stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrei Gurtov

Andrei Valeryevitch Gurtov (s. 14. maaliskuuta 1979 Petroskoi) on tutkija Tietotekniikan tutkimuslaitos HIIT:ssä.
Andrei Gurtov syntyi Petroskoissa Venäjällä vuonna 1979. Hän suoritti tietojenkäsittelyopin Maisteri tutkinnon vuonna 2000 ja filosofian tohtorin tutkinnon vuonna 2004 Helsingin yliopistossa. Gurtov nimitettiin dosentiksi Teknillisessä korkeakoulussa (TKK) vuonna 2006, Helsingin yliopistossa vuonna 2009 ja Aalto yliopistossa vuonna 2011.
Gurtov on toiminut tutkimusapulaisena, tutkijana ja lehtorina Helsingin yliopiston Tietojenkäsittelyopin laitoksella 1998 – 2004. Hän työskenteli vanhempana tutkijana Soneralla 2000 – 2004. Vuosina 2003 ja 2005 Gurtov vietti vuoden vierailevana tutkijana International Computer Science Institutessa Berkeleyssä, Yhdysvalloissa. Vuonna 2004 hän toimi Ericssonin NomadicLabin konsulttina. Vuodesta 2004 lähtien Gurtov on toiminut tutkijana, vanhempana tutkijana ja Networking Research –tutkimusryhmän johtavana tutkijana Tietotekniikan tutkimuslaitos HIIT:ssä.
Gurtovin tutkimustyön kohteita ovat langattomat turvaratkaisut, tulevaisuuden Internet-of-things ja vertaisverkko-arkkitehtuurit. Gurtov on ollut mukana kirjoittamassa yli 100 julkaisua, mukaan lukien kirjat, tieteelliset julkaisut, patentit ja IETF RFC:t. Google Scholarista löytyy yli 1000 viittausta hänen julkaisuihinsa. Gurtov on ohjannut 3 väitöskirjaa ja 20 diplomityötä. Hän on myös IEEE:n seniorijäsen.
Aiheesta muualla

Julkaisut (Arkistoitu – Internet Archive)
Google Scholar
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  Association for Computing Machinery  DBLP  Google Scholar  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  ResearcherID  Scopus
Andrei Boguš

| Andrei Boguš |
| --- | --- |
 Boguš Kiasmassa vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1987 Pietari, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Venäjä
Taiteilija
Ala:  kuvataide, valokuvaus, installaatiotaide
Taidesuuntaus:  post-internet
Aiheesta muualla
andreybogush.com
Andrei Boguš (s. 1987 Pietari, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen post-internet-suuntausta edustava taiteilija, joka asuu Helsingissä. Hän on opiskellut Helsingin Kuvataideakatemiassa, ja lisäksi hän on suorittanut psykologian kandidaatin tutkinnon Pietarissa.
Boguš hyödyntää töissään internetistä löydettyä ainesta, kuten Tumblr-yhteisöjä, sosiaalisen median käyttöliittymiä, nykymuotia ja mainonnan estetiikkaa. Näistä hän luo erilaisilla digitaalisilla menetelmillä todellisessa maailmassa olemassa olevia asioita ja pintoja. Hän tekee myös installaatioita, esimerkiksi suuria tulosteita puoliabstrakteista sommitelmista ja kuvastoltaan vääristyneitä verkkosivuja.
Bogušin teos Proposal for image placement on esillä Kiasmassa Ars17-näyttelyssä. Hänellä on ollut yksityis- ja parinäyttelyitä Venäjällä, Suomessa, Italiassa ja Virossa, esimerkiksi Suomen valokuvataiteen museossa vuonna 2016. Lisäksi hänen töitään on ollut esillä erilaisissa näyttelyissä ympäri maailman.
Aiheesta muualla

Bogušin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Andrei Bogušin videohaastattelu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Lohtajan ampuma-alue

Yhdysvaltojen Avenger-asejärjestelmä valmiina tuliharjoituksiin Mallet Strike 2024 -harjoituksessa 14.11.2024 Lohtajalla.
Lohtajan ampuma-alue on Suomen ilmatorjunnan ampuma-alue entisen Lohtajan kunnan alueella Kokkolassa. Se sijaitsee Vattajanniemellä, joka on muodostunut jääkauden jälkeen 10 000 vuotta sitten. Alueella on vuodesta 1763 alkaen maa noussut merestä veden perääntyessä noin 1,5 kilometriä. Myös ilmavoimien joukot käyttävät ampuma-aluetta harjoituksissaan.
Ilmatorjunta-aselajin ensimmäiset kovapanosammunnat ammuttiin Suomenlinnassa Länsi-Mustasaaressa 16. syyskuuta 1927. Myöhemmin ammunnat siirrettiin Perkjärven ampuma-alueelle. Keväällä 1930 tykistöntarkastaja Vilho Nenonen pyrki löytämään ilmatorjunnalle soveliaampaa ampuma-aluetta, millaiseksi löytyi Muurilan kylä, jonka pohjoispuolella oli Kipinolan järvi. Siellä ilmatorjunta harjoitteli talveen 1939.
Hankinta

Sotien jälkeen ilmatorjunnan ammunnat siirtyivät pääosin Santahaminaan, mikä oli kuitenkin meriliikenteen kasvun vuoksi ongelmallista. Myös ampumasektori oli kapea. Korvaavaa ampuma-aluetta ryhdyttiin etsimään Hankoniemestä, Rovajärveltä ja Pohjanlahden rannikolta.
Vattajanniemen eduiksi todettiin yli 180° ampumasektori sekä se, että niemessä on vain kalanjalostustehdas sekä merivartioasema. Lisäksi Laajalahden lentokenttä ei ole kuin 20 kilometrin päässä, mihin maalinhinauskoneet voivat laskeutua. Myös rautatieasema raskaiden joukkojenkuljetusten tueksi on lähellä.
Puolustusministeri määräsi 22. tammikuuta 1952 alueesta sovittavaksi paikallisten asukkaiden kanssa. Siitä lähtien Lohtajan ampuma-alue on ollut ilmatorjuntajoukkojen pääharjoitusalue ja ilmatorjuntaharjoitusten pääasiallisin pitopaikka.
Käyttö

Vuonna 2002 Lohtajan ampuma-aluetta käytettiin 220 vuorokautta. Sen pinta-ala on noin 1 400 hehtaaria.
Upinniemen varuskunta

Yhdysvaltojen merijäkaväen sotilaat valmistautuvat Keksi 24-yhteisharjoitukseen Suomen joukkojen kanssa Upinniemessä 13. toukokuuta 2024.
Upinniemen varuskunta sijaitsee Kirkkonummella noin 11 kilometriä Kirkkonummen keskustaajaman eteläpuolella. Varuskunta on vahvuudeltaan Suomen suurimpiin kuuluvan joukko-osaston Rannikkoprikaatin ja sen edeltäjän Suomenlahden Meripuolustusalueen päätukikohta. Upinniemessä asuu jonkin verran myös siviilejä. Alue on ulkopuolisilta suljettua sotilasaluetta.
Historia

Varuskunta perustettiin 1956 puna-armeijan Porkkalan vuokra-alueelle rakentaman sotasataman ympärille nimellä Porkkalan varuskunta. Alue vaati runsaasti rakennustyötä, ja valtaosa rakennuksista joko purettiin tai peruskorjattiin vuosina 1957–60. Lisäksi rakennettiin useita uusia kasarmirakennuksia ja henkilökunnan majoitusrakennuksia. Sotilaskoti, elokuvasali ja uimahalli valmistuivat vuonna 1961. Osa varuskunnan rakennuskannasta on edelleen neuvostoliittolaisten rakentamia.
Joukko-osastot ja -yksiköt

Rannikkoprikaatin joukkoyksiköistä Upinniemessä toimivat Suomenlinnan rannikkorykmentti, Porkkalan rannikkopataljoona ja Meritiedustelupataljoona. Lisäksi osa Rannikkolaivaston aluksista on sijoitettuna Upinniemeen.
Upinniemessä koulutetaan vuosittain noin 1 800 varusmiestä. Alokaskoulutus annetaan merikomppaniassa, viestikomppaniassa, meritiedustelukomppaniassa ja huoltokomppaniassa. Peruskoulutuskauden jälkeen erikoiskoulutusta annetaan tulipatterissa, merikomppaniassa, viestikomppaniassa, meritiedustelukomppaniassa, rannikko-ohjuskomppaniassa, huoltokomppaniassa, sotilaspoliisikomppaniassa ja kuljetuskomppaniassa. Lisäksi Upinniemessä toimii taistelusukeltajia ja raivaajasukeltajia kouluttava Sukeltajakoulu.
Vain pieni osa saapumiserästä suorittaa lyhyemmän kuuden kuukauden koulutuksen. Kuusi kuukautta Upinniemessä palvelevat muun muassa kirjurit, pioneerit, sotilaskeittäjät, jalkaväkimiehet, viestimiehet sekä täydennysmiehet. Yhdeksän kuukautta palvelevia ovat laivaston miehistöjoukot, sotilaspoliisit, merivalvojat, lääkintämiehet ja työkoneenkuljettajat. Vuoden palvelevat aliupseerit, reserviupseereiksi koulutettavat sekä sotilaskuljettajat.
Yhdysvaltojen kanssa vuonna 2023 solmitun DCA-sopimuksen mukaan Yhdysvallat saavat tarvittaessa käyttöönsä Upinniemen laivastotukikohdan ja varuskunta-alueen Kirkkonummella mukaan lukien Russarön.
Muita toimijoita

terveysasema ja painekammiokeskus
varuskuntaravintola Ankkuri
sotilaskoti
Merikappeli
Maisemakuva Upinniemestä.
Algeria

Algerian demokraattinen kansantasavalta eli Algeria on noin 44,6 miljoonan asukkaan valtio Pohjois-Afrikassa Välimeren rannalla. Sen rajanaapureita ovat koillisessa Tunisia, idässä Libya, kaakossa Niger, lounaassa Mali sekä Mauritania ja lännessä Länsi-Sahara ja Marokko. Algeria kuuluu Maghreb-maihin ja on pinta-alaltaan Afrikan suurin maa.
Maantiede > Pinnanmuodot ja vesistöt

Algerian pohjoisosassa on kaksi geologisesti nuorta rinnakkain kulkevaa vuorijonoa Tell-Atlas ja Saharan Atlas sekä niiden välissä oleva Ylätasankojen alue. Vuoristot erottavat Välimeren rannikon Saharasta.
Tell-Atlas ei ole länsiosastaan yhtenäinen vuorijono, vaan erillisiä vuoristoja erottavat toisistaan pienet tasangot. Keski- ja itäosassa rannikkovuoristo on huomattavasti yhtenäisempi, mikä vaikeuttaa pohjois-eteläsuuntaista liikennettä. Keskiylänköjen korkeus on lännessä 1 100 – 1 300 metriä mutta idässä vain 400 metriä. Saharan Atlas on korkeampi ja yhtenäisempi kuin Tell-Atlas ja muodostunut kolmesta massiivista. Saharan Atlaksen itäisellä jatkeella Aurèsvuorilla on Algerian pohjoisosien korkein kohta, 2 328 metrin korkuinen Djebel Chélia.
Saharan Atlaksen eteläpuolelta alkaa laaja Saharan aavikko. Algerian Saharasta noin neljäsosa on hiekka-aavikkoa (erg), josta suurin on Itäinen Iso erg, missä on jopa 2–5 metriä korkeita dyynejä. Iso osa Saharasta on kivistä ja kuivaa hamadaa. Algerian kaakkoisosassa on puolestaan Saharan keskellä kohoavat Ahaggarin ja Tassili n’Ajjer. Ahaggarissa on Algerian korkein vuori, 2 918 metriä korkea Tahat.
Välimereen virtaavista joista monet ovat lyhyitä ja jyrkkiä. Pisin niistä on Ylätasangoilta alkunsa saava Chelif, jota tosin on paikoin hyvin voimakkaasti käytetty keinokasteluun ja talousvedeksi. Tell-Atlaksen eteläpuolella on vain väliaikaisia jokiuomia vadeja. Niistä monet virtaavat vajoamiin, jossa on chott-nimellä tunnettuja suolasoita. Saharassa monet Ahaggarilta syntyvät väliaikaiset joet virtaavat historiallisissa laaksoissa. Keitaita on paikoissa, joissa Saharan pohjavesi ulottuu pintaan asti.
Maantiede > Ilmasto

Algerian ilmasto on kuiva ja kuuma, mutta rannikkoalueella ja Tell-Atlaksen alueella vallitsee välimerenilmasto. Kesät ovat kuumia ja kuivia, talvet lauhoja ja kosteita. Vuoristoisilla alueilla talvet voivat olla ankaria, eikä lumikaan ole epätavallista. Algeria on altis sirokolle, kuumaa pölyä ja hiekkaa sisältävä tuuli on yleinen kesällä.
Maantiede > Luonto

Algerian kasvillisuus on kaikkialla kuivuudenkestävää, sillä kasvien pitää olla sopeutunut vähintään kausittaiseen kuivuuteen. Metsiä on vain noin kahdella prosentilla maa-alasta, ja monet rannikkovuoristojen metsistä on hakattu. Metsiä löytyy lähinnä vaikeakulkuisimmilta vuoristoilta. Etelämpänä kasvillisuus on kuivaa ruohotasankoa, ja Saharassa on enää kasveja, jotka eivät tarvitse enää juuri ollenkaan vettä. Keitaat ja vadien pohjat pitävät yllä monipuolisempaa kasvillisuutta.
Algeriassa on kolme kansallispuistoa rannikolla, viisi vuoristossa, yksi arolla ja kaksi Saharan autiomaassa. Tassili n’Ajjerin vuoristoinen kansallispuisto maan eteläosassa on Unescon maailmanperintökohde. Sen metsät muodostuvat pääosin kahdesta endeemisestä puulajista, myrttilajista Myrtus nivellei ja tassilinsypressistä. Harvinaisiin eläinlajeihin kuuluvat munkkihylje, saksanhirven alalaji atlaksenhirvi, algeriannakkeli ja välimerenlokki.
Historia > Varhaishistoria ja roomalaisaika

Vuonna 2018 julkaistun tutkimuksen mukaan Algerian vanhimmat kivityökalut ovat 2,4 miljoonaa vuotta vanhoja. Ne ovat kuuluneet jollekin Hominini-lajille. Neandertalinihmisten Levalloisin ja Moustier-kulttuuriin kivikirveitä on noin 45 000 vuoden takaa. Aterin kulttuuri on puolestaan alueella kehittynyt erikoistunut kulttuuri. Tassili n’Ajjerissa on puolestaan maailman laajimpiin kuuluva kalliotaidealue, jonka vanhimmat kuvat ovat jopa 12 000 vuotta vanhoja.
Algeria on ollut pitkään Euroopan, Afrikan ja Lähi-idän maiden välinen kulkureitti. Paikalliseen väestöön on siten pitkään sekoittunut verta muilta alueilta, ja berberien paimentolaiskansan alkuperää selitetään tällä tavoin. Berberit ovat asuttaneet aluetta ainakin 2 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Foinikialaiset levittäytyivät alueelle Karthagosta ja hallitsivat rannikkoseutuja 800-luvulta eaa. alkaen. Berberit perustivat myös 200-luvun eaa. lopulta alkaen kuningaskuntia (tunnetuin Numidia), jotka puunilaissotien aikana itsenäistyivät. Rooman voitettua Karthagon myös berberikuningaskunnat joutuivat Rooman valtakunnan alle vuoteen 24 mennessä.
Historia > Arabeista ranskalaisiin

Suurten kansainvaellusten myötä alueelle tuli germaaniperäisiä vandaaleita. Bysantin valtakunta voitti lopulta vandaalit niin sanotussa vandaalisodassa vuosina 533–534 sotapäällikkö Belisariuksen johdolla. Bysantin keisarikunta hallitsi itäisempiä osia Algeriasta 600-luvun lopulle, kunnes arabit valloittivat alueen ja väestö islamilaistui. Arabit eivät kuitenkaan juuri onnistuneet alistamaan berbereitä valtaansa.
Espanja alkoi 1500-luvulla valloittaa alueen rannikkokaupunkeja, minkä johdosta tunnustettiin Ottomaanivaltakunnan yliherruus alueella. 300 vuoden ajan Algeria olikin yksi valtakunnan provinsseista. Tuohon aikaan barbareskit toimivat aktiivisesti Algerian rannikolla, ja sieppasivat eurooppalaisia kristittyjä orjiksi sekä Välimerellä purjehtivista laivoista että rannikon asukkaiden joukosta, etenkin Espanjasta ja Italiasta.
Vuonna 1830 Ranska miehitti osia Algeriasta. Vastarinta kesti kuitenkin vuosikymmeniä, minkä vuoksi Ranskan oli Tafnan sopimuksessa (1837) tunnustettava Abdelkader (1830–1847) emiiriksi. Eurooppalaiset saivat hiljalleen lähes täyden poliittisen, taloudellisen ja yhteiskunnallisen valta-aseman. Algeriaan rakennettiin myös uusia yhteyksiä, sairaaloita ja kouluja, mutta ne olivat tarkoitettu lähinnä eurooppalaisille. Algeriaan muutti myös paljon uudisasukkaita, ja vuonna 1881 maassa asui 300 000 eurooppalaista, joista noin puolet oli ranskalaisia.
Algerian kansallisliike alkoi kolmesta eri tahosta. Ranskassa koulutuksen saaneet ja siirtomaahallinnossa työskentelevät assimilationistit, jotka tähtäsivät pysyvään liittoon, jossa algerialaisilla olisi samat oikeudet kuin ranskalaisilla. Muslimireformistit puolestaan järjestäytyivät vuonna 1931 Abdelhamid Ben Badisin perustaman järjestön alle. Radikaalien ryhmä oli Messali Hadjin perustama liike, jolla oli hyvin vahva nationalistinen näkemys.
Ranskan hallintokoneisto romahti toisen maailmansodan seurauksena, ja Pohjois-Afrikka oli väliaikaisesti angloamerikkalaisessa hallinnassa. Sodan jälkeen osa algerialaisista sai Ranskan kansalaisuuden, mutta tämä ei nationalisteille riittänyt. Sétifissä tapahtuneessa kansannousussa 84 eurooppalaista siirtolaista murhattiin, ja sen seurauksena syntyneissä verilöylyssä tapettiin lähteistä riippuen 8 000 – 45 000 muslimia. Verilöyly oli myös yksi itsenäisyyssodan edeltäjistä.
Ranskan kansalliskokous myönsi vuonna 1947 kaikille algerialaisille Ranskan täyden kansalaisuuden. Samalla Algeriaan perustettiin kaksi parlamenttia, joista toinen edusti 1,5 miljoonaa eurooppalaista ja toinen 9 miljoonaa muslimia. Vaalit peukaloitiin eurooppalaismyönteisimmiksi, ja kansallismieliset voimat alkoivat huomata, että vaatimuksiin ei todennäköisesti reagoida ilman väkivaltaa.
Historia > Algeria itsenäiseksi valtioksi 1962

Kansallinen vapautusrintama FLN aloitti sodan ranskalaisia vastaan vuonna 1954. Ranska lähetti neljän vuoden aikana lähes puoli miljoonaa sotilasta. Sota sai myös kansainvälistä huomiota, kun ranskalaiset muun muassa pommittivat kyliä ja kiduttivat vankeja. Charles de Gaulle lupasi syyskuussa 1959 algerialaisille mahdollisuuden päättää tulevaisuudestaan. Tämä synnytti myös ranskalaisten maanalaisen järjestön OAS:n, jonka tarkoituksena oli terrori-iskuilla häiritä rauhanneuvotteluita. Rauhansopimus saatiin aikaan 1962, ja se johti maan täyteen poliittiseen itsenäisyyteen. Kahdeksan vuotta kestäneen sodan aikana ranskalaislähteiden mukaan kuoli 300 000 – 500 000 algerialaista. Algerialaislähteiden mukaan kuolleita oli jopa 1,5 miljoonaa. Ranskalta puolestaan kaatui 27 000 sotilasta.
Algerian ensimmäinen presidentti Mohammed Ahmed Ben Bella istui vuoteen 1965, jolloin hänen puolustusministerinsä, sosialisti Houari Boumédiènne syrjäytti hänet Ben Bellan sosialististen uudistusten epäonnistuttua. Boumédiènnen kuoleman jälkeen presidentiksi valittiin vuonna 1979 Chadli Bendjedid. Bendjedid liberalisoi Algeriaa, mutta hänen aikanaan maa ajautui myös taloudellisiin vaikeuksiin. Öljynhinta romahti 1980-luvun puolivälissä, ja ulkomaanvelka alkoi kasvaa dramaattisesti. Työttömyys oli laajaa, ja maahan iski myös paha kuivuuskausi. Vuoden 1988 levottomuuksien jälkeen helmikuussa 1989 kirjoitettiin uusi perustuslaki, joka teki Algeriasta monipuoluevaltion. Uusista puolueista islamistinen Islamilainen pelastusrintama FIS sai laajaa kannatusta.
FIS sai jo joulukuun 1991 parlamenttivaalien ensimmäisellä kierroksella melkein puolet paikoista, ja oli melko selvä, että puolue saisi yksinkertaisen enemmistön toisella kierroksella. FIS:n pelossa Bendjedid pakotettiin hajottamaan parlamentin ja eroamaan. Maata alkoi johtamaan valtioneuvosto, jonka johtoon valittiin Mohamed Boudiaf. Vuoden 1991 vaalit hylättiin, ja maahan julistettiin helmikuussa 1992 poikkeustila. FIS kiellettiin maaliskuussa. Maa ajautui kymmenen vuotta kestäneeseen sisällissotaan, jonka aikana kuoli noin 150 000 ihmistä.
Historia > Abdelaziz Bouteflika vallassa 1999–2019

Presidentti Abdelaziz Bouteflika myönsi vuonna 1999 yleisen armahduksen kaikille kapinallisille, jotka laskisivat aseensa. Tämän jälkeen väkivaltaisuudet alkoivat vähentyä, ja vuonna 2003 hallituksen julkaisematon raportti paljasti valtion olevan vastuussa yli 6 100 ihmisen katoamisesta. Bouteflika valittiin uudestaan vuoden 2004 vaaleissa ja jälleen 2009. Bouteflika junaili vuonna 2008 perustuslain muutoksen, jolla kolmas presidenttikausi tuli mahdolliseksi.
Arabikevät levisi Algeriaan 28. joulukuuta 2010.. Tammi-helmikuussa oli mielenosoituksia ja mellakointia. Protestoijat syyttivät hallitusta maan ongelmista, joita ovat asuntopula, työttömyys, ruoan korkea hinta, huonot elinolot ja sananvapauden puute. Bouteflika teki joitain myönnytyksiä mielenosoittajille. Algerian suhteellisen korkea elintaso, opposition hajanaisuus ja islamilaisten mukanaolo jo ennen arabikevättä vaimensi hiljalleen protestit, eikä Algeriassa tapahtunut vallankumousta.
Bouteflika sai huhtikuussa 2013 aivohalvauksen, mutta hänet valittiin silti presidentiksi 2014, vaikka häntä ei enää juurikaan nähty julkisuudessa. Hän ilmoitti hakevansa vuonna 2019 vielä viidennelle kaudelle. Sitä seurasi viikkoja jatkuneet mielenosoitukset, joiden jälkeen Algerian armeija totesi huhtikuussa, ettei presidentti Bouteflika ole enää kykeneväinen hoitamaan tehtäviään. Bouteflikan 20 vuotta kestänyt valtakausi nosti hänet Algerian historian pitkäaikaisimmaksi presidentiksi. Hän keskitti presidenttinä vallan itselleen, ja hänen valtakauttaan on luonnehdittu myös Algerian hukattujen mahdollisuuksien ajaksi.
Historia > Bouteflikan jälkeen

Algerian väliaikainen hallinto määräsi presidentinvaalit pidettäviksi 12.12.2019. Maassa oli laajoja mielenosoituksia, joissa vaaleja vastustettiin. Ehdokkaiksi hyväksyttiin viisi henkilöä, jotka kaikki edustivat Bouteflikan aikaisia vallanpitäjiä, ja mielenosoittajien mukaan tarkoitus oli varmistaa vanhan eliitin pysyminen vallassa. Vaalien voittajaksi ja Algrerian seuraavaksi presidentiksi julistettiin entinen pääministeri Abdelmadjid Tebboune. Voittaja sai 58 prosenttia annetuista äänistä vaaleissa, joiden äänestysaktiivisuus oli vain 40 prosenttia.
Politiikka

Algeria on semipresidentiaalinen tasavalta. Presidentillä on huomattavasti valtaa, vaikka sitä vähennettiin vuoden 2020 perustuslakiuudistusten aikana. Presidentti Abdelaziz Bouteflikan aikana vuonna 2008 poistettiin presidentin valtakausien rajoitukset, minkä ansiosta Bouteflika istui neljä kautta. Vuonna 2020 valtakaudet rajattiin taas kahteen viisivuotiseen jaksoon. Presidentin tehtäviin kuuluu nimittää pääministeri, provinssien kuvernöörit ja monet siviili- ja sotilasjohtajat. Hän myös nimittää ministerit pääministerin konsultaation jälkeen. Joulukuun 2019 presidentinvaaleissa presidentiksi nousi entinen pääministeri Abdelmadjid Tebboune.
Algerian parlamentti on kaksikamarinen, alahuoneessa on 407 edustajaa ja ylähuoneessa 144. Alahuoneen edustajat valitaan vaaleilla viiden vuoden välein. Presidentti nimittää kolmanneksen ylähuoneen edustajista, ja loput valitsevat paikallis- ja pronvinssitason valtuustot. Ylähuoneen edustajien kausi on kuusi vuotta, ja puolet heistä vaihdetaan kolmen vuoden välein.
Itsenäistymisen jälkeen Algeriaa hallitsi yksi puolue, Kansallinen vapautusrintama Front de Libération Nationale (FLN). Vuoden 1988 mellakoiden jälkeen maassa sallittiin muut puolueet. Laki kuitenkin kieltää uskonnolliset puolueet, vaikka islamistisia puolueita silti on. Vuonna 2019 puoluerekisterissä oli kaikkiaan 64 puoluetta. FLN:n liittolainen 2000-luvulla on ollut Kansallisen demokratian liitto RND. Johtava oppositiopuolue on maltillisen islamistinen MSP, joka oli aiemmin FLN:n ja RND:N liittolainen. Vuoden 2021 vaaleissa FLN sai 98 paikkaa, RND 58 paikkaa, MSP 65 paikkaa, Front El Moustakbal 48 paikkaa ja Mouvement El-Bina 39 paikkaa. Muut puolueet jäivät alle 10 edustajaan. Sitoutumattomia valittiin 84.
Algerian televisio ja radio ovat valtion hallinnassa, mutta yksityinen vapaa lehdistö uskaltaa kritisoida vallanpitäjiä. Suoraa sensuuria ei ole, mutta valtiojohdon loukkaaminen on kielletty sakkojen tai vankilatuomioiden uhalla. Satelliittien kautta algerialaiset voivat seurata myös ulkomaisia televisiokanavia.
Algerian ja Marokon rajat ovat vaikeat, ja niiden välistä rajaa vartioidaan tiukasti. Länsi-Saharan itsenäisyyttä Marokosta ajava Polisario toimii Algeriasta käsin.
Politiikka > Vapauksien kehitys

Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Algeria ei ole vapaa maa. Maan poliittisia asioita on pitkään hallinnut suljettu eliitti, joka perustuu armeijaan ja hallitsevaan puolueeseen, National Liberation Frontiin (FLN). Vaikka parlamentissa on useita oppositiopuolueita, vaaleja vääristävät petokset, eivätkä vaaliprosessit ole läpinäkyviä. Muita huolenaiheita ovat mielenosoitusten tukahduttaminen, tiedotusvälineiden vapauden lailliset rajoitukset ja korruptio. Hirak-protestiliikkeen nousu vuodesta 2019 on painostanut hallintoa ja johtanut sen tukahduttamaan toisinajattelua sen jälkeisinä vuosina.
Algerian maakunnat

Algeriassa on 58 maakuntaa eli wilayaa. Maakuntajakoa muutettiin viimeksi vuonna 2019, jolloin 10 maan eteläosiin perustettua piirikuntaa muutettiin uusiksi maakunniksi.
Wilayat jaetaan edelleen kuntiin. Sekä maakuntia että kuntia johtaa vaaleilla valittava valtuusto. Wilayan johdossa on lisäksi sisäministeriön alainen maaherra.
| --- | --- |
 Adrar  Chlef  Laghouat  Oum El Bouaghi  Batna  Béjaïa  Biskra  Béchar  Blida  Bouira  Tamanrasset  Tébessa  Tlemcen  Tiaret  Tizi Ouzou  Alger  Djelfa  Jijel  Sétif  Saïda  Skikda  Sidi Bel Abbès  Annaba  Guelma  Constantine  Médéa  Mostaganem  M’Sila  Mascara :  Ouargla  Oran  El Bayadh  Illizi  Bordj Bou Arreridj  Boumerdès  El Tarf  Tindouf  Tissemsilt  El Oued  Khenchela  Souk Ahras  Tipaza  Mila  Aïn Defla  Naâma  Aïn Témouchent  Ghardaïa  Relizane  El Meghaïer  El Meniaa  Ouled Djellal  Bordj Badji Mokhtar  Béni Abbès  Timimoun  Touggourt  Djanet  In Salah   In Guezzam