stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toivo Lepistö

Toivo Ilmari Lepistö  (9. syyskuuta 1921 Kiukainen – 14. huhtikuuta 2010 Kankaanpää) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Kiukaisissa syntyneen mutta Köyliössä varttuneen Lepistön puoliso 1948–2001 oli Alli Helena Hankaankorpi. Lepistö tutustui tiilien valmistukseen jo nuorena, mutta hänen siirtymiseensä tiiliteollisuuden pariin vaikutti osaltaan myös vaikea haavoittuminen jatkosodassa vuonna 1943. Hän opiskeli keraamisen teollisuuden linjalla Turun teknillisessä koulussa ja valmistui sieltä teknikoksi vuonna 1946. Kokemäelle Järilän Savi -yhtiön työnjohtajaksi Lepistö tuli seuraavana vuonna. Sieltä hän siirtyi Kupittaan Saven ylityönjohtajaksi ja edelleen Kemiöön Meltola-Keramia Oy:n palvelukseen, jossa hän toimi tehtaan tuotantopäällikkönä aina 1950-luvun lopulle asti.
Kankaanpään Lohikossa olleen Lohikon Tiili -yhtiön omistajaksi Lepistö tuli ostettuaan yhtiön osake-enemmistön vuonna 1960. Yhtiö keskittyi Lepistön johdolla julkisivu- ja hormitiilien valmistukseen, kehitti moderneja tuotantomenetelmiä ja edisti alan teollisia yhteistyöyhtymiä. Yrityksen valmistamista tiilistä tehtiin myös reliefejä ja muita taideteoksia. 1970-luvulla Lohikon Tiili oli Suomen suurimpia alallaan. Lepistö luopui yrityksestään keväällä 1980, myydessään sen Partekille. Teollisuusneuvoksen arvon hän oli saanut viisi vuotta aikaisemmin, 1975.
Toivo Louko

Toivo Louko (vasemmalla) ja Yrjö Somersalmi vuonna 1925.
Toivo Louko, sukunimi aik. Nieminen ( 15. marraskuuta 1884 Jalasjärvi  – 30. kesäkuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (baritoni).
Loukon vanhemmat olivat torppari ja käsityöläinen Juho Nieminen (Ala-Louko) ja Kaisa Kuutti. Loukon perhe muutti Alavudelle jossa hän liittyi paikalliseen soittokuntaan B-kornetistiksi. Hän kävi Helsingin lukkari-urkurikoulua vuoteen 1911 asti ja opiskeli sitten Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1913–1916. Louko opiskeli ulkomailla Dresdenissä 1920, Milanossa 1925 ja Berliinissä 1929.
Louko toimi Halikon kanttori-urkurina vuosina 1911–1921 ja sen jälkeen hän oli vuodesta 1921 alkaen kiinnitettynä Suomalaisessa oopperassa. Viimeisen kerran Toivo Louko esiintyi 1941 Giacomo Puccinin La Boheme-oopperassa. Hän oli 1932 mukana ensimmäisessä Yleisradion studiosta käsin lähetetyssä oopperalähetyksessä (Wilhelm Kienzlin ooppera Evakelimies) yhdessä Wäinö Solan ja Lahja Lingon kanssa. Louko levytti 1920-luvulla runsaasti varsinkin kansanlauluja sekä yksinlauluja ja pari duettoa Leevi Madetojan Pohjalaisia-oopperasta yhdessä Lahja Lingon kanssa. Louko sävelsi lisäksi Varsinaissuomalaisten laulun Väinö Kulon tekstiin.
Toivo Louko oli naimisissa vuodesta 1922 Eine Ingeborg Groundströmin kanssa.
Piazza Barberini

Piazza Barberini
Piazza Barberini on aukio Rooman keskustassa, Italiassa. Aukion keskellä sijaitsee Berninin suunnittelema vuonna 1642 valmistunut Fontana del Tritone -niminen suihkulähde. Piazzan alapuolella sijaitsee Barberinin metroasema.
Toivo Kaario

Toivo Kaario ja pintaliitäjä 1940-luvun lopulla.
Toivo Juhani Kaario (7. kesäkuuta 1912 Helsinki – 20. lokakuuta 1970 Tampere) oli suomalainen insinööri ja keksijä, joka kehitteli 1930-luvulta lähtien pintaliitäjiä rakentaen niistä useita prototyyppejä.
Nuoruusvuodet ja ensimmäiset prototyypit

Kaarion vanhemmat olivat insinööri Hugo Johannes Kaario ja Iida Maria Appelqvist. Perheessä oli neljä lasta joista Toivo oli vanhin. Kaario pääsi ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta vuonna 1931 ja suoritti asevelvollisuutensa Santahaminassa 1931–1932. Kaario oli rakentanut lennokkeja jo 14-vuotiaasta saakka ja jo kouluvuosina hän oli päättänyt ryhtyä lentokonesuunnittelijaksi. Kouluaikanaan hän ystävystyi Nuoren Voiman liiton ylijohtaja Ilmari Jäämaan kanssa ja pääsi mukaan tämän kirjaan esittelemään suunnittelemiaan lennokkeja.
1930 Kaario rakensi luokkatoverinsa Ensio Nuortevan kanssa autolla hinattavan kevyen liitolentokoneen joka kantoi yhden miehen. Asevelvollisuusaikanaan Kaario tutustui moottorirekiin joilla talvisaikaan liikennöitiin merenjäällä Santahaminan ja kantakaupungin välillä. Näistä laitteista Kaario sai keväällä 1932 ajatuksen kehittää maavaikutusta (ground effect) hyväksikäyttävä pintaliitäjä ja hän suunnitteli maavaikutukseen perustuvan patosiiven sekä rakensi jo pienoismallinkin tällaisesta laitteesta.
Päästyään armeijasta Kaario yhdessä Esko Nuortevan kanssa perusti 1932 KaNu-lennokkitehtaan joka valmisti balsapuusta tehtyjä lennokkien rakennussarjoja alan harrastajille. Tämä yritys siirtyi 1937 Suomen Ilmapuolustusliiton hallintaan. Vuonna 1934 Kaario aloitti koneinsinööriopinnot Teknillisessä Korkeakoulussa. Talvella 1934–1935 hän rakensi ensimmäisen pintaliitäjäprototyypin, Pintaliitäjä N:o 1:en. Tätä prototyyppiä testattiin autohinauksessa Taivallahden jäällä tammikuussa 1935. Kaario haki samaan aikaan patenttia kehittämälleen patosiivelle ja patentti 18630/1935 myönnettiin hänelle marraskuussa 1939.
Ensimmäisestä prototyypistä saatujen testikokemusten perusteella Kaario rakensi myös toisen prototyypin, Patosiipi N:o 2:n, jota hän testasi vuosina 1935–1936. Kaario alkoi tämän jälkeen kehittää vedessä kulkevaa pintaliitäjätyyppiä ja rakensi useita pienoismalleja testejä varten. Koska patosiivellä oli lähes olematon liikkeellelähtökyky maan pinnalta Kaario kehitti kellosiiven jossa siipenä toimivan matalareunaisen laatikon sisään puhallettiin ilmaa moottorin pyörittämällä potkurilla. Tämä ilmavirtaus sai aikaan laatikon sisälle ylipaineen joka irrotti sen maasta leijumaan ilmasta. Kellosiipi pystyi leijumaan ilmassa mutta sen etenemiskyky oli heikko.
Sotavuodet

Talvisodan aikana Kaario toimi jalkaväessä joukkueenjohtajana ja osallistui taisteluihin Karjalan kannaksella Summassa, Suursuolla, Kattilaojalla ja Leipäsuolla. Purjelentoa ennen sotaa harrastanut Kaario oli mukana Ilmavoimien pääsykokeissa mutta hän ei päässyt lentäjäkoulutukseen puutteellisen näkökyvyn takia. Sodan jälkeen Kaario ylennettiin luutnantiksi heinäkuussa 1940. Syksyllä 1940 hän jatkoi opintojaan Teknillisessä Korkeakoulussa ja valmistui insinööriksi joulukuussa 1940. Opintojensa loppuvaiheessa Kaario siirtyi Valtion Lentokonetehtaan palvelukseen koekäyttöinsinööriksi ensin Tampereelle ja vuonna 1941 joksikin aikaa Kokkolaan. Kaario johti kokeita joilla pyrittiin selvittämään erilaisten bensiini–sprii seosten käyttökelpoisuutta lentokonemoottorien polttoaineena. Kotimaisen spriin käytöllä olisi voitu vähentää tuontibensiinin tarvetta.
Kaario oli koko jatkosodan ajan Tampereella Valtion Lentokonetehtaalla suunnitteluinsinöörinä. Hän oli kuitenkin suurimman osan ajasta 1942–1944 opiskelemassa lentokonemoottorien suunnittelua Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa Berliinissä yhdessä kahden muun suomalaisinsinöörin kanssa. Tarkoituksena oli että nämä kolme insinööriä olisivat opintojensa jälkeen johtaneet uuden lentokonemoottoritehtaan rakentamista Suomeen. Komennuksen päätyttyä helmikuussa 1944 Kaario palasi Tampereelle mutta siirtyi heinäkuussa työhön valmistumisvaiheessa olevaan Linnavuoren moottoritehtaaseen Siuroon.
Kaarion ura Linnavuoressa

Linnavuoressa Kaario oli aluksi suunnittelemassa lentokonemoottorien koekäyttölaitosta. Kun tehdas syksyllä 1944 siirtyi lentokonemoottorien valmistuksesta ja korjauksista sotakorvaustuotteiden valmistukseen Kaario nimitettiin johtamaan tehtaan tarkastamoa. Tarkastamo huolehti saapuvan ja lähtevän tavaran tarkastuksista, laadunvalvonnasta, koekäytöistä yms. Tässä tehtävässä Kaario toimi vuoteen 1955 saakka.
Vuosina 1955–1962 Kaario oli tehtaan Lentomoottorikorjaamon päällikkönä ja ainoana insinöörinä. Tässä vaiheessa Linnavuoren tehtaan tuotanto oli jo selvästi painottunut dieselmoottorien valmistukseen ja lentokonemoottorien korjaus muodosti enää pienen osan koko tehtaan tuotannosta. Kaarion aikana korjaamo laajensi toimintaansa mäntämoottorien korjauksesta myös suihkumoottorien ja niiden lisälaitteiden korjaustyöhön. Viimeksi Kaario toimi 1962–1970 lentomoottoriosaston tarkastamon johdossa valvoen muun muassa korjattujen moottorien koekäytöt.
Aiheesta muualla

Suomalaiskeksijä rakensi suurvaltojen asevoimia kiinnostaneen koneen, kunnes tapahtui traaginen onnettomuus Helsingin Sanomat 31.5.2020.
Kaario Pintaliitäjä 8:n ohjaamossa 1960-luvun alussa.
Piia Pyykkinen

Piia Anniina Pyykkinen (s. 2. huhtikuuta 1991 Saarijärvi) on suomalainen keihäänheittäjä, joka edustaa Äänekosken Urheilijoita. Häntä valmentaa Kimmo Kinnunen. Hän sijoittui hopealle Lahdessa 2012 pidetyissä Kalevan kisoissa silloisella ennätystuloksellaan 52,84 metriä. Hänen ennätyksensä on kesäkuussa 2013 heitetty 53,77. Hänellä on maaotteluedustuksia.
Piia Roslund

Piia Katariina Roslund (s. 2. huhtikuuta 1986 Rauma) on suomalainen pika-aitajuoksija. Hän on edustanut Vasaraisten Iskua ja vuodesta 2009 lähtien Rauman Urheilijoita. Häntä valmensi uransa aikana Eero Vihervä, Jutta Tapanainen, Jyrki Välkkynen ja Tuija Helander.
Roslund sijoittui 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa Kaunasissa 2005 kahdeksanneksi 100 metrin aitajuoksussa ajalla 14,00 s. Göteborgin EM-kilpailuissa 2006 hän karsiutui alkuerissä ajalla 13,35 s, joka on hänen ennätyksensä. Vuonna 2006 hän voitti lisäksi 22-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden Århusissa ajalla 13,70 s.
Roslund on saanut Kalevan kisoissa hopeaa Jyväskylässä 2006 ja pronssia Porissa 2005. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saanut 60 metrin aitajuoksussa pronssia 2006. Hänen halliennätyksensä on 8,43 (2006).
Myös Roslundin veli Pasi Roslund on tunnettu pika-aitajuoksijana.
Perillinen (kirja)

| Perillinen> Inheritance |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Christopher Paolini
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia
Suomennos
Suomentaja:  Sirkka Aulanko
Kustantaja:  Tammi
Sarja: Perillinen
Edeltävä:  Brisingr
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Perillinen on Christopher Paolinin kirjoittaman Perillinen-kirjasarjan neljäs osa. Se ilmestyi vuonna 2011. Aikaisemmat teokset kirjasarjassa ovat Eragon, Esikoinen ja Brisingr. Suomeksi kirja julkaistiin lokakuussa 2012. Sen käänsi Sirkka Aulanko.
Peljuga (Pljussa)

| Peljuga Пелюга |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lugan piiri
Koordinaatit:  58°45′52″N, 29°10′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Vjordugan valuma-alue
Laskuoja:  oja Zaverdužjeen
Järvinumero:  01030000411102000025127
Mittaustietoja
Pituus:  1,3 km 
Leveys:  1,2 km 
Pinta-ala:  1 km² 
Valuma-alue:  5,5 km² 
Saaria:  1 
 fiPeljuga 
Peljuga (ven. Пелюга) on järvi Luoteis-Venäjällä Leningradin alueen Lugan piirissä.
Maantietoa

Järvi on 1,3 kilometriä pitkä, 1,2 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,0 neliökilometriä eli noin 100 hehtaaria. Se on pylreän muotoinen, vaikka koilispäässä onkin pieni lahti ja kaakkoispään luusua on kuin pitkä kapea lahti. Luusuan suojana on pieni saari, jonka halkaisija on noin 80 metriä. Sekä saari että järven rannat ovat metsämaata, joka on paikoin avosuota. Järvi on autio, mutta kilometrin päässä sijaitsee Zaverdužjen järven rannalla Verdugan ja Zaverdužjen pienet kylät.
Vesistösuhteita

Peljuga sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Narvanjoen alueella, jonka Pljussan valuma-alueen pääuoman Pljussajoen sivujoen Vjordugan valuma-alueeseen se kuuluu. Järvi sijaitsee valuma-alueensa latva-alueilla pienessä järviryppäässä, jossa ovat myös Zaverdužje, Gornešenskoje ja Laukaanjoen vesistöön kuuluva Sjabero. Zaverdužjen ja Peljugan välissä on vielä neljä pikkujärveä ja kauempana niitä on vielä lisää. Peljugan valuma-alueen koko on 5,5 neliökilometriä ja se laskee Zaverdužjeen, joka on Vjordugan lähdejärvi. Vjorduga yhtyy Pljussaan 182 kilometriä sen suistosta ylävirtaan päin aivan pienen Utitšjen kylän (Утичье) alapuolella.
Huomautuksia

1 2 3 4 5  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus ja asutus on tarkistettu Google Earth-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
Pelton-turbiini

Peltonturbiinin juoksupyörä.
Lester A. Peltonin luoma alkuperäinen peltonturbiinin patentti lokakuulta 1880.
Pelton-turbiini on impulssiturbiineihin kuuluva vesiturbiini.
Pelton-turbiini on nimetty sen merkittävän kehittäjän Lester A. Peltonin (1829–1908) mukaan. Pelton on Lester A. Peltonin perustaman yrityksen tuotemerkki ja nykyisin myös yleisnimitys vastaavanlaisille turbiineille.
Toimintaperiaate

Putkessa olevan vesipatsaan hydrostaattinen paine muutetaan suuttimella liike-energiaksi. Vesisuihku ohjataan turbiinin juoksupyörän kuppeihin tangentiaalisesti. Kupit muuttavat suihkun suuntaa ja vähentävät sen energiaa. Vastavuoroisesti suihku aiheuttaa kuppeihin impulssin, joka pyörittää turbiinia.
Lähes kaikki suihkun hyödynnettävissä oleva energia kuluu ensimmäisessä vaiheessa, joten pelton-turbiineissa on vain yksi siivistö.
Tontunhatut

| Tontunhatut |
| --- | --- |
 Meksikontontunhattu (Tetranema roseum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Tontunhatut Tetranema  Benth.
Katso myös
   Tontunhatut Wikispeciesissä   Tontunhatut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tontunhatut (Tetranema) on ratamokasvien heimoon kuuluva suku. Siihen kuuluu laji meksikontontunhattu eli tontunhattu (Tetranema roseum). Tontunhattuja esiintyy luonnonvaraisena Meksikossa ja Filippiineillä. Puutarhakasveina ne ovat helppohoitoisia ja viihtyvät puolivarjossa.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Tontunhatut (Tetranema)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Tetranema (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Tetranema (englanniksi)
Peltomyyrät

| Peltomyyrät |
| --- | --- |
 Kenttämyyrä (Microtus arvalis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Myyrät Cricetidae
Alaheimo::  Varsinaiset myyrät Arvicolinae
Suku::  Peltomyyrät Microtus  Schrank, 1798
Katso myös
   Peltomyyrät Wikispeciesissä   Peltomyyrät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peltomyyrät eli ruohomyyrät (Microtus) on pienikokoisten jyrsijöiden suku. Siihen kuuluvat peltomyyrä, kenttämyyrä, lapinmyyrä, idänkenttämyyrä ja kuutisenkymmentä muuta myyrälajia, joita elää Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Nisäkästoimikunnan ehdotus suvun uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ruohomyyrät.
Peltomyyrät syövät tyypillisesti kasvien meheviä osia. Niillä on lyhyet jalat ja pienet korvat. Vartalon pituus vaihtelee kahdeksasta kahdeksaantoista senttiin, häntä kahdesta kymmeneen senttiä tulee siihen lisäksi. Painoa on lajista riippuen 20–170 grammaa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Ruohomyyrät (Microtus)
Microtus. Funet.fi.  26.1.1998. Arkistoitu 23.8.2013.
ITIS: Microtus (englanniksi)
Piazza Colonna

Piazza Colonna, oikealla Palazzo Chigi ja sen takana Palazzo Montecitorio. Keskellä Marcus Aureliuksen pylväs.
Piazza Colonna on nelikulmainen aukio Rooman keskustassa Colonnan kaupunginosassa Via del Corso -kadun länsipuolella.
Aukiota hallitsee 30 metriä korkea ja reliefein koristeltu Marcus Aureliuksen pylväs, joka pystettiin vuosina 176–193 Rooman keisari Marcus Aureliuksen saavuttamien sotavoittojen juhlistamiseksi. Pylväs sai nykyisen ulkoasunsa vuoden 1589 restauroinnissa, jonka yhteydessä alkuperäinen jalusta vaihdettiin ja pylvään huipulle sijoitettiin apostoli Paavalin patsas alkuperäisen Marcus Aureliuksen patsaan korvikkeeksi. Aukio on nimetty pylvään mukaan, sillä colonna tarkoittaa italiaksi pylvästä. Pylvään vieressä on arkkitehti Giacomo Della Portan suunnittelema suihkukaivo Fontana di piazza Colonna.
Aukion pohjoislaidalla sijaitsee Palazzo Chigi -palatsi, joka on ollut Italian hallituksen toimipaikka vuodesta 1961. Aukion etelälaidalla ovat Palazzo Ferrajoli sekä Santi Bartolomeo e Alessandro dei Bergamaschi -kirkko, länsilaidalla Palazzo Wedekind ja itälaidalla Via del Corson toisella puolella Galleria Alberto Sordi -kauppakuja. Antiikin aikana aukion luona lienee sijainnut jumalaksi korotetun Marcus Aureliuksen temppeli. Italian edustajainhuoneen talo Palazzo Montecitorio on kulmittain Piazza Colonnan vieressä sen luoteispuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piazza Colonna Wikimedia Commonsissa
Tonttumaa

| Tonttumaa |
| --- | --- |
 Tonttumaa rajautuu lännessä Gräsanojaan
Sijainti:  Niittykumpu, Espoo
Koordinaatit:  60°10′38.0″N, 024°45′48.0″E
Tonttumaa (ruots. Tomtebo) on puistoalue Gräsanojan itäpuolella Niittykummun länsiosassa kaakkoisessa Espoossa.
Tonttumaa sai nimensä vuoden 1968 nimistösuunnitelmassa. 1950-luvulla asukkaat olivat ehdottaneet alueelle nimeä Tontunmaa. Puistoteille annettiin nimet Tonttumaanpolku ja Tontturanta. Niittykummun tonttu-pohjainen nimistö palautuu pellonnimeen Tomtkulla, jonka taustalla on autioitunut talonpaikka. Tonttumaan puiston eteläpuolella sijaitsee Gräsankartanonpuisto.
Tonttumaa kuuluu Gräsanojan varren viheryhteyteen. Puistossa sijaitsee idän suunnasta virtaavan ojan tulvaniitty, jolla viihtyvä kostean paikan kasvillisuus on vehreämpää ja lajistoltaan runsaampaa kuin puiston kuivempien osien kasvillisuus. Asemakaavaan Tonttumaa on merkitty luonnontilassa pidettäväksi puistoalueeksi.
Aiheesta muualla

Länsiväylä: Niittykumpuun rakennetaan uusi koirapuisto – ensin aitauksensa saavat pienet koirat
Tre Cime di Lavaredo

| Tre Cime di Lavaredo |
| --- | --- |
 Tre Cime di Lavaredon huippuja ilta-auringossa.
Maantiede
Sijainti:  Etelä-Tiroli ja Belluno, Italia
Päävuoristo:  Dolomiitit, Alpit
Koordinaatit:  46°37′7″N, 12°18′20″E
Korkein kohta
Nimi:  Cima Grande
Korkeus meren-pinnan tasosta:  2 999 m
Sijainti:  Etelä-Tiroli ja Belluno, Italia
Tre Cime di Lavaredo tai Drei Zinnen on Italian Dolomiiteilla sijaitseva vuoriryhmä. Ryhmän korkein huippu on Cima Grande (2 999 m).
Ryhmän kolme päähuippua ovat:
Cima Piccola/Kleine Zinne ("pieni huippu", 2 857 m)
Cima Grande/Große Zinne ("suuri huippu", 2 999 m)
Cima Ovest/Westliche Zinne ("läntinen huippu", 2 973 m).
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pentti Kauhanen

Pentti Johannes Kauhanen (20. huhtikuuta 1932 Helsinki – 27. kesäkuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen työläinen ja poliitikko. Kauhanen oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kaupunginvaltuutettu Helsingissä 1957–1968 ja Helsingin kaupunginhallituksen jäsen 1969–1975.
Kauhanen kasvoi työväenluokkaisessa perheessä. Kolmevuotiaana hänestä tuli avainkaulalapsi äidin ja isän ollessa työssä metallitehtaassa, ja hän vietti lapsuus- ja nuoruusvuotensa Kallion kaduilla. Helsinki ja stadin slangi olivat hänelle aina sydäntä lähellä. Kauhasen isä Aaro Kauhanen oli Metallityöväen liiton aktivisti 1930-luvulta 1960-luvulle.
Armeijan käytyään Kauhasesta tuli ammattitaitoinen sähkömies ja hänet valittiin usein työpaikkansa luottamusmieheksi. 1950-luvun lopulla Kauhasen työnsaantimahdollisuudet vaikeutuivat, kun hän joutui työnantajien mustalle listalle "vaarallisena rettelöitsijänä ja lakkokiihottajana". 1960-luvun alussa hänestä tuli Suomen Demokraattisen Nuorisoliiton toimitsija ja vuosikymmenen lopulla SKDL:n kunnallissihteeri. Kaupunginvaltuustoon hänet valittiin siihen asti nuorimpana vuonna 1957.
1980-luvun Kauhanen toimi isännöitsijänä Herttoniemessä. Ansioistaan synnyin- ja kotikaupunkinsa hyväksi Kauhanen palkittiin Helsinki-mitalilla 1975. Hänen poikansa Erkki Johannes Kauhanen (s. 1952) on vaalinut isänsä perintöä paikallisen kulttuurin vaalijana.
Piave (juusto)

Piave on italialainen lehmänmaidosta valmistettava pastöroitu kova juusto. Se on nimetty Bellunon laakson Piave-joen mukaan, mistä juustoon käytettävä maito myös kerätään. Sen yleisimmät laadut ovat Piave Mezzano ja Piave Vecchio.
Piave luokitellaan kypsytysajan mukaan:
Fresco, 30–60 päivän kypsytys
Mezzano, 60–180 päivää, yleensä lähellä 180 päivää
Vecchio, yli 180 päivää
Vecchio Oro del Tempo, yli 12 kuukautta
Piavella on pähkinäinen maku, ja se muistuttaa parmesaanijuustoa.
Aiheesta muualla

The Nibble: Piave Vecchio Cheese, A Great Italian Mountain Cheese
Pesäpallon miesten Mestaruussarjan kausi 1969

Pesäpallon Mestaruussarjan kausi 1969 oli järjestyksessään 48. Mestaruussarjan kausi.  Kouvolan Pallonlyöjät voittivat Suomen mestaruuden neljännen kerran peräkkäin. Eroa hopeajoukkueeseen kertyi kokonaista yhdeksän pistettä. Tuo hopeamitalisti oli nousijajoukkue Seinäjoen Maila-Jussit. Pronssille nousi Kankaanpään Maila ja Vimpelin Vedon 11 vuotta kestänyt mitaliputki katkesi viimeinkin joukkueen sijoittuessa neljänneksi. Sijoista 4-11 kamppailu oli äärettömän tasainen. Kerava peränpitäjänä sen sijaan ei saanut pistettäkään.
Ettei kenellekään jäisi jossiteltavaa kauden parhaasta joukkueesta, Kouvola voitti myös ensimmäisen kerran pelatun Pesäpallon Suomen Cupin. Loppuottelussa kukistui Jyväskylän Kiri selvästi 11-4. Kouvolan yleisökeskiarvo oli jo 3000:n luokkaa ja koko SM-sarjan n. 1700.
Mestaruussarja > Sarjataulukko

| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kouvolan Pallonlyöjät | 22 | 19 | 0 | 3 | 245–110 | 38 |
| Seinäjoen Maila-Jussit | 22 | 14 | 1 | 7 | 116–102 | 29 |
| Kankaanpään Maila | 22 | 14 | 0 | 8 | 205–141 | 28 |
| Vimpelin Veto | 22 | 11 | 1 | 10 | 180–157 | 23 |
| Oulun Lippo | 22 | 11 | 1 | 10 | 157–138 | 23 |
| Ulvilan Pesä-Veikot | 22 | 11 | 1 | 10 | 176–185 | 23 |
| Haminan Palloilijat | 22 | 10 | 2 | 10 | 153–146 | 22 |
| Nurmon Jymy | 22 | 10 | 1 | 11 | 164–172 | 21 |
| Hongikko | 22 | 9 | 2 | 11 | 182–209 | 20 |
| Jyväskylän Kiri | 22 | 9 | 1 | 12 | 136–179 | 19 |
| Imatran Pallo-Veikot | 22 | 9 | 0 | 13 | 154–151 | 18 |
| Keravan Pallokerho | 22 | 0 | 0 | 22 | 87–265 |   0 |
Kolme viimeistä joukkuetta putosi sarjasta. Tilalle nousivat suomensarjan lohkovoittajat Puurtilan Kisa-Pojat, Halsuan Toivo ja Puna-Mustat.
Mestaruussarja > Ottelut

| Joukkue | KPL | SMJ | KM | VV | OL | UPV | HP | NJ | HNU | JK | IPV | KPK |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kouvolan Pallonlyöjät |  | 3–6 | 7–6 | 13–4 | 14–10 | 28–4 | 12–7 | 6–2 | 23–7 | 8–6 | 13–7 | 10–2 |
| Seinäjoen Maila-Jussit | 1–9 |  | 2–9 | 12–5 | 6–5 | 0–5 | 6–1 | 9–11 | 8–2 | 4–2 | 7–3 | 5–2 |
| Kankaanpään Maila | 7–6 | 13–3 |  | 3–4 | 6–0 | 9–4 | 1–4 | 13–15 | 18–6 | 13–10 | 6–4 | 13–1 |
| Vimpelin Veto | 3–7 | 3–9 | 15–8 |  | 13–4 | 8–2 | 9–8 | 7–12 | 18–5 | 6–11 | 13–6 | 19–4 |
| Oulun Lippo | 7–5 | 3–3 | 6–7 | 5–2 |  | 9–5 | 4–1 | 8–4 | 16–4 | 8–7 | 8–5 | 14–2 |
| Ulvilan Pesä-Veikot | 5–12 | 2–1 | 3–10 | 11–7 | 13–3 |  | 3–3 | 10–6 | 2–13 | 18–7 | 10–2 | 32–9 |
| Haminan Palloilijat | 5–12 | 2–8 | 11–9 | 10–8 | 6–4 | 16–11 |  | 4–4 | 13–5 | 7–8 | 5–9 | 10–4 |
| Nurmon Jymy | 5–13 | 5–6 | 12–18 | 6–4 | 9–8 | 9–11 | 5–4 |  | 9–10 | 6–3 | 8–3 | 12–4 |
| Hongikko | 3–8 | 4–6 | 3–9 | 8–8 | 6–4 | 15–8 | 15–13 | 7–3 |  | 6–6 | 9–8 | 31–6 |
| Jyväskylän Kiri | 5–20 | 4–3 | 8–3 | 3–5 | 7–16 | 7–8 | 3–10 | 9–6 | 8–5 |  | 7–3 | 8–5 |
| Imatran Pallo-Veikot | 3–5 | 2–3 | 13–10 | 3–11 | 9–7 | 9–1 | 5–9 | 10–3 | 12–8 | 16–1 |  | 6–1 |
| Keravan Pallokerho | 5–11 | 7–8 | 4–14 | 7–8 | 4–8 | 2–8 | 1–4 | 5–12 | 3–10 | 3–6 | 6–16 |  |
Kouvolan joukkue: Pertti Salonen, 
Reino Susi, 
Ilkka Kauppinen, 
Anssi Vesala, 
Antero Vatto, 
Pekka Taulasalo, 
Pertti Lonka, 
Matti Lautala, 
Hannu Kiuru, 
Markku Löfman, 
Mikko Pöyhönen.
Pelinjohtajana Timo Raussi.