stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teemu Lämsä
Ura > Seuraura

Lämsä on TuTon kasvatti. Hän siirtyi sieltä Turun Palloseuraan kaudeksi 2012–2013, jolloin Lämsä toimi joukkueen B-nuorten varakapteenina.
Kaudeksi 2013–2014 Lämsä nostettiin kolmivuotisella juniorisopimuksella TPS:n SM-liigarinkiin. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 15. helmikuuta 2014 vieraissa Tapparaa vastaan. Ottelu jäi Lämsälle kauden ainoaksi SM-liigassa. Marraskuussa 2014 hän teki kevääseen 2018 asti ulottuvan jatkosopimuksen TPS:n kanssa. Lämsän SM-liigan tulokaskausi 2014–2015 toi kaikkiaan 25 runkosarjaottelussa kaksi syöttöpistettä.
Syyskuussa 2015 TPS lainasi Lämsän TuTon Mestis-joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuihin asti kestävällä sopimuksella. Marraskuussa 2015 hänen lainaseuransa kuitenkin vaihtui Savonlinnan Pallokerhoon Lämsän jäätyä TuTossa vähälle peliajalle. Hän pelasi Mestiksessä kaikkiaan 35 runkosarjaottelua tehopistein 8+9=17. Tammikuun 2015 lopulla Lämsä kutsuttiin takaisin TPS:ään paikkaamaan loukkaantumisia. Hän vietti joukkueen vahvuudessa pääasiassa koko loppukauden ja Lämsä teki TPS:ssä 13 runkosarja-, neljässä playoff- ja yhdessä Mestarien liigan ottelussa tehot 1+1=2. Hän teki liigauransa avausmaalin 17. helmikuuta 2016 Tapparaa vastaan. Lämsän osuma jäi TPS:n 1–0-voittoon päättyneen ottelun ainoana maalina näin ollen ottelun ratkaisumaaliksi. Marko Mäkinen valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Lämsä pelasi kauden aikana myös TPS:n A-nuorissa, joita hän vahvisti Junior Club World Cupissa.
Alkukaudella 2016–2017 Lämsän rooli TPS:ssä jäi todella pieneksi ja hän pelasi joukkueessa vain kolme runkosarja- ja kaksi CHL-ottelua ilman tehopisteitä. Lämsä pelasi ison osan alkukaudesta myös lainalla SaPKossa. Siirtotakarajalla, helmikuussa 2017 TPS lainasi hänet ja Markus Kojon SM-liigassa viimeisenä olleeseen SaiPaan loppukaudeksi. Vastaavasti SaiPa vuokrasi TPS:ään Curtis Hamiltonin ja Per Savilahti-Naganderin. SaiPan SM-liigakauden jälkeen Lämsä palasi vahvistamaan SaPKoa Mestiksen pudotuspeleihin, mutta hänen kautensa päättyi kuitenkin käsivammaan kolmen playoff-ottelun jälkeen välieräsarjassa. Lämsä voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden.
Kaudeksi 2017–2018 Lämsä teki vuoden mittaisen sopimuksen SaPKon kanssa. Hänen kautensa alkoi polvivamman vuoksi kuitenkin vasta lokakuussa 2017. Lämsä voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Kaudella 2018–2019 hän oli 17 osumallaan SaPKon paras maalintekijä Matias Lainion ja Jaakko Lantan kanssa. Lämsän kevätkautta haittasi myös loukkaantumiset, jotka pitivät hänet sivussa alkukauden 2019–2020, kunnes kuntouduttuaan Lämsä palasi marraskuussa 2019 loppukauden kattavalla sopimuksella SaPKoon.
Ura > Maajoukkueura

Lämsä pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2013 sekä samana vuonna World U-17 Hockey Challengessa, jolloin hän oli kuudella osumallaan Suomen paras maalintekijä. Yhteensä Lämsä on pelannut 14 nuorten ja 20 poikien maaottelua.
Muuta

Lämsä valmistui ylioppilaaksi Kerttulin lukiosta keväällä 2015.
Tarhakalmisto

Kroggårdsmalmenin tarhakalmisto Karjaalla.
Tarhakalmisto (vir. tarandkalme, ruots. tarandgrav, engl. tarand grave) on hautaustapa, joka yleistyi Virossa myöhäispronssikaudelta lähtien. Tarhakalmistossa ruumis, joko poltettuna tai polttamattomana, asetettiin paljaan maan pinnalle suurien kivien muodostamaan suorakaiteen muotoiseen tarhaan. Ruumis tai sen jäännökset peitettiin pienillä kivillä, minkä jälkeen tarhan päälle kasattiin tasainen kiviröykkiö. Usein tarhakalmiston alkuna on yksittäinen tarha, jonka viereen on rakennettu lisää tarhoja. Usein tarhat kulkevat harjanteen huippua pitkin poikittain. Suuret tarhakalmistot lienevät kuuluneet samalle talolle tai suvulle. Tarhoja esiintyy myös yksittäisinä.
Alkuperä

Tarhakalmistoja on eniten Virossa, mutta niitä on myös muutama Pohjois-Latviassa, itäisessä Keski-Ruotsissa ja Lounais-Suomessa. Pitkään käyty keskustelu Ruotsissa ja Virossa tarhakalmistojen alkuperästä jatkuu edelleen. Björn Feltin kannattaa varovaisesti Viroa ja hän korostaa Ruotsin kuuden varhaisen tarhakalmiston eräitä itäisiä piirteitä sekä esittää muitakin maahanmuuttoon viittaavia merkkejä Keski-Ruotsissa. Suomessa Unto Salo katsoo, että balttien kauppaverkoston asemat ovat näkyneet maahanmuuttajien asuinpaikkojen yhteyteen tehtyinä, omaa perinnettä seuraavina, hautauksina. Tarhahautaus lienee siten alkujaan pohjoisvirumaalainen perinne.
Virossa ja Latviassa

Virossa ja Pohjois-Latviassa on tunnistettu noin 500 tarhakalmistoa. Kalmistoja on suhteellisen tasaisesti ympäri maata, poikkeuksena Länsi-Viro ja Itämeren saaret, joista tarhakalmistoja löytyy hyvin vähän. Arkeologi Valter Lang on arvioinut, että Virossa asui tarhakalmistojen rakentamisen aikaan noin 30 000 asukasta, ja tarhoja rakensivat noin kymmenen hengen perheyhteisöt. Tämän perusteella tulisi odottaa noin 3 000 tarhakalmistoa. Todennäköisesti kaikki asukkaat eivät siten käyttäneet tarhakalmistoja hautauksiin. On mahdollista, että osa viljelytiloista hautasi kuolleet jäsenensä tavalla, joka ei ole jättänyt arkeologisia merkkejä.
Tutkija Harri Mooran mukaan tarhakalmistot kehittyivät Pohjois-Virossa kirstuhaudoista, joissa vainajat haudattiin laakakivikirstuihin, jotka ympäröitiin laajalla kivirakennelmalla. Hautaustavalla kunnioitettiin tärkeiden esi-isien tai päälliköiden muistoa. Monet tarhakalmistot ovat sisältäneet tai sijoittuneet lähelle kirstuhautoja, joten sama yhteisö olisi muuttanut hautausperinnettään.
Moora on antanut yleisiä mittoja tarhakalmistoille. Ne olivat tyypillisesti 7–10 metriä pitkiä ja 1,5–6 metriä leveitä. Tarhakalmistot aseteltiin siten, että niiden sivu suuntautui pohjois-etelä-suuntaisesti. Kuhunkin tarhakalmistoon on kuulunut yleensä 2–15 erillistä tarhaa. Uusia vainajia haudattiin 200-500 vuoden aikana, ja vuosien 100 jaa. ja 500 jaa. välillä. tapa oli Virossa erittäin yleinen.
Tarhahautauksen kehitysvaiheita voidaan esitellä rautakauden eri vaiheiden puitteissa. Virossa esiroomalainen rautakausi ajoitetaan 500 eaa. − 50 jaa. ja roomalainen rautakausi 50−450 jaa.
Virossa ja Latviassa > Vanhempi esiroomalainen kausi

Virossa oli vanhemmalla esiroomalaisella rautakaudella käytössä pronssikautinen hautaustapa, jossa vainaja laskettiin polttamatta paasiarkkuun eli kivikirstuun. Aluksi kivikirstuhautaan haudattiin vain yksi vainaja, mutta sitten tapa vaihtui vanhemman rautakauden jälkeen tavaksi sijoittaa uudet vainajat paasiarkun ja ympäröivän kivetyksen väliin. Tänä aikana tuli käyttöön varhainen tarhakalmisto uutena hautaustapana. Vainajan alue merkittiin nelikulmikkaalla kivirivillä tai kivimuurilla, jonka rinnalle sijoitettiin toinen vainaja omaan tarhaan ja niin edelleen. Hauta-alue eli tarha olivat alussa epäsäännöllisen muotoisia, täytettyinä pienemmillä kivillä ja rakennettuina kiinni toisiinsa kennomaisiksi ryhmiksi. Hautakentän kennojen lukumäärä vaihteli muutamasta tarhasta pariin kymmeneen. Vanhimmat tarhat olivat kooltaan pieniä eli noin 3,5×2,5 metriä. Varhaiset hautaukset saattoivat olla sekatyyppisiä, kun ne tehtiin vahan paasiarkun päälle tai hautaan tehtiin vielä uusia kiviarkkuja. Vainajat asetettiin hautaan polttamatta ruumiina. Hauta-antimet olivat vähäiset, mutta haudoista on löydetty muun muassa aseita, koruja ja keramiikkaa. Tällaisia hautoja on löydetty muun muassa Kundan Hiienmäestä, Länsi-Viron Kőmsista, Tallinnan läheltä Ilmandusta sekä Rannamoisasta, Kureveresta, Vohmassa, Kurnassa, Jabarassa ja Tonijassa.
Edellä kuvattujen hautausten rinnalla oli käytössä myös suuria säännöllisen muotoisia tarhakalmistoja tai yksi suuri tarha. Tällaisiin hautoihin haudattiin useita ihmisiä poltettuina tai polttamattomina. Näissä tarhoissa oli tarkoituksena luoda perheen tai suvun yhteishauta, jossa vainajien jäännökset tuhottiin ja sekoitettiin keskenään. Tarhan käytössä ilmeni yhteisön yhteishenki, jonne vainajat sijoitettiin jäännösten asettamisella. Tällaisia suuria tarhoja on tutkittu Tőugussa Länsi-Virunmaalla, Poansessa, Tőnijan Tuulingumägissä.
Tőugun tarhakalmiston vanhin osa, hautua II, on alle 10 metriä halkaisijaltaan oleva pyöreän muotoinen kivetys, jossa on sisälle jätetty ihmisen kokoinen syvennys eli kirstu. Kirstuun on haudattu suvun jäsen tai useita jäseniä. Tämän hautauksen radiohiiliajoitus osuu ajalle 800−560 eaa. Kaivauksissa huomattiin, että kirstun viereen oli tehty sivuhauta, joka on ollut myöhäisempi lisäys. Jatkoksi edellisille on Tőugussa rakennettu viiden tarhan rivistö, jossa oli jokaisessa jälkiä useasta ruumishautauksista ja jota alettiin rakentaa esiroomalaisen rautakauden alussa. Ympyrärakennelma on jäänyt suorakulmioksi rakennetun ja sivuiltaan noin kahdeksanmetrisen tarhan sisälle. Se on ilmeisesti rakennettu viimeiseksi. Sen muodostivat kalkkikivilaatat, jotka oli koottu graniittikivien päällä. Esinelöytöjä ovat vain rannerengas, pronssilankaa ja rautaveitsen jäänne. Eteläpäästä tarhaa löytyi kaksivuotiaan lapsen jäänteet ja muualta vielä seitsemän muuta ruumishautaa. Yhden kulmakiven alta löytyi vastasyntyneen lapsen luut.
Virossa ja Latviassa > Nuorempi esiroomalainen kausi

Nuoremmalla esiroomalaisella kaudella hautoihin saatettiin lisätä hauta-antimiksi vainajan veitsiä ja kirveitä. Henkilökohtaisia esineitä olivat rautaiset- ja pronssiset korut. Näistä kuuluisimmat olivat paimensauvaneulat, rautaiset rannerenkaat ja ohimokorut. Aikakaudelle sijoittuvat myös erityiset nuora- ja kampaleimaiset kalkkisekoitteiset keraamiset astiat. Monet esinetyypit ovat muotia Itämeren etelärannikoilta. Tällaisia hautapaikkoja on tavattu muun muassa Tallinnan läheltä Väon Kangusta ja Rannamőisasta sekä vielä Koillis-Viron Arknasta.
Virossa ja Latviassa > Roomalainen kausi Virossa ja Pohjois-Latviassa

Vanhemmalla roomalaisajalla, noin 0−100 jaa., Viron ja Pohjois-Latviaan alkoi levitä uusi hautatyyppi, niin sanottu tyypillinen tarhakalmisto. Peltoaukean keskellä oleviin kukkuloiden huipulle alettiin haudata kylän väkeä. Tapa levisi Koillis-Virosta alueen keskiosiin ja Pohjois-Latvian uusi tapa saavutti 100-luvun lopulla. Luoteis-Viroon tapa levisi vasta 200-luvulla. Saarenmaalla on vain muutama tyypillinen tarhakalmisto. Ne poikkeavat varhaisista tarhoista siten, että kivitykset ovat säännöllisen muotoisia, haudat on asemoitu pohjois-eteläsuuntaan, tarhat sijoitettiin itä-länsi-suuntaan toisiinsa nähden ja yksittäisistä hautauksista luovuttiin yleisesti. Ulkomuuri kivettiin huolellisesti, mutta sisäpuoli huolimattomammin. Tarha yleensä täytettiin kivillä. Saman perhekunnan vainajien jäännökset sekoittuivat aiemmin haudattujen kanssa eli hauta oli yhteishauta.
Haudan materiaalit vaihtelivat saatavuuden mukaan. Pohjois-Virossa kivet olivat kalkkikivilaattoja ja täytteenä käytettiin maaston irtokiviä. Etelä-Virossa ja Pohjois-Latviassa kivetyksiin käytettiin vain pyöristyneitä suuria kiviä. Myös tarhan koko vaihteli. Pohjois-Virossa leveys oli 2−4 metriä ja pituus 5−8 metriä. Kaakkois-Virossa mitat olivat suurempia, jopa 12,5 metriä pitkiä ja 8 leveitä. Kun uutta tarhaa tehtiin edellisen rinnalle, käytettiin yhtä reunaa pohjana ja lisättiin vain kolme muuta sivua. Näin jatkaen kalmistorivistä saattoi tulla jopa kymmeniä metriä pitkä. Kundassa on 150 metriä pitkä tarhakalmistorivi. Tarhaan saatettiin jättää "oviaukkoja" ja onkin uumoiltu, että tasaisen kivipohjan päälle on voitu rakentaa "kuolleiden talo". Todisteita tällaisista ei ole.
Tyypillisissä tarhakalmistoissa on runsaat hauta-antimet, mikä kompensoi löydettyjen asuinpaikkojen puutetta. Yhteisöt, jotka hautauksia tekivät, olivat pieniä. Yhteen tarhaan hautasi keskimäärin 5−10 hengen perhekunnat. Arvoesineet löytyvät yleensä tarhan keskiosista, kun taas saviastiat ja luunjätteet sen reunoilta. Tämä saattaa viitata uhrisyöminkeihin. Vainajien kourut sijoitettiin tarhaan ja tämän vuoksi niistä tiedetään paljon. Myös henkilökohtaisia esineitä haudattiin, kuten partaveitsiä, luukampoja ja pinsettejä. Sekä korut että muut esineet taivutettiin tai hakattiin pilalle ennen hautaamista.
Tarhoihin hautaaminen väheni roomalaisen rautakauden loppupuolella. Siltä ajalta tunnetaan vain noin 150 tarhakalmistoa, kun muilla tiloilla alettiin käyttää muita hautaamistapoja. Noin 30 tilaa tiedetään jatkaneen hautaamista tämänkin jälkeen.
Virossa ja Latviassa > Kansainvaellusaika

Noin 30 maatilaa jatkoi hautaamista kansainvaellusajan alussa. Useimmat näistä 30 tilasta sijaitsivat Pohjois-Virossa. Tarhat Viimsi I ja II saivat vainajia tasaiseen tahtiin aina noin 500 jaa. saakka. Tõrman tarhaan haudattiin noin 100 − 500 jaa., Nurmsin tarhaan Järvamaalla haudattiin 200 jaa. alkaen aina esiviikinkiajalle asti ja sekä Iilan että Toila I tarhaan haudattiin viikinkiajalle asti. Näillä harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta tapa lopulta katkesi. Kului useita satoja vuosia ennen kuin joihinkin tarhoihin alettiin haudata uudestaan. Tarhojen uudelleenkäytöstä ei kuitenkaan muodostunut mitään tapojen valtavirtaa.
Roomalaisajan lopussa esineiden pano hautaan Virossa loppui. Kansainvaellusajalta tiedetään vain muutama hauta-anti, mutta 600−700 jaa. aloitettiin hauta-antien laitto uudelleen. Tapaa käytettiin Luoteis-, Koillis- ja Keski-Virossa. Uudet hautaustavat syrjäyttivät tarhakalmistot Virosta viikinkiaikaan tultaessa.
Ruotsissa

Ruotsista on löytynyt muutama tarhakalmisto Mälarenin ympäristöstä Itäisestä Uplannista ja Södermanlandista. Näistä vain joitakin on toistaiseksi tutkittu. Vaikka tarhakalmistoja on eniten juuri Virossa, on Ruotsista saatu yllättäen vanhimmat radiohiiliajoitukset. Niiden mukaan tarhoja alettiin tehdä Täbyssä 1 500 eaa. ja neljästä muuta haudasta olisi löydetty nuoremman pronssikauden esineistöäkin. Tämä haastaa erään käsityksen, että hautatyyppi olisi levinnyt Ruotsiin Virosta, sillä Virosta ei ole löytynyt yhtä vanhoja tarhoja.
Ruotsissa > Roomalainen rautakausi

Gärtunassa (Raä4, tutkittu vuonna 1973) Östertäljessä Södermanlandissa on kaksi tarhastoa, joissa on 12 ja 8 tarhaa. Niiden ulkomitat ovat vastaavasti 8,5×9 metriä ja 10×8 metriä. Toinen tarha oli rakennettu kaksiriviseksi ja tarhat erottuivat selkeästi toistaan suurilla kivetyksillä. Tarhat oli kivetty pienillä kivillä tiiviisti ja maa-aineksen joukosta löydettiin palaneita luita. Ruumishaudasta tehtiin yksi epävarma havainto. Hauta-anteja olivat pinsetti, spiraalineula, kaularengas ja rannerenkaita, kaikki pronssia. Toinen tarhasto muodostui suorakulmaisista tarhoista, jotka oli sijoitettu riviin. Neljä tarhaa näkyivät selvästi, mutta loput neljä erottuivat epävarmasti. Palaneita luita löytyi ja yksi epävarma pohjois-etelä-suuntainen ruumishauta. Pohjoisesta tarhasta löydettiin pronssinen kaularengas. Läheltä tutkittiin roomalaisen rautakauden loppupuolen kalmisto, joten paikka oli pitkään asuttu. Radiohiiliajoitukset sijoittavat haudat ainakin roomalaiselle rautakaudelle ja kansainvaelluksen kaudelle.
Smedbyssä Hammerbyssä Upplannissa tutkittiin kalmisto vuonna 1953. Paikalta paljastui 11×2,5-metrinen, pohjois-etelä-suuntaan asemoitu kalmisto, josta ei havaittu tarhojen välisiä kiviaitoja. Vaikka tarhoja ei huomattu, pidetään sitä vastaavana rakenteena. Kaivauksissa löydettiin palanutta luuta ja pronssineula, joka ajoitetaan rautakauden alkuun.
Skälbyn tarhakalmisto Hammerbyssa tutkittiin 1969. Se on kooltaan 16×3 metriä ja asemoitu luode-kaakkoon ja siinä on 11 tarhaa. Ne on ladottu epäsäännöllisesti ja edustavat roomalaista rautakautta ja kansainvaellusaikaa. Lähellä on lisäksi vendel-aikaan sijoittuva suuri kalmisto, joten paikkaa on asutettu pitkään.
Ruotsissa > Mahdollisia tarhakalmistoja

Osa löydetyistä kivilatomuksista voidaan tulkita muuksi hautatraditioksi, ellei tarhakalmiston piirteitä esiinny riittävästi. Siksi Hallundan kalmisto Botkyrkassa Södermanlandissa jää epävarmaksi. Siinä oli kolme nelikulmaista hautaa kiinni toisissaan, mutta ei tarhoista tuttua välirakennetta. Sen asemointi oli myös poikkeavasti itä-länsi-suuntainen. Hauta ajoittuu kuitenkin sopivasti tarhakalmistojen ajalle 270 jaa., mutta kalmistoon hautaamisen kokonaiskestosta ei kaivauksissa selvinnyt mitään.
Suomessa

Suomessa rautakausi jaetaan seuraaviin vaiheisiin. Esiroomalainen kausi ajoitetaan 500 eaa.− 0 jaa., vanhempi roomalainen kausi 0 − 200 jaa., nuorempi roomalainen kausi 200 − 400 jaa. ja kansainvaellusaika 400 − 550/600 jaa.. Roomalaisen kauden vuodet vaihtelevat eri teksteissä hieman.
Suomessa tarhakalmistoja esiintyy Varsinais-Suomessa, Satakunnassa ja Uudellamaalla.
Suomessa > Esiroomalaisella kaudella

Ensimmäiset tarhakalmistot saattoivat ilmestyä Suomeen jo esiroomalaisella kaudella, koska haudoista löydetyt esineet ajoitetaan Suomessa myöhempään aikaan kuin muualla. Asiasta ei kuitenkaan ole vielä akateemista yksimielisyyttä.
Tarhojen uudelleenkäyttö myöhemmällä ajalla Virossa

Monissa tarhoissa on tehty niin sanottuja jälkihautauksia tarhakalmistojen yleisen käyttövaiheen jälkeen. Maatilan väki oli tarhahautauksen lopettamisen jälkeen alkanut haudata vainajansa toisella tapaa jonnekin muualle. Joskus vainajat haudattiin tarhan lähelle, mutta uutta tapaa, vaikkapa kiviröykkiöhautausta käyttäen. Toisilla tiloilla perheen hautausta ei tunneta, koska se on esimerkiksi kuoppahautaus, josta jää vähän merkkejä maan pinnalle ja on sen takia havaitsematta.
Myöhemmin, ehkä jopa satoja vuosia myöhemmin, tilan väki tekeekin hautaamisensa vanhaan tarhaansa. Syyt uudelleenkäytön alkamiselle ovat epäselvät. Ehkä syntyi tarve uudistaa katkennut side myyttisiin esivanhempiinsa suorittamalla hautaukset heidän tunnettuun tarhaansa.
Joitakin uudelleen käyttöön otettuja tarhoja voidaan mainita. Saarenmaalla Liiva-Putlan tarhaan haudattiin myös kansainvaellusajalla ja Etelä-Virumaan Sammastessa Kirikumäen tarhaan haudattiin esiviikinkiajalla, viikinkiajalla sekä rautakauden loppuun asti. Esiviikinkiajalla hautauksia tehtiin muun muassa Lagedi V:een ja Lagedi IX:een sekä Prestiin Rebalassa Harjumaalla. Samaan aikaan haudattiin myös Aseriin Länsi-Virumaalla sekä vielä Kurna IA:an ja Kurna IB:en Tallinnassa (yksittäistarhoja). Esimerkkejä tunnetaan vielä muitakin.
Aiheesta muualla

Komsi: Kõmsi tarandkalmed, valokuvia
Komsi: Mälestised • 9862 Kivikalme, valokuvia
Komsi: Mälestised • 9863 Kivikalme, valokuvia
Visitestonia: Kõmsin tarhakalmistot (Arkistoitu – Internet Archive), valokuvia
Sagazorm: The Koskenhaka of Runko, valokuvia
Retkikuvia 1990-luku: Karjaalla ja Kroggårdsmalmenissa, valokuvia
Mägi, Marika: Saaremaa[vanhentunut linkki], valokuvia
Mägi: E_Saarenmaa[vanhentunut linkki], valokuvia
Mägi: Varhaiste tarandit[vanhentunut linkki], valokuvia
Varhaiset tarhakalmistot Virossa ja Pohjois-Latviassa.
Tyypillinen tarhakalmisto Virossa.
Don A. Adams

Don Alden Adams (16. tammikuuta 1925 – 30. joulukuuta 2019) oli Vartiotorniseuran presidentti vuosina 2000–2014. Hän johti Jehovan todistajien työstä vastaavaa järjestöä, mutta edeltäjiensä tapaan Adamsilla ei ollut vastuuta Jehovan todistajien hengellisestä johtamisesta ja opetuksesta, vaan ainoastaan hallinnosta ja taloudesta. Hän ei myöskään kuulunut Jehovan todistajien hallintoelimeen.
Don A. Adams
Elämä

Adams syntyi monilapsiseen perheeseen Illinoisissa. Hänen perheensä kuului alun alkaen episkopaaliseen kirkkoon. Adamsin ollessa lapsi hänen äitinsä kuitenkin kiinnostui Jehovan todistajien opetuksesta, ja vähitellen lapsetkin tulivat mukaan toimintaan. Sen sijaan hänen isänsä ei alussa osoittanut kiinnostusta. Adamsista tuli teini-ikäisenä kokoaikainen tienraivaaja, ja hänet vapautettiin asepalveluksesta. Sen sijaan erästä hänen nuoremmista veljistään ei vapautettu, mikä sai perheen lakimiesisän nostamaan kanteen viranomaisia vastaan. Tämän jälkeen hän auttoi myös muita Jehovan todistaja -nuorukaisia samoissa asioissa. Tutustuttuaan heihin paremmin perheen isäkin alkoi osoittaa kiinnostusta. Hänet kastettiin muutama vuosi tämän jälkeen.
Don Adams kutsuttiin yhdessä kahden veljensä kanssa Betel-palvelukseen Brooklyniin, New Yorkiin. Seuraavina vuosina hän toimi erilaisissa tehtävissä Jehovan todistajien päämajassa. Hän toimi esimerkiksi presidentti Nathan Homer Knorrin sihteerinä ja kansainvälisestä lähetystyöstä vastaavana henkilönä.
Vuoden 2000 loppupuolella Adams kutsuttiin Vartiotorniseuran johtoon Milton G. Henschelin erottua tehtävästä osana Jehovan todistajien suurta organisaatiomuutosta. Siinä Vartiotorniseuran johtokunta erotettiin hallintoelimestä ja jälkimmäisestä tehtiin vain hengellisestä opetuksesta ja johtamisesta vastuullinen elin. Adams astui uuteen virkaansa 7. lokakuuta 2000. Vuonna 2014 hänen seuraajakseen tuli Robert Ciranko.
Teresa Graves

Teresa Graves (10. tammikuuta 1948 – 10. lokakuuta 2002) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hänet muistetaan varsinkin poliisiroolista 1970-luvun televisioelokuvassa ja -sarjassa Get Christie Love!. Niiden ulkopuolella hän esiintyi muun muassa Rowan & Martin's Laugh-In -sketsikomediassa.
Afroamerikkalainen Graves oli ehdolla Golden Globen saajaksi. Myöhemmällä iällään hän keskittyi työhönsä Jehovan todistajana.
Graves kuoli 54-vuotiaana tulipalossa Kaliforniassa.
Aiheesta muualla

Teresa Graves Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei 
Muut:  Europeana  SNAC
Töpömuura

| Töpömuura |
| --- | --- |
 Töpömuurakoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Töpömuurat Sipia
Laji::  berlepschi
Kaksiosainen nimi
 Sipia berlepschi  Hartert, 1898 
Synonyymit
 Myrmeciza berlepschi 

Katso myös
   Töpömuura Wikispeciesissä   Töpömuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Töpömuura (Sipia berlepschi) on eteläamerikkalainen varpuslintu. Laji on saanut tieteellisen nimensä saksalaisen lintutieteilijä Hans von Berlepschin kunniaksi. Töpömuura luettiin aikaisemmin sukuun Myrmeciza.
Koko ja ulkonäkö

Töpömuuralla on lyhyt pyrstö, josta se on saanut suomenkielisen nimensä alkuosan.
Esiintyminen

Töpömuura elää Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Lajin elinalueen laajuus on noin 56 000 neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Alavien maiden sademetsät.
Ravinto

Töpömuura syö muurahaisia (mistä se on saanut suomenkielisen nimensä loppuosan).
Linetsolidi

| --- | --- |


Linetsolidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N-[[(5S)-3-(3-fluori-4-morfolin-4-yylifenyyli)-2-okso-1,3-oksatsolidin-5-yyli]metyyli]asetamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 165800-03-3
ATC-koodi: J01XX08
PubChem CID: 441401
DrugBank: DB00601
Kemialliset tiedot
Kaava: C16H20N3FO4 
Moolimassa: 337,35
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 100 %
Proteiinisitoutuminen: 31 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 4,5–5,5 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen, intravenoosi
Linetsolidi (C16H20N3O4F) on oksatsolidinoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina erityisesti muille antibiooteille vastustuskykyisten infektioiden hoitoon. Linetsolidi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.