stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marianna Rumjantseva
Henkilöhistoria

Rumjantsevan isä oli sisustusarkkitehti Vladimir Rumjantsev ja äiti Nina Galahoff. Hän on käynyt Suomen Kansallisoopperan balettikoulua vuosina 1951–1952 sekä Kari Karnakosken balettikoulua vuosina 1952–1956. Rumjantseva on lisäksi tehnyt opintomatkoja Lontooseen, Pariisiin, Kölniin sekä Cannesiin ja opiskellut useiden tunnettujen opettajien johdolla.
Rumjantseva toimi venäjän kielen taitoisena usein venäläisten balettipedagogien ja koreografien, kuten Rostislav Zakharovin, Marina Semjonovan ja Natalja Dudinskajan, tulkkina ja hän toivoi heiltä tuliaisiksi balettikirjoja Venäjältä. Kirjoja Rumjatseva käytti opetusmateriaalinaan. Rumjantseva tanssi Joutsenlammen Odette-Odilen kaksoisroolin ensimmäisen kerran 9. toukokuuta 1967, jonka jälkeen hän tanssi saman roolin 8. huhtikuuta 1976 Joutsenlammen ensi-illassa. Rumjantseva on myös harjoitellut kuuluisassa Mariinski-teatterissa tunnettujen balettitanssijoiden, kuten Valery Panovin ja Inna Zubkovskayan kanssa. Suomen Kansallisbaletin 50-vuotisjuhlanäytöksessä Rumjantseva tanssi Joutsenlammen Odilen roolin. Hänen jäähyväisnäytöksensä oli hänen 20-vuotistaiteilijajuhlassaan esitetty Joutsenlampi, jossa hän tanssi vielä viimeisen kerran Odette-Odilen roolin.
Tanssijattaren uransa jälkeen Rumjantseva opetti ammattilaisia Tukholman Kuninkaallisessa baletissa, Svenska Balettskolanissa sekä Tukholmassa Ivo Cramérin koulussa, minkä jälkeen hän palasi Suomeen ja jatkoi opetustyötä Suomessa Kansallisoopperan balettioppilaitoksessa.
Pro Dance -yhdistys jakaa nykyisin nuorille balettilahjakkuuksille Rumjantsevan nimeä kantavan stipendin.
Rumjantseva on palkittu Pro Finlandia -mitalilla 1970.lähde?
Yksityiselämä

Rumjantseva kävi kansakoulun Helsingissä venäjänkielisessä Tabunovin koulussa. Rumjantsevalla on kaksi lasta liitostaan Mehdi Behramin kanssa. Nykyisin Rumjantseva toimii opettajana Helsingin tanssiopistossa.
Televisioroolit

1960, Punainen huone, tanssija (rikos-osa)
1964, Tanssin neljä vuosisataa, Marianna Rumjantseva – tanssija
1965, Teatterituokio, tanssija, jakso: Roinilan talossa
1966, Loistokaupunki
1970, Tuonelan joutsen, nimiosa
Päätehtäviä

Joutsenlampi
Pähkinänsärkijä
Don Quijote
Spartacus
Bahtšisarain suihkulähde
Giselle
Coppélia
Roolit Suomen kansallisoopperassa

29.9.1957: Coppelia: Coppelia (Fokin-Gé)
7.5.1964: Giselle: Pas de Deux (Coralli-Perrot-Petipa-Lavrovski)
27.12.1966: Prinsessa Ruusunen: Perhonen (Petipa-Beriozoff)
Joutsenlampi: Odette-Odile (Ivanov-Petipa-Vaganov)
12.1.1968: Kivinen kukka: Liekki (Lavrovski)
23.4.1968: Don Quijote: Kitri (Fokine-Gé)
8.10.1968 Giselle: Pas de Deux (Coralli-Perrot-Petipa-Lavrovski)
20.2.1969 Espanjalainen Capriccio (Sylvestersson)
17.4.1969 Pas de quatre: Fanny Cerrito (Perrot-Karnakoski)
1.10.1970 Don Quijote: Dulcinea-Altesadora (Luisillo)
2.3.1970 Raymonda: Raymonda (Sylvestersson)
21.4.1971 Con Amore: Kapteeni (Christensen)
12.5.1971 Paquita (Petipa-Dudinskaja-Meister)
30.9.1971 Spartacus: Egina (Dadiskiliani)
22.12.1971 Pähkinänsärkijä: Clara (Carter)
12.1.1973 Bahtšisarain suihkulähde: Zarema (Zaharov)
27.2.1973 Etydit: Päärooli (Lander)
6.11.1974 Coppelia: Swanilda (Saint-Léon)
24.4.1975 Ballet Sports: Luistelija (Värtsi)
15.1.1976 Riikinkukko: Päärooli (Eck)
2.12.1976 Tuhkimo: Sisarpuoli (Sylvestersson)
Palkinnot

Pro Finlandia -mitali 1970
Suomen näyttämötaiteen kultainen ansiomerkki 1977
Suomen Tanssitaiteilijain liiton hopeinen (1967) ja kultainen ansiomerkki (1970)
Suomen Näyttelijäliiton kultainen ansiomerkki
Teokset

Klassisen baletin didaktiikka IV–V. Tanssin tiedotuskeskus, 1999.
Klassisen baletin didaktiikka VI-VIII. Tanssin tiedotuskeskus, 2002.
Kirjallisuutta

Vienola-Lindfors, Irma: Elävä legenda, Marianna Rumjantseva, baletin notkea virtuoosi. Tanssi-lehti 4/1995, s. 30.
Palin Liisa, Tuohimaa Merja: Illuusio näyttämöllä - baletin lumo ja todellisuus. Jyväskylä: Docendo, 2018. ISBN 978-952-291-507-8
Aiheesta muualla

Marianna Rumjantseva Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Marianna Rumjantseva (Arkistoitu – Internet Archive) Finlandcy (videohaastatteluista)
Ruusuja ja risuja

| Ruusuja ja risuja Veikko Lavi |
| --- | --- | --- |

Julkaisun tiedot
 Tuottaja(t): Harri Saksala
 Tyylilaji: iskelmä, huumorimusiikki
 Levy-yhtiö: Discophon
 Levymerkki: RCA Records
muut julkaisut
| Lauluja elämästä 1979 | Ruusuja ja risuja 1980 | Ihminen – Homo sapiens 1982 |
Ruusuja ja risuja on Veikko Lavin musiikkialbumi vuodelta 1980. Sen on tuottanut Harri Saksala.
Kappaleet

Kaikki sävellykset ovat Lavin paitsi ”Hunajainen tango” Viljo Ylösen. Kaikki sanoitukset on tehnyt Veikko Lavi, ja sovituksista ja orkesterinjohdosta vastaa Olli Ahvenlahti. Kappaleet ”Hunajainen tango”, joka oli parodia suomalaisesta romanttisesta tangosta, ja ”Tehtaan Marja” Lavi oli levyttänyt ensimmäisen kerran jo vuonna 1952.
Kappaleet > A-puoli

Inhoittavat naapurit – 3.31
Pärekori jenkka – 2.24
Satamain sinfonia – 3.47
Tehtaan Marja – 2.39
Linja-autokuski – 3.04
Tango byrokratia – 4.02
Kappaleet > B-puoli

Laps’ Suomen nyt minä vaihdan pois – 2.37
Hunajainen tango – 2.41 (säv. Viljo Ylönen)
Muuli ja gaselli – 4.22
Pienyrittäjien puolesta – 2.56
Baza bogga – 3.03
Nupukivimiehet – 3.24
Kannen on suunnitellut Nikolai Punin, ja esittelytekstin on kirjoittanut Pekka Gronow.
Kylmäluoman retkeilyalue

Iso-Ahvenisen rantaa Kylmäluoman retkeilyalueella.
Kylmäluoman retkeilyalueen tunnus.
Kylmäluoman retkeilyalue on Metsähallituksen retkeilyalue Taivalkosken koillisosassa Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Sen pinta-ala on 74 km². Alue on helppokulkuista kangasmaastoa, ja siellä on harjuja sekä runsaasti erikokoisia vesistöjä. Myös vanhoja aarnimetsiä aihkimäntyineen on vielä alueella nähtävänä. Osa alueesta on suota. Poroja laidunnetaan alueella, joten niitä voi retkeillessään nähdä. Retkeilyalueella on noin 50 kilometriä merkittyjä polkuja. Lisäksi siellä on 30 kilometrin yhdyspolku Hossan kansallispuistoon ja 21 kilometriä pitkä Päätalo-polku Taivalkosken keskustaan. Talvisin alueella on hoidettuja latuja hiihtäjille. Kylmäluomassa on myös ympäri vuoden avoinna oleva leirintäalue. Kalastajille on tarjolla useita virkistyskalastusalueita ympäristössä. Vuokrakämppiä on alueella yli 20.
Kylmäluoman retkeilyalueen käyntimäärä oli 28 300 vuonna 2019.
Kylmäluoman retkeilyalueella on runsaasti järviä ja lampia. Alueen lounaisosassa sijaitsee Kylmäluoman järvi, luoteessa on Kalajärvi ja idässä Valkeinen. Alueen keskellä sijaitsee Iso-Ahveninen ja koillisessa Iso Pajuluoma ja Pikku Pajuluoma. Niiden itäpuolisista Sarvi-järvestä ja Polojärvestä osa kuuluu retkeilyalueeseen.
Aiheesta muualla

Metsähallitus: Luontoon.fi: Kylmäluoman retkeilyalue
Valtion retkeilyalueet
Evo
Inari
Iso-Syöte
Kylmäluoma
Napapiiri
Oulujärvi
Ruunaa
Taivalkoski
| --- | --- |
Kyliä:  Inkee  Jokijärvi  Jurmu  Koitila  Kurtti  Loukusa  Metsäkylä  Parviainen  Pisto  Taivalkosken kirkonkylä  Tyrävaara  Vaarakylä 
Järviä, jokia ja muita vesistöjä:  Iijoki  Kostonjoki  Kostonjärvi  Korvuanjärvi  Kurtinjärvi 
Nähtävyyksiä:  Kallioniemi  Kylmäluoman retkeilyalue  Päätalopäivät  Taivalkosken kirkko  Syötteen kansallispuisto 
Muuta:  Mustavaaran kaivos  Korvuan rautatieasema  Kurtin rautatieasema  Taivalkosken rautatieasema  Taivalniskan seisake  Taivalvaaran rautatieasema
Russian Government Cup 1992

Russian Government Cup 1992 oli ensimmäinen Venäjällä järjestetty jääpalloturnaus kyseisellä nimellä. Turnaus korvasi Neuvostoliiton aikaisen Rossija-turnauksen ja se pelattiin Krasnojarskissa 28. tammikuuta - 2. helmikuuta 1992.
Alkusarjan taulukko ja ottelutulokset

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | Pts |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Itsenäisten valtioiden yhteisö | 5 | 5 | 0 | 0 | 30–6 | 10 |  | 7–1 | –? | 3–2 | – | 6–0 |
|  Suomi | 5 | 3 | 0 | 2 | 25–16 | 6 | – |  | – | 9–2 | – | – |
|  Venäjä | 5 | 3 | 0 | 2 | 21–16 | 6 | – | 6–2 |  | 2–5 | –? | 5–1 |
|  Ruotsi | 5 | 3 | 0 | 2 | 18–17 | 6 | – | – | – |  | – | 6–1 |
|  Hakassia | 5 | 1 | 0 | 4 | 8–21 | 2 | –? | 0–3 | – | 2–3 |  | 3–1 |
|  Norja | 5 | 0 | 0 | 5 | 4–30 | 0 | – | 1–10 | – | – | – |  |
Välierät

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Itsenäisten valtioiden yhteisö  | 5–6 (3–3) |  Ruotsi |
| Venäjä  | 5–3 (3–1) |  Suomi |
Ottelu 5. sijasta

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Hakassia  | 4–2 (1–2) |  Norja |
Ottelu 3. sijasta

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Itsenäisten valtioiden yhteisö  | 9–0 (4–0) |  Suomi |
Loppuottelu

|  | Tulos |  |
| --- | --- | --- |
| Venäjä  | 3–7 (2–5) |  Ruotsi |
Ruotsinlapinkoira

| Ruotsinlapinkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ruotsi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 261
Alkuperäinen käyttö:  porokoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  noin 12–13 vuotta
Muita nimityksiä:  Svensk Lapphund, Swedish Lapphund, lapphund suedois, Schwedischer Lapphund, perro sueco de Laponia, rootsi lapikoer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 3 Pohjoiset vahti- ja paimenkoirat #135
Ulkonäkö
Paino:  19,5–20,5 kg
Säkäkorkeus:  ihannekorkeus: narttu 43 cm, uros 48 cm
Väritys:  musta tai karhunruskea
Ruotsinlapinkoira (ruots. svensk lapphund) on hyvin vanha koirarotu. Rodusta huolehtii Ruotsissa Svenska Lapphundsklubben ja Suomessa Lappalaiskoirat.
Ulkonäkö

Lyhyt, kartion muotoinen kuono kapenee kirsua kohti. Eturaajat ovat vahvat ja yksisuuntaiset. Vatsaviiva kohoaa vain vähän. Säkäkorkeus on 40–51 cm (ihanne: urokset 48 cm, nartut 43 cm). Tyypillisenä pystykorvana ruotsinlapinkoiralla on pystyt korvat sekä selän päälle kaartuva häntä. Runko on suorakaiteen muotoinen.
Aiemmin töpöhäntäisyys oli verrattain yleistä: saamelaiset typistivät häntiä, jotta niiden karva ei jäätyisi ja kiinnittyisi koiran pakaroihin. Kun häntiä oli typistetty riittävän kauan, töpöhäntäisyyden alettiin uskoa olevan luonnollinen ominaisuus.
Ulkonäkö > Väri

1900-luvun alkupuolella ruotsinlapinkoiria esiintyi monenvärisinä samaan tapaan kuin suomenlapinkoiria vielä nykyisinkin: mm. valkoisina, keltaisina, ruskeina ja keltavalkoisina - joko vaaleammin merkein tai ilman. Tummia yksilöitä, joilla oli silmien yllä vaaleat merkit kutsuttiin "nelisilmiksi" (nielletjalmak). Vaaleita merkkejä kutsuttiin myös "peikon silmiksi", ja niiden ansiosta koiran uskottiin havaitsevan kummitukset ja muut yliluonnolliset olennot.
Saamelaiset kuitenkin suosivat mustia ja karhunruskeita yksilöitä, koska ne erottuivat selkeästi lumesta. Myös kalixinkoiran perimä saattoi selittää sen, miksi mustasta tuli kaikkein yleisin väritys. Nykyisin koirat ovat edelleen useimmiten mustia, ja sen lisäksi ainoa toinen sallittu väritys on karhunruskea; jälkimmäisiä ei ole kuitenkaan syntynyt Ruotsissakaan enää moneen vuoteen. Rinnassa, yksittäisessä varpaassa ja hännän päässä sallitaan pienet valkoiset merkit, mutta runsaammat merkit eivät ole toivottavia.
Luonne ja käyttäytyminen

Ruotsinlapinkoira on luonteeltaan ystävällinen, älykäs, aktiivinen ja toimelias. Ruotsinlapinkoira sopii luonteeltaan kotikoiraksi ja rakastaa ulkoilua säästä riippumatta. Ruotsinlapinkoira sopii myös monenlaisiin harrastuksiin.
Nykyinen tilanne

Ruotsinlapinkoiria on Suomessa rekisteröity noin 260. Rotu on kotimaansa ulkopuolella lähes tuntematon, ja jopa kotimaassaan vähemmän suosittu kuin suomenlapinkoira.
Harrastukset

Ruotsinlapinkoira sopii niin koti- kuin harrastuskoiraksikin. Monet harrastavat esimerkiksi tokoa ja agilityä. Ruotsissa löytyy jo muutama tottelevaisuusvaliokin. Nykyään ruotsinlapinkoira toimii jopa lampaiden paimentajana.
Hoito

Säänkestävä turkki, jossa paksu ja tuuhea peitinkarva; aluskarva kihartuvaa. Turkki hylkii vettä ja lunta. Säännöllinen harjaus estää turkin takkuuntumisen eikä karvaan tartu risuja tms.
Terveys

Ruotsinlapinkoirilla on ilmennyt jonkin verran lonkkasairauksia ja epilepsiaa, mutta Suomessa tutkitut koirat ovat olleet pääosin terveitä.
Tarmo Ruubel

Tarmo Ruubel (s. 19. elokuuta 1967 Tallinna) on suomalainen näyttelijä ja televisiojuontaja. Hän on tullut tunnetuksi muun muassa elokuvasta Iskelmäprinssi sekä useista televisiosarjoista.
Elämä ja ura

Ruubel syntyi Viron pääkaupungissa neuvostovallan aikana ja muutti Suomeen viisivuotiaana. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1986 ja suoritti Teatterikorkeakoulun 1988–1992, minkä jälkeen hän oli kauden 1992–1993 kiinnitettynä Kotkan kaupunginteatteriin.
Ruubelin teatterirooleja on muun muassa Sidney Bruhl Ira Levinin kirjoittamassa trillerissä Murhaloukku. Esitys annettiin Teatteri Imatrassa kaudella 2012–2013.
Elokuvauransa Ruubel aloitti sivuosalla seksuaalista käyttäytymistä valottavassa televisioelokuvassa Hyväntekijä. Ensimmäinen valkokangasrooli Ruubelilla oli vuonna 1991 musiikkikomediassa Iskelmäprinssi, jossa hän näytteli rallikuninkuudesta haaveilevaa Ramia. MTV3:n sarjassa Ihmeidentekijät ja sen jatko-osassa Parhaat vuodet hän tulkitsi Joonas Kuningasta. Edelleen Ruubelilla oli rooli muutamassa jaksossa sarjassa Blondi tuli taloon. Åke Lindmanin sotaelokuvassa Tali-Ihantala 1944 hän tulkitsi majuri Hynnisen osan.
Tarmo Ruubel on toiminut myös kiinteistövälittäjänä ja juontanut MTV3:n sisustussarjaa Pientä pintaremonttia. Hän on juontanut myös Yle TV2:n matkailuaiheista sarjaa Matkalla Virossa (2008) yhdessä Siiri Sisaskin kanssa.
Filmografia > Elokuvat

Iskelmäprinssi (1991)
Veturimiehet heiluttaa (1992)
Pom poko (1994) - Tamasaburo (suomenkielinen ääni)
Pikkusisar (1999)
Kissojen valtakunta (2002) – Paroni Humbert von Gikkingen (suomenkielinen ääni)
Tali-Ihantala 1944 (2007)
Bolt (2008) - Bolt (suomenkielinen ääni)
Varasto 2 (2018)
Filmografia > Televisioelokuvat

Hyväntekijä (1990) (nimellä Tarmo Montonen)
Kalliolle kukkulalle (1992)
Ratapenkan ruusu (1996)
Kekkonen (1998)
Pako punaisten päämajasta (2000)
Filmografia > Televisiosarjat

Tuntemattomalle jumalalle (1993)
Puhtaat valkeat lakanat (1993)
Blondi tuli taloon (1994–1995)
Ihmeidentekijät (1996–1998)
Sydänten akatemia (1998)
Iskelmäprinssi (1998)
Parhaat vuodet (2000)
Kylmäverisesti sinun (2005)
Kelgukoerad (Viron Kanal2) (2008)
Kotikatu (2009)
Oiva Rustanius

| Oiva Rustanius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Urho Oiva Rustanius
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1893 Oulu
Kuollut: 8. huhtikuuta 1918 (24 vuotta) Lempäälä
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärivänrikki
Urho Oiva Rustanius (17. kesäkuuta 1893 Oulu – 8. huhtikuuta 1918 Lempäälä) oli jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat talonomistaja Karl Gustaf Rustanius ja Aina Johanna Berlin.
Koulutus

Rustanius kävi neljä luokkaa Oulun suomalaista reaalilyseota sekä Oulun kauppakoulun sekä oli syyslukukauden vuonna 1915 oppilaana Oulaisten maamieskoulussa.
Jääkäriaika

Suomessa jääkärivärvärinä toiminut Rustanius liittyi vapaaehtoisena Lockstedtin leirillä Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 2. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ja aluksi hän oli sijoitettuna 2. jääkäripataljoonan muodostamisen ajan Ylistaroon ja sen jälkeen pataljoona oli reservinä Kangasalla, josta pataljoona marssi Lempäälän rintamalle 31. maaliskuuta 1918. Aluksi hän toimi pataljoonassa komppanianvääpelinä ja myöhemmin joukkueenjohtajana 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 1. komppaniassa.  Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Lempäälässä, Vuohiniemellä, Kukossa ja Kelhossa, missä hän haavoittui pahoin ollessaan ketjussa Kelhon kartanoa vastaan tehdyssä hyökkäyksessä ja jäi pahasti haavoittuneena saarroksiin vihollisen ristituleen aamupäivällä 7. huhtikuuta 1918. Valkoiset vetäytyivät Kelhosta koko päivän jatkuneiden taisteluiden jälkeen pimeyden turvin myöhään illalla Mäyhäjärven jäitse tavoitteenaan majapaikkansa Sotavallan kartanolla. Punaiset ampuivat Rustaniuksen kantajineen jäälle ja hänen ruumiinsa löydettiin Mäyhäjärvestä jäitten lähdettyä 23. toukokuuta 1918. Rustanius oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Oulussa ja hänet on haudattu perhehautaan Oulun hautausmaalle 27. toukokuuta 1918. Hän nimensä löytyy Oulun sankaripatsaasta ja teksti hänen hautakivessään kuuluu seuraavasti: Kaatui Suomen vapaustaistelussa Lempäälässä 7.4.1918" ja "Kanssa urhoin kaaduit kunnialla
Maalles antain uhrin kalleimman.
Kuvaus Rustaniuksen viimeisistä vaiheista

"Metsäsaarekkeen takana oli avoimia peltoja ja heti peltojen takana Kelhon kartano. Jääkäriluutnantti Dikert, joka oli ottanut komennon, neuvotteli jo punaisten kanssa antautumisesta huutaen yli peltojen, mutta kun punaisten apuvoimat etelästä olivat saapuneet, punaisten antautumisesta ei enää ollut puhetta. Kaikki haavoittuneet oli kiskottu maantien yli metsäsaarekkeeseen, ja komppanian rintama oli maantietä myöten etelää vastaan, toisaalta taas metsän reunassa pohjoista vastaan, Kelhon kartanoon päin. Haavoittuneet lojuivat pienen metsän syvänteissä. Vieressäni makasi heitä paljon, kuten jääkärivääpeli Rustanius, joka oli vaikeasti haavoittunut vatsaan" .lähde tarkemmin? Valkoiset päättivät Nordströmin ehdotuksesta yrittää yön pimeyden turvin ulos saarroksesta Mäyhäjarven jäälle ja sitä kautta takaisin Sotavaltaan. Vetäytyminen jäälle aloitettiin klo 11 illalla ja aluksi se sujuikin hyvin. Jäälle tultua punaiset kuitenkin huomasivat vetäytyjät ja avasivat rannalta tulen. Monet kaatuivat tai haavoittuvat ennen turvaan pääsemistä. Rustanius ammuttiin kantajiensa kanssa ja mm. jääkärivänrikki Ragnar Oivo haavoittui. Oivo pääsi kuitenkin Sotavaltaan ja samoin Nordström, jonka lopulta  eräs maanviljelijä Lemponen Ylistarosta veti milloin jaloista, milloin jalkateristä tulvavedessä yli Mäyhäjärven jään Sotavaltaan. Rustaniuksen ruumis löydettiin vasta jäitten lähdettyä 23. toukokuuta Mäyhäjärvestä, hänet on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön.
Harrastukset

Hän kuului Voimistelu- ja urheiluseura "Pyrintöön" sekä oli kiinnostunut maanviljelystä ("mieliharrastuksensa oli maataloustyö")
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 18. huhtikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Emil Rutanen

| Emil Rutanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1895 Saarijärvi
Kuollut: 9. elokuuta 1939 (44 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärimajuri
Emil Rutanen   (7. helmikuuta 1895 Saarijärvi – 9. elokuuta 1939) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Erkki Rutanen ja Amanda Rasila. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Maija Amanda Toivosen kanssa.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja seitsemännen luokan yksityisesti Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1928. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929 sekä Sotakorkeakoulun yleinen osaston vuosina 1930–1932.
Jääkäriaika

Tämä Saarijärveläinen kauppa-apulainen liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 10. syyskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan vääpeliksi 3. Jääkärirykmentin 7.Jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdessa, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi joukkueenjohtajana, 2. pataljoonan adjutanttina ja 23. joulukuuta 1918 lähtien komppanianpäällikkönä eri komppanioissa. Hänet siirrettiin 30. toukokuuta 1932 1. pataljoonan komentajaksi Pohjois-Savon rykmenttiin, josta hänet komennettiin 1. heinäkuuta 1933 yleisesikuntaupseeriksi Jyväskylän sotilaspiirin esikuntaan ja edelleen 24. huhtikuuta 1934 toimistoupseeriksi Yleisesikuntaan ja 1. heinäkuuta 1934 alkaen yleisesikuntaupseeriksi Helsingin sotilaspiirin esikuntaan.
Luottamustehtävät

Hän toimi Uudenmaan rykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1929 ja varajäsenenä vuonna 1930 sekä Uudenmaan sotilasläänin kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuonna 1935.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 13. huhtikuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 30. toukokuuta 1932  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 18. helmikuuta 1935 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Kyläkuri

Kyläkuri voidaan lievimmillään määritellä kyläläisten väliseksi ja yhtä kylää koskevaksi spontaaniksi silmälläpidoksi. Aktiivisempaa kyläkuria edustaa kyläläisten yhteispäätöksellä ja yhteisvoimin ylläpitämä kuri, jossa voidaan käyttää myös ruumiillista rangaistusta tai väkivaltaa.
Suomessa kyläkuri organisoitui varsinkin eteläisen ja keskisen Pohjanmaan rintapitäjissä vuoden 1742 kyläjärjestysohjeen vaikutuksesta, jolloin näiden maakuntien kyliin luotiin oma hallintokoneisto oltermannilaitos. Kylän johtoon asetettiin tällöin oltermanni ja hänelle apulaiseksi kaksi kylän lautamiestä (bisittare), joista muodostui kylänoikeus. Näiden maakuntien syrjäkylissä oltermannilaitos ei saavuttanut aivan yhtä tärkeää hallinnollista merkitystä.
Säännöllisesti kokoontunut kyläkokous valitsi kylänoikeuden jäsenet tavallisesti yhdestä kolmeen vuodeksi kerrallaan. Kylänoikeudella oli oikeus valvoa kyläyhteisön yhteistoimintaa sekä sakottaa yhteisistä asioista velvollisuutensa laiminlyöneitä kyläläisiä. Sakotukset kehnoista tulisijoista, aidoista, ojista tai järjestysrikkomuksista olivat maakuntien rintapitäjissä varsin yleisiä.
Järjestäytynyttä kylähallintoa toteutettiin paikoin myös Satakunnassa, Varsinais-Suomessa ja Hämeessä sekä 1800-luvun lopulla Karjalankannaksen pitäjissä. Pohjois-Pohjanmaallakin oltermannit olivat tunnettuja, mutta siellä he toimivat pääasiassa vain tulisijojen tarkastajina. Kuusamossa tunnettiin myös nimitys poro-oltermanni. Näissä maakunnissa oltermannihallintoon keskittynyt kyläkuri ei kuitenkaan saavuttanut samaa hallinnollis-yhteiskunnallista merkitystä kuin Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla.
Kyläkuria täydensivät yleinen kirkkokuri sekä Etelä-Pohjanmaalla lisäksi pitäjäkuri. Kotipiirissä vaikutti kotikuri.
Aiheesta muualla

Vanha kyläkuri taas käytäntöön. Minkä tähden?, Suomen Kuvalehti, 19.01.1935, nro 3, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kyläjoen seisake

Kyläjoen seisake oli Tornion aseman alainen laiturivaihde rataosalla Oulu-Tornio. Etäisyys Helsingistä oli 878,7 kilometriä. Seisake sijaitsi Kyläjoen likeisyydessä. Miehitys asemalta lopetettiin 1956 ja koko liikennepaikka lopetettiin 1982. Asemarakennus on purettu.