stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liettuan kulttuuri
Urheilu

Liettuan suosituin laji on koripallo. Maa on voittanut lajissa kolme olympiapronssia ja kolme Euroopan-mestaruutta. Maan tunnetuimmat koripalloilijat ovat Arvydas Sabonis, Šarūnas Jasikevičius, Arvydas Macijauskas ja Žydrūnas Ilgauskas.
Liettuan jalkapallomaajoukkue ei ole selviytynyt lajin arvokisoihin. Vuoden 1924 olympialaisten jalkapalloturnaukseen maa kuitenkin osallistui. Nuori Liettua ehti osallistua kaikkiaan kaksiin kesäkisoihin ja talvikisoihin vuosina 1924 ja 1928.
Neuvostovuosina liettualaisten olympiamitalitili aukesi vuonna 1952 Helsingissä, kun kolme Neuvostoliiton koripallomaajoukkueen liettualaista jäsentä sai omat hopeamitalinsa. Vuosien 1952 (Helsinki) ja 1988 (Soul) välisenä aikana liettualaiset urheilijat voittivat kaikkiaan 25 kultaista, 19 hopeista ja 16 pronssista olympiamitalia osana Neuvostoliiton joukkuetta.
Vuoden 1990 itsenäisyysjulistuksen jälkeen Liettua on osallistunut yhteensä kuudesti kesäolympialaisiin ja viidesti talviolympialaisiin (vuoteen 2013 mennessä). Talvikisoista maa ei ole voittanut mitaleita. Sen sijaan kesäolympialaisista on tuomisina ollut 21 mitalia, joista kuusi on kultaa, viisi hopeaa ja kymmenen pronssia. Liettuan tasavallan aikana menestyneimmät olympiaurheilijat ovat kolme mitalia voittaneet koripalloilija Gintaras Einikis ja kiekonheittäjä Virgilijus Alekna. Kolme muutakin liettualaista koripalloilijaa on voittanut kolme olympiamitalia.lähde?
Kernavėn arkeologista aluetta Neris-joen äärellä.
Vilnan vanha keskusta sisältyy maailmanperintöluetteloon.
Hetki koripallon ystävyysottelusta Liettua-Espanja Kaunasin monitoimihallissa (Žalgiris Arena).
SKP:n Kuopion piirijärjestö

| Suomen kommunistisen puolueen  Kuopion piirijärjestö ry |
| --- | --- |


Alue:  Pohjois-Savon vaalipiiri 
Toimisto:  Haapaniemenkatu 8 A 48 70100 Kuopio
Johto:  Asko Julkunen (piirisihteeri)  Paavo Svenn (pj.)
Kansanedustajia:  – / - (2007)
Kunnanvaltuutettuja:  – / - (2004)
Aiheesta muualla
Sivusto
SKP:n Kuopion piirijärjestö on Suomen Kommunistisen Puolueen toimintaa Pohjois-Savon vaalipiirissä ohjaava järjestö, jonka piiritoimisto sijaitsee Kuopiossa.
Osastot

SKP:n Iisalmen seudun osasto
SKP:n Kiuruveden osasto
SKP:n Kuopion osasto
SKP:n Leppävirran osasto
SKP:n Tuusniemen osasto
SKP:n Sonkajärven osasto
SKP:n Varkauden osasto
SKP:n Vieremän osasto
Piirisihteerit

Esa Hietanen (1944)
Eino Rannikkoluoto (1946)
Seppo Kortelainen (1975-1976)
Leo Partanen (199?)
Jari Tertsunen
Asko Julkunen (20?? -)
Taisto Kaukonen
Asko Julkunen (2010 lähtien)
Puheenjohtajat

Paavo Svenn
Aiheesta enemmän

SKP:n Kuopion piirijärjestön kotisivut
Suomen Kommunistisen Puolueen (1996) piirijärjestöt
Etelä-Karjala |
Helsinki |
Häme |
Joensuu |
Jyväskylä |
Kuopio |
Kymenlaakso |
Oulun lääni |
Pohjanmaa |
Satakunnan seutu |
Lapin lääni |
Tampere |
Turku |
Uusimaa
SKP:n Helsingin kaupungin piirijärjestö

| Suomen kommunistisen puolueen Helsingin kaupungin piirijärjestö ry>  |
| --- | --- |


Alue:  Helsinki, Helsingin vaalipiiri
Toimisto:  Haapaniemenkatu 7-9 B 00530 Helsinki
Johto:  Irene Auer (sihteeri)  Outi Mononen (pj.)  Jussi-Petteri Lappi (vpj.)
Kansanedustajia:  – / 21 (2011)
Kunnanvaltuutettuja:  1 / 85 (2008)
Aiheesta muualla
Sivusto
SKP:n Helsingin kaupungin piirijärjestö on Suomen kommunistisen puolueen toimintaa Helsingin vaalipiirissä ohjaava järjestö. Piiri julkaisee Eespäin-lehteä noin kolme kertaa vuodessa.
SKPy:n Helsingin piirijärjestö muodostettiin, kun vanhan SKP:n oppositio erotettiin puolueesta ja SKP:n Helsingin piirijärjestöstä 1980-luvun puolivälissä. SKP:n Helsingin piiri lopetti toimintansa syksyllä 1994, joten helmikuussa 1995 kokoontunut piirin vuosikokous julistautui järjestön toiminnan jatkajaksi ja katsoi siten toimintansa (SKPy:n piirinä) päättyneeksi. Helsingin kaupungin piirijärjestö rekisteröitiin vuonna 1998.
Osastot

SKP:n Pitäjänmäen osasto
SKP:n Käpylän ja Kumpulan osasto (Kotisivut)
SKP:n Etelä-Helsingin osasto (Kotisivut)
SKP:n Etu-Sörkän osasto
SKP:n Myllypuron osasto
SKP:n Kaakkois-Helsingin osasto
SKP:n Pakilan ja Maunulan osasto.
SKP:n Koillis-Helsingin osasto
SKP:n Pääkaupunkiseudun posti- ja logistiikka-alan osasto (Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive))
SKP:n Itä-Helsingin osasto
Vaalit

Vanhan SKP:n opposition kannattajien muodostama Demokraattinen Helsinki -yhteislista osallistui lokakuun 1984 kunnallisvaaleihin kilpaillen äänistä SKDL:n kanssa. Lista sai kaksi valtuutettua ja SKDL 9 (-5). Toimintaa jatkanut Demokraattinen Vaihtoehto sai myös kaksi paikkaa kunnallisvaaleissa 1988. Eduskuntavaaleissa 1987 Deva sai Helsingistä 10 794 (3,7 %) ääntä. Vasemmistoliiton perustamisen jälkeen SKPy:n Helsingin piiri osallistui vaaleihin liiton listoilla.
SKP:n omilta listoilta valittiin kaupunginvaltuutetuksi vaaleissa 2004, 2008 ja 2012 puolueen puheenjohtaja Yrjö Hakanen.
Kaupunginvaltuutetut

Yrjö Hakanen (2005-2017)
Kaupunginvaltuutetut > Varavaltuutetut

Seppo Lampela (2009-)
Kari Peitsamo (2009-)
Olli Salin (2005-2008)
Heikki Takkinen (2005-2008)
| --- | --- |
 Piirisihteerit Seppo Kortelainen (1986 - 1990?)  Terttu Ahokas (199x)  Veikko Porkkala (1994)  Olavi Nurminen  Toivo Koivisto (–2013)  Irene Auer (2013–2015)  Jussi-Petteri Lappi (2015–) :  Puheenjohtajat Lauri Alhojärvi (–2011)  Kalle Hernberg (2011–2014)  Outi Mononen (2014–2015)  Irene Auer (2015–)
Aiheesta muualla

SKP:n Helsingin piirijärjestön kotisivut
Suomen Kommunistisen Puolueen (1996) piirijärjestöt
Etelä-Karjala |
Helsinki |
Häme |
Joensuu |
Jyväskylä |
Kuopio |
Kymenlaakso |
Oulun lääni |
Pohjanmaa |
Satakunnan seutu |
Lapin lääni |
Tampere |
Turku |
Uusimaa
Ruuhveltti

Veturin liimapuurakenteinen katos Pilkepuistoon valmistui lokakuussa 2022.
Ruuhveltti aikaisemmalla sijoituspaikallaan rautatieaseman länsipuolella.
Ruuhveltti on Kouvolan rautatieaseman lähellä muistomerkkiveturina oleva höyryveturi. Veturi on Tk3-sarjaa eli kevyt tavarajunaveturi. Sille annettiin nimeksi Ruuhveltti vuonna 1973; nimi juontaa alkunsa silloisesta Kouvolan kaupunginjohtajasta Eino Brofeldtista (1924–2021), joka toimi virassa vuodesta 1963 vuoteen 1987.
Pikku-Jumboksi kutsuttuja höyryvetureita valmistettiin Valtionrautateiden käyttöön kaikkiaan 161 yksilöä. Veturi on 16 metriä pitkä ja painaa tendereineen noin 78 200 kilogrammaa. Ruuhveltin numero on 859 ja se on valmistunut Oy Lokomo Ab:n konepajalla Tampereella vuonna 1929. Valtionrautatiet lahjoitti veturin Kouvolan kaupungille vuonna 1970.
1920-luvulta peräisin olevia Pikku-Jumboja on Suomessa Ruuhveltin lisäksi yksi, joka on Pieksämäen rautatieasemalla.
Veturin vaiheita

Ruuhveltti.
Todistus nimenannosta.
Veturi sijoitettiin Kouvolan rautatieaseman länsipuolelle 1-raiteen viereen. Sen kunnostivat näyttelykuntoon eläkkeellä olevat veturinkuljettajat ja lämmittäjät. Myös rautateiden varikko avusti. Rautatie-eläkeläiset järjestivät kesäisin talkoita, joilla Ruuhveltin ulkoasua pidettiin kunnossa.
Veturin vaiheita > Romutus uhkasi Ruuhvelttia

Vuosien kuluessa talkooväen voimat ehtyivät ja veturi alkoi rapistua. Kouvolan Korialle olivat tulossa asuntomessut kesällä 2019, eikä näkyvällä paikalla olevaa huonokuntoista veturia haluttu esitellä kaupungin tervetulotoivotuksena. Vuoden 2018 lopulla kaupunginhallitus pohti ongelmaa. Jos veturi kunnostettaisiin, se pitäisi tehdä kunnolla eikä pintakiillotuksena. Kunnostamistyöstä saatiin tarjouksia, mutta niiden mukaan työ vaatisi niin paljon aikaa, että asuntomessut ehtisivät alkaa. Asian käsittelyä lykättiin ja huhtikuussa 2019 oli valmiina esitys, jonka mukaan veturin kunnostus tilattaisiin tarjoajalta ja veturi vietäisiin kunnostuksen ajaksi pois. Päätöksenteon loppumetreillä tuli harkittavaksi ehdotus veturin kunnostamisesta talkoilla; se esitys ei saanut kannatusta ja lopulta päätösesityskin muuttui: uusi esitys oli, että veturi viedään pois. Se tuli myös päätökseksi. Mutta jo kuuden viikon kuluttua oli kaupunginhallituksen esityslistalla uusi esitys: veturin kunnostus tehtäisiin talkoilla ja työ olisi valmis ennen kuin asuntomessut aukeavat. Kaupunginhallitus hyväksyi talkooesityksen ja veturin kunnostustalkoot alkoivat 27. toukokuuta 2019. Lupaus kunnostamisesta ennen asuntomessujen alkua piti, veturin kunnostus valmistui hiukan ennen heinäkuun puoliväliä.
Veturin vaiheita > Uuteen paikkaan

Ruuhveltille alettiin vuonna 2021 valmistelemaan uutta sijoituspaikkaa Pilkepuistoon, joka on kolmisensataa metriä veturin aikaisempaa sijoituspaikkaa lännempänä, kuitenkin aivan radan varressa. Veturille tehtäisiin puinen vitriini, joka suunnitellaan Aalto-yliopiston kurssilla. Puukatos antaa vaikutelman ohi kiitävän junan ikkunasta näkyvästä metsästä. Katos rakennetaan niin, että veturi näkyy kokonaan vasta läheltä.
Veturin siirto tapahtui kesäkuussa 2022. Pilkepuistoa tullaan jatkossa kunnostamaan ja sinne on tarkoitus siirtää myös Savon radan 100-vuotismuistomerkki 1-raiteen vierestä.
Ruuhveltin katos valmistui syksyllä 2022 ja sen avajaisia vietettiin 21. lokakuuta 2022. Katos sai nimen Vilinä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruuhveltti Wikimedia Commonsissa
Kouvolan kaupunginhallituksen pöytäkirja Ruuhveltin kunnostamisesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Sanduskyn rautatieasema

Sanduskyn rautatieasema on Amtrakin rautatieasema Sanduskyssa. Asemalla ei ole lipunmyyntiä
Amtrak yhdisti väliaikaisesti Capitol Limitedin ja Silver Starin linjaksi Floridian 10. marraskuuta 2024 alkaen.
Skidmore, Owings and Merrill

SOM  (entiseltään nimieltään Skidmore, Owings & Merrill) on yhdysvaltalainen, Chicagossa kotipaikkaansa pitävä arkkitehtitoimisto, joka on suunnitellut useita maailman korkeimmista pilvenpiirtäjistä. Toimiston perustivat vuonna 1936 Louis Skidmore ja Nathaniel Owings; 1939 mukaan liittyi John O. Merrill. Yritys avasi ensimmäisen toimistonsa New Yorkin kaupunkiin vuonna 1937. SOM on nykyisin yksi maailman suurimmista arkkitehtiyrityksistä, ja se on keskittynyt enimmäkseen korkeatasoisiin liike- ja toimistorakennuksiin. SOM alkoi ensimmäisenä laajamittaisesti käyttää kiiltäviä lasielementtejä pilvenpiirtäjissä.
SOM on suunnitellut muun muassa tällä hetkellä maailman korkeimman rakennuksen, Burj Khalifan Dubaissa, Yhdysvaltojen nykyään korkeimman rakennuksen Willis Towerin sekä New Yorkiin, syyskuun 11. päivän iskuissa tuhoutuneiden World Trade Center -kaksoistornien tilalle nousevan Freedom Towerin.
Merkittäviä rakennuksia

John Hancock Center, Chicago, Illinois, Yhdysvallat, 1969
Willis Tower (aiemmin Sears Tower), Chicago, Illinois, Yhdysvallat, 1973
Carlton Centre, Johannesburg, Etelä-Afrikka, 1973
Ninoy Aquinon kansainvälisen lentoaseman 3. terminaali, Manila, Filippiinit, 1997
Jin Mao Tower, Shanghai, Kiina, 1998
San Franciscon kansainvälisen lentoaseman ulkomaan terminaali, San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat, 2001
Ben Gurionin kansainvälisen lentoaseman 3. terminaali, Tel Aviv, Israel, 2004
7 World Trade Center, syyskuun 11. päivän iskuissa tuhoutuneen WTC7:n tilalle rakennettu uusi rakennus, New York, Yhdysvallat, 2006
Changin kansainvälisen lentoaseman 3. terminaali, Changi, Singapore, 2007
Trump International Hotel and Tower, Chicago, Illinois, Yhdysvallat, 2009
Burj Khalifa, Dubai, Arabiemiirikunnat, 2010
One World Trade Center, New York, New York, Yhdysvallat, 2014
One Manhattan West, New York, Yhdysvallat, 2019
Merkittäviä rakennuksia > Rakennukset työn alla

Al Hamra Tower, Kuwait City, Kuwait
Broadgate Tower, Lontoo, Englanti
Chemsunny Plaza, Peking, Kiina
Nanjing Greenland Financial Center, Nanjing, Kiina
Pan Peninsula Towers, Lontoo, Englanti
Pearl River Tower, Guangzhou, Kiina
Karlatornet, Göteborg, Ruotsi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
www.SOM.com
Willis Tower, Chicago (1973)
WTC 7, New York (2006)
John Hancock Center, Chicago (1969)
Olga Aleksandrovna Romanova

| Olga Aleksandrovna |
| --- | --- |
 
Syntynyt:  Olga Aleksandrovna Romanova 13. kesäkuuta (J: 1. kesäkuuta) 1882 Pietarhovin palatsialue, Pietarin kuvernementti, Venäjä
Kuollut:  24. marraskuuta 1960 (78 vuotta) Toronto, Ontario, Kanada
Hautapaikka:  Yorkin hautausmaa, Toronto
Puoliso:  Pjotr Aleksandrovitš, Oldenburgin herttua (vih. 1901, mitätöity 1916)   Nikolai Kulikovski (vih. 1916, k. 1958)
Lapset:  Tihon, Juri
Suku:  Romanov
Isä:  Aleksanteri III
Äiti:  Maria Fjodorovna
Uskonto:  Venäjän ortodoksi
Olga (isänsä sylissä), hänen vanhempansa ja sisaruksensa n. 1889
Olga (oik.) veljensä Mihailin ja vanhemman sisarensa Ksenian kanssa n. 1887
Veljentytär suuriruhtinatar Anastasia ja Olga Aleksandrovna Romanova kesälomalla Suomessa 1913
Suuriruhtinatar Olga Aleksandrovna Romanova (ven. Ольга Александровна Романова); (13. kesäkuuta (J: 1. kesäkuuta) 1882 Pietarhovin palatsialue, Venäjän keisarikunta – 24. marraskuuta 1960 Toronto, Kanada) oli venäläinen aatelinen, suuriruhtinatar ja Romanov-suvun keisariperheen jäsen.
Avioliitot ja lapset

Olga meni 19-vuotiaana naimisiin elokuussa 1901 Oldenburgin herttua Pjotr Aleksandrovitšin (1868–1924) kanssa, joka oli Oldenburgin herttua Aleksandr Petrovitšin (1844–1932) ja Leuchtenbergin prinsessa Eugenia Maximilianovnan (1845–1925) poika. Hänen äitinsä oli keisari Nikolai I:n tyttärentytär hänen isoäitinsä suuriruhtinatar Maria Nikolajevnan kautta ja isä oli keisari Paavali I:n lapsenlapsenpoika isänpuoleisen isoäitinsä suuriruhtinatar Jekaterina Pavlovnan kautta. Pyhä synodi mitätöi avioliiton syyskuussa 1916, syinä muun muassa pariskunnan lähes 15 vuoden ikäero ja mahdollisesti myös aviomiehen homoseksuaalisuus, koska avioliittoa ei oltu pantu täytäntöön.
Olga tapasi vuonna 1903 eversti Nikolai Kulikovskin, jolloin hän pyysi avioeroa puolisoltaan, joka kieltäytyi. Oldenburgin herttua nimitti kuitenkin Kulikovskin adjutantikseen ja antoi tämän asua heidän kanssaan samassa 200 huoneen Sergijevskaja-katu 46:ssa. Ensimmäisen maailmansodan aikana, ollessaan sairaanhoitajana Venäjän läntisellä rintamalla Olga meni naimisiin rakastettunsa Nikolai Kulikovskin kanssa Kiovassa marraskuussa 1916. Avioliitosta syntyi kaksi poikaa:
Tihon Nikolajevitš (1917–1993)
Juri Nikolajevitš  (1919–1984)
Henkilö

Isänsä Aleksanteri III:n tavoin Olga piti hiljaisesta ja yksinkertaisesta elämästä. Hän nautti lounaiden järjestämisestä aateliston kanssa. Hän soitti viulua ja maalasi kuolemaansa asti.
Vallankumous ja maanpako

Venäjän vallankumouksen aikaan Olga ja miehensä Nikolai Kulikovski olivat Krimillä Olgan sukulaisten kanssa Ai-Todorin huvilassa lähellä Jaltaa. Helmikuusta 1918 lähtien sukulaiset elivät vartioituina kotiarestissa Dulberin palatsissa Jaltassa. Olga ja Nikolai saivat asua poikansa Tihonin kanssa Jaltassa vapaasti, koska he olivat morganaattisesti avioituneita.
Olga sai tietää englantilaisen sotalaivan matruuseilta, että hänen veljensä Nikolai II perheineen oli murhattu heinäkuussa Jekaterinburgissa. Hän sai kuulla myös, että hänen toinen veljensä Mikael Aleksandrovitš oli murhattu huhtikuussa 1918. Leskikeisarinna Maria Fjodorovna lähti tyttärensä Ksenian, tämän lasten, ruhtinas Feliks Jusupovin ja lankojensa Nikolai Nikolajevitšin ja Pjotr Nikolajevitšin sekä heidän perheittensä kanssa kuningas Yrjö V:n lähettämällä sotalaiva HSM Marlborough'illa Jaltalta huhtikuussa 1919.
Olga ja Nikolai jäivät vielä Venäjälle ja matkustivat valkoisen armeijan hallussa olevaan Kubaan, isoon Novominskajan kasakkakaupunkiin. Keisarinnan uskollinen henkivartija Timofei Jatšhik oli sieltä kotoisin. Vuokratulla maatilalla syntyi pariskunnan toinen lapsi Juri 23. huhtikuuta 1919.
Olga kieltäytyi, kun valkoiset ehdottivat, että vanhempi poika Tihon pitäisi kruunata Venäjän tsaariksi. Hän sai tietää että puna-armeija etsi perhettä. He pakenivat Rostov-na-Donuun [joittenkin tietojen mukaan Novorossijskiin], jossa he asuivat Tanskan konsulaatissa. Konsuli Thomas Schutte kertoi heille, että leskikeisarinna Maria Fjodorovna oli saapunut turvallisesti synnyinmaahansa Tanskaan. Olgan perhe pakeni pienelle Turkille kuuluvalle Prinkipon saarelle Dardanellinien edustalle, lähelle Istanbulia.
Seuraava etappi oli Belgrad Jugoslaviassa. Siellä he tapasivat tulevan kuningas Aleksanteri I:n. Hän antoi perheelle käyttöön kuninkaallisen huvilan, joka sijaitsi entisen Itävalta-Unkarin alueella. Leskikeisarinna Maria Fjodorovna ilmoitti, että Olga voisi tulla asumaan hänen kesähuvilalleen Kööpenhaminan lähelle Tanskaan. Hän hyväksyi Olgan aviomiehen, vaikka piti tätä aina alempiarvoisena.
Olga meni vuonna 1925 Berliiniin tunnistamaan naista, joka väitti olevansa hänen veljensä Nikolai II:n tytär suuriruhtinatar Anastasia. Olga oli ollut hyvin läheinen veljensä lasten kanssa, joten hän tunnisti helposti, ettei Anna Anderson ollut Anastasia.
Olgan äiti, leskikeisarinna Maria Fjodrovna kuoli 13. lokakuuta 1928 huvilassaan Hvidøressä. Hänen huvilansa ja korunsa myytiin ja Olga osti Knudsminden maatilan Ballerupista noin 20 kilometriä Kööpenhaminan keskustasta, omalla osuudellaan rahoista. Sisar Ksenia sai loput. Hän ja hänen miehensä kasvattivat hevosia, joista eversti Kulikovski oli erityisen kiinnostunut, sekä Jersey lehmiä, sikoja, kanoja, hanhia, koiria ja kissoja. Kuljetuksia varten heillä oli pieni auto ja reki. Pojat Tihon ja Juri, tuolloin kolmetoista ja yksitoistavuotiaat, kasvoivat maatilalla. Olga hoiti taloutta Venäjältä mukanaan tulleen iäkkään, uskollisen kamaripalvelija Emilia Tensonin ("Mimka") avustuksella. Suuriruhtinatar eli yksinkertaisesti työskennellen pelloilla, tehden kotitöitä ja maalaten.
Vallankumous ja maanpako > Toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan aikaan Stalinin propagandakoneisto syytti Olgaa siitä, että Saksa ja Neuvostoliitto olivat sodassa. Neuvostoliiton joukot miehittivät Tanskan Bornholmin saaren, ja Neuvostoliitto kirjoitti Tanskan hallitukselle syyttäen Olgaa ja tanskalaista katolista piispaa salaliitosta Neuvostoliittoa vastaan. Kun kylmä sota alkoi vuonna 1948, kuningas Fredrik IX ei voinut enää taata heidän turvallisuuttaan ja 66-vuotias Olga muutti perheineen Tanskasta Kanadaan. He asuivat Campbellvillessa Ontariossa, josta he ostivat 81 hehtaarin maatilan. Talo alkoi ränsistyä ja maatilan pitäminen olla raskasta, ja jo iäkäs pariskunta muutti vuonna 1952 Cooksvilleen, joka on Toronton esikaupunkialuetta. Heillä kävi paljon vieraita, ja vuonna 1959 Olga tapasi myös Torontossa vierailleet sukulaisensa Elisabet II:n ja Prinssi Philipin, Edinburghin herttua.
Viimeiset vuodet

Muistot Nikolai-veljen perheen julmasta murhasta pysyivät aina mielessä, mutta Olga eli onnellisena ja toivoi, että joku Romanov nousisi vielä jonakin päivänä uudestaan Venäjän tsaariksi. Kun Olgan puoliso kuoli vuonna 1958, Olga muutti Torontoon. Hän kuoli 78-vuotiaana Torontossa 24. marraskuuta vuonna 1960. Hänet on haudattu Torontoon Yorkin hautausmaalle. Hänen vanhempi sisarensa Ksenia oli kuollut saman vuoden huhtikuussa Englannissa 85-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka 
Taiteenala:  RKD Artists 
Muut:  Europeana  IdRef 
Olga Aleksandrovna Romanova ja ensimmäinen puoliso Oldenburgin herttua Pjotr Aleksandrovitš vuonna 1901
Olga ja aviomies Nikolai Kulikovski sekä heidän poikansa Tihon ja Juri n. 1920
Suuriruhtinatar Olga Aleksandrovnan hauta Torontossa
Kalajoen satama

Kalajoen sataman sijainti
Kalajoen satama (LOCODE: FI KJO, engl. Port of Kalajoki) on Kalajoen Rahjassa sijaitseva tavarasatama. Se tunnetaan myös Rahjan satamana. Satama-alueen ja sille kuuluvat rakennukset omistaa Kalajoen kaupungin omistama Kalajoen Satama Oy, joka on vuokrannut ne satamatoimintaa harjoittaville yrityksille. Sataman operaattoreina toimivat huolintaliikkeet Blomberg Stevedoring ja Rahjan Huolinta.
Kalajoen sataman maamerkkinä toimii kaupungin edustalla sijaitseva Ulkokallan majakka. Sataman kolmen laiturin yhteispituus on 415 metriä ja laituriin mahtuu kerrallaan enimmillään kolme laivaa. Alusten enimmäispituus on noin 175 metriä ja enimmäisleveys noin 30 metriä. Tuloväylän ja satama-altaan kulkusyväys on 8,5 metriä. Väylän syventämistä 10 metriin on esitetty Liikennevirastolle.
Historia

Sataman perustamista Kalajoelle suunniteltiin jo 1800-luvun lopulla. Kunnan ulkomaan kauppatavarat kuljetettiin tuolloin erityisesti Raahen, mutta myös Kokkolan ja Pietarsaaren satamien kautta. Kalajoen edustalle oli vuonna 1871 saatu majakka Ulkokallaan, joka helpotti merenkulkua alueella.
Satama päätettiin 1870-luvun lopussa perustaa Rahjan Mansikkaniemeen, jossa oli jo aiemmin harjoitettu Antti Santaholman toimesta telakka- ja lastaustoimintaa. Rahjan satamatoiminta siirtyi vuosisadan vaihteeseen tultaessa Mansikkaniemestä läheiseen Ryöppään saareen, jossa satama toimi erityisesti puutavaran vientisatamana. Samaan aikaan Kalajoella toimi toinen satama, joka sijaitsi Kalajoen suulla Ämmässä. Vuosikymmenten ajan satamat toimivat rinnakkain, eikä kunnassa saatu tehtyä päätöstä kummankaan sataman toiminnan laajentamisesta ja kehittämisestä. Rahjan satama säilyi aktiivisena puutavaran vientiyritysten keskittäessä sinne toimintaansa. Jokisuun satama sen sijaan taantui 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä samalla, kun sen läheisyydessä sijaitsevan Plassin perinteisen markkinapaikan toiminta hiipui.
Pohjanmaan rata päätettiin 1800-luvun lopulla rakentaa sisämaan kautta, vaikka Kalajoen ja Raution kunnat olivat sitoutuneet tukemaan taloudellisesti radan rakentamista rannikolle. Kalajoki pyrki 1910-luvun lopulta alkaen edistää ajatusta Iisalmi–Ylivieska-radan jatkamisesta Rahjan satamaan saakka. Suunnitelmaa Rahjan satamaradasta edisti muiden muassa vuosina 1929–1945 kansanedustajana toiminut kalajokinen Vilho Kivioja koko edustajakautensa ajan. Rata ei kuitenkaan saanut eduskunnassa riittävää kannatusta, ja vuonna 1938 rautatiehallitus ilmoitti hylänneensä Kalajoen kunnan anomuksen radan rakentamisesta. Ajatusta ei kunnassa unohdettu, vaan poliittista vaikuttamistyötä radan jatkamisesta on tehty myöhempinäkin vuosikymmeninä.
Nykyiselle paikalleen satama on rakennettu 1950-luvun loppupuolella. Kunta päätti 1950-lopulla keskittyä sataman kehittämiseen Rahjan Kainuun niemeen jokisuun sataman sijaan. Tämän myötä päätettiin satamaväylän ruoppauksesta, satamalaiturin rakentamisesta ja muista satamatoimintaa kehittäneistä toimenpiteistä. Toinen satamalaituri rakennettiin 1980-luvulla ja kolmas 1990-luvulla.
Liikennemäärät

Vuoden 2015 aikana Kalajoen satamassa kävi yhteensä 135 alusta ja sen ulkomaanliikenteen kokonaisliikennemäärä oli vajaat 500 000 tonnia, josta merkittävä osa – noin 65 prosenttia – oli vientiä. Satama on erikoistunut sahatavaran vientikuljetuksiin, jonka osuus kaikesta viennistä oli vuoden 2016 alkupuoliskolla 22 prosenttia.
Liikennemääriltään Kalajoen satama on selvästi pienempi kuin esimerkiksi lähialueilla sijaitsevat Kokkolan, Raahen ja Oulun satamat. Sataman liikenne on kuitenkin kasvanut viime vuosina noin 10 prosentin vuosivauhtia, ja nykyisin se on Perämeren suurin sahatavarasatama. Tuontimäärien kasvuun on vaikuttanut muun muassa alueelle rakennettavat suuret tuulipuistot, joiden myötä tuulivoimalakuljetukset ovat lisääntyneet huomattavasti.
Liikenneyhteydet

Kalajoen satama sijaitsee valtatie 8:n varrella noin 13 kilometrin päässä Kalajoen keskustasta. Satamaan ei ole rautatieyhteyttä, joten kaikki satamaan suuntautuva liikenne kulkee maanteitse. Tämä näkyy suurina liikennemäärinä valtatiellä 8 ja paikallisteillä.kenen mukaan?