stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ottilia
Nimipäivät

Ruotsissa Ottilian nimipäivää vietetään 9. huhtikuuta. Suomessa Ottilia-nimi ei ole koskaan sisältynyt almanakkaan, mutta vuosina 1901–1918 ilmestyneessä suomenkielisessä Luulajan almanakassa Ottilialla oli nimipäivä 7. maaliskuuta.
Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemassa hevosten nimipäiväkalenterissa Ottilian nimipäivä on 17. huhtikuuta.
Tunnettuja Ottilioita

Ottilia Adelborg (1855–1936), ruotsalainen kuvataiteilija
Ottilia Stenbäck (1848–1939), suomalainen opettaja ja koulunjohtaja
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Ottilia (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Ožerelje

Ožereljen rautatieasema.
Ožerelje (ven. Ожере́лье) on kaupunki Moskovan alueen Kaširan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 125 kilometriä Moskovasta etelään ja 10 kilometriä Kaširasta kaakkoon. Kaupungissa risteytyvät Moskovasta Donbassiin ja Saratoviin suuntautuvat rautatiet. Asukkaita on 10 900 henkeä (vuonna 2005).
Ožereljen kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1578–1579. Vuonna 1900 rakennetun Paveletsin rautatien varrelle syntyi samanniminen asema. 1930-luvulla paikkakunnasta tuli rautatieristeys ja sinne rakennettiin suuri veturivarikko. Vuonna 1958 Ožerelje sai kaupungin statuksen.
Veturivarikon ja muiden rautateitä palvelevien yritysten lisäksi kaupungissa on tiili- ja rehutehdas. Kaupungin lähellä on suurkanala.
Sintosi

Volhonskojen valtatie Sintosin kohdalla.
Sintosi (ven. Синда, Sinda) on kylä Inkerinmaalla Leningradin alueella Puškinin piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee 21 kilometriä Pietarista etelään, viisi kilometriä Puškinin kaupungista luoteeseen ja kilometrin Aleksandoskajan rautatieasemalta länteen. Sintosi perustettiin 1700-luvulla, mutta nykyisin se on täysin hävinnyt modernin rakentamisen tieltä. Myös nimi on jäänyt pois käytöstä.
Asukkaat kuuluivat Venjoen evankelisluterilaiseen seurakuntaan, mutta Neuvostoliiton aikana uskonnon harjoittaminen oli jyrkästi kiellettyä.
Arki NL:n alkuvuosikymmeninä

1930-luvulla kylässä oli 32 perhettä, jotka asuivat 25 talossa. Kaikilla oli suomalainen sukunimi, lisäksi joissakin taloissa oli venäläisiä vuokralaisia. Kylään perustettiin Sintosi-niminen kolhoosi, johon talonpojat määrättiin työskentelemään. Yksityistaloudessa he saivat pitää yhden lehmän, sian, muutamia lampaita ja kanoja. Talojen eläinmäärä voitiin kaksinkertaistaa majoittamalla samaan taloon kaksi perhettä. Tuotetusta maitomäärästä tuli luovuttaa valtiolle 280 litraa ja kananmunista 50 kpl vuodessa. Eläinten rehut pääasiassa ostettiin ja lisäksi sai pitää omaa kasvitarhaa.
Kylän lapset kävivät koulua kilometrin päässä Kapasissa. Ensimmäisen lukukauden oppilaat saivat käyttää suomen kieltä, mutta toiselta luokalta lähtien sallittiin vain venäjä.
Asukkaat asioivat usein junalla Leningradissa, jossa he myivät maataloustuotteitaan, maitoa ja sianlihaa. Leningradista ostettiin vaatteita, kenkiä, leipää ja muita elintarpeita. Lähin kauppa oli Aleksandoskajassa eli Aleksandrovskajassa. Kylässä oli vain kaksi polkupyörää.
Stalinin poliittisissa puhdistuksissa NKVD:n erikoisryhmä vangitsi 30. marraskuuta 1937 neljä kylän miestä ja tuomitsi heidät 19. joulukuuta 1937 kuolemaan. Tuomiot perustuivat pykälään 58/7/10/11. Tuomitut teloitettiin ampumalla 24. joulukuuta 1937. Kaikki kuuluivat Sintosin kolhoosiin, mutta kukaan ei ollut kommunistisen puolueen jäsen. Uhrit olivat Antti Adaminpoika Sintonen (s.1889), Foma Matinpoika Sintonen (s. 1900), Matti Adaminpoika Sintonen (s. 1882) ja Tuomas Matinpoika Sintonen (s. 1900).
Leningradin piiritys

Entisen kyläläisen Eeva Sintosen kertoman mukaan saksalaisten ryhdyttyä piirittämään Leningradia Sintosi jäi rintamalinjojen välimaastoon. Ennen saksalaisten tuloa kyläläisillä oli kaivatettu pommisuojat, jotka olivat kaaren muotoisia ja kolmisen metriä syviä. Niiden katto oli hirsistä, joiden päälle oli kasattu paksulti maata. Rintama pysähtyi paikalleen kahdeksi viikoksi ja kyläläiset jäivät rintamalinjojen väliin. Saksalaiset ampuivat yli kylän tykistötulta Pulkkalanmäeltä ja venäläiset toiselta mäeltä. Lehmät olivat laitumella ja niitä käytiin yöllä lypsämässä, mutta vähän kerrassaan ne saivat surmansa tulituksessa. Rintama siirtyi ja kylä jäi Saksan armeijan hallitsemalle alueelle.
Saksalaiset antoivat kaksi tuntia aikaa kylän tyhjennykseen ja lähes kaikki lähtivät yhtäaikaa Hatsinan leirille, josta jatkettiin Veimariin. Kolmas leiri oli Kingisepissä, josta matka jatkui edelleen Pölkkylään Viroon, jonne jäätiin kahdeksi vuodeksi. Vuonna 1943 heidät siirrettiin Kloogan kautta Hankoon Suomeen ja edelleen kuukaudeksi Virkkalan leirille, josta he pääsivät töihin Vekkaan kylään Laitilaan. lähde?
Matkojen aikana kuoli useita vanhempia ihmisiä ja lapsia. Sintosiin jäi vain pari iäkkäämpää henkilöä ja heistä ei sen jälkeen enää kuultu mitään. Tyhjentymisen jälkeen saksalaiset polttivat kylän kaikki rakennukset.
Paluu Neuvostoliittoon

Suomen Jatkosodan päättymisen jälkeen Suomi palautti inkeriläiset takaisin Neuvostoliittoon. Heidän ei sallittu enää  valvontakomission paikallisosastojen lupauksista huolimatta palata omaan kyläänsä Inkeriin, vaan juna kuljetti heidät suoraan Jaroslavin alueelle. NL rajalla tulliviranomaiset ottivat kaikki suomalaisuuteen viittaavat tavarat pois. Perillä odottivat ihmiset, jotka kuljettivat heidät härkävankkureilla eri kyliin. He majoittuivat paikallisten koteihin ja vastaanotto oli pääsääntöisesti myönteinen, mutta oli poikkeuksiakin. Eräs äiti lapsineen majoitettiin vuosia tyhjänä olleeseen taloon, jonka lattialla oli lunta. Äiti nosti äläkän asiasta, mutta kuljettaja totesi paikallisten pelkäävän suomalaisia ja epäili heidän majoittumismahdollisuuttaan muihin taloihin.
Jaroslavissa he joutuivat kolhooseihin töihin, joissa palkka maksettiin vain kerran vuodessa. Alkuvaiheessa mukana olleita vaatteita vaihdettiin ruokaan. Sintoslaiset menivät kylän vanhimmalta tiedustelemaan toimentulo mahdollisuuksia.
Paikalliset neuvoivat ryhtymään ompelemaan ja neulomaan vaatteita, joiden myyntituloilla pärjäsi paremmin. Kolhoosissa täytyi kuitenkin työskennellä, koska muuten ei voinut saada viljelysmaata itselleen. Osa henkilöistä palasi myöhemmin takaisin Viroon, mutta heidät useimmiten palautettiin takaisin Venäjälle. Palautettujen henkilöiden oli etsittävä asuinpaikka jostakin Venäjän maaseudulta, koska suuriin kaupunkeihin asettuminen oli kiellettyä.
Sininen laguuni

| Sininen laguuni> The Blue Lagoon |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Randal Kleiser
Käsikirjoittaja:  Douglas Day Stewart
Perustuu:  Henry de Vere Stacpoolen romaaniin
Tuottaja:  Randal Kleiser
Säveltäjä:  Basil Poledouris
Kuvaaja:  Néstor Almendros
Leikkaaja:  Robert Gordon
Lavastaja:  Jon Dowding
Pääosat:  Brooke Shields   Christopher Atkins
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:   5. heinäkuuta 1980    25. joulukuuta 1980
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  4 500 000 dollaria
Seuraaja:  Paluu siniselle laguunille
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sininen laguuni on Randal Kleiserin ohjaama romanttinen seikkailudraama, joka perustuu Henry De Vere Stacpoolen samannimiseen romaaniin. Vuonna 1980 valmistuneen elokuvan pääosia esittävät 14-vuotias Brooke Shields ja 18-vuotias Christopher Atkins. Elokuvan alkuperäisen musiikin on säveltänyt Basil Poledouris.
Elokuva oli taloudellinen menestys, mutta Brooke Shields sai roolistaan historian ensimmäisen huonoimman naispääosan Razzie-palkinnon. Elokuva sai myöhemmin jatko-osan Paluu siniselle laguunille (1991) ja tuoreeltaan kanadalaisen 1800-luvun alun Lähi-itään sijoittuvan jäljitelmän Rakkauden keidas (1982).
Juoni

Kaksi nuorta serkusta, Emmeline (Brooke Shields) ja Richard Lestrange (Christopher Atkins), ovat matkalla Tyynen valtameren yli San Franciscoon. Laivalla syttyy kuitenkin tulipalo, ja sekasorrossa Emmeline ja Richard joutuvat eroon huoltajastaan Arthur Lestrangesta (William Daniels). Lapset hyppäävät pieneen veneeseen ja heidän mukaansa tulee laivan huonotapainen kokki Paddy Button (Leo McKern).
Kolmikko haaksirikkoutuu paratiisisaarelle, missä Paddy opettaa heitä selviämään. Pian löytämästään alkoholitynnyristä itsensä humalaan juonut Paddy kuolee hukkumalla ja lapset jäävät oman onnensa nojaan.
Vuosia kuluu eikä saaren tuntumaan osu yhtäkään pelastavaa laivaa. Lapset kasvavat, ja kokevat murrosiän kehityksen. 
Lopulta kun laiva menee ohi Emmeline ei sytytä tulta merkiksi, koska ei halua pois saarelta. Tämä aiheuttaa riidan nuorten välille.
Nuoret rakastuvat toisiinsa ja aikanaan Emmeline synnyttää – vanhempien suureksi yllätykseksi, sillä ilman aikuisia kasvaneina he eivät tienneet lisääntymisestä – pojan, jonka he nimeävät Paddyksi.
Nuoret eivät enää halua pois saarelta ja eivät yritä herättää ohimenevän laivan huomiota. Laivassa on Richardin isä Arthur Lestrange. Hän näkee savessa kieriskelleet nuoret kaukoputkella, mutta luulee heitä alkuasukkaiksi.
Erinäisten vastoinkäymisten seurauksena he joutuvat ajelehtimaan pelastusveneessä ilman airoja. Kun Emmeline ja Richard huomaavat Paddyn syöneen myrkyllisiä marjoja, hekin päätyvät epätoivossaan syömään niitä. Jonkin aikaa myöhemmin Arthur Lestrangen johtama etsintäretkikunta löytää veneen ja tajuttoman perheen, mutta laivan kapteenin mukaan he eivät ole kuolleet vaan unessa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Brooke Shields  | … |  Emmeline Lestrange   |
|  Christopher Atkins  | … |  Richard Lestrange   |
|  Leo McKern  | … |  Paddy Button   |
|  William Daniels  | … |  Arthur Lestrange   |
|  Elva Josephson  | … |  Nuori Emmeline   |
|  Glenn Kohan  | … |  Nuori Richard   |
|  Alan Hopgood  | … |  Kapteeni   |
|  Gus Mercurio  | … |  Upseeri   |
|  Bradley Pryce  | … |  Pieni Paddy   |
Tuotanto

Elokuvaa kuvattiin Jamaikalla sekä Fidžillä yksityisomisteisella Nanuya Levun saarella. Sinisen laguunin kohtaukset kuvattiin Champagne Bayssa, Vanuatulla. Elokuvan kasvillisuus ja eläimistö on siis peräisin monelta mantereelta. Kun herpetologi John Gibbons katsoi elokuvan, hän huomasi Fidžisaarilla kuvattujen leguaanien olevan ennestään tieteelle tuntemattomia. Hän matkusti kuvauspaikkana toimineelle saarelle ja löysi uuden leguaanilajin (Brachylophus vitiensis) vuonna 1981.
Elokuvan lisämateriaaleissa kerrotaan, että monet alaikäisen Brooke Shieldsin alastonkohtauksista toteutettiin käyttäen vanhempia sijaisnäyttelijöitä, kuten elokuvan stunttikoordinaattori Kathy Troutt ja delfiinikouluttaja. Yläosattomissa kohtauksissa Shieldsin hiukset liimattiin kiinni hänen rintoihinsa.
Arvioita

VideoHound's Golden Movie Retriever pitää Sinistä laguunia turhana ja älyllisesti loukkaavana uudelleenfilmatisointina vuoden 1948 elokuvasta (suomeksi Sininen laguuni tai Kultainen laguuni). Elokuva saa 1–4 tähden sijasta huonoimmille elokuville varatun arvion ”Woof!”. Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo elokuvan toimivan lähinnä eksoottisten kuvauspaikkojensa mainosfilminä ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Sininen laguuni Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sininen laguuni AllMoviessa. (englanniksi)
Sininen laguuni Elonet.
Oulujoen hautausmaa

| Oulujoen hautausmaa |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkkokangas, Oulu
Seurakunta:  Oulun seurakuntayhtymä
Avattu:  1908
Pinta-ala:  20 ha
Kotisivu:  https://www.oulunseurakunnat.fi/oulujoen-hautausmaa
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oulujoen hautausmaa on Oulun seurakuntayhtymän omistama hautausmaa Oulun Kirkkokankaalla.
Sijainti ja rakentaminen

Hautausmaa sijaitsee noin seitsemän kilometrin päässä Oulun keskustasta entisen Oulujoen kunnan alueella. Hautausmaan välittömässä läheisyydessä on Oulujoen kirkko. Hautausmaan ja kirkkopuiston erottaa toisistaan niiden välistä kulkeva Sangintie.
Oulujoen hautausmaa ja Intiössä sijaitseva Oulun hautausmaa olivat pitkään Oulun seurakuntien ainoat hautausmaat. Ylikiimingin liityttyä Ouluun, seurakuntien hoitoon tulivat myös Kiviharjun hautausmaa ja Ylivuoton hautausmaa sekä edelleen hautausmaina toimivat Ylikiimingin kirkon kirkkotarhat. Oulujoen hautausmaan perustamispäätös tehtiin vuonna 1904, mutta hautausmaa otettiin käyttöön vasta syyskuussa 1908 pian Oulujoen kirkon vihkimisen jälkeen. Hautausmaa-alue erotettiin Oulun maaseurakunnan Turusen virkatalon tilasta, minkä vuoksi hautausmaata on nimitetty myös Turusenkankaaksi. Hautausmaata on laajennettu 1932.
Arkkitehti Uki Heikkisen suunnittelema sotien 1939–1944 sankarihauta-alue on sijoitettu kirkkopuistoon. Hautausmaan alueella on myös Vapaussodan muistomerkki.
Hautoja

Oulujoen hautausmaalle on haudattu muun muassa seuraavat henkilöt:
Sakari Harju (1896–1993), Liitto-lehden perustaja, maanviljelijä
Matti Hoikka (1859–1939), kansanedustaja
Juho Leiviskä (1882–1954), kivityöntekijä ja maallikkosaarnaaja, jonka haudalle seurakunta pystytti kiven vuonna 1964 tunnustuksena saarnamiehen työstä
Yrjö Saarela (1884–1951), painin olympiavoittaja ja maailmanmestari, maanviljelijä
Ilmari Sormunen (1896–1980), toimittaja, vasemmistopoliitikko, kansanedustaja
Matti Ferdinand Tervaoja (1885–1966), Osuuskauppa Arinan perustaja, taloustirehtööri, maanviljelijä
Jenni Ylitalo, o.s. Kärnä (1877–1908), ensimmäisenä vainajana hautausmaahan haudattu 20. syyskuuta 1908.
Oulun ilmatorjuntapatteristo

Oulun Ilmatorjuntapatteristo (OulItPsto) oli Oulussa vuosina 1980–1989 toiminut Suomen puolustusvoimien joukko-osasto. Patteristo lakkautettiin itsenäisenä joukko-osastona vuoden 1988 lopussa ja se siirtyi Rovaniemelle Lapin Ilmatorjuntarykmenttin joukkoyksiköksi vuonna 1989. Tampereen ilmatorjuntapatteristo muutettiin 1. syyskuuta 1980 Oulun ilmatorjuntapatteristoksi. Sen kokoonpanoon lisättiin kuitenkin 1981 esikuntapatteri, jolloin patteriston vastuulle siirrettiin koko Oulun varuskunnan huolto-, vartiointi- ja hoitovastuu..
Historia

Tampereen Ilmatorjuntapatteristo saapui Kangasalan Vatialasta Ilkon varuskunnasta Oulun kasarmialueelle 29. elokuuta 1980, jolloin sen vahvuus oli kaksitoista upseeria, kolme sotilasteknikkoa, 28 toimiupseeria, viisi siviilityöntekijää ja 218 varusmiestä. Täten Ouluun siirtyi kaikkiaan 266 henkeä. Tulo- ja nimenmuutostilaisuus järjestettiin vain pari päivää myöhemmin 1. syyskuuta, jolloin patteriston uudeksi nimeksi tuli Oulun ilmatorjuntapatteristo.
Ilmatorjunnan tarkastaja piti patteristossa koulutustarkastuksen vuonna 1985, jolloin hän totesi sen osallistuneen simulaattoreiden ja ajoneuvolavetin kehittämiseen. Lisäksi todettiin varusmieskoulutuksessa tapahtunut selkeä parannus. Syyskuussa 1986 komentaja sai tiedon suunnitellusta siirrosta Rovaniemelle.
1990-luvun alussa patteristoon kuuluivat 1. ja 2. KvItPtrit eli siis toisin sanoen, vielä silloin motorisoimattomat, tutkaohjaamattomat 23 mm Sergei -ilmatorjuntakanuunat mallia 23 Itk 61. Toinen pattereista oli vuorotellen niin sanottu alokkaiten tykkipatteri. Patteriston päällikön sotilasarvo oli joko majuri taikka everstiluutnantti. Tykkipatterin päällikön arvo oli yliluutnantti taikka kapteeni.
Puolustusvoimauudistus

Vuoden 2014 loppuun mennessä lakkasi Oulun Ilmatorjuntapatteristo lakkasi käytännössä olemasta. Se oli yhdessä Rovaniemen Ilmatorjuntapatteriston kanssa, muodostanut Lapin Ilmatorjuntarykmentin. Uudistus muokkasi kokoonpanoa enemmän maavoimien painopistesuunnan muotoiseksi yhdisteltyine prikaateineen, jolloin yhteistyötä muiden maavoimien joukkojen kesken tiivistettiin.
Sinineitokala

| Sinineitokala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Koralliahvenet Pomacentridae
Suku::  Chromis
Laji::  cyanea
Kaksiosainen nimi
 Chromis cyanea  (Poey, 1860) 
Katso myös
   Sinineitokala Wikispeciesissä   Sinineitokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinineitokala  eli ulappaneitokala, 
 (Chromis cyanea) on koralliahveniin kuuluva kala. Se on hyväkenen mukaan? parvikala riutta-akvaarioon.
Koko ja ulkonäkö

Sinineitokala kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sen pyrstö on voimakkaan haarautunut, selkä hiukan tummempi kuin kylki. Pyrstö on vaaleamman sininen, pyrstön reunoissa mustat raidat. Se sekoitetaan helposti viherneitokalaan, Chromis viridis, 
 tai muihin sinisävyisiin koralliahveniin.
Alkuperä

Sinineitokala elää luonnossa Karibialla.
Käyttäytyminen

Sinineitokaloja pidetään ainakin 7 kalan parvissa.
Ravinto

Sinineitokala syö lihapitoista leväruokaa, mielellään monta kertaa päivässä.
Aiheesta muualla

Chromis cyanea (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Chromis cyanea:  Wikidata: Q882804  Wikispecies: Chromis cyanea  BOLD: 64459  CoL: 5YFX8  FishBase: 3642  GBIF: 5212147  iNaturalist: 97754  IRMNG: 10982109  ITIS: 170080  IUCN: 165910  NCBI: 161898  Observation.org: 239663  Open Tree of Life: 47358  WoRMS: 273718 
Furcaria cyanea:  Wikidata: Q107327130  CoL: 6JSWC  GBIF: 5212149  ITIS: 615254  WoRMS: 318086
Ovozi todžik

Lehden etusivu tammikuussa 2024.
Ovozi todžik (tadžikiksi Овози тоҷик, ”Tadžikin ääni”) on Uzbekistanin pääkaupungissa Taškentissa ilmestyvä tadžikinkielinen sanomalehti.
Lehti perustettiin Samarkandissa vuonna 1924 Turkestanin kommunistisen puolueen äänenkannattajaksi. Nimenä oli aluksi Ovozi todžiki kambağal (”Tadžikkiköyhälistön ääni”), joka muuttui pian muotoon Ovozi todžik. Vuoden 1924 lopussa lehdestä tuli Uzbekistanin kommunistipuolueen tadžikkibyroon ja Tadžikistanin ASNT:n vallankumouskomitean äänenkannattaja. Seuraavana vuonna se alistettiin kokonaan Uzbekistanin kommunistipuolueelle ja viranomaisille. Vuonna 1931 nimeksi tuli Haqiqati Ūzbekiston (”Uzbekistanin totuus”).
Lehti oli lakkautettuna vuodesta 1938 (tai 1940) vuoteen 1950, jolloin se perustettiin uudelleen Taškentissa nimellä Ūzbekistoni surx (”Punainen Uzbekistan”). Vuonna 1964 otettiin jälleen nimi Haqiqati Ūzbekiston. Se ilmestyi kolmesti viikossa Uzbekistanin kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä tasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattajana. Lehden levikki oli 35 000 kappaletta vuonna 1976. Sen päätehtävä oli neuvostoaikana propagandan levittäminen, mutta sillä oli suuri merkitys myös tadžikin kielen ja kirjallisuuden kehitykselle.
Lehti sai jälleen nimen Ovozi todžik vuoden 1992 alussa. Se on Uzbekistanin parlamentin ja hallituksen äänenkannattaja, joka ilmestyy kahdesti viikossa nelisivuisena ja A2-kokoisena. Lehden levikki oli 3 000 kappaletta vuonna 2005. Sen aineistoa julkaistaan myös Internetissä.
Aiheesta muualla

Lehden sivusto
Ovulaatio

Ovulaation vaiheet munasarjassa vasemmalta ylhäältä alkaen vastapäivään. Ovulaatio tapahtuu kuvan oikeassa laidassa. Sen jälkeen munarakkula muuttuu keltarauhaseksi.
Ovulaatio tarkoittaa munasolun irtoamista munasarjasta. Irtoaminen tapahtuu kuukautiskierron puolivälin tienoilla.
Terveellä, hedelmällisessä iässä olevalla naisella ovulaatio tapahtuu noin 10–12 kertaa vuodessa. Ensimmäinen ovulaatio voi tapahtua ennen ensimmäisten kuukautisten alkamista.
Munasolut alkavat kypsyä munasarjan munarakkuloissa jo sikiökaudella. Sen jälkeen kypsyminen pysähtyy vuosiksi tai vuosikymmeniksi, ja lopullisesti munasolu kypsyy vasta ovulaation yhteydessä.
Ovulaatio tapahtuu osana kuukautiskiertoa sen puolivälissä. Munarakkulan kypsymisvaihe on kuukautiskierron ensimmäinen vaihe. Ensin munarakkula alkaa kasvaa aivolisäkkeen erittämän luteinisoivan hormonin vaikutuksesta. Se tuottaa estradiolihormonia, joka paksuntaa kohdun limakalvoa. Samanaikaisesti alkaa kehittyä ja kypsyä useita munarakkuloita. Kierron alkupäivinä yksi niistä kuitenkin alkaa kasvaa muita munarakkuloita nopeammin, jolloin muiden kehitys pysähtyy ja ne surkastuvat. Kun kypsynyt munarakkula puhkeaa, se vapauttaa munasolun eli tapahtuu ovulaatio. Munarakkulasta muodostuu keltarauhanen, joka alkaa tuottaa keltarauhashormonia. Lopulta keltarauhanen rappeutuu.
Ovulaation tapahtumisen merkkinä on kehon lämpötilan nousu enimmillään noin puolella asteella. Noin joka viides nainen huomaa ovulaationsa kivusta, jonka voimakkuus ja pituus voivat vaihdella. Ovulaation ajankohtaa voi haarukoida laskemalla kuukautisista taaksepäin 12–16 päivää.
Raskaus alkaa todennäköisimmin silloin, kun yhdyntä tapahtuu ovulaatiopäivänä tai pari päivää ennen sitä. Yhdynnän ajoittaminen on sikäli vaikeaa, että ovulaation ja etenkin sitä edeltävien päivien tarkkaa ajankohtaa on yleensä vaikea tietää.
Nainen menettää ovuloimalla elämänsä aikana vain 300–400 munasolua. Loput munarakkulat surkastuvat muista syistä. Nainen on hedelmällinen sen ajan, kun hän ovuloi, eli vaihdevuosiin asti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ovulaatiolaskuri (Arkistoitu – Internet Archive)
Georg Simmel

| Georg Simmel |
| --- | --- |
 Georg Simmel
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. maaliskuuta 1858 Berliini, Preussi
Kuollut: 28. syyskuuta 1918 (60 vuotta) Strasbourg, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen 
Koulutus ja ura
Instituutti:  Berliinin yliopisto, Strasbourgin yliopisto
Oppilaat:  Erich Rothacker ja Karl Mannheim
Tutkimusalue:  filosofia, sosiologia
 Nimikirjoitus
Georg Simmel (1. maaliskuuta 1858 Berliini, Saksa – 28. syyskuuta 1918, Strasbourg, Saksa) oli saksalainen sosiologi ja filosofi. Sosiologina hän oli tieteenalan ensimmäistä sukupolvea maassaan, ja filosofina hänet voidaan lukea saksalaisen elämänfilosofian (Lebensphilosophie) edustajiin. Hänen vanhempansa olivat kumpikin taustaltaan juutalaisia, mutta hänen isänsä oli kääntynyt katolilaiseksi ja äitinsä luterilaiseksi.
Simmel kirjoitti sekä sosiologisia ja filosofisia teoksia että esseitä. Lisäksi osa Simmelin teksteistä käsitteli taidetta ja psykologiaa. 
Simmel muistetaankin nykyään muun muassa suurkaupunkia, rahaa, muotia, tyyliä ja häpeää käsittelevistä tutkimuksistaan. Simmelin tutkimukset loivat pohjaa yhteiskuntajärjestelmien ja sosiaalisten verkkojen tutkimukselle. Simmelin tutkimustyötä pidetään yleensä mikrososiologisena eli yksittäisiä yhteiskunnallisia ilmiötä tutkivana, kun taas makrososiologinen tutkimus keskittyy laajojen yhteiskuntajärjestelmien rakenteiden tutkimukseen. Nykyään Simmel luetaan usein humanististen tieteiden yhteiseksi klassikoksi.