stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uhma (vuoden 2008 elokuva)
Tuotanto

Elokuvien käsikirjoittaja Clayton Frohman luki yhden Bielskin veljeksen Alexander Zeisal “Zus” Bielskin (1912–1995) kuolinilmoituksen The New York Times-lehdestä ja ehdotti lapsuudenystävälleen ohjaaja Edward Zwickille elokuvan tekemistä veljeksistä. Historioitsija Nechama Tec oli sattumalta julkaissut kattavan teoksen Defiance: The Bielski Partisans vuonna 1993. Zwick osti kirjan elokuvaoikeudet, minkä jälkeen hän laati yhdessä Frohmanin kanssa elokuvaversion. Elokuvayhtiöt eivät olleet aluksi kovin kiinnostuneita hankkeesta, mutta kun elokuvaa tähdittämään saatiin toukokuussa 2006 Daniel Craig kanadalaiselta Don Starrin omistamalta Grosvenor Park Productionsilta saatiin 32 miljoonan dollarin budjetti. Zwickin omistama Bedford Falls Productions myi elokuvan levitysoikeudet Yhdysvalloissa ja Kanadassa Paramount Vantagelle.
Elokuva oli alun perin tarkoitus kuvata Kanadassa, mutta kustannusten takia kuvaukset päätettiin siirtää halvempaan maahan. Ensin harkittiin Romaniaa, mutta oikeanlaisen kuvausympäristön löytäminen oli hankalaa. Elokuvantekijät tarvitsivat metsämaiseman ja logistiikan kannalta sen oli oltava jonkin suuren kaupungin lähettyvillä. Lopulta vaatimuksia vastaava paikka löytyi läheltä Vilnaa Liettuassa. Paikka ei ollut kovin kaukana Bielskin veljesten oikeasta toimintaympäristöstä Valko-Venäjällä. Kuvaukset alkoivat elokuussa 2007 ja päättyivät joulukuun alussa. Kuvaukset lopetettiin nopeasti, jotta Daniel Graig pääsisi kuvaamaan seuraavaa elokuvaansa 007 Quantum of Solace.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Daniel Craig  | … |  Tuvia Bielski   |
|  Liev Schreiber  | … |  Zus Bielski   |
|  Jamie Bell  | … |  Asael Bielski   |
|  George MacKay  | … |  Aron Bielski   |
|  Alexa Davalos  | … |  Lilka Ticktin   |
|  Allan Corduner  | … |  Shimon Haretz   |
|  Mark Feuerstein  | … |  Isaac Malbin   |
|  Tomas Arana  | … |  Ben Zion Gulkowitz   |
|  Mia Wasikowska  | … |  Chaya Dziencielsky   |
|  Iben Hjejle  | … |  Bella   |
|  Jodhi May  | … |  Tamara Skidelski   |
|  Kate Fahy  | … |  Riva Reich   |
|  Iddo Goldberg  | … |  Yitzhak Shulman   |
|  Ravil Isyanov  | … |  Victor Panchenko   |
Vastaanotto

Laajan levityksen Eensimmäisen 17-viikon aikana 16. tammikuuta–30. huhtikuuta 2008 elokuva tuotti 28,6 miljoonaa dollaria kotimaassa ja 22,5 miljoonaa ulkomailla. Elokuvan koko tuotto oli lopulta 51,5 miljoonaa. Budjetti ja esimerkiksi mainoskulut huomioon ottaen elokuva tuotti ehkä noin 5 miljoonaa dollaria. Tuottoa ei voida pitää erityisen hyvänä.
Elokuvakriitikoiden arviot vaihtelivat. Turun Sanomien Tapani Maskulan mielestä Uhman näkökulma on mielenkiintoinen: juutalaisvainojen uhrit esitetään elokuvissa useimmiten passiivisina ja alistuneina marttyyreina, mutta tällä kertaa tarkastellaan sotilaallista juutalaisyhteisöä, joka saksalaisten saartamana asettuu neuvostopartisaanien kera aseelliseen vastarintaan. Maskulan mielestä Zwick kuitenkin latistaa mielenkiintoisen asetelman ”hampaattomaksi tusinaseikkailuksi”, kuten hän teki myös Yhdysvaltojen sisällissodasta kertovassa elokuvassa Glory (1989): ”Vanhakantaisena taivasteluna Uhma on pönäkkä toimintafilmi luonnon armoilla kyyhöttävistä selviytyjistä. Puisevat roolihahmot, jahkaileva käsikirjoitus ja tarinan laimeat lataukset rasittavat muutenkin pitkäveteistä korpivaellusta.”
Valkovenäjällä elokuvaa kritisoitiin esimerkiksi valkovenäjän kielen puutteesta. Neuvostopartisaaneissa toimineiden veteraanien mukaan elokuvassa on useita historiallisia virheitä. Puolassa kritisoitiin Bielskin partisaanien puolalaiseen väestönosaan kohdistuneiden julmuuksien kuvailun puutetta. Elokuvan eräässä kohtauksessa puhutaan leviävästä pilkkukuumeesta ja mainitaan siihen tarvittavan ampisiliinia, jota todellisuudessa ei tullut käyttöön kuin vasta 17 vuotta tapahtumien jälkeen.
Aiheesta muualla

French, Philip: Defiance The Guardian.  11.1.2009. Viitattu 13.5.2021. (englanniksi)
Pierce, Nev: Defiance Review Empire.  2.1.2009. Viitattu 13.5.2021. (englanniksi)
Berardinelli, James: Defiance (United States, 2008) Reelviews. Viitattu 13.5.2021. (englanniksi)
Mainalia

Mainalia (m.kreik. Μαινάλια, lat. Maenalia) oli antiikin aikainen alue Arkadian maakunnassa Kreikassa. Se käsitti alueen Arkadian länsi- ja lounaisosissa.
Mainalia oli yksi Arkadian neljästä heimoalueesta tai heimovaltiosta Eutresian, Kynurian ja Parrhasian ohella. Kukin näistä alueesta oli Arkadian valtiomallissa samantasoinen Arkadian polisten eli kaupunkivaltioiden, kuten Tegea, Mantineia ja Orkhomenos, kanssa.
Maantiede

Mainalia sai nimensä Mainalos- tai Mainalon-vuoresta (nyk. Maínalo). Sen itäpuolella sijaitsi Tegeatis eli Tegean kaupunkivaltion alue ja itä- ja pohjoispuolella Mantinike eli Mantineian kaupunkivaltion alue. Mainalos-vuoret toimivat rajana kummankin suuntaan. Mainalian eteläpuolella sijaitsi Maleatis eli Malean kaupungin alue. Se oli alun perin osa Arkadiaa, mutta myöhemmin Spartan valloittama ja osa Lakoniaa. Mainalian keskus oli Mainaloksen kaupunki.
Maantiede > Polikset

Vaikka Mainalia muodosti kokonaisuudessaan eräänlaisen polista eli kaupunkivaltiota vastanneen heimovaltion, osa sen paikallisyhteisöistä voidaan myös lukea poliksiksi. Mainalian polikset olivat:
Asea
Dipaia
Eutaia
Helisson
Oresthasion
Pallantion
Maantiede > Muut asutukset

Mainalian muita kaupunkeja tai kyliä olivat:
Afrodision
Anemosa
Athenaion
Haimoniai
Iasaia
Ladokeia
Lykaia (Lykoa)
Mainalos
Peraitheis
Sumateion
Historia

Mainalialaisista käytettiin etnonyymiä Mainalios (Μαινάλιος). Suurin osa Mainalian kaupunkien asukkaista siirrettiin Megalopoliin kaupunkiin sen perustamisen vuonna 371/370 eaa. jälkeen. Tämän jälkeen Megalopoliissa oli mainalialaisten (Μαινάλιοι,  Mainalioi) fyle. Kaupunki perustettiin Mainalian alueelle sen lounaiskulmaan, ja sen perustamista johtaneista kymmenestä perustajasta (oikistēs) kaksi oli mainalialaisia.
Myöhemmin ainakin osa mainalialaisista oli mukana Arkadian liitossa. Näin Mainalian heimovaltio vaikuttaa säilyneen olemassa myös Megalopoliin perustamisen jälkeen.
Detlef Schrempf

| Detlef Schrempf |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Detlef Schrempf
Syntynyt: 21. tammikuuta 1963 (ikä 61) Leverkusen, Saksan liittotasavalta
Kansalaisuus:   Saksa
Koripalloilija
Pituus:  208 cm
Paino:  107 kg
NBA-varaus:  8. varaus 1985, Dallas Mavericks
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1982–1985:   Washingtonin yliopisto
Seurajoukkueet
1979–1980 1985–1989 1989–1993 1993–1999 1999–2001:   Bayer Giants Leverkusen  Dallas Mavericks  Indiana Pacers  Seattle SuperSonics  Portland Trail Blazers
Maajoukkueet
1982–1993:   Saksa
Ottelut (pisteet):  71 (1358)
Valmennusura
2006–2008:   Seattle SuperSonics (apuv.)
Aiheesta muualla
FIBA
Detlef Schrempf (s. 21. tammikuuta 1963 Leverkusen) on saksalainen entinen koripalloilija.
Ura

Schrempf pelasi nuoruudessaan jalkapalloa. Hän aloitti koripalloilun 13-vuotiaana, mutta alkoi pelaamaan lajia kunnolla vasta 16 vuoden iässä, jolloin hän nousi Bayer Giants Leverkusenin edustusjoukkueeseen. Schrempf pelasi seurassa yhden kauden ajan, jonka jälkeen hän lähti vaihto-oppilaaksi Yhdysvaltoihin. Hän pelasi Centralian lukion joukkueessa sentterinä ja voitti joukkueensa kanssa osavaltion mestaruuden.
Vuodet 1982–1985 Schrempf pelasi yliopistokoripalloa Washingtonin yliopistossa, jossa hänet valittiin viimeisenä kautena Pacific-10 Conferencen parhaaksi pelaajaksi. Schrempf osallistui vuoden 1985 NBA:n varaustilaisuuteen, jossa hän oli Dallas Mavericksin kahdeksas varaus. Hän pelasi joukkueessa uransa kolme ensimmäistä kautta, kunnes siirtyi kesken kauden 1988–1989 Indiana Pacersiin. Schrempf tuli tunnetuksi joukkueessa hyvänä kuudentena pelaajana ja hänet valittiin NBA:n vuoden kuudenneksi pelaajaksi vuosina 1991 ja 1992. Vuonna 1993 Schrempf siirtyi Seattle SuperSonicsiin, jonka paidassa hän pääsi kaudella 1995–1996 NBA:n finaaleihin. Ne Seattle hävisi voitoin 4–2 Chicago Bullsille. Vuonna 1999 Schrempf siirtyi Portland Trail Blazersiin pelaten joukkueessa uransa kaksi viimeistä kautta.
Kesällä 2006 Schrempf liittyi Seattlen apuvalmentajaksi yhden vuoden mittaisella sopimuksella.
Aiheesta muualla

NBA:n pelaajaprofiili (englanniksi)
François-Xavier Bellamy

| François-Xavier Bellamy |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 2.7.2019–  
Ryhmä:  EPP-ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. lokakuuta 1985 (ikä 39) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Tiedot
Puolue:  Les Républicains
Aiheesta muualla
www.fxbellamy.fr
François-Xavier Bellamy (s. 11. lokakuuta 1985 Pariisi, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Bellamy edustaa Les Républicains-puoluetta. Bellamy on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa keskusta-oikeistolaista EPP-ryhmää.
Ura

Bellamy syntyi vuonna 1985. Hän on valmistunut filosofian kandidaatiksi Pariisin Sorbonnen yliopistosta (2008) ja École Normale Supérieuresta (2009). Hän on toiminut filosofisen yhdistyksen Philian puheenjohtajana vuodesta 2013.
Bellamy on toiminut filosofian opettajana vuodesta 2009, mutta piti taukoa sen jälkeen, kun hänet valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi toukokuussa 2019. Työskenneltyään kulttuuriministeriössä ja oikeusministerin kabinetissa hän ryhtyi paikallisiin tehtäviin, kuten Versailles'n apulaispormestariksi vuonna 2009, jossa hän vastasi työllisyydestä, koulutuksesta ja nuorisosta. Hänestä tuli kunnanvaltuutettu vuonna 2019.
Hän oli Les Républicainsin listan kärkiehdokas vuoden 2019 eurovaaleissa.
Niclas Herbst

| Niclas Herbst |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 2.7.2019–  
Ryhmä:  EPP-ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1973 (ikä 51) Ratzeburg, Länsi-Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Tiedot
Puolue:  Saksan kristillisdemokraattinen unioni
Niclas Herbst (s. 28. helmikuuta 1973 Ratzeburg, Länsi-Saksa) on saksalainen poliitikko. Herbst edustaa kristillisdemokraatista unionia. Herbst on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2019 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa keskusta-oikeistolaista EPP-ryhmää.
Karate

| Karate |
| --- | --- |

Tunnetaan myös nimillä:  karate-do
Alkuperämaa:  Ryūkyū-kuningaskunta
Perustaja(t):  Sakukawa Kanga, Matsumura Sōkon, Itosu Ankō, Arakaki Seishō, Higaonna Kanryō, Gichin Funakoshi, Motobu Chōki
Vaikutteet:  Kiinalaiset kamppailulajit, okinawalaiset kamppailulajit
Löydä lisää urheiluaUrheilun teemasivulta
Karate eli karate-do (jap. 空手 (道), karate-(dō)) on alkujaan okinawalainen kamppailulaji. Karate-sana tarkoittaa "tyhjää kättä" (alun perin kodete, "kiinalainen käsi"). Karaten juuret ulottuvat vanhoista okinawalaisista kamppailumuodoista aina kiinalaisiin kamppailulajeihin. Lajin perustekniikat koostuvat pääosin lyönneistä ja potkuista, mutta harjoittelussaan pidemmälle edenneet oppivat tyypillisesti myös nivellukkoja, hallintaotteita, heittoja ja hermopistetekniikoita. Suoritustekniikoiden voima muodostetaan karatessa tehokkaalla lantion käytöllä sekä jalkojen asentojen avulla. Tekniikoiden lopussa esiintyy kime, voiman keskittäminen, johon yhdistyy voimakas uloshengitys, usein kiai-huudon saattelemana. Lajilla on suuri määrä erilaisia tyylisuuntia ja muotoja.
Historiaa

Karateksi kutsutaan Japanista Ryūkyū-saarten suurimmalta saarelta, Okinawalta lähtöisin olevaa taistelutaitoa. Nykyisessä muodossaan sitä on harjoiteltu vasta 1900-luvulta lähtien. Karaten juuret ulottuvat muinaisiin Kiinaan ja Intiaan, buddhalaisten munkkien fyysisiin harjoituksiin. Näiden harjoitteiden keksijänä pidetään munkki Bodhidharmaa, zen-buddhalaisuuden perustajaa. Aikakirjojen mukaan Bodhidharma saavuttuaan Kiinassa sijaitsevaan Shaolin-temppeliin havaitsi munkkien heikon fyysisen kunnon ja esitteli näille sarjan lihaksia vahvistavia liikkeitä, jotka saivat nimekseen Shaolin. Harjoitteiden avulla hän halusi kohottaa huonokuntoisten oppilaittensa virkeyttä, jotta nämä pysyisivät hereillä pitkillä oppitunneilla. On väitetty, että Bodhidharman esittelemät liikkeet olisivat olleet vain yksinkertaisia hengitysharjoituksia. Joka tapauksessa näistä liikkeistä katsotaan olevan lähtöisin monet myöhäisemmät taistelulajit. Tämä on mitä todennäköisimmin pelkkää legendaa.
Alusta alkaen karate on suunnattu itsepuolustukseen: Okinawan saaren asukkaat puolustautuivat ensin Kiinan ja myöhemmin Japanin miehitystä vastaan. Japanilaiset valloittivat alistivat saaren vasalliksi 1600-luvulla ja määräsivät aseiden hallussapitokiellon. Tämä vauhditti aseettomien taistelutaitojen harjoittelua, ja okinawalaiset alkoivat perehtyä kiinalaisiin oppeihin. Lajissa kehitettiin myös aseita, jotka eivät (yleisestä harhaluulosta poiketen) perustuneet työkaluihin. Esim. sai on puhdas ase (vaikka jossain lähteissä sitä väitetään mm. riisinistutuspuikoksi), samoin kuin nunchaku. Tekko-nyrkkirauta on yksiselitteinen ase, samoin kuin keihäs ja kilpi -yhdistelmä timbei ja rochin.
1850-luvun jälkeen perinteiset aseet alkoivat menettää merkitystään, mutta osa mestareista kuitenkin jatkoi taitojen opettamista. Juuri tämän vuoksi aseiden käyttö elää edelleen muun muassa Ryūkyū kobujutsun muodossa. Nykyisin karaten tyylisuunnissa aseiden käyttö on jäänyt taka-alalle, ja harjoituksissa keskitytään pääasiassa aseettomaan puolustautumiseen.
Historiaa > Leviäminen

Heti 1900-luvun alussa karate hyväksyttiin okinawalaiskoulujen opetusohjelmaan ja lajia esiteltiin myös yleisölle. Sotaan valmistautuvassa Japanissa alettiin kiinnostua karatesta, koska sitä ajateltiin hyväksi keinoksi parantaa kansalaisten fyysistä kestävyyttä ja taistelutahtoa. Vuonna 1922 Gichin Funakoshi kutsuttiinkin esittelemään lajia pääsaarelle. Näytös oli menestys, sillä karate otettiin heti lukuisten oppilaitosten liikuntakasvatukseen. Pian pääsaarella olikin enemmän karaten harrastajia kuin Okinawalla: Näin karate oli viety pääsaarelle ja hyväksytty budolajiksi (kuten judo, aikido ja kendo). Funakoshi teki lajiin paljon muutoksia karsien ja naamioiden vaarallisia liikkeitä. Hänen päämääränään oli, että laji sopisi kaikkien harjoiteltavaksi. Alkuaikoina ottelua ei harjoiteltu lainkaan, mutta myöhemmin ottelun suosion yleistyessä Funakoshin oli annettava tässä asiassa periksi. Näistä ansioista häntä alettiin myöhemmin kutsua modernin karaten isäksi.
Vuonna 1933, vanhojen okinawalaisten mestareiden vastustuksesta huolimatta, Funakoshi muutti karaten kirjoitusmerkin tarkoittamaan "tyhjää kättä". Vasta niinkin myöhään kuin vuonna 1939 Funakoshi perusti Tokioon ensimmäisen harjoitussalin. Syttyi toinen maailmansota ja budolajit taantuivat – moni karateka kaatui rintamalla, ja taidot ja tietämys katosivat.
Karaten leviäminen koko maailmaan alkoi toisen maailmansodan jälkeen, kun Japania miehittäneet yhdysvaltalaissotilaat alkoivat opettaa oppimiaan taitoja eteenpäin, ja suuria mestareita alkoi muuttaa Japanista Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Vuonna 1964 Eurooppaan saapui Japanin yliopistosta kolme opettajaa esittelemään wadō-ryu -tyylisuunnan karatea. Jo seuraavana vuonna nämä kolme sekä muutamat muut rupesivat opettamaan tyylisuuntaa Euroopassa. Eurooppaan muutti myös erityisesti Shotokan-tyylisuunnan opettajia; tästä johtuu Shotokanin vahva asema Euroopassa.
Karate Suomessa > Tulo Suomeen

Suomeen karate levisi huhti-toukokuun vaihteessa 1967, kun ulkomailla lajiin tutustunut judoka Max Jensen alkoi opettaa lajia. Saman vuoden kesäkuussa Suomeen saapui Shotokan-tyylisuunnan japanilainen valmentaja Nobutaka Hosoki. Hän piti Helsingin Seurasaaressa viikon mittaisen leirin. Juhannuksen jälkeen Wado-ryu-tyylisuunnan opettaja Tatsuo Suzuki saapui Suomeen. Hän oli jo tehnyt vastaavanlaisen matkan Ruotsiin. Seuraavalla matkallaan joulukuussa 1967 Suzuki piti Suomessa kovan erikoiskurssin, jonka päätteeksi 12. joulukuuta pidettiin vyökoe, jossa myönnettiin ensimmäiset Suzukin Suomessa graduoimat eli myöntämät vyöt. Suzukin ehdotuksesta Suomen ensimmäisen karateseuran nimeksi annettiin Wadokan. Tyylisuuntana oli Wado-ryū ja säännöllinen toiminta uudessa seurassa alkoi vuodenvaihteessa 1969.
Karate Suomessa > Karate Suomessa nykyään

Nykyisin karatea harjoitellaan ympäri maailmaa, ja Suomessakin on noin 15 000 aktiiviharrastajan joukko.
Suomen Karateliitto, joka on SLU:n jäsenjärjestö, perustettiin vuonna 1969. Tällä hetkellä Suomen Karateliiton noin sadasta seurasta runsaalla kahdellakymmenellä on tyylisuuntanaan wadō-ryū, ja se on Suomen harrastetuin tyylisuunta.lähde? Vaikka karaten historia Suomessa ei ole pitkä, on sen kehitys ollut nopeaa, mistä ovat osoituksena monet EM- ja MM-mitalit. Karate on levinnyt joka puolelle Suomea.
Tyylisuunnat

Nykyisin tunnetut tyylisuunnat (jap. 流派, ryūha), joita on noin sata, syntyivät vasta lajin levitessä Japanin pääsaarelle. Tyylisuuntien kehittyminen oli väistämätöntä, sillä kaikki muutkin japanilaiset budōlajit olivat jakautuneet tyylisuuntiin. Tunnetuimpia tyylisuuntia ovat Shōtōkan, Wadō-ryū, Shitō-ryū, Gōjū-ryū ja Shōrin-ryū. Tyylisuuntien väliset erot näkyvät erityisesti harjoittelijoiden asennoissa, katoissa ja käytetyissä harjoittelumenetelmissä. Lisäksi niissä suhtaudutaan eri tavoin itsepuolustukseen, kilpailuihin ja vyöarvoihin. Eri tyylisuunnat asettavat erilaisia vaatimuksia harjoittelijan fyysisille ja henkisille ominaisuuksille: osa tyyleistä korostaa voimaa ja aggressiivisuutta, toiset taas ovat pehmeämpiä. Karate on hienosäätöistä ja taiteellisen näköistä. Se kehittää myös henkistä ja fyysistä kuntoa.
Tyylisuunnat > Shōtōkan

Shōtōkan ryū (松濤館流) on maailmalla laajimmalle levinnyt tyylisuunta ja yksi neljästä suuresta tyylisuunnasta. Gichin Funakoshin (1868–1957) oppeihin perustuvan tyylisuunnan tekniikat ovat muuttuneet paljon ajan kuluessa. Funakoshi käytti kirjoittaessaan nimimerkkinä Shōtō (松濤), ja myöhemmin tyylisuunnan nimeksi annettiinkin Shōtōkan. Opetuksen tunnusomaisia piirteitä ovat kurinalaisuus ja järjestelmällisyys. Shōtōkanin tekniikat ovat näyttäviä ja voimakkaita, mutta liikkeissä pitää korostua kime.
Tyylisuunnat > Wadō-ryū

Wadō-ryū (和道流) on Hironori Ōtsukan (1892–1982) perustama tyylisuunta ja yksi neljästä suuresta tyylisuunnasta. Nimi tarkoittaa 'rauhan tie'. Ōtsuka oli Gichin Funakoshin tärkeimpiä oppilaita tämän varhaisimpien Tokion vuosien aikana. Ōtsukan ja Funakoshin tiet kuitenkin erosivat, ja lopulta vuonna 1938 Ōtsuka rekisteröi tyylisuuntansa erilliseksi nimellä Shinshu Wadōryū Karate-jūjutsu, joka myöhemmin lyhennettiin yksinkertaisemmaksi nimeksi Wadō ryū. Ōtsuka oli jo ennen tutustumistaan Funakoshiin harjoittanut pitkään Shindō Yōshin tyylin jūjutsua ja toimi jopa koulukunnan pääopettajana.
Tyylisuuntaan kuuluu monia jūjutsu-tyyppisiä hallintaotteita ja maahanvientejä. Torjunnat ja vastaiskut tehdään usein väistöliikkeen kautta, vastustajan hyökkäysvoimaa hyödyntäen. Wadō-ryū pyrkii tyylisuuntana luonnollisuuteen. Rentous on tärkeää ja muihin tyylisuuntiin verrattuna perusasennot ovat hieman korkeammat.
Ottelijoina Wadō-ryūn harrastajat ovat usein nopeita ja joustavia. Tämän takia tyylisuunta on omiaan erityisesti pienikokoisille ja nopeille. Katojen näyttävyydessä tyylisuunta häviää monille muille, koska liikkeet ja asennot ovat hyvin pelkistettyjä.
Tyylisuunnat > Gōjū-ryū

Gōjū-ryūn (剛柔流) perusti Chōjun Miyagi ja sen nimi tarkoittaa kovaa ja pehmeää tyylisuuntaa. Nimensä mukaisesti Gōjū-ryū käyttää sekä kovia eli lineaarisia suljetulla nyrkillä suoritettuja tekniikoita ja pehmeitä eli epälineaarisia avoimella kämmenellä suoritettuja tekniikoita. Gōjū-ryū on yksi neljästä suuresta tyylisuunnasta.
Tyylisuunnat > Shitō-ryū

Shitō-ryū (糸東流) on Kenwa Mabunin (1893–1957) perustama tyylisuunta joka luotiin useiden eri Okinawalla harjoitettujen kamppailulajien pohjalta. Tyylisuuntaa harjoitetaan ensisijaisesti Osakan alueella ja vaikka se onkin yksi neljästä suuresta tyylisuunnasta niin sillä ei silti ole erityisen suurta harrastajakuntaa Japanin ulkopuolella. Shitō-ryū painottuu huomattavasti enemmän katan harjoitteluun kuin mikään muu tyylisuunta ja katoja onkin peräti 94. Vertauksena Shōtōkanissa katoja on 26, Wadō-ryūssa 15 ja Gōjū-ryūssa 12.
Tyylisuunnat > Uechi-ryū

Uechi-Ryū (上地流) on perustajansa Kanbun Uechin mukaan nimetty tyylisuunta. Tyylisuunnassa ei kilpailla ja tekniikoita harjoitellaan itsepuolustuslähtöisesti. Tämän vuoksi tekniikat ovat yksinkertaisia eivätkä ole erityisen näyttäviä. Tyylin kivuliaalta vaikuttavat vastaanottoharjoitteet valmistavat kehoa olisi mahdollisten kamppailutilanteiden rasituksiin.
Tyylisuunnat > Shorinji-ryu

Perustaja oli Sōke Isamu Tamotsu (1919–2000) vuonna 1955. Zen Nippon Shōrinji ryū Renshinkan Karate-dō -tyyli perustuu Tamotsun mukaan lukuisten kamppailulajien tutkittuihin oppeihin. IsamuTamotsu halusi erityisesti kehittää kilpaottelutapaa turvallisemmaksi. Tyylisuuntaan vaikuttivat suuresti esimerkiksi okinawalaiset mestarit Joyen Nakazato, Zenryō Shimabukuro (1908–1969) ja Kyan Chōtoku (1870–1945). Heistä esimerkiksi Kyan oli tunnettu hyppytaidoistaan, joka näkyy Shōrinji ryūn tekniikoissa nykyäänkin.
Shōrinji-ryū Karate-dō eroaa monista muista tyyleistä pyörivien tekniikoiden, potkupainotteisuuden ja hyvin sovellettavien tekniikoiden, hyppypotkujen ja -lyöntien käytössä. Lisäksi sillä on oma erottuva ottelumuoto Bōgu-tsuki, jossa kilpailijat varustetaan muun muassa rintapanssarilla, kypärällä, alasuojilla, säärisuojilla ja hanskoilla. Tässä ottelutyylissä täyskontakti on sallittu.
1970-luvun alussa Suomeen tullut tyylisuunta on eräs yleisimpiä Suomessa harjoitettavia karaten tyylisuuntia. Suomessa nykyään harjoiteltavat Isamu Tamotsun Shōrinji-tyylin haarat ovat Kokusai Shōrinjiryū Karatedō ja Shōrinjiryū Renshinkan Karatedō.
Tyylisuunnat > Yuishinkai

Motokatsu Inouen perustama Yuishinkai karate-jutsu pohjautuu Yasuhiro Konishin opettamaan Shindō jinen-ryū karateen, ja on lisäksi saanut vaikutteita muun muassa jūjutsusta ja okinawalaisista asetaidoista (kobujutsu). Nimi merkitsee suomennettuna "oikean mielen koulukuntaa", korostaen oikean kamppailuhengen merkitystä harjoittelussa. Suomalaisille Yuishinkai tarjoaa mahdollisuuden harjoitella perinteistä karatea, jossa on mukana perus- ja yhdistelmätekniikkaa, mielekästä kataharjoittelua itsepuolustukseen liittyvine sovellutuksineen sekä asetekniikkaa.
Tyylin toi Suomeen vuonna 1978 turkulainen Ilpo Jalamo; sittemmin se on levinnyt erityisesti Lounais-Suomeen. Suomen Yuishinkai ry on perustettu vuonna 1987. Kyseistä tyylisuuntaa ja/tai kobudoa harjoitellaan Suomessa kolmessatoista seurassa ja lisäksi yhdistykseen kuuluu yksi virolainen ja slovenialainen seura.
Tyylisuunnat > Shūkōkai

Shūkōkai (修交会) on Chōjirō Tanin (1921–1998) kehittämä tyylisuunta. Sen tekniikoissa pyritään mahdollisimman voimakkaaseen suoritukseen kehon luonnollisia jännityslinjoja hyödyntäen. Laji sopii kaikille, eikä mitään erityisominaisuuksia tarvita, vaan ne kehittyvät harjoittelun myötä. Tyylisuunnan nimi tarkoittaa vapaasti suomentaen "Kaikkien tie".
Tyylisuunnat > Kyokushin

Kyokushin kaikan (極真会館)  on korealaissyntyisen Masutatsu Ōyaman vuonna 1964 kehittämä tyylisuunta, jossa kova sekä käytännönläheisyteen ja toimivuuteen perustuva harjoittelu ovat merkittävässä asemassa. Erityisesti pitemmälle kehittyneillä harjoittajilla harjoitteluun kuuluu täyskontaktisparraus ilman suojuksia ja lopulta ilman suojia otteleminen.
Tyylisuunnat > Shoko-ryu

Shoko-ryu on Suomessa kehitetty, Suomen Karateliiton hyväksymä ja sen alainen tyylisuunta. Tyylisuunnan perustana ovat 1970- ja 1980-luvuilla Suomessa Shorinji-ryun nimellä harjoitellut tekniikat. Shoko-ryu karate on tyylisuuntana käytännönläheinen, suoraviivainen ja urheilullinen. Tyylisuunta painottaa paritekniikoita ja ottelemista, nopeita ja teräviä lyöntejä ja potkuja sekä realistisia voimakkaita suorituksia. Sen sijaan näyttävät mutta usein teholtaan teoreettiset tekniikat on karsittu minimiin. Toisin kuin useimmilla muilla tyylisuunnilla, Shoko-ryu -tyylisuunnalla on yhden pääopettajan sijaan viisihenkinen dan-kollegio, joka myöntää tyylisuunnassa suoritetut mustat vyöt.