stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Japanilainen teetaide

Teetaiteen harrastaja.
Japanilainen teetaide (jap. 茶道, sadō, vanhastaan myös jap. 茶の湯, cha no yu) on taidemuoto ja henkisen oppimisen polku, joka keskittyy vihreän teen valmistamiseen ja nauttimiseen.
Teetaidetta opiskelevat opettelevat valmistamaan monia erilaisia teelaatuja. He saavat myös tietoa kimonoista, kukista ja monista muista asioista. Teetaiteen oppiminen vaatii vuosien harjoittelua. Jotkut omistavat koko elämänsä sen opettelulle ja harjoittelulle.
Historia

Tee tuli Japaniin Kiinasta noin vuonna 700. Vuoden 729 Japanista on peräisin maininta keisari Shōmun teetarjoilusta sadalle munkille palatsissaan Narassa uskonnollisessa seremoniassa, josta teeseremonian arvellaan kehittyneen. Teestä tuli erittäin suosittu juoma, ja suosion myötä myös teen kasvatus alkoi Japanissa. 1100-luvulla matcha eli vihreä teejauhe alkoi olla suosittua. Teemestari Sen no Rikyū kohotti teeseremonian taidemuodoksi 1500-luvulla. Vielä nykyäänkin teetä valmistetaan siten kuin hän opetti. 1500-luvun Japanissa teetä joivat niin rikkaat kuin köyhätkin.
Teetilaisuuden rituaaleja

Teetilaisuuden aluksi teehuoneeseen tuleva vieras katsoo japanilaista kalligrafiaa. Hän kumartuu käärön eteen osoittaen kunnioitusta tekstin kirjoittaneelle mestarille ja mietiskelee tekstin sisältöä. Kalligrafia näkyy teetaiteessa myös muilla tavoin, kuten esineiden säilytyslaatikoissa sekä esineiden luettelossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Japanilainen teetaide Wikimedia Commonsissa
Suomen chado Urasenke Tankokai yhdistys ry.
Vihreää teetä.
Earnest-luokka

| Earnest-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  355 t (standardi) 415 t (max)
Pituus:  66,45 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,55 m
Syväys:  2,97 m
Koneteho:  6 300 ihp
Nopeus:  30 solmua (suunniteltu)
Miehistöä:  63
Aseistus
Meritorjunta:  1 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 3 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 × 18" torpedoputkea
Earnest-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston torpedovenehävittäjäluokka (engl. torpedo boat destroyer, TBD). Ne luokiteltiin 30 solmun nopeuden omaavina ja nelisavuhormisina lokakuussa  1913 B-luokkaan.
Ulkomaisten alusten kasvaneet nopeudet määrittivät torpedovenehävittäjille suuremman 30 solmun nopeuden tarpeen. Amiraliteetti teki uudet tilaukset 30 solmun nopeuden omaavista aluksista, mutta ne eivät kyenneet saavuttamaan vaadittua nopeutta huonoissa olosuhteissa.
Alusten voimanlähteenä olivat 6 300 hevosvoiman Normand-kattilat, joiden avulla ne saavuttivat vaaditun 30 solmun nopeuden. Niiden aseistuksen rungon muodostivat 12 naulan tykki ja torpedoputket.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Earnest | Laird, Son and Company, Birkenhead | 2. maaliskuuta 1896 | 11. marraskuuta 1896 | marraskuu 1897 | myyty romutettavaksi 1920 |
| HMS Griffon | Laird | 7. maaliskuuta 1896 | 21. marraskuuta 1896 | marraskuu 1897 | myyty romutettavaksi 1920 |
| HMS Locust | Laird | 20. huhtikuuta 1896 | 5. joulukuuta 1896 | heinäkuu 1898 | myyty romutettavaksi 1919 |
| HMS Panther | Laird | 19. toukokuuta 1896 | 21. tammikuuta 1897 | tammikuu 1898 | myyty romutettavaksi 1920 |
| HMS Seal | Laird | 17. kesäkuuta 1896 | 6. maaliskuuta 1897 | toukokuu 1898 | myyty romutettavaksi 1921 |
| HMS Wolf | Laird | 12. marraskuuta 1896 | 2. kesäkuuta 1897 | heinäkuu 1898 | myyty romutettavaksi 1921 |
Jarlsberg

Jarlsberg-juustoa
Jarlsberg on norjalainen lehmänmaidosta valmistettava puolikova juusto. Se on kotoisin Etelä-Norjan vuonoiselta Jarlsbergin alueelta, joka kuuluu nykyisin Vestfoldin lääniin.
Jarlsberg on 30 cm läpimitaltaan ja 10 cm korkeudeltaan oleva pyöreä kiekko, joka painaa noin 10 kilogrammaa. Kullankeltaisessa juustomassassa on suuria koloja. Jarlsbergia kypsennetään 100 vuorokaudesta 10 kuukauteen, minä aikana kiekkoja huuhdellaan ja hierotaan suolavedellä.
Jarlsbergin rasvapitoisuus on 45 % kuiva-aineesta. Sen maku on mieto ja pähkinäinen. Jarlsberg sopii voileivän kanssa nautittavaksi, ja sitä syödään usein aamiaisella ja jälkiruokana. Sen kanssa voi nauttia myös valkoviiniä.
Félix Éboué

Félix Éboué tervehtii Charles de Gaullea Tšadissa lokakuussa 1940.
Adolphe-Félix-Sylvestre Éboué (26. joulukuuta 1884 Cayenne, Ranskan Guayana – 17. toukokuuta 1944 Kairo) oli ranskalainen siirtomaavirkailija, joka toimi Ranskan Keski-Afrikan kenraalikuvernöörinä.
Félix Éboué syntyi kullankaivajan perheeseen. Hänen vanhempansa olivat vapautettujen afrikkalaisorjien lastenlapsia. Éboué kävi ala- ja yläkoulun Cayennessa ja sai stipendin lukio-opintoihin Bordeaux’ssa. Hän valmistui Ranskan siirtomaakoulusta vuonna 1908.
Éboué työskenteli eri hallintoalueiden päällikkönä Ubangi-Šarissa. Hän solmi suhteita paikallisiin päällikköihin ja edisti puuvillan viljelyä. Éboué toimi Martiniquen ja Ranskan Sudanin pääsihteerinä vuosina 1932–1936, Guadeloupen kuvernöörinä vuosina 1936–1938 ja sen jälkeen Tšadin kuvernöörinä. Vuonna 1940 hän antoi tukensa Vapaalle Ranskalle, ja Charles de Gaulle nimitti hänet Ranskan Keski-Afrikan kenraalikuvernööriksi.
Éboué oli ensimmäinen mustaihoinen kenraalikuvernööri, mutta hänen toimintansa ei juurikaan poikennut muista siirtomaavirkailijoista. Hänen vuonna 1941 laatima kiertokirjeensä ennakoi vuoden 1944 Brazzavillen konferenssia, joka merkitsi suunnanmuutosta Ranskan siirtomaapolitiikassa. Éboué on myös julkaissut nykyisen Keski-Afrikan tasavallan kieliä ja kansoja käsitteleviä tutkimuksia.
Dyme

| Dyme> Δύμη.Sijainti |
| --- | --- |
 Dyme
Koordinaatit:  38°8′40″N, 21°33′5″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Káto Achaḯa, Dytikí Achaḯa, Akhaia, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Akhaia
Aiheesta muualla
  Dyme Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dyme (m.kreik. Δύμη, Dymē, myös Δύμα, Dyma, Δύμαι, Dymai, Δυμαῖαι, Dymaiai; lat. Dymae) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Akhaiassa Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Dytikí Achaḯan kunnan alueelle Káto Achaḯan kaupungin paikalle.
Maantiede

Dyme sijaitsi lähellä Peloponnesoksen niemimaan luoteisrannikkoa, Strabonin mukaan 60 stadioninmittaa Araksoksen niemestä ja Pausaniaan mukaan 30 stadionia Larisos-joesta, joka erotti kaupungin ja koko Akhaian alueen Eliistä. Poliksen kaupunkikeskus sijoitetaan nykyisen Káto Achaḯan kaupungin paikalle.
Dymen kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Dymaia (Δυμαία). Sen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Dymen alueella lähellä Araksoksen niemen kärkeä sijaitsi linnoitus nimeltä Teikhos Dymaion (Τείχος Δυμαίων) tai vain Teikhos (Τεῖχος). Eliin rajan suunnassa oli kaksi muuta paikkaa, nimiltään Hekatombaion (Ἑκατόμβαιον) ja Langon (Λάγγων). Niistä viimeksi mainittu kuului oikeastaan elisläisille.
Rakennukset ja löydökset

Arkeologisten löydösten perusteella Dyme on ollut kaupunkirakenteeltaan hajanainen ja useista kylistä koostuva pitkälle klassiselle kaudelle saakka. Yksi näistä, nykyisen Káto Achaḯan paikalla sijainnut, kehittyi kaupunkikeskukseksi, joka on ollut olemassa viimeistään klassisen kauden puolivälissä noin vuonna 400 eaa. Itse Káto Achaḯan paikka on kuitenkin ollut asuttu jo arkaaisella kaudella. Varhaisimmat löydöt paikalla ovat 600-luvulta eaa., ja joitakin löytöjä on tehty myös 400- ja 300-luvuilta eaa. Suurin osa ajoittuu 100-luvulle eaa.
Enemmän löytöjä on tehty ympäröivältä maaseudulta. Nykyisestä Santaméristä Dymen alueen eteläosasta on löydetty arkaaiselle kaudelle ajoitetun temppelin jäänteitä ja Rióloksen läheltä klassiselle kaudelle ajoitettuja jäänteitä, jotka liittyvät mahdollisesti Pausaniaan mainitsemaan Athene Larisaialle omistettuun temppeliin.
Teikhos Dymaionin linnoitusta pidettiin Herakleen rakentamana hänen sotiessaan elisläisiä vastaan. Paikka on ollut asuttu jo neoliittisella kaudella noin 3500 eaa., ja sen linnoitus on rakennettu mykeneläisellä kaudella noin 1300 eaa. Paikalla oli linnoitus edelleen antiikin aikana. Sen kyklooppimuuri on noin 250 metriä pitkä ja 4,5–5,5 metriä paksu, ja sitä on säilynyt keskimäärin 8,4 metrin korkeudelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dyme Wikimedia Commonsissa
Dymessä lyöty Akhaian liiton hemidrakhma noin vuodelta 86 eaa. Kuvituksessa seppelöity Zeuksen pää sekä kala ja monogrammit ΑΧ, Akh, ΑΡΤ, Art ja ΔΥ, Dy.
Teikhos Dymaionin muureja.
Ecclesiola in ecclesia

Ecclesiola in ecclesia on latinaa ja merkitsee suomennettuna kirkkoa kirkon sisällä. Oppi tarkoittaa sitä, että kuolleen kirkon sisällä uskotaan vaikuttavan todellisen elävän seurakunnan. Tämä opetus on ominaista pietismille ja muulle herätyskristillisyydelle. Suomessa esimerkiksi vanhoillislestadiolaisuudella on tämänkaltainen opetus kirkon sisällä toimivasta todellisesta seurakunnasta.
Japanin korealaiset

Japanin korealaiset ovat Japanissa asuvia korealaisia. Rekisteröityneitä korealaisia oli vuonna 1997 yhteensä 645 373. Luku ei sisällä Japanin kansalaisuuden saaneita korealaisia. Suurimmat korealaiskeskittymät Japanissa ovat Osakassa ja Tokiossa.
Japanin korealaisista käytetty termi Japanissa on zainichi (jap. 在日).
Historia

Suurin osa nykyisistä Japanin korealaisista polveutuu niistä korealaisista, jotka muuttivat Japaniin maan hallitessa Koreaa vuosina 1910–1945. Ensimmäiset muuttajista olivat lähinnä opiskelijoita ja kausityöläisiä. Heidän määränsä nousi nopeasti, vuonna 1911 Japanissa asui 2 527 korealaista, kun taas vuonna 1931 heitä oli jo 311 247. Vuodesta 1939 lähtien Japani alkoi tuoda Koreasta pakkotyöläisiä Japanin kaivoksille ja tehtaille. Vuodesta 1941 lähtien korealaisista miehistä tuli myös asevelvollisia. Tämän myötä korealaisten määrä kasvoi entisestään ja vuonna 1944 heitä oli jo 1 936 843, ja toisen maailmansodan lopussa vuonna 1945 2,4 miljoonaa. Sodan loputtua suuri osa korealaisista palasi nyt japanilaisvallasta vapautuneeseen Koreaan. Vuonna 1948 korealaisia oli Japanissa enää 588 170.
Korean jakautuessa Etelä-Koreaan ja Pohjois-Koreaan myös Japanin korealaiset jakautuivat näiden kahden hallinnon kannattajiin. Vaikka suurin osa Japanin korealaisista olikin peräisin Etelä-Korean hallitsemilta alueilta, vasemmistolaisuudella ja kommunismilla oli paljon kannatusta heidän joukossaan ja ylipäätään sodan jälkeisessä Japanissa. Korealaisten liiga oli vuonna 1945 perustettu korealaisten järjestö, joka järjesti muun muassa koulutusta koreaksi. Poliittisesti järjestö tuki Pohjois-Koreaa. Vuonna 1948 järjestön toteuttaman koulutuksen puolesta järjestettiin mielenosoituksia Kobessa ja Osakassa, jotka kuitenkin Yhdysvaltojen miehitysjoukot hajottivat. Vuonna 1949 järjestön johtajat pidätettiin ja sen omaisuus takavarikoitiin.
Vuonna 1955 perustettiin puolestaan myös Pohjois-Koreaa kannattanut korealainen järjestö Ch'ongryŏn. Järjestö järjesti korealaista koulutusta, jonka tavoitteena oli kuitenkin osaltaan levittää Pohjois-Korean ideologiaa. Pohjois-Korean johtaja Kim Il-sung käynnisti vuonna 1959 ohjelman, jossa japaninkorealaisia houkuteltiin muuttamaan Pohjois-Koreaan. Yksi seuraavien vuosien aikana muuttaneista oli Pohjois-Korean tulevan johtajan Kim Jong-ilin tuleva puoliso ja hänen seuraajansa Kim Jong-unin äiti Ko Young-hee.
Japani ja Etelä-Korea solmivat normaalit diplomaattiset suhteet vuonna 1965 ja näin korealaisille tuli mahdolliseksi saada Etelä-Korean kansalaisuus. Tätä ennen korealaisilla ei ollut mitään kansalaisuutta, sillä Japani lakkautti kaikki korealaisten siirtomaa-aikana saamat kansalaisuudet. Suurella osalla korealaisista ei edelleenkään ole Japanin kansalaisuutta.
Kulttuuri

Suurin osa Japanin korealaisista puhuu paremmin japania kuin koreaa. Korealaisissa kouluissa käyneet puhuvat jonkin verran myös koreaa. Ensimmäisen sukupolven ollessa vielä elossa saattoi Japanin korealaisten kielestä erottaa murre-erojakin. Esimerkiksi Osakassa puhuttiin Jejun murretta. Korealaiset ovat tavallisesti muita japanilaisia köyhempiä. Ongelmaksi työmarkkinoilla muodostuu syrjintä ja kansalaisuudettomuus. Japanin korealaiset harjoittavat korealaista šamanismia, buddhalaisuutta ja vähemmissä määrin kristinuskoa.
Koreaan palaavia korealaisia vuonna 1960.
Korealainen koulu Tokiossa.
USS Eastport

| USS Eastport |
| --- | --- |
 USS Eastport

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  New Albany, Ind. 
Laskettu vesille:  1862
Palveluskäyttöön:  7. helmikuuta 1862
Loppuvaihe:  uponnut osuttuaan miinaan 15. huhtikuuta 1864.
Tekniset tiedot
Uppouma:  n. 700 t
Pituus:  85 m
Leveys:  13,1 m/9,8 m
Syväys:  1,9 m
Aseistus
Aseistus:  4 x 228 mm rihlaamatonta tykkiä   2 x 60 naulan Dahlgren -tykkiä   2 x 100-naulan Parrott -tykkiä
USS Eastport oli alun perin Etelävaltioiden rakentama höyrylaiva, jonka Pohjoisvaltiot kaappasivat  käyttöönsä helmikuussa 1862. Uudet omistajat vahvistivat laivan panssarointia ja aseistusta tehden siitä ironclad-aluksen. Alus toimi mm. saattuevartiona sekä partioi sisävesiä etelävaltioiden alueella.
Palvelus

Yhdysvaltain laivaston tykkiveneet USS Conestoga, USS Tyler ja USS Lexington valtasivat konfederaation höyrylaivan 7. helmikuuta 1862 Cerro Gordossa Tennesseessä. Vallattu alus siirrettiin Cairoon Illinoisiin, jossa se muutettiin ironcladiksi Yhdysvaltain maavoimien käyttöön. Alus lähti satamasta elokuun lopulla komentajakapteeni S. L. Phelpsin komennossa tehtävänään valvoa Mississippiä Saaren No 10 ja Arkansasissa sijaitsevan White Riverin välillä. Alus joutui kuitenkin palaamaan Cairoon korjattavaksi jo 1. lokakuuta, kun joella partioineet alukset siirrettiin maavoimilta laivastolle.
Alus liittyi laivaston muodostamaan Mississipin laivueeseen Vicksburgissa Mississipissä, mutta alus ajoi karille 2. helmikuuta 1863. Se joutui palaamaan Cairoon korjattavaksi. Alus valvoi 19. kesäkuuta jokiliikennettä Helenassa Arkansasissa. Se palveli uransa lopun saattuetehtävissä ja partioiden Mississipillä ja sen sivujoilla. Alus laski jokea alas 5. maaliskuuta aina Punaisen joen suulle liittyen maavoimien ja laivaston yhteisosastoon.
Eastport läpäisi esteet, jotka olivat Fort de Russyn kohdalla. Alus myös osallistui linnakkeen valtaukseen. Se jatkoi Punaista jokea ylävirtaan 5. huhtikuuta saakka aina Grand Ecoreen, jossa alus kääntyi ja aloitti paluumatkansa alavirtaan.
15. huhtikuuta 1864 se törmäsi Etelävaltion joukkojen asettamaan "torpedoon", joiksi kutsuttiin aikanaan lähihakeutuvia magneettimiinoja. Vuotoa ei huomattu alkuun ja alus upposi noin viiden tunnin kuluttua. Muutama päivä myöhemmin alus nostettiin ylös, riisuttiin tykeistä, siirrettiin ja upotettiin 26. huhtikuuta matalikolle, jottei se joutuisi Etelävaltioiden käsiin.
15. kesäkuuta 1865 Pohjoisvaltioiden siipiratasjokialus S.S. Edward F. Dix matkasi samaa jokea pitkin ja törmäsi Eastportin hylkyyn. Edward F. Dix upposi ironcladin viereen. Yhdysvaltain armeijan pioneerijoukot löysivät hylyt ja tutkivat ne vuonna 1995.
Matti Jantunen

| Matti Jantunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1946 (ikä 78) Kalajoki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen teknillinen korkeakoulu
Instituutti:  Terveyden ja hyvinvoinnin laitos
Tutkimusalue:  ympäristöterveys
Tunnetut työt:  Kasvihuoneilmiö, ilmastonmuutos ja Suomi.  Helsinki:  Teknillisten tieteiden akatemia, 1990.  ISBN 951-666-302-8 
Matti Juhani Jantunen  (s. 25. huhtikuuta 1946 Kalajoki) on ympäristöterveyden tutkimusprofessori emeritus ja entinen osastonjohtaja Kansanterveyslaitoksessa. Hänen erikoisalaansa ovat altistustutkimus, riskit ja vaikutusarviointi.
Elämä ja ura

Jantunen syntyi Kalajoella vuonna 1946. Korkeakouluopintonsa Jantunen suoritti Tampereen teknillisessä korkeakoulussa (nyk. Tampereen yliopisto), josta hän valmistui diplomi-insinööriksi 1972. Hän teki väitöskirjan ja väitteli tohtoriksi Chapel Hillissä sijaitsevassa Pohjois-Carolinan yliopistossa 1976.
Jantunen työskenteli suurimman osan työurastaan Kansanterveyslaitoksessa (nyk. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos) vuosina 1984-2011 laboratorionjohtajana ja lopulta tutkimusprofessorina. Hänen työuransa oli kansainvälinen, ja hän työskenteli myös Euroopan komission yhteisessä tutkimuskeskuksessa JRC:ssä Italian Isprassa vuosina 1999-2001. Ennen Kansanterveyslaitokselle tuloaan hän työskenteli Kuopion korkeakoulussa (nyk. Itä-Suomen yliopisto) vuosina 1974-1975 ja 1978-1984 kehittämässä ympäristöhygienian koulutusta.
Jantusen keskeinen tutkimuskohde oli ihmisten altistuminen ympäristön erilaisille tekijöille erityisesti ulko- ja sisäilmassa. Hän mm. koordinoi vuosina 1989-1994 laajaa EU:n ilmansaaste-epidemiologista ohjelmaa ja sen jälkeen useita EU-rahoitteisia tutkimushankkeita. Tärkein näistä oli EXPOLIS, jossa seurattiin väestöstä satunnaisotannalla valittua ryhmää ihmisiä mukana kuljetettavien ilmansaastemittarien avulla seitsemässä Euroopan maassa.
Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen Jantunen käynnisti nopean mittauskampanjan, jossa suomalaisilta soilta kerättiin turvenäytteitä ja mitattiin onnettomuuslaskeuman leviämistä ja koostumusta. Jantunen osoitti ensimmäisenä, että Suomeen saapui kaksi eri laskeumaa, ensin kuumia hiukkasia sisältävä räjähdyspölylaskeuma, jossa oli vaikeasti haihtuvia isotooppeja kuten ceriumia, ja noin viikkoa myöhemmin haihtuvia isotooppeja kuten jodia ja kesiumia sisältävä voimalan grafiittitulipalon synnyttämä laskeuma. Tulokset osoittivat, että Neuvostoliitto oli - alun vaikenemisen jälkeen - kuvaillut onnettomuuden kulun pääpiirteittäin oikein. Tämä oli merkittävää, koska lännessä epäiltiin Neuvostoliiton pimittävän olennaisia tietoja onnettomuudesta. Tutkimuksen yhteydessä myös huomattiin, että Tšernobylin laskeuman radioaktiiviset isotoopit rikastuvat turpeenpolton tuhkaan, jota siihen aikaan käytettiin betonin valmistukseen. Tämä käytäntö lopetettiin, ja samalla estettiin ennakolta se, että Suomessa olisi rakennettu radioaiktiivisista materiaaleista. Tätä oivallusta Jantunen on pitänyt yhtenä merkittävimmistä saavutuksista urallaan.lähde?
Tutkija ja yhteiskunnallinen keskustelija

Jantunen on koko uransa ajan ollut aktiivinen tieteen popularisoija ja yhteiskunnallinen keskustelija. Hän on toiminut mm. Uuden Suomen kolumnistina 1980-luvullalähde? ja kirjoittanut ensimmäisen kattavan ilmastonmuutosta ja ilmastopolitiikkaa koskevan suomenkielisen teoksen.
Koronaviruspandemian alettua Matti Jantunen alkoi blogissaan kirjoittaa aktiivisen taudin tukahduttamisen puolesta. Hän on analysoinut kirjoituksissaan pandemian leviämistä eri maissa ja leviämiseen vaikuttaneita syitä sekä eri torjuntatoimien tehokkuutta. Hän on myös kritisoinut entistä työnantajaansa Terveyden ja hyvinvoinnin laitosta sekä sosiaali- ja terveysministeriötä liian lepsuista tavoitteista epidemian torjumisessa.
Kirjoja

Jantunen on kirjoittanut yli sata tieteellistä artikkelia ja lukuisia raportteja ja lukuja oppikirjoihin.
Ilmansuojelua vaiko ilman suojelua: ilmahygienian oppi- ja käsikirja.  Kuopio:  Kustannuskiila, 1979.  ISBN 951-657-041-0
Kasvihuoneilmiö, ilmastonmuutos ja Suomi.  Helsinki:  Teknillisten tieteiden akatemia, 1990.  ISBN 951-666-302-8
Aiheesta muualla

World According to Matti. Matti Jantusen blogi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Thomas Eakins

| Thomas Eakins |
| --- | --- |
 Thomas Eakins noin vuonna 1882.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1844 Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 25. kesäkuuta 1916 (71 vuotta) Philadelphia, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Taiteilija
Salanimi:  Eakins, Thomas Cowperthwaite
Ala:  maalaustaide
Taidesuuntaus:  realismi
Kuuluisimpia töitä:  Grossin klinikka 1875
Aiheesta muualla
www.thomaseakins.org
Grossin klinikka, 1875.
Thomas Cowperthwait Eakins (25. heinäkuuta 1844 Philadelphia – 25. kesäkuuta 1916 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja valokuvaaja. Häntä pidetään yhtenä tärkeimmistä taiteilijoista Yhdysvaltain taiteen historiassa. Eakins valitsi aiheensa kotikaupungistaan Philadelphiasta. Hän maalasi satoja muotokuvia ja näkymiä toimistoista, kaduilta ja puistoista.
Thomas Eakins opiskeli aluksi Philadelphiassa Pennsylvanian kuvataideakatemiassa ja samoihin aikoihin myös anatomiaa lääketieteellisessä tiedekunnassa. Myöhemmin hän opiskeli École des Beaux-Artsissa historiamaalari Jean-Léon Gérômen johdolla, mutta innostui Euroopan matkallaan etenkin Rembrandtista, Velasquezista ja Riberasta. Heidän pohjaltaan Eakins halusi kehittää amerikkalaisen version realismista.
Eakinsin suurikokoisessa Grossin klinikka -maalauksessa vuodelta 1875 etualan henkilöt on kuvattu luonnollisen kokoisina. Rembrandtin Tohtori Tulpin anatomianluento toimi esikuvana Grossin klinikalle – Eakins pyrki jopa kilpailemaan Rembrandtin kanssa. Maalauksessa tunnettu kirurgi Samuel Gross johtaa miespotilaan reiden leikkausta, jota opiskelijat seuraavat taustalla. Erona Rembrandtin maalaukseen on, että kyseessä ei ole ruumiinavaus. Dramaattinen valonkäyttö tehostaa myös Eakinsin maalausta.
Teoksia

Max Schmitt in a Single Scull, 1871.
The Agnew Clinic, 1889
William Rush carving his allegorical figure of Schuylkill River, 1877
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Eakins Wikimedia Commonsissa
Eakinsille omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Thomas Eakins Wikiquotessa
Kuvia Eakinsin teoksista (Arkistoitu – Internet Archive)
Thomas Eakins -näyttely, Metropolitan Museum of Art
Thomas Eakinsin kirjeitä, Smithsonian Archives of American Art
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  Scientific illustrators  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Pavel Dybenko

| Pavel Dybenko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1889 Ljudkovo
Kuollut: 29. heinäkuuta 1938 (49 vuotta) Moskova
Kansalaisuus:  ukrainalainen
Ammatti:  sotilas
Muut tiedot
Järjestö:  VSDTP, NKP
 Nimikirjoitus
Pavel Jefimovitš Dybenko (ven. Павел Ефимович Дыбенко, 16. helmikuuta 1889 Tšernihivin kuvernementti – 29. heinäkuuta 1938 Moskova) oli ukrainasyntyinen bolševikki ja puna-armeijan upseeri. Hänen ensimmäinen aviopuolisonsa oli Aleksandra Kollontai.
Varhaiset vuodet

Ukrainalaisen talonpojan perheeseen Novozybkovin kaupungin lähistöllä sijaitsevassa Ljudkovon kylässä syntynyt Dybenko lähti mukaan bolševikkien toimintaan vuonna 1907. Hieman myöhemmin hän muutti Riikaan, jossa Dybenko työskenteli satamassa, kunnes hänet marraskuussa 1911 värvättiin Venäjän Itämeren laivastoon. Dybenko palveli Kronstadtin laivastotukikohtaa kotisatamanaan pitäneellä Dvina-nimisellä koulualuksella, jonka miehistö oli kapinoinut vuotta aikaisemmin. Vuonna 1915 hän osallistui Imperator Pavel I -taistelulaivalla puhjenneeseen kapinaan. Dybenko tuomittiin puolen vuoden vankeusrangaistukseen, jonka jälkeen hänet lähetettiin jalkaväkisotilaaksi Saksan vastaiselle itärintamalle. Sodanvastaista propagandaa levittänyt Dybenko tuomittiin jälleen puoleksi vuodeksi vankilaan, mistä hänet vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen siirrettiin takaisin Itämeren laivastoon.