stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bridgen pistelasku
Imppilaskenta > Joukkuekilpailu

Joukkuekisassa oman puolen parien tuloksia vertaillaan keskenään ja lasketaan erotus imppeinä. Impit lasketaan yhteen ja muutetaan ottelupisteiksi. Voittajajoukkueen ottelupisteet katsotaan ottelupistetaulukosta ja häviäjäjoukkueen pisteet saadaan vähentämällä voittajien pisteet kahdestakymmenestä. Ottelupisteiden laskemisen jälkeen joukkueet vertailevat tuloksensa keskenään  ja tarkistavat ne tulosmonisteilta tai -taululta. Kun tuloksista on päästy yhteisymmärrykseen joukkueet voivat aloittaa mahdolliset muut ottelut.
Kun turnauksen kaikki ottelut on saatu pelattua, jokaisen joukkueen ottelupisteet lasketaan yhteen. Joukkue joka on kerännyt eniten pisteitä voittaa.
Esimerkki
| Pöytä 1 (NS) | Pöytä 1 (NS) | Pöytä 1 (NS) | Pöytä 2 (EW) | Pöytä 2 (EW) | Pöytä 2 (EW) | impit | impit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| peli | Tulos | Tulos | peli | Tulos | Tulos | me | he |
| 3NT N | +1 | 430 | 3♦* W | -2 | -300 | 4 | - |
| 4♠ E | = | -420 | 4♠ E | -1 | -50 | - | 10 |
| 2NT S | +1 | 150 | 2NT N | +1 | -150 | - | - |
| 2♦ E | = | -90 | 2♦ E | +1 | 110 | 1 | - |
| 6♣ S | = | 920 | 6♣ S | -1 | 50 | 14 | - |
| 5♠ W | = | +650 | 4♠ E | +1 | -650 | - | - |
| 3NT N | +1 | 630 | 4♠ S | = | -620 | - | - |
| 5♦ E | = | -400 | 4♠ S | = | -420 | - | 13 |
| impit yhteensä: | impit yhteensä: | impit yhteensä: | impit yhteensä: | impit yhteensä: | impit yhteensä: | 19 | 23 |
| erotus: | erotus: | erotus: | erotus: | erotus: | erotus: | -4 (me) | -4 (me) |
| ottelupisteet: | ottelupisteet: | ottelupisteet: | ottelupisteet: | ottelupisteet: | ottelupisteet: | 08,33 | 11,67 |
André Marie Charue

André Marie Charue  (1. heinäkuuta 1898 – 20. joulukuuta 1977) oli belgialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1922 ja nimitettiin Namurin hiippakunnan piispaksi 12. joulukuuta 1941. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1942. Pääkonsekraattorina toimi Jozef-Ernest van Roey.
Charue osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 24. kesäkuuta 1974 ja eli 79-vuotiaaksi.
Ananias

Ananias palauttaa Paavalin näön. Pietro da Cortonan maalaus noin vuodelta 1631.
Ananias oli Raamatun Uudessa testamentissa Apostolien tekojen viidennessä luvussa mainittu henkilö, jonka vaimon nimi oli Safira. He olivat alkuseurakunnan jäseniä. Jumala rankaisi heitä äkkikuolemalla Pyhän Hengen pilkasta.
Uudessa testamentissa on kaksi muutakin Ananiasta: ylimmäinen pappi Ananias ja Ananias, jolla oli osaltaan vaikutus Paavalin kääntymykseen Jeesuksen seuraajaksi.
Damaskoksessa sijaitseva Pyhän Ananiaksen kappeli on liitetty kansanperinteessä Raamatun kertomukseen Ananiaksen talosta, joskin sen vanhimmat osat on ajoitettu joitakin vuosisatoja myöhemmäksi.
Aiheesta muualla

Ananias Uudessa testamentissa
Arabiantähdikki

| Arabiantähdikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Parsakasvit Asparagaceae
Alaheimo::  Scilloideae
Suku::  Tähdikit Ornithogalum
Laji::  arabicum
Kaksiosainen nimi
 Ornithogalum arabicum  L. 
Katso myös
   Arabiantähdikki Wikispeciesissä   Arabiantähdikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arabiantähdikki (Ornithogalum arabicum) on tähdikkien sukuun kuuluva laji. Sitä tavataan Välimeren alueella ja Portugalissa myös Atlantin rannikolla. Kasvi on 30–80 senttimetriä korkea. Lehtiä on 5–8 ja ne ovat tummanvihreitä. Kukkavarret ovat pitkiä ja niissä on 6–25 kukkaa, jotka ovat väriltään valkoisia tai kermanvaaleita ja muodoltaan laakeahkoja. Arabiantähdikki kukkii elokuulta syyskuulle. Kasvi menestyy aurinkoisella ja suojaisella kasvupaikalla, missä maa on hyvin ojitettu. Se ei menesty talvella ulkona, joten sipulit on otettava sisälle talveksi. Kasvia lisätään sivusipuleista, jotka istutetaan keväällä heti maan lämmettyä. Sekä istutussyvyys että istutusväli ovat 5–10 cm.
Arabiemiraattien alle 18-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue

Yhdistyneiden arabiemiraattien alle 18-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue on edustanut Yhdistyneitä arabiemiraatteja alle 18-vuotiaiden kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Vuonna 2012 joukkue osallistui Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n järjestämään Challenge Cup of Asian alle 18-vuotiaiden turnaukseen, jossa joukkue sijoittui toiseksi. Turnaus järjestettiin Abu Dhabissa, ja siihen osallistui viisi joukkuetta. Joukkuetta on valmentanut suomalainen Matti Fagerström apuvalmentajanaan kanadalainen Kellin Carson.
André Marie

| André Marie |
| --- | --- |

Ranskan pääministeri
 26. heinäkuuta 1948–5. syyskuuta 1948  
Presidentti:  Vincent Auriol
Edeltäjä:  Robert Schuman
Seuraaja:  Robert Schuman
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. joulukuuta 1897 Honfleur, Ranska
Kuollut: 12. kesäkuuta 1974 (76 vuotta) Rouen, Ranska
Tiedot
Puolue:  Radikaalipuolue
 Nimikirjoitus
André Marie (3. joulukuuta 1897 Honfleur, Calvados, Ranska – 12. kesäkuuta 1974 Rouen, Seine-Maritime, Ranska) oli Ranskan pääministerinä vuonna 1948.
Toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana Gestapo piti häntä Buchenwaldissa vuosina 1943-1945 epäiltynä vastarintatoiminnasta. Sodan jälkeen hän toimi oikeusministerinä, taisteli mustan pörssin kauppaa vastaan ja palautti maahan lakia ja järjestystä. Opetusministerinä hän rakennutti uudelleen sodassa tuhoutuneita kouluja, samoin kuin uusia kouluja suurille sodanjälkeisille ikäluokille.
André Maranne

| André Maranne> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. toukokuuta 1926 Toulouse, Ranska
Kuollut: 12. huhtikuuta 2021 (94 vuotta) Brighton, Englanti
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1956–1991
Aiheesta muualla
IMDb 
André Maranne (14. toukokuuta 1926 Toulouse, Ranska – 12. huhtikuuta 2021 Brighton, Englanti) oli ranskalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi Vaaleanpunainen pantteri -elokuvista, joissa hän näytteli vuosina 1964–1982. Hän esitti niissä ylikonstaapeli Francois Chevalieria (myöhemmin Duval). Maranne kuului Peter Sellersin, Graham Starkin, Burt Kwoukin ja Herbert Lomin ohella ohjaaja Blake Edwardsin luottonäyttelijöihin, ja hän oli mukana kuudessa Pantteri-elokuvissa. Maranne näytteli lisäksi televisiosarjoissa Pitkän Jussin majatalo, Kyllä, herra ministeri ja Doctor Who.
Andrew Francis

| Andrew Francis |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Andrew Michael Scott Francis
Syntynyt: 27. toukokuuta 1985 (ikä 39)  Vancouver, Brittiläinen Kolumbia
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1997–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Andrew Francis (s. 27. toukokuuta 1985 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen näyttelijä, joka on työskennellyt enimmäkseen animaatioiden ja draamasarjojen parissa, kuten L-koodi, Smallville ja Supernatural. Hän toimi myös Jäämiehen äänenä X-Men: Evolutionissa 14 jakson verran.
Filmografia > Elokuvat

Tuhopolttajan tarina (1995)
NASCAR Racers: The Movie (1999) (ääni)
Pahuuden lähde (2000)
Epicenter – täydellinen tuho (2000)
Agentti Cody Banks (2003)
Bionicle: Valon Naamio (2003) (ääni)
Final Destination – viimeinen määränpää 3 (2006)
Paholaisen päiväkirja (2007)
Filmografia > Televisiosarjat

Mummies Alive! (1997) (ääni)
Adventures from the Book of Virtues (1997–1998) (ääni)
RoboCop: Alpha Commando (1998) (ääni)
Poltergeist (1999)
Sabrina (1999–2000) (ääni)
NASCAR Racers (1999–2001) (ääni)
Mobile Suit Gundam Wing (2000) (ääni)
Inuyasha (2000–2003) (ääni)
Dragon Ball Z (2000–2003) (ääni)
X-Men: Evolution (2001–2003) (ääni)
Dark Angel (2001)
MegaMan: NT Warrior (2003) (ääni)
Transformers: Armada (2003) (ääni)
Smallville (2004)
L-koodi (2004–2006)
Hyvästi poikuus (2005)
Johnny Test (2005–2008) (ääni)
Kyle XY (2006)
Supernatural (2007)
Voltron Force (2011–2012) (ääni)
My Little Pony: Ystävyyden taikaa (2012) (ääni)
André Marie Constant Duméril

André Marie Constant Duméril (1. tammikuuta 1774 Amiens Ranska – 14. elokuuta 1860 Pariisi) oli ranskalainen eläintieteilijä.
André Marie Constant Duméril
Duméril väitteli tohtoriksi 19-vuotiaana Rouenin lääketieteellisessä opistossa. Vuonna 1800 hän muutti Pariisiin ja osallistui Georges Cuvierin vertailevan anatomian luentoihin. Hän oli Cuvierin seuraaja Panthéonin keskuskoulussa ja luennoi Pariisin lääketieteellisessä opistossa 1801. Hänet valittiin Ranskan tiedeakatemiaan, ja hän syrjäytti Bernard Germain de Lacépèden, joka joutui väistymään poliittisten mielipiteidensä vuoksi. Duméril toimi Pariisin luonnonhistoriallisen museon anatomian professorina 1801–1812, ja sen jälkeen hänet valittiin matelija- ja kalatieteiden professoriksi. Virallisesti hän sai professuurin vasta Lacépèden kuoltua 1825.
Duméril julkaisi vuonna 1806 teoksen Zoologie analytique. Teos käsitti koko eläinkunnan ja esitti sukujen mutta ei lajien välisiä eroja. Yhdessä poikansa Auguste Dumérilin kanssa hän julkaisi vuonna 1851 laajan teoksen Catalogue méthodique de la collection des reptiles. Vuonna 1853 André Duméril julkaisi yksin 7-osaisen teoksen Prodrome de la classification des reptiles ophidiens, jossa hän kuvaili kaikki käärmeet.
Duméril julkaisi pitkään valmistellun 9-osaisen teoksen l’Erpétologie général ou Histoire naturelle complète des reptiles (1834-1854). Teoksessa hän kuvaili yksityiskohtaisesti 1 393 matelijalajia (hän sijoitti sammakkoeläimet matelijoihin).
Duméril tutki myös lintuja ja hyönteisiä, joista hän julkaisi useita kirjoituksia. Hyönteistieteen alalta hänen pääteoksensa oli kaksiosainen Entomologie analytique (1860). Yhdessä poikansa Augusten kanssa hän perusti ensimmäisen matelijahautomon Jardin des Plantesin eläintarhaan Pariisissa. Duméril jätti vuoden 1853 jälkeen enimmät tehtävänsä pojalleen ja vetäytyi virastaan 1857. Hänet valittiin Kunnialegioonaan kaksi kuukautta ennen kuolemaansa.
Linnuista Duméril nimesi huuhkajien suvun Bubo ja hiiripöllön suvun Surnia.
Algerian koripallomaajoukkue

Algerian koripallomaajoukkue edustaa Algeriaa koripallon maajoukkuekilpailuissa.
Historia

Maa osallistui ensimmäistä kertaa Afrikan-mestaruuskilpailuihin vuonna 1965. Tällöin maa saavutti myös ensimmäisen arvokisamitalinsa, kun se sijoittui turnauksen kolmanneksi. Seuraavan arvokisamitalinsa Algeria saavutti vasta vuonna 2001, jolloin se sijoittui toiseksi Afrikan-mestaruuskilpailuissa.
Vuoden 2001 sijoituksen myötä maa osallistui ensimmäistä kertaa historiansa aikana koripallon MM-kilpailuihin vuonna 2002. Kyseisessä turnauksessa Algeria sijoittui viidenneksitoista jätettyään taakseen ainoastaan Libanonin.
Aiheesta muualla

Algerian koripallosivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
FIBA African maajoukkueet
Algeria | Angola | Benin | Botswana | Burkina Faso | Burundi | Djibouti | Egypti | Eritrea | Etelä-Afrikka | Etelä-Sudan | Etiopia | Gabon | Gambia | Ghana | Guinea | Guinea-Bissau | Kamerun | Kap Verde | Kenia | Keski-Afrikan tasavalta | Komorit | Kongon demokraattinen tasavalta | Kongon tasavalta | Lesotho | Liberia | Libya | Madagaskar | Malawi | Mali | Mauritania | Mauritius | Marokko | Mosambik | Namibia | Niger | Nigeria | Norsunluurannikko | Päiväntasaajan Guinea | Ruanda | São Tomé ja Príncipe | Senegal | Seychellit | Sierra Leone | Somalia | Sudan | Swazimaa | Tansania | Togo | Tšad | Tunisia | Uganda | Zambia | Zimbabwe
Aleksei Savrasov

| Aleksei Savrasov |
| --- | --- |
 Vasili Perov, Aleksei Savrasov, 1878
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta (12. toukokuuta) 1830 Moskova  Venäjän keisarikunta
Kuollut: 8. lokakuuta (26. syyskuuta) 1897 Moskova  Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  venäläinen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  realismi
Aleksei Kondratjevitš Savrasov (ven. Алексе́й Кондра́тьевич Савра́сов; 24. toukokuuta (J: 12. toukokuuta) 1830 Moskova – 8. lokakuuta (J: 26. syyskuuta) 1897 Moskova) oli venäläinen maisemamaalari ja lyyrisen maiseman tyylin perustaja.
Elämäkerta

Savrasov syntyi kauppiasperheeseen. Hän alkoi piirtää aikaisin ja 1838 hän kirjautui Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistoon professori Rabusin oppiin, josta valmistui 1860, ja alkoi heti erikoistua maisemamaalaukseen.
Vuonna 1852 hän matkusti Ukrainaan. Sen jälkeen vuonna 1854 hän muutti Pietarin naapuriin suuriruhtinas Maria Nikolajevnan, keisarillisen taideakatemian presidentin, kutsusta. Vuonna 1857 Savrasovista tuli Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opiston opettaja. Hänen parhaat oppilaansa, Isaak Levitan ja Konstantin Korovin, muistivat hänet ihailulla ja kiitollisuudella.
Vuonna 1857 hän nai Sophia Karlovna Hertzin, taidehistorioitsija K. Hertzin sisaren. Heidän kodissaan he viihdyttivät taiteilijoita ja keräilijöitä, muun muassa Pavel Tretjakovia. Savrasovista tuli erityisen läheinen Vasili Perovin kanssa. Perov auttoi häntä maalaamalla veneenuittajat maalaukseen Volga Jurjevetsissä, Savrasov maalasi maiseman Perovin teoksiin Linnunpyytäjä ja Metsästäjät Bivouacissa.
1860-luvulla hän matkusti Englantiin vieraillakseen Maailmannäyttelyssä ja Sveitsiin. Hän kirjoitti yhdessä kirjeessään "kukaan akateemikko ei voi kehittää taiteilijaa kuin tämä maailmannäyttely". Häneen kaikkein voimakkaimmin vaikuttaneet taidemaalarit olivat brittiläinen John Constable ja sveitsiläinen Alexandre Calame.
Mustavarikset ovat palanneet vuodelta 1871 on monien kriitikoiden mielestä Savrasovin uran kohokohta. Käyttäen tavallista, melkeinpä triviaalia, kohtausta lintujen kotiinpaluusta, ja äärimmäisen yksinkertaista maisemaa, Savrasov emotionaalisesti esitti luonnon muutoksen talvesta kevääksi. Se oli uudenaikainen lyyrinen maisema -maalaus. Maalaus toi hänelle mainetta.
Vuonna 1870 hän liittyi Vaeltajiin.
Vuonna 1871 Savrasovin taiteessa oli kriisi hänen tyttärensä kuoleman johdosta. Tämä henkilökohtaisen elämän onnettomuus ja mahdollisesti hänen tyytymättömyytensä taiteelliseen uraansa johti hänen elämänsä tragediaan, alkoholismiin. Kaikki hänen ystäviensä ja sukulaistensa yritykset hänen auttamisekseen olivat turhia.
Elämänsä viimeiset vuodet Savrasov vietti köyhyydessä, vaeltaen suojasta toiseen. Vain Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opiston ovimies ja Tretjakovin gallerian perustaja Pavel Tretjakov olivat läsnä hänen hautajaisissaan 1897.
Galleria

Näkymä Kremlistä Krymsky-sillalta koleassa säässä (1851).
Näkymä Oranienbaumin naapurista (1854).
Maisema, jossa joki ja onkija (1859).
Maalaismainen näkymä (1867).
Talviyö (1869).
Talvi (1870).
Auringonlasku suolla, (1871)
Petšerski-luostari lähellä Nižni Novgorodia (1871).
Suharevin torni (1872).
Sateenkaari (1873).
Kevätpäivä (1873)
Lautat (1873).
Ilta. Lintujen muutto, (1874)
Luostarin portit (1875).
Aikainen kevät. Suojasää. (1880-luku).
Kevät. Keittiöpuutarha (1893).
Kelirikko (1894)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksei Kondratjevitš Savrasov Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Alexei Savrasov
Mustavarikset ovat palanneet. Savrasovin maalaama Ipatijevin luostarissa Kostromassa .
Käännös suomeksi
Andon Nikolov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Nikolov vuonna 2018. |  Nikolov vuonna 2018. |  Nikolov vuonna 2018. |  |
Maa:   Bulgaria
Miesten painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | 90 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Madrid 1973 | 90 kg |  |
|  Hopeaa | Verona 1974 | 90 kg |  |
|  Pronssia | Constanţa 1972 | 90 kg |  |
|  Pronssia | Havířov 1978 | 90 kg |  |
Andon Nikolov (bulg. Андон Николов, s. 15. kesäkuuta 1951) on entinen bulgarialainen painonnostaja ja olympiavoittaja.
Nikolov voitti kultaa Münchenin 1972 olympialaisissa alle 90-kiloisten sarjassa tuloksella 525 kg. Hän nosti punnerruksessa 180 kg, jolla hän oli siinä vaiheessa jaetulla kolmannella sijalla. Tempauksessa Nikolov oli paras tuloksella 155 kg ja kilpailua johtanut ennakkosuosikki David Rigert jäi ilman tulosta. Työnnössä Nikolov oli jaetulla neljännellä sijalla tuloksella 190 kg, mutta hänen yhteistuloksensa riitti voittoon 7,5 kilon erolla maanmies Atanas Šopoviin.
Nikolov saavutti alle 90-kiloisten sarjassa EM-hopeaa vuosina 1973 ja 1974 sekä EM-pronssia vuosina 1972 ja 1978. Kaikkina noina vuosina mestaruuden voitti David Rigert.
Nikolov teki urallaan kolme maailmanennätystä tempauksessa ja kaksi yhteistuloksessa.
Alfred Hauge

Alfred Hauge (17. lokakuuta 1915 Sjernarøy, Norja – 31. lokakuuta 1986 Stavanger, Norja) oli norjalainen kirjailija, kristillinen kulttuuripersoona ja lehtimies. Hänen romaaninsa kuvaavat erityisesti elämää Ryfylken saarilla sekä siirtolaisuutta Norjasta Yhdysvaltoihin.
Tausta

Alfred Hauge kasvoi Sjernarøyn saarella Ryfylken maakunnassa Rogalandissa. Hänen isänsä oli maanviljelijä Kolbein Andersson Hauge (1889–1972) ja äitinsä Marianne Rasmusdotter Auglænd (1893–1967). Lapsuusympäristö vaikutti hänen tuotantoonsa jatkuvasti. Hauge kävi koulua Brynessa ja suoritti ylioppilastutkinnon Vossissa 1935, minkä jälkeen hän aloitti teologian opinnot Oslossa. Opintojen keskeydyttyä hän suoritti opettajatutkinnon 1939. Hän avioitui Kirsten Væhlen (1918-99) kanssa 1940.
Elämä ja ura

Alfred Hauge oli opettajana Karmøyssa ja Stavernissa vuoteen 1945 saakka, jonka jälkeen hän työskenteli Ansgar Forlag -kustantamossa vuoteen 1951. Lehtimieskauden jälkeen Vårt Land -lehdessä Hauge oli Ryfylke Folkehøgskulen rehtorina Sandissa 1952–1953. Seuraavat kolme vuosikymmentä Hauge toimi kirjailijana ja sen ohella toimittajana Stavanger Aftenbladissa.
Tuotanto

Alfred Hauge aloitti kirjailijantiensä perinteisesti rakennetuilla romaaneilla. Hänen kirjallinen ilmaisunsa kehittyi kuitenkin jatkuvasti ja häntä pidetään kokonaistuotannon osalta eräänä sodanjälkeisen norjalaiskirjallisuuden kokeellisimmista ja luovimmista edustajista. Haugen erikoisteos oli historiallinen romaani Septemberfrost (1941), minkä jälkeen ilmestyivät Tuntreet blør sekä Storm over Siglarholmen. Kaikki kolme ensimmäistä teosta ovat perinteistä kristillistä kertomakirjallisuutta. Romaani Ropet (Huuto, 1946) nostaa esiin pietistisen kristillisyyden ongelmia kulttuurikäsitysten suhteen - liikkeen, johon hän itsekin kuului. Romaani herätti keskustelua aikanaan. Romaani Kvinner på Galgebakken (1948) antoi jo esimakua kehittyneemmästä, useampia kertojaääniä käyttävästä tekniikasta. Samana vuonna ilmestynyt Året har ingen vår käsitteli Haugen kirjallista pääteemaa, kärsivää ihmistä. Romaani pohjautui osittain Haugen omaan sukutaustaan.
Kirja Vegen til det døde paradiset (1951) mursi realistisen ilmaisumuodon ja loi modernia legendakertomusta. Kirja oli myös ensimmäinen, jonka Hauge julkaisi Gyldendal-kustantamon kanssa. Hauge koki hermoromahduksen 1952–1953, mikä vaikutti hänen teoksiinsa ja toi niihin enemmän visionäärisiä kykyjä. Vuonna 1955 ilmestynyt Ingen kjenner dagen sisältää elementtejä kirjailijan omista kokemuksista. 1960-luvun alussa Hauge aloitti trilogian Cleng Peersonista ja siirtolaisuudesta Amerikkaan.
Näyt ja unet alkoivat näytellä yhä suurempaa osaa Haugen tuotannosta ja romaani Mysterium (1967) käsitteleekin lähes yksinomaan niitä. Se on matka ihmisen sisaiseen elämään, joka samalla antaa uuden näkökulman kärsimyksen ongelmaan. Mysterium oli myös ensimmäinen kirja, joka sijoittui Utstein-nimiseen luostariin maantieteellisenä ja temaattisena keskuksena, mikä jatkui koko hänen lopputuotantonsa ajan. Vuoden 1951 Vegen til det døde paradiset heräsi uudelleen eloon vuonna 1968 kirjana Legenden om Svein og Maria. Näyt ovat keskeisessä osassa myös runokokoelmassa Det evige sekund (1979).
Utsteinin luostariin kytkeytyy myös vuodesta 1974 kirjoitettu trilogia Århundre Perlemorstrand yhdistelee uskonnollisia ja syvyyspsykologisia teemoja lapsuusmaisemiin Ryfylkessä samalla, kun Hauge kertojana tulee esiin käyden jatkuvaa keskustelua lukijansa kanssa. Romaanissa Leviathan Hauge nivoo kärsimyksen ja myötäkärsimyksen raamatulliseen Leviathan-petoon toimien kolmella eri aikatasolla. Hänen viimeinen kaunokirjallinen teoksensa Serafen luo hyvän ja pahan välistä jännitettä useilla aikatasoilla - Mustasta surmasta vuoteen 2000 sijoittuvaan tulevaisuudenvisioon saakka. Teos on myös tavallaan kooste lähes kaikista kirjallisista tekniikoista, joita Hauge käytti tuotannossaan.
Kaunokirjallisuuden lisäksi Alfred Hauge kirjoitti omaelämäkerralliset kirjat Barndom, Ungdom sekä Manndom. Sen lisäksi hän kirjoitti Hans Nielsen Haugen ja Gordon Johnsonin elämäkerrat, useita lastenkirjoja, näytelmiä, runoja ja kulttuurihistoriallisia teoksia. Myös hänen Stavanger Aftenbladissa julkaistuja kirjoituksiaan, esseitä ja muita tekstejä on julkaistu kootusti kirjamuodossa.
Tuotanto > Suomennettuja teoksia

Huuto: romaani.  Suomentanut Rainer Sopanen. Helsinki:  Kirjapaja, 1948.
Myrsky käy yli saaren.  Suomentanut Laila Lehtonen. Helsinki:  Kirjapaja, 1950.
Hans Nielsen Hauge: Jumalan kiertolainen.  Suomentanut Maija Kippola. Helsinki:  Kuva ja sana.
Syyshalla.  Suomentanut Aino-Hellin Martola. Helsinki:  Kirjapaja, 1953.
Kevättä ei tullut: romaani.  Suomentanut Aino-Hellin Martola. Helsinki:  Kirjapaja, 1955.
Tunnustukset

Kritikerprisen (1965), Cleng Peerson -trilogiasta
ridder av 1. klasse, Pyhän Olavin ritarikunta (1976)
kunniatohtori, Luther College, Iowa (1982)
Nynorsk Litteraturpris, 1984
Andor Földes

Andor Földes vuonna 1956.
Andor Földes (21. joulukuuta 1913 Budapest – 9. helmikuuta 1992 Zürich) oli unkarilaissyntyinen pianisti ja kapellimestari.
Földes aloitti esiintymisen lapsena ja soitti kahdeksanvuotiaana Wolfgang Amadeus Mozartin 15. pianokonserton István Kernerin johtamassa esityksessä. Seuraavina vuosina hän tulkitsi Ludwig van Beethovenin konserttoja, ja 15-vuotiaana hän soitti Ernő Dohnányin johtamassa esityksessä Franz Lisztin 1. pianokonserton. Vuosina 1929–1932 Földes opiskeli Franz Liszt -musiikkiakatemiassa. Hänen professorinaan toimi Dohnányi, mutta tämän lisäksi hänen kehitykseensä vaikuttivat keskeisesti Béla Bartók ja Wilhelm Backhaus.
Kierreltyään esiintyjänä Euroopassa Földes lähti vuonna 1939 Unkarista Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden sai vuonna 1948. Hän esiintyi solistina Bartókin 2. pianokonserton New Yorkin -ensiesityksessä vuonna 1947. Földes esiintyi Andor Farkas -pseudonyymillä myös viulisti Joseph Szigetin resitaaliparina. Hänestä tuli vuonna 1955 ensimmäinen, joka soitti samassa esityksessä Bartókin kaikki kolme pianokonserttoa. Toisen maailmansodan jälkeen Bonnin Beethovenhalle piti kunnostaa, ja Földes piti tämän edistämiseksi hyväntekeväisyyskonsertteja eri maanosissa. Hänelle myönnettiin Saksan suuri ansioristi.
Kapellimestarina Földes johti yli kolmeakymmentä eri orkesteria. Hän kirjoitti myös kirjan Keys to the Keyboard: a Book for Pianists, joka julkaistiin New Yorkissa vuonna 1948 ja joka käännettiin unkarin kielelle vuonna 1967. Vuosina 1958–1965 Földes opetti Saarbrückenin musiikkiyliopistossa ja jatkoi samanaikaisesti esiintymisuraansa. Hänen vaimonsa oli hänen New Yorkissa tapaamansa unkarilainen journalisti. Hän asui Sveitsissä 1960-luvulta kuolemaansa saakka. Kuolema johtui portaissa sattuneesta kaatumistapaturmasta.