stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filosofiset tietosanakirjat
Filosofisia tietosanakirjoja > Painettuna

Audi, Robert (päätoimittaja): The Cambridge dictionary of philosophy.  (2nd edition)  Cambridge, U.K.:  Cambridge University Press, 1999.  ISBN 0-521-63136-X  (englanniksi)
Blackburn, Simon: The Oxford dictionary of philosophy.  Oxford:  Oxford University Press, 1994.  ISBN 0-19-211694-0  (englanniksi)
Filosofian sanakirja.  (Toimittanut Ilari Hetemäki)  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23766-3
Mautner, Thomas: A dictionary of philosophy.  (Penguin reference. Ilmestynyt Blackwellin kustantamana 1996 sidottuna nimellä: A dictionary of philosophy)  Oxford:  Blackwell Reference, 1996.  ISBN 0-631-18459-7  (englanniksi)
Mautner, Thomas: The Penguin dictionary of philosophy.  (Penguin reference. Ilmestynyt Blackwellin kustantamana 1996 sidottuna nimellä: A dictionary of philosophy)  London:  Penguin, 1997.  ISBN 0-14-051250-0  (englanniksi)
The Oxford companion to philosophy.  (Toimittanut Ted Honderich. 2. laitos)  New York & Oxford:  Oxford University Press, 2005.  ISBN 0-19-926479-1  (englanniksi)
Philosophisches Wörterbuch.  (Toimittaneet Georg Klaus ja Manfred Buhr)  Leipzig:  Bibliographisches Institut, 1964.  (saksaksi)
Routledge encyclopedia of philosophy.  (Toimittanut Edward Craig. 10 osaa ja yksi CD-rom)  London:  Routledge, 1998, 2002.  ISBN 0-415-16917-8  (englanniksi)
The shorter Routledge encyclopedia of philosophy.  (Toimittanut Edward Craig)  London, New York:  Routledge, 2005.  ISBN 0-415-32495-5  (englanniksi)
Fenomenologia
Historia > Husserl > Husserlin fenomenologian alkuperä

Edmund Husserl johti monet keskeisistä fenomenologian käsitteistä opettajiensa Franz Brentanon ja Carl Stumpfin teoksista ja luennoista. Yksi keskeisistä käsitteistä, jonka Husserl lainasi Brentanolta, oli ajatus eräästä tietoisuuden keskeisimmästä piirteestä, sen alituisesta intentionaalisuudesta. Jokaisella uskomuksella, halulla jne. on kohde johon se viittaa: uskottu, haluttu jne. Intentionaalisuuden ominaisuus, eli intentionaalisen kohteen omaaminen, oli avaintekijä, joka erotti mentaaliset ja psyykkiset ilmiöt fysikaalisista ilmiöistä (kappaleista), koska fysikaalisilta ilmiöiltä puuttui intentionaalisuus kokonaan. Intentionaalisuus oli avaintekijä, jonka avulla fenomenologinen filosofia pyrki voittamaan nykyaikaista filosofiaa hallinneen subjekti/objekti -kahtiajaon. Intentionaalisuus on siten tietoisuuden tietoisuutta jostakin. Brentanolle intentionaalisuus kuitenkin tarkoittaa sitä, että objekti, johon mieli suuntautuu on mielen sisällä, in eksistenssi on siten mielen sisällä olemista, ei missään nimessä ei olemista tai olemattomuutta. Brentanolaisessa intentionaalisuudessa objektin sisältö muodostuu siten, että fysikaalinen objekti intentionaalisesti in-eksistoi mielen sisässä eli, että mikä tahansa sellainen mentaalinen tila tai akti, joka suuntautuu objekteihin on intentionaalinen.
Husserlin käsitys intentionaalisuudesta eroaa Brentanon vastavaasta, sillä Husserlille intentionaalisuus pelkkänä suuntautuneisuutena oli  riittämätön ja epätyydyttävä. Husserlin mukaan brentanolainen intentionaalisuus ei kykene selittämään vastineettomia objekteja. Husserlin mielestä oli sellaisia intentionaalisia akteja, jotka selvästi suuntautuvat johonkin objektiin tai kohteeseen, mutta joille ei ole olemassa niitä vastaavaa oliota, esinettä, tms. reaalisessa maailmassa. Tällaisia intentionaalisia akteja olisivat mm. hallusinaatiot, illuusiot, suurimpien luonnollisten lukujen ajattelu jne. (katso Logische Untersuchungen, sivut 380, 381 ja 387, 388, 1984 [1900/1]). Husserl siis hylkäsi opin aktin immanenssista, eli objektin in¬eksistenssisestä luonteesta. Pitäydyttäessä vain objektin ilmiöllisissä piirteissä jää se selvittämättä, miksi jokin asia tai ilmiö on siten kuin se on? Miksi jokin on rakastettu, haluttu, vihattu? jne. Husserlin intentionaalisuudessa on sijansa myös merkityksille ja mielille eli sellaiselle tarkastelulle, jossa selvitetään mistä jostakin (von etwas) tietoisuus on. Merkitys mielen taso tekee suuntautuneisuuden objektit merkityksellisiksi ja se on keskeisessä asemassa Husserlin intentionaalisuudessa koko hänen filosofiassaan. Intentionaalisen aktin merkitys mielen sisältävälle momentille Husserl antaa Ideen 1 -teoksessa (1913) nimeksi noema, ja se esiintyy ainoastaan tietoisuuden sisällä sen ideaalisella tasolla. Tämä termi ei esiinny vielä teoksessa Logische Untersuchungen.
Historia > Husserl > Intentionaalisen aktin piirteet Husserlin fenomenologiassa

Husserlille tietoisuus on tietoisuutta jostakin (Bewußtsein von etwas). Husserlin käsitystä intentionaalisuudesta ja mielen suuntautuneisuudesta leimaa kautta linjan hänen suorittamansa kolmijakoisuus intentionaalisen aktin luonteesta. Tämän kolmijaon muodostavat:
Husserl omaksui Brentanolta myös deskriptiivisen psykologian menetelmän, sekä Stumpfilta psykologisen analyysin, joka vaikutti Husserlin varhaisiin teoksiin. Muiksi fenomenologian taustavaikuttajiksi voidaan nähdä skeptisismi (epokhen käsite), René Descartes (metodologinen epäily, cogito), brittiläinen empirismi (Locke, Hume, Berkeley, Mill), sekä Immanuel Kant ja uuskantilaisuus (Husserlin transsendentaalinen käänne).
Historia > Husserl > Logische Untersuchungen

Ensimmäisessä merkittävässä teoksessaan Logische Untersuchungen (”Loogisia tutkimuksia”, 1900/1901) Husserl käsitteli fenomenologiaa edelleen deskriptiivisenä eli kuvailevana psykologiana, edelleen Brentanon vaikutuksen alaisena. Husserl analysoi mentaalisten aktien intentionaalisia rakenteita ja sitä, kuinka ne ovat suuntautuneet sekä todellisuuden että ajatuksen objekteihin. Tavoitteena oli paluu ”asioihin itseensä” selvennä. Logische Untersuchungen alkaa voimakkaalla loogisen psykologismin kritiikillä. Teoksessa Husserl perusti erillisen logiikan, filosofian ja fenomenologian tutkimusalueen, joka oli erillinen empiirisistä tieteistä.
Historia > Husserl > Transsendentaalifenomenologia teoksen Ideen jälkeen

Joitakin vuosia Logische Untersuchungenin julkaisun jälkeen Husserl päätyi erottamaan toisistaan tietoisuuden aktit (noesis) ja ilmiöt, joihin ne olivat suuntautuneet (noemata). ”Noeettinen” viittaa tietoisuuden intentionaalisiin akteihin (kuten uskomiseen, haluamiseen, vihaamiseen ja rakastamiseen). ”Noemaattinen” viittaa olioihin tai sisältöön (noema), joka ilmenee noeettisissa akteissa (vastaavasti: uskottu, haluttu, vihattu ja rakastettu).
Se mitä havaitsemme, ei ole olio itsessään, vaan se missä määrin se ilmenee intentionaalisissa akteissa. Tieto ”olemuksista” olisi mahdollista vain ”sulkeistamalla” kaikki oletukset ulkoisen maailman olemassaolosta sekä epäoleelliset (subjektiiviset) piirteet, joilla oliot ilmenevät meille konkreettisesti. Tätä menettelytapaa Husserl kutsui nimityksellä epokhe.
Myöhemmin Husserl keskittyi tietoisuuden käsitteellisiin, olemuksellisiin rakenteisiin. Koska hän halusi välttää kaikki hypoteesit ulkoisten olioiden olemassaolosta, hän esitteli fenomenologisen reduktion menetelmän niiden eliminoimiseksi. Tavoitteena oli ”puhdas tietoisuus” tai ”fenomenologisesti puhdas kokemus”: jäljelle jäi vain puhdas transsendentaalinen minä, konkreettisen empiirisen egon vastakohtana. Näin transsendentaalinen fenomenologia oli puhtaaseen tietoisuuteen jääneiden olemuksellisten rakenteiden tutkimista. Käytännössä tämä tarkoittaa noemoiden ja niiden välisten suhteiden tutkimista.
Uudet ajatuksensa Husserl julkaisi teoksessa Ideen vuonna 1913. Transsendentaaleihin fenomenologeihin kuuluvat muun muassa Oskar Becker, Aron Gurwitsch ja Alfred Schütz. Theodor Adorno kritisoi Husserlin fenomenologisen tietoteorian käsitettä metakritiikissään Zur Metakritik der Erkenntnistheorie. Studien über Husserl und die phänomenologischen Antinomien (1956).
Historia > Realistinen fenomenologia

Husserlin julkaistua teoksensa Ideen, monet fenomenologit ottivat kriittisen asenteen hänen uusia teorioitaan kohtaan. Erityisesti Münchenin koulukunnan jäsenet ottivat etäisyyttä Husserlin uuteen transsendentaaliseen fenomenologiaan ja suosivat aikaisempaa Logische Untersuchungen -teoksen ensimmäisen painoksen realistista fenomenologiaa.
Realistisiin fenomenologeihin kuuluvat muun muassa Adolf Reinach, Alexander Pfänder, Johannes Daubert, Max Scheler, Roman Ingarden, Nicolai Hartmann ja Hans Köchler.
Historia > Eksistentialistinen fenomenologia

Eksistentialistinen fenomenologia eroaa transsendentaalisesta fenomenologiasta hylkäämällä transsendentaalin minän. Martin Heidegger katsoi tietoisen olion olevan aina jo maailmassa. Hänen lisäkseen muun muassa Maurice Merleau-Ponty on vastustanut minän transsendenttiyttä suhteessa maailmaan. Eksistentialistinen fenomenologia säilyttää transsendentialismin siinä määrin, että sen mielestä fenomenologisen menetelmän tulee ottaa lähtökohdakseen ennakko-oletuksien vaikuttama tila – sen tulee nousta esimerkiksi luonnollisesta ja tieteellisestä asenteesta tai maailman luonnetta kuvaavista ontologisista teorioista nousevien maailmaa koskevien väitteiden yläpuolelle. Esimerkiksi Heideggerin mielestä Descartesin ja Kantin virhe perustui heidän virheelliseen käsitykseensä siitä, mitä ennakko-olettaminen eli apriorisuus on.
Historia > Eksistentialistinen fenomenologia > Erot Husserlin ja Heideggerin välillä

Siinä missä Husserl näki filosofian tieteenalana, joka tuli perustaa tietoteoriana ymmärrettyyn fenomenologiaan, Heideggerilla oli täysin erilainen näkemys. Heidegger itse muotoili eron seuraavasti:
»Husserlille fenomenologinen reduktio on menetelmä fenomenologisen näkökyvyn johtamiseksi ihmisolion, jonka elämä on osallisena asioiden ja henkilöiden maailmassa, luonnollisesta asenteesta takaisin tietoisuuden transsendentaaliseen elämään ja sen noeettis-noemaattisiin kokemuksiin, joissa oliot konstituoidaan tietoisuuden korrelaatteina. Meille fenomenologinen reduktio merkitsee fenomenologisen näkökyvyn johtamista takaisin olevan ymmärtämisestä, mikä sitten onkaan tämän ymmärtämisen luonne, tämän olevan Olemisen ymmärtämiseen – –.»
Heideggerin mukaan filosofia ei ollut lainkaan tieteenala, vaan jotain tiedettä paljon perustavampaa. Hänelle tiede oli vain yksi tapa saada tietoa maailmasta, ilman erikoista pääsyä totuuteen. Edelleen, tieteellinen ajattelutapa itsessään rakentui paljon ”alkukantaisemman” käytännöllisen, jokapäiväisen tiedon perustalle. Husserl suhtautui skeptisesti tähän kvasi-mystisenä pitämäänsä lähestymistapaan, ja tämä vaikutti heidän välisiinsä kiistoihin.
Sen sijaan, että Heidegger olisi nähnyt fenomenologian ”ensimmäisenä filosofiana” tai perustavana tieteenalana, hän piti sitä metafyysisenä ontologiana: ”Oleminen on filosofian varsinainen ja ainoa teema”. Husserlille oleminen ilmeni vain riippuvuussuhteessa tietoisuuteen, kun taas Heideggerille se oli kaiken lähtökohta. Husserlille meidän olisi tullut abstrahoida pois kaikki empiirisen minämme konkreettiset määritykset, jotta voisimme kääntyä puhtaaseen tietoisuuteen; Heidegger katsoi, että: ”filosofian mahdollisuudet ja kohtalot ovat sidottuja ihmisen olemassaoloon, ja siten ajallisuuteen ja historiallisuuteen”.
Ontologinen olemassaolo ja eksistentiaalinen olemassaolo ovat kuitenkin erillisiä kategorioita, joten näiden asioiden yhdistäminen Heideggerin tavoin oli Husserlin näkemyksen mukaan Heideggerin tekemän virheen alku ja juuri. Husserl syytti Heideggeria siitä, että tämä nosti esille ontologian kysymyksen, mutta epäonnistui siihen vastaamisessa, alkaen sen sijaan puhua Daseinista, ainoasta olevasta jolle Oleminen on jokin kysymys. Husserlin mukaan tämä ei ollut sen enempää ontologiaa kuin fenomenologiaakaan, vaan pelkkää abstraktia antropologiaa. Heidegger vastasi kritiikkiin esittämällä, että eksistentiaalit ovat aina edellytettyinä kaikessa antropologiassa, eikä niitä eksistenssin johdoksina voida abstrahoida antropologian struktuureista.
Eksistentialistisiin fenomenologeihin kuuluvat Martin Heidegger, Hannah Arendt, Emmanuel Lévinas,  Gabriel Marcel, Jean-Paul Sartre, Paul Ricoeur ja Maurice Merleau-Ponty.
Fenomenologia Suomessa > Suomalaisen fenomenologian alkuvaiheet

Erik Ahlman (1892–1952) esitteli fenomenologista menetelmää ensimmäisenä Suomessa. Ahlmanin fenomenologia ei lähtenyt liikkeelle Edmund Husserlin ajattelusta kuten fenomenologia yleensä. Ahlmanin käsitys fenomenologiasta tulee lähelle Max Schelerin fenomenologiaa. Ahlman pyrki luomaan fenomenologiasta kokonaisen maailmankatsomuksen.
Sven Krohn jatkoi myöhemmin Ahlmanin työtä fenomenologian eteen. Ahlman rohkaisi Krohnia arvostelemaan väitöskirjassaan analyyttista filosofiaa ja erityisesti loogisia empiristejä, muun muassa verifikaatioperiaatetta ja totuuden koherenssikäsitystälähde?. Krohn sai väitöskirjastaan voimakasta kritiikkiä Wienin piiriin yhteydessä olleelta Eino Kailalta ja hänen oppilailtaanlähde?.
Fenomenologia Suomessa > Turun fenomenologinen liike

Noin kymmenen vuotta väitöskirjansa julkaisemisen jälkeen Krohn nimitettiin Turun yliopiston professoriksi 1960-luvulla. Krohn loi Turusta Suomen fenomenologisen filosofian keskuksen. Krohnin oppilaisiin kuuluivat myöhemmin mm. eksistentiaalista filosofiaa tutkinut Lauri Rauhala, Seppo Sajama, Reijo Wilenius ja Matti Juntunen.
Krohnin oppilaat olivat kiinnostuneita Husserlin lisäksi myös Martin Heideggerin filosofiasta. Filosofian lisäksi psykologiaa lukenut Lauri Rauhala teki väitöskirjansa intentionaalisuuden ja alitajunnan suhteesta (1969). Väitöskirjassa tutkittiin jungilaisen psykoanalyysin filosofisia perusteita Husserlin ja Heideggerin avulla.
Krohnin oppilaan toiminut Sajama teki väitöskirjansa Franz Brentanon filosofiasta. Nykyisen Itä-Suomen yliopiston professori Seppo Sajama on tutkinut fenomenologiaa analyyttisen filosofian näkökulmasta.
Krohnin oppilaisiin kuulunut Matti Juntunen siirtyi 1970-luvulla toimimaan Jyväskylän yliopistossa. Juntunen käsitteli lisensiaatintyössään Edmund Husserlin filosofiaa. Juntusen lupaava tutkijanura katkesi, kun hän kuoli vain noin 36-vuotiaana. Reijo Wilenius kuitenkin jatkoi fenemologian perinnettä Jyväskylän yliopistossa.
Fenomenologia Suomessa > Tampereen fenomenologinen liike

Suomessa Fenomenologiaa on tutkittu 80-luvulta alkaen myös Tampereen yliopistossa. Erityisesti Juha Varton ympärille rakentuva fenomenologinen liike on ottanut voimakkaasti kantaa myös yhteiskunnalliseen keskusteluun. Varton johtama filosofinen liike perusti filosofisen Niin & Näin -lehden.
Fenomenologian sovellusalueita > Fenomenologia arkkitehtuurissa

1970-luvulta lähtien Heideggerin kirjoituksista vaikutteita saanut fenomenologia alkoi vaikuttaa arkkitehtoniseen ajatteluun. Norjalainen Christian Norberg-Schulz oli keskeisiä henkilöitä tässä liikkeessä. Hän valmistui Eidgenossische Technische Hochschulesta Zürichissä vuonna 1949, ja hänestä tuli lopulta Oslon arkkitehtuurikoulun dekaani. Hänen merkittävimpiä kirjoituksiaan olivat Genius Loci: Towards a Phenomenology of Architecture (1980) ja Intentions in Architecture (1963). Näitä teoksia luettiin laajalti arkkitehtuurin alan oppilaitoksissa 1960- ja 70-luvuilla. Muita fenomenologiaan yhdistetty arkkitehteja ovat olleet muun muassa Charles Willard Moore, Steven Holl, Peter Zumthor ja Alberto Pérez-Gómez.
Fenomenologian kritiikki

Daniel Dennett on kritisoinut fenomenologiaa sillä, ettei sen avoimesti ”ensimmäisen persoonan” lähestymistapa sovi yhteen tieteellisen sivullisen tarkkailijan (”kolmannen persoonan”) lähestymistavan kanssa. Hän meni niin pitkälle, että kehitti tätä korostaakseen termin autofenomenologia, ja asetti sen omaa lähestymistapaansa, itse nimeämäänsä heterofenomenologiaa vastaan. Heideggerin fenomenologiassa ns. ensimmäinen persoona ei kuitenkaan ole maailmastaan ja kanssaihmisistä erillinen subjekti.
Kirjallisuutta

Himanka, Juha: Se ei sittenkään pyöri: Johdatus mannermaiseen filosofiaan.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2597-1
Husserl, Edmund: Fenomenologian idea: Viisi luentoa.  ((Die Idee der Phänomenologie, 1907.) Suomennos: Juha Himanka, Janita Hämäläinen ja Hannu Sivenius)  Helsinki:  Loki-kirjat, 1995.  ISBN 952-9646-10-0
Jaspers, Karl: Johdatus filosofiaan.  ((Einführung in die Philosophie: Zwölf Radiovorträge, 1950.) Suomentanut Sinikka Kallio. 2. painos)  Helsingissä:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20827-6
Miettinen, Timo (toim.): Fenomenologian ydinkysymyksiä.  Helsinki:  Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-180-7
Satulehto, Markku: Elämismaailma tieteiden perustana: Edmund Husserlin tieteen filosofia.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1992.  ISBN 951-44-3129-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Backman, Jussi & Himanka, Juha: Fenomenologia Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Cogan, John: The Phenomenological Reduction The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Oesch, Erna: Gustav Shpet ja venäläinen fenomenologia. niin & näin 1/1995, 12–13.
Smith, David Woodruff: Phenomenology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Phenomenology Online. (englanniksi)
Organization of Phenomenology Organizations O.P.O.. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Julkaisuja

Newsletter of Phenomenology (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Studia Phaenomenologica (englanniksi)
Bulletin d'analyse phénoménologique (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Janus Head: Journal of Interdisciplinary Studies in Literature, Continental Philosophy, Phenomenological Psychology, and the Arts (englanniksi)
Journal of the British Society for Phenomenology (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Research in Phenomenology (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
1900-luvun filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Analyyttinen filosofia:   Positivismi  Pragmatismi  Looginen empirismi 
Mannermainen filosofia:   Hermeneutiikka  Fenomenologia  Eksistentialismi  Strukturalismi  Jälkistrukturalismi  Postmodernismi 
Marxilainen filosofia:   Frankfurtin koulukunta  Radikaalifeminismi 
Muut:   Tomismi  Uustomismi
Robert Fitzsimmons

| Robert Fitzsimmons |
| --- | --- |
 Robert Fitzsimmons vuonna 1891.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Robert James Fitzsimmons
Syntynyt: 26. toukokuuta 1863 Helston, Cornwall, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 22. lokakuuta 1917 (54 vuotta) Chicago, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Iso-Britannia, Uusi-Seelanti
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  Lanky Bob, Rudy Robert
Pituus:  182  cm
Painoluokka:  keskisarja, raskassarja, raskas keskisarja
Robert James "Bob" Fitzsimmons (26. toukokuuta 1863 Helston, Cornwall, Yhdistynyt kuningaskunta – 22. lokakuuta 1917 Chicago, Yhdysvallat) oli englantilais-uusiseelantilainen nyrkkeilijä. Hän oli ammattilaisnyrkkeilyn maailmanmestari keskisarjassa vuosina 1891–1894, raskaassasarjassa vuosina 1897–1899 ja raskaassa keskisarjassa vuosina 1903–1905. Hän oli pitkään ainoa Englannissa syntynyt raskaansarjan maailmanmestari ja ensimmäinen kolmen eri painoluokan maailmanmestari. Fitzsimmonsia kutsuttiin lempinimellä "Lanky Bob" ja "Rudy Robert".
Fitzsimmons muutti perheensä mukana Uuteen-Seelantiin 1870-luvulla. Siellä hän aloitti amatöörinyrkkeilijänä 15-vuotiaana. Vuonna 1883 hän kävi ensimmäiset ammattilaisottelunsa Australiassa. Hän jatkoi uraansa Yhdysvalloissa vuonna 1890.
Fitzsimmons nousi keskisarjan maailmanmestariksi neljännessä Yhdysvalloissa käymässään ottelussa 14. tammikuuta 1891 New Orleansissa tyrmäämällä Nonpareil Jack Dempseyn 13. erässä. Fitzsimmons tähtäsi jo raskaansarjan maailmanmestaruuteen ja luopui keskisarjan mestaruudesta vuonna 1894. Hän pääsi ottelemaan raskaansarjan tittelistä 17. maaliskuuta 1897 Carson Cityssä ja tyrmäsi James J. Corbettin 14. erässä vaikka itse olikin pitkään kanveesissa ottelun kuudennessa erässä. Seuraavat vuodet Fitzsimmons vietti nyrkkeilyä enemmän kiertämällä Yhdysvaltoja esittämässä itseään näytelmässä The Honest Blacksmith. Hän menettikin mestaruutensa 9. kesäkuuta 1899 Coney Islandilla James J. Jeffriesille. Uusintaottelu heinäkuussa 1902 päättyi Jeffriesin tyrmäysvoittoon 8. erässä.
Uuden painoluokan, raskaan keskisarjan, perustaminen sai Fitzsimmonsin jatkamaan vielä uraansa 40-vuotiaana. Hän voitti sarjan maailmanmestaruuden 25. marraskuuta 1903 San Franciscossa ottamalla pistevoiton George Gardnerista vaikka ottelun jälkeen hänen todettiin otelleen keuhkokuumeisena. Hän menetti mestaruuden Philadelphia Jack O’Brienille 20. joulukuuta 1905 San Franciscossa oltuaan 12 erän jälkeen keskeytyskunnossa.
Fitzsimmonsa nyrkkeili viimeisen kerran helmikuussa 1914. Hän kuoli rahattomana lokakuussa 1917.
Walter Flander

Karl Walter Flander (13. huhtikuuta 1884, Pietarsaari – 29. marraskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen urheiluvaikuttaja ja urheilutoimittaja.
Flander opiskeli insinööriksi Teknillisessä korkeakoulussa ja toimi myös Polyteknikkojen urheiluseuran puheenjohtajana 1906. Hän oli aktiivisesti käynnistämässä seuran jalkapallotoimintaa, joka johti SM-hopeaan 1908 ja mestaruuteen 1909. Flander teki aloitteen Suomen Palloliiton perustamisesta, ja hänet valittiin vain 23-vuotiaana liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi 19. toukokuuta 1907. Hän toimi puheenjohtajana lähes kaksi vuotta. Flander voitti äänestyksen myös 1909, mutta hän kieltäytyi puheenjohtajuudesta sillä hän ei kokenut saaneensa riittävää kannatusta voitettuaan vain yhdellä äänellä. Flander oli myös yksi aloitteentekijöistä Suomen Hiihtoliiton perustamiseksi ja kuului Suomen Olympiakomiteaan.
Flander oli Suomen ensimmäisiä urheilutoimittajia. Hän toimi Hufvudstadsbladetin vakinaisena avustajana ja oli mukana Finskt Idrottsblad -urheilulehden julkaisemisessa sen perustamisesta 1904 lähtien.
Filogelos

| Filogelos> Φιλόγελως.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Hierokles / Filagrios (?)
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  vitsikokoelma
Julkaistu:  300-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Filogelos (m.kreik. Φιλόγελως, Filogelōs, lat. Philogelus; ”Naurun ystävä”) on antiikin kreikkalainen kokoelma vitsejä. Teos on ainoa antiikin ajoilta säilynyt vitsikirja ja näin vanhin nykyaikaan säilynyt kokoelma vitsejä.
Historia

Filogelos on kirjoitettu muinaiskreikaksi, käytetyn kielen perusteella mahdollisesti 300-luvulla. Se on pantu muutoin tuntemattomien Hierokleen ja Filagrioksen nimiin. Koska vitsissä numero 62 mainitaan urheilukilpailut, jotka järjestettiin 21. huhtikuuta 248 Rooman tuhatvuotisjuhlien kunniaksi, kokoelma on mitä ilmeisimmin peräisin tämän tapahtuman jälkeiseltä ajalta. Itse vitsit ovat kuitenkin peräisin satojen vuosien ajalta ennen ylöskirjaamista.
Kokoelma on vanhin tunnettu vitsikokoelma, mutta tiedetään, että se ei ole muutoin vanhin kokoelma, johon vitsejä on kerätty yhteen. Athenaios kirjoitti, että Filippos II maksoi eräälle ateenalaiselle seuralle nimeltä ”Ryhmä 60” siitä, että sen jäsenet kirjoittivat vitsinsä ylös. Plautuksella esiintyy 100-luvulla kahdesti henkilöhahmo, joka mainitsee vitsejä sisältäneet kirjat. Keisari Augustuksen opettajalla Melissuksella kerrotaan puolestaan olleen 150 vitsikirjan kokoelma. Vitsikirjoja tarvitsivat antiikin aikana muun muassa pidoista toiseen kierrelleet vitsinkertojat.