stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tohtorinhattu
Valmistus

Tohtorinhattu valmistetaan käsityönä mittojen mukaan ns. formaattorin avulla. Hattua varten mitataan kallon muoto ja koko, niin että hattu asettuu päähän silinterin tapaan oikealle kohdalle, ei silmille mutta ei myöskään ylös otsalle. Lyyra kiinnitetään hatun kuvun etuosaan keskelle. Tohtorinhatun tyypillinen hinta vuonna 2023 oli noin 700 euroa.
Käyttö

Tohtorinhattua käytetään tietyissä akateemisissa juhlatilaisuuksissa, joista tärkeimpiä esimerkkejä ovat:
väitöstilaisuus, jossa tohtorinhattua käyttävät kustos ja vastaväittäjä. Koska tohtorinhattua ei käytetä sisätiloissa, se kuljetetaan väitöstilaisuuteen mentäessä ja sieltä lähtiessä käsivarrella. Väitössalissa kustoksen ja vastaväittäjän hatut ovat heidän edessään pöydällä lyyra yleisöön päin.
väitöskaronkka, johon väitelleet vieraat voivat tuoda oman tohtorinhattunsa. Hatut asetetaan usein tarkoitukseen varatulle sivupöydälle.
tohtoripromootio.
yliopiston avajaiset, joissa hattua käyttävät väitelleet professorit.
osakuntien vuosijuhlat.
yliopistoon liittyvät tai yliopiston järjestämät muut akateemiset tilaisuudet, esimerkiksi patsaan paljastukset ja hautajaiset.
Tohtorinhattua voidaan käyttää muuallakin kuin akateemisissa tilaisuuksissa, esimerkiksi hautajaisissa, jolloin sekä mies- että naistohtorit ottavat hatun pois päästään astuessaan kirkkoon ja ollessaan haudalla. Tohtorinhattua on 1900-luvulla käytetty myös kirkolliskokouksen avajaiskulkueessa, mutta tästä käytännöstä on sittemmin luovuttu.
Tohtorinhattua koskee pitkälti sama pukeutumisetiketti kuin muitakin silinterihattuja. Perinteisesti miehet käyttävät tohtorinhattua vain frakin kanssa, johon kuuluu päiväsaikaan musta ja illalla valkoinen liivi. Naiset käyttävät puolestaan useimmiten mustaa iltapukua.
Tohtorinhattu on henkilökohtainen, eikä sitä yleensä lainata muille henkilöille. lähde? Yhdessä mahdollisen tohtorin miekan kanssa se muodostaa väitelleen henkilön omat akateemiset tunnusmerkit - tohtorinhattu on omistajalleen tieteellisen vapauden vertauskuva. Hattua säilytetään sille valmistetussa hattukotelossa, jossa sitä pidetään sivuttain, niin että lierille, jonka reunat ovat kotelon pohjaan ja kanteen päin, on oma tukensa kotelon sisällä.
Aiheesta muualla

Hattuateljee Memmu Lankila
Hattuliike E.R. Wahlman
Hattuateljee Lyoléne
Harvest EB
Melanders Hattfabrik
Tohtorin hatun väreistä (Arkistoitu – Internet Archive)
Paul Verhaegh

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Paul Johannes Gerardus Verhaegh
Syntymäaika: 1. syyskuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Kronenberg, Alankomaat
Pelipaikka: oikea laitapuolustaja
Pituus: 178 cm
Seura
Seura: Augsburg
Pelinumero: 2
Junioriseurat
: Kronenberg
: VVV-Venlo
: PSV Eindhoven
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003–2004 | PSV Eindhoven | 0 | (0) |
| 2003–2004 | → AGOVV (laina) | 33 | (1) |
| 2004–2006 | Den Bosch | 56 | (4) |
| 2006–2010 | Vitesse | 138 | (6) |
| 2010– | Augsburg | 103 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 330 | (16) |
Maajoukkue
| 2006–2007 | Alankomaat U21 | 20 | (5) |
| 2013– | Alankomaat | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19. kesäkuuta 2014.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 19. kesäkuuta 2014.
Paul Johannes Gerardus Verhaegh (s. 1. syyskuuta 1983 Kronenberg, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on oikea laitapuolustaja. Verhaegh edustaa saksalaista FC Augsburgia.
Verhaegh teki ensiesiintymisensä Alankomaiden A-maajoukkueessa vuonna 2013. Hänet valittiin mukaan MM-kilpailuihin 2014.
Tomás Rincón

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 Tomás Rincón vuonna 2014.
Henkilötiedot
Koko nimi: Tomás Eduardo Rincón Hernández
Syntymäaika: 13. tammikuuta 1988 (ikä 37)
Syntymäpaikka: San Cristóbal, Venezuela
Pelipaikka: puolustava keskikenttäpelaaja
Pituus: 177 cm
Seura
Seura: Torino
Junioriseurat
0000–2004: Monsenor Arias Blanco
2004–2006: Maracaibo
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2007–2008 | Zamora | 33 | (1) |
| 2008–2009 | Deportivo Tachira | 19 | (0) |
| 2009–2014 | Hamburger SV | 106 | (0) |
| 2014–2017 | Genoa | 78 | (3) |
| 2017–2018 | Juventus | 13 | (0) |
| 2017–2018 | → Torino | 36 | (1) |
| 2018– | Torino | 55 | (4) |
Maajoukkue
| 2006–2007 | Venezuela U20 | 6 | (0) |
| 2008– | Venezuela | 101 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. maaliskuuta 2020.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 31. maaliskuuta 2020.
Tomás Eduardo Rincón Hernández (s. 13. tammikuuta 1988 San Cristóbal) on venezuelalainen jalkapalloilija, joka edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Torinoa. Oikeajalkainen Rincón on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän kuuluu myös Venezuelan jalkapallomaajoukkueeseen, jonka kapteenina hän toimii.
Ura > Seurajoukkueura

Rincón aloitti uransa kotimaansa pääsarjan Zamora FC:ssä, jossa hän pelasi kaudella 2007–2008 33 ottelua osuen kerran. Kauden 2008–2009 hän pelasi saman sarjan Deportivo Táchirassa 19 ottelua. Tammikuussa 2009 Rincón siirtyi Saksan Bundesliigan Hamburger SV:hen ensin lainasopimuksella ja myöhemmin pysyvällä sopimuksella. Hän debytoi Bundesliigassa huhtikuussa 2009 Hoffenheimiä vastaan. Tuo oli hänen ainoa bundesliigaottelunsa kaudella 2008–2009. Samalla kaudella hän debytoi myös Eurooppa-liigassa. Yhteensä Rincón pelasi Hamburger SV:n paidassa vuosina 2009–2014 106 ottelua.
Heinäkuussa 2014 Rincón siirtyi Italian Serie A:n Genoaan. Hän teki debyyttinsä seuran paidassa seuraavassa kuussa Napolia vastaan. Avauskaudellaan Rincónille kertyi 29 ottelua. Ensimmäisen maalinsa Genoan paidassa Rincón teki marraskuussa 2015 Sassuolon verkkoon. Kaudella 2015–2016 Rincón teki kolme maalia 33 ottelussa. Kolmannella kaudellaan hän pelasi Genoassa 16 liigaottelua ja siirtyi tammikuussa Juventukseen, jossa hän pelasi 13 Serie A -ottelua ja muutamia minuutteja kolmessa Mestarien liigan ottelussa. Elokuussa 2017 Rincón siirtyi lainalle Torinoon ja seuraavana kesänä hän solmi Torinon kanssa pysyvän sopimuksen.
Ura > Maajoukkueura

Rincón pelasi vuosina 2006–2007 kuusi ottelua Venezuelan alle 20-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa.
Venezuelan jalkapallomaajoukkueessa Rincón debytoi helmikuussa 2008 ystävyysottelussa Haitia vastaan. Hän kuului Venezuelan vakiokokoonpanoon vuosien 2011, 2015, 2016 ja 2019 Copa Américassa.
Arnjolt Beer

Arnjolt Beer (s. 19. kesäkuuta 1946 Koumac, Uusi-Kaledonia) on entinen ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kuulantyöntö.
Beer sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 kuulantyönnössä 13:nneksi tuloksella 18,46 m. Muissa ulkoratojen arvokisoissaan – Ateenan EM-kilpailuissa 1969 sekä Méxicon 1968 ja Münchenin 1972 olympialaisissa – hän karsiutui loppukilpailusta.
Sisäratojen EM-kilpailuissa 188-senttinen ja 120-kiloinen Beer sijoittui kuudenneksi Madridissa 1968 tuloksella 18,12 m, viidenneksi Belgradissa 1969 tuloksella 18,18 m sekä kahdeksanneksi Wienissä 1970 tuloksella 18,03 m.
Beer voitti Ranskan mestaruuden ulkoradoilla vuosina 1968, 1971, 1974, 1977, 1978 ja 1980 sekä hallissa vuosina 1975, 1977, 1978 ja 1979. Ranskan ennätystä hän paransi ulkoradoilla kahdesti: vuonna 1967 tuloksena oli 18,31 metriä ja seuraavana vuonna 19,32 metriä. Uransa pisimmän työnnön 19,76 metriä hän teki vuonna 1977.
Henkilökohtaiset ennätykset

Kuulantyöntö: 19,76 m (1977)
Kiekonheitto: 54,20 m (1969)
Françine Voisin

Françine Maignan (o.s. Voisin, s. 15. lokakuuta 1928) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 800 metrin juoksu.
Françine Voisin juoksi 800 metrillä Ranskan ennätyksen 2.18,4 kesäkuussa 1949 Pariisissa. Se jäi hänen uransa parhaaksi ajaksi. Ranskan mestaruuden hän voitti vuosina 1948 ja 1949. Seuratasolla hän edusti Racing CF:ää.
Leandro Rodríguez

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Leandro Joaquín Rodríguez Telechea
Syntymäaika: 19. marraskuuta 1992
Syntymäpaikka: Montevideo, Uruguay
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 179 cm
Seura
Seura:  Everton FC
Pelinumero: 28
Junioriseurat
0000-2012:  River Plate
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2012–2015 |  River Plate | 71 | (19) |
| 2015– |  Everton | 0 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 3. syyskuuta 2015.
Leandro Joaquín Rodríguez Telechea (s. 19. marraskuuta 1992 Montevideo) on uruguaylainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin valioliigassa pelaavaa Everton FC:tä. Oikeajalkainen Rodríguez on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Ura > Seurajoukkueura

Rodríguezin kasvattajaseura on River Plate Montevideo. Hän debytoi seuran edustusjoukkueen paidassa Uruguayn Primera Divisiónissa kaudella 2012–2013. Parhaimmalla kaudellaan, kaudella 2014–2015, Rodríguez teki 23 ottelussa yhdeksän maalia. Yhteensä hän pelasi pääsarjatasolla 71 ottelua viimeistellen niissä 19 maalia.
Elokuussa 2015 Rodríguez siirtyi Englannin valioliigan Everton FC:hen ollen seuran historian ensimmäinen uruguaylaispelaaja.
Muuta

Myös Rodríguezin veli Diego Rodríguez on ammattilaisjalkapalloilija. Hän on pelannut Uruguayn alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Rodríguezilla on myös Italian kansalaisuus.
Julie Vigourt

Julie Vigourt (s. 19. lokakuuta 1979 Mâcon, Saône-et-Loire, Ranska) on entinen ranskalainen seiväshyppääjä.
Vigourt teki seiväshypyssä Ranskan ennätyksen 402 cm toukokuussa 1996. Uransa parhaan tuloksen 430 cm hän hyppäsi heinäkuussa 2002. Sisäradoilla hänen paras tuloksensa  oli 410 cm. EA Mâconia edustanut 163-senttinen Vigourt ei voittanut urallaan kertaakaan Ranskan mestaruutta. Hän edusti Ranskaa kahdessa maaottelussa.
Fabienne Humm

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Fabienne Valérie Humm
Syntymäaika: 20. joulukuuta 1986
Syntymäpaikka: Zürich, Sveitsi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 168 cm
Seura
Seura:  FC Zürich
Pelinumero: 20
Junioriseurat
1994–2001:  FC Windisch
2001–2002:  FC Sursee
2002–2006:  FC Windisch
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2006–2009 |  FC Schlieren |  |  |
| 2009– |  FC Zürich |  |  |
Maajoukkue
| 2012– |  Sveitsi | 79 | (25) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 18. kesäkuuta 2015.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 16. heinäkuuta 2023.
Fabienne Valérie Humm (s. 20. joulukuuta 1986 Zürich) on sveitsiläinen jalkapalloilija, joka edustaa Nationalliga A:ssa pelaavaa FC Zürichiä. Pelipaikaltaan Humm on keskikenttäpelaaja tai hyökkääjä. Hän kuuluu myös Sveitsin naisten jalkapallomaajoukkueeseen.
Ura > Seurajoukkueura

Humm aloitti uransa FC Schlierenissä, jota hän edusti vuodet 2006–2009. Kaudeksi 2009–2010 hän siirtyi Nationalliga A:n FC Zürichiin. Zürichissä Humm on voittanut yhdeksän kertaa Sveitsin mestaruuden ja seitsemän kertaa Sveitsin cupin.
Ura > Maajoukkueura

Humm on pelannut Sveitsin maajoukkueessa vuodesta 2012 lähtien. Hän on pelannut ennen vuoden 2023 MM-kilpailujen alkua 79 maaottelua ja tehnyt niissä 25 maalia. Hän oli mukana vuoden 2015 MM-kilpailuissa Kanadassa, jossa hän teki naisten MM-historian nopeimman hattutempun Ecuadoria vastaan Sveitsin 10–1-voittoon päättyneessä ottelussa. Hummin maalit syntyivät viiden minuutin sisällä.
Saavutukset

FC Zürich
Nationalliga A: 2009–2010, 2011–2012, 2012–2013, 2013–2014, 2014–2015, 2015–2016, 2017–2018, 2018–2019, 2021–2022, 2022–2023
Sveitsin cup: 2011–2012, 2012–2013, 2014–2015, 2015–2016, 2017–2018, 2018–2019, 2021–2022
Assimilaatio Ranskan kolonialismissa

Marseillen siirtomaanäyttelyn juliste, 1922
Assimilaatio oli Ranskan siirtomaapolitiikan taustalla ollut teoreettinen oppi, jossa olettiin että siirtokuntien väestö omaksuu hitaasti kulttuurisen sopeutumisen. Siirtokuntien alamaisille myönnettiin assimilén (ransk. sopeutunut) tai évoluén (kehittynyt) asema, jotta he saattaisivat omaksua Ranskan kulttuurin – esimerkiksi kielen, pukeutumisen, koulutuksen, uskonnon ja arvot – tai palvelivat moitteettomasti Ranskan siirtomaa-armeijoissa tai virkamiehinä.
Assimilé oli siirtomaahallinnon alamainen, henkilö joka oli omaksunut perusasiat Ranskan kulttuurista ja tavoista, tai oli palvellut erinomaisesti armeijassa tai virkamiehenä ja sen seurauksena saattoi saada Ranskan kansalaisuuden.
Ranskan harjoittama assimilaatiopolitiikka ja sitä seurannut assosiaatiopolitiikka epäonnistuivat, jonka jälkeen afrikkalaiset aloittivat dekolonisaation hitaan prosessin maiden itsenäistymisten myötä.
Tausta

Ranska oli ollut Afrikassa 1600-luvulta alkaen, mutta teollisen vallankumouksen takia Euroopan maat tarvitsivat raaka-aineita ja työvoimaa, ja Afrikkaa alettiin katsoa seuduksi, johon kannattaisi mennä. Berliinin konferenssissa 1884 Euroopan maat sopivat keskenään Afrikkaa koskevasta kolonialismista. Sen jälkeen Ranska kolonisoi Länsi-Afrikan vuosien 1890-1914 välisenä aikana.
Ranskan ensimmäinen siirtomaa oli Algeria, joka valloitettiin vuonna 1830. Muita Ranskan Afrikan siirtokuntia olivat Senegal, Gambia, Tšad, Mali, Dahomey, Sudan, Gabon, Tunisia, Niger, Kongon tasavalta, Kamerun ja Norsunluurannikko.
Ranska kolonisoi enemmän seutuja Länsi-Afrikassa verrattuna muihin Afrikan osiin. Kaikki Ranskan siirtomaat muodostivat Ranskan Länsi-Afrikan (AOF) löyhän liiton, jonka päämaja oli Dakarissa, nykyisen Senegalin pääkaupungissa. Omaksuttu hallintojärjestelmä tunnettiin assimilaatiopolitiikkana, jonka tavoitteena oli sopeuttaa ja muokata uudelleen kaikki siirtokuntien afrikkalaiset ranskalaisiksi miehiksi ja naisiksi. Sen tehtävänä oli istuttaa ranskalainen kulttuuri, kieli, uskonto, laki, traditiot, elämäntapa ja taide länsiafrikkalaiseen kulttuuriin.
Ranska hylkäsi assimilaatiopolitiikan ja otti tilalle assosiaatiopolitiikan, joka muistuttaa epäsuoraa hallintoa. Assosiaatiopolitiikka kunnioitti Afrikan kansojen kulttuuria ja tunnusti niiden poliittisia instituutioita.
Britannian ja Ranskan kolonialismit > Epäsuora ja suora hallinto

Britannia harjoitti epäsuoraa hallintotapaa, Epäsuora hallinto käytti kansojen perinteisiä poliittisia instituutioita hallinnossa, joka antoi siirtokunnille mahdollisuuden hallita alueitaan niin kauan kuin alkuperäiskansojen johtajat suostuvat tottelemaan siirtomaaherrojen käskyjä. Epäsuoran hallinnon keksi brittiläinen siirtomaahallinnon johtaja Frederick Lugard. Afrikkalaisia johtajia käytettiin toimimaan brittien puolesta ja heiltä vaadittiin kuuliaisuutta muita afrikkalaisia kohtaan.
Ranska sovelsi suoraa hallintojärjestelmää siirtokuntien hallitsemiseen. Suorassa hallintojärjestelmässä vallitsee keskitetty auktoriteetti, joka ottaa hallintoonsa suoraan sen alueen hallitsemisen ja hallinnan, joka aikaisemmin oli paljolti itsehallittu.
Britit kunnioittivat perinteisiä hallitsijoita, kun taas Ranska oli tyytymätön paikallisiin kieliin, traditioihin ja kulttuuriin.
Britannian ja Ranskan kolonialismit > Federointi, hallinnointi ja koulutus

Ranska federoi siirtokuntiaan Länsi-Afrikassa, Britannia ei sitä tehnyt. Ranska operoi federaatiojärjestelmää, jossa kaikkia Länsi-Afrikan alueita hallittiin kokonaisuutena Dakarista käsin. Britannia salli jokaisen alueen toimia erillisenä kokonaisuutena, joiden kuvernööreinä oli valtaa toimia tilanteensa vaatimalla tavalla.
Britannia salli poliittisten yhdistysten toiminnan ja antoi parlamenttien ja liittokuntien kehittyä, kun taas Ranska vastusti sellaisten muodostamista.
Afrikan kolonialismin aikana Britannia ei harjoittanut ranskalaisten kaltaista assimilaatiopolitiikkaa, eikä se yrittänyt tehdä afrikkalaisista brittiläisiä henkilöitä.
Ranskan viranomaisia siirrettiin jatkuvasti yhdestä tomipaikasta toiseen, jotta estettäisiin heitä istuttamasta vaikutuksia. Britit sallivat virkailijoiden pysyä paikkakunnilla pitkiä aikoja ja tutustua ihmisiin ja heidän tapoihinsa. Brittiläisiä hallitsijoita edellytettiin, että he puhuisivat sujuvasti hallinta-alueensa paikallista kieltä.
Brittien ja Ranskan kolonialismin ero oli myös koulutuksessa. Koulutusta antoivat Britannian siirtokunnissa uskonnolliset lähetystyöntekijät, mutta Ranska oli enemmän taipuvainen ottamaan käyttöön kunnallisia kouluja. Lähetyskouluissa oli afrikkalaisia opettajia opettamassa paikallisilla kielillä, ja he kykenivät opettamaan tehokkaasti suuria oppilasmääriä, ja oppilaat osallistuivat alakouluihin enemmän. Lähetystyön tekijöiden ja siirtomaahallinnon yhteistyö oli tärkeää. Ranskan siirtomaissa kaikki opetus tapahtui ranskaksi.
Britannian ja Ranskan kolonialismit > Kansalaisvapaudet, pakkotyö ja hallinnon hierarkia

Ranskan siirtokunnissa kansalaisvapauksia rajoitettiin rankemmin kuin Brittien alueilla. Ranskan siirtokunnissa otettiin käyttöön pakkotyö (corvée), työvero ja sotilaskutsunnat. Työvero pakotti afrikkalaiset työskentelemään tietyn määrän päiviä vuodessa julkisissa työprojekteissa, kun taas sotilasvelvollisia käytettiin pitempiä aikoja suurisuuntaisemmissa projekteissa.
Britit hylkäsivät pakkotyön siirtokunnissaan ratifioimalla vuonna 1930 ILO:n pakkotyösopimuksen.
Hallinnon hierarkiassa Ranskan alaisuudessa oli siirtomaapäällikkö Ranskassa, jonka alaisena oli kenraalikuvernööri Dakarissa. Häntä seurasi jokaisessa territoriossa luutnantti-kuvernööri. Territorio oli jaettu hallintopiireihin (Cercles), joiden päälliköt olivat piiripäällikköjä (Commandant du Cercle). Seuraavana hierarkiassa olivat afrikkalaiset päälliköt.
Brittien vastaava hierakia oli Siirtokuntien pääministeri Lontoossa, jonka nimitti Britannian kuningas. Seuraavana oli kuvernööri siirtokunnassa, ja kuvernöörin alaisena olivat alue- ja paikalliskomissaarit ja heidän alaisinaan paikalliset päälliköt.
Brittien lait vaihtelivat siirtokunnasta toiseen, mutta Ranskalla oli yhtenäiset lait jokaisessa.
Vuonna 1885 Ranskan koululaitoksen isä Jules Ferry totesi: ”Velvollisuutemme on sivistää alemmat rodut”. Vasta kun siirtomaiden asukkaat olisivat samalla sivistyksen ja edistyksen tasolla kuin siirtomaaisännät, yhtäläiset oikeudet olivat mahdollisia.
Assimilaation perintö

Afrikkalaisten oli hyvin monimutkaista hankkia asema, joka oikeuttaisi Ranskan kansalaisuuden anomiseen. Ranskan Länsi-Afrikassa (AOF) se myönnettiin vain 2 000 afrikkalaiselle. Vuonna 1934 Dahomeyssa se myönnettiin 78 henkilölle.
Assimilaatio ja assosiaatio epäonnistuivat, koska ne eivät pystyneet tuottamaan "mustaihoisia ranskalaisia". Ne jättivät syvän merkin ja jatkuvan vaikutuksen ranskaa puhuvaan Länsi-Afrikkaan ja sen asukkaisiin. Vaikka ranskankieliset maat saavuttivat poliittisen uudelleenitsenäisyyden 1960-luvulla, niiden taloudellinen itsenäisyys, sekä suhteet Ranskaan ja sen entisiin siirtokuntiin jäivät selvittämättä. Maat olivat taloudellisesti riippuvaisia Ranskasta ja sieltä omaksuttiin myös koulutusjärjestelmä. Ranskaa puhuvat länsiafrikkalaiset voittivat vain osittain taistelun assimilaatiota vastaan. Assimilaation perinnöstä alettiin irtautua dekolonialisaation hitaan prosessin myötä.
Eurooppalaisia naisia Ouidahissa, Ranskan Dahomeyssa.
Ranskan joukot astuvat maihin Cotonoussa, Dahomeyssa 1892.
Siirtomaahallintoon kuuluivat eri lait alkuperäisväestölle ja eurooppalaisille. Kuvassa alkuperäiskansan tuomioistuin vuonna 1920 Ranskan Länsi-Afrikassa.
Ranskan Länsi-Afrikan 5000 frangin seteli vuodelta 1950.
Jurica Buljat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jurica Buljat
Syntymäaika: 19. syyskuuta 1986 (ikä 38)
Syntymäpaikka: Zadar, Jugoslavia
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 188 cm
Seura
Seura: FK Metalist Harkova
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2004–05 | NK Zadar | 31 | (4) |
| 2005–11 | HNK Hajduk Split | 97 | (2) |
| 2011–12 | Maccabi Haifa FC | 31 | (0) |
| 2013 | NK Zadar | 9 | (1) |
| 2013–14 | FC Energie Cottbus | 24 | (0) |
| 2014–15 | NK Zadar | 8 | (2) |
| 2015– | FK Metalist Harkova | 10 | (0) |
Maajoukkue
| 2010 |  Kroatia | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 30. heinäkuuta 2015.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 30. heinäkuuta 2015.
Jurica Buljat (s. 19. syyskuuta 1986 Zadar) on kroatialainen jalkapalloilija. Buljat edustaa Ukrainan valioliigan Metalist Harkovaa. Buljat on edustanut urallaan kotikaupunkinsa NK Zadaria, Hajduk Splitiä, Maccabi Haifaa ja Energie Cottubusia. Hän on pelannut Kroatian maajoukkueessa kaksi ystävyysottelua vuonna 2010.
Eerik Menved

Tanskan kuningas Eerik Menved
Kuningas Eerik Menvedin sinetti
Eerik Menved (Eerik VI); (1274 – 13. marraskuuta 1319) oli Estridin sukuun kuulunut Tanskan kuningas vuosina 1286–1319.
Eerik Menvedin hallituskausi oli sotainen, sillä kuningas joutui sotimaan sekä isänsä murhanneita Tanskan ylimyksiä että pohjoissaksalaisia sotapäälliköitä vastaan. Kuninkaan lisänimi ”Menved” on alkuperältään hämärä ja kiistanalainen.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Tanskan kuningas Eerik Klipping ja kuningatar Agnes Brandenburgilainen. Hänellä oli kuusi sisarusta, joista yhdestä tuli Ruotsin kuningatar Märta Eerikintytär ja toisesta hänen oma seuraajansa Kristofer II.
Avioliitto

Eerik pyrki luomaan vahvat siteet Ruotsiin avioitumalla vuonna 1296 kuningas Birger Maununpojan sisaren, kuningas Maunu Ladonlukon ja kuningatar Helvig Holstenilaisen tyttären Ingeborg Maununtyttären (1277/1279–1319) kanssa. Vastaavasti Birger solmi avioliiton Eerikin sisaren Märta Eerikintyttären kanssa. Molemmat sisarukset oli kihlattu jo lapsina vuonna 1288.
Kuningas

Eerikistä tuli kuningas vain 12-vuotiaana hänen isänsä Eerik Klippingin saatua surmansa vuonna 1286. Eerik Menvedillä oli vaikea suhde arkkipiispa Jens Grandiin. Arkkipiispa Grand tuki kuningasta vastustaneita tanskalaisia ja norjalaisia mahtimiehiä, ja vuonna 1294 kuningas Eerik vangitsi arkkipiispan. Tämä johti oikeudenkäyntiin paavinistuimen edessä, jossa kuninkaan kansleri Martinus de Dacia (Morten Mogensen) toimi prokuraattorina. Vuonna 1297 paavi Bonifatius VIII määräsi Tanskaan interdiktin sekä käski palauttamaan kirkon takavarikoidun omaisuuden. Pyrkimykset sovintoon epäonnistuivat aluksi, mutta asia saatiin lopulta ratkaistua noin vuonna 1300, kun Eerik lähetti paaville vetoomuksen, joka päättyi sanoihin: ”Puhu, Herra, palvelijasi kuulee” (1. Sam. 3:9). Takavarikoidusta kirkon omaisuudesta maksettavaa korvausta alennettiin, ja Jens Grand siirrettiin Riikaan.
Eerik VI Menved pyrki jatkamaan Valdemar II Sejrin politiikkaa Itämeren alueella ja liittoutui Mecklenburgin prinssi Henrikin kanssa. Pohjois-Saksassa hän onnistui vuonna 1307 saamaan Lyypekin suojelukseensa, ja hän sai lisäksi useiden pienempien pohjoissaksalaisten ruhtinaskuntien, kuten Rostockin, herruuden vuosina 1311–1312.
Eerikin veli, herttua Kristofer, jonka kanssa kuningas oli ollut riidoissa 1300-luvun alkupuolelta lähtien, liittoutui Eerikin pohjoissaksalaisten vastustajien Brandenburgin ja Pommerin, kanssa, ja Kristoferista tulikin vuonna 1320 lapsettomaksi jääneen Eerikin seuraaja.
Eerik VI Menved ja kuningatar Ingeborg haudattiin Ringstedin Pyhän Bendtin kirkkoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eerik Menved Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Eerik Klipping | Tanskan kuningas 1274–1319 | Seuraaja: Kristoffer II |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef