stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sidosenergia

Sidosenergia on energiamäärä, joka tarvitaan kokonaisuuden purkamiseksi yksittäisiin osiin. Sidotulla systeemillä on matalampi potentiaalienergia kuin sen rakenneosilla, mikä vastaa positiivista sidosenergiaa pitäen systeemin kasassa.
Atomiydintasolla sidosenergia vastaa energiamäärää, joka tarvitaan atomiytimen purkamiseksi neutroneiksi ja protoneiksi. Ytimen sidosenergia on nettoseuraus protonien välisestä repulsiivisesta Coulombin vuorovaikutuksesta ja kaikkia nukleoneja yhteen sitovasta vahvasta vuorovaikutuksesta.
Atomitasolla sidosenergia johdetaan sähkömagneettisesta vuorovaikutuksesta ja se vastaa energiamäärää, joka tarvitaan atomin purkamiseksi elektroneiksi ja atomiytimeksi.
Astrofysiikassa tähtitieteellisen kappaleen painovoiman sidosenergia vastaa energiaa, joka tarvitaan ko. kappaleen hajottamiseksi avaruuspölyksi. Tätä ei pidä sekoittaa painovoiman potentiaalienergiaan, joka erottaa esimerkiksi avaruuskappaleen ja satelliitin toisistaan äärettömälle etäisyydelle, säilyttäen molemmat muutoin ennallaan.
Ytimien sidosenergia

Keveimmillä alkuaineilla vedystä natriumiin on kasvava sidosenergia ydinhiukkasta kohti atomimassan kasvaessa. Sidosenergia pysyy stabiilina alkuaineilla magnesiumista ksenoniin. Tätä raskaammilla alkuaineilla sidosenergia vähenee ydinhiukkasta kohti atomimassan kasvaessa. Rauta on stabiilein ja lujimmin sitoutunut alkuaine. Fuusio tuottaa energiaa yhdistämällä kevyitä alkuaineita vakaammiksi, lujemmin sitoutuneiksi alkuaineiksi kuten vetyä heliumiksi. Fissio puolestaan tuottaa energiaa halkaisemalla raskaita alkuaineita kuten uraania tai plutoniumia tiukemmin sitoutuneiksi stabiileiksi alkuaineiksi.
Sidottu systeemi on alemmalla energiatasolla, joten sen massan täytyy olla pienempi kuin sen muodostavien yksittäisten ei-sidottujen osien massojen summa. Ytimen sidosenergia voidaan laskea ytimen massan ja sen muodostavien protoneiden ja neutroneiden massojen erotuksena. Kun tämä massavaje tiedetään, voidaan Einsteinin kaavaa (E = mc²) käyttäen laskea minkä tahansa ytimen sidosenergia.
Energiamäärä, joka joko vapautuu tai sitoutuu fuusio- tai fissioreaktiossa, on reaktiossa käytetyn polttoaineen sidosenergian ja fuusio-/fissiotuotteiden sidosenergioiden erotus.
Ytimien sidosenergia > Deuteronin sidosenergia 2H

Deuteroni on deuteriumatomin ydin ja se koostuu yhdestä protonista ja yhdestä neutronista. Rakenneosien massat ovat:
Deuteronin massa on deuteriumin massa vähennettynä elektronin massalla:
Massan erotus = 2.015941 - 2.013553 = 0.002388 u, ja muunnos lepomassan ja energian välillä on 931.494MeV/u, joten deuteronin sidosenergia on
Toisin ilmaistuna sidosenergia on 0,1 % massaa vastaavasta kokonaisenergiasta, eli 90 TJ/kg.
Yleisiä sidosenergioita

Taulukko yleisimmistä sidosenergioista ja niiden pituuksista:
| Sidos | Pituus (pm) | Energia (kJ/mol) |
| --- | --- | --- |
Vety
| H-H | 74 | 436 |
| H-O | 96 | 366 |
| H-F | 92 | 568 |
| H-Cl | 127 | 432 |
Hiili
| C-H | 109 | 413 |
| C-C | 157 | 348 |
| C-C= | 151 |  |
| =C-C≡ | 147 |  |
| =C-C= | 148 |  |
| C=C | 134 | 614 |
| C≡C | 120 | 839 |
| C-N | 147 | 308 |
| C-O | 143 | 360 |
| C-F | 134 | 488 |
| C-Cl | 177 | 330 |
Typpi
| N-H | 101 | 391 |
| N-N | 145 | 170 |
| N≡N | 110 | 945 |
Happi
| O-O | 148 | 145 |
| O=O | 121 | 498 |
Halogeenit
| F-F | 142 | 158 |
| Cl-Cl | 199 | 243 |
| Br-H | 141 | 366 |
| Br-Br | 228 | 193 |
| I-H | 161 | 298 |
| I-I | 267 | 151 |
Aiheesta muualla

Opetus TV: Sidosenergia (entalpia)
Atomiytimien sidosenergiakäyrä.
Siemenvaippa

Euroopanmarjakuusen (Taxus baccata) punainen siemenvaippa
Siemenvaippa eli arillus on siementä ympäröivä mehevä lisäke, jollaisia tavataan joillain kasvilajeilla. Esimerkiksi marjakuusilla siemeniä suojaavat tavallisten käpyjen sijasta kirkkaanpunaiset siemenvaipat. Siemenvaipan tarkoituksena on edistää siemenen leviämistä. Eräillä kasveilla siemenvaippa on ihmisravinnoksi kelpaava. Näistä hyötykasveja ovat esimerkiksi litsi ja rambutaani, joiden syötävät "hedelmät" ovat siemenvaippoja sekä muskottipuu, jonka siemenvaippaa ("muskottikukkaa") käytetään mausteena.
Valens

Valens soliduksessa. Kääntöpuolella myös veli Valentinianus I. Heidän välissään on siipensä levittänyt voitonjumala.
Flavius Julius Valens (328 – 9. elokuuta 378) oli Rooman keisari vuosina 364–378. Hänen veljensä Valentinianus I teki hänestä valtakunnan itäosan hallitsijan 28. maaliskuuta 364.
Heti alkuun Valens aikoi hoitaa loppuun Persiaa vastaan käydyn sodan. Vuonna 365 kuolleen keisari Jovianuksen serkku Procopius julistautui kuitenkin keisariksi Konstantinopolissa. Tämän tapahtuessa Valensin joukot olivat jo matkalla Syyriaan. Valens lähetti Procopiusta vastaan kaksi legioonaa, mutta ne loikkasivat tämän puolelle. Vuoteen 366 mennessä Valens sai kerättyä tarpeeksi joukkoja, jotta hän pystyi kukistamaan Procopiuksen. Usurpaattori teloitettiin 27. toukokuuta.
Valens kuoli gootteja vastaan käydyssä Adrianopolin taistelussa 9. elokuuta 378. Hänen seuraajakseen tuli hänen veljenpoikansa Gratianus, joka nimitti kuitenkin pian Theodosius I:n Itä-Rooman keisariksi.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jovianus | Rooman keisari   | Seuraaja: Gratianus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Valentinianus II

Valentinianus II soliduksessa
Valentinianus II (371 – 15. toukokuuta 392) oli Länsi-Rooman keisari 375–392. Hänen isänsä Valentinianus I kuoli vuonna 375, ja hänen sotilaansa halusivat nelivuotiaan Valentinianuksen uudeksi keisariksi. Todellinen valta joutui kuitenkin hänen velipuolensa Gratianuksen ja Valentinianuksen äidin Justinan käsiin. Gratianus otti hallittavakseen Gallian ja Valentinianukselle jäivät Italia, Illyria ja Africa. Valentinianus ja Justina asettuivat Mediolanumiin. Koska Justina oli areiolainen, hänen ja Mediolanumin piispan Ambrosiuksen välillä syntyi riita, joka heikensi keisariperheen valtaa. Vuonna 383, samana vuonna kun Gratianus kuoli, kenraali Magnus Maximus kapinoi ja julisti itsensä keisariksi. Vuonna 387 hän ylitti Alpit ja uhkasi Mediolanumia. Valentinianus ja hänen äitinsä pakenivat Itä-Rooman keisarin Theodosius I:n luokse. Kun Maximus kuoli vuonna 388, Theodosius saattoi jälleen asettaa Valentinianuksen keisariksi.
Valentinianus kuoli epäselvissä olosuhteissa 15. toukokuuta 392. Hänet löydettiin kuolleena asunnostaan Gallian Viennasta pian sen jälkeen, kun Valentinianus oli yrittänyt erottaa armeijansa sotapäällikköä (magister militum). Kyseinen sotapäällikkö, germaanitaustainen Arbogast, väitti että kyseessä oli itsemurha, mutta Valentinianus oli aikaisemmin valittanut Theodosiukselle Arbogastin suuresta vallasta. Arbogast ja Valentinianus olivat myös riidelleet paljon siitä, miten valtakuntaa piti hallita. Arbogast julisti pian Eugeniuksen uudeksi keisariksi, mutta Theodosius kukisti heidät Frigiduksen taistelussa.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto: Rooman keisarit.  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-4094-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Valentinianus I ja Valens | Rooman keisari Valens, Gratianus ja Theodosius I | Seuraaja: Theodosius I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Valcour Islandin taistelu

Valcour Islandin taistelu käytiin osana Yhdysvaltain vapaussotaa 11. lokakuuta 1776 Champlainjärven kapeassa salmessa New Yorkin osavaltion rannikon ja Valcour Island -saaren välillä. Sitä on pidetty Yhdysvaltain laivaston ensimmäisenä taisteluna. Vaikka Yhdysvallat hävisi taistelun ja useimmat sen joukkoja johtaneen prikaatikenraali Benedict Arnoldin laivat tuhottiin, brittien oli peräännyttävä talvea varten takaisin Kanadaan ja he joutuivat siirtämän sodankäynnin jatkamisen seuraavaan vuoteen.
Champlainjärven merkitys

Amerikkalaisten epäonnistuneen Kanadan sotaretken jälkeen britit lähtivät vastahyökkäykseen saadakseen haltuunsa Champlainjärven eteläpuolella olevan Hudsonjoen laakson ja siten yhdistääkseen Kanadassa olevat joukkonsa New Yorkissa olevien kanssa. Näin he olisivat käytännössä jakaneet siirtokunnat kahtia ja pystyneet tukahduttamaan vallankumouksen.
Koska maasto ei soveltunut joukkojen siirrolle maitse ja Champlainjärvi oli amerikkalaisten laivojen hallussa, britit aloittivat oman laivaston rakentamisen Quebecissä, missä heillä oli riittävästi materiaalia ja työvoimaa esirakennettujen laivojen kokoamiseksi. Muun muassa 180 tonnin sotalaiva purettiin ja koottiin uudelleen. Vaikka amerikkalaisetkin kohensivat laivastoaan, tilanteen kärjistyessä briteillä oli kaksinkertainen määrä laivoja, ammuksia ja miehistöä.
Taistelu

Aamulla 11. lokakuuta 1776 brittilaivasto, joka käsitti 30 alusta, purjehti Champlainjärvelle, Arnold onnistui pakottamaan britit hyökkäämään kapeassa, kivisessä salmessa rannikon ja Valcour Island -saaren välissä, missä vahvemman brittilaivaston komentaja Guy Carleton ei voinut hyödyntää ylivoimaansa. Seuranneessa useamman tunnin tykkitulituksessa kuitenkin 60 amerikkalaisten merimiestä sai surmansa ja amerikkalaislaivat jäivät alakynteen; osa vaurioitui pahasti ja osa upposi. Myös brittilaivasto kärsi vaurioita ja 40 merimiestä menehtyi.
Arnold onnistui jäljellä olevan laivastonsa kanssa pakenemaan paikalta, mutta britit saavuttivat heidät uudestaan ja valtasivat osan amerikkalaisten laivoista miehistöineen. Loput amerikkalaiset pakenivat matalan veden turvin mutta joutuivat jättämään laivansa. Niistä riisuttiin aseet, ammukset ja muu käyttökelpoinen, jonka jälkeen ne poltettiin.
Vaikka britit onnistuivatkin tuhoamaan Champlainjärven amerikkalaislaivaston, jatkohyökkäys etelään jouduttiin lykkäämään talven tulon vuoksi ja Carleton siirsi joukkonsa takaisin Kanadaan.
Taistelun karttakuva
Tykkivene Philadelphia, taisteluun osallistunut, uponnut, nostettu ja entisöity amerikkalaisalus.
Käännös suomeksi
Nuno Valente

| Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Maa:   Portugali> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Portugali 2004 |  |  |
Nuno Jorge Pereira Valente (s. 12. syyskuuta 1974 Lissabon, Portugali) on portugalilainen entinen jalkapalloilija, joka lopetti uransa 2009 Englannin Valioliigassa Evertonin joukkueessa. Pelipaikaltaan Valente oli vasen laitapuolustaja. Hän edusti Portugalin maajoukkuetta EM-kisoissa 2004 sekä MM-kisoissa 2006.
Edustetut seurat

Portimonense 1993-1994 (laina)
Sporting 1994-1999
CS Marítimo 1996-1997 (laina)
U. Leiria 1999-2002
FC Porto 2002-2005
Everton 2005-2009
Vaisto

Vaisto lähettää muuttolinnut vuosittain jopa tuhansien kilometrien vaellukselle.
Vaisto tarkoittaa elävien olentojen sisäänrakennettuja taipumuksia johonkin eläinlajille ominaiseen ja yleiseen käyttäytymiseen. Vaistoja pidetään yleensä perittyinä ominaisuuksina; niiden vastakohta on siis opittu käyttäytyminen. Esimerkkejä vaistoista ovat itsesuojeluvaisto, lisääntymisvaisto, muuttovaisto sekä vastasyntyneen imemis- ja tarrautumisvaisto.
Vaistoihin perustuva käyttäytyminen ilmenee eliön ympäristöstä ja kokemuksista riippumatta, kun taas opittuun käyttäytymiseen vaikuttaa eliöyksilön ympäristö ja kokemukset. Vaistomainen käytös ei siis eroa yksilöiden välillä, kun taas opittu käytös vaihtelee sen mukaan, millainen ympäristö ja historia yksilöillä on ollut.
Vaistot ja ihminen

Latinalaisessa Amerikassa on kuurojen yhdyskuntia tutkimalla saatu selville, että lapset kehittävät vaistomaisesti itselleen kielen melko pienenkin ulkoisen virikkeen avulla. Näiden yhdyskuntien ensimmäisen sukupolven kuurot eivät ole saaneet viittomakielen opetusta, ja he ovat kommunikoineet toisilleen yksinkertaisin elein. Kuitenkin jo heidän lapsensa ovat näiden eleiden pohjalta luonnostaan, toisilleen viittoessaan, kehittäneet monimutkaisen kielen, kieliopiltaan yhtä monimutkaisen kuin puhutut kielet.lähde? Vaistonvarainen kyky oppia kieltä ja jopa muodostaa kieli koskee siis myös muita kuin äänteellisiä merkkikieliä. Ilmeisesti kyky tehokkaaseen kommunikointiin on ollut niin suuri etu ihmislajin kehityksen alkuaikoina, että kyky kehittää kieli on koodautunut ihmisen perimään.
Jotkut tietoisuuden tutkijat kuten Daniel Dennett katsovat, että vasta kielensä avulla ihminen pystyy edes jollain tavoin irtautumaan vaistoistaan. Vasta kielen omaava ihminen voi tehdä päätöksiä, jotka ovat vastoin voimakkainta senhetkistä vaistoa, eli muista syistä kuin vaiston vuoksi. Tällaisia syitä ovat ihmisen "henkiset" rakenteet, kuten mielipiteet, asenteet ja moraali. Dennettin mukaan ilman kieltä oleva eläin tai ihminen on pelkästään vaistojensa ohjattavissa, kykenemättä ajattelemaan.
Vaistot muilla eläimillä

Petopistiäisellä esiintyy tiettyä jäykkää vaistoihin perustuvaa käytöstä. Se vie lamautetun toukan maahan kaivetulle pesälleen, jättää toukan pesän ulkopuolelle ja menee tarkastamaan pesän. Tarkastettuaan pesän se vie toukan sisään. Toiminta on mekaanista ja vaistomaista. Jos toukkaa esimerkiksi siirrettäisiin hieman kauemmaksi sillä aikaa, kun pistiäinen on tarkastamassa pesää, hakisi se toukan takaisin alkuperäiselle paikalleen ja tarkastaisi pesän uudelleen. Se tekisi näin niin monta kertaa, kunnes saisi kaikki mainitut vaiheet suoritettua järjestyksessä.
Joskus vaistomainen käyttäytyminen on varsin yksinkertaista, mutta auttaa silti säilyttämään luonnon ja kyseessä olevan lajin. Hanhi esimerkiksi nostaa vaistomaisesti pesään sieltä vierineen munan. Samoin se kuitenkin tekee myös mille tahansa pesän viereen laitetulle sileälle esineelle, kuten käen munalle, sileälle kivelle tai rubikin kuutiolle. Hanhen vaistoihin on siis koodattu yksinkertainen sääntö, joka ajaa sen nostamaan minkä tahansa pesän vieressä olevan sileän esineen takaisin pesään.
Kirjallisuutta

Viitala, Jussi: Inhimillinen eläin, eläimellinen ihminen: Sosiaalisen käyttäytymisen avaimet.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-301-7
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Sieppolukko

Sieppolukon toimintaperiaate
Sieppolukko on piilukon vanhimpia tyyppejä, jossa hanan leukoihin kiinnitetty piikivi tai rikkikiisunpala iskee tulta sen edessä olevasta tuliraudasta sytyttäen ruutilatauksen.
Sieppolukolla on selkeitä etuja niin lunttulukkoon, kuin rataslukkoonkin verrattuna. Se ei tarvitse toimiakseen jatkuvasti palavaa lunttua, eikä ole monimutkainen ja kallis valmistaa kuten rataslukko.
Valfrid

| Valfrid |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  12. lokakuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Valle, Vallu, Valfriiti, Friiti
Vastineita eri kielissä:  Walfrid
Nimen alkuperä:  Walefried, taistelutantereen turva
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valfrid tai Walfrid on alun perin saksalainen miehen etunimi. Nimen muinaissaksalainen alkumuoto Walefried merkitsee taistelutantereen turvaa.
Suomessa nimi Valfrid on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 4260 henkilölle. Nimen muunnoksina ovat Suomessa käytössä Vallu ja Valle, Pohjanmaalla myös Valfriiti ja Friiti. Nimeä tai mitään sen muunnosta ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Valfridin nimipäivä on 12. lokakuuta.
Tunnettuja Valfrid- ja Walfrid-nimisiä

Valfrid Ahonen (1893–1939), suomalainen näytelmäkirjailija
Walfrid Alhainen (1869–1947), suomalainen kansanedustaja
Valfrid August Vilhelm Blåfield, suomalainen kihlakunnantuomari, senaattori ja oikeusneuvos
Valfrid Leopold Brehmer (1818–1887), suomalainen vuorihallituksen intendentti ja valtioneuvos
Valfrid Eskola (1889–1961), suomalainen asutusneuvoja, kunnallisneuvos ja kansanedustaja
Valfrid Hedman (1872–1939), suomalainen kirjallisuuden suomentaja
Walfrid Hellman (1883–1952), ruotsalainen ampuja
Valfrid Jalo (k. 1918), suomalainen punakaartin rintamapäällikkö
Walfrid Kauhanen (1881–1940), suomalainen taidemaalari
Walfrid Lehto, Volpi Leuto (1896–1946), amerikansuomalainen oopperalaulaja
Valfrid Nykänen (1894–1918), suomalainen sotilaslentäjä
Valfrid Paavo-Kallio (1887–1908), suomalainen kirjakauppias ja kirjailija
Valfrid Perttilä (1878–1953), suomalainen kommunistipoliitikko
Valfrid Resch, Valle Resko (1910–1988), suomalainen nyrkkeilijä, pesäpalloilija, nyrkkeilyvalmentaja ja -tuomari ja urheilujohtaja
Knut Robert Karl Walfrid Spåre (1831–1903), suomalainen upseeri ja senaattori
Walfrid Suhonen (1871–1938), suomalainen virkamies, upseeri ja vt. maaherra
Oskar Valfrid Vappula (1895–1967), suomalainen kansakoulunopettaja ja näytelmäkirjailija
Valfrid Vasenius (1848–1928), suomalainen kirjallisuudentutkija
Valfrid Åkerlund (s. 1955), suomalainen gospelmuusikko, laulaja, laulujentekijä ja musiikinsovittaja
Sieppitunturi

Sieppitunturi
| --- | --- |
Sijainti:  Kiestingin kunta, Louhen piiri, Karjalan tasavalta,  Venäjä  Sieppitunturi
Vuoristo:  Maanselkä 
Korkeus merenpinnasta:  537 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sieppitunturi (ven. Си́эппиту́нтури) on tunturialue Kiestingin kunnassa Karjalan tasavallan luoteisoasassa Venäjällä. Tunturialueen korkein huippu on 537 metriä korkea.
Sieppitunturi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla Sallan–Kuusamon alueella.
Sierra Leone yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
-: 0
Sierra Leone on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1983. Vuoden 2003 kisoihin Pariisissa ja vuoden 2013 kisoihin Moskovassa se ei osallistunut. Maa ei ole saavuttanut MM-kisoissa yhtään mitalia. Ainoa pistesijalle eli kahdeksan parhaan joukkoon yltänyt urheilija on Eunice Barber, joka Göteborgissa 1995 sijoittui seitsenottelussa neljänneksi. Barber voitti myöhemmin kaksi maailmanmestaruutta Ranskan edustajana.
Valemureena

| Valemureena |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anguilliformes
Heimo::  Valemureenat Chlopsidae
Suku::  Kaupichthys
Laji::  hyoproroides
Kaksiosainen nimi
 Kaupichthys hyoproroides  (Strömman, 1896) 
Katso myös
   Valemureena Wikispeciesissä   Valemureena Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Valemureena (Kaupichthys hyoproroides) on valemureenoihin kuuluva kalalaji. Sitä tavataan Atlantista ja Intian valtamerestä.
Koko ja ulkonäkö

Valemureena voi kasvaa suurimmillaan noin 30 cm pitkäksi, mutta jää useimmiten alle 15 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja käärmemäinen. Kalalla on kookkaat silmät ja kuono on pitkä. Selkä- ja peräevät ovat pitkät ja yhtyneet pyrstöevään. Rintaevät ovat hyvin kehittyneet ja pyöreähköt. Väriltään valemureena on vaaleanruskea. Valemureenalla on fluoresoivia rasvahappoihin sitoutuvia proteiineja, jotka fluoresoivat vihreinä UV-valossa.
Levinneisyys ja elintavat

Valemureenaa tavataan Atlantin länsiosista Floridasta Karibianmerelle ja Intian valtamerestä Somaliasta ja Madagaskarilta Intian eteläosiin. Eräiden tutkijoiden mukaan Intian valtameren kalat kuuluvat lajiin Kaupichthys diodontus. Valemureena liikkuu koralliriuttojen lähellä ja piileskelee kivien koloissa. Lajin ravintoa ovat selkärangattomat eläimet.
Shimabaran kapina

Shimabaran kapina (jap. 島原の乱, Shimabara no ran) oli pääasiassa kristittyjen talonpoikien kapina Japanissa Edo-kaudella vuosina 1637–1638. Se oli yksi harvoista vakavista levottomuuksista suhteellisen rauhallisella Tokugawa-shōgunaatin valtakaudella. Kun Matsukura-klaani rakensi uuden linnan Shimabaraan, veroja korotettiin runsaasti, mikä vihastutti paikalliset talonpojat ja isännättömät samurait. Tyytymättömyyttä voimisti paikallisten kristittyjen uskonnollinen vaino, ja se kärjistyi avoimeksi kansannousuksi vuonna 1637. Tokugawa-shōgunaatti lähetti paikalle 125 000 miehen armeijan ja voitti kapinalliset Haran linnan pitkän piirityksen jälkeen. Kapinan jälkeen kapinallisten johtaja Amakusa Shirō teloitettiin ja kristinuskon vastaisia toimia jatkettiin. Japanin eristäytymispolitiikkaa tiukennettiin ja kristittyjen muodollinen vaino jatkui 1850-luvulle saakka.
Ennen kapinaa

1630-luvun puolivälissä yliverotukseen kyllästyneet Shimabaran niemimaan ja Amakusasaarten talonpojat, jotka kärsivät myös nälänhädästä, kapinoivat herrojaan vastaan. Kapinat käytiin kahden daimion alueilla: Matsukura Katsuien hallitsemassa Shimabaran hanissa ja Terasawa Katatakan hallitsemassa Karatsun hanissa. Monet historioitsijat pitävät kapinaa uskonnollisena kansannousuna, mutta näkökulma ei ota huomioon nälänhädän ja yliverotuksen aiheuttamaa tyytymättömyyttä. Kärsijöihin kuuluivat myös kalastajat, käsityöläiset ja kauppiaat. Kapinan levitessä siihen liittyi isännättömiä samuraita, jotka olivat aiemmin palvelleet Amakusan ja Shikin kaltaisia alueella asuneita sukuja sekä entisiä Arima- ja Konishi-sukujen samuraita. Siten kuva puhtaasta "talonpoikaiskapinasta" ei ole täysin oikea.
Shimabara kuului aikoinaan Ariman suvun läänityksiin. Arima oli ollut kristitty suku, ja siksi myös monet paikalliset olivat kristittyjä. Arima-suku siirrettiin alueelta vuonna 1614, ja sen tilalle nousi Matsukura-suku. Uusi daimio Matsukura Shigemasa halusi edetä shōgunaatin hierarkiassa ja osallistui siksi moniin rakennushankkeisiin, kuten Edon linnan rakentamiseen ja laajentamiseen, sekä Luzonille suunniteltuun hyökkäykseen. Hän rakensi myös uuden linnan Shimabaraan. Sen vuoksi hän nosti uuden läänityksensä verotaakan epäsuhtaisen korkeaksi ja suututti alueen asukkaita entisestään vainoamalla kristinuskoa. Jopa hollantilaiset, joilla oli kauppasatamansa lähistöllä ja jotka vastustivat katolisuutta, hämmentyivät sortotoimien rajuudestalähde?. Samaa politiikkaa jatkoi Shigemasan perillinen Katsuie.
Amakusasaaret olivat kuuluneet Konishi Yukinagan läänitysalueeseen. Niiden asukkaat kärsivät samanlaisesta vainosta Terasawa-suvun käsissä. Matsukura-suvun tavoin suku oli siirretty alueelle. Alueen muita isännättömiä samuraita olivat Higon provinssin osia aikoinaan hallinneiden daimioiden Katō Tadahiron ja Sassa Narimasan entiset sotilaatlähde?.
Kapina > Väkivaltaisuuksien alku

Alueen tyytymättömät, isännättömät samurait ja talonpojat alkoivat tavata salaa ja suunnitella kapinaa, joka puhkesi syksyllä 1637, kun paikallinen daikan (verovirkamies) Hayashi Hyōzaemon salamurhattiin. Samaan aikaan muut alkoivat kapinoida Amakusasaarilla. Kapinalliset kasvattivat nopeasti joukkojaan pakottamalla kaikki valtaamiensa alueiden asukkaat liittymään kapinaan. Karismaattinen 14-vuotias nuorukainen Amakusa Shirō valittiin pian kapinan johtajaksi.
Kapinalliset piirittivät Terasawa-klaanille kuuluvia Tomiokan ja Hondon linnoja, mutta juuri ennen linnojen antautumista viereisiltä Kyūshūn läänityksiltä saapui paikalle joukkoja, jotka pakottivat kapinalliset vetäytymään. Sen jälkeen kapinalliset ylittivät Ariaken meren ja piirittivät lyhyen aikaa Matsukura Katsuien Shimabaran linnaa, mutta heidät torjuttiin jälleen. Sitten he kokoontuivat entisen Haran linnan paikalle; se oli ollut Arima-klaanin linna, ennen kuin suku siirrettiin Nobeokan alueelle. Kapinalliset rakensivat paaluvarustuksia ja ottivat niihin puun veneistä, joilla he olivat ylittäneet meren. Aseita, ammuksia ja muita tarvikkeita he saivat Matsukura-klaanin varastoista.