stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ludvig X (Ranska)

Hugo Capet
Robert II Hurskas
Lapset:
Robert II Hurskas
Henrik I
Robert I
Lapset:
Henrik I
Filip I
Hugo Magnus
Lapset:
Filip I
Ludvig VI
Lapset:
Ludvig VI Paksu
Ludvig VII
Robert I
Lapset:
Ludvig VII Nuori
Marie
Alix de France
Marguerite de France
Adèle
Filip II
Agnes de France
Lapset:
Filip II Augustus
Ludvig VIII
Lapset:
Ludvig VIII Leijona
Ludvig IX Pyhä
Robert I
Alphonse
Pyhä Ranskan Isabel
Anjoun ja Sisilian Kaarle I
Lapset:
Ludvig IX Pyhä
Filip III Rohkea
Robert
Ranskan Agnes
Lapset:
Filip III Rohkea
Filip IV Kaunis
Kaarle
Louis
Margareeta Ranskalainen
Lapset:
Filip IV Kaunis
Ludvig X Itsepäinen
Filip V Pitkä
Isabella de France
Kaarle IV Kaunis
Lapset:
Ludvig X Itsepäinen
Johanna II
Juhana I Postuumi
Lapset:
Juhana I Postuumi
Filip Pitkä V
Kaarle IV Kaunis
Ludvig X Itsepäinen (ransk. Louis X le Hutin) ; (4. lokakuuta 1289 Pariisi – 5. kesäkuuta 1316 Vincennesin linna, Ranskan kuningaskunta) oli Navarran kuningas nimellä Ludvig I vuodesta 1305 ja Ranskan kuningas vuosina 1314–1316 nimellä Ludvig X.  Hän oli kahdestoista niin sanotun suoran Kapetingin dynastian kuninkaiden joukossa.
Suku

Ludvig X oli Ranskan kuningas Filip IV Kauniin ja Navarran kuningatar, Champagnen kreivitär Jeanne de Navarren vanhin poika. Hänestä tuli äitinsä kuoleman jälkeen vuonna 1305 Navarran kuningas. Seuratessaan isäänsä Ranskan kuninkaana vuonna 1314, hän antoi Navarran veljelleen, tulevalle Filip V:lle.
Kuningas

Hänet julistettiin Ranskan kuninkaaksi isänsä kuoltua 30. marraskuuta 1314. Virallisen siunauksen ja Pyhän ampullin sisältämällä öljyllä voitelun hän sai Reimsin katedraalissa elokuussa 1315. Ludvigin valtakausi jäi lyhyeksi ja melko vähämerkityksiseksi.
Uusi kuningas aloitti hallitustoimensa kulttuurilla. Rouenin arkkipiispa Gilles Aicelin de Montaigu oli kuollut joulukuussa 1314 ja jättänyt testamentissaan suuria maaomistuksia ja muuta omaisuutta, köyhille lapsille perustettavaa collègea eli koulua varten. Näin tapahtui, tosin laitoksen varsinainen toiminta pääsi alkamaan myöhemmin.
Ludvigin pääpolitiikan tarkoituksena oli lievittää ylimysten tyytymättömyyttä ja saada tukea ja rahaa suunniteltuun sotaretkeen Flanderia vastaan. Peruskirjat myönnettiin aatelisten ryhmille lähes jokaisessa Ranskan maakunnassa. Ludvig osti papiston tuen samanlaisin keinoin; vaikka he saivat kirkolle todellisia etuoikeuksia, moniselitteisten kirjoituskaavojen käyttö teki ylimysten peruskirjoista käytännössä arvottomia.
Hallitsija

Isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1314 Ludvig X hallitsi aluksi isänsä keskeisten ministereiden kanssa. Heistä tärkein oli Enguerrand de Marigny. Kuitenkin kaikki de Marignyn tekemiset olivat Ludvigin sedän, kreivi Charles de Valois'n valvonnassa, ja nämä kaksi miestä kilpailivat nuoren kuninkaan suosiosta. Tosin tämä kahden miehen verinen kilpailu oli jo alkanut Filip IV Kauniin hallinnon aikana. Avoimeksi ja julkiseksi konflikti tuli vallan vaihdon aikana, ja sen toi esille vaikea Flanderin kysymys, jossa oli sodittu ja kapinoitu jatkuvasti. Kuninkaallinen voitti tässä tapauksessa virkamiehen, ja de Marigny joutui epäsuosioon. Syynä oli valtion kassan huono tilanne. Seuraavana vuonna 1315 de Marigny mestattiin.
Kun Ludvig ei ollut vielä kuin Navarran kuningas, hän jo valmisteli tulevaisuutta ja kykeni saamaan osakseen esimerkiksi Lyonin asukkaiden arvostuksen johtaessaan tähän kaupunkiin tehtyä retkeä. Kyseessä oli Lyonin kaupungin liittäminen kuninkaallisiin alueisiin. Hänet koettiin vapauttajana, sillä hän vapautti asukkaat erittäin ankarasta piispanhallinnosta ja vangitsi hiippakunnan arkkipiispan. Tässä yhteydessä hänelle annettiin lisänimi Itsepäinen.
Ludvig X Itsepäisen varsin lyhyenä hallitusaikana tapahtui vain yksi merkittävä konflikti. Tässä jälleen kerran Ranska ja ranskalaiset joutuivat kohtaamaan flaamit, ja Ludvig julisti sodan flaameille 25. kesäkuuta 1315. Vuonna 1316 Ludvig X kutsui koolle säädyt, jotta voisi aloittaa sodan Flanderin kreivi Robert III:ta vastaan. Hän aloitti sotaoperaation, mutta Flanderilla oli puolellaan sääolosuhteet, sillä sotaretkeä ei saatu päätökseen sateiden ja mudan tähden. Läänitysruhtinaiden parissa närää herättänyt oli myös tapaus ”Artois”. Kuningas päätti, että aluetta hallitsisi vastedes Hugues de Conflans. Aiemmin Filip IV oli tehnyt päätöksen, joka oikeutti kreivitär Mahout'n kantamaan titteliä. Tämä oli siis syrjäyttänyt edesmenneen veljensä kuoleman jälkeen postuumina syntyneen pojan Robertin, joka myöhemmin tuli käyttämään Englannissa tapahtumaa hyväkseen yllyttäen Edvard III:ta vaatimaan kruunua itselleen.
Toinen pienempi konflikti syntyi maaorjien vapauttamisesta. Ludvig X halusi myydä vapautuskirjoja maaorjille, sillä se oli eräs keino paikata valtion kassaa, mutta lääninherrat vastustivat moista ajatusta. Kuninkaan aikeet olivat tässä asiassa valtiontaloudellisia, eivätkä lainkaan ihmisarvoa kunnioittavia.
Filip IV:n toimet lääninherrojen suhteen olivat herättäneet paljon tyytymättömyyttä näiden ylimysten parissa. Uuden kuninkaan valtaantulo mahdollisti muutoksen. Ludvig olikin pakotettu kuuntelemaan ylimysten mielipiteitä, jotta nämä eivät uudelleen nousisi kapinaan. On yleisesti tunnettua, että ylimyksiä johti kreivi Charles de Valois. Nuori hallitsija salli maasta poistettujen juutalaisten palata takaisin.
Avioliitot ja lapset

Ludvigin ensimmäinen puoliso vuonna 1305 oli Marguerite de Bourgone (1290–1315), joka oli Burgundin herttua Robert II:n (1248–1306) ja Agnès de Francen (1260–1325) tytär,.  Puolisonsa kanssa he olivat molemmat Kapetingi-sukua. Avioliitto piti mitätöidä vuonna 1314 aviorikoksen vuoksi, mutta paavi Klemens V oli juuri kuollut, eikä uutta paavia vielä oltu valittu.
Heille syntyi yksi lapsi:
Jeanne II (1311–1349), Navarran kuningatar 1328–1349, avioitui serkkunsa Philippe d'Évreux’n kanssa, josta avioliiton ansiosta (jure uxoris) tuli myös Navarran kuningas Filip III.
Viisi päivää Margueriten vankilassa kuoleman jälkeen elokuussa 1315 Ludvig X avioitui toisen kerran Clémence d'Anjou'n (1293–1328) kanssa. Hän oli myös Kapetingi-sukua ja Anjoun kreivi Charles Martelin ja Habsburg-sukuun kuuluneen Itävallan prinsessa Klementian tytär.
Heille syntyi lapsi Ludvigin kuoleman jälkeen:
Juhana I Postuumi (15. marraskuuta – 20. marraskuuta 1316), eli vain viisi päivää, Ranskan ja Navarran kuningas.
Skandaali

Ludvigin isä kuningas Filip IV Kaunis saattoi vielä elämänsä loppuvaiheessa todeta suvun jäsenten moraalin höltyneen. Kaikkia kolmea hänen miniäänsä epäiltiin aviorikoksesta. Vain Jeanne II du Bourgone, joka oli Filip V Pitkän puoliso, selvisi vähin tuomioin. Kaarle IV:n puoliso Blanche de Bourgogne tuomittiin  elinikäiseen vankeuteen. Tapahtumasarja tunnetaan ns. Neslen tornin skandaalina (Scandale de la Tour de Nesle), jossa toisensa osapuolena olivat normanniritarit Philippe ja Gaultier d'Aunay. Heidät kidutettiin julkisesti kuoliaiksi syytettyinä majesteettirikoksesta. Ludvig X:n puoliso Margueriteltä ajeltiin hiukset ja hänet tuomittiin aviorikoksesta syytettynä elinkautiseen vankeuteen Château-Gaillardin linnoitukseen Normandiassa. Hänet kuristettiin vankilassa kuoliaaksi elokuussa 1315.
Yleisesti levitettiin huhua, että petetty aviomies Ludvig X olisi käskenyt tukehduttamaan tai kuristamaan puolisonsa kuningatar Margueriten, jotta olisi voinut avioitua uudelleen. Avioliiton mitätöinti ei paavi Klemens V:n kuoltua (uutta ei oltu vielä valittu) ollut mahdollista. Samoin yleisesti kerrotaan, että yllyttäjänä olisi ollut kreivi Charles de Valois saadakseen kilpailijansa Enguerrand de Marignyn pois tieltään: Marigny hallitsi linnoituksia ja esti salamurhaajien pääsyn entisen kuningattaren luo. Varsinaisen likaisen työn olisi tämän mukaan tehnyt joku Valois’n kreivin uskottu palvelija. Nämä huhut kokosi yhteen ja muovasi järkiperäiseksi tarinaksi Ranskan akatemian jäsen Maurice Druon. Hänen mukaansa murhan toimeenpanijana olisi ollut vääryyttä kokeneeksi itsensä tuntenut, Valois'n kreiville kuolemaan asti uskollinen Artois’n kreivi Robert, joka lähetti murhan tekijäksi taitavan, uskotun asemiehensä.
Druon julkaisi tarinan kirjassaan Kirotut kuninkaat II: Kuristettu kuningatar (suom. Otava 1979).
Kuolema ja tennis

Temppeliritareiden suurmestari Jacques de Molay kirosi Filip IV Kauniin perilliset aina seitsemänteen sukupolveen saakka, kun hänet poltettiin roviolla. Olipa kirousta olemassa tai ei, niin vasta Kaarle VII:n, eli seitsemän kuninkaan kuluttua Ranska pääsi uudelleen jaloilleen.
Ludvig oli innokas jeu de paumen eli tenniksen kaltaisen pallopelin pelaaja, ja hän oli ensimmäinen henkilö, joka rakensi sisätenniskenttiä moderniin tyyliin. Ludvig ei pitänyt pelaamisesta ulkona ja rakennutti Pariisiin sisäkenttiä 1200-luvun lopulla. Aikanaan tämä muoti levisi kuninkaallisiin palatseihin ympäri Eurooppaa. 5. kesäkuuta 1316 Vincennes'n linnassa erityisen uuvuttavan pelin jälkeen Ludvig joi suuren määrän jäähdytettyä viiniä ja kuoli myöhemmin joko keuhkokuumeeseen tai keuhkopussintulehdukseen, vaikka epäiltiin myös myrkyttämistä. Ludvig on historian ensimmäinen tennispelaaja, joka tunnetaan nimeltä. Sanottiin etä hän oli kiinnostuneempi tästä pallopelistä kuin vaimostaan.
Kuollessaan 26-vuotiaana keuhkokuumeeseen kesäkuussa 1316 Ludvig X jätti raskaana olevan puolison ja kansakunnan suureen odotuksen tilaan. Charles de Valois oli tulevan lapsen setänä kiinnostunut sijaishallitsijan roolista. Kuitenkin valtakunnan ylimykset valitsivat tehtävään syntyvän lapsen sedän Filip V Pitkän. Marraskuussa syntynyt Juhana I eli vain 5 vuorokautta, mutta hänet kuitenkin heti synnyttyään julistettiin kuninkaaksi.
Perintö - Kuka hallitsee Ranskaa?

Juhana I:n jälkeen syntynyt tilanne oli aivan ennen kokematon Kapetingien suvun historiassa. Suoraa miespuolista perimystä ei enää ollut, eikä vastaavaa tilannetta ei oltu koettu aiemmin. Myös Ludvig X:n vanhimman lapsen Jeanne II:n mahdollinen aviottomuus eli laillisuus Ludvig X:n lapsena aiheutti ongelmia.
Ranskan ylimysten edessä oli uusi ongelma tai ainakin uudeksi todettu. Ranskan monarkki oli perinteisesti ns. vaalikuningas. Mutta Filip II Augustuksen jälkeen kuninkaan suvereniteetti oli ollut sitä luokkaa, että mitään nimellistäkään vaalia ei tarvittu, eikä myöskään kruununperijän kruunaamista jo isänsä elinaikana. Uudessa tilanteessa valtakunnan ylimykset katsoivat parhaaksi valita Ludvig X:n veljen Filip V Pitkän uudeksi hallitsijakseen. Kyse oli puhtaasti kansallisiin syihin perustuvasta valinnasta, sillä saalilainen laki tuli mukaan keskusteluihin vasta 1360-luvulla.
Filip V Pitkä otti näin itselleen kuninkaan tittelin. Mutta se ei tapahtunut aivan kiistattomasti ja ilman protesteja. Ludvigin ja Marguerite de Bourgognen tyttären Jeanne II Navarralaisen setä, Burgundin herttua, oli tyytymätön päätökseen. Jeannen oli todettu perivän Navarran kuningaskunnan, ja samaa oikeutta setä vaati myös Ranskan kruunun suhteen. Burgundin herttua hävisi kiistan ja joutui tyytymään sisarentyttärensä perintöosaan eli Navarran kruunuun. Näin päättivät Pariisiin kokoustaan pitämään tulleet valtakunnan herrat.
Kirjallisuutta

Leblanc-Ginet, Henri; Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997.
Les Rois de France. Judocus. Pariisi 1989.
Kirchhoff, Elisabeth; Rois et Reines de France. Sisältää myös Mémoires de Commines. 1996.
Wenzler, Claude; Généalogie des Rois de France. Èditions Ouest-France. 1994.
Ludvig X, kuvitus käsikirjoitukseen n. 1330-1340
Ludvig X, kuvitteellinen muotokuva 1550-luvulta
Ludvig X:n ja Clémence d' Anjou'n kruunajaiset 1315, Jean Fouquet 1400-luku
Tetrahydrogeranioli

| Tetrahydrogeranioli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3,7-dimetyylioktan-1-oli
CAS-numero:  106-21-8
PubChem CID:  7792
SMILES:  CC(C)CCCC(C)CCO
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H22O
Moolimassa:  158,276 g/mol
Kiehumispiste:  212–213 °C
Tiheys:  0,8285 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,064 g/l (20 °C)
Tetrahydrogeranioli (C10H22O) on alkoholeihin ja terpenoideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää ainesosana hajusteissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa tetrahydrogeranioli on väritöntä nestettä, jolla on ruusun- tai sitrushedelmienkaltainen makea tuoksu. Yhdiste liukenee hyvin muun muassa alkoholeihin ja alifaattisiin hiilivetyihin. Tetrahydrogeranioli on kiraalinen yhdiste, ja sillä on R- ja S-enantiomeerit. Luonnossa ainetta esiintyy muun muassa sitruspuiden ja kurjenpolvien eteerisissä öljyissä.
Tetrahydrogeraniolia valmistetaan pelkistämällä geraniolia, nerolia, sitronellolia tai sitraalia vedyttämällä. Katalyyttinä reaktiossa käytetään nikkeliä.
Tetrahydrogeraniolia käytetään tuomaan kukkaistuoksua hajuvesiin, saippuoihin ja shampoisiin sekä puhdistusaineisiin.
Luettelo SYL:n puheenjohtajista

Tämä on luettelo Suomen ylioppilaskuntien liiton (SYL) puheenjohtajista.
1920-luku

1927-1929 Eino B. Lehtinen
1930-luku

1930 Antti Soini
1931, 1.1.-27.9. Jussi Teljo
1931, 27.9-31.12. Einar Inkeroinen
1932 Lauri Aho
1933 Antti Soini
1934-1935 Paavo Turtola
1936 Keijo Loimu
1937 Niilo Elo
Vuonna 1937 uudistettiin sääntöjä, ja tämän jälkeen liittoa johti hallitukseen kuulumaton puheenjohtajisto.
1938-1939 Eino Saari
1930-luku > Hallituksen puheenjohtajat

1938-1939 Eero Manner
1940-luku

1940-1949 Eino Saari
1940-luku > Hallituksen puheenjohtajat

1940-1941, 9.4. asti Olavi Rytkönen
1941, 9.4.- 1945, 17.4. asti Eero Manner
1945, 17.4.- 1947, 1.3. asti Tauno Nurmela
1947, 1.3. - 1948, 11.5. asti Urpo Ratia, Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta
1948, 11.5 - 1949 Esko Similä
1950-luku

1950-1951 Eino Saari
1952-1953 Erkki Laurila
1954-1956 Eero Manner
1957-1959 Erkki Kangasaho
1950-luku > Hallituksen puheenjohtajat

1950 Esko Similä
1951-1952 Erkki Tynkkynen
1953 Pauli Leiwo
1954-1955 Martti Mutru, Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta
1956-1957 Lauri Kärävä
1958-1959 Hannu Kärkkäinen, Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta
1960-luku

1960-1962 Mikko Juva
1963-1964 Yrjö Blomstedt
1960-luku > Hallituksen puheenjohtaja

1960-1961 Pentti Mahlamäki
1962-1963 Timo S. Kylliäinen
1964 Matti Niemistö
Vuonna 1965 uudistettiin sääntöjä ja vanha, vuoden 1935 sääntömuutoksesta peräisin oleva hallituksesta erillään oleva liiton puheenjohtajisto lakkautettiin. Liittoa on tästä lähin johtanut liiton puheenjohtajana hallituksen puheenjohtaja.
1965 Carl-Olaf Homén
1966 Veikko Löyttyniemi
1967 Jussi Tuori
1968 Ulf Sundqvist
1969 Kimmo Eskola
1970-luku

1970 Pekka Puska, Turun yliopiston ylioppilaskunta
1971-1972 Seppo Härkönen
1973-1974 Jorma Ollila, Teknillisen Korkeakoulun Ylioppilaskunta
1975 Hannu Kemppainen, Oulun yliopiston ylioppilaskunta
1976-1977 Kari Sulkko
1978-1979 Jarmo Heimo
1980-luku

1980-1981 Marjo Timonen (o.s. Hirsimäki)
1982-1983 Tapani Mäkinen
1984-1985 Vesa Jussila
1986-1987 Hilkka Mattila, Taideteollisen korkeakoulun ylioppilaskunta
1988 Ebba Dåhli
1989 Katariina Poskiparta
1990-luku

1990 Kristiina Hartikainen, Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta
1991 Erja Salo, Tampereen yliopiston ylioppilaskunta
1992 Ossi Leikola, Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta
1993 Ari Mäkelä, Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta
1994 Arto Hakkarainen, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
1995 Aino Järvi, Tampereen yliopiston ylioppilaskunta
1996 Janne Laine, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
1997 Esa Iivonen, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
1998 Jarkko Kotamäki, Turun yliopiston ylioppilaskunta
1999 Heli Lantta, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta; Veikko Valli, Svenska handelshögskolans studentkår
2000-luku

2000 Tommi Himberg, Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunta
2001 Esa Perkiö, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
2002 Elina Moisio, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
2003 Tommi Laitio, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
2004 Oskari Nokso-Koivisto, Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta
2005 Arttu Laasonen, Lappeenrannan teknillisen yliopiston ylioppilaskunta
2006 Ilkka Wennberg, Tampereen yliopiston ylioppilaskunta
2007 Lasse Männistö, Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta
2008 Tuomas Telkkä, Lappeenrannan teknillisen yliopiston ylioppilaskunta
2009 Jussi Rauvola, Sibelius-Akatemian ylioppilaskunta
2010-luku

2010 Matti Parpala, Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta
2011 Katri Korolainen-Virkajärvi, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
2012 Jarno Lappalainen, Aalto-yliopiston ylioppilaskunta
2013 Marina Lampinen, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta
2014 Piia Kuosmanen, Aalto-yliopiston ylioppilaskunta
2015 Jari Järvenpää, Tampereen yliopiston ylioppilaskunta
2016 Heikki Koponen, Aalto-yliopiston ylioppilaskunta
2017 Riina Lumme, Turun yliopiston ylioppilaskunta
2018 Miika Tiainen, Turun yliopiston ylioppilaskunta
2019 Sanni Lehtinen, Tampereen yliopiston ylioppilaskunta / Tampereen ylioppilaskunta
2020-luku

2020 Tapio Hautamäki, Aalto yliopiston ylioppilaskunta
2021 Annika Nevanpää, Tampereen ylioppilaskunta
2022 Konstantin Kouzmitchev, Aalto yliopiston ylioppilaskunta
2023 Lotta Pennala, os. Leinonen, Oulun yliopiston ylioppilaskunta
2024 Akseli Tiitta, Turun yliopiston ylioppilaskunta
2025 Anselmi Auramo, LUT-yliopiston ylioppilaskunta
Lisätietoa

Harmo, Mauno: Kielitaistelusta Korkeakoulupolitiikkaan 1971
Luettelo Suomen hautausmaista

Suomessa on noin tuhat hautausmaata. Tässä luettelossa on nykyisiä Suomessa olevia vainajille tarkoitettuja hautausmaita, ei kuitenkaan pieniä yksityisiä hautausmaita, kuten yhden  suvun tai perheen käyttöön perustettuja hautausmaita. Luettelossa ei myöskään ole Suomen sisällissodan joukkohautoja eikä arkeologisia kalmistoja.
Hautausmaat on luetteloitu sijaintikunnittain. Valtaosa hautausmaista on evankelis-luterilaisten seurakuntien hautausmaita ja pääsääntöisesti kussakin kunnassa on oma, vain sen kunnan alueella toimiva seurakunta.
Luettelo

Hautausmaat ovat sijaintikunnan mukaisessa järjestyksessä. Sarakkeessa ”Laji” on ilmoitettu hautausmaata hallinnoiva seurakuntatyyppi tai muu toimija: Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta (ev.lut.), Suomen ortodoksisen kirkon seurakunta (ortod.), Suomen katolisen kirkon seurakunta (kat.), Suomen Vapaakirkon seurakunta (Svk), Suomen Islam-seurakunnan hautausmaa (tatar), juutalaisen seurakunnan hautausmaa (jc) tai jos on kyseessä tunnustukseton hauta-alue (t:ton), sotilas- (sot.) tai sankarihautausmaa (sank.). Tunnuksella ”muu” on merkitty näihin kuulumaton hauta-alue tai hautausmaa.
Yleensä kunnan alueella toimivan seurakunnan hautausmaa on kyseisessä kunnassa, mutta joitakin hautausmaita on naapurikunnan alueella: Helsingin seurakuntayhtymän Honkanummen hautausmaa on Vantaalla, Keravan seurakunnan hautausmaa on Tuusulassa, Tampereen ev.lut. seurakuntayhtymän Vatialan hautausmaa Kangasalla ja Helsingin Pitäjänmäen sankarihautausmaa on Espoon puolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hautausmaita Suomessa Wikimedia Commonsissa
Donald Trumpin II hallitus

| Donald Trumpin II hallitus |
| --- | --- |
  Yhdysvaltain 47. kabinetti
Toimikausi alkoi:  20. tammikuuta 2025
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Donald Trump
Hallituspuolueet:  Republikaanit
Oppositiopuolueet:  Demokraatit
Historia
Vaalit:  Yhdysvaltain presidentinvaalit 2024
Edellinen:  Joe Bidenin hallitus
Donald Trumpin II hallitus (engl. Second cabinet of Donald Trump) aloitti toimensa 20. tammikuuta 2025 Donald Trumpin astuessa virkaan Yhdysvaltain 47. presidenttinä.
Valitun presidentin nimeämien ehdokkaiden on läpäistävä turvaselvitys ja saatava senaatin hyväksyntä ennen virkaan nimittämistä. Senaatin käsittelystä odotetaan helppoa, sillä Trumpin puolueella republikaaneilla on enemmistö senaatissa.
Donald Trumpin siirtymäkauden tiimiä johtivat Linda McMahon ja Howard Lutnick.  Se ei noudattanut perinteisiä tapoja siirtää liittovaltion virastojen valta nykyhallinnolta Trumpin tulevalle hallinnolle.
Trump on myös kieltäytynyt liittovaltion poliisin FBI:n taustaselvityksistä nimitystensä osalta.
Alkuperäinen oikeusministeriehdokas Matt Gaetz vetäytyi ehdokkuudesta.
Nykyinen hallitus > Yhdysvaltain presidentti

| Virka | Viranhaltija | Astui virkaan | Puolue |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yhdysvaltain presidentti |  Donald Trump | 20. tammikuuta 2025 | Republikaanit |
Nykyinen hallitus > Yhdysvaltain varapresidentti

| Virka | Viranhaltija | Astui virkaan | Puolue |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yhdysvaltain varapresidentti |  J. D. Vance | 20. tammikuuta 2025 | Republikaanit |
Nykyinen hallitus > Trumpin nimeämät ministerit

| Virka | Viranhaltija | Virassa | Puoluetausta |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ulkoministeri |  Marco Rubio | 21. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Valtiovarainministeri |  Scott Bessent | 28. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Puolustusministeri |  Pete Hegseth | 25. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Oikeusministeri |  Pam Bondi | 5. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Sisäministeri |  Doug Burgum | 1. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Maatalousministeri |  Brooke Rollins | 13. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Kauppaministeri |  Howard Lutnick | 21. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Työministeri |  Lori Chavez-DeRemer | 11. maaliskuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Terveysministeri |  Robert F. Kennedy Jr. | 13. helmikuuta 2025 – | Sitoutumaton (2023–) Demokraatit (ennen vuotta 2023) |
|  Asunto- ja kaupunkikehityksen ministeri |  Scott Turner | 5. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Liikenneministeri |   Sean Duffy | 28. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Energiaministeri |  Chris Wright | 4. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Opetusministeri |   Linda McMahon | 3. maaliskuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Veteraaniasiainministeri |  Doug Collins | 5. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Kotimaan turvallisuuden ministeri |  Kristi Noem | 25. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
Nykyinen hallitus > Trumpin nimeämät ministerin arvoiset virkamiehet

| Virka | Viranhaltija | Virassa | Puoluetausta |
| --- | --- | --- | --- |
|  Valkoisen talon kansliapäällikkö |  Susie Wiles | 20. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Ympäristönsuojeluviraston johtaja |  Lee Zeldin | 29. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Valkoisen talon budjettijohtaja |  Russell Vought | 7. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Kansallisen tiedustelupalvelun johtaja |  Tulsi Gabbard | 12. helmikuuta 2025 – | Republikaanit (2024–) Sitoutumaton (2022–2024) Demokraatit (1999–2022) |
|  Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun johtaja |  John Ratcliffe | 23. tammikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Valkoisen talon kauppaedustaja |  Jamieson Greer | 27. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Pienyrityshallinnon johtaja |  Kelly Loeffler | 20. helmikuuta 2025 – | Republikaanit |
|  Yhdistyneiden kansakuntien suurlähettiläs |  Elise Stefanik | – | Republikaanit |