stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bulat Okudžava
Teokset > Suomennetut runot

Uuden runon Venäjä , toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989, Karjala. ISBN 5-7545-0041-6. Runot on suomentanut Taisto Summanen.
Francois Villonin laulu (Молитва [Франсуа Вийона])
Gruusialainen laulu (Грузинская песня)
Ihailkaa toisianne... (Давайте восклицать...)
Laulu avatusta ovesta (Песенка об открытой двери)
Laulu Mozartista (Песенка о Моцарте)
Laulu pitkästä matkasta (Песенка о дальней дороге)
Laulu öisestä Moskovasta (Надежды маленький оркестрик)
Sotamiehen laulu (А мы с тобой, брат, из пехоты...)
Runous (lehti) 1983; nro 1. Runot on suomentanut Katja Losowitch,
Francois Villon (Молитва [Франсуа Вийона], 1964)
Miten oppia piirtämään (Если ты хочешь стать живописцем..., 1964)
Idän ja lännen runot: valikoima Neuvostoliiton ja Amerikan uutta runoa , suom. ja toim. Markku Lahtela ja Anselm Hollo, Helsinki: Weilin + Göös 1963. Runojen raakakäännös Zoja Kunttu, suom. Markku Lahtela
Laulu avoimesta ovesta (Песенка об открытой двери)
Parasta mitä tiedän
Taidemaalarit (Живописцы)
Laulu Moskovan muurahaisesta (Песeнка о московском муравье, 1959), suom. Kaj Chydenius, Kulttuurivihkot 1986; nro 8
Palkinnot ja tunnustukset

Neuvostoliiton valtionpalkinto vuonna 1991, jolloin palkinto myönnettiin viimeisen kerran
Aiheesta muualla

Bulat Okudžava Elonetissä.
Bulat Okudžavan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Bulat Okudžavan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: Bulat Okudžavan haastattelu 1983.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Onkkaala

Onkkaalaa lähellä Kostianvirtaa
Onkkaala on Pälkäneen kirkonkylä, joka yhdessä lähikylien kanssa muodostaa Pälkäneen kunnan keskustaajaman. Tilastokeskuksen rajaamissa tilastollisissa taajamissa keskustaajama esiintyy nimellä Onkkaala (aiemmin Epaala ja Pälkäneen kirkonkylä), ja siellä oli vuoden 2015 lopussa 2 644 asukasta.
Onkkaala sijaitsee Pälkäneveden ja Mallasveden välisellä kannaksella, jonka halki virtaa järviä yhdistävä Kostianvirta. Valtatie 12 kulkee Onkkaalan läpi, mutta Onkkaalan asutus sijaitsee pääosin valtatien 12 länsipuolelle jäävällä alueella. Onkkaalassa sijaitsevat monet Pälkäneen palvelut, kuten kunnanvirasto, terveysasema, linja-autoasema, kirjasto, perusopetuksen koulut, lukio, paloasema, kirkko ja seurakuntatalo. Onkkaalassa toimii asiamiesposti, ja alueen postiosoite on 36600 Pälkäne. Kaupallisiin palveluihin kuuluvat muiden muassa kaksi pankkikonttoria ja Sydän-Hämeen Lehden toimitus. Majoituspalveluita tarjoaa mm. hotelli-liikenneravintola. Asutus on omakotivaltaista, mutta viime vuosikymmeninä on rakennettu myös rivi- ja kerrostaloja.
Historia

Onkkaalan nimi mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1340, jolloin 25:lle silloisen Sääksmäen seurakunnan talonpojalle julistettiin kirkonkirous heidän niskoiteltuaan kymmenysten maksussa. Yksi pannaan julistetuista oli Ye de Oncala, jonka nimen on tulkittu olevan joko Yö tai Yijä.
Onkkaala nousi kirkonkyläksi ilmeisesti vuoteen 1445 mennessä, jolloin Pälkäne mainitaan omana seurakuntanaan. 1400-luvun lopulla rakennettiin Pälkäneen vanha kirkko. Onkkaalan kylä koostui noin kymmenestä maakirjatalosta, joiden rakennukset sijaitsivat ryhmäkylänä nykyisen Alikyläntien–Vanhankirkontien–Pappilantien risteyksen ympäristössä. Tiivis ryhmäkylä säilyi vuoden 1831 tulipaloon asti. Koko kylän tuhonneen palon jälkeen talojen tonttimaat siirrettiin kauemmaksi toisistaan. Vuoden 1539 maakirjasta 1900-luvulle asti säilyneet Onkkaalan kantatilat ovat Anttila, Seppälä, Kyttälä, Mustala, Kankila, Hiissa, Tiililä, Raukola ja Rohola. Vuoden 1604 luonnonmullistuksessa syntyi Onkkaalan halki virtaava Kostianvirta, jonka rannoilla käytiin vuonna 1713 Kostianvirran taistelu.
Maakaupan vapautumisen myötä 1860-luvulla Onkkaala alkoi kehittyä kaupallisia palveluja tarjoavaksi taajamaksi. Liikerakennuksia nousi vuonna 1839 valmistuneen Pälkäneen uuden kirkon lähistölle. 1900-luvun alkupuolella liikekeskusta laajeni kohti Kostianvirtaa. Toisen maailmansodan jälkeen taaja asutus levisi myös Kostianvirran eteläpuolelle, muun muassa Asevelikylänä tunnetulle alueelle. Rivi- ja kerrostalojen rakentaminen alkoi Onkkaalassa 1960-luvulla. Uusi valtatie 12 valmistui vuonna 1970. Kunnanvirasto ja linja-autoasema liiketiloineen rakennettiin valtatien varteen, jolloin taajaman uusi keskusta alkoi kehittyä.
Aiheesta muualla

Valtakunnallisesti merkittävät kulttuurihistorialliset ympäristöt 1993: Onkkaalan kylä ja kulttuurimaisema
Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt 2009: Pälkäneen pitäjänkeskus
Pälkäneen Nuijantalon historiaa
| n k Pälkäne |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Tampereen seutukunta 
| Kylät |  Aitoo  Epaala  Evinsalo  Haltija  Harhala  Kaitamo  Kajantila  Kantola  Kaukkala  Kirkonkylä  Kirpu  Kollola  Kukkola  Kuuliala  Kyynärä  Laitikkala  Lemmittylä  Luikala  Miemola  Myttäälä  Okerla  Oksala  Onkkaala  Padankoski  Puutikkala  Rautajärvi  Salmentaka  Sappee  Seitsiö  Tauriala  Taustiala  Tommola  Wuolijoki  Ämmätsä  |  |
Pirkanmaan maakunnan kuntien hallinnolliset keskukset
Oiva Olenius

| Oiva Olenius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. syyskuuta 1890 Helsinki
Kuollut: 23. elokuuta 1968 (77 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Sotilasarvo:  jalkaväenkenraali
Kunniamerkit:  VR 1.lk rintatähden kera SVR 1.lk komentajamerkki Ruotsin Miekkaritarikunnan 2.lk komentajamerkki Viron Kotkaristin ritarikunnan 2.lk ansioristi rintatähden kera
Oiva Oskar Olenius (16. syyskuuta 1890 Helsinki – 23. elokuuta 1968) oli suomalainen jääkärikenraali (jalkaväen). Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Johan Olenius ja Justiina Marjamäki Karijoen Pääroosista. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Brita Sigrid Ingeborg Alice Nydahlin kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1909 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiankieltenosastolla vuosina 1909–1914. Opintojensa jälkeen hän toimi Rantatiehallituksessa lasku- ja konttoriapulaisena vuosina 1909–1912. Jonka jälkeen lähti opintomatkalle Englantiin vuonna 1913 ja Saksaan vuonna 1914.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 23. syyskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917  pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet komennettiin 31. heinäkuuta vuonna 1917 pataljoonan edustajana Suomeen ottamaan yhteyttä kotimaan aktivistijärjestöihin ja poliittisiin johtohenkilöihin sekä hankkimaan selvyyttä kotimaan eri piirien suhtautumisesta Jääkäripataljoona 27:ään. Hän järjesteli samalla matkalla myös aseiden kuljetusta Uumajasta Suomeen. Takaisin pataljoonaan hän palasi 18. marraskuuta 1917 ja sijoitettiin edelleen 2. konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestettyyn sotakoulun A-kurssiin.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi joukkueenjohtajaksi ja myöhemmin komppanianpäälliköksi  4. jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Olenius komennettiin sisällissodan jälkeen 12. kesäkuuta 1918 alkaen Suomen senaatin sota-asiaintoimituskuntaan, missä hän palveli toimistoupseerina yleisellä sota-asiainosastolla. Hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1919 Suomen armeijan päällikön esikuntaan (Sotaväen esikunta) järjestelytoimiston päälliköksi, josta hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1920 alkaen takaisin sotaministeriöön (puolustusministeriö), jossa hänet määrättiin aluksi järjestelytoimiston ja 6. maaliskuuta 1922 alkaen yleisen sota-asiainosaston sekä 18. huhtikuuta 1926 alkaen keskusosaston päälliköksi. Samalla hän toimi kansliapäällikkönä. Puolustusministeriön kansliapäälliköksi hänet nimitettiin l. tammikuuta 1938.
Luottamustoimet

Olenius toimi ohjesääntökomitean sihteerinä vuosina 1919–1920 ja oli jäsenenä ja puheenjohtajana useissa komiteoissa, joissa on käsiteltiin puolustuslaitoksen järjestelyä, sotilas- ja siviilivirkakunnan palkkaus-, eläke- ym. oloja, valtion tulo- ja menoarvion rakennetta, sotilasohjesääntöjen laadintaa ja suomalaisen sotilaskielen kehittämistä. Valtioneuvoston määräämä apujäsenenä hän toimi kielitutkintolautakunnassa suomenkielessä suoritettavia tutkintoja varten vuodesta 1923 alkaen. Valtion kivääritehtaan johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1931–1946 ja puolustuslaitoksen leski- ja orpokassan valtuutettuna vuodesta 1932 alkaen.
Hän oli Suomen sotilasaikakauslehden perustajia ja toimi lehden sihteerinä vuosina 1921–1923. Olenius toimi jääkäritoimiston jäsenenä vuosina 1918–1919 ja Jääkäriliiton johtokunnan varajäsenenä vuosina 1923 ja 1931–1935 sekä jäsenenä vuosina 1925–1930 ja vuodesta 1936 eteenpäin. Jääkärikotisäätiön sihteerinä hän toimi vuodesta 1935 alkaen oli Helsingin shakkiklubin johtokunnan jäsen vuodesta 1919 alkaen sekä istui Suomen shakkiliiton hallituksen jäsenenä vuodesta 1928 alkaen. Hän toimi Finnish Chemicals Oy:n johtokunnan jäsenenä vuosina 1940–1962 ja oli Valtioneuvoston eläkevaliokunnan jäsenenä vuodesta 1940 alkaen. Vapaudenristin ritarikunnan hallituksen jäsenenä hän istui vuodesta 1941 alkaen. Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikuntien hallituksen jäsenenä hän toimi vuosina 1946–1964. Olenius oli myös Vapaudenristin ritarikunnan rahastonhoitaja 1941–1968.
Hän kuului myös vuosi 1946–1958 Neste Oy:n  Valmetin hallintoneuvostoon jäsenenä.
Myöhemmät vaiheet

Olenius toimi talvisodasta lähtien aina vuoteen 1955 saakka puolustusministeriön kansliapäällikkönä, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania.
Arvo ”Poika” Tuominen

| Arvo ”Poika” Tuominen |
| --- | --- |
 Arvo Tuominen 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. syyskuuta 1894 Hämeenkyrö
Kuollut: 27. toukokuuta 1981 (86 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  poliitikko ja lehtimies
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Arvo ”Poika” Tuominen (alk. Arvid; 5. syyskuuta 1894 Hämeenkyrö – 27. toukokuuta 1981 Tampere) oli suomalainen vasemmistolainen poliitikko ja lehtimies. Hän kirjoitti useita muistelmakirjoja, joista varsinkin Kremlin kellot (1956), Sirpin ja vasaran tie (1956) ja Maan alla ja päällä (1958) saivat laajan lukijakunnan ja vaikuttivat monien suomalaisten käsityksiin Neuvostoliitosta ja kommunistisesta liikkeestä.
Perhetausta

Arvid (Arvo) Tuominen syntyi Hämeenkyrössä puuseppä Oskari Mikonpoika Tuomisen 17-lapsiseen perheeseen. Hänen äitinsä, jota kutsuttiin ”Nikkarin Elinaksi”, oli taitavaksi tiedetty sirpillä niittäjä. Tuominen kertoi uskovaisen isänsä tiukasta kurinpidosta ja äitinsä lempeydestä. Hänen mukaansa ”äidin sirppi ja isän vasara” olivat hänen lapsuutensa kantavat voimat. Tuominen nimesi lapsuudestaan kertovan omaelämäkerran Sirpin ja vasaran tie. Isä oli kannanotoissaan ehdoton: kun hän oli jotain päättänyt, ei kenelläkään ollut siihen enää mitään lisättävää. Isän ja Arvo-pojan välille ei syntynyt mitään kovin läheistä ja luottamuksellista suhdetta. Suhde äitiin oli sen sijaan läheinen, Arvo oli äitinsä lemmikki.
Perheen arvomaailma oli uskonnon säätelemä: Raamattua luettiin ääneen ja veisattiin Siionin kanteleesta. Tässä kovan kurin ja työn maailmassa kasvoi tuleva vallankumouksellinen, sillä useinhan käy niin, että ehdottomat määräykset ja normit synnyttävät uhmaa ja kapinamieltä. Myöhemmällä iällään Tuominen siloitteli muistelmissaan perheen ristiriidat näkymättömiin.
Koulussa Tuominen osoitti olevansa älykäs ja lahjakas poika. Niinpä opettaja Antti Lehtiranta yritti taivutella isä-Oskaria lähettämään poikansa oppikouluun, jollainen olisi ollut joko Ikaalisissa tai Tampereella. Isä toisaalta arvosti oppineisuutta, mutta toisaalta piti työmiehen lapselle kirjojen tutkimista turhana, eikä suurperheestä liene löytynyt koulutuksen vaatimaa varakkuuttakaan.
Kansakoulun jälkeen Tuominen meni rengiksi läheiseen Kuukan taloon, sillä talon isäntä oli valmis kouluttamaan paitsi oman Kalle-poikansa oppikoulussa mutta myös naapurin Arvon. Kallea ei koulu kuitenkaan kiinnostanut, eikä Arvokaan päässyt kouluun. Näihin aikoihin myös välit isään alkoivat kiristyä. Ruumiillinen työ ei juurikaan kiinnostanut kylän kansakoulun entistä tähtioppilasta. Renkivuosiltaan Tuominen muistaa ensimmäisen kohtaamisensa Frans Eemil Sillanpään kanssa. Hän muisteli katkerana miettineensä, kuinka mäkitupalaisen poika Pransu käveli raitilla ylioppilaana ja hän, arvostetun käsityöläisen poika, raatoi renkinä. Moskovassa oleskellessaan Arvo Tuominen kirjoitti poliittista henkilöhistoriaansa ja muisteli luokkatietoisena ja katkerana oleskeluaan Kuukan talossa tähän tapaan: ”Tällöin minussa heräsi viha rikkaita ja heidän lapsiaan kohtaan. – – vaistomaisesti hain tukea muista renkipojista joiden kanssa liityin kotipitäjäni työväenyhdistykseen.” Niissä hän hieman liioitteli, sillä häntä pidettiin arvossa ja kohdeltiin talossa hyvin, mutta tietty katkeruus katkenneesta koulutiestä säilyi läpi elämän.
Lehtimieheksi

Tuominen oppi höyrypuusepän ammatin, mutta häntä vaivasi valtava kirjallisen sivistyksen nälkä. Hänestä tuli Tampereen työväenopiston innokas opiskelija. Kaiken kaikkiaan hän kuunteli eri alojen luentoja melkein kuusi vuotta. Niiden joukossa oli 40-tuntinen luentosarja Kalevalasta, mikä innosti häntä eepoksen huolelliseen tutkimiseen. Yhteiskunnalliset aineet ja kysymykset herättivät hänessä erityistä mielenkiintoa. Hän jäi usein keskustelemaan ja väittelemään politiikasta oppituntien jälkeenkin työläisjoukkoon, josta muodostui niin sanottu ”Lauantaiseura”. Seuraa veti itseoppinut filosofi Masse Lehtonen, joka suorasukaisen ärsyttävillä kommenteillaan sai muut väittelemään. Seuraan kuului myös muita työväenliikkeen merkkimiehiä, kuten järjestöaktiivi Manu Lammi, radikalismin tuntija ja ammattiyhdistysaktiivi Edvin Laakso, Tampereen Työväen Teatterin historioitsija Nikolai Ahonen ja myöhempi leipomoyrittäjä Aarne Lemberg. Tämä joukko kasvatti Arvo Tuomisesta kovan väittelijän ja keskustelijan. Nuoren keskustelijan pikkuvanhuus herätti huvittuneisuutta, ja hänen ikänsä ja lyhyytensä toivat hänelle lempinimen ”Poika”, joka seurasi häntä läpi elämän.
Myös teatteri kiinnosti nuorta Tuomista. Hän tiesi entuudestaan hämeenkyröläisen Kaarle Halmeen perustaneen Tampereen Työväen Teatterin ja tiesi sen, että kuuluisa Aarne Orjatsalo oli kotoisin naapurikylästä. Aarne Orjatsalon oli Arvo Tuominen nuorena nähnyt viettävän kesää Hämeenkyrössä. Mentyään mukaan teatterin toimintaan Tuominen sai yllättäen heti pääroolin. Näytelmä oli George Bernard Shaw’n Nuori Napoleon. Roolinsa hän hoiti niin hyvin, että hänelle tarjottiin paikkaa Tampereen Työväen Teatterin näyttelijäharjoittelijana. Tuominen kuitenkin hylkäsi tarjouksen. Hän piti näyttelijän ammattia liian köykäisenä, näytteleminen pysyköön hyvänä harrastuksena. Teatteriharrastus antoi tulevalle ammattiyhdistysmiehelle hyvää oppia siitä, miten oivalletaan yleisön reaktiot, ja myös oikeaa äänenkäyttöä sekä esiintymistaitoa.
Jo kouluaikana Tuominen oli harrastanut kirjoittelua ja lähetti myöhemmin tekstejään paikallisen työväenyhdistyksen julkaisuihin. Paikalliset työväenliikkeen lehtimiehet kiinnittivät nokkeliin kirjoituksiin huomiota ja kutsuivat Tuomisen toimitusharjoittelijaksi Kansan Lehteen syyskuussa 1917. Puoli vuotta myöhemmin, keväällä 1918, vain 23-vuotias harjoittelija oli lehden päätoimittaja, toimitussihteeri ja toimittaja samassa persoonassa.
Sisällissota

Ylelle antamansa haastattelun mukaan sisällissodan aikana Tuominen joutui yksin vastaamaan keskellä Tampereen taisteluja punaisten tiedotuksesta. Hänen mennessään punakaartin esikuntaan ilmoittamaan, että lehden tekeminen oli mahdotonta, esikunnassa oli täysin kaoottinen tilanne. Ylipäällikkö Hugo Salmela oli juuri haavoittunut vakavasti kranaattilaatikon räjähdettyä ja uusi ylipäällikkö Verner Lehtimäki vihaisena pakotti Pojan jatkamaan toimitusta. Avukseen hän sai myöhemmän poliittisen kiistakumppaninsa Hanna Malmin sekä August Lindellin. Eräänä aamuna toimitukseen tuli tieto, että Lindell on paennut piiritetystä kaupungista Pyhäjärven jäitä pitkin. Nyt hän oli toimituksessa käytännössä yksin ja sai tehtyä lehteä vain morfiinin voimalla.
Myöhemmin oleskellessaan Moskovassa Tuominen kuvaili NKVD:lle vuoden 1918 kokemuksistaan muunneltua totuutta: ”Ase käsissäni osallistuin Tampereen puolustukseen.”
Taistelujen päätyttyä Tuominen yritti mennä ensiksi asunnolleen Puutarhakadulle, mutta sielläpäin oleskeli valloittajia. Hän ajatteli mennä piileskelemään Pispalaan ja mahdollisesti kävellä sieltä kotiseudulleen. Tuomisen pidätti muuan urheilija Lahtinen.
Poliittinen vanki

SKP:n kokouksen jälkeen Tuominen oli Suomen silloisen lain mukaan maanpetturi ja kielletyn puolueen keskuskomitean jäsen. Helsingin poliisimestari Hjalmar Honkanen oli saanut tehtäväkseen ottaa vallankumouksellisen erityistarkkailuun. Tuominen pidätettiin ensimmäisen kerran jo tammikuussa 1922 niin sanotun rauhanjulistajien jutun yhteydessä, ja häntä syytettiin järjestyksenpidon vastustamisesta. Pian poliisi vangitsikin koko Sosialistisen työväenpuolueen johdon ja puoluetoimikunnan ja samalla Tuomisen.
Arvo Tuominen tuomittiin poliittisen toimintansa vuoksi Tammisaaressa sijaitsevaan pakkotyölaitokseen vuosiksi 1922–1926 ja Turun Lääninvankilaan 1928–1933. Kommunisti Armas Äikiä syytti Tuomista ”heikkoluontoiseksi raukaksi”, joka yritti miellyttää vankilan viranomaisia ja sai siksi lempeämpää kohtelua. Äikiän mukaan kommunisteihin kohdistui vankilassa poliittisia sortotoimia, mutta Tuominen puolusti myöhemmin viranomaisia sanoen vankilan oloja hyviksi.
Kremlin muurien juurella

Tuominen sanoo suomalaisten sopeutuneen huonosti Neuvostoliittoon, eivät opetelleet venäjän kieltä, vaan halusivat työskennellä vain Karjalan neuvostotasavallassa, jota Tuominen kuvaili "pienois-Suomeksi". Tuomisen mukaan suomalaiset kommunistitkin olivat hieman eristyksissä muista ja odottivat vain Suomen kapitalismin kriisiä ja uutta vallankumousta. Tämä ei kuitenkaan ollut kaikkien kokemus, sillä esimerkiksi O. W. Kuusinen toimi nimenomaan kansainvälisessä ilmapiirissä Kommunistisessa internationaalissa. Tuominen suhtautuikin hyvin lämpimästi Neuvosto-Karjalan erääsen merkittävistä johtajista Edvard Gyllingiin, jota alettiin Neuvostoliitossa syyttää nationalismista.
SDP:n rakentajaksi

Tuominen palasi Ruotsista Suomeen ja Tampereelle 1956 ja ryhtyi jälleen Kansan Lehden päätoimittajaksi. Hän laati Helsingin Sanomiin juuri ennen vaaleja 29. kesäkuuta 1958 tietovuotoon perustuneen räväkän paljastuskirjoituksen SKP:n matkasta Moskovaan helmikuussa 1957 ja neuvostojohdon siellä antamista ohjeista suomalaisille kommunisteille. Hän nousi vuonna 1958 eduskuntaan sosiaalidemokraattien listoilta Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin suurimmalla henkilökohtaisella äänimäärällä. Päätoimittajakaudellaan Tuominen kiinnitti Kansan Lehden toimittajiksi muiden muassa Urpo Lahtisen ja Erkki Kanervan. Lahtinen perusti myöhemmin Tamperelainen-lehden ja Lehtimiehet-yhtiön, ja Kanerva tuli tunnetuksi pakinoitsijana nimimerkillä Jammu ja Yrjö-kirjoillaan.
Teokset

Sirpin ja vasaran tie.  Helsinki:  Tammi, 1956.
Kremlin kellot.  Helsinki:  Tammi, 1956.
Maan alla ja päällä.  Helsinki:  Tammi, 1958.
Myrskyn aikaa.  Helsinki:  Tammi, 1970.
Myrskyn mentyä : kommunistinen vai demokraattinen Suomi?  Helsinki:  Tammi 1971, 1971.  ISBN 951-30105-2-X
Tarvitaanko Suomessa vallankumousta?  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30309-9-7
Ettei totuus unohtuisi.  Helsinki:  Tammi, 1976.  ISBN 951-30377-5-4
Kirjallisuutta

Itse asiassa kuultuna Arvo Poika Tuominen. (Kooste samannimisestä TV-ohjelmasta.) Helsinki: WSOY, 1979.
Seppälä, Raimo: ”Poika” – Mies ja myytti. Helsinki: Tammi, 1979. ISBN 951-30-4430-0.
Seppälä, Raimo: Pelon vuodet – Arvo ”Poika” Tuomisen salaista kirjeenvaihtoa Tukholmasta 1944–1956. Helsinki: Tammi, 1983. ISBN 951-30-5888-3.
Aiheesta muualla

.aspx Arvo ”Poika” Tuominen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kuusinen ja Terijoen hallitus: Arvo Tuominen muistelee. Ylen Elävä arkisto.
Tuominen, Poika hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Arvo Tuominen ja Kansan Lehti 1960-luvun alussa. Tuominen oli lehden pää­toimittaja 1956–1961.
Tuominen (toinen vasemmalta) Allan Liuhalan, Jussi Himangan ja Väinö Linnan seurassa.
Arvo ”Poika” Tuomisen muistokivi Hämeenkyrön Kyröspohjassa.
Jouko Turkka

| Jouko Turkka |
| --- | --- |
 Jouko Turkka 1970-luvun alussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jouko Veli Turkka
Syntynyt: 17. huhtikuuta 1942 Pirkkala
Kuollut: 22. heinäkuuta 2016 (74 vuotta) Pirkkala
Ammatti:  professori kirjailija ohjaaja
Ohjaaja
Palkinnot
 Pohjois-Karjalan taidepalkinto (1970) Kritiikin Kannukset (1970) Kymen läänin taidepalkinto (1975) Vuoden Teatteritekopalkinto (1979) J.H. Erkon palkinto (1982) Pohjoismainen kuunnelmapalkinto (1993) Lea-palkinto (1995) Kiila-palkinto (1997) Suomen Kulttuurirahaston palkinto (2004) Teatteritaiteen kunniatohtori (2009) 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jouko Veli Turkka (17. huhtikuuta 1942 Pirkkala – 22. heinäkuuta 2016 Pirkkala) oli suomalainen ohjaaja ja kirjailija.