stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daviá

| Daviá Δαβιά |
| --- | --- |
 Daviá
 Koordinaatit: 37°32′58″N, 22°16′47″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Arkadia
Kunta:  Trípoli
Kunnallisyksikkö:  Fálanthos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  4001080101
Korkeus:  840 m
Väkiluku (2021):  39
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  221 50
Suuntanumero(t):  271
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Daviá (kreik. Δαβιά) eli Áno Daviá (kreik. Άνω Δαβιά) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Trípolin kuntaan, Arkadian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Kylän väkiluku on 39 (2021).
Áno Davián kylä eli ”Ylä-Daviá” sijaitsee Elissónas-joen itärannalla Peloponnesoksen niemimaan keskiosissa noin 13 kilometriä luoteeseen Trípolin kaupungista. Se on rakennettu Maínalo-vuoren etelärinteeseen noin 840 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Sen lähellä sijaitsee Káto Davián kylä eli ”Ala-Daviá”. Kummatkin ovat osa Tselepákoksen kyläyhdyskuntaa. Áno Davián tärkeimmät kirkot on omistettu Pyhälle Nikolaokselle (Ágios Nikólaos) ja Neitsyt Marialle (Panagía).
Antiikin ajan Dipaian ja Mainaloksen kaupungit sijoitetaan nykyisen kylän lähelle. Kukkulalla, jolla Dipaian oletetaan sijainneen, ovat myös keskiaikaisen, 1100–1300-luvulla rakennetun Davián linnan (myös Tavían linna) rauniot.
Herrojen kanssa pellon laidalla

Herrojen kanssa pellon laidalla (tai laidassa) on suomenkielinen versio suomenruotsalaisesta kansanlaulusta ”I fjol så gick jag med herrarna i hagen”, joka tunnetaan eri puolilla Pohjoismaita erilaisina versioina. Laulu on nuoren naisen valitus ylempää sosiaaliluokkaa edustavien miesten saatettua hänet raskaaksi ja hylättyä hänet. Suomessa laulusta tuli hitti vuonna 1971 Carolan laulamana ja Vexi Salmen suomeksi sanoittamana. Laulu alkaa sanoin ”Mä kuljin herrojen kanssa pellon laitaa, joo joo, ja kuljin pellon laitaa...”.
Akademiska Damkören Lyran levytti laulun vuonna 1978 ruotsiksi Einar Englundin sovituksena. Laulun ovat levyttäneet myös ruotsalainen Hootenanny Singers ja Suomessa Cumulus, Hanna Pakarinen, Maria Kalaniemi ja Gjallarhorn-yhtye. Siitä on tehty myös huumorimuunnelmia, kuten Karelia-yhtyeen Iivana Nyhtänköljän eli Edward Vesalan esittämä ”Herran kanssa pellon laidassa”, jossa kuullaan erään ”herran” näkökulma tapaukseen oikeuden edessä. Senkin sanoitti Carolan version tekstittäjä Vexi Salmi, ja se julkaistiin pian Carolan levytyksen jälkeen. Toinen mukaelma laulusta on Jope Ruonansuun sanoittama ja Frederikin esittämä ”Tyttöjen kanssa Hietaniemen rannassa”.
Käännös suomeksi
Jussi Valkonen

Jussi Uolevi Valkonen (s. 14. toukokuuta 1947 Kokkola) on suomalainen kemisti ja kemian emeritusprofessori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa epäorgaanisen kemian professorina 1982–2011.
Akateeminen ura

Jussi Valkonen opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui sieltä tekniikan tohtoriksi 1979. Valmistuttuaan hän toimi TKK:ssa tutkijana epäorgaanisen kemian laboratoriossa. Vuoden 1982 alussa hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston kemian professoriksi opetusalanaan epäorgaaninen kemia.
Aloittaessaan professorina Valkonen joutui perehtymään meneillään olevaan yliopistouudistukseen. Uudistuksen mukana otettiin mm. käyttöön opintoviikko, joka vastasi 40 tunnin opiskelua. Hallintomiehenä Valkonen puolusti yliopistodemokratian lisäämistä. Käytännössä kuitenkin byrokratia lisääntyi uudistuksen seurauksena.
Virkavuosinaan Valkonen ohjasi useita väitöskirjoja. Hänen kaudellaan Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen epäorgaanisen ja analyyttisen kemian osastolla valmistui yli 30 väitöskirjaa.
Valkonen toimi virassaan vuoden 2011 loppuun, jolloin jäi eläkkeelle.
Akateeminen ura > Hallintotehtävät

Professorintoimen ohella Valkonen osallistui Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen hallintotehtäviin. Sen lisäksi hän toimi tiedekuntansa ja yliopiston hallinnossa. Kemian laitoksella hän toimi analyyttisen kemian osaston johtajana ja kemian laitoksen johtajana.
Laitoksen hallinnon keskeisiä tehtäviä olivat erilaiset laitehankinnat. Vuonna 1986 kemian laitokselle saatiin uusi yksikidediffraktometri, jonka hankintaan professori Valkonen osallistui. Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen yksikide- ja pulveridiffraktiometrilaitteistot ovat liki koko ajan olleet Suomen parhaisiin kuuluvia. Vielä vuonna 2011 Valkonen osallistui uusien yksikidediffraktiometrilaitteiden hankintaprojektiin ja hän ehti nähdä niiden asennuksen.
Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa Valkonen työskenteli varadekaanina ja dekaanina. Hän oli toiminut vasta vähän aikaa professorina, kun hänet 1986 valittiin tiedekunnan dekaaniksi. Hän toimi virassa vuoteen 1988 asti. Sitten hänet valittiin yliopiston vararehtoriksi. Vielä myöhemmin Valkonen oli vielä tiedekuntansa varadekaanina.
Tutkimusura

Professori Valkosen keskeinen tutkimuskohde oli erilaisten epäorgaanisten yhdisteiden ja koordinaatiokompleksien syntetiikka ja analysointi. Hän tutki näitä röntgenkristallografian avulla. Professorina hän pyrki aina siihen, että laitoksella on riittävä laitekanta tutkimuksia silmällä pitäen.
Valkonen julkaisi epäorgaanisen kemian alalta yli 130 tieteellistä artikkelia.
Valkohäntägnuu

| Valkohäntägnuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Lehmäantiloopit Alcelaphinae
Suku::  Gnuut Connochaetes
Laji::  gnou
Kaksiosainen nimi
 Connochaetes gnou  (Zimmermann, 1780) 
 Valkohäntägnuun levinneisyys
Katso myös
   Valkohäntägnuu Wikispeciesissä   Valkohäntägnuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkohäntägnuu (Connochaetes gnou) on eteläisessä Afrikassa elävä sorkkaeläin. Buurit ehtivät metsästää sen melkein sukupuuttoon, mutta laji on sittemmin runsastunut suojelun ansiosta. Suvun nimi tulee kreikan sanoista Konnos (”parta”) ja khaite (”soljuvat hiukset/karvat”). Lajinimi Gnou on khoi-kansan nimitys tälle lajille.
Koko ja ulkonäkö

Valkohäntägnuu muistuttaa paljon juovagnuuta mutta on sitä pienempi ja kevyempi. Lisäksi selkä on suorempi. Ruumiinpituus on 170–220 senttiä ja säkäkorkeus 90–120 senttiä. Painoa on 110–180 kiloa ja hännän pituus on 80–100 senttiä. Valkohäntägnuun turkki on lyhyt ja kiiltävä kesäisin, mutta talvella se muuttuu takkuisemmaksi. Urokset ovat naaraita kookkaampia. Turpaa, niskaa ja säkää pitkin kulkee pysty harjasmainen harja. Eläimellä on myös kurkkuparta ja rynnäshapsut etujalkojen välissä. Naamassa on tupsuina mustia ja pitkiä harjamaisia karvoja. Häntä on pitkäkarvainen, väritykseltään puhtaanvalkoinen lukuun ottamatta tummaa tyveä. Silmät ovat pienet ja nappimaiset. Sekä uroksilla että naarailla on 45–78 senttiä pitkät sarvet. Sarvet ovat tyvestä leveät ja miltei kiinni toisistaan. Ne kaartuvat ensin alas ja eteenpäin ja kiertyvät sitten melko jyrkästi ylöspäin. Niiden litteä ja paksu tyvi suojaa uroksia niiden otellessa keskenään. Turkin pohjaväri on tummanruskea, lukuun ottamatta niska- ja hartiaharjasten kellertävänvaaleita juuria.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkohäntägnuita tavattiin alun perin suurina laumoina Etelä-Afrikassa, Swazimaassa ja Lesothossa Limpopojoen eteläpuolella, mutta valkoiset uudisasukkaat hävittivät ne lähes tyystin, koska he pitivät niitä tuhoeläiminä ja käyttivät niiden häntiä kärpäslätkinä. 1800-luvun lopulla valkohäntägnuita eli enää kahdella tilalla Free Staten provinssissa Etelä-Afrikassa. Tilallisten ja luonnonsuojelijoiden ansiosta laji on kuitenkin elpynyt, ja se on palannut osaan aiemmasta elinalueestaan. Sitä on istutettu myös alkuperäisen levinneisyysalueen ulkopuolelle Namibiaan. Valkohäntägnuista 20 prosenttia elää suojelualueilla ja 80 prosenttia yksityisillä tiloilla. Kannan kooksi arvioidaan yli 18 000 yksilöä, joista yli 7 000 Namibiassa, ja se kasvaa yhä. Laji ei ole enää uhanalainen, vaan suurin uhka on risteytyminen juovagnuun kanssa, kun lajit eristetään luonnonvastaisesti samaan aitaukseen. Hybridit ovat lisääntymiskykyisiä, joten lajit tulisi pitää erillään. Valkohäntägnuita on myös eläintarhoissa, ja vilkkaina eläiminä ne usein ilahduttavat kävijöitä yltiöpäisillä tempuillaan. Täysin luonnonvaraisia valkohäntägnuita ei enää ole.
Lajin elinympäristöä ovat avoimet, lyhytruohoiset ruohotasangot ja karoo-pensastomaat. Alueelle ominaisia ovat matalat ja aaltoilevat kukkulat sekä vuoristoalueet 1350–2150 metrin korkeudessa meren pinnasta. Alun perin valkohäntägnuut elivät ruohotasangoilla talvisin ja karoossa sadeaikaan.
Elintavat

Valkohäntägnuut elivät aiemmin vaeltelevina laumoina, mutta niitä ei ole tutkittu luonnollisessa ympäristössä. Laumakoon määrää nykyään ihminen ja aidat estävät vaellukset. Naaraat ja poikaset elävät nykyään noin 11–50 yksilön ryhminä ja urokset omissa ryhmissään. Naaraiden johtamissa ryhmissä on tiukka hierarkia, ja naaraiden on nähty kamppailevan vieraiden yksilöiden kanssa. Urosten ryhmissä sen sijaan ei tapahdu aggressioita. Lauman elinalue on keskimäärin yhden neliökilometrin laajuinen, mutta koko vaihtelee kasvillisuuden ja tilan saatavuuden mukaan. Suurin nykylauma käsittää reilut 300 eläintä. Valkohäntägnuu on juovagnuuta aggressiivisempi. Koska niiden sarvissa on ulkonema, ne eivät sui tai hiero otsiaan sukulaislajien tavoin, mutta toisinaan ne hierovat poskiaan lajitoverin kaulaan. Urosten arvoasteikko määräytyy muiden onttosarvisten tavoin päitä yhteen puskemalla ja vastustajaa työntämällä. Naarailla se määräytyy enimmäkseen pään nyökyttelyllä ja ravistelulla. Hännällä piiskaaminen ja huiskuttelu voi tarkoittaa mitä vain alistumisesta valta-asemaan. Se saattaa olla myös äänimerkki, sillä se voi kuulua puolen kilometrin päähän. Laji on melko äänekäs. Eläimet tuhahtelevat ja pitävät sointuvaa hik-ääntä. Urokset perustavat 4-vuotiaina lisääntymistä varten reviirin, jonka läpi naaraslauma kulkee. Se merkitään lantakasalla, johon reviirin omistaja virtsaa, kuopii ja kierii. Reviirikiistoissa urokset pöyhistelevät ja taistelevat sarvineen rituaalisesti. Sitä seuraa toitottava ja kaksiosainen ”ge-nu”-ääni. Lajin vihollisia ovat leijonat, täplähyeenat, savannikoirat, krokotiilit, gepardit ja leopardit.
Valkohäntägnuun pääravintoa ovat ruohot ja satunnaisesti myös karoon pensaat ja yrtit. Niiden ei tarvitse juoda joka päivä.
Elintavat > Lisääntyminen

Valkohäntägnuiden kiima ajoittuu helmi-huhtikuuhun, jolloin sateet ovat päättyneet. Reviirin perustanut valkohäntägnuu-uros on aina valmis paritteluun. Rykimäaikaan se ei syö tai lepää niin kauan kuin naaraita on tarjolla sen reviirillä. Se houkuttelee naaraita kutsuhuudoin ja saattaa jopa vaahdottaa suutaan. Kuun kierron uskotaan myös vaikuttavan paritteluhaluihin. Uros paimentaa naarasta kaula ojennettuna ja kuono suorana. Vastaanottavainen naaras saattaa kohottaa häntäänsä ja huiskia sillä uroksen naamaa. Gnu-pari parittelee kymmeniä kertoja, jopa useamman kerran minuutissa. Naaraan kantoaika kestää 8–8,5 kuukautta ja se synnyttää yleensä yhden, harvoin kaksi vasaa. Vasoja syntyy eniten marras-joulukuussa, mutta sateiden ajankohta vaikuttaa poikimisaikaan. Vasoista syntyy kuitenkin 80–90 % kolmen viikon aikana. Vasa pystyy seisomaan yhdeksän minuutin ikäisenä, ja se aloittaa ruohon syönnin alle kuukauden ikäisenä, mutta saa emoltaan maitoa noin neljä kuukautta. Vasat pysyvät emonsa luona, kunnes uusi poikanen syntyy. Urokset tulevat sukukypsiksi 3-vuotiaina, naaraat 1,5–2,5 vuoden ikäisinä. Valkohäntägnuut voivat elää 20 vuotta.
Piirros valkohäntägnuusta
Valkohäntägnuu laiduntamassa ranskalaisessa Thoiryn eläintarhassa.
Valkokurkkumaluri

| Valkokurkkumaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Keijumalurit Gerygone
Laji::  olivacea
Kaksiosainen nimi
 Gerygone olivacea  Gould, 1838 
Katso myös
   Valkokurkkumaluri Wikispeciesissä   Valkokurkkumaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokurkkumaluri (Gerygone olivacea) on Australiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa tavattava tiaismalureihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan valkokurkkumaluri on 10–12 cm. Lajin selkä on väritykseltään ruskehtavan harmaa. Nokan yläpuolella oleva täplä sekä kurkku ovat väriltään valkoiset. Valkoinen on myös pyrstön kärki. Valkokurkkumalurin vatsa on väriltään kirkkaan keltainen. Ulkonäöltään valkokurkkumaluri eroaa valkoviiksimalurista (Gerygone palpebrosa) valkoisen pyrstön kärkensä perusteella. Lisäksi joillakin valkoviiksimalurikoirailla on tumma naama. Nuoren yksilön voi sekoittaa myös kultamaluriin (Smicrornis brevirostris).
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkokurkkumaluria tavataan Papua-Uudesta-Guineasta ja Australiasta. Australiassa levinneisyysalue ulottuu Länsi-Australian osavaltion pohjoisrannikolta Pohjoisterritorion rannikkoa pitkin Queenslandin osavaltioon ja edelleen etelään Uuden Etelä-Walesin ja Victorian osavaltioihin. Linnun elinympäristöä ovat kuivat eukalyptusmetsät ja erityisesti rinnemetsät. Valkokurkkumaluria tavataan usein vesialueiden läheisyydestä.
Elintavat

Valkokurkkumalurit elävät yksin tai pareittain. Lajin ravinto koostuu hyönteisistä, joita se pyydystää ilmasta tai etsii puiden lehvästöjen joukosta. Valkokurkkumalureita voi nähdä yhdessä muiden ilmasta hyönteisiä pyydystävien lintujen, kuten timanttihelmikkään (Pardalotus punctatus) ja tuhkaviuhkamonarkin (Rhipidura albiscapa), muodostamissa ryhmissä. Elinalueensa eteläosissa valkokurkkumaluri on muuttolintu.
Valkokurkkumalurin pesimäkausi kestää syyskuusta marraskuulle ja pohjoisessa hieman pidempään. Laji rakentaa puuhun roikkuvan päärynänmuotoisen pesän puunkuorenpalasista, jotka se sitoo yhteen hämähäkinseitin avulla. Naaras munii kahdesta kolmeen munaa.
Valkoinen eskadroona

| Valkoinen eskadroona> Lo squadrone bianco |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Augusto Genina
Käsikirjoittaja:  Augusto Genina, Gino Valori
Perustuu:  Joseph Peyrén romaaniin L’escadron blanc
Tuottaja:  Francesco Giunta
Säveltäjä:  Antonio Veretti
Kuvaaja:  Anchise Brizzi, Massimo Terzano
Leikkaaja:  Fernando Tropea
Tuotantosuunnittelija:  Guido Fiorini
Pukusuunnittelija:  Vittorio Accornero de Testa
Lavastaja:  Guido Fiorini
Pääosat:  Fosco Giachetti, Antonio Centa, Fulvia Lanzi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Roma Film
Ensi-ilta:  Venetsian elokuvajuhlilla 1936 11. joulukuuta 1938 (Suomi)
Kesto:  100 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoinen eskadroona (ital. Lo squadrone bianco) on vuonna 1936 valmistunut italialainen elokuva. Italian siirtomaasotia kuvaavan elokuvan on ohjannut Augusto Genina. Sen pääosia esittävät Fosco Giachetti, Antonio Centa ja Fulvia Lanzi. Muodoltaan tyylitelty mutta sisällöltään propagandistinen Valkoinen eskadroona sai Mussolini-palkinnon vuoden parhaana italialaisena elokuvana. Se oli arvostelu- ja yleisömenestys myös ulkomailla.
Juoni

Elokuva perustuu ranskalaisen Joseph Peyrén romaaniin L’escadron blanc, jonka tapahtumat on siirretty Ranskan Algeriasta Italian valloittamaan Libyaan.
Rattopoika Mario Ludovici tavoittelee aristokraattista Cristinaa, joka torjuu hänen rakkautensa. Pettynyt Ludovici liittyy Italian siirtomaa-armeijaan ja päätyy Saharan laidalla sijaitsevaan linnakkeeseen. Ankaran kapteeni Santelian opastus ja autiomaan koettelemukset tekevät Ludovicista miehen. Santelia saa surmansa taistelussa kapinallisia vastaan ja Ludovici ottaa hänen paikkansa. Cristina saapuu matkailijaseurueen mukana tapaamaan Ludovicia, joka on hylännyt menneisyytensä ja päättänyt uhrata elämänsä isänmaalle.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Fosco Giachetti  | … |  kapteeni Santelia   |
|  Antonio Centa  | … |  luutnantti Mario Ludovici   |
|  Fulvia Lanzi  | … |  Cristina   |
|  Francesca Dalpe  | … |  Paola   |
|  Guido Celano  | … |  luutnantti Fabrizi   |
|  Olinto Cristina  | … |  kapteeni Donati   |
|  Cesare Polacco  | … |  El Fennek   |
|  Mohamed Ben Mabruk  | … |  Belkeir   |
|  Nino Marchetti  | … |  Santelian sihteeri   |
|  Olga Pescatori  | … |  Anna   |
|  Loris Gizzi  | … |  matkailija   |
|  Giorgio Covi  | … |  matkailija   |
|  Doris Duranti  | … |  matkailija   |
|  Donatella Gemmò  | … |  matkailija   |
|  Enrico Marroni  | … |  matkailija   |
|  Jole Tinta  | … |  matkailija   |
|  Bernardino Molinari  | … |  orkesterinjohtaja   |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Mustavalkoinen Valkoinen eskadroona on kuvattu Cinesin studiolla Roomassa sekä Ghadamesin lähellä Libyassa. Ohjaaja Augusto Genina aikoi tehdä sen ensin Ranskassa, mutta tuottaja Francesco Giunta houkutteli hänet palaamaan Italiaan, jossa elokuva sai fasistien avokätisen rahoituksen.
Valkoinen eskadroona on yksi tärkeimmistä Italian siirtomaasotia kuvaavista propagandistisista elokuvista. Sen arvoja ovat isänmaallisuus, sankaruus ja miesten välinen toveruus, joiden vastakohtana esitetään yläluokan naisten toimeton elämä. Tarinan keskiössä ovat Santelian ja Ludovicin vertauskuvallinen isä-poikasuhde sekä miehisten ominaisuuksien kehitys ankarissa olosuhteissa. Siirtomaavalloitusten syyt ja varsinainen sodankäynti jäävät elokuvassa taka-alalle. Naiset on suljettu miesyhteisön ulkopuolelle ja suhde alkuasukassotilaisiin on holhoavan paternalistinen.
Vahvasti tyylitellyn elokuvan rakenne perustuu voimakkaisiin kontrasteihin ja parallelismiin. Yläluokan rappeutunut elämä on pimeää ja synkkää, kun taas siirtomaa-armeijan valloittama autiomaa on avara ja valoisa. Alkuasukassotilaiden suorat rivit ja kameliratsastajien muodostelmat kuvaavat järjestystä, ja eskadroonan vastuksista piittaamaton eteneminen symboloi päähenkilön sielussa tapahtuvaa muutosta. Elokuvan estetiikka ja rytmi ovat vähällä syrjäyttää sen ideologisen sanoman, joka lopussa huipentuu verhottuun lupaukseen uudesta sodasta.
Valkoisen eskadroonan ensi-ilta oli vuoden 1936 Venetsian elokuvajuhlilla, jossa se sai Mussolini-palkinnon vuoden parhaana italialaisena elokuvana. Geninan ohjaustyö oli arvostelu- ja yleisömenestys kotimaansa lisäksi myös ulkomailla. Valkoisen eskadroonan jälkeen ohjaaja teki kaksi muuta taiteellisesti merkittävää mutta fasistisen propagandan läpitunkemaa elokuvaa, Alcazar (L’assedio dell’Alcazar, 1940) ja Bengasi (1942).
Aiheesta muualla

Valkoinen eskadroona Elonet.
Valkoinen eskadroona Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Valkoinen orjakauppa (elokuva)

| Valkoinen orjakauppa> Den hvide Slavehandel |
| --- | --- |

Ohjaaja:  August Blom
Käsikirjoittaja:  Louis Schmidt (käännä suomeksi)
Tuottaja:  Nordisk Film
Kuvaaja:  Axel Sørensen
Pääosat:  Ellen Diedrich, Lauritz Olsen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tanska
Tuotantoyhtiö:  Nordisk Films Kompagni
Ensi-ilta:  2. elokuuta 1910 (Tanska) 15. elokuuta 1910 (Suomi)
Kesto:  603 metriä (32 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoinen orjakauppa (tansk. Den hvide Slavehandel) on vuonna 1910 valmistunut tanskalainen mykkäelokuva. Valkoisesta orjakaupasta kertovan melodraaman on ohjannut August Blom. Sen pääosia esittävät Ellen Diedrich ja Lauritz Olsen.
Juoni

Nuori Anna-tyttö vastaa työpaikkailmoitukseen, jossa tarjotaan seuraneidin paikkaa Lontoossa. Perillä käy ilmi, että hän on joutunut ihmiskaupan uhriksi bordelliin. Anna onnistuu lähettämään kirjeen vanhemmilleen, ja hänen lapsuudenystävänsä Georg lähtee vapauttamaan häntä. Paikallisen yksityisetsivän ja Scotland Yardin avulla Georg onnistuu löytämään Annan ja monivaiheisen takaa-ajon jälkeen ihmiskauppiaat saadaan kiinni. Lopuksi Anna ja Georg päättävät mennä naimisiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ellen Diedrich  | … |  Anna   |
|  Lauritz Olsen  | … |  Georg   |
|  Victor Fabian  | … |     |
|  Einar Zangenberg  | … |     |
|  Svend Bille  | … |     |
|  Ella la Cour  | … |  bordellin emäntä   |
|  Doris Langkilde  | … |     |
|  Otto Lagoni  | … |  Annan isä   |
|  Julie Henriksen  | … |  Annan äiti   |
|  Rigmor Jerichau  | … |     |
|  Aage Lorentzen  | … |     |
Tuotanto, teema ja vastaanotto

Nordisk Films Kompagnin ensimmäinen valkoisesta orjakaupasta kertova elokuva oli Viggo Larsenin Valkoinen orjatar (Den hvide Slavinde) vuonna 1907. Aarhusilainen Fotorama-yhtiö tarttui aiheeseen vuonna 1910 ja tuotti Tanskan ensimmäisen ”pitkän” elokuvan Den hvide Slavehandel. Alfred Cohnin ohjaamasta noin 40-minuuttisesta elokuvasta tuli suuri menestys, jolloin Nordisk Films päätti tehdä siitä oman versionsa. Juoneltaan ja kohtauksiltaan lähes identtistä, mutta hieman lyhyempää Valkoista orjakauppaa esitettiin rinnakkain Fotoraman elokuvan kanssa, ja parempien levityskanaviensa ansiosta Nordisk sai sen myytyä myös muualle Eurooppaan.
Fotoraman Den hvide Slavehandelia pidetään yleisesti tanskalaisen mykkäelokuvan ensimmäisenä ”eroottisena melodraamana”. Lajityypin suosio perustui sensaatiomaisiin aiheisiin, joissa yhdistettiin seksiä, rikollisuutta ja väkivaltaa. Rohkeiden ja kiellettyjen teemojen käsittelyn mahdollisti opettavainen sävy, jonka avulla pyrittiin hämäämään vastikään syntynyttä elokuvasensuuria. Fotorama ja Nordisk julkaisivat valkoisesta orjakaupasta useita jatko-osia, ja myöhemmin aiheesta tuli suosittu myös Yhdysvalloissa. Nordiskin Valkoisen orjakaupan ja sen seuraajien sekä Kosmoraman Kuilun (1910) kansainvälinen menestys sai myös muiden maiden elokuvayhtiöt siirtymään pitkiin kokoillan elokuviin, mikä puolestaan synnytti uuden alueellisiin yksinoikeuksiin perustuvan levitysjärjestelmän.
Nordisk Filmsin julkaisema plagiaatti aiheutti suuren skandaalin, ja Th. S. Hermansenin Fotorama uhkasi Ole Olsenin yhtiötä oikeustoimilla. Tanskan tekijänoikeuslaki ei kuitenkaan suojellut elokuvia, ja asia sovittiin tuomioistuimen ulkopuolella. Fotorama sai oikeuden levittää Nordiskin elokuvia Tanskassa, Norjassa ja myöhemmin myös Ruotsissa, jotka muodostivat vain pienen osan Nordiskin markkinoista. Fotorama puolestaan rajoitti omaa tuotantoaan ja keskittyi vuoden 1913 jälkeen kokonaan elokuvien levitystoimintaan.
Nordiskin versiota esitettiin Suomessa pian Tanskan ensi-illan jälkeen. Sitä mainostettiin pisimmäksi Helsingissä näytetyksi elokuvaksi, jonka esitys kesti lähes tunnin ajan. Valkoisen orjakaupan kerrottiin olleen suuri yleisömenestys eri puolilla maata. Kuopiossa poliisimestari kielsi sen esittämisen alle 18-vuotiaille, mikä herätti ivallisia kommentteja paikallisissa lehdissä. Tanskalaiset pitkät elokuvat ja yksinoikeuksiin perustuva levitysmalli tekivät pian läpimurtonsa myös Suomessa.
Nordiskin Valkoinen orjakauppa on nähtävissä European Film Gateway -sivustolla. Fotoraman versiosta on säilynyt vain lyhyitä katkelmia.
Aiheesta muualla

Valkoinen orjakauppa Internet Movie Databasessa (englanniksi)