stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Willard Van Orman Quine
Ontologinen suhteellisuus ja holismi

Keskeiset periaatteet käännöksen epätäsmällisyyden ja muiden Quinen väitteiden taustalla ovat ontologinen suhteellisuus ja konfirmaatioholismi. Alkuehtona Quinen holismille on, että kaikki teoriat (ja niistä johdetut väitelauseet) ovat empiirisen datan (aistidata, evidenssi) alimääräämiä – eli vaikka monet teoriat eivät ole oikeutettuja, koska ne eivät sovi yhteen tietojemme kanssa tai ovat liian monimutkaisia, on olemassa monia vaihtoehtoisia teorioita jotka ovat yhtä oikeutettuja. Esimerkiksi sen sijaan, että muinaisten kreikkalaisten oletus, että havaitsemattomat Olymposvuoren jumalat ovat olemassa, olisi epätosi, ja meidän sivilisaatiomme oletus niin ikään havaitsemattomista sähkömagneettisista aalloista olisi puolestaan tosi, ovat molemmat oikeutettuja vain siksi, että ne selittävät havaintomme.
Quine lopettaa artikkelinsa ”Empirismin kaksi dogmia” seuraavasti:
»Empiristinä ajattelen yhä tieteen käsitteellistä järjestelmää työkaluna, joka viime kädessä ennustaa tulevaisuuden kokemukset menneiden kokemusten valossa. Fyysisiä objekteja ei tuoda käsitteellisesti tilanteisiin käyttökelpoisina välittäjinä niiden kokemuksen antaman määritelmän mukaan, vaan ainoastaan redusoimattomina väitteinä, joita voidaan tietoteoreettisesti verrata Homeroksen eeposten jumaliin; ja pidän sitä tieteellisenä virheenä uskoa toisin. Mutta tietoteoreettisen perustan kannalta fyysiset objektit ja jumalat eroavat vain asemaltaan eivätkä laadultaan. Nämä molemmat entiteetit astuvat näkemyksiimme vain kulttuurisina väittäminä.»
Quinen ontologinen relativismi sai hänet yhtymään Pierre Duhemiin siinä, että mille tahansa empiiristen havaintojen joukolle on aina olemassa useampia teorioita, jotka voivat selittää sen. Duhemin holismi oli kuitenkin paljon rajoitetumpaa kuin Quinen. Duhemille alimääräytyneisyys pätee vain fysiikkaan tai ehkä luonnontieteisiin, kun taas Quinelle se päti kaikkeen ihmisen tietoon kokonaisuutena. Näin ollen, vaikka on mahdollista verifioida tai falsifioida kokonaisia teorioita, on silti mahdotonta verifioida tai falsifioida yksittäisiä väittämiä. Melkein mikä tahansa yksittäinen väittämä voidaan Quinen mukaan ”pelastaa”, jos olemme valmiit tekemään (mahdollisesti hyvin suuria) muutoksia käsillä olevan teorian muissa kohdissa. Quinelle tieteellinen ajattelu muodostaa yhtenäisen verkon, jonka mitä tahansa osaa voidaan muuttaa empiirisen evidenssin valossa, ja jonka mitä tahansa yksittäistä kohtia voidaan puolustaa mitä tahansa empiiristä evidenssiä vastaan.
Loogisten empiristien verifikaatioperiaatteen ongelmana Quine piti sitä, että siinä ulkoista todellisuutta koskevat väitteet pitäisi palauttaa välittömiksi elämyksiä koskeviksi väitteiksi. Kukaan ei ole kuitenkaan pystynyt tällaiseen, ja Quine oli sitä mieltä, että siihen ei pystytä jatkossakaan. Sen takia Quine hylkääkin ajatuksen yksittäisten kokemuksesta irrotettujen väitteiden verifikaation (ja falsifikaation) ja ehdottaa, että totuus kokonaisuudessaan arvioitaisiin aina koko tietomäärää koskevana yksittäisten lauseiden sijaan.
Teoksia

Quinen tärkeimpiä esseitä on koottu teoksiin From a logical point of view. Cambridge, MA: Harvard University Press.1963. sekä The Ways of Paradox and Other Essays. Cambridge, MA: Harvard University Press. 1966, 1976 (revised and enlarged edition). Sisältää muun muassa artikkelin ”On What There Is”.
Quinen kypsän ajattelun pääteos on Word and object. Cambridge, MA: M.I.T. 1960.
Quine, Willard Van Orman & Ullian, J. S.: The web of belief.  (2. laitos (1. laitos 1970))  New York:  Random House, 1978.  ISBN 0-394-32179-0
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Quine, W. V. O: ”Empirismin kaksi dogmia”, Ajatukset: uuden ajan filosofian lukemisto, s. 188–199.  (Kirjan toimittaneet: Pekka Elo & Toivo Salonen)  Suomentanut Juha Savolainen, Alkuperäisteos: Two Dogmas of Empiricism (1951), julkaistu uudelleen kokoomateoksessa: From a Logical Point of View (1953). Helsinki:  Helsingin yliopisto, Lahden tutkimus- ja koulutuskeskus, 1993.  ISBN 951-45-5858-8  ISSN 0784-0640
Quine, W. V. O.: ”Empirismin kaksi dogmia”, Ajattelu, Kieli, Merkitys: analyyttisen filosofian avainkirjoituksia, s. 133–153, viitteet: s. 424–425.  (Kirjan toimittanut: Panu Raatikainen)  Suomentanut Juha Savolainen vuoden 1961 tarkistetusta painoksesta. Alkuperäisteoksen nimi:Two Dogmas of Empiricism (1951). Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-683-1
Quine, W. V. O.: ”Käännös ja merkitys”, Ajattelu, Kieli, Merkitys: analyyttisen filosofian avainkirjoituksia, s. 154–200, viitteet: s. 425–429.  (Kirjan toimittanut: Panu Raatikainen)  Suomentanut Tiina Seppälä. Alkuperäisteos: Word and Object, (1960), kirjan luku: ”Translation and meaning”. Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-683-1
Quine, W. V. O.: Naturalisoitu epistemologia. (Epistemology Naturalized, 1969. Suomentanut Ville Lähde) Niin & näin, 2011, nro 3, s. 23–30.  Artikkelin verkkoversio.
Kirjallisuutta > Haastattelut

Pihlström, Sami: W. V. Quinen haastattelu. Niin & näin 1/1996. (Ks. myös johdanto haastatteluun.)
Yli-Vakkuri, Juhani: W. V. Quinen haastattelu. Yliopistolehti 20/1995 (sivun useista artikkeleista alimmaisin)
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Hintikka, Jaakko: Filosofian köyhyys ja rikkaus: Nykyfilosofian kartoitusta.  (Toimittaneet Janne Hiipakka ja Risto Vilkko)  Helsinki:  Art House, 2001.  ISBN 951-884-302-3
Koskinen, Heikki J.: From a metaphilosophical point of view: A study of W. V. Quine’s naturalism.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Acta philosophica Fennica vol. 74)  Helsinki:  Societas Philosophica Fennica, 2004.  ISBN 951-9264-51-5
Niiniluoto, Ilkka & Koskinen, Heikki J. (toim.): Wienin piiri.  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-866-4
Aiheesta muualla

Hylton, Peter: Willard van Orman Quine The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Keskinen, Antti: Quine, Willard Van Orman Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Koskinen, Heikki J. (toim.): Quinology site (englanniksi)
Føllesdal, Dagfinn: Willard van Orman Quine. Suom. Heikki J. Koskinen. niin & näin 1/2001, 6–7.
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
1900-luvun filosofia  Looginen empirismi
| --- | --- |
Wienin piiri:  Gustav Bergmann  Rudolf Carnap  Herbert Feigl  Philipp Frank  Kurt Gödel  Hans Hahn  Victor Kraft  Karl Menger  Otto Neurath  Moritz Schlick  Friedrich Waismann 
Berliinin piiri:  Kurt Grelling  Carl Gustav Hempel  David Hilbert  Richard von Mises  Hans Reichenbach 
Muita edustajia:  Alfred J. Ayer  Eino Kaila  Ernest Nagel  Karl Popper  Louis Rougier  Alfred Tarski  Willard Van Orman Quine 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Paulo Fonseca

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Paulo Alexandre Rodrigues Fonseca
Syntymäaika: 5. maaliskuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Nampula, Mosambik
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 188 senttimetriä
Seura
Seura: Olympique Lyon
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1991–1995 | Barreirense | 91 | (6) |
| 1995–1996 | Leça | 22 | (0) |
| 1996–1997 | Belenenses | 27 | (1) |
| 1997–1998 | Marítimo | 31 | (2) |
| 1998–2000 | Vitória Guimarães | 6 | (0) |
| 2000–2005 | Estrela Amadora | 72 | (4) |
| Yhteensä | Yhteensä | 249 | (13) |
Valmennusura
2005–2007: Estrela Amadora (jun.)
2007–2008: 1° Dezembro
2008–2009: Odivelas
2009–2011: Pinhalnovense
2011–2012: Aves
2012–2013: Paços Ferreira
2013–2014: Porto
2014–2015: Paços Ferreira
2015–2016: Braga
2016–2019: FK Šah’tar Donetsk
2019–2021: AS Roma
2022–2024: Lille
2024: Milan
2025–: Olympique Lyon
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Paulo Alexandre Rodrigues Fonseca (s. 5. maaliskuuta 1973 Nampula, Mosambik) on portugalilainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen valmentaja. Tammikuusta 2025 lähtien hän on toiminut Olympique Lyonin päävalmentajana.
Ura

Fonseca aloitti ammattilaisuransa Portugalin kolmannella sarjatasolla FC Barreirensessa, josta siirtyi vuonna 1995 pääsarjaseura Leçaan. Hän pelasi Portugalin liigassa myös Belenensesissä, CS Marítimossa, Vitória Guimarãesissa sekä Estrela Amadorassa. Estrela putosi kauden 2000/01 jälkeen liigasta, mutta Fonseca jatkoi uraansa uransa loppuun eli kauteen 2004/05 saakka.
Fonseca siirtyi pelaajauralta valmentajaksi vuonna 2005 jatkaen Estrelan organisaatiossa juniorivalmentajana. Fonseca teki itsensä tunnetuksi amatööriseura CD Pinhalnovensen päävalmentajana luotsaten joukkueen Portugalin cupin puolivälieriin kausilla 2009/10 ja 2010/11.
Kesällä 2011 Fonseca siirtyi ammattilaisjoukkueen valmentajaksi, kun hänestä tuli CD Avesin päävalmentaja. Hän luotsasi seuran Portugalin 1. divisioonassa kolmanneksi ja joukkue oli lähellä nousua pääsarjaan. Kaudella 2012/13 Fonseca toimi Paços de Ferreiran päävalmentajana luotsaten seuran liigassa kolmanneksi ja cupissa välieriin. Menestyskauden jälkeen hän siirtyi FC Porton päävalmentajaksi. Hän sai kuitenkin potkut Portosta jo maaliskuussa 2014, kun joukkue oli Portugalin liigassa kolmantena.
Porto-potkujensa jälkeen Fonseca palasi Paços de Ferreiran päävalmentajaksi kaudeksi 2014/15. Kaudeksi 2015/16 hän siirtyi SC Bragan peräsimeen. Fonsecan johdolla Braga voitti Portugalin cupin mestaruuden keväällä 2016.
Kesällä 2016 Fonseca siirtyi FK Šah’tar Donetskin päävalmentajaksi korvaten tehtävässä seuraa 12 vuotta valmentaneen Mircea Lucescun. Fonsecan johdolla Donetsk jatkoi dominointiaan Ukrainan liigassa ja voitti kolme perättäistä tuplamestaruutta. Fonseca valittiin debyyttikaudellaan Ukrainan liigan parhaaksi valmentajaksi.
Kesäkuussa 2019 vahvistettiin, että Fonseca siirtyy AS Roman päävalmentajaksi kolmivuotisella sopimuksella. Debyyttikaudellaan 2019/20 Fonseca luotsasi Roman Serie A:ssa viidenneksi. Eurooppa-liigassa Roma eteni välieriin, joissa hävisi Manchester Unitedille. Kaudella 2020/21 Roma jäi Serie A:ssa seitsemänneksi. Kauden jälkeen Fonseca jätti tehtävänsä.
Kesällä 2021 Fonseca kävi neuvotteluja Tottenhamin kanssa, mutta sopimus kariutui italialaistoimittaja Fabrizio Romanon mukaan verotuksellisiin syihin.
Kesäkuun lopussa 2022 Fonseca teki kaksivuotisen sopimuksen Ranskan liigan Lillen kanssa.
Fonseca nimitettiin kesäkuussa 2024 AC Milanin uudeksi päävalmentajaksi kolmivuotisella sopimuksella. Fonsecan pesti päättyi kuitenkin potkuihin jo joulukuussa 2024. Fonsecan viimeiseksi otteluksi jäi tasapeliin päättynyt kamppailu AS Romaa vastaan. Fonseca ajettiin ulos ottelusta punaisella kortilla. Mediatietojen mukaan Milanin seurajohto oli päättänyt Fonsecan potkuista jo ennen ottelua.
Tammikuussa 2025 Fonseca aloitti ranskalaisseura Olympique Lyonin päävalmentajana 2,5-vuotisella sopimuksella.
Meriitit

Ukrainan mestaruus (3): 2017, 2018, 2019
Ukrainan cup (3): 2017, 2018, 2019
Ukrainan supercup: 2017
Portugalin cup: 2016
Ukrainan liigan paras valmentaja: 2017
Aiheesta muualla

Paulo Fonsecan esittely Footballzz-sivustolla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Vítor Pereira | Porton päävalmentaja 2013–3/2014 | Seuraaja: Luís Castro |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Sérgio Conceição | SC Bragan päävalmentaja 2015–2016 | Seuraaja: José Peseiro |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Mircea Lucescu | FK Šah’tar Donetskin päävalmentaja 2016–2019 | Seuraaja: Luís Castro |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Claudio Ranieri | AS Roman päävalmentaja 2019–2021 | Seuraaja: José Mourinho |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jocelyn Gourvennec | Lillen päävalmentaja 2022–2024 | Seuraaja: Bruno Génésio |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Stefano Pioli | AC Milanin päävalmentaja 6–12/2024 | Seuraaja: Sérgio Conceição |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Pierre Sage | Olympique Lyonin päävalmentaja 1/2025– | Seuraaja: – |
Otto Brusiin

| Otto Brusiin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1906 Helsinki
Kuollut: 31. lokakuuta 1973 Turku
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  oikeusfilosofia, oikeushistoria
Karl Otto Brusiin (2. kesäkuuta 1906 Helsinki – 31. lokakuuta  1973 Turku) oli merkittävä ja kansainvälisesti tunnustettu suomalainen oikeusfilosofi. Hän toimi muun muassa Helsingin yliopiston yleisen oikeustieteen dosenttina vuosina 1949–1955, Turun yliopiston roomalaisen oikeuden professorina ja myös valtiollisen poliisin päällikkönä lyhyen aikaa keväästä 1945 tammikuuhun 1946.
Elämänvaiheet > Nuoruus

Brusiinin vanhemmat olivat Harvialan kartanon omistaja Edmund Wilhelm Brusiin ja Elisabeth Eufrosyne Nyström. Kartano myytiin jo Otto Brusiinin lapsuudessa. Brusiin pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1924 ja lähti opiskelemaan oikeustiedettä Helsingin yliopistoon ja valmistui sieltä 1929. Auskultoituaan Vaasan hovioikeudessa Brusiin siirtyi tutkijan uralle, ja hän suuntasi kiinnostuksensa oikeusteoriaan ja yleisten filosofisten kysymysten pohdintaan. Samalla aiemmin Kokoomukseen kuulunut Brusiin siirtyi poliittisesti vasemmalle mutta hän ei kuitenkaan sitoutunut mihinkään tiettyyn poliittiseen ryhmään. Brusiin liittyi myös Nuoren Voiman Liittoon 1931, ja vuonna 1934 hänestä tuli kirjailija Mika Waltarin johdolla toimineen Kerho 33:n johtokunnan jäsen. Kerho 33:n kautta Brusiin solmi yhteydet myös Tulenkantajiin.
Brusiin matkusti 1935 Ranskaan Pariisiin opintomatkalle, jonka aikana hän tutustui hermeneuttista filosofiaa edustavien italialaisten Benedetto Grocen ja Giovanni Gentilen tuotantoon sekä ranskalaisen oikeusteoreetikon Francois Genyn ajatuksiin. Hän sai myös vaikutteita Edmund Husserlin ja Martin Heideggerin fenomenologisesta filosofiasta. Palattuaan Suomeen Brusiin ryhtyi kirjoittamaan väitöskirjaansa Tuomarin harkinta normin puuttuessa, joka valmistui vuonna 1938. Väitöstilaisuudessa 27. Huhtikuuta 1938 vastaväittäjänä toiminut Helsingin yliopiston roomalaisen oikeuden ja kansainvälisen yksityisoikeuden professori sekä lainopin ensyklopedian dosentti Elieser Kaila arvosteli voimakkaasti Brusiinin tutkimusta. Tämä arvostelu näyttää johtuneen poliittisista syistä, sillä Brusiin oli mielipiteiltään vasemmistolainen, kun taas Kaila oli kansallissosialistiseen Saksaan myönteisesti suhtautuva suomalaisugrilaisen heimoaatteen kannattaja. Vastaväittäjä esimerkiksi korosti Adolf Hitlerin nousseen valtaan täysin perustuslaillisessa järjestyksessä eikä kansallissosialistisen vallankumouksen kautta, kuten Brusiin asian oli esittänyt.
Tämä kritiikki esti Brusiinia jatkamasta työtään Helsingin yliopistossa, ja hän palasikin Pariisiin, jossa hän ryhtyi valmistelemaan talous- ja kulttuurihistoriallisesti suuntautunutta tutkimustaan Työsuhde roomalaisessa oikeudessa. Toisen maailmansodan puhkeaminen pakotti Brusiinin palaamaan Suomeen ja sodan aikana hän toimi suojeluskuntajärjestön osastopäällikön apulaisena Suojeluskuntain Yliesikunnan hallinnollisella osastolla.
Elämänvaiheet > Aika Valpossa

Jatkosodan jälkeen Brusiin toimi Etsivän keskuspoliisin ja valkoisen Valpon toimintaa ja väärinkäytöksiä tutkineen komitean puheenjohtajana ja oli myös jäsenenä Valtiollisen poliisin uudelleenjärjestämistä pohtineessa Sukselaisen komiteassa.
Brusiin suostui Punaisen Valpon päälliköksi. Hänet nimitettiin virkaan huhtikuussa 1945 Paasikiven kolmannen hallituksen astuessa virkaansa. Valpon ylimääräisenä osastopäällikkönä toimi SKP:n puheenjohtaja Aimo Aaltonen. Brusiinin kaudella Valpon entistä henkilökuntaa erotettiin ja tilalle palkattiin uutta väkeä, joista monet tulivat SKDL:ää ja SKP:tä lähellä olevista piireistä. Valpon henkilökunnan poliittista jakautumista on kuitenkin vaikea päätellä, koska monet henkilökunnan jäsenet eivät ilmoittaneet poliittista kantaansa tai kertoivat vain olevansa "demokraatteja". Monet uudesta henkilökunnasta olivat syyllistyneet aikaisemmin sotilasrikoksiin tai poliittisiin rikoksiin; pienempi joukko myös muihin rikoksiin, kuten kavalluksiin ja petoksiin. Brusiinin mielestä sotaa edeltäneenä aikana valtiollisiin rikoksiin syyllistyminen ei ollut este Valpon virkoihin nimittämiseen; hän oli kuitenkin huolissaan uuden henkilökunnan kokemattomuudesta. Valpon suorittamaa poliittisten ryhmien valvontaa ja kortistointia muutettiin Brusiinin kaudella niin, että se kohdistui pääosin oikeistolaisiin piireihin. Myös joitain SKP:n piirissä toimivia väkivaltaa suosivia ryhmiä seurattiin edelleen.
Brusiin huomasi pian, että virkaan suostuminen oli virhe. Hän perusteli myöhemmin suostumistaan sillä, että kun T. M. Kivimäki tyrmäsi hänen dosenttihakemuksensa, hän suostui katkeroituneena. Toisaalta Brusiin oli perheellinen mutta työtön. Brusiin piti Valpoa virheenään ja katui, ettei eronnut heti. Ihanteellisena ihmisenä hän ei tajunnut, millaiset reunaehdot virassa oli. Hän erosi tehtävästään jo tammikuussa 1946 osittain kokemattoman henkilökunnan aiheuttamien ongelmien takia, jotka myöhemmin vielä kärjistyivät. Vuonna 1947 eduskunnan oikeusasiamies määräsi tutkintansa jälkeen Turun hovioikeuden kanneviskaalin nostamaan syytteet Brusiinia ja useita hänen Valpossa toimineita alaisiaan vastaan. Heidät tuomittiin 1949–1951 Turun hovioikeudessa ja korkeimmassa oikeudessa taitamattomuudesta ja huolimattomuudesta tehdyistä virkavirheistä sakkorangaistuksiin ja maksamaan korvauksia.  Myös Valpo lakkautettiin sen toimintaa tutkineen Ahlbäckin komitean suosituksesta, ja sen tilalle perustettiin vuoden 1948 lopussa suojelupoliisi.
Elämänvaiheet > Toiminta virkamiehenä

Valposta lähdettyään Brusiin toimi vähän aikaa virkamiehenä sisäasiainministeriössä, oli sitten Hella Wuolijoen johtaman Yleisradion palveluksessa ja myöhemmin Suomi–Neuvostoliitto-Seuran lehdessä ensin toimitussihteerinä ja lopuksi päätoimittajana Jarno Pennasen jälkeen. Brusiin jatkoi myös tutkimustyötään julkaisten useita artikkeleita ja valmisteli 1949 julkaistua saksankielistä monografiaa Über die Objektivität der Rechtsprechung. Brusiinin kausi SNS-lehden päätoimittajana päättyi kuitenkin, kun hän keväällä 1948 tekemänsä Neuvostoliiton matkan jälkeen piti kriittisen esitelmän maan oloista Kerho 33:n tilaisuudessa.
Elämänvaiheet > Yliopistoura

Brusiin hyväksyttiin helmikuussa 1949 Helsingin yliopiston yleisen oikeusopin dosentin virkaan. Hän oli hakenut virkaa jo syksyllä 1944, ja hakemus oli maannut koko tämän ajan yliopiston hallinnossa nähtävästi sen vuoksi että Brusiin oli toiminut sodan jälkeen vasemmistolaisissa piireissä. Brusiin alkoi kirjoittaa uutta monografiaa nimeltä Über das juristische Denken päästäkseen eteenpäin yliopistourallaan. Hän sanoutui myös julkisesti irti vasemmistosta kolmessa yleisönosastokirjoituksessaan, joissa hän pahoitteli toimintaansa Valpon päällikkönä. Monetselvennä väittivät, että Brusiinin motiivina tässä tilanteessa oli oman akateemisen uransa edistäminen.
Brusiinin ura ei kuitenkaan lähtenyt nopeaan nousuun. Hän toimi vuodesta 1952 apulaisprofessorina ja sai lopulta tieteellisestä työstään saamiensa ulkomaisten tunnustusten avulla vakinaisen apulaisprofessuurin 1955. 1950-luvun alussa Brusiin perusti Theoria Iuris -nimisen tutkijapiirin. Brusiin oli myös kirjeenvaihdossa ulkomaisten tutkijoiden kanssa ja oli jäsenenä monissa kansainvälisissä tieteellisissä seuroissa; hänet nimitettiin 1957 kansainvälisen oikeus- ja yhteiskuntafilosofisen yhdistyksen (Internationale Vereinigung für Rechts- und Sozialphilosophie) ensimmäiseksi varapresidentiksi.
Vuonna 1960 Brusiin nimitettiin ainoana hakijana Turun yliopiston yleisen oikeusopin professoriksi. Tätä virkaa Brusiin hoiti kesäkuuhun 1973, jolloin hän jäi eläkkeelle. Turun vuosinaan Brusiinin kiinnostus alkoi suuntautua oikeushistoriaan erityisesti oikeustieteen oppi- ja aatehistoriaan.
Useat yliopistot järjestävät Otto Brusiinin mukaan nimettyjä oikeustieteellisiä luentosarjoja.
Elämänvaiheet > Perhe

Brusiin avioitui kolmesti. Ensimmäisen vaimonsa Helena o.s. Raassinan (1910–2003) kanssa hän sai kolme tytärtä. Tyttäristä Kaarina Suonio on toiminut kansanedustajana, ministerinä ja maaherrana. Toinen tytär Leena Brusiin valittiin vuoden 1968 Miss Suomeksi.
Teokset

Tuomarin harkinta normin puuttuessa. Suomalaisen lakimiesten yhdistyksen julkaisuja n:o 14. 1938
Über die Objektivität der Rechtsprechung. Suomen lakimiesliitto 1949
Über das juristische Denken. Societas scientiarum Fennica 1951
Aineettoman vahingon korvaamisesta: siviilioikeudellinen tutkimus. Suomen lakimiesliitto 1953
Zum Ehescheidungsproblem: eine rechtstheoretische Studie. Tekijä 1959
Roomalaisesta oikeudesta. 1961
Mussige fragen der naturrechtsphilosophie. Universitetsforlaget, Oslo 1963
Zum Problem des immateriellen Schadens. Turun yliopisto 1966
Wexionius-Studien: 1: Grundsätzliches zur Rechtswissenschaft. Turun yliopisto 1968
Professor Falander och månggiftet. Oslo 1969
Wexionius-Studien: 2: Fasciculus juridicus. Turun yliopisto 1971
Bilmark-Studien: 1: Einführung in das Studium der Philosophie Johan Bilmark. Turun yliopisto 1971
Bilmark-studien: 2: De matrimonio conscientiae. Turun yliopisto 1972
Scienza Universale. Padova 1973
Der Mensch und sein Recht: ausgewählte rechtstheoretische Schriften; herausgegeben und eingeleitet von Urpo Kangas. Duncker & Humblot, Berlin 1990
Kirjallisuutta

Kangas, Urpo: ”Brusiin, Otto (1906–1973)”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 20–21.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Rinne, Matti: Tohtori Brusiinin oikeusopillinen elämä. Teos 2011. ISBN 978-951-851-323-3
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Niilo Saarnio | Valtiollisen poliisin (Valpo) päällikkö 1945–1946 | Seuraaja: Kaarlo Tetri |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef
Soinnillinen uvulaarinen frikatiivi

| --- | --- |
IPA:  ʁ
X-SAMPA:  R
IPA – Unicode:  U+0281
  
Soinnillinen uvulaarinen frikatiivi on konsonanttiäänne, jonka IPA-symboli on ⟨ʁ⟩. Se ilmenee tunnetusti muun muassa ranskan kielessä. Arabian kielessä äännettä merkitsee kirjain غ ja turkkilaisissa usein ğ.