stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Adamawalais-ubangilaiset kielet

Adamawalais-ubangilaiset kielet ovat  Afrikan keskiosissa puhuttavia kieliä, jotka kuuluvat  nigeriläis-kongolaisten kielten kielikuntaan. Kielet jakautuvat läntisiin  adamawa-kieliin ja itäisiin  ubangi-kieliin.
Kieliä on yhteensä yli sata. Suurimpia niistä ovat  azande,  gbaja ja  banda.
Abazan kieli

| Abaza |
| --- | --- |
Oma nimi:  Абаза бызшва (Abaza byzšwa)
Tiedot
Alue:  Karatšai-Tšerkessia, Turkki
Puhujia:  45 000
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  luoteiskaukasialaiset kielet
Kieliryhmä:  abhaasilais-abazalaiskielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  cau (muut kaukasialaiset kielet)
ISO 639-3:  abq
 Ohje 
Abaza (abazaksi абаза бызшва) on abazojen puhuma luoteiskaukasialainen kieli. Sillä on virallisen kielen asema pohjoiskaukasialaisessa Karatšai-Tšerkessian tasavallassa Venäjällä.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Abazaa puhutaan pääasiassa Karatšai-Tšerkessiassa, jossa abazakylät sijaitsevat Kubanin, sen sivujokien Bolšoi ja Malyi Zelentšukin sekä Kumajoen varsilla. Osa kylistä kuuluu vuonna 2006 perustettuun Abazan piiriin.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan abazan puhujia oli Venäjällä 31 000 henkeä, joista 26 500 asui Karatšai-Tšerkessiassa. Kansallisuudeltaan abazoista abazan kieltä puhui äidinkielenään 93,9 % ja venäjää 4,3 %.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan abazan kieltä puhui 38 000 henkeä (lukuun sisältyvät myös abazaa toisena tai vieraana kielenä puhuvat). Karatšai-Tšerkessiassa abazan puhujia oli 33 700. Kaukasian sodan aikana 1800-luvulla abazoja muutti joukoittain Turkkiin, jossa heitä arvioidaan olevan noin 15 000.
Venäjällä 96,3 % abazoista osaa venäjää (82,8 % vuonna 1989). Huomattava osa abazoista puhuu myös tšerkessiä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 37 800 abazan puhujaa.
Historia ja murteet

Abaza kuuluu abhaasilais-adygeilaisten kielten abhaasilais-abazalaiseen alaryhmään. Sen lähin sukukieli on abhaasi. 1200-luvulta lähtien osa abhaaseista muutti Kaukasuksen pohjoispuolelle, jossa heidän kielensä ja kulttuurinsa sai vaikutteita tšerkesseiltä.
Kieli jakautuu tapantan ja ašharuan päämurteisiin. Ašharuat ovat muuttaneet Abhasiasta vasta 1600–1800-luvuilla, ja siksi heidän kielensä on lähempänä abhaasia.
Kirjakieli

Abazan kirjakieli on luotu vuonna 1932. Sen normit perustuvat tapantan murteeseen. Aluksi käytettiin latinalaista kirjaimistoa, mutta vuonna 1938 siirryttiin kyrilliseen aakkostoon. Abazan kielessä on vain kaksi vokaalifoneemia, mutta peräti 63 konsonanttia, joita merkitään erilaisin kirjainyhdistelmin. Lisämerkkejä kirjaimistossa on vain yksi: Ӏ (”palotška”).
Abazan kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Б б | В в | Г г | Гв гв | Гъ гъ | Гъв гъв | Гъь гъь | Гь гь | ГӀ гӀ |
| ГӀв гӀв | Д д | Дж дж | Джв джв | Джь джь | Дз дз | Е е | Ё ё | Ж ж | Жв жв |
| Жь жь | З з | И и | Й й | К к | Кв кв | Къ къ | Къв къв | Къь къь | Кь кь |
| КӀ кӀ | КӀв кӀв | КӀь кӀь | Л л | Ль ль | М м | Н н | О о | П п | ПӀ пӀ |
| Р р | С с | Т т | Тл тл | Тш тш | ТӀ тӀ | У у | Ф ф | Х х | Хв хв |
| Хь хь | ХӀ хӀ | ХӀв хӀв | Ц ц | ЦӀ цӀ | Ч ч | Чв чв | ЧӀ чӀ | ЧӀв чӀв | Ш ш |
| ШӀ шӀ | Шв шв | Щ щ | Ъ ъ | Ы ы | Ь ь | Э э | Ю ю | Я я | І |
Abazan kielellä ilmestyy sanomalehti Abazašta, oppikirjoja sekä kauno- ja lastenkirjallisuutta. Vuonna 2008 abazaksi julkaistiin 4 kirjanimekettä yhteensä 4 000 kappaleen painoksena. Kouluissa kieltä opetetaan aineena. Sitä käytetään myös jonkin verran radiossa ja televisiossa. Abazan kieltä pidetään varsin elinvoimaisena eikä sen asema ole uhanalainen.
Aiheesta muualla

Abazašta-lehden sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (abazaksi), (venäjäksi)
Ethnologue: Abaza (englanniksi)
Luoteiskaukasialaiset kielet
abhaasi
abaza
adyge
kabardi
ubyhi
Jane Ace

Jane Ace vuonna 1935.
Jane Ace (o.s. Epstein, n. 1900 Kansas City, Missouri − 11. marraskuuta 1974 New York, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet muistetaan parhaiten radiosarjasta Easy Aces, jota hän teki yhdessä miehensä Goodman Acen kanssa.
Jane Epstein tapasi tulevan miehensä Goodman Acen High Schoolissa ollessaan. Avioliiton he solmivat 1922 (joissain lähteissä 1928). Avioliitto huononsi Janen suhdetta isäänsä Jacob Epsteiniin, sillä isä oli toivonut tulevan vävynsä osallistuvan perheen liikeyrityksen toimintaan. Yhdessä miehensä kanssa Ace loi radiokuunnelmasarjan Easy Aces, jota esitettiin vuosina 1929–1945. Jane Ace yritti tehdä paluun radioon ensin vuosina 1948–1949 esitetyssä Mr. Ace and Jane -ohjelmassa ja vuonna 1952 ohjelmassa Jane Ace, Disc Jockey, mutta ilman menestystä. Televisiossa hän ei koskaan esiintynyt.
Jane Ace nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 1990.
Aiheesta muualla

Jane Ace Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 
Muut:  SNAC
Abhasian sosialistinen neuvostotasavalta

Abhasian sijainti kartalla vaaleanpunaisena.
Abhasian sosialistinen neuvostotasavalta (ven. Социалистическая Советская Республика Абхазия, Sotsialistitšeskaja Sovetskaja Respublika Abhasija) oli lyhytaikainen neuvostotasavalta Abhasian alueella 31. maaliskuuta 1921 – 19. helmikuuta 1931. Se ei ollut varsinainen Neuvostoliiton osatasavalta, vaan sillä oli erikoinen ”sopimustasavallan” asema Georgian sosialistisessa neuvostotasavallassa, jonka kautta se kuului Transkaukasian sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan (12. maaliskuuta 1922 lähtien; Transkaukasian SFNT vuorostaan kuului Neuvostoliittoon 30. joulukuuta 1922 lähtien). Abhasian SNT lakkautettiin vuonna 1931 ja muutettiin Abhasian autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi, joka kuului Georgian SNT:hen.
Synty

Abhasia oli aiemmin ollut Georgian demokraattisen tasavallan autonominen provinssi. Se joutui neuvostojoukkojen hallintaan, kun Neuvosto-Venäjän puna-armeija hyökkäsi Georgiaan helmi–maaliskuussa vuonna 1921. 4. maaliskuuta 1921 puna-armeija otti yhdessä paikallisten vallankumoustaistelijoiden kanssa haltuunsa Abhasian pääkaupungin Suhumin, jonne perustettiin väliaikainen neuvostohallinto, Abhasian vallankumouskomitea (revkom). 31. maaliskuuta 1921 Abhasian SNT julistettiin perustetuksi erityisessä konferenssissa, johon osallistuivat Sergo Ordžonikidze, Šalva Eliava, Efrem Ešba ja Nestor Lakoba, mutta kysymys tasavallan suhteista Georgiaan ja Venäjään jätettiin avoimeksi. 21. toukokuuta 1921 Georgian revkom toivotti tervetulleeksi uuden ”itsenäisen Abhasian sosialistisen neuvostotasavallan” ja sanoi, että suhteiden laadusta pitäisi sopia tasavaltojen ensimmäisissä omissa työväen kongresseissa.
Status

Lopulta 16. joulukuuta 1921 Abhasia solmi erityisen liittosopimuksen, jossa se luovutti osan päätösvallastaan Georgian SNT:lle. Sopimuksessa määriteltiin Abhasian asema ”sopimustasavaltana” (dogovornaja respublika) ja siinä perustettiin sotilaallinen, poliittinen ja taloudellinen liitto kahden neuvostotasavallan välille. Abhasian SNT oli sen perusteella osittain alisteinen Georgian SNT:lle. Niinpä Abhasia liittyi Georgian SNT:n kautta Transkaukasian sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan 12. maaliskuuta 1922 ja Neuvostoliittoon 30. joulukuuta 1922.
Abhasian epäselvä asema ”sopimustasavaltana” kirjoitettiin tasavallan perustuslakiin 1. huhtikuuta 1925. Sen mukaan ”Abhasian SNT, yhdistyttyään Georgian SNT:hen erikoisen liittosopimuksen perusteella” oli sen kautta osa Transkaukasian SFNT:tä ja Neuvostoliittoa. Vuoden 1924 Neuvostoliiton perustuslaki kuitenkin viittasi Abhasiaan autonomisena tasavaltana.
19. helmikuuta 1931 Abhasia alennettiin Josif Stalinin käskystä autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi, joka kuului Georgian SNT:hen. Ilmeisesti Stalin halusi rangaista Abhasian kommunistijohtoa ja Nestor Lakobaa, sillä he eivät olleet onnistuneet kukistamaan talonpoikien vastarintaa maatalouden kollektivisointia kohtaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abhasian sosialistinen neuvostotasavalta Wikimedia Commonsissa
Abolitionismi

Abolitionismi (< engl. abolition, 'lakkauttaminen') oli orjakaupan ja orjuuden lakkauttamista vaatinut protestiliike Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa 1700-luvun lopussa ja 1800-luvulla. Liike yhdisti eri uskonlahkoja ja filantrooppisia liikkeitä. Liike onnistui lopulta lakkauttamaan orjakaupan ja orjuuden Amerikassa vuoteen 1888 mennessä.
Historia

Abolistinen liike sai alkunsa valistusajan rationalististen ajattelijoiden kritiikkinä sitä kohtaan, että orjuus rikkoi ihmisten oikeuksia. Kveekarit ja muut evankeliset uskonnolliset ryhmät puolestaan tuomitsivat orjuuden epäkristillisenä.
Ilmapiiri kääntyi orjuutta vastaan, ja uudistusmieliset saivat voittoja 1700-luvun lopulla. Britanniassa Granville Sharp sai vuonna 1772 läpi päätöksen, joka kielsi länsi-intialaisia plantaasinomistajia pitämästä orjia Britanniassa, koska orjuus oli Englannin lain vastaista. Yhdysvalloissa orjuus lakkautettiin vuosien 1777–1804 välillä kaikissa Marylandin pohjoispuolisissa osavaltiossa. Orjuus kuitenkin jatkui edelleen muuttumattomana Yhdysvaltain etelävalloissa sekä Länsi-Intiassa ja Etelä-Amerikassa.
Abolitionistit onnistuivat vuonna 1807 saamaan kielletyksi orjien laivaamisen Afrikasta Amerikan brittiläisiin siirtokuntiin ja Yhdysvaltoihin. Yhdysvallat kielsi orjien maahantuonnin samana vuonna, vaikkakin orjien laajamuotoinen salakuljetus loppui vasta 1860-luvulla.
Pysäytettyään orjakaupan abolitionistit alkoivat tavoitella orjien vapauttamista. Tämä onnistui brittiläisessä Länsi-intiassa vuonna 1838 ja Ranskan Länsi-intiassa 1848.
Yhdysvalloissa maan perustuslaki antoi vielä 1800-luvun alkupuolella osavaltioille vapauden päättää orjuudesta itsenäisesti. Eräs kovaäänisimpiä yhdysvaltalaisia abolitionisteja oli William Lloyd Garrison, joka perusti Yhdysvaltain orjuudenvastaisen yhdistyksen ja julkaisi orjuudenvastaista lehteä The Liberator. Harriet Beecher Stowen orjuudenvastainen romaani Setä Tuomon tupa (1852) vahvisti abolitionistien kampanjaa. Mustista abolitionisteista merkittävimpiä olivat esimerkiksi David Walker, Robert Forten ja Frederick Douglass.
Pohjoisvaltioissa perustettiin vuonna 1854 orjuudenvastainen puolue, joka käytti useimmissa osavaltioissa nimeä Republikaaninen puolue. Vuonna 1859 John Brownin johtama aseistettu joukkio rynnäköi Virginiaan ja pyrki käynnistämään orjakapinan.
Orjuuden leviämistä vastustaneen Abraham Lincolnin valinta presidentiksi vuonna 1860 sai etelävaltiot eroamaan liittovaltiosta. Sitä seurasi Yhdysvaltain sisällissota 1861–1865. Lincoln julisti vuonna 1863 kapinoivien alueiden orjat vapaiksi, ja kaksi vuotta myöhemmin perustuslain 13. lisäys vapautti kaikki orjat koko Yhdysvalloissa. Kuubassa ja Brasiliassa orjuus lakkautettiin lopullisesti vuoteen 1888 mennessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abolitionismi Wikimedia Commonsissa
Adarnase III

Adarnase III (georg. ადარნასე III) oli Iberian (eli Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas Nersiani-dynastiasta vuosina n. 748–760. Alun perin hän oli sisä-Iberian herttua (eristavi) ja hän vaikuttaa nousseen guaramidi-dynastian hallitsijan Guaram III:n tilalle. Guaramin poika oli naimisissa Adarnasen tyttären kanssa. Adarnasen jälkeen valtaistuimelle nousi hänen poikansa Nerse.
Adarnasella oli bysanttilainen kuropalates-arvonimi, mikä on osoitus Bysantin vaikutusvallasta Georgiassa, vaikka georgialaiset olivat edelleen kalifaatin vasalleja.
Aatehistoria

Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Populaarikulttuuri
Taide
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Aatehistoria on ihmiskunnan sivistyksen historiaa: oppia ja tutkimusta siitä, miten eri aatteet ovat syntyneet suhteessa omaan aikaansa ja ympäristöönsä. Sen näkyvin osa on (luonnon)tieteiden historian tutkimus. Laajemmin sen tutkimuksen kohteena on eri aikoina ja eri yhteyksissä syntynyt kirjallisuus ja oppineisuus, sekä kulloinkin käytetyt menetelmät esimerkiksi historian ja luonnontieteiden tutkimuksessa.
Aatehistoria eroaa filosofian historiasta, vaikka nämä osa-alueet ovat läheisesti yhteyksissä toisiinsa ja usein päällekkäisiä. Aatehistorian keskeisiä ajatuksia ovat, että aatevirtaukset eivät synny ja kehity eristyksissä niitä luovista ja hyödyntävistä ihmisistä, ja että on tutkittava ihmisten kulttuuria, elämää ja ympäristöä jotta voitaisiin ymmärtää heidän ajatteluaan.
Länsimaiden aatehistoria

Länsi-Euroopan aatehistoria aloitetaan usein joko keskiajasta tai vasta uuden ajan alkaessa. Sen aikajanalle kuuluvat ainakin seuraavat aatteet ja henkilöt:
Valistusaika – ihmisoikeudet, uudet luonnontieteet, demokratia
Royal Society – tiedon vaihto oppineiden kesken
Ensyklopedistit – tiedon jakaminen suurille kansanjoukoille
Romantiikka – yksilön ja henkilökohtaisen kokemuksen korostaminen
Jälkiromantiikka – reaktiona naturalismiin, täydennetään ulkopuolelta tehtyjä havaintoja omakohtaisilla kokemuksilla
Modernismi – hylkäsi kristillisen akateemisen perinteen (Sigmund Freud, Carl Jung)
Eksistentialismi – länsimaisten arvojen hylkääminen toisen maailmansodan aikoihin (Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Albert Camus)
Postmodernismi – metakerronta, modernismin hylkäys
Strukturalismi – Claude Lévi-Strauss
Poststrukturalismi – Michel Foucault
Aatehistoria oppiaineena

Suomen yliopistoissa yhdistetään yleensä aate- ja oppihistoria. Pääaineena sitä on mahdollista opiskella Oulun yliopistossa ja sivuaineena ainakin Tampereen yliopistossa.
Tunnettuja aatehistorioitsijoita

Isaiah Berlin
Otto Maria Carpeaux
Ernst Cassirer
Michel Foucault
Gertrude Himmelfarb
Arthur Lovejoy
Karl Marx
John Pocock
Quentin Skinner
Kirjallisuutta

Hyrkkänen, Markku: Aatehistorian mieli.  Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-114-3
Aiheesta muualla

Juha Manninen: Mihin aate- ja oppihistoriaa tarvitaan? (Arkistoitu – Internet Archive) Tieteessä tapahtuu 8/1998.
Achelóos

| Achelóos Αχελώος |
| --- | --- |
 Achelóos-joki Evrytaníassa.
Alkulähde:  Lákmos, Píndosvuoret
Laskupaikka:  Joonianmeri  38°20′27.5″N, 21°06′22.5″E
Maat:  Kreikka
Pituus:  220 km
Valuma-alue:  5 472 km²
 Achelóos-joki kartalla.
Achelóos (kreik. Αχελώος, myös Aspropótamos, Ασπροπόταμος), antiikin Akheloos (m.kreik. Ἀχελῷος), on joki, joka virtaa Epeiroksessa ja läntisessä Keski-Kreikassa. Se on Kreikan toiseksi pisin joki ja sen pituus on 220 kilometriä. Joki saa alkunsa pohjoiseen Píndosvuoristoon kuuluvalta Lákmosvuorelta 2 300 metrin korkeudesta. Se toimii ensin Epeiroksen ja Thessalian rajajokena, sitten Länsi-Kreikan ja Keski-Kreikan rajajokena. Lopun matkasta se virtaa Länsi-Kreikan alueella ja laskee Joonianmereen Mesolóngin kunnassa.
Antiikin aikana joki samaistettiin joenjumala Akhelookseen. Joki toimi Aitolian ja Akarnanian välisenä rajajokena.
Nykyisin joki on padottu sähköntuotannon tarpeisiin. Patoja on kolme, Kremastá Sykiáksessa, Kastrákissa ja Strátoksessa. Ne muodostavat Kremastán, Kastrákin ja Strátoksen tekojärvet. Neljäs pato on rakenteilla. Patoja on syytetty Evrytanían alueen tulvimisesta ja eroosiosta. Argithéan kunnan osa Achelóoksen kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä joesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Achelóos Wikimedia Commonsissa
Acheloos River Diversion Project, Greece. Joen patohanke. (englanniksi)
Ada-uchi

Ada-uchi oli viranomaisen vahvistama lupa kostaa sukulaisen surmaajalle keskiaikaisessa Japanissa. Tämä oli voimassa sekä samurailuokassa että myös muiden säätyjen: talonpoika, käsityöläinen ja kauppias keskuudessa. Eli alemmankin säädyn edustajan surmaaminen saattoi johtaa lailliseen verikostoon.
Mikä saattoi johtaa Ada-uchin

Samuraisäätyyn kuuluvalla oli Meiji-kauden loppuun asti oikeus (Kiri sute gomen) tuomita ja rangaista heti paikan päällä, mukaan lukien surmata jos tarpeellista, alempien säätyjen edustajia (talonpoika, käsityöläinen tai kauppias) ja poistua paikalta ilman ilmoitusvelvollisuutta paikallisille viranomaisille, jos nämä "käyttäytyvät toisin kuin heiltä oli lupa odottaa". Tällainen samurain suorittama "oikeuden teko" saattoi johtaa alemman säädyn ada-uchiin.
Toisin kun samurai-säädyn fukushu-verikosto, ada-uchi oli sallittu kohdistaa ainoastaan surmaajaan. Ada-uchi-kostaja ei saanut olla surmaajaa korkeammassa säädyssä mutta kylläkin alemmassa. Ada-uchi vaati aina paikallisen viranomaisen myöntämän luvan tai lisenssin. Kun ada-uchi tuli suoritettua, alkuperäisen surman loukkaus tuli pois pyyhittyä eikä surmakierre saanut jatkua. Jos näin kuitenkin tapahtui, viranomaiset laskivat seuraavat surmat murhiksi..
HMS Acasta (1797)

| Acasta |
| --- | --- |
 Etualalla olevat Acasta ja Magicienne (36) San Domingon taistelussa helmikuussa 1806. Taustalla palavat Ranskan laivaston Impérial ja Diomède.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Randall and Company, Rotherhithe
Kölinlasku:  syyskuu 1795
Laskettu vesille:  13. maaliskuuta 1797
Palveluskäyttöön:  24. kesäkuuta 1797
Poistui palveluskäytöstä:  myyty romutettavaksi 1. tammikuuta 1821
Tekniset tiedot
Uppouma:  1142 pitkää tonnia
Pituus:  46,9 m
Leveys:  12,4 m
Syväys:  4,3 m
Koneteho:  purjeet
Miehistöä:  320
Aseistus
Aseistus:  tykkikansi: 30 × 18-naulan tykkiä puolikansi: 8 × 9 naulan tykkiä 4 × 32 naulan karronadia etukansi: 2 × 9 naulan tykkiä 4 × 32 naulan karronadia
HMS Acasta oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Acasta-luokan 40-tykkinen viidennen luokan alus, fregatti. Alus tilattiin 30. huhtikuuta 1795 John Randall and Companyltä Rotherhithestä.
Palvelus

Acasta siirrettiin huhtikuussa 1797 Rotherhithestä telakalta aluksen päällikkönä Richard Lane Deptfordiin varustettavaksi, ja se otettiin sieltä palvelukseen 24. kesäkuuta. Alus liitettiin Kanaalin laivastoon, kunnes se purjehti helmikuussa 1798 Jamaikalle.
Alus valtasi seuraavat kaapparilaivat: Santa Marian 1. toukokuuta, San Antonion 12. toukokuuta sekä L'Hirondellen ja sen seuralaisen vielä toukokuussa. Se valtasi edelleen seuraavat kaapparit: Trompen 30. kesäkuuta, San Josef de Victorian 2. heinäkuuta ja San Miguel y Acandoan 13. heinäkuuta. Alus valtasi vielä vuoden loppuun mennessä kaapparit L'Actifin, Cincinnatuksen sekä erään tuntemattomaksi jääneen aluksen.
Acastan päälliköksi määrättiin marraskuussa 1799 Edward Fellowes, jonka johdolla alus upotti vuoden 1800 alussa kaapparialus La Victoiren. Alus purjehti lokakuussa 1801 takaisin Englantiin suojaten samalla saattuetta kotimaahan. Alus palasi Jamaikalle helmikuussa 1802 päällikkönään James Wood.
Alus palasi heinäkuussa 1802 Englantiin, jossa se siirrettiin telakalle Portsmouthiin. Telakalta palattuaan alus sijoitettiin tammikuussa 1803 Pohjanmeren valvontaan ensin Leithiin ja myöhemmin Noreen. Aluksen päälliköksi määrättiin huhtikuussa James Oswald. Alus määrättiin heinäkuussa Kanaalin laivastoon, jossa palvellessaan se valtasi 2. lokakuuta kaapparialus L'Aventuren.
Acasta määrättiin vuonna 1804 Länsi-Intiaan, josta se palasi Englantiin huhtikuussa 1805. Toukokuussa aluksen päälliköksi vaihdettiin Richard Dunn ja se liitettiin Kanaalin laivastoon. Alus kuului Duckworthin osastoon, jonka tehtävänä oli estää Cadizissa olevan laivaston pääsy merelle.
Alus otti osaa 6. helmikuuta 1806 San Domingon taisteluun. Aluksen päälliköksi määrättiin syyskuussa Philip Beaver. Se purjehti helmikuussa 1807 Leewardsaarille. Alus valtasi 17. heinäkuuta 1808 La Güairassa Ranskan laivaston 18-tykkisen Le Serpentin. Alus osallistui 30. tammikuuta 1809 Martiniquen saaren valtaukseen ja 14. huhtikuuta Les Saintes -saarten valtaukseen. Se palasi vuonna 1810 Englantiin, jossa se poistettiin Plymouthissa palveluksesta.
Acasta palasi palvelukseen tammikuussa 1811 päällikkönään Alexander Kerr, ja se liitettiin Kanaalin laivastoon, kunnes se purjehti vuonna 1812 Pohjois-Amerikkaan. Alus valtasi amerikkalaiset kaappariprikit Curlew'n 24. heinäkuuta ja Heraldin 10. joulukuuta. Alus joutui tulitukseen kohteeksi varjostaessaan amerikkalaista laivasto-osastoa kesäkuussa 1813 Uuden Lontoon edustalla. Alus varjosti tammikuussa 1815 Constitututionia. Se valtasi myöhemmin tammikuussa takaisin Levantin.
Alus palasi heinäkuussa 1817 Englantiin, jossa se poistettiin palveluksesta 12. syyskuuta, ja se sijoitettiin Chathamin reserviin. Alus myytiin romutettavaksi 1. tammikuuta 1821 Woolwichissa.
Aiheesta muualla

Michael Phillips' Ships of the Old Navy - HMS Acasta
Marianne Adam

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Marianne Adam |  Marianne Adam |  Marianne Adam |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1974 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Katowice 1975 | kuulantyöntö |  |
|  Hopeaa | Wien 1979 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Grenoble 1972 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Göteborg 1974 | kuulantyöntö |  |
Marianne Adam (s. 19. syyskuuta 1951 Luckenwalde, Brandenburg) on entinen itäsaksalainen kuulantyöntäjä.
Adam sijoittui Münchenin 1972 olympialaisissa viidenneksi tuloksella 18,94 m. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän saavutti hopeaa neljännen mestaruutensa voittaneen Nadežda Tšižovan takana tuloksella 20,43 m. Montréalin 1976 olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 20,55 m; Helena Fibingerová nousi viidennellä kierroksella hänen ohitseen pronssille työntämällä 12 senttimetriä pidemmälle.
Adam paransi kahdesti kuulantyönnön maailmanennätystä: elokuussa 1975 hän teki Itä-Berliinissä tuloksen 21,60 m ja toukokuussa 1976 Karl-Marx-Stadtissa tuloksen 21,67 m. Heinäkuussa 1976 hän menetti ennätyksen Bulgarian Ivanka Hristovalle.
Adam voitti sisäratojen EM-kilpailuissa kultaa Katowicessa 1975 tuloksella 20,05 m, hopeaa Wienissä 1979 tuloksella 20,11 m sekä pronssia Grenoblessa 1972 tuloksella 18,30 m ja Göteborgissa 1974 tuloksella 19,70 m.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marianne Adam Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics
NRP Açor (P1163)

| NRP Açor |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  23. helmikuuta 1974
Palveluskäyttöön:  9. joulukuuta 1974
Poistui palveluskäytöstä:  2002
Tekniset tiedot
Uppouma:  45 t (kuormattu)
Pituus:  23,6 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  1,6 m
Koneteho:  2 × Cummins-dieselmoottoria, 1 100 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  8
Aseistus
Aseistus:  1 × Oerlikon 20 mm -tykki 2 × 12,7 mm konekivääriä
NRP Açor (runkonumero P1163) oli Portugalin laivaston Albatroz-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 23. helmikuuta 1974 ja otettiin palvelukseen 9. joulukuuta.
Palvelus

Alus luovutettiin 2002 Itä-Timorille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Ataúro ja runkonumerolla P102.
Acciaio-luokka

| Acciaio-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  708 t (pinnalla) 864 t (sukellus)
Pituus:  60,18 m
Leveys:  6,44 m
Syväys:  4,78 m
Koneteho:  2 Fiat-dieselmoottoria 1 400 hv 2 CRDA-sähkömoottoria 800 bhp
Nopeus:  14 solmua (pinnalla) 7,7 solmua (sukellus)
Miehistöä:  45
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 100 mm/47 kansitykki 6 × 533 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  1-2 × 20 mm/70 ilmatorjuntatykkiä
Acciaio-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston kolmentoista aluksen muodostama sukellusveneluokka, joka muodostaa viidennen alaluokan 600-tonnin rannikkosukellusveneistä. Luokan alusten valmistus aloitettiin 1940-1941 ja ne valmistuivat 1941-1942. Ne osallistuivat toiseen maailmansotaan, jonka aikana kahdeksan alusta tuhoutui ja yksi vallattiin. Lopuista kaksi jatkoi palvelustaan Italian merivoimissa ja yksi luovutettiin sotakorvauksena Neuvostoliitolle.