Empirismi
Historia > Empirismin varhaiset muodot

Varhaiseen empirismiin voidaan lukea muun muassa Aristoteleen, Tuomas Akvinolaisen ja Roger Baconin tekemä tietoteoreettinen työ.
Länsimaisen filosofian ensimmäisiä empiristejä olivat todennäköisesti 400-luvun eaa. sofistit, jotka hylkäsivät esisokraattisille filosofeille kuten Parmenideelle, Herakleitokselle ja Pythagoraalle tyypilliset rationaaliset maailmanselitykset ja keskittyivät sen sijaan sellaisiin konkreettisempiin kohteisiin kuin ihmisiin ja yhteiskuntaan. Täytyy kuitenkin huomata, että esimerkiksi Platon (427–347 eaa.) kirjoitti dialogissaan Protagoras, että sofistit olivat melko epäempiristisiä, katsoen heidän suosivan mieluummin semantiikkaa ja näennäisyyksiä puolueettoman tutkimisen ja sisällön sijaan. Skeptikot kuitenkin hyödynsivät skeptisiä semanttisia argumentteja, käyttäen puhtaan järjen väitteitä torjuessaan esimerkkejä jotka kuulijat saattoivat välittömästä nähdä ja ymmärtää.
Noin sata vuotta myöhemmin Aristoteles (384–322 eaa.) laittoi suuren painon aistien vastaanottamille asioille eli a posteriori -tyyppisille havainnoille. Aristoteleen näkemys oli osittain reaktio Platonin syvästi rationalistista ja hyvin teoreettista lähestymistapaa vastaan. Aristoteles sovelsi termiä luonnonfilosofia pyrkimykseen saada selvää luonnollisesta maailmasta. Hän käytti menetelmää, joka alettiin tuntea myöhemmin induktiivisena päättelynä, päästäkseen aistihavainnoilla luonnontieteessä esittämiinsä kategoriointeihin ja periaatteisiin. Tämä oli suoraan vastakkainen Platonin ideaopille, joka perustui hyvin pitkälti a priori -tyyppisille oletuksille. Myöhemmällä kaudellaan Aristoteleen epäluulo Platonin näkemyksiä kohtaan vain kasvoi ja hän alkoi vaatia kaikelta induktiiviselta päättelyltä yhä selvempää empiiristä vahvistusta (Toinen analytiikka). Aristoteles myös määritteli empirismin perusajatuksen, että inhimillinen tieto todellisuudesta perustuu aistikokemukseen.
Sukupolvi Aristoteleen jälkeen sekä stoalaiset että epikurolaiset muotoilivat vielä selvemmin empiristisiä selityksiä ideoiden ja käsitteiden muodostamiselle. Stoalaiset esittivät jo kaksituhatta vuotta ennen Lockea, että ihmismieli on puhdas kirjoitustaulu, joka täyttyy ideoilla aistihavaintojen kautta. He kuitenkin katsoivat myös, että ihmismielessä on joitakin "yleisiä ajatuksia", jotka ovat kaikkien ihmisten mielessä a priori. Epikurolaisilla oli vielä vahvemmin empiirinen a posteriori -tyyppinen näkemys. Heille mielen käsitteet olivat muistissa olevia kuvia tai kokemuksia jotka olivat peräisin aiemmasta aistikokemuksesta ja aistimukset puolestaan poikkeuksetta hyviä todistuksia niistä syistä jotka saivat aistimukset aikaan. He laativat monimutkaisia selityksiä sille, kuinka oliot tuottavat aistimuksia ja selittivät virheet kausaalisissa pyörteissä tapahtuvilla hajaannuksilla.
Keskiajan skolastiikassa Tuomas Akvinolainen omaksui Aristoteleelta  niin kutsutun peripateettisen aksioomansa, jonka hän muotoili: "nihil est in intellectu quod non prius in sensu" ("mielessä ei ole mitään mikä ei ensin olisi ollut aisteissa"). Tuomas katsoi, että Jumalan olemassaolo voidaan todistaa päättelyllä aistihavainnoista. Hän sovelsi muunnelmaa aristoteelisesta "aktiivisesta ymmärryksestä", tulkiten sen kyvyksi abstrahoida yleisiä merkityksiä yksittäisestä empiirisestä tiedosta, tavalla jota nykyisin kutsutaan induktiiviseksi päättelyksi.