Horch
Toisen maailmansodan aika > Kevyt, keskiraskas ja raskas maastokelpoinen yhtenäis-automallisto (Einheits-Pkw, 1936-1943)

Horchin osaksi tuli valmistaa sotilaallisiin tarpeisiin suunniteltuja keskiraskaita ja raskaita Einheits-Personen-Kraftwagen -maastohenkilöautoja. Kevyiden, keskiraskaiden ja raskaiden yhtenäismallien valmistelu oli alkanut vuonna 1934, ja niiden oli tarkoitus korvata Wehrmachtin aiemmin käyttämät siviili-automallit varta vasteen sotilaskäyttöön suunnitelluilla. Hankkeella luotaisiin kolmen painoluokan ajoneuvomallisto, mikä olisi riittävän maastokelpoinen, minkä edistykselliset tekniset ratkaisut säilyisivät ilman merkittävää päivitystarvetta ajanmukaisia l. sallisivat pitkäkestoisen sarjatuotannon, ja mikä käyttäisi huoltovarmuuden nimissä kotimaisia raaka-aineita tai komponentteja. Hanke pääsi vauhtiin vuodesta 1935 alkaen, kun Natsi-Saksa oli hylännyt Versailles’n_rauhansopimuksen asettamat rajoitukset maan sotilasvoimille, ja jälleenvarustelu käynnistyi lähes rajattomin voimavaroin. Kaikki kolme versiota kärsivät liian monimutkaiseksi suunnitellusta tekniikasta pyörien erillisjousituksella, nelipyörävedolla ja nelipyöräohjauksella: vuodesta 1940 lähtien niiden yksinkertaistettujen Typ 40-versioidenkaan (ei nelipyöräohjausta, ja akseleiden puoliväliin korin ulkolaidalle sijoitettujen, auton riipuntaan jäämistä estävien varapyörien sijoittaminen korin suojiin; kuva; keskiraskas malli ulkoisilla varapyörillä) tuotanto ei riittänyt sotatilan aiheuttamiin suuriin tarpeisiin, minkä vuoksi eri asehaarat joutuivat yhä tyytymään siviilikäytöstä otettuihin täydennysajoneuvoihin (Ergänzungsfahrzeuge). Yksittäisten autonvalmistajien tuotantokapasiteetti ei liioin riittänyt tarvittujen suurten kappalemäärien valmistamiseen: eri mallien valmistus jouduttiin siksi jakamaan useiden yritysten kesken jotka käyttivät toteutuksessa omia, jo olemassa olevia komponentteja: yhtenäisellä mallistolla tavoitellut edut koulutuksessa, ylläpidossa ja varaosahuollossa eivät siis lopulta toteutuneet. Päin vastoin yhtenäismallien maastokelpoisuus tai niiden kestävyyskään eivät vastanneet odotuksia. Hajautetun valmistuksen vuoksi varaosahuollosta tuli logistisesti vaikea, kun osat eivät olleetkaan valmistajasta riippumatta vaihtokelpoisia keskenään (s. 38-43).
Sotatoimet erityisesti Itärintamalla osoittivat, ettei yhtenäismallien monimutkainen tekniikka kestänyt, kun huolto oli rintaman olosuhteissa epäsäännöllistä tai vajavaista. Osien mitoitus tai toteutus ei kestänyt rankkoja oloja. Mallien paino oli myös noussut liian suureksi: se nosti autojen polttoaineen kulutusta, ja johti runkojen tai akselistojen rikkoihin. Pienimmän, joukko-osastojen kyselyssä 90% ääniosuudella sotaoloissa kelvottomaksi arvioidun, sekä suurimman variantin valmistus lakkautettiin jo vuosien 1942 ja 1941 aikana, joskin yksinkertaistettua kevyttä Stoewer Typ 40-mallia valmistettiin vielä vuosina 1940-1942 (1942: 1 969 kpl ). Vahvistetuilla akselistoilla varustetun, joukko-osastojen 80% ääniosuudella myös kelvottomaksi arvioiman keskiraskaan variantin valmistus loppui vuonna 1943. Keskiraskas maastokelpoinen yhtenäisauto, mittelschwerer geländegängiger Einheits-Pkw (m. gl. Pkw), oli valmistajasta riippuen Horch- tai Wanderer-tyyppiä 901, joskin Opel valmisti malliaan mPI myös omalla 6-sylinterisellä moottorillaan. Horch-tuotannon osuus oli 14 802 kpl aikavälillä 1937-1943, Wanderer-tuotanto 12 298 kappaletta, mutta tarkka Opel-tuotantomäärä (noin tuhat) ei ole tiedossa. Mallia käytettiin miehistönkuljetuksissa (Kraftfahrzeug 11, vetokoukulla Kfz. 12, tai 6-paikkaisena Kfz. 21), viestijoukoissa (Kfz. 15, Kfz. 17 ja Kfz. 17/1), sekä tykistön tulenjohdossa (Kfz. 16 ja Kfz. 16/1). Keskiraskasta versiota valmistettiin pieninä määrinä myös päällystön käyttöön.lähde?
Yhtenäismalleista raskaimman version katsotaan sen puutteiden korjaamisen jälkeen olleen kolmikosta kenttäkelpoisin (Wikipedia), mutta sen valmistus ja käyttö kuluttivat myös eniten niukkoja resursseja, ja sen raskasta käsiteltävyyttä moitittiin. Raskaan schwerer geländegängiger Einheits-Pkw (s. gl. Pkw):n hieman yli 10 000 kappaleen valmistusmäärä vuosina 1938-1941 (Wikipedia) jakautui Horchin (malli 108, Ausführung A 3,5-litraisella ja Ausführung B 3,8-litraisella moottorilla) ja Ford-Saksan (mallit EG a/b/d; 1901 kpl ) välillä. Zwickaun tuotanto oli varustettu automalliston V8-moottoreilla, kun Ford taas käytti omaa, alun perin kuorma-autoihin tarkoitettua 3,6-litraista V8-moottoriaan. Raskasta mallia käytettiin viestintäjoukoissa (Kfz. 23 ja Kfz. 24), sairaankuljetuksessa (Kfz. 31), kevyen tykistön (Kfz. 69) ja it-tykistön vetoautona (Kfz. 81), miehistönkuljetukseen (Kfz. 70) ja myös ilmatorjunnan valonheitinautona (Kfz. 83). Raskaan yhtenäisauton alustaa käytettiin myös - moottori taakse siirrettynä - panssaroidussa miehistönkuljetusvaunussa (Sonder-Kraftfahrzeug l. Sd. Kfz. 247) sekä panssaroidun tiedusteluauton (Sd.Kfz. 221/222/223) ja panssaroidun radioauton "Leichter Panzerfunkwagen" Sd.Kfz. 260/261-versioissa. Raskas, jopa 12 sotilasta varusteine ynnä tykin vetänyt maastohenkilöauto korvautui vuosista 1941-1942 lähtien yksinkertaisella korilla varustetuilla, järeämpiin 1,5 tonnin kuorma-autoihin pohjautuvilla, nelivetoisilla malleilla kuten Steyr 1500 A ja Phänomen Granit 1500 A.lähde?