stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suojeluskunta
Suojeluskuntien yhteiskunnallinen luonne

Suojeluskuntien rooli porvarillista järjestystä ylläpitävänä taistelujärjestönä tuki pitkään sisällissodan synnyttämää kansan jakautumista. Järjestön paikallistason tehtäviin kuului esimerkiksi kelpoisuuslausuntojen antaminen kutsuntaikäisistä miehistä. Asepalvelukseen otettiin vain ne, jotka saivat paikallisen suojeluskuntaupseerin hyväksynnän, eikä niille, joilla oli lähisuvussa ollut punakaartilaisia, annettu mielellään sotilaskoulutusta. Toisaalta Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ei suositellut jäseniään tai kannattajiaan liittymään suojeluskuntiin ennen kuin 1940 ja Suomen Kommunistinen Puolue oli Suomessa kielletty.
Ensisijaisesti järjestön jäsenkunta koostui pienviljelijöistä ja pikkuporvareista. Upseeristo oli kuitenkin pääosin yläluokkaista. Kuten muussakin valtakunnallisesti järjestetyssä ja ylhäältä ohjatussa kansalaisjärjestötoiminnassa, myös suojeluskunnissa hierarkkinen rakenne vastasi usein paikallista sosiaalista hierarkiaa. Virallisesti suojeluskunnat oli epäpoliittinen järjestö, mikä käytännössä tarkoitti, että ne eivät tehneet eroa erilaisten porvarillisten mielipiteitten välillä.
Sisällissodassa punaisten puolella olleet työläiset pitivät suojeluskuntiin liittymistä luokkapetturuutena. Kun jotkut työnantajat kuitenkin edellyttivät suojeluskuntien jäsenyyttä, kuului suojeluskuntiin myös jonkun verran työväestöä. Tilanne muuttui hieman talvisodan aikana. Kansallisen yhtenäisyyden nimissä SDP:n puheenjohtaja Väinö Tanner antoi talvisodan aikana lausunnon, ettei sosiaalidemokraattisilla työläisillä ollut mitään syytä olla kuulumatta suojeluskuntiin. Samaan aikaan työmarkkinaosapuolet sopivat työehtosopimusjärjestelmän luomisesta tammikuun kihlauksessa. Käytännössä kuitenkin hyvin harvat vasemmistolaiset liittyivät vielä tämänkään jälkeen järjestöön.
Lapuan liikkeen mahtiaikoina 1920–1930-luvun vaihteessa myös jotkut suojeluskuntalaiset syyllistyivät ammattiyhdistysaktiivien ja vasemmistolaisten suomalaisten terrorisointiin. Ammattiyhdistysten jäseniä uhkailtiin väkivallalla, estettiin kulkemasta töihinsä ja aika ajoin myös pahoinpideltiin. Lisäksi suojeluskuntalaisia käytettiin joitakin kertoja lakonmurtajina. Virallisesti suojeluskuntien johto ei tällaista valtuuttanut, mutta käytännössä antoi sen tapahtua.
Suojeluskuntien luonteen muuttuminen 1930-luvulla

Suojeluskuntia kehitettiin 1930-luvulla Mäntsälän kapinan jälkeen voimakkaasti. Kommunistien aiheuttaman vallankumousvaaran katsottiin väistyneen ja esimerkiksi Tampereen suojeluskunta lakkasi harjoittelemasta kaupungin valtausta. Sen sijaan suojeluskunnista kehitettiin eversti Aksel Airon johdolla Puolustusvoimien aluejärjestö, joka sai tehtäväkseen liikekannallepanon järjestämisen. Suojeluskuntayksiköille annettiin selkeät kotirintamatehtävät, ja suojeluskuntaan kuuluneet nuoremmat miehet sijoitettiin liikekannallepanossa vakinaisen armeijan yksiköihin.
Suojeluskuntien muuttuminen armeijan aluejärjestöksi muutti niiden luonnetta. Niiden kyky itsenäiseen sodankäyntiin poistui ja suojeluskuntien komentotie integroitui käytännössä osaksi Puolustusvoimain yleistä johtamisjärjestelmää. Muutos ei ollut erityisen näkyvä ruohonjuuritasolla, mutta oli selvä ammattilaisille. Sotamarsalkka C. G. E. Mannerheim valittikin 1930-luvun loppupuolella puolileikillään Airon tuhonneen suojeluskuntajärjestön.
Suojeluskuntien luonteen muuttuminen 1930-luvulla > Fasismia vastustamaan

Suomalaisia lähti vuonna 1935 Abessiniaan (Etiopiaan) taistelemaan Mussolinin fasistisen Italian hyökkäystä vastaan. Myös suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehti tuki vahvasti Abessinian puolustustaistelua.
Suojeluskunnat toisen maailmansodan aikana

Toisen maailmansodan aikana suojeluskunnat toimivat integroidusti osana Puolustusvoimia. Erityisiä suojeluskuntajoukkoja ei muodostettu ja suojeluskuntapiirien esikunnat muodostivat paikalliset sotilashallintoelimet. Suojeluskuntalaiset toimivat hajautetusti omissa tehtävissään eri yksiköissä.
Moskovan rauhan vuoksi Suomen alueluovutuksista johtuen organisoitiin suojeluskunnat uudelleen 30. elokuuta 1940. Tämän jälkeen suojeluskuntapiirit olivat seuraavat:
| Käsivarsikilpi | Kokardi | Nimi | Esikunnan sijaintipaikka |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | Suojeluskuntain Yliesikunta | Helsinki |
|  |  | Helsingin suojeluskuntapiiri – Helsingfors skyddskårsdistrikt | Helsinki |
|  |  | Nylands Södra skyddskårsdistrikt | Helsinki |
|  |  | Etelä-Kymenlaakson suojeluskuntapiiri | Kotka |
|  |  | Pohjois-Kymenlaakson suojeluskuntapiiri | Kouvola |
|  |  | Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiiri | Kerava |
|  |  | Suur-Saimaan suojeluskuntapiiri | Lappeenranta |
|  |  | Lahden suojeluskuntapiiri | Lahti |
|  |  | Kanta-Hämeen suojeluskuntapiiri | Hämeenlinna |
|  |  | Lounais-Hämeen suojeluskuntapiiri | Forssa |
|  |  | Pirkka-Hämeen suojeluskuntapiiri | Tampere |
|  |  | Jyväskylän suojeluskuntapiiri | Jyväskylä |
|  |  | Savonlinnan suojeluskuntapiiri | Savonlinna |
|  |  | Saimaan suojeluskuntapiiri | Pieksämäki |
|  |  | Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiiri | Joensuu |
|  |  | Pohjois-Savon suojeluskuntapiiri | Kuopio |
|  |  | Mikkelin suojeluskuntapiiri | Mikkeli |
|  |  | Kainuun suojeluskuntapiiri | Kajaani |
|  |  | Iisalmen suojeluskuntapiiri | Iisalmi |
|  |  | Raahen suojeluskuntapiiri | Raahe |
|  |  | Oulun suojeluskuntapiiri | Oulu |
|  |  | Pohjolan suojeluskuntapiiri | Kemi |
|  |  | Länsi-Pohjan suojeluskuntapiiri | Tornio |
|  |  | Etelä-Pohjanmaan Läntinen suojeluskuntapiiri | Seinäjoki |
|  |  | Etelä-Pohjanmaan Itäinen suojeluskuntapiiri | Seinäjoki |
|  |  | Kokkolan suojeluskuntapiiri | Kokkola |
|  |  | Sisä-Suomen suojeluskuntapiiri | Suolahti |
|  |  | Vasa skyddskårsdistrikt | Vaasa |
|  |  | Porin suojeluskuntapiiri | Pori |
|  |  | Etelä-Satakunnan suojeluskuntapiiri | Vammala |
|  |  | Pohjois-Satakunnan suojeluskuntapiiri | Kankaanpää |
|  |  | Turunmaan suojeluskuntapiiri – Åbolands skyddskårsdistrikt | Turku |
|  |  | Varsinais-Suomen suojeluskuntapiiri | Turku |
|  |  | Vakka-Suomen suojeluskuntapiiri | Rauma |
|  |  | Salon suojeluskuntapiiri | Salo |
|  |  | Raseborgs skyddskårsdistrikt suojeluskuntapiiri | Tammisaari |
|  |  | Ålands skyddskårsdistrikt | Maarianhamina |
Ahvenanmaalla toimi lisäksi Ålands Hemvärn.
Suojeluskuntien lakkauttaminen

Suojeluskunnat lakkautettiin 19. syyskuuta 1944 allekirjoitetun Välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla. Artiklan sanamuoto kuului:
Aluksi pykälän ei katsottu välttämättä koskevan suojeluskuntia näiden virallisesti epäpoliittisen luonteen vuoksi. Valvontakomissio kuitenkin piti suojeluskuntia organisoituna sotilaallisena järjestönä. Maan, jonka sotavoimien vahvuutta säänneltiin rauhansopimuksessa, ei ollut sopivaa pitää hyvin koulutettua, aseistettua ja organisoitua vapaaehtoisjärjestöä, jonka vahvuutta ei laskettu armeijan määrävahvuuteen. Lisäksi Neuvostoliiton johtamalle valvontakomissiolle oli ideologisesti mahdotonta sallia alun perin punaisia vastaan suunnatun porvarillisen taistelujärjestön säilyttämistä.
30. syyskuuta 1944 Suojeluskuntajärjestö kenraaliluutnantti Malmbergin johdolla ja Suomen Punainen Risti tekivät sopimuksen, jonka mukaan suojeluskuntajärjestön omaisuus siirtyisi sen lakkauttamisen myötä Punaiselle Ristille. Järjestö ei ehtinyt lakkauttaa itse itseään, kun valvontakomission päällikkö Andrei Ždanov lähetti 30. lokakuuta presidentti Mannerheimille kirjeen, jossa vaadittiin suojeluskuntien lakkauttamista. 3. marraskuuta Mannerheim allekirjoitti eduskunnan hyväksymän lain (770/1944), jolla suojeluskunnat lakkautettiin. Tämän jälkeen puolustusministeriö määräsi 6. marraskuuta, että järjestön toiminta on lakkautettava seuraavana päivänä. Ždanov oli jo ennen kirjallista lakkautusvaatimusta ilmoittanut suullisesti usealle henkilölle, ettei valvontakomissio pitänyt suojeluskuntajärjestön toiminnan jatkumista suotavana.
Valvontakomission brittiläiset jäsenet saivat tiedon suojeluskuntien lakkautusvaatimuksesta vasta sen jättämistä seuranneena päivänä. Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen Helsinkiin lähettämä ”poliittinen edustaja” Francis Shepherd esitti epäilynsä lakkauttamisen tarkoituksenmukaisuudesta, koska hän piti toimenpidettä kovana iskuna suomalaisille, jotka olivat tosin ottaneet sen vastaan järkevästi ja rauhallisesti. Shepherd pelkäsi, että lakkauttamisesta saattaisi seurata väärinymmärrettyyn patriotismiin ja venäläisvastaisuuteen perustuvan maanalaisen järjestön syntyminen. Kuvaavaa oli, ettei Britannian ulkoministeriö, jolle Shepherd toimitti asiasta raportin, ollut edes tiennyt suojeluskuntajärjestön olemassaolosta.
Suojeluskuntien tehtävät Puolustusvoimien aluejärjestönä siirtyivät sotilaspiireille, joita kutsuttiin ”aluejärjestöksi” vielä 1960-luvulla.
Myös Lotta Svärd -järjestö aloitti toimenpiteet omaisuuden siirtämiseksi Suomen Naisten Huoltosäätiölle, nykyiselle Lotta Svärd -säätiölle. 23. marraskuuta 1944 Valvontakomissio määräsi myös Lotta Svärdin lopetettavaksi.
Muistomerkkejä

Suomessa on useita suojeluskuntalaisille osoitettuja muistomerkkejä, joista suuri osa on sisällissodan valkoisiin liittyviä muistomerkkejä.
Kirjallisuutta

Vasara, Erkki: Valkoisen Suomen urheilevat soturit, Suojeluskuntajärjestön urheilu- ja kasvatustoiminta vuosina 1918-1939. Bibliotheca Historica 23. Suomen historiallinen seura 1997. ISBN 951-710-062-0
Selén, Kari: Sarkatakkien maa: Suojeluskuntajärjestö ja yhteiskunta 1918–1944.  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25684-6
Selén, Kari ja Pylkkänen, Ali: Sarkatakkien armeija: Suojeluskunnat ja suojeluskuntalaiset 1918–1944.  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29418-7
Tikka, Marko: Valkoisen hämärän maa? Suojeluskunnat, virkavalta ja kansa.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-803-2
Tikka, Marko: Suomen levottomat vuodet 1917–1921.  Ajatus Kirjat, 2006.  ISBN 951-20-7051-0
Roselius, Aapo: Teloittajien jäljillä: valkoisten väkivalta Suomen sisällissodassa.  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-3841-7
Korpisaari, Harri: Itsenäisen Suomen puolesta: Sotilaskomitea 1915–1918.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009.  ISBN 978-952-222-144-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suojeluskunta Wikimedia Commonsissa
Tietoa suojeluskuntia koskevista lähteistä (Arkistolaitos)
Suomalaisen klubin Mannerheim-sivuston artikkeli Suojeluskunnista
Tampereen yliopiston teemasivut
Paikallisia SK-perinnelinkkejä (Arkistoitu – Internet Archive)
Luettelo Suojeluskuntapiireistä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Asetus Suojeluskunnista (86/1918)
Asetus Suojeluskunnista (212/1921)
Laki suojeluskuntajärjestöstä (347/1927)
Asetus suojeluskuntajärjestöstä (156/1928)
Laki suojeluskuntajärjestöstä annetun lain kumoamisesta (770/1944)
Vuonna 1905 lakkautettu Suomen kaarti.
Helsingin Yliopistokaarti vuonna 1905.
Suojeluskuntien kilvet ja merkit
Parikkalan Harjulinnan suojeluskuntatalo valmistui juuri ennen sota-aikaa, vuosina 1937 ja 1938.
Suojeluskuntalaisen Pentti Papinahon muistomerkki Seinäjoella.
Suomen juutalaisluovutukset

Suomen juutalaisluovutuksilla viitataan jatkosodan aikaisiin tapauksiin, joissa Suomi luovutti Saksalle juutalaisia pakolaisia ja sotavankeja. Luovutetut joutuivat keskitysleireille tai Einsatzgruppen-ryhmien tai muiden saksalaisten organisaatioiden teloittamiksi. Suomi luovutti kahdeksan juutalaista pakolaista ja joitakin kymmeniä juutalaisia sotavankeja. Jälkeenpäin on arvioitu, että luovutusten syy oli Saksan painostus.
Heinrich Himmlerin vierailu Suomessa

Ennen luovutuksia Suomessa oli vieraillut Saksan SS:n valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler heinä-elokuun vaihteessa 1942. Himmler oli tiedustellut pääministeri Jukka Rangellilta Suomen juutalaisten tilannetta, jolloin Rangell oli jälkikäteisen kertoman mukaan korostanut pienen juutalaisvähemmistön sulautuneen suomalaiseen yhteiskuntaan sen tasavertaisina jäseninä ja osallistuneen sotaan muiden suomalaisten rinnalla. Rangell olisi lopettanut keskustelun aiheesta toteamalla: ”Wir haben keine Judenfrage” (”Meillä ei ole minkäänlaista juutalaiskysymystä”). Gideon Bolotowskyn mukaan tästä lausumasta ei kuitenkaan ole todisteena dokumentteja eikä aikalaismuistiinpanoja, vaan hänen mukaansa se on 1950-luvulla syntynyt kertomus, kun geopoliittinen tilanne oli jo erilainen. Himmler ei palannut vierailunsa jälkeen asiaan; tosin hänen on Saksaan palattuaan kerrottu kiukutelleen ”tuosta täivaltiosta, jonka niskat Führer voisi vääntää nurin millä hetkellä tahansa”. Max Jakobsonin mukaan Suomen juutalaisten tuhoaminen kuului kuitenkin Hitlerin Saksan kaavailemaan ”Euroopan juutalaiskysymyksen lopulliseen ratkaisuun”, mikä ilmenee Wannseessa lähellä Berliiniä tammikuussa 1942 pidetyn, asiaa koskeneen salaisen kokouksen pöytäkirjasta. Myös Adolf Hitlerin kesäkuussa 1942 tapahtuneeseen Suomen-vierailun yhteydessä oli liikkunut huhuja hänen suomalaisille esittämistään juutalaisia koskevista vaatimuksista.
Oman versionsa Himmlerin vierailusta kertoi myöhemmin hänen henkilökohtainen hierojansa, virolaissyntyinen Suomen kansalainen Felix Kersten vuonna 1947 julkaistuissa muistelmissaan. Kersten kehitti kuvauksestaan suoranaisen jännityskertomuksen väittämällä, että Himmlerillä olisi ollut salkussaan mukanaan luettelo Suomen juutalaisista, joita tämä olisi vaatinut luovutettaviksi Saksaan, ja että Suomen viranomaiset olisivat saaneet luettelon salaa valokuvatuksi. Kerstenin mukaan pääministeri Jukka Rangell olisi yrittänyt hädissään voittaa aikaa selittämällä, ettei asiasta voitu tehdä päätöksiä, koska eduskunta ei ollut koolla. Tämän jälkeen asia Kerstenin mukaan vain unohtui. Mitkään asiakirjat tai muut tietolähteet eivät kuitenkaan tue Kerstenin väitteitä. Max Jakobsonin mukaan Kerstenillä oli taipumus patologiseen valehteluun, vaikka eräissä tapauksissa tämä todella toimikin juutalaisten ja muiden Hitlerin Saksassa vainon kohteiksi joutuneiden pelastajana. Kersten oli ainoa, joka pystyi lievittämään Himmlerin kouristuksenomaisia vatsakipuja, mitä Kersten käyttikin hyväkseen kiristääkseen päämieheltään lupauksia vainottujen vapauttamisesta.
Jälkiarvioita

Heikki Ylikangas arvioi, että syy juutalaispakolaisten luovuttamiseen oli Saksan esittämä painostus. Saksa asetti juutalaisten luovutuksen edellytykseksi viljan toimittamiselle Suomeen. Juutalaisia Suomen kansalaisia Suomi ei missään vaiheessa sotaa luovuttanut. Saksan suurlähettiläs Wipert von Blücher ilmoitti myöhemmässä vaiheessa sotaa raportissaan Adolf Hitlerille, että Suomi ei tule vaarantamaan sen juutalaisia kansalaisia missään tapauksessa. Historioitsija Henrik Meinanderin mukaan Hitler hyväksyi tämän realistisesti.
Max Jakobsonin mukaan Saksa ei missään vaiheessa esittänyt Suomelle – ainakaan virallisesti – vaatimuksia juutalaisten luovuttamiseksi sen enempää kuin pakottanut Suomea omaksumaan kansallissosialistista ideologiaa. Jakobson katsoo Suomen olleen Saksalle sen verran arvokas myötäsotija, että Saksa ei halunnut rasittaa maiden välejä nostamalla esille sellaisia kysymyksiä, joiden se tiesi olevan Suomelle vastenmielisiä. Jukka Tarkan mielestä luovutusten perusteena eivät olleet sen enempää poliittiset kuin rodullisetkaan syyt, vaan ainoastaan pikkusieluisten suomalaisten poliisivirkamiesten halu mielistellä saksalaisia virkaveljiään. Toisaalta tapaus osoitti myös, että lehdistö pystyi sensuurista huolimatta toimimaan valtiollisena vahtikoirana ja katkaisemaan tapahtumaketjun, josta olisi muutoin tullut Suomelle haitallinen moraalinen riippakivi. Paasikiven hallituksen vuonna 1945 asettaman Hornborgin komitean mietinnössä todettiin, että karkotusten keskeyttämisellä ”Suomi pelastettiin lähtemättömästä häpeätahrasta”. ”Ei kuitenkaan täydellisesti – kahdeksan henkilöä joutui tämän mielettömän epäinhimillisyyden uhreiksi.”
Anteeksipyynnöt

Pääministeri Paavo Lipponen pyysi marraskuussa 2000 Suomen valtion ja kaikkien suomalaisten puolesta anteeksi juutalaisten luovuttamista Gestapolle. Helsingin juutalainen seurakunta paljasti silloin Rafael Wardin ja Niels Haukelandin suunnitteleman muistomerkin Tähtitorninmäellä Helsingissä. Samaan aikaan Suomen evankelisluterilaisen kirkon kirkolliskokous pyysi juutalaisilta anteeksi sitä, että kirkko oli 1930- ja 1940-luvulla vaiennut natsi-Saksan rikoksista juutalaisia kohtaan eikä ollut puuttunut juutalaispakolaisten luovuttamiseen Suomesta Saksaan.
Muistomerkit > Juutalaisen seurakunnan muistomerkki

Helsingin juutalaisen seurakunnan sisäpihalla sijaitsee Harry Kivijärven ja Sam Vannin suunnittelema juutalaisluovutusten muistomerkki vuodelta 1970.
Muistomerkit > Juutalaispakolaisten muistomerkki

Niels Haukelandin ja Rafael Wardin suunnittelema muistomerkki "Apua anovat kädet" sijaitsee Helsingin Tähtitorninmäellä lähellä Eteläsatamaa, josta luovutettuja pakolaisia kuljettanut laiva lähti matkaan. Muistomerkki koostuu metrin korkuisesta graniittipaadesta ja kahdesta siihen nojaavasta reliefistä. Muistomerkin sivuille on kaiverrettu luovutettujen nimet.
Muistomerkit > Kompastuskivi-muistokivet

Suomessa on seitsemän katukivetyksen keskelle valettua kompastuskivi-muistokiveä (saks. Stolperstein). Kompastuskivet ovat saksalaisen taiteilijan Gunter Demnigin aloitteesta syntynyt taideprojekti, jolla muistetaan holokaustin uhreja. Kolme ensimmäistä kiveä on valettu Helsingin Munkkiniemeen siellä asuneiden Georg ja Janka Kollmannin sekä heidän puolitoistavuotiaan poikansa Franz Olof Kollmannin muistoksi. Elias Kopelowskyä muistava kivi puolestaan valettiin kesäkuussa 2019 hotelli Tornin edustalle. Loput neljä kompastuskiveä asennettiin Korkeavuorenkadulle ja Hakaniemeen vuonna 2020. Saksalaissyntyiselle kauppamatkustajalle Hans Szybilskille on suunniteltu muistokiven valamista myös Ruotsiin, jossa hän oleskeli ennen Suomeen tuloaan.
Muistopäivä

Auschwitzin tuhoamisleirin vuonna 1945 tapahtunut vapautumispäivä 27. tammikuuta oli Suomessa vainojen uhrien muistopäivä vuosina 2003–2023 ja on vuodesta 2024 alkaen holokaustin uhrien muistopäivä.
Käsittely kirjallisuudessa

Luovutuksista ovat kirjoittaneet muun muassa Elina Sana (ent. Suominen), Hannu Rautkallio ja Oula Silvennoinen. Elina Sanan kirjasta Luovutetut käynnistyi Luovutetut-tutkimushanke. Yhdysvaltalainen Simon Wiesenthal -keskus vaati Sanan kirjaan viitaten Suomea selvittämään kaikkien Suomesta jatkosodan aikana Saksaan luovutettujen ihmisten kohtalon ja saattamaan luovutuksista vastanneet henkilöt rangaistuksiin. Aihetta on käsitelty myös Heikki Ylikankaan näytelmässä Ne kahdeksan valittua. Teos Kuolemanlaiva S/S Hohenhörn – juutalaispakolaisten kohtalo Suomessa palkittiin tiedonjulkistamispalkinnolla ja Luovutetut Tieto-Finlandialla.
Kirjallisuutta

Rautkallio, Hannu: Holokaustilta pelastetut.  WSOY, 2004.  ISBN 978-951-0-29602-8
Sana, Elina: Kuoleman laiva S/S Hohenhörn: Juutalaispakolaisten kohtalo Suomessa.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29218-4
Tilli, Jouni: Luovutuskeskustelu menneisyyspolitiikkana: Elina Sanan Luovutetut jatkosotaan liittyvän historiapolicyn kritiikkinä. (PDF) (Pro gradu -tutkielma) Syksy 2006. Jyväskylän yliopisto, Yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitos. Viitattu 16.11.2008.
Westerlund, Lars (toim.): Pow Deaths and People Handed Over to Germany and the Soviet Union in 1939–55.  (A research report by the Finnish National Archives)  Kansallisarkisto, 2008.  ISBN 978-951-53-3140-3  Teoksen verkkoversio (PDF) Viitattu 26.5.2015. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Näkökulmia ja reaktioita Elina Sanan Luovutetut -kirjaan. Agricola – Suomen humanistiverkon julkaisusarja, osa 4. (2003-)
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet 
Kollmannin perheen kompastuskivet Helsingissä.
Suomen esihistoria

Kiuruvedeltä Pohjois-Savosta löytynyt kivikautinen reikäkirves, johon on työstetty ihmisen kasvot.
Suomen esihistoria on Suomen historiallista aikaa edeltänyt aika, jolta ei ole kirjoitettuja lähteitä. Se käsittää nykyisen Suomen alueen menneisyyden noin 1300-lukuun asti. Suomen esihistoriallinen aika alkoi, kun ensimmäiset asukkaat tulivat Suomeen viime jääkauden jälkeen noin vuonna 8850 eaa. Jääkausi tuhosi merkit mahdollisesta senaikaisesta ja sitä edeltäneestä asutuksesta Suomessa. Suomen esihistoria jaetaan kivikauteen (–1500 eaa.), pronssikauteen (1500 eaa. – 500 eaa.) ja rautakauteen (500 eaa. – 1200/1300 jaa.). On mahdollista, joskaan ei varmaa, että Suomen alueen lounaisrannikolla puhuttiin kivikauden lopulla melko pitkän aikaa kantaindoeuroopan kieltä. On myös mahdollista, että Suomen alueelle on pronssikaudella päätynyt monien sittemmin kadonneiden suomen sukukielten puhujia. Kuitenkaan itämerensuomalaiset tai saamelaiset eivät vielä tuolloin Suomen alueelle saapuneet. Tutkijat eivät tiedä varmaksi, mitä kieltä Suomen alueen asukkaat puhuivat ennen ajanlaskun alkua.
Suomen esihistorian jaksottelu

Kivikausi (8850–1900/1700 eaa.)
Paleoliittinen kausi (ennen jääkautta ja jääkauden aikana)
Mesoliittinen kausi (esikeraaminen kausi)
Suomen asuttamisen jakso (noin 9000 – 7500 eaa.)
Suomusjärven kulttuuri eli esikeraaminen kausi (noin 7500 − 5100 eaa.)
Neoliittinen eli keraaminen kausi
Varhaisneoliittinen kausi (5100 – 3200 eaa.)
Keskineoliittinen kausi (3200 – 2500 eaa.)
Myöhäisneoliittinen kausi (2500 – 1500 eaa.)
Pronssikausi (1700–500 eaa.)
Varhaispronssikausi (1300 – 1000 eaa.)
Myöhäispronssikausi (1000 – 500 eaa.)
Rautakausi (500 eaa. – 1200/1300 jaa.)
Varhaisrautakausi (500 eaa. – 400 jaa.), joka sisältää esiroomalaisen rautakauden (n. 500 eaa. − 50 jaa.), vanhemman- (50 – 200 jaa.) ja nuoremman roomalaisen rautakauden (200 − 400 jaa.)
Keskirautakausi (400 – 800 jaa.), joka sisältää kansainvaellusajan (400 − 550 jaa.) ja merovingiajan (550 − 800 jaa.)
Myöhäisrautakausi (800 – 1250/1300 jaa.), joka sisältää viikinkiajan (800 − 1050 jaa.) ja ristiretkiajan (1050 − 1300 jaa.)
Käsite varhainen metallikausi sisältää pronssikauden ja rautakauden alkuvaiheet 1500 eaa.–200 jaa., jolloin metallit olivat vielä suhteellisen harvinaisia. Länsi-Suomessa varhaismetallikausi voidaan katsoa alkavan vasta 1300 eaa., kun taas Itä-Suomessa sen voi katsoa alkaneen paikoin jo 1600 eaa.