stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Renault 21
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renault 21 Wikimedia Commonsissa
Renault-mallit
| --- | --- |
Nykyiset: Alaskan | Arkana | Austral | Captur | Kiger | Kwid | Triber | Twingo | Clio | Duster | Sandero | Mégane | Kangoo | Scénic | Taliant | Talisman | Espace | Koleos
Numeraaliset: 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 25 | 30
Nimelliset: Alliance/Encore | Fluence | Fuego | Kadjar | Medallion | Safrane | Premier | Torino | Rodeo | Avantime
Toisen maailmansodan jälkeiset: 4CV | Caravelle | Colorale | Dauphine | Dauphinoise | Floride | Frégate | Ondine
Maailmansotien väliset: Celtaquatre | Juvaquatre | Nervastella | Primaquatre | Reinastella | Viva Grand Sport | Vivaquatre | Vivasix
Ensimmäistä maailmansotaa edeltävät: 10CV | 12CV | 35CV | 40CV | 50CV / 50/60CV | A | AG/AG-1 | B | C | D | E | G/H/J | L/M | N(a)/N(b)/S | N(c)/Q/U(a/e) | R/T | U | AS/V | X/X-1 | Y
Alpine–Renault: A106 | A108 | A110 | A305 | A310 | A610/GTA
Renault Sport: Clio Renault Sport | Spider | Mégane Renault Sport | Clio V6 Renault Sport
Konseptit: Alpine 210 RS | Altica | Argos | BRV | Espace F1 | EPURE | EVE | Egeus | Etoile Filante | Fiftie | Initiale | Koléos | Laguna | Mégane | Next | Racoon | Scénic | Talisman | VESTA 2 | Wind | Steppe
Paketti- ja kuorma-autot: Estafette | Fourgonette | Kangoo | Express | Kerax | Magnum | Mascott | Master | Messenger | Midlum | Trafic | 50-sarja
Dacia-merkki: Lodgy | Logan | Sandero | Duster | Dokker
Renault-Samsung Motors: SM3 | SM5 | SM7
Zombie läskinsyöjät

| Zombie läskinsyöjät> Zombi 2 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lucio Fulci
Käsikirjoittaja:  Elisa Briganti
Tuottaja:  Fabrizio De Angelis   Ugo Tucci
Säveltäjä:  Fabio Frizzi   Giorgio Cascio   Adrianno Giordanella   Maurizio Guarini
Kuvaaja:  Sergio Salvati
Leikkaaja:  Vincenzo Tomassi
Tuotantosuunnittelija:  Walter Patriarca
Pukusuunnittelija:  Walter Patriarca
Pääosat:  Tisa Farrow   Ian McCulloch   Richard Johnson   Al Cliver   Auretta Gay
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Tuotantoyhtiö:  Variety Films
Ensi-ilta:   25. elokuuta 1979    18. heinäkuuta 1980    5. kesäkuuta 2004
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  italia
Budjetti:  8 000 000 USD
Seuraaja:  Zombi 3
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zombie läskinsyöjät (ital. Zombi 2) on italialaisen Lucio Fulcin ohjaama, vuonna 1979 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva. Elokuvaa pidetään Fulcin läpimurtoelokuvana ja yhtenä Fulcin kultakauden helmenä City of the Living Deadin, The Beyondin ja Viiltäjän ohella.
Zombie läskinsyöjät oli ilmestyessään raakuuksien ja äärimmäisen verisyyden takia kielletty useissa maassa. Isossa-Britanniassa elokuva joutui useimpien Lucio Fulcin elokuvien tapaan Video Nasty -listalla ikärajana X, joka tunnetaan pornoelokuvien ikärajana. Aikalaisesta paheksunnastaan huolimatta elokuva on nykyään saavuttanut kulttimaineen.
Elokuva markkinoitiin George A. Romeron ohjaaman Dawn of the Deadin epävirallisena jatko-osana, sillä Dawn of the Dead ilmestyi vuotta aikaisemmin Italiassa nimellä Zombi, mistä juontuu elokuvan alkuperäinen nimi, Zombi 2. Huolimatta nimestään kummallakaan elokuvalla ei ole mitään tekemistä toistensa kanssa juonellisesti. Nimi oli vain yritys hyötyä Dawn of the Deadin saamasta suuresta suosiosta. Zombie läskinsyöjille on myös tehty vuonna 1988 jatko-osa, Zombi 3.
Juoni

New Yorkiin lainehtii alus ilman miehistöä. Rannikkopoliisit rupeavat tutkimaan sisältöä ja joutuvat heti elävän kuolleen yllättämäksi. Nuori nainen nimeltään Anne Bowles saapuu paikalle ja tunnistaa sen hänen isänsä laivaksi. Hänen isänsä tutkii kaukaisella Matoolin saarella tauteja ja yrittää valmistaa niitä varten rokotteita. Huolestunut Anne päättää lähteä isänsä luokse peläten asioiden olevan pahasti pielessä ja hänen mukaansa lähtee reportteri Peter West. He vuokraavat veneen, jonka omistajat Brian Hull ja Susan Barrett lähtevät kuljettamaan heitä kohti saarta.
Päästyään perille he kaikki neljä alkavat tutkia autioitunutta saarta. He löytävät saarella vaimonsa kanssa asustavan tohtori David Menardin, joka kertoo saarella olevan tappava tauti, joka muuttaa voodoohon uskovat kyläläiset kuoltuaan jälleen eläviksi. Annen suureksi suruksi hänen isänsä oli myös kohdannut saman kohtalon, minkä takia tohtori oli joutunut tappamaan tämän. Kohta saaren metsän kätköissä satoja vuosia maatuneet konkistadorit nousevat maan alta ja pian saaren viimeisten selviytyjien on tartuttava kättä pidempään taltuttaakseen verta ja lihaa janoavien elävien kuolleiden valtavan aallon.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tisa Farrow  | … |  Anne Bowles   |
|  Ian McCulloch  | … |  Peter West   |
|  Richard Johnson  | … |  Tri. David Menard   |
|  Al Cliver  | … |  Brian Hull   |
|  Auretta Gay  | … |  Susan Barrett   |
|  Stefania D'Amario  | … |  Menardin hoitaja   |
|  Olga Karlatos  | … |  Paola Menard    |
Aiheesta muualla

Zombie Flesh Eaters Internet Movie Databasessa (IMDb.com)
Zombie läskinsyöjät Elitisti-sivustolla
Zombie läskinsyöjät Leffatykissä.
Johan Roiha

Johan Roiha  (17. huhtikuuta 1881 Parikkala – 5. elokuuta 1945 Savitaipale) oli suomalainen insinööri ja virkamies.
Roihan vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Roiha ja Veera Maria Vilska ja puoliso vuodesta 1909 Fanny Maria (Meri) Pajanen. Roiha kävi Viipurin kauppakoulun 1900, tuli ylioppilaaksi 1903 ja valmistui tie- ja vesirakennusalan diplomi-insinööriksi 1907.
Roiha oli Helsingin kaupungin vesilaitoksen insinööri 1907–1911 ja rakennustarkastuksen apulaisinsinööri 1912–1916. VR:n ratainsinööri hän oli 1917–1924 ja 1926–1933 ja puolustusministeriön linnoitusinsinööri 1925. Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä Roiha oli ylimääräinen insinööri 1933–1938 ja rakennusasioiden osaston päällikkö yli-insinöörinä 1939–1945. Hän oli myös Teknillisen korkeakoulun geodesian ylimääräinen opettaja 1919–1922 ja oli toiminut Uusi Pesula Oy:n johtajana.
Argentiinan jalkapallomaajoukkueen tilastot

Tämä artikkeli sisältää Argentiinan jalkapallomaajoukkueeseen liittyviä tilastoja.
Pelaajatilastot > Ottelut

Päivitetty 11. tammikuuta 2025
| Eniten otteluita> # | Eniten otteluita> Pelaaja | Eniten otteluita> Ottelut | Eniten otteluita> Maajoukkueura | Eniten otteluita>  | Eniten otteluita>  | Eniten otteluita>  | Eniten otteluita>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Lionel Messi | 191 | 2005– |  |  |  |  |
| 2. | Javier Mascherano | 147 | 2003–2018 |  |  |  |  |
| 3. | Ángel Di María | 145 | 2008– |  |  |  |  |
| 4. | Javier Zanetti | 145 | 1994–2011 |  |  |  |  |
| 5. | Nicolás Otamendi | 123 | 2009– |  |  |  |  |
| 6. | Roberto Ayala | 115 | 1994–2007 |  |  |  |  |
| 7. | Diego Simeone | 106 | 1988–2002 |  |  |  |  |
| 8. | Sergio Agüero | 101 | 2006–2021 |  |  |  |  |
| 9. | Oscar Ruggeri | 97 | 1983–1994 |  |  |  |  |
| 10. | Sergio Romero | 96 | 2009–2018 |  |  |  |  |
| 11. | Diego Maradona | 91 | 1977–1994 |  |  |  |  |
| 12. | Ariel Ortega | 87 | 1993–2010 |  |  |  |  |
| 13. | Gabriel Batistuta | 78 | 1991–2002 |  |  |  |  |
| 14. | Carlos Tévez | 76 | 2004–2015 |  |  |  |  |
| 15. | Rodrigo De Paul | 75 | 2018– |  |  |  |  |
| 16. | Gonzalo Higuaín | 75 | 2009–2018 |  |  |  |  |
| 17. | Juan Pablo Sorín | 75 | 1995–2006 |  |  |  |  |
| 18. | Américo Gallego | 73 | 1975–1982 |  |  |  |  |
| 19. | Juan Sebastián Verón | 73 | 1996–2010 |  |  |  |  |
| 20. | Gabriel Heinze | 72 | 2003–2010 |  |  |  |  |
Pelaajatilastot > Maalit

Päivitetty 11. tammikuuta 2025
| Eniten maaleja> # | Eniten maaleja> Pelaaja | Eniten maaleja> Maalit | Eniten maaleja> Maajoukkueura | Eniten maaleja>  | Eniten maaleja>  | Eniten maaleja>  | Eniten maaleja>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Lionel Messi | 112 | 2005– |  |  |  |  |
| 2. | Gabriel Batistuta | 56 | 1991–2002 |  |  |  |  |
| 3. | Sergio Agüero | 42 | 2006–2021 |  |  |  |  |
| 4. | Hernán Crespo | 35 | 1995–2007 |  |  |  |  |
| 5. | Diego Maradona | 34 | 1977–1994 |  |  |  |  |
| 6. | Gonzalo Higuaín | 32 | 2009–2018 |  |  |  |  |
| 7. | Lautaro Martínez | 32 | 2008– |  |  |  |  |
| 8. | Ángel Di María | 31 | 2008– |  |  |  |  |
| 9. | Luis Artime | 24 | 1961–1967 |  |  |  |  |
| 10. | Leopoldo Luque | 22 | 1975–1981 |  |  |  |  |
| 11. | Daniel Passarella | 22 | 1976–1986 |  |  |  |  |
| 12. | Lautaro Martínez | 21 | 2018– |  |  |  |  |
| 13. | Herminio Masantonio | 21 | 1935–1942 |  |  |  |  |
| 14. | José Sanfilippo | 21 | 1956–1962 |  |  |  |  |
| 15. | Mario Kempes | 20 | 1973–1982 |  |  |  |  |
| 16. | Norberto Menéndez | 19 | 1945–1956 |  |  |  |  |
| 17. | José Manuel Moreno | 19 | 1936–1950 |  |  |  |  |
| 18. | René Pontoni | 19 | 1942–1947 |  |  |  |  |
| 19. | Oreste Corbatta | 18 | 1956–1962 |  |  |  |  |
| 20. | Domingo Tarasconi | 18 | 1922–1929 |  |  |  |  |
Menestys arvokilpailuissa > Maailmanmestaruuskilpailut

Selitykset:
O = Ottelut
V = Voitto
T = Tasapeli
H = Tappio
TM = Tehdyt maalit
PM = Päästetyt maalit
ME = Maaliero
| Vuosi | Isäntämaa | Kierros | Sija | O | V | T | H | TM | PM | ME |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1930 |  Uruguay | Hopeaa | 2. | 5 | 4 | 0 | 1 | 18 | 9 | +9 |
| 1934 |  Italia | 1. kierros | 9. | 1 | 0 | 0 | 1 | 2 | 3 | –1 |
| 1938 |  Ranska | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1950 |  Brasilia | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1954 |  Sveitsi | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1958 |  Ruotsi | 1. kierros | 13. | 3 | 1 | 0 | 2 | 5 | 10 | -5 |
| 1962 |  Chile | 1. kierros | 10. | 3 | 1 | 1 | 1 | 2 | 3 | -1 |
| 1966 |  Englanti | Puolivälierä | 5. | 4 | 2 | 1 | 1 | 4 | 2 | +2 |
| 1970 |  Meksiko | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1974 |  Länsi-Saksa | 2. kierros | 8. | 6 | 1 | 2 | 3 | 9 | 12 | -3 |
| 1978 |  Argentiina | Mestari | 1. | 7 | 5 | 1 | 1 | 15 | 4 | +11 |
| 1982 |  Espanja | 2. kierros | 11. | 5 | 2 | 0 | 3 | 8 | 7 | +1 |
| 1986 |  Meksiko | Mestari | 1. | 5 | 4 | 1 | 0 | 14 | 5 | +9 |
| 1990 |  Italia | Hopeaa | 2. | 7 | 2 | 3 | 2 | 5 | 4 | +1 |
| 1994 |  Yhdysvallat | Neljännesvälierä | 10. | 4 | 2 | 0 | 2 | 8 | 6 | +2 |
| 1998 |  Ranska | Puolivälierä | 6. | 5 | 3 | 1 | 1 | 10 | 4 | +6 |
| 2002 |  Etelä-Korea    Japani | 1. kierros | 18. | 3 | 1 | 1 | 1 | 2 | 2 | 0 |
| 2006 |  Saksa | Puolivälierät | 6. | 5 | 3 | 2 | 0 | 11 | 3 | +8 |
| 2010 |  Etelä-Afrikka | Puolivälierät | 5. | 5 | 4 | 0 | 1 | 10 | 6 | +4 |
| 2014 |  Brasilia | Hopeaa | 2. | 7 | 5 | 1 | 1 | 8 | 4 | +4 |
| 2018 |  Venäjä | Neljännesvälierä | 16. | 4 | 1 | 1 | 2 | 6 | 9 | -3 |
| 2022 |  Qatar | Mestari | 1. | 7 | 6 | 0 | 1 | 15 | 8 | +7 |
Menestys arvokilpailuissa > Maanosaliittojen cup

| Vuosi | Isäntämaa | Sijoitus | Sija | O | V | T | H | TM | PM | ME |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992 |  Saudi-Arabia | Mestari | 1. | 2 | 2 | 0 | 0 | 7 | 1 | +6 |
| 1995 |  Saudi-Arabia | Hopeaa | 2. | 3 | 1 | 1 | 1 | 5 | 3 | +2 |
| 1997 |  Saudi-Arabia | Ei selviytynyt mukaan | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1999 |  Meksiko | Ei selviytynyt mukaan | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 2001 |  Etelä-Korea  Japani | Ei selviytynyt mukaan | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 2003 |  Ranska | Lohkovaihe | Ei selviytynyt mukaan | – | – | – | – | – | – | – |
| 2005 |  Saksa | Hopeaa | 2. | 5 | 2 | 2 | 1 | 10 | 10 | 0 |
| 2009 |  Etelä-Afrikka | Ei selviytynyt mukaan | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 2013 |  Brasilia | Ei selviytynyt mukaan | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 2017 |  Venäjä | Ei selviytynyt mukaan | – | – | – | – | – | – | – | – |
Menestys arvokilpailuissa > Kesäolympialaiset

| Vuosi | Isäntämaa | Sijoitus | Sija | O | V | T | H | TM | PM | ME |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1900 |  Pariisi | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1908 |  Lontoo | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1912 |  Tukholma | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1920 |  Antwerp | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1924 |  Pariisi | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1928 |  Amsterdam | Hopeaa | 2. | 5 | 3 | 1 | 1 | 24 | 7 | +17 |
| 1936 |  Berliini | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1948 |  Lontoo | Ei osallistunut | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1952 |  Helsinki | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1956 |  Melbourne | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1960 |  Rooma | Puolivälierä | 7. | 3 | 2 | 0 | 1 | 6 | 4 | +2 |
| 1964 |  Tokio | 1. kierros | 10. | 2 | 0 | 1 | 1 | 3 | 4 | -1 |
| 1968 |  México | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1972 |  München | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1976 |  Montreal | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1980 |  Moskova | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1984 |  Los Angeles | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1988 |  Soul | Puolivälierä | 8. | 4 | 1 | 1 | 2 | 4 | 5 | -1 |
| 1992 |  Barcelona | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 1996 |  Atlanta | Hopeaa | 2. | 6 | 3 | 2 | 1 | 13 | 6 | +7 |
| 2000 |  Sydney | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 2004 |  Ateena | Mestari | 1. | 6 | 6 | 0 | 0 | 17 | 0 | +17 |
| 2008 |  Peking | Mestari | 1. | 6 | 6 | 0 | 0 | 11 | 2 | +9 |
| 2012 |  Lontoo | Ei selviytynyt karsinnoista | – | – | – | – | – | – | – | – |
| 2016 |  Rio de Janeiro | 1. kierros | 11. | 3 | 1 | 1 | 1 | 3 | 4 | -1 |
| 2020 |  Tokio | 1. kierros | 10. | 3 | 1 | 1 | 1 | 2 | 3 | -1 |
Lionel Messi
Michael Baran

Michael Gad Baran (s. 13. kesäkuuta 1963 Turku) on suomalainen näytelmäkirjailija, dramaturgi ja teatteriohjaaja.
Elämä

Baran valmistui ylioppilaaksi vuonna 1982 ja opiskeli Teatterikorkeakoulun dramaturgian koulutusohjelmassa vuosina 1982–1986. Hän on ollut dramaturgina Yle TV2:n teatteritoimituksessa (1987–1989), Teatteri Pienessä Suomessa (1991–1992) ja Suomen Kansallisteatterissa (1992–).
Baran on dramatisoinut, sovittanut ja suomentanut kymmeniä eri näytelmiä sekä kirjoittanut radiokuunnelmia ja oopperalibrettoja. Vuoden 2007 Savonlinnan Oopperajuhlille Baran kirjoitti oopperan Isän tyttö yhdessä Olli Kortekankaan kanssa. Hän myös ohjasi kantaesityksen Savonlinnassa ja uusintaensi-illan Suomen Kansallisoopperassa (2009) yhdessä Anna Kelon kanssa. Syksyllä 2011 sai ensi-iltansa Sibelius-Akatemian tilaama Olli Kortekankaan ooppera Yhden yön juttu, johon Baran kirjoitti libreton ja jonka hän myös ohjasi. Kortekankaan ja Baranin monologiooppera Oma vika kantaesitettiin 2015.  Lisäksi Baran on ohjannut Kurt Weillin oopperan Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho (2007) ja Mozartin Don Giovannin (2008).
Baran on ohjannut Kansallisteatteriin useita näytelmiä, muun muassa Lars Norénin Hiljaisen musiikin (2005), David Harrowerin Blackbirdin (2006), Ingmar Bergmanin Personan (2014)  Omapohja-näyttämölle, Marius von Mayerburgin Ruman Teatteri Takomon näyttämölle (2007), Shakespearen Othellon (2007) ja Tšehovin Platonovin (2009), molemmat Suurelle näyttämölle, omat näytelmänsä Aie (2012), Aamu (2015) ja Tyttö, joka käveli  (2018) Willensaunaan sekä Thomas Mannin Kuolema Venetsiassa-novellin (2017) Pienelle näyttämölle.
Baran on toiminut muun muassa Lauri Törhösen elokuvan Insiders (1989) ja Tapio Suomisen elokuvan Porttikielto taivaaseen (1990) käsikirjoittajatiimissä. Lisäksi hän on laatinut käsikirjoituksen Kaisa Rastimon elokuvaan Säädyllinen murhenäytelmä (1998). Elokuva pohjautuu Helvi Hämäläisen samannimiseen romaaniin. Baran on myös käsikirjoittanut televisiosarjan Hokkasen näköinen nainen (2004) yhdessä Simo Halisen ja Vilja Roihun kanssa ja sarjan Kultainen noutaja (2007) yhdessä Simo Halisen kanssa.
Yksityiselämä

Baran on vuodesta 1989 ollut naimisissa ammattiliittojohtaja Karola Baranin kanssa ja heillä on kolme tytärtä.
Tuotanto > Näytelmät

Synnin palkka (Kuopion kaupunginteatteri, 1989)
Minna Mikkilän nenä (Tampereen Työväen Teatteri, 1990)
Suruaika (Suomen Kansallisteatteri, 1991)
Tyttömutantti (Teatteri Pieni Suomi, 1993)
Koputuksia (Suomen Kansallisteatteri, 1994)
Unettomuus eli kuolemaani johtaneet syyt (Suomen Kansallisteatteri, 1995)
Te ette tiedä mitä rakkaus on (Suomen Kansallisteatteri, 1999)
Paratiisi (Ryhmäteatteri, 2004)
Aie (Suomen Kansallisteatteri, 2012)
Aamu (Suomen Kansallisteatteri, 2015)
Tyttö, joka käveli (Suomen Kansallisteatteri, 2018)
Hitler ja Blondi (Suomen Kansallisteatteri/Tampereen Työväen Teatteri, 2020)
Nuoret idealistit (Suomen Kansallisteatteri, 2023)
Pieni maailma (Tampereen Työväen Teatteri, 2023)
Tuotanto > Oopperat

Isän tyttö (Savonlinnan oopperajuhlat, 2007), libretto yhdessä Olli Kortekankaan kanssa
Yhden yön juttu (Sibelius-Akatemia, 2011), libretto
Oma vika (Saaristo-ooppera, 2015), libretto Sauli Tiilikaisen aiheen pohjalta
Kolme kirjettä Laestadiukselle (Lohtajan kirkkomusiikkijuhlat, 2017), libretto yhdessä Jyrki Linjaman kanssa
Tuotanto > Ohjaukset

Mamet: Kryptogrammi (Suomen Kansallisteatteri, 1996)
Handke: Hetki jolloin emme tienneet mitään toisistamme (Suomen Kansallisteatteri, 1997)
Büchner: Woyzeck (Suomen Kansallisteatteri, 1998)
Harrower: Puukot kanassa (Suomen Kansallisteatteri/Q-teatteri,1999)
von Horvath: Kasimir ja Karoliina (Suomen Kansallisteatteri, 2000)
Kane: 4.48 Psykoosi (Suomen Kansallisteatteri, 2001)
Tabori: Goldberg-muunnelmat (Suomen Kansallisteatteri, 2004)
Noren: Hiljaista musiikkia (Suomen Kansallisteatteri, 2005)
Harrower: Blackbird (Suomen Kansallisteatteri, 2006)
Weill-Brecht: Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho -ooppera (Tampereen konservatorio, 2007)
Kortekangas: Isän tyttö -ooppera (Savonlinnan ooppperajuhlat, 2007/Suomen Kansallisooppera, 2009), yhdessä Anna Kelon kanssa
von Mayenburg: Ruma (Suomen Kansallisteatteri, 2008)
Shakespeare: Othello (Suomen Kansallisteatteri, 2008)
Mozart: Don Giovanni -ooppera (Tampereen konservatorio, 2008)
Tsehov: Platonov (Suomen Kansallisteatteri, 2009)
Westö-Baran-Doina Klezmer: Kun katsot arpea – Minns du såret (Doina Klezmer ystävineen, 2011)
Kortekangas: Yhden yön juttu -ooppera (Sibelius-Akatemia,2011)
Baran: Aie (Suomen Kansallisteatteri, 2012)
Bergman: Persona (Suomen Kansallisteatteri, 2014)
Baran: Aamu (Suomen Kansallisteatteri, 2015)
Kortekangas: Oma vika -ooppera (Saaristo-ooppera, 2015)
Mann: Kuolema Venetsiassa (Suomen Kansallisteatteri, 2017)
Linjama: Kolme kirjettä Laestadiukselle -ooppera (Lohtajan kirkkomusiikkijuhlat, 2017)
Baran: Tyttö, joka käveli (Suomen Kansallisteatteri, 2018)
Bergman: Kohtauksia eräästä avioliitosta (Suomen Kansallisteatteri, 2019)
Strindberg: Neiti Julie (Tampereen Työväen Teatteri, 2019)
Baran: Hitler ja Blondi  (Suomen Kansallisteatteri/Tampereen Työväen Teatteri, 2020)
Baran: Nuoret idealistit (Suomen Kansallisteatteri, 2023)
Baran: Pieni maailma (Tampereen Työväen Teatteri, 2023)
Orwell: Eläinten vallankumous (Suomen Kansallisteatteri, 2025)
Vapaudenpatsas

| Vapaudenpatsas |
| --- | --- |

Nimi:  Vapaudenpatsas
Tekijä:  Frédéric Auguste Bartholdi
Valmistuspaikka:  Liberty Island ja Pariisi
Valmistumisvuosi:  1886
Taiteenlaji:  kuvanveisto
Teostyyppi:  Osa UNESCOn maailmanperintökohteesta, nähtävyys, näkötorni ja patsas
Materiaali:  Kupari (plating), teräs (runkorakenne), betoni (jalusta), graniitti (jalusta) ja lehtikulta
Korkeus:  46 m
Kokoelma:  Statue of Liberty National Monument (käännä suomeksi)
Sijainti:  Liberty Island
Koordinaatit:  40°41′21″N, 74°2′40″W
Vapaudenpatsas (engl. Statue of Liberty), varsinaiselta nimeltään Vapaus valaisee maailmaa tai Maailmaa valaiseva Vapaus (engl. Liberty Enlightening the World, ransk. La liberté éclairant le monde), on suuri naishahmoa esittävä patsas New Yorkin edustalla Liberty Islandin saarella. Patsas on Ranskan kansan lahja Yhdysvalloille juhlistamaan Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksesta 1776 alkanutta maiden välistä ystävyyssuhdetta. Monumenttia ehdotti ranskalainen Édouard de Laboulaye vuonna 1865, ja hän ja kuvanveistäjä Frédéric Auguste Bartholdi yhdessä suunnittelivat patsaan. Ranskalaiset tekivät itse patsaan kuparista, raudasta ja teräksestä ja vastasivat sen kokoamisesta Yhdysvalloissa, ja yhdysvaltalaiset tekivät jalustan. Vapaudenpatsas paljastettiin 28. lokakuuta 1886.
Vapaudenpatsas esittää Vapauden jumalatarta. Sen vasemmassa kädessä on lakitaulu, jossa lukee Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen päivämäärä, oikeassa kädessä on valistuksen soihtu, ja vasemmalla jalallaan jumalatar talloo rikkoutuneita kahleita. Patsaan naishahmo on 46 metriä korkea ja koko patsas jalustoineen 93 metriä korkea. Patsas tuli tunnetuksi paitsi vapauden symbolina, myös siitä, että se toivotti New Yorkiin vuosina 1886–1924 laivalla saapuneet miljoonat siirtolaiset tervetulleiksi.
Rakenne, mitat ja väri

Vapaudenpatsaan sisällä oleva ristikkorakenne on putlattua rautaa ja ruostumatonta terästä. Sen keskellä on nelijalkainen ristikkotorni, jonka sisällä on kierreportaat. Sisätornin jalat on yhdistetty vaaka- ja diagonaalisuuntaisella ristikolla, ja se on yhdistetty ulompaan ristikkokehykseen. Patsaan pinta on 2,4-millimetriseksi pakotettua kuparipeltiä, joka on kiinnitetty ulompaan kehykseen yli 300 000 niitillä. Patsaassa on 28 tonnia kuparia yli 300 levynä, ja se oli aikansa suurin kuparirakennelma. Jalustan seinät ovat enimmillään kuuden metrin paksuiset. Jalusta valettiin betonista ja päällystettiin graniittilohkareilla. Sen julkisivussa on pylväskoristeluja.
Patsas on jalustan juuresta soihdunkärkeen 93 metriä korkea. Hahmon pituus varpaista kruunuun on 34 metriä ja soihdunkärkeen 46 metriä. Patsas painaa 225 tonnia. Jalustasta kruunuun vievillä portailla on 154 askelmaa. Jalustassa on portaat ja hissi. Patsaan kruunussa on seitsemän sädettä, yksi kutakin maanosaa kohti. Jokainen säde on 2,74 metriä pitkä.
Patsas on nykyisin väriltään vihreä. Sen alkuperäinen väri oli kuparinruskea, mutta se alkoi patinoitua vuonna 1900, ja patsas oli kokonaan vihreä vuoteen 1906 mennessä. Patsaan soihtu on kullattu.
Historia > Laboulayen ajatus

Ajatuksen patsaasta keksi ranskalainen Yhdysvaltain-ystävä, presidentti Abraham Lincolnin ihailija, lain ja politiikan tutkija Édouard de Laboulaye (1811–1883). Vuoden 1848 vallankumouksessa Ranska oli luopunut monarkiasta, mutta vuonna 1852 keisari Napoleon III otti vallan itselleen. Ranskan liberaalit, joihin Laboulaye lukeutui, pitivät Yhdysvaltoja esimerkkinä maasta, joka oli pystynyt luomaan vakaan nykyaikaisen tasavallan.
Laboulaye oli julkaissut vuosina 1855–1866 kolmiosaisen teoksen Yhdysvaltain historiasta. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua hän julkaisi artikkelin ”Yhdysvallat ja Ranska”. Laboulaye korosti artikkelissa maiden välistä historiallista sidettä, joka juonsi juurensa Yhdysvaltain vapaussotaan. Laboulaye ihaili erityisesti ranskalaista kenraalia Lafayettea, joka oli osallistunut vapaussotaan. Yhdysvaltain Pariisin-konsulikenraali John Bigelow levitti Laboulayen artikkelia pamflettina ympäri Eurooppaa ja Yhdysvaltoja. Laboulaye ei itse koskaan käynyt Yhdysvalloissa, mutta häntä arvostettiin siellä suurena Amerikan-ystävänä, ja hän sai Harvardin yliopiston kunniatohtorin arvon 1864.
Laboulaye tuki ahkerasti Pohjoisvaltioita Yhdysvaltain sisällissodassa ja vapautta puolustavan Abraham Lincolnin uudelleenvalintaa. Vuonna 1865 Yhdysvaltain kongressi sääti yksilönvapaudet turvaavan ja orjuuden lakkauttavan 13. lisäyksen perustuslakiin. Samana vuonna Laboulayesta tuli Ranskan emansipaatiokomitean puheenjohtaja; komitea pyrki muun muassa avustamaan vapautettuja amerikkalaisorjia. Laboulayeen teki suuren vaikutuksen orjuuden kieltäminen Yhdysvalloissa ja demokratian voitto. Abraham Lincolnin murha pian sodan jälkeen järkytti ranskalaisia laajasti, ja Laboulaye ehdotti, että maat juhlistaisivat ystävyyttään ja yhteisiä ihanteitaan rakentamalla yhdessä vapauden ja Yhdysvaltain itsenäisyyden monumentin.