stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruotsin kirkon virsikirja (1986)
Vuoden 1986 virsikirjan osat > Ekumeeninen osa

Den svenska psalmboken jakautuu kahteen osaan.
Ensimmäinen osa, virret 1–325 on ekumeeninen osa, jota kirjan valmistumisen jälkeen 1986 käytti 16 kirkkoa ja uskonnollista yhdyskuntaa. Virret valittiin vuonna 1984 vuoden 1989 virsikomitean ja vuonna 1979 muodostetun työryhmän (Sampsalm) yhteistyönä. Tähän yhteistyöhön osallistui Ruotsin kirkon ohella Adventtikirkko (Adventistsamfundet), Evankelinen isänmaansäätiö (Evangeliska Fosterlandsstiftelsen, EFS), Fribaptistsamfundet, Pelastusarmeija (Frälsningsarmén), Helgelseförbundet, Katolinen kirkko Ruotsissa, Vapaa katolinen kirkko (Liberala katolska kyrkan), Metodistikirkko (Metodistkyrkan), Helluntailiike (Pingströrelsen), Ruotsin Allianssilähetys (Svenska Alliansmissionen), Ruotsin Pelastusarmeija (Svenska Frälsningsarmén), Ruotsin Baptistiyhdyskunta (Svenska Baptistsamfundet), Ruotsin lähetysliitto (Svenska Missionsförbundet) ja Örebromissionen.
Yhteiset virret ovat ennen muuta ”perusvirsiä”, kuten kirkkovuosivirsiä, ehtoollisvirret, aamu-ja iltavirret. Lisäksi mukana on uudempaa ekumeenista aineistoa ja vapaitten suuntien aineistoa sekä anglosaksista ja anglikaanista aineistoa.
Evankelinen isänmaansäätiö päätti käyttää Ruotsin kirkon koko virsikirjaa (virret 1–700) ja liittää niiden jatkoksi oman lisäosan, jossa oli 100 virttä. Muut kirjat, joissa ekumeeninen osa on tai on ollut osana, ovat:
Cecilia (Katolinen kirkko Ruotsissa ja Vapaa katolinen kirkko)
Frälsningsarméns sångbok (Pelastusarmeija)
Psalmer och Sånger (Adventtikirkko, Evankelinen vapaakirkko, Metodistikirkko Ruotsissa, Svenska Alliansmissionen, Ruotsin Baptistiyhdyskunta, Ruotsin Pelastusarmeija ja Ruotsin lähetyskirkko. Näistä ovat Baptistiyhdyskunta, Ruotsin Pelastusarmeija, Metodistikirkko ja Ruotsin lähetyskirkko yhdistyneet uudeksi Ekumeniakirkoksi vuonna 2011)
Segertoner (Helluntailiike)
Vuoden 1986 virsikirjan osat > Kirkkojen omat osat

Yhteisten virsien jatkoksi useimmat kirkot valmistelivat oman osan, joista käytetään usein nimitystä ”samfundsdelen”. Ruotsin kirkon osassa ovat virret 326–700. Siellä ovat ”luterilaiset perusvirret”, kuten kastevirret, uudempia 1900-luvun ja oman aikamme virsiä ja ”viisuja”. Perinteisten virsien lisäksi tässä osassa on kertosäkeisiä psalmivirsiä ja hymnejä, raamattuhymnejä ja kaanoneita sekä messusävelmistön keskeiset osat.
Vuoden 1986 virsikirja on siten tyyliltään moniulotteisempi kuin vuoden 1937 virsikirja. Siinä ovat edustettuina perinteisten virsien ohella suurten herätysten aikaiset laulut ja uusi, kansainvälinen hengellinen musiikki.
Vuoden 1986 virsikirjan osat > Osastojako

Virsikirjan osastojako ja virret 1–700 ovat samat kuin suomenkielisessä Ruotsin kirkon virsikirjassa.
Ylistys ja kiitos, virret 1–17, 326–334
Isä, Poika ja Henki, 18–34, 335–368
Kirkko ja armonvälineet, 55–102, 369–420
Kirkkovuosi, 103–174, 421–490
Vuorokauden- ja vuodenajat, 175–204, 491–518
Uskonelämä,  205–284, 519–586
Elämä Jumalan maailmassa, 285–296, 587–614
Tulevaisuus ja toivo 297–325, 615–641
Virsiä muilla pohjoismaisilla kielillä, 642–647
Psalmivirsiä ja hymnejä, 652–681
Raamattuhymnejä ja kaanoneita, 682–694
Liturgisia lauluja (Messusävelmistö) 695–700 (Vuoden 1986 Kirkkokäsikirjan mukaiset sävelmät)
Ruotsin kirkon virsikirjassa on virsien ohella normaalisti myös Ruotsin kirkon evankeliumikirja, otteita Kirkkokäsikirjasta, Rukouskirja ja otteita Katekismuksesta.
Vuoden 1986 virsikirjan osat > Virsikirjan lisäykset

Sen jälkeen kun Den svenska psalmboken valmistui vuonna 1986, on Ruotsissa ilmestynyt kolme virsikokoelmaa täydentämään virsikirjaa, mutta niillä ei ole virallista, Ruotsin kirkon hyväksymää asemaa. Näitä kokoelmia ovat
- Psalmer i 90-talet vuodelta 1994. Kokoelmassa on 123 virttä ja laulua, jotka ovat pääosin 1900-luvun loppupuolelta. Kirjassa on sama osastojako kuin virsikirjassa. Kokoelman valmisteli työryhmä, jonka Ruotsin kirkon seurakuntatyön toimikunta (Svenska kyrkans församlingsnämnd) oli asettanut. Kokoelman virsien kirjoittajista tai kääntäjistä voidaan mainita muiden muassa Jan Arvid Hellström (13 virttä), Jonas Jonson (15 virttä), Tore Littmark, Per Harling (7 virttä, 8 sävelmää) Ylva Eggehorn (7 virttä), Britt G. Hallqvist (8 virttä) ja Svein Ellingsen (6 virttä), sekä säveltäjistä muun muassa Sven-Erik Bäck (10 sävelmää), Egil Hovland (6 sävelmää) ja Fredrik Sixten (5 sävelmää)
- Psalmer i 2000-talet -kirja on vuodelta 2006. Kirjassa on 116 virttä sekä 50 virttä Psalmer i 90-talet -kokoelmasta. Virret kokoelmassa ovat pääosin uusia, tätä kokoelmaa varten kirjoitettuja sekä käännösvirsiä eri puolilta maailmaa. Joukossa on virsiä, joita ei ole alkuaan tarkoitettu virsiksi. Keskeisiä virsirunoilijoita kokoelmassa ovat muiden muassa Ylva Eggehorn (19 virttä), Anders Frostenson (6 virttä), Fred Kaan 10 (virttä), Per Harling (11 virttä, 6 sävelmää) ja Jonas Jonsson (21 virttä). Virsien kirjoittajista, jotka eivät ole perinteisiä hengellisen musiikin tekijöitä, voidaan mainita Cornelis Vreeswijk, Py Bäckman ja Benny Andersson. Säveltäjistä voidaan mainita John Bell (4 sävelmää), Fredrik Sixten (5 sävelmää) ja Britta Snickars (6 sävelmää). Kirjassa virret on järjestelty eri osastoihin kuin virallisessa virsikirjassa. Kirjan valmisteli Verbum-kustantamon ja Ruotsin kirkon yhteinen työryhmä. Kirjan viimeistely tapahtui yhteistyössä Ruotsin piispainkokouksen kanssa.
- Den svenska psalmboken med tillägg. Verbum-kustantamon julkaisema lisäys on vuodelta 2003 ja siitä käytetään usein nimitystä ”Verbums (psalmboks) tillägg". Siinä on 99 virttä ja laulua. Laulujen valikoima ulottuu 1800-luvun suurten herätysten aikojen lauluista 2000-luvun ylistyslauluihin. Kokoelman hyväksyi Evankelisen isänmaansäätiön hallitus. Siten se korvasi aikaisemman ”EFS-lisäosan”. Ruotsin kirkon musiikkineuvosto oli osallinen lisäyksen valmisteluihin, mutta se ei ole Kirkolliskokouksen käsittelemä tai hyväksymä kirja, ja siten sen soveltuvuus Ruotsin kirkon virsikirjan ”puolivirallisena” lisäyksenä on kyseenalaistettu. Sitä käytetään laajasti Ruotsin kirkon seurakunnissa.
Virsikirja muilla kielillä

Ruotsin kirkko on julkaissut virsikirjoja tai virsikokoelmia muutamilla Ruotsin virallisilla vähemmistökielillä.
Suomi
Vuoden 1986 virsikirja on julkaistu suomeksi kokonaan 2003. Sen nimi on Ruotsin kirkon virsikirja, ja se on kirkolliskokouksen hyväksymä kirja.
Luulajansaame
Luulajansaamenkielinen virsikirja Julevsáme Sálmmagirjje ilmestyi 2005 ja siinä on 231 virttä. Ruotsin kirkon virallisen virsikirjan virsien ohella siinä on norjalaisia ja saamelaisia virsiä. Kirja on Ruotsin kirkon kirkolliskokouksen vuonna 2004 hyväksymä. Kirja on valmisteltu yhdessä Norjan kirkon kanssa, ja sitä käytetään myös Norjassa.
Pohjoissaame
Ruotsin pohjoissaamenkielisen uuden virsikirjan valmistelu alkoi 2011 ja työryhmän laatima ehdotus, Sálbmagirji Ruoŧa Sápmái, valmistui 2015. Siinä oli 318 virttä, joista 14 luulajansaamenkielisestä virsikirjasta. Ruotsin kirkon virsikirjanselvennä virsien ohella siinä oli virsiä Psalmer i 2000-talet -kirjasta, Suomesta ja Norjasta sekä kirjaa varten pohjoissaameksi kirjoitettuja virsiä. Kirja valmistui lopullisesti vuonna 2021 ja sen nimeksi tuli Sámi sálbmagirji. Siinä on 346 virttä ja laulua. Kirjassa on myös Ruotsin kirkon evankeliumikirja ja rukouskirja.
Meänkieli
Vuonna 2018 ilmestyi meänkielinen kokoelma Virsiä meänkielelä – Psalmer på meänkieli. Siinä on 124 virttä Ruotsin kirkon virsikirjasta sekä neljä muuta laulua. Kirjan valmisteli Luulajan hiippakunnan asettama työryhmä. Marraskuussa 2019 Ruotsin kirkon kirkolliskokous hyväksyi kirjan.
Ruotsin kirkon suomenkielinen virsikirja
Pohjoissaamenkielinen virsikirjaehdotus
Virsiä meänkielelä
Armenialaisten kansanmurha

Kansanmurhan uhreja.
Armenialaisten kansanmurha on Osmanien valtakunnassa eli nykyisessä Turkissa vuonna 1915 toteutettu useiden satojen tuhansien armenialaisten kuolemaan johtanut joukkotuho. Turkki väittää armenialaisia kuolleen 300 000, läntisten lähteiden mukaan kuolleita oli paljon enemmän. Joidenkin selvitysten mukaan joukkomurhassa kuoli armenialaisia ainakin miljoona, ellei jopa 1,5 miljoonaa. Venäjän puolelle pakeni kansanmurhaa arviolta 300 000–400 000 armenialaista.
Professorien Simo Parpola ja Serafim Seppälä mukaan vuosien 1914–1918 kansanmurhassa kuoli 1,3–1,5 miljoonaa armenialaista, 500 000 assyrialaista ja 500 000 kreikkalaista kristittyä, heistä suuri osa kesällä 1915. Ennen kansanmurhaa kristittyjä oli kolmannes väestöstä, nyt promille. Alue oli ollut armenialaisten isänmaa 2 500 vuotta, assyrialaisten 4 000 vuotta.
Turkin hallitus myönsi kansanmurhan vuonna 1919, ja sen toteuttajille langetettiin kuolemantuomioita. Turkin ensimmäinen presidentti Kemal Atatürk seuraajineen ovat kuitenkin kiistäneet kansanmurhan koskaan tapahtuneen. Motiivina on pidetty sitä, että yksinomaan uhreilta ryöstetyn omaisuuden korvaaminen tulisi Turkille kalliiksi. Turkki on myös kieltänyt rangaistuksen uhalla mainitsemasta kouluopetuksessa vuosien 1914–1918 ”välikohtausta".
1910-luvulla hallinneen sulttaani Abd-ul-Hamid II:n mukaan Turkin armenialaisin kohdistuneessa hyökkäyksessä oli kyse Turkin oikeutetusta puolustautumisesta. Turkin viralliseksi kannaksi on vakiintunut sittemmin käsitys, jonka mukaan armenialaiset kuolivat armenialaiskapinan aikana sissisodassa ja sen tukahduttamista seuranneissa epidemioissa ja nälänhädässä, eivätkä suoranaisessa etnisessä puhdistuksessa.
Armenialaisten kansanmurhan kieltäminen on muodostunut esteeksi aloittaa neuvottelut Turkin liittymiseksi EU:n jäseneksi.
Ottomaanien armeijassa palvellut Venezuelan armeijan upseeri Rafael de Nogales Méndez (1879–1936) kirjoitti murhista tarkan selvityksen kirjassaan Cuatro años bajo la media luna.
Tapahtumien taustaa > Osmanien valtakunnan rapistuminen

Armenialaisten kansanmurha ei ollut yllättävä äkillinen hyökkäys yhtä kansanryhmää kohtaan, vaan sen juuret olivat 1800-luvun tapahtumissa. Osmanien valtakunta alkoi rapistua 1800-luvulla. Se menetti suuria osia alueistaan: Kreikka, Bulgaria, Serbia ja Romania itsenäistyivät sekä Itävalta-Unkari kaappasi itselleen Bosnian.   Itsenäisyyssotiin osallistui ulkovaltoja, ja 1910-luvulla Italia kaappasi Libyan.
Osmanien valtakunnalle erityisesti ensimmäinen Balkanin sota oli tuhoisa, sillä sen seurauksena se menetti 83 prosenttia Euroopan alueistaan ja 69 prosenttia Euroopan puolen asukkaistaan.
Horjuva hallinto piti itseään uhattuna ja katsoi oikeudekseen tarttua kapinointiin tarvittaessa kovinkin ottein. Sulttaani Abd-ul-Hamid II totesi, että ”länsimaat lietsovat levottomuuksia armenialaisten keskuudessa... meidän on puolustettava itseämme hinnalla millä hyvänsä.” Sulttaanin mukaan hyökkäys armenialaisia kohtaan oli näin ollen Turkin oikeutettu tapa puolustautua.
Tapahtumien taustaa > Armenialaisten asema

Armenialaisia oli elänyt vuosisatojen ajan Anatolian itäosien vuoristoalueilla, joita oli antiikin aikana ja keskiajalla myös hallinneet armenialaiset valtakunnat. Turkkilaisia kieliä puhuneet kansat alkoivat Anatolian itäosien valloituksen 1000-luvulla, ja Osmanien valtakunta liitti sen itseensä 1400- ja 1500-lukujen aikana. Armenialaiset säilyttivät kuitenkin vahvan kansallisen identiteetin, jota vahvistivat oma kieli ja Armenian apostolinen kirkko. Lisäksi Osmanien valtakunnan millet-järjestelmä antoi vähemmistöille huomattavaa sisäistä autonomiaa.
Noin 2,5 miljoonaa armenialaisia asui 1900-luvun alussa koko Osmanien valtakunnassa. Lisäksi heitä oli huomattavia määriä myös itärajan takana Venäjän keisarikunnassa. Osmanivaltakunnan itäosissa heitä oli lähes kaksi miljoonaa. He asuivat omissa kylissään ja kaupunginosissaan. Puhtaasti armenialaisia alueita ei kuitenkaan enää ollut, vaan muuttoliike oli tuonut alueelle myös muita kristittyjä kansoja sekä islaminuskoisia.
Armenialaisista ei pidetty Turkissa, sillä monien turkkilaisten mielestä he olivat maata heikentävä erillinen kansanosa. Armenialaiset eivät olleet islaminuskoisia, vaan kristittyjä ja juutalaisia ja puhuivat omaa kieltään. Armenialaiset noudattivat vanhoja sivistysihanteitaan, minkä johdosta heillä oli keskimääräistä korkeampi kielitaito ja koulutustaso.
Vaikka suurin osa armenialaisista oli köyhiä maatyöläisiä, joukossa oli myös yhteiskunnallisesti merkittäviä henkilöitä. Armenialaiset olivat olleet jo 1600-luvulta asti ollut mukana Osmanien valtakunnan kansainvälisissä kauppayhteyksissä ja jotkin suvut olivat menestyneet pankkimaailmassa, kaupankäynnissä ja politiikassa. Armenialaiset pitivät yhteyksiä Eurooppaan, mikä herätti heikkenevässä valtionhallinnossa epäilyksiä. Koulutustaso ja kielitaito auttoivat armenialaisia liike-elämässä, minkä johdosta köyhemmät turkkilaiset pitivät armenialaisia kieroina kauppiaina. Valtion virkoihin armenialaisia ei uskontonsa vuoksi hyväksytty. Heitä pidettiin silti "ulkomaalaisena tekijänä", joka tulisi jossain vaiheessa pettämään emämaan.
Itä-Anatolian muslimeissa alkoi herättää huolta myös armenialaiset vallankumoukselliset. Armenialaiset aktivistit perustivat vuonna 1887 Hentšak- ja vuonna 1890 Dašnaktsutjun-puolueen. Niitä taustalla oli erityisesti Venäjän armenialaiset, eivätkä ne saaneet laajaa tukea Osmanien valtakunnan armenialaisilta, jotka halusivat enemmän tukea eurooppalaisilta saadakseen uudistuksia ja parempaa turvaa Osmanien valtakunnan sisällä.
Tapahtumien taustaa > Vuosien 1894–1896 verilöylyt

Armenialaisia oli alettu pitää uhkana Osmanien valtakunnan yhtenäisyydelle. Heitä päätettiin rangaista tavallista ankarammilla kuritoimenpiteillä, ja vuosina 1894–1896 pantiin toimeen ennennäkemättömän suuret joukkosurmat. Uhreiksi valikoitiin lähinnä nuoria, armeijaikäisiä ja taistelukuntoisia miehiä. Murhissa surmattiin noin 200 000–300 000 henkilöä. Euroopan suurvallat, jotka mielellään esiintyivät kristittyjen kansojen suojelijoina, eivät puuttuneet asiaan mitenkään joitakin hajanaisia diplomaattisia protesteja lukuun ottamatta.
Vastalauseeksi murhaamiselle ja kiinnittääkseen Euroopan valtioiden huomion kansansa uhanalaiseen asemaan 26 aseistautunutta armenialaista valtasi Osmanien valtakunnan pääkaupungissa Konstantinopolissa pankin. Pankin valtauksesta raivostunut turkkilainen väkijoukko hyökkäsi Konstantinopolin armenialaisten koteihin surmaten heitä tuhansittain.
Tapahtumien seurauksena armenialaiset alkoivat uskoa, että Berliinin vuoden 1878 kongressi oli heidän kannaltaan hyödytön. Euroopan suurvallat puolustavat vain niitä Osmanien alaisuudessa olevia kansoja, joista on heille hyötyä. Hyötyä taas on vain niistä, joilla on voimaa, oli yleinen armenialainen ajatelma.
Tapahtumien taustaa > Nuorturkkilaiset ja turkkilaisuusaate

Nuorturkkilaiset tekivät vuonna 1908 vallankumouksen, jossa valtaan nousi liikkeeseen kuulunut Yhtenäisyyden ja edistyksen komitea. Monet armenialaiset ja muut ei-turkkilaiset tukivat nuorturkkilaisia, sillä heitä innostivat puheet vapaudesta ja tasa-arvosta sekä Osmanien valtakunnan perustuslain palauttaminen käyttöön.
Pian tämän jälkeen järjestettiin Adanassa, Turkin kaakkoisrannikolla, 20 000 armenialaisen joukkosurma. Tätä pidetään nykyään varsinaisen kansanmurhan harjoituksena. Armenialaiset osasivat tämän jälkeen odottaa paikallisia vainoja mutta ei tulevaa kansanmurhaa. Turkkia vuosien 1894–1896 ja vuoden 1909 verilöylyt opettivat siihen, että Euroopan suurvalloilta ei ole tulossa minkäänlaisia merkittäviä toimia armenialaisten hyväksi.
Nuorturkkilaiset alkoivat varsin nopeasti kääntyä autoritarismin suuntaan, ja tammikuun 1913 vallankaappauksessa Osmanien valtakunnan johto siirtyi liikkeen militaristista siipeä edustaneille Enver paššalle ja Talaat paššalle. Yhtenäisyyden ja edistyksen komitean johdossa alkoi hävityn ensimmäisen Balkanin sodan jälkeen nousta ajatus Anatolian turkkilaistamisesta. Siihen asti liikkeen ajatus oli ollut osmanismi, jossa haettiin erilaisten yhteisöjen yhtenäisyyttä. Liike suunnitteli yhtenäistä islaminuskoista turkkilaista yhteisöä Egeanmereltä, Kaukasukselle ja Keski-Aasiaan. Tämän unelman tiellä oli itäisen Anatolian krististyt.
Osmanivaltakunnassa perustettiin 30. marraskuuta 1913 uusi organisaatio Teşkilât-ı Mahsusa, jonka tarkoitus oli ajaa panislamilaisuutta ja turkkilaisuusaatetta.
Tapahtumien taustaa > Vainoharhaisuus armenialaisia kohtaan

Osmanien valtakunnassa kristittyjä kohtaan alettiin kokea entistä suurempaa vastenmielisyyttä ensimmäisen Balkanin sodan jälkeen. Sotaa käytiin vuosina 1912–1913, ja sen seurauksena valtakunta menetti lähes kokonaisuudessa Euroopan mantereella olleet alueensa. Nuorturkkilaiset syyttivät Balkanin kristittyjä maanpetoksesta, ja samaan aikaan Anatoliassa alkoi voimistua islaminuskoisten ja kristittyjen maanviljelijöiden kiistat satojentuhansien muslimien jouduttua pakenemaan Euroopasta Anatoliaan.
Teşkilât-ı Mahsusa organisoitiin uudestaan puolisotilaalliseksi ryhmittymäksi, joka sai sotilaita Balkanilta ja Kaukasukselta paenneista muslimeista, jotka olivat mennettäneet kotimaansa ja kohdanneet krisittyjen suorittamia verilöylyjä, itäisen ja kaakkoisen Anatolian kurdeista sekä rikollisista, jotka saivat asepalveluksen myötä armahduksen.
Osmanien valtakunta liittyi ensimmäisessä maailmansodassa keskusvaltojen puolelle. Armenialaisia ja assyrialaisia asui sekä Osmanien valtakunnassa että ympärysvaltojen puolella olleessa Venäjän keisarikunnassa. Nuorturkkilaiset otti yhteyttä Dašnaktsutjuniin, joka oli tuolloin armenialaisten johtava puolue, ja ehdotti, että myös Venäjän armenialaiset voisivat taistella Osmanien asevoimissa. Dašnaktsutjunin näkemys oli, että armenialaiset olisivat uskollisia omalle emämaalleen, osa Osmanien valtakunnalle ja osa Venäjän keisarikunnalle, mikä nähtiin osmanien johtohahmoissa maanpetoksellisena toimintana. Armenialaisia oli jo ennen sotaan liittymistä alettu tarkkailla entistä tarkemmin, ja kuvernöörien oltiin käsketty valvoa armenialaisia journalisteja ja järjestöjä. Samalla Venäjälle pakenevia tai sotilaskarkureita tuli rangaista ankarasti.
Assyrialaisten vainot

Kristittyinä myös assyrialaiset joutuivat kansanmurhan kohteeksi samaan aikaan armenialaisten kanssa. Heidän kohtalostaan on puhuttu vähemmän kuin armenialaisten, johtuen osaltaan heidän pienestä lukumäärästään.
Assyrialaiset pitävät itseään muinaisen Assyrian valtakunnan perillisinä ja ovat kääntyneet kristinuskoon jo varhaiskristillisinä vuosisatoina. Heidän kielensä on aramea ja heidän kirjakielestään käytetään nimeä syyria. Assyrialaisten vainot alkoivat 8. huhtikuuta 1915 ja pääasiassa ne toteutettiin kesän 1915 aikana.
Kaikkiaan kesällä 1915 surmattiin arviolta 500 000 henkeä. Selvinneiden määrä ja säilyneiden silminnäkijäkertomusten määrä on vähäinen ja moni assyrialainen pakeni nykyiseen Pohjois-Irakiin. Onnistunutta vastarintaa assyrialaiset tekivät Ain Wardon kylässä yhdessä jesidien kanssa. 62 päivää kestäneiden taisteluiden jälkeen turkkilaiset lyötiin ja kyläläiset pakenivat. Heidän jälkeläisiään asuu nykyään muuan muassa Yhdysvalloissa ja Ruotsissa.
Silminnäkijät ja muistelmat

Tapahtumilla oli myös ulkomaalaisia silminnäkijöitä. Saksalainen lääkäri Neukirch kirjoitti veljelleen kirjeen jossa kuvasi asuinkaupunkinsa Erzincanin 20 000 armenialaisen kohtaloa: ”Kaikki toteutettiin järjestelmällisesti... Kuinka sitten 20 000, tai enemmänkin, naisia lapsia tai vanhuksia voitaisiin ruokkia viikkojen ajan auringon paahtaessa...” Kirjettä säilytetään Saksan valtion arkistossa. Vastaavia dokumentteja löytyy 769 sivua Saksan ulkoministeriön arkistossa.
Osa marsseilta hengissä selvinneistä kirjoitti myöhemmin muistelmissaan, että eri puolilla armenialaisalueita toistui samankaltainen tapahtumasarja. Yhteisöjen johtohahmot pidätettiin ja vietiin surmattaviksi, julkisella kuulutuksella kaikkien armenialaisten määrättiin jättämään kotinsa, valmistautumisaikaa marsseille annettiin muutamasta päivästä kahteen viikkoon. Armenialaisten talot sinetöitiin, mutta turkkilaiset ryöstivät ne lähes välittömästi ja jäljellä olleet miehet surmattiin joko ennen kylien jättämistä tai heti kuolemanmarssin alussa. Sotilaat ja virkamiehet keräsivät armenialaisten rahat ja mukana olleet arvoesineet. Jos kieltäytyi luovuttamasta, surmattiin. Tämän jälkeen väkivalta kohdistui naisiin ja jopa kymmenenvuotiaisiin tyttöihin, joita raiskattiin. Vauvoja heitettiin tien varteen. Lasten surmaamisella haluttiin antaa armenialaisille selkeä viesti: teillä ei ole enää tulevaisuutta. Lapsiin kohdistui julmuuksia järjestelmällisesti ympäri valtakuntaa. Niitä lapsia, joita ei surmattu, myytiin toreilla.
Marssireittien varrella lojui edellisten saattueiden jäljiltä ruumiita. Liikkeelle oli määrätty keskushallituksen määräyksestä satojatuhansia ihmisiä, mutta heille ei ollut varattu lainkaan elintarvikkeita, mikä tekee ilmeiseksi, että ihmisten ei haluttukaan jäävän henkiin. Surmatuiksi tuli niin Turkin armeijan armenialaisia sotilaita kuin nuorturkkilaisen puolueen jäseniäkin.
Hengissä selvinneiden muistelmia ilmestyi 1920-luvulla Yhdysvalloissa. Niitä ovat muun muassa teokset Daughter of Euphrates ja Some of Us Survived tekijöinä Elizabeth Caraman ja Kerop Bedoukian.
Kansanmurhan tunnustaminen

Armenialaisten etninen puhdistus vuonna 1915 on vielä nykyaikanakin merkittävä poliittinen kysymys. Esimerkiksi Turkilla ja Armenialla ei ole virallisia diplomaattisuhteita, mikä tosin on seurausta Vuoristo-Karabahin konfliktista. Asia hiertää myös Turkin EU-jäsenyyden etenemistä, sillä Euroopan parlamentti on määritellyt kansanmurhan tunnustamisen yhdeksi Turkin EU-jäsenyyden ehdoksi. Toisaalta taas Euroopan komissio ei ole hyväksynyt Euroopan parlamentin ehdotusta, ja on jättänyt kansanmurhan tunnustamisen pois Turkin jäsenyysehdoista. EU-komissaari Olli Rehn on muistuttanut kansainvälistä yhteisöä siitä, että Turkin ja Armenian poliittiselle tasapainolle olisi nykyään edullisinta, mikäli molemmat maat keskittyisivät väliensä parantamiseen.
Kansanmurhan tunnustaminen > Kansanmurhan tunnustaneet maat

Kansanmurhan tunnustaneita maita ovat muun muassa Alankomaat, Argentiina, Armenia, Belgia, Bolivia, Brasilia, Bulgaria, Chile, Italia, Itävalta, Kanada, Kreikka, Kypros, Libanon, Liettua, Luxemburg, Paraguay, Puola, Ranska, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Sveitsi, Syyria, Tšekki, Uruguay, Vatikaani, Venezuela ja Venäjä.
Euroopan parlamentti antoi virallisen tunnustuksen vuonna 1987. Lisäksi jotkin valtioiden osat, kuten useimmat Yhdysvaltain osavaltiot ja Wales Britanniassa, ovat antaneet tunnustuksen itse Yhdysvaltain ja Britannian kielteisestä kannasta huolimatta. Näillä lausumilla ei ole ulkopoliittista merkitystä, koska asia ei kuulu niiden toimivaltaan.
Saksan liittopäivät katsoi kesäkuussa 2016, että armenialaisten vuoden 1915 joukkomurha oli kansanmurha. Liittopäivät hyväksyi asiaa koskevan julkilausuman lähes yksimielisesti. Vain yksi kansanedustaja äänesti vastaan ja yksi jätti äänestämättä.