stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ensimmäinen sortokausi
Ensimmäisen sortokauden jälkeen > Ensimmäiset eduskuntavaalit

Heinäkuussa 1906 päätetty eduskuntalaitoksen uudistus oli laajentanut äänioikeutettujen määrän miljoonaan. Äänioikeus myönnettiin naisille ja alemmille yhteiskuntaluokille ja niille ylempien luokkien edustajille, jotka eivät olleet mahtuneet entisten säätyjen puitteisiin.
Eduskuntalaitoksen uudistuksen myötä puolueet muuttivat toimintatapojaan. Ruotsalainen kansanpuolue kiinnitti enemmän huomiota rannikon suomenruotsalaiseen väestöön.
Sosialidemokraattinen puolue kohdisti toimintaansa aikaisempaa enemmän maaseudun epäitsenäiseen väestöön, mikä ilmeni Forssan kokouksessa elokuussa 1903 sekä huhtikuussa 1906 pidetyssä Tampereen ”torpparikokouksessa”, jossa keskusteltiin maanhankkimisesta tilattomalle väestölle pakkolunastusmenettelyn avulla ja niin sanotun viljelyspakkolain säätämisestä.
Myöntyväisyyssuuntauksen edustaja Vanhasuomalainen puolue esiintyi ”koko kansan puolueena” ja omaksui radikaalin ohjelman kielikysymyksessä, muodostaen laajan ja seikkaperäisen ”maalaisohjelman”.
Nuorsuomalaisten vaaliohjelma perustui puolueen erilaisia sisäisiä näkemyksiä tasoitteleviin kompromisseihin ja oli sen vuoksi varovaisempi agraarikaari ja kunnallisen äänioikeuden kysymyksessä. Sosialistit, Maalaisliitto ja Vanhasuomalaiset esittivät yksityiskohtaisemman maalaisohjelman, joten Nuorsuomalaisten ohjelma koettiin ylimalkaiseksi.
Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 1907 perustuslailliset puolueet kärsivät tappion , saaden kuitenkin 80 paikkaa. Sosialidemokraatit saivat 80 edustajaa. Vanhasuomalainen puolue sai 59 edustajaa, Nuorsuomalaiset 26, Ruotsalainen kansanpuolue 24, Maalaisliitto 9 ja Kristillinen työväenliitto 2 paikkaa.
Eduskunta kokoontui ensimmäisen kerran 23. toukokuuta 1907. Eduskunnan puhemieheksi valittiin P. E. Svinhufvud.
Sosialistit antoivat vuonna 1908 senaatille epäluottamuslauseen, mitä vanhasuomalaiset tukivat pidättymällä, jolloin senaatti päätyi myöntyväisyysmiesten käsiin, Mechelinin ja useiden muiden erottua.
Eduskunta hajotettiin Nikolai II:n tyytymättömyyden johdosta neljä kertaa.
17. lokakuussa 1907 valtiopäivillä säädettiin kieltolaki. Vuoden 1900 valtiopäiville oli jätetty 140 000 täysi-ikäisen kansalaisen allekirjoittama anomus yleisen kieltolain puolesta. Kieltolaki astui voimaan vasta myöhemmin.
Marraskuussa 1907 nimitettiin kenraalimajuri F. A. Seyn kenraalikuvernööri Gerardin apulaiseksi, mitä pidettiin uhkaavana merkkinä.
31. lokakuuta 1907 eduskunta päätti maksaa sotilasmiljoonat vuosilta 1906 ja 1907, yhteensä 20 miljoonaa markkaa.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto – Suuri lähetystö sortovaltaa vastaan
Suuren lähetystön jäsenet 13.–20.3.1899 (Arkistoitu – Internet Archive)
Teatteri Telakan hyvin rytmitetty Aktivisti vaikuttaa hypnoottisesti (Arkistoitu – Internet Archive)
Keisarillisen Majesteetin Armollinen Julistuskirja postitoimesta Suomen Suuriruhtinaanmaassa (16/1890) eli postimanifesti
Routa-ajan muistelmia. Apostolina kylänlukusilla v. 1899. Kurssit Tainionkoskella 30 vuotta sitten, Helsingin Sanomat, 15.07.1929, nro 187, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eino I. Parmanen : Kasakkamellakat Helsingissä huhtikuussa 1902, Suomen Kuvalehti, 01.11.1930, nro 44, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Bobrikoffin sortoa pakoon yli Merenkurkun jääaavikon kolmekymmentä vuotta sitten, Hakkapeliitta, 20.04.1937, nro 16, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kun hämäläinen torpanpoika ylisti venäläistä sotapalvelusta. ”Yleisvaltakunnallista” asevelvollisuuspropagandaa suomalaisin sanoin sortovuosien aikana, Hakkapeliitta, 31.01.1939, nro 5, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nikolai I. Horace Vernet’n maalaama muotokuva 1830-luvulta.
Aleksanteri II noin vuonna 1880.
Aleksanteri III ja Maria Fjodorovna Tanskassa 1893
Leo Mechelin vuonna 1894
K. F. Ordin, ajankohta tuntematon
Ordinin tutkimukset puhuttivat Suomessa. Pilalehti Matti Meikäläinen toi suorasukaisesti esiin näkemyksensä 3.5.1890.
Santarmit etsimässä salakuljetettua kirjallisuutta veturin höyrykattilasta v. 1905
Taiteilija Akseli Gallen-Kallelan surumerkki ilmestyi elokuussa 1900. Se tuli myyntiin samana päivänä kuin suomalaisten postimerkkien käyttö päättyi. Surumerkin tarkoituksena oli paitsi protestoida omien postimerkkien lakkauttamista vastaan, myös osoittaa ulkomaille menevissä lähetyksissä, mistä ne olivat peräisin. Käyttöön otetuissa uusissa venäläisissä merkeissä ei ollut lainkaan merkittynä niiden kotimaata. Surumerkki kiinnitettiin varsinaisen postimerkin viereen. Surumerkkiä ehdittiin käyttämään jonkin aikaa, kunnes kenraalikuvenööri Nikolai Bobrikov kielsi kaikkien poliittista merkitystä sisältävien merkkien ja kuvien käytön postilähetyksissä.
Pyhän Synodin prokuraattori Konstantin Pobjedonostsev n. 1898
Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov 1839-1904
Venäjän sotaministeri Aleksei Kuropatkin n. 1899
Suuren lähetystön jäsenet Nikolainkirkon portailla.
Yrjö Koskinen
Kagaalin jäseniä Espoossa, Träskändan kartanossa 10.4.1903.
Kasakoita senaatintorilla 18.4.1902.
Kolmikielinen kadunnimikilpi Helsingissä vuonna 1903.
Bobrikovin hautajaiset Pietarissa.
Robert Frost

Robert Frost vuonna 1959
Robert Lee Frost (26. maaliskuuta 1874 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 29. tammikuuta 1963 Boston, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen runoilija ja kirjailija.
Elämäkerta

Frost syntyi San Franciscossa, vaikka hänet usein yhdistetäänkin Uuteen-Englantiin. Hänen äitinsä oli skotti Isabelle Moodie ja hänen isänsä oli toimittaja William Prescott Frost Jr. Isä oli viinaanmenevä uhkapeluri ja tiukka kurinpitäjä, jolla oli palava intohimo politiikkaan. Isä kuoli 1885 tuberkuloosiin ollessaan vasta 36-vuotias. Isän kuoltua äiti, 11-vuotias Robert ja hänen hieman nuorempi sisarensa muuttivat Kaliforniasta Yhdysvaltain itärannikolle Massachusettsin Lawrenceen lähelle isän vanhempia. Äiti liittyi lahkolaiseen swedenborgilaiseen kirkkoon ja kastatti lapsensa siellä. Aikuisena Frost kuitenkin erosi kirkosta. Vuonna 1890 Frost alkoi opiskella Lawrencen high schoolissa, jossa hän innostui latinan ja kreikan kielistä. Siellä hän myös kirjoitti ensimmäisen julkaistun runonsa La Noche Triste ja tapasi tulevan vaimonsa Elinor Miriam Whiten (k. 1938). Naimisiin pariskunta meni 1895. Monenlaista työtä tehtyään Frost toimi maanviljelijänä, kunnes muutti perheineen Englantiin 1912 ja julkaisi siellä esikoiskokoelmansa A Boy's Will seuraavana vuonna. Yhdysvaltoihin Frost palasi 1915 ja toimi siellä opettajana useissa eri korkeakouluissa.
Kirjallinen tuotanto

Frostia inspiroi monesti Uuden-Englannin maaseutuelämä. Teoksissaan hän yhdisti tähän maalaismaisemaan monimutkaisia yhteiskunnallisia ja filosofisia teemoja. Hän oli jo omana elinaikanaan suosittu runoilija, joka palkittiin neljästi Pulitzer-palkinnolla. Runojen lisäksi hän kirjoitti muun muassa neljä näytelmää ja julkaisi proosatekstejä.
Frostin nimeen liitetään lause: "Poetry is what is lost in translation" ('mikä käännöksessä menetetään, on runous/ runollisuus'), mutta tosiasiassa lausetta ei löydy Frostin tuotannosta. Siitä on kuitenkin peräisin Sofia Coppolan elokuvan nimi Lost in Translation.
Kirjallinen tuotanto > Teokset (valikoima)

A Boy's Will, runokokoelma, 1913
North of Boston, runokokoelma, 1915
Collected Poems, Prose and Plays, 1995 (toim. Richard Poirier)
Kirjallinen tuotanto > Suomennettu tuotanto

Antologioissa:
Maailman runosydän toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Maailmankirjallisuuden mestarilyriikkaa, toim. Maunu Niinistö, WSOY Helsinki 1967
Runon suku: valikoima suomeksi elävää käännöslyriikkaa, toim. Jarkko Laine, Otava Helsinki 1991 ISBN 951-1-11447-6
Tähtien väri: valikoima amerikkalaista runoutta, toim. Ville Repo, WSOY Helsinki 1992 ISBN 951-0-18408-X
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974, 2004
Autiot paikat, suomentaja Ville Repo, teoksissa: Maailman runosydän, Maailmankirjallisuuden mestarilyriikkaa, Runon suku, Tähtien väri ja julkaisussa: Parnasso 1954; nro 2; s. 69
Kerrankin siis jotain, suomentaja Ville Repo, teoksessa: Tähtien väri
Koivut, suomentaja Ville Repo, teoksessa: Tähtien väri
Kysymätön lahja, suomentaja Ville Repo, teoksessa: Tähtien väri
Metsän reunassa lumisena iltana, suomentaja Ville Repo, teoksissa: Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa ja Tähtien väri
Muuria korjaamassa, suomentaja Aale Tynni, teoksissa: Maailmankirjallisuuden mestarilyriikkaa ja Tuhat laulujen vuotta
Omenainkorjuun jälkeen, suomentaja Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa
Omenankorjuun jälkeen, suomentaja Ville Repo, teoksissa: Maailmankirjallisuuden mestarilyriikkaa, Runon suku, Tähtien väri ja julkaisussa Parnasso 1954; nro 2; s. 70
Tuli ja jää, suomentaja Ville Repo, teoksessa: Tähtien väri
Tämä kerrottakoon huokaisten, suomentaja Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, teoksessa: Maailman runosydän
Valkopyrstöherhiläinen eli teorioiden tarkistus, suomentaja Ville Repo, teoksessa: Tähtien väri
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Robert Frost on Wikiaineistossa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Frost Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Robert Frost Wikisitaateissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC 2  IdRef
Führerbunker

| Führerbunker |
| --- | --- |
 Führerbunker heinäkuussa 1947.
Sijainti:  Berliini
Koordinaatit:  52.5125°N, 13.3815°E
Rakennustyyppi:  Bunkkeri
Rakennustyöt aloitettu:  1943
Valmistumisvuosi:  23. lokakuuta 1944
Tuhoutui:  5. joulukuuta 1947
Suunnittelija:  Albert Speer
Omistaja:  Natsi-Saksa
Käyttäjä:  Adolf Hitler
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Führerbunkerin sijainti.
Führerbunker oli Berliinin keskustassa valtakunnankanslian yhteydessä sijainnut maanalainen bunkkeri, jossa oli viimeinen Adolf Hitlerin toisen maailmansodan aikaisista päämajoista. Siellä Hitler myös teki itsemurhan 30. huhtikuuta 1945.
Rakennelma

Hitler rakennutti itselleen 21 päämajaa (Führerhauptquartier, FHQ) eri puolille Saksaa sekä Itä- ja Länsi-Euroopan miehitetyille alueille. Osaa näistä ei saatu valmiiksi – eikä Hitler vieraillut niissä – ennen sodan päättymistä. Päämajat olivat pääsääntöisesti maanalaisia betonibunkkereita. Muita Hitlerin päämajoja Führerbunkerin ohella oli muun muassa Wolfsschanze. Führerbunker oli massiivinen, täysin pomminkestävä bunkkeri, joka sijaitsi Wilhelmstrasse-kadun varrella valtakunnankanslian puutarhan alueella useiden metrien syvyydessä. Führerbunkerin kokonaisuus käsitti kaksi toisiinsa liitettyä bunkkeria, vanhempi ”Vorbunker” ja uudempi ”Führerbunker”. Niitä yhdistivät porraskäytävät.
Führerbunker oli noin 8,2 metriä valtakunnankanslian puutarhan alla, arviolta 120 metriä pohjoiseen uudesta valtakunnankansliasta, joka sijaitsi Vossstrasse 6:ssa. Vorbunker oli Wilhelmstrasse 77:ssä sijainneen vanhan valtakunnankanslian (Palais Radziwill) takana olevan suuren eteishallin alapuolella. Vanha ja uusi valtakunnankanslia olivat yhteydessä toisiinsa. Führerbunker sijaitsi hieman Vorbunkeria syvemmällä siitä länsiluoteeseen. Kartalle on merkitty bunkkereiden arvioidut sijainnit.
Bunkkereita suojasi arviolta lähes kolmimetrinen betonikerros. Bunkkereiden noin 30 suhteellisen pientä huonetta olivat jakautuneet kahdelle tasolle uloskäyntien johtaessa päärakennuksiin ja hätäuloskäytävän puutarhaan. Bunkkerit rakennettiin kahdessa eri vaiheessa, vuosina 1936 ja 1943. Hitlerin asuintilat olivat uudemmassa, alemmassa osassa. Vanhan valtakunnankanslian juhlasalin alla sijainnut ensimmäinen bunkkeri jäi niin sanotuksi esibunkkeriksi toisen bunkkerin valmistumisen jälkeen.
Käyttö

Hitler teki itsemurhan bunkkerissa 30. huhtikuuta 1945 yhdessä vaimonsa Eva Braunin kanssa. Hitler ampui itsensä ottaen samalla syanidikapselin, Eva Braun kuoli myrkkyyn. Kummankin ruumiit poltettiin Hitlerin toiveesta. Viimeinen bunkkerissa Hitlerin kuollessa läsnä olleista, Hitlerin lähetti ja henkivartija Rochus Misch, kuoli 5. syyskuuta 2013.
Hävittäminen

Sodan jälkeen bunkkeri jäi Länsi- ja Itä-Berliinin rajavyöhykkeelle, pääosin Itä-Berliinin puolelle. Se tutkittiin ja suljettiin. Neuvostopioneerit yrittivät tuhota sen räjäyttämällä joulukuussa 1947, mutta ainoastaan väliseinät ja ilmanvaihtohormit sortuivat. Länsi-Berliinin puolelta Saksan valtiopäivätalon läheltä löydettiin 1960-luvulla maanalaisia tunneleita, jotka Hitler oli rakennuttanut Welthauptstadt Germania -suunnitelmaa valmistellessaan. DDR:n viranomaiset huolestuivat, että myös Führerbunkerista saattaisi lähteä tuntemattomia salakäytäviä, joiden kautta itäberliiniläiset saattaisivat paeta salaa länteen. Stasin tutkijat avasivat bunkkerin uudelleen vuonna 1973 tutkiakseen sen. Kun valtakunnankanslian kortteliin rakennettiin 1980-luvulla asuinkerrostaloja, bunkkerin katto purettiin, se täytettiin soralla ja peitettiin asfaltilla. Sen päällä on nykyisin osoitteessa Wilhelmstrasse 92 sijaitsevan asuintalon pysäköintialue.
Bunkkerin paikkaa ei pitkään haluttu merkitä millään lailla maastoon, jotta se ei muodostuisi uusnatsien pyhiinvaelluspaikaksi. Vuonna 2006 Berliner Unterwelten -niminen yksityinen historianharrastajien yhdistys sai luvan pystyttää paikalle sen historiasta kertovan muistotaulun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Führerbunker Wikimedia Commonsissa
Führerbunker 3D (saksaksi) (englanniksi)
Führerbunkerin arvioitu pohjapiirros.
Vorbunkerin arvioitu pohjapiirros. Vorbunker oli yhdistetty Führerbunkeriin porraskäytävällä.
Pehr Adrian Gadd

Pehr Adrian Gaddin muistomerkki
Pehr (Pietari) Adrian Gadd (12. huhtikuuta 1727 Pirkkala – 11. elokuuta 1797 Turku) oli suomalainen luonnontutkija, taloustieteilijä ja kemisti. Hän oli Turun Akatemian ja samalla Suomen ensimmäinen kemian professori vuodesta 1761 alkaen. Hän tutki muun muassa kemian soveltamista metallurgiaan ja maanviljelyyn sekä salpietarin ja potaskan valmistukseen.
Luonnonhistorian ja talousopin dosentti

Kaarilan kartanossa Pirkkalassa syntyneen Gaddin vanhemmat olivat Ylä-Satakunnan yläosan kihlakunnan kruununvouti Jakob Gadd (k. 1745) ja Sara Gottleben. Gadd kirjoitti ylioppilaaksi Turussa vuonna 1742 ja puolusti pro graduaan 1748, väitöskirja käsitteli luonnontieteellisiä ja taloudellisia oloja Ylä-Satakunnassa. Vuonna 1750 hänet nimitettiin Turun Akatemian luonnonhistorian ja talousopin dosentiksi. Tässä virassa hän muun muassa etsi kolmena kesänä vuosina 1753–1755 paikallisia väri- ja hyötykasveja Turun saaristossa, tarkoitus oli löytää villakankaiden värjäykseen sopivia kasvilajeja. Sivuvirkoina hänet määrättiin vuonna 1755 myös Suomen salpietarikeittämöiden tarkastajaksi ja samana keväänä myös Turun ja Porin läänin lääninlampuriksi. Nämä työtehtävät sopivat hänen aiempaan työkokemukseensa, mutta antoivat myös mahdollisuuksia kerätä aineistoa varsinaiseen virkatyöhön liittyviin tutkimuksiin. Lääninlampurin tehtävästä Gadd luopui tultuaan nimitetyksi kemian professoriksi vuonna 1761.
Gadd perusti koepuutarhan Turkuun Linnankadun varrelle sekä kotitilalleen Kaarilan kartanoon. Hän viljeli näissä paikoissa perunaa, hamppua, tupakkaa, omenapuulajikkeita, luumu-, päärynä-, kirsikka- ja valkomulperipuita, juureksia sekä vihanneksia. Kasvihuoneissa Gadd kasvatti ruusuja, neilikoita, amarylliksiä, hyasintteja, lumikelloja, tulppaaneja ja liljoja sekä kokeili myös agaven, aloen, oleanterin, opuntiakaktuksen, sitruunan, puuvillan, sokeriruo’on ja viikunan kasvatusta. Kokeiden tarkoituksena oli löytää Suomen oloissa viljeltäviksi sopivia tekstiiliväri-, lääke- ja ravintokasveja sekä uusia puulajeja puusepänteollisuuden käyttöön.
Kemian professori

Hän aloitti suomalaisen kemian opetuksen aikakauden Turun Akatemiassa vuonna 1761. Gaddin aikana valmistui Turun akatemialle oma laboratorio vanhaan koulurakennukseen vuonna 1764. Laboratorio oli lähinnä Gaddin omassa käytössä mutta hän esitteli siellä kokeitaan myös oppilailleen.
Gadd ohjasi kaikkiaan 103 väitöskirjaa, muun muassa Jacob Gummeruksen väitöstutkimusta, joka käsitteli Turun läänin saaristolinnustoa, jonka aineiston todennäköisesti Gadd oli itse kerännyt 1750-luvulla. Gummerus puolusti väitöskirjaansa 1769. Gaddin ohjaamien väitöskirjojen aiheet liittyivät talouteen, mineraalivaroihin ja kasvien viljelyyn. Aiheita olivat muun muassa hampun, silkin ja pellavan viljely, koskien perkaus, salpietarin, potaskan ja metallien valmistus, viinan poltto, tervan- ja kalkin poltto sekä laastin ja saippuan valmistus.
Gadd hylkäsi latinan ja alkoi julkaista väitöskirjoja ruotsiksi. Hän myös julkaisi pienen kirjan suomeksi vuonna 1768: Lyhykäinen ja yxikertainen neuvo kuinga krydimaan yrttein kaswannot Suomen maasa taittaan saatettaa tuleundumaan. Siitä tuli yksi suomalaisen puutarhakirjallisuuden keskeisistä teoksista. Gadd oli myös suomalaisen maataloustieteen alkuunpanija kolmiosaisella Ruotsin maataloudesta vuosina 1773–1777 julkaisemallaan teoksella Försök til en systematisk inledning i Swenska landt-skötselen.
Gadd toimi myös Hämäläis-Osakunnan inspehtorina. Turun akatemian rehtorina Gadd oli lukuvuosina 1768-1769, 1774-1775 ja 1782-1783. Hän oli Ruotsin Tiedeakatemian ja Lontoon Tiedeakatemian jäsen.
Perhesuhteet

Pehr Gaddin isä oli kruununvouti Jakob Gadd (1698–1745) ja äiti Porin pormestarin tytär Sara Gottleben.
Pehr Gadd ja Brita Sidonia Fahlenius, joka oli Turun piispan Jonas Fahleniuksen tytär, vihittiin Turussa 25. lokakuuta 1759. Heille syntyi Turussa ainakin kahdeksan lasta.
Viimeiset vuotensa Gadd vietti lähes sokeana omistamassaan Kaarilan kartanossa. Hänet haudattiin Gadd-suvun hautakappeliin.
Aiheesta muualla

Pehr Adrian Gadd (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Lyhykäinen ja yksinkertainen neuvo kuinka ryytimaan yrttien kasvannot Suomenmaassa taiten saatetaan tuleentumaan Gaddin ainoa suomenkielinen kirja pdf:nä.
K. I. Karttunen : Ensimmäinen pitäjäkertomus, paikallishistoriaimme uranuurtaja, Aamulehti, 19.9.1937, nro 252, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef
Alexandra Frosterus-Såltin

| Alexandra Frosterus-Såltin |
| --- | --- |
 Alexandra Frosterus-Såltin
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. joulukuuta 1837 Inkoo, Suomi
Kuollut: 29. helmikuuta 1916 (78 vuotta) Vaasa
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Düsseldorfin koulukuntaan kuuluvat suomalaiset taiteilijat
Werner Holmberg, , 1860.
Fanny Churberg, Karl Anders Ekman, Severin Falkman, Ellen Favorin, Alina Forsman, Hanna Frosterus-Segerstråle, Alexandra Frosterus-Såltin, Emma Gylden-von Schantz, Werner Holmberg, Karl Emanuel Jansson, Arvid Liljelund, Berndt Lindholm, Erik Johan Löfgren, Hjalmar Munsterhjelm, Victorine Nordenswan, Augusta Soldan, Victoria Åberg
Alexandra Theodora Frosterus-Såltin (6. joulukuuta 1837 Inkoo – 29. helmikuuta 1916 Vaasa) oli suomalainen taidemaalari, joka tunnetaan erityisesti alttaritauluista. Hän maalasi ainakin 68 alttaritaulua ja teki myös kuvituksia.
Alexandra Frosterus-Såltin oli Suomen ensimmäinen naispuolinen piirustuskoulun opettaja, ja hän oli myös kuvataiteilija, joka jäätyään leskeksi varhain pystyi elättämään itsensä ja lapsensa taiteellisella työllä.
Lapsuus ja nuoruus

Alexandra Frosterus-Såltinin vanhemmat olivat teologian professori Benjamin Frosterus ja Vilhelmina Sofia o.s. af Gadolin, joka oli Suomen ensimmäinen ylioppilastutkinnon suorittanut nainen. Äiti kuoli, kun Alexandra oli vasta seitsemänvuotias. Isä avioitui vuonna 1846 Sofia Augusta Nordlingin kanssa. Taiteilija vietti lapsuutensa Vaasassa, missä isä toimi kirkkoherrana. Benjamin Frosterus edisti merkittävästi Vaasan ja Mustasaaren lasten koulunkäyntimahdollisuuksia ja suhtautui ymmärtävästi myös tyttärensä opiskelupyrkimyksiin. Alexandra lähti 14-vuotiaana Turun piirustuskouluun, missä hän opiskeli vuosina 1852–1857 R. W. Ekmanin yksityisoppilaana. Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulut lienevät olleet ensimmäisiä taidekouluja Euroopassa, joihin otettiin myös naisia oppilaiksi.
Saatuaan Taideyhdistykseltä 300 hopearuplan apurahan hän lähti 19-vuotiaana Düsseldorfiin jatkamaan taideopintojaan yhdessä veljensä kanssa. Naisia ei kuitenkaan tuohon aikaan otettu taideakatemiaan oppilaiksi, joten hänen oli otettava yksityistunteja. Hänen opettajansa oli saksalainen historiamaalari Otto Mengelberg, jonka johdolla hän opiskeli vuosina 1858–1862. Opettajansa kehotuksesta Frosterus-Såltin perehtyi anatomiaan ja henkilöiden maalaamiseen. Hän opiskeli Saksassa kahteen otteeseen, yhteensä kahdeksan vuotta.
Elämä ja ura

Alexandra Frosterus-Såltin debytoi henkilökuvillaan vuonna 1858 Suomessa Taideyhdistyksen näyttelyssä. Hänen mieliaiheitaan oli lapsikuvaus, sekä tavallinen kansa topeliaanisessa hengessä. Voitettuaan Taideyhdistyksen dukaattipalkinnon laatukuvallaan Sokea soittaja herättää poikansa myrskyn lähestyessä taiteilija lähti vuonna 1862 jatko-opiskelemaan Pariisiin, jossa hänellä oli mahdollisuus maalata elävää mallia. Dukaattipalkinnon ansainnut maalaus tuhoutui vuonna 1918. Talven 1862–1863 hän opiskeli Ange Tissierin ateljeessa Pariisissa, joka oli silloin ainoa paikka, jossa naiset saivat taideopetusta.
Avioiduttuaan vuonna 1866 Vaasan sairaalan lääkärin Fredrik Viktor Såltinin (s. 22. maaliskuuta 1833 Tenhola, k. 1873) kanssa hän muutti asumaan Vaasaan ja eristyksiin taidepiireistä. Maalaamisen hän joutui osittain jättämään. Maalausten aiheet muuttuivat Vaasan-vuosina kodin ja lasten kuvaamiseksi. Viiden vuoden kuluttua aviomies kuoli ja hän jäi leskeksi kolmen lapsen kanssa. Samana vuonna myös Ekman kuoli ja  Alexandra Frosterus-Såltininsta tuli opettajansa Ekmanin seuraaja opettajana ja kirkkomaalarina. Pystyäkseen huolehtimaan lapsistaan, joista nuorin oli vasta yhdeksän kuukauden ikäinen, Frosterus-Såltin ryhtyi maalaamaan alttaritauluja. Hän oli 1800-luvun tuotteliain kirkkotaiteilija. Heikon toimeentulon takia hän muutti vuonna 1874 Turkuun saatuaan Suomen taideyhdistyksen Turun piirustuskoulun antiikkiluokan opettajan paikan. Hän toimi taiteilijan työnsä ohessa opettajana Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa vuosina 1874–1889 ja oppikoulussa. Vuosina 1880–1881 hän joutui hoitamaan myös koulun johtajan tehtäviä, kun 20-vuotias Viktor Westerholm toimi Thorsten Waenerberg opettajan sijaisena. Kevätlukukaudella 1888, kun Waenerberg oli jo lopettanut ja Karl Viktor Reinius hoiti tilapäisesti prinsiippiluokkaa, Frosterus-Såltin opetti myös Heurlinin tyttökoulussa Turussa. Piirustuskoulun opettajan palkka oli pieni, joten hänen oli tehtävä myös noita muita töitä, etenkin 1870-luvun lopulla lisääntyneitä tilaustöitä kirkkoihin. Toimittuaan opettajana Turussa hän muutti vuonna 1889 Helsinkiin.
Eläkepäivinään hän palasi Vaasaan, missä hän kuoli 78-vuotiaana 29. helmikuuta 1916.