stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keltarintaluri
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 26 cm. Aikuisen linnun pää on vihreä, otsa ja posket ovat violetinsiniset, rinta keltainen oranssinvärisin merkein, vatsa tummanvihreä ja siipien alapeitinhöyhenet keltaiset oranssinvärisin merkein. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen

Keltarintaluri esiintyy Timorissa.
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto

Keltarintalurit liikkuvat yleensä parvissa ja ruokailevat enimmäkseen puiden latvuksissa. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Pohjois-Korean ja Suomen suhteet

Suomi  Pohjois-Korea
Pohjois-Korean ja Suomen väliset suhteet ovat vähäiset.
Suomi solmi diplomaattisuhteet vuonna 1973 samanaikaisesti Pohjois- ja Etelä-Korean kanssa. Pohjois-Korean ja Suomen keskinäinen kanssakäyminen on vähäistä niin diplomaattisesti kuin taloudellisestikin. Suomen kauppavaihtoa Pohjois-Korean kanssa säätelevät Yhdistyneiden kansakuntien ja Euroopan unionin Pohjois-Korealle asettamat pakotteet. Suomella oli Pjongjangissa Pekingin suurlähetystön alainen edustusto, joka suljettiin vuonna 1996. Pohjois-Korealla oli suurlähettiläs Helsingissä vuosina 1978–1996. Pohjois-Korean johtajan Kim Jong-unin setä Kim Pyong-il toimi Pohjois-Korean Helsingin-suurlähettiläänä 1990-luvulla. Pohjois-Korean Helsingin-suurlähetystö suljettiin huhtikuussa 1999, minkä jälkeen Pohjois-Korea on edustautunut Suomessa Tukholman-suurlähetystönsä kautta.
Entinen Suomen tasavallan presidentti Martti Ahtisaari vieraili Pohjois-Koreassa Yhdysvaltain entisen presidentin Jimmy Carterin johtaman valtuuskunnan jäsenenä huhtikuussa 2011. Valtuuskunnan tehtävänä oli tunnustella liennytyksen mahdollisuuksia Korean niemimaalla. Vierailun jälkeen Ahtisaari luonnehti Pohjois-Korean humanitaarista tilannetta erittäin vakavaksi.
Suomalaisten järjestöjen humanitaarinen apu Pohjois-Korealle

Fida International on vienyt humanitaarista apua Pohjois-Koreaan yli 20 vuoden ajan. Järjestö joutui lopettamaan toimintansa maassa kansainvälisten pakotteiden vuoksi vuonna 2019. Vuosina 2018–2019 myös Ruokkikaa Nälkäiset vei apua Pohjois-Koreaan
Pohjoiskorealaiset diplomaatit salakuljettajina Pohjoismaissa

Suomen hallitus julisti lokakuussa 1976 neljä pohjoiskorealaista lähetystötyöntekijää ei-toivotuiksi henkilöiksi Suomessa sen jälkeen, kun näiden oli todettu syyllistyneen muun muassa laittomaan alkoholinmyyntiin. Tanska ja Norja olivat jo tätä ennen karkottaneet toistakymmentä pohjoiskorealaista diplomaattia, jotka olivat syyllistyneet huumeiden salakuljetukseen. Ruotsi karkotti samasta syystä koko Pohjois-Korean Tukholman-suurlähetystön henkilökunnan. Viranomaisten epäilykset olivat heränneet, kun Pohjois-Korean Helsingin-suurlähetystö oli keväällä 1976 yrittänyt maksaa suomalaisen remonttiurakoitsijan laskun votkalla. Ulkoministeriön asiasta antamassa lehdistötiedotteessa ei mainittu salakuljetusta, vaan todettiin karkotettaviksi määrättyjen diplomaattien harjoittaneen toimintaa, joka ”on ristiriidassa Suomen lakien ja diplomaattisia suhteita koskevan Wienin yleissopimuksen kanssa”. Jupakan aikana liikkuneiden tietojen mukaan salakuljetuksen keskuksena oli toiminut Pohjois-Korean Varsovan-suurlähetystö.
Johannes Virolaisen lahjontayritys

Pohjois-Korean Helsingin-suurlähettiläs Yu Jae Han karkotettiin Suomesta huhtikuussa 1983 sen vuoksi, että hän oli yrittänyt lahjoa eduskunnan puhemiehen, Parlamenttienvälisen liiton (IPU) puheenjohtajan Johannes Virolaisen, jotta IPU olisi siirtänyt syksyn 1983 kokouksensa Etelä-Korean pääkaupungista Soulista Togon pääkaupunkiin Lomeen. Virolainen oli syntymäpäivänään tammikuussa 1983 saanut Pohjois-Korean suurlähetystöstä kotiinsa kukkalähetyksen ja 5 000 dollaria. Virolainen toimitti rahat ulkoministeriöön.
Pohjois-Korean tuomio Suomen ja Ruotsin Nato-jäsenyydelle

Toukokuussa 2022 Pohjois-Korean ulkoministeriö tuomitsi lausunnossaan jyrkin sanoin Suomen ja Ruotsin aikeet liittyä sotilasliitto Naton jäseniksi ja syytti Yhdysvaltain poliittisia motiiveja. Lausunnon mukaan ”Yhdysvallat ja länsimaat käyttävät Ukrainan tilannetta hyväkseen kiristääkseen verkkoa Venäjän ympärillä”, ja Suomen ja Ruotsin Nato-jäsenyys ”provosoi Venäjää yhä voimakkaampiin reaktioihin”, mikä ”lisää sotilaallista epävakautta Itämeren alueella”.
Pohjolan Moottoritehdas

Pohjolan Moottoritehdas Oy (entinen Gustaf Jaatisen moottoritehdas) oli suomalainen Vaasassa 1920- ja 1930-luvulla toiminut paikallis- ja venemoottorien valmistaja. Tehtaan perusti liikemies Gustaf Jaatinen. Jaatinen aloitti venemoottorien valmistuksen 1920-luvun alussa ja vuonna 1922 moottorit palkittiin Tampereella pidetyssä Suomen XII yleisessä maatalousnäyttelyssä.
Pohjolan Moottoritehdas toimi Vaasassa Klemetinkadulla Pohjolan polttimon entisessä kiinteistössä 1 100 neliömetrin tiloissa. Tehdas valmisti Simplex-merkkisiä venemoottoreita, joita Pohjois-Suomen kalastajat, muun muassa Kemin seudun ammattimaiset lohenkalastajat käyttivät veneissään. Yksisylinterisen kaksitehtisen mallin teho oli 3-4 hevosvoimaa ja nelitahtisen kaksisylinterisen mallin 6-7 hevosvoimaa. Suurempi moottori oli koottu Fordin moottorin osista. Erillistä vaihdelaatikkoa ei ollut vaan vaihde oli kiinni moottorissa. Vuonna 1928 tehdas aloitti 5-6 hevosvoiman tehoisten Herkules-merkkisten maamoottorien valmistuksen. Maamoottoreita käytettiin muun muassa puimakoneiden ja sirkkelisahojen voimanlähteenä. Polttoaineena oli petrooli.
Vuonna 1931 Pohjolan Moottoritehdas alkoi valmistaa autonlämmityslaitteita Ford- ja Chevrolet-autoja varten. Tehdas joutui vaikeuksiin 1930-luvun lamavuosina ja tehtaan koneet ja muu irtaimisto myytiin huutokaupalla 1933. Tehdasrakennus ja tehdastonttien vuokraoikeudet myytiin pakkohuutokaupalla maaliskuussa 1935.
Kirjallisuutta

Rauno Grönbacka : Marakatteja ja kissanpäitä: vaasalaisten moottoritehtaiden tarina - Markattor och katthuvuden: historien om motorfabrikerna i Vasa; käännös ruotsiksi Esko Pursiainen ja Jenni Roth. Vaasan Veteraaniautoseura, Vaasa 2014 ISBN 978-952-93-3896-2
Aiheesta muualla

Gustaf Jaatisen moottoritehtaan pienpainatteita, Kansalliskirjasto Digitaaliset aineistot
Eräs uusi kotimainen venemoottori, Suomen moottorilehti, 01.04.1926, nro 4, s. 46, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pauli Pohjola

Pauli Pohjola vuonna 1911 Leo Tolstoin näytelmän Elävä ruumis Fedjana.
Pauli Aukusti Pohjola (alkuaan Grönlund; 14. marraskuuta 1890 Tampere – 16. marraskuuta 1947) oli suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi ensirakastajana sekä puhe- että laulunäytelmissä. Pohjola menestyi myös yleisurheilijana.
Näyttelijänura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Pohjola oli aivan oikein käsittänyt sekä Juhanin helposti syttyvän mahtipontisen omanarvontunnon että hänen herkkyyteen taipuvan luonteensa pohjalla piilevän hyväsydämisyyden.” | ” |
– Aamulehti Pauli Pohjolan tulkinnasta Seitsemässä veljeksessä.
Pohjolan vanhemmat olivat värimestari Paul August Pohjola (alkuaan Grönlund) ja Ziffra Maria Djerf. Käytyään Tampereen Reaalilyseon hän suoritti opintoja Tampereen Teknillisen Opiston värjäysosastolla, jonka jälkeen hän työskenteli värimestarina. Teatteri veti kuitenkin puoleensa, ja Ojala aloitti näyttelijänä Tampereen Työväen Teatterissa, johon hänellä oli kiinnitys vuodesta 1911 vuoteen 1917 ja edelleen 1919–1924. Välissä hän työskenteli Turun Työväen Teatterissa (1917–1918), Turun Operetti-teatterissa (syksy 1918) sekä Ida Aalberg-teatterissa (kevät 1919). Vuosina 1924 ja 1925 Pohjola toimi tamperelaisen Raittiusyhdistys Taiston näyttämön johtajana. Näyttelijänuransa jälkeen Pohjola palasi värjäysalalle.
Pauli Pohjola teki näyttämöllä vahvoja luonnetulkintoja. Toisaalta häntä kritisoitiin ääntä rasittavasta liioittelusta. Pohjolan läpimurto oli Fedja Leo Tolstoin näytelmässä Elävä ruumis vuonna 1911. Hänen lukuisiin roolisuorituksiinsa lukeutuivat niin ikään Seitsemän veljeksen Juhani, Nummisuutarien Kristo sekä Pohjalaisten Jussi. Vuonna 1920 Pohjola esiintyi Kössi Ojalan kanssa alkoholin vaikutuksen alaisena näytelmässä Iloinen leski; molemmat saivat vakavan varoituksen. Liiallisen alkoholinkäytön vuoksi hän osoittautui vähitellen entistä epäluotettavammaksi työntekijäksi.
Urheilusaavutuksia

Pohjola harrasti yleisurheilua, ja piti aikanaan hallussaan Suomen ennätystä kolmiloikassa. Hänen seuransa oli Tampereen Pyrintö. Ensimmäisissä yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailuissa elokuussa 1907 alle seitsentoistavuotias Pohjola vei pronssimitalin korkeushypyssä yhteistuloksella 305. Samana vuonna hän teki kolmiloikassa tuloksen 13,10 metriä kotikentällään Tampereella. Vuonna 1910 Pohjola ylitti toisena suomalaisena 180 senttimetrin rajan korkeushypyssä. Kalevan kisoissa 15. ja 16. heinäkuuta 1911 Pohjola voitti korkeushypyn mestaruuden. Hänen voittotuloksensa oli 172.
Verneri Pohjola

| Verneri Pohjola |
| --- | --- |
 Verneri Pohjola Quartet esiintymässä Pori Jazzin Lokkilavalla 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1977 (ikä 47) Helsinki
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  jazz, pop
Soittimet:  trumpetti, rummut, koskettimet
Yhtyeet:  Ilmiliekki Quartet, Quintessence, Q-Continuum, Silvio
Aiheesta muualla
www.verneripohjolamusic.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Juho Verneri Pohjola (s. 23. joulukuuta 1977 Helsinki) on suomalainen trumpetisti ja säveltäjä. Hän julkaisi ensimmäisen oman levynsä Aurora vuonna 2009. Jo ennen levyn julkaisua hän oli kiertänyt Yhdysvalloissa, Australiassa ja Euroopassa sekä julkaissut kaksi levyä yhtyeensä Ilmiliekki Quartetin kanssa. Vuonna 2012 Verneri Pohjola Quartet julkaisi Ancient History -albumin.
Pohjola aloitti trumpetinsoiton viisitoistavuotiaana. Hänet valittiin Pori Jazzin vuoden nuoreksi muusikoksi 2004 ja Jazzrytmit-lehden kriitikkoäänestyksen vuoden muusikoksi ja trumpetistiksi samana vuonna. Vuonna 2017 Pohjola sai Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinnon. Hän on saanut useita palkintoja myös Ilmiliekki Quartetin kanssa. Pohjolan muita yhtyeitä ovat Quintessence, Q-Continuum ja Silvio, jossa hän soittaa rumpuja.
Pohjola on vieraillut myös Warp!- ja UMO-kokoonpanoissa. Lisäksi hän on soittanut muun muassa Pekka Pohjolan, Jukka Gustavsonin, Tuomo Prättälän, Kerkko Koskisen ja Kitkerien Neitsyiden levyillä sekä Lasse Mårtenson -tribuuttiorkesterissa ja Anna Politkovskajan muistokappaleessa. Hän tekee lastenmusiikkia Kalapojat-nimisessä kokoonpanossa. Pohjola on opiskellut trumpetinsoittoa Sibelius-Akatemian jazzmusiikin osastolla.
Vuonna 2012 Pohjola sävelsi iltasoiton Espoon keskukselle, ja sen äänitys soitettiin joka ilta läpi kesän Espoontorin tornista. Teos oli noin kahden minuutin mittainen, ja se oli tehty Espoon kaupunkisuunnittelukeskuksen tilauksesta Helsingin World Design Capital -vuoden kunniaksi. Teoksen ensiesitys oli keskiviikkona 30. toukokuuta 2012, kun Pohjola soitti sen Espoonsillalla ja Valatorilla.
Säveltäjä Kaija Saariahon viimeinen teos, trumpettikonsertto Hush (2023), syntyi Pohjolan aloitteesta.
Verneri Pohjolan veli on pasunisti Ilmari Pohjola. Heidän isänsä oli basisti Pekka Pohjola.
Diskografia

Aurora (2009)
Verneri Pohjola Quartet: Ancient History (2012)
Verneri Pohjoja & Black Motor: Rubidium (2013)
Bullhorn (2015)
Pekka (2017)
Verneri Pohjola & Mika Kallio: Animal Image (2018)
The Dead Don't Dream (2020)
Verneri Pohjola & Sylvain Rifflet: Cakewalk From A Spaceship (2022)
Monkey Mind (2023)
Lars Danielsson, Verneri Pohjola, John Parricelli: Trio (2024)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verneri Pohjola Wikimedia Commonsissa
Verneri Pohjola Facebookissa
Verneri Pohjola säveltäjänä. Fono.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Anja Pohjola

| Anja Pohjola |
| --- | --- |
 Anja Pohjola 1950-luvulla Jyväskylän Kirkkopuistossa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Raili Anja Anneli Pohjola
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1931 (ikä 93) Loimaa
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Anja Pohjola (oik. Raili Anja Anneli Pohjola-Sirén, o.s. Pohjola, s. 14. maaliskuuta 1931 Loimaa) on suomalainen näyttelijä.
Ura

Anja Pohjola aloitti teatteriuransa jo 1940-luvun lopulla Jyväskylän Työväen Teatterin lapsiteatterissa. Hän toimi Joensuun kaupunginteatterissa 1954–1955, Hämeenlinnan kaupunginteatterissa 1955–1959 ja 1961–1963 sekä Tampereen Pikkuteatterissa 1959–1961 ennen siirtymistään Televisioteatteriin, jossa hän näytteli miltei kolme vuosikymmentä, vuodet 1963–1990.
Vuodesta 1990 Pohjola näytteli Suomen Kansallisteatterissa. Hän toimi myös Raivoisat Ruusut -näyttelijäryhmässä. Vuonna 2001 hänelle myönnettiin taiteilijaeläke, mutta hän esiintyi sen jälkeenkin elokuvissa, muun muassa viimeisessä Turhapuro-elokuvassa Uuno Turhapuro – This Is My Life sekä joulukuussa 2005 ensi-iltansa saaneessa Ilkka Vanteen ohjaamassa Lupaus-elokuvassa. Hän oli myös TV1:n Kotikatu-sarjan Tuulikki ja näytteli Hyvissä herroissa Tyyneä 1991–1996. Hän esitti elokuvissa Täällä Pohjantähden alla (1968) sekä Akseli ja Elina (1970) Akseli Koskelan äitiä Almaa. Hän teki myös ääniroolin vuoden 2012 animaatioelokuvassa Lorax. Kansallisteatterin Omapohjassa hän esitti karjalaismummia Maria Kilven näytelmässä Harmin paikka, joka sai ensi-iltansa 19. marraskuuta 2008.
Daniel Katz on kirjoittanut näytelmän Mies se on vainajakin erityisesti Maija Karhia ja Anja Pohjolaa varten. Kantaesitys oli vuonna 2002. Näytelmä kertoo kahden sisaruksen erilaisista valinnoista elämän tiellä ja niiden vaikutuksista: onko parempi olla leski vai vanhapiika?
My Fair Lady (rouva Higgins) 2000
Raivoisat ruusut: Kassandra (Hilda Husso)  2000
Anja Pohjola sai parhaan naispääosan Jussin roolistaan elokuvassa Rautatie vuonna 1974 ja Suomen Leijonan Pro Finlandia -kunniamerkin 1990.
Yksityiselämä

Anja Pohjolan puoliso oli näyttelijä Pehr-Olof Sirén (1923–1986). Omia lapsia Pohjolalla ei ole, mutta Pehr-Olof Sirénin lapsenlapsia ovat muun muassa laulajinakin tunnetuiksi tulleet Anna, Pinja ja Janus Hanski. Pohjola on asunut Helsingin Etu-Töölössä vuodesta 1963, Lallukan taiteilijakodissa vuodesta 1990.
Aiheesta muualla

Anja Pohjola Elonetissä.
Anja Pohjola Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Parhaan naispääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Ansa Ikonen (1944)  Lea Joutseno (1945)  Regina Linnanheimo (1946)  Emma Väänänen (1947)  Eeva-Kaarina Volanen (1948)  Eeva-Kaarina Volanen (1949)  Eeva-Kaarina Volanen (1950)  Emma Väänänen (1951)  Mirjami Kuosmanen (1952)  Rauni Luoma (1953)  Maija Karhi (1954)  Rakel Laakso (1955)  ei jaettu (1956)  Emma Väänänen (1957)  Emma Väänänen (1958)  Tea Ista (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Sinikka Hannula (1962)  Ruth Snellman (1963)  ei jaettu (1964)  ei jaettu (1965)  Riitta Elstelä (1966)  Elli Castrén (1967)  Kristiina Halkola (1968)  Liisamaija Laaksonen (1969)  Ritva Vepsä (1970)  Hillevi Lagerstam, Siiri Angerkoski (1971)  Eeva-Maija Haukinen, Eila Pehkonen (1972)  Tea Ista (1973)  Tuula Nyman, Anja Pohjola, Aino Lehtimäki (1974)  ei jaettu (1975)  Leena Uotila (1976)  Tuula Nyman (1977)  Irma Seikkula, Raili Veivo, Nanny Westerlund (1978)  Elina Salo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Rea Mauranen, Eeva Eloranta (1981)  ei jaettu (1982)  ei jaettu (1983)  Eeva Eloranta (1984)  Rauni Luoma (1985)  Soli Labbart (1986)  Pirjo Leppänen (1987)  Kaija Pakarinen (1988)  Liisamaija Laaksonen (1989)  Pirkko Hämäläinen (1990)  Kati Outinen(1991)  Irma Junnilainen (1992)  Merja Larivaara (1993)  Tiina Lymi (1994)  ei jaettu (1995)  Päivi Akonpelto (1996)  Kati Outinen (1997)  Leea Klemola (1998)  Elena Leeve (1999) 
2000–2019:  Eeva Litmanen (2000)  Outi Mäenpää (2001)  Irina Björklund (2002)  Kati Outinen (2003)  Sari Mällinen (2004)  Outi Mäenpää (2005)  Maria Lundqvist (2006)  Susanna Anteroinen (2007)  Outi Mäenpää (2008)  Elena Leeve (2009)  Minna Haapkylä (2010)  Katja Küttner (2011)  Elina Knihtilä (2012)  Laura Birn (2013)  Leea Klemola (2014)  Anu Sinisalo (2015)  Krista Kosonen (2016)  Linnea Skog (2017)  Krista Kosonen (2018)  Oona Airola (2019) 
2020–2039:  Mimosa Willamo (2020)  Alma Pöysti (2021)  Seidi Haarla (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet  Yle
Max Planck

| Max Planck |
| --- | --- |
 Planck noin vuonna 1930.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. huhtikuuta 1858 Kiel, Holsteinin herttuakunta, Saksan liitto
Kuollut: 4. lokakuuta 1947 (89 vuotta) Göttingen, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Münchenin Ludwig-Maximilians-yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Alexander von Brill
Instituutti:  Kielin yliopisto Humboldt-yliopisto Göttingenin Georg-August-yliopisto
Oppilaat:  Gustav Ludwig Hertz  Erich Kretschmann Walther Meissner Walter Schottky Max von Laue  Max Abraham Moritz Schlick Walther Bothe 
Tutkimusalue:  fysiikka
Tunnetut työt:  Planckin vakio, kvanttimekaniikka
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1918) Franklin-mitali (1927)
 Planck on Erwin Planckin isä. 
 Nimikirjoitus
Max Karl Ernst Ludwig Planck (kastenimeltään Marx; 23. huhtikuuta 1858 Kiel – 4. lokakuuta 1947 Göttingen) oli saksalainen fyysikko, jonka mustan kappaleen säteilyn tutkimukset, johtivat energian kvanttiluonteen (fotoni) löytämiseen, minkä vuoksi häntä pidetään kvanttimekaniikan löytäjänä. Tästä syystä hän on saanut aseman yhtenä 1900-luvun tärkeimmistä fyysikoista. Planck toimitti myös arvostettua Annalen der Physik -tiedelehteä ja vaikutti saksalaisen tieteen uudelleen rakentamiseen kansallissosialistisen hallinnon jälkeen.
Planck esitteli myös niin sanotut Planckin yksiköt, jotka kuvaavat luontoa viiden luonnonvakion avulla. Yksiköt perustuvat puhtaasti luonnon ominaisuuksiin eikä ihmisen keinotekoisiin rakenteisiin, kuten esimerkiksi SI-järjestelmän yksiköt. Tieteenfilosofiassa hänet muistetaan niin sanotusta Planckin periaatteesta. Sen mukaan vanhemmat tieteilijät ovat vähemmän halukkaita hyväksymään uutta tietoa kuin nuoremmat.
Huhtikuun 24. päivänä vuonna 2008 eli päivä Planckin 150-vuotissyntymäpäivän jälkeen kävi ilmi, että tieteilijän kastenimi on Marx eikä Max. Kielin kirkonkirjojen perusteella Planck oli selvästi kastettu Marxiksi, samaa nimeä käytetään myös kirjan kopiossa. Planck käytti kuitenkin läpi elämänsä nimeä Max.
Elämäkerta > Nuoruus

Planck syntyi älymystösukuun kuuluneeseen perheeseen Kielin kaupungissa Saksassa vuonna 1858. Hänen isänsä Julius Wilhelm von Planck oli Kielin ja myöhemmin Göttingenin yliopiston oikeusfilosofian professori, erityisalueenaan perustuslaki. Planckin äiti Emma Patzig oli aviomiehensä toinen vaimo. Planck syntyi kuudenneksi lapseksi perheeseen, jossa hänellä oli neljä täyssisarusta ja kaksi sisaruspuolta isän edellisestä avioliitosta Mathilde Voigtin kanssa. Julius-isä oli hänen syntyessään 41-vuotias ja Emma-äiti 37-vuotias.
Planckin sukupuuhun kuuluu paljon oppineita, juristeja ja pappeja. Esimerkiksi hänen isoisänsä ja isoisoisänsä olivat teologian professoreita Göttingenin yliopistossa, ja Planckin eno oli yksi Saksan keisarikunnan siviilioikeuden (saks. Bürgerliches Gesetzbuch) laatijoista. Planck oli kotona kasvatettu arvostamaan koulutusta, rehellisyyttä, rehtiyttä ja jalomielisyyttä. Tämä näkyi Planckissa kouluaikana ahkeruutena ja vastuullisuutena, mutta myös hänen asenteissaan läpi koko hänen elämänsä.
Planck aloitti koulunkäynnin Kielissä. Varhaisissa opinnoissaan Planck ei ollut erityisen kiinnostunut matematiikasta tai tieteistä ylipäätään, vaikkakin pärjäsi aineissa hyvin. Häntä kiinnostivat enemmän filologia ja musiikki.
Planckin isä sai viran Münchenin yliopistosta vuonna 1867, joten perhe joutui muuttamaan lähellä Itämerta sijainneesta Kielistä Baijerin pääkaupunkiin Müncheniin. Münchenin kulttuurillisella, erityisesti musiikillisella, ja tieteellisellä ilmapiirillä oli suuri vaikutus nuoreen Planckiin. Perheen patikointiretkillä Ylä-Baijeriin ja kävelyretkillä Alppien läpi oli lähtemätön vaikutus Planckin aikuisvuosiinkin. Planck läpäisi pääsykokeet Maximilian Gymnasium -lukioon erinomaisin pistein toukokuussa 1867. Kouluajan loppupuolella Planckin fysiikan opettaja Hermann Müller sai oppilaansa kiinnostumaan fysiikasta ja luonnosta. Energian säilymislaki oli keskeisimpiä Planckin mielenkiinnon kohteita.
Planck joutui koulun päätyttyä pitkään miettimään, mitä hän ryhtyisi opiskelemaan yliopistossa. Hän oli lahjakas usealla alalla, erityisesti musiikissa. Hän osasi soittaa erityisen hyvin urkuja ja pianoa. Ennen opintojen alkamista Münchenin yliopistossa Planck keskusteli muusikonurasta erään muusikon kanssa, jonka mukaan Planckin olisi järkevämpää opiskella jotakin muuta ainetta, jos hän ei itse varmasti tiedä haluavansa muusikoksi.
Elämäkerta > Opiskeluvuodet

Planck aloitti yliopisto-opinnot Münchenin yliopistossa 21. lokakuuta 1874. Fysiikkaa Planckille opettivat Philipp von Jolly ja Wilhelm Beetz, matematiikkaa Ludwig Seidel ja Gustav Bauer. Aluksi Planck opiskeli pääasiassa matematiikkaa. Hieman myöhemmin hän kysyi fysiikan opettajaltaan von Jollylta fysiikan tulevaisuuden näkymistä uravalintaa ajatellen. Von Jolly vastasi fysiikan olevan käytännössä valmis ja että jäljellä on vain muutamia täytettäviä aukkoja. Hänen mukaansa Planckin ei olisi kannattanut harkita fyysikon uraa. Von Jollyn pelottelusta huolimatta Planck kuitenkin valitsi pääainekseen fysiikan.
Planck sairastui pahasti kesälomalla vuonna 1875, mikä keskeytti opinnot vähäksi aikaa. Saksalaisilla opiskelijoilla oli tuohon aikaan usein tapana vaihtaa yliopistoa kesken opintojen. Planck kuului noihin opiskelijoihin, sillä hän siirtyi lokakuussa vuonna 1877 Berliinin yliopistoon. Berliinissä hän sai opettajiksensa tunnettuja fyysikoita. Heihin kuuluivat muun muassa Weierstrass, von Helmholtz ja Kirchhoff. Planck ihaili Kirchhoffia, mutta opettajana Planckin mielestä hän oli varsin tylsä ja yksitoikkoinen.
Planck palasi takaisin Müncheniin, missä hän heinäkuussa 1879 väitteli tohtoriksi. 21-vuotiaan väittelijän työ koski hänen suuresti ihailemaansa termodynamiikan toista pääsääntöä. Väitöstyö kantoi nimeä Über den zweiten Hauptsatz der mechanischen Wärmetheorie (suom. Mekaanisen lämpöteorian toisesta laista). Väitöstyötä pidettiin erityisen hyvänä, sillä se sai arvostelussa korkeimman mahdollisen arvosanan (summa cum laude). Planck jatkoi vielä väitöstyön jälkeisen tutkinnon suorittamista (habilitaatio). Työ käsitteli entropiaa ja mekaanista lämpöteoriaa ja valmistui 14. kesäkuuta 1880.