Tasankointiaanit
Historia > Tasankokulttuurin päättyminen

Valkoisen asutuksen kasvava paine mursi 1840-luvun lopulla keskisten tasankojen intiaanirajat. Yhdysvaltain hallituksen edustajat neuvottelivat intiaanien kanssa kauttakulkuoikeuksista näiden maiden läpi. Intiaanit noudattivat sopimuksia suhteellisen hyvin, mutta Kansasin, Nebraskan, Wyomingin ja Idahon läpi kulkeva Oregonin reitti toi mukanaan loputtomia vankkurijonoja. Siirtolaiset karkottivat riistan, ja taudit levisivät tasangoilla entistä helpommin.. 1850-luvun alussa tehtiin kaksi suurta rauhansopimusta, mutta ne eivät taanneet tasangoille pysyvää rauhaa.
Intiaanisodat alkoivat, kun sioux-soturit hyökkäsivät armeijan kimppuun Fort Laramien lähellä Wyomingissa ja surmasivat 29 Yhdysvaltain sotilasta.. Tapahtumat saivat alkunsa, kun muuan sioux tappoi erään mormoneilta karanneen huonokuntoisen lehmän. Maanviljelijät vaativat rahallista korvausta siouxien tarjotessa heille hyvityksenä hyväkuntoista hevosta. Nuori aliluutnantti John A. Grattan asettui mormonien puolelle ja otti mukaansa 28 jalkamiestä pidättämään lehmän ampuneen minneconjou-siouxin.. Humalaisen tulkin haukkuessa siouxit akoiksi levittäytyivät intiaanit Grattanin miesten ympärille. Malttinsa menettänyt Grattan käski sotilaiden avata tulen, ja sinetöi tällä teollaan miestensä, tulkkinsa sekä itsensä kohtalon. Tapaus jäi historiaan Grattanin verilöylynä, joka huononsi entisestään intiaanien ja valkoisten välejä. Kumpikin osapuoli aloitti tämän jälkeen valmistelut pitkää sotaa varten.
Seuraavilla vuosikymmenillä käydyissä sodissa yhdistyneiden tasankointiaanien joukot saavuttivat joitakin merkittäviä voittoja Yhdysvaltoja vastaan, mutta niiden merkitys jäi hetkelliseksi. Kun Abraham Lincoln valittiin Yhdysvaltain presidentiksi vuonna 1860, uusi republikaaninen puolue nousi valtaan ja reservaattien edustajat vaihdettiin. Uusilla edustajilla ei ollut työhönsä riittävää kokemusta, mistä seurasi monia virheitä ja laiminlyöntejä. Reservaatteihin Minnesotassa sopeutuneet, maanviljelystä harjoittavat dakotat kärsivät pahoin edustajien vaihtumisesta. Hallituksen myöntämät määrärahat jäivät saapumatta, ja kun dakotat pyysivät heille kuuluvia ruokatarpeita, heidän käskettiin syödä heinää ja ulosteitaan.
Vanhemmat päälliköt olisivat halunneet rauhan säilyvän, mutta nuoret soturit päällikkönsä Little Crow'n johdolla kävivät sotaan Yhdysvaltoja vastaan loppukesästä 1862. Minnesotan kansannousuksi kutsutussa kapinassa surmattiin satoja yhdysvaltalaisia. Kun lyhyt sota oli ohi, 300 dakotasoturia tuomittiin hirtettäviksi. Lincoln armahti kuitenkin suurimman osaan kuolemaantuomituista, ja hirttolavalle päätyi vain 38 dakotaa. Kun tuomio pantiin täytäntöön joulukuun 26. päivä 1862, se keräsi paljon katsojia ja oli Yhdysvaltain suurin joukkoteloitus.
Yhdysvallat oli päättänyt anastaa eteläiset ja pohjoiset tasangot itselleen. Normaalin sodankäynnin ja neuvottelujen ohella yhdysvaltalaiset turvautuivat hyvin häikäilemättömiin keinoihin. Eräs niistä oli biisonien joukkoteurastus kongressin päätöksellä. Vuosina 1872–1874 valkoiset metsästäjät kaatoivat valtavia määriä biisoneita, joista suuri osa jäi mätänemään tasangoille.
Jo vuodesta 1868 lähtien hallitus oli perustanut lakotoille reservaatteja niin Dakotaan kuin Nebraskaankin, mutta vain osa heistä otti vastaan tarjotut maat. Black Hillsin kultalöydöt vuoden 1874 aikana lisäsivät alueen intiaanien levottomuutta. Kullankaivajat tunkeutuivat lakotojen reservaattiin, ja intiaanit siirtyivät tasangoille metsästämään. Vuonna 1875 intiaanivirasto kehotti kaikkia lakotoja palaamaan takaisin reservaattiinsa, mutta monet intiaaneista jättivät noudattamatta kutsua. Kun hallituksen joukot virtasivat Montanaan ja Wyomingiin, lakotat alkoivat koota omia heimojaan yhteen ja pyysivät apua myös arapahoilta ja cheyenneiltä. Lakotain vaikutusvaltainen päämies Istuva Härkä antoi täyden tukensa yhdistyneitten heimojen toiminnalle. Vuonna 1876 lakotain sotapäällikkö Hullu Hevonen joukkoineen järjesti väijytyksen Little Big Horniin ja surmasi kenraali Custerin johtaman seitsemännen ratsuväkipataljoonan viimeiseen henkeen. Tämän tapahtuman jälkeen Yhdysvallat lähetti tasangoille useita rangaistusretkikuntia, joiden piti saada intiaanit kuriin ja takaisin heille määrättyihin reservaatteihin.
Pohjoisten tasankojen siouxien, cheyennien ja arapahojen vastarinta murtui vuonna 1877. Etelässä comanchet ja kiowat olivat luopuneet taisteluista jo kaksi vuotta aiemmin katsottuaan sotimisen hyödyttömäksi. Reservaatista toiseen siirretyt nez percét kävivät oman yksityisen sotansa Yhdysvaltain armeijaa vastaan syksyllä 1877. Sitä ennen he olivat olleet rauhanomaisessa suhteessa amerikkalaisiin koko vuosisadan. Presidentti Ulysses Grantin määräyksestä nez percéille annetun Wallowalaakson piti olla intiaanien laillista omaisuutta, mutta paikalliset uudisasukkaat ajoivat silti karjansa intiaanien laitumille. Valkoisten painostama Grant perui määräyksensä, ja hallituksen edustajat antoivat nez percéille 30 päivää aikaa muuttaa laaksosta toiseen reservaattiin. Määräaika oli riittämätön, ja osa nez percéistä halusi jäädä Wallowaan. Tilanteen kärjistyttyä yhteenotoiksi nez percét, joiden joukossa oli paljon naisia ja lapsia, pakenivat päällikkönsä Josephin johdolla. Yhdysvaltain joukot ajoivat heitä takaa yli 2 500 kilometriä neljän osavaltion läpi. Useita kuukausia kestänyt takaa-ajo päättyi vasta Montanassa lähellä Kanadan rajaa. Sitä ennen satoja ihmisiä oli ehditty surmata.
Montanassa ja Kanadan puolella Albertassa kulkutautien heikentämät mustajalat olivat vailla liittolaisia eivätkä kyenneet puolustamaan maitaan. Reservaatissa syntynyt nälänhätä surmasi suuret määrät pieganeita ja muita mustajalkoja vuoden 1883 aikana.
Lakotat yrittivät vielä kerran, aivan 1880-luvun lopulla, elvyttää kulttuuriaan omaksumalla Kalliovuorten takaa tulleen henkitanssin, jonka alkuperäinen tarkoitus kehittäjänsä Wovokan mukaan oli rauhanomainen. Yhdysvaltain silmissä yötä päivää tanssivat lakotat nostattivat kapinahenkeä valkoisia vastaan, ja viranomaiset pelkäsivät lakota-johtaja Istuvan Härän yhtyvän hengelliseen hurmosliikkeeseen ja aloittavan sodan. Hän sai surmansa pidätyshetkellään joulukuussa 1890 intiaaniupseerin ampumasta luodista. Istuvan Härän kannattajat surmasivat kaksi intiaanipoliisia ja pakenivat paikalta. Noin 350 lakotaa pakeni leiristään peläten rangaistustoimia. Paenneet intiaanit, joista osa oli henkiliikkeen kannattajia, saatiin nopeasti kiinni ja pakotettiin leiriytymään Wounded Kneehin. Siellä syntyneessä taistelussa sotilaat surmasivat ainakin 153 intiaania, modernien arvioiden mukaan jopa kaksinkertaisen määrän.