Saksan 1. panssaridivisioona
Historia > Hyökkäys Neuvostoliittoon

Divisioona oli Itä-Preussissa, kunnes se liittyi 22. kesäkuuta 1941 operaatio Barbarossaan ja aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon osana Pohjoisen armeijaryhmän 4. panssariryhmää. Se ylitti Liettuan rajan ja osallistui Neuvostoliiton III mekanisoidun armeijakunnan tuhoamiseen Raseiniain taistelussa. Yhtymä saavutti Stalin-linjan lähellä Ostrovia 5. heinäkuuta, ja yhdeksän päivää myöhemmin se loi sillanpään ylitettyään Lugan lähellä Sabskia. Se kykeni pitämään asemansa Neuvostoliiton joukkojen vastahyökkäyksistä huolimatta. Divisioonan vahvuus laski niin, että 16. elokuuta siihen kuului ainoastaan 44 panssarivaunua. Tappioistaan huolimatta se jatkoi etenemistä kohti Leningradia ja kävi kovia taisteluita Tuutarin mäkien alueella.
Se siirrettiin 2. lokakuuta 1941 Keskustan armeijaryhmään, jonka mukana se osallistui Moskovan taisteluun. Divisioona ylitti Dneprin ja valtasi 13. lokakuuta Kalininin, missä se kävi kovia taisteluita aina marraskuun loppuun. Se osallistui marraskuun lopulla saksalaisten viimeiseen yritykseen vallata Moskova ja pääsi noin 30 kilometrin päähän tavoitteesta. Neuvostoliiton aloitettua talvella vastahyökkäyksen divisioona joutui koviin taisteluihin, joiden aikana se oli muun muassa saarrettuna, ja se joutui vetäytymään saavuttamistaan asemista. 14. joulukuuta päättyneessä Klinin taistelussa 1. panssarirykmentin vaununsa menettäneet aseistettiin kranaatein ja he joutuivat taistelemaan jalkaväkenä.
Vuonna 1942 divisioona osallistui puolustustaisteluihin Rževin tasangolla, joka oli kolmelta suunnalta neuvostojoukkojen saartama. Helmikuussa divisioonan yksi komppania saavutti jälleen määrävahvuuden eli 18 PzKw III -vaunua. Loput 1. panssarirykmentistä muodosti kaksi hiihtokomppaniaa. Divisioona taisteli 9. armeijan pohjoisosissa puoli vuotta. Keväällä divisioona vastaanotti muun muassa 37. panssarintorjuntapataljoonalle kaksitoista pitkäputkista 75 millimetrin panssarintorjuntakanuunaa ja saman verran 75 millimetrin jalkaväkitykkejä. Heinäkuussa divisioonaan liitettiin 73. panssaritykistörykmentin IV patteristo, mutta 1. panssarirykmentin piti luovuttaa pataljoona eteläisen armeijaryhmän 16. panssarikrenatööridivisioonalle. Maaliskuussa 1942 divisioona menetti moottoripyöräpataljoonansa.
Huolimatta supistuneesta vahvuudestaan divisioonan tuli pitää 9. armeijan huoltoreitti avoinna yhdessä 102. jalkaväkidivisioonan kanssa. Heinäkuun alussa lähellä Pushkeria 1. ja 2. panssaridivisioona saartoivat kaksi Neuvostoliiton ratsuväkiarmeijakuntaa, kaksi jalkaväkidivisioonaa, kaksi mekanisoitua prikaatia sekä muutaman laskuvarjopataljoonan. Jalkaväen tukemana divisioonat tuhosivat motissa olevat joukot ja saivat saaliikseen 218 panssarivaunua, 592 tykkiä ja 1 300 panssarintorjunta-asetta. Kuukautta myöhemmin neuvostojoukot murtautuivat Sytšovkasta itään ja repivät 9. armeijan saartorenkaaseen 40 kilometrin aukon, jonka 1. sekä 5. panssaridivisioona sulkivat. Divisioona torjui neuvostojoukkojen toistuvat vastahyökkäykset ja teki itse myös hyökkäyksiä vuoden loppuun.
Neuvostojoukkojen aloitettua talvihyökkäyksen 1942–1943 divisioona puolusti Belyita ja piti tärkeän Sytšovkan tien avoinna, vaikka joutui koviin taisteluihin. Bosinon taistelussa 1. panssarikrenatöörirykmentin I pataljoonan menetti kaikki upseerinsa joko kaatuneina tai haavoittuineina, mutta siitä huolimatta se piti asemansa ja kykeni tekemään jopa vastahyökkäyksen. Pataljoona sai avukseen 1. panssaritykmentin 2. komppanian, joka tuhosi 35 KV-2- ja T-34-vaunua kahdessa päivässä ja menetti komppanianpäällikön sekä kaksi kolmesta joukkueenjohtajasta. Komppanianpäällikkönä oli kersantti Georg Schaefer, jonka vaunu tuhosi yli 25 neuvostovaunua taistelussa. Hieman myöhemmin XLI ja XXX armeijakunnat varmistivat rintaman ja tuhosivat neuvostojoukkojen muodostaman sillanpään.