stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merirosvous
Merirosvouksen historiaa > Karibia

Englannin ja Espanjan välille puhkesi vuonna 1585 sota suureksi osaksi englantilaisten yllyttämien kaappareiden, kuten Francis Draken, Euroopassa ja Espanjan Amerikan-siirtokunnissa tekemien hyökkäilyjen seurauksena . Espanjalaiset kieltäytyivät kohtelemasta Drakea kaapparina, jolla on kiinni jäädessään oikeus lievään tuomioon, vaan pitivät häntä vain viheliäisenä merirosvona, joka tulisi teloittaa.
Espanjalaisten suojattomat kultakuljetukset Amerikasta Eurooppaan joutuivat 1500-luvulla usein ranskalaisten ja hollantilaisten merirosvojen saaliiksi. Suojatakseen kuljetuksensa espanjalaiset ryhtyivät kuljettamaan aarteitaan kahdesti tai kerran vuodessa kulkevilla suurilla laivasaattueilla, jotka kuitenkin joutuivat silloin tällöin hyvin varustettujen merirosvojen ryöstämiksi. Drake ja muut kaapparit onnistuivat usein iskemään etenkin kuljetusten alkureiteillä Panamassa. Ranskalaisista kaappareista tunnetuin oli Francois le Clerc, joka tunnettiin nimellä Puujalka.
Karibian merirosvouksen kulta-aika vallitsi määritelmästä riippuen noin vuosina 1640–1680 tai 1698–1730, jonka loppuun mennessä kaikki alueen pelätyimmät merirosvot oli saatu kiinni ja otettu hengiltä. Englannin ja Ranskan viranomaiset eivät ensin olleet kovin kiinnostuneita tai kykeneviäkään estämään maanmiestensä harjoittamaa merirosvoutta, ja Jamaikan Port Royalista tuli 1660-luvulla merirosvojen turvasatama. Vähitellen Englannin ja Ranskan suhtautuminen merirosvoileviin maanmiehiinsä muuttui, ja 1700-luvun alussa laivastot puhdistivat Karibian merirosvoista lähes kokonaan. lähde?
Kuuluisia englantilaisia merirosvokapteeneja olivat Sir Henry Morgan 1600-luvun kultakaudella ja Edward ”Mustaparta” Teach Karibian merirosvouksen viimeisellä kaudella 1700-luvun alussa. Myös ranskalaiset merirosvot herättivät kauhua, tunnetuimpana ehkä sadistista mainetta kantanut kapteeni François l’Olonnais.lähde?
Merirosvolaivat olivat tasa-arvoisia ja demokraattisia yhteisöjä. Kapteeni ja muut laivan esimiehet valittiin äänestyksellä, ja saalis jaettiin lähes tasan. Monella merirosvolaivalla oli erityinen merirosvosäännöstö, joka määritteli jokaisen miehistön jäsenen tasa-arvoiset oikeudet ja velvollisuudet. Näistä yksityiskohtaisin ja yksi tunnetuimmista oli Bartholomew Robertsin 11-kohtainen säännöstö vuodelta 1721. Rangaistukset sääntöjen rikkomisesta olivat yleensä hyvin ankaria.
Karibian merirosvous ja toisaalta myös merirosvojen kätkemien aarteiden etsintä on kauan ollut seikkailuromaanien suosituimpia aiheita. Tämän kirjallisuudenlajin ehkä tunnetuin teos on Robert Louis Stevensonin vuonna 1881 kirjoittama Aarresaari. Aihepiiriä on käsitelty myös useissa elokuvissa.lähde?
Merirosvouksen historiaa > Intian valtameri

Intian valtamerellä liikkuneista 1600- ja 1700-lukujen eurooppalaisista merirosvoista kuuluisimpia ovat Henry Avery ja William Kidd (”kapteeni Kidd”). Seychellit oli merirosvojen tukikohtana, kunnes britit ja ranskalaiset karkottivat heidät pois 1700-luvulla. Kuuluisa merirosvopäällikkö  Oliver de Vasseur teki vastarintaa aina vuoteen 1810. 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa Madagaskar oli merirosvojen pesäpaikka. Entinen merirosvo James Plaintain asettui sinne eläkkeelle 1715 ja julisti itsensä kuninkaaksi valloittaen verisissä sodissa koko saaren. Hän oli myös orjakauppias. Vuonna 1728 merirosvokuningas pakeni kapinan vuoksi.lähde?
Merirosvouksen historiaa > Suomen viimeisin merirosvoustapaus vuonna 1943

Suomessa on viimeksi annettu tuomioita merirosvouksesta sota-aikana vuonna 1943. Tällöin joukko luvialaisia kalastajia tuomittiin Eurajoen käräjillä neljästä kuukaudesta 1,5 vuoden vankeusrangaistuksiin heidän vietyään naftatynnyreitä ja muuta irtaimistoa Luvian saaristossa 31. lokakuuta 1943 karille ajaneen saksalaisen moottorialus Paulin hylystä. Varastetun omaisuuden arvo oli noin 50 000 markkaa.
Merirosvous nykyään > Merirosvous yhä yleistä

Vuonna 2007 merirosvojen hyökkäyksestä ilmoitettiin IMO:lle (International Maritime Organization, Kansainvälinen merenkulkujärjestö) 263 kertaa. Laivojen kaappaukset, ryöstöt ja miehistön jäsenten sieppaukset lisääntyivät 10 % vuonna 2007. Merirosvot kaappasivat 292 merimiestä vuonna 2007, kun edellisenä vuonna luku oli vain 188. Viisi henkilöä kuoli ja kolme katosi. Tilastoja vinouttaa se, että kaikkia hyökkäyksiä ei ilmoiteta.lähde?
Osa aiemmin aktiivisista merirosvousalueista on rauhoittunut, mutta Somalian ja Nigerian rannikot ovat entistäkin vaarallisempia. Kesäkuussa 2008 YK:n päätöksellä pyydettiin jäsenmaiden laivastoja turvaamaan merirosvojen uhkaamat kuljetukset alueella.
Merirosvous nykyään > Nykyajan merirosvouksen taustaa ja vaikutuksia

Merirosvoilun taustalla on usein köyhyyttä ja alueen epävakaa tilanne. Nykyään merirosvousta esiintyy pääasiassa Kaakkois-Aasiassa, Afrikassa ja Etelä-Amerikassa, joissa merirosvot käyttävät nopeita kumiveneitä, tuliaseita ja veitsiä. Suurin osa merirosvouksesta tapahtuu nykyisin Indonesian, Somalian, Bangladeshin, Nigerian ja Intian rannikoilla. Merirosvoutta on vaikea torjua, koska hyökkäykset tehdään pienillä kalastusaluksilla öisin, jolloin kiinnijäämisen riski on pieni. Nykyiset, suuretkin alukset toimivat hyvin pienellä miehistöllä, joten valtaukseen ei tarvita kuin muutama hyvin aseistetun henkilön joukko. Päivisin nämä merirosvot ovat tavallisia kalastajia, jotka ovat kaikkien epäilysten ulkopuolella.  Joillain alueilla lainsuojaton elämäntapa on periytynyt isältä pojalle sukupolvien ajan. Merirosvous on myös vakava ympäristöuhka. Useissa tapauksissa merirosvot ovat vallanneet suuriakin öljytankkereita ja ottaneet miehistön vangiksi. Laiva on voinut ajelehtia kymmeniäkin minuutteja vailla ohjausta, kun rosvot ovat keränneet saalistaan. Ryöstön kohteeksi joutuvat niin risteily- kuin rahtialuksetkin.
Merirosvous nykyään > Käytössä uusinta tekniikkaa

Nykypiraateilla on käytössään uusinta tekniikkaa ja tehokkaita aseita, ja laivanvaltaus onnistuu myös maalta. Merirosvot pystyvät jäljittämään aluksia ja salakuuntelemaan niiden viestejä. Usein rosvot tietävät täsmälleen, millaista lastia laiva on kuljettamassa ja minne. Saaliina ovat miehistö ja lasti, joista rosvot vaativat lunnaita. Kaappauksen jälkeen lunnaiden maksaminen jää usein ainoaksi vaihtoehdoksi saada alus takaisin.
Merirosvous nykyään > Afrikan sarven alue

Merirosvous Afrikan sarven alueella on tehnyt sen rannikkovesistä yhden maailman vaarallisimmista laivaväylistä. Vuonna 2006 merirosvot iskivät vain kymmenen kertaa mutta 2007 31:een alukseen. Vuoden 2008 kahdeksan ensimmäisen kuukauden aikana hyökkäykset ovat edelleen lisääntyneet jo yli 30 laivaan. Merirosvoille on maksettu miljoonia dollareita lunnaita. Tämä on tehnyt merirosvouksesta tuottoisan liiketoimen, joka uhkaa alueen tasapainoa estäen muun muassa avustuskuljetukset nälänhädän uhkaamalle alueelle pahentaen Afrikan sarven ruokakriisejä. Somaliassa valtiovallan heikkous antaa merirosvoille vapaat kädet. Somalian tilanteen johdosta kesäkuussa 2008 YK:n päätöksellä tuomittiin merirosvous ja pyydettiin laivastoja turvaamaan merirosvojen uhkaamat kuljetukset alueella. Pelkona on, että merirosvous leviää naapurimaihin. Somalialaiset merirosvot ovat puolustaneet toimintaansa kalastusvesien suojaamisena ryöstökalastajia ja ongelmajätteitä dumppaavia aluksia vastaan.
Merirosvous nykyään > Guineanlahdella

Guineanlahdella kapinalliset harjoittavat merirosvoutta rahoittaakseen toimintansa. Hyökkäysten määrä oli vuonna 2006 12 ja kasvoi 42:een vuonna 2007. Se on yleistä etenkin  Niger-joen suistossa.
Merirosvous nykyään > Kaakkois-Aasian merialueet

Pahinta merirosvoaluetta oli ennen 2000-lukua Kaakkois-Aasian merialueet, etenkin Etelä-Kiinan meri, Malakan salmi ja Indonesian merialueet. Vuodesta 1980 lähtien Kaakkois-Aasian vesillä on hyökätty yli 2000 alukseen. Yhteenotoissa on saanut surmansa satoja ihmisiä. Ongelma on todellisuudessa suurempi, sillä varustamot eivät ilmoita kaikkia laivoihinsa kohdistuneita hyökkäyksiä. Asiakkaiden menettämisen pelosta varustamot eivät tunnusta merirosvousta ongelmaksi, vaan se kuitataan meriromantiikan tarinoina. Kansainvälisen merenkulkujärjestön mukaan Indonesian viranomaiset ovat tehneet hyvää työtä merirosvouksen vähentämiseksi. Vuonna 2006 hyökkäyksiä oli 50, mutta vuonna 2007 vain 43.lähde?
Alueella tiedetään olevan ainakin 20 haamulaivaa, jotka purjehtivat väärennetyillä papereilla, varastavat lastin satamista ja myyvät sen harmaan tavaran välittäjille, jotka eivät halua tietää lastin alkuperää. Ne kuljettavat myös  laittomia siirtolaisia. Nämä alukset purjehtivat useimmiten mukavuuslippurekisterissä. Haamulaivat eivät voisi toimia ilman tulli- ja satamavirkailijoiden lahjontaa.
Merirosvous taiteessa ja populaarikulttuurissa

Erityisesti Karibian merirosvous on yleinen motiivi länsimaisessa kirjallisuudessa ja viihteessä. Merirosvoutta kuvaavan viihdekirjallisuuden alku on jäljitettävissä vuoteen 1724, jolloin julkaistiin pseudonyymillä Charles Johnson kirjoittaneen tuntemattoman kirjailijan A General History of the Robberies and Murders of the Most Notorious Pyrates. Teos oli kokoelma värikkäitä kuvauksia Karibian merirosvojen toiminnasta, ja se osaltaan oli luomassa monien tunnettujen merirosvojen kuten Mustaparran legendaa.
Johnsonin teoksen elementit kehittyivät edelleen myöhemmissä lapsille ja nuorille suunnatuissa merirosvokertomuksissa. Johnsonin teos toimi inspiraationa Robert Louis Stevensonin vuonna 1883 julkaistulle romaanille Aarresaari. Myös Peter Pan-tarinoiden Kapteeni Koukun hahmossa on elementtejä, jotka on tunnistettavissa myös Johnsonin kertomuksista. Näissä kertomuksissa merirosvoihin yhdistyy lapsiyleisölle sopivia pelottavia ja humoristisia elementtejä. Aarressaari-romaanista ovat myös peräisin useat merirosvoihin populaarikulttuurissa liitetyt piirteet, kuten puujalat, aarrekartat ja puhuvat lemmikkipapukaijat.
Vakavampisävyisen, aikuisyleisölle suunnatun merirosvotarinan suunnannäyttäjänä toimi Lordi Byron. Byronin vuonna 1814 julkaistu runokertomus The Corsair kertoi kaapparitoiminnasta. The Corsairin kautta kaapparit näyttäytyivät traagisen romanttisina sankarihahmoina, jotka operoivat lain ja rikollisuuden välimaastossa.
Myös merirosvoista kertovia elokuvia alettiin tehdä jo varhain. Ensimmäiset Hollywoodin merirosvoelokuvat tehtiin 1920- ja 1930-luvuilla, ja ne olivat sovituksia Rafael Sabatinin romaanista Kapteeni Bloodin vaiheet. Aarressaari-kertomuksen vuoden 1950-elokuvasovituksesta puolestaan merirosvokuvauksiin jäi elämään tunnusomainen "arrgh"-ärähdys. Uudemman merirosvoelokuvan tunnetuimpia esimerkkejä ovat Pirates of the Caribbean sarjan elokuvat.
Merirosvojen kautta käsitellään usein vapauden ja kapinallisuuden teemoja. Merirosvohahmot edustavat tarinoissa usein rationaalisuuden, sovinnaisuuden ja hierarkkisuuden vastustamista. Hahmoissa toistuu yleensä myös romantisoidulle seikkailukertomukselle ominaiset motiivit. Historiallisen merirosvouksen synkät piirteet ja raakaa väkivaltaisuus ovat populaarikulttuurin merirosvokuvauksissa yleensä sen sijaan olleet taka-alalla.
Luettelo tunnetuista merirosvoista ja kaappareista

Keskiaika
Pier Gerlofs Donia
Abu Hafs Omar
Klaus Störtebecker
Varhainen uusi aika
Henry Avery
Samuel Bellamy
Stede Bonnet
Anne Bonny
Calico Jack (John Rackham / Jack Rackham)
Christopher Condent
William Dampier
Francis Drake
Edward England
William Kidd
Juan de León Fandiño
Edward Low
Christopher Moody
Henry Morgan
Mustaparta eli Edward Teach
Bartolomeu Português
Mary Read
Bartholomew Roberts
Thomas Tew
Charles Vane
Lars Gathenhielm eli Lasse i Gatan
1800-luku
Cheung Po Tsai
Hamidou Raïs
Jasim bin Jabir
Jean Lafitte
Shap-'ng Tsai
Benito de Soto
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta merirosvous Wikimedia Commonsissa
Somalian merirosvot törsäävät saalisrahat leveään elämään MTV3 Uutiset. 20.8.2008. Viitattu 28.4.2019.
Koskenalho, Ninnu: Merirosvot miesten saappaissa AntroBlogi. 3.12.2017. Viitattu 28.4.2019.
Merirosvous ei ole kuollut!, Seura, 06.04.1938, nro 14, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Karibian merirosvokapteeni Bartholomew Roberts. Keikarimainen Roberts edusti viimeistä Karibian merirosvojen sukupolvea 1700-luvun alussa.
Maailmanlaajuisen merirosvouksen uhkaamat alueet ja satamat nykyaikana
Nykyaikaisia singoilla ja rynnäkkökivääreillä aseistautuneita merirosvoja ukrainalaisella MV Fainalla. Kuvakooste.
Georges Roux'n kuvitusta Aarresaaren vuoden 1885 painokseen.
Saul Kripke

Saul Kripke
Saul Aaron Kripke (13. marraskuuta 1940 Bay Shore, New York – 15. syyskuuta 2022) oli yhdysvaltalainen filosofi ja loogikko. Hän oli Princetonin yliopiston emeritusprofessori ja opetti sen jälkeen New Yorkin kaupunginyliopiston CUNY Graduate Centerissä. Kripken työllä on ollut huomattava vaikutus logiikassa ja kielifilosofiassa. Suurin osa hänen töistään on julkaisemattomia nauhoituksia ja käsikirjoituksia.
Kripke tunnetaan parhaiten neljästä kontribuutiosta filosofiaan:
Modaalilogiikan Kripke-semantiikasta, joka julkaistiin useissa kirjoituksissa hänen ollessaan vielä hyvin nuori.
1970 pidetyistä luennoista nimellä Naming and Necessity (julkaistu 1972 ja 1980), jotka uudistivat kielifilosofian kentän.
Hänen Wittgenstein-tulkinnastaan.
Totuusteoriastaan.
Modaalilogiikka

Kripke oli mahdollisten maailmojen semantiikan kehittäjä suomalaisen Jaakko Hintikan ja ruotsalaisen Stig Kangerin ohella. Mahdollisten maailmojen semantiikan nk. K-tulkinta on nimetty Kripken mukaan.
Naming and Necessity

Kripken kolme luentoa muodostavat hyökkäyksen deskriptivistä (Frege, Russell) referenssin teoriaa vastaan, jonka mukaan nimi (esimerkiksi Aristoteles) on vain kuvauksen (esimerkiksi filosofi, Platonin oppilas) lyhenne. Nimi poimii aina sen olion, joka tyydyttää kuvauksen, joka nimeen liittyy. Kripke esittää useita esimerkkejä, joiden tarkoitus on osoittaa deskriptivismi mahdottomaksi. (Esimerkiksi Aristoteles olisi voinut kuolla 2-vuotiaana, eikä häneen liittyisi silloin lainkaan em. ominaisuuksia. Kuitenkin tuntuu mielettömältä kiistää, etteikö hän todella olisi Aristoteles.) Vaihtoehdoksi Kripke esitti kausaalista referenssin teoriaa. Sen mukaan nimi viittaa objektiin kausaalisen yhteyden perusteella, joka välittyy puhujayhteisöjen läpi. Nimi on Kripken sanoin kiinteä nimittäjä (rigid designator), joka poimii aina saman objektin kaikista mahdollisista maailmoista. Tämän jälkeen kausaalisia referenssin teorioita ovat kehittäneet muun muassa Micheal Devitt, Keith Donnellan ja Hilary Putnam. Kaikki eivät kuitenkaan teoriaa ole hyväksyneet, tunnetuimpina John Searle, Richard Rorty ja Alonzo Church. Putnam on myös muuttanut näkemystään.
Kripke myös teki tunnetuksi käsitteen a posterioriset välttämättömyydet, asiantilat, jotka ovat välttämättä tosia, mutta ne voidaan tietää ainoastaan empiirisen tutkimuksen perusteella. Esimerkiksi ”Aamutähti on Iltatähti”, ”Cicero on Tullius” ja muut identiteettiväitteet, joissa eri nimet viittaavat samaan objektiin.
Vuonna 1973 nimellä Reference and Existence pidetyissä luennoissa Kripke jatkoi Naming and Necessityn tematiikkaa. Luentoja ei ole kuitenkaan julkaistu.
Wittgenstein-tulkinta

Nimellä Wittgenstein on Rules and Private Language julkaistuissa luennoissa, Kripke esittää kiinnostavan tulkinnan Wittgensteinin myöhäisajattelusta, joskin hänen tulkintaansa on kritisoitu historiallisesta epätarkkuudesta. Monet filosofit käyttävätkin Kripken kirjasta nimitystä ”Kripkenstein”, sillä monia sen argumenteista Wittgenstein olisi tuskin itse hyväksynyt.
Julkaisuja

1959. ”A Completeness Theorem in Modal Logic”, Journal of Symbolic Logic 24(1):1–14.
1962. ”The Undecidability of Monadic Modal Quantification Theory”, Zeitschrift für Mathematische Logik und Grundlagen der Mathematik 8:113–116
1963. ”Semantical Considerations in Modal Logic”, Acta Philosophica Fennica 16:83–94
1963. ”Semantical Analysis of Modal Logic I: Normal Modal Propositional Calculi”, Zeitschrift für Mathematische Logik und Grundlagen der Mathematik 9:67–96
1965. ”Semantical Analysis of Intuitionistic Logic I”, teoksessa Formal Systems and Recursive Functions, edited by M. Dummett and J. N. Crossley. Amsterdam: North-Holland Publishing Co.
1965. ”Semantical Analysis of Modal Logic II: Non-Normal Modal Propositional Calculi”, teoksessa The Theory of Models, edited by J. W. Addison, L. Henkin and A. Tarski. Amsterdam: North-Holland Publishing Co.
1971. ”Identity and Necessity”, In Identity and Individuation, edited by M. K. Munitz. New York: New York University Press.
1972 (1980). ”Naming and Necessity”, teoksessa Semantics of Natural Language, edited by D. Davidson and G. Harman. Dordrecht; Boston: Reidel. Kripken luennoissa esitetään kausaalinen referenssin teoria.
1975. ”Outline of a Theory of Truth”, Journal of Philosophy 72:690–716. Esittää artikkelissa totuusteoriansa (Alfred Tarskia vastaan), jossa objektikieli voi sisältää oman totuuspredikaattinsa.
1977. ”Speaker's Reference and Semantic Reference”, Midwest Studies in Philosophy 2:255–276
1979. ”A Puzzle about Belief”, teoksessa Meaning and Use, edited by A. Margalit. Dordrecht and Boston: Reidel.
1980. Naming and Necessity. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. ISBN 0-674-59845-8 ja 1972 uusintapainokset.
1982. Wittgenstein on Rules and Private Language: an Elementary Exposition. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. ISBN 0-674-95401-7. Esittää teoksessa tulkintansa Wittgensteinista.
2005. ”Russell's Notion of Scope”, Mind 114:1005–1037
Aiheesta muualla

Lankinen, Susanna: Saul Kripke erisnimien viittamisesta ja merkityksestä Paatos 3/10
Saul Kripke, The City University of New York Graduate Center (englanniksi)
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  PhilPeople  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kreikkalainen Esran kirja

| Kreikkalainen Esran kirja> Ἔσδρας Αʹ.Raamattu Vanha testamentti Deuterokanoniset kirjat |
| --- | --- |
 Sarake Kreikkalaisen Esran kirjan tekstiä unsiaalikirjaimin Codex Vaticanuksessa.
Synty ja käyttö
Ajoitus:  1. vuosisata eaa. tai 1. vuosisata jaa.
Käyttäjä:  ortodoksinen kirkko
Teksti
Genre:  historiakirja
Alkukieli:  muinaiskreikka
Alkuperä:  Septuaginta
Lukuja:  johdanto + 10 + lopetus

Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Kreikkalainen Esran kirja, joka tunnetaan myös nimillä Ensimmäinen Esran kirja (m.kreik. Ἔσδρας Αʹ, Esdras I) ja Kolmas Esran kirja (lat. 3. Esdras), on deuterokanonisiin kirjoihin eli Vanhan testamentin apokryfikirjoihin kuuluva kirja, joka on mukana Septuagintassa sekä ortodoksisessa Raamatussa. Se sisältyy myös erillisenä liitteenä muun muassa katolisen kirkon käyttämään latinan­kieliseen Vulgata-käännökseen sekä joihinkin englannin­kielisiin Raamatun versioihin, mutta ei esimerkiksi suomenkieliseen Raamattuun.
Kirja on suurelta osin saman sisältöinen kuin Heprealainen Esran kirja, joka kuuluu juutalaiseen Raamattuun Tanakiin ja jonka myös kaikki kristilliset kirkkokunnat lukevat Raamatun kaanoniin kuuluvaksi. Kuitenkin jo Septuagintassa Heprealainen ja Kreikkalainen Esran kirja esiintyivät kahtena eri kirjana.
Kirjan nimet

Kirjasta on eri kirkkokunnissa ja Raamatun eri käännöksistä käytetty vanhastaan eri nimiä ja järjestys­numeroita, tavalla, joka voi aiheuttaa runsaasti sekaannusta.
Septuagintassa Kreikkalaisen Esran kirjan nimenä on Ensimmäinen Esran kirja (kreik. Έσδράς Αˊ, Esdras I), kun taas Heprealainen Esran kirja ja Nehemian kirja yhdessä muodostavat kirjan nimeltä Toinen Esran kirja (kreik. Έσδράς Bˊ, Esdras II).
Vulgatassa Heprealainen Esran kirja on puolestaan Ensimmäinen Esran kirja (1. Esdras), Nehemian kirja Toinen Esran kirja (2. Esdras) ja Kreikkalainen Esran kirja Kolmas Esran kirja (3. Esdras). Latinalainen Esran kirja eli Esran ilmestys on Vulgatan liitteenä nimellä Neljäs Esran kirja. Vulgatan käytännön mukaisesti Kreikkalaista Esran kirjaa on läntisen kristikunnan piirissä ja usein myös eksegeettisessa ja teologisessa kirjallisuudessa nimitetty Kolmanneksi Esran kirjaksi. Englanninkielisissä Raamatuissa Heprealainen Esran kirja on kuitenkin nimeltään Ezra ja Kreikkalainen Esran kirja, sikäli kuin se niissä on mukana, yleensä nimeltään 1. Esdras ja Latinalainen Esran kirja vastaavasti 2. Esdras.
Useimmissa ortodoksisessa kirkoissa Kreikkalaisen Esran kirjan nimenä on slaavilaisen Raamatun mukaisesti Toinen Esran kirja, Suomen ortodoksisessa kirkossa kuitenkin Septuagintan mukaisesti Ensimmäinen Esran kirja.
Vuonna 2007 julkaistussa Vanhan testamentin apokryfikirjojen suomennoksessa kirjan nimenä on Kreikkalainen Esran kirja.
Sisältö

Kreikkalainen Esran kirja on suurelta osaltaan saman sisältöinen kuin Heprealainenkin Esran kirja. Se kuvaa, kuinka Babylonin pakko­siirtolaisuudesta palanneet juutalaiset järjestyvät Jerusalemissa ja Juudeassa uudelleen uskonnolliseksi yhteisöksi, jonka uskonto perustuu Mooseksen lakiin ja jälleen­rakennetussa Jerusalemin toisessa temppelissä harjoitettavaan kulttiin. Kirjan päähenkilöitä ovat Serubbabel ja Esra.
Kirja alkaa kuningas Josian määräämästä pääsiäisen vietosta muutamia vuosikymmeniä ennen pakkosiirtolaisuutta ja päättyy siihen, kuinka Babyloniasta palannut Esra lukee kansalle Tooraa ja leeviläiset selittävät sitä, minkä jälkeen kaikki lähtevät kotiinsa viettämään juhlaa.
Kreikkalaisessa Esran kirjassa on kuitenkin myös jaksoja, joita heprealaisessa versiossa ei ole. Eräässä sellaisessa kolme kuningas Dareioksen henkivartijaa määrittelee siitä, mikä on suurin mahti maailmassa: kuningas, viini, naiset vai totuus.