stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olavi Lahtinen

Olavi Lahtinen (5. tammikuuta 1929 Helsinki – 12. maaliskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija ja koripalloilija.
Jalkapallossa Lahtinen pelasi välihyökkääjänä Helsingin Jalkapalloklubissa 1948–1958 ja Helsingin Palloseurassa 1959–1961. Hän voitti yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin HJK:ssa. Lahtinen pelasi urallaan 153 pääsarjaottelua, joissa hän teki 55 maalia. Maajoukkueeseen Lahtinen valittiin ensimmäisen kerran 1953. Hän pelasi yhteensä 28 maaottelua ja teki niissä seitsemän maalia.
Koripallossa Lahtinen edusti Panttereita ja sen edeltäjää, HOK-Veikkoja. Hän voitti seurassa kahdeksan Suomen mestaruutta vuosina 1949–1956. Lahtinen pelasi myös maajoukkueessa 9 ottelua ja oli mukana Suomen joukkueessa Helsingin olympialaisissa.
Lagoúses

Lagoúses-saaria, etualalla Lagousáki.
| --- | --- |
Muut nimet:  Laoúses (Λαούσες)
Sijainti:  37°49′00″N, 23°27′35″E, Aígina Saaret, Attika Kreikka
Saariryhmä:  Argo-Saroniset saaret
Vesialue:  Saroninlahti
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lagoúses (kreik. Λαγούσες, myös Laoúses, Λαούσες) on pienten Kreikan saarten ryhmä, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja jonka saaret sijaitsevat Saroninlahdessa Aíginan saaren pohjoispuolella. Saaret ovat asumattomia. Hallinnollisesti Lagoúses-saaret kuuluvat Aíginan kuntaan, Saarten alueyksikköön ja Attikan alueeseen.
Saaret

Saariryhmän saaret ovat:
|  | Nimi | Sijainti | Pinta-ala (km²) (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Lagoúsa (Λαγούσα) | 37°48′52″N, 23°28′11″E | 0,176 |
| 2 | Lagousáki (Λαγουσάκι) | 37°49′03″N, 23°27′19″E | 0,047 |
| 3 | Makrónisos (Μακρόνησος) | 37°49′07″N, 23°27′01″E | 0,011 |
| 4 | Gáidaros (Γάιδαρος) | 37°48′49″N, 23°27′44″E | 0,003 |
| 5 | Kordeliáris (Κορδελιάρης) | 37°49′04″N, 23°26′43″E | 0,001 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lagoúses Wikimedia Commonsissa
Argo-Saroniset saaret
| --- | --- |
Pääsaaret:   Agkístri  Aígina  Dokós  Hydra  Póros  Salamis  Spétses 
Alisaariryhmät:   Diapória Nisiá Ágios Ioánnis, Aígina  Ágios Thomás  Anagnóstis  Kourmouloúdes  Ledoú  Moládi  Plateiá, Aígina  Prasoú  Stachtorrói  Tragonísi  Ypsilí  Lagoúses Gáidaros  Kordeliáris  Lagoúsa  Lagousáki  Makrónisos, Aígina 
Muut pienemmät saaret:   Ágios Geórgios, Hydra  Ágios Geórgios, Salamis  Ágios Ioánnis, Hydra  Ágios Nikólaos  Ágios Pétros  Apónisos  Archí  Arsída  Astéri  Atalánti  Boúrtzi  Daskaleió  Disáki  Doroúsa  Drápi  Falkonéra  Fléves  Flevopoúla  Kartéli  Kivotós  Korákia  Koronída  Koronísi  Koulourá  Koumoundoúrou  Kyrá  Léros  Makrónisos, Mégara  Metópi  Módi  Moní  Nisída  Pacháki  Páchi  Pátroklos  Pétasi  Plateiá, Argolis  Plateiá, Korinthia  Platonísi  Pontikonísi  Pontikós  Psilí  Psyttáleia  Revythoúsa  Ovriós  Rómvi  Skyllí  Spalathronísi  Spathí  Spetsopoúla  Stavronísi  Strongyló  Tagári  Tríkeri  Velopoúla  Véniza  Ydroúsa
Laaksoarho

| Laaksoarho |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Hippuarhot Moehringia
Laji::  lateriflora
Kaksiosainen nimi
 Moehringia lateriflora  (L.) Fenzl 
Katso myös
   Laaksoarho Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laaksoarho (Moehringia lateriflora) on pohjoisella pallonpuoliskolla laajalle levinnyt havumetsävyöhykkeen kohokkikasvi. Suomessa laji on harvinainen ja rauhoitettu. Laaksoarho on Euroopan unionin luontodirektiivin liitteiden II ja IV laji.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen laaksoarho kasvaa 10–15 cm pitkäksi. Sen varret ovat hennot, karvaiset ja ruohomaiset. Kukkimattomat varret ovat suikertelevia, muuten kasvi on kasvutavaltaan koheneva tai pysty. Vastakkain olevat, 1–3 cm pitkät lehdet ovat soikeita, tylpähköjä, ruodittomia, ripsilaitaisia ja vain keskisuonet ovat näkyvissä. Valkoisia, viisiterälehtisiä kukkia on vähän. Terälehdet ovat kynnettömiä ja ehyitä. Kukan verholehdet ovat tylppiä ja epäselvästi suonisia, terälehdet ovat noin kolme kertaa verholehtien pituisia. Emiö on kolmelehtinen, heteitä on 8–10 kappaletta. Laaksoarho kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota. Siemenet ovat ruskeita ja niissä on pieni valkoinen rasvalisäke. Maavarsiensa avulla laaksoarho muodostaa harvahkoja kasvustoja.
Levinneisyys

Laaksoarho on pohjoisen havumetsävyöhykkeen kasvi. Sen päälevinneisyysalue ulottuu Venäjältä Pohjois-Aasian havumetsävyöhykkeen kautta Pohjois-Amerikkaan. Suomessa laaksoarho kasvaa länsirajoillaan. Levinneisyysalue ulottuu Kuolan niemimaalta Suomen puolelle, paikoin jopa Pohjois-Norjaan ja Ruotsin Lappiin asti. Samoin kasvia tavataan Karjalan kannaksella, Virossa ja Latviassa. Suomessa laaksoarhoa tavataan lähes ainoastaan Pohjois-Suomesta. Joutsenon erillistä esiintymää lukuun ottamatta eteläisimmät havainnot lajista ovat Kuivaniemeltä. Runsaimmin lajia kasvaa Kemijoen ja sen sivuhaarojen varrella. Kasvin siirtoistutuksia on Suomessa testattu Kitisen Kelukoskella.
Euroopalle uutena kasvilajina laaksoarhon löysi Utsjoen pappi Jacob Fellmann Sodankylän eteläpuolelta vuonna 1825.
Elinympäristö

Suomessa laaksoarho kasvaa kuivahkoissa koivuvaltaisissa tulvametsissä ja pensaikkoisilla niityillä yhdessä tuoksusimakkeen (Anthoxanthum odoratum) ja kulleron (Trollius europaeus) kanssa. Laji leviää tehokaasti tulvavesien mukana. Laaksoarhoa uhkaa Suomessa tyypillisten kasvupaikkojen umpeenkasvu ja rakentaminen.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2010: Laaksoarhon levinneisyys Suomessa
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Laaksoarho (Moehringia lateriflora) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Moehringia lateriflora:  Wikidata: Q12583230  Wikispecies: Moehringia lateriflora  CoL: 73N7G  EoL: 589209  EPPO: MGJLA  EUNIS: 166555  FNA: 200007053  FoC: 200007053  GBIF: 3085371  iNaturalist: 165493  IPNI: 155730-1  IRMNG: 11429502  ITIS: 20017  MichiganFlora: 761  NatureServe: 2.135015  NCBI: 410645  Observation.org: 131467  Open Tree of Life: 320848  Plant List: kew-2369278  PLANTS: MOLA6  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30124057-2  Tropicos: 6300177  VASCAN: 4332  WisFlora: 13151  WFO: wfo-0000374574  Laji.fi: MX.38039 
Arenaria lateriflora:  Wikidata: Q21870731  CoL: 67RBG  EUNIS: 194923  FNA: 242416086  GBIF: 5384518  IPNI: 311154-2  IRMNG: 10680032  ITIS: 509055  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:311154-2  Tropicos: 6301538  WFO: wfo-0000546118 
Laaksoarho.
Laaksoarhon kukka.
Labeo

| Labeo |
| --- | --- |
 Tyyppilaji niilinlabeo (Labeo niloticus) kuvassa alla
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särjet Cyprinidae
Alaheimo::  Labeoninae
Suku::  Labeo  Cuvier, 1816
Synonyymit
 Abrostomus Smith, 1841  Morulius Hamilton, 1822  Rohita Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1842 
Katso myös
   Labeo Wikispeciesissä   Labeo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Labeo on särkien (Cyprinidae) heimoon ja Labeoninae-alaheimoon kuuluva Aasiasta ja Afrikasta tavattava kalasuku, jonka lajit elävät pääasiassa joissa. Niillä on paksujen huulten ympäröivä imusuu ja leuoissa kahdesta neljään viiksisäiettä. Ne ovat pohjasyöjiä ja syövät pääasiassa levää ja pieniä eläimiä. Joitakin Labeo-lajeja käytetään ruoaksi, monilla niistä on koristeellista arvoa, joistakin uutetaan öljyä ja joillakin katsotaan olevan lääketieteellistä arvoa. Suvun tyyppilaji on niilinlabeo (Labeo niloticus). Suvun tieteellinen nimi tulee latinasta ja sen merkitys on ”sellainen, jolla on suuret huulet”.
Marjastus
Marjastuksella on Suomessa pitkät perinteet

Ravinnon hankkiminen luonnosta on huomattavasti vanhempaa kuin maanviljely. Jo ensimmäiset Suomeen tulleet metsästäjä-keräilijät hyödynsivät marjoja muiden luonnonantimien ohella. Lähes jokainen suomalainen muistaa nykyisinkin lapsuusajan marjaretkiä kavereiden, vanhempien tai isovanhempien kanssa.
Marjoja on käytetty sekä tuoreena että säilöttynä. Marjasurvosta on tehty puolukoista, karpaloista ja lakoista. Ne ovat sisältämiensä happojen vuoksi hyvin säilyviä marjalajeja. Survosta on säilytetty alkuaan puutynnyreissä viileässä, nykyisin puhtaissa lasipurkeissa tai kannella peitetyissä muoviastioissa. Survos säilyy, kun marjat ovat survotun soseen peitossa ja pinta on tasainen.
Kovakuorisia marjoja, kuten puolukoita ja karpaloita, on säilötty myös veteen. Puhdistetut marjat on laitettu lasi- tai muovitölkkeihin ja kaadettu kylmää vettä päälle niin, että marjat ovat kokonaan peittyneet. Tölkit on säilytetty pimeässä ja viileässä kellarissa.
Kuivaaminen on myös perinteinen marjojen säilöntämuoto. Marjoja on kuivattu uunin pankolla jälkilämmössä, jolloin lämpö ei ole noussut yli 50 asteen. Kuivattavat marjat on levitelty puhtaalle alustalle ja säilötty suljetuissa tölkeissä pimeässä ja viileässä.
Marjoja on käytetty kansanlääkinnässä

Nykyisin käytämme marjoja etupäässä ruoanlaitossa, mutta aikoinaan niitä on käytetty myös lääkinnällisiin tarkoituksiin. Ensimmäiset kirjalliset todisteet marjojen käytöstä suomalaisessa lääketieteessä löytyvät jo 1400-luvulta Naantalin luostarin yrttikirjasta. Rohtomarjana pidettiin erityisesti katajanmarjaa, jota käytettiin muun muassa raskaudenkeskeytyksiin, reumatismiin, kolotuksiin ja loishäätöihin. Katajanmarjasta valmistetusta öljystä saatiin apua horkkaan ja nivuspaiseisiin. Katajalla tehtiin myös desinfiointia ja haavanhoitoa. Suomen Muurlassa marjojen ja viinan uskottiin ajavan ruttoa ja koleraa.
Lakka auttoi kuumeeseen, puna- ja keuhkotautiin sekä keripukkiin. Karpaloilla torjuttiin keripukkia, hoidettiin kuumetta ja tehtiin lapsille loishäätöjä. Karpalosiirappia myytiin apteekkien valikoimissa vatsarohtona. Tavallisin kotiapteekkien marja on ollut mustikka. Pohjoisessa kansanlääkinnässä mustikka tarjosi helpotusta ripuliin, kuumeeseen ja punatautiin. Myös Elias Lönnrot kirjoitti mustikasta kirjassaan Flora Fennica. Hänellä oli myönteistä sanottavaa lisäksi puolukasta. Ennen vanhaan puolukalla hoidettiin ilmavaivoja, kuumetta ja virtsavaivoja. ”Marjat kuivina vähän kovetuttavia, avulliset vatsataudissa. Marja-mehu vilvoittava kuumeissa” -Elias Lönnrot.
Metsämarjat kasvavat pohjoisella vyöhykkeellä

Suomen metsissä kasvavat mm. puolukka, mustikka, vadelma ja variksenmarja ja karpalo. Soilla ja korvissa viihtyvät mm. lakka, juolukka ja karpalo. Tunturialueilla puolestaan kasvavat variksenmarja, riekonmarja, puolukka ja juolukka.
Meille tavallisia marjalajeja kasvaa myös Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Tosin osa lajeista on muuntunut omiksi lajeikseen ja alalajeikseen. Pohjois-Amerikassa kasvavat esimerkiksi ahomansikka, lakka, juolukka, karpalo, kataja, puolukka, riekonmarja, vadelma ja variksenmarja. Euroopassa ja Pohjois-Aasiassa kasvavat kotipihlaja, lillukka, mustikka ja tyrni.
Jokamiehenoikeudet sallivat kaikille marjojen vapaan poiminnan

Metsien marjat ovat olleet yhteistä omaisuutta, niiden poiminta on sallittu kaikille. 1700-luvulla Isojako toi Suomeen yksityisen maanomistuksen. Siitä huolimatta jokamiehen oikeudet säilyivät ja ne turvattiin lailla. Suurimmassa osassa Eurooppaa jokamiehen oikeuksia ei tunneta tai niitä on rajoitettu.
Jokamiehenoikeuksilla tarkoitetaan Suomessa oleskelevan mahdollisuutta käyttää luontoa siitä riippumatta, kuka omistaa alueen tai on sen haltija. Niistä nauttimiseen ei tarvita maanomistajan lupaa eikä niistä tarvitse maksaa. Jokamiehenoikeutta käyttämällä ei kuitenkaan saa aiheuttaa haittaa tai häiriötä. Suomessa marjojen ja sienten poiminta kuuluu jokamiehenoikeuden piiriin, joten marjastusta ja sienestystä saa harjoittaa muualla paitsi toisten ihmisten pihapiirissä. Itse poimituista marjoista saadut myyntitulot ovat kerääjälle verottomia. Eniten perinteeseen on vaikuttanut tarjolla olevat marjat, alueittain vaihteleva metsätyyppi sekä tietenkin vuosittainen marjasato, mutta toisaalta myös ihmisten mieltymykset ja ennakkoluulot.
Marjastusperinne jatkuu

Marjastusperinne jatkuu myös tulevaisuudessa, vaikka marjojen lisäksi on nykyisin saatavilla paljon muita ruoka-aineita. Suomalaiset poimivat edelleen marjoja omiksi tarpeiksi pakastettavaksi. Kesämökkeilyyn sisältyy usein myös marjaretket. Suomalaisilla on useita luontoharrastuksia, jotka innostavat liikkumaan metsissä vuodesta toiseen. Myös marjojen viljely kotipuutarhassa on suosittua moniin muihin maihin verrattuna.
Luonnonantimien hyvinvointi- ja terveysvaikutuksista tiedetään yhä enemmän, mikä lisää kiinnostusta marjoihin ja niiden hyödyntämiseen. Ihmisten kasvava kiinnostus lähiruokaan on myös omiaan edistämään luonnontuotteiden talteenottoa. Lapsille marjastusta ja luonnon tuntemusta opettavat mm. päiväkodit, perhepäivähoitajat, koulut, vanhemmat, isovanhemmat ja järjestöt. Uudet sukupolvet jatkavat siten perinteen säilymistä.
Ulkomaiset marjanpoimijat

Luonnonmarjatuotteita jalostavien suomalaisyritysten marjatarpeesta jopa 90 prosenttia keräävät ulkomailta, kuten Thaimaasta tulevat marjanpoimijat.
Vuonna 2013 Suomessa oli noin 3000 ulkomaista marjanpoimijaa. Luonnontuoteteollisuusyhdistyksen puheenjohtajan mukaan heistä noin 30-40 oli saanut mielestään väärää informaatiota ja muut oikeaa. Hänen mukaansa ilman ulkomaalaisia marjat jäisivät metsään ja niitä jouduttaisiin turhaan tuomaan ulkomailta. Hänen mielestään marjojen reaalihinta on laskenut 20 vuodessa ja siksi suomalaiset eivät enää viitsi poimia marjoja.
SAK vaati minimipalkkaa marjanpoimijoille. Lapin Kansan mukaan tämä olisi ongelmallista: tällöin urakkapalkan sijaan palkkaa pitäisi maksaa niillekin, jotka laiskottelevat ja hyväksikäyttävät järjestelmää. Lehti syyllistää SAK:ta marjanpoiminta-alan alasajosta.
Marjanpoimijoiden kohtelusta käydään oikeutta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luonnonmarjat, ravintosisältö, sadon kypsyminen, poimintaohjeet, talteenottotilastot, nimiä eri kielillä sekä tutkimukset (Arkistoitu – Internet Archive)
Metsämarjojen- ja -sienten poiminta ja käyttö Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun kotitalouksissa
Tarinoita Lapin marjastuksesta ja Lapin luontoretkistä (Arkistoitu – Internet Archive)
Luonnonvarakeskus (Luke): Metsiemme marjat ja sienet (Arkistoitu – Internet Archive)
Laihian vaakuna

Laihian vaakuna
Väinö Wallinin piirros Laihian pitäjän sinetistä vuodelta 1896.
Laihian vaakuna on saanut aiheensa Laihian vanhan pitäjän sinetistä, jonka pohjalta vaakuna on mukaeltu.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 11. maaliskuuta 1952. Vaakunan selitys on ”vihreässä kentässä kultaisella oksalla istuva, etukäpälissään kultakäpyä pitelevä hopeinen orava”.
Eino Laihiala

Eino Laihiala
Eino Laihiala (22. marraskuuta 1916 Terijoki – 10. lokakuuta 1991 Jyväskylä) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari ja sotilas.
Luutnantti Laihiala nimitettiin 21. joulukuuta 1944 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 172.
Myöntämisen perusteina mainitaan Laihialan kunnostautuminen jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941 Onkamuksen järvikapeikkoja aukaistaessa. Tuolloin Laihiala asettui miehistönsä kanssa vapaaehtoisesti mottiin, aiheutti mottia puolustaessaan viholliselle suuret tappiot ja mahdollisti omien päävoimien murtautumisen kapeikkojen läpi. Myöhemmin samana vuonna Laihiala valtasi Äänisen Suurlahdella vihollisen proomuryhmän runsaine lasteineen. Suurhyökkäyksen torjuntataisteluissa vuonna 1944 Laihialan komppania viivytti vihollista Mainila-Joutselän suunnassa 16 tunnin ajan aiheuttaen viholliselle satojen miesten tappion ja antaen omille joukoille aikaa puolustuksensa järjestämiseen.
Pitkän uran puolustusvoimissa tehnyt Laihiala siirtyi reserviin majurina vuonna 1971.
Veikko Lahti

Veikko Olavi Lahti (7. joulukuuta 1926 Janakkala – 28. heinäkuuta 2014 Kotka) oli suomalainen painija. Hän saavutti kreikkalais-roomalaisella tyylillä MM-hopeaa Karlsruhessa 1955, jossa vain Neuvostoliiton Valentin Nikolajev voitti hänet tuomariäänin 3–0. Lahti edusti Suomea kaksissa olympiakisoissa myös vapaapainijana, mutta ylsi parhaimpaansa kreikkalais-roomalaisella tyylillä saavuttaen viidennen sijan Melbournessa 1956. Kotkan Paini-Miehiä edustanut painija voitti urallaan kuusi Suomen mestaruutta.
Saavutuksia

Olympiakisoissa viides kreikkalais-roomalaisessa painissa Melbournessa 1956 (sarja 87 kg)
Olympiaedustaja vapaapainissa Helsingissä 1952 (sarja 79 kg) ja Melbournessa 1956 (sarja 87 kg)
MM-hopeaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 1955 (sarja 87 kg)
Suomen mestari vapaapainissa 1954–1958
Suomen mestari kreikkalais-roomalaisessa painissa 1956
Laihian kirkko

| Laihian kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko kuvattuna kesäkuussa 2017.
Sijainti:  Laihiantie 37 66400 Laihia
Seurakunta:  Laihian seurakunta
Rakentamisvuosi:  1803-1805
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1200
Tyylisuunta:  varhainen uusklassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Laihian kirkko on Laihialla sijaitseva tyyliltään varhaista uusklassismia edustava suuri puinen tasavartinen ristikirkko. Tukholman yli-intendentinvirastossa vuonna 1797 päivättyjen piirustusten mukaan kirkko on rakennettu vuosina 1803-1805.
Kirkon rakennutti vaasalainen raatimies Herman Höckert, ja se on järjestyksessä Laihian kolmas kirkko. Laihian ensimmäinen kirkko oli rakennettu vuonna 1508 ja vihitty Pyhän Botvidin muistolle. Kirkko tuhoutui vuonna 1642 ja sen tilalle rakennettiin uusi kirkko. Tämä kirkko purettiin vuonna 1809 ja sen hirsistä rakennettiin Ylipotin luhtiaitta Laihian Potilan kylään. Kirkon läntiseen sakarapäätyyn liittyy korkea suorakulmainen torni lyhtyineen, tornin kellot ovat vuosilta 1724 ja 1869 ja tornin huipulla on kukko. Kirkon ristikeskustassa on pieni kattoratsastaja. Tornissa on kaareutuva kupu. Kirkkosalin sisäkatteena on päädyistään pyöristetyt puuholvit, jotka yhtyvät ristikeskustassa. Sisäseinät ovat hirsipintaiset. Sakasti on sijoitettu kirkon kuorisakaraan, poikkisakaroita käytetään seurakuntatiloina. Kirkon pinta-ala on 800 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 1200 hengelle. Kirkon alttaritaulun Lasaruksen herättäminen on maalannut Lennart Segerstråle vuonna 1956. Kirkossa on lisäksi veistoksia 1400-luvun alttarikaapista. Kirkon urut valmisti Kangasalan urkutehdas alun perin vuonna 1943 ja laajensi niitä 49+2 -äänikertaisiksi vuonna 1957.
Kirkon pohjoisen ristivarren päässä on kirkkomuseo, jossa on muun muassa kirkon alkuperäinen vaasalaisen Immanuel Almin 1807 maalaama alttaritaulu. Kirkkoa on korjattu vuosina 1913, 1956 ja 1978. Ensin mainittuna vuonna toteutettiin suuria korjaus- ja muutostöitä Vaasan lääninarkkitehti Alfred Wilhelm Stenforsin suunnitelman mukaan. Torniin tehtiin korkea lyhdynmuotoinen katto, kuorin takainen sakaristo purettiin ja uusi sakaristo erotettiin väliseinällä itäisen ristivarren päästä. Muutkin poikkisakarat katkaistiin väliseinillä.
Kirkkotarhan sankaripatsaan on suunnitellut Kalervo Kallio. Patsas sijaitsee Matti Visantin Suomen sisällissodan Iäisyyden portti -muistomerkin edustalla. Raivaajapatsaan on veistänyt Veikko Leppänen vuonna 1956.
Laihian kirkko kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Aulis Laine

Pelaajatoverit kannattelevat Aulis Lainetta Åbo IFK:n voitettua Suomen Cupin lokakuussa 1965.
Aulis Laine (s. 26. huhtikuuta 1940 Salo) on suomalainen entinen jalkapalloilija.
Laine pelasi välihyökkääjänä. Hänen uransa alkoi Salon Vilppaassa ja 1962 hän siirtyi Åbo IFK:n riveihin. Åbo IFK:ssa Laine vietti kahdeksan kautta, joista neljä Mestaruussarjassa ja neljä 1. divisioonassa. Pääsarjatasolla hän pelasi 88 ottelua, joissa hän teki 32 maalia. Laine voitti Åbo IFK:ssa Suomen Cupin 1965. Hän päätti uransa 2. divisioonassa pelanneessa Salon Vilppaassa.
Laine pelasi vuosina 1963–1968 Suomen maajoukkueessa yhteensä 18 A-maaottelua, joissa hän teki kolme maalia.
Eero Laine (ampumahiihtäjä)

Eero Johannes Laine (7. tammikuuta 1926 Tammela – 23. lokakuuta 1998 Turku) oli suomalainen ampumahiihtäjä.
Laine kilpaili Squaw Valleyn 1960 olympialaisissa, missä ampumahiihto oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa. Hän sijoittui 20 kilometrin kilpailussa 15:nneksi. Kansainvälisen sotilasurheiluliiton (CISM) mestaruuskilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan seitsemänneksi. Puolustusvoimain mestaruuden hän voitti vuosina 1953, 1955 ja 1957 sekä ikämiesten Suomen mestaruuden vuonna 1961.
Eero Laine kilpaili ampumahiihdon lisäksi suunnistuksessa, jossa hän voitti mm. Puolustusvoimien mestaruuden suunnistuksen joukkuekilpailussa. Ylivääpeli Laine toimi Porin prikaatin aliupseerikoulun vääpelinä vuonna 1963, jolloin hän antoi haastattelun Yleisradiolle. Hän koulutti aliupseerikoulussa maineikkaita urheilijoita mainiten haastattelussa mm. jääkiekkomaalivahti Urpo Ylösen.
Eero Laine edusti seuratasolla Tammelan Ryskettä, Ounasvaaran Hiihtoseuraa, Säkylän Urheilijoita, Turun Urheiluliittoa ja Maarian Mahtia. Hän istui Suomen Hiihtoliiton liittovaltuustossa vuosina 1973–1983.
Aatos Lahtinen

Aatos Lahtinen vuonna 1992.
Osvi Aatos Lahtinen (s. 9. lokakuuta 1942 Helsinki) on matematiikan emeritusprofessori sekä pitkäaikainen ylioppilastutkintolautakunnan jäsen ja puheenjohtaja.
Lahtinen kirjoitti ylioppilaaksi 1961 Helsingin normaalilyseosta ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1972. Helsingin yliopiston matematiikan dosentiksi hänet nimitettiin 1974. Lahtinen toimi Helsingin yliopiston sovelletun matematiikan vt. apulaisprofessorina 1972–1976, apulaisprofessorina 1977–1998 sekä sovelletun matematiikan professorina 1998–2006. Eläkkeelle Lahtinen jäi vuoden 2007 alusta.
Aatos Lahtinen oli ylioppilastutkintolautakunnan apujäsen vuodesta 1973, varsinainen jäsen vuodesta 1992 ja puheenjohtaja vuosina 1998–2006. Hänen puheenjohtajakaudellaan ylioppilastutkintoa uudistettiin huomattavasti. Ylioppilastutkinto muutettiin valinnaiseksi niin, että vain äidinkielen koe oli pakollinen. Edelleen, reaalikoe korvattiin erillisten reaaliaineiden kokeilla..Lahtinen toimi Sotakorkeakoulun matematiikan opettajana 1970–1985.
Aatos Lahtinen oli  Suomen matemaattisen yhdistyksen hallituksen jäsen ja varainhoitaja 1979–2000. Lahtinen oli perustamassa  European Mathematical Societyä ja toimi sen varainhoitajana 1990–1998 . Hän on ollut myös eurooppalaisen tiedejärjestön  Euroscience hallituksen jäsen sekä useiden opetusministeriön työryhmien puheenjohtaja ja jäsen. Lahtinen oli  Professoriliiton puheenjohtaja 1993–1994. Hän oli European Baccalaureate -tutkinnon tutkintolautakunnan puheenjohtaja 2008.
Lahtinen on naimisissa ja hänellä on yksi tytär. Hänen harrastuksiinsa kuuluvat esimerkiksi runous ja hiihto. Lahtinen on mm. julkaissut runokirjan Elämän metsä ja puhekokoelman "Asiaankuulumattomia puheita".
Aiheesta muualla

Ylioppilastutkinto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Tieteilijät:  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH
Eero Laine (soutaja)

Eero Johannes Laine (17. syyskuuta 1933 Turku – 4. syyskuuta 2023 Turku) oli suomalainen soutaja.
185 senttimetriä pitkä Laine edusti Suomea Rooman 1960 olympialaisten perämiehettömässä nelosessa. Joukkue, johon kuuluivat myös Eero Laineen veljet Pertti ja Heikki Laine sekä Arto Nikulainen, karsiutui alkuerissä. EM-kilpailuissa Eero Laine saavutti seitsemännen sijan vuonna 1958.
Turun Yliopiston Soutajia edustanut ”Mela” Laine voitti Suomen mestaruuden perämiehettömässä nelosessa vuosina 1958 ja 1960. Hän toimi myös seuransa soutuvalmentajana ja puheenjohtajana.
Laine väitteli vuonna 1978 kasvatustieteiden tohtoriksi aiheenaan vieraan kielen opiskelumotivaatio Suomessa. Hän työskenteli muun muassa Jyväskylän yliopistossa kielipedagogiikan apulaisprofessorina vuosina 1982–1996.