stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Armenialaisten kansanmurha
Kansanmurhan tunnustaminen > Suomi

Suomen suhtautuminen kansanmurhan tuomitsemiseen on ollut pidättyväinen. Vuonna 2005 presidentti Tarja Halonen laski seppeleen uhrien muistoksi ollessaan valtiovierailulla Armeniassa, mutta väisti armenialaistoimittajien kysymykset kansanmurhasta.
Perussuomalaisten kansanedustaja Kimmo Kivelä esitti helmikuussa 2012 Kataisen hallitukselle kirjallisen kysymyksen, aikoiko hallitus julistaa armenialaisten vuoden 1915 joukkoteloitukset kansanmurhaksi. Silloinen ulkoministeri Erkki Tuomioja vastasi, ettei ole poliittisten toimijoiden ja lainsäätäjien asia ”ottaa kollektiivista kantaa siihen, mikä on näiden ensimmäisen maailmansodan aikaisten tapahtumien historiallinen totuus”.
Kesäkuussa 2021 Päivi Räsänen jätti jälleen hallitukselle kirjallisen kysymyksen tapahtumien tunnustamisesta kansanmurhaksi. Hän vetosi mm. Euroopan parlamentin vuonna 2015 antaman kehotuksen, jonka mukaan jäsenmaiden tulisi tunnustaa väkivaltaisuudet kansanmurhaksi. Ulkoministeri Pekka Haaviston heinäkuussa kirjoittamassa vastauksessa toistui aiempien vastauksien tavoin se, ettei ole lainsäätäjän työ määritellä historiallisten tapahtumien totuuksia. Vastauksessa kannustettiin myös Armeniaa ja Turkkia selvittämään yhdessä, mitä vuosina 1915–1918 on tapahtunut.
Kansanmurha populaarikulttuurissa

Populaarikulttuurissa kuuluisa amerikanarmenialaisista muusikoista koostuva metallimusiikkiyhtye System of a Down on sanoituksissaan ja haastatteluissaan usein viitannut armenialaisten kansanmurhaan ja sen kieltämiseen. Yhtyeen laulaja, Serj Tankian, on todennut, että "Armenia on paikka, jossa venäläiset ja turkkilaiset ovat saaneet leikkiä sotaa."
Kirjallisuutta

Grigoris Balakian: Armenialainen Golgata. Muistelmat kansanmurhan vuosilta 1914–1916.  (Suomennettu englanninkielisestä laitoksesta Armenian Golgotha. A Memoir of the Armenian Genocide, 1915–1918 (alkuteoksen ensimmäinen osa))  Helsinki:  Basam Books, 2015.  ISBN 978-952-260-338-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Munkki Serafim: Kansanmurhan kasvot armenialaisessa kuvataiteessa Ortodoksi.net.
Jan Löfström: Tasapainoinen esitys armenialaisten kansanmurhasta ja sen historiapolitiikasta Kirja-arvostelu teoksesta Karlsson, Klas-Göran: De som är oskyldiga i dag kan bli skyldiga i morgon: det armeniska folkmordet och dess efterbörd. Atlantis, 2012. (Agricolan kirja-arvostelut, 21.1.2013).
Antero Leitzinger: Armenian kansan murha- vai tappoyritys? Kirja-arvostelu teoksesta Seppälä 2011. LIKE. (Agricolan kirja-arvostelut, 13.12.2012).
Yle Elävä arkisto: Yhden sanan tähden — joukkotuho varjostaa Turkin ja Armenian suhteita.
Kuva massamurhan uhreista Erzerumissa 30. lokakuuta 1895.
The New York Timesin etusivu 15. joulukuuta 1915: ”Miljoonia armenialaisia murhattu tai ajettu maanpakoon”.
Kartalle merkittynä valtiot ja muut alueet, jotka ovat virallisesti tunnustaneet armenialaisten kansanmurhan tapahtuneeksi (2019).
Walesissa oleva Armenian kansanmurhan muistomerkki, joka turmeltiin tammikuussa 2008.
Matti Keinonen -palkinto

Matti Keinonen -palkinto on jääkiekon SM-liigan vuosittain myöntämä tunnustuspalkinto pelaajalle, jolla kunakin vuonna on paras tulos plus–miinus-tilastossa. Ensimmäisen kerran palkinto myönnettiin kaudella 1977–78. Vuonna 1995 sille annettiin nykyinen nimi kunnianosoituksena hyökkääjä Matti Keinoselle.
Palkinnon saajat

| Kausi | Joukkue | Pelaaja | Pelipaikka | Plus/minus | Kansallisuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1977–78 | Ässät | Pekka Rautakallio | P | +35 |  |
| 1978–79 | Tappara | Antero Lehtonen | H | +43 |  |
| 1979–80 | TPS | Reijo Leppänen | H | +43 |  |
| 1980–81 | Kärpät | Juha Huikari | P | +39 |  |
| 1981–82 | TPS | Timo Nummelin | P | +34 |  |
| 1982–83 | HIFK | Carey Wilson | H | +31 |  |
| 1983–84 | Jokerit | Arto Sirviö | H | +28 |  |
| 1984–85 | HIFK | Esa Tikkanen | H | +37 |  |
| 1985–86 | Ässät | Harry Nikander | P | +32 |  |
| 1986–87 | Kärpät | Juha Huikari (2.) | P | +37 |  |
| 1987–88 | Ilves | Risto Jalo | H | +46 |  |
| 1988–89 | TPS | Jukka Vilander | H | +48 |  |
| 1989–90 | TPS | Jukka Virtanen | P | +22 |  |
| 1990–91 | JyP HT | Leo Gudas | P | +35 |  |
| 1991–92 | Jokerit | Waltteri Immonen | P | +38 |  |
| 1992–93 | Jokerit | Erik Hämäläinen | P | +26 |  |
| 1993–94 | TPS | Aleksandr Smirnov | P | +35 |  |
| 1994–95 | HIFK | Veli-Pekka Kautonen | P | +33 |  |
| 1995–96 | Jokerit | Petri Varis | H | +41 |  |
| 1996–97 | TPS | Kimmo Timonen | P | +32 |  |
| 1997–98 | HIFK | Olli Jokinen | H | +27 |  |
| 1998–99 | HIFK | Brian Rafalski | P | +38 |  |
| 1999–00 | TPS | Kai Nurminen | H | +44 |  |
| 2000–01 | TPS | Jouni Loponen | P | +28 |  |
| 2001–02 | HPK | Marko Tuulola | P | +36 |  |
| 2002–03 | Kärpät | Lasse Kukkonen | P | +41 |  |
| 2003–04 | Kärpät | Jari Viuhkola | H | +36 |  |
| 2004–05 | HPK | Jukka Voutilainen | H | +34 |  |
| 2005–06 | Kärpät | Lasse Kukkonen (2.) | P | +30 |  |
| 2006–07 | Jokerit | Martti Järventie | P | +25 |  |
| 2007–08 | Kärpät | Janne Pesonen | H | +37 |  |
| 2008–09 | JYP | Olli Malmivaara | P | +43 |  |
| 2009–10 | Lukko | Harri Tikkanen | P | +26 |  |
| 2010–11 | JYP | Sami Vatanen | P | +30 |  |
| 2011–12 | HIFK | Toni Söderholm | P | +31 |  |
| 2012–13 | HPK | Jere Sallinen | H | +26 |  |
| 2013–14 | Kärpät | Ville Pokka | P | +32 |  |
| 2014–15 | JYP | Markus Hännikäinen | H | +22 |  |
| 2015–16* | Kärpät | Sebastian Aho** | H | +26 |  |
| 2016–17 | TPS | Jasper Lindsten | H | +28 |  |
| 2017–18 | Kärpät | Charles Bertrand | H | +31 |  |
| 2018–19 | Kärpät | Nicklas Lasu | H | +35 |  |
| 2019–20 | Kärpät | Mika Pyörälä | H | +35 |  |
| 2020–21 | Lukko | Anrei Hakulinen | H | +27 |  |
| 2021–22 | Tappara | Waltteri Merelä | H | +31 |  |
| 2022–23 | Ilves | Aku Räty | H | +26 |  |
| 2023–24 | Pelicans | Filip Král | P | +28 |  |
| 2024–25 | Lukko | Niclas Almari | P | +38 |  |
* Kaudella 2015-16 Tapparan Jani Lajunen ylsi samaan teholukemaan +26. Aho valittiin tehopörssin voittajaksi, koska hänen peliaikanaan oli päästetty vähemmän maaleja.
** Sebastian Aho on kaikkien aikojen nuorin Keinonen-palkinnon voittaja. HIFK:ta edustanut Olli Jokinen voitti tittelin kaudella 1997-98 ollessaan 19 vuoden ja kolmen kuukauden ikäinen. Aho oli voittaessaan 18 vuotta ja seitsemän kuukautta.
Andrei Belyi

| Andrei Belyi> Boris Nikolajevitš Bugajev |
| --- | --- |
 Andrei Belyi
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. lokakuuta 1880 Moskova, Venäjä
Kuollut: 1. elokuuta 1934 (53 vuotta)
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Andrei Belyi (ven. Андре́й Бе́лый), oikealta nimeltään Boris Nikolajevitš Bugajev (ven. Бори́с Никола́евич Буга́ев); (26. lokakuuta (J: 14. lokakuuta) 1880 Moskova, Venäjän keisarikunta – 1. elokuuta 1934 Moskova Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija, runoilija, teoreetikko ja kirjallisuusarvostelija.
Hän on jäänyt historiaan romaaninsa Peterburg ansiosta, joka uudisti voimakkaasti romaanikerrontaa. Andrei Belyi on Aleksandr Blokin ohella kenties kuuluisin venäläisen symbolismin edustaja.
Tausta ja koulutus

Boris Bugajev syntyi älymystöperheeseen. Hänen isänsä Moskovan yliopiston fysiikan ja matematiikan tiedekunnan dekaani Nikolai Vasiljevitš Bugajev (1837-1903) oli johtava matemaatikko, jota pidetään matematiikan Moskovan koulukunnan perustajana. Hänen äitinsä oli seurapiirikaunotar ja pianisti Aleksandra Dmitrjevna Jegorova (1858-1922) joka oli kiinnostunut taiteista, mikä aiheutti konflikteja tiukasti luonnontieteitä arvostaneen itsevaltaisen aviomiehen kanssa. Tämä ristiriita vaikutti nuoreen mieheen henkisesti ja kotona riideltiin usein, äidin kuuluisa kauneus aiheutti puheita ja skandaaleja. Isä oli opiskelijoittensa keskuudessa legendaarisen eksentrisen ja hajamielisen maineessa sekä kannatti leibnitzilaista filosofiaa. Nikolai Bugajevilla oli laaja ystäväpiiri moskovalaisten professorien parissa ja talossa vieraili myös Leo Tolstoi.
Boris oli monipuolisesti lahjakas ja oppinut nuori mies, jonka kiinnostuksen kohteita olivat matematiikka, musiikki, filosofia ja kirjallisuus. Belyi valmistui vuonna 1899 arvostetusta yksityisestä L. I. Polivanovin lukiosta. Jo 15-vuotiaana hän tutustui Vladimir Solovjoviin tämän veljen Mihail Solovjovin kotona. Lukion viimeisillä luokilla hän kiinnostui buddhalaisuudesta ja okkultismista opiskellessaan kirjallisuutta. Dostojevskillä, Ibsenillä ja Nietzschellä oli erityinen vaikutus nuoreen Borisiin. Hän luki myös ranskalaisten että venäläisten symbolistien kuten Konstantin Balmontin, Valeri Brjusovin ja Dmitri Merežkovskin runoja.
Hän opiskeli Moskovan yliopiston fysiikan ja matematiikan tiedekunnassa ja suoritti isänsä vaatimuksesta vuonna 1903 tutkinnon luonnontieteissä, lähinnä biologiasta ja kemiasta. Samalla hän luki ahkerasti Mir iskusstva -lehteä. Vuonna 1904 hän kirjoittautui yliopiston historiallis-kielitieteelliseen tiedekuntaan mutta keskeytti pian opintonsa, ja vuonna 1906 hän omistautui kokonaan kirjoittamiselle. Kirjailijan ura alkoi vuonna 1902, jolloin ilmestyi teos 'Toinen sinfonia, dramaattinen' (ven. Симфония 2-я, Драматическая). Hän asui 26-vuotiaaksi asti vanhempiensa luona Moskovan keskustassa Arbatin varrella (talo 55) 'professoritalossa', jossa asui Moskovan yliopiston opettajia. Talossa on nykyisin kirjailijan muistolle omistettu asunto.
Tausta ja koulutus > Yksityiselämä

Andrei Belyillä oli erittäin vaikea suhde Aleksandr Blokiin ja onneton yksipuolinen rakkaussuhde Blokin vaimoon Ljubov Dmitrijeva Mendelevaan, jonka Belyi henkilöi ikuiseksi naisellisuudeksi eli Pyhäksi Sofiaksi, mikä näkyy runokokoelmassa Uurna (ven. Урна, 1909) ja romaanissa Peterburg (ven. Петербург, 1913). Sydämensä murtanut Belyi matkusti kaiken lopuksi vuonna 1906-1907 Berliiniin ja Pariisiin puoleksi vuodeksi.
Belyin, Valeri Brjusovin ja kirjailija Nina Ivanovna Petrovskajan (1879–1928) välinen triangelisuhde (vuosina 1903-1904 Belyin kanssa ja vuosina 1904-1908 Brjusovin kanssa) inspiroi Brjusovin romaania Tulienkeli (ven. Огненный ангел, 1907), jonka 'Renatan' esikuva on Nina Petrovskaja. Vuonna 1905 Nina Petrovskaja ampui Belyitä, joka oli verrannut tätä Dostojevskin Idiootin Nastassja Filippovnaan.
Vuonna 1910 Belyi aloitti suhteen taiteilija ja kuvanveistäjä Anna 'Asja' Aleksejevna Turgenevan (1890-1966), Ivan Turgenevin veljentyttären kanssa. Vuosina 1910-1912 he matkustivat yhdessä Sisiliassa, Tunisissa, Egyptissä ja Palestiinassa. Heidät vihittiin avioliittoon Bernissä vuonna 1914. Noin vuosien 1916-1921 välisenä aikana suhde loppui ja Asja jäi Dornachiin Rudolf Steinerin piiriin. Anna Aleksejevna Turgeneva Bukajeva on romaanin Hopeakyyhky 'Katjan' esikuva.
Vuonna 1923 Belyi palasi Moskovaan, jossa hän tapasi aiemman tyttöystävänsä, aatelistaustaisen, korkeakoulussa opiskelleen kirjallisuustyöntekijän ja antroposofia-aktivisti Claudia Nikolajevna Aleksejevna Vasiljevan (1886-1970) ja meni tämän kanssa naimisiin vuonna 1931.
Perintö, Andrei Belyi -palkinto

Belyin kirjallisen perinnön vaalimiseksi perustettiin vuonna 1978 Andrei Belyi -palkinto (ven. Премия Андрея Белого; Premiya Andreya Belovo) joka on vanhin Venäjällä myönnetty itsenäinen kirjallisuuspalkinto. Sen perustivat vuonna Leningradin suurimman samizdat-kirjallisuuden lehden Hoursin henkilökunta tunnustukseksi huippuosaamisesta kolmessa eri kategoriassa: proosa, runous ja teoria.
Palkinnon perustajia olivat Boris Ivanov, Boris Ostanin, Arkadi Dragomoštšenko sekä muita sensuroimattoman kirjallisuuden merkittäviä toisinajattelijoita. Palkinto nimettiin Andrei Belyin mukaan, jonka vaikutus ulottui venäläiseen runouteen, proosaan ja humanitaarisuuteen.
Aineellisesti palkinto koostui omenasta, yhdestä ruplasta ja pullosta vodkaa. Leikkisestä luonteestaan ​​huolimatta palkinnosta tuli nopeasti venäläisen kirjallisuuden merkittävä ilmiö, ja se myönnettiin useille merkittäville kirjailijoille, kuten kirjailijat Andrei Bitov, Saša Sokolov ja Jevgeni Haritonov; runoilijat Gennadi Aigi, Olga Sedakova ja Jelena Švarts; filosofi Boris Grois, kriitikko Mihail Epstein ja sinologi Vladimir Maljavin.
1990-luvun alun tauon jälkeen palkinto herätettiin henkiin vuonna 1997, kun siihen lisättiin neljäs kategoria, "palvelukset kirjallisuudelle", ja sitä on myönnetty edelleen. Viimeaikaisia ​​voittajia ovat olleet Mihail Gasparov, Vladimir Toporov, Margarita Meklina, Mihail Gronas, Šamšad Abdullajev, Vladimir Sorokin, Viktor Pelevin, Boris Dubin, Sergei Kruglov, Aleksandr Lavrov, Jelena Fanailova ja Aleksandra Gennadjevna Petrova.
Luettelo palkinnnon saajista (venäjäksi)
Andrei Belyi viisivuotiaana vuonna 1885, alkuperäiseltä nimeltään Boris Nikolajevitš (Borja) BugajevAndrei Belyi -palkinnon virallinen kotisivu (venäjäksi)
Hänen vuosina 1925-1931 asumassaan huvilassa Moskovan alueen Balašihan kaupungin Kutšinon kaupungiosassa on vuonna 2005 avattu hänen nimeään kantava kotimuseo, 20 km Moskovasta itään.
Andrei Belyi eli Boris Bugajev kuoli 53-vuotiaana aivoinfarktiin vaimonsa Claudia Nikolajevnan syliin 8. elokuuta 1934, mikä oli seurausta Koktebelissä sattuneesta auringonpistoksesta.
Suomennetut teokset

Peterburg, suom. Esa Adrian, WSOY, 1968
"Rudolf Steiner Andrei Belyin kokemana", julkaisussa Takoja 33(2005): 1 (Otteita Andrei Belyin teoksesta Elämän muuttaminen.)
Teokset (valikoima)

Lähde:
Simfoniya, 2-ya, dramaticheskaya, 1902
Severnaya simfoniya, 1904
Zoloto v lazuri, 1904
Vozvrat, 3-ya simfoniya, 1905
Kubok meteley, 4-ya simfoniya, 1908
Pepel, 1909
Urna, 1909
Serebryany golub, 1909
Lug zelenyi, 1910
Simvolizm, 1910
Arabeski, 1911
Tragediia tvorchestva: Dostoevskii i Tolstoi, 1911
Peterburg, 1916
Chetyre simfonii, 1917
Rudol'f Shteiner i Gete v mirovozzrenii sovremennosti, 1917
Revoliutsiia i kul'tura, 1917
Kotik Letaev, 1917–1918
Kristos voskres, 1918
Na perevale, 1918–1920
Sirin uchenogo varvarstva, 1918
Korolevna i rytsari, 1919
Pervoe svidanie, 1921
Kreshchennyi kitaets, 1921
Posle razluki, 1922
Zapiski chudaka, 1922
Zvezda, 1922
Glossalaliaa: poema o zvuke, 1922
O smusle poznaniia, 1922
Poeziia slova, 1922
Stikhotvoreniia, 1923
Vospominaiya ob A.A.Bloke, 1922 (2 osaa)
Odna iz obitelei tsarstva tenei, 1924
Moskva, 1926 (2 osaa)
Moskivskii chudak, 1926
Moskva pod udarom, 1926
Kreshchyony kitaets, 1927
Ritm kak dialektika i "mednyi vsadnik", 1929
Na rubezhe dvukh stoletiy, 1930
Maski, 1932
Nachalo veka, 1933
Mezhdu dvukh revolyutsiy, 1934
Masterstvo Gogolya, 1934
Stikhotvoreniia, 1940
A. Blok i A. Belyi: perepiska, 1940
Stikhotvoreniia i poemy, 1966
Complete Short Stories, 1979
Rasskazy, 1979 (toim. Ronald E. Peterson)
Kak i stal simvolistom, 1982
Vospominaniia o Shteinere, 1982
Stikhotvoreniia, 1982–1984 (3 osaa, toim. John E. Malmstad)
Selected Essays of Andrey Bely, 1985
Gibel' senatora (Peterburg). Istoricheskaia drama, 1986
Stikhotvoreniia, 1990 (2 osaa)
Simfonii, 1991
Simvolizm kak miroponimanie, 1994
Kritika. Estetika. Teoriia simvolizma, 1994 (2 osaa)
Sobranie sochinenii: stikhotvoreniia i poemy, 1994
Stikhotvoreniia, 1994–1995 (4 osaa)
Serebrianyi golub'. Rasskazy, 1995
Moskva. Drama v piati deistviaakh, 1997
Kirjallisuutta

Pesonen, Pekka: Vallankumouksen henki hengen vallankumouksessa: tutkielma Andrei Belyin romaanista Peterburg ja sen aatetaustasta. Helsingin yliopisto, 1987. Slavica Helsingiensia. Supplementum 2. ISSN 0780-3281. Väitöskirja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrei Belyi Wikimedia Commonsissa
Andrei Belyin teoksia Lib.ru Classics -sivustolla (venäjäksi)
Andrei Belyin kotimuseon verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Andrei Belyi, Leon Bakst 1905
Pyhä Botvid

Pyhä Botvid, Ytterselön kirkon alttarikaappi
Pyhä Botvid on ruotsalainen pyhimys ja 1100-luvulla Pyhän Eskilin ohella Södermanlannin suojeluspyhimys. Hänen muistopäivänsä on 28. heinäkuuta.
Botvidin elämänvaiheet

Botvid oli ruotsalainen talonpoika. Hänen kotitilansa oli nykyisen Botkyrkan kunnan alueella sijaitseva Hammarby. Hänestä kertovaa pyhimyslegenda on vanhin ruotsalainen pyhimyslegenda.  Legenda on säilynyt käsikirjoituksissa 1200-luvun jälkipuoliskolta mutta se lienee vanhempi. Botvid on mainittu jo 1100-luvun käsikirjoituksissa ja hänen muistopäivänsä, heinäkuun 28. on mainittu 1198 kirjoitetussa kirjassa .Legendan mukaan hän kääntyi kristinuskoon matkallaan Englantiin. Palattuaan kotiin hän alkoi julistaa kristinuskoa.
Legenda kertoo hänen verkolla saamastaan suuresta kalansaaliista ja hänen kalaonnensa vakuutti muita kalastajia myös kääntymään kristinuskoon. Botvid sai menestyksensä palkaksi orjan, joka oli slaavilaista sukua. Botvid osti hänet vapaaksi ja halusi auttaa häntä palaamaan kotimaahansa. He lähtivät yhdessä matkalle kohti Gotlantia, josta Botvidin orjan olisi helpompaa jatkaa matkaa kotiseudulleen. Matkalla he tulivat Rågön saarelle, Södertörnissä, entisen Tysbergan kunnan alueella, nykyisen Nyköpingin lähistölle, ja siellä Botvidin nukkuessa hänen orjansa surmasi hänet kirveellä. Botvidin ruumis löydettiin ihmeen avulla, kun etsijöitä johti paikalle valkoinen lintu.  Hänen ruumiinsa haudattiin ensin Säbyn (Salemin) kirkkoon lähelle hänen kotitilaansa, ja myöhemmin, 1129 Botkyrkan kirkkoon (Botwidiia Kirkia)  jonka hänen veljensä Björn oli rakennuttanut kotitilalleen. Legenda kertoo myös monista hänen ruumiinsa löytöpaikalla ja hänen haudallaan Salemin kirkossa tapahtuneista parantumisihmeistä. Legenda kertoo myös, miten Botvidin reliikit siirrettiin vastavalmistuneeseen Botkyrkan kirkkoon. Matkalla Salemin kirkolta Botkyrkan kirkolle kantajat tulivat Botvidin kotitilan lähellä olevan Brornsjön järven lähelle. He pitivät taukoa ja laskivat reliikit maahan. Tälle paikalle puhkesi lähde, joka pulppusi hyvää, kirkasta vettä.  Lähde on edelleen olemassa ja se tunnetaan Sːt Botvidin lähteenä.
Pyhä Birgitta mainitsee Botvidin näyissään.  Botvidin hauta, Botkyrkan kirkossa oli keskiajalla suosittu pyhiinvaelluskohde, jonne tultiin pitkienkin matkojen takaa ja hänen kulttinsa levisi laajalle niin Ruotsissa kuin Suomessakin. Hänen merkityksensä alkoi vähetä vasta  reformaation myötä 1520-luvulla, joskin kirkko säilytti vetovoimansa siten, että vielä 1600-luvullakin kirkossa kävijöiltä perittiin pientä maksua.
Botvidin merkitys

Botkyrkan kivikirkko, joka rakennettiin hänen kotitilalleen on vihitty 1176 ja se on Bromman kirkon ohella nykyisen Tukholman hiippakunnan alueen vanhin kirkko.. Nykyinen Botkyrkan kunta on saanut nimensä Botvidin mukaan. Myös Oxelösundin kirkko, Nyköpingin lähellä, on saanut nimensä hänen mukaansa.. Salemin ja Botkyrkan kirkkojen välille on viitoitettu n 7.5 km pitkä pyhiinvaellusreitti.
Botvidin tunnuksina ovat kala ja kirves, ja ne ovat edelleen kuvattuna Botkyrkan kunnan vaakunassa. Botkyrkan katolinen seurakunta on nimetty Botvidin mukaan, ja kirkko on pyhitetty hänen muistolleen.
Suomessa Pyhä Botvid on ollut harvoin kuvattu pyhimys. Lohjan kirkossa on yksi maalaus hänestä, ja Laihialla on ollut hänelle omistettu kirkko, joka on rakennettu 1508, mutta tuhoutunut 1642.
Botvidin legenda

(lyhennelmä alkuperäisestä legendasta)
Botvidin legenda > Botvidin nuoruus ja matka Englantiin

Pyhä Botvid syntyi Ruotsissa, hänen vanhempansa olivat pakanoita. Kun hän kasvoi ja tuli aikuiseksi, halusi hän itse ansaita elantonsa ja lähti kauppamatkalle Englantiin. Siellä hän vuokrasi huoneen erään papin luona. Pappi ymmärsi, että Botvid ei tuntenut kristinuskoa ja opetti hänelle kristillistä uskoa.
Pappi teki suuren vaikutuksen Botvidiin, samoin se, mitä tämä kertoi hänelle. Botvid jäi Englantiin noin puoleksi vuodeksi. Sillä aikaa hän otti vastaan kasteen ja palasi sitten kotiseudulleen. Kotiin palattuaan alkoi Botvid itse opettaa ja sai monet kääntymään kristinuskoon
Botvidin legenda > Botvidin kuolema

Mutta kun Herran, meidän Jumalan aika oli tullut, että hän päätti lopettaa Ruotsin kansan vääränlaisen elämän saattaa sen kristilliseen jumalanpalvelukseen. Niin hän halusi antaa autuaalle Botvidille palkkion hänen vaivoistaan ja antoi Botvidin ymmärtää, että tämä lähettäisi slaavilaisen miehen, jonka oli vapauttanut vankeudesta, antanut hänelle kristinuskon ja vapauden, takaisin kotimaahansa sillä ehdolla että hän palaisi vanhempien luo, kotiinsa, ja että hän saattaisi perheensä ja jos mahdollista ystävänsä ja sukulaisena kristilliseen uskoon ja Jumalan tuntemiseen.
He nousivat veneeseen mukanaan se, mitä he tarvitsivat. Pyhä Botvid meni Esbjörn nimisen torpparinsa luo ja otti hänet mukaansa saattamaan heitä laivoille, jotka olivat matkalla Gotlantiin, jotta hän sieltä voisi lähettää mainitun miehen kotimaahansa, ja voisi saada merimiehiltä varmistuksen tästä ja että hänelle eri tehtäisi mitään pahaa. Sitten Esbjörn voisi palata kotiin pyhän Botvidin kanssa. He purjehtivat eri puolille saaristoa niillä paikoilla, joissa laivoja tapasi olla, mutta eivät löytäneet niitä mistään.
Siitä seurasi, että he uupuneina nousivat maihin Rågö-nimiseen saareen. Niin pian kuin vene oli rannassa, astui pyhä Botvid-mies maihin, lankesi rukoukseen puun juurella erillään muista, jätti itsensä ja seuralaisensa Herran haltuun ja nukahti matkan vaivojen ja paastoamisen uuvuttamana. Kun tuo slaavilainen mies näki, että muut nukkuivat, otti hän kirveen, jota Botvid kantoi, iski pyhimyksen pään irti unohtaen sen lupauksen minkä oli antanut pyhälle miehelle, palkiten hänen hyvyytenä pahalla ja riistäen häneltä ruumiillisen elämän. Sellaisen marttyyrikuoleman Botvid koki.
Sitten mies meni Esbjörnin luo ja hakkasi tämän pään irti, nousi veneeseen ja pakeni. Botvidin vanhemmat ja kotiväki eivät tienneet, mitä oli tapahtunut, vaan luulivat hänen menneen Gotlantiin mainitun miehen kanssa. Kuitenkin sieltä palaavat laivat toivat viestiä, että häntä ei oltu nähty missään. Kaikki hänen ystävänsä valittivat ja surivat tietämättä mitä on tapahtunut. Mutta kun heidän kyyneleensä ja huokauksensa taukosivat he päättivät lähteä etsimään pyhää miestä saaristosta ja mereltä, toiveenaan löytää hänen ruumiin ja, sillä he uskoivat jo hänen menehtyneen.