stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veli, sisko

Veli, sisko (kuulet kummat soitot...) on suomalainen laulu, jonka on sanoittanut Elsa Rautee vuonna 1936. Laulua on kuvailtu yhdeksi Suomen tunnetuimmista työväenlauluista, kisällilauluista sekä rauhanlauluista.
Laulun syntyhistoria

Laulun sanat kirjoittanut Elsa Rautee toimi 1920- ja 1930-luvuilla useissa Nokian sosiaalidemokraattien tehtävissä, ja hän kirjoitti lukuisia runoja ja lauluja työväenliikkeelle, kuten vuonna 1932 kirjoitetun Työn tyttäret. Vuonna 1936 hän liittyi paikallisten sosiaalidemokraattien nuoriso-osastoon, ja samana vuonna osaston kisällien johtajat Arvo Viitanen ja Arvo Nieminen tilasivat häneltä uuden laulun, josta tuli lopulta Veli, sisko.
Rauteen alkuperäinen versio päättyi sanoihin: "Sotain synnyttäjä riistovalta, sekin tieltä väistyä jo saa", mutta häntä pyydettiin kirjoittamaan laululle toisenlainen viimeinen säkeistö, sillä työväenyhdistyksen naisjaoston naisten lauluryhmä piti alkuperäistä liian poliittisena laulettavaksi. Rautee kirjoitti vaihtoehtoisen viimeisen säkeistön, jossa toivotaan ihmisyyden voittoa ja sodan kauhun karkottamista.
Laulu oli aluksi suosittu ja se levisi Nokialta myös Pirkanmaan muiden kisälliryhmien pariin, mutta se unohtui muiden kisällilaulujen tapaan 1950- ja 1960-lukujen aikana.  Rautee oli kirjoittanut laulun salanimellä, koska omalla nimellä kirjoittaminen olisi saattanut herättää joko Lapuanliikkeen tai jopa Etsivän keskuspoliisin huomion, joten alkuperäisestä sanoittajastakaan ei ollut enää tietoa. Laululle esitettiin vähintään kolmea eri tekijää, kuten esimerkiksi "joku Ukkonen", kunnes Rautee ilmoittautui sen tekijäksi työväenlaulukeräykselle kirjoittamassaan kirjeessä vuonna 1976. Kirjeessä Rautee kertoo laulun syntymisestä näin:
»Tein laulun v. 1936. Oli abessiinian sota ja Kiinalais-Japanilainen sota, myöskin Mussolinin taholta oli jo tehty hyökkäys Espanjaan, se oli tosin vasta alkua. Lauluryhmä-pojat pyysivät ajankohtaista laulua ja niin sen tein.» 
(Elsa Rautee, Nokialla 25.10.1976 .)
Laulun sävelen alkuperä on tuntematon, mutta se on luultavasti peräisin venäläisestä kansansäveleestä.
Merkittävät levytykset

Vaikka Veli, sisko kirjoitettiin jo 1930-luvulla, se levytettiin kuitenkin ensimmäistä kertaa vasta vuonna 1969 julkaistua Scandian Työväen lauluja-albumia varten. Laulun sanat oli saatu Työväen Sivistysliiton 50-vuotisjuhlan keräyksessä, ja sen sävelen muisti Reijo Frank, joka myös lauloi sen levyllä.
Frankille laulusta tuli yksi hänen tunnetuimmista levytyksistään. Frank halusi myös selvittää vielä tuntemattoman kirjoittajan nimen, ja hänen ansiostaan Elsa Rauteen nimi löytyikin, kun hän varmisti asian Rauteen veljenpojalta Erkki Rauteelta.
Laulun on levyttänyt myös mm. KOM-teatteri, jonka versio julkaistiin vuoden 1972 albumilla Kansainvälinen.
Aiheesta muualla

Jukka Lindfors, Yle Elävä Arkisto: Reijo Frank: Veli sisko (video) 27.4.2007, alkuperäinen esitys 1.5.1981. Yle Elävä Arkisto. Viitattu 24.4.2024.
Elsa Rautee vuonna 1954.
Lahja Veijola

Lahja Veijola (28. toukokuuta 1897 Ii – 7. elokuuta 1961) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän sai sotilaskoulutuksensa Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana ja taisteli Saksan armeijan riveissä itärintamalla. Myöhemmin hän antautui heimoaatteelle ja osallistui heimosotiin Aunuksessa ja Itä-Karjalassa.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat rehtori Kustaa Rietrikki Veijola ja lnez Heikel. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Toini Helena Bergin kanssa.
Opinnot

Veijola kävi seitsemän luokkaa Lahden yhteiskoulua.
Jääkärikausi

Veijola liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, missä hän haavoittui pahasti partiokahakassa venäläisten kanssa 24. heinäkuuta 1916. Haavoista parannuttuaan hänet siirrettiin sairaalahoidosta pataljoonan täydennysjoukkoon, mistä hänet komennettiin etappitehtäviin Sassnitziin ja Berliiniin. Hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 3. joulukuuta 1917. Pataljoona palattua takaisin Suomeen helmikuussa vuonna 1918. Veijolan epäonneksi hän sairastui juuri ennen kotiuttamista ja hän joutui jäämään sairaalahoitoon, kun pataljoona lastattiin laivoihin ja kuljetettiin pääosin Vaasaan käytettäväksi Suomen sisällissodassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Veijola palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen kesällä vuonna 1918 ja hän astui Suomen armeijan palvelukseen 30. kesäkuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja hänet sijoitettiin Suomen tykistökouluun. Tykistökoulusta hän siirtyi 5. lokakuuta 1918 Vuoristotykistöpatteristoon. Armeijasta hän erosi 28. helmikuuta 1919 vai voidakseen osallistua Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Hän toimi retkikunnalla 4. huhtikuuta 1919 alkaen komppanianpäällikkönä 1. rykmentin II pataljoonan 1. komppaniassa. Myöhemmin hän sai johdettavakseen koko pataljoonan. Retkikunnalla hän otti osaa taisteluihin Suurella Mäellä, Mäkriällä, Aunuksenkaupungissa, Tuuloksen rintamalla ja Tenhunselässä. Seuraavaksi hän osallistui Itä-Karjalan sotaan Repolan pataljoonan 1. komppanian päällikkönä 8. joulukuuta 1921 – 15. tammikuuta 1922 välisenä aikana ja osallistui tuona aikana taisteluihin Kuutamalahdella ja Porajärvellä, missä hän haavoittui jouluaattona 1921. Hän toimi myöhemmin vuosina 1922–1923 Lapualla Itä-Karjalan pakolaisille järjestetyn koulun johtajana.
Hän toimi aktiivisesti myös suojeluskuntatoiminnassa ja hän olikin perustamassa suojeluskuntatykistöä Lahdessa vuonna 1920 ja toimi suojeluskuntapatterin päällikkönä ja suojeluskuntain tykistökurssien johtajana Perkjärvellä samaisena vuonna. litin suojeluskunnan paikallispäällikkönä hän toimi 1. syyskuuta 1920 – 30. lokakuuta 1921 ja Lapin rajavartiostossa 1. huhtikuuta – 3. elokuuta 1922 väliset ajat. Hänet määrättiin 1. marraskuuta 1927 päälliköksi Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin IX alueelle, josta hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1927 samaiseen tehtävään Sortavalan suojeluskuntapiirin VIII:lle alueelle ja edelleen 1. helmikuuta 1931 alkaen niin ikään paikallispäälliköksi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin XIII:lle  alueelle. Suojeluskunnista hän erosi 18. syyskuuta 1931, jonka jälkeen hän työskenteli liikemiehenä. Hän osallistui keväällä vuonna 1932 Mäntsälän kapinaan, missä hän johti Mäntsälän Kärkijoukkoa avustajanaan hänellä oli Esra Terä ja adjutanttinaan Julius Jaamala.
Talvi- ja jatkosota

Veijola osallistui talvisotaan kuormastopäällikkönä IV Armeijakunnan esikunnassa ja myöhemmin Patterinpäällikkönä Kenttätykistörykmentti 4:n 1 patteristossa.
Välirauhan aikana hän palveli 4. Prikaatin patteriston huoltopäällikkönä ja jatkosodan puhjettua hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä kunnes vuonna 1942 hänet siirrettiin patterinpäälliköksi Tykistönkoulutuskeskus 3:een, missä hänet siirrettiin myöhemmin koulutuskeskuksen aseupseeriksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin Rovaniemelle, missä hän toimi huoltoyhteysupseerina Yhteysesikunta Roi:ssa vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin patterinpäälliköksi ja talousupseeriksi Tykistönkoulutuskeskus 3:een, missä hän sitten palvelikin sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän työskenteli opettajana Haminan yhteiskoulussa ja liikemiehenä. Hänet on haudattu Lahden Vanhalle hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 26. kesäkuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 24. joulukuuta 1918  Kapteeni 27. kesäkuuta 1928 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Talvisodan muistomitali  Aunuksen Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Etelä- ja Pohjois-Hämeen sekä Jyväskylän suojeluskuntapiirien käsivarsikilpi.
Jaana Venkula

Jaana Venkula on suomalainen sosiaalipsykologi ja tietokirjailija. Hän on valtiotieteen lisensiaatti ja ollut tutkijana Helsingin yliopistossa vuoteen 2003 asti.
Venkkula kritisoi jo 1990-luvun puolivälissä median vallankäyttöä. Hänen mukaansa tiedotusvälineet ovat siirtyneet vallan vahtikoiran roolista vallan sylikoiriksi. Hänestä median pitäisi harjoittaa itsekritiikkiä sekä toimintansa syvällistämistä ja monipuolistamista tai muuten ne menettävät uskottavuutensa ihmisten mielissä. Myöhemmin Venkula on kritisoinut sosiaalista mediaa, ja sähköpostista hän luopui aikoinaan jättäessään tehtävät Helsingin yliopistossa. Hän on ollut useita vuosia Edistyksen päivien suunnittelijana ja toimi vuodesta 1987 Tiedepolitiikka-lehden päätoimittajana.
Palkinnot ja tunnustukset

Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1991: tieteentutkimuksen tiedonjulkistamisesta
Vuoden puhuja 1989
Vuoden kellokas 1993: mediakritiikki
Teokset

Tietämisen taidot: tieteelliseen toimintaan harjaantuminen yliopisto-opinnoissa, Gaudeamus, 1988 - (Philosophica-sarja.). ISBN 951-662-455-3.
Tieteen kirot ja siunaukset: Edistyksen päivät 87 -seminaariraportti, toim. Jaana Venkula; julk.: Edistyksellinen tiedeliitto ry - Progressiva vetenskapsförbundet rf. Edistyksellinen tiedeliitto, 1988 - (Edistyksellinen tiedeliitto ry:n julkaisuja, ISSN 0781-8831.). ISBN 951-99968-1-8.
Tieteen ilot: Edistyksen päivät 88 -seminaarijulkaisu, (toim.). Edistyksellinen tiedeliitto, 1989 - (Edistyksellinen tiedeliitto ry:n julkaisuja, ISSN 0781-8831.). ISBN 952-90116-0-1.
Ajatuksen voima: tieto, usko ja kauneus ihmisen kohtalossa: Edistyksen päivät 89 -seminaarijulkaisu, (toim.). Edistyksellinen tiedeliitto, 1990 - (Edistyksellinen tiedeliitto ry:n julkaisuja, ISSN 0781-8831.). ISBN 952-90-2167-4.
Arvot ja nuorten arvopohdinta: piirteitä maamme vv. 1960-1990 nuorten arvoja koskevista tutkimuksista, Jaana Venkula & Ahti Rautevaara. Yliopistopaino, 1992. ISBN 951-570-128-7.
Tieteellisen toiminnan ulottuvuuksia. Osa 1, Tiedon suhde toimintaan, Yliopistopaino, 1993. ISBN 951-570-179-1. – Osa 2, Tiede, etiikka, viisaus, Yliopistopaino, 1993. ISBN 951-570-180-5. – Osa 3, Arki ja tieteellinen ajattelu, Yliopistopaino, 1995. ISBN 951-570-203-8.
Fair play jalkapallon sieluna ja käytäntönä = Fair play as the soul and practice of football = Le fair-play, âme et pratique du football, Jyväskylä; Atena: 1998 ISBN 951-796-135-9.
Taiteen välttämättömyydestä, Kirjapaja, 2003 - (Must.). ISBN 951-625-949-9.
Tekemisen taito, Kirjastudio, 2005 ISBN 952-482-025-0.
Epävarmuudesta ja varmuudesta: johdantoa epävarmuuden kohtaamiseen, Kirjapaja, 2005 - (Must.). ISBN 951-607-142-2.
Kysymisen taito, Kirjapaja, 2007 ISBN 978-951-607-558-0.
Lyhty ry on julkaissut uudestaan teokset:
Epävarmuudesta ja varmuudesta, Books on Demand, 2011 ISBN 978-952-498-917-6.
Tekemisen taito, Books on Demand, 2011 ISBN 978-952-498-915-2.
Taiteen välttämättömyydestä, Books on Demand, 2011 ISBN 978-952-498-918-3.
Kysymisen taito, Books on Demand, 2011 ISBN 978-952-498-916-9.
Fair play jalkapallon sieluna ja käytäntönä, Books on Demand, 2012 ISBN 978-952-498-919-0.
Riitta Pietarinen

Riitta Annikki Pietarinen (o.s. Virintie; s. 27. elokuuta 1939 Saarijärvi) on suomalainen oopperalaulaja, joka on äänialaltaan lyyrinen sopraano.
Pietarinen suoritti diplominsa Sibelius-Akatemiassa vuonna 1965 Antti Koskisen johdolla. Hän oli myös Clemens Kaiser-Bremen ja Luigi Riccin oppilaana. Vuonna 1967 Pietarinen esiintyi Lahdessa Rosinan roolissa Gioacchino Rossinin oopperassa Sevillan parturi. Hän toimi Suomen kansallisoopperan solistina vuosina 1967–1990. Siellä hän esiintyi muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin, Rossinin ja Giacomo Puccinin oopperarooleissa, Giuseppe Verdin Rigoletton Gildana ja Georges Bizet'n Carmenin Micaelana. Hän tulkitsi rooleja myös opereteissa.
Pietarinen esiintyi Savonlinnan oopperajuhlilla muun muassa Taikahuilun (Mozart) Papagenan roolissa. Hän meni naimisiin kanttori, diplomilaulaja Vilho Pietarisen (s. 1935) kanssa. Vuonna 2016 julkaistiin levytys Pietarisen äänityksistä vuosilta 1967–1977.
Aiheesta muualla

Riitta Pietarinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Suomen kansallisoopperan ja -baletin esitystietokanta: Riitta Pietarinen
Venhokkaat

| Venhokkaat |
| --- | --- |
 Helovenhokas eli heloyökkönen (Bena bicolorana)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Venhokkaat   Nolidae  Hampson, 1894
Alaheimot
 Afridinae  Bleninae  Collomeninae  Eligminae  Kääriäisyökköset Eariadinae  Risobinae  Suomuvenhokkaat Nolinae  Venhoyökköset Chloephorinae  Westermaniinae 
Katso myös
   Venhokkaat Wikispeciesissä   Venhokkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Venhokkaat (Nolidae) on yöllä tai hämärissä lentävien pienten tai keskikokoisten perhosten heimo. Maailmassa on noin 1500 lajia, joita Suomessa on tavattu kaksitoista. Suomessa tavattavat lajit kuuluvat kolmeen alaheimoon. Heimon suomenkielinen nimi viittaa toukan rakentamaan, venemäiseen kotelokehtoon.
Venhokkaat ovat ulkoisesti hyvin vaihteleva perhosryhmä, jonka lajisto on suuri erityisesti Afrikan ja Aasian trooppisilla alueilla. Tropiikin ulkopuolella lajisto keskittyy lehtimetsiin, joskin joukossa on muutama taigalaji. Perhosten siipiväli vaihtelee 16–70 mm. Siivet ovat muodoltaan usein pyöreähköt ja niiden pohjaväri on usein vihreä, keltainen, sininen tai punainen, mutta heimoon kuuluu myös harmaan- ja ruskeankirjavia lajeja. Monilla lajeilla siivet ovat voimakkaasti kuviollisia. Siivet ovat lepoasennossa kattolaskuisesti vartalon sivuilla tai alaheimossa Nolinae leveästi vartalon sivuilla. Värityksen ja eläimen muodon perusteella venhokkaita voi helposti erehtyä pitämään yökkösinä, kääriäisinä tai koisina. Sukupuolet ovat yleensä samannäköiset ja suunnilleen samankokoiset.
Heimon keskeisenä yhdistävinä tuntomerkkeinä on ylösalaisin olevaa venettä muistuttava kotelokoppa, jollainen on kaikilla lajeilla, joilla kopan ulkoasu ylipäänsä tunnetaan. Muina heimoa yhdistävinä tuntomerkkeinä ovat etusiiven pitkä, tankomainen retinaculum sekä takaruumiin tyviosassa selkäpuolella leveä kaari hengitysaukon takana. Keskiruumiin takaosassa on kuuloelin, jolla on vastine takaruumiin etuosassa. Kuuloelin on kuitenkin rakenteeltaan yksinkertaisempi kuin varsinaisilla yökkösillä. Alaheimoissa Nolinae, Bleninae ja Collomeninae etusiiven ns. yökköstäplien kohdalla on kohollaolevien siipisuomujen muodostamia tupsuja. Pään chaetosemat ja pistesilmät puuttuvat, mutta imukärsä on hyvin kehittynyt.
Aikuisen perhosen takaruumiissa on pieni äänen tuottamiseen sopiva elin. Myös kotelo kykenee tuottamaan ääntä raapimalla peräpäänsä kampamaisilla levyillä kotelokopan sisäpintaa. Toukat ovat yleensä karvattomia tai lyhytkarvaisia ja piileskelevät usein lehtien alapinnoilla.
Heimoon kuuluu maailmanlaajuisesti noin 1500 lajia. Palearktisella alueella lajeja on noin 150 ja Euroopassa 35.
Suomessa tavatut lajit ja alaheimot

Suomessa on tavattu 12 venhokaslajia, joista pari on harhailijoita.
Suomuvenhokkaat Nolinae
tammivenhokas Meganola strigula
vattuvenhokas Meganola albula (harhailija)
tuomivenhokas Nola cucullatella
leppävenhokas Nola confusalis
rämevenhokas Nola aerugula
suovenhokas Nola karelica
Venhoyökköset Chloephorinae
tammilaahusvenhokas Nycteola revayana
pajulaahusvenhokas Nycteola degenerana
poppelilaahusvenhokas Nycteola asiatica (harhailija)
helovenhokas Bena bicolorana
koivuvenhokas Pseudoips prasinanus
Kääriäisyökköset Eariadinae
kääriäisvenhokas Earias clorana
poppelivenhokas Earias vernana (harhailija)
Aiheesta muualla

Suomen lajien lentoajat ja levinneisyydet (Arkistoitu – Internet Archive)
Anssi Junnila (Arkistoitu – Internet Archive)
Norges sommerfugler (norjaksi)
BugGuide.net (englanniksi)
Australialaisia lajeja (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q546390  Wikispecies: Nolidae  AFD: Nolidae  BAMONA: Nolidae  BioLib: 17294  BOLD: 349799  BugGuide: 17417  CoL: DDK  EoL: 874  Fauna Europaea: 431659  Fauna Europaea (new): 14ff9eb0-dc3f-45e9-9b82-2e536e095483  GBIF: 9717  iNaturalist: 52873  IRMNG: 109918  ITIS: 117296  NBN: NBNSYS0000160528  NCBI: 319783  NZOR: 1cefe393-e316-4d9d-afa8-374ed80a7a58  Open Tree of Life: 592553
Jüri Pihl

| Jüri Pihl |
| --- | --- |
 Pihl vuonna 2008
Viron sisäministeri
 Ansipin II hallitus 5.4.2007–21.5.2009  
Edeltäjä:  Kalle Laanet
Seuraaja:  Marko Pomerants
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. maaliskuuta 1954 Kuressaare, Viro
Kuollut: 3. helmikuuta 2019 (64 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraattinen puolue
Tutkinnot:  Tarton yliopisto
Jüri Pihl (17. maaliskuuta 1954 Kuressaare – 3. helmikuuta 2019) oli virolainen virkamies ja poliitikko.
Pihl valmistui juristiksi Tarton yliopistosta vuonna 1982. Neuvostoaikana Pihl työskenteli tutkijana Eestin SNT:n sisäministeriössä vuosina 1975–1986.
Uudelleenitsenäistyneessä Virossa Pihl toimi Kaitsepolitsein ensimmäisenä pääjohtajana vuosina 1991–2003, minkä jälkeen hän oli Viron pääsyyttäjänä 2003–2005 ja oikeusministeriön kanslerina 2005–2007. Politiikassa Pihl toimi sisäministerinä Ansipin II hallituksessa 2007–2009 edustaen sosiaalidemokraatteja. Pihl oli Sosiaalidemokraattisen puolueen (SDE) puheenjohtajana 2009–2010 toimien samaan aikaan Tallinnan apulaispormestarina. Tämän pestin jälkeen hän jätti politiikan.
Jalkaväkirykmentti 30 (talvisota)

Jalkaväkirykmentti 30 eli JR 30 oli Suomen armeijan rykmentti talvisodassa. Se oli osa 10. divisioonaa ja taisteli Taipaleella Karjalankannaksen itäosassa.
Perustaminen ja varustaminen

Rykmentin perustaminen alkoi pääosin Keuruun alueelta 7. lokakuuta 1939, eli perustaminen tapahtui jo ennen varsinaisen YH:n julistamista. Rykmentti pyrittiin varustamaan määrävahvuiseksi, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen rykmentti ei niitä saavuttanut.
Komentaja

Everstiluutnantti Armas Kemppi
Yksiköt

I pataljoona (I/JR 30) komentajanaan majuri Jaakko Sohlo
II pataljoona (II/JR 30) komentajanaan majuri Teppo Sorri
III pataljoona (III/JR 30) komentajanaan majuri Eino Polón
Rykmentin esikuntakomppania (EK/JR 30), jonka päällikkönä oli vänrikki P. Aro ja sen henkilöstö oli koottu Keuruun ja Multian reserviläisistä
Rykmentin kranaatinheitinkomppania (KrhK/JR 30), jonka päällikkönä oli luutnantti K. Ala-Peijari ja sen henkilöstö oli koottu Jämijärven ja Ikaalisten reserviläisistä
Rykmentin kolonna eli kuljetus- ja huolto-osast (Kolonna/JR 30), jonka henkilöstö oli pääosin koottu Soinin reserviläisistä
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen (Pyhäjärvi–Sakkola) 13.–15. lokakuuta 1939 muun divisioonan mukana.
Rykmentin nimen muutos

Rykmentin nimi muuttui 1.1.1940 Jalkaväkirykmentti 21:ksi (JR 21)
Rykmentin tappiot talvisodassa

kaatuneita 436
Kadonneita 74
Haavoittuneita 1614
Maria Veitola

| Maria Veitola |
| --- | --- |
 Maria Veitola Porissa 2014 Suomi Areena -tapahtumassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1973 (ikä 52) Eno
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  juontaja, toimittaja
Maria Aleksandra Veitola (s. 26. helmikuuta 1973 Eno) on suomalainen radio- ja televisiotoimittaja, käsikirjoittaja sekä talk show -emäntä. Hän toimi Radio Helsingin päätoimittajana syyskuusta 2013 kesään 2016 ja palasi sen sisältöjohtajaksi marraskuusta 2016 helmikuuhun 2022. Elokuusta 2020 lähtien Veitola on toiminut Stockmannin vierailevana luovana johtajana.
Ura

Veitolan toimittajan ura alkoi radion puolella, Radio Cityssä vuonna 1994. Hän aloitti Radio Helsingin lähetykset vuonna 2000. Sittemmin hän on vetänyt Radio Helsingissä muun muassa Faniklubi-, Menokone-, Helsingin henki- ja Musa vai Bisnes? -ohjelmia.
Televisiossa Veitola emännöi vuosina 2006–2007 talk show -tyyppistä Maria, Maria -ohjelmaa Yle TV2:lla. Lisäksi hän on juontanut ja käsikirjoittanut Ilmaista lounasta TVTV:llä vuonna 2001, Touhutippaa Subtv:llä vuonna 2002, Voice Out!- ja Pop Klubi -ohjelmia TV2:lla vuonna 2005 sekä Tukijoukkoa MTV3:lla keväällä 2008. Vuonna 2009 Veitola juonsi Venla-gaalan suoran lähetyksen Nelosella. Veitola juonsi Nelosella suorana lähetettyä keskusteluohjelmaa Maria! vuosina 2008–2011.
Veitola juontaa MTV3-kanavalla ohjelmaa Yökylässä Maria Veitola, jossa hän on vieraillut esimerkiksi Sofi Oksasen ja Tuure Boeliuksen kodeissa. Veitola luotsaa Radio Helsingissä Musa vai bisnes -puheohjelmaa, jossa vaihtuvien vieraiden kanssa pureudutaan musiikkimaailman ajankohtaisiin ja ajattomiin ilmiöihin.
Veitola on tehnyt Ylelle musiikkidokumentteja muun muassa Jukka Pojasta, Paula Koivuniemestä ja PMMP:stä. Joulukuussa 2010 TV2 esitti Veitolan toimittaman ja ohjaaman Silminnäkijä-dokumentin Tunnustus ja Katumus.
Veitola on käsikirjoittanut Idolsia ja Diiliä. Hän on kirjoittanut myös seurapiirikolumneja nimellä Bianca Poni sekä musiikkikolumneja Imageen ja Helsingin Sanomien Nyt-liitteeseen. Hän on Trendi-lehden vakituinen kolumnisti. Veitola on kirjoittanut myös Arno Kotron toimittamaan kirjaan 10 kirjettä ylioppilaalle (WSOY, 2012).
Maria Veitola on valittu vuosina 2008 ja 2009 Vuoden TV-Persoonaksi ja vuonna 2014 Vuoden ohjelmapäälliköksi musiikkialan ammattilaisten Musiikki & Media -tapahtumassa. Vuonna 2009 hänet palkittiin Vuoden pukeutujana Elle-lehden Elle Style Awards -gaalassa.
Helmikuussa 2016 alkoi televisiossa MTV3:llä Enbuske, Veitola & Salminen -niminen talk show, joka lähetettiin torstai-iltaisin kerran viikossa. Ohjelmassa olivat juontajina Veitolan lisäksi Roope Salminen ja Tuomas Enbuske.
Yksityiselämä

Veitola asuu Helsingin Punavuoressa, miehensä Jotin ja heidän vuonna 2012 syntyneen poikansa kanssa.
Veitolasta ilmestyi huhtikuussa 2018 Johnny Knigan kustantama 352-sivuinen Veitola-niminen omaelämäkerta. Kirjassa Veitolan paljastettiin juhlineen paljon nuorena ja käyttäneen huumausaineita. Veitolalta ilmestyi syksyllä 2019 Toisinpäin-niminen kirja, jonka kustansi Johnny Kniga -kustantamo.
Vuonna 2022 Veitola sanoi identifioituvansa panseksuaaliksi.
Teokset

Veitola. Werner Söderström Osakeyhtiö, 2018. ISBN 9789510431061.
Toisinpäin. Johnny Kniga, 2019. ISBN 9789510444580.
Aiheesta muualla

Nelosen Maria! -ohjelman sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Maria, Maria -ohjelman sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet 
Veitola Pride-tapahtumassa vuonna 2014.
Matti Pietikäinen (kirjailija)

Matti Pietikäinen (17. heinäkuuta 1936 Helsinki – 6. huhtikuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen laivahistorioitsija ja kirjailija. Hän oli koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri ja työskenteli ensin kaupallisten aineiden opettajana ja sitten eri laivayhtiöissä. Hän oli perustamassa Suomen Laivahistoriallista Yhdistystä ja oli vuosina 1990–2000 sen puheenjohtaja.
Pieni talo

Pieni talo on Laura Ingalls Wilderin kirjoittama lastenkirjasarja, jonka ensimmäinen kirja Little House in the Big Woods (suom. Pieni talo suuressa metsässä) ilmestyi 1932.
Kirjasarja on Ingalls Wilderin lapsuuden ihannoitu kuva, joka ei vastaa todellisuutta. Sen kirjoittajaksi tai avustajaksi on arveltu Ingalls Wilderin tytärtä Rose Wilder Lanea, joka oli aikanaan menestyksekäs kirjailija ja jonka mukaan äiti tuskin hallitsi oikeinkirjoitusta. Sarjaa on pidetty paitsi lastenkirjoina, myös yhdysvaltalaisen konservatiivisen, republikaanisen ajattelun allegoriana yhdysvaltalaisesta vapauden käsitteestä, kuten Laura Honkasalo kirjoittaa. Ingalls Wilder kirjoitti alun perin omaelämäkerran, jonka kustantajat kuitenkin hylkäsivät. Teos on ilmestynyt 2000-luvulla nimellä Pioneer Girl varustettuna selityksin ja kuvin. Wilder muokkasi tarinan tyttärensä avulla lapsille sopivaksi. Tytär Rose Wilder Lane on libertaarisen liikkeen perustaja yhdessä Ayn Randin ja Isabel Patersonin kanssa. Rose Wilder Lane testamenttasi äidiltään perimänsä kirjasarjan oikeudet libertaanipoliitikko Roger Lea MacBridelle, joka jätti ne edelleen perinnöksi omalle tuntemattomaksi jääneelle tyttärelleen.