Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1918–1939
1930-luvun hävittäjähankinnat > 35 Fiat G.50 -hävittäjää vuosina 1939–1940

Uudelle laivueelle hankittaville hävittäjäkoneille asetettiin kovat vaatimukset, jotka perustuivat muun muassa venäläisen Tupolev SB-2 -pommikoneen oletettuun 420 km/h huippunopeuteen. Ilmavoimat tutki paperilla parisenkymmentä hävittäjätyyppiä, joista mikään ei täyttänyt kaikkia vaadittuja ominaisuuksia.
Bf-109 oli valittu Saksan ilmavoimien hävittäjäksi jo 12. maaliskuuta 1936 ja Heinkel pyrki myymään Heinkel He 112 -koneitaan ulkomaille. Se oli onnistunutkin myymään koneita Japanille, Espanjalle, Romanialle ja Unkarille vuosina 1938–1939. He-112:ssa oli potkurinnavan läpi ampuva 20 mm tykki mutta sen todelliset suoritusarvot olivat kirjallisuudessa esitettyjä selvästi huonompia. Esitetyt suoritusarvot olisivat vaatineet 1 000 hevosvoiman moottorin mutta konetta toimitettiin vain 680 hevosvoiman moottorilla. Suomessa vuonna 1938 suoritetuissa kokeissa Fokker D.XXI osoittautui Heinkel He-112:ta paremmaksi. Suorituskyky osoittautui puutteelliseksi myös käytännössä, sillä romanialaisilla oli vaikeuksia taisteluissa neuvostoliittolaisia Polikarpov I-16 -hävittäjiä vastaan.
Saksalainen kapteeniluutnantti von Bentheim oli Suomessa käydessään toukokuun alussa 1939 tarjonnut ilmavoimille Messerschmitt Bf-109 -hävittäjiä, mihin lienee perustunut Suomen toiveikkuus koneiden saantiin. Todellisuudessa Saksan lentokoneteollisuuden tuotantovauhti oli kaukana tavoitteista ja Messerschmittejä oli myyty vain Sveitsille ja Jugoslavialle vuosina 1938–1940. Sveitsiin koneita myytiin vastineeksi huippuluokan työstökoneista ja Jugoslavia maksoi koneet kovalla valuutalla, josta Saksassa oli pula. Suomella ei ollut tarjota Saksalle tällaisia vastineita ja viimeistään Molotov–Ribbentrop-sopimus olisi estänyt niiden toimittamisen Suomeen.
Fiat G.50 esiteltiin ensimmäisen kerran Milanon kansainvälisillä ilmailumessuilla lokakuussa 1937. Italia tilasi ilmavoimilleen kesällä 1937 45 Fiat G.50 -hävittäjää, joista ensimmäiset valmistuivat lokakuussa 1938. Näistä 12 lähetettiin koekäyttöön Espanjan sisällissotaan ja nämä koneet jäivät Espanjaan. Varsinainen sarjavalmistus pääsi alkamaan keväällä 1939 ja jatkui marraskuuhun 1940 saakka. Syksyllä 1940 Fiat sai Italian ilmavoimilta kiireisen 315 koneen G.50bis-tilauksen. Viimeiset kaikkiaan noin 780:stä Fiat G.50 -koneesta valmistuivat kesäkuussa 1942. Syksyllä 1937 Fiat G.50 oli ainoa kone, jota oli nopeasti saatavilla – tosin kalliiseen hintaan. Italian ja Suomen lisäksi Kroatian ilmavoimat osti G.50 -koneita.
Kesällä 1939] Supermarine Spitfire oli vielä salaisten listalla eikä Yhdistynyt kuningaskunta ollut halukas myymään uusia konetyyppejä ennen kuin omat tarpeet oli tyydytetty. Hawker Hurricanea oli myyty hyvän tuotantotahdin vuoksi ulkomaille: vuosina 1938–1939 koneita myytiin Jugoslavialle, Etelä-Afrikalle, Romanialle, Kanadalle, Persialle, Belgialle, Puolalle ja Turkille. Kesällä 1939 Yhdistynyt kuningaskunta ei ollut halukas myymään edes Hurricanea vaan tarjosi vanhempia hävittäjiä, ilmeisesti Gloster Gladiatoreja.
Ranskan ilmavoimat sai ensimmäiset Morane-Saulnier M.S. 405 -koneensa kesällä 1938, jolloin koneen puutteellinen suorituskyky verrattuna naapurivaltioiden koneisiin huomattiin. Lisäksi tuotantotahti oli hidas; tammikuussa 1939 oli toimitettu vasta parikymmentä 406-konetta. Heinäkuussa 1938 Sveitsi osti kaksi M.S. 406 -konetta ja Turkki 45 konetta. Myös Kiina, Liettua, Jugoslavia ja Puola tilasi koneita mutta näitä koneita ei sodan puhkeamisen vuoksi toimitettu.
Seversky voitti Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien hävittäjäkilpailun vuonna 1936 ja siltä tilattiin 77 Seversky P-35-konetta, joista ensimmäinen toimitettiin heinäkuussa 1937. Severskyn tuotantotahti oli hidas; viimeinen koneista luovutettiin elokuussa 1938. Koska Seversky hävisi vuonna 1937 järjestetyn uuden hävittäjäkilpailun Curtisille, myyntiponnistukset suunnattiin ulkomaille. Kesällä 1939 Ruotsi tilasi 15 Seversky EP-1 -konetta ja myöhemmin helmikuussa 1940 120 lisää; koneista 60 yksipaikkaista ja kaksi kaksipaikkaista Ruotsi ehti saada keväällä ja kesällä 1940 ennen kuin Yhdysvaltain hallituksen 2. heinäkuuta 1940 määräämä sotatarvikkeiden vientikielto astui voimaan. Kesällä 1939 Seversky EP-1 oli saatavilla Suomeenkin noin neljän kuukauden toimitusajalla mutta valmiiden koneiden tilaaminen ei kalliin hinnan vuoksi kiinnostanut. Sen sijaan oltiin kiinnostuneita valmistuslisenssistä vaikka kysymyksessä olikin metallirakenteinen kone ja kevytmetallien saatavuudesta oltiin huolestuneita.
Curtiss sai Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien vuoden 1936 hävittäjäkilpailun perusteella kolmen 75E-kokeilukoneen tilauksen. Varsinainen suurtilaus tuli vasta seuraavana vuonna, kun Curtiss voitti hävittäjäkilpailussa Severskyn ja sai 210 P-36-koneen tilauksen. Ranska tilasi useilla eri tilauksilla yhteensä 620 Curtiss 75A Hawk -konetta, joiden toimitukset alkoivat joulukuussa 1938. Koneet toimitettiin osina ja koottiin SNCAC:in tehtailla Bourgesissa. Kaikkia koneita ei ehditty toimittaa ennen Ranskan antautumista; loput koneista toimitettiin Isoon-Britanniaan. Norja tilasi syksyllä 1939 12 Hawk-konetta sekä 24 koneen valmistuslisenssin, joka muutettiin pian 12 valmiin koneen tilaukseksi. Tammikuussa 1940 Norja tilasi 36 Hawk-konetta lisää. Ennen näiden koneiden toimitusta Norja antautui ja koneista kuusi toimitettiin Kanadaan ja loput Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille. Muita asiakkaita olivat Hollanti ja Persia. Curtiss Hawk -koneesta tehtiin myös halvennettu, tehottomammalla moottorilla ja kiinteällä laskutelineellä, varustettu versio, jota myytiin  Kiinalle, Thaimaahan ja Argentiinalle vuosina 1937–1939. Keväällä 1939 tilattuna Curtiss Hawk olisi ehtinyt vielä talvisotaan.
Valtion lentokonetehdasta pyydettiin laatimaan alustava ehdotus yksipaikkaisesta hävittäjästä todennäköisesti maaliskuussa 1939. Huhtikuun alussa samana vuonna täsmennettiin, että kone tuli suunnitella Bristol Taurus -moottorille ja aseistaa kahdella 13 mm ja kahdella 7,7 mm konekiväärillä, ja että koneen tuli saavuttaa 550 km/h nopeus ahtimen määräkorkeudessa. 6 000 metriin koneen piti nousta alle seitsemässä minuutissa ja lentoajan tuli olla matkanopeudella kolme tuntia. Alustava esitys saatiin 4. toukokuuta 1939. Tämän jälkeen kiireesti laadittiin 20. toukokuuta 1939 mennessä kaikkiaan viisi vaihtoehtoa (A-E). Hävittäjän suunnittelu tilattiin 8. kesäkuuta 1939. Puolustusministeriö tilasi prototyyppiä varten 15. heinäkuuta 1939 Taurus-moottorin, jota ei saatu Yhdistyneen kuningaskunnan liityttyä sotaan. Syksyllä 1939 moottoriksi valittiin Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp. Prototyyppi tilattiin 9. syyskuuta 1939. Valtion lentokonetehtaan laskettiin rakentavan prototyypin vuodessa ja laivueen verran koneita kahdessa vuodessa. Näin laskien prototyyppi olisi valmistunut vuonna 1940 ja sarjakoneet 1941. Talvisodan syttymisen vuoksi prototyypin rakentaminen peruttiin 13. joulukuuta 1939 ja tilattiin uudelleen vasta joulukuussa 1940. Kone oli tässä vaiheessa saanut jo nimen VL Myrsky.
Kesällä 1939 vastaanotettiin hävittäjätarjouksia useilta kotimaisilta ja ulkomaisilta agentuureilta. Aviation Manufacturing Company tarjosi 27:ää Vultee V-48 -hävittäjää. Kone oli varustettu Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp -moottorilla ja ensimmäinen prototyyppi lensi vasta syyskuussa 1939. Ruotsi tilasi 144 konetta helmikuussa 1940, joista ensimmäinen lensi 6. kesäkuuta 1940. Yhdysvaltojen asettaman vientikiellon vuoksi koneiden toimitus Ruotsiin kiellettiin.Koneista kaksi annettiin Yhdistyneelle kuningaskunnalle, 129 konetta lähetettiin Kiinaan ja loput palvelivat harjoituskoneina Yhdysvaltain armeijan ilmavoimissa nimellä Vultee P-66 Vanguard.
Robert Johnson -niminen yksityishenkilö tarjosi ilmavoimille 16:ta Grumman FF-1 -konetta. Vuonna 1931 ensilentonsa lentänyttä kaksitasoista hävittäjää oli rakennettu vuonna 1933 yhteensä 60 Yhdysvaltain laivaston ilmavoimille, minkä lisäksi koneita oli myyty Turkille vuonna 1937. Koneet päätyivät kuitenkin Espanjan tasavaltalaisille. Lisäksi yksi kone myytiin Japanille ja yksi Nicaragualle. Tarjottavat koneet olivat siis käytettyjä laivaston tukialuskoneita, jotka olivat vapautuneet tai vapautumassa, koska laivasto oli korvaamassa niitä paremmilla Brewster F2A Buffalo -hävittäjillä. 25 FF-1-koneista muunnettiin FF-2-harjoituskoneiksi.
Autola Oy tarjosi Curtiss CW-21 ”Demon” -hävittäjiä. Kyseessä oli Curtiss-lentokonetehtaan vientiin tarkoittama hävittäjä, jonka prototyyppi lensi ensilentonsa 22. syyskuuta 1938. Konetta oli myyty Kiinaan kolme valmiina ja 27 osina. Ensimmäinen tuotantokoneista lensi 20. maaliskuuta 1940. Huhtikuussa 1940 Alankomaat tilasi Itä-Intian ilmavoimilleen 24 CW-21B -hävittäjää. Koneet toimitettiin loka-joulukuussa 1940 Jaavalle, jossa ne osallistuivat taisteluihin Japania vastaan alkuvuonna 1942.
Koska muita hävittäjiä ei riittävän nopeasti ollut saatavissa, päätettiin 9. syyskuuta 1939 tilata Valtion lentokonetehtaalta 50 Fokker D.XXI -konetta tietoisena siitä, että koneet eivät vastanneet nykyaikaiselle hävittäjälle asetettavia vaatimuksia. Samaan aikaan päätettiin hankkia Seversky EP-1 -koneen lisenssi, moottorit ja raaka-aineet. 23. lokakuuta 1939 tilattiin lentolaivue 28:lle 25 Fiat G.50 -hävittäjää, koska mitään muuta konetta ei ollut nopeasti saatavilla. Koneita tilattiin kymmenen lisää tammikuussa 1940.
Keski-Suomen Ilmailumuseon Gourdou-Leseurre GL-22 (8F.12) on ainoa jäljellä oleva maailmassa
Martinsyde F.4 Buzzard (MA-24)
Gloster Gamecock II (GA-58)
Suomen ilmavoimien Bristol Bulldog IVA (BU-59) Hallinportin ilmailumuseossa.
Karhulan Ilmailukerhon lentomuseon Gloster Gauntlet II (GT-400) on ainoa maailmassa. Se on lentokuntoinen, mutta 520 hv:n Alvis Leonides -korvikemoottori muuttaa ulkonäköä suuresti.
Kaksi Fokker-hävittäjää lennolla
Fiat G.50 (FA-11) jatkosodan alussa