stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eläinkoe
Eläinkokeiden, ihmistutkimuksien ja solututkimuksien työnjako

Varhaisin ymmärrys ihmisen sairauksista perustui kliinisiin havaintoihin. Antiikin lääkärit kokeilivat erilaisia yrttejä ja luonnonaineita potilaisiin, ja ottivat käyttöön hoitoja, jotka näyttivät tehoavan. Lähestymistavan ongelmaa kuvaa hyvin digitaliksen keksiminen. Englantilainen lääkäri William Withering sai kansanparantajalta pariakymmentä yrttiä sisältävän lääkereseptin, joka paransi turvotusta. Kasvitieteeseen perehtynyt Withering oivalsi nopeasti, että vaikuttava aine oli sormustinkukka, Digitalis. Muut komponentit olivat hyödyttömiä. Farmakologia ryhtyi systemaattisena tieteenalana tutkimaan, minkälaisia vaikutuksia eri aineilla on, ja kehitys nopeutui 1800-luvun jälkipuoliskolta merkittävästi.
Systemaattinen eläimillä tehty alustava tutkimus ja vaikutusmekanismien ymmärtäminen on tuonut markkinoille runsaasti eri tauteihin käytettäviä lääkkeitä, tartuntatauteihin antibiootteja, reumatauteihin monia entistä parempia tulehduskipulääkkeitä, sokeritautiin insuliinin, parkinsonismiin levodopan ja useita muita lääkkeitä, lukuisia psykooseihin ja depressioon vaikuttavia lääkkeitä, monia verenpaine- ja sydänlääkkeitä, kolesterolilääkkeitä jne. Nämä ovat osaltaan vaikuttaneet siihen, että ihmisen eliniän odote on noussut noin 40 vuodesta noin 80 vuoteen.
Turvallisuustutkimuksissa sivuvaikutuksia seurattiin ensin potilailla, mutta tällä tavalla ei saada harvinaisia sivuvaikutuksia esille, esimerkiksi syöpäriskiä. Sellainen tulee ilmi vasta vuosikymmenien käytön jälkeen. Tämän takia mahdollista myrkyllisyyttä pyritään ensin selvittämään jyrsijöillä kuten hiirillä ja rotilla, tutkimuksen edetessä vähäisessä määrin myös koirilla. Useimmat myrkyllisyyden lajit ovat samanlaisia eri nisäkkäillä, mutta on myös poikkeuksia, jotka tutkijan pitää tuntea. Esimerkiksi rotan maksa on paljon tehokkaampi kuin ihmisen, minkä takia rotta saattaa pilkkoa myrkyllisen aineen vaarattomaksi nopeammin kuin ihminen. Rotta ei myöskään oksenna, joten pahoinvointia ei voi tutkia rotalla. Monia keskushermostoon kohdistuvia haittoja kuten esim. masentuneisuutta ei pystytä saamaan esille eläinkokeissa.
Erittäin suuri merkitys on ollut solukokeiden yleistymisellä. Näiden määrä on viimeisten vuosikymmenien aikana räjähdysmäisesti lisääntynyt. Niillä on pystytty selvittämään hyvin yksityiskohtaisesti sekä kemiallisten aineiden hyödyllisten että haitallisten vaikutusten mekanismeja. Eläinkokeita suoranaisesti korvaavia kokeita on ollut kuitenkin erittäin työläs löytää, ja pääasiassa solukokeiden ja eläinkokeiden tavoitteet ovatkin erilaiset. Parhaiten ne toimivat, kun eläinkokeilla osoitetaan yleiset vaikutukset koko elimistössä, ja sen jälkeen solukokeilla selvitetään täsmällisiä solutason vaikutusmekanismeja. Tämä strategia on osoittanut voimansa viimeisten vuosikymmenien nopeana lääketieteen kehityksenä.
Eläinkokeisiin liittyvä lainsäädäntö Suomessa

Eläinkokeiden suorittamista säädellään Suomessa eläinsuojelulain ja geenitekniikkalain  lisäksi erillisellä koe-eläintoimintalailla, joka määrää eläinkokeiden suorittamisen selkärankaisilla luvanvaraiseksi toiminnaksi.
Lupa koe-eläintoimintaan (koe-eläinlaitoslupa) on haettava aluehallintovirastolta ja sen saaminen edellyttää että
luvan hakijalla on eläinkokeiden hyväksyttävään suorittamiseen tarvittavat tilat
asiantunteva henkilöstö
eläinlääkintähuolto on järjestetty asianmukaisesti.
Lisäksi aluehallintoviraston on tarkistettava ja hyväksyttävä koe-eläintoiminnan harjoittamisessa käytettävät tilat ennen niiden käyttöönottoa.
Varsinaiseen eläinkokeeseen tarvitaan eläinkoelupa, jota voi hakea eläinkoelautakunnalta. Luvan saaminen edellyttää että
koe suoritetaan laitoksessa jolla on koe-eläinlaitoslupa
kokeella on eläinsuojelulaissa hyväksytty tarkoitus
eläinkokeen suorittaja on tarpeeksi pätevä
eläinsuojelulaissa säädetyt vaatimukset eläimen käyttämisestä eläinkokeeseen täyttyvät
kokeesta odotettavissa olevan hyödyn katsotaan olevan eettisesti hyväksyttävissä suhteessa eläinten käyttämiseen eläinkokeessa.
Valmisteilla oleva REACH- kemikaaliasetus tulee edellyttämään yrityksiltä kemikaalien rekisteröinteihin vaadittavien selkärankaisilla tehtävien eläinkokeiden tulosten ja kustannusten jakamista. Viranomaisen on myös tutkittava muun muassa kaikki eläinkokeita edellyttävät testausehdotukset, minkä uskotaan estävän tarpeettomia eläinkokeita.
Koulutusvaatimukset koe-eläintoimintaan

Koe-eläintoimintaa rajoitetaan ja säännellään koe-eläintoimintaa koskevilla kansainvälisen oikeuden normeilla, kansallisilla säädöksillä ja toimintaohjeilla. Niitä myös valvotaan sekä kansallisesti että kansainvälisesti. Valvontaa suorittavat paitsi viranomaiset myös koe-eläinyksikköjen vastuuhenkilöt ja tutkimusryhmien tutkijat. 
FELASA (engl. Federation of Laboratory Animal Science Associations) on laatinut EU-maissa hyväksytyt suositukset koe-eläinten kanssa työskentelevien henkilöiden koulutuksesta. Ko. henkilöt on jaettu neljään, A-, B- ,C- ja D-kategoriaan toimenkuvansa perusteella.
Koulutusvaatimukset koe-eläintoimintaan > Kategoria A

Kategoria A on luotu koe-eläinhoitajille. Käytännössä tämä on kaksivuotinen ammatillinen perustutkinto.
Koulutusvaatimukset koe-eläintoimintaan > Kategoria B

Yliopistot järjestävät koe-eläintutkimuksissa avustavan henkilöstön koulutuksia, joka kattaa B-kategorian. Koulutukseen kuuluu teoria ja käytännön osuus.
Koulutusvaatimukset koe-eläintoimintaan > Kategoria C

Eläinkokeita suorittavien ja johtavien tutkimushenkilöiden tarvisee omata C-kategorian pätevyys.  Jokaisessa koe-eläinkokeita tekevässä tutkimusryhmässä on oltava vähintään yksi C-kategorian tason pätevöitynyt henkilö.  Kelpoisuudeksi katsotaan kategoria C-kurssin suorittaminen ja läpäisy hyväksyttävästi sekä suoritettu korkeakoulututkinto (ylempi tai alempi) joka soveltuu koe-eläintoimintaan. Mikä tahansa korkeakoulututkinto (esim humanistinen) ei kelpaa.
C-kategorian koe-eläinkurssin suorittaneen on tentittävä seuraavat perustiedot
Lainsäädäntö ja eettiset periaatteet
Ympäristöolosuhteet
Eläinten terveydellinen laatu
Eläinten geneettisen laatu
Eläinten hyvinvointi
Eläinten lajikohtainen biologia
Eläinten käsittelytekniikat
Eläinten nukutus, kivunpoisto ja lopetus
Eläinkokeiden suunnittelu
Ja lisäksi hänen on suoritettava vähintään 40 tunnin C-kategoriaan suunnattu käytännön koulutus.
Koulutusvaatimukset koe-eläintoimintaan > Kategoria D

Tämä kategoria on varattu koe-eläinyksiköiden vastuuhenkilöille. D-kategorian vaatimuksissa henkilöllä pitää olla alalle soveltuva korkeakoulututkinto ja hänen pitää hallita kaikki koe-eläinkeskuksen johtamiseen, henkilöstöhallintoon, alan lainsäädäntöön, talouteen sekä eläinten hyvinvointiin liittyvät tehtävät. Hänen on myös kyettävä ohjaamaan ja opastamaan tutkijoita koe-eläinten käytössä ja niiden vaihtoehtomenetelmiä valittaessa. Lisäksi hänen on aloitteellisesti kyettävä kehittää koe-eläintoimintaa.
Kosmetiikka ja eläinkokeet

Euroopan unioni on kieltänyt eläinkokeiden käytön kosmetiikassa. On kuitenkin huomattava, että kosmeettisten aineiden vaikutuksia ei ole juurikaan tutkittu eläinkokein, vaan aineiden turvallisuutta. Jääkin nähtäväksi, aiheutuuko tästä esimerkiksi syöpää aiheuttavien kemikaalien lisääntyminen kosmetiikassa, joka ei käsitä ainoastaan kauneudenhoitoaineita, vaan myös esimerkiksi hammastahnat, saippuat, sampoot, ja aurinkovoiteet.
Eläinkokeiden arvostelua

Eläinten oikeuksien puolustajat vastustavat kiivaasti eläinkokeita niiden aiheuttaman kärsimyksen takia. Kiistanalaisimpia ovat kosmetiikalle tehtävät eläinkokeet. Yhdysvalloissa on jopa tehty eläinkokeita yksityisissä ja kalliissa lemmikkieläinsairaaloissa vain uusien lemmikkieläimille tarkoitettujen hoitojen kehittämiseksi. Eläinkokeita on pyritty vähentämään kehittämällä soluviljelmien käyttöä koe-eläinten sijaan. Toisaalta on esitetty, että monet eläinkokeiden vastustajat eivät tunne todellisuutta, ja perustavat mielipiteensä mututietoon.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laki koe-eläintoiminnasta 20.1.2006/62
Oikeutta eläimille (Arkistoitu – Internet Archive)
Juliana von Wendtin säätiö, tieteen edistämiseksi ilman eläinkokeita
Suomen Kuvalehti
Dose translation from animal to human studies revisited March 2008 The FASEB Journal vol. 22 no. 3 659-661.
Ihmistutkimusten, eläinkokeiden ja in vitro -tutkimusten erilaiset roolit
Johanna Enckell

Johanna Enckell.
Olga Johanna Constance Enckell (o.s. af Forselles; s. 4. heinäkuuta 1933 Helsinki) on suomalainen kirjailija, dramaturgi ja ohjaaja.
Enckell valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1967. Sen jälkeen hän opetti Oulun yliopistossa kirjallisuutta vuosina 1967–1970, ja Helsingin yliopistossa estetiikkaa ja teatteritiedettä vuosina 1971–1974. Dramaturgina Enckell on toiminut muun muassa Svenska teaternissa ja Tukholman kaupunginteatterissa, sekä ohjaajana muun muassa Lahden kaupunginteatterissa, Tampereen teatterissa, Åbo Svenska Teater -teatterissa ja Espoon teatterissa. Hän on myös ollut Teatterikorkeakoulun vararehtorina.
Enckell on kirjoittanut monia näytelmiä sekä lapsille että aikuisille. Hän on perehtynyt erityisesti ranskalaiseen teatteriin ja Antonin Artaud’n tuotantoon, jota käsittelevän laajan teoksen hän julkaisi vuonna 2003. Lisäksi Enckell on kirjoittanut ranskalaisesta teatterista monia artikkeleita alan julkaisusarjoissa.
Enckellin sukunimi on perua hänen ensimmäisestä avioliitostaan. Enckellin avopuoliso oli dramaturgi ja kirjailija Gösta Kjellin (1936–2009), jonka kirjoittaman teoksen Sissi-Jaakko Enckell täydensi ja julkaisi vuonna 2011. Teos kertoo Enckellin esi-isän kauppaneuvos Jacob af Forsellesin (1696–1768) elämästä.
Teoksia

Enckell, J. 1989. Pyhän Birgitan vaaralliset leikit (näytelmä)
Enckell, J. 1992. Yearnings towards the Moon (näytelmä).
Enckell, J. 1994. Bröllopsnatt med Noak (näytelmä)
Enckell, J. 1995. Hundrade drömmars fröken (näytelmä)
Enckell, J. 2003. Antonin Artaudin jäljet ranskalaisessa teatterissa.  Teatterikorkeakoulun ja Liken julkaisusarja Elektra, 5/2003. (ruots. Skärvor av Artaud. Suomentanut Tuuja Jänicke.)
Kjellin, G. & Enckell, J. 2011. Sissi-Jaakko: en klassresa i svenskt 1700-tal. Helsingfors: Schildt. ISBN 978-951-50-2150-2
Palkinnot ja tunnustukset

1985  Chevalier de l'ordre des arts et des lettres (Ranska)
1990 Suomen näytelmäkirjailijaliiton LEA-palkinto
2000 Pro Finlandia -palkinto
2003 FST:n kirjallisuuspalkinto (teoksesta Skärvor av Artaud)
Heikki Tiitola

Tampereen työväentalo Hämeenpuiston puolelta. Tiitolan suunnitelmien mukainen rakennus valmistui vuonna 1900 ja käsitti kuvassa vasemmalla olevasta matalammasta osasta kolme kerrosta. Ensimmäistä osaa korotettiin vuonna 1912 ja sen ulkoasu muutettiin uusrenessanssityylistä wieniläisjugendiksi. Korotuksen ja kuvassa oikealla näkyvän aluksi viisikerroksisena toteutetun laajennuksen suunnitteli rakennusmestari Heikki Kaartinen. Vuonna 1930 arkkitehti Bertel Strömmer suunnitteli laajennuksen, jossa kulmatalo korotettiin kahdeksansankerroksiseksi ja Hallituskadun puolelle valmistui viisikerroksinen lisäsiipi.
Kilometritalo Tampereella, pituutta 138 metriä (1923).
KOP:n entinen liiketalo Kemissä (1935).
Heikki Tiitola (3. elokuuta 1874 Kangasala – 18. syyskuuta 1952) oli tamperelainen rakennusmestari. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kaarlo Tiitola ja Maria Kristiina Uotila. Tiitola valmistui 1895 rakennusmestariksi teollisuuskoulusta.
Kangasalla Vehoniemen kylässä Tiitolan talossa syntynyt Heikki Tiitola oli 18-vuotiaaksi saakka kotonaan talon töissä tehden myös puusepän ja rakennustöitä. Hän meni sitten opiskelemaan Tampereen teollisuuskouluun ja valmistui sieltä 1895. Ensimmäiset 10 vuotta Tiitola työskenteli piirtäjänä arkkitehti Berndt Blomin toimistossa Tampereella. Kun Blom muutti pois Tampereelta Tiitola aloitti itsenäisen toiminnan rakennusmestarina ja rakennusten suunnittelijana niin että Tiitolan toimistosta tuli yksi Sisä-Suomen tunnetuimpia alallaan myös Tampereen ulkopuolella.
Tiitola oli Tampereen kaupungin kunnallisraatimies 1926–1944, Tampereen rahatoimikamarin jäsen 1913–1918 ja kaupunginvaltuuston jäsen 1921–1926. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1930. Tiitola oli Kaupunkien yleisen paloapuyhtiön asiamiehenä Tampereella, oli Tampereen Säästöpankin hallituksen jäsen sekä toimi myös rakennusmestariliiton Tampereen osaston puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana.
Tiitolan tuotanto käsittää julkisia rakennuksia ja yksityisiä asuintaloja. Tiitolalla oli myös merkittävä kunnallispoliittinen ura Tampereen kaupunginvaltuustossa. Heikki Tiitolan pojat Risto, Martti, Jaakko, Matti ja Jussi pelasivat jääkiekon SM-sarjaa Ilveksessä ja muissa seuroissa.
Tuotanto > Rakennuksia Tampereella

Tampereen työväentalo, 1900
Koulukadun päiväkoti (ent. Lääkäreiden sairaala), 1904
Hämeen Pohjan talo, 1909
Ososen talo, 1910
Tampereen VPK:n talo, 1910
Elokuvateatteri Petit, 1911
Attilan kenkätehdas Yliopistonkatu 38, 1915
Pispan koulu, 1915
"Kilometritalo" Pyynikinrinne, 1923
Koskilinna, Hatanpään valtatie 2, 1924
As OY Erkkilän-Aukee, Aleksanterinkatu 6
Tuotanto > Muualla Suomessa

Kiviniemen tilan päärakennus, Jämsä, 1899
Siuron rukoushuone (sittemmin kirkko), Nokia, 1910
Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön pääkonttori, Kajaani, 1912
Voipaalan päärakennus, Valkeakoski, 1912
Rauman Osuuskaupan leipomorakennus, Rauma, 1913
Korkeakosken Kenkä- ja Nahkatehdas laajennus, Juupajoki, 1915
Ruoveden kunnantalo, Ruovesi, 1915
Satanahka Oy, Kiukainen, 1919
Tyrvään pappila, Sastamala, 1922
Halkivahan rukoushuoneen laajennus kirkoksi ja kellotapuli, Urjala, 1923-26
Poikeluksen koulu, Kuru, 1924
Kangasalan Yhteiskoulu, Kangasala, 1925
Suinulan koulu, Kangasala, 1925
Ruoveden siunauskappeli, 1928
Vehoniemen matkailumaja ja ravintola, Kangasala, 1928−29 (purettu 1981)
Kuivannon rukoushuone (sittemmin kirkko), Orimattila, 1930
Villilän kartanoalueen asuntolarakennus, Nakkila, 1935
Kansallis-Osake-Pankin toimitalo, Pakkahuoneenkatu 20 (nyk. Kauppakatu 20), Kemi
Pohjanlinna, Kankaanpää, 1942 (paloi 1970)
Julkaisut

Itsekehityksestä : rakennusmestaripäivillä Oulussa 22.3.1924 pitämä luento. Suomen rakennusmestariliitto 1925
Tampereen asunto-olojen kehityksestä. 1934
Koti Roineen rannalla. 1947
Tamperetta rakentamassa : Tampereen Rakennusmestariyhdistyksen 50-vuotis-muistojulkaisu. Tampereen Rakennusmestariyhdistys, Tampere 1948
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heikki Tiitola Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Pierre Emmanuel

Pierre Emmanuel
Pierre Emmanuel (oik. Noël Jean Mathieu, 3. toukokuuta 1916 – 22. syyskuuta 1984 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, joka tuli alkujaan tunnetuksi toisen maailmansodan aikaisena vastarintaliikkeen runoilijana ja kokoelmastaan Tombeau d'Orphée (1941). Hän käsitteli myöhemmässä runoudessaan katolista uskoa ja filosofisia aiheita.lähde?
Emmanuel valittiin Ranskan akatemiaan vuonna 1968, mutta hän erosi siitä vuonna 1975.
Teokset

| --- | --- |
 Elégies,1940  Tombeau d'Orphée, 1941  Jour de colère, 1942  Combats avec tes défenseurs, 1942  Sodome, 1944  La liberté guide nos pas, 1945  Le Poète fou  Mémento des vivants  Poésie, raison ardente, 1947  Qui est cet homme,1947  Car enfin je vous aime  Babel,1951  La Colombe  Visage Nuage  Versant de l'Age :  Evangéliaire  Le Poète et son Christ  Le Goût de l'un  La Nouvelle Naissance  La Farce Humaine  Le monde est intérieur, 1967  Jacob, 1970  Sophia, 1973  La Vie Terrestre  Tu,1978  Livre de l'Homme et de la Femme  Una ou la Mort de la Vie  Duel  L'Autre  L'Arbre et le Vent  Le grand œuvre, 1984  Cosmogonie  Lettres à Albert Béguin: correspondance 1941–1952 (édition établie et annotée par Aude Préta-de Beaufort). Lausanne, Paris: l'Âge d'homme, coll. "Cahiers Pierre Emmanuel" no 2, 2005. ISBN 2-8251-1921-0. Kirjeenvaihtoa Albert Béguinin kanssa.
Aiheesta muualla

Luettelo Pierre Emmanuelin (Arkistoitu – Internet Archive) runojen suomennoksista, Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Alphonse Juin | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 4 1968–1975 | Seuraaja: Jean Hamburger |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Eikä yksikään pelastunut

Eikä yksikään pelastunut (Ten Little Niggers / And Then There Were None, 1939) on Agatha Christien kirjoittama salapoliisikirjallisuuden klassikkoteos. Suomennos julkaistiin vuonna 1940 nimellä Eikä yksikään pelastunut. Sen nimeksi tuli vuonna 1968 Kymmenen pientä neekeripoikaa, mutta nimi muutettiin takaisin muotoon Eikä yksikään pelastunut vuonna 2003.
Kirja on tunnetuimpia suljetun huoneen arvoituksia, joissa rikos tapahtuu eristetyssä paikassa ja syyllisen on oltava yksi rajatusta, suhteellisen pienestä ryhmästä. Kirjan juonen pohjana on englantilainen lastenloru.
Romaanin nimi

Kirjan alkuperäinen brittiläinen nimi Ten Little Niggers on aiheuttanut ongelmia, koska sanan nigger halventava ja rasistinen sävy on nykyisin paremmin ymmärretty. Britanniassa alkuperäistä nimeä käytettiin 1980-luvulle asti, kunnes Fontana julkaisi 1985 uuden painoksen nimellä And Then There Were None, jota on käytetty siitä lähtien.
Yhdysvalloissa jo kirjan ensipainoksen nimenä oli And Then There Were None. Siellä se ilmestyi myös nimellä Ten Little Indians (”Kymmenen pientä intiaania”) vuosina 1964–1986. Mutta siitäkin luovuttiin, koska sanan Indian ei enää katsottu olevan sopiva ilmaus Amerikan alkuperäisasukkaista puhuttaessa. Nimenmuutoksista huolimatta amerikkalaisissa painoksissa on silti koko ajan puhuttu ”Intiaanisaaresta” ja ”Kymmenestä intiaanipojasta”. 2004 Christien perikunta muutti kirjan viralliseksi nimeksi And Then There Were None (lastenrunon viimeiset sanat).
Suomennoksen nimenä oli Eikä yksikään pelastunut vuosina 1940–1956 ja uudelleen vuodesta 2003 alkaen. Vuosina 1968–1999 nimenä oli Kymmenen pientä neekeripoikaa.
Juoni

Kahdeksan henkilöä: tuomari Wargrave, Vera Claythorne, Philip Lombard, neiti Emily Brent, kenraali Macarthur, tohtori Armstrong, Anthony ”Tony” Marston ja herra Blore kutsutaan lomailemaan Devonin rannikolla sijaitsevalle Neekerisaarelle, jolla sijaitsevassa talossa ovat palvelusväkenä herra ja rouva Rogers. Paikalla eivät kuitenkaan ole herra ja rouva Owen, jotka ovat kutsuneet vieraat tapettaviksi.
Jokaisen vieraan makuuhuoneessa on seinällä vanha lastenloru, jossa kuvataan kuinka kymmenestä värillisestä pojasta ei jäänyt yhtään jäljelle. Ruokasalin pöydällä on niin ikään kymmenen posliinipatsasta symboloimassa kymmentä poikaa.
Herra Owenin määräyksestä palvelijat laittavat illallisen jälkeen gramofoniin soimaan levyn, joka nimen mukaan olisi pitänyt olla Joutsenlaulu. Levyllä ei kuitenkaan ole musiikkia vaan puhe, jossa jokaista paikalla ollutta syytetään murhasta.
Juoni > Kymmenen syytettyä

Edward George Armstrong, kirurgi; syytetään naispotilaansa tappamisesta tehdessään leikkausta humalassa.
Emily Caroline Brent, vanhoillinen neiti; syytetään siitä, että oli ajanut raskaaksi tulleen palvelustyttönsä kadulle ja tyttö oli hukuttautunut.
William Henry Blore, yksityisetsivä; syytetään väärästä valasta, jonka seurauksena syyttömänä tuomittu mies kuoli vankilassa.
Vera Elizabeth Claythorne, opettaja; syytetään yksityisoppilaansa hukkumisesta ja heitteillejätöstä.
Philip Lombard, palkkasoturi; syytetään siitä, että hylkäsi 21 afrikkalaista sotamiestä tiheään viidakkoon, jossa nämä kuolivat. Myönsi syytöksen todeksi ainoana koko joukosta.
John Gordon Macarthur, vanha sotaveteraani; hänen syytetään lähettäneen vaimonsa rakastajan itsemurhatehtävään.
Anthony Marston; syytetään kahden lapsen kuolemasta ajettuaan varomattomasti ja ylinopeutta; puolustautui sanoen, että lapset juoksivat auton eteen.
Thomas Rogers, hovimestari; syytetään entisen emäntänsä kuoleman aiheuttamisesta kätkemällä tämän sydänlääkkeet.
Ethel Rogers, taloudenhoitaja, kokki; miehensä rikostoveri.
Lawrence John Wargrave, eläkkeellä oleva tuomari; syytetään siitä, että manipuloi valamiehistön tuomitsemaan viattoman miehen hirtettäväksi.
Juoni > Poliisitutkinta

Poliisi on ymmällään: heillä on kymmenen ruumista, ei murhaajaa eikä yhtään johtolankaa. Käytännön järjestelyt tehnyt mies oli kuollut päivää ennen kuin vieraat saapuivat saarelle. Kalastajakylän asukkaat eivät tienneet mitään ja lisäksi oli täysin mahdotonta, että joku olisi voinut poistua saarelta veneellä tai uimalla.
Poliisi tutki myös syytökset. Tuomari Wargrave ja Vera Claythorne tiedettiin syyttömiksi. Neiti Brentin toiminta oli epäinhimillistä, muttei rikollista. Armstrongin tapaus kuitattiin aloittelevan lääkärin kokemattomuudella. Marston selvisi sakoilla hyvien todistajalausuntojen avulla. Macarthurista löytyi vain epämääräisiä huhuja. Rogerseja, Lombardia ja Blorea poliisi piti hyvin todennäköisesti syyllisinä, mutta mitään ei pystytty todistamaan.
Motiivin poliisi tietää: joku halusi tuomita, rangaista ja teloittaa ihmisiä, joiden rikokset olivat lain ulottumattomissa. Päiväkirjamerkintöjen ja muistiinpanojen avulla poliisi sai selville kuuden ensimmäisen murhan tapahtumajärjestyksen. Jonkun neljästä pitäisi siis olla murhaaja, mutta:
Armstrongin ruumis oli vuorovesirajan yläpuolella, eli joku oli elossa ja veti hänet ylös.
Blore ei voinut mitenkään järjestää itse marmorikellon putoamista päähänsä – jonkun oli työnnettävä sitä.
Lombard ei voinut ampua itseään rannalla, koska ase löytyi Wargraven huoneesta.
Claythorne ei ole voinut olla viimeisenä elossa, koska hänen käyttämänsä tuoli oli siististi seinän vierustalla – joku oli pannut sen sinne jälkeenpäin.