stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
L.A. Woman
Äänitykset

Albumin työstö alkoi joulukuussa 1970. Rupeamaan liittyi paljon ongelmia. Sessioita yritettiin aloittaa Los Angelesin Sunset Sound -studiossa, mutta siihen mennessä The Doorsin kaikki albumit tuottanut Paul A. Rothchild ei ollut tyytyväinen yhtyeen uuteen materiaaliin, vaan kutsui sitä ”hissimusiikiksi”. Lopulta hän ilmoitti yhtyeelle vetäytyvänsä tuottajan tehtävästä. Rothchild on myöhemmin kritisoinut erityisesti solisti Jim Morrisonia, jota ei tuntunut kiinnostavan mikään.
Uudeksi tuottajaksi ilmoittautui äänittäjä Bruce Botnick, jonka mielestä levytysprosessia tulisi yksinkertaistaa. Hänen ehdotuksestaan yhtye vuokrasi Wally Heider Studiosin siirrettävän äänityskaluston, joka siirrettiin yhtyeen harjoitustilaan Santa Monica Boulevardille. Levyn äänittämisellä harjoitteluolosuhteissa tavoiteltiin rentoa tunnelmaa. Miksauspöytä sijoitettiin yläkertaan manageri Bill Siddonsin toimistoon. The Doorsilla oli ollut tapana äänittää albumit 16-raitatekniikalla, mutta Botnickin ehdotuksesta L.A. Woman nauhoitettiin kannettavilla 8-raitalaitteilla.
Botnickin ideasta yhtyeen jäsenille annettiin äänityksissä enemmän vastuuta. Hän ei myöskään vaatinut heiltä kappaleissa paria ottoa enempää. Kappaleet äänitettiin pääosin samanaikaisesti – ”livenä”. Jim Morrison on kertonut L.A. Womanin työstämisestä:
»Teimme ensimmäisen levyn (The Doors) noin kymmenessä päivässä. Sen jälkeen kaikkien levyjen tekeminen vei aina vain kauemmin viimeiseen levyyn (Morrison Hotel) asti, johon meni yhdeksän kuukautta. Tällä levyllä astuimme äänityspaikalle ja purkitimme biisin päivässä. Se oli uskomatonta, osittain se johtui siitä että palasimme alkuperäiseen instrumentaatioon: vain me neljä ja basisti. Käytimme Elviksen basistia...»
Albumilla soittavat sessiomuusikkoina basisti Jerry Scheff ja rytmikitaristi Marc Benno, joiden vaikutuksen on sanottu tehneen The Doorsin soitosta täyteläisempää ja tiukempaa. Scheff oli Elvis Presleyn basisti, jonka soitto on L.A. Womanilla vahvasti esillä. Benno oli puolestaan texasilainen blueskitaristi, joka työskenteli myöhemmin Leon Russellin, Eric Claptonin ja Lightnin’ Hopkinsin kanssa. Bennon palkkaamisen ideana oli se, että Robby Krieger pystyisi keskittymään paremmin soolokitaraosuuksiin eikä rytmikitaroita tarvitsisi erikseen päällekkäisäänittää.
Musiikki

L.A. Woman on The Doorsin albumeista blues-painotteisin, ja jotkin sen kappaleet edustavat kyseistä tyyliä. Jim Morrison kertoi, että yhtye halusi tällä levyllä palata musiikillisille juurilleen. L.A. Womanin blueskappaleet ”Been Down So Long”, ”Cars Hiss by My Window” ja ”Crawling King Snake” äänitettiin kaikki saman päivän aikana niin kutsutussa ”Blues Day” -sessiossa. Bluesin levyttäminen oli erityisesti Jim Morrisonin toive.
The Doorsin manageri Bill Siddons on kuvannut L.A. Womania hyvin vaistonvaraiseksi albumiksi, joka oli tarkoituksella edeltäjiään suorasukaisempi. Vuonna 1969 ilmestyneellä The Soft Parade -albumilla yhtye oli hänen mielestään mennyt hienosäädössä liian pitkälle, mutta L.A. Womanista tuli esikoislevy The Doorsin tyylinen: raaka ja yksinkertainen.
Musiikki > Tietoa kappaleista

Ensimmäinen raita ”The Changeling” on rock-tyylinen kappale, joka äänitettiin albumin materiaalista ensimmäisenä. Jim Morrison oli kirjoittanut sanat jo vuonna 1968. Kappale viittaa Morrisonin jatkuviin muutostiloihin. Changeling (suom. vaihdokas) on myyttinen olento, joka uskomuksen mukaan on korvannut lapsen.Kitaristi Robby Kriegerin 12-kielisellä  kitaralla säveltämä ”Love Her Madly” on kunnianosoitus sokealle rakastumiselle. Laulun aiheeseen innoitti hänen tyttöystävänsä, joka uhkasi jättämisellä. Muusikot soittivat kappaleessa samanaikaisesti, eikä siihen tehty lainkaan päällekkäisäänityksiä. ”Been Down So Long” -kappaleen nimi otettiin Richard Fariñan vuonna 1966 julkaisemasta romaanista Been Down So Long It Looks Like Up to Me. ”Cars Hiss by My Window” on yksi albumin blues-kappaleista. Sen lopussa Jim Morrison imitoi äänellään kitaraa ja huuliharppua. Nimiraita ”L.A. Woman” pohjautuu Morrisonin runoon, jonka hän oli kirjoittanut viha-rakkaussuhteestaan Los Angelesiin. Kitaristi Robby Krieger on muistellut, että kappale syntyi studiossa soittelemalla yhdessä päivässä. Laulussa mainittava Mr. Mojo Risin’ on anagrammi Jim Morrisonista.
Albumin B-puolen aloittaa ”L’America”, jonka nimellä viitataan Latinalaiseen Amerikkaan. Sen oli tarkoitus sisältyä vuonna 1970 julkaistuun Zabriskie Point -nimiseen elokuvaan. ”Hyacinth House” syntyi Robby Kriegerin asunnossa. Sanoitukseen innoittivat talossa olleet hyasintit sekä kissat, jotka mainitaan kappaleessa leijonina. L.A. Womanin ainoa lainakappale on John Lee Hooker -cover ”Crawling King Snake”. ”The WASP (Texas Radio and the Big Beat)” perustuu Morrisonin vuonna 1968 kirjoittamaan runoon ”Texas Radio”, jota hän oli lausunut konserteissa. Laulu kertoo lapsena radiosta kuullusta musiikista, mutta myös pakenemisesta. Perinteistä, psykedeelistä Doorsia edustaa päätösraita ”Riders on the Storm”. Se syntyi, kun yhtye soitti studiossa kappaletta ”Ghost Riders in the Sky”, ja Morrison keksi laulaa sanat muodossa Ghost riders on the storm, ghost riders in the sky.
Julkaisu ja vastaanotto

L.A. Woman ilmestyi 27. huhtikuuta 1971. Albumin julkaisi Elektra Records vinyyli- ja C-kasettiformaatissa. Yhdysvaltain ja Britannian vinyylipainoksissa oli alun perin pyöristetyt kulmat. Etukannessa oli asetaattikankainen ikkuna, johon oli kiinnitetty mustavalkoinen kuva yhtyeestä. Itse levy oli keltaisessa sisäpussissa, joka loi taustavärin yhtyekuvalle. Myöhemmät painokset on julkaistu yksinkertaisemmilla kansilla.
Albumi nousi Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla yhdeksänneksi. Siitä myönnettiin kulta- ja platinalevyt huhtikuun 1971 aikana. Vuonna 1987 albumi ylitti tuplaplatinarajan. Alankomaissa L.A. Woman nousi listaykköseksi kahden viikon ajaksi. Top 10:een albumi ylsi Australiassa, ja top 20:een Kanadassa ja Norjassa.
L.A. Womanin ensimmäinen CD-versio ilmestyi vuonna 1984. Maaliskuun 27. päivänä 2007 julkaistiin remasteroitu painos, joka sisälsi bonusraitoina ennenjulkaisemattomat kappaleet ”Orange County Suite” ja ”(You Need Meat) Don’t Go Further”, ja tammikuun 24. päivänä 2012 40-vuotisjuhlapainos, joka sisälsi bonuslevyn. Siinä oli kappaleiden vaihtoehtoisia versioita sekä ennenjulkaisemattomat kappaleet ”She Smells So Nice” ja ”Rock Me”. 40th Anniversary Edition nousi listalle Yhdysvalloissa, Belgiassa, Espanjassa, Italiassa ja Sveitsissä.
Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

1971:
| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alankomaat | 1. | 21 | 5.6.1971 |  |
|  Australia (Go-Set) | 9. | 25 | 28.8.1971 |  |
|  Yhdysvallat (Billboard 200) | 9. |  | 1971 |  |
|  Kanada | 11. |  | 15.5.1971 |  |
|  Norja | 15. | 7 | viikko 42/1971 |  |
|  Britannia | 28. | 4 | 31.7.1971 |  |
|  Länsi-Saksa | 32. |  | 1971 |  |
Myöhemmät ajankohdat:
| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Ranska | 4. | 8 | 3.10.2003 |  |
|  Yhdysvallat (Top Pop Catalog) | 6. |  | 2012 |  |
|  Yhdysvallat (Billboard 200) | 9. |  | 2012 |  |
|  Ranska | 32. | 10 | 24.5.1991 |  |
|  Belgia (Flanderi) | 50. | 3 | 4.2.2012 |  |
|  Espanja | 57. | 2 | 29.1.2012 |  |
|  Italia | 63. | 1 | 9.2.2012 |  |
|  Sveitsi | 69. | 1 | 5.2.2012 |  |
|  Britannia | 73. | 1 | 20.4.1991 |  |
|  Ranska | 89. | 8 | 5.2.2011 |  |
Julkaisu ja vastaanotto > Arvostelut

Allmusic:
Music Box:
Kappalelista

| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | The Changeling | The Doors | 4.20 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Love Her Madly | The Doors | 3.18 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Been Down So Long | The Doors | 4.40 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Cars Hiss by My Window | The Doors | 4.10 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | L.A. Woman | The Doors | 7.49 |  |  |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 6. | L’America | The Doors | 4.35 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Hyacinth House | The Doors | 3.10 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Crawling King Snake | John Lee Hooker | 4.57 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | The WASP (Texas Radio and the Big Beat) | The Doors | 4.12 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Riders on the Storm | The Doors | 7.14 |  |  |  |  |  |  |
| Vuoden 2007 uusintapainoksen bonuskappaleet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Orange County Suite | The Doors | 5.45 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | (You Need Meat) Don’t Go No Further | Willie Dixon | 3.41 |  |  |  |  |  |  |
| 40-vuotisjuhlapainoksen bonuslevy |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sävel | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | The Changeling (vaihtoehtoinen versio) | The Doors | 4.49 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Love Her Madly (vaihtoehtoinen versio) | The Doors | 3.56 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Cars Hiss by My Window (vaihtoehtoinen versio) | The Doors | 4.40 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | L.A. Woman (vaihtoehtoinen versio) | The Doors | 8.48 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | The Wasp (Texas Radio and the Big Beat) (vaihtoehtoinen versio) | The Doors | 5.34 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Been Down So Long (vaihtoehtoinen versio) | The Doors | 5.05 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Riders on the Storm (vaihtoehtoinen versio) | The Doors | 9.07 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | She Smells So Nice | The Doors | 3.23 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Rock Me | Muddy Waters | 5.55 |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

| --- | --- |
 Muusikot Jim Morrison – laulu  Robby Krieger – kitara  Ray Manzarek – piano, urut  John Densmore – rummut Jerry Scheff – basso  Marc Benno – rytmikitara :  Muut Bruce Botnick – tuottaja  The Doors – tuottaja  Wendell Hamick – valokuvaus, visuaaliset efektit  Carl Cossick – albumin konsepti, suunnittelu
Sima Marković

| Sima Marković |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. marraskuuta 1888 Kragujevac
Kuollut: heinäkuun 1939 jälkeen Neuvostoliitto
Ammatti:  poliitikko
Sima Marković (8. marraskuuta 1888 Kragujevac, Serbia – ? Neuvostoliitto) oli jugoslavialainen poliitikko ja Jugoslavian kommunistisen puolueen (CPY) puoluesihteeri. Hän joutui lopulta Neuvostoliitossa Stalinin vainojen uhriksi ja katosi saatuaan kymmenen vuoden pakkotyötuomion heinäkuussa 1939.
Elämäkerta

Marković syntyi Kragujevacissa. Hänen isänsä oli ammatiltaan opettaja. Vuonna 1907 hän liittyi Serbian sosiaalidemokraattiseen puolueeseen ja valmistui matematiikan opinnoista Belgradin yliopistosta vuonna 1913. Ensimmäisen maailmansodan ja Jugoslavian kuningaskunnan perustamisen jälkeen hän luennoi Belgradin yliopistossa, mutta hänet erotettiin vallankumouksellisten aatteidensa takia. Sittemmin Marković kuului Jugoslavian kommunistisen puolueen johtoon siitä lähtien kun se perustettiin huhtikuussa 1919. Kesäkuussa 1920 hänet valittiin puolueen pääsihteeriksi ja edustajaksi maan parlamenttiin. Vuoden 1921 kesäkuussa Marković osallistui Kominternin kolmanteen kongressiin, ja hänet valittiin sen toimeenpanevaan komiteaan. Kun Marković palasi Jugoslaviaan, hänet pidätettiin ja tuomittiin kahdeksi vuodeksi vankilaan.
Vankilatuomionsa jälkeen Marković matkusti Moskovaan, jossa hän salanimeä Semić käyttäen osallistui Komiternin toimintaan. Huhtikuussa 1925 Marković otti yhteen Josif Stalinin kanssa kritisoiden tämän suhtautumista nationalistisiin aiheisiin. Yhteenoton takia Komitern erotti hänet tehtävistään, mutta tästä huolimatta hänet valittiin jälleen CPY:n pääsihteeriksi vuonna 1926 Wienissä. Komiternin painostuksen takia CPY erotti Markovićin puolueesta kongressissaan Dresdenissä vuonna 1929 hänen väitettyjen "oikeistolaisten" mielipiteidensä takia. Marković palasi Jugoslaviaan, jossa hän kirjoitti useita teoksia matematiikan ja filosofian alalta salanimellä V. Bunić. Vuonna 1931 Jugoslavian viranomaiset pidättivät hänet, mutta hänen sallittiin palata Neuvostoliittoon vuonna 1934, jossa hän asui tällä kertaa nimellä Milan Milić. Marković hyväksyttiin jälleen CPY:n jäseneksi vuonna 1935, mutta hänellä ei ollut virallisia asemia puolueessa. Hän työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian filosofian instituutissa, kunnes heinäkuussa 1939 hänet pidätettiin "imperialistien agenttina". Marković tuomittiin kymmenen vuoden pakkotyörangaistukseen, minkä jälkeen hän katosi.
Marcus Antonius

| Marcus Antonius |
| --- | --- |
 Marcus Antoniuksen rintakuva.
Triumviri
 43 eaa.–30 eaa.  
Konsuli
 44 eaa. ja 34 eaa.  
Magister equitum
 47 eaa.  
Henkilötiedot
Syntynyt: 83 tai 82 eaa. Rooma
Kuollut: 30 eaa. Aleksandria
Puoliso:  Fadia, Antonia Hybrida Minor, Fulvia, Octavia minor, Kleopatra VII
Marcus Antonius (83 tai 82 eaa. Rooma – 30 eaa. Aleksandria) oli roomalainen sotilas ja poliitikko. Hän oli Julius Caesarin ratsuväen päällikkö ja tämän kanssa konsulina 44 eaa. Kun Caesar murhattiin, hän muodosti Octavianuksen ja Lepiduksen kanssa toisen triumviraatin 43 eaa. Tämä oli, toisin kuin ensimmäinen triumviraatti, luonteeltaan virallinen kolmen virkamiehen kollegio. Filippoin taistelun 42 eaa. jälkeen toimitetussa vallanjaossa Marcus Antonius sai valtakunnan itäiset osat. Seuranneissa proskriptioissa otettiin hengiltä suuri joukko henkilöitä, huomattavimpana Cicero. Jouduttuaan tappiolle taistelussa Octavianusta vastaan vuonna 30 eaa. Marcus Antonius teki itsemurhan. Myöhemmin samana vuonna myös hänen rakastajattarensa Kleopatra VII riisti hengen itseltään.
Sotilasuran alku > Juudeassa

Vuonna 57 eaa. Aulus Gabiniuksesta tuli Syyrian maakunnan prokonsuli. Matkallaan provinssiinsa Gabinius matkusti Kreikkaan, jossa hän värväsi 26-vuotiaan Antoniuksen mukaansa. Tämä oli ilmeisesti ensimmäinen julkinen tehtävä, jonka Antonius sai. Antonius kieltäytyi aluksi Gabiniuksen ehdottamasta alemmasta virasta. Hän vaati ja saikin johdettavakseen ratsuväkeä, ehkä kaiken ratsuväen mitä Gabiniuksella oli. Vaikka Antoniuksella ei ollut minkäänlaista sotilaallista kokemusta, odotettiin hänen kykenevän tällaiseen tehtävään. Antoniuksen titteli oli luultavasti praefectus equitum eli ratsuväen prefekti. Hän komensi luultavasti yhtä tai useampaa alaa (noin 400–500 ratsumiestä). Juudean entisen kuninkaan Aristobulos II:n poika Aleksanteri nousi kapinaan Roomalaisia vastaan vuoden 57 eaa. lopulla. Gabinius lähetti Antoniuksen ja muita upseereja Juudeaan etujoukkona. Lähteiden mukaan Antonius komensi tätä osastoa, mutta tämä saattaa olla Antoniuksen myöhemmän maineen värittämä keksintö. Aleksanterin joukot kukistettiin ensin Jerusalemin edustalla, mistä ne pakenivat Aleksandrionin linnakkeeseen kaupungin pohjoispuolella. Gabinius saavuttua paikalle kapinalliset kärsivät toisen tappion. Antoniuksen kerrotaan tappaneen useita vihollisia ja käyttäytyneen erittäin urhollisesi koko sotaretken aikana.
Sotilasuran alku > Egyptissä

Aleksanteri antautui pian tämän jälkeen, mutta hänen isänsä Aristobulos pääsi pakenemaan Roomasta vuonna 56 eaa. ja aloitti kapinan uudelleen. Gabinius lähetti oman poikansa, Antoniuksen ja erään toisen upseerin kukistamaan kapinan. Aristobulos linnoittautui aluksi Aleksandrioniin, mutta pakeni sieltä erääseen linnoitukseen, jonka nimi oli Machaerus. Roomalaiset löivät kuitenkin Aristobuloksen joukot taistelussa matkalla linnoitukseen ja vain osa pääsi lopulta perille. Roomalaiset rynnäköivät lopulta Machaeruksen ja Aristobulos joutui taas roomalaisten vangiksi. Tämän jälkeen Gabinius haaveili sotaretkestä Parthiaa vastaan, mutta sai pian avunpyynnön Egyptistä. Ptolemaios Auletes lupasi Gabienukselle 10 000 talenttia hopeaa jos tämä auttaisi syrjäytetyn Ptolemaioksen takaisin valtaistuimelleen. Antoniuksen kerrotaan kannattaneen innokkaasti sotaretkeä Egyptiin. Upseerina hän saisi osan Ptolemaioksen hopeasta. Vuonna 55 eaa. Gabienus johti joukkonsa Egyptiin; vastoin lakia, joka kielsi provinssien maaherroja käyttämään joukkojaan provinssinsa ulkopuolella. Kerrotaan että Antonius valtasi Niilin deltalla sijainneen Pelusionin, mutta mitään suurempaa taisteluja ei ilmeisesti käyty ja Auletes saatiin takaisin valtaistuimelleen helposti. Aleksandrialaiset kunnioittivat Antoniusta, koska tämä vaati että vihollisia johtanut Archelaus, joka oli kuollut taisteluissa, saisi kunnolliset hautajaiset. Archelaus ja Antonius olivat tavanneet aikaisemmin Syyriassa. Appianos väittää että Antonius näki sotaretken aikana vain 14-vuotiaan Kleopatra VII:n ja rakastui tähän heti. Tämä voisi periaatteessa olla totta, mutta luultavasti vain romanttista fiktiota. Egyptin sotaretki lisäsi Antoniuksen mainetta urhollisena sotilaana ja hänen tiedetään osoittaneen myös taktisia taitoja eräässä taistelussa, jossa hänen ratsuväkensä hyökkäsi vihollisen selustaan.
Gabiniusta odotti kuitenkin Roomassa syytteitä maanpetturuudesta, koska hän oli ylittänyt prokonsulin valtuutensa. Antonius välttyi Gabiniuksen kohtalolta, vaikka olikin ollut osallinen Gabiniuksen rikkomuksiin. Antonius päätti olla palaamatta Roomaan, ja matkusti suoraan Syyriasta Galliaan, jossa Julius Caesar oli valmis palkkaamaan hänet legaatikseen. Tämä tapahtui vuoden 55 eaa. lopulla tai vuoden 54 eaa. alkupuolella.
Caesarin tukena > Galliassa

Julius Caesar oli lähtenyt vuonna 59 eaa. sotaretkelle Galliaan. Marcus Antoniuksen palveluksesta Caesarin alaisena vuosien 54 eaa. ja vuoden 53 eaa. alkun välillä ei tiedetä mitään. Tuona aikana Caesar teki muun muassa sotaretken Britanniaan. Caesarin poissaolon aikana Galliassa syttyi useita kapinoita, jotka Caesar kukisti veristen taistelujen jälkeen. Antonius oli luultavasti Caesarin mukana näiden taisteluiden aikana. Antoniuksen saapuessa Galliaan hän ja Caesar eivät tunteneet toisiaan kovin hyvin, mutta vuoden 53 eaa. keväällä Caesar oli selvästi havainnut Antoniuksen oleva kyvykäs sotilas ja poliitikko. Caesar lähetti Antoniuksen Roomaan asettumaan ehdolle kvestorin virkaan. Roomalaiset valitsivat vuosittain 20 kvestoria, jotka toimivat erilaisissa tehtävissä, muun muassa provinssien maaherrojen apulaisina. Caesar lähetti Cicerolle kirjeen, jossa hän pyysi tätä kannattamaan Antoniusta. Myös Antonius itse haki Cicerolta tukea vaalikampanjassaan. Luultavasti Ciceron tuki koostui etupäässä siitä, ettei hän julkisesti vastustanut Antoniusta. Caesarin ja hänen triumvirikumppaninsa Pompeiuksen välit olivat kylmenneet vuoden 54 eaa. aikana ja triumviraatin kolmas jäsen Crassus oli kuollut vuonna 53 eaa. Caesarin Antoniukselle antamiin tehtäviin kuului luultavasti kvestorin viran saamisen lisäksi sekasorron aiheuttaminen Roomassa. Caesarin ja Pompeiuksen kannattajat ottivat verisesti yhteen Rooman kaduilla. Antoniuksen vanha ystävä Publius Clodius Pulcher oli tuona vuonna ehdokkaana preetoriksi ja aiemmin yksi Caesarin kannattajista. Caesar piti kuitenkin Clodiusta liian vaarallisena. Erään mellakan aikana Foorumilla Antonius hyökkäsi Clodiuksen kimppuun miekka kädessä. Tällä välikohtauksella ei kuitenkaan ollut suurempaa merkitystä, koska Clodiuksen vastustajat murhasivat hänet pian tämän jälkeen. Seuranneen sekasorron takia senaatti nimitti Pompeiuksen laittomasti ainoaksi konsuliksi. Pompeiuksen sotilaat palauttivat järjestyksen ja pitkään viivästyneet vaalit saatettiin pitää. Antonius sai haluamansa kvestorin viran. Laillisesti kvestorien tehtävät jaettiin arvalla, mutta Antonius ei välittänyt tästä vaan matkusti Galliaan ennen virkojen jakoa.
Antoniuksen saapuessa Galliaan Caesar oli juuri aloittanut gallipäällikkö Vercingetorixin piirittämisen Alesiassa. Gallialaiset yrittivät raivoisasti murtaa Caesarin piirityksen. Caesar antoi Antoniukselle tehtäväksi puolustaa osaa piirityslinjasta, joka oli gallialaisten hyökkäysten keskipisteessä. Antonius onnistui tässä tehtävässä hyvin. Alesiaan seuranneen vuoden aikana Caesar kukisti useita kapinoita ja Antonius seurasi hänen mukanaan. Seuraavana talvena Caesar jätti kymmenen legioonaa ympäri Galliaan kapinoiden varalta. Antonius sai komentoonsa osan Belcicaan jätetyistä neljästä legioonasta. Antoniuksen joukot olivat talvilevossa Roomalle uskollisen atrebates-heimon alueella. Eräs Commius oli kuitenkin suuttunut roomalaisille ja hyökkäsi roomalaisten huoltokuljetuksia vastaan. Antonius lähettämä ratsuväki kukisti Commiuksen joukot. Commius itse puolestaan pakeni Britanniaan.
Konsulina > Caesarin murha

Vuonna 44 eaa. lupercalia-juhlan aikaan Antonius tarjosi Caesarille julkisesti diadeemia, joka oli kuninkuuden symboli. Caesar aivan yhtä julkisesti kieltäytyi siitä, mikä symboloi hänen tukeaan tasavaltalaiselle hallitusmuodolle. Kuninkuus oli eräs roomalaisen yhteiskunnan suurista tabuista ja kaikkiin sitä tavoitteleviin suhtauduttiin epäilevästi. Tämä Caesarin ele oli suunnattu näiden epäilyiden vaimentamiseksi.
14. maaliskuuta 44 eaa. Antonius kuuli huhuja Caesaria vastaan suunnatuista toimista forumilla. Antonius riensi Caesarin avuksi, mutta saapui liian myöhään. Caesar oli ehditty jo murhata. Murhaa seuranneiden levottomuuksien aikana Antonius pakeni Roomasta pukeutuneena orjaksi. Kun odotettu verilöyly ei alkanutkaan, Antonius palasi Roomaan neuvottelemaan sovinnosta salamurhaajien kanssa. Senaatti armahti salamurhaajat. Pian seurasivat Caesarin hautajaiset, joissa Antonius piti hautajaispuheen. Yllättäen puhe sisälsi voimakkaita syytöksiä salaliittolaisia kohtaan. Tämä riitti takaamaan pysyvän välirikon heidän kanssaan. Puheen seurauksena raivostunut väkijoukko hyökkäsi salamurhaajien taloihin myöhemmin samana iltana ja nämä joutuivat pakenemaan henkensä edestä. Antonius puolestaan kokosi suojakseen Caesarin veteraaneista kootun henkivartioston ja vaati senaatilta Gallia Cisalpinan provinssia, jota hallitsi tuolloin Decimus Junius Brutus Albinus, eräs Caesarin salamurhaajista. Kun tämä ei suostunut väistymään Antoniuksen tieltä, Antonius lähti sotaretkelle häntä vastaan 44 eaa.
Konsulina > Mutinan sota

Antonius alkoi piirittää Decimus Brutuksen joukkoja Mutinassa. Senaatti Ciceron johdolla halusi estää Antoniuksen saamasta Galliaan haltuunsa. Vuoden 43 eaa. alussa konsuleiksi tulivat Aulus Hirtius ja Gaius Vibius Pansa, jotka kummatkin olivat Caesarin entisiä kannattajia. Caesarin postuumisti adoptoima poika Octavianus oli värvännyt itselleen armeijan Caesarin veteraaneista ja lopulta senaatti antoi hänelle propreetorin imperiumin eli käskyvallan, vaikka hänen armeijansa olikin laiton. Samalla kun senaatin joukot valmistautuivat saapui kolme lähettilästä Antoniuksen luokse. Antonius esitti kuitenkin vaatimuksia joita senaatti ei voinut hyväksyä. Senaatin joukot kukistivat Antoniuksen Mutinassa ja Antonius joutui vetäytymään Galliaan. Hirtius ja Pansa kaatuivat kuitenkin taistelussa.