stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Judith Merril
Kokoelmia

Homecalling and Other Stories. The Complete Solo Short SF of Judith Merril. Boston: NESFA, 2005. ISBN 978-1-886778-54-2.
Spaced Out. Three Novels of Tomorrow. Boston: NESFA, 2008. ISBN 978-1-886778-64-1.
The Merril Theory of Lit’ry Criticism. Judith Merril’s Nonfiction. Seattle: Aqueduct Press, 2016. ISBN 978-1-61976-093-6.
Aiheesta muualla

Judith Merril Internet Speculative Fiction Databasessa. (englanniksi)
Merril Collection of Science Fiction, Speculation & Fantasy Toronton julkisen kirjaston verkkosivuilla. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Merrilin ja C. M. Kornbluthin salanimellä Cyril Judd kirjoittaman Mars Childin ensimmäinen osa ilmestyi Galaxy Science Fictionin toukokuun 1951 numerossa. Jatkosarja julkaistiin Outpost Mars -nimisenä romaanina 1952.
Miettusen III hallitus

Miettusen III hallitus oli Suomen tasavallan 59. hallitus, joka toimi 29. syyskuuta 1976 – 15. toukokuuta 1977 yhteensä 229 päivää. Kyseessä oli vähemmistöhallitus, jonka muodostivat Keskustapuolue, RKP, LKP sekä yksi ammattiministeri.
Miettusen II hallituksen erottua 17. syyskuuta 1976 keskiryhmät alkoivat suunnitella vähemmistöhallituksen muodostamista 21. syyskuuta. Kun Keskusta otti mahdolliseen vähemmistöhallitukseen myönteisen kannan kaksi päivää myöhemmin, pyysi presidentti Urho Kekkonen 27. syyskuuta Martti Miettusta muodostamaan keskustavetoisen vähemmistöhallituksen selvittämään maassa jo vuosia vallinneita taloudellisia ongelmia. Hallitus nimitettiin kaksi päivää myöhemmin 29. syyskuuta. Keskusta sai yhdeksän ministerinsalkkua ja RKP sekä LKP kummatkin¹ kolme salkkua. Yksi ministerinsalkku meni sitoutumattomalle ammattiministerille. Kun SDP ei suostunut hyväksymään hallituksen esittämiä maatalousehdotuksia, Keskustapuolue sai aikaan tukisopimuksen oikeistopuolueiden kanssa. Turvautumalla välillisiin verojen korotuksiin hallitus selvisi budjettivaikeuksistaan jo seuraavan talven aikana. Hallitus sai aikaan myös eräitä merkittäviä sosiaalisia uudistuksia. Päätös lasten kokeiluluontoisen kotihoidon tuen aloittamisesta ja veteraanien eläkkeiden parannukset olivat Miettusen III hallituksen aikaansaannoksia.
Ahti Karjalaisen nimittäminen talous- ja kansliaministeriksi sekä pääministerin sijaiseksi oli Martti Miettusen nimenomainen vaatimus hallitusta koottaessa. Karjalaisen tehtävänkuva tosin oli valtiovarainministeri Esko Rekolan mukaan melko epämääräinen. Karjalaisen perinteisesti hoitamalla ulkoministerin paikalla istui hänen sijastaan ulkoministeriön alivaltiosihteeri Keijo Korhonen, sillä presidentti Kekkonen halusi nöyryyttää Karjalaista. Karjalaisen ja Kekkosen jo 1970-luvun alkuvuosina puhjennut välirikko kärjistyi alkuvuodesta 1977, kun Kekkonen alkoi syyttää Karjalaista presidentinvaalikampanjan käymisestä Kekkosen selän takana sekä kehuskelusta henkilökohtaisilla idänsuhteilla ja riippumattomuudella presidentistä. Vaikka Karjalainen pyrki osoittamaan Kekkosen syytösten perustuvan ulkopuolisten – erityisesti presidentin kansliapäällikön Juhani Perttusen ja Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin panetteluun, heidän välirikkonsa oli peruuttamaton. Karjalaisen ministeriura, joka oli silloin Suomen pisin (5 772 vuorokautta), päättyi Miettusen hallituksen eroon. Miettusen kolmannen hallituksen eron jälkeen aloitti Sorsan II hallitus.
Kokoonpano

| Salkku | Ministeri | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä | Puolue |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri |   | Martti Miettunen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Pääministerin sijainen, ministeri valtioneuvoston kansliassa |   | Ahti Karjalainen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Ulkoasiainministeri |   | Keijo Korhonen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä |   | Carl Göran Aminoff | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Oikeusministeri |   | Kristian Gestrin | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Sisäasiainministeri |   | Eino Uusitalo | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Puolustusministeri |   | Seppo Westerlund | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Liberaalit |
| Valtiovarainministeri |   | Esko Rekola | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Ammattiministeri |
| Ministeri valtiovarainministeriössä |   | Jouko Loikkanen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Opetusministeri |   | Marjatta Väänänen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Maa- ja metsätalousministeri |   | Johannes Virolainen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Liikenneministeri |   | Ragnar Granvik | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Kauppa- ja teollisuusministeri |   | Arne Berner | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Liberaalit |
| Sosiaali- ja terveysministeri |   | Irma Toivanen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Liberaalit |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä |   | Orvokki Kangas | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
| Työvoimaministeri |   | Paavo Väyrynen | 29.9.1976 | 15.5.1977 | Keskusta |
Jon Michelet

| Jon Michelet |
| --- | --- |
 Jon Michelet 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. heinäkuuta 1944 Moss, Østfold, Norja
Kuollut: 14. huhtikuuta 2018 (73 vuotta)
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Palkinnot
 Brage-palkinto 2004 
Aiheesta muualla
jonmichelet.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jon Michelet (14. heinäkuuta 1944 Moss, Østfold, Norja – 14. huhtikuuta 2018 Oslo) oli norjalainen kirjailija ja toimittaja.
Elämäkerta

Micheletin vanhemmat olivat taidemaalari Johan Fredrik Michelet (1905–1984) ja Emma Fredy Thorne (1910–1972). Hän oli vuodesta 1976 naimisissa litografi Toril Brekken kanssa. Micheletin tytär on kirjailija ja toimittaja Marte Michelet.
Michelet oli 1970-luvun puolivälistä alkaen aktiivinen yhteiskunnallinen keskustelija ja kirjoittanut runsaasti rikos- ja jännityskirjoja. Hän suoritti perämiehen tutkinnon ja opiskeli sen jälkeen journalistiikkaa. Hän astui tromsøläisen Nordlysin palvelukseen. Osloon muutettuaan hän työskenteli Oktober-kustantamossa ja kirjoitti kolumnia Klassekampeniin, jonka toimittajakin hän oli 1997–2002, ja sinä aikana hän pyrki kehittämään siitä koko vasemmiston avoimen äänitorven. Hän osallistui politiikkaan käytännössä Østfoldissa, jossa hän oli 1987–1995 valtuustossa valittuna Rød Valgalliansenista.
Micheletin esikoisteos, poliittinen rikosromaani Den drukner ei som henges ska ilmestyi 1975. Dekkarisankari Wilhelm Thygesen esiintyi siinä ensimmäisen kerran. Samana vuonna hän julkaisi vakoiluromaanin Mellom barken og veden, jonka alaotsikko on “En roman om supermaktspionasje i Norge” ('Romaani suurvaltavakoilusta Norjassa'). Hänen ensimmäinen suuri menestyksensä oli jännityskirja Orions belte, jonka pohjalta on tehty 1985 myös elokuva Orionin vyöhyke. Teos Jernkorset (1976) nostatti oikeusjutun, jossa hän sai tuomion. Hän vetää siinä rajalinjoja vanhan ja uuden natsismin välille.
Tunnetuimpia hänen teoksistaan on Thygesen-sarja, jonka päähenkilö ja antisankari on poliisi Vilhelm Thygesen. Sarjan ensimmäinen romaani on Hvit som snø (1980), josta Michelet sai Riverton-palkinnon, kuten myös romaanista Den frosne kvinnen. Hän matkusteli paljon, mikä sitten kuvastui hänen teoksistaan. Hän asui 1980-luvun alussa muutamia vuosia Sambiassa, mikä on taustana hänen nuortenkirjalleen Afrikka-pamaus (1989). Hän osallistui aktiivisesti julkiseen keskusteluun pelkäämättä lausua mielipiteitään ja oli mukana television keskusteluohjelmissa. Thygesen-romaaneista on tehty televisiosarja, jossa pääosaa näyttelee Reidar Sørensen.
Michelet oli kuollessaan viimeistelemässä kuudetta osaa magnum opuksestaan En sjøens helt, josta hänet oli jo palkittu usealla palkinnolla. Sarja, joka kertoo merenkävijöiden kohtalosta toisen maailmansodan aikana, on ollut valtava menestys. Teoksista tehdään televisiosarjaa.
Kirjailijaksi ryhtymisen taustoista hän sanoi haastattelussa:
»Lähdin merille 18-vuotiaana, ja äitini halusi, että kirjoittaisin sieltä kotiin pitkiä kirjeitä. Siinä opin runoilemaan. 18-vuotias merimies ei voi kirjoittaa kotiin kaikesta.»
Suomennetut teokset

Afrikka-pamaus (Vår afrikanske eksplosjon), suom. Tuula Tuuva. Otava, 1989 ISBN 951-1-10365-2
Palkinnot ja tunnustukset

Riverton-palkinto, 1981 teoksesta Hvit som snø
Språklig samlings litteraturpris, 1991
Rivertonprisen, 2001 teoksesta Den frosne kvinnen
Statens stipend for eldre fortjente kunstnere, 2009
Østfold-palkinto, 2013
Norsk sjøoffisersforbunds hederspris, 2015
Anders Jahren kulttuuripalkinto, 2016
Erik Byen muistopalkinto, 2017
Aiheesta muualla

Kristian Meisingset: Jon Michelet, Store norske leksikon
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  IdRef
Miehen tie (elokuva)

| Miehen tie |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Nyrki Tapiovaara Hugo Hytönen
Käsikirjoittaja:  Nyrki Tapiovaara
Perustuu:  F. E. Sillanpään romaaniin Miehen tie, 1932
Tuottaja:  Erik Blomberg
Säveltäjä:  George de Godzinsky
Kuvaaja:  Erik Blomberg Eino Mäkinen  (vuoden  1939 talvikuvat Hämeestä)
Leikkaaja:  Erik Blomberg
Lavastaja:  Tapio Tapiovaara
Pääosat:  Gunnar Hiilloskorpi Mirjami Kuosmanen Hugo Hytönen Helvi Järveläinen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Erik Blomberg Oy Eloseppo Oy Ab
Ensi-ilta:  1. syyskuuta 1940
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Miehen tie on suomalainen draamaelokuva vuodelta 1940. Se jäi talvisodassa kaatuneelta ohjaajalta Nyrki Tapiovaaralta kesken. Elokuva perustuu F. E. Sillanpään romaaniin Miehen tie (1932). Elokuvan valmistuttua Sillanpää oli juuri saanut Nobelin palkinnon.
Elokuvan ohjasi loppuun Hugo Hytönen. Käytännössä elokuvan loppuun saattamisesta vastasi tuottaja Erik Blomberg vaimonsa Mirjami Kuosmasen kanssa. He muokkasivat käsikirjoitusta ja panivat henkilöiden tärkeysjärjestyksen uusiksi, sillä monet näyttelijät olivat Tapiovaaran tapaan kuolleet sotatoimissa. Hytösen vastuulle jäi henkilöohjaus. Eräitä kohtauksia oli kuvattava uudelleen ja tarinan kehittely oli saatava vastaamaan uutta tilannetta.
Juoni

Avausjaksossa maanviljelijä Paavo Ahrolan (Gunnar Hiilloskorpi) vaimo Anni (Irja Kuusla) tekee kuolemaa. Keväisen paljaassa luonnossa Paavo pohtii, miten jatkaa eteenpäin. Siementä pitää kylvää vakoon vaimon poismenosta huolimatta.
Kesällä Paavo kohtaa entisen heilansa, Vormiston Alman (Mirjami Kuosmanen). Paavon ja Alman yhteinen eroottinen menneisyys esitetään takaumana. Käy selväksi, että Alma on Paavon todellinen rakkaus, jonka tielle tuli järkiavioliitto Jaskarin Annin kanssa.
Syksy on Paavon levottoman etsinnän ja harhailun aikaa, etsikkoaikaa, joka on välttämätöntä hänen kehitykselleen, miehen tielle. Alma ei lupaa tulla Paavolle vielä, mutta joskus. Talvi tuo heidät lopullisesti yhteen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gunnar Hiilloskorpi  | … |  Ahrolan Paavo   |
|  Mirjami Kuosmanen  | … |  Vormiston Alma   |
|  Hugo Hytönen  | … |  Vihtori Taatila   |
|  Helvi Järveläinen  | … |  karjakko Hulda Tiirikka   |
|  Annie Mörk  | … |  Tussan muori   |
|  Elna Hellman  | … |  Manta   |
|  Emmi Jurkka  | … |  Tussan Lyyti   |
|  Maija Nuutinen  | … |  Jaskarin emäntä   |
|  Onni Veijonen  | … |  Pietilän Iivari   |
|  Pentti Viljanen  | … |  tamperelaiskeikari   |
|  Hertta Leistén  | … |  Pälän emäntä   |
|  Verna Piponius  | … |  diakonissa   |
|  Simo Osa  | … |  Heikki Jaskari   |
|  Aku Peltonen  | … |  konstaapeli Juutilainen   |
|  Jalmari Parikka  | … |  Pälä   |
|  Arvi Tuomi  | … |  asianajaja Otti   |
|  Einari Ketola  | … |  autonkuljettaja   |
|  Helvi Erjakka  | … |  Alman äiti   |
|  Kyösti Käyhkö  | … |  1. mies   |
|  Sven Relander  | … |  asianajaja   |
|  Lida Salin  | … |  juoruakka   |
|  Jussi Piironen  | … |  2. mies   |
|  Irja Kuusla  | … |  Ahrolan Anni, o.s. Jaskari   |
|  F. E. Sillanpää  | … |  mies suulitansseissa   |
|  Maire Nymander  | … |  kaupunkilaispiika   |
Arviot

Blombergin mukaan Miehen tiessä pyrittiin säilyttämään mahdollisimman paljon Tapiovaaran henkeä, vaikkakin kokonaisuutta on luonnehdittu hienoisesti epätasaiseksi. Päänäyttelijöiden työtä on kiitetty luontevaksi ja monitahoiseksi. Päähenkilöiden mielenliikkeet vertautuvat vuodenaikoihin ja luonnon kiertokulkuun. Tv-kriitikko Arto Pajukallio nostaa esiin erityisesti George de Godzinskyn musiikin.
Metsäkansa

Metsäkansan rautatieasema on nykyään muussa käytössä.
Metsäkansa on kylä Valkeakoskella Pirkanmaan maakunnassa. Vuoteen 1973 Metsäkansa kuului Sääksmäen kuntaan, joka myöhemmin liitettiin Valkeakoskeen. Asukkaita kylän alueella on noin 350. Postiosoite on edelleen 37850 Metsäkansa.
Palvelut

Metsäkansa on tyhjentynyt palveluista, mutta Ilolan maatilamatkailu ja ratsastuskoulu- matkailumaatila tuottaa palveluita(majoitus,ruoka,lähipuoti jen) sekä järjestää erilaisia tapahtumia ympärivuotisesti, esim. Höyryveturi/lättähattu -junaajelut ja Metsäkansan Maalaismarkkinat. Kylälle tapahtumia tuottaa Metsäkansan kyläyhdistys. Kylällä on myös lääkäriasema sekä rakennus-urakointiin ja maanrakennukseen liittyviä palveluita. Viimeinen kyläkauppa kylältä lopetti vuodenvaihteessa 2001–2002. Postipankin konttorin toiminta päättyi jo kymmenisen vuotta aiemmin.
Kylän koulu lakkautettiin 1973. Alueen koululaiset käyvät koulua Kärjenniemessä 5 km:n päässä.
Metsäkansassa toimi Metsäkansan tiilitehdas vuosina 1953–1970.
Metsäkansan vanha asemarakennus siirrettiin 1995 vuonna Ilolan maatilamatkailun yhteyteen.
Talolan kylän kaakkoispuolella toimi 1950-luvulta 1980-luvulle saakka Nyystilän puutarha.
Liikenneyhteydet

Kaikki Toijalan ja Valkeakosken väliset linja-autovuorot kulkevat kylän lävitse. Näitä yhteyksiä tukevat myös koululaisten tarpeisiin muokatut linja-autovuorot Viialaan, jotka kulkevat myös samaa reittiä kylää halkovaa Toijalantietä myöten. Arkisin myös paikallisliikenteessä on omia vuoroja Metsäkansan ja Valkeakosken keskustan välillä. Metsäkansan liikenteellinen sijainti on erinomainen, sillä etäisyyttä kylältä (kirkolta) valtateille 3 ja 9 (Helsinki–Tampere ja Turku–Tampere) on vain 1,5 kilometriä.
Toijalantien rinnalla kylää halkoo myös Valkeakosken rata, jolla on nykyisin vain tavaraliikennettä.
Etäisyydet

Etäisyydet Metsäkansasta lähimpiin kuntakeskuksiin ovat: Toijala 9 km, Valkeakoski 12 km, Lempäälä 15 km ja Tampere 32 km.
Kyläalue

Metsäkansaa sellaisenaan ei tunneta maarekisterikylänä, vaan kylä koostuu virallisesti seitsemästä pienemmästä kylästä. Näitä kyliä ovat Ylenjoki, Rytiälä, Partala, Taloila, Poukkala, Koivuporras (nyk. Pietola) ja Muti. Postinumeroalue 37850 Metsäkansa käsittää alueita vielä laajemmalti, mm. Konhon alueen.
Metsäkansaa ympäröivät metsäalueet nousevat pääsääntöisesti yli 100 metriin. Korkeimpia paikkoja on Metsäkansan itäpuolelle jäävällä metsäalueella oleva Torninmäki, jonka korkein kohta on n. 132 metriä merenpinnasta mitattuna.
Alue on luonnonympäristöltään viljelysten ja metsien vuorottelun luonnehtimaa monimuotoista ympäristöä, johon kuuluu myös Vanajaveden ranta-aluetta lännessä sekä pieninä järvinä Ylenjärvi ja Niittystenjärvi. Merkittävimmät alueen pienvedet ovat Ylenjoki, joka virtaa Ylenjärvestä Vanajaveteen, sekä Niittystenjärvestä Ylenjärveen viljelysten keskellä virtaava Mudinoja. Laajin alueella sijaitseva suo on Mamsellinkorpi Malmijärvi, joka on ojitettu ja rautatien kahteen osaan jakama.
Nähtävyydet

Sääksmäen seurakunnan Metsäkansan kirkko on rakennettu 1930-luvulla. Se on pienen kokonsa vuoksi suosittu vihkikirkkona, jossa aika-ajoin järjestetään myös mm. kirkkokonsertteja. Kirkon ympärillä on myös pieni hautausmaa. Kirkon on rakennuttanut ja silloiselle Metsäkansan rukoushuoneyhdistykselle lahjoittanut vuorineuvos Emil Aaltonen, joka on syntynyt Metsäkansassa. Käyttöönsä kirkko on vihitty juhannuksena 1939. Kirkon tontin on lahjoittanut Pietolan tilasta aikanaan Irja ja Pekka Laine.
Metsäkansan kirkon vieressä Pietolassa on piha-alueella vanha väentupa sekä navetta, jotka ovat säilyneet vuoden 1918 tapahtumista. Pietolan päärakennus oli ensimmäinen talo, joka poltettiin kylässä. Pietolaa vuokrataan juhliin sekä kokouksille (Ilolan maatilamatkailu)
Sääksmäen-Metsäkansan Nuorisoseura ry:n toimitalo ja juhlatila on nimeltään Tapiola. Rakennus on valmistunut vuonna 1923. Huoneistoala on 280 m² ja tilaan mahtuu 250 henkilöä. Tapiola sijaitsee keskeisellä paikalla kyläaukealla männikköisen mäen harjalla. Myös Metsäkansan vanha asemarakennus ja koulurakennus on säilytetty kylässä. Molemmissa on toimintaa.
Historia

Kenttätyöajalla 21.5.–29.5.2009 on Metsäkansan alueelta inventoitu neljä kivikautista asuinpaikkaa (tutkimuksen tilaaja Valkeakosken kaupunki, tekijät: Mikroliitti Oy, Timo Jussila).
Kivikautiset asuinpaikat ovat Ylenjärvi 1, Ylenjärvi 2, Suojala ja Niittystenjärvi. Alueelta ei  tunneta kiinteitä muinaisjäännöksiä, mutta mainitut kohteet on rauhoitettu muinaismuistolailla.
Kansalaissodan lopun häämöttäessä punaisten joukkojen paosta tuli Etelä-Suomen läpi kulkeneiden joukkioiden ryöstöretki. Huolto ei toiminut ja kostomentaliteetti yllytti poltetun maan taktiikkaan. Tampereen taisteluista perääntyneillä punaisilla oli keväällä 1918 sotilasesikunta Metsäkansassa. Kylässä pidettiin vangittuna myös siviilivankeja, joita oli tuotu sinne mm. Valkeakoskelta. Punaiset eivät tienneet, mitä tehdä vangeille, vaikka he teloittivatkin näistä osan. Punaisten ylipäällikkö Eino Rahja vieraili esikunnassa ja antoi paikalla olleille punaisten johtajille ohjeita vankien käsittelystä. Punaiset todistivat myöhemmin valtiorikosoikeudessa Rahjan sanoneen: "Mitä perkelettä te vankeja minulle raastatte, minä ne kuitenkin tapan, niin että toimikaa vankeja kohden tästälähin oman päänne mukaan, tappakaa ne pois." Punaiset tappoivat suuren osan Konhon kartanossa olleista vangeistaan ennen kuin pakenivat paikkakunnalta valkoisten vastahyökkäyksen alta. Samassa yhteydessä he sytyttivät kylän rakennukset tuleen. Metsäkansan kylästä ei jäänyt juuri mitään jäljelle ja siitä tulikin yksi pahimmin tuhoutuneista kylistä koko Suomessa.
Yhdistykset ja seurat

Metsäkansan kyläyhdistys toimii virkeästi. Se järjestää vuosittain RoadTripin, jonka yhteydessä on muun muassa peräkonttikirppis, vanhojen autojen kokoontumisajo ja köydenvetokisa. Yhdistys myös julkaisee lehteä, joka jaetaan kaikkiin talouksiin. Kyläyhdistys on myös aktivoinut kyläläisiä, ja yhteisen kyläillan ponnistuksena kylän uusi kyläsuunnitelma ilmestyy vuoden lopussa. Yhdistyksen jäsenmäärä on lähtenyt nousuun.
Metsäkansan maamiesseura on vanha seura kuten sen yhteydessä oleva maa- ja kotitalousnaisetkin. Niiden toiminta on aika vähäistä. Aika ajoin järjestään mm. erilaisia retkiä lähiseuduille.
Sääksmäen-Metsäkansan Nuorisoseura ry on perustettu 1910. Nykyinen toimitila eli nuorisoseurantalo Tapiola valmistui 1923.
Metsäkansan Hevosurheilijat ry edustaa uudempaa yhdistystoimintaa kylässä. Se on perustettu etenkin hevos- ja ratsastusharrastajia ajatellen.
Kirjallisuutta

Hannu Mäkelä ym. (toim.): Seitsemän kylän Metsäkansa: Metsäkansan kyläkirja. Metsäkansan kyläyhdistys, 2004. ISBN 952-91-7936-7.
Eevert Laine: Punakapinan aika Sääksmäen Metsäkansassa. Kustantaja tuntematon, 1919. Näköispainos: Vapaussoturien huoltosäätiö, 1984.
Aiheesta muualla

Kyläyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Metsäkansan kirkko vuonna 2012.
Martti Suovarjo

Martti Kalervo Suovarjo (11. marraskuuta 1913 Askainen – 13. lokakuuta 1943 Käppäselkä, Itä-Karjala) oli suomalainen pikajuoksija. Hän edusti urallaan Turun Rientoa ja oli voittamassa Riennon riveissä 4 × 100 metrin kultaa ja pituushypyssä SM-hopeaa.
Martti Suovarjo juoksi vuoden 1935 SM-viesteissä Turun Riennon 4 × 100 metrin viestijoukkueessa, joka otti Suomen mestaruuden. Suovarjo kilpaili ennen kaikkea pituushypyssä, jossa hän hyppäsi kaudella 1937 myötätuulituloksen tasan 7 metriä ja sivusi sitä kahta vuotta myöhemmin laillisissa tuulioloissa kaksi kertaa. Vuonna 1939 hän oli Kalevan kisoissa pituushypyn kakkonen. Samana vuonna hän sai ainoan maaotteluedustuksensa maaottelussa Viroa vastaan.
Suovarjo pelasi Turun Riennossa myös jalkapalloa sen kakkosjoukkueessa. Ammatiltaan hän oli urheiluohjaaja. Samanaikaisesti hän opiskeli yliopistossa matematiikkaa. Hän kaatui Itä-Karjalan Käppäselässä lokakuussa 1943 palvellessaan luutnanttina Kenttätykistörykmentti 5:ssä.
Leo Mechelin

| Leo Mechelin |
| --- | --- |

Senaatin talousosaston varapuheenjohtaja
 1. joulukuuta 1905 – 4. kesäkuuta 1908  
Edeltäjä:  Emil Streng
Seuraaja:  Edvard Hjelt
Senaatin valtiovaraintoimituskunnan apulaispäällikkö, Kauppa- ja teollisuustoimituskunnan päällikkö
 1. lokakuuta 1882 – 20. kesäkuuta 1890  
Edeltäjä:  Victor von Haartman
Seuraaja:  Adolf Edvard Arppe
Kansanedustaja
 1. maaliskuuta 1910 – 26. tammikuuta 1914  
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. marraskuuta 1839 Hamina
Kuollut: 26. tammikuuta 1914 (74 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Alexandra Elisabeth Lindroos
Tiedot
 Nimikirjoitus
Leopold (Leo) Henrik Stanislaus Mechelin [ˈmekeliːn] (24. marraskuuta 1839 Hamina – 26. tammikuuta 1914 Helsinki) oli suomalainen valtiomies, oikeustieteilijä, talouselämän vaikuttaja, liberaali poliitikko ja kansallisen oikeustaistelun johtaja Suomen autonomian aikana.
Aikansa keskeisimpiin poliitikkoihin kuulunut Mechelin osallistui säätyvaltiopäiville vuosina 1872–1906 ja toimi senaattorina vuosina 1882–1890. Hän kuului ruotsinkielisten liberaalien tärkeimpiin johtajiin ja kirjoitti vuonna 1880 Liberaalisen puolueen ohjelman, joka oli Suomen ensimmäinen kirjoitettu puolueohjelma. Kameraali- ja hallintolainopin sekä valtio-oikeuden professorina toiminut Mechelin tarkasteli Suomen ja Venäjän suhteita oikeuskysymyksenä. Hän muotoili systemaattiseksi opin, jonka mukaan Suomen suuriruhtinaskunta oli suvereeni valtio ja tasaveroisessa unionisuhteessa Venäjään. Hän myös levitti tätä oppia vuosien ajan ulkomaille, varsinkin vuonna 1886 julkaisemallaan valtio-oikeudellisella esitelmällä, jonka on katsottu muodostuneen Suomen ja Venäjän välisen oikeustaistelun lähtölaukaukseksi.
Sortovuosien aikana Mechelin toimi perustuslaillisten keulakuvana ja johti passiivista vastarintaa, vuodet 1903–1904 maanpaossa. Sortokausien välisenä ajanjaksona vuosina 1905–1908 hän johti Mechelinin senaattina tunnettua Suomen ensimmäistä poliittista hallitusta. Sen aikana toteutettiin eduskuntauudistus ja yleinen äänioikeus, mutta muissa yhteiskunnallisissa tavoitteissaan se suurelta osin epäonnistui.
Mechelin vaikutti runsaasti myös aikansa talouselämässä, lukuisissa kansalaisjärjestöissä, kuvataiteen suosijana sekä viimeisinä vuosinaan kansainvälisessä rauhanliikkeessä. Hän toimi Helsingin kaupunginvaltuuston ensimmäisenä puheenjohtajana. Hänellä oli myös keskeinen rooli Nokia-yhtiön perustamisessa.
Mechelin kannatti liberalismia, mutta säätyajan poliitikkona ja kumousaatteiden vastustajana hän oli 1900-luvun alussa jo aikaansa nähden konservatiivi. Viimeisinä vuosinaan hän toimi Ruotsalaisessa kansanpuolueessa (RKP).
Mechelinin elämäntyöksi muodostui Suomen oikeudellisen aseman puolustaminen, ja oikeustaistelun henkilöitymänä hänet kohotettiin jo eläessään suurmiehen asemaan. Puolueisiin sitoutumattomana hänellä ei kuitenkaan ollut luonnollista muiston vaalijaa, ja kuoltuaan hän jäi Suomessa muiden valtiomiesten varjoon.