Ludwig van Beethovenin elämäkerta
Nuoruusvuodet > Kuurous

29. kesäkuuta 1801 Beethoven kirjoitti Wegelerille kirjeen, jossa hän kertoi menestyksestään:
»Sävellykseni tuottavat minulle melkoisesti, ja voin sanoa, että minulle tarjotaan sävellystilauksia enemmän kuin mihin pystyn. Lisäksi voin jokaisen sävellyksen kohdalla luottaa kuuteen tai seitsemään kustantajaan ja useampaankin jos tahdon; ihmiset eivät enää neuvottele sopimuksista, vaan määrään hintani, ja he maksavat. Siitä näet, miten miellyttävällä tolalla asiani ovat.»
Sama kirje jatkuu kuitenkin seuraavasti:
»Mutta tuo kateellinen demoni, viheliäinen terveyteni, on pannut kirotun jarrun pyörääni; ja kaiken kukkuraksi kuuloni on kolmena viimeisenä vuonna heikentymistään heikentynyt. Tämän vastoinkäymisen arvellaan johtuvan mahani kunnosta, joka, kuten tiedät, oli kurja jo ennen lähtöäni Bonnista, mutta Wienissä se on tullut pahemmaksi.»
Beethovenin kuulo oli alkanut heikentyä eräänä hellepäivänä, pian hänen ainoan kiertueensa jälkeen. Eräässä harjoituksessakin Beethoven oli raivoissaan eräälle tenorille menettäessään tilapäisesti kuulonsa. Kaikesta päätellen vaurioituneet valtimot eivät kestäneet kiivaudesta johtuvaa korkeaa verenpainetta.
Wegeler teki kaikkensa Beethovenin auttamiseksi. Hän suositteli erikoislääkäreitä ja hoitokuureja, mutta vuonna 1801 tilanne oli pahentunut edelleen; hän kuuli korvissaan häiritsevää suhinaa eikä pian enää kyennyt kunnolla hoitamaan pianistin uraansa. Heinäkuussa hän kirjoitti Wegelerille: "Jotta saisit oikean kuvauksen kuuroudestani, sanon, että teatterissa minun on mentävä aivan orkesterin viereen saadakseni selvää näyttelijöiden puheesta. Jos astun hiukankin kauemmaksi, en kuule mitään puheesta tai soitosta". Vuonna 1802 alkoi käydä selväksi, että Beethovenin pahin pelko oli hitaasti käymässä toteen. Hän käytti monenlaisia kuulokojeita ja sai lääkärin määräyksestä kylpyjä Tonavan vedessä, mahapillereitä sekä manteliöljyä korvakäytäviin, mikä kuitenkin vain pahensi tilannetta. Oli myös kokeiltu tiettyä teetä, mutta se vain pahensi Beethovenin tinnitusta.
Vuoden 1799 loppupuolella Beethoven tutustui Anna von Brunsvikiin. Hän alkoi antaa pianotunteja Annan kolmelle tyttärelle: Thereselle, Josephinelle ja Charlotelle. Heidän välityksellään Beethoven tutustui vuonna 1801 heidän serkkuunsa, 16-vuotiaaseen Giuletta Cuicciardiin, jolle hän ryhtyi myös antamaan pianotunteja. Nuoriin naisoppilaisiinsa hyvin usein rakastuva Beethoven ei pystynyt olemaan rakastumatta Giulettaan. 16. marraskuuta 1801 Beethoven mainitsi tästä Wegelerille:
»Elämäni on tällä hetkellä paljon miellyttävämpää ja seurustelen enemmän ihmisten kanssa. Tämän muutoksen on saanut aikaan rakas ja suloinen tyttö: rakastan häntä ja hän rakastaa minua. Nämä ovat ensimmäiset onnelliset hetket, joita minulla on kahteen vuoteen ja ensimmäistä kertaa minusta tuntuu, että avioliitto saattaisi tehdä minut onnelliseksi. Surullista on, ettei hän ole minun yhteiskuntaluokastani.»
Giuletta kuvasi Beethovenin erittäin ankaraksi. Vuonna 1802 Beethoven sävelsi Giuletalle omistetun Kuutamosonaatin. Beethoven ja Giuletta alkoivat myös suunnitella avioliittoa, jonka Giuletan äiti olisi hyväksynyt mutta isä ei: Giuletta ja Beethoven erosivat toukokuussa 1802.
Ero Giuletasta palautti synkkyyden Beethovenin elämään. Lääkärinsä neuvosta hän muutti viideksi kuukaudeksi pieneen kylään, Heiligenstadtiin. Täällä hän tuon vuoden lokakuussa kirjoitti veljilleen Karlille ja Johannille kirjeen, joka tunnetaan Heiligenstadtin testamenttina. Siinä Beethoven purkaa epätoivonsa ja kertoo, kuinka hänen ailahteleva käytöksensä on ymmärretty väärin pelkäksi pahanhenkisyydeksi, mutta todellisuudessa se johtui vain kuuroutumisen aiheuttamasta ahdistuksesta. Samalla hän toteaa, että on valmis hyväksymään kohtalonsa, ja päättää kaikesta huolimatta viimeistellä ne teokset, jotka hänen päässään yhä olivat ja jotka hän koki elämäntehtäväkseen.
»Voi te, jotka ajattelette tai sanotte, että olen pahantahtoinen, itsepäinen tai ihmisvihaaja, kuinka teettekään minulle vääryyttä. Ette tiedä salattua syytä, joka saa minut vaikuttamaan sellaiselta. – – Minun täytyy elää lähes yksin, kuin karkotettu; voin olla tekemisissä yhteiskunnan kanssa vain juuri sen verran kuin on tarpeellista. Viimeisien kahden vuoden aikana olen välttänyt menemästä mihinkään seuratilaisuuksiin, koska en voi sanoa ihmisille ”Puhukaa kovempaa, sillä olen kuuro!” Aina kun lähestyn ihmisiä minut valtaa polttava kauhu, ja pelkään altistuvani sille vaaralle, että ihmiset huomaavat minun tilani. – – Sellaiset tapaukset ajoivat minut epätoivoon, ja vielä vähän enemmän niin olisin päättänyt elämäni – vain taide pidätteli minua. Tuntui mahdottomalta jättää maailmaa, ennen kuin olisin luonut kaiken minkä tunnen olevan sisälläni. – – Näkemiin, älkääkä unohtako minua kun olen kuollut; ansaitsen tämän teiltä, sillä elämäni aikana olen ajatellut teitä ja tapoja tehdä teidät onnellisiksi.»
Beethovenin kuuroudelle on esitetty useita selityksiä. Ruumiinavauksessa selvisi, että hänen sisäkorvansa oli laajentunut, mistä oli ajan mittaan seurannut haavaumia. Hänen on myös epäilty sairastaneen syfilistä, joka olisi aiheuttanut myös hänen kuuroutumisensa. Lisäksi hänen hiustensa lyijypitoisuus todettiin myöhemmin jopa sata kertaa normaalia korkeammaksi. Lyijyä käytettiin Beethovenin aikana – tietämättä sen haittavaikutuksista – jopa lääkkeissä ja viinin makeuttamisessa. Beethovenin arvellaan saaneen lyijyä myös lääkärinsä antamien hoitojen vuoksi. Lyijyn tiedetään elimistöön joutuessaan aiheuttavan ailahtelevaisuutta, äkillisiä raivokohtauksia ja jopa kuuroutta. Beethovenin kuuroutumisen syyksi on epäilty myös hänen itsensäkin epäilemiä vatsavaivoja.
Vuodesta 1818 Beethoven ei pystynyt viestimään ihmisten kanssa normaaliin tapaan kuuroutensa vuoksi, ja hän turvautui keskustelukirjoihin, joiden välityksellä hän viesti ihmisten kanssa. Keskustelukirjat ovat olleet korvaamattomia lähteitä Beethovenin elämän ja ajatusten selvittämisessä.