Armenialaisten kansanmurha
Vuoden 1915 kansanmurha

Osmanien valtakunta kärsi Venäjälle tammikuussa 1915 Sarıkamışin taistelussa ensimmäisen maailmansodan suurimman tappionsa. Tappion taustalla oli erityisesti huono johtaminen sekä ankarat olosuhteet, mutta nuorturkkilaiset alkoivat syyttää armenialaisia maanpetoksesta.
Nuorturkkilaisten toimenpiteet armenialaisia vastaan aloitettiin keräämällä Turkin armeijan armenialaisilta sotilailta aseet pois, minkä jälkeen heitä alettiin järjestelmällisesti surmata. Aseista riisutut armenialaiset surmattiin 50–100 hengen ryhmissä, eikä Turkin armeijan tarvitsemien erityisalojen huippuosaajien lisäksi jätetty juuri yhtään eloon. Tämän jälkeen aseistariisunta levitettiin koskemaan kaikkia armenialaisia. Aseiden luovuttamista vaadittiin kaikilta, ja jos niitä ei saatu, miehet saatettiin vangita ja teloittaa. Niinpä aseettomat joutuivat ostamaan itselleen aseita luovuttaakseen ne. Aseet valokuvattiin, ja näiden valokuvien avulla pyrittiin todistamaan, että armenialaiset kapinoivat.
Adanan kuvernööri oli ensimmäinen, joka alkoi toteuttaa hallinnolta saatuja ohjeita kukistaa ja tuhota äärimmäisellä voimalla hallituksen vastainen liikehdintä. Hän määräsi 1. marraskuuta armenialaisten karkottamisen Dörtyolin ympäristöstä ja laajensi seuraavan kuukauden alussa määräyksen ulottumaan myös İskenderuniin ja Haçiniin.
Osa armenialaisista ryhtyi vastarintaan Vanissa ja Sasonissa. Vanissa huhtikuussa 1915 armenialaiset pystyttivät barrikadeja armenialaiskorttelin ympärille ja taistelivat osmaneja vastaan. Vastarintaa turkkilaiset pitivät todisteina kapinaepäilyjen aiheellisuudesta. Aseistariisunnan jälkeen annettiin armenialaisten kylien ja yhteisöjen johtohahmoina pidetyille henkilöille, kuten kauppiaille, papeille ja opettajille, määräys ilmoittautua viranomaisille, ja sitten heidät tapettiin joko heti tai kidutuksen jälkeen. Vankiloita oli tätä varten tyhjennetty rikollisista ja heistä muodostettiin veriteoissa tarvittuja erikoisjoukkoja.
Armenialaisten Osmanien valtakunnan laajuinen eliminointi alkoi 24. huhtikuuta 1915. Istanbulissa pidätettiin 23.–24. huhtikuuta 1915 yhteensä 235 armenialaista intellektuellia, poliitikkoa ja muuta yhteiskunnallista vaikuttajaa. Pidätysmääräyksen antoivat sotaministeri Enver pašša, sisäministeri Talaat pašša ja meriministeri Djemal pašša, jotka johtivat Osmanien valtakuntaa käytännössä diktatuurina. Pidätysten syyksi Talaat pašša kertoi Vanin ja muiden paikkojen vastarinnan.
Armenialaisintellektuellien pidätykset eivät olleet ainoat toimenpiteet 24. huhtikuuta. Tuolloin lähetettiin määräys maakuntiin ja vaadittiin armenialaisten sanomalehtien, puolueiden ja järjestöjen lakkauttamista sekä yhteisön johtojäsenten pidättämistä. Monia paikallisjohtajia teloitettiin, ja armeijan komentajille annettiin valta toteuttaa sotilasoikeuksien antamia kuolemanrangaistuksia. Armenialaisten karkottamiskohteeksi määrättiin 24. huhtikuuta Anatolian sijaan Aleppo, Deir ez Zor ja Urfa.
Kun tapahtumat oli saatu käyntiin, esiintyivät johtomiehet ulkomaiden edustajille itsevarmoina. Talaat pašša puhui Yhdysvaltojen lähettiläälle maansa armenialaispolitiikasta että se oli sekä selvää että peruuttamatonta: ”Meillä ei tule olemaan armenialaisia missään päin Anatoliaa.”
Toukokuussa alkoivat armenialaisten joukkokarkotukset, jotka muuttuivat pian ympäri osmanien valtakuntaa kansanmurhaksi. Joukkokarkotuksissa käytetty menetelmä oli kaikkialla samankaltainen. Julistettiin määräys pakkosiirroista, joita varten käskettiin pakkaamaan omaisuus kärryille. Itäisimmissä osissa uskoteltiin, että kylät tyhjennetään väliaikaisesti, sillä ne ovat sotatoimialueella. Kotiinpaluu olisi heti rauhan tultua mahdollinen. Armenialaiset ohjattiin kuolemanmarsseille, joiden alussa asekuntoiset vietiin surmattaviksi ja armenialaissaattueiden ryöstelystä tuli sekä vartijoiden että naapurustojen huvia.
Joillakin paikkakunnilla armenialaisille tarjottiin henkiinjäämisen ehtona kääntymistä islamin uskoon. Yleisenä periaatteena oli, että muslimeiksi kääntyvät saavat pitää henkensä ja omaisuutensa. Tämän tarjouksen otti vastaan kovin harva armenialainen. Kristinuskoa pidettiin keskeisenä osana armenialaisuutta riippumatta siitä oliko henkilö uskonnollinen tai ateisti.
Armenialaiset eivät juurikaan tehneet vastarintaa kansanmurhaa vastaan. Papisto saarnasi seurakunnissa, että pahaan ei saanut vastata pahalla. Länsiarmenialaisen Kilikian kirkon korkein johtaja Sahak II saarnasi, että vastarintaa ei saa tehdä ja hallituksen määräyksiä on toteltava. Hänen mielestään risti oli kannettava loppuun saakka. Tämän toisen posken kääntämisen ihannoinnista moni armenialainen on kirkolleen edelleen katkera.
Suurin osa armenialaisista karkotettiin nykyisen Syyrian alueella Mesopotamian autiomaassa sijaitsevaan Dayr az-Zawriin. Osa armenialaisista lapsista kuitenkin piilotteli tapahtumien aikana paikallisissa turkkilaisissa perheissä. Taivasalla keskellä Syyrian autiomaata armenialaiset näkivät nälkää ja söivät ruohoa ja kuolleita eläimiä. Kuolleiden armenialaisten luvuista on kuitenkin tutkijapiireissä useita tulkintoja, mutta joka tapauksessa surmansa saaneita oli vähintään useita satoja tuhansia. Armenialaisen historian professorin Vahakn Dadrian tutkimusten mukaan sairauksiin ja nälkään kuoli noin 800 000 ihmistä, joihin ei ole laskettu muun muassa armeijassa teloitettuja miehiä ja jalkavaimoiksi otettuja naisia. Nykyään Turkin armenialaisvähemmistö käsittää noin 300 000 henkeä. Lisäksi Syyriassa, Kyproksella, Libanonissa ja Ranskassa elää huomattavia määriä osmanien valtakunnasta paenneiden armenialaisten jälkeläisiä.