stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henry Fox Talbot

| William Henry Fox Talbot |
| --- | --- |
 William Henry Fox Talbot vuonna 1864, kuvannut John Moffat
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1800 Melbury, Dorset, Englanti
Kuollut: 17. syyskuuta 1877 (77 vuotta) Lacock, Wiltshire, Englanti
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  valokuvaus, optiikka, spektroskopia
Palkinnot:  Royal Medal (1938), Rumford Medal (1842)
William Henry Fox Talbot (11. helmikuuta 1800 – 17. syyskuuta 1877) oli brittiläinen tiedemies, keksijä ja valokuvauksen uranuurtaja. Hän keksi suolapaperi- ja kalotypiaprosessit, jotka olivat myöhempien 1800-luvun lopulla ja 1900-luvulla käytettyjen valokuvausprosessien edeltäjiä. Hänen fotomekaanisen jäljentämisen alalla 1840-luvulla suorittamansa työ johti fotoglyfisen kaiverrusprosessin keskimiseen, jonka pohjalta myöhemmin kehitettiin fotogravyyri. Hänen hallussaan oli kiistanalainen patentti, joka vaikutti kaupallisen valokuvauksen varhaiseen kehitykseen Britanniassa. Hän oli myös itse huomattava valokuvaaja, joka vaikutti valokuvauksen kehittymiseen taidemuotona. Valokuvauksen lisäksi hän tutki myös optiikkaa, ja sähköä sekä etymologiaa ja vanhan ajan historiaa.
Varhaisvaiheet

Talbot oli Wilhelm Davenport Talbotin ja Lady Elisabeth Fox Strangwaysin ainoa lapsi. William Davenport Talbot oli kotoisin Lacock Abbeytä läheltä Chippenhamia, Wilshirestä, kun taas Lady Elisabeth Fox Strangways oli Henry Fox-Strangwaysin, Ilchesterin toisen jaarlin tytär. Henry Fox Talbotin kotiopettajana toimi Agnes Porter, joka oli opettanut myös hänen äitiään.  Myöhemmin Talbot kävi koulua Harrow Schoolissa Rottingdeanissa ja opiskeli sittemmin Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa, jossa hänelle vuonna 1820 myönnettiin klassisten aineiden Porsonin palkinto. Vuonna 1821 hänet nimitettiin yliopiston 12:nneksi wrangleriksi. Vuosien 1822 ja 1872 välisenä aikana hän lähetti Royal Societylle useita tutkielmiaan, joista monet käsittelivät matematiikkaa. Aluksi hän tutki optiikkaa, jolla sittemmin oli merkitystä valokuvauksen yhteydessä. Vuonna 1827 hän lähetti muun muassa Philosophical Magazineen ja Edinburgh Philosophical Journaliin kemiaa käsitteleviä tutkielmiaan, joista yksi oli nimeltään "Chemical Changes of Color" ("Värin kemiallinen muuttuminen").
Keksinnöt valokuvauksen alalla

Eräänlaisia valokuvia oli valmistettu jo 1700-luvulla, mutta käytetyt menetelmät olivat hyvin hankalia ja edellyttivät useiden tuntien valotusaikoja. Vasta Talbotin ja samaan aikaan Daguerren 1830-luvulla tekemien keksintöjen ansiosta valokuvaus alkoi saada käytännöllistä merkitystä.
Talbot valmisti ensimmäiset valokuvansa vuonna 1835, mutta ei vielä silloin tuonut keksintöään julkisuuteen. Hän kuitenkin keskeytti pian kokeensa valokuvauksen alalla ja keskittyi muihin aiheisiin. Vasta sen kun Louis Daguerre vuoden 1839 alussa julkisti oman keksintönsä, dagerrotypian, Talbot ilmoitti julkisesti valmistaneensa valokuvia jo ennen häntä.
Talbot väitti keksineensä valokuvauksen ennen Daguerrea viitaten jo vuonna 1834 aloittamiinsa kokeisiin. Royal Institutionissa 25. tammikuuta 1839 pidetyssä kokouksessa hän näytti muutamia vuonna 1835 valmistamiaan paperisia valokuvia. Kahden viikon kuluessa hän esitteli menetelmänsä perusteet Royal Societylle ja myöhemmin myös tarkempia yksityiskohtia. Daguerre sen sijaan ei paljastanut menetelmänsä yksityiskohtia julkisesti ennen kuin elokuussa, joskin jo keväällä kaikille kävi selväksi, että hänen ja Talbotin menetelmät olivat hyvin erilaisia.
Talbotin varhaisessa "suolapaino"- eli "fotografisessa piirustusmenetelmässä" käytettiin paperia, joka oli kostutettu tavallisen pöytäsuolan eli natriumkloridin laimealla liuoksella, kuivattu ja lopuksi käsitelty toiselta puolella väkevällä valoherkällä hopeanitraattiluioksella, jolloin natriumkloridin ja hopeanitraatin reagoidessa keskenään syntyi paperiin tiukasti tarttunut, valoherkkä hopeakloridikerros, joka tummui valon osuessa siihen. Sitä voitiin käyttää joko varjokuvien muodostamiseen asettamalla esineitä sen päälle ja viemällä se ulos auringon paisteeseen, tai sille voitiin tallentaa kameran linssin muodostamia kuvia. Kummassakin tapauksessa valotusta oli jatkettava, kunnes oli kuva oli tummennut niin paljon kuin haluttiin. Kameralla muodostettavien kuvien tapauksessa valotusta oli jatkettava tunti tai kaksikin, mikäli kohteesta haluttiin muutakin kuin pelkkä silhuettikuva kirkasta taivasta vasten. Jo vuosia ennen Talbotia kokeilijat kuten Thomas Wedgwood ja Nicéphore Niépce olivat ottaneet hopeasuolojen avulla kameran muodostamia ja varjokuvia, mutta he eivät olleet keksineet keinoa, jolla heidän valokuvansa voitiin suojata tummumasta päivänvalossa täysin. Talbot sen sijaan keksi useitakin menetelmiä, joilla kuvat saatiin kemiallisesti tarpeeksi pysyviksi, jotta altistamalla kuvauksessa saadut negatiivit uudestaan auringon valolle voitiin toiselle samalla tavalla suolatulle paperille muodostaa positiivinen kuva.
Keksinnöt valokuvauksen alalla > Kalotypia

Kun Talbot kehitti valokuvausmenetelmäänsä edelleen, hän antoi sille nimen kalotypia (engl. calotype). Nimitys johtui kreikan kielen sanasta kalos, joka tarkoittaa kaunista., mutta keksijänsä mukaan menetelmästä käytettiin myös nimitystä talbotypia(engl. talbotype).
Ensimmäisissä kokeissaan käyttämänsä valoherkän aineen, hopeakloridin, hän korvasi myöhemmin hopeajodidilla. Kehitteenä, jonka avulla piilevä kuva saatiin näkyväksi, hän käytti gallushappoa.
Talbotin kalotypiamenetelmä erosi dagerrotypiasta muun muassa siinä, että Daguerren menetelmällä saatiin lasilevylle suoraan positiivinen kuva, kun taas Talbotin menetelmällä saatiin ensin negatiivi ja vasta sen jälkeen voitiin negatiivin avulla valmistaa positiivinen kuva. Samoin oli laita kaikissa myöhemmissäkin valokuvausmenetelmissä aina 1990-luvulle saakka, jolloin digitaalikamerat tulivat käyttöön. Toisaalta Talbotin menetelmällä kuva voitiin ottaa paljon lyhemmällä valotusajalla, ja läpikuultava negatiivi mahdollisti myös useamman kopion valmistamisen samasta kuvasta. Toisaalta vaikka negatiivit vahattiin, jotta kuvat saatiin selvemmiksi, niitä ei saatu yhtä teräviksi kuin metallisessa dagerrotypiassa, sillä paperin kuidut heikensivät kuvan laatua. Tehtäessä vedoksia kalotypianegatiiveista käytettiin yleensä yksinkertaisempaa suolapaperiprosessia.
Talbot julkisti kalotypiaprosessinsa vuonna 1841, ja elokuussa hän myönsi miniatyyrimaalari Henry Collenille lisenssin, joka oikeutti tämän toimimaan ensimmäisenä ammattimaisena kalotyyppien tekijänä.  Kuuluisimmiksi kalotyyppikuvien tekijöiksi tulivat kuitenkin pian David Octavius Hill yhdessä Robert Adamsonin kanssa sekä Levett Landon Boscawen Ibbetson.
Vuonna 1842 Royal Society myönsi Talbotille Rumfordin mitalin hänen keksinnöistään valokuvauksen alalla.
Vuosina 1844–46 hän julkaisi teoksen The Pencil of Nature, jossa kuvituksena oli suolapaperikopioita hänen kalotyyppinegatiiveistaan, ja hän otti eräitä huomattavia varhaisia valokuvia Oxfordista, Pariisista, Readingista ja Yorkista.
Vuonna 1852 Talbot havaitsi, että Mungo Pontonin vuonna 1839 keksimällä kalium­di­kromaatilla käsitelty gelatiini tuli valon vaikutuksesta niukkaliukoisemmaksi. Tämä teki myöhemmin mahdolliseksi hiilipainon ja siihen liittyvät menetelmät. Dikromatoitua gelatiinia käytetään nykyisinkin toisinaan hologrammeissa.
Talbotin myöhemmät työt valokuvauksen alalla keskittyivät fotomekaanisiin kopiointimenetelmiin. Lisäksi hän teki valokuvien massatuotannon paljon entistä käytännöllisemmäksi ja halvemmaksi. Hänen keksimällään menetelmällä valokuva voitiin painaa paperille myös musteella, jonka tiedettiin säilyvän satoja tai jopa tuhansia vuosia, sen sijaan että hopeisten valokuvien pian todettiin aikaa myöten himmenevän. Talbot keksi myös valokuvien kaiverrusmenetelmän, jonka pohjalta myöhemmin kehitettiin fotogravyyri.
Tutkimukset spektroskopian ja optiikan alalla

Talbot oli myös yksi spektroskopian ensimmäisistä tutkijoista. Hän osoitti, että jokaisella alkuaineella on sille ominainen ainutlaatuinen spektri ja että on mahdollista tunnistaa alkuaineet niiden spektrien avulla. Spektrianalyysi sai suuren tieteellisen merkityksen, sillä se teki mahdolliseksi selvittää kaukaisten tähtien valon avulla, mistä alkuaineista ne koostuvat.
Talbot tutki myös valon polarisoitumista käyttämällä turmaliini- ja kalsiittikiteitä. Hän teki uraaurtavaa työtä kehittämällä ja käyttämällä polarisaatiomikroskooppi, jota geologit nykyisin yleisesti käyttävät ohuiden kiven­lohkareiden tutkimiseen sen selvittämiseksi, mistä mineraaleista ne koostuvat. Hän salli tutkijoiden vapaasti käyttää keksimäänsä kalotypia­prosessia tieteellisiin sovelluksiin, ja hän itse julkaisi ensimmäisen tunnetun mineraali­kiteestä otetun fotomikrografin. Toinen fotomikrografi esittää hyönteisen siipiä sellaisena kuin ne näkyvät "solaarisella mikroskoopilla", jonka hän ja muut kehittivät pienistä kohteista otettujen kuvien projisoimiseksi laajalle kankaalle käyttämällä valonlähteenä auringon valoa. Suuret projektiot voitiin sitten valokuvata valoherkälle paperille. Hän tutki myös valon diffraktiota käyttämällä ristikkoja ja löysi uuden ilmiön, joka nykyisin tunnetaan Talbotin tapettina.
Talbot käytti kalotypia­menetelmäänsä hyvin innokkaasti luonnon­ilmiöiden ja kasvien sekä myös rakennusten ja maisemien kuvaamiseen. Kalotyypia­tekniikkansa hän luovutti tieteilijöille ja amatööreille vapaasti käytettäväksi. Hän oli myös selvillä siitä, että näkyvä spetri on aivan pieni osa siitä, mitä nykyisin sanotaan sähkö­magneettiseksi säteilyksi, ja että violetin toisella puolella oleva voimakas säteily, jota nykyisin sanotaan ultraviolettisäteilyksi, sai aikaan kemiallisia ilmiöitä.
Muut aikaansaannokset

Valokuvauksen ja optiikan lisäksi hän tutki myös sähköä sekä etymologiaa ja vanhan ajan historiaa. Integraalilaskentaa koskeneiden tutkimustensa perusteella hänet nimitettiin vuonna 1831 Royal Societyn jäseneksi.
Talbotin mukaan on nimetty hänen löytämänsä diffraktioilmiö, Talbotin ilmiö.
Luonnontieteellisten tutkimustensa ohella Talbot omisti runsaasti aikaa arkeologialle. Hän tutki 20 vuoden ajan assyriologiaa, toisin sanoen muinaisen Mesopotamian (suunnilleen nykyisen Irakin) historiaa, arkeologiaa ja kulttuuria. Yhdessä Henry Rawlinsonin, ja Edward Hincksin kanssa hän on yksi ensimmäisistä, jotka onnistuivat tulkitsemaan Niniven nuolen­pää­kirjoituksia. Hän tutki myös englannin kielen etymologiaa ja julkaisu vuonna 1846 etymologisen sanakirjan English Etymologies.
Talbot osallistui myös politiikkaan. Hän oli maltillinen uudistaja, joka yleensä kannatti whig-ministerejä. Hän oli Chippenhamin edustajana Britannian parlamentissa vuosina 1832–1835. Hän toimi myös Wiltshiren ylisheriffinä vuonna 1840.
Kuolema

Kärsittyään monta vuotta heikosta terveydentilasta Talbot kuoli 77-vuotiaana Lacockin kylässä. Sinne hänet myös haudattiin, kuten hänen vaimonsa ja lapsensakin.
Julkaisuja

Henry Fox Talbot: Some Experiments on Coloured Flame. Edinburgh Philosophical Journal, 1826.
Henry Fox Talbot: Monochromatic Light. Quarterly Journal of Science, 1827.
Henry Fox Talbot: Chemical Changes of Color. Philosophical Magazine, 1827.
Henry Fox Talbot: Hermes, or Classical and Antiquarian Researches. Määritä julkaisija!
Henry Fox Talbot: Illustrations of the Antiquity of the Book of Genesis. Määritä julkaisija!
Henry Fox Talbot: The Pencil of Nature.  (Ensimmäinen painettuja valokuvia sisältänyt kaupallisesti julkaistu kirja)  Lontoo:  Longman, Brown, Green & Longmans, 1844–1846.
Loch Katrine, suolapainettu valokuva kalotyyppinegatiivista, 8x9 tuumaa, Birminghamin taidemuseo
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fox Talbot Museum foxtalbot.co.uk.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Henry Fox Talbot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  Talbot International Plant Names Index  CiNii  MathSciNet  zbMATH 
Taiteenala:  Scientific illustrators  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Lacockin nunnaluostarin ristikkoikkuna kuvattuna elokuussa 1835. Positiivinen vedos yhdestä maailman vanhimmista säilyneistä valokuvausnegatiiveista.
Miss Horatia Feilding, Talbotin sisarpuoli soittaa harppua, noin 1842
London Street, Reading noin vuonna 1846, positiivinen vedos Talbotin alkuperäisestä kalotypianegatiivista
Talbotin ottama mikroskooppinen valokuva hyönteisestä
Voikukan siemeniä Talotin ottamassa valokuvassa
Fox Talbotien sukuhauta Lacockin kirkkomaalla
Yksivärisellä valolla aikaansaatu Talbotin ilmiö, joka tunnetaan myös nimellä "Talbotin tapetti". Kuvan alaosassa on diffraktiokuvio, joka syntyy valon kulkiessa ristikon läpi, ja samanlainen kuvio näkyy myös kuvan yläosassa, yhden Talbotin pituuden etäisyydellä alemmasta ristikosta. Puolivälissä vastaava kuvio näkyy sivusuunnassa siirtyneenä, ja etäisyyksillä, jotka ovat Talbitin pituuden säännöllisiä murto-osia, sama kuvio toistuu pienemmässä koossa.
Käännös suomeksi
Menkare

Menkare oli muinaisen Egyptin faarao, joka johti maata lyhyen aikaa vuonna 2181 eaa. Menkare oli kahdeksannen dynastian ensimmäinen tai toinen hallitsija. Hänestä kertovia muinaisia lähteitä ei juurikaan ole lukuun ottamatta Abydoksen kuningasluetteloa, jossa Menkaren nimi mainitaan.
Menkareta seurasi faaraona Neferkare II.
Hipparkhos (tyranni)

Hipparkhoksen murha. Edmund Ollier, 1882.
Hipparkhos (m.kreik. Ἳππαρχος, lat. Hipparchus; k. 514 eaa.) oli Peisistratoksen poika ja veljensä Hippiaan (kuoli vuoden 490 eaa. jälkeen) kera Ateenan tyranni vuodesta 527 eaa. Hipparkhos murhattiin vuonna 514 eaa. ja Hippias karkotettiin 510 eaa.
Herodotoksen ja Thukydideen mukaan Hipparkhoksen murhaajat Harmodios ja Aristogeiton toimivat henkilökohtaisista motiiveista. Hipparkhos oli rakastunut Harmodiokseen, joka kuitenkin torjui hänet. Hipparkhos kosti Harmodioksen sisarelle, ja Harmodios ja hänen rakastajansa Aristogeiton puolestaan kostoksi murhasivat Hipparkhoksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hipparkhos Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Leonidas I

Leonidas Thermopylaissa. Jacques-Louis Davidin maalaus vuodelta 1814.
Leonidas I (m.kreik. Λεωνίδας, kuoli 480 eaa.) oli Spartan kuningas, joka tunnetaan parhaiten urhoollisuudestaan Thermopylain taistelussa. Hänen isänsä oli kuningas Anaksandridas II, ja hänestä tuli kuningas noin vuonna 488 eaa. velipuolensa Kleomenes I:n jälkeen. Leonidas meni naimisiin velipuolensa tyttären Gorgon kanssa.
Kun Persian kuningas Kserkses I hyökkäsi Kreikkaan, lähti Leonidas 300 parhaan soturinsa kanssa puolustamaan Thermopylain solaa, jossa hänen joukkoonsa liittyi 7 000 liittolaista. Historioitsija Herodotos kertoo, kuinka Leonidas ja hänen joukkonsa taistelivat viimeiseen mieheen.
Gorgo kysyi Plutarkhoksen mukaan Leonidaalta, kuinka hän voisi auttaa tätä tämän lähtiessä viimeiseen taisteluunsa, mihin Leonidas vastasi ”Nai hyvä mies, tee hyviä lapsia ja elä hyvä elämä.”
Leonidas kaatui Thermopylaissa taistelussa Kserkseen armeijan osastoa vastaan, jonka kreikkalainen petturi Efialtes oli johdattanut salaisen solan läpi spartalaisjoukkojen selustaan. Spartalaiset hakivat kuninkaansa ruumiin ja suojelivat sitä, kunnes viimeinenkin heistä oli kaatunut. Tällöin Herodotoksen mukaan Kserkses, hänelle erikoisella tavalla, antoi katkaista Leonidaan kaulan ja ristiinnaulita ruumiin.
40 vuotta myöhemmin Sparta sai kuninkaansa ruumiin takaisin persialaisilta, jolloin Leonidas voitiin haudata täydellisin hautausmenoin. Leonidaan ja hänen miestensä muistoksi pystytettiin muistokivi, jossa lukee Vieras, Spartaan vie tämä viesti / tässä uinumme käskyä noudattaen / Lakedaimonin lain. Myöhemmin pystytettiin Leonidaan muistoksi moderni Leonidaan monumentti, jossa lukee Leonidaan aseiden luovuttamista vaatineille persialaisille huutama vastaus Tulkaa hakemaan. Nykyisessä Spártin kaupungissa eräät rauniot tunnetaan ”Leonidaan hautana”.
Thermopylain taistelusta kertovaan sarjakuvaan 300 perustuva samanniminen elokuva sai ensi-iltansa vuonna 2007, ja siinä Leonidas I on sarjakuvan tavoin päähahmo. Häntä esittää Gerard Butler.
Giorgio Vasari

| Giorgio Vasari |
| --- | --- |
 Omakuva, noin 1567.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1511 Arezzo, Firenzen tasavalta
Kuollut: 27. kesäkuuta 1574 (62 vuotta) Firenze, Toscanan suurherttuakunta
Taiteilija
Ala:  taidemaalaus, arkkitehtuuri
Taidesuuntaus:  renessanssi
Kuuluisimpia töitä:  Taiteilijaelämäkertoja Giottosta Michelangeloon (1550)
Giorgio Vasari (30. heinäkuuta 1511 Arezzo, Firenzen tasavalta – 27. kesäkuuta 1574 Firenze, Toscanan suurherttuakunta) oli italialainen taidemaalari ja arkkitehti, joka kuitenkin tunnetaan italialaisista taiteilijoista kertovasta kirjastaan Taiteilijaelämäkertoja (1550). Vuosisatojen ajan kirja vaikutti siihen tapaan, jolla taiteilijoista puhuttiin ja kirjoitettiin, joten Vasaria pidetään myös varhaisena taidekriitikkona.
Elämä ja ura

Giorgio Vasari syntyi Toscanan Arezzossa savenvalajan poikana. Serkkunsa Luca Signorellin suosituksesta hän meni varhaisella iällä taitavana lasimaalaajana tunnetun Guglielmo da Marsiglian oppilaaksi. Vasarin täytettyä 16 vuotta kardinaali Silvio Passerini lähetti hänet Firenzeen Andrea del Sarton sekä tämän oppilaiden Rosso Fiorentinon ja Jacopo Pontormon oppiin.
Koulutuksensa yhteydessä Vasari kohtasi myös johtavia humanisteja. Hänen opettajiinsa kuului muun muassa Piero Valeriano Bolzani, joka laati vuonna 1556 egyptiläisten hieroglyfien tutkimuksen uraauurtavana teoksena pidetyn Hieroglyphican. Firenzessä Vasari tutustui myös suuresti ihailemaansa Michelangeloon, jonka oppilaana hän opiskeli Medici-ruhtinaiden suojeluksessa. Pian tapaamisen jälkeen Michelangelo muutti Roomaan. Isänsä kuoltua ruttoon Vasari ryhtyi harjoittamaan arkkitehtuuria elättääkseen sisaruksiaan.
Vasari lähti Firenzestä, kun hänen suojelijansa herttua Alessandro de’ Medici salamurhattiin vuonna 1537. Tämän jälkeen Vasari ryhtyi kiertämään Italiaa ja tekemään muistiinpanoja taiteilijoista. Samalla Vasari työskenteli taidemaalarina. Ajatus Taiteilijaelämäkerroista lienee peräisin vuodelta 1546, jolloin Vasari keskusteli tällaisen kirjan tarpeesta Noceran piispan kanssa.
Henkilönä Vasari oli suoraselkäinen, eikä hänellä ollut lähteiden mukaan taipumusta turhamaisuuteen. Vasarin kerrotaan vilpittömästi arvostaneen esimerkiksi Cimabuen ja Giotton töitä. Julkisen uransa päätteeksi Vasari valittiin Firenzen gonfalonieerin korkeaan virkaan.
Maalaukset

Vasarin merkittävimpinä maalauksina pidetään Firenzen Palazzo Vecchion suuren salin maalauksia ja Firenzen tuomiokirkon Santa Maria del Fioren freskoja. Jälkimmäiset viimeisteli Vasarin kuoleman jälkeen Federico Zuccari. Elinaikanaan Vasaria arvostettiin suuresti ja hän keräsi itselleen merkittävän omaisuuden. Vasarin itselleen rakennuttama talo Arezzossa on nykyisin hänen elämäntyötään esittelevä museo. Myöhempien kriitikoiden mukaan Vasarin maalauksia ei erityisemmin arvosteta, vaan niiden arvioidaan jäljittelevän Michelangelon tyyliä.
Vasari perusti Firenzeen 1563 taideakatemia Accademia del Disegnon, jonka johtoon valittiin hallitseva suurherttua ja Michelangelo. Instituutin jäseniksi valittiin 36 muuta taiteilijaa.
Taiteilijaelämäkertoja

Vasarin merkittävin teos on Taiteilijaelämäkertoja (Vite de’ più eccellenti architetti, pittori, et scultori Italiani), josta puhutaan usein pelkällä nimikkeellä Vite, jonka hän kirjoitti vuosien 1550 ja 1568 välillä. Kirjassaan Vasari käsittelee lukuisten italialaisten taiteilijoiden elämää, joskin hänen katsotaan osin suosineen kotiseutunsa Toscanan taiteilijoita. Yleisellä tasolla Vasarin arvioita pidetään kuitenkin varsin objektiivisina.
Teoksen merkittävänä antina voidaan pitää myös aikalaiskuvauksia siitä, minkälaisia taiteilijat olivat henkilöinä. Käsite ”renessanssi” (rinascita) tuli ensimmäistä kertaa käyttöön Vasarin Taiteilijaelämäkerroissa. Kirja on omistettu Cosimo de’ Medicille. Kirjan lopussa on Vasarin omaa elämää käsittelevä hahmotelma.
Teokset

Vasari, Giorgio: Taiteilijaelämäkertoja Giottosta Michelangeloon.  ((Le vite de’ più eccellenti pittori, scultori e architettori nelle redazioni del 1550 e 1568.) Pia Mänttärin suomennoksen pohjalta toimittaneet Altti Kuusamo ja Raija Petäjäinen. Esipuhe ja huomautukset: Altti Kuusamo. 3. painos 2001)  Helsinki:  Taide, 1994.  ISBN 951-608-006-5
Aiheesta muualla

Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giorgio Vasari Wikimedia Commonsissa
Liukkonen, Petri: Books and Writers: Giorgio Vasari (1511–1574) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja 2  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators  KulturNav  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Structurae  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Vasarin fresko Viimeinen tuomio Firenzen tuomiokirkossa. Maalaukset on viimeistellyt Federico Zuccari.
Brøttumin kirkko

| Brøttumin kirkko Brøttum kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Ringsaker, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1790
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  330
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Brøttumin kirkko (norj. Brøttum kirke) on Ringsakerin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva puinen ristikirkko vuodelta 1790.
Kuvia

Alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brøttumin kirkko Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  KulturNav