stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edvard VII
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Pyhän Andreaksen ritarikunnan ritari (Venäjä, 1844)
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan ritari (Venäjä, 1844)
Valkoisen kotkan ritarikunnan ritari (Venäjä, 1844)
Pyhän Annan ritarikunnan 1. luokka (Venäjä, 1844)
Pyhän Stanislauksen ritarikunnan 1. luokka (Venäjä, 1844)
Pyhän Vladimirin ritarikunnan 3. luokka (Venäjä, 1881)
Alankomaiden leijonan ritarikunnan suurristi (Alankomaat, 1949)
Tornin ja miekan sotilaallinen ritarikunnan suurristi (Portugali, 1859)
Kultaisen taljan ritarikunnan ritari (Espanja, 1852)
Kaarle III:n ritarikunnan suurristi (Espanja, 1876)
Tuoksuruutakruunun ritarikunnan ritari (Saksi)
Leopoldin ritarikunnan suurristi (Belgia, 1859)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunnan ritari (Sardinia, 1859)
Mustan kotkan ritarikunta ketjulla (Preussi, 1869)
Punaisen kotkan ritarikunnan suurristi (Preussi, 1874)
Hohenzollernin perheen ritarikunnan suurkomentaja (Preussi, 1878)
Kuninkaallisen kruunun ritarikunnan 3. luokka (Preussi, 1881)
Saksi-Ernestinen perheen ritarikunnan suurristi (Saksin herttuakunnat, 1859)
Uskollisuuden ritarikunnan ritari (Baden, 1861)
Zähringerin leijonan ritarikunnan suurristi (Baden, 1861)
Vapahtajan ritarikunnan suurristi (Kreikka, 1862)
Kunnialegioonan ritarikunnan suurristi (Ranska, 1863)
Elefanttiritarikunnan ritari (Tanska, 1863)
Dannebrogin ritarikunnan suurkomentaja (Tanska, 1901)
Guelphin kuningashuoneen ritarikunnan suurristi (Hanover, 1864)
Pyhän Yrjön ritarikunnan ritari (Hanover, 1865)
Serafiimiritarikunnan ritari (Ruotsi, 1864)
Kuninkaallinen Kaarle XIII:n ritarikunnan ritari (Ruotsi, 1868)
Wendien kruunun ritarikunnan suurristi (Mecklenburg)
Etelän Ristin ritarikunnan suurristi (Brasilia, 1871)
Pyhän Tapanin ritarikunnan suurristi (Itävalta-Unkari, 1867)
Pyhän Olavin ritarikunta ketjulla (Norja, 1874)
Salomon sinetin ritarikunnan suurristi (Etiopia, 1874)
Chakri-dynastian ritarikunnan ritari (Siam, 1880)
Valkoisen norsun ritarikunnan suurristi (Siam, 1887)
Kalākauan kuninkaallinen ritarikunnan suurristi (Havaiji, 1881)
Romanian tähden ritarikunnan suurristi (Romania, 1882)
Württembergin kruunun ritarikunnan suurristi (Württemberg)
Krysanteemiritarikunta ketjulla (Japani, 1902)
Pyhän Hubertin ritarikunnan ritari (Baijeri, 1901)
Pyhän Kaarlen ritarikunnan suurristi (Monaco, 1902)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edvard VII Wikimedia Commonsissa
Edvard VII brittimonarkian virallisilla sivuilla
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Viktoria | Yhdistyneen kuningaskunnan kuningas 1901–1910 | Seuraaja: Yrjö V |
| n k Britannian hallitsijat |
| --- | --- |
 Anna  Yrjö I  Yrjö II  Yrjö III  Yrjö IV  Vilhelm IV  Viktoria  Edvard VII  Yrjö V  Edvard VIII  Yrjö VI  Elisabet II  Charles III 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Alfonso VII (Kastilia)

Alfonso VII, Leónin ja Kastilian kuningas. Compendio de crónicas de reyes. Biblioteca Nacional de España.
Alfonso VII Keisari (esp. El Emperador), (1. maaliskuuta 1105, Caldas de Reyes – 21. elokuuta 1157, Santa Elena) oli Kastilian ja Leónin kuningas vuosina 1126–1157 äitinsä Urracan jälkeen.
Alfonso VII:llä oli vaateita muslimien hallitsemasta Zaragozasta, ja hänen vasallejaan olivat Navarran kuningas, Barcelonan kreivi Ramón Berenguer IV ja monet muut merkittävät aateliset. Alleviivatakseen johtoasemaansa kristittyjen kuninkaiden joukossa Alfonso antoi kruunata itsensä keisariksi vuonna 1135.
Kuollessaan hän jakoi kuitenkin valtakuntansa kahdelle pojalleen ja vesitti näin työnsä kristittyjen valtioiden yhdistämiseksi. Pojista Sancho III sai Kastilian ja Ferdinand II Leónin.
Iberian niemimaa 1100-luvulla.
Alfonso VII
Suku ja perhe

Alfonso VII:n vanhemmat olivat Leónin kuningatar Urraca I ja Burgundin kreivi Raimund. Hänellä oli myös vanhempi sisar Sancha Ramirez ja avioton sisar- ja velipuoli äitinsä seuraavasta suhteesta.
Alfonso VII oli kaksi kertaa naimisissa ja hänellä oli tunnustettuja aviottomia lapsia.
Hän avioitui vuonna 1127/1128 Barcelonan Berengarian (1116–helmikuu 1149), Barcelonan kreivi Ramón Berenguer III:n ja Provencen kreivittären Dulcen tyttären kanssa. Heillä oli seitsemän lasta:
Ramón de Castilla, kuoli lapsena 1136 jälkeen
Sancho (1133–1158), Kastilian kuningas Sancho III
Fernando (1137–1188), Leónin kuningas Ferdinand II
Constanza de Castilla (n. 1136/1141–1160). Avioitui Ranskan kuninkaan Ludvig VII:n kanssa.
Sancha de Castilla (1137–1179), avioitui Navarran kuninkaan Sancho VI el Sabion kanssa.
García de Castilla (1142–1146), kuoli lapsena
Alfonso de Castilla (1144/1146–n. 1149), kuoli lapsena
Alfonso avioitui vuonna 1152 Puolan prinsessa Riquildan (1140–16. kesäkuuta 1185), suurherttua Vladislaus II:n ja Babenbergin Agneksen tyttären kanssa. Heillä oli kaksi lasta:
Fernando de Castilla (1153–1157), kuoli lapsena
Sancha de Castilla (1154–1208). Avioliitto 1174 Aragonin kuninkaan Alfonso II:n kanssa.
Suhteesta Gontrodo Pérezin kanssa:
Urraca Alfonso la Asturiana (1133–1189). Avioitui 1144 Pamplonan kuninkaan García Ramírezin kanssa.
Suhteesta Urraca Fernández de Castron kanssa, joka oli kreivi Rodrigo Martínezin leski:
Estefanía Alfonso la Desdichada (1139/1148–1180). Avioliitto Fernando Rodríguez de Castro el Castellanon kanssa, joka murhasi hänet.
Alhola (Vuoksela)

Alholan koulun oppilaita pensaiden istutustalkoissa vuonna 1943. Takana on todennäköisesti kylän kansakoulu.
Alholan koulun oppilaita tekemässä kasvimaata koulun naapuritalossa vuonna 1943. Jyväskylän seminaarin arkisto, Jyväskylän yliopisto.
Alhola oli kylä Vuokselan kunnan pohjoisosassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Alhola rajoittui koillisessa Vuoksen pohjoiseen laskuhaaraan kuuluvaan Sammutselkään. Virallisesti Alhola ei ollut oma kylänsä, vaan se oli osa Uuttakylää. Alhola kuitenkin sijaitsi erillään muusta Uudestakylästä ja muodosti oman kyläyhteisönsä, joten se käytännössä katsottiin omaksi kyläkseen.
Alholassa oli 1900-luvun alussa 19 taloa, mutta ennen talvisotaa taloja oli jo 40. Alholassa oli myös kauppa ja kansakoulu.
Talvisodassa Alholaa ei vallattu, mutta vuoden 1940 rauhansopimuksen mukaan se oli kuitenkin luovutettava ja väestö evakuoitiin muualle Suomeen. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin vuonna 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa. Vuonna 1944 oli alue taas luovutettava ja väestö evakuoitava. Suomalaisten jättäessä kylän loppukesällä 1944, jäivät kylän talot pääasiassa ehjinä paikoilleen. Neuvostoliitolle siirryttyään kylää ei kuitenkaan asutettu, vaan rakennukset purettiin ja siirrettiin muualla. Nykyisin kylä on asumaton ja asutuksesta muistuttavat huonokuntoiset tiepohjat, rakennusten kivijalat ja puutarhakasvillisuus.
Ali ibn Muhammad

Ali ibn Muhammadin hallituskauden kolikko noin vuodelta 840.
Ali ibn Muhammad oli Keski-Marokkoa hallinneen Idrisidi-dynastian neljäs kuningas vuosina 836–848. Hän seurasi isäänsä Muhammad ibn Idrisia kuninkaana vain yhdeksänvuotiaana. Alin hallituskausi oli rauhan aikaa. Hän hallitsi hovipuolueen tuella ja ennen kuolemaansa nimitti veljensä Yahya ibn Muhammadin seuraajakseen.
Halabjan joukkomurha

Halabjan joukkomurha 1988 oli Irakin armeijan tekemä kaasuhyökkäys Halabdjan eli Halabjan kurdikylään 16. maaliskuuta 1988. Se on kaikkien aikojen suurin siviilejä vastaan tehty kaasuhyökkäys. Irak hyökkäsi kylään, koska se oli kurdisissien valtaama ja sen lähellä oli saarrettu irakilainen kasarmi. Niinpä irakilaiset kohdistivat kylään tykkitulta, tavanomaisen lentokonehyökkäyksen ja lopulta taistelukaasuhyökkäyksen, joka surmasi ainakin 3 500 siviiliä ja sairastutti vähintään 7 000.
Hyökkäys liittyi Irakin al-Anfal-kampanjaan, jossa surmattiin kaikki tietyillä alueilla olleet kurdit vastarinnan kukistamiseksi. Uhrien oireista voi päätellä että iskussa on käytetty muun muassa sinappikaasuja ja hermokaasuja kuten sariinia. Halabjan kaasuhyökkäys on tiettävästi suurin koskaan siviilejä vastaan tehty sotatoimen tyyppinen kaasuhyökkäys.
Tausta

Halabjan kaupunki sijaitsee vuorten keskellä olevassa viljavassa laaksossa koillis-Irakissa lähellä Iranin rajaa. Laaksossa on järvi ja noin 15 km päässä Iranin rajasta olevasta Halabjasta vie vain yksi tie muualle, Sulaimanjaan. Irakin–Iranin sota oli käynnissä vielä maaliskuussa 1988. Iranilaisilla oli tällöin käynnissä kurdialueella operaatioita mm. nimillä Zafar 7, Bait al Muqaddas II ja Valfarj 10.
Iranilaiset etenivät Zafar 7 -operaatiossaan Sulaimanjan kaupungin ulko-osiin, mutta irakilaiset löivät lopulta heidät. Iran tuki Irakin kurdeja, joita vastaan Irak oli aloittanut 1987 kaikkien tietyillä alueilla olevien kurdien surmaamiseen pyrkivän al-Anfal-kampanjaan, jonka tarkoituksena oli murtaa kurdisissien vastarinta. Osin tähän liittyen irakilaiset tuhosivat ehkä jopa satoja kurdikyliä vuosina 1986–1989. Vuonna 1987 irakilaiset pommittivat kemiallisin pommein ainakin 24 kurdikylää. Irakin vastaus Zafar 7:ään kuului muun muassa hyökkäys Iranin rajan lähellä olevaan Halabjan kylään, jonka lähellä oli saarrettu irakilainen armeijan tukikohta. Halabja kapinoi irakilaisia vastaan jo toukokuussa 1988. Irakilaistet murskasivat kuitenkin kapinan ja noin puolet kaupungin 70 000 asukkaasta pakeni vuorille.
Maaliskuussa 1988 kapinoivat kurdisissit olivat siellä yhtä aikaa Saddamin joukkojen kanssa. Mutta yhtäkkiä 15. maaliskuuta Irakin armeija veti joukkonsa pois nopeasti ja jätti jopa kalustoaan sinne. Iranilla oli käynnissä Valjfar 10 -niminen hyökkäys yhteistyössä kurdien kanssa. Iranilaisten ja kurdien yhteiset joukot pystyivätkin valtaamaan kaupungin.
Tapahtumat

Alussa irakilaiset tulittivat sissien hallussa olevaa Halabjaa tykistöllä, kranaatinheittimillä ja raketeilla. Ihmiset pakenivat tällöin talojen kellareihin suojaan.
Alkuillasta 16. maaliskuuta 1988 Irakin MiG- ja Mirage-lentokoneet alkoivat pommittaa silloin noin 40 000 asukkaan Halabjan pikkukaupunkia kemiallisilla pommeilla. Pommien seassa oli rypälepommeja ja fosforikranaatteja. Kurdikapinallisten mukaan kaupunkiin tehtiin 14 hyökkäystä, jossa oli mukana 7–8 konetta ja operaatiota valvovia helikoptereita. Valkoista, mustaa ja keltaista savua nousi lähes 50 metrin korkeuteen. Elossa selvinneet muistavat kaasun tuoksuneen makealta omenalta. Iskut jatkuivat 17. päivänä.
Monet kuolivat äkkiä kesken arkisten toimien. Erään selviytyneen mukaan ihmiset kuolivat eri tavoin. Jotkut ”vain kaatuivat kuolleina maahan”, toiset ”kuolivat nauraen”, kolmansilla kesti hetken kuolla ”palovammoihin ja rakkuloihin” ja neljännet kuolivat ”yskien vihreää oksennusta”. Kaupunki kärsi pahoja vaurioita tavanomaisin asein tehdyssä pommituksessa, jossa meni maan tasalle satoja taloja ja kaupungin ostoskeskus. Hyökkäyksen jäljiltä jäi pöhöttyneitä ruumiita ja myös paljon eläimiä kuoli. Irakin armeija pommitti Halabjaa tuhoamistarkoituksessa muun muassa joulukuussa 1988. Kurdeja palasi myöhemmin kaupunkiin ja he jälleenrakensivat kaupunkia hieman, vaikka alue oli osin vaarallisten taistelukaasujen saastuttama. Seudulle jääneet kemikaalit ovat lisänneet syöpiä.
Tekikö Iran kaasuiskun?

Irakin Husseinin hallitus syytti Irania hyökkäyksestä. Jopa Yhdysvallat ehdotti että Iran olisi tehnyt hyökkäyksen. Irak olisi 15. maaliskuuta tehnyt Halabjaan korkeintaan muutamia kymmeniä surmanneen sinappikaasu-iskun. Tämän jälkeen Iran olisi tehnyt vastahyökkäyksen, jossa sen armeija olisi käyttänyt syanidia, joka olisi tappanut useimmat kaasuun kuolleet. Kurdit pitävät kuitenkin kaasuttajina irakilaisia, jotka olivat pommittaneet monia kyliä kemiallisesti juuri pari päivää aiemmin. Iran ei myöskään käyttänyt Irakin-Iranin sodassa kemiallisia aseita yhtä laajasti kuin Irak vuonna 1988. Kaiken lisäksi CIA:n tiedetään usein antaneen puolueellisia lausuntoja, sillä Irak oli Yhdysvaltain liittolainen ja Iran vihollinen. Yhdysvaltain nykyinen virallinen kanta on se, että Irak kaasutti Halabjan kurdit hengiltä. SIPRI:n tutkimus vuodelta 2007 vahvistaa saman. Samoin Joost Hiltermannin Human Rights Watchin laaja irakilaisiin papereihin, kurdilähteisiin ja amerikkalaisiin dokumentteihin perustuva tutkimus on selvä: irakilaiset aiheuttivat kaikki Halabjan kaasukuolemat ja -vammautumiset. HWR:n raportin mukaan Halabjan kaasuhyökkäys oli vain yksi monista Irakin kurdeja vastaan tekemistä. Hiltermannin mukaan ei löydy pitäviä näyttöjä Iranin osuudesta.
Jälkiseurauksia

Halabjan kaasuhyökkäys johti vuonna 2010 siitä vastuussa olleen Ali Hasan al-Majidin, eli ”Kemikaali-Alin” hirttämiseen. Kurdit olivat vuonna 2006 tyytymättömiä alueen jälleenrakentamisen järjestelyihin, koska heidän mielestään jälleenrakennusapua ei ollut jaettu oikeudenmukaisesti. Tämän vuoksi he sytyttivät kaasuhyökkäyksen muistomerkin tuleen. Poliisi avasi tulen mielenosoittajia kohti. Yksi 14-vuotias poika kuoli ja muutamia mielenosoittajia ja poliiseja haavoittui.
Mm. Rober Fisk kirjoitti kirjassaan, että suurin kaasuaseiden käyttö kohdistui iranilaisia vastaan. On ilmeistä, että oli sovittu, että Iranin vastainen sota lopetettaisiin kaasun käytöllä. Tästä syystä USA peitteli myös Halabjan tapausta, joka liittyi suoraan tuohon Irakin ja Iranin loppuhuipennukseen 1988. Joissain piireissä ajateltiin, että Iran voittaisi sodan lopulta ja siksi joukkotuhoaseiden käyttö nähtiin keinoksi pakottaa Iran lopettamaan sota. Jos USA oli antanut luvan käyttää kaasua iranilaisia vastaan (100 000 uhria), niin olisi ollut hiusten halkomista puuttua siihen, että Iranin puolelta tapahtunut operaatio Halabjassa tukahdutettiin kaasulla. Saksalaiset toimittajat olivat tietoisia Halabjan tapauksesta tuoreeltaan ja yrittivät nostaa sitä esiin. Tuo tapaus irroitettiin Iranin sotaan liittyvästä kontekstistaan vuonna 1990, kun Irak hyökkäsi Kuwaitiin. Halabjan tapaus otettiin esille ja sitä käytettiin propagandassa Irakilaisia vastaan. Sitä kautta Saddam Husseinin hallinosta haluttiin tehdä Hitlerin tapainen kansanmurhahallinto. On myös muistettava, että koko 1980-luvun lopun turkkilaiset kävivät pommittamassa kurdeja Irakin puolella. Robert Fisk myös huomioi sen, että kurdien ei tarvinnut osallistua Iranin vastaiseen sotaan, vaikka he olivat muodollissti irakilaisia.
Algebrallinen sulkeuma

Matemaattisen kunnan algebrallinen sulkeuma on kuntalaajennusten teorian perusasioita.
Olkoon  L/K kuntalaajennus. Jos  a,b ovat algebrallisia yli  K:n (ks. algebrallinen laajennus), niin voidaan helposti osoittaa, että myös  a+b,  a-b,  ab ja (jos  b\neq 0)  a/b ovat algebrallisia. Siis kunnan  L osajoukko  AS = {a | a on algebrallinen yli  K:n} on kunta, ja siis laajennuksen  L/K välikunta.
Kuntaa  AS sanotaan kunnan  K algebralliseksi sulkeumaksi. Zornin lemman avulla voidaan osoittaa, että jokaisella kunnalla on olemassa algebrallinen sulkeuma.
Kirjallisuutta

Häsä, Jokke & Rämö, Johanna: Johdatus abstraktiin algebraan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-361-0
Verner Eklöf

Verner Eklöf Chamonix’n olympialaisissa 1924.
Verner Eklöf (8. maaliskuuta 1897 Helsinki – 2. joulukuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija, jääpalloilija ja yhdistetyn urheilija. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli konttoristi ja etsivä. Hän oli mukana ensimmäisessä itsenäisen Suomen jalkapallomaajoukkueessa vuonna 1919. Hän toimi maajoukkueessa kapteenina vuosina 1923–1926.
Eklöfin urheilu-uran huipentuma oli vuosi 1923. Helmikuussa hän voitti ensimmäisissä Salpausselän hiihdoissa yhdistetyn kisan, joka oli myös lajin ensimmäinen Suomen mestaruus. Maaliskuussa hän voitti HJK:n riveissä jääpallon SM-kultaa ja lokakuussa saman seuran riveissä jalkapallon Suomen mestaruuden.
Jalkapalloura

Eklöfin ensimmäinen jalkapalloseura oli HIFK, johon hän liittyi 16-vuotiaana vuonna 1913. Kaksi vuotta seurassa oltuaan hän sai vakiinnutettua paikkansa vasempana tukimiehenä joukkueen kokoonpanossa. Vuoden 1918 hyvät peliesitykset HIFK:n tukilinjassa herättivät huomiota ja hän pääsi mukaan Suomen ensimmäiseen jalkapallomaajoukkueeseen. Maajoukkueessa hänet koulutettiin välihyökkääjän paikalle ja se vakiintuikin hänen pelipaikakseen seurajoukkueessakin. Vuonna 1920 Verner Eklöf siirtyi HJK:n riveihin. Samana vuonna hän onnistui tekemään maajoukkueuransa ensimmäiset maalit Viroa vastaan käydyssä ottelussa. HJK:n riveissä Eklöf saavutti ensimmäisen mestaruutensa kesällä 1923. Maajoukkueen paidassa hänelle annettiin kapteeninnauha samaisena vuonna. Toisen Suomen-mestaruutensa HJK:n riveissä hän saavutti vuonna 1925. Heinäkuussa 1925 hän sai kunnianosoituksena kutsun Itävallan maajoukkueeseen, joka Suomen-vierailun jälkeen jatkoi ottelumatkaansa Viroon ilman joitakin kotimaansa peleihin palanneita pelaajia.
Maajoukkueessa Eklöf lopetti vuonna 1926 ja aktiiviura HJK:ssa päättyi 1927. Hän pelasi kaikkiaan 32 maaottelua ja teki niissä 17 maalia; maalintekijätilastossa hänet ohitti Ari Hjelm vasta vuonna 1995.
Eklöf oli ensimmäisenä suomalaisena jalkapalloerotuomarina ulkomaisessa maaottelussa vuonna 1922, kun hän Riiassa tuomitsi Latvian ja Viron välisen ottelun.
Jääpalloura

Verner Eklöf vakiinnutti paikkansa niin HIFK:n jalka- kuin jääpallojoukkueessa jo 18-vuotiaana. Hän pelasi IFK:n jääpallojoukkueessa kaudet 1916–1920, jonka jälkeen hän siirtyi HJK:n riveihin myös jääpallossa. HJK:ssa hän pelasi kaudet 1921–1924. HIFK:n riveissä Eklöf oli kaksi kertaa jääpallon SM-loppuottelussa eli talvella 1916 ja 1920. Molemmilla kerroilla tuli tappio Viipurin Susille. HJK:ssa pelatessaan Eklöf saavutti mestaruudet kausina 1921, 1923 ja 1924. Hän pelasi maajoukkueessakin kolme kertaa.
Eklöf toimi talvikaudella 1921–1922 myös Tallinnan Sportin jääpallovalmentajana.
Yhdistetyn ura

Yhdistetyssä hiihdossa Verner Eklöf osallistui veljensä Alfredin jälkeen toisena suomalaisena Holmenkollenin kisoihin vuonna 1920. Tukholman Pohjoismaisissa kisoissa 1922 hän sijoittui kuudenneksi. Hän voitti kaksi Suomen-mestaruutta vuosina 1923 ja 1924. Vuoden 1923 SM-kilpailu käytiin ensimmäisten Salpausselän Kisojen yhteydessä. Eklöf sijoittui yhdeksänneksi olympialaisissa 1924.
Muuta

Urheilu-uransa jälkeen Eklöf toimi etsivänä ja konttoristina muun muassa Työväen Urheiluväline Oy:ssä.
Aiheesta muualla

SPL 100: Kaikkien aikojen matka, 1920-luku
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data
Alexela Korvpalli Meistriliiga

SEB Korvpalli Meistriliiga on Viron koripallon pääsarja. Ensimmäisen mestaruuden voitti Tallinna Sport vuonna 1925. Nykyinen sponsorinimi otettiin käyttöön vuonna 2004.
Mitalijoukkueet vuodesta 1991

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| 1991 | Tallinna Asto | Tallinna Baltika | Tallinna Maxime/HMR |
| 1992 | BC Kalev Tallinna | Tallinna Asto-Basket | Tallinna Baltika |
| 1993 | Tallinna Rafter-Kalev | Tallinna Asto-Basket | Tallinna Baltika |
| 1994 | Tallinna Asto-Basket | Tallinna Baltika | Tallinna Rafter |
| 1995 | BC Kalev/AUMa Tallinna | BC Tallinn | Tallinna Baltika |
| 1996 | BC Kalev Tallinna | KK Tartu | Tallinna Baltika |
| 1997 | BC Tallinn | Tallinna Baltika | KK Tartu |
| 1998 | BC Kalev Tallinna | BC Tallinn | SK Polaris Tartu |
| 1999 | BC Tallinn | Tallinna Nybit | BC Kalev Tallinna |
| 2000 | Tartu Ülikool/SK Delta | BC Kalev Tallinna | Tallinna Nybit |
| 2001 | Tartu Ülikool/SK Delta | Tallinna Ülikoolid/A.Le Coq | Tallinna Nybit |
| 2002 | Tallinna Kalev | Tartu Rock | Tallinna Nybit |
| 2003 | Tallinna Kalev | Tallinna Ülikoolid/A.Le Coq | Tartu Ülikool/Rock |
| 2004 | Tartu Ülikool/Rock | EBS/Nybit | Tallinna Ülikoolid/A.Le Coq |
| 2005 | Ehitustööriist | Tartu Ülikool/Rock | Tallinna Kalev |
| 2006 | BC Kalev/Cramo | Tartu Ülikool/Rock | Dalkia/Nybit |
| 2007 | Tartu Ülikool/Rock | BC Kalev/Cramo | BC Tartu Fausto |
| 2008 | Tartu Ülikool/Rock | BC Kalev/Cramo | BC Tartu Fausto |
| 2009 | Tartu Ülikool/Rock | BC Kalev/Cramo | TTÜ KK |
| 2010 | Tartu Ülikool/Rock | BC Rakvere Tarvas | BC Kalev/Cramo |
| 2011 | BC Kalev/Cramo | Tartu Ülikool/Rock | TTÜ/Kalev |
| 2012 | BC Kalev/Cramo | Tartu Ülikool/Rock | BC Rakvere Tarvas |
| 2013 | BC Kalev/Cramo | Tartu Ülikool/Rock | BC Rakvere Tarvas |
| 2014 | BC Kalev/Cramo | Tartu Ülikool/Rock | BC Rakvere Tarvas |
| 2015 | Tartu Ülikool/Rock | BC Kalev/Cramo | TYCO Rapla |
Aiheesta muualla

Viralliset sivut
HMS Alfhild

| HMS Alfhild |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Begsunds Mekaniska Verkstads
Laskettu vesille:  10. joulukuuta 1862
Palveluskäyttöön:  16. heinäkuuta 1863
Poistui palveluskäytöstä:  25. elokuuta 1922
Tekniset tiedot
Uppouma:  189 t
Pituus:  30,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,7 m
Syväys:  2,2 m
Koneteho:  130 hv
Nopeus:  8 solmua
Miehistöä:  40
Aseistus
Aseistus:  2 x 226 mm tykkiä 10 x 41 mm reelinkitykkiä
HMS Alfhild oli Ruotsin laivaston vuonna 1862 vesillelaskettu 2. luokan tykkivene.
Valmistus

Alus laskettiin vesille 10. joulukuuta 1862 Bergsundin telakalta ja se otettiin palveluksen 16. heinäkuuta 1863.
Alus valmistettiin teräksestä ja se oli varustettu kahdella mastolla, joihin kyettiin nostamaan kaikkiaan 270 m² purjeet.
Palvelus

Vuosina 1866-1867 aluksen tykit korvattiin yhdellä 96 millimetrin kanuunalla ja samalla miehistöntarve laski 31 mieheen. Alus luokiteltiin 1914 kuljetusalukseksi ja se poistettiin palveluksesta 25. elokuuta 1922.
Edvard II

| Edvard II |
| --- | --- |
 Englannin kuningas Edvard II. Kuvan alareunassa kuvaelma hänen kuolemastaan.
Englannin kuningas
Valtakausi:  7. heinäkuuta 1307 – 13/21. tammikuuta 1327
Kruunajaiset:  25. helmikuuta 1308
Edeltäjä:  Edvard I
Seuraaja:  Edvard III

Syntynyt:  25. huhtikuuta 1284 Caernarfonin linna, Gwynedd, Wales
Kuollut:  21. syyskuuta 1327 (43 vuotta) Berkeleyn linna, Gloucestershire
Hautapaikka:  Gloucesterin tuomiokirkko, Englanti
Puoliso:  Isabella de France (vih. 1308)
Lapset:   Edvard III  John, Cornwallin jaarli  Eleanor, Gueldersin kreivitär  Joan, Skotlannin kuningatar  Adam FitzRoy (laiton) 
Suku:  Plantagenet/Anjou
Isä:  Edvard I
Äiti:  Eleonoora Kastilialainen
Edvard II (25. huhtikuuta 1284 Caernarfonin linna – 21. syyskuuta 1327?) oli Englannin kuningas vuosina 1307–1327. Hän oli kuningas Edvard I:n poika ja ensimmäinen Walesin prinssi. Koska hän ei piitannut aatelistosta vaan alempiarvoisista suosikeistaan, hänen valtakauttaan leimasivat sisäpoliittiset levottomuudet, jotka lopulta johtivat kuninkaan syrjäyttämiseen ja murhaan. Edvard II:n kuoleman jälkeen Englannin valtaistuimelle nousi hänen poikansa Edvard III.
Walesin prinssinä

Edvard II oli kuningas Edvard I:n ja Eleonoora Kastilialaisen viimeinen, viidestoista lapsi. Kaikki Edvardia vanhemmat poikalapset kuolivat hyvin nuorina. Edvardin ainoa elossa ollut veli Alfonso kuoli muutama kuukausi Edvardin syntymän jälkeen, mikä teki nuorimmasta, Edvardista kruununperijän. Edvard II oli ensimmäinen englantilainen, joka sai Walesin prinssin arvonimen. Nimitys tapahtui 7. helmikuuta 1301.
Edvard I, joka tunnettiin sotilaallisista saavutuksistaan, halusi opettaa pojalleen sodankäynti- ja valtiomiestaitoja jo lapsuudesta lähtien, mutta nuorempi Edvard oli enemmän kiinnostunut veneilystä ja käsityötaidoista. Prinssi otti kyllä osaa useisiin isänsä Skotlannin-sotaretkiin. Kuninkaan mielestä ongelmat johtuivat Piers Gavestonista, gascognelaisesta ritarista, jonka on arveltu olleen prinssin rakastaja. Kuningas karkotti Gavestonin maanpakoon Ranskaan, mutta kun Edvard I kuoli 7. heinäkuuta 1307, Edvard II kutsui ensi töikseen Gavestonin takaisin. Gavestonin vihamiehet teloittivat hänet vuonna 1312.