Eeva-Kaarina Volanen
Elokuvat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Minulle oli elo­kuva­roolejakin tehdessä tärkeää, että suuret kaaret hahmotettuani saatoin syventyä detaljeihin. Pyrin tähän lukemalla tekstiä yhä uudelleen niin, että osasin sen tarkasti ulkoa.” | ” |
– Eeva-Kaarina Volanen muistelmissaan
Volasen elo­kuva­roolit jäivät määrällisesti verraten vähäisiksi, mutta laadullisesti ne olivat yleensä korkea­tasoisia. Volanen oli ennen kaikkea pää­roolien näyttelijä komediallisissa ja romanttisissa, usein menneisyyteen sijoittuvissa elo­kuvissa. Valko­kankaalla Volanen kanssa­näyttelijöineen seikkaili muun muassa 1790-luvun Turussa, 1860-luvun Kuore­vedellä ja 1890-luvun Helsingissä. Vaikka Volanen sai neljä Jussi-palkintoa, hän ei arvostanut elo­kuva­uraansa järin korkealle, eikä hän maininnut elo­kuva­roolejaan näyttelijä­matrikkeleissa.
Suomen Filmi­teollisuuden ohjaaja Hannu Leminen ja tuottaja Toivo Särkkä olivat kiinnittäneet huomiota Eeva-Kaarina Volaseen jo Kotkassa, ja Romeon ja Julian myötä he lopulta vakuuttuivat tämän kyvyistä. Volanen sai näyteltäväkseen pää­osan elo­kuvassa Synnin jäljet, joka sai ensi-iltansa elo­kuussa 1946. Teos kuuluu niin kutsuttuihin ”kuppa­elo­kuviin”, jotka varoittavat suku­puoli­taudeista. Volanen näytteli sairaan­hoitaja Tuula Heinoa vasta­näyttelijänään Tapio Rautavaara.
Vuonna 1947 Volanen näytteli Rauli Tuomea vastaan kahdessa elo­kuvassa: Naiskohtaloita ja Suopursu kukkii. Molemmat ovat melo­draamoja. Volanen ja Tuomi näyttelivät yhdessä myös useissa teatteri­tuotannoissa, kuten Antigone. Volasen ja Tuomen yhteis­työ päättyi viimeksi mainitun varhaiseen kuolemaan, sen sijaan Matti Raninin kanssa Volanen näytteli paitsi nuoruudessaan, myös kypsemmällä iällä.
Heinä­kuussa 1948 valko­kankaille tuli romanttinen komedia Toukokuun taika, jonka juoni rakentuu ajalle tyypillisesti väärin­käsityksille ja luokka­eroille. Siinä Volanen näytteli hienosto­piireihin pääsevää nuorta mannekiinia Ekke Hämäläistä vastaan. Seuraavan vuoden helmi­kuussa sai ensi-iltansa komedia Ruma Elsa, jossa Volanen tulkitsi nimi­roolin. Rumaa Elsaa pidetään Volasen läpi­murto­elo­kuvana, sillä siinä hän sai laajentaa taiteellista rekisteriään aiemmista neitseellisen puhtoisista ”kiltin tytön” rooleista villin komediennen suuntaan. Ruma Elsa oli Volasen ainoa elo­kuva­tehtävä jonka tiimoilta hän sai myös kielteistä katsoja­palautetta. Toisaalta myös tämä elo­kuva toi hänen posti­laatikkoonsa rutkasti enemmän myönteistä kuin kielteistä palautetta. Hänestä ei haluttu tehdä liian luotaan­työntävää edes Rumana Elsana, vaan haluttiin säilyttää illuusio ”salonki­kelpoisen sievästä” Eeva-Kaarinasta.
Huhtikuussa 1949 Volasella oli sivuosa haltijattarena satu­elo­kuvassa Prinsessa Ruusunen. Marras­kuussa 1949 Volanen näytteli nais­pää­osan Serpin epookki­komediassa Katupeilin takana. Val­borg ”Vappu” Biörcken rooli oli hänelle tuttu jo teatteri­lavalta. Volanen piti Vapun osaa elo­kuva­rooleistaan mieluisimpana. Mies­pää­osassa nähtiin Matti Ranin. Elokuva menestyi sekä taiteellisesti että kaupallisesti, ja kriitikot kiittivät Volasta tuttuun tapaan ”herkkyydestä, välittömyydestä ja eläytymisestä”. Marras­kuussa 1950 sai ensi-iltansa niin ikään Serpin aiheeseen perustuva epookkikomedia Katarina kaunis leski, jossa Volanen näytteli keimailevan nimi­roolin; mies­pää­osassa oli Martti Katajisto. Elokuva yritti toistaa Katu­peilin menestyksen, mutta laihoin tuloksin: sitä pidettiin kaikkiaan pitkä­veteisempänä ja tyhjän­päiväisempänä.
Vuonna 1951 Volasella oli keskeinen naisosa tosi­tapahtumiin perustuvassa historiallisessa draamassa Hallin Janne. Elo­kuvan yleisö­menestys jäi keskin­kertaiseksi, mutta kriitikot pitivät teoksesta kautta linjan. Loka­kuussa 1951 ensi­esityksensä sai puolestaan yltiö­romanttinen musiikki­elo­kuva Kesä­illan valssi pää­parinaan Eeva-Kaarina Volanen ja Leif Wager. Yleisö otti elo­kuvan omakseen, ja vuonna 1954 se sai jatko-osan Onnelliset, joka edeltäjänsä tapaan on täynnä Oskar Meri­kannon sävellyksiä. Onnellisissa toista nais­pää­osaa näytteli ooppera­laulaja Maaria Eira.
Episodi­elo­kuvat olivat muotia 1950-luvulla. Volanen näytteli kahdessa laji­tyypin teoksessa: Kolmiapila (1953) ja Kun on tunteet (1954). Edellisessä Volanen näytteli ainoan kerran samassa elo­kuvassa Tauno Palon kanssa. Kun on tunteet perustuu Maria Jotunin teoksiin; siinä Volasella on pieni rooli matami Röhelinin asiakkaana. Palo ja Volanen näyttelivät teatterissa hyvin yhteen. Hannu Leminen kaavaili 1950-luvulla heidän suurta yhteis­elo­kuvaansa, romanttista rakkaus­tarinaa Syys­unelmia, mutta suunnitelma ei toteutunut.
Volasen viimeinen valko­kangas­elo­kuva Musta rakkaus sai ensi-iltansa 5. huhti­kuuta 1957. Elo­kuva perustuu Väinö Linnan saman­nimiseen romaaniin, ja se on lajiltaan kolmiodraama. Volanen näytteli nais­pää­osan Marjatan, vastanäyttelijänään Jussi Jurkka.