Puolan uhkavaatimus Liettualle 1938
Seuraukset

Liettuan tiukkaa Puolan vastaista politiikkaa ajanut pääministeri Juozas Tūbelis erosi ja hänen tilalleen virkaan astui Vladas Mironas. Kansan silmissä vastuun Liettuan nöyrtymisestä kantoi presidentti Antanas Smetona. Liettuan turvallisuuspalvelun tekemän mielialaraportin mukaan yleinen mielipide oli ollut taistelun kannalla. Uhkavaatimuksen hyväksymisen jälkeen jouduttiin lakkauttamaan Vilnan vapautuksen järjestö ja Vilna-rahasto, sekä Mūsu Vilinus eli ”Meidän Vilna” -lehti. Vilnaan avattiin Liettuan konsulaatti. Uhkavaatimuksen jälkeen myös Smetonasin autoritääristä hallintoa vastaan alkoi syntyä painetta. Aiemmin kielletyt poliittiset puolueet ja populistit aloittivat toimintansa uudelleen Ašis eli ”Akseli”-nimisenä liittoumana. Vaikka vähän ennen Puolan uhkavaatimusta Liettualle tapahtunut Itävallan liittäminen natsi-Saksaan vaikutti saamalla Euroopassa enemmän huomiota  ja näin tekemällä Hitlerin arvion mukaan Memelin alueen välittömästä tavoittelusta strategisesti epäsuotavaa ja status quo -tilan ylläpitämisestä toivottavaa kunnes Itävallan Anschlussista olisi kulunut riittävästi aikaa, Puolan uhkavaatimus Liettualle oli omiaan paitsi lisäämään Euroopassa yleistä jännitteen ja pelon ilmapiiriä myös lieventämään Itävallan Anschlussia seurannutta painetta Saksaa kohtaan ja koettelemaan Neuvostoliiton halukkuutta turvata omia etujaan Itä-Euroopassa. Jopa Puolaa kohtaa myötämielisempi historiankirjoitus on joutunut tunnustamaan Liettuan kiristämisen ja Tsekkoslovakian alueiden anneksoinnin noin räjähdysherkkänä ajanjaksona kansallismieliseksi holtittomuudeksi.
Jopa sen jälkeen, kun Liettuan uusi toukokuun 1938 konstituutio kaikui aiempaa konstituutiota siitä, että Vilna on lakiin perustuen Liettuan pysyvä pääkaupunki ja Kaunas vain väliaikainen pääkaupunki, Puola jatkoi liettualais-järjestöjen sortamista Vilnassa.
Läntiset diplomatiat, etenkin Britannia, varoittivat Puolaa, että tämän uhkavaatimus Liettualle antoi natsi-Saksalle liian helposti hyväksikäytettävän esimerkin, jolla levittää vaikutusvaltaansa Puolan haitaksi. Läntisten demokratioiden varoitus toteutuikin vuosi myöhemmin. Puolan kohtaloksi koitui se suuri ironia, että natsi-Saksa sai hallintaansa tärkeitä alueita Puolan rajoilla pohjoisessa ja etelässä, ja että Puola itse edisti tämän tilanteen syntymistä osallistumalla Tsekkoslovakian hajottamiseen ja heikentämällä Baltian maiden, etenkin Liettuan, asemaa. Sekä Liettuassa että Liettuan ulkopuolella pelättiin, että diplomaattisuhteisiin pakottaminen olisi vain ensiaskel kauaskantoisemmille uhkavaatimuksille, ja spekuloitiin, että Puola voisi yrittää herättää henkiin vanhan Puola-Liettuan Kansainyhteisön käyttämällä itse Itävallan sulauttamista natsi-Saksaan ennakkoesimerkkinä.
Natsi-Saksan hyökättyä Puolaan Liettua vangitsi noin 15 000 puolalais-sotilasta, mutta myös otti vastaan 35 000 puolalais-siviilipakolaista. Hyökättyään itä-Puolaan syyskuussa 1939 Neuvostoliitto palautti Vilnan Liettualle. Puolaan kuulunut Vilnan voivodikunta jaettiin kahtia. Osa siitä, muun muassa Vilnan kaupunki, palautettiin Liettualle, kun taas loppuosa liitettiin Valko-Venäjän sosialistiseen neuvostotasavaltaan Vileikan alueeksi.
Kesäkuussa 1941 Neuvostoliitto pakkokyyditti itään paljon juutalaisia ja puolalaisia, vaikkakin 116 000 puolalaista pakolaista, joukossaan puolanjuutalaisia, - sekä heitä, jotka oli pakkokyydittetty Neuvostoliittoon vuosina 1939-1940, että sinne vuonna 1941 paenneita- sai luvan lähteä Neuvostoliitosta vuonna 1942 ja pystyi kulkemaan turvallisesti Iranin läpi matkalla Palestiinaan tai Isoon-Britanniaan, joissa monet kyseisistä pakolaisista, mukaan lukien juutalaisista, liittyivät Britannian sotilasyksiköihin taistelemaan natsi-Saksaa vastaan.