stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gurbanguly Berdimuhamedow
Nousu presidentiksi > Uudistuksia

Berdimuhamedow on muuttanut Nijazovin ”puolueettomuuspolitiikkaa”, joka tosiasiassa tiesi maan lähes täydellistä sulkeutumista ulkomaailmalta, ja on pyrkinyt aktiivisempaan vuorovaikutukseen Venäjän ja länsimaiden kanssa. Ašgabatiin tehtiin vilkkaasti diplomaattisia vierailuja ulkomaiden edustajien saapuessa tervehtimään maan uutta presidenttiä. Voittajaksi selviytyi ilmeisesti Venäjä, joka sopi 12. toukokuuta 2007 Türkmenbaşyssa suunnitelmista rakentaa Kaspianmeren kiertävä kaasuputki Kazakstanin kautta Venäjälle. Tosin myös Yhdysvaltain sponsoroimalla Venäjän ohittavalla Trans-Kaspia-kaasuputkihankkeella on edelleen mahdollisuuksia toteutua.
Ensimmäisen kuuden vallassaolokuukautensa aikana Berdimuhamedow käynnisti joitain uudistuksia, palautti eläkkeet 1. heinäkuuta 2007 ja avasi uudelleen maan tiedeakatemian. Myös kuukausille ja viikonpäiville palautettiin niiden vanhat nimet, kun Nijazov oli nimennyt ne itsensä, äitinsä ja historiallisten henkilöiden mukaan.
Syksyllä 2008 laadittu uusi perustuslaki otti maassa käyttöön monipuoluejärjestelmän ja markkinatalouden. Lisäksi parlamenttia luvattiin laajentaa.
Berdimuhamedow on osittain jatkanut edeltäjänsä kaltaisten massiivisten rakennushankkeiden toteuttamista. Pääkaupunkiin rakennettiin uusi viiden tähden hotelli, hallituksen rakennuksia, uusi stadion ja ”Onnellisuuden palatsi” avioliittotilaisuuksia varten. Suunnitelmissa on myös Karakumin aavikon Karashorin syvänteeseen keskelle aavikkoa luotava 2000 neliökilometrin laajuinen ”Kultaisen ajan järvi” täyttämällä syvänne puuvillapeltojen kasteluun käytetyllä vedellä. Projektin kustannuksiksi arvioidaan 20 miljardia dollaria.
Galleria

Berdimuhamedow lahjoittaa koiranpennun Vladimir Putinille vuonna 2017.
Berdimuhamedow (oikealla reunassa) vierailulla Kul Sharif -moskeijassa, Tatarstanissa vuonna 2008.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
BBC News Profile: Gurbanguly Berdymuhamedov (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz
IFK Helsingfors

| IFK Helsingfors |
| --- | --- |

Perustettu:  15. lokakuuta 1897
Paikkakunta:  Helsinki
Värit:            punainen, valkoinen
Lajit:   golf  jalkapallo  jääkiekko  jääpallo  keilailu  käsipallo  salibandy  voimistelu  yleisurheilu 
Jäseniä:  n. 8 000
Puheenjohtaja:  René Österman
Omistajat:  Idrottsföreningen Kamraterna, Helsingfors rf.
Kotisivu:  ifk.fi
IFK Helsingfors (lyh. HIFK, koko nimeltään Idrottsföreningen Kamraterna Helsingfors) on helsinkiläinen suomenruotsalainen urheiluseura. Seura tunnetaan myös lempinimellä Tähtirinnat. Seura on perustettu Helsingin Kruununhaassa lokakuussa 1897 Svenska Reallyceumin oppilaiden Georges Doubitskyn ja tämän ystävien aloitteesta.  Seuralla on noin 8 000 jäsentä.
HIFK tunnetaan erityisesti sen jääkiekkojaostosta ja Nordenskiöldinkadun jäähallista sen kotipaikkana. Seura on myös yksi maan menestyneimmistä sekä jalkapallossa että käsipallossa. Seura on kuitenkin ollut perustamisestaan lähtien monilajiseura. Nykyisistä jaostoista yleisurheilu on kuulunut seuran lajivalikoimaan alusta lähtien. Muita alkuperäisiä lajeja olivat muun muassa hiihto, pyöräily ja tennis. Muita HIFK:n nykyisiä lajijaostoja ovat golf, jääkiekko, jääpallo, jalkapallo, keilailu, käsipallo, salibandy sekä voimistelu.
HIFK on yksi Suomen tunnetuimpia urheilubrändejä. Seuran olemassaolo ja identiteetti on läpi historian ankkuroitunut ruotsin kieleen ja ruotsalaiseen kulttuuriperintöön. Seura mielletään erityisen vahvasti Helsingin kantakaupunkiin. Seuran keskusyhdistys toimii IFK:n keskushallituksena Suomessa. Keskusyhdistys hallinnoi tavaramerkkiä sekä tukee lajiseuroja ja urheilun harrastamista. Keskusyhdistys valvoo myös IFK:n seuratunnusten käyttöä.
Seuratunnukset

IFK-liikkeen seuroista suurin osa käyttää tunnusväreinään sinistä ja valkoista, jotka symboloivat viattomuutta ja uskollisuutta. IFK-seurojen tunnuksena on nelisakarainen tähti, jonka sakarat kuvaavat seuran neljää perusarvoa: peräänantamattomuus (Ihärdighet), valmius (Färdighet), voima (Kraft) ja toveruus (Kamratskap). Helsingin IFK:n vaakuna poikkeaa muiden IFK-seurojen vaakunoista värityksensä puolesta. Sen malli on samanlainen kuin ruotsalaisen keskusjärjestön, mutta vaakunan kehyksen valkoinen sisäreuna ja kirjaimet IFK ovat HIFK:n vaakunassa kultaiset.
Seuran pääväriksi on valikoitunut punainen. Se viittaa ruotsin- ja suomenkielisten väliseen kielitaisteluun 1900-luvun alussa. Fennomaanien käytössä ollut sininen ei voinut toimia ruotsinkielisen seuran värinä, vaikka se oli seuran tunnuksen väri. Aluksi HIFK urheili punavalkoisissa väreissä ja vuonna 1917 lipun väriksi valikoitui lopulta punainen.
HIFK:n jääkiekkojaosto on aina käyttänyt muista lajeista poikkeavaa vaakunaa. Siinä vaakunan kultaiset värit on korvattu hopeisella. Syynä eroavaisuuteen olivat aikoinaan kustannukset, kun vuonna 1960 joukkueelle tilattiin Ruotsista pelipaitoja, olivat hopeisella reunuksella varustetut vaakunat halvempia kuin kultaiset. Tätä ennen HIFK:n jääkiekkojoukkue oli käyttänyt tunnuksenaan nelisakaraista IFK-tähteä, jota HIFK:n jalkapalloilijat käyttävät edelleen tunnuksenaan pelipaidoissaan. Vuonna 1993 jääkiekkoseuran logo vaihdettiin viisisakaraiseksi tähtilogoksi. Syynä oli se, että HIFK:n keskushallitus vaati omistamansa vaakunalogon käyttöoikeudesta jääkiekko-organisaatiolta miljoona markkaa. HIFK:n kannattajat eivät ottaneet uutta tähtilogoa koskaan omakseen. Muutamaa vuotta myöhemmin jääkiekko-HIFK otti käyttöön petologon, jossa komeili puuman kuva. Vuonna 2008 HIFK palasi perinteisen vaakunalogon käyttöön, mutta petologo jäi elämään markkinointikäytössä.
Hallinto

HIFK:n keskusorganisaatio on aikojen saatossa pyörittänyt kaikkia lajeja, ennen eri lajijaostojen eriyttämistä. Tämä mahdollisti sen, että vahvemmin pärjäävät lajijaostot saattoivat tukea heikompiaan. Eri lajijaostot eriytettiin omiksi yhdistyksikseen vuonna 1994, jääkiekko oli eriytetty omakseen jo vuonna 1976. Lajijaostojen eriyttämisen myötä HIFK:n keskushallituksen rooli on enää lähinnä seremoniallinen. Kattojärjestö Idrottsföreningen Kamraterna, Helsingfors ry. valvoo seuran tavaramerkkeinä olevien tunnusten, kilven ja tähden käyttöä ja HIFK-brändiä. Se tukee HIFK-seurojen urheilullista toimintaa, mutta lajijaostot vastaavat itse omasta taloudestaan. Erityisen meritoituneille HIFK-seurojen urheilijoille kattojärjestö voi myöntää kunniamainintoja ja ansiomerkkejä.
Lajit

HIFK:n lajivalikoimaan on aikojen saatossa kuulunut useita eri urheilulajeja.  Nykyisin HIFK:n lajivalikoimaan kuuluvat yleisurheilu, jalkapallo, jääpallo, käsipallo, jääkiekko, salibandy, voimistelu ja keilailu.
Lajit > Yleisurheilu

Yleisurheilu on ollut HIFK:n lajivalikoimassa seuran perustamisesta lähtien. HIFK on voittanut  Kalevan maljan seitsemän kertaa, vuosina 1918, 1919, 1921, 1922, 1923, 1924 ja 1933. Seuran ainoa yleisurheilun olympiamitalisti on Erik Wilén, joka voitti vuoden 1924 olympialaisissa hopeaa 400 metrin aidoissa. Hän voitti eri yleisurheilulajeissa yhteensä 50 kertaa.
Lajit > Jalkapallo

Jalkapallo on ollut HIFK:n lajivalikoimassa vuodesta 1907. Se on voittanut jalkapallon Suomen mestaruuden seitsemän kertaa. Sen suurimmat menestysvuodet osuvat 1930-luvulle. Vuonna 1972 HIFK putosi mestaruussarjasta ja vajosi vuosikymmeniksi alasarjoihin. Uutta nousua pääsarjaan saatiin odottaa 2010-luvulle saakka.
Lajit > Jääpallo

Jääpallo on jalkapallon ohella HIFK:n vanhin palloilulaji. Jaostot perustettiin vuonna 1907. HIFK on voittanut jääpallon Suomen mestaruuden 17 kertaa. Se on mestaruuksien määrässä mitattuna kautta aikojen Suomen menestynein jääpalloseura.
Lajit > Käsipallo

HIFK:n käsipallojaosto perustettiin vuonna 1943. HIFK on voittanut kaikkiaan seitsemän käsipallon Suomen mestaruutta. Naisten käsipallossa HIFK on Suomen kautta aikojen menestynein seura 24 mestaruudellaan.
Lajit > Jääkiekko

HIFK pelasi ensimmäisen jääkiekko-ottelunsa vuonna 1928, mutta seuraavana vuonna jääkiekkotoiminta hiipui. Uudelleen toiminta aloitettiin 1947. HIFK on voittanut jääkiekon Suomen mestaruuden seitsemän kertaa.
Lajit > Salibandy

HIFK aloitti salibandytoiminnan vuonna 1994. Seura on voittanut miesten salibandyn Suomen mestaruuden kerran, vuonna 2000. Naisten puolella HIFK on saavuttanut SM-kultaa kahdesti.
Lajit > Futsal

Futsal on uusin laji HIFK:n lajivalikoimassa ja toiminta aikuisten kilpatasolla käynnistyi vuonna 2020, laji kuuluu osaksi jalkapallojaoston toimintaa. HIFK:n Naisten Futsal-Liigajoukkue voitti historiallisen ensimmäisen Suomen mestaruutensa kaudella 2022-23. Miesten edustusjoukkueen taival on ollut vaikeampi ja miehet pelaavat nykyisin Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla.
Lajit > Voimistelu

Helsinkiläiset voimisteluseurat Alppilan Salamat, Suomen Taitovoimisteluklubi ja Voimisteluseura Kieppi yhdistyivät 1.6.2021. Yhdistynyt seura liittyi HIFK:n jäseneksi ja on nimeltään HIFK Gymnastics. Seuran 2000 jäsenestä 1700 on harrastevoimistelijoita, mutta seuran huippu-urheilijat ovat voittaneet yli sata Suomen mestaruutta.
Lajit > Muut lajit

HIFK:n alkuperäisistä lajeista uinti, hiihto, pikaluistelu, paini ja melonta eivät enää kuulu seuran lajivalikoimaan, kuten ei myöskään hieman myöhemmin mukaan tullut tennis. Joukkuepalloilulajeista seurassa harrastettiin myös kaukalopalloa. HIFK:n kaukalopallojoukkue on voittanut viisi Suomen mestaruutta.
HIFK:n jääkiekkojaosto HIFK Hockey oli ensimmäinen suomalainen urheiluseura, joka laajensi toimintaansa elektroniseen urheiluun. Se perusti vuonna 2016 Helsinki REDS nimellä toimivan organisaation. Tällä on ollut toimintaa useassa maailman seuratuimpiin kuuluvissa konsolipeleissä.
Puheenjohtajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet IFK:n puheenjohtajina:
1897: Johnny Harlin
1897–1898: Georges Doubitsky
1899–1900: Uno Westerholm
1901: Wäinö Solstrand
1902–1914: Uno Westerholm
1915–1923: Gustav Adolf Stead
1924–1928: Lars Hornborg
1929–1939: Ossian R. Nylund
1940–1947: Pehr F. Lindholm
1948–1951: Harry Lindfors
1952–1953: Walter Wiklund
1954–1956: Erik Wilén
1957–1958: Helmut Hess
1969–1980: Björn Lindholm
1981–1987: Björn Federley
1988–1991: Henrik Gustafsson
1991–1994: Helge Jansson
1995–1999: Kim Bergroth
1999–2005: Magnus Ståhlberg
2005–: René Österman
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
HIFK:n viralliset sivut (suomeksi)
HIFK Jalkapallo (suomeksi)
HIFK Jalkapallo, juniorit (suomeksi)
HIFK Jääkiekko (suomeksi)
HIFK Jääpallo (suomeksi)
Stadin Kingit-HIFK:n fanijärjestö (suomeksi)
Jääkiekko-HIFK:n fanijärjestö (suomeksi)
HIFK:n tilastoja (UrheiluSuomi.com) (suomeksi)
HIFK-Friidrott (suomeksi)
Vuoden 1930 jalkapallon mestarijoukkue.
Jääpallon loppuottelu Helsingin IFK (oikealla) ja Ylä-Vuoksen Palloseura Ensosta (vasemmalla) ryhmittyneinä ennen loppuottelun alkua 12. helmikuuta 1939 Helsingin Pallokentän jäällä.
Suomen Palopäällystöliitto

Suomen Palopäällystöliitto ry (ruots. Finlands Brandbefälsförbund) (SPPL) on vuonna 1932 perustettu valtakunnallinen järjestö, jonka tavoitteena on kohottaa ja edistää henkilö- ja omaisuusturvallisuutta erilaisten onnettomuuksien varalta ja sattuessa.
Palopäällystöliitolla ei ole ammatilliseen edunvalvontaan liittyviä tehtäviä vaan sen tärkein tehtävä on turvallisuuden edistäminen.
SPPL:n puheenjohtajana toimii Länsi-Uudenmaan Pelastuslaitoksen pelastusjohtaja Veli-Pekka Ihamäki. SPPL:n toiminnanjohtajana toimii Ari Keijonen.
Suomen palokuntien mestaruuskilpailut

Suomen Palopäällystöliitto on järjestänyt vuodesta 1998 alkaen Suomen palokuntien mestaruuskilpailun, Jehumaljakilpailut, jossa palokunnat kilpailevat keskenään. Kilpailu sai alkunsa 1951, kun Liitin Oy:n toimitusjohtaja Herman Lindgrén lahjoitti Jehumaljan kilpailtavaksi. Ensimmäisen Jehumaljakilpailut pidettiin 27. ja 28. syyskuuta 1952 Tampereella.  Maljan luovutustilaisuuteen osallistuivat pääministeri Urho Kekkonen ja valtiovarainministeri Viljo Rintala.
2019, Pelastusopisto, Kuopio
2018, Seinäjoki (Nurmo)
2017, Hämeenkyrö
2016, Vantaa
2015, Pori
2014, Nivala
2013, Jyväskylä
2012, Lahti, Lahden satama , voittaja Ylöjärven VPK
2011, Oulu
2010, Mikkeli
2009, Vaasa
2008, Lappeenranta
2007, Uusikaupunki
2006, Pelastusopisto, Kuopio
2005, Hamina
2004, Jämsänkoski
2003, Helsinki
2002, Kuusankoski, taito-osuus ensimmäistä kertaa kilpailussa
2001, Pori
2000, Turku
1999, Pomarkku
1998, Lahti
1997, Imatra
1996, Jyväskylä
1995, Kiukainen
1994, Salo
1993, Valkeakoski
1992, Rauma
1991, Tampere
1990, Pieksämäki
1989, Hämeenlinna
1988, Kuusankoski
1987, Nokia
1986, Harjavalta
1985, Raisio
1984, Hyvinkää
1983, Oulu
1982, Helsinki
1981, Turku
1980, Rauma, voittaja Valmet Oy Tampereen tehtaan TPK
1979, Lappeenranta
1978, Jyväskylä
1977, Pori
1976, Tampere, kilpailu ensimmäistä kertaa yksipäiväisenä
1975, Kotka
1974, Espoo
1973, Savonlinna
1972, Kuopio
1971, Raisio
1970, Valkeakoski
1969, Uusikaupunki
1968, Imatra
1967, Helsinki (Santahamina)
1966, Jyväskylä
1965, Vaasa
1964, Forssa
1963, Helsinki
1962, Hyvinkää
1961, Turku, voittaja Harjunalustan vapaapalokunta
1960, Kotka
1959, Kuopio
1958, Salo, voittaja Harjunalustan vapaapalokunta
1957, Tampere, voittaja Harjunalustan vapaapalokunta
1956, Lahti
1955, Heinola
1954, Kouvola
1953, Hämeenlinna
1952, Tampere
Suomen palokuntien mestaruuskilpailut > Veteraanisarja

2012, Lahti, voittaja Valkeala-Jokelan VPK
2011, Oulu, voittaja Helsingin Palopäällystökerho ry
2010, Mikkeli, voittaja Rautpohjan VPK
2009, Vaasa, voittaja Vaajakosken VPK
2008, Lappeenranta, voittaja Vaajakosken VPK
2007, Uusikaupunki, voittaja Selänpään VPK
Aiheesta muualla

Suomen Palopäällystöliitto, kotisivu
Palokuntien SM-kilpailun historia
Nika Futterman

| Nika Futterman |
| --- | --- |
 Nika Futterman vuonna 2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. lokakuuta 1969 (ikä 55)  New York, New York
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Nika Futterman Frost Nika Frost Nike Frost Nikka Futterman Nika
Aktiivisena:  1995–
Merkittävät roolit:  Micheline Mavinsky (Mike, Lu & Og) Adam Lion (My Gym Partner's a Monkey) Asajj Ventress (Star Wars: The Clone Wars) Lady Jaye (G. I. Joe: Renegades)
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Nika Futterman (s. 25. lokakuuta 1969 New York, New York) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten animaatiosarjoista Mike, Lu & Og ja My Gym Partner's a Monkey.
Historia

Näyttelemisestä jo nuorena kiinnostunut Futterman syntyi ja kasvoi New Yorkissa, jossa hän opiskeli esiintymistä high schoolissa ja sen jälkeen yliopistossa. Valmistumisensa jälkeen Futterman siirtyi esiintymään teatterin pariin San Franciscoon.
Näyttelijänä hän ehti esiintyä kaksi vuotta, kunnes Futterman siirtyi pelkäksi ääninäyttelijäksi uransa alkuvaiheessa. Urallaan hän on tehnyt äänirooleja sarjoihin, kuten Hey Arnold!, Mike, Lu & Og, CatDog, Aikamatka, Kim Possible, The Grim Adventures of Billy & Mandy ja Aivan villit. Näiden lisäksi Futterman on tehnyt vuodesta 1999 lähtien useita videopelien äänirooleja muun muassa Grand Theft Auto: San Andreas, Justice League Heroes, Metal Gear Solid 4, Tony Hawk's Project 8, Halo 3 ja Starcraft II.
Vuonna 2011 hänet huomioitiin Annie-ehdokkuudella roolistaan Asajj Ventressinä tietokoneanimaatiosarjassa Star Wars: The Clone Wars.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nika Futterman Wikimedia Commonsissa
Nika Futterman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Voice Chasers (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei
Tom Ewell

| Tom Ewell |
| --- | --- |
 Tom Ewell vuonna 1958.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1909 Owensboro, Kentucky, Yhdysvallat
Kuollut: 12. syyskuuta 1994 (85 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Puoliso:  Judith Abbott (1946–1947) Marjorie Sanborn (1948–1994)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1928–1986
Merkittävät roolit:  Kesäleski Aatamin kylkiluu Minkäpä tyttö sille voi
Palkinnot
 Parhaan miespääosan Golden Globe  1955 Kesäleski 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Tom Ewell (alun perin Samuel Yewell Tompkins, 29. huhtikuuta 1909 Owensboro, Kentucky, Yhdysvallat – 12. syyskuuta 1994 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi useissa Hollywood-elokuvissa, teatterissa ja televisiossa.
Tuotanto

Tom Ewellin tunnetuin rooli on Marilyn Monroen vastanäyttelijänä Billy Wilderin ohjaamassa menestyskomediassa Kesäleski (1955). Hän oli ollut mukana jo näytelmän teatteriversiossa, jota esitettiin Broadwaylla 750 kertaa ennen elokuvan ensi-iltaa, ja josta hän sai parhaan näyttelijän Tony-palkinnon 1953.
Tom Ewell debytoi teatterissa 1934 ja valkokankaalla 1940. Elokuvassa Minkäpä tyttö sille voi (1956) hänen vastanäyttelijättärenään nähtiin Jayne Mansfield. Televisiossa Tom Ewell esiintyi 1950-luvulla Alfred Hitchcock esittää -sarjassa (The Case of Mr. Pelham) ja 1970-luvulla Barettassa. 1960–1961 hänellä oli oma ohjelmansa The Tom Ewell Show, jota tehtiin 32 jaksoa. Hänen viimeinen roolityönsä oli osa Murhasta tuli totta -sarjassa 1986.
Valikoitu filmografia

They Knew What They Wanted (RKO, 1940)
Aatamin kylkiluu (Adam’s Rib, Metro-Goldwyn-Mayer, 1949)
Viidakon sissit (American Guerrilla in the Philippines, Twentieth Century-Fox, 1950)
Lost in Alaska (Universal, 1952)
Willie and Joe Back at the Front (Twentieth Century-Fox, 1955)
Kesäleski (The Seven Year Itch, Twentieth Century-Fox, 1955)
The Lieutenant Wore Skirts (Twentieth Century-Fox, 1956)
Minkäpä tyttö sille voi (The Girl Can’t Help It, Twentieth Century-Fox, 1956)
Tender Is the Night (Twentieth Century-Fox, 1962)
State Fair (Twentieth Century-Fox, 1962)
Suppose They Gave a War and Nobody Came (Cinerama, 1970)
To Find a Man (Columbia, 1972)
Tappajakoirat (They Only Kill Their Masters, Metro-Goldwyn-Mayer, 1972)
Kultahattu (The Great Gatsby, Paramount, 1974)
Iisi miljoona (Easy Money, Orion Pictures, 1983)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tom Ewell Wikimedia Commonsissa
Tom Ewell Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tom Ewell ja Marilyn Monroe elokuvassa Kesäleski (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Jean Dixon

| Jean Dixon |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Jean Jacques
Syntynyt: 14. heinäkuuta 1896 Waterbury, Connecticut
Kuollut: 12. helmikuuta 1981 (84 vuotta) New York City, New York
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Edward S. Ely (1940–1980)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1921–1960
Merkittävät roolit:  Molly Godfrey järjestää kaiken
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jean Dixon, oik. Jean Jacques (14. heinäkuuta 1896 Waterbury, Connecticut – 12. helmikuuta 1984 New York City, New York) oli yhdysvaltalainen teatteri-, elokuva- ja televisionäyttelijä.
Elämä ja ura

Jean Dixon syntyi Jean Jacqueksi 14. heinäkuuta vuonna 1896 Waterburyssa, Connecticutissa. Hän opiskeli Ranskassa näyttelemistä ranskalaisen näyttelijän Sarah Bernhardtin alaisuudessa. Yhdysvaltoihin palattuaan vuonna 1921 hän näytteli Broadwaylla ja tien päällä vuosia ennen kuin teki elokuvadebyyttinsä Hollywoodissa vuonna 1929. Hän näytteli muun muassa näytelmissä Wooden Kimono (1927–28) ja Behold the Bridegroom (1928–29). Hänen tyylinään teatterissa oli "kova komedia", jota nähtiin näytelmissä June Moon (1929–30) ja Once in a Lifetime (1930–31).
Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Paramount Picturesin draama The Lady Lies, joka sai ensi-iltansa vuonna 1929. Elokuvassa näyttelivät pääosia Walter Huston ja Claudette Colbert. Toisen elokuvansa Dixon teki neljä vuotta myöhemmin 1933 mysteerielokuvan The Kiss Before the Mirror, jossa hän näytteli yhdessä Gloria Stuartin kanssa. Clarence Brown ohjasi häntä draamassa Kaunis Sadie, jossa päätähtenä oli Joan Crawford. Dixon sai ensimmäisen naispääosansa toimintaseikkailusta Mister Dynamite vuonna 1935. Seuraavina vuosina hän näytteli muun muassa elokuvissa Mies, nainen ja ystävä (1936), Karkuri (1937) ja Vakka kantensa valitsee (1938), joka oli Dixonin viimeinen elokuva. Hänäytteli muun muassa Carole Lombardin, Melvyn Douglasin ja Katharine Hepburnin kanssa.
Dixon näytteli usein elokuvissaan  näsäviisasta ystävää naispääosaesittäjän rinnalla. Hänen kuuluisin elokuvansa lienee  klassikkoelokuva Godfrey järjestää kaiken vuodelta 1936, jossa hänellä oli sivurooli Mollyna. Elokuvassa näytteli muiden muassa William Powell ja Carole Lombard ja se sai kuusi Oscar-ehdokkuutta 1937. Dixon päätti yhdeksän vuotta kestäneen elokuvauransa 1938.
Dixon jatkoi teatterin puolella aina vuoteen 1960 asti. Elokuvauransa jälkeen hän näytteli muun muassa näytelmissä George Washington Slept Here (1940–41), The Velvet Glove (1949–50) ja The Gang’s All Here (1959–60), joka oli hänen viimeinen teatteriesiintymisensä. Dixon vieraili myös televisiossa kaksi kertaa sarjoissa Se parhaiten nauraa... vuonna 1956 ja Play of the Week vuonna 1960. Hän päätti 39 vuotta kestäneen näyttelijäuransa 1960 ja siirtyi eläkkeelle 64-vuotiaana. Hän esiintyi viimeisen kerran julkisuudessa 76-vuotiaana vuonna 1972 keskusteluohjelmassa The David Frost Show.
Jean Dixon meni vihille Edward S. Elyn kanssa vuonna 1940, jonka kanssa hän oli naimisissa 40 vuotta aina Elyn kuolemaan 1980 asti. Jean Dixon kuoli seuraavana vuonna 84-vuotiaana 12. helmikuuta 1981 New York Cityssä.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1929 | – | The Lady Lies | Ann Gardner |
| 1933 | – | The Kiss Before the Mirror | Hilda Frey |
| 1934 | Kaunis Sadie | Sadie McKee | Opal |
| 1935 | – | I'll Love You Always | Mae Waters |
| 1935 | – | Mister Dynamite | Lynn Marlo |
| 1935 | Naimisiin johtajan kanssa | She Married Her Boss | Martha Pryor |
| 1936 | Mies, nainen ja ystävä | To Mary – with Love | Irene |
| 1936 | Godfrey järjestää kaiken | My Man Godfrey | Molly |
| 1936 | – | Magnificent Brute | Blossom Finney |
| 1937 | Karkuri | You Only Live Once | Bonnie Graham |
| 1937 | Puolitiessä taivaaseen | Swing High, Swing Low | Ella |
| 1938 | Elä elämäsi hymyillen | Joy of Living | Harrison |
| 1938 | Vakka kantensa valitsee | Holiday | Rouva Susan Elliott Potter |

| Televisio> Vuosi | Televisio> Suomenkielinen nimi | Televisio> Alkuperäinen nimi | Televisio> Jakson nimi | Televisio> Rooli |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1956 | Se parhaiten nauraa... | General Electric Theater | "That's the Man!" | Sihteeri |
| 1960 | Play of the Week | Play of the Week | "The Velvet Glove" | – |
| 1972 | The David Frost Show | The David Frost Show | "Episode #4.143" | Omana itsenään |