stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riitta Nelimarkka
Aiheesta muualla

Riitta Nelimarkan kotisivut. (suomeksi, englanniksi, venäjäksi)
Nelimarkka, Riitta: Self Portrait, Elisen väitöskirja, Variaation variaatio. Väitöskirjan tiivistelmä. Taideteollinen korkeakoulu.
Lausuntoja Riitta Nelimarkan väitöskirjasta.
Hulvaton Elise’s World räjäyttää taidekirjan raamit. (Arkistoitu – Internet Archive) Kritiikki OMAAIKA-lehdessä.
Nelimarkka, Riitta hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kuusi kuvaa taiteilija Riitta Nelimarkan elämästä, 5.1.2018 Yle Areena
| n k Kritiikin Kannusten saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962 Jorma Panula  1963 Ralf Långbacka  1964 Kari Rydman  1965 Eino Säisä  1966 Risto Jarva  1967 Kalle Holmberg & Kari Liila  1968 Kimmo Pyykkö  1969 Timo Bergholm 
1970-luku:  1970 Jouko Turkka  1971 Iso mies ja keijukainen -levytyöryhmä  1972 Lasse Naukkarinen  1973 Ilpo Saastamoinen  1974 Riitta Nelimarkka  1975 Pekka Milonoff  1976 Ulrika Hallberg  1977 Timo Linnasalo  1978 Arto af Hällström  1979 Eurooppalainen Odysseia -kuunnelmatyöryhmä 
1980-luku:  1980  Pentti Sammallahti  1981 Marjatta Tapiola  1982 Jouni Kaipainen  1983 Kari Väänänen  1984 Olli Jalonen  1985 Maaria Wirkkala  1986 Kari Kriikku  1987 Juhani Liimatainen  1988 Mox Mäkelä  1989 Sami Toivonen 
1990-luku:  1990 Rahkonen-radioteostyöryhmä  1991 Marjatta Oja  1992 Julia Vuori  1993 tanssiryhmä Suomussalmi  1994 Martti Suosalo  1995 Juha Lehtola  1996 Susanna Helke &  Virpi Suutari  1997 Jukka-Pekka Pajunen  1998 Håkan Wikman  1999 Tuomas Kantelinen 
2000-luku:  2000 Sándor Vály  2001 Johanna Venho  2002 Salla Tykkä  2003 U-Street All Stars  2004 Ville Tietäväinen  2005 Taito Hoffrén  2006 Anna Krogerus  2007 Pauliina Feodoroff  2008 Eeva Muilu  2009 Jukka-Pekka Valkeapää 
2010-luku:  2010 Timo Harju  2011 Merja Pöyhönen  2012 Selina Anttinen & Vesa Oiva  2013 Linda Fredriksson  2014 Elina Pirinen  2015 Ima Iduozee  2016 Suohpanterror  2017 Maija Kauhanen  2018 Honkasalo–Niemi–Virtanen  2019 Ilja Lehtinen 
2020-luku:  2020 Juliana Hyrri  2021 Emilia Hoving  2022 Hanna Bergholm & Ilja Rautsi  2023 Jonnakaisa Risto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Jako biologiseen ja sosiaaliseen sukupuoleen

Jako biologiseen ja sosiaaliseen sukupuoleen tarkoittaa feministiteoreetikoiden väittämää, jonka mukaan ihmisen sukupuoli ei ole yksiselitteisesti biologisesti määräytynyt, vaan henkilön biologisesta sukupuolesta huolimatta henkilöllä voi olla siitä poikkeava sosiaalinen sukupuoli, joka perustuu sosiaaliseen konstruktionismiin. Sosiaalisella sukupuolella tarkoitetaan sukupuolen sosiaalista konstruktiota. Oxford English Dictionaryn mukaan englannin kielen sosiaalista sukupuolta tarkoittavaa sanaa gender on käytetty ensimmäisen kerran vuonna 1963. Maailman terveysjärjestön mukaan gender tarkoittaa sitä mitä yhteiskunta pitää sopivana miehille ja naisille ja että maskuliininen ja feminiininen ovat sosiaalisen sukupuolen kategorioita.
Jako biologiseen ja sosiaaliseen sukupuoleen vastustaa biologista determinismiä sekä sitä että biologia olisi kohtalo. Tunnettu feministi Simone de Beauvoir on väittänyt, että naiseksi ei synnytä, vaan tullaan. Beauvoir myös väitti, että yhteiskunnallinen syrjintä aiheuttaa naisissa älyllisiä ja moraalisia vaikutuksia, jotka ovat niin syviä että ne näyttävät luonnon aiheuttamilta. Psykologi Robert Stoller on käyttänyt biologista sukupuolta henkilön biologisten piirteiden poimimiseen sekä sosiaalista sukupuolta henkilön maskuliinisuuden tai feminisyyden asteen poimimiseen tutkiessaan transsukupuolisuutta. Seta ry:n alaisuudessa toimivan Sukupuolen moninaisuuden osaamiskeskuksen mukaan jako biologisiin sukupuoliin sulkee ulkopuolelle ne henkilöt jotka eivät mahdu perinteisiin naisen tai miehen muotteihin.
Jaottelun arvostelua

Vaikka jako biologiseen ja sosiaaliseen sukupuoleen on yhä tavallinen sukupuolentutkimuksessa ja feministisessä ajattelussa, sitä on arvosteltu paljon feminismin 1980-luvulla alkaneen kolmannen aallon piirissä, joka alkoi nähdä perinteiset vastakkainasettelut — kuten järki/tunne, valkoinen/musta, normaali/vammainen tai nuori/vanha — vallan diskursseina. Sex−gender-erottelua arvosteltiin myös siksi, että käsitteet eivät arvostelijoiden mukaan toimi keskinäisessä vuorovaikutuksessa vaan sosiaalinen sukupuoli määritellään biologisen sukupuolen kautta. Myös gender-sanan semantiikka nähtiin ongelmallisena. Belgialainen Luce Irigaray kirjoitti sukupuolen genderistä suhteessa ranskan kielioppiin, mutta kysymystä ei nähty samalla tavalla olennaisena englannin kielen kannalta. Samoihin aikoihin kiinnitettiin huomiota siihen, että gender-sanaa oli alettu puhekielessä käyttää sanan sex sijaan sukupuoleen viitattaessa.
Leif Jakobsson

Leif Jakobsson vuonna 2017.
Leif Verner Jakobsson (s. 22. elokuuta 1953 Pietarsaari) on suomenruotsalainen ohjelmajohtaja, joka on vuodesta 2012 toiminut suomenruotsalaisen Svenska Kulturfonden -säätiön johtajana.
Jakobsson valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1982, oppiaineinaan skandinaavinen historia, taidehistoria, arkeologia, yleinen historia ja valtio-oppi. Vuosina 1983–2007 hän työskenteli julkisen palvelun TV-toiminnassa sekä Suomessa että Ruotsissa. Hän toimi FST5-kanavan johtajana vuosina 1996–2000. Jakobssonin viisivuotisella ohjelmajohtajakaudella SVT:llä käynnistyi kaksi uutta digitaalista tv-kanavaa ja digitalisoinnin ohella myös SVT:n verkkotuotanto kehittyi huomattavasti. Vuosina 2010–2011 hän toimi Taiteen keskustoimikunnan puheenjohtajana.
Jakobssonilla on ollut useita luottamustehtäviä mm. Teatterikorkeakoulun, Kansallisoopperan ja Tukholman kuninkaallisen oopperan hallituksissa. Vuosina 2009-2015 hän toimi  puheenjohtajana Färsaarten kulttuuritalossa Nordens Hus. Jakobsson on tehnyt tai ollut mukana tekemässä useita kulttuuri- ja media-alan selvityksiä sekä Suomessa että Ruotsissa.
Neustria

Frankkien valtakunnan laajentuminen vuosina 481–814. Neustria lännessä keltaisin rajoin.
Neustria (”Uusi maa”) oli 500–700-luvuilla frankkien valtakunnan läntinen osa (lat. Francia occidentalis). Se oli itsenäinen kuningaskunta, jonka pääkaupunkina oli Soissons. Neustria muodostui vuonna 511, kun valtakunta jaettiin Klodvigin kuoltua tämän poikien kesken.lähde?
Loputtomat sukusodat alkoivat heikentää merovingikuninkaiden vaikutusvaltaa 600-luvulla, ja todellista valtaa alkoivat käyttää niin Neustriassa kuin Austrasiassakin major domukset, mahtavat käskynhaltijat.
Vuonna 687 Austrasian major domus Pipin Heristalilainen löi Neustrian joukot Tertryn taistelussa ja yhdisti valtakunnan itäiset ja läntiset osat.Karolingien kuningashuoneen aikana Austrasia, Neustria ja Burgundi yhdistettiin yhden kuninkaan hallitsemaksi valtakunnaksi, ja Neustria itsenäisenä alueena lakkasi vähitellen olemasta.lähde?
Neustrian kuninkaat

Kildebert I (511–558)
Klotar I (558–561)
Karibert I (561-567)
Kilperik I (561-584)
Klotar II (584–629)
Dagobert I (629–639)
Klodvig II (639-658)
Klotar III (658-673)
Teoderik III (675-691)
Klodvig IV (691–695)
Kildebert III (695–711)
Dagobert III (711–715)
Kilperik II (715–721)
Teoderik IV (721–737)
Kilderik III (743–751)
Neustria vuonna 752.
Jaakkima

| Jaakkima Jakimvaara> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Kurkijoen kihlakunta
Kuntanumero:  162
Perustettu:  16471
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  501,9 km²
Väkiluku:  8 503   (1939)
– väestötiheys:  16,9 as./km²
  1 Muodostettiin Sorolan veropiirin alueesta 
Näköala Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Jaakkima (ruots. Jakimvaara) on entinen Suomen kunta Laatokan Karjalassa Neuvostoliittoon 1940 liitetyllä alueella. Kunnan pinta-ala oli 501,9 km², ja sen asukasluku vuonna 1939 oli 8 503. Lahdenpohjan kauppala sijaitsi kunnan sisällä Laatokan rannalla. Pääasiallinen elinkeino oli maatalous, josta sai elantonsa 75 % kunnan asukkaista. Käsityöammatit ja teollisuus työllistivät noin 12 % väestöstä. Lukuisat kotitarvesahat, myllyt, nahkatehdas Metsämiklissä, lastuvillatehdas Nivalla ja tiilitehtaat Miklissä ja Kalinkummussa olivat pienimuotoista teollisuutta Jaakkimassa. Annalan Saha ja puutalotehdas Sorolan kylässä. Se työllisti noin 100 henkeä ja valmisti Suomen ensimmäiset puuelementtitalot ja harjoitti myös vientiä. Lahdenpohjan kauppalassa suurin työllistäjä oli Laatokan Puu ja vaneritehdas.
Jaakkiman evankelisluterilainen seurakunta perustettiin 1600-luvun alkupuolella. Ensimmäinen kirkkoherra oli nimeltään Simon Paganus. Jo ennen luterilaista aikaa Jaakkimassa oli kreikkalaiskatolinen usko ja kirkko Sorolan saaressa ja Miklissä. Miklissä oli ortodoksinen kirkko Kirkkolammen rannalla, ja ortodoksit kuuluivat hallinnollisesti Sortavalan kreikkalaiskatoliseen seurakuntaan. Lahdenpohjan kauppalan evankelis-luterilaiset kuuluivat Jaakkiman seurakuntaan myös kuntaeron jälkeen. Jaakkimassa vaikuttivat myös helluntailaiset ja adventtikirkko.
Jaakkiman Yhteiskoulu (JYK) perustettiin vuonna 1919. Ensimmäiset ylioppilaat kirjoittivat vuonna 1937. Yhteiskoulu jäi talvisodan evakkoon Nokialle, jossa siitä tuli Nokian yhteiskoulu. Jatkosodan aikana JYKin tehtävää jatkamaan perustettiin Lahdenpohjan keskikoulu, joka toimi vuosina 1942–1944. Jaakkiman Kristillinen Kansanopisto perustettiin 1929. Sen upea opistorakennus on edelleen olemassa Lahdenpohjassa ja jatkaa kurssimuotoista opetusta nuorisolle. Jaakkiman Kristillinen Kansanopisto oli talvisodan evakossa Heinolassa ja jatkosodan jälkeen se toimi Lemillä, kunnes sai omat uudet toimitilat Ruokolahdella, jossa se jatkoi toimintaansa Jaakkiman kristillisen opiston nimellä. Jaakkimassa oli myös miesteollisuuskoulu Metsämiklin kylässä kansakoulun naapurissa. Se koulutti nuoria miehiä puusepän ammattiin.
Sodan jälkeen pääosa jaakkimalaisista sijoitettiin Etelä-Pohjanmaalle Seinäjoen ympäristöön.
Jaakkiman perinnevaakuna.
Kylät

Jaakkiman suurpitäjä jaettiin kolmeen kuntaan 1920-luvun alkupuolella. Vuonna 1923 sen kymmenen eteläisintä kylää Harvia, Huhtervu, Ihalanoja, Kalksalo, Kesvalahti, Kostamojärvi, Kuhkaa, Kumola, Oinaanvaara ja Tervajärvi muodostivat uuden Lumivaaran kunnan. Vuonna 1924 Jaakkiman kauppakylästä, Lahdenpohjan hovin alueista ja joistakin Lahdenpohjan kylän tiloista muodostettiin Suomen 13. kauppala nimellä Lahdenpohjan kauppala. Jaakkiman pitäjään/kuntaan jäivät seuraavat kylät: Iijärvi, Kokonniemi, Korteela, Kurenranta, osia Lahdenpohjasta, Meriä, Metsämikli, Miinala, Mikli, Nivan asemakylä (Metsämiklin pohjoisoosa), Oppola, Paikjärvi, Pajasyrjä, Parkonmäki, Reuskula, Rukola, Sorola, Uusikylä ja Vaara.
Kukkalampi oli toinen kyläkeskus Pajasyrjän kylässä ja Aurajoen kyläksi nimitettiin Paikjärven läntistä kylänosaa. Paikjärven kylään perustettiin Huuhanmäen varuskunta-alue 1930-luvun alkupuolella, sinne rakennettiin myös uusi kansakoulu ja puhuttiin Huuhanmäen kylästä.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 15 koulupiiriin.
Jaakkiman pitäjän kuntakokoukset pidettiin vanhassa pitäjätuvassa kirkon alapuolella, kunnes uusi toimitalo valmistui funkishenkisenä vuonna 1939. Uusi kunnantalo sijaitsi kirkkoa vastapäätä Sortavala–Kurkijoki-valtatien toisella puolella.
Jaakkiman kirkko

Jaakkiman kirkon arkkitehti oli Carl Ludvig Engel, ja tyylinä oli uusklassinen empire. Hänen kuuluisin kirkkonsa on Helsingin tuomiokirkko. Rakentamista johti Erkki Kuorikoski. Kun edelliset kirkot olivat sijainneet keskellä hautausmaata Viipurin–Sortavalan tien eteläpuolella, perustettiin uusi kirkko tien toiselle puolelle Kirkkovaaran laelle. Kirkko oli 42 metriä pitkä ja leveä. Kupolin kohdalta sen korkeus oli 22 metriä, kun päätyjen korkeus oli 15 metriä. Kirkon kuoriseinämän suunnitteli arkkitehti Sebastian Gripenberg. Länsipäädyssä kohosi kellotapuli, jonka yläosa oli puurakenteinen. Kirkon piirustukset ovat Kansallisarkistossa.
Kirkon rakentamiseen tarvittiin 730 000 tavallista punatiiltä ja 26 000 listatiiltä. Sisäpinnat olivat puuta ja kirkossa olikin hyvä akustiikka. Kirkko valmistui ja vihittiin käyttöön vuonna 1850. Rakentamisen aikana kirkkoherrana oli Johan Fredrik Bergh. Hänet tunnetaan myös pyhäkoulun isänä. Urut hankittiin vuonna 1874 Kangasalan urkutehtaalta. Jo ennen vuosisadan vaihdetta äänikertoja lisättiin niin, että kaikkiaan niitä oli 22. Urkujen kanssa samaan aikaan seurakunta sai urkurikseen Ernst Zinckin, joka toimi virassa yli 60 vuoden ajan. Urkufasadin piirroksia säilytetään Mikkelin maakunta-arkistossa.
1900-luvun alussa kirkko sai lämmityslaitteet ja vuonna 1919 sähkövalaistuksen. Vuonna 1927 nokeentunut kirkko maalattiin valkoiseksi. Vuonna 1935 kirkon lattiat uusittiin, ikkunoihin asennettiin tuplalasit ja sen sisäkatto eristettiin. Välirauhan aikana kirkon sisustusta tuhottiin, mutta jatkosodan aikana, Jaakkiman takaisinvaltauksen jälkeen, sitä jälleen kohennettiin.
Kirkon länsipäädyssä sijaitsivat sankarihaudat. Muistomerkki on pystytetty vuonna 1993 arkkitehti Aulis Jääskeläisen suunnitelman mukaisesti. Se muistuttaa alkuperäistä, vuonna 1925 pystytettyä vapaussodan sankarien muistomerkkiä. Siinä on käytetty alkuperäisen vapaussodan muistomerkin säilyneet graniittipaadet, joita on täydennetty uusilla ja metalliristillä. Muistomerkkiä täydennettiin vuonna 2018 kolmen sodan sankarivainajien nimipaadella. Paadessa on kaikkiaan 337 nimeä. Jaakkiman siviilihautausmaa sijaitsi valtatien toisella puolella hieman Jaakkiman aseman suuntaan kirkkoherran pappilan naapurissa. Siellä on edelleen noin 120 suomalaisia hautapaatta/ristiä venäläisten hauta-aitausten lomassa.
Jaakkiman kirkko > Kellot

Uusi kirkko sai uudet kellot, jotka tilattiin Helsingistä Osberg & Badenin tehtaalta, josta ne valmistuivat 1875 ja 1876. Tapuliin asennettiin kuitenkin heti valmistumisen jälkeen edellisen kirkon kolme kelloa.  Uusimmat ja suurimmat kellot sijaitsevat Teuvan kirkolla. Suurin on valmistunut 1876, ja se on ollut käytössä Teuvan uuden kirkon tornissa vuodesta 1953 alkaen. Toinen kello valmistui 1875, ja siihen on tullut halkeama. Kello onkin asetettu Teuvan hautausmaalle osaksi Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkkiä. Kaksi pienempää kelloa on valettu 1680-luvulla Tukholmassa, ja ne on sijoitettu Kesälahdelle Väärämäen kyläkirkon kellotapuliin vuonna 1955. Suurempi vuonna 1682 valajamestari Mikael Baderin valama kello on edelleen käytössä, mutta pienempi Jonas Wolfbeinin vuonna 1689 valama kello on säröytynyt. Viides, sadan kilon kelloksi kutsuttu, kello on luovutettu vuonna 1954 Suomussalmelle Alavuokin rajaseutukirkolle.
Jaakkiman kirkko > Alttaritaulu

Alttaritaulun on maalannut taidemaalari Carl Erik Löfgren, ja sen aihe on Kristus Öljymäellä. Jaakkiman seurakunta osti alttaritaulun nuorelta taiteilijalta vuonna 1855 hänen opiskellessaan Düsseldorfissa. Alttaritaulu on käytössä Kesälahdella Villalan pääkirkossa, joka on valmistunut 1950.
Jaakkiman kirkko > Kattokruunut

Jaakkiman kirkossa oli neljä erikokoista kristallikoristeista pronssikruunua. Kirkosta pelastetut kattokruunut olivat pitkään vaneriaskeissa Närpiön kirkon pihalla hevostallissa. Vasta 1980-luvun alussa laatikoita avattiin ja todettiin niiden sisältävän kuljetuksessa vaurioituneita kruunuja. Palasista saatiin koottua yksi kruunu, joka vihittiin käyttöön vuonna 1984. Se on käytössä Närpiön kirkossa, lähimpänä urkuja.
Jaakkiman kirkko > Kirkkohopeat ja -tekstiilit

Tietoa Jaakkiman kirkon esineistöstä on koottu Jaakkiman Sanomien 110-vuotisjuhlajulkaisuun. Ehtoollisviinikannuja ja Amanda Malmbergin ompelemaa samettista messukasukkaa säilytetään ja käytetään Kesälahden seurakunnassa, jolle ne lahjoitettiin vuonna 1949 muun irtaimiston kanssa. Ehtoolliskalkkeja on säilytyksessä Kesälahden kirkossa ja Mikkelin seurakunnassa. Jaakkiman seurakunnan papin matkaehtoolliskaluston luovutus tapahtui 17.3.2011 Vanajan kirkossa. Rovasti Veli-Pekka Toiviainen luovutti 1853 hankitun, porvoolaisen hopeasepän Gustav Lönnqvistin valmistaman, arvokkaan matkaehtoolliskaluston Suur-Jaakkimalaisten käyttöön vuonna 2012. Töölön kirkkoherra Auvo Naukkarinen vastaanotti papin matkaehtoolliskaluston.
Aiheesta muualla

jaakkima.org (Arkistoitu – Internet Archive) kuollut linkki
Jaakkiman murteen puhenäyte Kotimaisten kielten keskuksen sivuilla
Jaakkima, Muistoja ja kuvia Laatokan rantamilta, toim. Tommi, Kilpiö, Heikki Haakana et al., Jaama-säätiö, 1955
Sinerkari Irma (toim.), Mikli, Jaakkiman suurin rantakylä, kyläkirja, Suur-Jaakkimalaiset r.y., 2004
Pakkanen Päivi, Kauppinen Martti (toim.), Elämänvirtaa Metsämiklissä ja NIvalla, Suur-Jaakkimalaiset r.y., 2006
Lassila Sirpa (toim.), Kokonniemi, kyläkirja, Suur-Jaakkimalaiset r.y., 2008
Itkonen, Tea (toim.): Onnenpäivät Oppolassa : kyläkirja Oppolasta, Jaakkiman pitäjää, Kurkijoen kihlakuntaa, Viipurin lääniä. Porvoo: Suur-Jaakkimalaiset, 2014. 573 sivua. ISBN 978-952-93-4107-8.
Sinerkari irma, Harila Irma (toim.), Kotona Reuskulassa, Suur-Jaakkimalaiset r.y., 2016
Kujala Helena (toim.), Männää Lopottii, Lahdenpohjan kauppalan kirja, Suur-Jaakkimalaiset r.y., 2017
Itkonen Tea, Pöllänen Marjatta (toim.), Souda souda Sorolaan, kylä Laatokan sylissä, Suur-Jaakkimalaiset r.y., 2018
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Jaakkiman luterilaisen kirkon rauniot
Naši

| Naši Наши |
| --- | --- |


Perustettu:  15. huhtikuuta 2005
Toimiala:  poliittinen nuorisojärjestö
Kotipaikka:  Moskova, Venäjä
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naši (ven. Молодёжное демократическое антифашистское движение «Наши», Molodjožnoje demokratitšeskoje antifašistskoje dviženije "Naši", suom. Demokraattinen fasisminvastainen nuorisoliike "Meikäläiset") on vuonna 2005 perustettu venäläinen poliittinen nuorisojärjestö. Se on järjestänyt muun muassa mielenosoituksia ja leirejä.
Kreml perusti Našin alkujaan mahdollisen "värivallankumouksen" vastavoimaksi. Järjestön tarkoituksena on kasvattaa Venäjän eliitin nuorisoa isänmaalliseksi. Vuonna 2005 järjestön johtaja sanoi sen aikomuksena olevan "oligarkkisen kapitalismin eliminoiminen."
Järjestön kielteisiä puolia ovat olleet varsinkin muiden maiden suurlähettiläiden ja venäläisten kansalaisaktivistien häirintä ja hyökkäykset oppositioaktivistien kimppuun.
Lännessä järjestön propagandaa pidetään lähinnä aivopesuna. Jotkut läntiset kommentaattorit ovat verranneet järjestöä Komsomoliin tai kutsuneet sitä ivallisesti "Putin-jugendiksi".
Olemus

Naši yhdistetään usein valtapuolue Yhtenäiseen Venäjään, mutta puolueen parlamenttiryhmä ei kuitenkaan pidä sitä virallisena nuorisojärjestönään. Puolueen nuorisojärjestö on Yhtenäisen Venäjän nuori kaarti. Naši on kuitenkin Kremliä lähellä oleva järjestö. Järjestön lastenosasto on nimeltään Miški (МИШКИ), "Karhut"
Historia > Tausta

Vasili Jakemenkon johtama ”Kuljemme yhdessä” rekisteröitiin 14. heinäkuuta 2000. Jakemenko hoiti presidentinhallinnon suhteita kansalaisjärjestöihin.lähde? Jakemenkon esimiehenä toimi tuolloin presidentinkanslian varajohtaja Vladislav Surkov. Surkovia sanottiin myöhemmin useasti Kremlin pääideologiksi, ja hänellä arvioitiin olevan kolmanneksi eniten valtaa Venäjällälähde?.
Jäseniä houkuteltiin mukaan hyvillä jäseneduilla: vapaalippuja elokuviin, pääsy internetiin, Moskovan ulkopuolella asuville ilmaiset matkat pääkaupunkiin ja halpoja matkoja. Mutta jokaisen uuden jäsenen piti värvätä viisi uutta jäsentä. Tällä tavoin oli tarkoitus koota yli 200 000 nuorta. Liikkeen kanssa toimi Aleksei Mitrušinin johtama moskovalaista TsSKA-jalkapallojoukkuetta kannattava ”Urhoolliset ratsut” -jengi, jonka jäsenet olivat jalkapallohuligaaneja. Liikkeessä oli myös skinhead-kulttuurin piirteitä. Mitrušin oli Jakemenkon henkivartija. Myös "Laulamme yhdessä" ja muita Kremliä tukevia yhdistyksiä syntyi nopeasti viranomaisten suostumuksella.lähde?
Liike painosti eri tavoin kirjailijoita ja muita taiteilijoita, joiden tuotantoa se piti moraalittomana ja epäisänmaallisena. ”Kuljemme yhdessä” hyökkäsi kirjailija Vladimir Sorokinia vastaan, koska tämän kirjoittamassa kirjassa Sininen läski rienattiin hävyttömällä tavalla Stalinia ja Hruštšovia kuvaten nämä seksuaalisesti perversseiksi. Viktor Jerofejevin kirjoissa oli liikkeen mielestä kiroilua ja muuta pahaa.
Vuonna 2004 "Kuljemme yhdessä" -järjestölle tuli vaikeuksia. Yhtä sen jäsenistä syytettiin epäsiveellisten elokuvien levittämisestä, ja Moskovan ja Pietarin osastot riitelivät raha-asioista.
Historia > Perustaminen

Jakemenko perusti maaliskuussa 2005 toisen järjestön, Našin. Järjestön tarkoituksena oli alun perin osaltaan estää ”oranssi vallankumous” Venäjällä. Tuohon aikaan Ukrainan oranssi vallankumous oli saanut vahvasti pontta opposition opiskelijaliikehdinnästä. Venäjän hallintoa vastassa sisäisiä ja ulkoisia vihollisia. Opposition kansalaisliikehdintä vaati hallinnon mielestä vastaliikkeen. Tämän vastustaminen Venäjällä vaati kiinteämpää ja taistelevampaa järjestöä.
Naši perustettiin antifasistiseksi liikkeeksi kolmea kuukautta ennen kuin Kansallisbolševistinen puolue lakkautettiin ensimmäisen kerran 2005.
Järjestö sai rahoitusta Kremlin valtaeliittiä tukevilta rikkailta liikemiehiltä ja Kremlistä. Našin tarkoitus oli puolustaa Surkovin ideoimaa suvereernia demokratiaa ja isänmaallisia arvoja. Se piti yllä neuvostonostalgiaa ja suuren isänmaallisen sodan muistoa ja puolusti sotaveteraanien kunniaa.
Vuoden 2007 lopulla Naši-järjestön nuorten epäiltiin uhanneen ja vandalisoineen suunnitellusti Kalugan kaupungissa baptisti- ja helluntaiseurakunnan kirkkoja.
Liikkeen iskujoukkoina toimivat alussa TsSKA- ja Spartak-jalkapallojoukkueita kannattavat jalkapallohuligaanit. Jakemenko kannatti julkisesti skinheadien ottamista mukaan, koska nämä olivat isänmaallisia. Liikkeen aktivistit kulkivat omilla busseillaan eri paikoissa järjestettäviin mielenosoituksiin. Vuonna 2006 järjestö perusti myös armeijaan osastonsa, "Naša-armeijan".lähde?
Našin toiminta nojaa liikkeen manifestin mukaan ajatukseen, että Venäjä on Euraasian johtava valtio, eikä länsi. Liikkeen tavoite on puolustaa Venäjää lännen "geopoliittisia pelejä" vastaan. Liike näkee länsimaat Venäjän vihollisina. Našin tavoite on myös Venäjän uudistaminenlähde?.
Järjestön toiminta oli vahvinta kahtena ensimmäisenä vuonna. Vuoden 2007 lopussa järjestössä oli 120 000 17-25 vuoden ikäistä nuorta. Vuonna 2009 Našiin kuului 100 000-120 000 nuorta. Ydinjoukon suuruus oli 10 000 nuorta.