stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kukka
Kukan osat, rakenne ja muoto

Täydelliseen kukkaan kuuluu kukkapohjus ja kolmenlaisia lehtiä: emejä, heteitä ja kehälehtiä, joita ovat verholehdet ja terälehdet. Kukkalehdet ovat kiinni kierteisesti tai kiehkuraisesti kukkapohjuksessa. Jollei kukalla ole kehälehtiä, sitä sanotaan kehättömäksi.  Terälehtien muodostama teriö on useimmiten kukan näkyvin osa. Kukan verholehdistä muodostuva osa on verhiö. Terälehdet voivat olla kukasta riippuen hyvinkin erinäköisiä, ja ne voivat olla myös kokonaan tai osittain yhteenkasvaneita. Mykerökukkaisten kasvien kukinnon eli mykerön kukat ovat tyypillisesti selvästi muuntuneet omanlaisikseen. Joissakin kasviryhmissä, joissa kukkien rakenne poikkeaa selvästi täydellisen kukan rakenteesta, voi kukkien eri osille olla omia nimityksiä. Esimerkiksi monilla heinillä on kukissaan kaleita ja helpeitä sekä toisinaan myös vihneitä ja saroilla (Carex) pullakoita.
Kukkia voidaan luokitella niiden ulkonäön ja tyypillisesti teriön symmetrian perusteella. Kukka voi olla esimerkiksi huulimainen, perhomainen, kellomainen tai ruukkumainen, ja teriö voi olla symmetrialtaan esimerkiksi säteittäissymmetrinen tai peilisymmetrinen. Jotkin kasvisuvut ja -heimot ovat saaneet nimensä niissä tyypillisennäköisten kukkien mukaan, kuten esimerkiksi kellot (Campanula) tai huulikukkaiskasvit (Lamiaceae).
Kukan neuvoisuus ja kasvin kotisuus

Heteet ja emit voivat olla samassa kukassa, jolloin kukka on kaksineuvoinen, tai eri kukissa, jolloin kukka on yksineuvoinen. Lisäksi hede- ja emikukat voivat olla myös eri kasviyksilöissä, jolloin kasvi on kaksikotinen. Hede- ja emikukat ovat toisinaan selvästi erinäköisiä, kuten esimerkiksi osalla tuulipölytteisistä kasveista. Joillakin kasveilla on kehittynyt itseinkompatibiliteetti eli itsemartous, joka on mekanismi, joka estää emissä tapahtuvan hedelmöittymisen saman kasviyksilön heteistä peräisin olevalla siitepölyllä eli ne vaativat ristipölytyksen. Yksi- ja kaksineuvoisten kukkien lisäksi jotkin kasvin kukat saattavat olla neuvottomia eli niissä ei ole heteitä eikä emejä.
Kukan pölytys

Pölytystavan perusteella kukat voidaan jakaa pääsääntöisesti kahteen tyyppiin: tuulipölytteisiin ja eläinpölytteisiin. Eläinpölytteisten kukkien pölyttäjiä ovat yleisesti erilaiset hyönteiset, mutta joidenkin kukkien pölytyksestä huolehtivat lepakot tai linnut, esimerkiksi kolibrit. Tuulipölytteisiä ovat esimerkiksi kaikki heinäkasvit ja havupuut sekä monet lehtipuutkin, kuten koivut ja lepät. Niiden kukat ovat yleensä ulkonäöltään vaatimattomia. Sitä vastoin hyönteispölytteiset kukat houkuttelevat pölyttäjiä suurilla, värikkäillä terälehdillä. Hyönteispölytteisten kasvien kukat erittävät usein myös mettä ja erilaisia tuoksuja. Mettä tuottavien kasvien terälehdissä voi olla myös niin sanottuja mesiviittoja, jotka ohjaavat hyönteistä meden, ja yleensä samalla myös siitepölyn, luo. Mesiviitat ovat hyönteisten näkemillä ultraviolettivalon aallonpituuksilla näkyviä kuvioita, jotka helpottavat hyönteisten suunnistamista meden ja siitepölyn luo. Toisinaan kasvin ylimmät lehdet voivat olla kehittyneet näyttäviksi tai värikkäiksi, mutta varsinainen kukka on tällöin yleensä pieni ja vaatimattomannäköinen. Tällaisia kasveja ovat esimerkiksi ruohokanukka sekä joulutähti.
Kukan ja kukinnon kehitys

Kukasta verson kasvu ei voi enää jatkua eteenpäin, koska verson kärjessä oleva kärkikasvupiste menettää kasvupotentiaalinsa muuttuessaan kukkameristeemiksi. Vaikka kukka itsessään on päätteinen rakenne eli verson kasvu ei voi enää jatkua kukasta eteenpäin, voi kukinto kasvaa edelleen, mikäli kukinnossa on sellainen verson haara, jonka kärjessä oleva kärkikasvupiste ei ole vielä muuttunut kukkameristeemiksi. Kukinnot voidaankin jakaa tämän perusteella avoimiin kukintoihin, joissa kukat tulevat verson haarojen kärkiin ja verson ylin kärkikasvupiste voi jatkaa verson kasvua, ja päätteisiin, joissa verson ylin kärkikasvupiste on muuttunut kukkameristeemiksi ja verso ei voi tästä enää pidentyä. Versot voivat kuitenkin kasvaa jossain määrin myös hankasilmuista, vaikka alkuperäisen kärkikasvupisteen kasvu loppuisikin.
Kuvia

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kielon kukinto.
Ruusu, jonka kukka on jalostettu kerrannaiseksi, jolloin terälehtiä on huomattavasti luontaista enemmän.
Auringonkukalla on satojen pikkukukkien muodostama mykerökukinto.
Lumpeen kukka.
Fertiilin (kaksineuvoisen) kukan osat ja rakenne.
Kissankellon (Campanula rotundifolia) kukka, jossa on kellomainen teriö.
Vijay Kumar

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vijay Kumar (vasemmalla) vuonna 2012. |  Vijay Kumar (vasemmalla) vuonna 2012. |  Vijay Kumar (vasemmalla) vuonna 2012. |  |
Maa:   Intia
Miesten ammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa |  Lontoo 2012 |  25 m olympiapistooli |  |
Vijay Kumar (s. 19. elokuuta 1985 Barsar, Intia) on intialainen urheiluampuja. Hän on saavuttanut olympiahopeaa Lontoon olympialaisissa 2012, lajinaan 25 metrin olympiapistooli. Lisäksi hän on saanut Aasian kisoista kaksi pronssia, vuosina 2006 ja 2010.
Käännös suomeksi
Kultti-ilmiö

Näyttelijä Bruce Campbell signeeraamassa kulttiklassikkona pidetyn Evil Dead -elokuvan VHS-kasettia.
Kultti-ilmiöstä puhutaan populaarikulttuurissa useimmiten sellaisten teoksien, tuotteiden tai artistien yhteydessä, joita suuri yleisö ei tunne tai arvosta, mutta joilla on oma pieni ja innokas ihailijakuntansa. Kultti-ilmiöitä voivat olla esimerkiksi valtavirtaisesta mausta poikkeavat elokuvat, sarjakuvat ja rocklevyt.
Kultti-ilmiöön kohdistuva innostus voi olla parodista, ironista ja camp-henkistä: esimerkiksi lipunmyynnissä flopanneet elokuvat ovat kulttielokuvia nimenomaan siksi, että niitä pidetään poikkeuksellisen kummallisina, mauttomina tai huonoina. Usein kultti-ilmiöön kohdistuu kuitenkin aitoa ihailua ja kunnioitusta. Esimerkiksi rockhistoriasta löytyy paljon levyjä, joita niiden ihailijat pitävät unohdettuina mestariteoksina.
Toisinaan kultti-ilmiö on alun perin ollut suuren yleisön suosikki, joka ajan kuluessa on jäänyt elämään vain pienen ihailijakunnan harrastuksen kohteena. Esimerkiksi televisiosarjat kokevat usein tällaisen kohtalon. Joskus voi käydä päinvastoin: kultti-ilmiö nousee vähitellen yleiseen tietoisuuteen ja saavuttaa massasuosion.
Toisinaan kultti-ilmiöt ovat peräisin maista, joissa tuotettu populaarikulttuuri ei yleensä nouse laajan kansainvälisen huomion kohteeksi. Tällaiset ilmiöt voivat olla kotimaassaan hyvinkin suosittuja, mutta muissa maissa tai maanosissa ne saavuttavat vain kulttistatuksen. Syynä tähän ovat usein kieli- ja kulttuurierot sekä markkinointivaikeudet. Esimerkiksi latinalaisamerikkalainen ja aasialainen populaarikulttuuri esiintyy Yhdysvalloissa ja Euroopassa usein kultti-ilmiöinä.
Eräistä kultti-ilmiöistä kuten populaarikulttuurin henkilöpalvonnasta käytetään myös nimitystä kultti.
Kirjallisuutta

Kovala, Urpo & Saresma, Tuija (toim.): Kulttikirja: Tutkimuksia nykyajan kultti-ilmiöistä.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2003.  ISBN 951-746-500-9
Kultaoksidi

| Kultaoksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1303-58-8
PubChem CID:  164805
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Au2O3
Moolimassa:  441,93
Ulkomuoto:  Punaruskea kiteinen aine
Sulamispiste:  160 °C (hajoaa)
Tiheys:  11,34 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Kultaoksidi (Au2O3) on vakain kullan oksideista. Se on punaruskeaa kiinteää ainetta. Termisesti se on epävakaa ja alkaa hajota 160 °C:ssa kullaksi ja hapeksi. Kultaoksidin moolimassa on 441,93 g/mol ja CAS-numero 1303-58-8. Yhdisteestä voidaan käyttää myös nimeä dikultatrioksidi.
Kultaoksidi ei liukene veteen. Sillä on amfolyyttistä luonnetta ja se liukenee sekä happo- että emäsliuoksiin. Emäsliuoksiin yhdiste liukenee muodostaen kompleksisen tetrahydroksoauraatti(III)-ionin [Au(OH)4]-.
Aiheesta muualla

PubChem: Digold trioxide (englanniksi)
ChemBlink: Digold trioxide (englanniksi)
Kuivajärvi (Tammela)

| Kuivajärvi |
| --- | --- |
 Kuivajärveä Saarensalmessa Saaren sillan luona
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Tammela
Koordinaatit:  60°47′08″N, 23°51′35″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue (35.93)
Laskujoki:  Saarensalmi 
Järvinumero:  35.931.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  96,6 m 
Rantaviiva:  27,6041 km 
Pinta-ala:  8,23987 km² 
Tilavuus:  0,183608747 km³ 
Keskisyvyys:  2,2283 m 
Suurin syvyys:  9,9 m 
Valuma-alue:  524 km² 
 fiKuivajärvi 
Kuivajärvi on Kanta-Hämeessä Tammelassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Loimijoen valuma-alueen Pyhäjärven alueeseen. Järven valuma-alue on pinta-alaltaan 524 km² suuruinen ja siihen kuuluu yli 140 järveä tai lampea Tammelan, Forssan, Urjalan, Hämeenlinnan, Hattulan, Lohjan, Lopen, Karkkilan ja Someron alueilta.
Maantieto

Järven pinta-ala on 824 hehtaaria eli 8,2 km² ja sen pituus on 6,9 kilometriä ja leveys 1,8 kilometriä. Järven keskisyvyys on vain 2,2 metriä ja syvin kohta 9,9 metriä sijaitsee keskellä järven selkää Saaren kansanpuiston kohdalla. Järven välittömään valuma-alueeseen kuuluvat järven itäpuolella olevat Liukonlammi, jolla on oma laskuoja, ja laskuojaton Paskolammi. Länsirannalla sijaitsee Kaukolanharju ja sen läheisyydessä olevat supat. Näistä ainakin Suujärvi, Määrlammi ja Tanilanlammi kuuluvat välittömästi Kuivajärven vaikutuspiiriin. Ennen Pyhäjärven järvenlaskua Suujärvi oli Kuivajärven lahti. Kuivajärven pohjoispäähän laskee Pehkijärvestä alkunsa saava Myllyjoki, jonka valuma-alueen pinta-ala on 265 km² ja jossa sijaitsee yli 70 järveä tai lampea. Etelästä Kuivajärveen laskee Tammelan Liesjärvestä alkunsa saava Turpoonjoki, jonka valuma-alueen pinta-ala on 235 km² ja jossa sijaitsee yli 80 järveä tai lampea. Järven luusuana toimii järven länsirannalla oleva 20 metriä leveä ja 300 metriä pitkä salmi, joka on kaksi kilometriä pitkän Saarensalmen alkuosa. Vedet virtaavat salmen kautta Pyhäjärveen, jonka vedenpinta on noin 10 senttimetriä Kuivajärven vedenpintaa alempana.
Järven rantaviiva on 28 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin peltomaata, jota ympäröi moreeni- ja kalliopohjainen metsämaasto. Lounaisrantaa sivuaa Kaukolanharjuun liittyvä harjujakso. Järven rannat ovat hyvin matalat, mikä on seurausta 1800-luvulla tehystä yli kahden metrin järvenlaskusta. Järvessä on 10 saarta, joiden yhteinen pinta-ala on 0,76 hehtaaria ja joiden osuus järven rantaviivasta on 1,15 kilometriä. Saaret sijaitsevat aivan rannan tuntumassa paitsi Luotokivet, jotka ovat pieniä ulapalla olevia luotoja. Saareksi voidaan luokitella myös Saari, joka ennen Pyhäjärven järvenlaskua oli aito saari. Järvelaskun vuoksi Saaren pohjoispää kapeni ja kasvoi umpeen. Myöhemmin Saari yhdistettiin Venessillan tiepenkereellä mantereeseen. Nykyään Venesilta on avattu uudelleen veneväyläksi siltarummun avulla. Kuivajärven rannoilla sijaitsevia Tammelan kyliä ovat Tammelan Saari, Kankainen, Hykkilä, Lunkaa, Porras ja Ojanen. Kuivajärveen rajoittuu myös Forssan kaupungin ja Tammelan kunnan nykyään omistama Saaren kansanpuisto, jonka alueella on Kuivajärven rannassa muun muassa uimaranta.
Luonnontila

Tavoitteena vesiväylän avaamisessa Venesillan luona oli läheisen Joensuunlahden ja Venesillan Natura 2000 -alueen luonnonarvojen säilyttäminen, Kuivajärven vedenlaadun parantaminen ja virkistyskäyttöä haittaavan rehevöitymisen estämisen.
Luonnonhistoria

Kuivajärvi on vain osa muinoin alueella sijainneesta suuremmasta järvestä. Kun jääkauden jälkeen alueen korkeimmat kohdat kohosivat maankohoamisen seurauksena Yoldiamerestä, kuroutui luoteesta työntyneestä pitkästä merenlahdesta irti suuri järvi. Järvi, joka sijaitsi Pyhäjärven ja Kuivajärven ympäristössä, oli matala ja melko tasapohjainen. Järven savipohjalle alkoi 10 500−9 400 vuotta sitten kertyä liejua, johon levittäytyi rannoilla rehevä luhtamainen suokasvillisuus. Suot alkoivat tämän jälkeen kasvaa myös turvetta. Alueen vanhin turvekerrostuma on löydetty Torronsuosta ja sen ikä on 10 400 vuotta. Tuhansien vuosien aikana järven vedenpinta aleni sen nykyään Pyhäjärveen kuuluvan luusuan kulumisen vuoksi. Myöhemmin Mesoliittisella kivikaudella järvestä kuroutui erilleen pienempiä järvialtaita kuten esimerkiksi Pyhäjärvi, Talpianjärvi, Kalliojärvi, Kaukjärvi ja Kuivajärvi.
Historia

Mesoliittisella kivikaudella vedenpinnan korkeus vastasi nykyistä 102−103 metriä merenpinnan yläpuolella. Silloisella suurjärvellä asuttiin järven rannoilla esimerkiksi Talpianjärven, Saarensalmen ja Rekolan asuinpaikoilla, jotka olivat nykyisen 105 metrin korkeudella.
Pyhäjärven vedenpinnan alentamista harkittiin Tammelassa 1800-luvulla ja siihen saatiin avuksi Keisarillinen Koskenperkausjohtokunta, joka avusti hanketta. Lasku toteutettiin vuosina 1821−1827 ja vedenpinta laski tuolloin myös Kuivajärvellä pari metriä eli keskisyvyydeksi tuli hieman yli 2,2 metriä. Loimijoen yläjuoksua perattiin vielä 1950-luvulla, mikä on laskenut vedenpintaa lisää.
Aiheesta muualla

Kuivajärvi Tammelan Pyhäjärven-Kuivajärven suojeluyhdistys ry. Arkistoitu 6.4.2015. Viitattu 1.2.2012.
(35.9)
Kultakurkkusirkkunen

| Kultakurkkusirkkunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Peltosirkkuset Tiaris
Laji::  olivaceus
Kaksiosainen nimi
 Tiaris olivaceus  (Linnaeus, 1766) 

Alalajit
 T. o. bryanti  T. o. intermedius  T. o. olivaceus  T. o. pusillus  T. o. ravidus 
Katso myös
   Kultakurkkusirkkunen Wikispeciesissä   Kultakurkkusirkkunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultakurkkusirkkunen (Tiaris olivaceus)  on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Väli- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Kultakurkkusirkkunen on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa 10–12 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Kultakurkkusirkkuskoiras on suurimmaksi osaksi oliivinvihreä lukuun ottamatta keltaisia silmäkulmajuovia ja kurkkua. Kurkussa on musta reunus. Lajin naaras on väritykseltään harmahtavan ruskea ja kurkku on vaalean keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultakurkkusirkkusen levinneisyysalue ulottuu Meksikosta Kolumbiaan ja useille Karibianmeren saarille. Hyvin harvinaisena sitä voidaan tavata myös Floridasta ja Teksasista. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat, joilla kasvaa muutamia puita ja pensaita. Useimmiten lintu liikkuu pareittain tai varsinkin ruokaillessaan parvissa. Kultakurkkusirkkusen ravintoa ovat siemenet. Pesän laji rakentaa ruohoista pensaaseen tai pieneen puuhun. Pesimäkausi kestää Kolumbiassa toukokuusta elokuulle ja Karibianmeren saarilla tammikuusta toukokuulle.
Kultakurkkusirkkusnaaras
Kultajuovaputsari

| Kultajuovaputsari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Putsarit Lethrinidae
Suku::  Gnathodentex
Laji::  aureolineatus
Kaksiosainen nimi
 Gnathodentex aureolineatus  (Lacepède, 1802) 
Katso myös
   Kultajuovaputsari Wikispeciesissä   Kultajuovaputsari Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kultajuovaputsari (Gnathodentex aureolineatus) on putsareihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö

Kultajuovaputsari voi kasvaa suurimmillaan noin 30 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on noin 20 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan pitkänomainen. Selkäevä on pitkä ja sen etuosa on piikikäs. Kultajuovaputsari on pohjaväriltään tumman ruskea ja siinä on hopeanharmaita ja kullankeltaisia poikkijuovia. Kalan kuono on keltainen ja selkäevän juuressa on kullankeltainen laikku.
Levinneisyys ja elintavat

Kultajuovaputsarin levinneisyysalue on laaja ja ulottuu Itä-Afrikasta Japaniin ja Pitcairnsaarille. Laji elää matalissa vesissä koralliriutoilla ja meriheiniä kasvavilla alueilla. Kultajuovaputsari voi muodostaa jopa yli sadan yksilön parvia. Kalan ravintoa ovat selkärangattomia eläimiä kuten äyriäisiä ja nilviäisiä ja toisinaan kaloja. Se pyydystää ravintonsa öisin.
Kultajuovaputsari on hyvä ruokakala ja sitä kalastetaan myös kaupallisesti.
Kultakuvetukaani

| Kultakuvetukaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tukaanit Ramphastidae
Suku::  Vuoritukaanit Andigena
Laji::  laminirostris
Kaksiosainen nimi
 Andigena laminirostris  Gould, 1851 
Katso myös
   Kultakuvetukaani Wikispeciesissä   Kultakuvetukaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultakuvetukaani (Andigena laminirostris) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Kultakuvetukaani on suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 43–51 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Kultakuvetukaanin päälaki on musta ja muuten pää, rinta ja vatsa ovat väriltään siniharmaat. Lajin selkä ja siivet ovat oliivinvihreät ja kyljet ja yläperä keltaiset. Alaperä on punainen. Linnun nokka on pitkä ja hyvin tukeva. Tyvestään se on punainen, kärjestään musta ja niiden välissä on vaalea hieman kohollaan oleva alue.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultakuvetukaanin levinneisyysalue ulottuu Kolumbiasta Ecuadorin. Sen elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät 1 500–2 600 metrin korkeudessa ja se viettää aikaansa päällyskasvillisuuden joukossa. Useimmiten kultakuvetukaanit liikkuvat yksin tai pareittain. Linnun ravintoa ovat monentyyppiset hedelmät ja erityisesti muurahaispuiden hedelmät. Kultakuvetukaanin pesimäkausi on maaliskuulta lokakuulle. Lajin kantaa uhkaa elinympäristön tuhoutuminen metsien raivaamisen ja kaivostoiminnan vuoksi ja laji luokitellaan silmälläpidettäväksi.
Kuivaketveleen linnavuori

| Kuivaketveleen linnavuori |
| --- | --- |

Sijainti
 Kuivaketveleen linnavuori
Koordinaatit:  61.10987138°N, 28.11445679°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Taipalsaari
Historia
Tyyppi:  linnavuori
Huippukausi:  rautakausi
Aiheesta muualla
  Kuivaketveleen linnavuori Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuivaketveleen linnavuori on Etelä-Karjalassa Taipalsaaren Kuivaketveleen saarella sijaitseva linnavuori.
Linnavuori

Kuivaketveleen linnavuori sijaitsee Taipalsaaren kirkosta 6,5 kilometriä eteläkaakkoon ja se on Etelä-Karjalan näyttävin muinaislinna. Muodoltaan pitkänomaisen saaren keksivaiheilla sijaitsee koillisrannalla korkea mäki, jota kiertää länsipuolella jyrkänne. Mäki kohoaa noin 40 metriä Saimaan yläpuolelle ja mäen kaakkoisrinteellä kulkee kivistä koottu valli kallioisen mäen poikki. Noin 30–40 metriä pitkä kivivalli ja jyrkänteet sulkevat sisäänsä hehtaarin kokoisen alueen. Kivivalli on pahasti hajonnut eikä yllä puolta metriä korkeammaksi. Kivivallin pää jatkuu jyrkänteelle asti maavallina. Mäeltä aukeaa laaja näkymä saristoiselle Saimaalle.
Tutkimuksia

Kohteessa on suoritettu kaivauksia vain vuonna 2002, kun Timo Jussila teki paikalla koekaivauksen. Vuonna 1975 Timo Miettinen tutki paikan pintapuolisesti.
Historiaa

Linnavuorella on tehty arkeologinen tutkimus, jonka perusteella sen voi ajoittaa karkeasti viikinkiajalle. Rautakautisesta asutuksesta Taipalsaarella kertovat viikinkiaikaiset Vammonniemen ja Mammonniemen kalmistot, joissa vainajan tuhka ja hauta-antimet on kätketty kallion koloihin tai kiviröykkiöön.
Hoito ja opastus

Linnavuorella on suoritettu harvennus- ja siistimishakkuut kahdesti. Valleilta on poistettu puut ja tiheää meträä on harvennettu selvästi. Jatkossa vesakkoa ja heinää poistetaan tarpeellisen tiheästi.
Linnalle pääsee kantatietä 408, josta kääntyy oikealle Linnavuorentie. Linnavuoren parkkipaikalle saavutaan 400 metrin päästä. Mäelle nousee polku, johon on rakennettu puiset portaat. Paikalla on informaatiotaulu.
Kirjallisuutta

Kähtävä-Marttinen, Minna: Matka menneisyyteen – Etelä-Karjalan muinaisjäännöskohteita kulttuurimatkailijalle, Etelä-karjalan museo, julkaisusarja no 22, sivu 30, 2000
Pirjo Hamari ja Helena Ranta (toim.): Maiseman muisti – Valtakunnallisesti merkittävät muinaisjäännökset, sivut 149–150, 2001
Miettinen, Timo: Etelä-Karjalan esihistoriaa, Etelä-Karjalan historian kuvia, Etelä-Karjalan Maakuntaliiton kotiseutusarja 3. osa, sivut 8–21, 1985
Aiheesta muualla

Retkipaikka.fi: Kuivaketveleen Linnavuori
Suomen muinaislinnat
| --- | --- |
Ahvenanmaa:  Borgbodan linnavuori • Borgdalsbergin linnavuori • Borgön linnavuori • Hammarlandin linnavuori • Jomalan linnavuori • Svelandsberget
Etelä-Karjala:  Kannuksen linnavuori • Kuivaketveleen linnavuori • Lassilan linnavuori • Pieni Linnamäki • Turasalon linnavuori • Sarajärven linnavuori • Suuri Pyhäkalan Linnavuori
Etelä-Savo:  Haukiveden linnasaari • Ihanteensalon linnavuori • Ikoinniemen linnavuori • Otavan linnavuori • Otralan linnavuori • Sairilan linnavuori • Sulkavan linnavuori • Vatilan linnavuori
Kanta-Häme:  Aulangonlinna • Hakoisten linnavuori • Hakovuori • Hangastenmäen linnavuori • Hyypiönvuori • Kestinpäänkallio • Kiianlinna • Kotkonlinna • Kyläkallio • Lammin Linnamäki • Laurinkallio • Lippilinnanmäki • Mantereenlinna • Palvaanlinna • Piilosaari • Tenholan linnavuori • Teponlinna • Unikkolinna
Keski-Suomi:  Linnasenvuori • Pukinvuori • Päijälän linnavuori
Kymenlaakso:  Kirkkovuori • Kuoppalan linnavuori • Salmenkylän Linnamäki
Pirkanmaa:  Apianlahden linnosaari • Arasalon linnavuori • Eskolanvuori • Hiukkasaari • Huntilan linnavuori • Kaakilan linnankallio • Kirvunlinna • Lammelan muinaislinna • Nuutajärven linnavuori • Pentin linnavuori • Pirunlinna • Rapolan muinaislinna • Rutajärven linnavuori • Siuron linnavuori • Valkkisten linnamäki • Veneslinna
Pohjois-Karjala:  Havukkakallio • Linnalampi
Päijät-Häme:  Hankaan linnavuori • Hämeenkosken linnakallio • Kapatuosian linnavuori • Kiiluanmäen linnoitus • Nuppilinna • Pyhäjärven linnanmäki • Salajärven Linnakallio • Villampi • Virmailan linnasaari
Satakunta:  Harolan linnaluoto • Kauttuan linnavuori • Kokemäen linna • Liinmaan linna • Räätikäsvuori
Uusimaa:  Bocklintin linnavuori • Bonäsholmenin linnavuori • Grabbacka • Haveråkersberget • Husholmenin linna • Iso Linnanmäki • Junkarsborg • Pöykärin linnavuori • Riddarkilin viikinkivallit • Sipoonlinna • Skällbergetin muinaislinna • Sutarkullan linnavuori • Uusipöylin linnavuori • Vartiokylän linnavuori
Varsinais-Suomi:  Borgholmin linnasaari • Bårnholm • Hakastaron linna • Hautvuori • Huttalan linnavuori • Häävälän linnamäki • Kajamonvuori • Kaskalan Linnanmäki • Kaupinlinna • Kirkkelinna • Knuuttilan linnasmäki • Koljolan linnavuori • Kulhon linnavuori • Kuuvanvuori • Kärmeorvonmäki • Lallisen linnavuori • Lankvuori • Lautkankareen linnamäki • Liedon Vanhalinna • Luonnonmaan linnavuori • Mynämäen linnavuori • Nakolinna • Nousiaisten linnamäki • Nousiaisten linnavuori • Pailinnan linnamäki • Prusin linnasmäki • Pussilan linnavuori • Pöylän linnanmäki • Pöytiön linnamäki • Rekottilan linnavuori • Repolan Linnavuori • Rikalan Linnamäki • Muurmäki • Seppälän linnavuoret • Tontereenmäki • Vaimaron linnavuoret • Veitakkalan linnavuori • Viikan linnavuori • Vinkkilän linnavuori • Yltjärven linnavuori
Näkymä Kuivaketveleen linnavuorelta.