Haamuasema
Berliinin haamuasemat > Tausta

Elokuussa 1961 Itä-Saksan hallitus rakensi Berliinin muurin ja sulki siten vapaan kulkuyhteyden Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Rajan sulkemisesta seurasi, että myös Berliinin julkisen liikenteen verkko, joka siihen saakka oli ulottunut kaupungin molempiin osiin, jakautui kahtia. Osa metro- ja S-Bahn -linjoista jäi kokonaan jommalle­kummalle puolelle rajaa, mutta toiset linjat jakautuivat kahtia. Tällaisten linjojen junat kummallakin puolen ajoivat siitä lähtien vain viimeiselle asemalle ennen rajaa ja kääntyivät siellä takaisin. Poikkeuksena olivat kuitenkin metro­linjat U6 ja U8 sekä S-Bahnin Nord-Süd-Tunnel -linja, joiden reittien molemmat päät jäivät Länsi-Berliinin puolelle, mutta keski­osuudellaan kulkivat jonkin matkaa myös Itä-Berliinin alueella. Nämä linjat pysyivät avoimina länsi­berliiniläisille, mutta junat eivät pysähtyneet useimmilla Itä-Berliinissä sijainneilla asemilla, joskin ne teknisistä syistä hidastivat vauhtiaan kulkiessaan asemien kautta. Friedrichstraßen asemalla ne kuitenkin pysähtyivät. Länsi­berliiniläiset, jotka näillä linjoilla matkustaessaan näkivät vaunujen ikkunasta heikosti valaistut, tiukasti vartioidut asemat, alkoivat ymmärrettävästi nimittää niitä ”haamu­asemiksi” (saks. Geister­bahnhof). Nimitys ei koskaan ollut virallinen, vaan Länsi-Berliinin senaikaisissa metro­kartoissa ne oli varustettu merkinnällä: "Bahnhöfe, auf denen die Züge nicht halten" ("asemat, joilla junat eivät pysähdy"). Itä­-Berliinin metro­karttoihin Länsi-Berliinin linjoja ja niiden asemia ei merkitty lainkaan. Ainoastaan Friedrichstraßen raja-aseman seinä­karttoihin merkittiin Länsi-Berliinin linjatkin, mutta ei haamu­asemia. Itä-Berliinin kartoissa kaupungin kaksi osaa olivat Itä-Saksan kommunistipuolueen propagandan mukaisesti "Berliini, DDR:n pääkaupunki" (saks. Berlin, Hauptstadt der DDR) ja "Länsiberliini" (saks. Westberlin).
Tilanne aiheutti luonnollisesti paljon ongelmia. Nämä linjat olivat oleellinen osa Länsi-Berliinin liikenneverkkoa, mutta koska ne osittain olivat Itä-Berliinin alueella, länsi­berliiniläisen huolto­henkilö­kunnan oli vaikea päästä suorittamaan tarvittavia raiteiden ja tunnelien kunnossa­pito­töitä.
Suljetuille asemille pystettiin piikkilanka-aidat, jotta luvattomat rajan­ylittäjät eivät voisi paeta metro­tunnelien kautta. Sähkön­johtimena toiminut kolmas kisko oli sekin samalla tehokas ja hengen­vaarallinenkin este. Jos joku onnistui läpäisemään yhden tai kaksi estettä, hälytin alkoi soida. Asemien sisään­käynneistä oli poistettu kyltit ja opasteet, laitureille johtavat käytävät muurattu umpeen ja portaikot suljettu betoni­esteillä. Ikkunoiden taakse oli rakennettu poliisi­asemat, joista käsin koko aluetta voitiin valvoa.
Tunnelien seinässä leveä valkoinen viiva osoitti rajan tarkan sijainnin. Myöhemmin joillekin asemille rakennettiin liuku­ovet, jotka sulkeutuivat yöksi, kun vartijat eivät olleet työssä. Toisilla asemilla vartiointi oli ympäri­vuoro­kautinen. Vartijoita oli asemalla aina kaksi kerrallaan, ja pidettiin tarkoin huoli siitä, etteivät henkilöt, jotka tunsivat toisensa henkilö­kohtaisesti, saaneet olla samalla asemalla vartiossa samaan aikaan. Lisäksi ylemmät upseerit saattoivat milloin hyvänsä yllättäen tehdä tarkastuksia. Muutamia asemia vartioivat rajavartijat.