita erottaa toisistaan. Viirusiplari on suvulle tyypilliseen tapaan pieni, vain noin 6–7 mm:n pituinen tumma, hieman pitkänomainen kärpänen, jolla on pitkäkarvainen naama sekä selvästi paksuuntunut takimmaisen raajaparin sääri. Keskiruumiin selkäpuolella erottuu heikosti harmaita pitkittäisviiruja ja takaruumin toisen ja kolmannen jaokkeen sivuilla on harmaat, kaarevat täplät. Lajityypillisinä tuntomerkkeinä tuntosarvien reunat ovat tummanpunaiset, koiraan takaruumiin neljännen jaokkeen takareunassa on keltainen poikkijuova ja naaraan päälaella etummaisen ja takimmaisen pistesilmän välimatka on pitempi kuin matka takimmaisesta pistesilmästä verkkosilmien takareunoja yhdistävälle linjalle.
Levinneisyys

Viirusiplarin keskeistä elinaluetta ovat Pohjois-Afrikka sekä Euroopan eteläosat. Aikaisemmin se on esiintynyt laajasti Länsi- ja Pohjois-Euroopassa aina Etelä-Ruotsiin saakka, mutta vaikuttaa sieltä nykyisin enimmäkseen hävinneen. Suomesta laji on tavattu vain yhden kerran Turusta vuonna 1849.