stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alexander’s Ragtime Band

| ”Alexander’s Ragtime Band” |
| --- | --- |
 Kappaleen kansilehti vuodelta 1911.
Säveltäjä:  Irving Berlin
Sanoittaja:  Irving Berlin
Julkaistu:  1911
Kieli:  Englanti
Irving Berlinin kappale, esittäjä Billy Murray vuonna 1911, äänitys Edison Amberol cylinder
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Alexander’s Ragtime Band” on Irving Berlinin säveltämä ja sanoittama yhdysvaltalainen musiikkikappale vuodelta 1911. Kappaletta myytiin seitsemässä kuukaudessa miljoona kappaletta ja siitä tuli paitsi Tin Pan Alleyn siihen asti suosituin kappale, myös Berlinin uran ensimmäinen kansainvälinen hitti. Sitä alkoivat esittää muun muassa Al Jolson sekä vaudeville-artistit Helen Vincent ja Sophie Tucker joitakin viikkoja julkaisemisen jälkeen.
Nimestään huolimatta sävellyksessä esiintyi huomattavasti vähemmän ragtime-musiikin elementtejä kuin Berlinin uransa alkuvaiheessa kirjoittamissa oikeissa ragtime-kappaleissa. Säveltäjä ja musiikkikirjoittaja Alec Wilder kirjoitti kappaleen olevan ensimmäinen hänen tuntemansa populaarimusiikin kappale, jossa säkeistö ja kertosäe ovat eri sävellajissa.
Julkaisemisen aikaan liikkui huhuja, että Berlin olisi varastanut sävellyksen joltakulta aikakauden mustista säveltäjistä. Muun muassa Lukie Johnsonia epäiltiin, mutta tämä kiisti väitteet osallisuudesta kappaleen säveltämiseen. Berlinin kehotuksista huolimatta kukaan ei kuitenkaan tullut julkisuuteen vaatimaan osaansa tekijänoikeuksista. Ragtime-pianisti Scott Joplinin kerrotaan myöhemmin valittaneen, että ”Alexander’s Ragtime Band” perustui hänen julkaisemattomaan Treemonisha-oopperaansa tekemäänsä sävellykseen.
Suomessa ”Alexander's Ragtime Bandin” (suomeksi ”Aleksanterin Jazzyhtye”) levytti ensimmäisenä Dallapé-orkesteri vuonna 1939 Bruno Laakon johtamana.  Mauno Maunola on tehnyt siitä suomennoksen ”On Aleksanterilla häät”, jonka ovat levyttäneet Seija Lampila 1958 ja Katri Helena 1968.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Alexander’s Ragtime Band on Wikiaineistossa (englanniksi)
Ali ibn Yusuf

Ali ben Youssefin aikana lyöty kolikko.
Ali ben Youssef (arab. علي ابن يوسف‎, ‘Alī ibn Yūsuf) oli Marrakechin kalifi vuosina 1106–1142 ja Almoravidien dynastian toinen hallitsija. Hän valloitti Madridin, Lissabonin ja vuonna 1115 Baleaarit. Sotaonni kääntyi 1118, kun Aragonian joukot valloittivat maureilta Zaragozan ja kuningas Alfonso I teki siitä pääkaupunkinsa. Samoihin aikoihin Pohjois-Afrikan puolella syntyi almoravideille vihamielinen muhamettilainen almohadien lahko, johon monet huomattavat heimopäälliköt liittyivät. Ali joutuikin palkkaamaan myös kristittyjä sotureita puolustaakseen Marrakechiä kapinallisten hyökkäyksiä vastaan vuonna 1129.
Alin kuoltua kalifiksi tuli Tachfine (1143–1145).
Alarik

| Alarik |
| --- | --- |
 Magister militum
 Kuvatekstissä lukee latinaksi "Alarik, goottien kuningas" (Alaricus rex gothorum).
Visigoottien kuningas
Valtakausi:  395–410 jaa.
Edeltäjä:  Atanarik
Seuraaja:  Ataulf

Syntynyt:  n. 370 Peucen saari, Dobrudzha
Kuollut:  n. 410 Cosenza, Italia
Puoliso:  Ataulfin tytär
Lapset:  Teoderik I Pelagia
Suku:  Balt
Uskonto:  areiolaisuus
Alarik (gootiksi 𐌰𐌻𐌰𐍂𐌴𐌹𐌺𐍃, Alarīks; lat. Alaricus, noin 370 – 410 tai 411) oli visigoottien kuningas. Hänen vaiheensa liittyvät tiiviisti kansainvaelluksiksi kutsuttuun vaiheeseen Rooman valtakunnan myöhäishistoriassa. Hän teki hävitysretken Kreikkaan, hyökkäsi vuonna 408 Italiaan ja hävitti Rooman kaupunkia vuonna 410. Alarik oli ollut roomalaisten liittolainen, mutta tunsi tulleensa petetyksi. Rooman hävitys ei ollut täydellinen, mutta aikalaisille se oli suuri järkytys, josta Länsi-Rooma ei koskaan toipunut. Alarikin politiikka tähtäsi ensisijaisesti hänen ja hänen joukkonsa hyvinvoinnin varmistamiseen. Hän kuoli pian Rooman hävitysretken jälkeen ilmeisesti matkalla Afrikkaan. Alarik haudattiin tarinan mukaan Busentojoen pohjaan.
Elämäkerta > Nuoruus

Alarik syntyi noin vuonna 370, mutta hänet mainitaan lähteissä ensimmäisen kerran 390-luvun alussa, vaikka hän osallistui oletettavasti goottien sotatoimiin 380-luvulla. Alarik oli areiolainen kristitty ja naimisissa goottijohtaja Ataulfin tyttären kanssa. Vuonna 376 gootit saapuivat Rooman valtakunnan alueelle paetessaan länteen päin tunkeutuvia hunneja. Gootit kukistivat roomalaiset vuonna 378 käydyssä Adrianopolin taistelussa, jossa Rooman keisari Valens kaatui.
Elämäkerta > Rooman valtaus

Alarik vaati tämän jälkeen keisarilta miehilleen Pannoniaa, johon he olisivat asettuneet asumaan. Honoriuksen magister officiorum Olympius vastusti tätä ja tämän takia Honorius ei suostunut Alarikin vaatimuksiin. Alarik lähti miehineen marssimaan Roomaa kohti, ohittaen Honoriuksen joka oli Ravennassa. Alarik aloitti Rooman piirityksen vuoden 408 syksyllä. Roomalaiset murhasivat Stilichon lesken, jonka uskottiin aikovan auttaa gootteja. Kaupungissa kärsittiin pian nälästä ja lopulta roomalaiset maksoivat suuret lunnaat, jotta piiritys loppuisi. Rooman asukkaat lähettivät Honoriukselle lähetystön, joka yritti taivutella tätä solmimaan rauhan Alarikin kanssa. Olympiuksen vastustuksen takia Honorius päätti lähettää erään Valensin viiden legioonan voimin Dalmatiasta puolustamaan Roomaa. Valens hyökkäsi kuitenkin Alarikin kimppuun ja kärsi raskaan tappion. Vuonna 409 rauhanneuvotteluja jatkettiin, mutta roomalaiset eivät suostuneet Alarikin vaatimuksiin. Alarik aloitti uudelleen Rooman piirityksen ja otti haltuunsa myös Rooman sataman Ostian ja esti sen kautta Afrikasta kaupunkiin tulleet ruokakuljetukset. Hän oli valmis luopumaan piirityksestä, jos saisi maata sotilailleen. Lopulta senaatti suostui Alarikin vaatimuksiin, joihin hän oli lisännyt, että Honoriuksen pretoriaaniprefektistä Priscus Attaluksesta tulisi uusi keisari. Attalus puolestaan nimitti heti Alarikin magister militumiksi. Tämän jälkeen Alarik marssi piirittämään Ravennaa, jossa Honorius oleskeli. Priscus Attalus sai tehtäväksi varmistaa African provinssin, mutta kun hän epäonnistui tässä, Alarik riisti häneltä keisariuden. Pian erään Saruksen johtama toinen goottijoukko hyökkäsi Alarikin kimppuun, jolloin Alarik luopui diplomatiasta ja päätti marssia jälleen kerran Roomaan. Kaupunki vallattiin 24. elokuuta 410, ja Alarik salli miestensä ryöstää sitä kolmen päivän ajan. Ainoastaan kirkot jätettiin rauhaan. Gootit saivat suuren saaliin, johon kuuluivat muun muassa Tituksen Jerusalemista tuomat aarteet sekä keisarin sisar Galla Placidia.
Elämäkerta > Alarikin kuolema

Rooman valtauksen jälkeen Alarik marssi Etelä-Italiaan, mistä hän aikoi jatkaa Sisiliaan tarkoituksenaan ilmeisesti hankkia miehilleen viljaa ja ehkä myös maata. Myrsky tuhosi kuitenkin Alarikin laivaston. Alarik kuoli sairastuttuaan vuoden 411 alkupuolella matkalla pohjoiseen. Alarik haudattiin juhlallisesti. Orjat kaivoivat pienelle Busentojoelle uuden uoman, ja Alarik haudattiin kuivuneen joen pohjalle rakennettuun hautakammioon. Sen jälkeen joki johdettiin entiseen uomaansa ja kaikki hautaustyössä olleet orjat tapettiin, ettei kukaan löytäisi hautaa. Alarikin lanko ja seuraaja Ataulf vei gootit Gallian kautta Hispaniaan vuonna 412 ja nai vuonna 414 Honoriuksen sisaren Galla Placidian.
Historialliset lähteet

Claudius Claudianus oli ainut aikalaislähde. Hän on kuitenkin epäluotettava. 400-luvun lopulla elänyt pakanahistorioitsija Zosimos kertoo myös teoksessaan Alarikista, mutta ei esimerkiksi kerro hänestä mitään vuosien 397 ja 405 välillä. Myös Jordanes käsittelee Alarikia Goottien historiaa käsittelevässä teoksessaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alarik Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Gootit ryöstävät Rooman vuonna 410, J. N. Sylvestren maalaus, 1890.
Tarinan mukaan Alarikin ruumis haudattiin virran pohjalle rakennettuun kammioon.
HMS Alert (1856)

| HMS Alert |
| --- | --- |
 HMS Alert jäissä arktisella tutkimusmatkalla vuonna 1876

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken laivastontelakka
Kölinlasku:  tammikuu 1855
Laskettu vesille:  20. toukokuuta 1856
Palveluskäyttöön:  21. tammikuuta 1858
Poistui palveluskäytöstä:  lainattu Yhdysvaltain laivastolle vuonna 1884, Kanadalle vuonna 1885, myyty vuonna 1894
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 045 t
Pituus:  49 m (tykkikansi) 42,72 m (köli)
Leveys:  9,70 m
Syväys:  5,33 m
Koneteho:  383 ihp (286 kW) parkkitakiloitu
Nopeus:  8,8 solmua
Miehistöä:  175
Aseistus
Aseistus:  1 × 32 naulan 56 cwt -tykki 16 × 32 naulan 32 cwt -tykkiä
HMS Alert oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1858 vesillelaskettu 17-tykkinen Cruizer-luokan potkurisluuppi viktoriaanisessa laivastossa. Alus tuli tunnetuksi arktisen alueen tutkimusmatkoistaan, joiden aikana se saavutti vuonna 1876 82 astetta pohjoista leveyttä. Alus romutettiin vuonna 1894.
Valmistus

Puiset Cruizer-luokan sluupit oli suunniteltu lordi John Hayn ohjauksessa, ja hänen johtamansa komitean lakkauttamisen jälkeen työnohjausta jatkoi laivaston rakennustöiden valvoja Sir Baldwin Walker. Alus tilattiin saman aikaisesti sisaraluksensa HMS Falconin kanssa 2. huhtikuuta 1853. Sen köli laskettiin tammikuussa 1853 Pembroken laivastontelakalla. Alus varustettiin Chathamissa kaksi sylinterisellä höyrykoneella, jonka toimitti Ravenhill and Salkeld. Höyrykone maksoi 6 052 puntaa, ja se tuotti 383 hevosvoimaa. Koneisto oli kytketty yhteen akseliin, joka liikutti alusta maksimissaan 8,8 solmun nopeudella. Alus oli lisäksi varustettu prikitakilalla.
Alert varustettiin uudelle moottorilla vuonna 1875, jolloin siihen asennettiin R. & W. Hawthornin kaksisylinterinen 60 nhp:n compoundhöyrykone. Korkeapainesylinteri oli 25 tuumaa läpimitaltaan, ja matalapainesylinteri oli 48-tuumainen. Iskunpituus oli 18 tuumaa. Koeajoissa aluksen nopeus oli 7,684 solmua, jolloin se tuotti 312 hevosvoimaa. Samalla alus vahvistettiin kulkemaan jäissä, mikä kasvatti sen uppouman 1 240 tonniin. Alus teki vuosina 1875–1876 HMS Discoveryn kanssa arktisen tutkimusmatkan, jolloin sen päällikkönä oli George Nares.
Alus luovutettiin vuonna 1878 tutkimuskäyttöön, ja se lainattiin vuonna 1884 American Research Societylle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMS Alert (1856) Wikimedia Commonsissa
Alger-luokka

| Alger-luokka |
| --- | --- |
 Piirros luokan aseistuksesta ja suojasta

Tekniset tiedot
Uppouma:  4 313 t (suunniteltu)
Pituus:  105,00 m (pp)
Leveys:  12,98 m
Syväys:  6,10-6,45 m
Koneteho:  8 000 ihp
Nopeus:  19-19,5 solmua
Miehistöä:  387 (405)
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 6,4"/28 -tykkiä 6 × 5,5"/30 -tykkiä 2 × 9 naulan tykkiä 8-12 × 47 mm tykki 8-10× 37 mm tykkiä 5 × 14" torpedoputkea 150 miinaa
Alger-luokka oli Ranskan laivaston kolmen aluksen muodostama panssarikansiristeilijäluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Alger | Arsenal de Cherbourg | marraskuu 18867 | 23. marraskuuta 1889 | 1891 | muutettu proomuksi 1911 |
| Isly | Arsenal de Brest | elokuu 1887 | 23. kesäkuuta 1891 | 1893 | poistettu 1914 |
| Jean Bart | Arsenal de Rochefort | syyskuu 1887 | marraskuu 1889 | 1891 | haaksirikkoutunut 11. helmikuuta 1907 |
Alfange-luokka

| Alfange-luokka |
| --- | --- |
 Luokan alus

Tekniset tiedot
Uppouma:  480 t
Pituus:  57 m
Leveys:  11,8 m
Syväys:  1,2 m
Koneteho:  2 x dieselmoottoria, 1 000 hv
Nopeus:  10,3 solmua
Miehistöä:  20
Aseistus
Meritorjunta:  2 x 20 mm tykkiä
Alfange-luokka oli Portugalin laivaston viiden 1960-luvun lopulla valmistetun aluksen muodostama LCT-luokka.
Alukset

Luokan alusten suunnitelmat perustuivat brittiläisiin LCT (4) -tyypin suunnitelmiin. Alukset oli varustettu Deccan RM-316 -tutkilla.
Alusten kantokyky oli 270 tonnia. Niiden aseistukseksi vaihdettiin vuonna 1973 kaksi 40 millimetrin tykkiä.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NRP Alfange | Estaleiros Navais do Mondego, Mondego |  | 1964 |  | Angolalle 1975 |
| NRP Ariete | Mondego |  | 1964 |  | Mosambikille 1975 |
| NRP Bacamarte | Mondego |  | 1964 |  | poistettu palveluksesta 1976 |
| NRP Cimitarra | Mondego |  | 1965 |  | Mosambikille 1975 |
| NRP Montante | Mondego |  | 1965 |  | poistettu palveluksesta 1976 |
Alion

| Alion> Ἄλιον |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Elis, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Elis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alion (m.kreik. Ἄλιον, joskus Alios, Ἄλιος; lat. Alium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Eliissä Kreikassa. Sen tarkempaa sijaintia ei tunneta.
Alion oli yksi Akroreian kaupungeista Eliin ja Arkadian välisellä vuoristoisella alueella, ja kuului Eliin poliksen alaisiin perioikkikaupunkeihin. Alionin mainitsee ainoastaan Diodoros Sisilialainen. Se luetaan nykytutkimuksessa polisten eli kaupunkivaltioiden joukkoon sillä perusteella, että Ksenofon viittaa monikossa akroreaialaisten poliksiin, vaikkakaan ei mainitse Alionin nimeä.
Exxon Valdezin öljyonnettomuus

| Exxon Valdezin öljyonnettomuus |
| --- | --- |
 Exxon Valdez kolme päivää karille ajamisen jälkeen.
Päivämäärä:  24. maaliskuuta 1989
Tapahtumapaikka:  Prince William Sound, Alaska
Syy:  törmäys riuttaan
Exxon Valdezin öljyonnettomuus tapahtui Alaskassa Prince William Sound -lahdessa 24. maaliskuuta 1989. Öljylastissa ollut säiliöalus Exxon Valdez törmäsi Bligh Reefin riuttaan ja vuosi 260 000–850 000 barrelia raakaöljyä mereen. Öljy saastutti lopulta 2 100 kilometriä rantaviivaa ja 28 000 neliökilometriä merta. Onnettomuutta pidetään yhtenä suurimmista ihmisen aiheuttamista ympäristökatastrofeista.
Exxon Valdez oli kuljettamassa raakaöljyä Valdezin satamasta, kun se törmäsi riuttaan. Onnettomuuden syntymiseen vaikutti monta tekijää. Exxonin alukselle asettama miehistö oli vajaalukuinen ja joutui toimimaan väsyneenä. Toinen perämies oli väsynyt eikä onnistunut ohjaamaan alusta matalassa vedessä, jonne se oli siirtynyt väistääkseen jäävuoria, ja kapteeni Joseph Hazelwood oli humalassa eikä pystynyt antamaan perämiehelle purjehdusapua. Alyeska Pipeline Service Company tai Exxon eivät olleet valmistautuneet puhdistamaan mereen valunutta öljyä, joten siitä saatiin talteen vain murto-osa. Alukseen jäänyt öljy onnistuttiin kuitenkin siirtämään toisiin aluksiin. Rannoille ajautunutta öljyä oli puhdistamassa ja öljyisiä eläimiä pelastamassa tuhansia vapaaehtoisia. Öljyä jäi kuitenkin rannoille runsaasti, ja sitä oli vielä 2010-luvun alussakin erityisesti rantojen pintakerroksen alla.
Vuodon välittömänä seurauksena lahden alueella kuoli 350 000–390 000 merilintua, 2 650 merisaukkoa ja 300 kirjohyljettä. Vuonna 2009 alueella tutkittiin 27 eläinlajia, ja niistä 17:n kanta oli palautunut ennalleen. Alaskan kalastus ja matkailu kärsivät, ja öljy-yhtiö Exxon joutui maksamaan onnettomuuden korvauksia yli miljardi dollaria Yhdysvaltojen liittovaltiolle ja alueen asukkaille. Lisäksi onnettomuus vaikutti monien öljyä puhdistaneiden ihmisten terveyteen ja aiheutti erilaisia yhteiskunnallisia ongelmia alueen kylissä. Pian onnettomuuden jälkeen kongressissa hyväksyttiin Oil Pollution Act -laki, joka kielsi muun muassa yksirunkoiset säiliöalukset.
Onnettomuus > Törmäys

Hazelwood ilmoitti liikennekeskukseen kello 23.30 kääntävänsä aluksen itäiselle reitille ja hidastavansa vauhtia, vaikka moottorilokien perusteella se kiihtyi yhä. Alus oli keskikaistalla kello 23.39. Hazelwood määräsi vielä toisen kurssin muutoksen, mutta sitä ei välitetty eteenpäin. Exxon Valdez kulki lopulta liikennöintiväylän itärajan yli kello 23.47, jolloin sen nopeus oli 12 solmua. NTSB:n mukaan Hazelwood jätti komentosillan noin 23.53 annettuaan ensin Cousinsille ohjeet siitä, miten alus palautettaisiin takaisin väylälle.
Hieman puolenyön jälkeen Cousins päätteli, että alus olisi nyt käännettävä takaisin. Samoihin aikoihin tähystäjä Maureen Jones ilmoitti, että Bligh Reefin valo oli tyyrpuurin puolella, mikä tarkoitti sitä, että alus oli kulkemassa kohti matalikkoa. Cousins kytki välittömästi autopilotin pois päältä ja käski kääntämään peräsintä. Alus ei kääntynyt tarpeeksi nopeasti, ja Cousins käski kääntämään oikeaa peräsintä kiireesti lisää. Hän käsitti aluksen olevan suuressa vaarassa ja soitti Hazelwoodille. Puhelu päättyi kello 00.04, kun alus oli saanut pohjakosketuksen.
Terävä riutta repäisi auki kahdeksan aluksen 16 säiliöstä, ja raakaöljyä alkoi suihkuta suurella voimalla mereen. Komentosillalle juossut Hazelwood otti komennon itselleen ja määräsi, että miehistö herätetään ja pelastusveneet sekä muut pelastuslaitteet pannaan valmiiksi. Hän myös pyrki tasapainottamaan alusta, joka oli jo kallistunut hieman. Suurimpana vaarana oli se, että runko katkeaisi omasta painostaan ja että miehistö joutuisi öljyiseen ja jääkylmään veteen, jossa se ei pystyisi millään pysymään hengissä. Hazelwood lähetti Kunkelin tarkkaamoon selvittämään aluksen kuntoa. Kunkel havaitsi, että öljyä oli vuotanut mereen jo 100 000 barrelia. Tämä tarkoitti sitä, että puolessa tunnissa meressä oli noin 15 miljoonaa litraa öljyä.
Hazelwood ilmoitti kello 00.24 Valdezin liikennekeskukseen, että alus oli juuttunut karille ja siitä vuosi ”hieman öljyä”. Ilmoitusta on pidetty törkeänä vähättelynä. Hazelwood yritti saada alusta pois riutalta, vaikka Kunkel laski tietokoneohjelman avulla, että alus ei olisi enää tarpeeksi vakaa ilman riutan tukea. Hazelwood jatkoi silti yrittämistä, kunnes hän sammutti moottorit kello 1.41.
Pelastus- ja puhdistustyöt > Pelastustyöt aluksella ja sen ympäristössä > Valmistautuminen

Trans-Alaskan öljyputken valmistumisen jälkeen Alaskan osavaltio oli määrännyt Alyeska Pipeline Service Companyn vastuulliseksi kaikista öljyonnettomuuksista, joissa on mukana putkea pitkin kuljetettua öljyä. Toimintasuunnitelman mukaan Alyeskan täytyi pitää jatkuvasti valmiudessa puhdistusryhmää, kalustoa ja kuljetusaluksia. Alyeska oli kuitenkin alkanut pienentää budjettiaan vuonna 1981, eikä yhtiöllä ollut enää valmiutta toimia onnettomuustilanteissa mihin vuorokauden aikaan tahansa. Tieto Exxon Valdezin onnettomuudesta tuli Alyeskaan kaksi minuuttia sen jälkeen, kun tieto oli mennyt Valdezin liikennekeskukseen. Alyeska ryhtyi toimimaan 20 minuutin kuluttua Hazelwoodin raportista, mutta vuoto oli aivan liian laaja yhtiön voimavaroihin nähden.
Alyeskalla oli öljyonnettomuuksia varalta varustettu noin 115 metriä pitkä proomu, mutta se oli hieman vaurioitunut eikä sen varusteita ollut lastattu valmiiksi. Proomu oli vaurioitunut tammikuussa 1989 öljyvuodon puhdistustöissä Thompson Passissa, eikä sitä ollut vielä korjattu. Vauriot eivät tosin lopulta vaikuttaneet proomun kykyyn päästä onnettomuuspaikalle. Proomun lastaaminen oli hidasta, sillä osa varusteista lojui pihalla lumessa ja paikalla oli vain yksi henkilö, joka osasi käyttää trukkia ja nosturia. Alyeska oli lupautunut toimimaan öljyvuodon sattuessa viidessä tunnissa, mutta Exxon Valdezin luokse päästiin vasta kello 14.54, jolloin onnettomuustiedon saapumisesta oli kulunut 14 tuntia ja 24 minuuttia. Silloin öljyvana oli jo 6,4 kilometriä pitkä.
Kun Alyeskassa valmistauduttiin pelastustöihin, tieto onnettomuudesta oli saapunut myös Exxonin konttoriin. Exxon Shipping Companyn johtaja Frank Iarossi määräsi toisen säiliöaluksen Exxon Baton Rougen paikalle siirtämään jäljellä olevan öljyn pois Exxon Valdezista.
Alyeskassa oletettiin, että yhtiö johtaisi pelastustöitä. Suunnitelmana oli sulkea merialue, jonne öljyä oli valunut, ja kerätä öljy mekaanisella öljynkerääjällä. Exxon Shippingissa taas oltiin sitä mieltä, että Exxonin pitäisi ottaa operaatio johtoonsa ja ettei mekaaninen öljynkeräys onnistuisi vuodon laajuuden takia. Päätöksenteossa oli mukana lisäksi Alaskan osavaltio ja rannikkovartiosto, joiden vastuulla oli ihmisten ja omaisuuden suojeleminen.
Pelastus- ja puhdistustyöt > Eläinten pelastaminen

Onnettomuuden jälkeen lehdissä ja televisiossa näkyi kuvia Alaskan rannikon eläimistä, jotka olivat ruskean ja tahmean kiisselin peitossa. Kuolleiden ja kuolevien eläinten kuvat saivat tuhannet ihmiset liikkeelle. Eläinten pelastamiseksi kerättiin rahaa kouluissa, tieteilijät tarjosivat asiantuntemustaan ja eri alojen vapaaehtoisia saapui onnettomuusalueelle. Erityisesti merisaukosta tuli onnettomuuden uhrien tunnuskuva. Parhaimmillaan Alaskan kuvernöörin toimisto sai noin 2 000 puhelua vuorokaudessa ihmisiltä, jotka halusivat auttaa.
Merisaukot ja linnut kärsivät öljystä periaatteessa samalla tavalla. Merisaukon turkki pitää sen lämpimänä, mutta öljyssä uitettua eläintä uhkaa hypotermia, sillä turkki ei eristä lämpöä enää normaalisti. Lintujenkaan öljyinen höyhenpeite ei enää lämmitä, ja siitä tulee niin painava, että linnut menettävät lentokykynsä. Lisäksi monet linnut kuolivat myrkytykseen, kun ne yrittivät puhdistaa höyheniään. Saukkoja ja lintuja kuljetettiin pelastuskeskuksiin, joissa vapaaehtoiset puhdistivat niitä. Saukot pestiin ensin lämpimässä vedessä, ja samalla niille syötettiin ravinteita ja puuhiiltä myrkytyksen estämiseksi. Lopuksi saukot huuhdeltiin ja kuivattiin pyyhkeillä ja hiustenkuivaimilla. Linnut puolestaan pestiin lämpimässä saippuavedessä, ja vapaaehtoiset hankasivat jokaisen sulan hammasharjalla. Silmänympärykset puhdistettiin vesisuihkulla, jota käytetään tavallisesti hampaiden välien puhdistukseen. Lopuksi linnut huuhdeltiin, ja usein koko toimenpide jouduttiin tekemään useamman kerran. Puhdistustoimista huolimatta noin puolet pelastuskeskuksiin tuoduista saukoista ja iso osa linnuista kuoli.
Onnettomuustutkimus > Tutkimukset

Rannikkovartiosto ilmoitti onnettomuudesta 24. maaliskuuta National Transportation Safety Boardille (NTSB), joka tutkii liikenneonnettomuuksia. Organisaatio lähetti Valdeziin kolme merionnettomuustutkijaa ja ihmisten toimintaa arvioivan asiantuntijan, ja myöhemmin paikalle lähetettiin vielä NTSB:n meriliikenneonnettomuusosaston johtaja ja toinen asiantuntija. Ensimmäiseksi tutkijat tarkastivat aluksen kunnon ja sen navigointilaitteiston 26. maaliskuuta, ja kahden seuraavan päivän aikana he haastattelivat kahdeksaa henkilöstön jäsentä. Vaikka kapteeni Hazelwood ja toinen perämies Cousins tapasivatkin tutkijat, he noudattivat asianajajiensa ohjeita eivätkä kommentoineet asiaa mitenkään. NTSB sai kuitenkin käyttöönsä tiedot Hazelwoodin ja Cousinsin kuulusteluista, jotka rannikkovartiosto oli tehnyt aiemmin.
Aluksen henkilöstön lisäksi tutkijat haastattelivat rannikkovartioston henkilöstöä saadakseen selville, miten rannikkovartioston alusliikennepalvelu toimi Valdezissa ja Prince William Soundissa. Jotta alusliikennepalvelun tutkan luotettavuus voitaisiin varmistaa, NTSB pyysi rannikkovartiostoa säilyttämään kaikkien lähtevien alusten kaikki tiedot seuraavien 30 päivän ajan. Lisäksi haastateltiin upseeria, jonka johdolla oli vuosina 1984–1985 hankittu uudet tutkalaitteistot. Anchoragessa järjestettiin 16. toukokuuta alkaen viisipäiväinen julkinen kuuleminen, jonka aikana tutkijat saivat lausunnot 27 todistajalta.