stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristian IX
Avioliitto ja lapset

Kruuunprinssi Christian havitteli puolisokseen vielä naimatonta kuningatar Viktoriaa, jonka kättä hän pyysi turhaan tämän kruunajaisissa Lontoossa vuonna 1838. Viktorian vanhin poika Edvard avioitui 25 vuotta myöhemmin Kristianin vanhimman tyttären Alexandran kanssa.
Vuonna 1842 hän avioitui kaksinkertaisen serkkunsa, prinsessa Louise von Hessen-Kasselin (1817–1898) kanssa, joka oli myös lapsettoman Fredrik VII:n serkku. Louise oli Hessen-Kasselin maakreivi Vilhelmin ja kuningas Kristian VIII:n sisaren, prinsessa Louise Charlotten vanhin tytär. Hän oli ratkaiseva tekijä siinä että prinssi Christian nimettiin kruununprinssiksi.
Perhe asui Christianin käyttöönsä vuonna 1837 saamassa ns. Keltaisessa palatsissa (Det Gule Palæ) Amalienborgin palatsin naapuritalossa Kööpenhaminassa ilmaiseksi 22 vuoden ajana ja eli suhteellisen vaatimattomasti Christianin saamalla ratsuväen upseerin palkalla.
Kristianille ja kuningatar Louiselle syntyi kuusi lasta, joista neljästä tuli Euroopan kuningashuoneitten merkittäviä jäseniä:
Fredrik VIII (3. kesäkuuta 1843 – 14. toukokuuta 1912), Tanskan kuningas, avioitui 1869 Ruotsin prinsessa Louisen kanssa. Heille syntyi kahdeksan lasta, joista yksi oli Kristian X ja toinen Norjan kuninkaaksi vuonna 1905 tullut Haakon VII.
Alexandra (1. joulukuuta 1844 – 20. marraskuuta 1925), avioitui 1863 Englannin tulevan kuningas Edvard VII:n kanssa. Heille syntyi kuusi lasta, joista yksi oli Yrjö V ja toinen Maud, Norjan kuningatar.
Vilhelm (24. joulukuuta 1845 – 18. maaliskuuta 1913), Kreikan kuningas Yrjö I (Georgios I), avioitui 1867 suuriruhtinatar Olga Konstantinovna Romanovan kanssa. Heille syntyi kahdeksan lasta, joista yksi oli Andreas, Edinburghin herttua prinssi Philipin isä.
Dagmar (26. marraskuuta 1847– 13. lokakuuta 1928), avioitui 1866 Venäjän tulevan keisari Aleksanteri III:n kanssa, otti käännyttyään ortodoksisuuteen nimen Maria Fjodorovna. Heille syntyi kuusi lasta, joista yksi oli Nikolai II.
Thyra, (29. syyskuuta 1853 – 26. helmikuuta 1933), avioitui 1878 Hannoverin kruununprinssi, Cumberlandin ja Teviotdalen herttua Ernst Augustuksen (1845–1923) kanssa. Heille syntyi kuusi lasta.
Valdemar (27. lokakuuta 1858 – 14. tammikuuta 1939), avioitui 1885 prinsessa Marie d'Orléansin (1865–1909) kanssa, jonka isoisä oli kruununprinssi Ferdinand-Philippe, kuningas Ludvig Filip I:n ja kuningatar Maria Amalian poika. Heille syntyi viisi lasta.
Näiden sukulaisuussuhteiden takia Kristiania kutsuttiin ”Euroopan isoisäksi” (tansk. ”Euroopan appiukko”, Europas svigerfar) ja kuningasparia "Euroopan appivanhemmiksi" (tansk. “Europas svigerforældre”).
Perintö

Kristian IX kuoli 87-vuotiaana tammikuussa 1906 rauhallisesti nukkuessaan Amalienborgin linnassa Kööpenhaminassa. Hänet on haudattu Roskilden tuomiokirkkoon hänelle rakennettuun kappeliin.
Kuuden lapsen onnistuneet naimakaupat Euroopan kuningashuoneiden kanssa ei suurelta osin johtunut Kristianista itsestään, vaan puoliso, kuningatar Louisen kunnianhimosta. Lisätekijänä oli, että Tanska ei kuulunut suurvaltojen joukkoon, joten muut valtiot eivät pelänneet, että Euroopan voimatasapaino järkkyisi, jos avioliitto toisen kuningassuvun kanssa horjuisi.
Kristianin ja Louisen pojanpoikia olivat Venäjän keisari Nikolai II, Kreikan kuningas Konstantin I, Englannin kuningas Yrjö V, Tanskan kuningas Kristian X ja Norjan kuningas Haakon VII. Useimpien nykyisten eurooppalaisten hallitsijat ja entisten kuningasperheiden jäsenet ovat Kristian IX:n jälkeläisiä suoraan alenevassa polvessa. Kuusi kymmenestä perinnöllisestä eurooppalaisesta nykyhallitsijasta polveutuu hänestä: Tanskan kuningas Frederik X, Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas Charles III, Belgian kuningas Philippe, Norjan kuningas Harald V, Espanjan kuningas Felipe VI ja Luxemburgin suurherttua Henri.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kristian IX Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Fredrik VII | Tanskan kuningas 1863–1906 | Seuraaja: Fredrik VIII |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 2 
Muut:  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Schleswigin, Holsteinin ja Lauenburgin herttuakunnat ennen vuotta 1864
Prinsessa Dagmar, prinssi Vilhelm, Kristian IX ja prinsessa Alexandra, Georg E. Hansen 1861
Prinsessa Dagmar, prinssi Frederick, prinsessa Alexandra, prinsessa Thyra ja prinssi Vilhelm 1858
Kuningas Kristian IX viimeisinä vuosinaan
Kristian IX:n ja kuningatar Louisen hauta Roskilden tuomiokirkossa, Kristian IX:n kappelissa
Kristian IX ja hänen jälkeläisensä Fredensborgin linnassa, Laurits Tuxen 1883-1886. Vas.: prinssi Albert Victor, Walesin prinssi (Edvard VII), prinsessa Alexandra, Tanskan prinsessa Ingeborg, prinssi Harald, Cumberlandin prinssi Georg, Cumberlandin prinsessa Marie, edellisten äiti prinsessa Thyra, 

Cumberlandin prinsessa Alexandra, kuningatar Louise, prinssi Valdemar, Kristian IX, prinssi Christian (Kristian X)

Nikolai Aleksandrovits (Nikolai II), suuriruhtinas Mihail Aleksandrovits, Maria Fjodorovna (Dagmar), suuriruhtinatar Olga Aleksandrovna, Aleksanteri III, kruununprinssi Frederik (Fredrik VIII), kruununprinsessa Louise (kuningatar Louise)

Georgios I (prinssi Vilhelm), Tanskan prinsessa Thyra, Kreikan prinsessa Alexandra, Kreikan kuningatar Olga, Kreikan prinsessa Marie, Walesin prinsessa Louise (Princess Royal), Tanskan prinssi Karl (Haakon VII), suuriruhtinas Georgi Aleksandrovits, Walesin prinsessa Victoria, Walesin prinsessa Maud (Norjan kuningatar Maud), suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna, Tanskan prinsessa Louise.
Kroatian demokraattinen liitto

| Kroatian demokraattinen liitto> Hrvatska Demokratska Zajednica |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  17. kesäkuuta 1989
Puoluesihteeri:  Krunoslav Katičić
Johto:   Andrej Plenković (pj.)  Zoltan Kabok  Franjo Tuđman 
Ideologia:   konservatismi  kristillisdemokratia 
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto
Toimisto:  Trg žrtava fašizma 4 Zagreb
Jäsenmäärä:  210,384
Värit:  sininen
Sabor:  55 / 151
Europarlamentti:  4 / 11
Kansainväliset jäsenyydet:  – Euroopan kansanpuolue   – International Democracy Union   – Centrist Democrat International
Nuorisojärjestö:  Kroatian demokraattisen liiton nuoriso
Kotisivu:  hdz.hr
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kroatian demokraattinen liitto (kroatiaksi Hrvatska Demokratska Zajednica, lyh. HDZ) on kroatialainen konservatiivipuolue ja maan merkittävin keskusta-oikeistoa edustava puolue, joka on nykyisin toinen Kroatian kahdesta suuresta valtakunnallisesta puolueesta Kroatian sosiaalidemokraattisen puolueen ohella. HDZ hallitsi Kroatiaa vuosina 1990–2000 ja on ollut koalitiohallituksessa vuodesta 2003. HDZ on Euroopan kansanpuolueen täysjäsen.
Bosnia ja Hertsegovinassa toimii HDZ:n sisarpuolue HDZ BiH.
Historia

HDZ perustettiin kesäkuussa 1989 toisinajattelija Franjo Tuđmanin johdolla. Franjo Tuđman oli Jugoslaviassa armeijan kenraali, mutta erosi armeijasta vuonna 1961 ryhtyen historiantutkijaksi. Tuđman väitteli tohtoriksi tutkimuksillaan sotien välisen Jugoslavian kriisin syistä, ja istui kroaattikansallisten mielipiteidensä takia vankilassa yhteensä neljä vuotta 1970- ja 1980-luvuilla.
.
HDZ laillistettiin vuonna 1990. Puoluetta pidetään joskus alkuaan vastareaktiona Slobodan Miloševićin serbinationalismiin. Alkuaikoinaan se oli äärinationalistinen ja jotkut jäsenet kannattivat jopa fasistisen Ustašan aatteita ja Suur-Kroatian luomista "historiallisten ja luonnollisten rajojen mukaan". Puolueen on väitetty ajaneen etnisesti puhdasta Kroatiaa. Puolueen äärisiipi kannattikin Suur-Kroatiaa, joka olisi ulottunut Bosnia-Hertsegovinaan. Joka tapauksessa alussa Tuđmanin kaudella puolue itsevaltaisesti Tuđmanin johtama, vanhoillinen ja hyvin kansallismielinen. Tuđman myös suosi sukulaisiaan, rajoitti sananvapautta ja poliittista elämää sekä ainakin syrji Kroatian serbejä, eikä puuttunut paikalliseen serbeihin kohdistettuun väkivaltaan.
Ennen vuoden 1990 vaaleja hallitseva kommunistinen puolue oli muuttanut vaalijärjestelmää suosimaan kahta suurinta puoluetta, olettaen äänestäjien äänestävän mieluummin kommunistista puoluetta kuin kiihkomielistä HDZ:aa. Tuđmanin pääosin ulkomaisten kroaattien rahoittama vaalikampanja oli avoimen kroaattikansallismielinen ja serbivastainen, mikä ärsytti serbejä. Äänestäjät näkivät kuitenkin HDZ:ssa vähiten huonoimman vaihtoehdon – mahdollisuuden kommunismista eroon pääsemiseen ja vastapainon Jugoslavian serbinationalismille. HDZ voitti ylivoimaisesti ja Kroatiasta tuli kommunistien yksipuoluevallan sijaan yksi harvoista entisen itäblokin maista, jossa kommunistipuolueen yksinvallan korvasi toisen puolueen yksinvalta. HDZ:n valtaantulopäivää 30. toukokuuta 1990 juhlittiin Kroatiassa yleisenä juhlapäivänä.
Vuoden 1992 presidentinvaaleissa Tuđman, puolueen kiistämätön johtaja kuolemaansa 1999 saakka, valittiin presidentiksi. Kroatia julistettiin itsenäiseksi 1991 ja tunnustettiin 1992 ja sai takaisin sotaa edeltävän alueensa 1998. HDZ voitti uudelleen vaalit 1992 ja 1995.
Kroatian serbivähemmistö vastusti kroaattinationalistisen HDZ:n valtaa ja olisi halunnut jäädä Jugoslavian yhteyteen, mikä johti tunnustamattoman Krajinan serbitasavallan julistamiseen. Tasavalta puhdistettiin etnisesti ei-serbeistä, jäi Kroatian armeijan valloittamaksi 1995 ja liitettiin uudelleen Kroatiaan 1998.
HDZ:n alaisuudessa maa siirtyi kapitalismiin Jugoslavian ajan sosialistisesta markkinataloudesta. Tuđman ilmoitti julkisesti tavoitteekseen luoda "200 perhettä" jotka hallitsisivat pääosaa maan vauraudesta. Ideologialtaan HDZ oli aluksi oikeistolainen ja Tuđman ilmoitti saaneensa vaikutteita thatcherismistä. Myöhemmin puolue ilmoitti itsensä keskusoikeistolaiseksi ja kristillisdemokraattiseksi.
Historia > HDZ 2000-luvulla

Tuđmanin kuolemalla joulukuussa 1999 oli merkittävä vaikutus tammikuun 2000 vaaleihin. Vaikka HDZ jäi suurimmaksi puolueeksi (26,66 % äänistä, 30,46 % paikoista), kuusi keskustavasemmistolaista puoluetta löivät sen perusteellisesti. Saman vuoden presidentinvaaleissa HDZ:n ehdokas Mate Granić jäi kolmanneksi, eikä päässyt toiselle kierrokselle. Vaalit voitti kansanpuolueen Stjepan Mesić.
Vuosina 2000–2003 useat HDZ:n aikana rikastuneet liikemiehet tuomittiin väärinkäytöksistä, mutta yksityistämisprosessi jäi voimaan. HDZ:n ei uskottu toipuvan alamäestään. Tilanne kuitenkin muuttui, kun entisen Jugoslavian kansainvälinen rikostuomioistuin alkoi syyttää kroaattikenraaleja. Kansallismielisille tämä oli häväistys ja johti joukkoprotesteihin hallitusta vastaan ja HDZ:n kannatuksen kasvuun.
Vuonna 2002 Ivić Pašalić, joka oli Tuđmanin kovan linjan kannattajia, haastoi Ivo Sanaderin johtajataistoon ja syytti tätä Tuđmanin nationalistisen perinnön pettämisestä. Sanader voitti viimein vapaamielisempien tuella. Pašalić jätti puolueen ja perusti oman kansallisoikeistolaisen Hrvatski blokinsa, joka ei kuitenkaan ole päässyt parlamenttiin.
Sanader saattoi nyt johtaa puolueen uudelle linjalle ja vakuuttaa äänestäjät, että sen valtaannousu ei johtaisi demokratian vaarantumiseen. HDZ saavuttikin suosiota vaihtoehtona tehottomaksi ja korruptoituneeksi syytetylle ja ristiriitojen repimälle Ivica Račanin hallitukselle. Parlamenttivaaleissa marraskuussa 2003 HDZ sai 33,9 % äänistä ja 66 paikkaa 151:stä ja muodosti hallituksen itsenäisen demokraattisen serbipuolueen ja Kroatian eläkeläisten puolueen kanssa.
Pääministerinä Sanaderin tärkein tehtävä oli johtaa maa Euroopan unionin ja Naton jäseneksi. Lokakuussa 2005 hän oli vielä maan suosituin poliitikko, mutta päätös korvata Itävallan kansalaisille toisen maailmansodan jälkeen kansallistettu omaisuus johti tiukkaan vastustukseen ja suosion laskuun. Vuoden 2005 paikallisvaaleissa oppositio otti voiton ja Ante Gotovinan pidätys joulukuussa 2005 Kanarialla laski suosiota.
Aiheesta muualla

Kroatian demokraattinen liitto (kroatiaksi)
| n k Konservatiivinen internationaali (IDU) |
| --- | --- |
Aasia ja Tyynimeri:   Liberaalipuolue   Kansallinen Itsenäisyyspuolue   Yhdistynyt tulevaisuuspuolue   Kansanpuolue   Likud   Kataeb   Demokraattinen puolue   Yhdistynyt kansallinen puolue   Kuomintang   Kansallispuolue 
Afrikka:   Uusi isänmaallinen puolue   Demokraattinen puolue   Demokraattinen puolue   Itsenäisyyspuolue   Chadema   Demokraattisen muutoksen foorumi 
Eurooppa:   Demokraattinen puolue   Demokraattinen liitto, Demokraattinen liitto 1990, Demokraattinen edistys, Demokraattinen toiminta   Demokraattisten voimien liitto, GERB   Kansanpuolue   Yhdistynyt kansallinen liike   Kansanpuolue   Kotimaan liitto - Kristillisdemokraatit   Uusi demokratia   Demokraattinen liitto   Demokraattinen liike   Itsenäisyyspuolue   Liberaalidemokraattinen puolue   Muutosten liike   Høyre   VMRO–DPMNE   CDS–PP   CDU, CSU   Edistyspuolue   Demokraattinen puolue   Kansallinen Kokoomus   Maltillinen kokoomus   Konservatiivinen kansanpuolue   Kansalaisdemokraattinen puolue   Batkivštšyna   Fidesz   The BPF Party, Yhdistynyt kansalaispuolue   Oikeistovoimien liitto   Isänmaa   Konservatiivipuolue 
Pohjois-Amerikka:   Kansallinen edistysvoima   Kristillissosiaalinen puolue   Arena   Unionistipuolue   Uusi kansallinen puolue   Kansallispuolue   Konservatiivipuolue   Demokraattinen muutos   Yhdistynyt työläisten puolue   Uusi demokraattinen puolue   Republikaaninen puolue 
Etelä-Amerikka:   Tasavaltalainen ehdotus   Sosiaalidemokraattinen liike   Demokraatit   Itsenäinen demokraattinen liitto, Kansallinen uudistus   Konservatiivipuolue   Konservatiivipuolue   Yhdistynyt kansallinen tasavaltalaispuolue   Kristillinen kansanpuolue   Venezuela-projekti 
Kansainväliset:  Aasian ja Tyynenmeren demokraattinen unioni  Afrikan demokraattinen unioni  Euroopan kansanpuolue  Euroopan konservatiivien ja reformistien puolue  International Women's Democrat Union  International Young Democrat Union  Karibian demokraattinen unioni  Latinalaisen amerikan puolueiden unioni
Rhea Silvia

Amulius pakottaa Rea Silvian vestaaliksi.
Rhea Silvia tai Rea Silvia (myös Ilia) oli tarujen mukaan Romuluksen ja Remuksen äiti sekä Alba Longan kuninkaan Numitorin tytär. Numitorin veli Amulius syöksi tämän vallasta ja pakotti Rhea Silvian Vestan neitsyeksi, jotta hän ei voisi synnyttää laillista perijää valtaistuimelle. Mars-jumala saattoi kuitenkin Rhea Silvian raskaaksi, ja niin syntyivät kaksoset Romulus ja Remus. Raivostunut Amulius heitätti Rhea Silvian Tiberiin, mutta joenjumala pelasti hänet ja teki hänestä puolisonsa.
Ranskan toinen keisarikunta

Ranskan toinen keisarikunta (ransk. Le Second Empire) on nimitys, jota käytetään Ranskasta vuosina 1852–1870, jolloin Napoleon III oli keisarina. Se oli alkuperäiseltä luonteeltaan uudistushenkinen. Vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen jälkeen Louis Napoléon Bonaparte oli valittu tällöin perustetun Ranskan toisen tasavallan presidentiksi, mutta muutamaa vuotta myöhemmin hänet kruunattiin keisariksi nimellä Napoleon III. Hänen henkilökohtainen valtansa oli erittäin suuri. Napoleon III pyrki sosiaaliseen ja tekniseen edistykseen ja oli halukas toteuttamaan uudistuksia myös Ranskan laajenevissa siirtomaissa.
Julkiset rakennushankkeet tarjosivat työtä. Pariisissa suoritettiin laajoja uudelleenrakennustöitä paroni Georges-Eugène Haussmannin johdolla. Talouselämä kukoisti, joskin keinottelu aiheutti epävarmuutta. Talouselämää yritettiin aktivoida hyvin liberaalilla ulkomaankauppapolitiikalla, muun muassa Cobben-sopimuksella vuonna 1860. Tämän sopimuksen tarkoituksena oli myös hankkia keisarikunnalle työväenluokan tuki. Suezin kanavaa alettiin rakentaa, ja se valmistui vuonna 1869.
Keisari sai voimakkaan tasavaltalaisen opposition vastaansa. Tälle hänen täytyi antaa yhä enemmän myönnytyksiä, niin että alkuperäinen autoritaarinen keisarius muuttui liberaaliseksi. Ulkopolitiikassaan Napoleon III kannatti menestyksellisen Krimin sodan (1853–1856) jälkeen niin Italian kuin Saksankin yhdistymistä. Italian yhdistyminen oli hänelle henkilökohtainen ja sukuperinteeseen liittyvä asia. Auttaessaan Sardiniaa vuonna 1859 sodassa Itävaltaa vastaan hän sai tuolloin tehdyn sopimuksen mukaan vastineeksi vuonna 1860 Ranskalle Savoijin ja Nizzan. Saksan yhdistyminen lujaksi kansallisvaltioksi ei kuitenkaan ollut Ranskan politiikan päämääränä, mutta Bismarck eliminoi Ranskan vaikutuksen.
Pahimman vastoinkäymisensä Ranska koki Meksikon operaatiossa. Yhdysvaltain painostuksen johdosta Ranskan oli vedettävä joukkonsa pois vuonna 1866, ja Meksikon tasavaltalaiset ampuivat keisari Maksimilian I:n vuonna 1867. Napoleon III oli henkilökohtaisesti haluttomampi sotaan kuin hänen jatkuvasti lisää vaikutusvaltaa saanut puolisonsa Eugénie. Toistuvat poliittiset epäonnistumiset saivat hänet julistamaan sodan Preussille 19. heinäkuuta 1870. Tässä Saksan–Ranskan sodassa Ranska kuitenkin kärsi nopean ja selvän tappion. Keisari joutui vangiksi 1. syyskuuta 1870 Sedanissa, ja Ranska julistettiin tasavallaksi 4. syyskuuta. Tästä seurasi Ranskan kolmas tasavalta.
Historia > Louis Napoleon ja Ranska 1800-luvun alussa

Ranskaa käsittelevässä kirjoituksessaan Karl Marx kirjoitti keisari Napoleon III:sta kuvauksen, joka ei mairittele kohdettaan: ”Ranskassa tapahtunut luokkataistelu loi olosuhteet, missä harvinaislaatuisen groteski keskinkertaisuus sai sankarin osan.” Keisari Napoleon III oli alkujaan Louis Napoleon Bonaparte, keisari Napoleon I:n veljenpoika.
Eläessään nuoruudessaan maanpakolaisena Euroopassa Louis Napoleon oli kertonut kaikille, jotka vain jaksoivat kuunnella, tulevaisuudestaan Ranskan hallitsijana. Hän eli poliisivalvonnassa, mutta kovin vakavasti häntä ei otettu. Elämänsä hän rahoitti äitinsä jättämällä suurella perinnöllä. Hän yritti kaapata Ranskassa vallan kahdesti, vuosina 1836 ja 1840. Molemmat yritykset epäonnistuivat ja vuoden 1840 fiaskon jälkeen hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Vartijoiden huolimattomuuden takia hänen onnistui paeta vuonna 1845 ja siirtyä maanpakoon Lontooseen.
Heinäkuun vallankumous vuonna 1830 oli nostanut valtaan porvarikuningas Ludvig Filipin. Aluksi suositun kuninkaan kansansuosio oli alkanut 1840-luvun loppupuolella hiipua. Adolphe Thiers syytti hallintoa vuoden 1846 vaalituloksen vääristelystä. Hallitusta syytettiin myös huonosta taloudenpidosta ja se oli yhdistetty myös seurapiiriskandaaleihin.
Heinäkuun monarkiaa oli kannattanut lähinnä virkamiesluokka, maanomistajat ja liikemiehet. Hallitus menetti heidän luottamuksensa talouskriisin ja työläisten mellakoiden johdosta. Työläiset mellakoivat lähinnä elintarvikkeiden kohonneiden hintojen ja työttömyyden vuoksi.
Pariisissa oli mellakoita 22.–24. helmikuuta 1848. Mellakat johtivat kuninkaan pakoon ja Ranskan toisen tasavallan syntyyn. Pieni joukko tasavaltalaisia sai voiton nopeasti ja se hämmensi heitä itseäänkin.
Historia > Ranskan toinen tasavalta

Hallitus julisti heti miesten yleisen äänioikeuden. Naisille ei politiikkaan osallistumisen katsottu olevan tuolloin sopivaa. Uudistus oli silti radikaali, sillä äänioikeutettujen määrä nousi 250 000 äänioikeutetusta lähelle kymmentä miljoonaa. Ensimmäistä kertaa historiassa suuren eurooppalaisen valtion kaikilla miehillä oli oikeus äänestää perustuslakia säätävän kokouksen vaaleissa.
Kuultuaan Lontoossa vallankumouksesta Louis Napoleon kiiruhti kotimaahansa. 4. kesäkuuta 1848 pidetyissä vaaleissa Louis Napoleon valttiin kansalliskokouksen jäseneksi lähes ilman vaalikampanjaa. Tämä hämmästytti poliittista eliittiä. Louis Napoleon oli tehnyt kahdella kirjallaan pohjatyötä suosiolleen. Ensimmäinen teos, vuonna 1839 julkaistu Napoleonilaiset ihanteet esitteli Napoleon Bonaparten suurena kansan ystävänä, joka kävi sotiaan vain pakotettuna. Vankeusaikanaan vuonna 1844 hän julkaisi teoksen Köyhyyden poistaminen, joka herätti kiinnostusta radikaaleissa sosialisteissa. Teoksia voi pitää tulevan keisarin poliittisen ajattelun kulmakivinä.,
Vallankumoushallitus ei kyennyt parantamaan huonoa taloustilannetta. Pariisissa oli suuria työläislevottomuuksia. Kenraali Louis Eugène Cavaignac komensi 37 000 sotilasta tukahduttamaan ne. Arviolta 12 000 työläistä pidätettiin heinäkuussa 1848. Kun Cavaignac ryhtyi presidenttiehdokkaaksi, monet tasavaltalaiset pitivät häntä ”heinäkuun teurastajana”. Louis Napoleon asettui vastaehdokkaaksi ja sai puolelleen monia konservatiiveja, kuten Adolphe Thiersin. He kuvittelivat saavansa hänestä itselleen nukkehallitsijan. Kenraali Guizot tosin varoitti, että Louis Napoleon on askel tasavallasta poispäin. Marsalkka Bugeaud taas varoitti, että viljelijät äänestävät Louis Napoleonista itselleen keisarin.
Vaalikampanjassaan Louis Napoleon sanoi tuovansa rauhan, hyvinvoinnin, uudistamisen ja järjestyksen. Mitään sortoa ei enää sallittaisi. Ranskan kansan menestyksen tuli olla kaiken politiikan johtoajatuksena. Kansa voisi eheytyä ainoastaan Napoleonin nimen alla. Vaalikampanjalla ja Napoleonin nimen herättämillä tunteilla saatiin aikaan äänivyöry. Louis Napoleon sai 5 434 000 ääntä ja Cavaignac 1 448 000 ääntä. Perustuslain mukaan presidentin valtakauden piti loppua vuonna 1852. Presidentillä ei ollut aikomustakaan noudattaa lakia.
Historia > Vallankaappaus

Vuoden 1851 lopussa Ranskassa oli sisäpoliittinen tilanne, jossa kaikki juonittelivat toisiaan vastaan ja epäilivät toinen toistaan vallankaappaushankkeista. Kaappauksen epäiltiin tulevan joko konservatiivien tai radikaalien tasavaltalaisten taholta. Presidentti Louis Napoleon kaappasi vallan 2. joulukuuta 1851.
Kaappaus oli hyvin suunniteltu ja suunnitelmat oli tehnyt presidentin velipuoli Charles de Morny. Kymmenen kenraalia oli vannonut uskollisuutensa kaappaushankkeelle jo 26. marraskuuta ja oppositiojohtaja Adolphe Thiers vangittu. Lennätinverkosto oli otettu etukäteen kaappaajien valvontaan.,
Varhain aamulla 2. joulukuuta pidätettiin joukko kansalliskokouksen jäseniä ja talojen seinille liimattiin jo hyvän aikaa edeltäpäin painettuja julisteita, joissa todettiin, että kansalliskokous oli valmistellut sisällissotaa. Adolphe Thiers vapautettiin eikä tämä katsonut oikeaksi vastustaa vallankaappausta kuin muodollisesti. Hänen mielestään Ranska tarvitsi vahvaa ja autoritääristä hallitusta.,
Pariisissa osa työläisistä nousi puolustamaan konservatiivisen kansalliskokouksen oikeuksia. 30 000 sotilasta lähetettiin murskaamaan 1 200 työläisen kapina. Taistelussa kuoli 380 työläistä. Muissa kaupungeissa oli vain pientä ja hajanaista vastarintaa. Maaseudulla nousi yllättävän suurta vastustusta. Keski-Ranskassa 100 000 miestä ja maan kaakkoisosissa 70 000 miestä osallistui vastarintaan. Mellakoiden lopettamisen yhteydessä vangittiin kaikkiaan 26 000 henkilöä, heistä 300 karkotettiin Cayenneen. Sanomalehtiä ryhdyttiin sensuroimaan tiukimmin sitten vuoden 1812, lisäksi kiellettiin poliittiset klubit.
Monilla alueilla ja monissa kansalaispiireissä vallankaappausta pidettiin tervetulleena. Monien huonojen ja levottomien vuosien jälkeen toivottiin vakautta ja rauhaa. Kirkonmiehet pitivät Louis Napoleonia lähestulkoon Jumalan lähettämänä. Louis Napoleon oli erittäin suosittu maaseudun pientilallisten parissa. Kun hän keisariksi tultuaan vieraili vuonna 1858 Bretagnessa, oli suuri joukko maalaisia tullut kärryineen jo edellisenä päivänä paikalle nähdäkseen ihailemansa keisarin puolisoineen.
Kaappaajat olivat luvanneet kysyä kansan mielipidettä politiikasta. 20. joulukuuta pidettiin kansanäänestys, jossa kysyttiin, haluaako kansa Louis Napoleonin laativan uuden hallitusmuodon. 7 500 000 äänesti ”kyllä”, ”ei” äänesti 640 000 ja tyhjää 1 500 000 äänestäjää. Uuden hallitusmuodon mukaan Louis Napoleonin piti olla presidentti seuraavat kymmenen vuotta, mutta marraskuussa 1852 senaatti ehdotti, että Louis Napoleonista tulisi keisari, jonka valta olisi perinnöllinen. Joulukuun 2. 1852 ehdotus toteutettiin ja Ranskasta tuli keisarikunta.,