stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eleanor H. Porter
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eleanor H. Porter Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ketosiilikäs

| Ketosiilikäs |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Aitosiilikkäät Arctiinae
Suku::  Hyphoraia
Laji::  aulica
Kaksiosainen nimi
 Hyphoraia aulica  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Arctia aulica 
Katso myös
   Ketosiilikäs Wikispeciesissä   Ketosiilikäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ketosiilikäs (Hyphoraia aulica) on keskikokoinen, aitosiilikkäisiin lukeutuva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Ketosiilikäs on helposti tunnistettava perhonen. Etusiivet ovat tasaisen ruskeat ja niissä on useita epäsäännöllisen muotoisia laikkuja, joiden väri vaihtelee valkeasta vaaleankeltaiseen. Takasiivet ovat tummankeltaiset tai oranssit ja niissä on laajoja tummia kuvioita. Siipikuvioiden värisävy ja kuvioiden muoto vaihtelee. Pää ja keskiruumis ovat ruskeat ja perhosen niskassa on vaalea poikkijuova. Takaruumis on keltainen ja sen selkäpuolella on mustia poikkiraitoja. Siipiväli on 34–38 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Ketosiilikästä tavataan suuressa osassa Eurooppaa ja Aasian poikki Japaniin asti, mutta laji on esiintymiseltään erittäin paikoittainen, eikä sillä ole mainittavaa taipumusta hakeutua uusille elinpaikoille. Suomessa lajia tavataan vain aivan eteläisimmissä osissa sekä Ahvenanmaalla. Perhoset lentävät touko-kesäkuussa.
Suomessa vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa ketosiilikäs on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN)
Elinympäristö ja elintavat

Päiväaktiivisten siilikkäiden tapaan ketosiilikäs on vaikeasti löydettävä ja sen tapaakin tyypillisimmin toukkana. Aikuiset koiraat lentävät pääasiassa auringonpaisteisina aamupäivinä etsimässä kasvillisuuden joukkoon piiloutuneita naaraita. Erityisen hyvin ketosiilikäs viihtyy rantaniityillä sekä kuivilla ja matalakasvustoisilla paikoilla, jotka lämpiävät pian auringonnousun jälkeen.
Naaras munii ravintokasvien lehtien alapinnoille 150–200 munaa ja kuolee heti saatuaan munimisen päätökseen. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana ja koteloituu maahan. Kotelo kuoriutuu varhain aamulla.
Ravintokasvi

Toukka elää monilla eri ravintokasveilla.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Ketosiilikäs
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
lepiforum.de (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1303803  Wikispecies: Hyphoraia aulica  BioLib: 54909  BOLD: 110625  EoL: 49816566  EUNIS: 309192  Fauna Europaea: 446975  Fauna Europaea (new): 69c18812-b11a-45a8-9575-576e71fc8d33  GBIF: 1816881  iNaturalist: 708437  IRMNG: 10316217  LepIndex: 42516  LoB: 3969  MaBENA: HyphoAulic  Observation.org: 151778  Open Tree of Life: 3190153  Laji.fi: MX.62251
Polyesteri

Polyesteripaidan pintaa
Polyesterit (lyhenne PES) ovat kondensaatiopolymeerejä, joissa esteriryhmät ovat keskeisinä rakenteellisina osina makromolekyylien pääketjuissa. Polyesterit ovat eniten valmistettuja synteettisiä polymeerejä (18 miljoonaa tonnia vuodessa, 2000). Polyesterien tuottaminen on petrokemiallisesti yksinkertaista ja halpaa.
Kuluttaja osuu usein polyesteri-termiin tutkiessaan vaatteiden tuoteselostuksia. Kestomuovipolyestereistä valmistettuja kuituja hyödynnetään lukuisiin käyttötarkoituksiin. Polyesterikuidut on yleistä tekstiili- ja verhoilumateriaalia, mutta siitä valmistetaan myös muun muassa suodattimia, turvavöitä ja renkaiden kudoslankoja. Polyesterit ovat kevyitä, kestäviä, helposti värjättäviä ja huonosti ryppyyntyviä. Polyesteri on yleinen autojen istuinten verhoilumateriaali.
Muovipulloissa käytetty poly(etyleenitereftalaatti) (PET) on käytetyin polyesteri, mutta ei ainoa. Poly(butyleenitereftalaatti)a (PBT) ja poly(trimetyleenitereftalaatti)a (PTT) käytetään puristuskimmoisuuden vuoksi muun muassa muovimatoissa.
Kertamuovityyppinen polyesteri on yleisin lujitemuovirakenteissa käytetty muovilaatu.
Maito- ja glykolihaposta sekä joistain muista alifaattisista hydroksi­hapoista voidaan tuottaa biohajoavia polyestereitä. Maitohappo voidaan tuottaa käyttämällä maissitärkkelystä. Näin syntyvä kemiallinen prosessi ei kuormita ympäristöä. Biohajoavilla polyestereillä on myös lääketieteellisiä sovelluksia (liukenevat kapselit ym. lääkevälittäjät).
Polyestereiden historia

Luonnossa esiintyviä polyestereitä on hyödynnetty tuhansia vuosia. Esimerkiksi muinaiset egyptiläiset käyttivät lakkakirvojen erittämää sellakkaa muumioiden balsamointiin. Sellakkaa käytettiin muun muassa äänilevyissä vielä 1900-luvun alussa.
1930-luvulla DuPont-yhtiö aloitti Wallace Carothersin johdolla synteettisten alifaattisten polyestereiden tuotannon Yhdysvalloissa. Hänen tuottamansa polyesterit olivat molekyylimassaltaan korkeita, mutta ne liukenivat pesukemikaaliliuoksiin ja olivat sulamispisteiltään liian alhaisia soveltuakseen tekstiilikäyttöön. Tämä sai Carothersin kiinnostumaan vastaavista alifaattisista polyamideista, mikä pian johti nylonin keksimiseen. Carothers ei o-ftaalihappoa lukuun ottamatta tutkinut lainkaan aromaattisia dihappoja. Hän ei siten koskaan tutkinut tereftaalihappoa ja siitä tuotettavia polyestereitä.
Toisen maailmansodan alussa Calico Printers Association Laboratoriesillä Englannissa työskennelleet J. Rex Whinfield ja J. T. Dickson tuottivat korkeamolekyylimassaista poly(etyleenitereftalaatti)a tereftaalihaposta, sen dimetyyliesteristä sekä etyleeniglykolista. Whinfield ja Dickson havaitsivat myös PET:n suotuisat ja monipuoliset ominaisuudet. Aika ei kuitenkaan ollut sopiva uuden tekstiilimateriaalin kaupallistamiselle, vaan se tapahtui vasta sodan jälkeen 1945. International Chemical Industries (ICI) aloitti PET-kuidun valmistamisen Britanniassa kauppanimellä Terylene®, samalla kun DuPont Yhdysvalloissa alkoi tuottaa sitä nimellä Dacron®. 1950-luvun alussa tuotteistetusta PET:sta tuli suosittua Atlantin molemmin puolin. Suosion myötävaikuttajana saattoi olla tuolloin naisten muodissa olleet haitarilaskoksiset paidat, joiden materiaalina PET säilytti hyvin muotonsa.
Crimplene on teryleenikuidusta valmistettua joustavaa kreppilankaa. Crimplene-kankaista valmistetut puvut olivat hyvin suosittuja 1960-luvun Suomessa,  josta niitä vietiin paljon myös Neuvostoliittoon.
Polyesteri lujitemuovirakenteissa

Tyydyttämätön polyesteri (Lyhenne UP tai UPE) on käytetyin lujitemuovien sidemateriaali. Se on kertamuovi ja sellaisenaan kovaa ja haurasta. Polyesterihartsia kovetetaan orgaanisen peroksidin avulla. Kiihdytteen tai lämmön avulla peroksidi hajoaa vapaiksi radikaaleiksi silloittaen polymeerit. Kiihdytteenä käytetään kobolttiyhdisteitä tai amiineja.
Kun lujitemuoviesineelle halutaan värillinen, kova ja sileä pinta, käytetään muotissa ensimmäisenä kerroksena "Gelcoat" eli pintahartsikerrosta, joka on yleensä polyesteriä.
Suomessa polyesterin suurin käyttökohde ovat lujitemuoviveneet, jotka laminoidaan manuaalisesti tai ruiskuttamalla. Lujitemuovirakenteessa polyesteri- ja lasikuitumattokerros vaihtelevat.
Polyestereiden käyttö kuitumateriaalina

Polyetyleenitereftalaatti (PET) on laajasti käytetty polyesteri, joka tunnetaan myös kauppanimillä teryleeni, dacron (tekstiilikuitu, renkaan kudoslangat) ja mylar (nauhatallenteet). Poly(etyleenitereftalaatti)kalvon vetolujuus on lähes yhtä luja kuin teräksellä.  Polyesterikuitu valmistetaan yleensä sulakehruumenetelmällä, jossa sulaa lähtöainetta puristetaan suulakkeiden läpi ja jäähdytetään kuiduksi.
Valmistus

Polyesteri valmistetaan teollisesti polykondensaatioreaktiolla (askelpolymeraatio) diolista ja dihaposta.
Askelpolymeraatio perustuu jokaisen polymeerisidoksen itsenäiseen muodostumiseen (vrt. ketjupolymeraatio).
Esimerkiksi poly(etyleenitereftalaatti) valmistetaan etyleeniglykolista (dioli) ja dimetyylitereftalaatista (dihappo).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tekstiili- ja vaatetusteollisuus ry:n Kuituopas (Arkistoitu – Internet Archive)
Ketoraunikki

| Ketoraunikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Raunikit Gypsophila
Laji::  muralis
Kaksiosainen nimi
 Gypsophila muralis  L. 
Synonyymit
 Psammophiliella muralis (L.) Ikonn. 
Katso myös
   Ketoraunikki Wikispeciesissä   Ketoraunikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ketoraunikki (Gypsophila muralis, syn. Psammophiliella muralis) on Euroopassa laajalle levinnyt kohokkikasvi. Suomessa laji on harvinaistunut nopeasti ja luokitellaan nykyään vaarantuneeksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen ketoraunikki kasvaa 5–15 cm korkeaksi. Kasvi on sinertävänvihreä, hento, alhaalta asti runsashaarainen sekä kalju tai alaosasta hyvin hienokarvainen. Varren haarakohdissa kasvavat kapeat lehdet ovat tasasoukkia. Kukinto on runsaskukkainen harsu viuhko. Kukkaperät ovat ainakin kaksi kertaa verhiön pituisia. Pyöreät, pienet, kellomaiset kukat ovat hennon vaaleanpunaiset ja tummasuonisia. Verhiö on viisiliuskainen, valkojuovainen ja vaihtelee muodoltaan suppilomaisesta kellomaiseen. Terälehdet ovat kynnellisiä, 6–8 mm pitkiä, punertavia ja tummasuonisia. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Ketoraunikki kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.
Levinneisyys

Ketoraunikin levinneisyysalue kattaa koko Manner-Euroopan Espanjaa, Italiaa, Etelä-Kreikkaa sekä Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia lukuun ottamatta. Britteinsaarilta ja Islannista laji puuttuu. Aasiassa lajin levinneisyysalue jatkuu Lounais-Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Erillinen esiintymisalue sillä on Venäjän Kaukoidässä. Ketoraunikki on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.
Suomessa ketoraunikki on muinaistulokas, jonka vakiintunut esiintymisalueen pohjoisraja kulkee karkeasti linjalla Tampere–Hämeenlinna–Asikkala–Imatra. Lajin taantuminen lienee alkanut Suomessa jo 1900-luvun alussa. Satunnaisena tulokaslajia on tavattu useissa Pohjanlahden satamakaupungeissa Oulua ja Torniota myöten. Kaiken kaikkiaan Suomesta tiedetään yli 50 lajin löytöpaikkaa.
Elinympäristö

Ketoraunikkia tavataan kulttuuriympäristössä monenlaisilla avoimilla paikoilla: kedoilla, pientareilla, poluilla, tienvierillä, sorakuopissa, pihoilla ja ratapenkereillä. Puutarhakarkulaisena lajia tavataan satunnaisesti myös kaatopaikoilla. Ketoraunikki on heikko kilpailija, joten se vaatii aukkoista tai jopa kasvitonta kasvupaikkaa. Suomessa lajin voimakkaan taantumisen syitä on monia: lannoitteiden ja torjunta-aineiden käyttö, perinteisen karjatalouden loppumisesta seurannut umpeenkasvu, teiden ja pihojen asfaltoiminen, nurmikoiden perustaminen ja muu rakentaminen.
Käyttö

Ketoraunikkia kasvatetaan koristekasvina. Se on leikkokukkana käytetyn morsiusharson (Gypsophila paniculata) sukulainen.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Psammophiliella muralis – ketoraunikki
Kasviatlas 2022: Ketoraunikin levinneisyys Suomessa.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158885  Wikispecies: Gypsophila muralis  BioLib: 38616  CoL: 3HXXN  EoL: 588503  EPPO: GYPMU  EUNIS: 166075  FNA: 242000537  FoC: 242000537  GBIF: 5384457  GRIN: 310828  iNaturalist: 163474  IPNI: 304409-2  IRMNG: 10907658  ISC: 114648  ITIS: 20292  MichiganFlora: 754  NatureServe: 2.160779  NBN: NBNSYS0200002268  NZOR: 588a9421-ad76-4ddc-941f-da660bf1b7e9  NZPCN: 4359  Observation.org: 2550  Open Tree of Life: 568174  Plant List: kew-2836754  PLANTS: GYMU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:304409-2  Tropicos: 6300366  VASCAN: 4302  WisFlora: 3789  WFO: wfo-0000713608 
Ketoraunikkikasvusto.
Ketoraunikin kukka.
Charles Ponzi

Charles Ponzi, 1920
Carlo Ponzi (3. maaliskuuta 1882 – 18. tammikuuta 1949) oli italialainen huijari. Ponzi muutti Yhdysvaltoihin Italiasta vuonna 1903, ja silloin hänestä tuli yksi kuuluisimmista huijareista Amerikan historiassa. Hänet tunnetaan myös nimillä Charles Ponei, Charles P. Bianchi, Carl ja Carlo Ponzi. Totuutta Charles Ponzin elämästä on vaikea saada selville, koska hänellä oli taipumuksena sepitellä tarinoita ja kaunistella tosiasioita. Vaikka monet ihmiset eivät ole kuulleet mitään itsestään Ponzista, niin termi ”Ponzi-huijaus” on laajalti tunnettu nimitys nopeaa rikastumista lupaavalle petolliselle järjestelmälle.
Varhainen elämä

Ponzi syntyi vuonna 1882 Lugon kaupungissa Ravennan maakunnassa ja sai nimekseen Carlo Ponzi. Eräät lähteet määrittävät hänen syntymäpaikakseen Parman, missä hän asui teini-ikäisenä. Ponzi työskenteli nuoruudessaan postimiehenä ja pääsi opiskelemaan Rooman yliopistoon La Sapienzaan.
Opinnot eivät päässeet alkua pidemmälle, sillä Ponzi ystävystyi ryhmään nuoria, joita opiskelu ei kiinnostanut. Hänen uudet ystävänsä pitivät yliopistoa ”neljän vuoden lomana”. Ponzi seurasi heitä lähiseudun baareihin, kahviloihin ja oopperaan. Yliopisto-opinnot jäivät lopulta kesken rahapulan vuoksi. Ponzin setä ehdotti hänelle töihin menoa, mutta tämä kieltäytyi vedoten olevansa herrasmies. Sen jälkeen setä kertoi Ponzille, että Yhdysvaltoihin muuttaa paljon nuoria italilaisia, jotka asetuttuaan maahan pääsevät hyviin ansioihin. Tämä herätti Ponzin kiinnostuksen. Hän osti matkalipun ja matkusti S/S. Vancouverilla Bostoniin.
Epäilykset heräävät

Alkoi olla jo selviä merkkejä Ponzin lopullisesta tuhosta. Eräs huonekalumyyjä oli myynyt Ponzille huonekaluja luotolla silloin, kun hänellä ei ollut vielä varaa maksaa. Myyjä haastoi Ponzin oikeuteen saadakseen rahansa. Kanne ei tuottanut tulosta. Se herätti kuitenkin huomiota ja nosti kysymyksen, miten pennittömästä Ponzista oli saattanut tulla miljonääri niin lyhyessä ajassa. Ponzin yhtiössä (the Securities Exchange Company) tapahtui joukkopako, kun monet sijoittajat päättivät vetäytyä sen toiminnasta.
Ponzi maksoi kaikille rahojaan vaatineille, ja joukkopako pysähtyi. Boston Post julkaisi myönteisen artikkelin Ponzista ja hänen järjestelmästään 24.7.1920, minkä jälkeen ennätysmäärä uusia sijoittajia sijoitti hänen yritykseensä. Hän sai uusia sijoituksia noin 250 000 USD päivässä. Se että Ponzista oli tullut lehdistön suosikki, johtui siitä, että hän oli palkannut lehden toimittajan hoitamaan julkisuuskuvaansa.
Huolimatta uudesta käänteestä, yksi Boston Postin toimittajista suhtautui tapaukseen skeptisesti, ja palkkasi tutkivia toimittajia tarkistamaan Ponzin taustat. Pian Boston Post julkaisikin artikkelin, jossa kirjoitettiin kansantajuisesti, että kenelläkään ei ole missään olosuhteissa varaa maksaa 50% korkoa 45 päivässä. Lisäksi tuotiin esiin, että Ponzi talletti sijoittajiensa varoja yksityisille tileilleen.
Myös Massachusettsin osavaltio tutki Ponzin toimia ja hän tapasikin osavaltion viranomaisia juuri sinä päivänä, kun Boston Post julkaisi artikkelinsa. Hän sai viranomaiset luopumaan kirjanpitonsa tarkastamisesta tarjoutumalla lopettamaan varojen vastaanoton tutkimuksen aikana. Siinä kävikin Ponzin kannalta onnekkaasti, sillä asianmukaista kirjanpitoa ei oltu tehty. Ponzin tarjous tyynnytti väliaikaisesti osavaltion virkamiesten epäilykset. Tutkimuksilla ja lehtikirjoituksilla ei kuitenkaan ollut mitään vaikutusta bostonilaisiin. Ponzi osasi vedota tavalliseen kansaan kertomalla, että kirjoitukset ja tutkimukset johtuivat ahneesta yläluokasta, joka halusi pitää tavallisen kansan köyhänä.
Vankila ja myöhempi elämä

Ponzi tunnusti syyllisyytensä 1.11.1920. Hänet tuomittiin viideksi vuodeksi liittovaltion vankilaan. Hänet vapautettiin kolmen ja puolen vuoden jälkeen kohtaamaan osavaltion langettamia muita syytteitä. Hänet todettiin jälleen syylliseksi ja tuomittiin yhdeksäksi vuodeksi vankeuteen. Ennen kuin hänet ehdittiin lähettää osavaltion vankilaan, hän maksoi takuunsa ja pakeni Floridaan. Floridassa hän keksi huijauksen, jossa myytiin ensiluokkaisia Floridan kiinteistöjä herkkäuskoisille sijoittajille. Floridan viranomaiset pääsivät pian perille Ponzin huijauksesta. Hän pakeni Texasiin, missä hän ajoi päänsä paljaaksi, kasvatti viikset ja yritti paeta maasta kauppalaivan miehistön jäsenenä. Hänet saatiin kiinni ja lähetettiin takaisin Massachusettsiin kärsimään vankeustuomionsa.
Sillä välin hallituksen tutkijat koettivat jäljittää Ponzin kiemuraisia rahakuvioita saadakseen selville, miten paljon rahaa hän oli ottanut vastaan ja minne se oli päätynyt. He eivät saaneet sitä koskaan selville ja päättelivät ainoastaan sen, että miljoonia oli kulkenut hänen käsiensä kautta.
Ponzi pääsi vapaaksi vuonna 1934 ja hänet karkotettiin välittömästi Italiaan, sillä hänestä ei ollut koskaan tullut Yhdysvaltain kansalaista. Hänen koreileva luottamuksensa oli haihtunut sinä aikana ja kun hän lähti ulos vankilasta, niin hän kohtasi sen ulkopuolella vihaisen väkijoukon. Hän kertoi toimittajille ennen lähtöään pois maasta: ”Minä etsin hankaluuksia elämääni ja löysin niitä.” Ponzin aviopuoliso Rose jäi Yhdysvaltoihin ja erosi hänestä, sillä hän ei halunnut jättää Bostonia hänen vuokseen. He jatkoivat kuitenkin toiveikkaiden rakkauskirjeiden lähettämistä toisilleen aina Ponzin kuolemaan asti.
Ponzi kokeili Italiassa erilaisia järjestelmiä, mutta niistä ei tullut oikein mitään. Hän sai lopulta mukavan työpaikan Brasiliasta Italian valtion lentoyhtiön Ala Littorian asiamiehenä. Kuitenkin toisen maailmansodan aikana brasilialaiset, jotka olivat päättäneet olla liittoutuneiden puolella, huomasivat, että italialaiset käyttivät lentoyhtiötä rahdatakseen strategisesti tärkeää materiaalia ja sulkivat sen.
Ponzi vietti viimeiset elinvuotensa köyhyydessä. Hän sai kohtauksen vuonna 1948 ja kuoli köyhien sairaalassa Rio de Janeirossa 18.1.1949. Hänen elämäänsä oli luonnehtinut yksi suuri loiston hetki, mitä olivat ympäröineet eriskummalliset villit viritelmät, mitkä aiheuttivat hänelle väistämättä rahojen menetyksen. Ponzi antoi yhden viimeisistä haastatteluistaan yhdysvaltalaiselle toimittajalle köyhien sairaalassa ja kertoi bostonilaisille tarjoamistaan elämyksistä seuraavasti:
Keto-orvokki

| Keto-orvokki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Orvokkikasvit Violaceae
Suku::  Orvokit Viola
Laji::  tricolor
Kaksiosainen nimi
 Viola tricolor  L. 
Muunnoksia
 Viola tricolor var. maritima – dyyniketo-orvokki  Viola tricolor var. tricolor – kallioketo-orvokki  
Katso myös
   Keto-orvokki Wikispeciesissä   Keto-orvokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keto-orvokki (Viola tricolor) on pienikokoinen orvokkikasvi, jolla on moniväriset kukat. Nimitys keto-orvokki on ilmeisesti Elias Lönnrotin kehittämä. Ennen tätä kasvi tunnettiin aiemmin nimellä kolmikukka.
Ulkonäkö ja koko

Keto-orvokki on yksi- tai kaksivuotinen ruohovartinen kasvi. Se kasvaa 8–25 cm korkeaksi. Sen lehdet ovat puikeat. Kukan halkaisija on 10–25 mm ja sen teriö on verhiötä pidempi. Tämä on tärkeä tuntomerkki, sillä pelto-orvokilla terälehdet ovat lyhyemmät tai yhtä pitkät kuin verholehdet.
Kukassa on viisi terälehteä, joista kaksi ylintä suuria ja sinertäviä, niiden alla kaksi vaaleampaa ja alinna pariton keltainen lehti. Väritys vaihtelee, on myös kokonaan sinipunaisia tai kokonaan kellanvaaleita yksilöitä.
Keto-orvokki kukkii alkukesästä ja muodostaa värikkäitä mattoja. Lämpiminä syksyinä se voi kukkia toisen kerran.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keto-orvokki kasvaa lähes kaikkialla Euroopassa, ja se on levinnyt ihmisen mukana Pohjois-Amerikkaan. Keto-orvokki elää kuivilla valoisilla paikoilla kuten kallionlailla ja kuivilla niityillä.
Käyttö

Keto-orvokin sanotaan maistuvan vaniljalta. Sen kukkia voi käyttää salaattien ja jälkiruokien koristeena. Koko maanpäällisestä osasta on keitetty haavoja hoitavaa tai limaa irrottavaa rohdoslääkettä. Keto- ja pelto-orvokkia on käytetty maitoruven hoitoon.
Kukkien kieli -teos 1800-luvun alusta ylisti kasvia näin "Se katsoo niin lempeästi, rakkaasti ja kauniisti. Se on kuin hurskas äidinsydän, joka antaa vieraallekin lapselle uskon, rakkauden ja toivon."
Symboliikka

Keto-orvokkia on pidetty pyhän kolminaisuuden symbolina. Lisäksi keto-orvokki on vanha ateistien ja uskonnottomien symboli, jota Suomessa käyttää logonaan muuan muassa Pro-Seremoniat.
Monissa kielissä keto-orvokkia sanotaan äitipuoleksi (saksassa "Stiefmutterchen", ruotsissa "styvmorsviol"), mutta nimen alkuperä on epäselvä. Suomessakin tunnetaan nimitykset "äitipuoli" ja "äitipuolenkukka". Selitys saattaisi olla kukan muoto: kaksi ylintä terälehteä voisi kuvata äidin leveää ahteria, jonka suojassa kaksi lasta - sivuttaiset lehdet - ovat turvassa. Kolmas lapsi, alin terälehti, joutuu olemaan etäämpänä.
Kuvasto

Viola tricolor
Viola tricolor
var. tricolor
Viola tricolor
Viola tricolor
var. maritima (dyyniketo-orvokki)
Viola tricolor
Viola tricolor
Viola tricolor
Viola tricolor
Viola tricolor
var. maritima (dyyniketo-orvokki)
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Keto-orvokin (Viola tricolor) levinneisyys Suomessa
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Keto-orvokki (Viola tricolor)
Pohjolan kasvien pauloissa: Viola tricolor – keto-orvokki
Valokki - nettikasvio: Keto-orvokki (Viola tricolor)
Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)
ITIS: Viola tricolor (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Viola tricolor (englanniksi)
Flora of China: Viola tricolor (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Viola tricolor (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q190326  Wikispecies: Viola tricolor  AoFP: 1960  APA: 3738  APDB: 123617  APNI: 94653  BioLib: 38871  BOLD: 292129  Calflora: 8319  CoL: 5BHQ6  Ecocrop: 10853  EoL: 584541  EPPO: VIOTR  EUNIS: 185219  FNA: 200014437  FoC: 200014437  GBIF: 5331347  GRIN: 41789  iNaturalist: 55739  IPA: 20842  IPNI: 869428-1  IRMNG: 11316104  ITIS: 22175  MichiganFlora: 2800  NatureServe: 2.141047  NBN: NBNSYS0000002944  NCBI: 214053  NZOR: 5f2fb669-a445-48d7-9c79-4c0359ab5060  NZPCN: 2632  Observation.org: 7657  Open Tree of Life: 1080622  PalDat: Viola_tricolor  PfaF: Viola tricolor  PFI: 3209  Plant List: kew-2461201  PLANTS: VITR  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:869428-1  RHS: 19017  SANBI: 3389-6  Tropicos: 33800045  VASCAN: 9528  VicFlora: 8cd34fbe-4f93-4d70-be2e-c3eeecd07b8d  WisFlora: 5406  WFO: wfo-0000424643  Laji.fi: MX.38336