stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaksoisfluidireaktori
Neljännen sukupolven reaktori > DFR/m

Kaksoisfluidireaktorin toinen vaihtoehto DFR/m perustuu sulan metallin käyttöön polttoainepiirissä. Fissioituvista metalleista ei tehdä yhdisteitä muiden alkuaineiden kanssa vaan toimintapisteessään reaktorin lämpötila on niin korkea että polttoaineena käytettävät metallit virtaavat sulana. DFR/m odotetaan olevan tehotiheydeltään ja taloudellisuudeltaan vielä parempi kuin DFR/s. Koska polttoaine ei sisällä klorideja, reaktorin rakennusaineena voidaan piikarbidin sijasta käyttää zirkoniumkarbidia ja titaanikarbidia. Reaktorin lämpötila on noin 100° korkeampi kuin DFR/s-versiossa.
Aiheesta muualla

Dual Fluid Reactor Institute for Solid-State Nuclear Physics kaksoisfluidireaktorin kotisivu
Huke, Armin; Ruprecht, Götz; Weißbach, Daniel; Gottlieb, Stephan; Hussein, Ahmed; Czerski, Konrad: The Dual Fluid Reactor – A novel concept for a fast nuclear reactor of high efficiency. Annals of Nuclear Energy, June 2015, 80. vsk, s. 225–235.  Elsevier. doi:10.1016/j.anucene.2015.02.016  ISSN 0306-4549  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 6.3.2017. (englanniksi)
Ydintekniikka
| --- | --- |
Ydinfysiikka:  Atomi  Fissio  Fuusio  Säteily  Radioaktiivisuus  Ionisoiva säteily  Ydinräjähdys  Fissiili  Vaikutusala  Kriittinen massa 
Ydinvoima:  Ydinvoiman käyttökohteet  Ydinpolttoainekierto  Säteilyturvallisuus  Ydinturvallisuus  Ydinjätehuolto  Geologinen loppusijoitus  Uraani  Uraanin esiintyminen  Uraanikaivos  Uraanin väkevöinti  Plutonium  Torium  Torium-ydinpolttoainekierto 
Ydinreaktori:  Kevytvesireaktori  Kiehutusvesireaktori  Painevesireaktori  VVER-reaktori  EPR-reaktori  RBMK-reaktori  MKER-reaktori  CANDU-raskasvesireaktori  AP1000-reaktori  Pieni modulaarinen reaktori  Hyötöreaktori  Kiihdytinreaktori  SCWR-reaktori  Nestemäisellä metallilla jäähdytetty reaktori  Sulasuolareaktori  Kaksoisfluidireaktori  Fuusioreaktori 
Ydinaseet:  Ydinsota  Vetypommi  Neutronipommi  Ydinaseriisunta  Vaikutukset 
Ydinonnettomuus:  Fukushiman ydinvoimalaonnettomuus  Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus  Three Mile Islandin ydinvoimalaonnettomuus  Luettelo ydinonnettomuuksista  Luettelo ydinlaitostapahtumista  Ydinvoimalan sydämen sulamisonnettomuus  Ydinaseonnettomuus  INES-asteikko 
Ydinvoima Suomessa:  Olkiluodon ydinvoimalaitos  Loviisan ydinvoimalaitos  Hanhikiven ydinvoimalaitos 
Uraanin ja toriumin hyötöreaktioiden vertailua.
Aktiivinen luonnonhoito

Aktiivisen luonnonhoidon rahoituksella kunnostettu puro Pieksämäen Nikkarilassa
Aktiivinen luonnonhoito on  tietyn luontotyypin tai lajistolle otollisen elinympäristön elvyttämistä tai ylläpitämistä aktiivisin toimenpitein.
Aktiivisen luonnonhoidon toimenpiteiden tavoitteet ovat moninaisia. Niihin kuuluvat luonnon monimuotoisuuden turvaaminen, vesiensuojelu, ilmastonmuutokseen varautuminen ja sen torjuminen sekä virkistyskäyttö ja riistanhoito.
Metsähallitus Metsätalous Oy on panostanut aktiiviseen luonnonhoitoon vuodesta 2017. Metsätalous Oy:n suunnittelijoiden tulostavoitteisiin kuuluvat luonnonhoitotöiden ja ennallistamiskohteiden kohdentaminen ja suunnittelu.
Haukinevan tuulivoimapuisto

| Haukinevan tuulivoimapuisto Haukineva Windfarm |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Kurikka (Jalasjärvi)
Koordinaatit:  62°32′20″N, 22°58′19″E
Sähköverkkoon:  2017
Valmistunut:  2017 
Rakennuttaja:  European Energy 
Omistaja:  EE Primus 
Operaattori:  wpd Finland 
Tuulivoimapuisto
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Korkeus:  noin 100 m 
Tuulivoimalat:  2 × Vestas V126 (3,45 MW) 
Kapasiteetti:  6,9 MW  
 fiHaukinevan tuulivoimapuisto 
Haukinevan tuulivoimapuisto on Etelä-Pohjanmaalla Kurikan Jalasjärvellä Haukinevan turvetuotantoalueella sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 2 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 7 megawattia. Tuulivoimapuiston on rakentanut European Energy, sen omistaa EE Primus, joka on European Energyn tytäryhtiö, ja sitä operoi saksalainen wpd Finland.
Tuulivoimapuistolla on omistajavaihdoksen jälkeen annettu nimeksi Haukineva Windfarm.
Yleistä

Haukinevan Saikaramaalla on kolmen turvetuotantoalueen väliin pystytetty kaksi tuulivoimalaitosta noin 500 metrin etäisyydelle toisistaan ja 150–250 metrin päässä Seinäjoen vastaiselta kuntarajasta. Tuulivoimalaitokset ovat tanskalaisen Vestaksen valmistamaa V126-mallia, jonka napakorkeus on 132 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 126 metriä, ja jonka kapasiteetti on 3,45 megawattia. Voimalat sijaitsevat noin 100 metrin korkeudella mpy.
Historiaa

Tuulivoimapuiston suunnittelusta vastasi alussa PROCON Finland Oy, joka sai niille rakennusluvat elokuussa 2014. Rahoitus ratkesi vasta keväällä 2016, kun tuulivoimapuisto myytiin EE Primus Oy:lle, joka on European Energyn tytäryhtiö.
Idea rakentaa haukinevan turvetuotantoalueelle tuulivoimaa tuli Vapo Oy:tä. Se oli teettänyt koko Suomen mittakaavassa selvityksen tuotantoalueidensa soveltuvuudesta tuulivoimalle. Marraskuussa 2020 uutisoitiin, että soveltuvista kohteissa oli mukana myös Haukinevan alue, jota voitaisiin nyt laajentaa.
Oil Pollution Act

| Oil Pollution Act |
| --- | --- |
Vaikutusalue:  Yhdysvallat
Hyväksytty:  1990
Lainsäädäntö
Ehdotettu:  16. maaliskuuta 1989
Ehdottaja:  Walter B. Jones, Sr.
Oil Pollution Act (OPA) on Yhdysvaltain liittovaltion laki, jonka kongressi hyväksyi vuonna 1990 ja jonka presidentti George H. W. Bush allekirjoitti. Sen tarkoituksena oli nostaa Yhdysvaltain valmiutta estää öljyonnettomuuksia ja reagoida niihin. Laki solmittiin pian Exxon Valdezin onnettomuuden jälkeen.
Tausta ja lain hyväksyminen

Exxon-öljy-yhtiön säiliöalus M/T Exxon Valdez törmäsi riuttaan Alaskan rannikolla 24. maaliskuuta 1989, ja ympäristöön vuoti miljoonia gallonia öljyä. Onnettomuuden takia lahdella kuoli satojatuhansia eläimiä ja noin 2 100 kilometriä rantaviivaa saastui. Lisäksi onnettomuus vaikutti suuresti Alaskan talouteen.
Onnettomuuden tapahtumisaikaan uudesta öljyvuotoja käsittelevästä laista oli keskusteltu jo noin vuosikymmenen ajan, mutta useita erillisiä lakeja yhdistävää lakia ei ollut saatu sovittua erinäisten erimielisyyksien takia. Exxon Valdezin onnettomuus antoi kuitenkin poliittista voimaa uuden lain säätämiseksi. Vaikka uuden lain takana olivat sekä demokraatit, republikaanit, teollisuuden edustajat ja ympäristöjärjestöt, lain muodostamisessa kesti 18 kuukautta. Walter B. Jones, Sr. ehdotti sitä 16. maaliskuuta 1989, ja se vahvistettiin 18. elokuuta 1990.
Sisältö

Monet pitivät tilannetta ja erityisesti öljyonnettomuuden jälkeistä vastuukysymystä ennen Oil Pollution Actia epäselvänä. OPA selvensi liittovaltion roolia ja antoi kolme mahdollisuutta: liittovaltio voi jatkossa ottaa vuodon puhdistamisen kokonaan vastuulleen, valvoa saastuttajan suorittamaa puhdistusta tai jopa johtaa saastuttajan puhdistusta. Laki teki kuitenkin myös vuodon osapuolet vastuuvelvollisiksi kaikista vuodoista tai vuodon uhkista liikennöitävillä vesireiteillä, rannikoilla ja Yhdysvaltain yksinomaisella talousvyöhykkeellä.
OPA lisäsi myös kansallista varautumissuunnitelmaa. Laissa määriteltiin monikerroksinen suunnittelu- ja vastausjärjestelmä öljyonnettomuusvalmiuden nostamiseksi. Jokaisella yhdysvaltalaisella säiliöaluksella, merellisillä öljylaitoksilla ja joillain rannikon laitoksilla oli oltava tarkat valmiussuunnitelma. Ilman hyväksyttyä suunnitelmaa öljyn käsitteleminen, varastoiminen ja kuljettaminen kiellettäisiin.
Ennen OPA:ta oli pitkään kiistelty kaksirunkoisten säiliöalusten hyödyllisyydestä, ja se oli yksi tekijöistä, jotka hidastivat uuden lain määrittelyä. Kaksirunkoisten alusten vaatijat pitivät kaksirunkoisia aluksia turvallisempana, mutta vastustajat kokivat, että kaksirunkoisten alusten vakaus olisi onnettomuustilanteessa huonompi. Lopulta laissa määriteltiin säiliöalusten kaksirunkoisuus, mutta siinä oli pieniä lievennyksiä aluksen koon ja käyttötarkoituksen mukaan. Vanhoilla aluksille asetettiin erilaisia siirtymävaiheita, ja viimeistään 2015 kaikkien säiliöalusten tulisi olla kaksirunkoisia.
Aiheesta muualla

Koko lakiteksti (englanniksi)
Arttu Ilomäki

| Arttu Ilomäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1991 (ikä 33) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Happy Hill
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  182 cm
Paino:  88 kg
Seura
Seura:  HC Kometa Brno
Sarja:  Tšekin Extraliga
Pelinumero:  75
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2011–
Aik. seurat:  Tappara (SML) LeKi (Mestis) Lukko (SML) KalPa (SML) Luleå HF (SHL) HV71 (SHL) TPS (SML) KooKoo (SML) HC Karlovy Vary (ČEL)
Arttu Ilomäki (s. 12. kesäkuuta 1991 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Tšekin Extraligan HC Kometa Brnossa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Ilomäki osaa pelata myös laidassa. Hän laukoo oikealta. Ilomäki oli voittamassa Suomen joukkueessa maailmanmestaruutta vuonna 2019.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Slovakia 2019 | jääkiekko |  |
Ilomäki edusti Suomea MM-kilpailuissa vuonna 2019, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Pelaamissaan viidessä ottelussa hän teki ja syötti yhden maalin. Yhteensä Ilomäki on pelannut 20 A-maaottelua tehopistein 4+7=11. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Nordic Cupissa 11. huhtikuuta 2019 Aalborgissa Tanskaa vastaan. Ilomäki merkittiin Suomen kakkossentteriksi laidoilleen Veli-Matti Savinainen ja Sakari Manninen. Hän sai ottelussa syöttöpisteen Mannisen tekemään Suomen 0–1-voittomaaliin. Ilomäki avasi maalitilinsä A-maajoukkueessa heti kahdella osumalla teki peräti neljä tehopistettä neljännessä ottelussaan 19. huhtikuuta 2019 Kokkolassa Norjaa vastaan. Hänen ensimmäinen maalinsa syntyi ylivoimalla ja se jäi Suomen 7–0-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Ilomäki keräsi ottelussa myös kaksi syöttöpistettä.
Afrikaanerit

Afrikaanerit tai afrikaanit (afrikaansiksi Afrikaner ’afrikkalainen’) ovat pääosin Etelä-Afrikassa asuvia eurooppalaisperäisiä buurien ja niin sanottujen Kapmaan hollantilaisten jälkeläisiä, jotka puhuvat afrikaansia ja ovat perinteisesti kuuluneet johonkin maan reformoiduista kirkoista. Afrikaanerit ovat enimmäkseen kalvinististen alankomaalaisten, mutta myös ranskalaisten hugenottien, saksalaisten ja belgialaisten jälkeläisiä.
On vaikeaa määritellä tarkasti, kuka on afrikaaneri, koska identiteetti muodostuu erilaisista kieleen, etniseen taustaan, uskontoon ja kulttuuriin liittyvistä piirteistä. Siksi afrikaanerien tarkkaa lukumäärääkään on vaikea esittää. Afrikaansin kielellä on keskeinen merkitys identiteetin muodostumisessa. Kieleen perustuvaa määrittelyä hankaloittaa kuitenkin se, että myös useat Etelä-Afrikan mustat ja erityisesti niin sanotut värilliset puhuvat afrikaansia äidinkielenään. Afrikaaneri-identiteettiin liittyy etenkin historiallisesti valkoihoisuus, vaikka nykyisin monet pitävät myös afrikaansia puhuvia mustia ja värillisiä afrikaanereina. Etelä-Afrikassa on käytetty ajoittain uutta termiä afrikaanses kaikista afrikaansia puhuvista etnisistä ryhmistä.
Myös alankomaalaiset reformoidut kirkot ovat vaikuttaneet merkittävästi afrikaanerinationalismin ja kansallisen identiteetin syntymiseen. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan Etelä-Afrikassa asui 4,4 miljoonaa valkoista, joista 2,5 miljoonaa puhui afrikaansia äidinkielenään. Afrikaanerikirkkojen jäsenmäärä oli 1,4 miljoonaa. Namibiassa oli vuoden 1991 väestönlaskennan mukaan 133 324 afrikaansia äidinkielenään puhuvaa henkilöä, ja he muodostivat 9,5 prosenttia maan väestöstä.
Nykyisin Etelä-Afrikassa ja Namibiassa asuva valkoihoinen afrikaansinkielinen väestö nimittää itseään yleensä afrikaanereiksi lukuun ottamatta joitakin pieniä, yleensä erittäin konservatiivisia, ryhmiä, jotka haluavat säilyttää buuri-identiteetin.
Kulttuuri

Afrikaanerien kulttuuri kehittyi 1800-luvun aikana omaehtoisessa eristyksessä, irrallaan aikakauden liberaaleista ja demokraattisista aatesuuntauksista. Afrikaanerien omintakeisen kielen ja kulttuurin vuoksi heitä on joskus nimitetty myös Afrikan valkoiseksi heimoksi. Maaseudulla afrikaanerien elämänmuoto keskittyy usein edelleen konservatiivisten reformoitujen kirkkojen ympärille.
Kulttuuri > Kieli

Afrikaanerit puhuvat afrikaansia, joka on hollannista kehittynyt kieli ja jota nimitetään joskus myös die Taaliksi (suom. kieli). Hollannin ja afrikaansin kielet ovat keskenään hyvin samankaltaisia, mutta afrikaans on selkeästi oma kielensä. Se poikkeaa hollannista muun muassa äänteidensä ja sanojen sukujen puuttumisen osalta.
Afrikaans sai virallisen kielen aseman englannin rinnalla vuonna 1925. Afrikaansinkielinen Raamattu julkaistiin 1930-luvun alkupuolella, kielen käyttöä kouluissa lisättiin, ja useita järjestöjä, kuten Afrikaanse Taal en Kultuurvereniging (Afrikaansin kieli- ja kulttuuriseura) ja Afrikaanse Kultuurvereniginge Afrikaansinkielisten kulttuurijärjestöjen liitto), perustettiin.
Kansallispuolueen valtakaudella afrikaansin asema julkisten palveluiden kielenä vahvistui, ja myös englanninkieliset lapset velvoitettiin opettelemaan afrikaansia kouluissa. Mustien eteläafrikkalaisten mielissä afrikaans liittyi maan sortojärjestelmään, ja vuonna 1976 Soweton mellakat saivat alkunsa afrikaansin käyttöä kouluissa vastustaneesta mielenosoituksesta.
Vuoden 1994 jälkeen afrikaansista tuli yksi maan 11 virallisesta kielestä, ja sitä puhuu äidinkielenään noin 13 prosenttia maan väestöstä.
Kulttuuri > Musiikki

Afrikaanerien perinteinen instrumentaalikansanmusiikki boermusic on epämuodollista tanssimusiikkia, jonka juuret ovat Euroopassa. Tärkeitä musiikillisten vaikutteiden välittäjiä olivat Kapmaan brittiläiset sotilassoittokunnat, jotka esiintyivät myös häissä ja muissa juhlissa. Myöhemmin musiikkia ovat säveltäneet lukuisat paikalliset säveltäjät. Boermusicissa tärkeässä asemassa on concertina, ja siinä käytetään erilaisia tanssirytmejä.
Afrikaanereiden vaihtoehtorock syntyi 1980-luvulla. Sen keskeisiä hahmoja oli Corporal Punishment -yhtyeen perustaja James Phillips. Hän tuotti salanimellä Bernoldus Niemand levyn, joka sisälsi sellaisia lauluja kuin armeijaa pilkannut Hou My Vas, Korporaal (suom. Pidä minua lujasti, korpraali). Levy vaikutti voimakkaasti "vaihtoehtoafrikaaneri"-liikkeeseen, joka vastusti hallituksen harjoittamaa yhteiskunnallista sortoa. Liikkeessä vaikuttivat myös muun muassa The Gereformeerde Blues Band ('Reformoitu bluesyhtye') ja laulaja-lauluntekijä Koos Kombuis. Kombuis tuli tunnetuksi yhtenä apartheid-järjestelmää vastustaneista Voëlvry-ryhmän (suom. "Vapaa kuin taivaan lintu") muusikoista. Ryhmän tarkoituksena oli "vapauttaa afrikaanit historiansa kahleista". Sanoitukset olivat hyvin kantaa ottavia ja arvostelivat voimakkaasti maan poliittista järjestelmää ja hallitsevaa Kansallispuoluetta.
Kulttuuri > Urheilu

Afrikaanerien tärkein urheilulaji on rugby, jonka keskeisin pelipaikka on Loftus Versfeld -stadion Pretoriassa. Rugby yhdistettiin aikaisemmin Etelä-Afrikassa erityisen läheisesti apartheid-hallintoon ja afrikaanerinationalismiin. Vaikka peli kehitettiinkin alun perin brittiläisissä yksityiskouluissa ja siirtomaissa ja sitä pelasivat korkea-arvoiset siirtomaavirkamiehet, Etelä-Afrikassa siitä tuli ennen kaikkea afrikaanerien harrastama peli. Mustille eteläafrikkalaisille rugby edusti apartheidpoliisin, -armeijan ja -hallituksen urheilulajia. Apartheidin jälkeen vuonna 1995 Etelä-Afrikan rugbymaajoukkue, springboksit, voitti maailmanmestaruuden, mikä oli merkittävä kansallisen eheytymisen hetki. Vaikka joukkueessa oli lähes pelkästään valkoisia pelaajia, presidentti Nelson Mandela ja joukkueen kapteeni François Pienaar onnistuivat vakuuttamaan myös maan mustalle enemmistölle, että "boksit kuuluvat nyt meille kaikille".
Kulttuuri > Tapakulttuuri

Perinteinen afrikaanerikulttuuri on patriarkaalinen ja korostaa vanhempien kunnioitusta. Afrikaaneriperheissä on tapana nimetä ensimmäinen poika isänisän ja ensimmäinen tytär äidinäidin mukaan. Afrikaanerit tervehtivät kättelemällä kaikkia, myös lapsia. Ystävät ja sukulaiset tervehtivät tavallisesti suutelemalla toisiaan suulle, paitsi jos molemmat ovat miehiä. Erotessa toivotetaan usein totsiens ("näkemiin"). Aikaisemmin afrikaanerikulttuurissa harjoitettiin epävirallista sukupuolierottelua, ja esimerkiksi ruokailun jälkeen miehet ja naiset keskustelivat omissa ryhmissään eri aiheista. 1990-luvulla tapa on tullut harvinaisemmaksi, ja naisten mahdollisuudet koulutuksessa ja työelämässä ovat parantuneet.
Maaseudulla perheet ovat olleet suuria, koska lapsia on pidetty vaurauden merkkinä. Lisäksi monet afrikaaneripoliitikot kannustivat suureen syntyvyyteen, jotta valta-asema maassa säilyisi. Nykyisin perheissä on keskimäärin kaksi kolme lasta. Perinteisesti nuori mies pyysi tytön kättä eli lupaa avioliittoon tämän isältä. Kolme sunnuntaita ennen häitä parin nimet kuulutettiin kirkossa, ja mikäli vastalauseita liitolle ei ilmennyt, avioliitto solmittiin kirkossa. Tavat ovat kuitenkin muuttuneet epämuodollisemmiksi.
Afrikaanerikeittiössä käytetään paljon lihaa, ja lisukekasvikset tarjotaan usein maustettuina ja makeutettuina. Yleinen vapaa-ajanviettotapa on braaivleis eli grillijuhlat. Niihin kuuluu yleensä poikkeuksellisen rasvainen, korianterilla maustettu boerewors ('talonpojanmakkara').
Kulttuuri > Uskonto

Valtaenemmistö afrikaanereista kuuluu maan reformoituihin kirkkoihin, jotka ovat jakautuneet kolmeen pääsuuntaan: Nederduitse Gereformeerde Kerkiin, Nederduitse Hervormde Kerkiin ja Gereformeerde Kerkiin. Näistä Nederduitse Gereformeerde Kerk on ylivoimaisesti suurin ja vaikutusvaltaisin. Nederduitse Hervormde Kerkiä kannatetaan lähinnä Transvaalin alueella, ja Gereformeerde Kerk on kirkoista konservatiivisin ja raamatuntulkinnaltaan ehdottomin. Etelä-Afrikan reformoitujen kirkkojen jäsenmäärä on noin kolme miljoonaa, ja niillä on 1 263 seurakuntaa.
Kirkot noudattavat kalvinistista teologiaa, jonka mukaan Jumala hallitsee koko syntistä maailmaa ja Kristuksen pelastustyö ulottuu ihmisten sielujen lisäksi myös ihmisten kulttuuriin Pyhän Hengen vaikutuksen kautta. Ajatus myös ihmisten kulttuuriin ulottuvasta pelastuksesta sai Etelä-Afrikan reformoidut kristityt tekemään työtä uuden Jerusalemin rakentamiseksi maahan, ja afrikaanerit pitävät itseään Jumalalle kuuliaisena kansana, joka rakentaa kristillistä yhteiskuntaa. Afrikaanerit ovat perinteisesti verranneet itseään Jumalan valittuun kansaan, ja tämän vuoksi kirkon teologia on painottunut voimakkaasti vanhatestamentillisiin käsitteisiin.
Perinteisesti afrikaanerit ovat kunnioittaneet sunnuntaita lepopäivänä, jolloin kaupat ja elokuvateatterit ovat olleet kiinni eikä urheilukilpailuja ole järjestetty. Ihmisten odotettiin osallistuvan jumalanpalveluksiin. Nykyään tilanne on muuttunut, vaikka sunnuntai on edelleen muita viikonpäiviä hiljaisempi.
Lähes kaikki afrikaanerilapset kastetaan, ja he käyvät pyhäkoulua, jossa opetellaan ulkoa Raamatun tekstejä. Kuusitoistavuotiaina nuoret käyvät rippikoulun, jossa opetetaan reformoidun kirkon opin perusteet. Rippikoulun päätteeksi nuoret konfirmoidaan, ja he käyvät ehtoollisella. Monissa perheissä nuoret myös saavat aloittaa seurustelun kuusitoistavuotiaina.
Kulttuuri > Afrikaanerinationalismi

Historioitsija T. Dunbar Moodie on esittänyt, että Broederbondin edustama afrikaanerinationalismi oli eräänlainen kansalaisuskonto, joka yhdisti keskeiset vertauskuvalliset ainekset, kuten afrikaanerien historian, afrikaansin kielen ja kalvinismin. Liike syntyi 1800-luvun loppupuolella reaktiona brittiläiselle imperialismille. Se pyrki yhdistämään Etelä-Afrikan valkoisen afrikaansinkielisen väestön ja piti afrikaanereita ”valittuna kansana”. Afrikaanerinationalismi korosti afrikaanerien kulttuurillista yhtenäisyyttä ja vastusti ”vieraita” aineksia, kuten mustia, juutalaisia ja englanninkielisiä eteläafrikkalaisia. Sen keskeisiin käsitteisiin kuului Volk, kaikkien valkoisten afrikaansia puhuvien eteläafrikkalaisten muodostama itsenäinen kansakunta. Afrikaanerien historia kuvattiin kärsimysnäytelmänä, jossa toistuivat sellaiset brittien aiheuttamat tapahtumat kuin suuri vaellus ja buurisodat. Afrikaanerinationalismi vaikutti keskeisesti apartheidjärjestelmän syntymiseen, ja sen tärkeimpiä instituutioita olivat Kansallispuolue ja salaseura Broederbond.
Historia > Buurit ja suuri vaellus

Ensimmäiset buurit asettuivat Hyväntoivonniemelle nykyisen Kapmaan alueelle vuonna 1652. Vuoteen 1707 mennessä Kapmaahan oli asettunut 1 779 siirtolaista: hollantilaisia ja saksalaisia sekä ranskalaisia protestantteja eli hugenotteja. Rannikolta sisämaahan siirtyneitä perheitä kutsuttiin trekboereiksi eli vaeltaviksi maanviljelijöiksi. Nimitys lyheni pian boeriksi. Trekboerit kahakoivat jatkuvasti ympäristön afrikkalaisheimojen kanssa.
Kun buurit lähestyivät xhosa-heimon aluetta, heidän kohtaamansa vastarinta koveni, ja buurit ja xhosat kävivät vuodesta 1779 alkaen useita rajasotia. Trekboerit julistivat vuonna 1795 Graaff Reinetin alueen itsenäiseksi tasavallaksi. He ryhtyivät myös käyttämään itsestään ilmaisua "afrikaanerit" korostaakseen sitä, että olivat syntyneet Afrikassa. Itsenäisyyssuunnitelmat kuitenkin kariutuivat, kun britit saapuivat Kapmaahan samana vuonna.
Vuosina 1835–1847 lähti 7 000–8 000 voortrekiksi nimitettyä buuria brittien hallitsemasta Kapmaan siirtokunnasta kohti itää ja koillista suureksi vaellukseksi (afrikaansiksi Groot Trek) nimitetyssä muuttoliikkeessä. Buurien mukana seurasi suuri joukko etupäässä värillisiä palvelijoita, ja vaellukselle osallistuneiden kokonaismäärän arvioidaan olleen noin 15 000. Muuttoliikkeen syinä olivat taloudelliset ongelmat, xhosien ja buurien välinen aseellinen konflikti ja erityisesti tyytymättömyys brittihallintoa kohtaan, joka voortrekkerien näkemyksen mukaan ei ollut tarjonnut heille riittävää turvaa xhosia vastaan ja oli edistänyt musta- ja valkoihoisten välistä tasa-arvoa sekä oli kieltänyt orjakaupan Kapmaassa. Afrikaanerit ovat pitäneet suurta vaellusta buurisotien ohella keskeisenä kansakuntansa syntytapahtumana.
Andries Pretoriuksen johdolla voortrekkerit voittivat alueita asuttaneet zulut täydellisesti Blood Riverin taistelussa16. joulukuuta 1838. Buurit perustivat ensimmäisen lyhytaikaisen buuritasavallan Nataliin, jonka pääkaupungiksi tuli Pietermaritzburg. Vuonna 1842 britit miehittivät nykyisen Durbanin kaupungin ja liittivät suuren osa Natalia alueisiinsa. Tämän jälkeen buurit vetäytyivät Drakensbergin taakse ja perustivat itsenäisen Transvaalin tasavallan. Vuonna 1848 britit julistivat Vaal- ja Oranjejokien välisen alueen osaksi Kapmaan siirtokuntaa. Kun sinne asettuneet voortrekkerit kohdistivat britteihin voimakasta vastarintaa, britit pian kuitenkin luopuivat alueesta, ja vuonna 1854 siitä muodostui itsenäinen Oranjen vapaavaltio.
Historia > Buurisodat

Iso-Britannia kävi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kaksi sotaa itsenäisiä buuritasavaltoja vastaan saadakseen haltuunsa niiden runsaat timantti- ja kultaesiintymät. Ensimmäinen buurisota syttyi 16. joulukuuta 1880 Transvaalin ja Ison-Britannian välillä. Britit eivät sopeuttaneet taktiikkaansa yhtä hyvin Etelä-Afrikan olosuhteisiin kuin buurit, ja he hävisivät sodan. Sota päättyi 24. marraskuuta 1881. Toinen buurisota alkoi 12. lokakuuta 1899 ja päättyi 31. toukokuuta 1902. Kun buurit siirtyivät sissisotaan, britit alkoivat käyttää poltetun maan taktiikkaa ja perustaa keskitysleirejä. Leirien kurjissa olosuhteissa kuoli noin 26 000-28 000 buuria. Uhrit, joita oli noin 25 prosenttia leirien kokonaisväkiluvusta, olivat enimmäkseen naisia ja lapsia. Sodassa kuoli pääosin tauteihin noin 22 000 brittisotilasta ja 7 000 buuritaistelijaa. Sodan päätteeksi buuritasavallat liitettiin brittiläiseen Etelä-Afrikkaan, josta lopulta muodostettiin Etelä-Afrikan unioni vuonna 1910.