stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parti pour la renaissance nationale

Parti pour la renaissance nationale eli Parena on poliittinen puolue Malissa.
Congrès national d’initiative démocratique -puolueeseen kuuluneet Yoro Diakité ja Tiébilé Dramé perustivat Parenan vuonna 1995. Seuraavana vuonna se solmi yhteistyösopimuksen Ademan kanssa. Vuoden 1997 kansalliskokousvaaleissa puolue sai kahdeksan edustajanpaikkaa.
Tiébilé Dramé oli Parenan ehdokas vuoden 2002 presidentinvaaleissa. Hän tuli ensimmäisellä kierroksella neljänneksi saaden neljä prosenttia äänistä. Saman vuoden kansalliskokousvaaleissa Parena sai yhden edustajanpaikan. Dramé osallistui presidentinvaaleihin uudestaan vuonna 2007 sijoittuen kolmanneksi kolmella prosentilla äänistä. Kansalliskokousvaaleissa Parena sai neljä paikkaa.
Dramé osallistui rauhanneuvotteluihin maan pohjoisosan tuaregikapinallisten kanssa kesäkuussa 2013. Hän asettui samana vuonna Parenan presidenttiehdokkaaksi, mutta veti pois ehdokkuutensa pitäen vaaleja ennenaikaisina. Vuoden 2013 kansalliskokousvaaleissa Parena sai kolme edustajanpaikkaa. Puolue muodosti URD:n ja PRVM:n Vigilance républicaine et démocratique -oppositioryhmän, mutta kaksi sen edustajista on loikannut muihin ryhmiin.
Parenan puheenjohtaja on Tiébilé Dramé ja pääsihteeri Amidou Diabate.
Pakistanin historia

n
k
Pakistanin historiaa voidaan jäljittää muinaisen Indus-kulttuurin aikakaudelle, kolmannelle vuosituhannelle eaa. Indus-kulttuurin aikakauden jälkeen alueelle vaelsivat arjalaiset heimot, joiden puhumasta sanskritin kielestä polveutuvat nykyisin Pakistanissa puhutut urdun, punjabin ja sindhin kielet. Islam levisi nykyisen Pakistanin alueelle 900–1100-luvuilla ja hindulaiset hallitsijat saivat väistyä islamilaisten hallitsijoiden tieltä. Voimakkain Pakistanin ja Intian aluetta hallinnut muslimivaltio oli 1500-luvulla muodostunut Suurmogulien valtakunta. Mogulivallan jälkeen Intiaa hallitsi brittiläisten siirtomaavalta.
Käsite Pakistan syntyi siirtomaavallan aikana 1930-luvulla, kun maassa syntyi ajatus oman muslimivaltion perustamisesta. Brittiläisessä Intiassa syntyneet levottomuudet hinduväestön ja muslimiväestön kesken johtivat siihen että brittien vetäydyttyä maasta Intia jaettiin muslimienemmistöiseen Pakistaniin ja hinduenemmistöiseen Intiaan vuonna 1947.
Varhaishistoria > Esihistoria

Varhaisimmat merkit ihmisasutuksesta nykyisen Pakistanin alueelta on ajoitettu 400 000 – 500 000 vuoden päähän paleoliittiselle kaudelle. Ajanjaksolta on löydetty useita kivityökaluja ympäri Etelä-Aasia, mutta varhaisista kulttuureista tiedetään hyvin vähän.
Varhaisimpia merkkejä maanviljelyksen harjoittamisesta Etelä-Aasiassa on löydetty nykyisen Pakistanin Belutšistanista Mehrgarhin arkeologiselta alueelta. Mehrgarhin asukkaat rakensivat talonsa savitiilistä sekä valmistivat saviastioita ja kivi- ja luuesineitä. He pitivät myös karjaa ja kasvattivat vuohia, nautoja ja lampaita.
Varhaishistoria > Indus-kulttuuri

Maanviljelysyhteisöjä alkoi muodostua 3000-luvulla eaa. etenkin Indusjoen laaksoon. Tämä johti varhaisen kaupunkikulttuurin kehittymiseen, joka nykyisin tunnetaan Indus-kulttuurina eli Harappa-kulttuurina. Sen keskuksia olivat Harappan ja Mohenjo-daron kaupungit nykyisen Pakistanin alueella. Tämän varhaisen sivilisaation olemassaolo löydettiin 1920-luvulla. Indus-kulttuurilla oli kirjoitusjärjestelmä ja monipuolinen sosiaalinen ja taloudellinen järjestelmä. Harappan ja Mohenjo-daron lisäksi on löydetty useita muita pienempiä ja todennäköisesti toisiinsa yhteyksissä olleita alueita, joita oli Himalajan juurelta itään Intian Punjabiin ja Gujaratiin ja länteen Belutšistaniin. Indus-kulttuuri levittäytyi näin huomattavasti Indus-joen laaksoa laajemmalle alueelle.
Indus-kulttuuria ylläpiti maataloustuotteiden ylijäämä ja laaja kaupankäynti. Alueen asukkaat kävivät kauppaa mesopotamialaisten kanssa. Talot rakennettiin tiilistä ja kaupungit oli varustettu viemärijärjestelmillä. Tavallinen kansa asui kaupungissa, kun taas hallitseva eliitti asui linnoituksissa. Mohenjo-daron ja Harappan yhteiskuntaa johti papisto.
Indus-kulttuurin tuhon syistä ei ole varmuutta. Taustalla on epäilty olleen muun muassa aavikoitumista ja maaperän suolapitoisuutta. Indus-kulttuurin aikana alue oli vehreää, mutta nykyisin se on lähes täysin aavikkoa. Kaupungit oli rakennettu suuresta määrästä tiiliä, minkä valmistukseen on tarvittu runsaasti polttopuuta. Myös Induksen laattatektonisista muutoksista johtuneita tulvia on ehdotettu kulttuurin kaatumisesta. Indusjoki näyttää muuttaneen uomaansa noin vuonna 1700 eaa. Aiemmin tuhon syyksi epäiltiin Keski-Aasian suunnalta tulleita arjalaisheimoja, jotka levittäytyivät alueelle noin vuonna 1500 eaa., mutta nykyisin teoriaa ei enää pidetä todennäköisenä.
Varhaishistoria > Veda-kulttuuri

Arjalaiset olivat teknisesti kehittyneempiä kuin Indusjokilaakson asukkaat. He olivat kesyttäneet hevosen, jotka vetivät puolapyörällisiä vaunuja. Ei tiedetä varmasti, miksi arjalaiset lähtivät vaeltamaan kotiseudultaan Keski-Aasiasta Etelä-Aasiaan. Heidän vaelluksensa on kuitenkin vaikuttanut merkittävästi sekä Etelä-Aasian että Euroopan historiaan. Arjalaiset eivät ole jättäneet jälkeensä arkeologisia jäänteitä, mutta heidän kirjallista kulttuuriperintöänsä ovat veda-kirjat, jotka ovat kokoelma uskonnollisia hymnejä.
Arjalaisten veda-kauden kulttuurin aikana hindulaisuus kohosi arjalaisheimojen tärkeimmäksi uskonnoksi ja sen jumalat nousivat tärkeämmiksi kuin veda-uskonnon jumalat. Myös kastijärjestelmä kehittyi arjalaiskauden aikana. Arjalaiskauden loppupuolella kehittyivät myös buddhalaisuus ja jainalaisuus.
Varhaishistoria > Buddhalaiset valtakunnat

Buddhalaisten ja jainalaisten tekstien myötä nykyinen tietämys on tarkempaa noin vuodesta 600 eaa. lähtien. Tällä ajanjaksolla Pohjois-Intian ja Pakistanin alueella oli useita pieniä ruhtinasvaltioita, joista käytetään myös yhteistä nimeä Mahajanapada. Näistä Mahajanapada-ruhtinaskunnista sijaitsi nykyisen Pohjois-Pakistanin alueella Gandharan puoliksi itsenäinen valtakunta, jonka itäpuolella sijaitsivat Gangesin laakson valtakunnat ja länsipuolella persialaisten Akhaimenidien valtakunta. Gandhara joutui todennäköisesti persialaisten vallan alle Kyyros II Suuren valtakaudella, vuosina 559-530 eaa.
Persian valtakunta kukistui Makedonian kuninkaan Aleksanteri Suuren valloitusten aikana vuonna 330 eaa. Hänen johtamansa armeijat etenivät Lähi-idän ja Persian läpi kohti Intiaa. Vuonna 326 Aleksanteri Suuren armeija kohtasi Hydaspesjoen taistelussa Gandharan kuningas Poroksen armeijan. Aleksanteri Suuren armeija sai taistelussa murskavoiton ja eteni kohti Intiaa. Hänen armeijansa kuitenkin väsyi jatkuviin taisteluihin ja vetäytyi Intiasta. Paluumatkalla Aleksanteri Suuri kuoli Babylonissa vuonna 323 eaa.
Aleksanteri Suuren vetäytymisen jälkeen valtatyhjiön Intiassa onnistui täyttämään Chandragupta Maurya, joka perusti Intiaan Maurya-valtakunnan, joka liitti valtansa alle Gandharan ja Indus-jokilaakson alueet vuoteen 305 eaa. mennessä. Maurya-valtakunnan kuningas Ašoka, joka hallitsi vuosina 274-236 eaa. kääntyi buddhalaiseksi ja Taksilasta tuli merkittävä buddhalaisuuden keskus. Hänen kuoltuaan Maurya-valtakunta alkoi hajota. Maurya-vallan heikennyttyä valtakunnan luoteisosissa kasvatti valtaansa Aleksanteri Suuren seuraajien perustama Kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta ja myöhemmin Intialais-kreikkalainen kuningaskunta.
Varhaishistoria > Kansainvaellusten aika

Kun Han-dynastia yhdisti Kiinan valtansa alle 200-luvulla eaa. Nykyisen Intian ja Pakistanin alueelle kohdistui uusi vaellusaalto paimentolaisheimojen siirtyessä elinalueiltaan lännemmäksi. Intialais-kreikkalainen kuningaskunta kukistui kun skyytit eli šakat muuttivat nykyisen Pakistanin pohjoisosaan ja Intian länsiosaan ja valtasivat alueen ja perustivat oman valtakuntansa. Skyyttien jälkeen alueelle saapui yuezhi-kansa, joka ajoi skyytit etelämmäs. Yuezhit asettuivat itse alueelle ja perustivat Kušana-valtakunnan. Valtakunnan merkittävin hallitsija oli vuonna 78 valtaan noussut Kaniška. Hänen valtakaudellaan Kušana-valtakunta ulottui laajimmillaan nykyisen Afganistanin alueelle lännessä ja sen vaikutusvalta kattoi suurimman osan nykyisen Intian pohjoisosaa. Kaniška kääntyi Ašokan tavoin buddhalaiseksi. Sijaintinsa ansiosta Kušana-valtakunta hallitsi keskeistä osaa idän ja lännen välisestä silkkitiestä. Kušana-valtakunta kukistui valkoisten hunnien vallatessa maan pohjoisosat, Gupta-valtakunta valtasi maan itäosan ja Sassanidit länsiosan. Gupta-valtakunnan aikaa 400-700-luvuilla kutsutaan hindusivilisaation klassiseksi ajaksi, jolloin taiteet ja sanskritiläinen kirjallisuus kehittyivät, ja tieto kasvoi valtavasti tähtitieteen, matematiikan ja lääketieteen aloilla. Indus-laakson alue pysyi Gupta-valtakunnan löysässä hallinnassa. Gupta-vallan luhistuttua Pohjois-Intian alue alkoi rappeutua.
Islamin leviäminen > Ghaznavidien valtakunta

Arabien valtakunta syntyi 600-luvun alussa Lähi-idässä lähinnä sassanidien Persian raunioille.  700-luvulla umaijadikalifit lähettivät kenraali Muhammad bin Qasimin johtaman retkikunnan Belutšistaniin ja Sindhiin. Arabien  valloitusretket eivät vielä tuolloin ulottuneet Intiaan asti. Kaupankäynti rannikkoseudulla ja muslimiyhteisö Sindhissä mahdollistivat kuitenkin kulttuurivaihdon ja muslimien vaikutus lisääntyi. Intia säilyi muslimivalloittajilta vielä noin 300 vuoden ajan, mutta rauhan aikaa Pohjois-Intiassa ei kuitenkaan eletty, sillä maassa käytiin jatkuvia valtataisteluita valtaa pitävien rajput-klaanien kesken.
Lähes kolme vuosisataa ensimmäisten arabien valloitusretkien jälkeen Mahmud Ghaznilaisen valtakaudella, vuosina 979-1030, Ghaznavidit hyökkäsivät Pohjois-Intiaan ryöstellen hindutemppeleitä ja rajput-valtakuntia. Rajputit olivat kyvyttömiä puolustautumaan paremmin aseistettuja hyökkääjiä vastaan. Mahmudin valtakaudella Punjabista tuli osa Ghaznavidivaltakuntaa, mutta pidemmälle Intiaan muslimivalta ei ulottunut. Mahmudin kuoltua Intian hinduhallitsijat unohtivat islamin muodostaman uhan ja he jatkoivat keskinäistä valtataisteluaan. Muslimien uuden hyökkäyksen koittaessa rajputit olivat yhtä huonosti valmistautuneita kuin ennenkin.
Islamin leviäminen > Delhin sulttaanikunta

Mahmudin kuoltua Ghaznavidien valta-aseman Intian luoteispuolella ottivat Ghuridit. Noin 150 vuotta Mahmud Ghaznilaisen kuoleman jälkeen Ghuridien hallitsija Muhammad jatkoi hyökkäystä Intiaan. 1180-luvulle tultaessa Ghuridien valta oli jo vakiintunut nykyisen Pakistanin alueella, mistä sotaretket jatkuivat Intiaan. 1200-luvun alussa muslimivalloittajat valtasivat Pohjois-Intian sisäisesti eripuraisilta rajput-valtakunnilta. Ghurin Muhammad murhattiin vuonna 1206 ja hän jätti valtansa orjasoturi Qutb al-Din Aibakille, joka perusti valloitetuille alueille Pohjois-Intiaan Delhin sulttaanikunnan.
Delhin sulttaanikunta laajeni nopeasti. 1200-luvun puolivälissä sen hallitsema alue käsitti Bengalin ja suuren osan Intian niemimaan keskiosia. Delhin vaikutusvaltaan kuului myös lähes koko nykyisen Pakistanin alue. Delhin sulttaaneilla oli pintapuolinen side Lähi-idän muslimihallitsijoihin, mutta heillä ei ollut mitään uskollisuutta islamin synnyinseudulle. Delhin hallitsijat perustivat lakinsa koraaniin ja šaria-lakiin, muiden uskontojen harjoittaminen sallittiin vain, mikäli siitä maksettiin jizya-veroa tai henkiveroa. Delhin sulttaanikunnan aika käynnisti Intiassa kulttuurisen renessanssin ajan, joka johtui islamin saamista hindulaisista vaikutteista. Tämän tuloksena syntyi indo-muslimikulttuuri, joka jätti jälkensä arkkitehtuuriin, kirjallisuuteen, musiikkiin ja uskontoon. Delhin sulttaanikunnan ajan merkittävimpiä tapahtumia oli, että se pystyi estämään Mongolivaltakunnan vaikutusvallan leviämisen Intian niemimaalle 1300-luvulla. Delhin sulttaanikunta kukistui lopulta Suurmogulien valtakunnan vallattua sen Panipatin taistelun jälkeen vuonna 1526.
Islamin leviäminen > Mogulivaltakunta

Panipatin taistelun jälkeen suurin osa Pohjois-Intiaa oli mogulivallan alla, vaikka rajputit vielä vastustivatkin mogulivaltaa. Ensimmäinen mogulihallitsija Babur kuoli pian valtakunnan perustamisen jälkeen. Hänen seuraajansa Humayunin aikana Mogulivaltakunnan suurimmaksi uhkaajaksi nousi afgaanipäällikkö Sher Shah Surin Sur-dynastia. Tämän johtamat joukot valtasivat Delhin vuonna 1540 ja sulttaani lähti maanpakoon Persiaan. Sher Shah Suri sai kuitenkin surmansa ollessaan piirittämässä rajputien Kalinjarin linnaketta. Ilman hänen kuolemaansa Mogulivaltakunta ei ehkä olisi enää palannut Intiaan. Sher Shah Surin perintöä on nykyisessä Pakistanissa sijaitseva Rohtasin linnoitus. Persialaisten avulla Humayun sai vallattua Kabulin ja Kandaharin ja myöhemmin Delhin takaisin mogulivaltaan. Hän kuoli pian mogulivallan palauttamisen jälkeen ja häntä seurasi vallassa hänen poikansa Akbar vuonna 1556.
Akbarin aikana mogulivalta laajeni Intian niemimaan keskiosiin. Akbar oli kyvykäs hallitsija ja hän tiesi ettei suuri valtakunta pysy koossa, mikäli se ei saa hinduväestön tukea. Akbar lakkautti jizya-veron ja solmi avioliittoalliansseja rajputien kanssa. Akbar julisti uskonnollisissa kysymyksissä itsensä suurimmaksi auktoriteetiksi. Hän yritti luoda uuden uskonnon, jonka hyväksyisivät sekä hindut että muslimit, mutta uusi uskonto kuoli hänen mukanaan. Akbar kuoli vuonna 1605. Vuonna 1658 valtaan noussut Aurangzeb ei noudattanut yhtä suvaitsevaista politiikka. Hänen tavoitteensa oli palauttaa islamilainen ylivalta. Jizya-vero palautettiin ja hindutemppeleitä tuhottiin ja muutettiin moskeijoiksi. Aurangzebin valtakaudella Intian niemimaan eteläisimmätkin osat alistettiin mogulivallan alle, mutta valtakunta alkoi hajota sisältäpäin, sillä sen koossapitävä voima oli uskontojen ja kansojen yhdentyminen. Nostettuaan islamin kaiken yläpuolelle, hindut alkoivat vastustaa mogulivaltaa. Rajputit ja sikhit alkoivat kapinoida pohjoisessa ja Deccanin ylänköalueella keskisessä Intiassa alkoi kapinoida marathi-kansa, joka perusti oman Marathivaltakuntansa.
Aurangzeb kuoli vuonna 1707. Hänen poikansa ja seuraajansa Bahadur Shah I ei enää ehtinyt valtakaudellaan pelastaa Mogulivaltakuntaa. Bahadur Shah I oli viimeinen todellinen hallitsija, eivätkä hänen seuraajansa enää pitäneet todellista valtaa. Mogulivaltakunnan uloimmat osat alkoivat irtaantua Delhin hallinnasta. 1730-luvulla Mogulivaltakunta oli jo niin heikko, että Persian šaahi Nadir Šah hyökkäsi Intiaan ja tuhosi Delhin kaupungin. Nadir Šahin kuoltua Ahmad Šah Dorrani perusti vuonna 1747 afgaanien Dorrani-valtakunnan nykyisen Pakistanin ja Afganistanin alueelle. Afgaanit tekivät ryöstöretkiä Intiaan tietäen ettei heikko moguliarmeija kykene estämään hyökkäyksiä. Afgaanit löivät myös marathiarmeijan vuonna 1761, eikä Marathivaltakunta enää saanut valta-asemaa Pohjois-Intiassa. Pohjois-Intian Punjabissa valtaan onnistuivat pääsemään sikhit, jotka perustivat oman Sikhivaltionsa.
Siirtomaa-aika > Eurooppalaisten saapuminen

Mogulivallan heikennyttyä Intian niemimaan poliittiseen tilanteeseen alkoivat puuttua myös eurooppalaiset, jotka olivat käyneet kauppaa Intiassa 1500-luvulta lähtien. Portugalilaiset olivat ensimmäiset Intiaan purjehtineet eurooppalaiset, Vasco da Gaman retkikunnan saavuttua Intian niemimaan luoteisrannikolle. Portugalilaiset valtasivat Goan tukikohdakseen vuonna 1510. Heidän jälkeensä Intiaan saapuivat myös hollantilaiset, ranskalaiset ja britit. 1700-luvulle tultaessa kauppavalta oli siirtynyt briteille. Mogulivallan rapistuttua Britit ja ranskalaiset ajautuivat Intiassa keskenään karnaattisiin sotiin vuodesta 1746 lähtien, molempien ajaessa valtaistuimelle omia suosikkejaan. Samaan aikaan Euroopassa käytiin seitsenvuotista sotaa, missä Britannia ja Ranska olivat eri puolilla. Sodan jälkeen laaditun vuoden 1763 Pariisin rauhansopimuksen mukaan Ranska ei saanut pitää Intiassa sotilasjoukkoja, mikä tarkoitti sitä että mikään ei enää voisi estää brittiläisen imperiumin laajentumista Intiassa.
Siirtomaa-aika > Kauppakomppanian valtakausi

Englannin Itä-Intian kauppakomppania hallitsi aluksi vain tuotantolaitostensa ympäristöä. Todellisen alkusysäyksen brittivallan laajenemiselle antoi Bengalin valloitus vuonna 1757. Brittijoukot lähetettiin alun perin rankaisemaan Bengalin hallitsijaa Siraj-ud-Daulahia, joka oli hyökännyt Kalkutan brittisiirtokuntaan. Robert Cliven johtamat brittijoukot valtasivat koko Bengalin brittien hallintaan. Kesti kuitenkin vielä noin sata vuotta, kunnes lähes koko nykyinen Intian ja Pakistanin alue oli saatu brittivallan alle.
Brittivallan kasvaessa Intiassa, kasvattivat venäläiset omaa valtaansa Keski-Aasiassa. Englannin Itä-Intian kauppakomppania pyrki vahvistamaan omaa asemaansa alueella ja toimet johtivat ensimmäiseen afgaanisotaan. Britit valtasivat sikhiliittolaistensa avulla Kabulin ja Kandaharin ja pyrkivät asettamaan maan emiiriksi oman ehdokkaansa. Tämä osoittautui kuitenkin epäsuosituksi afgaanien keskuudessa ja britit joutuivat vetäytymään alueelta.
1800-luvun alussa nykyisen Pakistanin alueesta suurin osa oli itsenäisten hallitsijoiden alaisuudessa. Sindhiä hallitsi Talpur-dynastia ja Punjabia hallitsi Sikhivaltio. Talpur-hallitsijoiden alueet liitettiin brittialueisiin vuonna 1843. Ranjit Singhin johtamat sikhit kukistuivat vasta vahvan johtajansa kuoltua kahden sikhisodan jälkeen, vuonna 1850. Kashmirin alueen britit myivät Dogra-dynastialle, joka hallitsi aluetta brittien alaisuudessa vuoteen 1947 saakka. Punjabista tuli briteille merkittävä sotilaiden rekrytointialue ja punjabilaisjoukot taistelivat brittien rinnalla sepoykapinan kukistamisessa vuosina 1857-58.
Vuonna 1857 puhjennut sepoykapina muodostui merkittäväksi käänteeksi 1800-luvun Etelä-Aasian historiassa. Kapina sai alkunsa, kun brittiarmeijan Bengalin rykmentin intialaissotilaat sepoyt nousivat kapinaan puolustaakseen omaa uskontoaan ja kulttuuriaan. Kapinan alkusysäyksenä toimi armeijan uuden Lee-Enfield-kiväärin käyttöönotto, jonka patruunat piti purra ennen lataamista. Intialaissotilaiden keskuudessa levisi huhu, että patruunat oli rasvattu eläinrasvalla, mikä oli pyhäinhäväistys sekä hinduille että muslimeille, sillä lehmä on hinduille pyhä eläin ja sika muslimeille saastainen. Sepoyt valtasivat Delhin ja he pyrkivät nostamaan mogulihallitsijan jälleen valtaan. Brittijoukot saivat kapinan kukistettua seuraavana vuonna, heille yhä uskollisien sepoyjoukkojen tuella.
Siirtomaa-aika > Brittiläinen Intia

Kapina johti siihen, että Intian hallinto otettiin pois Englannin Itä-Intian kauppakomppanialta suoraan kruunun alaisuuteen ja Intiasta muodostettiin Brittiläinen Intia engl. British Raj. Intian hallinto järjestettiin uudelleen. Maa jaettiin maakuntiin, joiden rajat noudattivat monissa tapauksissa Mogulivaltakunnan aikaisia rajoja. Britit tekivät myös myönnytyksiä eivätkä enää puuttuneet paikallisiin tapoihin, sillä he ymmärsivät tämän olleen ensisijainen syy sepoykapinan puhkeamiseen. Armeija järjestettiin myös uudelleen, jotta sepoyt eivät enää voisi nousta kapinaan. Intialaisia ei enää pääsetty upseereiksi ja vahvimmat aselajit pysyivät brittien käsissä. Brittihallinnon alaisuudessa ololla oli suuri vaikutus maan tulevaisuuteen. Infrastruktuuri kehittyi, teollisuus kehittyi ja maasta vietiin suuria määriä maataloustuotteita. Indus-joen laaksosta tuli maailman suurin keinokastelualue ja Punjabia kutsuttiin Intian viljavarastoksi. Punjabin kastelujärjestelmien kehittämisen myötä kanavien ympärille syntyi siirtokuntia, joita asuttivat pääasiassa muslimit ja sikhit.
Brittien noudattama politiikka Intian luoteisrajalla olevia heimoja kohtaan oli varovaista. Jotkut Intian varakuninkaat vastustivat suoran hallinnon tai puolustuksen laajentamista Indusjoen yli. Toiset taas olivat laajentumispolitiikan kannattajia osittain siksi, että Venäjä laajensi edelleen vaikutusvaltaansa Keski-Aasiassa. Vuonna 1874 brittien lähetystö lähetettiin parantamaan suhteita baluchiheimoihin ja Qalatin kaaniin. Vuonna 1876 britit tekivät kaanin kanssa sopimuksen, joka toi hänen hallitsemansa alueet brittien suojelukseen. Toinen afgaanisota käytiin vuosina 1878-1880. Sen lopputuloksena Afganistanin ulkopolitiikka jäi brittien hallintaan ja Afganistanin emiiri myöntyi alueluovutuksiin. Seuraavien vuosien aikana britit valtasivat heimoalueita ja vuokrasivat pysyvästi Kalatin kaanilta Bolan Passin alueen Quettasta kaakkoon. Vuonna 1887 osia Belutšistanista liitettiin myös brittien alueiksi.
Britit harjoittivat ennakoivaa politiikkaa myös nykyisen Pakistanin pohjoisosissa. He asettivat poliittisen edustajan Gilgitiin raportoimaan venäläisten toimista lähialueella ja ottivat Hunzan alueen valvontaansa palkkaamalla hallitsevan suvun palvelukseensa. Afganistanin emiiri Abdur Rahman Khanin kanssa britit tekivät sopimuksen vain osittain tutkitusta maiden rajalinjasta, niin kutsutusta Durand-linjasta. Molemmat osapuolet sitoutuivat olemaan puuttumatta toistensa asioihin. Tämä epämääräinen rajalinja halkoi vielä valloittamattomien heimojen elinalueen ja se on aiheuttanut paljon vaikeuksia tulevaisuudessa Pakistanin ja Afganistanin kesken. Britit eivät ottaneet nykyisen Pakistanin reuna-alueita suoran hallintonsa alle, kuten muissa Intian osissa. Paikalliset lait ja heimopäällikköjen hallintotavat olivat edelleen voimassa. Brittiläisen Intian luoteisrajan tarkoitus oli olla Afganistanin kanssa puskurivyöhyke brittiläisten ja venäläisten välillä.
Siirtomaa-aika > Pakistan-liike

1920-luvun lopun ja 1930-luvun alkuvuosina Intian muslimien keskuudessa alkoi herätä ajatus erillisestä muslimivaltiosta. Vuonna 1929 Kansalliskongressin johtajan Motilal Nehrun johtama kaikkien osapuolien konferenssi esitti brittihallinnolle muutoksia, jotka johtaisivat Intian itsenäisyyteen. Valtaosa raportin laatineesta delegaatiosta vaati erillisen muslimien valitsijakuntajärjestelmän lakkauttamista. Muhammad Ali Jinnah ei hyväksynyt delegaation ehdotusta ja esitti vastineeksi omat vaatimuksensa muslimien etujen turvaamiseksi, jotta estettäisiin hindujen hallitsema lainsäädäntöelin. Jinnahin ehdotukset hylättiin, minkä jälkeen muslimien ja hindujen välinen yhteistyö Intian itsenäisyysliikkeessä oli vähäistä.
Yksi muslimiliikkeen alullepanijoista oli runoilija ja filosofi Muhammad Iqbal. Hän kuvasi Intian olevan kuin Aasia pienoiskoossa, jonka yhtenäisyys oli enemmän kulttuurillista kuin alueellista. Hän vaati perustamaan liittoutuneen Intian, joka sisältää muslimivaltion, johon sisältyvät Belutšistan, Sindh, Punjab ja Luoteisprovinssi eli Khyber Pakhtunkhwa. Iqbal ei antanut nimeä kehittämälleen valtioaatteelle. Sen teki joukko Cambridgessä opiskelevia opiskelijoita vuonna 1933. He vastustivat liittovaltioajatusta ja vaativat erillisen muslimivaltion perustamista Intian luoteisosaan. He antoivat maalle nimen Pakistan, missä P tarkoitti Punjabia, A Afganiaa, eli Luoteisprovinssia, K Kashmiria, I Indus-Sindhiä, yhdistettynä -stan suffiksiin Belutšistanin mukaan. Nimessä ei kuitenkaan ollut mitään Bengaliin viittaavaa, joka myöhemmin tultiin liittämään Pakistanin valtioon. Pakistanin valtion luomiseksi ei myöskään vielä ollut poliittista pyrkimystä.
Muslimiliiton johtoon vuonna 1934 noussut Muhammad Ali Jinnah omaksui myös syntyneen kahden valtion teorian. Vuonna 1935 myönnetyn maakunnallisen itsehallintouudistuksen mukaiset vaalit pidettiin vuonna 1937. Vaaleissa Kansalliskongressi sai enemmistön seitsemässä maakunnassa. Ainoa todellinen kilpailija Kansalliskongressille oli Muslimiliitto, joka menestyi heikommin. Kongressi kieltäytyi muodostamasta koalitiohallituksia Muslimiliiton kanssa. Vaalien jälkeen Kansalliskongressin ja Muslimiliiton tavoitteet alkoivat eriytyä toisistaan yhä enemmän. Jinnah ei hyväksynyt muslimien vähemmistöasemaa hinduenemmistöisessä Intiassa ja Muslimiliitto alkoi yhä äänekkäämmin vaatia erillistä muslimivaltiota. Kansalliskongressi taas halusi säilyttää Intian yhtenäisenä. Intian jakoa vastusti erityisesti Jawaharlal Nehru, jolle ajatus uskonnollisten rajaviivojen muodostamisesta tuntui vieraalta ja demokraattisen kehityksen kieltämiseltä.