William Lundberg
Elämä > Sisällissota

Helsingissä 18.–19. tammikuuta järjestetyssä sosialidemokraattien puolueneuvoston kokouksessa Lundberg arvosteli kärkkäästi puoluejohtoa siitä, että sen jäsenet nostivat korkeaa palkkaa samaan aikaan, kun työläiset Turussa näkivät nälkää. Hänen mukaansa puoluejohto oli myös pettänyt lupauksensa jatkaa vallankumousta marraskuun yleislakon jälkeen. Puheessaan hän vaati vallankumoustoimintaa jatkettavaksi tai puoluejohdon korvaamista radikaalin linjan kannattajilla. Lundbergin oma ajatus oli käyttää järjestyskaartia omaisuuden ja elintarvikkeiden takavarikointiin sekä myös turvautua järjestyksenpidossa väkivaltaan tarpeen niin vaatiessa. Kun hän ei saanut puoluejohtoa muuttamaan linjaansa, kävi Lundberg puhumassa Helsingin punakaartin kokouksessa, jossa hänen ajatuksensa saivatkin vastakaikua.
Neljä päivää myöhemmin järjestetyssä puolueneuvoston kokouksessa Lundberg vaati edelleen välitöntä vallankaappausta. Vaatimus torjuttiin aluksi, mutta lopulta kumousta kannattaneet saivat enemmistön. Turun työväenjärjestöissä Lundbergin johtamalla radikaalilla linjalla oli vankka kannatus, sillä vain kymmenesosa jäsenistöstä oli maltillisten takana. Päätös vallankumouksen aloittamisesta kaupungissa tehtiin 27. tammikuuta pidetyssä työväenjärjestöjen yhteiskokouksessa, jossa Lundberg esitti Turun kunnallisjärjestölle vallan siirtämistä työväestölle. Kaksi päivää myöhemmin asetettiin kaupungin hallintoelimiin niiden toimintaa valvovia komissaareja. Tehtäviin nimitettiin Lundbergin aloitteesta lukuisia ruotsalaisen työväenyhdistyksen jäseniä.
Sisällissodan käynnistyttyä Turun kunnallisjärjestön radikaalin siiven johtajiin kuulunut Tuomas Hyrskymurto päätti lähteä rintamalle, joten Lundberg jäi Turkuun hallitsemaan kaupunkia käytännössä yksinään. Valtakautensa aikana hän onnistui pitämään Turun rauhallisena ilmeisesti käyttämällä varsin koviakin otteita järjestyksenpidossa. Kaupungissa ei esiintynyt samanlaista terroria kuin usealla muulla punaisten hallussa olleella paikkakunnilla. Ainoaksi mielivaltaiseksi veriteoksi jäi neljän Pohjan pitäjästä vangitun valkoisen insinöörin murhat, joihin syyllistyi Perniön punakaarti. Turussa pidätettyjä valkoisten kannattajia säilytettiin Kakolan vankilassa, jossa he saivat asiallisen kohtelun. Miliisi suoritti kaupungissa myös kotietsintöjä, mutta ne johtuivat pääosin alkoholijuomia koskevien määräysten rikkomisesta.
Sodan loppuvaiheessa Lundberg sai 3. huhtikuuta ilmoituksen saksalaisten Hangossa tekemästä maihinnoususta ja samalla Helsingistä tuli 
käsky jättää kaupunki. Vetäytyminen kuitenkin lykkääntyi, kun myös tuhansia punaisia siviilejä alkoi pakenemaan kaupungista. Vetäytymisvaiheessa Lundberg toimi myös Turun punakaartin kaupungissa olleiden yksikköjen päällikkönä. Lundbergin puoliso Anna Josefiina Latvala ja heidän kolme lastaan jättivät Turun 8. huhtikuuta lähteneellä ensimmäisellä pakojunalla. Lundberg poistui itse toiseksi viimeisellä kaupungista lähteneellä junalla aamuyöllä 12. huhtikuuta. Viipuriin matkalla ollut juna ei milloinkaan päässyt perille. Lehtitietojen mukaan Lundberg, toimittaja R. W. Österman sekä Walter Borgin nuorempi poika Erik Borg yrittivät jatkaa matkaa kohti itää jalkaisin, mutta jäivät 7. toukokuuta Myrskylässä suojeluskuntalaisten vangeiksi. Heidät toimitettiin Helsingin vankileirille, jossa Lundberg teloitettiin toukokuun 12. päivän vastaisena yönä. Myös Österman ja Borg ammuttiin toukokuun aikana. Lundbergin perhe sen sijaan onnistui pakenemaan Neuvosto-Venäjälle, josta he pääsivät palaamaan Turkuun vuonna 1920.