stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aaltoritariyökkönen
Koko ja ulkonäkö

Kookas yökkönen, joka on kuitenkin ritariyökkösten joukossa keskikokoa. Etusiivet ovat ruskehtavan harmaankirjavat, usein tummasävyiset ilman silmiinpistävää kuviointia. Joskus väri voi olla myös vihertävänruskea. Siiven kärkiosan aaltoviiru on kuitenkin vaaleanharmaa. Vaaleareunaisen ja vaaleakehnäisen munuaistäplän vieressä siiven keskiosassa on laaja vaaleanharmaa, mustareunainen täplä. Takasiipien pohjaväri on voimakkaan karmiininpunainen ja siipeä reunustaa mustanruskea reunus. Lisäksi siiven keskellä on tumma vyö, joka tekee kaksi selvää mutkaa ulospäin. Siipiä reunustavat ripset ovat vaaleat, mustatäpläiset. Siipiväli 62–70 mm.
Samannäköinen laji on etenkin tammiritariyökkönen (Catocala promissa), joka on kuitenkin jonkin verran pienempi ja jonka etusiipien kuviointi on terävämpää.
Levinneisyys ja lentoaika

Aaltoritariyökköstä tavataan Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Kaukasukselle. Suomessa laji oli aikaisemmin hyvin harvinainen lounainen erikoisuus, mutta se on viime vuosikymmeninä yleistynyt huomattavasti. Se on eteläpainotteinen, mutta pohjoisimmat yksittäishavainnot ovat nykyisin jopa Kuusamon korkeudelta ja pohjoisempana lajin levinneisyys on selvästi itäpainotteinen. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun alkupuolelle lennon huipun ollessa elokuun alkupuolella.
Elinympäristö ja elintavat

Aaltoritariyökkönen on tammimetsien laji, jolla on vahva vaellustaipumus ja jota siksi voidaan tavata hyvinkin kaukana vakituisilta elinpaikoilta ja poikkeavissa ympäristöissä. Ritariyökkösille ominaiseen tapaan se tulee syötille selvästi paremmin kun valolle, vaikka lentää kyllä valollekin. Toukka elää kookkaiden puiden latvuksissa ja koteloituu joko maahan tai puun rungolle yhteenkehräämiensä lehtien väliin. Muna talvehtii.
Suomen lajien uhanalaisluokituksessa 2019 se on luokiteltu elinvoimaiseksi (LC).
Ravintokasvi

Toukan ravintokasvi on tammi (Quercus robur).
Aiheesta muualla

Toim. Helmut Diekmann, Jaana Ihme, Heikki Tabell ja Patrik Åberg: Aaltoritariyökkönen Suomen Perhoset. Viitattu 24.2.2023.
Pakkanen, Pertti: Catocala sponsa (Linnaeus, 1767). Suomen Perhostutkijain Seura. 5.12.2013. Arkistoitu 14.2.2015. Viitattu 24.2.2023. (englanniksi)
linder: karmozijnrood weeskind / Catocala sponsa De Vlinderstichting. Viitattu 24.2.2023. (hollanniksi)
Mazzei, Paolo & Morel, Daniel & Panfili, Raniero: Catocala sponsa (Linnaeus, 1767) Moths and Butterflies of Europe and North Africa. Viitattu 24.2.2023. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1086871  Wikispecies: Catocala sponsa  ARKive: catocala-sponsa  BioLib: 53198  BOLD: 86946  CoL: 5XFMF  EoL: 545468  EUNIS: 311076  Fauna Europaea: 446677  Fauna Europaea (new): 61ddbf9b-8f08-4c9f-8a5a-36c56c8d48dc  GBIF: 1797367  iNaturalist: 128245  LoB: 5744  MaBENA: CatocSpons  NBN: NHMSYS0000501673  NCBI: 753163  Observation.org: 9810  Open Tree of Life: 230661  Laji.fi: MX.62321
Reetta Aalto

Reetta Aalto
| --- | --- |
Syntynyt:  6. syyskuuta 1976  (48 vuotta) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Reetta Aalto (s. 6. syyskuuta 1976) on suomalainen ohjaaja, käsikirjoittaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti elokuvistaan Pillua aloittelijoille ja Tottumiskysymys sekä minisarjastaan Paratiisi. Aallon esikoisromaani Vadim julkaistiin vuonna 2020. Se oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkaana. Syksyllä 2020 sai ensi-iltansa myös hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa Naurun varjolla.
Opiskelu ja ura

Reetta Aalto on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan venäjän kieli ja kirjallisuus. Hän opiskeli Pietarissa vuosina 1996-1998 ensin valtiollisessa kulttuuriakatemiassa ja sen jälkeen valtiollisessa teatteritaiteen akatemiassa. Aalto työskenteli harjoittelijana Suomen Pietarin instituutissa 2000-luvun alussa. Aalto on myös valmistunut taiteen maisteriksi Aalto-yliopistosta pääaineenaan dokumentaarinen elokuva. Hänen opiskelijatyönsä Aalto-yliopistossa oli dokumenttielokuva Marja-Sisko vuonna 2010. Elokuva kertoo Aallon tädistä Marja-Sisko Aallosta. Uransa aikana Aalto on ohjannut useita lyhytelokuvia, dokumentteja, tv-draamaa sekä mainoksia ja musiikkivideoita. Reetta Aallon romaani Vadim pohjautuu omakohtaisiin kokemuksiin Aallon Pietarin vuosilta.
Palkinnot

Naisten kokemasta seksuaalisesta häirinnästä ja sukupuolittuneesta vallankäytöstä kertova Tottumiskysymys-elokuva oli ehdolla parhaan käsikirjoituksen ja parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon saajaksi vuonna 2020.  TV-minisarja Paratiisi oli ehdolla kansainvälisen Prix Europa -palkinnon saajaksi vuonna 2010.  Tuomaristo palkitsi Aallon lyhytelokuvan Grey Violet - Silmätikku vuonna 2018 Queer North Film Festivalin parhaana  ja hänen teoksensa Pillua aloittelijoille voitti Animatricks-animaationfestivaalin kotimaisen sarjan vuonna 2016. Lisäksi hänen lyhytelokuvansa Tyttöjen ilta palkittiin Tampere Film Festival -tapahtumassa yleisön suosikkina vuonna 2008.
Tuotanto > Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Tyyppi | Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | Roba | Tv-sarja | Ohjaus |
| 2020 | Naurun varjolla | Elokuva | Ohjaus |
| 2019 | Yksittäistapaus: Buduaar | Lyhytelokuva | Ohjaus/käsikirjoitus |
| 2019 | Tottumiskysymys | Elokuva | Ohjaus/käsikirjoitus |
| 2019 | Sintti | Lyhytelokuva | Ohjaus |
| 2017 | Grey Violet - Silmätikku | Dokumentti | Ohjaus/Käsikirjoitus |
| 2015 | Mersusta seuraava | Lyhytelokuva | Ohjaus |
| 2015 | Pillua aloittelijoille | Lyhytelokuva | Ohjaus/Käsikirjoitus |
| 2012 | Itsenäisyyspäivä | Dokumentti | Ohjaus |
| 2012 | Bittersweet | Lyhytelokuva | Ohjaus/Käsikirjoitus |
| 2010 | Marja-Sisko | Lyhytdokumentti | Ohjaus/Käsikirjoitus |
| 2010 | Paratiisi | Minisarja | Ohjaus |
| 2008 | Tyttöjen ilta | Lyhytelokuva | Ohjaus |
| 2007 | Elää, olla olemassa | Lyhytelokuva | Ohjaus/Käsikirjoitus |
| 2003 | Welcome to the Day 6 of the Iraq War | Lyhytdokumentti | Ohjaus/Käsikirjoitus |
Tuotanto > Kirjallinen tuotanto

Vadim. 2020. Kustantamo S&S. ISBN 9789515245960
Musta aukko. 2024. Kustantamo S&S. ISBN 9789515260604
Minimani

| Minimani Yhtiöt |
| --- | --- |

Perustettu:  1986
Perustaja:  Juhani Metsäranta
Toimitusjohtaja:  Niko Joensuu
Kotipaikka:  Seinäjoki
Toimiala:  vähittäiskauppa
Liikevaihto:  154,7 milj. € (2023)
Liikevoitto:  2 milj. € (2023)
Henkilöstö:  365 (2023)
Kotisivu:  minimani.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Minimani on yksityinen suomalainen hypermarkettiketju, joka myy kuluttajille päivittäis- ja käyttötavaroita kivijalkakaupoissa ja verkkokaupassa. Ketjun liikkeet sijaitsevat Jyväskylässä, Kokkolassa, Ideaparkissa Lempäälässä, Tampereen Lielahdessa, Seinäjoella, Vaasassa ja Rovaniemellä.
Historiaa

Minimanin perusti vuonna 1986 Juhani Metsäranta toimittuaan ensin 26 vuotta K-kauppiaana Seinäjoella. Aluksi Minimani toimi halpakauppana ostaen isoja eriä ja myyden ne edullisesti. 1990-luvulla ketju laajeni, kun kaupat perustettiin Vaasaan, Kokkolaan ja Jyväskylään. 2000-luvulla Minimani on uudistanut myymälöitä hypermarketti-kaupoiksi, ja Lempäälän Ideaparkin entisen Tokmannin paikalle sekä Tampereen Lielahteen on avattu käyttötavaraan keskittyvät myymälät.lähde? Espoon Olarissa toimi Minimani vuosina 2005–2011.
Minimanin toimitusjohtajana toimii Niko Joensuu, joka aloitti tehtävässään kesäkuussa 2023lähde?. Joensuun edeltäjä tehtävässä oli Jussi Nummelin, joka toimi tehtävässä tammikuusta 2021 alkaen. Nummelinin edeltäjä tehtävässä oli entinen Keskon aluejohtaja Heikki Tynjälä, joka toimi tehtävässä syksystä 2013 alkaen. Hänen edeltäjänsä oli S-ryhmässä pitkän uran tehnyt kauppaneuvos Kalle Lähdesmäki.
Minimani avasi elokuussa 2020 uuden myymälän Rovaniemen Lampelaan. Rovaniemen myymälään investoitiin yli 20 miljoonaa euroa. Marraskuussa 2022 avattiin käyttötavaramyymälä Tampereen Lielahteenlähde?.
Aiheesta muualla

2020 avattu Rovaniemen Minimani.Minimanin viralliset sivut
Eric Hosking

Eric John HoskingOBE (2. lokakuuta 1909 Lontoo – 22. helmikuuta 1991 Lontoo) oli englantilainen valokuvaaja, joka tuli kuuluisaksi lintukuvistaan.
Hoskingin ura alkoi 1929. Hän kokeili erilaisia lintukuvauksen tekniikoita uransa ensimmäisenä vuosikymmenenä, mutta vailla ihmeempää kaupallisata menestystä. Hän käytti ensimmäisenä salamaa lintuja kuvatessaan. Hän pääsi yleisön tietoisuuteen vasta onnettomuuden kautta, median uutisoidessa sen näyttävästi: kuvaustilanteessa lehtopöllö hyökkäsi hänen kimppuunsa ja kynsi puhkaisi hänen vasemman silmänsä. Tapahtuma toi hänelle runsaasti julkisuutta ja sitä kautta avautuivat markkinat hänen lintukuvilleen.
Hoskingin kuuluisin valokuva on kuva tornipöllöstä saaliin kanssa vuodelta 1934. Hänen luetuin kirjansa on omaelämäkerta An Eye for a Bird vuodelta 1970. Hän oli yksi niistä harvoista, joka ansaitsi elantonsa pelkästään lintuja valokuvaamalla. Hän kuvasi yli 2 000 lintulajia ja hänen kuva-arkistossaan oli 250 000 mustavalko- ja 100 000 värikuvaa.
Hosking oli Nature Photographic Societyn puheenjohtaja, British Ornithologists' Unionin varapuheenjohtaja, Royal Society for the Protection of Birdsin varapuheenjohtaja, British Naturalists' Associationin varapuheenjohtaja ja Royal Photographic Societyn kunniapuheenjohtaja. Hänet palkittiin RSPB:n kultaisella mitalilla 1974 ja lyötiin ritariksi 1977 ansioistaan luonnonhistoriallisista valokuvista ja työstään linnustonsuojelussa.
Hoskingilta on julkaistu suomeksi teos Linnut ja linnunpesät (1972, WSOY, ISBN 951-0-00143-0), yhdessä Winwood Readen kanssa.
Julkaisut

Friends at the Zoo (1933)
Intimate Sketches from Bird Life (1940)
Art of Bird Photography (1944)
Birds of the Day (1944)
Birds of the Night (1945)
More Birds of the Day (1946)
The Swallow (1946)
Masterpieces of Bird Photography (1947)
Birds in Action (1949)
Birds Fighting (1955)
Bird Photography as a Hobby (1961)
Nesting Birds (1967), yhdessä Winwood Readin kanssa.
An Eye for a Bird (1970)
Eric Hosking's Birds - Fifty Years of Photographing Wildlife, Kevin MacDonnellin kanssa; Pelham Books (1979) ISBN 0 7207 1163 0.
Yliopiston almanakka

Yliopiston almanakka, joka on tunnettu myös nimellä kansanalmanakka, on Helsingin yliopiston almanakka­toimiston vuosittain julkaisema almanakka. Ensimmäinen suomalainen almanakka ilmestyi vuonna 1608 ja ensimmäinen suomenkielinen vuonna 1705. Turun Akatemialla ja sen seuraajalla Helsingin yliopistolla oli Suomessa vuodesta 1809 vuoteen 1995 erioikeus kalentereiden julkaisuun, mitä se vuokrasi eteenpäin.
Nykyinen tietosisältö

Yliopiston almanakan varsinaisessa kalenteriosastossa on yksi aukeama vuoden jokaista kuukautta kohti. Kalenterisivuilla on lueteltu kunkin kuukauden päivät, ja niiden kohdalle on merkitty seuraavat tiedot:
Päivän järjestysnumero kuukaudessa
Viikonpäivän nimi kaksikirjaimisena lyhenteenä
Nimipäivät
Auringon nousu- ja laskuajat Helsingissä, Jyväskylässä, Oulussa, Sodankylässä ja Utsjoella
sekä useiden päivien kohdalle myös muun muassa:
Pyhäpäivien ja eräiden muiden juhla- ja merkkipäivien nimet
Kirkkovuodessa kullekin pyhäpäivälle kuuluvat saarnatekstit
Viikkojen numerot
Liputuspäivien kohdalla Suomen lipun kuva
Kuun vaiheet
Planeettojen sattuminen konjunktioon keskenään tai Kuun kanssa tähtitieteellisten symbolien avulla esitettynä
Eläinradan merkit, joihin Aurinko siirtyy
Pyhäpäivien kohdalla on päivän järjestysnumero, viikonpäivä ja pyhäpäivän nimi painettu punaisella.
Varsinaisen kalenteriosaston lisäksi almanakassa on myös muun muassa:
luettelo auringon- ja kuunpimennyksistä
erilliset luettelot liputuspäivistä ja juhlapäivistä
taulukot kuun ja planeettojen nousu- ja laskuajoista
yhteenveto planeettojen näkymisestä kyseisen vuoden aikana
luettelo ortodoksisen kirkon juhlapäivistä
luettelot juutalaisen ja islamilaisen kalenterin juhlapäivistä
säätilastoja
luettelo markkinoista ja toripäivistä
aakkosellinen luettelo nimipäivistä
loppusivuilla vuosittain laadittavat yksi tai kaksi artikkelia jostakin ajankohtaisesta aiheesta
Yliopiston almanakkatoimisto

Vuonna 1995 Suomi liittyi Euroopan unioniin, ja yliopiston erioikeus almanakkojen julkaisemiseen poistui. Laki erioikeuden poistumisesta annettiin syksyllä 1994, ja 16.12.1994 yliopisto piti tiedotustilaisuuden oman almanakkatoimiston perustamisesta. Tätä päivää pidetään Yliopiston almanakkatoimiston perustamispäivänä. Yliopiston tehtäväksi jäi edelleen vastata suomalaisen kalenterin ylläpidosta sekä suomalaisesta ja suomenruotsalaisesta nimipäiväluettelosta, joihin sillä on tekijänoikeus.
Almanakkatoimisto toimi aluksi Helsingin yliopiston tähtitieteen laitoksella, mutta liiketoiminnallisena yksikkönä se oli Helsingin yliopiston Kehityspalvelut Oy:n alainen. Vuonna 2013 yhtiön nimi muutettiin Helsingin yliopiston Kalenteripalvelut Oy:ksi, koska sen muu kuin kalentereihin liittyvä liiketoiminta oli päättynyt.
Almanakkatoimisto on alusta lähtien myynyt kalenterien kustantajille nimipäivien julkaisuoikeuksia sekä erilaisia kalenteritietoja ja -aineistoja. Nykyään Suomessa julkaistaan vuosittain noin 14 miljoonaa kalenteria. Yliopiston almanakan julkaiseminen, suomeksi ja ruotsiksi, on kuulunut Almanakkatoimiston perustehtäviin. Vuosina 1996–2020 sen rinnalla julkaistiin Yliopiston nimipäiväalmanakkaa, jossa esiteltiin vuosittain kaikki suomalaiset nimipäiväkalenterit sekä annettiin ajankohtaista tietoa suomalaisten etunimistä.
Yliopiston almanakkaa on lähes aina tehty Helsingin yliopiston Observatoriossa. Professori Jaakko Tuominen uudisti almanakkaa 1970-luvulla. Professori Heikki Oja vastasi suomalaisesta almanakasta 1970-luvulta vuoteen 2012. Oja tuli Yliopiston almanakkatoimiston johtoon, kun se perustettiin 1994. Vuosina 2012–2024 Yliopiston almanakkatoimiston johtajana – ja samalla Helsingin yliopiston Kalenteripalvelut Oy:n toimitusjohtajana – on toiminut dosentti Minna Saarelma-Paukkala. Tammikuussa 2025 Yliopiston almanakkatoimiston johtajana aloitti KTM Stefan Kajanus.
Almanakkatoimiston verkkosivuilta löytyy kuluvan vuoden kalenteri, johon on merkitty muun muassa nimipäivät sekä auringon nousut ja laskut. Sivuilla on myös laaja almanakka-arkisto, jonne on koottu almanakkoja 1100-luvulta tähän päivään asti, sekä runsaasti muuta kalenteritietoutta. Verkkosivuilta löytyvät myös Yliopiston almanakan kaikki vuosikerrat.
Aiheesta muualla

Helsingin yliopiston almanakkatoimisto.
Almanacka hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Almanacka eli Ajan-Tieto 1808 Turun Horizontin jälkeen, sivu 1.
Hovirinnankoski

Hovirinnankosken pato elokuussa 2010 nähtynä Hovirinnan sillalta. Taustalla Myllylampi.
Hovirinnankoski on säännöstelty koski Paimionjoessa Someron Pitkäjärvellä. Koski sijaitsee Paimionjoen yläjuoksun muodostavan järviketjun toiseksi alimman järven Pitkäjärven luusuassa ja purkaa järviketjun vedet kosken alapuoliseen Myllylampeen.
Säännöstelypato koskeen on rakennettu Turun kaupungin vedenoton tarpeisiin vuonna 1965. Pato säätelee kosken yläpuolisen järviketjun vedenkorkeutta Somerniemen Palikaisiin asti. Pato peruskorjattiin vuonna 2003, jolloin sen käytössä siirryttiin kauko-ohjaukseen.
Ennen padon rakentamista korkeusero Someron Pitkäjärven ja järviketjun ylimmän järven Painion välillä oli 50 cm, josta 40 cm sijoittui Rautelankosken yläpuolisen Saarentaanjärven ja Pitkäjärven välille ja 10 cm Rautelankosken yläpuolelta Painiolle ulottuvalle vesistöosuudelle. Korkeuseroa Pitkäjärvestä Karjakoskelle Koskella Tl oli 60 cm. Padon rakentamisen jälkeen koko porrastus keskittyy Hovirinnankosken padolle, jossa korkeusero on keskimäärin 80 cm. Vedenkorkeuden ero Hovirinnankosken ja Painion välillä on padon rakentamisen jälkeen vain 5 cm, ja sopivissa olosuhteissa veden virtaus voi kääntyä Painion alapuolisesta Hirsjärvestä kohti Painiota.
Takaisinvirtaus Painioon vesistön yläjuoksulla on koettu ongelmaksi, koska se tuo ravinteista vettä Painioon järven alapuolisesta vesistön osasta. Valtion ympäristöhallinnon valmistelemassa Aurajoen ja Paimionjoen kehittämisohjelmassa sekä Paimionjokiyhdistyksen toimenpideohjelmassa vuosille 2011-2015 tavoitteeksi on asetettu Painioon tapahtuvan takaisinvirtauksen estäminen.
Vannes

| Vannes |
| --- | --- |
 Vannes’n vanhaakaupunkia.
 lippu:  vaakuna
 Vannes
 Koordinaatit: 47°39′21″N, 02°45′37″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bretagne
Departementti:  Morbihan
Arrondissementti:  Vannes
Hallinto:  
 – Pormestari:  David Robo
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  32,30 km²
Korkeus:  0–56 m
Väkiluku (2005):  54 000
 – Väestötiheys:  1 672 as./km²
 
 www.mairie-vannes.fr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vannes (bretoniksi Gwened) on kaupunki Ranskassa. Se on Morbihanin departementin prefektuuri, eli pääkaupunki, Bretagnen alueella (région).
Se on perustettu yli 2000 vuotta sitten.
Historia

Kaupungin paikalla oli alun perin kelttiläisten venetien pääkaupunki Dariorigum. Roomalaiset perustivat kaupungin 100-luvun lopulla eaa. nimellä Darioritum. 400-luvulla Vannes’hen perustettiin katolisen kirkon hiippakunta. Vannes’n ensimmäinen hallitsija oli Waroch I.
Kuvia

Kaupungin keskusta perinteisine taloineen ja kapeine katuineen. Taustalla näkyy katedraali.
Vannes’n katedraali.
Tunnettuja asukkaita

Octave Mirbeau, kirjailija
Alain Resnais, elokuvaohjaaja
Sylvain Marveaux, jalkapalloilija
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vannes Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut
Jeppe Aakjær

| Jeppe Aakjær |
| --- | --- |
 Jeppe Aakjær
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. syyskuuta 1866
Kuollut: 22. huhtikuuta 1930 (63 vuotta)
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: tanska
Aiheet:  maalaiselämä
Kirjallinen suuntaus: tanska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jeppe Aakjær (synt. Jensen, 10. syyskuuta 1866 Aakjær lähellä Skiveä, Tanska – 22. huhtikuuta 1930 Jenle lähellä Skiveä, Tanska) oli tanskalainen kirjailija ja toimittaja. Hänet tunnettiin elinaikanaan erityisesti maalaiselämää käsittelevistä kirjoistaan. Myöhemmin hänet on muistettu erityisesti runoistaan.
Elämä ja ura

Aakjær oli köyhän maatyöläisen poika. Hän pääsi kuitenkin opiskelemaan ja suoritti 1895 ylioppilastutkinnon ja 1896 filosofian kandidaatin tutkinnon. Kööpenhaminassa Aakjær tutustui Georg Brandesiin, jonka vaikutuksesta hänestä tuli ateisti, sosialisti ja sodanvastainen.
Aakjær toimi opettajana ja luennoitsijana 1886–1892. Hän työskenteli ensin toimittajana mutta asettui 1907 asumaan maatilalleen, jossa hän hoiti tilaa ja kirjoitti. Hän arvosteli alkuun maaseudun yhteiskunnallisia suhteita, mutta myöhemmin tilalle tuli ihannoiva talonpoikaiskuvaus. Teoksessa Bonden søn hän sanoutui irti kirkosta. Romaaneja ja näytelmiä leimaa vahva tendenssi. Hän kirjoitti myös omaelämäkerran.
1900-luvun alussa Aakjær oli kirjallisuudessa vaikuttaneen niin sanotun jyllantilaisen liikkeen puheenjohtaja.lähde? Hänen teoksistaan on suomennettu romaanit Kuohuvia voimia ja Vihan lapset. Hänen läpimurtoteoksiaan olivat runokokoelma Fri felt (1905) ja Rugens sange (1906)
Teokset

Vadmelsfolk, 1900 (uusintap. 1996 1. udg., ISBN 978-87-7739-225-2)
Vredens Børn, 1904 (uusintap. 2008 10. udg., ISBN 978-87-7070-093-1)
Jens Langkniv, 1914 (uusintap. 2007, ISBN 978-87-7739-973-2)
Rugens sange, 1906
Mit regnebræt, 1919, omaelämäkerrallinen teos
Teokset > Paikallishistoriallisia teoksia

Hedevandringer, 1915 (uusintapainos 1995 ISBN 87-7466-247-3)
Langs Karupaaens Bred, 1929
Fra Agermuld og Hedesand, 1930
Konge, Adel og andre Sallingboer, 1930
Gammel brug og gammel Brøde, 1931
Muld og Mænd, 1932
Fra Sallingland til Øresund, 1932
Teokset > Suomennetut teokset

Kuohuvia voimia: maatyöläisromaani (alkuteos Hvor der er gjærende kræfter), suom. Maiju Seppälä. Edistysseurojen kustannusoy, 1918
Vihan lapset (alkuteos Vredens børn), Työväen sanomalehti-oy, 1914
"Syksy" (Höst), runo, suom. Aale Tynni. Teoksessa: Tuhat laulujen vuotta, toim. Aale Tynni. Helsinki: WSOY 1957, 1974, 2004
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jeppe Aakjær Wikimedia Commonsissa
Kalliope, Aakjærin runoja, bibliografia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Leopold VI (Itävalta)

Herttua Leopold VI
Leopold VI (15. lokakuuta 1176 – 28. heinäkuuta 1230), lisänimeltään der Glorreiche, ’Kunniakas’ tai ’Loistokas’, oli Itävallan herttua vuodesta 1194 aina kuolemaansa saakka.
Suku

Leopoldin vanhemmat olivat Itävallan Babenberg-sukuinen herttua Leopold V ja Unkarin prinsessa Helena (unk. Ilona, n. 1155–1199), joka oli Árpád-sukuisen kuningas Géza II:n ja Kiovan suuriruhtinaan Mstislav I Suuren tyttären Efrosinjan (Euphrosyne) tytär. Isänsä isoäidin Agnes von Waiblingenin kautta Leopold oli sukua myös Saksan Hohenstaufen-hallitsijoille. Leopoldilla oli vanhempi veli Fredrik (Friedrich) ja sisar Agnes, joissakin lähteissä mainitaan myös Berta-niminen sisar.
Isä Leopold V oli tehnyt lapsettoman Steiermarkin herttuan kanssa ns. Georgenbergin sopimuksen, jolla hänestä ja hänen jälkeensä kulloisestakin Itävallan herttuasta tulisi myös Steiermarkin hallitsija. Tätä sopimusta rikkoen Leopold V ennen kuolemaansa 1194 määräsi valtakuntansa jaettavaksi siten, että Leopold-poika sai Steiermarkin ja vanhempi veli Fredrik (n. 1175 – 1198) Itävallan. Fredrik kuitenkin kuoli naimattomana ja ilman jälkeläisiä vuonna 1197 alkaneella ristiretkellä huhtikuussa 1198 Palestiinassa Akkossa, ja valta siirtyi yksin Leopoldille.
Itävallan herttuana

Leopold VI oli järkevä ja taitava reaalipoliitikko, jonka hallitusaikana Itävallassa vallitsi rauha, lukuisia rajakahakoita lukuun ottamatta; myöskään ristiretkeläisarmeijoja ei kulkenut maan läpi. Tämän ansiosta liikenne ja kaupankäynti kehittyivät. Leopold uudisti raha- ja maakirjajärjestelmän ja hankki omistukseensa markkina- ja kauppapaikkoja myös Itävallan herttuakunnan ulkopuolelta.
Leopold muistetaan komeiden edustusrakennusten teettäjänä ja mahtavien juhlien järjestäjänä. Hänen hovissaan Wienissä harrastettiin taidetta ja runoutta, ja siellä vaikutti myös minnelaulaja Walther von der Vogelweide, joka tosin myöhemmin lähti Wienistä luultavasti poliittisten erimielisyyksien takia.
Kansainvälisessä politiikassa Leopold asettui yleensä Hohenstaufien puolelle, mutta pysyi enimmäkseen hyvissä väleissä myös paavinistuimen kanssa ja onnistui toisinaan myös toimimaan sovittelijana Saksan keisarin ja paavin välisissä kiistoissa. Vuosina 1206–1207 hän yritti perustaa Wieniin oman piispanistuimen, mutta hanke kaatui Passaun ja Salzburgin piispojen vastustukseen. Leopold pani toimeen ankaria kerettiläisten vainoja omilla alueillaan ja osallistui useampiin ristiretkiin: vuonna 1212 hän lähti nykyisen Etelä-Ranskan kerettiläisiä albigenssejä vastaan, mutta ehti perille vasta, kun rauha oli jo solmittu, ja samoin kävi tämän jälkeen Espanjan maurien pariin tehdyllä retkellä. Egyptin Damiettan piiritykseen vuosina 1218–1219 hän osallistui yhdessä monien muiden kristittyjen ruhtinaiden kanssa, mutta palasi kesken hyökkäyksen takaisin Itävaltaan.
Leopold haudattiin perustamaansa Lilienfeldin luostariin Ala-Itävaltaan. Häntä seurasi herttuana vanhin elossa oleva poika Fredrik II.