stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georg Joachim Rheticus
Elämä ja ura

Rheticus opiskeli Oswald Myconiuksen johdolla ja kirjautui sitten Wittenbergin yliopistoon, jossa hän opiskeli matematiikkaa ja tähtitiedettä erityisesti Johannes Volmarin kanssa. Opiskeluaikana hän kuului Philipp Melanchthonin läheiseen ystäväpiiriin. Rheticus nimitettiin matematiikan professoriksi vuonna 1537. Koska uusi kopernikaaninen teoria kiinnosti häntä suuresti, hän erosi professuurista vuonna 1539 ja lähti Frauenbergiin liittyäkseen Kopernikuksen seuraan, jossa hän avusti Kopernikusta De revolutionibus orbium coelestium -teoksen käsikirjoituksen viimeistelyssä, ja valvoi teoksen painamista, johon hän oli saanut Kopernikuksen suostuteltua. Hän palasi Wittenbergiin vuonna 1541 ja hänet valittiin Leipzigin yliopiston tiedekunnan dekaaniksi vuonna 1548. Homoseksuaalisen suhteen vuoksi Rheticus joutui pakenemaan Leipzigista huhtikuussa 1551, ja asettui lääkäriksi Krakovaan vuonna 1554. Siellä hän laati ohjeita tähtitieteellisten välineiden, muun muassa Jaakobinsauvan, rakentamiseen ja tähtieteellisestä havainnoinnista. Hän myös laati astrologisia horoskooppeja ja harjoitti alkemiaa.
Rheticus jatkoi suuren matemaattisen tutkielmansa Opus Palatinum de Triangulis työstämistä kuolemaansa saakka. Sen ensimmäinen versio oli vuonna 1551 julkaistu Canon doctrinae triangulorum. Opus Palatinum -teoksen julkaisi Rheticuksen kuoleman jälkeen matemaatikko Valentine Otho vuonna 1596. Siinä määritteltiin trigonometriset funktiot ensimmäisen kerran suorakulmaisen kolmion sivujen suhteina. Teos sisälsi tarkat ja laajat trigonometriset taulukot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georg Joachim Rheticus Wikimedia Commonsissa
Georg Julius von Schultz

| Georg Julius von Schultz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1808 Tallinna, Viro
Kuollut: 16. toukokuuta 1875 (66 vuotta) Wien, Itävalta
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  lääkäri, runoilija, folkloristi
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Georg Julius von Schultz, myös Georg Julius Schultz-Bertram ja Dr. Bertram(ven. Его́р Христиа́нович фон Шульц, Jegor Hristianovits fon Šults (22. syyskuuta (J.) / 4. lokakuuta 1808 Tallinna –  4. toukokuuta (J.) / 16. toukokuuta 1875 Wien, Itävalta) oli baltiansaksalainen Viron-ystävä ja kirjallisuudentuntija, joka herätti ajatuksen Kalevipoegista..
Von Schultz oli runoilija, kustantaja, folkloristi, humoristi, Viron-ystävä, lääkäri ja virkamies.
Von Schultzin tytär Lydia asui Suomenlinnassa avioiduttuaan sotilasinsinööri Nikolai von Baltzin kanssa, ja sitä kautta von Schultzilla oli yhteys Suomeen ja hän tutustui Kalevalaan. Hän esitteli Kalevalan ensimmäisen painoksen Viron oppineiden seuran eli Gelehrte Estnische Gesellschaftin kokouksessa, jossa siitä ryhdyttiin suunnittelemaan Kalevipoegia, jonka kokoamisen aloitti Friedrich Robert Faehlmann.
Von Schultzin toinen tytär oli pianisti ja säveltäjä Ella Adajevskaja.
Julkaisut

Sagen vom Ládogasee oder Erzählungen meiner Ssudomôika. Näköispainos; Hannover-Döhren : Harro v. Hirschheydt, 1972. Alkuteos julk.: Helsingfors, Wasenius, 1872
Aiheesta muualla

Seppo Zetterberg: Suursaaren kautta Lappeenrantaan, (Arkistoitu – Internet Archive) Tuglas-seura
Seppo Zetterberg: Aurora Karamzinin kartanossa Espoossa, (Arkistoitu – Internet Archive) Tuglas-seura
Guaranit

Guarani-perhe.
Guaranit on eteläamerikkalainen intiaanikansa, joka asuu Uruguayn, nykyisen Paraguayn ja kaksi lääniä Argentiinasta (Corrientes ja Entre Rios) kattavalla alueella. Nimi "guarani" tarkoittaa taistelijaa.
Historia

Ennen eurooppalaisten tuloa guaranit asuivat paalutettujen kylien yhteistaloissa, 10–15 perhettä samassa talossa. Keskushallintoa ei ollut: kylien yhteistoiminta oli satunnaista ja vapaaehtoista. Eurooppalaisten tullessa guaraneja oli noin 400 000. He harjoittivat maanviljelyä eli kasvattivat maniokkia ja maissia, metsästivät puhallusputkilla ja jousilla ja keräsivät villihunajaa. Puunkaiverrus ja ruukunteko olivat hienoja taidemuotoja.
Guaranit toimivat yhteistyössä jesuiittalähetyssaarnaajien kanssa ja puolustivat Paraguayn valtiota, kun Brasilia, Argentiina ja Uruguay hyökkäsivät yhdessä naapurinsa kimppuun.
Guaranin kieli on hyvin säilynyt. Sillä on kirjoitettu uskonnollista kirjallisuutta jo 1600-luvulla.
Nykyään

Guarani-heimoon kuuluvia ihmisiä on Survival Internationalin arvion mukaan noin 80 000. Suurin osa guaraneista asuu Paraguayn, Brasilian, Bolivian ja Argentiinan alueella; eniten Brasiliassa, missä heitä on noin 51 000. Brasiliassa guaranit asuvat seitsemän osavaltion alueella ja heidät on jaettu kolmeen ryhmään: Kaiowát, Ñandevat sekä M'byát. Suurin ryhmä on Kaiowát, joiden nimi tarkoittaa 'metsän ihmisiä'. Guaranit ovat uskonnollisia. Useimmissa yhteisöissä on erillinen rukoushuone ja hengellinen johtaja, jonka auktoriteetti perustuu enemmänkin arvovaltaan ja kunnioitukseen kuin käytännön voimaan ja valtaan. Aikojen alusta lähtien guaranit ovat etsineet esi-isiensä lupaamaa maata ('maa ilman pahuutta'), jossa ihmiset olisivat vapaita kärsimyksestä ja kivusta.
Guaranien, kuten monien muidenkin alkuperäisheimojen, elinolot on uhattuna. Ahdinkoa aiheuttavat lähinnä kiistat maa-alasta kaivostyöntekijöiden ja karjatilallisten kanssa. Monia guaraneja on tapettu ja monet ovat päätyneet itsemurhaan. Itsemurhat ovat guaranien keskuudessa paljon yleisempiä kuin muun väestön keskuudessa. Syynä tähän uskotaan olevan guaranien elämäntapa ja -tehtävä etsiä heille kuuluvaa maata, jota ei yksinkertaisesti enää nykyään ole. Pahin tilanne on brasilialaisen Mato Grosso do Sul -osavaltion alueella, jossa guaranit aikoinaan omistivat 350 000 neliökilometriä maata, kun nykyään siitä ei ole enää juuri mitään jäljellä. Alkuperäisväestön osa on muutenkin heikko Etelä-Amerikassa, ja heimojen puolia pitää vain muutama kansalaisjärjestö, kuten Survival International ja AmazonWatch. Kesäkuussa 2016 pitkäaikainen guarani-aktivisti Leia Aquino kuoli yllättäen aivoverenvuotoon. Tämä koettiin suurena takaiskuna alkuperäisväestön puolesta taistelevien keskuudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guaranit Wikimedia Commonsissa
Kerroslista

Rapattuja kerroslistoja tiilijulkisivussa.
Kerroslistoja laudoitusvyöhykkeiden välissä.
Kerroslista on rakennuksen julkisivussa oleva pinnasta ulkoneva, vaakasuora rakenneosa, joka jakaa pinnan osiin. Tämä kapea ja pitkänomainen osa ulottuu yleensä nurkasta nurkkaan ja saattaa kiertää koko rakennuksen ympäri. Kerroslistan poikkileikkaus on yleensä profiloitu ja lista on usein suojattu sateelta yläpuolisella viistolla kerroslistapellillä eli kerrosvesipellillä. Lista voi olla samalla korkeudella kuin sisäpuolinen eri kerrosten välinen välipohja, mutta aina näin ei ole. Kerroslistaa käytetään puisissa, rapatuissa ja tiilisissä julkisivuissa. Korkeassa puuseinässä kerroslistan käyttö vähentää pystylaudoituksessa tarvittavien jatkosten määrää. Rapatussa rakennuksessa kerroslista tehdään laastista ja profiili muotoillaan märkään laastiin kaavainta pintaa pitkin vetämällä. Tiiliseinässä kerroslista on joko tiilipintainen tai laastilla peitetty. Puuseinässä laudoitusvyöhykkeiden välisen kerroslistan materiaalina on puu, jonka yläsivu on tavallisesti sahattu viistoksi veden poisjohtamiseksi, ellei listaa ole suojattu pellillä.
Guaraní-sota

Guaraní-sota (esp. Guerra Guaranítica) oli guaraní-intiaanien Portugalia ja Espanjaa vastaan suunnattu sota vuosina 1754–1756. Taistelut puhkesivat kiistasta niin sanotun seitsemän lähetysaseman alueen suhteen Uruguayjoen itäpuolella nykyisen Brasilia Rio Grande do Sulin osavaltiossa. Lähetysasemia asuttivat guaranít, jotka vastustivat Espanjan tuolloin hallitseman alueen siirtämistä Portugalille Madridin sopimuksen nojalla. Lähetysasemien guaranít nousivat kapinaan, jonka espanjalaiset ja portugalilaiset lopulta kuitenkin kukistivat yhdessä.
Tausta

Espanja ja Portugali hallitsivat molemmat alueita Etelä-Amerikassa. 1700-luvulla maiden välillä oli kaksi suurempaa kiistakysymystä alueeseen liittyen. Jesuiitat olivat perustaneet seudulle lähetysasemia, joita molemmat maat havittelivat itselleen. Toinen kiistakysymys liittyi alueisiin La Platan seudulla. Vuonna 1750 osapuolet solmivat niin sanotun Madridin sopimuksen, jolla Portugali luopui vaatimuksistaan Colônia do Sacramenton alueeseen, mutta sai samalla tunnustuksen Espanjalta alueilleen Amazonian seudulla. Guaraní-sotaan johtanut sopimuksen kohta liittyi niin sanotun seitsemän lähetysaseman alueeseen Uruguayjoen itäpuolella nykyisessä Brasilian Rio Grande do Sulin osavaltiossa. Seitsemän lähetysaseman alueella asui noin 30 000 guaraní-intiaania.
Jesuiittojen lähetysasemien guaranít vastustivat maidensa siirtoa Portugalille. Guaranít tunsivat portugalilaiset vanhoina vihollisinaan. Bandeirantes oli termi portugalilaisille orjanmetsästäjille, jotka olivat iskeneet intiaanien asuttamille lähetysasemille etenkin 1600-luvulla. Sopimuksen nojalla intiaanit oli joka tapauksessa tarkoitus pakkosiirtää seitsemän lähetysaseman alueelta. Guaranít kieltäytyivät noudattamasta alueen espanjalaisen kuvernöörin käskyä ja päättivät sen sijaan vastustaa sitä Sepé Tiarayún johdolla.
Sota

Tiarayú ja hänen tuolloin johtamansa pieni noin 68 miehen joukko tapasi espanjalaisia ja portugalilaisia edustajia helmikuussa 1753. Tiarayú kieltäytyi tekemästä myönnytyksiä. Espanjalaiset ja portugalilaiset olivat sotilaallisesti pientä guaraníjoukkoa voimakkaammat, mutta he päättivät silti vetäytyä toistaiseksi ylimääräisen verenvuodatuksen välttämiseksi. Uutinen tästä levisi kuitenkin lopulta Madridiin ja Lissaboniin, jossa vetäytyminen tulkittiin nöyryytyksenä ja merkkinä heikkoudesta.
Varsinaiset yhteenotot alkoivat helmikuussa 1754. Guaranít olivat varustautuneet sotaan hyödyntäen niukkoja resurssejaan tarkasti. Lähetysasemien metalliesineet muutettiin nuolenkärjiksi. Joidenkin lähteiden mukaan intiaanit valmistivat myös alkukantaisia puisia tykkejä bambusta. Lopulta guaraníen armeijaan lukeutui noin 1 000 miestä. Helmikuussa 1754 guaranít piirittivät Santo Amaron pienehkön portugalilaisen linnoituksen, joka antautui kuukauden kestäneiden taistelujen jälkeen. Espanjalaiset ja portugalilaiset vastasivat yhteistuumin iskemällä noin 3 000 miehen joukolla San Borjaan, josta käsin he saattoivat estää täydennykset muilta lähetysasemilta Uruguayjoen toisella puolella seitsemän lähetysaseman alueelle. Alueen guaranípäälliköt (cacique) antautuivat lopulta useita kuukausia kestäneiden taistelujen jälkeen.
Seitsemän lähetysaseman alueelle Tiarayú joutui vaihtamaan taktiikkaansa. Hän solmi liiton charrúa-intiaanien kanssa. Charrúat tunnettiin erityisen väkivaltaisina taistelijoina, joiden kanssa lähetysasemien intiaanit eivät aikaisemmin olisi olleet tekemisissä. Tiarayún joukkoihin kuului nyt noin 1 600 intiaania. Espanjalaiset ja portugalilaiset iskivät uuden armeijan kanssa alueelle vuoden 1755 lopulla. Tiarayú sai lopulta surmansa eräässä taistelussa. Hänen paikalleen kohosi Nicolás Ñeenguirú, jonka ei kuitenkaan onnistunut innostamaan intiaaneja taakseen edeltäjänsä tavoin. 10. helmikuuta 1756 käytiin taistelu Caaybatéssa Yacuíjoen varrella. Intiaanit oli piiritetty ja Ñeenguirú yritti neuvotella antautumisesta. Lopulta syttyi kuitenkin lähitaistelu, jonka espanjalaiset ja portugalialiset lopulta voittivat.
Seuraukset

Tappio Caaybatéssa merkitsi käytännössä tappiota intiaaneille koko sodassa, joskin pienimuotoisempaa sissisotaa käytiin vielä useampia kuukausia taistelun jälkeen. Kaikki seitsemän lähetysasemaa oli kukistettu toukokuuhun 1756 mennessä. Osa intiaaneista pakeni alueelta syrjäisempiin viidakkoihin ja soille, jossa he elivät eristäytyneenä vielä useita vuosikymmeniä. Itse seitsemän lähetysaseman alueen luovutukseen liittynyt sopimuksen kohta kumoutui San Ildefonson sopimuksessa vuonna 1761. Sopimuksen epämääräys liittyen myöhemmän Paraguayn ja Brasilian rajaan aiheutti konflikteja vielä kauan myöhemmin.
Orjanmetsästäjien vangitsemia guaraní-intiaaneja, Jean Baptiste Debretin maalaus.
Katedraalin rauniot São Miguel das Missõesissa, yksi seitsemästä lähetysasemasta.
Sepé Tiarayú kuvattuna seinämaalauksessa Porto Alegressa.
Keisariturako

| Keisariturako |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Turakolinnut Musophagiformes
Heimo::  Turakot Musophagidae
Alaheimo::  Corythaeolinae
Suku::  Corythaeola  Heine, 1860
Laji::  cristata
Kaksiosainen nimi
 Corythaeola cristata  (Vieillot, 1816) 
Katso myös
   Keisariturako Wikispeciesissä   Keisariturako Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keisariturako, aikaisemmalta nimeltään jättiläisturako (Corythaeola cristata) on turakolintujen lahkoon kuuluva lintulaji. Se on sukunsa ja alaheimonsa ainoa laji.
Gretchen Mol

| Gretchen Mol |
| --- | --- |
 Gretchen Mol vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. marraskuuta 1972 (ikä 51) Deep River, Connecticut, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1996–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Gretchen Mol (s. 8. marraskuuta 1972 Deep River, Connecticut) on yhdys­valtalainen näyttelijä ja entinen malli. Hänet tunnetaan rooleistaan elo­kuvissa Rounders – ässä hihassa, Celebrity, Klo 15:10 lähtö Yumaan ja 13. kerros. Hän esitti myös Gillian Darmodya HBO:n sarjassa Boardwalk Empire. [lähde? ]
Valikoitu filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Donnie Brasco | Sonnyn tyttö­ystävä |  |
| 1998 | Rounders – ässä hihassa | Jo |  |
| 1999 | 13. kerros | Jane Fuller / Natasha Molinaro |  |
| 1999 | Sweet and Lowdown | Ellie |  |
| 2006 | Puccini for Beginners | Grace |  |
| 2007 | Klo 15:10 lähtö Yumaan | Alice Evans |  |
| 2016 | Manchester by the Sea | Elise |  |
Televisio
| 2008 | Life on Mars | Annie Norris |  |
| 2010–2014 | Boardwalk Empire | Gillian Darmody |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gretchen Mol Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gretchen Mol
Käännös suomeksi
Keski-Kreikka (täsmennyssivu)

Keski-Kreikka voi viitata useisiin Kreikan alueisiin, jotka kattavat maantieteellisesti eri alueen:
Keski-Kreikka, yksi Kreikan kolmestatoista alueesta.
Keski-Kreikka, yksi Kreikan perinteisistä historiallis-maantieteellisistä alueista.
Keski-Kreikka, yksi Kreikan NUTS 1 -alueista.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Keski-Kreikka”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
HMS Olympus (S12)

| HMS Olympus |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Armstrong, Barrow-in-Furness
Kölinlasku:  4. maaliskuuta 1960
Laskettu vesille:  14. kesäkuuta 1961
Palveluskäyttöön:  7. heinäkuuta 1962
Poistui palveluskäytöstä:  Kanadan laivastolle 1989
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 610 t (pinnalla) 2 410 t (sukelluksissa)
Pituus:  88,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,1 m
Syväys:  5,6 m
Koneteho:  3 680 bhp/6 000 shp
Nopeus:  17 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  62
Aseistus
Aseistus:  8 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Olympus (viirinumero S12) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Oberon-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 4. maaliskuuta 1960. Se laskettiin vesille 14. kesäkuuta 1961 ja valmistui 7. heinäkuuta 1962.
Palvelus

Alus siirrettiin Kanadan laivastolle 1989.
HMS Onslaught (G04)

| HMS Onslaught |
| --- | --- |
 HMS Onslaught

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan
Kölinlasku:  14. tammikuuta 1940
Laskettu vesille:  9. lokakuuta 1941
Palveluskäyttöön:  19. kesäkuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  myyty Pakistanin laivastolle 1951 nimellä Tughril
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 570 t (standardi)
Pituus:  105 m
Leveys:  11 m
Syväys:  4,11 m
Koneteho:  40 000 hv
Nopeus:  37 solmua
Miehistöä:  176+
Aseistus
Aseistus:  4 x QF 4,7" Mk XII yksiputkisina CP Mk XVIII -asennuksina 1 x QF 4" Mk V -ilmatorjuntatykki HA Mk III -asennuksena 1 x neliputkinen QF 2 naulan Mk VII -ilmatorjuntatykki 6 x yksiputkista Oerlikon 20 mm 4 x 21" (533 mm) torpedoputkea 4 x syvyyspomminheitintä ja 2 x kiskoa, joissa yhteensä 70 syvyyspommia
HMS Onslaught (viirinumero G04) oli Britannian kuninkaallisen laivaston O-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 3. syyskuuta 1939 ensimmäisessä hätälaivueessa (engl. 1st Emergency Flotilla) nimellä HMS Pathfinder Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Glasgow'sta, missä köli laskettiin 14. tammikuuta 1941. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 9. lokakuuta nimellä HMS Onslaught uuden nimeämisen mukaisesti ja valmistui 19. kesäkuuta 1942.
Palvelus

Alus oli 1946-1949 Clydessä sukellusveneiden maalilaivana. Se poistettiin palveluksesta vuoden 1950 alussa ja sijoitettiin poistolistalle. Alus siirrettiin 3. maaliskuuta 1951 Pakistanille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Tughril. Alus muutettiin 1957 sukellusveneidentorjuntafregatiksi. Se poistettiin palveluksesta 1975 ja romutettiin kaksi vuotta myöhemmin.
HMS Onyx (S21)

| HMS Onyx |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cammell Laird, Birkenhead
Kölinlasku:  16. marraskuuta 1964
Laskettu vesille:  18. elokuuta 1966
Palveluskäyttöön:  25. marraskuuta 1967
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 1992
Loppuvaihe:  museoitu
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 610 t (pinnalla) 2 410 t (sukelluksissa)
Pituus:  88,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,1 m
Syväys:  5,6 m
Koneteho:  3 680 bhp/6 000 shp
Nopeus:  17 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  62
Aseistus
Aseistus:  8 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Onyx (viirinumero S21) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Oberon-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 16. marraskuuta 1964. Se laskettiin vesille 18. elokuuta 1966 ja valmistui 25. marraskuuta 1967.
Palvelus

Alus osallistui 1982 Falklandin sotaan laskien maihin SAS- ja SBS-joukkojen sotilaita. Eräällä tällaisella matkalla alus osui pohjaan, jolloin sen keula vaurioitui. Alus upotti pahoin vaurioituneen RFA Sir Galahadin, josta myöhemmin tehtiin hautamuistomerkki aluksella kaatuneille sotilaille.
Alus poistettiin palveluksesta 1991 ja museoitiin Brikenheadiin. Toukokuussa 2006 alus myytiin Joe Mullenille, minkä jälkeen alus siirrettiin sukellusvenemuseoon Barrow-in-Furnessiin.
Keisarinmänty

Keisarinmänty toukokuussa 2016.
Keisarinmännyn runko haarautuu noin metrin korkeudelta.
Keisarinmänty on Hämeenlinnassa Pikku-Parolassa sijaitseva rauhoitettu mänty. Puun iäksi on arvioitu jopa 400 vuotta ja se on rungon paksuudella mitattuna Suomen suurin metsämänty. Puun ympärysmitta on 548 senttimetriä.
Dendrologian Seuran tietojen mukaan puun ympärysmitta 0,7 metrin korkeudelta on 496 senttimetriä, latvuksen halkaisija on mittaussuunnasta riippuen 17–20 metriä ja männyn korkeus on 11,5 metriä.
Perimätiedon mukaan Parolannummen kentällä joukkoja katselmoineet Ruotsin kuninkaat Kustaa III ja Kustaa IV Aadolf ovat aterioineet puun varjossa ja tällä perusteella puuta alettiin kutsua Kuninkaanmännyksi. Kustaa III kävi Parolannummella kesäkuussa 1783 ja Kustaa IV Aadolf kesällä 1802. Suomen sodan aikana 1808 kerrotaan erään rakuunan piilottaneen yksikkönsä lipun puussa olleeseen koloon ja tämän vuoksi puuta kutsuttiin myös Rakuunanmännyksi.
Nykyisen nimensä puu sai 1800-luvulla kun Venäjän keisarit Aleksanteri I ja Aleksanteri II ruokailivat Parolassa käydessään puun juurella. Aleksanteri I kävi Parolassa 1819 ja Aleksanteri II 29. heinäkuuta 1863. Aleksanteri II:n vierailun aikana puun juurella pidettiin suuret juhlat ja samalla mänty sai nimensä.
Pikku-Parolassa sijainneen Kiltin tilan isäntä Väinö Kiltti teki 1900-luvun alussa puun ympärille suoja-aidan. Puu rauhoitettiin 1957.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keisarinmänty Wikimedia Commonsissa
"Jos kielin voisi kertoa..." niin mitä tietäisi Parolan "Keisarimänty"?, Hakkapeliitta, 03.10.1933, nro 40, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kettelvikin kivimuseo

Kettelvikin kivimuseo.
Kettelvikin kivimuseo.
Kettelvikin kivimuseo (ruots. Kettelviks Stenmuseum) on museo Kettelvikissä, Gotlannissa. Se sijaitsee Kettelvikissä kivenhakkaaja John Larssonin kivilouhoksen yhteydessä, joka oli käytössä 1930-luvulta 1980-luvulle. Siellä on nähtävissä vanha työympäristö nostureineen ja pumppuineen. Museorakennuksessa on esillä kaksi tahkoa, valokuvia, työkaluja ja hiekkakivestä valmistettuja esineitä.
Suurin osa materiaaleista, sorvi, työkalut jne. periytyvät Ivar Hanssonilta, joka oli viimeinen aktiivinen kivenhakkaaja. Hänen poikansa Anders Hansson lahjoitti ne museolle isänsä kuoleman jälkeen.
Gotlandsbrynet-niminen yritys on rakentanut museota 1980-luvun lopusta lähtien ja museota tukee yhdistys Kettelvik Stenmuseums Vänner.
HMS Opossum (S19)

| HMS Opossum |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cammell Laird, Birkenhead
Kölinlasku:  21. joulukuuta 1961
Laskettu vesille:  23. toukokuuta 1963
Palveluskäyttöön:  5. kesäkuuta 1964
Poistui palveluskäytöstä:  elokuussa 1993
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 610 t (pinnalla) 2 410 t (sukelluksissa)
Pituus:  88,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,1 m
Syväys:  5,6 m
Koneteho:  3 680 bhp/6 000 shp
Nopeus:  17 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  62
Aseistus
Aseistus:  8 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Opossum (viirinumero S19) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Oberon-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 21. joulukuuta 1961. Se laskettiin vesille 23. toukokuuta 1963 ja valmistui 5. joulukuuta 1964.
Palvelus

Alus osallistui Persianlahden sotaan laskien maihin SBS-joukkojen sotilaita Irakiin ja miehitettyyn Kuwaitiin. Toukokuussa 1991 alus palasi HMS Dolphiniin maalattuna perinteisin Kaukoidän laivaston värein, mustalla ja hanhenmunan sinisellä. Aluksella liehui myös perinteinen merirosvolippu kuvaamassa onnistunutta sotapurjehdusta.
Alus poistettiin palveluksesta 1993.
Keltataskumaluri

| Keltataskumaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Taskumalurit Epthianura
Laji::  crocea
Kaksiosainen nimi
 Epthianura crocea  Castelnau & Ramsay, 1877 
Katso myös
   Keltataskumaluri Wikispeciesissä   Keltataskumaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltataskumaluri (Epthianura crocea) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Keltataskumaluria tavataan Australiassa. Keltataskumalurin nimialalajia (E. c. croeca) pidetään yleisenä. Alalajin macgregori populaatio on 50 ykailöä ja alalajin tunneyi 500 yksilöä. Keltataskumaluri on luokiteltu elinvoimaiseksi.