stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change
Yltäkylläisyyden aikakauden päättyminen

Cattonin mukaan Yhdysvallat, sen demokratian ja vapausaatteen synnytti vapaan tilan olemassaolo. Toisin kuin Euroopassa, missä jokainen maa-alue oli jo jonkun omistuksessa, oli Uudessa maailmassa runsaasti tilaa laajeta. Overtake-metodilla tilaa vallattiin muilta lajeilta sekä intiaaneilta. Catton huomauttaa, että koska intiaanien talousjärjestelmä edellytti enemmän tilaa henkeä kohden kuin eurooppalainen maatalous, oli Amerikka intiaanien mielestä täynnä, mutta eurooppalaisten mielestä tyhjä. Eurooppalaiset eivät ymmärtäneet, miksi intiaanit vastustivat heidän etenemistään.
Amerikkalainen unelma syntyi siis jokaisen mahdollisuudesta vallata oma maakaistaleensa ilman, että se oli pois joltakulta muulta (eurooppalaiselta). Amerikkalainen unelma käytännössä lakkasi olemasta rajaseudun sulkeutuessa 1800-luvun lopulla. Välittömiä reaktioita olivat vaatimukset rajoittaa maahanmuuttoa, sotilaallinen laajeneminen Filippiineille sekä puuttuminen Amerikkojen ulkopuolisiin sotiin ensimmäisessä maailmansodassa vastoin aikaisempaa Monroen oppia.
Kasvun rajoja ei kuitenkaan haluttu tunnustaa, vaan kasvua jatkettiin uusiutumattomien luonnonvarojen varassa. Uuden ajan lähetyssaarnaajat vieläpä levittivät tietoisesti kasvuideologiaa ympäri maailmaa. Cattonin mukaan tämän lähetystyön huipentuma oli YK:n vuoden 1948 ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus, jossa kaikille maailman ihmisille luvattiin sellaista elintasoa, mitä he ympäristön rajallisuudesta johtuen eivät koskaan voi saavuttaa, ja jonka perusteita julistuksen antajat eivät kunnolla ymmärtäneet.
Ekologinen ymmärrys

Catton pitää ihmisen ylimielisyytenä sitä, että ekologisten järjestelmien ei katsota koskevan ihmistä samoin kuin muita eliölajeja. Mikäli jokin tavoite ei onnistukaan, on vika muissa ihmisissä, ei ympäristössä. Esimerkiksi kommunismi ja kansallissosialismi rakentuivat tälle periaatteelle, ja kolmannen maailman kehittämisen oletetaan myös olevan vain ihmisistä kiinni. Todellisuudessa kuitenkin, Cattonin mukaan, todella merkitsevät prosessit ovat ekologisten systeemien tuotosta. Kaikki eliölajit ovat riippuvaisia toisistaan. Ihminen on riippuvainen esimerkiksi kasvien hiilidioksidista erottamasta hapesta sekä niiden fotosynteesin kautta keräämästä energiasta, jota myös fossiilisten polttoaineiden energia edustaa. Eliölajit muodostavat symbioottisia riippuvaissuhteita sekä antibioottisia kilpailuasetelmia samoista ekologisista lokeroista. Symbioottisten suhteiden vuoksi ihminen ei voi muodostaa maapallolle yhden lajin monokulttuuria, ja antibioottisten suhteiden vuoksi kasvu johtaa väistämättä kilpailuun muiden lajien kanssa sekä myös lajin sisällä.
Ekologisessa seuraannossa eliölaji muokkaa ympäristöään siten, että se muuttuu lajille itselleen vähemmän suotuisaksi ja muille lajeille suotuisammaksi. Myös ihminen muokkaa ympäristöään siten, että se saastuu ja lakkaa tuottamasta ihmisen tarvitsemia tuotteita. Samalla jokin muu laji voi hyötyä tilanteesta. Alkuperäisten olosuhteiden palauttaminen on äärimmäisen hankalaa ja kallista.
Catton puolustaa Thomas Malthusin näkemyksiä siitä, että väestön kasvupotentiaali on suurempi kuin ruoantuotannon kasvunopeus, mikä johtaa kurjistumiseen. Catton huomauttaa, että ympäristön kantokykyä onnistuttiin kyllä nostamaan nopeammin kuin väestö kasvoi, mutta vain väliaikaisesti ja perustuen rajallisiin luonnonvaroihin. Hän viittaa myös Charles Darwinin näkemykseen siitä, että malthusilainen periaate johtaa lajinsisäiseen kilpailuun minkä tahansa lajin sisällä. Yhdysvaltojen historiassa periaate voidaan havaita sekaantumisesta ulkomaisiin sotiin ja maahanmuuton rajoittamisesta yltäkylläisyyden aikakauden päättyessä. Uudesta maailmasta tällöin tuli käytännössä vanha.
Talousteoreetikot ovat olettaneet, että itseään ylläpitävä teollistuminen lähti Englannissa käyntiin rahallisen pääoman kasautumisen myötä (takeoff). Cattonin mukaan todellisuudessa kyse oli geologisesta pääomasta, kivihiilestä. Aluksi luonnonvaroja tuntui riittävän loputtomasti, eikä niitä katsottu talouskasvua määrittäviksi tekijöiksi. Vaikka sitä ei ymmärretty, jokainen hiili- tai öljylöytö tuotti hyötyä kuitenkin vain määräajaksi. Pitkin 1900-lukua ympäristö alkoikin asettaa yhä enemmän rajoituksia kasvulle. Esimerkiksi malmien mineraalipitoisuus pieneni, jolloin kaivosteollisuus vaati yhä enemmän energiaa. Toisaalta Yhdysvaltojen öljyhuippu vuonna 1970 asetti vakavia rajoituksia käytettävissä olevan energian kasvulle. Väestönkasvu alkoi saavuttaa ruoantuotannon kasvua, toteuttaen näin malthusilaista periaatetta.
Homo colossus

Catton nimittää ihmisen keksintöjä, työkaluja, autoja ja lentokoneita proteeseiksi. Ne ovat ruumiinosiemme jatkeita, joiden avulla voimme tehdä enemmän kuin pelkillä käsillämme ja jaloillamme. Niiden avulla ihminen on voinut laajentaa vaikutustaan ympäristöön ja vallata useampia ekologisia lokeroita. Fossiilisten polttoaineiden energia on antanut ihmiselle äärimmäisiä mahdollisuuksia, kuten vienyt ihmisen Kuuhun asti. Proteesien avulla kasvanutta ihmistä Catton kutsuu homo colossukseksi. Homo colossus on kuitenkin samalla äärimmäinen rasitus ympäristölleen.
Catton pitää teollistumista vain yleisen romahduksen esivaiheena. Romahduksen toteutumista hän perustelee Justus von Liebigin määrittämällä minimitekijän lailla. Se merkitsee sitä, että järjestelmän välttämättömistä ainesosista heikoiten saatavilla oleva rajoittaa koko järjestelmän kokoa. Tämä näkyi jo 1930-luvun lamassa, jolloin finanssijärjestelmän romahdus romahdutti myös luottamuksen, kaupankäynnin ja logistiikan. Ihmiset jäivät yllättäen paikallisten resurssien varaan. Toisaalla kärsittiin nälästä, kun samaan aikaan toisaalla kaadettiin elintarvikkeita maihin.
Suuressa lamassa kasvua eivät kuitenkaan vielä rajoittaneet ympäristötekijät, koska suurin osa fossiilisista polttoaineista oli vielä käyttämättä. Lama syntyi, koska yhteiskunnan kehitys ei pysynyt teollistumisen perässä. Teollisuustuotanto kasvoi lainarahalla, mutta maataloudessa ja teollisuuden yksinkertaisissa ammateissa toimineet ihmiset eivät kyenneet ostamaan tuotteita. Catton nimittää tilannetta olemassa olevien ekologisten lokeroiden saturoitumiseksi. Tilanne ratkaistiin tuottamalla uusia ekologisia lokeroita, eli luomalla uusia työpaikkoja ensin sotateollisuuteen ja myöhemmin muuhun teollisuuteen sekä palvelualoille. Siirtyessään näihin lokeroihin ihmisten vaikutus ympäristöön kasvoi; heistä tuli homo colossuksia. Koska homo colossus on riippuvainen fossiilisista polttoaineista, ei strategia voi toimia ikuisesti. Nykyiset kehitysmaat eivät myöskään koskaan voi toteuttaa strategiaa, koska maailman resurssit eivät riitä siihen, että kaikki kuluttaisivat kuten länsimainen homo colossus.
Homo colossuksen kulutus on jo nykyisellään kestämätön. Catton esittää, että fossiilisten polttoaineiden lisäksi ihmiset jo 1970-luvulla kuluttivat kahdeksanneksen koko maailman kasvien vuotuisesta fotosynteesin avulla keräämästä auringonvalosta. Fossiilisten polttoaineiden lisäksi antama energiamäärä oli niin suuri, että loput seitsemän kahdeksasosaa tästä orgaanisesta energianlähteestä eivät olisi riittäneet korvaamaan niitä. Ilman fossiilisia polttoaineita maailma ei olisi siis riittänyt elättämään edes 1970-luvun väestöä, saati sitten 2000-luvun suurempaa väestöä. Sellainen pienempi väestö, joka periaatteessa olisi voinut elää kuluttamalla koko vuotuisen fotosynteesin avulla kerätyn energian, olisi sekin joutunut tyytymään huomattavasti alempaan elintasoon.
Vastustusta ja painetta

Yhdysvaltain vuoden 1970 öljyhuipun jälkeen alkoi vähitellen käydä selväksi, että edellisten vuosikymmenten aikana elätellyt unelmat pakenivat yhä kauemmaksi. Todellisuus ei vastannut odotuksia, mikä synnytti turhautumista. Jotkut pakenivat maailmanloppua odottaviin liikkeisiin, toiset halusivat etsiä syntipukkeja, mutta useimmat jatkoivat cargoistisia unelmia tulevista teknologisista läpimurroista.
Samaan aikaan ihmiset alkoivat kokea yhä enemmän painetta. Väestöntiheys oli kasvanut kasvamistaan ja urbanisoitumisen myötä ihmiset asuivat lähempänä toisiaan. Työnjaollinen eriytyminen ja laajeneva resurssipohja olivat tuoneet väljyyttä, mutta samalla riippuvaisuussuhteet lisääntyivät ja resurssivaatimukset kasvoivat. Kun resurssien määrän kasvu henkeä kohden pysähtyi, alkoi kyynärpäätila tuntua ahtaammalta. Globaali antagonismi levisi pandemian tavoin.
Aiheesta muualla

Otteita teoksesta Overshoot. (englanniksi)
Cattonin videohaastattelu. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Öljyhuippu
Maija-Leena Paavola

| Maija-Leena Paavola> Eduskunnan pääsihteeri  |
| --- | --- |
 2016–2023  
Edeltäjä:  Seppo Tiitinen 
Seuraaja:  Antti Pelttari
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. marraskuuta 1956 (ikä 68) Punkalaidun
Maija-Leena Paavola (s. 4. marraskuuta 1956 Punkalaidun) on eduskunnan pääsihteeri vuoden 2016 alusta. Hän seurasi tehtävässä eläkkeelle jäänyttä Seppo Tiitistä ollen ensimmäinen pääsihteeriksi valittu nainen. Aiemmin Paavola työskenteli eduskunnan lainsäädäntöjohtajana vuodesta 2012.
Paavola valmistui ylioppilaaksi Punkalaitumen yhteiskoulusta 1975 ja oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta 1981. Hän sai varatuomarin arvon vuonna 1985. Paavola työskenteli ammattikasvatushallituksen ja opetushallituksen tarkastajana 1988 ja ylitarkastajana 1988–1991. Eduskunnan oikeusasiamiehen kanslian esittelijänä Paavola toimi 1991 ja nuorempana eduskunnan oikeusasiamiehen sihteerinä 1993–1997. Eduskuntasihteerinä hän työskenteli 1997–2012 ja eduskunnan lainsäädäntöjohtajana 2012–2015.
Paavolalla ei ole puoluetaustaa.
Luettelo pikkuplaneetoista: 59001–60000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
59001:stä ja päättyen 60000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 47001–48000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
47001:stä ja päättyen 48000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Oulunsalo

| Oulunsalo> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Oulu |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  64°56′N, 025°25′E
Maakunta:  Pohjois-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Oulun seutukunta
Kuntanumero:  567
Hallinnollinen keskus:  Oulunsalon kirkonkylä
Perustettu:  1882
Liitetty:  2013
– liitoskunnat:  Oulu Oulunsalo
– syntynyt kunta:  Oulu
Pinta-ala:  211,22 km²  (1.1.2012)
– maa:  83,36 km²
– sisävesi:  0,92 km²
– meri:  126,94 km²
Väkiluku:  9 897   (31.12.2012)
– väestötiheys:  118,7 as./km² (31.12.2012)
Salonpään rauhanyhdistys Oulunsalon Varjakassa.
Oulunsalo (epävir. ruots. Uleåsalo) on entinen Suomen kunta Pohjois-Pohjanmaan maakunnan länsiosassa, noin 10 kilometrin päässä Oulusta etelään. Oulunsalon alueella asui lakkautushetkellä 9 897 ihmistä ja sen pinta-ala oli 211,22 km², josta 0,92 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 118,73 asukasta/km².
Maantieteellisesti Oulunsalo rajautui Hailuotoon, Kempeleeseen, Liminkaan, Lumijokeen ja Oulun Kaakkurin suuralueeseen. Oulun kaupunki sekä Oulunsalon, Haukiputaan, Kiimingin ja Yli-Iin kunnat yhdistyivät vuoden 2013 alussa uudeksi Oulun kaupungiksi.
Kunta perustettiin vuonna 1882.
Historia

Aikoinaan nimellä Owla Sala asiakirjoissa esiintynyt saari muodostui 1400-luvulla huomattavaksi kauppapaikaksi. Siellä kävi muun muassa venäläisiä, karjalaisia ja länsisuomalaisia kauppamiehiä. Saaren suosio perustui hyvään liikenteelliseen asemaan: kulkuyhteydet olivat hyvä merta myöten Länsi-Suomesta, ja Oulujoen vesistöä pitkin Karjalasta. Vuonna 1584 saarella oli jo 36 taloa.  Asutuksen etenemistä hidasti alueen turvattomuus. Ruotsalaiset ja venäläiset taistelivat seudun herruudesta vuoden 1595 Täyssinän rauhaan, jolloin Pohjois-Pohjanmaa liitettiin Ruotsiin. Oulunsalo kuitenkin menetti 1600-luvulla merkityksensä kauppapaikkana vesialueiden madaltumisen, ja Oulun kaupungin perustamisen vuoksi. Maankohoamisen seurauksena Oulunsalo kasvoi kiinni mantereeseen 1700-luvulla. Vielä 1600-luvulla pienemmät alukset saattoivat kulkea läpi Oulunsalon ja mantereen välisen Sokeansalmen, joka tunnettiin myös nimellä Salonsalmi.
Oulunsalon seutu kuului seurakunnallisesti aluksi Saloisten suurpitäjään ja myöhemmin Liminkaan. Kun Oulu erotettiin 1600-luvun alussa Limingasta, siirtyi Oulunsalo sen yhteyteen. Vuonna 1665 Oulunsalo perustettiin Oulun rukoushuonekunnaksi, ja kappelin oikeudet se sai 1803. Itsenäiseksi seurakunnaksi Oulunsalo erotettiin 1904, mikä toteutui 1911. Oulunsaloon 1655 rakennettu pieni puukirkko oli aikoinaan tunnettu uhrikirkko. Toinen kirkko rakennettiin 1853–1855, mutta se paloi 1882. Kirkon palossa tuhoutui samalla osa seurakunnan arkistoa Uusi kirkko valmistui 1891.
Oulunsalo oli hiljainen maatalous- ja kalastusyhdyskunta 1800-luvun lopulle saakka, jolloin kauppaneuvos Th. Sohlberg osti Varjakan saaren ja rakensi sinne sahan. Saha myytiin 1912 Uleå-yhtiölle, joka laajensi sitä huomattavasti. Saha oli aikoinaan Pohjoismaiden suurin. Sahan yhteyteen rakennettiin myös konepaja ja telakka. Yritys työllisti parhaimmillaan noin 700 henkeä, mutta sen toiminta päättyi 1929. Oulunsalon asukasluku nousi huomattavasti Varjakan sahan ansiosta 1 070:stä 2 400:aan. Sen jälkeen väkiluku pysyi paikallaan 1970-luvulle, jolloin se alkoi jälleen kasvaa. Vuonna 1985 asukkaita oli 5 554. Väestönkasvun syynä oli pääasiassa Oulun kaupungin läheisyys.
Vuonna 1970 Oulun lääninhallitus ehdotti Oulunsalon ja Kempeleen kuntien yhdistämistä uudeksi Kempeleen kunnaksi. Molempien kuntien valtuustot kuitenkin vastustivat ehdotusta. Kunnanvaltuustot kuitenkin suhtautuivat myönteisesti ottamalla Hailuodon kunnan mukaan yhteistoiminta-alueen muodostamiseen.
Luonto

Varsinainen Oulunsalon  käsittää Kempeleenlahden ja Lumijoenselän välisen samannimisen niemen sekä joitakin saaria, joista suurin on Varjakka. Lisäksi ennen kuntaliitosta Oulunsalon kuntaan kuului lähes asumaton, soistunut noin 64 neliökilometrin laajuinen enklaavialue Oulunjoen ja sen sivujoen Sanginjoen välimaastossa, joka Valtioneuvoston päätöksellä vuonna 2003 liitettiin Ouluun ja silloiseen Ylikiimingin kuntaan.
Kallioperä kuuluu jotuniseen Muhoksen savikerrostumaan, jonka paksuus on useita satoja metrejä. Yleisimmät maalajit ovat hiekka, hieta, savi ja turve. Niemen lounaisosia halkoi rantaviivan suuntainen harju, johon kuuluville hiekkakankaille on rakennettu muun muassa Oulun lentoasema. Seudulla on myös runsaasti rantavalleja ja tuulen kasaamia dyynejä. Maaston korkeusvaihtelut ovat vähäiset. Harjun lakiosat ovat korkeimmillaan hieman yli 20 metriä merenpintaa ylempänä, mutta sitä ympäröivät kankaat ovat noin kymmenen metrin korkeudella.
Oulunsalon suurin järvi on Papinjärvi, joka on muodostunut jääkautiseen suppaan, eli sulaneen jäälohkareen aiheuttamaan kuoppaan. Papinjärven pohjoispuolella sijaitsivat ennen myös pienemmät Kivijärvi ja Pahajärvi, jotka kuivatettiin laskuojilla 1950-luvulla. Kivijärven paikalla on nykyään selvärajainen puuton suoaukea. Pahajärvi on nykyään puolittain vetisen metsän ja puolittain pellon peitossa. Oulunsalon osayleiskaavan luonnoksessa on mainittu mahdollisuus Pahajärven ennallistamisesta kosteikoksi tai järveksi. Muita vesistöjä ovat niemen Luoteispäässä sijaitseva Pajulahti (joskus: Pajulampi) ja Pohjoispuolella sijaitseva Akionlahti. Kummatkin ovat vanhoja merenlahtia, jotka ovat kuroutuneet umpeen maan kohoamisen vuoksi.
Muuta

Suomen toiseksi vilkkain lentoasema, Oulun lentoasema sijaitsee Kylänpuolen kaupunginosassa.
Vuonna 2003 oulunsalolaisilla oli Suomen viidenneksi korkein koulutustaso.
Lentokentäntien ja Karhuojantien risteyksessä sijaitsee vuonna 2005 avattu kauppakeskus Kapteeni.
Laulaja Saara Aalto ja poliitikko Hanna Sarkkinen ovat syntyneet Oulunsalossa, jääkiekkoilijat Mikael ja Markus Granlund sekä näyttelijä Ernest Lawson ovat asuneet lapsuutensa ja käyneet koulua Oulunsalossa.
Oulunsalon pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla tuppipotut eli keitetyt perunat, läskisoosi eli sianlihakastike,  norsikukko eli kuoreista tehty kalakukko, ohraryynipuuro sekä marjasoppa.
Tapahtumat

Vanhoillislestadiolaisten suviseurat järjestettiin Oulunsalossa vuonna 1982.
Ystävyyskunnat

Tanno, Japani (1992)
Matera, Italia (2009)
Oulunsalon koulut

Kirkonkylän koulu
Pitkäkankaan koulu
Salonpään koulu
Oulunsalon lukio
Niemenrannan koulu
Saaria Oulunsalon edustalla

Akio, Kammonkari, Kolmenkoivunkari, Kivenalustankari, Koivukari, Kotakari, Kraaseli, Kyrönkari, Parmiinit, Pikku-Kraaseli, Pöllönkari, Varjakansaari, Välikari.
Kuvia

Oulunsalon kunnantalo
Riutunkarin tuulipuiston tuulimyllyjä
Oulunsalon vesitorni
Kirjallisuutta

Jouko Hannula (toim.): Kotikuntani Oulunsalo.  Oulunsalo: Omakustanne, 1991.  ISBN 952-90-3181-5
Mauno Hiltunen: Oulunsalon historia.  Oulunsalon kunta, 1987.  ISBN 951-99871-5-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulunsalo Wikimedia Commonsissa
Oulunsalo
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Karhuoja · Kirkonseutu · Koura · Kylänpuoli · Lassila · Letto · Mökkiperä ·  Pitkäkangas · Päällystä · Riutunkari · Salonpää · Varjakka · Vihiranta · Öörni
Muuta Oulunsaloon liittyvää:  Kirkko · Kauppakeskus Kapteeni · Kisakangas · Kunnantalo · Lentoasema · Papinjärvi · Varjakan saha
| n k Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Ii  Kalajoki  Kempele  Kuusamo  Kärsämäki  Liminka  Lumijoki  Merijärvi  Muhos  Nivala  Oulainen  Oulu  Pudasjärvi  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhäntä  Raahe  Reisjärvi  Sievi  Siikajoki  Siikalatva  Taivalkoski  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Ylivieska 
Entiset kunnat:  Haukipudas  Himanka  Kestilä  Kiiminki  Kuivaniemi  Oulujoki  Oulunsalo  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Rantsila  Rautio  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Temmes  Vihanti  Yli-Ii  Ylikiiminki 
Oulunsalon kunnan rajat vuoden 1960 tilastokartassa.
Oulunsalon kirkko
Luettelo pikkuplaneetoista: 437 001–438 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 437001:stä ja päättyen 438000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Liisa Paatso

Liisa ja Ilari Paatso Turun kaupunginteatterissa vuonna 1972.
Liisa Christina Paatso (o.s. Huuskonen; 2. marraskuuta 1945 Helsinki – 23. huhtikuuta 2018) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli paitsi teatterissa, myös elokuvissa ja televisiosarjoissa sekä teki dubbauksia.
Paatson ura esiintyjänä alkoi tanssijana. Hän kävi tanssija ja koreografi Airi Säilän balettikoulussa lapsena ja esiintyi nuorena Punainen Mylly -revyyteatterissa Helsingissä 1960-luvulla. Paatso suoritti Teatterikoulun 1964–1967, lisäksi hän opiskeli balettia. Hänellä oli kiinnitys Turun kaupunginteatteriin 1967–1973 ja Ahaa Teatteriin 1973–1974, minkä jälkeen hän ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi. Paatso vieraili muun muassa Teatteri Jurkassa ja Helsingin kaupunginteatterissa.
Paatso oli naimisissa näyttelijä Ilari Paatson kanssa vuosina 1965–1971. Näyttelijä Rinna Paatso on heidän tyttärensä. Myöhemmin hän oli naimisissa kapellimestari Olli Ahvenlahden kanssa. Ahvenlahden kanssa hänellä on yksi tytär.
Paatsolle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva / Televisioelokuva / Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1965 | Vaaksa vaaraa |  |
| 1975 | Oi kallis kaupunki | Raija Koivunen |
| 1978 | Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy | Unelma |
| 1982 | Kesä kartsalla | Sakun äiti |
| 1984 | Barr-niminen mies | nainen lähetystössä |
| 1988 | Marjatta | äiti |
| 1988 | Annan ja Vasilin rakkaus |  |
| 1988 | Nuoruuteni savotat | lotta |
| 1988 | Painajainen | kauppiaan rouva |
| 1990 | Olinkin jo lähdossä |  |
| 1990 | Elämän rouva, rouva Glad | Maija Ketonen |
| 1990 | Irti maasta |  |
| 1994 | Oho! Sano Brysseli |  |
| 1994–1995 | Puhtaat valkeat lakanat | Mirjam Into |
| 1995 | Totta Mooses! |  |
| 1998 | Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies | Stephanie |
| 1998 | Torvensoittaja katolla |  |
| 1998 | Sydän toivoa täynnä | Sairaanhoitaja |
| 2000 | Hurmaava joukkoitsemurha | Aulikki Granstedt |
| 2005 | Puhdas päämäärä | rouva Saarinen |
| 2007 | Kotikatu | Leila |
| 2008 | Harvoin tarjolla | Pirjo Ranta |
| 2011 | Tappajan näköinen mies | Karpovin äiti |
| 2012 | Maailma on valmis | Pirjo Ranta |
Aiheesta muualla

Liisa Paatso Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Liisa Paatso Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Paavolan kansakoulu (Halikko)

Paavolan yläkoulu vuonna 1962.
Paavolan kansakoulu oli Halikossa vuosina 1900–1971 toiminut kansakoulu. Se sijaitsi kunnan keskiosassa Paavolan koulupiirissä.
Kaninkolan kylän asukkaat ehdottivat kunnalle oman kansakoulun saamista vuonna 1895. Paavolan isäntä Kaarlo Immala lupasi lahjoittaa tontin koulua varten kunnalle ja koulurakennus valmistui vuonna 1900. Ensimmäiseksi opettajaksi palkattiin Eevertti Ailio. Vuonna 1901 Paavolasta tuli piirijakoasetuksen mukainen koulupiiri. Vuonna 1908 Paavolan koulupiiriä ehdotettiin jaettavaksi, sillä Vartsala oli kasvanut huomattavasti. Koulupiirin jako tapahtui virallisesti vasta vuonna 1921. Paavolan kansakoulu lopetti toimintansa vuonna 1971 ja sen oppilaat siirtyivät koulukuljetuksen piiriin.
Elokuussa 2023 järjestettiin koulun entisten oppilaiden tapaaminen, joka keräsi Angelniemen seurojentalolle vielä lähes 80 osallistujaa muistelemaan kouluaikoja.lähde?
Paavolan alakoulu
Paavolan vaakuna

Paavolan vaakuna (1967–1972)
Paavolan vaakuna oli Paavolan kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa uittoväylänä tärkeään Siikajokeen ja sahateollisuuteen.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi hopeista, yläreunaltaan sahakoroista ja alareunaltaan aaltokoroista hirttä.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Paavolan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 13. toukokuuta 1967. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 4. syyskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1973 Paavolan muodostettua Revonlahden kanssa Ruukin kunnan.
Luettelo pikkuplaneetoista: 52001–53000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
52001:stä ja päättyen 53000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Darrell Pace

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jousiammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jousiammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten jousiammunta. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten jousiammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | yksilökilpailu |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | yksilökilpailu |  |
|  Hopeaa | Soul 1988 | joukkuekilpailu |  |
Darrell Owen Pace (s. 23. lokakuuta 1956 Cincinnati, Ohio) on yhdysvaltalainen jousiammunnan kaksinkertainen olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän voitti olympiakultaa henkilökohtaisessa kilpailussa Montrealissa 1976, joutui boikotin vuoksi jättämään vuoden 1980 kisat Moskovassa väliin ja voitti toisen olympiakultansa Los Angelesissa 1984. Vuonna 1988 Soulin olympialaisissa hän sijoittui yhdeksänneksi ja saavutti ensi kertaa ohjelmassa olleessa joukkuekilpailussa hopeaa. Pace voitti henkilökohtaisen maailmanmestaruuden vuosina 1975 ja 1979.
Luettelo pikkuplaneetoista: 64001–65000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
64001:stä ja päättyen 65000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.