stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Krajinan kapina
Kroatian serbikansallismielisten nousu

Vuoden 1990 alussa Kroatian ääriserbit alkoivat pitää kokouksia ja protesteja.
Jo maaliskuussa 1990 Itä-Slavoniassa Berakissa serbit eristivät tiesuluin pienen Berakin kylän. 14. maaliskuuta Jugoslavian liittoarmeija alkoi kerätä Kroatian aluepuolustuksen aseita Borislav Jovicin mukaan Serbian aloitteesta, ja näin Kroatia riisuttiin melkein kokonaan aseista.
4. huhtikuuta 1990 noin 50000 serbiä huusi Patrova Gorassa "tämä on Serbia", ja puhuivat Tuđmania vastaan, ja Milosevicin puolesta.
Kesä-heinäkuussa 1990 serbit protestoivat avoimesti Kroatiassa valtaan noussutta kroaattikansallismielistä hallintoa vastaan. Kroatian serbien mukaan kroaatit syrjivät heitä. Serbiaktivistien mukaan Kroatia terrorisoi heitä, ja että serbien täytyisi taistella kulttuurillisten, poliittisten ja koulutuksellisten oikeuksiensa puolesta.
Serbialaisen sanomalehden "Večernje Novosti"_:n mukaan kaksi miljoonaa serbiä oli valmiina lähtemään taistelemaan Kroatiaan puolustamaan paikallisia serbejä. Sen mukaan kaksi tuhatta naista ja lasta oli evakuoitu Kninistä.
Läntisten tiedotusvälineiden mukaan Serbian tiedotusvälineet pyrkivät kiihdyttämään Krajinan kapinaa.
Kansojen välinen konflikti kasvoi hitaasti, puzajuća agresija.
Belgradilaisia liikkui Krajinan alueella.
Kapina

Kroatian serbien kapina alkoi Kninin ympäristössä joka julistautui itsehallintoalueeksi serbien järjestämässä kansanäänestyksessä. Tämä alue oli Pohjois-Dalmatiassa ja itäisessä Likassa. Siihen kuului 6 kuntaa, 8,8 % Kroatian alueesta ja 2,4 % väestöstä. Kapinaan liittyivät myös Banija sekä Kordun (5 kuntaa, 3,7 % Kroatian alueesta ja 1,6 % sen väestöstä).
Kapinaa johtivat kovaa linjaa kannattavat SDS:n jäsenet Milan Babić ja Kninin poliisipäällikkö Milan Martić. Martić salakuljetti aseita ja perusti oman puolisotilaallisen poliisijoukkonsa.
Babić syrjäytti maltillisen Raškovićin. Kapinalliset serbit varastivat aseita poliisiasemilta. Monet Kroatian poliisit olivat serbejä.
Belgradin media raportoi Kroatian parlamentin julistaneen sotatilan, ja poliisijoukkojen lähestyvän Kniniä. Silloin serbitaustaiset poliisit alkoivat jakaa aseita serbeille.
Milosevicin oikeudenkäynnissä todettiin kapinaa lietsoneiden raporttien olleen harhaanjohtavia. Franjo Tuđman sanoi serbilehdistön yrittävän horjuttaa Kroatian hallitusta perättömillä raporteilla.
Serbikapinalliset sulkivat 17. elokuuta yhteydet Kniniin ja Benkovaciin tiesuluin. Tiesulut oli tehty muun muassa kivistä ja mäntytukeista, minkä vuoksi tapahtuma sai nimen "tukkivallankumous", kroaatiksi Balvan revolucija.
Tiesuluilla oli yhteensä satoja haulikoilla ja pistooleilla aseistautuneita vartijoita ja kapinalliset ammuskelivat ilmaan mm. poliisiasemilta otetuilla aseilla. He myös räjäyttivät ratakiskoja.
Milosevicin oikeudenkäynnin todistajien mukaan suuri osa barrikadeille nousseista mielenosoittajista tuli Kroatian ulkopuolelta, ja Belgradin serbeille maksettiin kapinoinnista sata saksanmarkkaa päivässä.
Mielenosoittajat vahtivat tiesulkuja koko yön. Länsidiplomaattien mielestä sisällissota uhkasi. 19. elokuuta 1990 serbikapinan keskuksessa Kninissä oli yhä jännittynyt tilanne, kun serbit aikoivat järjestää kansanäänestyksen Kroatian serbien itsehallintoalueen perustamisesta. Serbit pelkäsivät kroaattipoliisin "ustashan" hyökkäystä, ja kroaatit liittoarmeijan tuloa paikalle. Kapinoivat serbit sanoivat vastaavansa asein, jos kansanäänestystä häiritään.
Kapina aiheutti paljon harmia Kroatian turismille.
Milan Marticin johdolla Kroatian serbipoliisit ja puolisotilaalliset joukot estivät Kroatian poliisin pääsyn tietyille alueille. Yhteenottojen tarkoituksena oli saada Jugoslavian liittoarmeija puuttumaan tilanteeseen ja lopulta perustaa itsenäinen mini-serbivaltio Kroatian alueella. Tämä minivaltio olisi sitten liittynyt Serbiaan. Koska serbit olivat vähemmistönä, suunnitelma edellytti etnisiä puhdistuksia, joista Martic tuomittiin myöhemmin Haagin sotarikostuomioistuimessa.
Kninissä oli säilynyt vanha aseenkantotapa Habsburgien sotilasrajan ajoilta. Kroatian TV ja paikallisradio Knin kävivät keskenään "tiedotussotaa".
Liittoarmeija ei pysäyttänyt kapinaa, mutta ajoi kroaattipoliisin kapinallisten kimpusta pois.
Autonomisen alueen perustaminen

Serbit julistivat Kninin alueen lokakuun alussa autonomiseksi ja riippumattomaksi Kroatiasta, ja kapinalliset katkaisivat kaiken alueen läpi kulkevan liikenteen. Kninin kuninkaanlinnaan nostettiin Serbian ja Jugoslavian liput päivää ennen joulua 1990. Serbia tuki kapinaa alusta asti lähettäen näkyvästi lääkkeitä ja hätäapua Kniniin, ja Serbia syytti Kroatian hallitusta valtioterrorista serbikansaa kohtaan. Krajinan serbipuolue SDS pyysi koko serbikansalta apua. Rannikon kroaatit vaativat hallitukselta poliisin apua, ja Kroatian lehdet sanoivat Serbian serbejä terroristien tukijoiksi ja edistäjiksi. Serbia puolestaan haukkui kroaatteja kansanmurhaan taipuviksi ja ustashan fasisteiksi, ja kroaatit mielsivät serbit samanlaisiksi vihollisiksi kuin aikoinaan maata miehittäneet unkarilaiset. Kroatian presidentti Franjo Tuđman piti kapinallisten uhkaa vähäisenä, koska näitä oli hänen mielestään vain pieni määrä Serbiasta tuotettuja. Mutta Tuđman koetti turhaan saada puhevälit kapina-alueen ulkopuolella oleviin serbeihin. Tuđman ei myöskään erityisen näkyvästi ottanut etäisyyttä toisen maailmansodan aikaiseen serbejä tappaneeseen ustasha-hallintoon.
Pysyvä jännite

Jännite pysyi korkealla ja pieniä aseellisia välikohtauksia sattui vuoden 1990 lopuilla.
28. syyskuuta kapinalliset ampuivat yöllä kroaattipoliisi Josip Božićevićin.
Yöllä 22-23. marraskuuta 1991 kroaattipoliisi nimeltä Goran Alavanja kuoli, kun kapinalliset ampuivat hänen autoaan. Kapinalliset ampuivat myös kolme serbipoliisia.
Serbien kapinalliset tekivät elokuusta 1990 huhtikuun loppuun 1991 pääosin Kninissä 89 hyökkäystä kroaattipoliisien kimppuun sekä 200 räjähtein tehtyä terroristihyökkäystä.
Mutta myös jotkut kroaatit ajoivat konfliktiin. Gojko Susak ja Vice Vukojevic taivuttelivat mukaansa Osijekin maltillisen poliisipäällikön Josip Reihl-Kir:in ja vaimonsa Jadrankan katsomaan Borovo Selon kylää, jonne Susak tovereineen kuitenkin ampui kolme Armburst-rakettia.
Reihl-Kir oli tehnyt paljon työtä rauhan eteen Kroatiassa, mutta äärikroaatit pyrkivät tekemään hänen työnsä tyhjäksi. Reihl-Kir murhattiinkin Kroatian sodan alussa.
Kroatian sodan edetessä Krajinan alueesta muodostui lyhytikäinen valtio, Krajinan serbitasavalta. Slobodan Milosevic lakkautti kesällä 1994 Krajinan tukemisen. Tämä heikko itsenäinen muodostuma romahti kuitenkin kroaattien hyökkäyksiin sodan loppuvaiheessa, Operaatio Myrskyssä (kroatiaksi Operacija Oluja).
Reinin Lähetysseura

Reinin Lähetysseura oli saksalainen luterilainen lähetysseura. Se perustettiin, kun kolme saksalaista evankelista lähetysseuraa yhdistyi 23. syyskuuta 1828. Nämä olivat Elberfeldin, Barmenin ja Kölnin lähetysseurat. Vuonna 1971 tämä lähetysseura ja Bethelin Lähetysseura yhdistyivät saaden nimekseen Vereinte Evangelische Mission eli ‘yhdistynyt evankelinen lähetysseura’.
Suomen Lähetysseuran työn aloittaminen vuonna 1870 Ambomaalla nykyisessä Namibiassa tapahtui yhteistyössä Reinin Lähetysseuran kanssa.
Historia

Elberfeldin lähetysseuran perustivat Elberfeldin reformoidut ja luterilaiset papit vuonna 1799. Barmenin lähetysseura perustettiin Barmenissa 30. tammikuuta 1818. Se oli aluksi Baselin lähetysseuran haaraosasto. Tätä osastoa johti apupappi Wilhelm Leipoldt. Aluksi Barmenin lähetys ylläpiti lähetyskoulua, jonka jälkeen opintoja oli mahdollista jatkaa Baselissa. Vuonna 1825 Barmenin koulusta tuli itsenäinen seminaari. Kölnin ja Weselin lähetysseurat perustettiin vuonna 1822.
Vuonna 1828 Elberfeldin, Barmenin ja Kölnin lähetysseurat Preussin Reinin provinssissa yhdistyivät Reinin Lähetysseuraksi. Yhdistyminen tapahtui ”puolueettomalla maaperällä” Mettmannissa, seurakuntapastori Müllerin pappilassa. Samana vuonna tämä uusi lähetysseura lähetti ensimmäiset lähetyssaarnaajansa Etelä-Afrikkaan. Reinin Lähetyksellä oli hyvät suhteet Lontoon Lähetysseuraan, samoin kuin Hollannin Itä-Intian kauppakomppaniaan.
1800-luvun ensimmäisellä puoliskolla perustettiin vielä Markin kreivikunnan (1831) ja Tecklenburg-Oberlingenin lähetysseurat, jotka kannattivat Reinin lähetystä. Myös 40 synodia keräsi rahaa sen toimintaa varten, näiden joukossa Ravensbergin Lähetys- ja avustusyhdistys, joka perustettiin 1913, samoin kuin Mettmannin, Wülfrathin ja sen ympäristön lähetysseura. Näiden seurojen lahjoituksilla rahoitettiin 117 lähetysaseman ja 683 sivuaseman, 839 koulun ja kahden sairaalan ja kolmen klinikan toimintaa. Sairaalat sijaitsivat Itä-Kiinan Tungkunissa ja Sumatran Pea Radjassa.
Tämän lisäksi Reinin lähetyksellä oli koulutuslaitokset sekä hallinto Barmenissa ja lähetyksen orpokodit Gütersloh'ssa (1880), Bad Kreuznachissa (1911) ja Mettmannissa (1893–1928) ja Kaiserswerthissä (vuodesta 1928 alkaen).
Reinin lähetyksen harteilla oli myös entisten lähetyssaarnaajien ja heidän perheenjäsentensä elättäminen, osittain niin, että nämä asuivat niin sanotuissa Lähetystaloissa, joita oli muun muassa Mettmannissa.
Lähetystyö Eteläisessä Afrikassa

Reinin lähetys perusti ensimmäisen lähetysasemansa Kapin koloniaan vuonna 1829. Sille annettiin nimeksi Wuppertal (samanniminen kaupunki perustettiin Saksaan vasta yli 100 vuotta myöhemmin). Sieltä käsin tämä lähetysseura ulotti toimintaansa pohjoiseen, alueille, joita eivät eurooppalaiset vielä olleet asuttaneet. Ne tultiin myöhemmin tuntemaan Saksan Lounais-Afrikkana. Alkuasukaskansat olivat usein sodassa keskenään, ja kun lähetyssaarnaajat yrittivät välittää rauhaa näiden välille, näiden kansojen hallitsijat alkoivat pitää lähetyssaarnaajia hyödyllisinä omien tavoitteittensa kannalta. Myöhemmin, herero- ja namakansojen kansanmurhan aikaan Reinin lähetyksen lähetyssaarnaajat yrittivät välittää rauhaa näiden kansojen ja saksalaisen siirtomaavallan välille.
Vuonna 1918 Saksa menetti siirtomaansa. Lähetystyö kuitenkin jatkui edelleen. Kun Reinin Lähetysseura vetäytyi Etelä-Afrikasta, sen jäljellä olleet lähetysasemat luovutettiin yhdelle Etelä-Afrikan reformoiduista kirkoista. Poikkeuksena oli Wupperthal, joka luovutettiin vuonna 1965 Määriläiselle Lähetysseuralle, joka tunnetaan myös Herrnhutilaisena lähetyksenä.
Reinin lähetyksen työtä jatkaa Namibiassa Namibian evankelisluterilainen kirkko.
Lähetystyö Uudessa Guineassa

Vuodesta 1887 lähtien Reinin lähetys teki työtä myös Uudessa-Guineassa, joka tunnettiin tuolloin nimellä Keisari Wilhelmin maa. Myös katolinen kirkko aloitti lähetystyön siellä vuonna 1895. Reinin lähetyksen työ keskittyi lähinnä Astrolabe Bayn seutuun Madangin maakunnassa. Siellä sillä oli ennen ensimmäistä maailmansotaa noin tusinan verran kouluja, joissa oli noin 500 oppilasta. Vuonna 1913 miespuolisia lähetyssaarnaajia oli yhdeksän, ja lisäksi oli yksi käsityöläisveli sekä kahdeksan naispuolista lähetystyöntekijää. Heillä oli noin 100 käännynnäistä.
Neuendettelsaun Lähetysseura, joka oli aloittanut tuolla alueella työnsä vain vuotta aiemmin Finschhafenissa, oli paljon menestyksekkäämpi kuin Reinin lähetys. Viimeksi mainittu kärsi monia menetyksiä, etenkin ensimmäisinä vuosina: 20 lähetyssaarnaajaa kuoli; näistä kaksi kuoli paikallisten asukkaiden hyökkäyksissä.
Lähetyskentät ensimmäiseen maailmansotaan mennessä

Vuoteen 1913 mennessä Reinin lähetys oli lähettänyt lähetyssaarnaajia Kapmaalle, Lounais-Afrikkaan, Hollannin Itä-Intiaan (nykyiseen Indonesiaan) Borneon, Sumatran, Niasin saarille ja Mentawain saaristoon sekä Engganon saarelle, Kiinaan Kantonin maakuntaan sekä Saksan Uuteen Guineaan eli Keisari Wilhelmin maahan. Vuoden 1913 alussa lähetyssaarnaajia oli 207, joista pappeja 166 ja muissa ammateissa toimineita (lääkäreitä, opettajia, maanviljelijöitä) 19 sekä naimattomia naisia 22 ja 154 lähetyssaarnaajien puolisoa, so. naisia.
Lähetystyö Natsi-Saksan aikana

Vuosien 1933 ja 1945 välillä niin sanottu Kolmas valtakunta aiheutti suuria ongelmia Reinin lähetykselle. Se piti etäisyyttä Saksan kristityt -nimiseen painostusjärjestöön eikä suostunut integroitumaan Valtakunnankirkkoon. Sen sijaan se suuntautui Tunnustukselliseen kirkkoon. Jo toiseen maailmansotaan mennessä Reinin lähetyksen työ oli kärsinyt huomattavasti, ja Saksan romahdus sodassa tuotti lisää ongelmia.
Saksan protestanttisten lähetysten yhdistyminen

Vuonna 1971 Reinin Lähetysseura ja Bethelin Lähetysseura yhdistyivät muodostaen Vereinte Evangelische Missionin eli ‘yhdistyneen evankelisen lähetysseuran’. Bethelin Lähetysseura oli vuodesta 1887 lähtien tehnyt työtä Dar es Salaamissa, nykyisessä Tansaniassa. Se on vuodesta 1996 lähtien kuulunut järjestöön nimeltä United Evangelical Mission (UEM), johon kuuluu 34 itsenäistä kirkkoa Afrikasta, Aasiasta ja Saksasta.
Jälkivaikutus > Arkistot ja museosäätiö

VEM:n arkistot ja museo sijaitsevat Saksan Wuppertalissa. Ne ovat avoinna yleisölle. Etnologinen museo remontoitiin vuonna 2013. Se sijaitsee teologisen seminaarin yhteydessä.
Museosäätiö myöntää apurahoja opintoja ja tutkimusta varten. Opintoapurahat ovat suuruudeltaan 500 euroa ja tutkimusapurahat 1000 euroa.
Jälkivaikutus > Hautausmaa

Alabarmenin hautausmaalla on erityinen osa, joka on varattu Reinin lähetyksen työntekijöitä varten.
Kirjallisuutta

Ludwig von Rohden: Geschichte der Rheinischen Missions-Gesellschaft. Barmen 1856. (2., umgearb u. vervollst. Ausgabe. Barmen 1871; 3. Ausg. in zwei Teilen Barmen 1888)
August Hanke: Die Rheinische Mission in Kaiser-Wilhelms-Land, 1908, 3. Auflage, durchgesehen und ergänzt von. A. Hanke.
Albert Hoffmann: Missionsarbeit unter primitiven Völkern. Berlin 1911.
Georg Kunze: Im Dienste des Kreuzes auf ungebahnten Pfaden, Barmen 1897, 3rd edition 1925.
Edmund Kriele: Das Kreuz unter den Palmen. Die Rheinische Mission in Neu-Guinea, Barmen 1927.
Albert Hoffmann: Lebenserinnerungen eines Rheinischen Missionars, 2 Bände, Wuppertal-Barmen 1948-1949.
W. Berner: Rheinische Missionsgesellschaft (RMG), in Religion in Geschichte und Gegenwart (RGG), 5. vol., Tubingen 1961, p. 1083.
Bade, K.J., Colonial Missions and Imperialism: the background to the fiasco of the Rhenish Mission in New Guinea, Australian Journal of Politics & History, 21:2 (1975), pp. 73–94.
K.-J. Bade: Colonial Missions and Imperialism: The Background to the Fiasco of the Rhenish Mission in New Guinea, in: John A. Moses — Paul M. Kennedy (eds.): Germany in the Pacific and Far East, 1870–1914, Brisbane 1977.
Gustav Menzel: Die Rheinische Mission. Aus 150 Jahren Missionsgeschichte. Verlag der Vereinigten Evang. Mission, Wuppertal 1978, ISBN 3-921900-00-X.
Hermann Reiner: Beginnings at Madang — The Rhenish Mission, in: Herwig Wagner/Hermann Reiner (eds.): The Lutheran Church in Papua New Guinea. The first Hundred Years 1886–1986, Lutheran Publishing House: Adelaide 1986, Second revised ed. 1987, ISBN 0-85910-382-X, pp. 99–139.
Bade, Klaus J.: Die Rheinische Mission in "Kaiser-Wilhelms-Land" (Deutsch-Neuguinea). In: Wagner, Wilfried (Editor) : Strukturwandel im Pazifischen Raum. Bremen: Übersee-Museum Bremen; 1988: 219–244.
Heinz Schütte: Der Ursprung der Messer und Beile. Gedanken zum zivilisatorischen Projekt rheinischer Missionare im frühkolonialen Neuguinea. Abdera Verlag, Hamburg 1995, ISBN 3-934376-01-0.
Paul B. Steffen: Missionsbeginn in Neuguinea. Die Anfänge der Rheinischen, Neuendettelsauer und Steyler Missionsarbeit in Neuguinea. (Studia Instituti Missiologici S.V.D. - 61) Steyler Verlag, Nettetal 1995, ISBN 3-8050-0351-X.
Nicole Glocke: Zur Geschichte der Rheinischen Missionsgesellschaft in Deutsch-Südwestafrika unter besonderer Berücksichtigung des Kolonialkrieges von 1904 bis 1907. Brockmeyer, Bochum 1997, ISBN 3-8196-0548-7.
Kurt Panzergrau: Die Bildung und Erziehung der Eingeborenen Südwestafrikas durch die Rheinische Missionsgesellschaft von 1842–1914. Ein Beitrag zur Beziehung von Pädagogik und Kolonialismus. Akademischer Verlag, München 1998, ISBN 3-932965-11-6.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wuppertalin etnografinen museo
Yhdistyneen Evankelisen Lähetyksen (VEM) internetsivut
Auguste Renoir

| Pierre-Auguste Renoir |
| --- | --- |
 Pierre-Auguste Renoir
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1841 Limoges, Haute-Vienne, Ranska
Kuollut: 3. joulukuuta 1919 (78 vuotta) Cagnes-sur-Mer, Alpes-Maritimes, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  impressionismi
Kuuluisimpia töitä:  Soutajien aamiainen
 Nimikirjoitus
Pierre-Auguste Renoir (25. helmikuuta 1841 Limoges, Haute-Vienne – 3. joulukuuta 1919 Cagnes-sur-Mer, Alpes-Maritimes) oli ranskalainen taidemaalari. Renoir oli uransa alkuvaiheessa yksi impressionistisen tyylin luojista, ja 1880-luvulta alkaen hänen tyylinsä sai vaikutteita antiikin ja renessanssin taiteesta. Renoir valitsi maalauksiinsa miellyttäviä aiheita, kuten huvittelevia ihmisiä ja kauniita maisemia.
Elämä ja ura > Varhainen elämä ja taideopinnot

Pierre-Auguste Renoir syntyi 25. helmikuuta 1841 Limogesissa, Ranskan keskiosissa. Hänen isänsä Léonard oli räätäli ja äitinsä Marguerite ompelija. Auguste oli seitsenlapsisen perheen toiseksi nuorin; kaksi lapsista kuoli jo pieninä. Renoirit muuttivat vuonna 1844 Pariisiin. Siellä Auguste pääsi kirkkokuoroon, ja hänelle suositeltiin musiikkiuraa. Hän oli myös lahjakas piirtäjä, ja kolmetoistavuotiaana hän pestautui posliinimaalarin oppipojaksi ja alkoi käydä iltaisin piirustustunneilla. Vuoden 1858 jälkeen Auguste alkoi maalata viuhkoja ja sermejä. Vuonna 1860 sai viranomaisilta luvan jäljentää Louvren taideteoksia. Vuonna 1861 Renoir pääsi maineikkaan Charles Gleyren oppilaaksi ja keväällä 1862 Ranskan valtion taidekorkeakouluun. Gleyren ateljeessa Renoir tutustui Claude Monet’hen, Alfred Sisleyyn ja Frédéric Bazilleen, joista tuli hänen laillaan merkittäviä impressionisteja.
Elämä ja ura > Taiteilijanura

Renoir alkoi saada menestystä taiteilijana vuonna 1864, kun yksi hänen maalauksensa hyväksyttiin Ranskan valtion järjestämään Pariisin salongin näyttelyyn. Seuraavana vuonna Renoirilta kelpuutettiin mukaan kaksi maalausta, ja hän alkoi saada muotokuvatilauksia. Renoir ei maalannut vuosina 1871–1872 Ranskan ja Preussin välisen sodan vuoksi, mutta sen jälkeen hän järjesti ystäviensä kanssa taidenäyttelyn, jonka yhteydessä erään kriitikon käyttämä termi ”impressionismi” nousi ensi kertaa esiin. Vaikka näyttely ei saavuttanutkaan arvostelijoiden suosiota, Renoirin teos Aitio sai kiitosta.
Pienestä menestyksestään huolimatta Renoir oli yhä köyhä ja maalasi elantonsa saamiseksi muotokuvia. Hänen tärkeimpiä asiakkaitaan tuolloin olivat varakas virkamies Victor Chocquet ja taidekauppias Paul Durand-Ruel, jonka tekemien ostosten ansiosta Renoir sai vihdoin 40-vuotiaana vapautua taloudellisista huolistaan.
Taiteellisen kriisin keskellä ollut Renoir lähti talvella 1881–1882 Italiaan. Siellä hän tutustui antiikin ja renessanssin taiteeseen, mikä toi hänen maalauksiinsa uuden entistä lujemman ja kaavamaisemman muotokielen. 1880-luvun lopulla Renoir kehitti uudenlaisen notkean maalaustavan, jossa impressionismi ja klassinen taide yhdistyivät.
Renoir oli saavuttanut 1900-luvun alkuun mennessä aseman yhtenä Ranskan johtavista taidemaalareista. Vuonna 1900 valtio palkitsi hänet kunnialegioonan ristin arvolla ja myöhemmin ritarikunnan kunniamerkillä.
Elämä ja ura > Yksityiselämä ja viimeiset vuodet

Renoir meni vuonna 1890 naimisiin Aline Charigotin kanssa. He saivat kolme poikaa, joista keskimmäinen oli maailmankuulu elokuvaohjaaja Jean Renoir (1894−1979).
Renoirin terveys reistaili koko hänen aikuisikänsä, ja 1890-luvulta alkaen häntä vaivasi ankara reumatismi. Renoir asui ja työskenteli edelleen Pariisissa ja vietti kesät yleensä vaimonsa kotikylässä Essoyesissa. Vuodesta 1903 alkaen hän vietti kesänsä terveyssyistä Etelä-Ranskassa ja muutti Nizzaan 1907. Hän joutui halvauksen vuoksi pyörätuoliin 1912, mutta jatkoi maalaamista siitä ja reumatismistaan huolimatta. Hän kuoli 3. joulukuuta 1919 Cagnes-sur-Merissa keuhkoveritulppaan. Auguste Renoir, hänen vaimonsa Aline Charigot, sekä kaikki heidän kolme poikaansa ovat haudattuina Essoyesin hautausmaalle.
Tuotanto

Renoirin taiteilijanura kesti lähes kuusi vuosikymmentä. Hän teki noin kuusituhatta maalausta, ja uransa loppupuolella häntä jopa syytettiin ylituotannosta. Renoir oli kiinnostunut miellyttävistä aiheista, eikä hän kuvannut sankarillisia tai traagisia teemoja. Sen sijaan hän kuvasi ihmisiä syömässä, juomassa, tanssimassa ja huvittelemassa sekä kauniita maisemia, kukkia ja lapsia. Naiset hänen maalauksissaan olivat nuoria, reheviä ja kauniita. Renoir itse sanoi: ”Mielestäni kuvan pitää olla miellyttävä, iloinen ja sievä” ja ”Elämässä on niin paljon ikäviä asioita, ettei niitä tarvitse luoda yhtään lisää”.
Renoirin aiheenvalinta ja maalaustyyli muuttuivat hänen Italian-matkansa vuosien 1881–1882 jälkeen. Impressionistiset katkonaiset siveltimenvedot ja epäselvät muodot vaihtuivat lujempiin ääriviivoihin ja hillitympiin väreihin. Renoir kuitenkin palasi pehmeämpään ja notkeampaan muotokieleen 1880-luvun lopulla, joskin se oli impressionismia mahtipontisempaa, pelkistetympää ja väritykseltään lämpimämpää. Hänen myöhäistuotantonsa väriskaala on korostetun punasävyinen ja henkilöhahmojen muodot liioitellun pyöreitä.
Renoir tunnetaan alastomien naisvartalojen ihailustaan, ja hän on aihepiirin maineikkaimpia taiteilijoita. Hän alkoi maalata alastonfiguureja palattuaan Italiasta 1880-luvulla. Piirroksiaan Renoir ei pitänyt arvokkaina ja heitti ne yleensä pois. Painokuvia hän alkoi tehdä 1890-luvulla, ja hän tuotti noin 50 teosta. Ensimmäiset veistoksensa Renoir teki 66-vuotiaana vuonna 1907. Omin käsin hän teki vain kaksi veistosta, kummatkin poikansa Cocon muotokuvia. Sen jälkeen hän teki veistoksensa yhteistyössä espanjalaisen Richard Guinon kanssa.
Renoir oli ateljeessaan poikkeuksellisen siisti ja täsmällinen.
Tuotanto > Maalauksia

Keinu, 1876.
Madame Charpentier lapsineen, 1878.
Soutajien aamiainen, 1880–1881.
Tanssiaiset maalla, 1882–1883.
Sateenvarjot, 1881–1886.
Kylpijättäret, 1887.
L'Estaque, 1892.
Kaksi tyttöä pianon ääressä, 1892–1893.
Hiuksia kampaava tyttö, 1894.
Renoir muussa kulttuurissa

Renoirin elämän viimeisiä vuosia ja kiihkeää luomiskautta kuvaa ranskalaisen Gilles Bourdosin ohjaama elokuva Renoir (2012).
Kirjallisuutta

Jean Renoir: Isäni, Renoir. Englanninkielisestä laitoksesta Renoir, My Father, 1962, suomentanut Heidi Järvenpää. Tammi 1963, 2. painos 1985, uudistettu laitos 2013. ISBN 9789513176099
Kurki, Eeva: ”Retkellä Renoirien kanssa”, Elokuva ja kuvataide -teemanumero, Filmihullu 5/2016.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Artcyclopedia: Pierre-Auguste Renoir (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Aitio, 1874.
Omakuva, 1910