stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kybelen pyhäkkö (Ilion)
Rakennus

Pyhäkkö sijaitsi Ilionin ja Troijan kaupunkikukkulan lounaisosassa. Se oli rakennettu Troija VI:n muuria vasten. Alueelta on kaivettu myös Troija VI:n ja Troija VII:n alakaupunkien jäänteitä 1300–1100-luvuilta eaa.
Pyhäkkö koostui alemmasta ja ylemmästä pyhäkköalueesta, ja siellä oli useita alttareita ja uhrikuoppia ja myöhemmin myös temppeleitä. Laajimassa vaiheessa pyhäkköalueen eteläosassa oli kaksi vierekkäin sijoitettua temppeliä. Ne on rekonstruoitu prostyylitemppeleiksi niin, että toisen portiikissa oli kuusi ja toisen kahdeksan pylvästä. Ylempää ja alempaa pyhäkköaluetta ympäröineet muurit olivat korkeudeltaan noin nelimetriset, mikä kertoo paikalla suoritettujen seremonioiden salaisesta luonteesta. Augustuksen aikana alueelle rakennettiin suuri alttari. Sen ja temppeleiden välillä oli porrastettu katsomoalue uskonnollisten seremonioiden seuraamista varten.
Pyhäkön alueelta on löydetty lukuisia Kybelen ja Demeterin pienoispatsaita, ja siksi arvellaan, että pyhäkköalue on ollut omistettu Kybelen ohella myös tähän yhdistetylle kreikkalaiselle Demeterille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kybelen pyhäkkö Wikimedia Commonsissa
Pyhäkön suuren alttarin jäänteet.
Pyhäkön raunioita.
James Hutton

| James Hutton |
| --- | --- |
 Henry Raeburn öljymaalaus, James Huttonin muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1726 Edinburgh, Ison-Britannian kuningaskunta
Kuollut: 26. maaliskuuta 1797 (70 vuotta) Edinburgh, Ison-Britannian kuningaskunta
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Edinburghin yliopisto   Pariisin yliopisto   Leidenin yliopisto
Tutkimusalue:  geologia
Tunnetut työt:  uniformitarianismi
James Hutton (3. kesäkuuta 1726 Edinburgh, Ison-Britannian kuningaskunta – 26. maaliskuuta 1797 Edinburgh, Ison-Britannian kuningaskunta) oli skotlantilainen geologi, fyysikko, naturalisti, kemisti ja kokeellinen maanviljelijä. Häntä pidetään uniformitarianismin ("Nykyisyys on menneisyyden avain.") ja nykyaikaisen geologian isänä. Geologia sai vahvan tieteellisen pohjan, kun Hutton pystyi selittämään, että tulivuoret, maanjäristykset ja eroosio muokkasivat maanpintaa jatkuvasti luonnonlakien mukaan. Näin voitiin selittää esimerkiksi vuorenhuipuilta löytyvät simpukankuoret ja merieläinten fossiilit, vaikka nykyaikaista laattatektoniikkaa ei tunnettukaan.
Elämä > Nuoruus ja opiskelu

James Hutton syntyi Edinburghissa vuonna 1726. Hänen vanhempansa olivat Sarah Balfour ja William Hutton. Perhe oli varakas, sillä William Hutton oli kauppias ja Edinburghin kaupungin rahatoimiston johtaja. William-isä kuoli, kun James oli noin kaksivuotias. Sarah Dutton joutui kasvattamaan yksin Jamesin ja tämän kolme siskoa. Hän ei mennyt uudestaan naimisiin, kuten tuohon aikaan useimmat naiset tekivät.
Hutton aloitti 14-vuotiaana marraskuussa 1740 opinnot Edinburghin yliopistossa. Tämä ei ollut ajalleen tavatonta, sillä skotlantilaiset yliopistot kilpailivat lahjakkaimpien oppilaiden kasvattamisessa. Matematiikkaa hänelle yliopistossa opetti Colin Maclaurin.
Hutton erikoistui oikeustieteeseen, vaikka hän oli jo kiinnostunut kemiasta. Hän valmistui keväällä 1743 ja sai sen jälkeen paikan paikan asianajajan oppipoikana. Huttonin sanotaan kuitenkin keskittyneen dokumenttien kopioimisen sijaan tekemään erilaisia kemiallisia kokeita, joilla hän huvitti kollegoitansa.
Hutton vapautettiin, kun hänen oppipoikajaksoansa oli kulut vain vajaan vuoden. Hän palasi sen jälkeen opiskelemaan Edinburghin yliopistoon lääketiedettä, joka oli lähellä kemiaa. Hutton muutti vuonna 1747 opiskelemaan Pariisin yliopistoon ja sieltä edelleen Leidenin yliopistoon, mistä hän valmistui syyskuussa 1749.
Elämä > Maanviljelijänä

Hutton palasi vuonna 1750 Edinburghiin, missä hän jatkoi kemiallisia kokeita, jotka hän oli aloittanut aiemmin ystävänsä James Davien kanssa. He olivat opiskeluaikana kehittäneet aiempaa halvemman tavan valmistaa ammoniumkloridia. He perustivat keksinnön pohjalta kemiantehtaan, joka takasi Huttonille säännölliset tulot koko hänen loppuelämäkseen.
Talouden ollessa turvattuna Hutton päätti ryhtyä maanviljelijäksi. Hän oli perinyt isältään maatilan Berwick-upon-Tweedin länsipuolelta. Hutton alkoi viljellä siellä vuonna 1754 harjoiltuaan ensin kahden vuoden ajan nykyaikaista maataloutta Norfolkissa. Hän toimi perhetilalla aina vuoteen 1768, jolloin hän muutti Edinburghiin tieteellisen uran edistämiseksi.
Elämä > Geologiset tutkimukset

Hutton oli kiinnostunut geologiasta maatilallaan. Hän tutki sitä, miten tuuli ja sade muuttivat maanpintaa. Hän oli tehnyt vuonna 1764 geologisen tutkimusmatkan Skotlannin pohjoisosissa George Clerk-Maxwellin kanssa.
Huttonin kiinnostus geologiaan johdatti hänet myös Forthin–Clyden kanavan rakennuskomiteaan, johon hän liittyi vuonna 1767. Hän pysyi siinä vuoteen 1775, jolloin kanavan rakennustyöt lähestyivät jo Clydeä ja komitea piti majaansa Glasgow’ssa.
Geologisissa tutkimuksissaan Hutton matkusteli laajasti kiviä tutkimassa ja luonnollisia ilmiöitä havainnoimassa. Hän alkoi kannattaa niin sanottua uniformitarianismin periaatetta. Hutton uskoi, että käynnissä olevat prosessit tuhoavat ja muokkaavat kiviä, mikä taas johdatti hänet uskomaan, että Maa oli miljoonia vuosia vanha. Huttonin teoria herätti myös vastustusta, sillä katastrofistit ajattelivat, että geologiset muutokset tapahtuvat luonnonkatastrofeissa, kuten tulivuoren purkauksissa ja tulvissa.
Royal Society of Edinburgh kutsui Huttonin vuonna 1784 pitämään kaksi luentoa teoriastaan. Ensimmäisen luennon piti 7. maaliskuuta 1785 sairastuneen Huttonin sijasta tämän ystävä Joseph Black. Toisen luennon Hutton piti itse 4. huhtikuuta. Todistaakseen teoriansa myös vastustajilleen Hutteon teki tmänä jälkeen monia matkoja tutkimaan kivimuodostelmia.
Royal Society of Edinburghissa pidetyt luennot ilmestyivat kirjallisessa muodossa vuonna 1788. Niissä ei esitetty Huttonin luentojen jälkeen löytämiään todisteita. Hän kirjoitti itse kaksiosaisen teoksen Theory of the Earth, joka julkaistiin vuonna 1795. Kolmasosa oli osittain valmis Huttonin kuollessa vuonna 1797. Hänet haudattiin Greyfriars Kirkyardille.
Merkitys

Huttonia kutsutaan usein modernin geologian perustajana. Huttonin aikana geologiaa ei pidetty vielä omana tieteenalanaan, vaikka monet luonnontieteilijät olivatkin kiinnostuneet geologiasta. Huttonin esittämä uniformitarianismin periaate on geologian yksi keskeisimpiä periaatteita.
Huttonin teorioiden hyväksymisessä keskeisessä asemassa oli hänen ystävänsä John Playfair. Vaikka Hutton oli hyvä puhuja, hän ei ollut kirjoittajana kummoinen. Theory of the Earth oli liian vaikeaselkoinen, eikä se siksi herättänyt Euroopassa laajamittaista kiinnostusta. Playfair julkaisi vuonna 1802 selkeän tiivistyksen Illustrations of the Huttonian Theory of the Earth Huttonin töistä ja siihen itse tekemistään huomioista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
James Hutton.org.uk (englanniksi)
James Huttonin teoksia Gutenberg-projektissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Huttonin hautakyltti.
Mikko Kuustonen

| Mikko Kuustonen |
| --- | --- |
 Kuustonen esiintymässä vuonna 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ari-Mikko Kuustonen
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1960 (ikä 64)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1979–
Tyylilajit:  gospel suomipop suomirock
Soittimet:  kitara, huuliharppu
Yhtyeet:  Nehemia  Q.Stone (1987–1992) Pro Fide (1979–1987) Kaartamo Kettunen Kuustonen (1998–)
Levy-yhtiöt:  EMI Capitol Records Sony BMG Music Entertainment Sony Music Entertainment Epic Records Columbia Records RV-Kustannus Aikamedia Oy
Aiheesta muualla
www.mikkokuustonen.fi
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Mikko Kuustonen Ruisrockin päälavalla 1996.
Ari-Mikko Kuustonen (s. 4. maaliskuuta 1960 Leppävirta) on suomalainen laulaja-lauluntekijä, joka soolouransa ohella on tullut tunnetuksi Q.Stone- ja Pro Fide -yhtyeistä sekä myös monista ei-musiikillisista esiintymisistään television viihdeohjelmissa.
Kuustonen on soolouransa varrella julkaissut yhteensä yksitoista studioalbumia, joista kolme on ylittänyt kultalevyrajan ja yksi platinalevyrajan. Hänen albumeitaan on myyty yhteensä yli 230 000 kappaletta. Lisäksi hänen neljästä kokoelma-albumistaan yksi on ylittänyt kultalevyyn oikeuttavan myyntimäärän. Hänen tuorein studioalbuminsa on vuoden 2017 ”Agricolankatu 11”, ja hänen soolouransa tunnetuimpia kappaleita ovat ”Enkelit lentää sun uniin”, ”Kaktusviinaa”, ”Taivas varjele”, ”Tunnen tämän ikävän”, ”Aurora”, ”Taikuri”, ”Onnentyttö”, ”Jerusalemiin” ja ”Ei kyyneltäkään”. Musiikkiuransa ohella Kuustonen on kiertänyt kehitysmaita kirjoittaen ja tuottaen materiaalia lehtiin, radioon ja televisioon.
Musiikkiura

Mikko Kuustonen julkaisi ensimmäisen soololevynsä jo 1979, mutta suuremmalle yleisölle hän tuli tutuksi vasta Q.Stone-yhtyeen myötä, jonka Kuustonen perusti 1980-luvun lopussa yhdessä kitaristi Heikki Silvennoisen kanssa. Vuosina 1979–1987 hän toimi laulaja-kitaristina gospel-yhtyeessä Pro Fide. Hänen ensimmäinen gospel-yhtyeensä oli Nehemia. Kuustosen sooloura lähti kunnolla käyntiin 1990-luvun alkupuolella.
Yhteistyö Silvennoisen kanssa on jatkunut Q.Stonen jälkeenkin. Mikko Kuustonen on vieraillut huumorisketsisarjassa Kummeli kaksi kertaa vuonna 1993. Kuustonen on mukana Silvennoisen ja Pepe Ahlqvistin SF-Blues-yhtyeen vuonna 2005 julkaistulla levyllä Joutomailla. Kuustonen on levyttänyt myös kaksi albumia yhdessä Esa Kaartamon ja Edu Kettusen kanssa.
Vuonna 2009 Kuustonen julkaisi kappaleen Hiljaisin Helsinki yhdessä Irinan kanssa.
Vuonna 2011 Kuustoselle myönnettiin Juha Vainio -palkinto työstään lauluntekijänä.
Kuustonen nähtiin myös Vain elämää -sarjan viidennellä kaudella.
Kuustonen lähti yhdeksän vuoden keikkatauon jälkeen esiintymislavoille maaliskuussa 2017 ja häneltä ilmestyi keväällä 2017 myös uusi albumi.
Kuustosesta ilmestyi huhtikuussa 2022 Johnny Knigan kustantama Mikko Kuustonen, omaelämäkerta -niminen kirja, jonka mukana tuli 10 uutta laulua sisältävä cd-albumi. Äänikirjaversio sisälsi näiden laulujen lisäksi teokseen sävellettyä äänimaisemaa. Kuustosesta oli jo aiemmin kirjoitettu yksi elämäkertateos, vuonna 2007 ilmestynyt WSOY:n kustantama, Jaakko Heinimäen kirjoittama Q – lauluntekijän tarina.
Ura musiikin ulkopuolella

Musiikkiuransa ohella Kuustonen on kiertänyt kehitysmaita kirjoittaen ja tuottaen materiaalia lehtiin, radioon ja televisioon. Tuotantoyhtiönsä Medicine Man Productions Oy:n kautta Kuustonen on toteuttanut televisiodokumentteja ja tukenut kansalaisjärjestöjä kestävän kehityksen tiedotustyössä. Vuonna 1998 Mikko Kuustonen nimitettiin ensimmäisenä suomalaisena YK:n hyväntahdon lähettilääksi. Seuraavana vuonna hänet palkittiin myös Kirkon rauhanpalkinnolla. Vuonna 2003 hänet nimitettiin vuoden positiivisimmaksi suomalaiseksi. Mikko Kuustosen elämäkerta Q: Lauluntekijän tarina ilmestyi vuonna 2006. Kirja on kirjoitettu yhdessä Jaakko Heinimäen kanssa.
Kuustonen toimi TV2:n Mansikkapaikka-keskusteluohjelman isäntänä 2007–2010.  Vedetään hatusta -viihdeohjelman juontajana hän toimi sarjan toisella tuotantokaudella. Kuustonen toimii myös yhtenä Hyvät ja huonot uutiset sekä Pop’n’Roll -ohjelmien vakiopanelistina. Kuustonen on juontanut tai esiintynyt myös tv-ohjelmissa Q-klubi (1991), Q ja tähdet (1992–1993), Kesäkuski (2015), Pallon ympäri (2018) ja SuomiLOVE (2015–2020). Keväällä 2020 Nelosella esitettiin Kuustosen sekä hänen puolisonsa Hanna Brotheruksen parisuhdeohjelmaa nimeltä Kimpassa. Ohjelmassa vieraili tunnettuja suomalaisia pariskuntia, kuten Satu Silvo ja Reidar Palmgren. .
Mikko Kuustonen on tehnyt yhteistyötä Jukka Perkon kanssa Hidas Oy:n nimissä.
Keväällä 2020 maailmanlaajuisen koronaviruspandemian myötä Kuustonen juonsi Yleisradion Olohuone-ohjelmaa, jossa vierailivat tunnetut suomalaiset muusikot, kuten Maija Vilkkumaa.
Yksityiselämä

Kuustonen oli naimisissa Marita Kuustosen kanssa 32 vuotta. Heidän avioeronsa astui voimaan keväällä 2014. Kuustosen tyttäret Iina ja Minka Kuustonen ovat näyttelijöitä. Toukokuussa 2018 Mikko Kuustonen avioitui vuonna 2014 tapaamansa koreografi Hanna Brotheruksen (s. 1968) kanssa. Pariskunta erosi loppuvuodesta 2023.
Kuustonen on itse kertonut julkisuudessa päihdeongelmistaan, mutta on ollut raittiina vuodesta 2004 saakka. Hän on kuulunut nuorena herätysliikkeeseen ja kärsinyt myöhemmin myös mielenterveysongelmista. Kuustonen on kertonut olevansa värisokea.
Kuustonen on perheensä kuudesta lapsesta nuorin. Hänen isänsä oli töissä kaivoksella Oravikoskella Leppävirran kunnassa. Koomikko Sami Hedberg on Kuustosen sisarenpoika.
Albumit

Jää kuuntelemaan (1979)
Musta jalokivi (1991)
Abrakadabra (1992)
Aurora (1994)
Valon valtakunta (1994)
Siksak (1996)
Seepran varjo (1997)
Atlantis (2000)
Musta (2003)
Hietaniemi (2007)
Profeetta (2008)
Agricolankatu 11 (2017)
Mikko Kuustonen, omaelämäkerta, yhteispakettina elämäkertakirjan kanssa (2022)
Kirjallisuutta

Kuustonen, Mikko & Heinimäki, Jaakko: Q: Lauluntekijän tarina.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30905-2
Aiheesta muualla

Mikko Kuustosen viralliset sivut
Mikko Kuustosen fanisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Mikko Kuustonen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mikko Kuustonen Last.fm:ssä (englanniksi)
Mikko Kuustonen
| --- | --- |
Studioalbumit:   Jää kuuntelemaan  Musta jalokivi  Abrakadabra  Aurora  Valon valtakunta  Siksak  Seepran varjo  Atlantis  Musta  Hietaniemi  Profeetta  Agricolankatu 11  Omaelämäkerran laulut 
Yhteisalbumeita:   Kaartamo Kettunen Kuustonen  Laulava Sydän – Kaartamo Kettunen Kuustonen  Pont Neuf  Joutomailla  Kirjeitä  Profeetta  Kuu ja tähdet - Laulut, tarinat ja ystävät 
Kokoelmat:   Lauluja Linnunradan laidalta: Parhaat 1991–1998  30 unohtumatonta laulua  The Essential Mikko Kuustonen  38 unohtumatonta 
Video/DVD:  Yksi ilta
Singlet:   "Enkelit lentää sun uniin"  "Taivas varjele"  "Kaktusviinaa"  "Tunnen tämän ikävän"  "Abrakadabra"  "Hopealanka"  "Kuume"  "Aurora"  "Taikuri"  "Kultainen sydän ja palava mieli" (Mikko Kuustonen & Maarit)  "Kuka tietää"  "Tulilientä ja dieseliä"  "Onnentyttö"  "Saman taivaan alla"  "Neiti kaihomieli"  "Maailmanpyörä"  "Hyvällä tuulella"  "11. hetki"  "Pecos Bill"  "Kuningatar" (Kaartamo Kettunen Kuustonen)  "Elämän haamu" (Kaartamo Kettunen Kuustonen)  "Fiiliksellä beibi" (Kaartamo Kettunen Kuustonen)  "Jerusalemiin"  "Aurora II"  "Abessinian koirat"  "Ei kyyneltäkään"  "Voimaa hain"  "Putoan taivaisiin"  "Totuuden henki" (Kaartamo Kettunen Kuustonen)  "Heinillä härkien kaukalon" (Anna Eriksson, Mikko Kuustonen, Samuli Edelmann, * * Tiktak, Janne Raappana)  "Ilona" (Kaartamo Kettunen Kuustonen)  "Ainoain"  "Tulimaan tango"  "Pysy lujana nyt"  "Paratiisiin"  "Veli älä jätä" (Samuli Edelmann & Mikko Kuustonen)  "Työlaulu" (SF Blues feat Mikko Kuustonen)  "Vanha vaiva" (SF Blues feat Mikko Kuustonen)  "Elvis"  "Hietaniemi"  "Pohjanmaa"  "Kesäyön unelmat" (Ile Kallio & vierailevat solistit (Mikko Kuustonen, Anssi Kela, Jorma Kääriäinen))  "Kirje" (Ile Kallio & vierailevat solistit (Mikko Kuustonen, Anssi Kela, Jorma Kääriäinen))  "Tyyneyttä"  "Tyttäreni" (Jukka Perko & Mikko Kuustonen)  "Ilmansuunnat" (Jukka Perko & Mikko Kuustonen)  "Leivotaan, leivotaan" (Marja Tyrni feat Mikko Kuustonen & Nenäpäivä Ensemble)  "Unihiekkaa"  "Ainutlaatuinen"  "Jouluenkeli" (Club for Five, Mikko Kuustonen ja Tapiolan kuoro)  "Saat syttymään"  "Kohtalon oma"  "Viimeisen kerran"  "Woyzeck"  "Kaipuu"  "Sinä olet minä"  "Anna mennä Anna"  "Karhupuisto"  "Revitty taivas"  "Tuu pois piilosta"  "Huoneen täydeltä pyhää"  "Joulu on muualla"  "Pysyn tässä" 
Muuta:  Diskografia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Muut:  Europeana
Ilkka Kylä-Harakka

Ilkka Eemeli Kylä-Harakka (s. 21. tammikuuta 1946 Loimaa) on suomalainen upseeri ja kenraaliluutnantti evp. Hän toimi palvelusuransa loppupuolella Kainuun Prikaatin komentajana 1994–1997 sekä Läntisen maanpuolustusalueen komentajana 2003–2006.
Huumekala

| Huumekala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Merikokit Callionymidae
Suku::  Synchiropus
Laji::  picturatus
Kaksiosainen nimi
 Synchiropus picturatus  (Peters, 1877) 
Katso myös
   Huumekala Wikispeciesissä   Huumekala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Huumekala (Synchiropus picturatus, syn. Pterosynchiropus picturatus, Callionymus picturatus) on vihertävänvärinen, läntisellä Tyynellä valtamerellä tavattava merikokki.
Koko ja ulkonäkö

Huumekala kasvaa noin 7 senttimetrin mittaiseksi. Sen vartalo on pyöreämuotoinen. Vihertävällä pohjalla on oransseja renkaita joiden sisus on tummemman vihreä. Kutuaikana koiraan värit voivat olla vielä räikeämmät. Huumekaloilla ei ole suomuja, mutta niiden iho on paksuhkon, pahanmakuisen liman peitossa, joka suojaa niitä pedoilta. Lisäksi koiraan selkäevän eturuodosta on muodostunut piikiksiselvennä, jolla on itsepuolustuksen lisäksi käyttöä kosimamenoissa.
Alkuperä

Huumekala elää luonnossa Läntisellä Tyynellämerellä. Se asettuu hiekkapohjaisille matalille koralliriutan alueille, missä se piileksii korallien ja soran joukossa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Huumekala tarvitsee rauhallisen akvaarion ja paljon piiloja. Se lähtee tyypillisesti liikkeelle illansuussa ja etsiskelee pikkueläimiä.
Huumekalat ovat lisääntyneet myös akvaariossa. Hyvissä oloissa ne muodostavat varsin helposti kutuparin, joka uiskentelee yhdessä ja kutee säännöllisesti erikoisen kututanssin aikana. Poikaset ovat pieniä, ja niiden ruokkiminen on vaikeaa.
Vesiolot ja ravinto

Huumekala syö pienikokoista liharuokaa, joskus vain itse pyydystämiään eläviä pieneliöitä. Siksi se menestyy parhaiten kypsässä riutta-akvaariossa. Sopivat vesiarvot ovat lämpötila 22–25 °C; suolaisuudesta kertova ominaispaino 1,020–1,025 ja pH 8,1–8,4.
Aiheesta muualla

Reefpedia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2052347  Wikispecies: Synchiropus picturatus  BOLD: 47159  CoL: 7B8W9  FishBase: 12740  GBIF: 2386693  iNaturalist: 56073  IRMNG: 10153621  ITIS: 643003  IUCN: 170256591  NCBI: 586865  OBIS: 273257  Open Tree of Life: 810188  WoRMS: 273257
Kylkiluu

Ihmisen kylkiluut ovat kiinnittyneet edestä rintalastaan ja takaa rintanikamiin. Rusto-osat etualalla tummemmalla korostettuina.
Yksittäinen kylkiluu.
Kylkiluut (lat. costa, monikossa costae) ovat luita, jotka osallistuvat rintakehän muodostamiseen. Kylkiluiden tehtävä on suojella rintaontelon elimiä.
Lukumäärä

Ihmisellä on yleensä 12 paria kylkiluita. Joillakuilla harvoilla voi olla 11 paria, ja joillain on ylimääräisiä niin sanottuja kaulakylkiluita tai lannekylkiluita. Nämä voivat joskus aiheuttaa kiputiloja.
Kylkiluuparien lukumäärä vastaa kaikilla eläinlajeilla rintanikamien määrää.
| Laji | Kylkiluuparien määrä  |
| --- | --- |
Ihminen: 12  
Hevonen: 18  
Märehtijät: 13  
Sika: 13–16  
Lihansyöjät: 12–14
Rakenne ja kiinnittyminen

Kaksi ensimmäistä eli ylintä kylkiluuparia ja kolme viimeistä paria ovat melko erilaisia muihin verrattuna. Ensimmäinen kylkiluu on kaikkein lyhyin, ja muista poiketen se on litistynyt ylä/alasuunnassa eikä ulko/sisäsuunnassa kuten muut. Loput seitsemän paria muistuttavat suuresti toisiaan. Niissä on erotettavissa pää, kaula ja varsi.
Kaikki kylkiluut niveltyvät selänpuoleisesta päästään kahteen rintanikamaan kaksiosaisen nivelpinnan avulla. Rinnan puolella seitsemän ensimmäistä kylkiluuparia liittyvät kimmoisasti rintalastaan kylkiruston välityksellä. Kahdeksannen, yhdeksännen ja kymmenennen kylkiluun rustot ovat yhdistyneet ja muodostavat kylkikaaren, jonka välityksellä ne ovat yhteydessä rintalastan alapään kanssa. Yhdestoista ja kahdestoista kylkiluu ovat muodoltaan yksinkertaisia puikkoja, jotka päättyvät vapaasti lihasten väliin.
Kylkiluun toisen nivelen lateraalipuolella kylkiluun varren suunta kääntyy voimakkaasti eteenpäin ja muodostaa kulman. Kylkiluun varren sisä-alareunan uurteessa kulkee verisuoni ja hermoja.
Kylkiluiden muodostama rintaontelo laajenee hiukan hengittäessä hengityslihasten toimesta.
Ari Huusela

| Ari Huusela |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. lokakuuta 1962 (ikä 62)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  lentäjä
Muut tiedot
Järjestö:  Avomeripurjehtijat ry.
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ari Huusela (s. 28. lokakuuta 1962) on suomalainen yksinpurjehtija. Hän osallistui Vendée Globe -kilpailuun (2020–21), jossa hän purjehti pysähtymättä maailman ympäri. Ammatiltaan Huusela on liikennelentäjä.
Lentäjä

Nuorena Huusela haaveili pääsystä Ilmasotakouluun, mutta karsiutui täpärästi. Armeijassa hän meni ilmavoimien tekniseen kouluun, jonka jälkeen hän toimi Finnaviationin asentajana. Huusela pääsi myös lentäjäksi rahtilennoille. Niistä hommista hän palasi lentomekaanikon töihin Karairille. Hän pääsi Finnaviationin perämieskurssille, josta hän päätyi Saab 340 -koneen perämieheksi. Vuonna 1995 Finnair osti Finnaviationin, ja Finnaviationin lentäjistä tuli Finnairin lentäjiä. Vuonna 1997 Huuselasta tuli DC9:n perämies.
Purjehtija

Valtameriyksinpurjehtijana tunnettu Huusela on purjehtinut kilpaa yli 30 vuotta, vuodesta 1986 lähtien. Avomeripurjehduksen Suomen mestaruutta Huusela oli voittamassa vuonna 1997. Vuonna 1999 Huusela osallistui ensimmäistä kertaa Atlantin ylittävään Mini Transat -kilpailuun 6,5-metrisellä Pomi-veneellä. Huusela oli paras pohjoismaalainen sijoituttuaan kolmanneksitoista. Syksyllä 2007 hän osallistui kisaan toistamiseen ja pääsi maaliin. Transat 6,50 purjehdittiin vuonna 2007 La Rochellesta Ranskasta Madeiran kautta Salvador da Bahiaan Brasiliaan. Vain kaksi suomalaista on onnistunut pääsemään mukaan 6,50-luokan Transat-kilpailuun, Reima Alander vuonna 1997 ja Ari Huusela 1999 sekä 2007.
Vuonna 2014 Huusela pääsi ensimmäisenä pohjoismaalaisena maaliin Route du Rhum -yksinpurjehduskilpailussa Ranskan Saint-Malosta Guadeloupeen 40-jalkaisella Neste Oil -veneellään (Pogo40). Hän kilpaili RHUM-luokassa.
Vuonna 2017 Huusela hankki Avivana tunnetun IMOCA-veneen (Owen Clarke Design 2007). Vuonna 2018 hänestä tuli Pohjoismaiden ensimmäinen Imoca Globe Series -kilpailuun osallistunut ja maaliin päässyt kippari. Kisa oli Route du Rhum 2018.
Keväällä 2019 Huusela pääsi maaliin Imoca Globe Seriesin Bermudes 1000 Race -osakilpailussa (2000 NM). Syksyllä 2019 Huusela teki jälleen pohjoismaista purjehdushistoriaa kipparoidessaan IMOCA Ariel2:nsa kuuluisan kaksin purjehdittavan kahvikisan, Transat Jacques Vabren maaliin. Co-skipperinä kisassa toimi irlantilainen Mikey Ferguson.
Vuonna 2020 Huusela osallistui ensimmäisenä pohjoismaalaisena Vendée Globe -maailmanympäripurjehduskilpailuun. Kilpailu alkoi 8. marraskuuta 2020 Les Sables-d’Olonnen satamakaupungista Ranskasta ja Huuselan osalta se päättyi samaan paikkaan 116 päivän ja 18 tunnin jälkeen 5.3.2021. Kilpailu purjehdittiin ilman pysähdyksiä ja ulkopuolista huoltoa. Huuselasta tuli neljäs suomalainen, joka on purjehtinut yksin maapallon ympäri. Hän sijoittui sijalle 25 ja oli maaliin asti selvinneistä viimeinen.