Heinäkuun monarkia
Historia > Hallinnon muodostaminen

Tavallisen kansan ollessa katutaisteluissa kulisseissa käytiin neuvotteluja uudesta hallinnosta. Oli kiire saada aikaan hallinto, joka olisi laillinen ja täyttäisi vallankumouksen kannattajien toiveet. Pariisin kaupungintalolla istui Lafayette kannattajineen, ja he halusivat tehdä Ranskasta tasavallan. Edustajainkokouksen istuntopaikka Palais Bourbon oli piiritetty. Piirittäjinä oli lähinnä opiskelijoita, joilla oli paljon vaatimuksia ja toiveita uudelle hallinnolle. Merkittävin vaatimus oli ylemmän kamarin, päärien kamarin, jäsenyyden perinnöllisyyden poistaminen. Vaatimukseen suostuttiin. Tästä lähtien ylempi kamari oli kuninkaan nimittämistä jäsenistä koostunut hallintoelin.
Talleyrand ja Thiers päättivät tarjota kuninkuutta Orléansin herttualle, oppisitiohenkiselle Ludvig Filipille. Talleyrand matkusti maaseudulle taivuttelemaan herttuaa, joka sisarensa suostutteluja kuunneltuaan suostui ensin torjumaansa ajatukseen. Hän saapui Pariisiin 31. heinäkuuta, ja hänet julistettiin kuninkaanvallan haltijaksi, vaikka aluksi oli ollut ajatus nostaa kuninkaaksi murhatun Berryn herttuan poika. Aivan keskustelutta asia ei kuitenkaan edennyt. Edustajainhuoneessa 219 edustajaa kannatti uutta kuningasta, kun 33 vastusti. Yksi vasemmistolainen edustaja jopa ehdotti, että kansa saisi äänestää uudesta kuninkaasta, sillä valta kumpusi hänen mukaansa vallankumouksen tehneestä kansasta.
Ludvig Filip julistautui kuninkaaksi 9. elokuuta 1830 ja otti vapaamielisyyttään osoittaakseen arvonimen Ranskalaisten kuningas. Uusi tilanne oli vauraan eliitin ja kaupunkiporvariston mieleen. Se ei halunnut tasavaltaa, joka olisi voinut olla uhka heidän asemalleen. Pelättiin, että tasavallaksi julistautuminen olisi antanut ulkovalloille tekosyyn hyökätä Ranskaan. Jopa vanha tasavaltalainen Lafayette oli saatu kannattamaan uutta hallintoa. Kun uusi kuningas Ludvig Filip ja Lafayette syleilivät toisiaan kaupungintalon parvekkeella, ei suosionosoituksista ollut tulla loppua.
Hallitus ilmoitti heti tietyistä uudistuksista. Lipuksi otettiin vallankumouksenaikainen trikolori. Vanhaa vallankumouslaulua ”Marseljeesia” ei otettu kansallislauluksi, sillä ”La Parisienne” oli suositumpi. Kuningas ei enää vannonut noustessaan virkaansa valaa Jumalalle, vaan vannoi edustajainhuoneelle noudattavansa perustuslakia. Näin haluttiin osoittaa, että kuningas ja kansa ovat tehneet vallanjakoa koskevan sopimuksen. Valtaoikeuksia oli kavennettu, mutta hän oli edelleen armeijan ylipäällikkö ja hänellä oli oikeus tehdä lakiehdotuksia. Hän ei enää saanut nimittää edustajainhuoneen puheenjohtajaa, vaan sen tekivät edustajat itse.
Bourbon-restauraation aikainen äänioikeuslainsäädäntö oli herättänyt tyytymättömyyttä. Se oli sidottu varallisuuteen ja varallisuusraja oli säädetty niin korkeaksi, että äänioikeus oli vain 94 000 miehellä. Asiaa tutkimaan asetettiin vuonna 1831 komitea. Ensiksi alennettiin äänioikeusikä 25 ikävuoteen ja oikeus olla ehdokkaana 30 vuoteen entisen 40 vuoden sijasta. Sen jälkeen alkoi keskustelu ääniokeudesta. Konservatiivit ja kuningas pitivät yleistä ääniokeutta johdatuksena jakobiinien mielivaltaan. Äänioikeutta päätettiin laajentaa, mutta se koski vain tuolloin huomattavaa yli 200 frangin veroa maksavia. Äänioikeutettuja oli heinäkuun monarkian alussa 166 583 miestä ja lopuksi – vaikka tulotaso oli noussut – vain 270 000 miestä, mikä oli 0,7 prosenttia kansasta. Ranskassa oli tuolloin jo lähes 30 miljoonaa asukasta.
Uusi perustuslaki takasi kansalaisten henkilökohtaisen vapauden sekä omantunnon vapauden. Roomalaiskatoliselta kirkolta vietiin valtionkirkon asema, mutta sen mainittiin olevan ”ranskalaisten enemmistön suosima”. Lehdistölle taattiin vapaus ja todettiin, että sensuuria ei koskaan enää harjoiteta.
Heinäkuun monarkia tarkoitti Ranskan uskonnollisille vähemmistöille edistystä ja oikeuksien tunnustamista. Juutalaiset saivat vuonna 1831 täydet kansalaisoikeudet ja rabbien palkkaus tuli vuodesta 1831 alkaen valtion varoista. Muutaman juutalaisen onnistui nousta yhteiskunnan huipulle; Nîmois Adolphe Crémieux’sta tuli kuuluisa juristi ja oppositiopoliitikko ja Rotschildien varallisuus herätti huomiota ja vihaa. On kuitenkin huomattava että valtaosa juutalaisista oli erittäin köyhiä. Myös protestantit, jotka asuivat valtaosin maaseudulla alkoivat nousta yhteiskunnassa ja François Guizot oli ensimmäinen protestanttitaustainen pääministeri.