stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuija Saresma
Elämä ja ura

Saresma kirjoitti ylioppilaaksi Sulkavan lukiosta vuonna 1987 ja sai palkinnon kevään valtakunnallisesta valioaineesta. Vuonna 1996 hän valmistui Jyväskylän yliopistosta yhteiskuntatieteiden maisterina pääaineenaan sosiologia ja filosofian maisterina pääaineenaan yleinen kirjallisuus. Vuonna 2007 hän väitteli Jyväskylän yliopistosta filosofian tohtoriksi nykykulttuurin tutkimuksessa ja sai tunnustuspalkinnon ansiokkaasta väitöskirjasta lukuvuonna 2006–2007.
Saresma toimi Kulttuurintutkimus-lehden päätoimittajana vuosina 2005–2007 ja oli jäsenenä saman lehden toimituskunnassa 2008–2009. Vuonna 2000 hän liittyi Elämäntarina-lehden toimituskuntaan. Saresma on nykykulttuurin tutkimuksen dosentti Jyväskylän yliopistossa, kulttuurintutkimuksen ja erityisesti sukupuolentutkimuksen dosentti Itä-Suomen yliopistossa sekä sukupuolentutkimuksen dosentti Helsingin yliopistossa. Hän on ollut Association for Cultural Studiesin (ACS) ja Kulttuurintutkimuksen seuran hallituksissa. Vuosina 2010–2012 hän toimi Kulttuurintutkimuksen seuran ja vuosina 2020–2021 Sukupuolentutkimuksen seuran puheenjohtajana. Hän on ollut myös Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisusarjan toimituskunnan jäsen.
Elämä ja ura > Tutkimustoiminta

Vuonna 2020 Saresma julkaisi Jussi Halla-ahon blogikirjoituksia käsittelevän tutkimuksen "Halla-ahon ahdistus ja ironia."  Saresma johti valtioneuvoston selvitys- ja tutkimustoiminnan tilaamaa Verkkoviha-hanketta, jossa tutkittiin verkkovihan tuottajia ja levittäjiä. Sitä koskeva tutkimus julkaistiin vuonna 2022.
Vihapuhetta tutkinut Saresma on itse joutunut moneen kertaan organisoitujen vihakampanjojen kohteeksi. Saresmaa haastatelleen Acatiimi-lehden mukaan tutkijoihin kohdistunut viha ei ole uusi ilmiö, sillä kerrotaan jo Galileo Galilein saaneen 1500–1600-luvun vaihteessa kiviä ikkunaansa.
Kannanottoja

Saresman mukaan tiede ei voi olla täysin objektiivista vaan perustuu aina jonkinlaiseen ideologiaan. Hän kokee velvollisuudekseen ottaa kantaa tutkimiinsa asioihin ja ilmiöihin sekä näkee tutkimuksensa tapanaan harjoittaa aktivismia.
Tunnustukset

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Saresma sai tunnustuspalkinnon ansiokkaasta väitöskirjasta lukuvuonna 2006–2007. Tieteentekijöiden liitto palkitsi Saresman Vuoden tieteentekijänä 2022. Samana vuonna hän sai Jyväskylän yliopiston Tiedeviestintäpalkinnon.
Pjotr Bagration

Pjotr Bagration, Georg Dawe ennen 1825
Pjotr Ivanovitš Bagration (ven. Пётр Ива́нович Багратио́н, georg. პეტრე ბაგრატიონი, Petre Bagrationi); 1765 Kizljar, Venäjän keisarikunta – 24. syyskuuta 1812 (J: 12. syyskuuta) Sima, Vladimirin kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli alkuaan georgialaissyntyinen venäläinen ruhtinas ja jalkaväenkenraali.
Suku ja avioliitto

Pjotr Bagration kuului georgialaiseen Bagratid-ruhtinassukuun ja hänen isänsä ruhtinas Ivane Bagrationi (1730–1795) palveli upseerina Kaukasuksen rajalla ja hänen isoisänsä, ruhtinas Aleksandr Bagrationi (1705/1708–1773) oli everstiluutnantti. Hänen äitinsä oli geogialainen aatelisnainen. Myös hänen kolmesta nuoremmasta veljestään Ivan (k. 1797) oli upseeri ja Roman Bagration (1778–1834) oli kenraaliluutnantti. Hän sai koulutuksensa päällystön lasten koulussa Kizljarissa.
Hänen puolisonsa oli keisarinna Maria Fjodorovnan hovineito, kreivitär Jekaterina Pavlovna Skavronskaja (Екатерина Павловна Багратион Скавронская); (1783–1857). Jekaterina oli eksentrisenä pidetyn ja suurimman osan elämäänsä Italiassa asuneen salaneuvos, lähettiläs Pavel Martynovitš Skavronskin (k. 1793) ja Jekaterina Vasiljevna von Engelhardtin (1761–1869) ainoa tytär, ruhtinas Grigori Potjomkinin sisarentytär, jonka keisari Paavali I naitti Bagrationille yllättäen vuonna 1800, koska oli kuullut että Bagration oli rakastunut Jekaterinaan. Kumpikaan naimakaupan osapuolista ei uskaltanut vastustaa hallitsijaa. Toinen syy naimakaupalle olisi voinut olla se, että keisarin ja keisarinna Maria Fjodorovnan tytär suuriruhtinatar Jekaterina Pavlovna oli rakastunut Bagrationiin.
Ruhtinatar Jekatarina lähti Eurooppaan vuonna 1805 saamaan kylpylähoitoja ja avioliitto jäi lapsettomaksi. Bagration pyysi häntä tulemaan takaisin ja jopa maalautti heistä yhteismuotokuvia. Keisari pakotti Bagrationin tunnustamaan syyskuussa 1810 Wienissä syntyneen ruhtinatar Marie-Clementine Bagrationin (1810–1829) omaksi tyttärekseen. Todennäköinen isäehdokas oli ruhtinas Klemens von Metternich.
Sotilasura

Pjotr Bagration astui Venäjän keisarillisen armeijan palvelukseen vuonna 1782 ja palveli useita vuosia Kaukasuksella. Vuosien 1787–1792 Venäjän ja Turkin sodan aikana hän osallistui Knepr-joen suulla sijaitsevan Otšakovin linnoituksen piiritykseen ja auttoi tukahduttamaan Puolan kansannousun vuonna 1794 Puolan toisen jaon (1793) jälkeen. 
Hän otti osaa Venäjän sotiin Napoleonia vastaan. Hän kunnostautui valloittamalla Brescian kenraali Aleksandr Suvorovin voitokkaan taistelun aikana ​​Italiassa ja Sveitsissä vuonna 1799. Hän turvasi 6 000 miehen joukkonsa kanssa vuonna 1805 Venäjän pääarmeijan turvallisen vetäytymisen Määriin, pidättelemällä Ranskan ​​30 000 miehen joukkoja Hollabrunnissa. Tämän jälkeen hän oli mukana sarjassa hävittyjä taisteluita: Austerlitz (2. joulukuuta 1805), Eylau (7.–8. helmikuuta 1807), Heilsberg (10. kesäkuuta 1807) sekä Friedland (14. kesäkuuta 1807).
Bagration oli Suomen sodassa vuonna 1808 Suomeen hyökänneen venäläisen 21:nnen divisioonan komentaja ja seurasi Klingsporia Poriin. Hän vartioi sen jälkeen joukkojensa kanssa lounaisrannikkoa ja johti vuonna 1809 Ahvenanmaalle tehtyä hyökkäystä.
Hänet siirrettiin vuonna 1809 etelään ja määrättiin Bulgariassa turkkilaisia ​​vastaan ​​taistelevien joukkojen komentajaksi Venäjän ja Turkin sodassa 1806–1812. Kun Venäjä ja Ranska aloittivat uudelleen sotatoimet vuonna 1812, hänelle annettiin komennettavaksi Venäjän 2. Läntinen Armeija. Vaikka ranskalaiset voittivat hänen joukkonsa Mogiljovin taistelussa ja jotka joutuivat eroon Venäjän pääarmeijasta heinäkuussa, hän pelasti joukkonsa tuholta ja ne liittyivät takaisin pääjoukkoon elokuussa.
Sotilasura > Borodinon taistelu

Bagration johti joukkojensa vasenta siipeä 7. syyskuuta (J: 26. elokuuta) 1812 Borodinon taistelussa ja haavoittui tykinkuulan sirpaleesta vasempaan jalkaansa, jonka sääriluu murtui.
Hänet vietiin kirurgian professori Hildebrantin ja tohtori Govorovin hoidettavaksi ensin Moskovaan, jossa haavaa ei ensin pidetty vakavana. Kävi kuitenkin ilmi että ammuksen sirpale oli edelleen lihaksessa, koska haava alkoi märkiä voimakkaasti, nosti kuumeen ja amputaatiota ehdotettiin, mistä Bagration ehdottomasti kieltäytyi kaksi kertaa. Kuultuaan Moskovan antautumisesta hän halusi huolimatta suurista tuskistaan ja nyt jo sepsiksen heikentämänä palata takaisin Siman kylään, jossa 47-vuotias Pjotr Bagration kuoli haavaan syntyneeseen kuolioon ystävänsä, ruhtinas Boris Andrejevitš Golitsinin (1766–1822) kartanossa 12. syyskuuta 1812.
Perintö

Hänet haudattiin Borodinon taistelun muistomonumentin aitaan, jonka Nikolai I määräsi pystytettäväksi vuonna 1839. Bagrationin tuhkat siirrettiin Borodinon kentälle ja haudattiin Rajevski-patterin muistomerkin päälle päämonumentin viereen. Vuonna 1932 hautamonumentti tuhottiin räjäyttämällä kun sen sisältämä valurauta sulatettiin teollisuuden käyttöön ja haudan sisältö heitettiin syrjään. Monumentin restauroimisen yhteydessä vuonna 1986 tehdyissä kaivauksissa löytyneet luunpalaset ja arkun sekä univormun metalliosat haudattiin sotilaallisilla kunnianosoituksilla alkuperäiselle paikalle vuonna 1987, kun Borodinon taistelusta oli kulunut 175 vuotta.
Sotahistorian massiivisin hyökkäysoperaatio, puna-armeijan hyökkäys Saksan keskusarmeijaa vastaan toisessa maailmansodassa vuonna 1944 eli operaatio Bagration nimettiin kenraali Bagrationin mukaan.
Kirjallisuutta

Залесский К. А.: Наполеоновские войны 1799–1815. Биографический энциклопедический словарь, Москва, 2003.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pjotr Bagrationin elämäkerta. (venäjäksi)
Pjotr Bagrationin elämäkerta. (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Pjotr Bagrationin hauta Borodinon taistelun monumentissa
Borodinon taistelun muistomerkki
Pjotr Bagrationin 250-vuotispäivän postimerkki Venäjä 2015
Kontraposto

Kontraposto (< lat. contrapositus, ’vastakkain asetettu’) on varsinkin kuvanveistossa käytetty seisovan hahmon sommitteluperiaate. Kontraposto kehitettiin antiikin Kreikan kuvanveistossa, ja sitä sovellettiin paljon myös renessanssin taiteessa.
Kontrapostossa vartalon paino on toisen jalan varassa. Tukijalan ja vapaan jalan suhdetta käytetään tasapainottamaan vartalon liikkeiden suuntia niin, että ne asettuvat harmoniseksi kokonaisuudeksi.
Ihmishahmon asento noudattaa kontrapostossa rytmisen vastakkaisuuden periaatetta esimerkiksi siten, että kaksi ruumiinosaa kiertyy vastakkaisiin suuntiin. Tämä antaa hahmolle rennomman ja vähemmän jäykän ulkonäön. Kontraposto voi myös ilmaista jännitystä, kun hahmo on siirtymäisillään lepotilasta kävelyyn tai juoksuun.
Doryforos
Praksiteleen Hermes eli Dionysos-lasta kantava Hermes, n. 340 eaa.
Doryforos
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kontraposto Wikimedia Commonsissa
S/S Pohjola

S/S Pohjola väritetyssä posti­kortissa vuodelta 1907.
S/S Pohjola oli sisävesihöyrylaiva, joka liikennöi ennen S/S Tarjanteen kanssa Runoilijan tiellä eli reitillä Tampere–Ruovesi–Virrat ja takaisin. Laivan viimeinen risteilykesä oli vuosi 1975, jonka jälkeen laiva seisoi Tampereella ja sittemmin lepäsi vuosia lähes korjauskelvottomassa kunnossa Ruoveden Jäminkipohjan telakalla. Pohjola lopulta myytiin romutettavaksi lokakuussa 2017. Laivan höyrykone on nähtävänä entisöitynä Tampereen Mustalahdessa höyrylaiva Kurun koneen vieressä.
Tekniset tiedot

Pituus: 29,5 m
Leveys: 5,66 m
Syväys: 2,25 m
S/S Pohjola Jäminkipohjassa lokakuussa 2007.Rakennusvuosi: 1905
Rakennuspaikka: Tampere
Telakka: Sommers, af Hällström & Waldens
Runkomateriaali: Teräs
Kone: Compound-Höyrykone 185 ihv
Polttoaine: Öljy (öljypoltin)
Kotisatama: Tampere
Liikennöinti: Ei liikenteessä
Omistaja: Runoilijan tie Oy
Alus ei kuulu Museoviraston perinnelaivarekisteriin, eikä se ole Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta S/S Pohjola Wikimedia Commonsissa
Video Pohjolan nykykunnosta 1/3 (2012)
Video Pohjolan nykykunnosta 2/3 (2012)
Video Pohjolan nykykunnosta 3/3 (2012)
Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla

Suomen sisällissodan tapahtumat Etelä-Pohjanmaalla käynnistyivät 27.–28. tammikuuta 1918, jolloin valkoiset aloittivat seudulla olleiden venäläisten varuskuntien valtauksen. Kyseessä oli kenraali C. G. E. Mannerheimin määräyksestä toteutettu operaatio, jota Pohjanmaalla pidetään myös koko sisällissodan alkuna vaikka jo aikaisemmin venäläisiä joukkoja oli riisuttu aseista Vuoksenniskassa ja muualla Karjalassa. Paikalliset suojeluskunnat ottivat varuskunnat haltuunsa muutamassa päivässä tammikuun loppuun mennessä, jonka jälkeen sotatoimet maakunnassa olivat ohitse, kun rintamalinja asettui Etelä-Suomeen. Helmikuussa Etelä-Pohjanmaasta tuli valkoisen Suomen hallinnollinen ja sotilaallinen keskus. Vaasassa kokoontui Helsingistä paenneista senaattoreista muodostettu Vaasan senaatti ja valkoisen armeijan päämaja toimi maaliskuun jälkipuoliskolle saakka Seinäjoella. Maakunnassa koottiin myös merkittävä osa rintamalle lähetetyistä valkoisten joukoista.
Varuskuntien valtaus sujui suurimmaksi osaksi ilman taisteluita, sillä venäläiset rivimiehet eivät juurikaan olleet kiinnostuneet tekemään vastarintaa. Lisäksi osa upseeristosta teki yhteistyötä suojeluskuntalaisten kanssa. Seudun heikon työväenliikkeen johdosta Etelä-Pohjanmaalla ei Kristiinankaupunkia lukuun ottamatta nähty myöskään valkoisten ja punaisten välisiä yhteenottoja. Syksyn 1917 aikana muodostetut työväen järjestyskaartit eivät Etelä-Suomen tavoin organisoituneet punakaarteiksi, vaan pysyttelivät sivussa aseellisesta kapinasta. Siitä huolimatta Etelä-Pohjanmaalla vangittiin ja teloitettiin lukuisia työväenjärjestöjen jäseniä. Lisäksi Vaasassa surmattiin kevään aikana kymmeniä vangittuja venäläissotilaita.
Yleinen tilanne > Taustaa

Etelä-Pohjanmaa valikoitui valkoisten toiminnan keskukseksi alueen aktiivisten suojeluskuntien, heikon työväenliikkeen ja hyvien kulkuyhteyksien vuoksi. Maakuntaan oli syksystä 1917 lähtien perustettu suojeluskuntia käytännössä jokaiseen pitäjään, kun taas seudun työväenjärjestöt olivat Etelä-Suomen teollisuustaajamien kaltaisen radikalismin sijasta valinneet maltillisen linjan. Työväenliikkeen vaisuun toimintaan oli syynä Pohjanmaan erilainen sosiaalinen rakenne, jonka vuoksi maakunnasta puuttui Etelä-Suomen kaltainen sosiaaliluokkien välinen vastakkainasettelu. Maakunnassa ei ollut kartanolaitosta ja torpparijärjestelmää, lisäksi vallankumouksen etelässä synnyttänyt köyhälistö oli Pohjanmaalta lähtenyt valtaosiltaan siirtolaisiksi Pohjois-Amerikkaan. Maaseudun väestöllä oli myös tuottoisia sivuelinkeinoja, jotka Etelä-Suomen kartanoalueella olivat mahdollisia vain suurtilallisille. Pohjanmaalla elinoloihin oltiin yleisesti tyytyväisempiä, joten vallankumouksellisuus ei saanut samanlaista jalansijaa. Kun vielä työväen järjestyskaartien ylipäällikkö Ali Aaltonen antoi Pohjois-Suomen työväenjärjestöille ohjeen pysytellä sivussa aseellisesta toiminnasta, jäi ”talonpoikais-Suomi” jo ennen sisällissotaa käytännössä kokonaan valkoisten haltuun.
Yleinen tilanne > Suojeluskunnat

Suojeluskuntien järjestäytyminen alkoi Etelä-Pohjanmaalla muun Suomen tavoin syksyn 1917 aikana. Loka–marraskuun vaihteessa Saksasta purjehtinut höyrylaiva S/S Equity toi Vaasaan ja Pietarsaareen suojeluskuntalaisille tarkoitetun aselastin ja samalla Suomeen saapuivat myös ensimmäiset jääkärit. Helsingissä 11. joulukuuta 1917 pidetyssä suojeluskuntien edustajakokouksessa järjestön tukialueeksi päätettiin syksyn ajan jatkuneen aktiivisen toiminnan vuoksi ottaa juuri Pohjanmaa. Kokouksen jälkeen aloittivat toimintansa aliupseereita kouluttanut Vimpelin sotakoulu sekä Porvoosta Lappajärvelle siirtynyt ratsupoliisikoulu. Vuodenvaihteessa Etelä-Pohjanmaalla oli jo vajaat 3 000 jääkäreiden kouluttamaa miestä. Myös osa Suomessa olleista venäläisistä upseereista koulutti suojeluskuntaosastoja eri puolilla Pohjanmaata, koska he pitivät järjestöä vallankumouksellisten sosialistien vastavoimana. 15. tammikuuta 1918 pääministeri P. E. Svinhufvud nimitti kenraali C. G. E. Mannerheimin senaatin perustaman sotilaskomitean puheenjohtajaksi valtuuttaen hänet samalla järjestämään hallituksen joukot ja toimimaan niiden päällikkönä. Mannerheim aloitti joukkojen kokoamisen Vaasasta käsin 18. tammikuuta, jolloin kaupungista tuli myös valkoisen Suomen pääkaupunki. Sisällissodan käynnistyessä Etelä-Pohjanmaan suojeluskunnissa oli noin 11 500 jäsentä.
Yleinen tilanne > Työväen järjestyskaartit

Syksyllä 1917 työväen järjestyskaarteja syntyi Etelä-Pohjanmaalle huomattavasti vähemmän kuin muualle maahan keskimäärin. Sisällissodan alkaessa ainoastaan kymmenessä maakunnan 29:stä kunnasta oli suunniteltu kaartin perustamista. Teollistuneen Vaasan lisäksi järjestyskaarteja muodostettiin lähinnä maakunnan koillisosan Järviseudulla sekä muutamassa Suupohjan kunnassa. Punakaartia ei syntynyt muualle kuin Kristiinankaupunkiin, jossa oli esiintynyt elintarvikepulan aiheuttamia levottomuuksia jo kesällä 1917. Esimerkiksi Vaasassa aktiivisesti toiminut työväen järjestyskaarti pysytteli sivussa aseellisesta kapinasta, ja samoin teki Ähtärissä sijaitsevan Inhan ruukin työväenkaarti, minkä arvellaan johtuneen paikkakunnalta kotoisin olleen päätoimittaja Edvard Valpas-Hännisen vaikutuksesta. Teuvalla puolestaan solmittiin 18. tammikuuta ”rauhansopimus”, jonka mukaan osapuolet pidättäytyivät väkivaltaisuuksista. Se kuitenkin rikkoontui, kun Teuvan suojeluskunta osallistui sotatoimiin Kristiinankaupungissa.
Yleinen tilanne > Venäläiset joukot

Tammikuun 1918 lopussa Etelä-Pohjanmaalla oli noin 5 500 venäläistä sotilasta, joista pari tuhatta oli Vaasassa. Joukkojen todellisesta määrästä ei kuitenkaan ole tarkkaa tietoa, sillä toisten arvioiden mukaan venäläisiä oli koko Pohjanmaalla vain 5 000. Vaasan ja Seinäjoen alueelle oli sijoitettu Tampereella esikuntaansa pitäneen 106. jalkaväkidivisioonan 423. jalkaväkirykmentti ja kevyt patteristo. Lisäksi Merenkurkun saaristossa oli merisotilaita, jotka olivat huolehtineet merialueiden vartioinnista vuodesta 1915 lähtien. Joukot olivat huonosti motivoituneita, sillä suurin osa miehistä keskittyi vain odottamaan kotiuttamista, jonka oli määrä tapahtua kevään aikana. Suojeluskunnat eivät kuitenkaan olleet halukkaita odottamaan venäläisten poistumista. Heidän pelättiin aseistavan työväen järjetyskaarteja, vaikka bolševikkien Suomen aluekomitean puheenjohtaja Ivar Smilga oli vielä tammikuun puolivälissä määrännyt sotilaat asettumaan puolueettomiksi suomalaisten keskinäisissä konflikteissa. Toisaalta suojeluskuntalaiset halusivat myös saada venäläisten aseet itselleen.
Vaasan senaatti

Mannerheimin annettua 25. tammikuuta määräyksensä venäläisten varuskuntien valtauksesta lähetti Helsingissä ollut pääministeri Svinhufvud neljä senaattoria Vaasaan työväen järjestyskaartien vallankaappauksen varalta. Heidän tehtävänään oli tarvittaessa muodostaa päätösvaltainen hallitus. Alexander Frey, E. Y. Pehkonen ja Heikki Renvall lähtivät Helsingistä tammikuun 26. päivän iltana, ja seuraavana päivänä heidän mukaansa liittyi Tampereelta vielä Juhani Arajärvi. Aamuyöllä 28. tammikuuta senaattoreita kuljettanut postijuna putosi kiskoilta noin 18 kilometriä Seinäjoen jälkeen Ylistaron Kainaston kylässä, kun luutnantti Axel Wikbergin johtama suojeluskuntaosasto räjäytti radan estääkseen venäläisiä lähettämästä Vaasaan apuvoimia. Veturi ja junan kaksi ensimmäistä vaunua putosivat kiskoilta, jolloin veturinkuljettaja sekä lämmittäjä saivat surmansa. Matkustajat selvisivät ilman vakavia loukkaantumisia, ja pääsivat jatkamaan perille Vaasasta saapuneella junalla.
Vaasaan saavuttuaan senaattorit muodostivat valkoisen Suomen tilapäishallituksen eli niin sanotun Vaasan senaatin. Muut senaattorit jäivät piileskelemään punaisten valtaamaan Helsinkiin, josta P. E. Svinhufvud ja Jalmar Castrén onnistuivat vielä maaliskuun aikana pakenemaan ja matkustamaan Vaasaan. Kaupunkiin perustettiin myös ulkoasianhallinto, jonka johtoon tuli valtiosihteeri Samuli Sario. Senaattorit palasivat Helsinkiin 4. toukokuuta.
Vankileirit ja terrori > Vankileirit

Varuskuntien valtauksen jälkeen 1 500 – 2 000 antautunutta venäläissotilasta suljettiin Vaasan kasarmeille perustetulle vankileirille yhdessä vangittujen työväenjärjestöjen jäsenten kanssa. Helmikuun aikana kaupunkiin siirrettiin muualla Pohjanmaalla vangittuja niin, että kuun puolivälissä Vaasan vankileirillä oli noin 2 400 venäläissotilasta. Kansallisuudeltaan venäläisten ohella he edustivat myös useita muita Venäjän armeijassa palvelleita kansallisuuksia. Vaasassa olleet noin 150 upseeria saivat entiselle aseveljelleen kenraali Mannerheimille antamaansa kunniasanaa vastaan liikkua kaupungissa vapaasti. Heitä asui myös samassa hotellissa, jonne kaupunkiin saapuneet senaattorit majoittuivat. He eivät ymmärtäneet asiaa, eikä myöskään paikallinen lehdistö hyväksynyt upseerien vapaamielistä kohtelua, joten lopulta Mannerheimin oli taivuttava ja määrättävä myös upseerit vankileirille. Venäläissotilaat vapautettiin kesäkuun alkuun mennessä, jonka jälkeen Vaasan vankileirillä säilytettiin noin 900:aa punakaartilaista aina syyskuun puoliväliin saakka. Kevään ja kesän aikana teloituksiin ja sairauksiin kuoli 111 vankia, joista noin 90 oli venäläisiä.
Etelä-Pohjanmaalla toimi vankileirejä myös ainakin Kristiinankaupungissa, Närpiössä, Seinäjoella ja Kauhavalla, lisäksi Ilmajoella oli punakaartilaisille tarkoitettu työsiirtola. Niistä suurin oli Seinäjoen vankileiri, jolta 9. helmikuuta siirrettiin noin 400 vankia Pohjanmaan muille leireille. Tämän jälkeen Seinäjoella oli vielä noin 120 punaista, kunnes vankileiri suljettiin 2. heinäkuuta. Seinäjoen vankileirillä ei ilmeisesti kuollut vankeja, mutta Närpiön vankileirillä sai surmansa 12 ja Ilmajoen vankisiirtolassa neljä henkilöä.
Vankileirit ja terrori > Venäläisten teloitukset Vaasassa

Talven ja kevään aikana Vaasassa teloitettiin kymmeniä venäläisiä sotilaita ja matruuseja. Suurin osa teloituksista tapahtui kevättalvella Sundominlahden jäällä, jonne vangit kävelytettiin kruununmakasiinin luota, ja ammuttiin sen jälkeen avannon reunalla. Myös Vaasan vankileirillä teloitettuja tai sairauksiin kuolleita upotettiin avantoihin. Myöhemmin keväällä heidän ruumiitaan ajelehti rantaan kaupungin edustalla. Poliisi ja suojeluskuntalaiset vetivät ne hinaajalla takaisin merelle, josta ruumiit tarinoiden mukaan ajelehtivat jälleen takaisin. Vapaa Sana -lehden entisen päätoimittajan Sameli Teerimäen mukaan rantaan olisi ajautunut 70:n teloitetun ruumiit, ja pietarsaarelaisen kansanedustajan Otto Elfvingin mukaan niitä oli yli 80.
Suojeluskuntalaisten suorittamien teloitusten lisäksi Vaasan saariston asukkaat surmasivat useita venäläisiä. Kyse oli henkilökohtaisesta kostosta merisotilaille, jotka olivat ensimmäisen maailmansodan aikana valvoneet laitonta liikkumista ja salakuljetusta. Merivartijat käyttivät usein sotalakien mukaisia voimakeinoja, minkä johdosta useita saaristolaisia menetti henkensä erilaisissa välikohtauksissa. Salakuljettajat olivat aikaisemmin toimineet muun muassa luotseina tai majakanvartijoina, kunnes heidät sodan aikana syrjäytettiin tehtävistään ja korvattiin venäläisillä virkamiehillä. Tämän seurauksena elantoa ryhdyttiin usein hankkimaan laittomin keinoin. Murhiin syyllistyneet hakivat tunnistamiaan merisotilaita vankileiriltä ja tekivät teloitukset suojeluskunnan piiripäällikköinä toimineiden upseerien luvalla. Lisäksi vastuullisina voidaan pitää kaupunginkomendantteina toimineita upseereita, jotka piiripäälliköiden tavoin olivat kenraali Mannerheimin lähipiiriin kuuluneita kadettiupseereja. Päämajan etappipäälliköksi ylennetty everstiluutnantti Rudolf Walden puuttui teloituksiin 10. toukokuuta, mutta kielto ei tehonnut, sillä hän joutui uusimaan määräyksensä vielä puolitoista viikkoa myöhemmin. Syynä toimenpiteille oli ilmeisesti Saksan väliintulo, sillä he eivät Brest-Litovskin rauhansopimuksen jälkeen halunneet vaarantaa suhteitaan Neuvosto-Venäjään liittolaisensa tekemillä teloituksilla. Surmatöitä tehneet saaristolaiset ahdistelivat venäläisten lisäksi myös heidän kanssaan yhteistyötä tehneitä saariston asukkaita.