stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uusi Amsterdam
Historia > Alku Werhulstin komennossa

Henry Hudsonin vierailun jälkeen monet hollantilaiset kauppiaat lähettivät pieniä retkikuntia Hudsonjoelle (nimetty löytäjänsä mukaan) tutkimaan turkiskaupan mahdollisuuksia. Vuonna 1621 perustettu Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania sai oikeuden rakentaa alueelle kauppa-asemia. Vuonna 1624 alankomaalainen alus Nieuw Nederlandt toi 30 protestanttista perhettä Valloniasta Hudsonjoen varteen New Yorkin alueelle. Suurin osa siirtolaisista jatkoi matkaansa nykyisen Albanyn kaupungin lähellä sijainneeseen Fort Orangeen, joka oli aiemmin tulleiden hollantilaisten ja paikallisten intiaanien välinen turkiskaupan keskus. Vuonna 1625 alueelle tuli lisää hollantilaissiirtolaisia. Tuolloin hollantilainen kirjanpitäjä William Verhulst, hänen apulaisensa Gerrit Fongersz ja merikapteeni Gerrit Isbrandtsz perustivat Uuden Amsterdamin Manhattanin saarelle. Heidän mukanaan seurasi 27 siirtolaista, joiden joukossa oli myös seuraavana vuonna Uuden Amsterdamin kuvernööriksi noussut Peter Minuit.
Aluksi komentajan tehtävät otti vastuulleen Verhulst, joka saamiensa ohjeiden mukaan vastasi siirtokunnan hyvinvoinnista. Hän pyrki valvomaan, että kaikki ottivat osaa siirtokunnan rakentamiseen ja kohtelivat alueen alkuperäisväestöä kunnioittavasti. Intiaaneja tuli myös käännyttää kristinuskoon sopivan tilaisuuden tullen. Kosketusta Uuden Englannin ja Uuden Ranskan siirtolaisiin oli välteltävä mikäli mahdollista.
Verhulst ei siirtokunnan johtajana onnistunut erityisen hyvin, vaan joutui toistuviin erimielisyyksiin alaistensa kanssa. Osittain tämä johtui hänen kovaluonteisuudestaan, sillä hän kohteli alaisiaan ankarasti ja epäili näiden myyvän kauppayhtiöille kuuluvia turkiksia omaan laskuun. Uuden Amsterdamin kansalaisneuvosto kyllästyi Venhurstia koskeviin moitteisiin ja vaati hänen erottamistaan. Vuoden 1626 alussa Verhulst pidätettiin virantoimituksesta ja lähetettiin takaisin kotimaahansa saman vuoden aikana.
Historia > Peter Minuitin hallinnon alla

Hollantiin palannut kauppayhtiön osakas Peter Minuit lähetettiin Venhurstin seuraajaksi. Minuit otti johdon siirtokunnassa kesällä 1626, ja hänestä tuli Uuden Amsterdamin ensimmäinen virallinen kuvernööri. Ensi töikseen hän osti paikallisilta canarseeintiaaneilta maa-alueen, josta tuli Manhattan. Kauppasummana oli 60 guldenin arvosta erilaista rihkamaa. Minuit rakennutti ostamalleen maa-alueelle 30 mökkiä, joihin Uuden Amsterdamin siirtokunta ehti asettua ennen talven tuloa.
Siirtokunnan ensimmäiset vuodet olivat tappiollisia ja moni uudisasukas oli valmis jättämään kauppayhtiön kanssa tehdyn pestinsä heti, kun siihen tuli tilaisuus. Vuonna 1628 Uuden Amsterdamin asukasmäärä oli 270. Uusien siirtolaisten saaminen oli vaikeaa.
1630-luvun alussa Uusi-Amsterdam alkoi jäädä nopeammin kehittyvien brittiläisten siirtokuntien puristukseen. Virginiasta levinnyt englantilaisasutus laajeni muun muassa New Hampshireen, Delawareen, Connecticutiin ja Long Islandille. Niin Alankomaat kuin Englanti julistivat itselleen samoja maa-alueita, mikä aiheutti lisääntyneitä ongelmia maiden välille. Lisäksi rikkaiden hollantilaisten maatilanomistajien plantaasit eivät menestyneet odotetulla tavalla ja turkiskauppa kärsi brittien painostuksen alla. Yhä useammat ilmaisivat tyytymättömyyttään Uuden Amsterdamin toimintaa vastaan. Suurimmaksi syntipukiksi joutui kuvernööri Minuit, jolla oli suurin vastuu siirtokunnan menestymisestä. Uuden Amsterdamin ensimmäinen protestanttipappi Johannes Michaelius toi julki oman näkemyksensä ilmoittamalla, että ”Minuit oli lipevä mies, joka rehellisen julkikuvan takana asui kavaluus, epäoikeudenmukaisuus ja pahuus!”
Vuonna 1632 Hollannin ja Englannin siirtomaiden välinen tilanne muuttui entistä huonommaksi. Uudesta Amsterdamista lähtenyt purjealus Eendracht harhautui myrskyssä Massachusettsin rannikolle. Britit sieppasivat laivan, joka kuljetti arvokkaan turkislastin lisäksi Hollantiin palaavia siirtolaisia. Heidän joukossaan oli myös kuvernööri Minuit. Vaikka englantilaiset päästivät myöhemmin aluksen jatkamaan matkaa, niin Uudesta Amsterdamista lähetettiin protesti heidän Lontoossa olevalle suurlähettiläälleen.
Historia > Kuvernööri Van Twillerin aikakausi

Keväällä 1633 Hollannin armeija lähetti täydennysjoukot turvaamaan Uuden Amsterdamin suojatonta puolustusta. Sota-alus Soutberch kuljetti Manhattanin siirtokuntaan 104 sotilasta ja 50 merimiestä ja uuden kuvernöörin Wouter Van Twillerin. Ensimmäisenä tehtävänään Twiller keskittyi lisäämään Uuden Amsterdamin sotilaallista valmiutta. Hän käytti työvoimana Länsi-Intian saaristosta hankittuja orjia ja rakennutti uudelleen vanhan linnakkeen, jonka kaikkiin kulmiin sijoitettiin vartiotornit. Aseistetun varuskunnan uskottiin toimivan pelotteena Delawarejoella liikkuville brittiläisille aluksille. Muurien sisäpuolelle pystytettiin kirkko, kaksi myllyä, kuormauslaituri ja uusi varastorakennus.
Koko Twillerin hallinnon ajan New Amsterdam ja Uusien Alankomaiden siirtokunta elivät lisääntyneen levottomuuden tilassa. Myös hallituksen ja maanomistajien väliset kiistat lisääntyivät. Vaikka alankomaalaiset kävivät rauhanomaista kauppaa intiaanien kanssa, he sekaantuivat myös ajoittain paikallisten heimojen keskinäisiin sotiin. Kun suhteet intiaaneihin huononivat, sisämaassa sijainnut kauppa-asema Fort Orange siirrettiin turvallisemmalle paikalle Manhattanille. Vuonna 1635 saaren poikki rakennettiin puinen suojamuuri nykyisen Wall Streetin kohdalle. Twillerin nuori ikä ja kokemattomuus koituivat lopulta hänen uransa kohtaloksi. Hän sortui kuvernöörinä toistuviin virheisiin ja käytti virantoimituksessa kohtuuttomasti alkoholia. Monien valitusten saattelemana Twiller lähetettiin takaisin Eurooppaan vuoden 1637 aikana.
Historia > Kuvernööri Kieftin aikakausi

Willem Kieftin saapuminen Uuteen Amsterdamiin maaliskuussa 1638 otettiin vastaan suurin odotuksin. Twillerin aikana kaupunkiin levinnyt kurittomuus huolestutti kansalaisia, ja Kieftistä odotettiinkin siirtokunnan moraalin pelastajaa. Uutta Amsterdamia asutti tuonnoin runsaat 400 asukasta, joista osa oli Brasiliasta ja Länsi-Intian saaristosta. Turkiskaupan ohella oluen ja alkoholin myynti olivat tärkeimmät tulolähteet. Väkijuoman käyttöä vähentääkseen Kieft kielsi alkoholin julkisen anniskelun, koska hän katsoi uuden käytännön vaikuttavan rikostilastojen laskuun. Osallistuttuaan ensimmäisen virkakautensa aikan monien rikosten selvittelyyn Kieft keskitti tarmonsa intiaanimaiden ostoon. Hän hankki maa-alueita nykyisestä Brooklynistä ja Queensista ja avasi vuonna 1641 Uuden Amsterdamin ensimmäiset karjamarkkinat. Lauttaliikenne Manhattanin ja Long Islandin välillä avattiin vuotta myöhemmin. Vuonna 1642 Uuden Amsterdamin väestön määräksi laskettiin 800 siirtolaista, jotka puhuivat lähes 20 eri kieltä.
Rappioituneen siirtokunnan sisällä tapahtuneet uudistukset eivät taanneet Kieftin suosiota. Siirtolaiset valittivat hänen käytöksestään ympäristön lenapeintiaaneja kohtaan. Kieft käytti näitä ilmaistyövoimana rakennuksilla ja verotti Hudsonjoen molemmin puolen asuneita lenapien heimoja vaatimalla näiltä maissia ja wampumeita. Vastineeksi hän lupasi intiaaneille suojelua irokeeseja ja muita vihamielisiä heimoja vastaan. Samanaikaisesti yksityiset alankomaalaiset kauppiaat myivät Kieftin toivomuksesta irokeeseille musketteja ja yllyttivät näitä sotimaan Hudsonlaakson lenapeja vastaan.
Kun Staten Islandin paikalliset lenapemetsästäjät teurastivat luvatta hollantilaisilta tilanomistajilta karanneita sikoja, Kieft lähetti sotilaita polttamaan intiaanien pellot kostoksi. Samalla hän lupasi erillisen tapporahan jokaisesta Staten Islandilla majailevasta intiaanista. Uuden Amsterdamin kahdentoista miehen neuvosto vaati Kieftiä lopettamaan lenapien ahdistelun, mutta tilanne ajautui nopeasti kuvernöörin pakkomielteeksi antaa ympäristön alkuperäiskansoille tuntuva opetus.
Vuosina 1643–1644 alankomaalaiset kävivät kuvernööri Kieftin johdolla epätoivoisen sodan Hudsonin jokilaakson ja Long Islandin wappingerien liittokunnan heimoja vastaan, minkä seurauksena siirtokunta melkein tuhoutui. Kauppiaat ja tilanomistajat pakenivat Uuden Amsterdamin linnoitukseen kapinoivia intiaaneja, jotka hävittivät uudisasukkaiden rakennukset, pellot ja karjan. Kieft joutui turvautumaan sodan aikana Connecticutin siirtokunnan brittiläisiin vapaaehtoisiin, jotka suostuivat tulemaan apuun 20 0000 guldenin hinnalla.
Joidenkin arvioiden mukaan jopa parituhatta siirtolaista menetti henkensä lähes kaksi vuotta kestäneen sodan aikana. Lopullinen rauha sodan osapuolten välillä solmittiin elokuussa 1645.
Historia > Uuden Amsterdamin antautuminen

Vuonna 1647 Uuden Amsterdamin johtajaksi tuli Peter Stuyvesant. Hänen ankaran hallintonsa aikana rappioituneeseen siirtokuntaan palautettiin järjestys, sen puolustusta vahvistettiin taas kerran, ja kaupankäyntiä etenkin englantilaisten kanssa kehitettiin. Siirtokunta ei kuitenkaan menestynyt, mistä on syytetty muun muassa huonoa hallintoa, vähäistä väestönkasvua, jatkuvaa sodankäyntiä sekä korkeita tulleja ja veroja, jotka haittasivat kaupankäyntiä ja taloutta. Stuevesantin alaisuudessa Uuden Amsterdamin laivasto suoritti verettömän vallankaappauksen syyskuun alussa 1655, jolloin Uusi Ruotsi antautui.
Vajaa kymmenen vuotta myöhemmin, 8. syyskuuta 1664, englantilaiset valtasivat Uuden Amsterdamin rauhanomaisesti, ja sen nimeksi annettiin Yorkin herttuan mukaan New York City. Siirtokunnan asukasluku oli tuolloin 1 500.
Kolmannen Englannin–Hollannin sodan aikana vuonna 1673 hollantilainen sotalaivasto purjehti New Yorkin edustalle ja valtasi kaupungin joidenkin kuukausien ajaksi. Hollantilaiset vaihtoivat valtaamansa kaupungin nimeksi Nieuw Orangien (nykyhollanniksi Nieuw-Oranje, englanniksi New Orange). Vuonna 1674 Hollanti suostui rauhaan ja vaihtoi Nieuw Orangienin Surinameen (tuolloin Alankomaiden Guayana).
Talous

Uuden Amsterdamin talous perustui aluksi turkiskauppaan. Vuonna 1626 Hollantiin toimitettiin yli 8 000 turkista, joista suurin osa majavannahkoja. Erilaisten turkisten ohella suosituin kotimaahan menevä vientiartikkeli oli tupakka. Uudesta Amsterdamista sisämaahan suuntautuvassa kaupassa hollantilainen pellava, purjekangas, mausteet ja langat olivat suosittuja myyntituotteita.
Muiden Euroopan mahtivaltioiden ottaessa oman osansa turkiskaupasta, hollantilaisia siirtolaisia oli houkuteltava muilla keinoin. Länsi-Intian kauppayhtiön ylähuone kehitti uudisasutuksen lisäämiseksi järjestelmän, jossa varakkaita sijoittajia houkuteltiin suurtilallisiksi ja heille tarjottiin suuria maa-apurahoja. Suurtilalliset saivat maa-alueiden lisäksi paikallishallinnon vallan. Suurtilallisten kartanotalouteen oli hankittava vähintään 50 aikuista siirtolaista työntekijöiksi ja kartanon maita sai käyttää kaikkeen muuhun paitsi turkiskauppaan.
Yksi ensimmäisistä suurtilallisista ja samalla ainoa menestynyt oli amsterdamilainen timanttikauppias Kiliaen Van Rensselaer. Hän aloitti maanomistajana lähellä nykyistä Albanya ja välitti siirtokunnalle siirtolaisia, työkaluja ja karjaa. Kun britit valtasivat Uuden Amsterdamin 1664, Renselaerin alaisuudessa oli 40 taloa ja 200 asukasta.
Siirtolaiset

Vuosien 1624–1664 välisenä aikana yli 40 laivaa kuljetti siirtolaisia Uuden Amsterdamin satamaan, ja parhaimmillaan ne toivat lähes 500 siirtolaista vuoden 1657 aikana. Suurin osa maahanmuuttajista muodostui suvuista. Näihin sukuihin kuulumattomia yksinäisiä naisia ja miehiä oli vähän. Vajaa puolet siirtokunnasta oli hollantilaisia. Heidän jälkeensä suurimmat kansanryhmät olivat saksalaiset ja britit. Myös orjina tuodut afrikkalaiset ja Uuden Ruotsin antautumisen mukana tulleet skandinaavit täydensivät siirtolaisten joukkoa. Eri uskonnot, kuten baptismi, luterilaisuus, kalvinismi ja juutalaisuus, olivat hyvin edustettuina.
Alkuperäisen luettelon mukaan Uuden Amsterdamin siirtokunta koostui muun muassa vapaakauppiaista, venemiehistä, arkkitehdeista, päällysmiehistä, rakennusmiehistä ja maatyöntekijöistä. Vapaakauppiailla oli oikeus metsästää majavia, mutta kaikki turkikset oli toimitettava kauppayhtiölle. Jos kauppiaat ostivat nahkansa intiaaneilta, niin tuotteet oli myytävä yhtiölle samaan hintaan jonka he olivat maksaneet intiaaneille.
Perintö

New York on edelleen hyvin monikulttuurinen, jollainen se oli jo Uuden Amsterdamin aikoihin. Alkuperäinen 1600-luvun hollantilainen arkkitehtuuri on kuitenkin täydellisesti kadonnut, ja siitä on jäänyt muistoksi vain arkeologiset rippeet. Sen sijaan Uuden Amsterdamin alkuperäinen asemakaava on pysynyt pääosin koskemattomana, samoin jotkut talot Manhattanin ulkopuolella. Ala-Manhattan, jonne Uusi Amsterdam oli keskittynyt, on edelleen kaupankäynnin keskuspaikkoja.
Myös sama katujen pohjapiirustus, joka on tehty 1600-luvulla, on vielä käytössä. Näiden monien mutkikkaiden katujen nimet muistuttavat kaupungin menneisyydestä. Beaver Street tuo mieleen kaupungin alkuperäisten asukkaiden riippuvuuden majavannahoista ja Stone Street puolestaan ensimmäisestä mukulakivin päällystetystä kadusta. Kuuluisin monista vanhoista kaduista on Broadway, joka kulki läpi Uuden Amsterdamin keskiosan. Kaupunginosista Bronx on nimetty merikapteeni ja maanomistaja Jonas Bronckin mukaan. Brooklyn ja Harlem on nimetty hollantilaisten Breukelenin ja Haarlemin kaupunkien mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusi Amsterdam Wikimedia Commonsissa
Peter Minuit ostaa Manhattanin.
Uuden Amsterdamin ympärille rakennettiin tukeva paaluvarustus
Kuvan uskotaan esittävän kuvernööri Kieftin rauhanneuvotteluja intiaanien kanssa.
Uuden Amsterdamin kartta 1660.
Setumaa

Setumaan lippu
Setumaa (karttaan vihrellä merkitty alue)
Setumaa (vir. Setumaa; ven. Сетумаа, setoksi Setomaa) on kulttuuris-historiallinen alue Peipsijärven eteläpuolella. Se on setukaisten perinteinen asuinalue, joka on nykyisin jaettu Viron ja Venäjän kesken. Alueen historiallinen ja kulttuurinen keskus on ollut Petseri.
Setumaa kuului keskiajalta lähtien Venäjään, mutta liitettiin vuonna 1920 Tarton rauhansopimuksessa Viroon,  jolloin siitä muodostettiin Petserinmaan maakunta. Kun Neuvostoliitto toisen maailmansodan lopussa miehitti Viron, noin kaksi kolmasosaa Setumaasta irrotettiin muun Neuvosto-Viron yhteydestä ja liitettiin hallinnollisesti Venäjän neuvostotasavaltaan. Viron itsenäistyessä uudelleen vuonna 1991 alueet jäivät osaksi Venäjää, mikä on aiheuttanut runsaasti kiistoja maiden välille.
Aluejako

Vuonna 2017 perustettu Setomaan kunta vastaa Setumaan Viron-puoleista aluetta käsittäen entiset Mikitamäen, Värskan ja Meremäen kunnat sekä Luhamaan alueen entisessä Misson kunnassa.
Setumaan Venäjään kuuluva osa muodostaa Petserin piirikunnan, joka kuuluu Pihkovan alueeseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Setukaisten ystävät ry.
Setomaa.ee. (viroksi), (englanniksi), (venäjäksi), (setoksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Setomaa
Käännös suomeksi
Settsu

| Settsu |
| --- | --- |
 Settsu

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kuren laivastoarsenaali
Kölinlasku:  18. tammikuuta 1909
Laskettu vesille:  30. maaliskuuta 1911
Palveluskäyttöön:  1. heinäkuuta 1912
Poistui palveluskäytöstä:  1. lokakuuta 1924
Loppuvaihe:  romutettu 1946–1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  21 443 t
Pituus:  152,4 m
Leveys:  25,7 m
Syväys:  8,5 m
Koneteho:  25 000 shp
Nopeus:  20,5 solmua
Miehistöä:  986
Aseistus
Aseistus:  8 × 12 cm/40 tykkiä 12 × 8cm/40 tykkiä 4 × 8 cm/28 tykkiä 5 × 45 cm torpedoputkea
Settsu oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1911 vesillelaskettu Kawachi-luokan taistelulaiva, joka nimettiin nykyisen Osakan prefektuurin alueella sijaitsevan Settsun provinssin mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuoden 1907 hankintoja Kuren laivastontelakalta, missä koli laskettiin 18. tammikuuta 1909. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta 1911 ja otettiin palvelukseen 1. heinäkuuta 1912.
Palvelus

Alus osallistui ensimmäisessä maailmansodassa merireittien partioinnin lisäksi Tsingtaon piiritykseen. Vuonna 1922 sen aseet ja panssarointi poistettiin Kuressa Washingtonin laivastosopimuksen perusteella. Alus poistettiin alusluettelosta 1. lokakuuta 1923, mutta jo seuraavana vuonna se panssaroitiin kevyesti tukialuslentäjien maalilaivaksi. Aluksen keskimmäinen savuhormi ja panssarivyö poistettiin, ja sen nopeus laski 16 solmuun.
Alus muutettiin vuosina 1937–1938 radio-ohjattavaksi, jolloin sen ohjaajana toimi hävittäjä Yūkaze. Lisäksi sen panssarisuojaa vahvistettiin kestämään kahdeksan tuuman kranaatin osuma tai 12 000 jalasta pudotetun 10 kilogramman lentopommin osuma. Samalla alukselta poistettiin yksi kattila. Vuonna 1940 alukselle asennettiin uudet kattilat ja koneet, ja keskimmäinen savuhormi palautettiin, mutta etummainen hormi jäi vaille käyttöä.
Alus jatkoi palvelustaan tukialuslentäjien koulutuksessa, kunnes Yhdysvaltain laivaston Task Force 38:n lentokoneet upottivat sen 24. heinäkuuta 1945 matalaan veteen. Aluksen hylky nostettiin, ja se romutettiin Harimassa sodan jälkeen.
Vries

Vries tai de Vries on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Adriaen de Vries tai Fries (n. 1556–1626), alankomaalainen kuvanveistäjä
Anne de Vries (1904–1964), alankomaalainen opettaja ja kirjailija
Hugo de Vries (1848–1935), alankomaalainen kasvi- ja perinnöllisyystieteilijä
Linda de Vries (s. 1988), alankomaalainen pikaluistelija
Nyck de Vries (s. 1995), alankomaalainen rata-autoilija
Ryan De Vries (s. 1991), uusiseelantilainen jalkapalloilija
Theun(is) de Vries (1907–2005), alankomaalainen kirjailija.
Serbian koripallomaajoukkue

Serbian koripallomaajoukkue edustaa Serbiaa koripallon maajoukkuekilpailuissa. Sen edeltäjiksi voidaan laskea Jugoslavian ja Serbia ja Montenegron maajoukkueet.
Historia > Jugoslavian aika

Jugoslavia oli mukana jo ensimmäisissä MM-kisoissa Argentiinassa 1950. Siellä se sijoittui kymmenenneksi eli viimeiseksi. Seuraavissa MM-kisoissa neljä vuotta myöhemmin sijoitus oli yhdestoista ja taakse jäi vain Peru.
Pitkään jatkunut menestyksen aika koitti Jugoslavian maajoukkueelle 1960-luvulla. Vielä Rooman 1960 olympialaisissa se sijoittui kuudenneksi, mutta vuoden 1961 EM-kisoissa se sai ensimmäisen arvokisamitalinsa, hopeaa. Vuonna 1963 tuli EM-kisoista pronssia ja Brasilian MM-kisoista hopeaa isäntämaan jälkeen. Siitä alkoi kahdeksan peräkkäisen MM-mitalin putki. Tokion 1964 olympialaisissa Jugoslavia sijoittui seitsemänneksi.
Ensimmäisen olympiamitalinsa Jugoslavian koripalloilijat saivat Méxicon 1968 olympialaisissa. Yhdysvallat oli finaalissa parempi pistein 65–50. Ensimmäiseen arvokisavoittoonsa jugoslaavit ylsivät MM-kotikisoissaan Ljubljanassa, Sloveniassa 1970. Jugoslavia hävisi Neuvostoliitolle 72–87, mutta kun Neuvostoliitto hävisi Brasilialle ja Yhdysvalloille, voittivat isännät kultaa. Jugoslavian joukkueessa pelasivat Rato Tvrdic, Ljubodrag Simonovic, Vinko Jelovac, Rajko Trajkovic, Zorga Aljosa, Dragan Kapicic, Ivo Daneu, Krešimir Čošić, Damir Solman, Nikola Plecas, Cermak Dragutin ja Petar Skansi. Joukkuetta valmensi Ranko Žeravica.
Ensimmäisen Euroopan mestaruutensa Jugoslavia voitti Espanjassa 1973. Se voitti myös kaksi seuraavaa maanosan mestaruutta vuosina 1975 ja 1977. Olympiakisoissa se sijoittui viidenneksi Münchenissä 1972 ja sai hopeaa Montrealissa 1976. MM-kisoissa joukkue sai hopeaa Puerto Ricossa 1974. Se voitti Neuvostoliiton 82–79 mutta kun se hävisi Yhdysvalloille ja Neuvostoliitto voitti Yhdysvallat, vei Neuvostoliitto kultaa paremman korisuhteensa ansiosta. Filippiineillä pelatuissa vuoden 1978 MM-kisoissa Jugoslavia palasi mestariksi voittamalla finaalissa Neuvostoliiton jatkoajalla 82–81. Kisojen paras pistemies oli Jugoslavian Dražen Dalipagić.
Ainoan olympiakultamitalinsa Jugoslavia voitti Moskovassa 1980, kun lajia hallinnut Yhdysvallat boikotoi kisoja. Finaalissa se voitti Italian 86–77. Kultajoukkueessa pelasivat Andro Knego, Dragan Kićanović, Rajko Žižić, Mihovil Nakić, Željko Jerkov, Branko Skroče, Zoran Slavnić, Krešimir Ćosić, Ratko Radovanović, Duje Krstulović, Dražen Dalipagić ja Mirza Delibašić.
Jugoslavian menestys jatkui 1980-luvulla. MM-kisoissa se sai pronssia 1982 ja 1986 ja sijoittui Los Angelesin 1984 olympialaisissa pronssille ja Soulin 1988 olympialaisissa hopealle. Euroopan mestariksi se palasi 12 vuoden tauon jälkeen vuonna 1989. Argentiinassa 1990 pelatuissa MM-kisoissa joukkue voitti kolmannen maailmanmestaruutensa, kun se voitti välierissä Yhdysvallat 99–91 ja finaalissa Neuvostoliiton 92–75.
Vielä vuonna 1991 Jugoslavia voitti Euroopan mestaruuden mutta joutui sen jälkeen hetkeksi syrjään kansainvälisestä koripallotoiminnasta maan hajoamiseen liittyvien sotien aiheuttamien sanktioiden seurauksena.
Historia > "Tynkä-Jugoslavian" ja Serbia ja Montenegron aika

Jugoslavia palasi arvokisakentille EM-kisoissa 1995 ilman aiempaan runkomiehistöön kuuluneita kroatialaispelaajia. Siitä huolimatta Jugoslavia voitti kultaa. Finaalissa se voitti Liettuan 96–90. Atlantan 1996 olympialaisissa Jugoslavia sai hopeaa, kun vain Yhdysvaltain Dream Team oli parempi.
Vuonna 1997 Jugoslavia voitti Euroopan mestaruuden. Vuonna 1998 Kreikan MM-kisoissa se voitti kultaa kukistettuaan finaalissa Venäjän 64–62. Joukkueet olivat kohdanneet jo alkulohkossa ja silloinkin Jugoslavia oli parempi pistein 82–74.
EM-kisoissa 1999 Jugoslavia jäi pronssille ja Sydneyn 2000 olympialaisissa kuudenneksi. Vuonna 2001 se voitti viimeisimmän Euroopan mestaruutensa. Vuonna 2002 joukkue voitti Indianapolisissa maailmanmestaruuden. Se kaatoi puolivälierissä isäntämaa Yhdysvallat pistein 81–78 ja finaalissa Argentiinan jatkoajalla 84–77. Jugoslavian pelaajista Predrag Stojaković valittiin kisojen tähtiviisikkoon.
Vuodet 2003–06 eivät tuoneet Serbia ja Montenegrolle menestystä. EM-kisoissa 2003 se oli kuudes ja Ateenan 2004 olympialaisissa yhdestoista, EM-kotikisoissaan 2005 se hävisi neljännesvälierissä Ranskalle 71–74 ja sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalle, ja Japanissa pelatuissa vuoden 2006 MM-kisoissa se hävisi neljännesvälierissä lopulta mestaruuden voittaneelle Espanjalle 75–87 ja sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalle.
Historia > Serbian aika

Vuoden 2007 EM-kisoissa Serbia ei voittanut yhtään ottelua. Se hävisi Venäjälle 65–73, Kreikalle 67–68 ja Israelille 83–87 ja jäi sijoille 13–16.
Vuonna 2009 maa sijoittui EM-hopealle. Finaalissa se hävisi selvästi Espanjalle. Vuoden 2010 MM-kilpailuissa Serbia sijoittui neljänneksi. Se hävisi pronssiottelussa Liettualle 88–99. EM-kilpailuissa 2011 Serbia sijoittui kahdeksanneksi.
Vuoden 2013 EM-kisoissa Serbia sijoittui seitsemänneksi. Se oli alkulohkonsa ykkönen kolmella voitolla ja kahdella tappiolla sekä jatkolohkonsa ykkönen neljällä voitolla ja yhdellä tappiolla mutta hävisi puolivälierissä Espanjalle. Viimeisissä sijoitusotteluissaan se hävisi isäntämaa Slovenialle ja voitti Italian. Joukkueen paras pistemies oli Nenad Krstić 15,4 pisteen ottelukeskiarvolla.
Serbia saavutti hopeaa MM-kilpailuissa 2014. Alkulohkossaan se sijoittui neljänneksi voitettuaan kaksi ja hävittyään kolme ottelua. Pudotuspeleissä se kukisti Kreikan, Brasilian ja välierässä Ranskan ennen kuin hävisi loppuottelussa Yhdysvalloille 92–129.
Serbia sijoittui neljänneksi EM-kilpailuissa 2015. Se hävisi välieräottelussa Liettualle ja pronssiottelussa Ranskalle.
Serbia saavutti olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016. Alkulohkossaan se voitti kaksi ottelua ja hävisi kolme sijoittuen neljänneksi. Puolivälierässä se kukisti Kroatian 86–83 ja välierässä Australian 87–61. Loppuottelussa Serbia hävisi Yhdysvalloille 66–96.
Serbia sai hopeaa EM-kilpailuissa 2017. Voitettuaan välierässä Venäjän se hävisi loppuottelussa Slovenialle pistein 85–93.
Kiinassa pelatuissa vuoden 2019 MM-kilpailuissa Serbia sijoittui viidenneksi.