Palestiinan pakolaisuus
Historia > Israelin itsenäisyyssodan vaikutukset

Israel ei ole päästänyt sotaa tai vainoa paenneita ja äärisiionistien pakkosiirtämiä palestiinalaisia palaamaan  kotiseudulleen huolimatta YK:n päätöslauselmasta, jonka mukaan Israelin on sallittava paluu niille pakolaisille, jotka haluavat ”elää rauhassa naapureidensa kanssa”.
Palestiinalaiset ovat väittäneet, että heidät karkotettiin sionistien poliittisen suunnitelman vuoksi. Benny Morrisin mukaan ei ole kuitenkaan saatu näyttöä siitä, että karkotukset olisivat perustuneet poliittisiin päätöksiin.
Israelin mukaan ihmiset lähtivät kodeistaan arabijohtajien ja arabimaiden kehotuksesta. Monet paikalliset johtajat todella kehottivat arabeja mieluummin lähtemään kuin jäämään juutalaisten alaisuuteen.  Egyptiläisen sanomalehden mukaan Jerusalemin suurmufti olisi heti Israelin itsenäisyysjulistuksen jälkeen 15.5.1948 kehottanut arabeja lähtemään Palestiinasta antaakseen arabiarmeijalle tilaa taistella.  Näitä kehotuksia ei esiintynyt kuitenkaan laajasti.
Ensimmäinen pakolaisaalto alkoi sodan alettua vuonna 1947. Pakenijat olivat Israelin haltuun kaavailtujen kaupunkien koulutettua arabiväestöä ja arabiyhteisön johtajia. Ensimmäisen selvän karkotuksen teki Hagana helmikuussa 1948 Caesareassa.
Varsinainen massapako alkoi huhtikuussa 1948, kun Palestiinan juutalaisyhteisö Yishuv muutti sodankäyntinsä hyökkääväksi. Sitä seurasi arabien vastarinnan nopea romahdus. Suurin yksittäinen massapakoon vaikuttanut tapahtuma oli huhtikuussa Deir Yassinin kylässä lähellä Jerusalemia tapahtunut arabien joukkomurha. Arabit  käyttivät tapausta propaganda-aseena, mutta uutisointi herättikin siviiliväestössä pelkoa ja lisäsi arabien spontaania pakoa sota-alueilla olevista kylistä.
Benny Morrisin mukaan siviilien pako johtui sekä karkotusmääräyksistä että pelosta joutua keskelle barbaarisia sotatoimia. Siihen vaikutti myös arabijohdon kyvyttömyys hoitaa hallintoa brittien poistuttua maasta. Maasta poistui oma-aloitteisesti etenkin koulutettu palestiinalainen eliitti, joka oli ollut Britannian romahtaneen mandaattihallinnon palveluksessa. Arabijohdon ei tiedetä antaneen kehotuksia pakoon, mutta paikallisesti sitä tapahtui.  Niinpä kun Hagana aloitti huhtikuun 22. päivä hyökkäyksen Haifaan, paikallinen arabijohto kehotti arabiväestöä pakenemaan. Niitä jotka jäisivät juutalaisten alaisuuteen kohdeltaisiin uskostaan luopuneina. Kansainvälisen reaktion pelossa juutalaisviranomaiset yrittivät aluksi jopa estellä arabien lähtöä, kuitenkin ilman tulosta. Ennen sotaa Haifassa asui 65 000 arabia, mutta toukokuussa 1948 enää 6 500. Israelin tiedustelupalvelun raportin mukaan arabijohdon määräyksillä ei kokonaisuudessaan ollut suurta merkitystä arabiväestön pakoon, vaikka naisia ja lapsia kehotettiinkin väistymään taistelujen tieltä.
Vuoden 1948 huhti-toukokuusta lähtien pakoon lähtijät olivat pääasiassa arabikylistä. Suurin yksittäinen karkotus tapahtui Lyddan ja Ramlen kaupungeista, mistä häädettiin 60 000 asukasta. Israelin komentaja Moshe Karmel antoi lokakuussa 1948 Pohjois-Galilean tyhjennysmääräyksen.
Kesäkuun 16. päivänä 1948 Israelin hallitus ilmoitti, ettei se salli pakolaisten paluuta Israelin valtion alueelle ainakaan ennen konfliktin päättymistä. Israel pyrki myös tekemään paluuta mahdottomaksi aloittamalla tyhjentyneiden arabikylien ja viljelysten hävittämisen. Eri väestöryhmiä kohdeltiin eri tavoin siten, että druusikylillä oli parempi mahdollisuus säilyä kuin arabikylillä.
Kansainväliset vaatimukset pakolaisten paluusta muotoiltiin 11. joulukuuta 1948 YK:n päätöslausumassa nro. 194. Sen  mukaan paluuoikeus tulee antaa niille pakolaisille, jotka haluavat ”elää rauhassa naapureidensa kanssa”.
Itsenäisyyssota päättyi 20. heinäkuuta 1949. Kesällä 1949 Israel oli valmis ottamaan vastaan 70 000 pakolaista. Sionistiselle liikkeelle arabiväestön siirtäminen oli kuitenkin tärkeää juutalaisenemmistöisen valtion luomiseksi. Muuten uhkana olisi ollut maan sisäinen laaja juutalaisille vihamielinen arabiväestö. Laajat väestönsiirrot olivat Euroopassa olleet myös tavallisia ja poliittisesti hyväksyttyjä vielä toisen maailmansodan jälkinäytöksissäkin. Esimerkiksi 12–14 miljoonaa saksalaista karkotettiin Itä-Euroopasta suurvaltojen vahvistaessa siirrot.
Arabien omaisuus ei siirtynyt suoraan israelilaisille sodan ja valloitusten seurauksena. Maahan perustettiin virasto hallinnoimaan ”hylättyä omaisuutta”, eikä sen päätöksistä ollut valitusoikeutta. Maatalousministeriölle annettiin valtuus vuokrata takavarikoitua maata yksityisille henkilöille. Palestiinalaisille ei maksettu kompensaatiota menetyksistään. Arviot menetetyn omaisuuden arvosta vaihtelevat Yhdistyneiden kansakuntien sovittelukomission arvioimasta sadasta miljoonasta punnasta Arabiliiton esittämään kahteen miljardiin puntaan.