stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Linna
Tarkoitus ja rakenne

Linna on rakennus, joka on sotilaallinen puolustusasema. Puolustettavuutta parannetaan muun muassa muureilla, torneilla ja vallihaudoilla. Linna voi olla erillinen oma rakennus tai rakennuskokonaisuus, tai se saattaa liittyä selvästi erottuvana osana kaupunginmuuriin. Sopivaan maastoon rakenettu, hyvin suuniteltu linna on kyennyt pulustautumaan kymenillä sotilailla tuhansia hyökkääjiä vastaan.
Esimerkiksi ristiretkien yhteydessä 1100- ja 1200-luvuilla linna oli osa hyökkäys- ja puolustus-sodankäyntiä. Niitä pyrittiin rakentamaan niin syvälle vihollisen alueelle kuin mahdollista, josta käytiin sotaa ympäröivän alueen asukkaita vastaan. Vihollisarmeijan uhatessa joukot vetäytyivät takaisin linnaan ja toivoivat, että se pystyttiin pitämään kunnes apujoukot saapuvat tai kunnes vihollinen luopuu hyökkäysaikeistaan. Näistä syistä linnat rakennettiin niin sanotusti välimaastoon eikä sovitulle rajalinjalle, jota olisi pitänyt puolustaa. Tyypillisesti linnoja rakennettiin lähelle toisiaan, jotta niistä saatettiin auttaa toisia hyökkäyksen kohteeksi joutuneita linnoja. Ristiretkiajan kuluessa linnojen tarkoitus muuttui vallan säilyttämiseen vallatulla alueella ja linnanherran turvallisuuden varmistamiseen tyytymättömältä väestöltä sekä kilpailevilta suurmiehiltä. Veden saanti oli linnan piirityskestävyyden kannalta ratkaisevaa. Veden saantia on pyritty ratkaisemaan syvillä kaivoilla tai erilaisilla sadekausina täytettävillä säiliöratkaisuilla.
Linnoilla on aina voinut olla myös toissijaisia ominaisuuksia esimerkiksi hallitsijoiden asuntoina (esim. Windsorin linna) ja joskus myös hallinnollisina keskuksina. Tällöin puolustusrakenteisiin on sijoitettu myös asuin- ja edustustiloja, uskonnollisia rakennuksia ym. kulloisenkin käyttötarkoituksen mukaan.
Puolustus ja hyökkäys

Linnaa rakennettaessa puolustusasema on suunniteltu siten että se kestää mahdollisimman hyvin aikakautensa taktiikat ja aseet. Hyökkääjällä on ollut käytössään kaksi taktiikkaa: piiritys ja rynnäkkö. Aseita ovat olleet erilaiset terä- ja jousiaseet, piiritystornit, rampit ja heittokoneet kuten katapultti, trebuchet ja ballista. Piiritystilanteessa hyökkääjä pyrki voittoon ehdyttämällä linnan puolustustahdon tai resurssit, tyypillisesti juoman ja ruoan. Tyypillinen tapa puolustuksen murtamiseen rynnäköllä on ollut muurin ylittäminen tikkaiden, köysien tai piiritystornien avulla. Rynnäkön helpottamiseksi tai mahdollistamiseksi muuria on pyritty murtamaan heittokoneilla singotuilla ammuksilla tai sortamalla muuri sen alle kaivettuun tunneliin.
Muurien ja tornien sotilaallinen merkitys romahti tarpeeksi tehokkaan tykistösodankäynnin tultua käyttöön. Muutoksen voi määritellä tapahtuneeksi Euroopassa pääosin 1400- ja 1500-luvuilla, jolloin tuhansia vuosia käytössä ollut, muureihin ja torneihin perustunut puolustustaktiikka muuttui vanhanaikaiseksi. Tämän jälkeen siirryttiin vaiheittain rakentamaan erilaisia linnoitteita, joissa muurien massaa vähitellen kasvatettiin, jotta ne kestäisivät paremmin yhä tuhovoimaisemman tykistön tulituksen. Samalla pyrittiin luomaan edullinen tuliasema puolustavalle tykistölle. Puolustus- ja hyökkäystekniikoiden keskinäinen kilpajuoksu johti nopeasti bastionjärjestelmän kehittämiseen.
Varhaiset linnat

Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen Euroopassa rakennettiin puolustarkoituksiin aidattuja alueita, joita suojasivat kaivannot, vallit ja paaluaidat. Näissä laajoissa linnoituksissa koko yhteisö eli turvassa, ja se myös itse ylläpiti ja puolusti niitä. Viikinkien hyökkäysten aikana 900-luvun lopulla ja 1000-luvun alussa kreivit ja heidän jälkeensä alemmatkin maata omistaneet aateliset alkoivat rakentaa omia linnoituksiaan, yhä useammin maaseudulle, kukkuloiden laelle. Lordit rakennuttivat linnojaan varmistaakseen maanomistuksensa ja paikallisen käskyvaltansa sekä suojatakseen itsensä ja perheensä. Varhaisimmat linnat Pohjois-Ranskassa ja Englannissa 1000–1100-luvuilla olivat maakumpujen päälle rakennettuja puutorneja. Kummun lakea ympäröi paaluaita, josta sisälle pääsi portaita tai laskusiltaa pitkin. Kumpu sijaitsi esilinnassa, jota rajasivat vallihauta ja paaluaita. Esilinnassa oli asuinrakennuksia, ja paikalliset pääsivät sinne turvaan hädän hetkellä. Ylhäisyys itse suojautui menemällä kummun laelle yksityiseen torniinsa. Tällaiset linnat yleistyivät Englannissa ja muualla Euroopassa normannien valloitusten myötä 1000-luvulla, ja 1100-luvulla kaikkien merkkimiesten kerrottiin jo rakennuttavan itselleen linnan. Pohjois-Euroopassa pitkälle 1100-luvulle linnojen puisia torneja suojelivat aidat ja maavallit. Vuosisadan loppua kohti kivilinnojen määrä alkoi ristiretkien yhteydessä kasvamaan, niin etelässä kuin pohjoisessa. Niin sanotulla pyhällä maalla erilaiset ritarijärjestöt, kuten Temppeliherrat ja Johanniitat, rakensivat suuria kivilinnoja ja 1200-luvulla Saksalainen ritarikunta.
Kivilinnat

Puiset suojaukset havaittiin ajan mittaan riittämättömiksi, sillä ne saattoivat palaa, ja ne jouduttiin uusimaan säännöllisesti. Sen vuoksi linnoja alettiin rakentaa kivestä. Kivistä tornia ei liian painavana voitu rakentaa maakummuille, joten se rakennettiin muualle esilinnan alueelle. Tästä paksuseinäisestä ja korkeasta keskustornista tuli linnan tärkein puolustustorni ja asuinpaikka. Ensimmäiset kiviset keskustornit rakennettiin 1000-luvun ja 1100-luvun taitteessa. Varhainen esimerkki on nelikulmainen Lontoon Valkoinen torni, jota alettiin rakentaa 1078.
Tornin lisäksi myös muureja alettiin rakentaa kivestä. Joissain linnoissa rakennettiin kehämuuri kukkulatornin ympärille, joissakin ympärysmuuri esilinnan ympärille. Ympärysmuuriin saatettiin rakentaa torneja, jotka ulkonivat muureista niin että jousiampujat saattoivat ampua hyökkääjiä sivulta. Tornit olivat aluksi neliön muotoisia, mutta 1100-luvulla alettiin tehdä kestävämpiä monikulmaisia ja pyöreitä torneja. Nelikulmaisen tornin etuna oli kuitenkin se, että siihen saatiin sovitettua asuinhuoneet ja suuri aula paremmin kuin pyöreään.
1200-luvulla linnojen portteja alettiin vahvistaa vahvasti linnoitetuilla porttitorneilla, joista tuli usein myös linnan tärkeimpiä asuinrakennuksia keskustornin sijaan.
Linnojen osia > Kumpu

Kumpu on maakumpu, jonka päälle linnoitusrakennelma, torni tai talo tehdään. Tornin materiaalina käytettiin ensin tyypillisesti puuta ja myöhemmin kiveä. Kummun yhteyteen rakennettiin tyypillisesti myös esilinna.
Linnojen osia > Esilinna

Esilinna on linnoitettu, suljettu alue. Tämän tyyppinen piha on tyypillinen linnan piirre, joita monissa linnoissa oli ainakin yksi. Kummun päällä oleva torni toimi viimeisenä ja parhaana suojapaikkana, ja esilinnaan sijoitettiin sinne paremmin mahtuvia toimintoja.
Linnojen osia > Keskustorni

Keskustorni oli tyypillisesti linnan vahvin osa.
Linnojen osia > Ympärysmuuri

Ympärysmuuri on esilinnaa ympäröivä puolustusmuuri.
Linnojen osia > Porttitorni

Portti oli tyypillisesti linnan heikoin kohta, jonka puolustamiseksi rakennettiin usein oma torni, barbakaani tai esilinna.
Linnojen osia > Vallihauta

Vallihauta on puolustusrakennelmaksi tehty kaivanto. Kaivanto saattoi olla kuiva tai täytetty vedellä. Kaivannon tarkoitus oli estää hyökkäystornien lähestyminen sekä tunnelien kaivaminen muurien alle. Suuressa kuivassa ja syvässä vallihaudassa puolustaja saattoi saada sotilaallista etua vastahyökkäyksessä rynnäkköä vastaan esimerkiksi käyttämällä raskasta ratsuväkeä jalkaväkeä vastaan.
Linnojen osia > Muita tyypillisiä piirteitä

Sakaroidut muurit olivat usein ainakin ympärysmuureilla sekä porttitorneilla. Sakaroinnilla tarkoitetaan yleisesti järjestelmää, jossa rakennuksen (muuri, torni ym.) harjalla on ns. lyhyt muuri, jossa sakarat ja aukot vaihtelevat vuorotellen. Tarkoitus on sekä antaa suojaa puolustajille että mahdollistaa aseiden käyttö hyökkääjää vastan. Ampuma-aukkoja voi olla sakaroissa tai muualla muurissa. Ampuma-aukon tarkoitus on suojata puolustavaa jousiampujaa pienentämällä osumalle alttiina olevaa pinta-alaa verrattuna tilanteeseen, jossa ampuja olisi näkyvissä sakaroinnin välissä. Muurin ylin osa voi ulottua hieman ulospäin, jolloin mahdollistuu erilaisten esineiden ja nesteiden tiputtaminen suojasta suoraan muurin vierellä olevien hyökkääjien päälle. Olkakivien välisessä osassa on usein aukko, josta voidaan pudottaa jotain muurin juurella olevien hyökkääjien päälle. Olkakivien ja kivisen puolustuskäytävän sijasta tällainen ulokkeellinen puolustuskäytävä voitiin rakentaa myös kokonaan tai osittain puusta.
Linnat nykyisin

Monet keskiaikaiset linnat ovat osittain säilyneet nykypäiviin asti, vaikka alkuperäisen käyttötarkoituksen sotilaallinen osa menetti merkityksensä ja ulkoasu on muuttunut käytännössä aina merkittävästi. Monet matkailijoiden tuntemat nähtävyydet ovat käytännössä täydellistä rekonstruktiota ilman tietoa täsmällisestä alkuperäisestä ulkoasusta minkään linnan keskiaikaisen rakennusvaiheen ajalta. Esimerkkejä ovat Suurmestarien palatsi Rhodoksella ja Carcassone, jälkimmäisessä tosin suurimmat täysin uudelleen rakennetut kohdat lienevät kaupunginmuurien jäännöksien päällä. Raunioitumattomat linnat ovat lähes poikkeuksetta saneerattuja, usein romanttisesti, jolloin omistaja ei ole edes yrittänyt luoda alkuperäistä ilmettä vaan on hakenut visuaalisesti kaunista lopputulosta, joka jälkikäteen katsottuna heijastaa lähinnä korjausajanjakson käsitystä "keskiaikaisesta" ulkoasusta. Tällöin alkuperäinen rakenne näkyy lähinnä muurattujen seinien sijoittelusta sekä säilyneistä romaanisista ja goottilaisista yksityiskohdista. Monet alun perin asuintarkoitukseen rakennetut linnat on saneerattu aikojen saatossa palvelemaan paremmin tarkoitustaan poistamalla vanhanaikaiseksi jääneet puolustusrakennelmat, avaamalla ikkunoita alun perin suljettuihin muureihin sekä mahdollisesti muuttamalla rakennuksen tyyliä vallitsevan maun mukaiseksi. Tällaiset rakennukset ovat maaseudulla tyypillisesti palvelleet varakkaan maataomistavan väestön kartanoina (Suomessa esim. Kuitia).
Suomalaisia linnoja

Ennen linnoja Suomessa oli yleisesti käytössä linnavuoria. Linnojen kukoistuskausi Suomessa sijoittuu 1300-luvulle. Vanhin säilynyt ja suurin linna on Turun linna, jota alettiin rakentaa 1280-luvulla. Muita vanhimpia suomalaisia linnoja ovat Hämeen linna ja Viipurin linna. Suomen linnat pystytettiin kruunun (mm. Turun, Hämeen, Viipurin ja Olavinlinnat), kirkon (mm. Kuusiston linna), yksityisten henkilöiden (suurin osa) tai mahdollisesti alueellisena puolustuksellisena yhteistyönä vanhojen linnavuorten tapaan (mm. Vanhalinna) hallinto- ja puolustustukikohdiksi tärkeille paikoille.
Suomalaisia linnoja:
Grabbacka
Hakastaron linna
Hakoisten linna
Hämeen linna
Kastelholman linna
Kokemäen linna
Puolustustorni, Koroinen Suomen piispojen kirkon yhteydessä Koroisissa
Korsholman linna
Kuitian linna
Kuusiston linna. Turun piispojen linna
Käkisalmen linna
Liinmaan linna
Olavinlinna
Raaseporin linna
Sipoonlinna
Sundholman linna
Teinperin linna
Turun linna
Vanhalinna
Viipurin linna
Muunmaalaisia linnoja

Bastilji, Pariisi, Ranska (tuhottiin vallankumouksen yhteydessä)
Krak de Chevalier, Syyria
Lontoon Tower, Lontoo, Englanti
Malborkin linna, Malbork, Puola
Toompean linna, Tallinna, Viro
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Linna Wikimedia Commonsissa
Rakennusperintö.fi: Linnat ja linnoitukset (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakennusperintö.fi: Suomen keskiaikaiset kivilinnat (Arkistoitu – Internet Archive)
Ristiretkien yhteydessä 1100-luvulla rakennettu Krak Des Chevaliers oli Johanniittojen vahvin linnoitus Pyhällä maalla.
Englantilaisen Topcliffen linnan pohjapiirros. Oikealla puolella kumpu ja vasemmalla esilinna.
Yorkin linnan kukkulatorni, jonka ympärille on rakennettu kivinen kehämuuri.
Carisbrooken linnan malli. Vasemmalla takana kumpu ja torni, sen alapuolella esilinna rakennuksineen ja muureineen.
Hämeen linna 1600-luvun lopulla. Keskuslinnaa ympäröivä sakaraharjainen ulompi kehämuuri on vielä lähellä keskiaikaista ulkoasuaan, ja päälinnan tornit erottuvat selvästi, sillä ylintä kerrosta ei ole vielä lisätty. Suecia antiqua et hodierna
Litiumboorihydridi

| Litiumboorihydridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  16949-15-8
PubChem CID:  4148881
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  LiBH4
Moolimassa:  21,783
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  284 °C (hajoaa)
Tiheys:  0,666 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Litiumboorihydridi (LiBH4) eli litiumborohydridi tai litiumtetrahydroboraatti on litium- ja boorihydridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä pelkistimenä ja katalyyttinä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa litiumboorihydridi on valkoista tai hieman kellertävää kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Sen alkeiskoppi on ortorombinen ja muuttuu kuumennettaessa noin 135 °C:n lämpötilaan heksagonaaliseksi. Litiumboorihydridi reagoi veden kanssa, jolloin muodostuu vetyä. Yhdiste reagoi myös alkoholien kanssa, mutta liukenee esimerkiksi eettereihin ja amiineihin. Kuumennettaessa se hajoaa litiumhydridiksi, booriksi ja vedyksi. Litiumboorihydridi on pelkistimenä natriumboorihydridiä voimakkaampi mutta litiumalumiinihydridiä heikompi. Se pelkistää muun muassa aldehydit, ketonit, happokloridit, esterit ja epoksidit, mutta ei nitriilejä.
Valmistus ja käyttö

Litiumboorihydridiä voidaan valmistaa usealla tavalla esimerkiksi litiumhydridin ja boraattiesterien reaktiolla tai organolitiumyhdisteiden ja boorihydridien välisellä reaktiolla. Tyypillisin tapa on kuitenkin litiumkloridin tai -bromidin reaktio natriumboorihydridin kanssa eetteri- tai amiiniliuoksessa.
Litiumboorihydridiä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä, kun tarvitaan voimakasta mutta kuitenkin selektiivistä pelkistintä. Se myös katalysoi hydroboraatioreaktioita. Siitä valmistetaan myös muita boorihydridisuoloja Litiumboorihydridiä on tutkittu myös vedynvarastointisovellutuksiin, mutta kaupallisia sovellutuksia siihen perustuen ei ole käytössä.
Liuskakääpä

| Liuskakääpä |
| --- | --- |
 Liuskakääpä Itävallasta
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Lakkikäävät Osteina
Laji::  obducta
Kaksiosainen nimi
 Osteina obducta  (Berk.) Donk 1966 
Synonyymit
 Oligoporus obductus (Berk.) Gilb. & Ryvarden, 1985 
Katso myös
   Liuskakääpä Wikispeciesissä   Liuskakääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liuskakääpä (Osteina obducta, syn. Oligoporus obductus) on yksivuotinen kääpälaji, joka aiheuttaa ruskolahoa ennen kaikkea puutavaralle. Se on harvinainen, ja esiintymisalue on lähinnä Euraasian havumetsissä. Suomesta laji on löydetty vain Paraisilta kesällä 2018.
Liuskakäävän itiöemä on vaalea, joskus kellansävyinen, aluksi nahkamaisen pehmeä, mutta vanhemmiten muuttuu luumaisen kovaksi. Alapinta on valkoinen. Itiöemän liuskat pyrkivät kääntymään torvimaisiksi, ja niiden pillit ovat pieniä. Laji ei ole ruokasieni.
Litiumfosfaatti

| Litiumfosfaatti> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  10377-52-3
PubChem CID:  165867
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Li3PO4
Moolimassa:  115,793
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  837 °C
Tiheys:  2,537 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,297 g/l (25 °C)
Litiumfosfaatti (Li3PO4) on litium- ja fosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa erikoislasien valmistukseen ja katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa litiumfosfaatti on väritöntä kiteistä ainetta. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen semihydraatti (Li3PO4·½H2O). Litiumfosfaatti liukenee erittäin niukasti veteen ja tässä suhteessa se poikkeaa muista alkalimetallifosfaateista, jotka ovat hyvin vesiliukoisia.
Valmistus ja käyttö

Litiumfosfaattia valmistetaan neutraloimalla litiumhydroksidia fosforihapolla tai saostamalla litiumsuolojen vesiliuoksista fosforihapon tai fosfaattiliuosten avulla.
Litiumfosfaattia käytetään valmistettaessa ioneja johtavia erikoislaseja ja optisia lämpösuodattimia. Sitä käytetään myös katalyyttinä isomeroitaessa epoksideja: esimerkiksi propyleenioksidista muodostuu allyylialkoholia yhdisteen katalysoimana.
Lineaari-B-kirjoitus

Pyloksesta löydetty lineaari-B-taulu (PY Ub 1318), joka luettelee eläinten vuotien jakautumista kengän- ja satulantekijöille. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Lineaari-B-kirjoitus on Kreikan mantereella ja Kreetan saarella kukoistaneen mykeneläisen kulttuurin noin 1400-luvulta 1100-luvulle eaa. käyttämä lineaarikirjoitusjärjestelmä. Se oli mitä todennäköisimmin kehitetty minolaisen kulttuurin käyttämästä varhaisemmasta lineaari-A-kirjoituksesta. Kirjoituksesta tunnetaan noin 90 tavumerkkiä, erinäisiä numeromerkkejä sekä lisäksi noin 160 logogrammia, jotka tarkoittavat kokonaista sanaa. Lineaari-B:llä kirjoitettu kieli oli kreikan kielen varhaista muotoa, niin kutsuttua mykeneläistä kreikkaa. Kirjoitus selvitettiin vuonna 1952.
Historia

Lineaari-B-kirjoitus kehittyi lineaari-A:n pohjalta viimeistään LM II -kaudella noin 1425–1390 eaa., kun mykeneläiset sovittivat minolaisen kirjoitusjärjestelmän omaan kieleensä kreikan kieleen. Sekä varhaisimmat Knossoksesta löydetyt savitaulut että varhaisin Manner-Kreikasta löydetty taulu ovat ajalta 1425–1370 eaa. Kun kirjoitusjärjestelmä sovitettiin kreikkaan, sen perusideaa ei muutettu, vaikka lineaari-A:lla oli kirjoitettu ilmeisesti aivan erilaista niin kutsuttua minolaista kieltä. Lineaari-B vaikuttaa perustuvan erityisesti MM III -kaudella käytettyyn lineaari-A:n muotoon. Toisaalta se on lainannut joitakin merkkejä myös lineaari-A:ta edeltäneistä niin kutsutuista kreetalaisista hieroglyfeistä, millä perusteella kirjoitusjärjestelmällä saattaa olla useampi kuin yksi lähde.
Lineaari-B-kirjoitusta käytettiin mykeneläisen kulttuurin valtapiirin alueella pääasiassa Manner-Kreikan eteläosissa sekä Kreetalla. Kreetalla lineaari-B:tä käytettiin ainakin Knossoksessa ja Kydoniassa, kun saari oli tullut mykeneläisen kulttuurin alaisuuteen. Kirjoitusta käytettiin lineaari-A:n tavoin ainakin kirjanpitoon. Koska kirjoitusmerkkien raapustaminen savitauluihin on epäilemättä ollut hankalaa, oletetaan, että kirjoitusta käytettiin ensisijaisesti muiden kirjoitusmateriaalien yhteydessä, jotka eivät vain ole säilyneet nykyaikaan (esimerkiksi papyrus tai nahka eli pergamentti). Tällöin myös tekstit ovat voineet olla luonteeltaan kirjallisempia. Säilyneet tekstit pitävät sisällään yleensä luetteloita esimerkiksi palatsien varastoissa olleista tavaroista, väestöstä sekä verotuksesta. Luetteloissa luetellaan usein erilaisia tavaroita (maatalous- ja käsityötuotteet yms.) ja kotieläinlajeja (hevoset, lampaat, siat, lehmät yms.) ja näiden lukumääriä tai henkilöiden nimiä. Osa luettelee uskonnollisiin rituaaleihin, kuten uhreihin, tai palatsin seremonioihin käytettyjä aineita, kuten ruokia ja juomia; sadonkorjuuseen (vehnä, ohra, viini, oliiviöljy yms.) liittyviä tietoja; tai esimerkiksi aseita.
Lineaari-B-kirjoitus oli käytössä noin vuoteen 1200 eaa. saakka. Kirjoitustaito katosi mykeneläisen kulttuurin sorruttua, koska se oli ilmeisesti vain pienen palatsikeskusten yhteydessä toimineen harjaantuneen kirjuriluokan hallussa. Kirjanpitoon käytetyt savitaulut kovettuivat mykeneläisten palatsien tuhoutuessa tulipaloissa, minkä seurauksena ne ovat säilyneet nykyaikaan.
Teksteistä on tunnistettu lukuisia tavallisia kreikan kielen sanoja, joista osa on säilynyt lähes samanlaisina muinaiskreikkaan ja joskus jopa nykykreikkaan asti. Teksteistä on tunnistettavissa myös lukuisia henkilönnimiä sekä paikannimiä, mukaan lukien ko-no-so (Knossos) ja a-mi-ni-so (Amnisos).
Historia > Löydöt ja tulkinta

Ensimmäiset lineaari-B-tekstit löysi Sir Arthur Evans Knossoksesta vuonna 1900. Myöhemmin on tehty lisää löytöjä muun muassa Pyloksen Nestorin palatsissa, Mykenessä, Tirynsissä, Orkhomenoksessa ja Thebassa. Nykyään tutkijoiden käytettävissä on useita tuhansia lineaari-B:llä kirjoitettuja tekstejä. Suurin osa niistä on savitauluja, jotka sisältävät luetteloita palatsien ja temppeleiden varastoissa olleista tavaroista.
Kirjoituksen tulkinta oli pitkään epäselvä, eikä myöskään ollut varmuutta siitä, mitä kieltä tekstit edustivat. Aluksi monet arvelivat sitä minolaiseksi kieleksi. Joidenkin logogrammien merkitys näytti alusta alkaen suhteellisen selvältä (esimerkiksi ”mies”, ”nainen”, ”hevonen”, ”vaunut”), ja 1950-luvun alussa amerikkalainen Emmett L. Bennett onnistui identifioimaan numeromerkit sekä mittoja ja painoja edustavat merkit. Lisäksi Alice Kober pystyi osoittamaan, että kyse oli taivutetusta kielestä. Varsinaisen läpimurron teki kuitenkin vuonna 1952 brittiläinen arkkitehti Michael Ventris hänen maanmiehensä, muinaiskreikan murteiden asiantuntijan John Chadwickin avustamana.
Osoittautui, että kieli ei ollutkaan minolaista kieltä vaan muinaiskreikan varhaista muotoa, jota kutsutaan mykeneläiseksi kreikaksi. Koska kirjoitusjärjestelmä ei kuitenkaan oikeastaan soveltunut kovin hyvin kreikan kielen kirjoittamiseen, vaan monet sanat saivat siinä hyvin erikoisen muodon, monet tutkijat aluksi epäilivät Ventrisin ja Chadwickin tulkinnan paikkansapitävyyttä. Heidän tulkintansa tuli yleisesti hyväksytyksi vasta vuonna 1953 sen jälkeen kun Pyloksesta oli löytynyt savitaulu (PY Ta 641), jossa tripodia eli kolmijalkaa esittävä kuvamerkki  esiintyi tavumerkkien  ti-ri-po (yksikkö, tripos) kanssa, ja toinen samanlainen kuvamerkki tavumerkkien  ti-ri-po-de (duaali, tripode) ja numeron kaksi  kanssa. Taulu sisälsi myös muiden astioiden kuvia yhdessä niitä vastaavien sanojen kanssa. Koska kaikki sanat olivat Ventrisin tulkinnalla luettavissa kreikkana ja ne oli myös taivutettu oikein arkaaisissa taivutusmuodoissa, oli käytännössä todistettu, että kieli todella oli kreikkaa, eikä kyse ollut pelkästään sattumasta tai yksittäisistä lainasanoista.
Nykyisin tekstit ovat merkittävä lähde mykeneläisen kulttuurin, hallinnon, talouden ja uskonnon tuntemiselle sekä jossain määrin myös kreikan kielen kehityksen hahmottamisen kannalta. Ne antavat tietoa ajan taloudellisista oloista sekä mykeneläisen uskonnon jumalista ja uhritoimituksista. Tekstit ovat arvokkaita myös siksi, että ne ovat varhaisimpia kreikankielisiä kirjallisia lähteitä ja edeltävät varhaisimpia tunnettuja piirtokirjoituksia (mm. Dipylon-piirtokirjoitus, Pithekussain Nestorin malja) sekä Homeroksen ja Hesiodoksen eeposten tekstejä noin 500 vuodella. Tekstien luonteen vuoksi niillä ei kuitenkaan ole erityistä kirjallista arvoa, eikä niistä ole juurikaan hyötyä historiallisten tapahtumien tuntemisen kannalta.
Tunnetut tekstit

Lineaari-B-tekstejä tunnetaan yli 4 600 kappaletta. Niissä esiintyy yhteensä noin 57 000 yksittäistä kirjoitusmerkkiä.
Merkittävimmät lineaari-B-tekstien löytöpaikat ovat (tiedot vuodelta 2016):
| Lyhenne | Löytöpaikka | Lukumäärä / tyyppi |
| --- | --- | --- |
| ARM | Arménoi | Ruukkuja |
| DIM | Dimíni | 1 taulu sekä ruukkuja |
| EL | Eleusis | Ruukkuja |
| GL | Gla | Ruukkuja |
| HV | Ágios Vasíleios (Xirokámpi, Lakonia) | 5 taulua |
| IK | Íklaina | 1 taulu |
| KH | Kydonia (Chaniá) | 7 taulua sekä ruukkuja |
| KN | Knossos | 4 162 taulua sekä ruukkuja |
| KR | Kreusis (Livadóstra) | Ruukkuja |
| MA | Mália | Ruukkuja |
| MAM | Mameloúkoksen luola (Perivólia, Kíssamos) | Ruukkuja |
| MED | Medeon | 1 sinettileimasin |
| MI | Mideia | 4 taulua sekä ruukkuja |
| MY | Mykene | 86 taulua sekä ruukkuja |
| OR | Orkhomenos | Ruukkuja |
| PY | Pylos | 1 007 taulua |
| TH | Theba | 363 taulua sekä ruukkuja |
| TI | Tiryns | 27 taulua |
| VOL | Vólos | 2 taulua |