stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hannele Klemettilä

| Hannele Klemettilä-McHale> Hannele Klemettilä.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Hannele Klemettilä
Syntynyt: 1966 Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Leidenin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  W. P. Blockmans
Instituutti:  Turun yliopisto Cambridgen yliopisto Lontoon yliopisto
Tutkimusalue:  Keskiajan kulttuurihistoria
Hannele Klemettilä (oik. Hannele Klemettilä-McHale, s. 1966 Helsinki) on suomalainen myöhäiskeskiajan kulttuurihistoriaan erikoistunut tutkija ja tietokirjailija. Tutkijankoulutusta hän sai Turun yliopiston kulttuurihistorian laitoksella, Pariisin EHESSin keskiajan historiallisen antropologian tutkimusryhmässä sekä Leidenin yliopiston keskiajan historian laitoksella. Klemettilän väitöstutkimuksesta ilmestyi laaja kansainvälinen julkaisu (Brepols 2006); samoja aiheita käsitteli tietokirja Keskiajan pyövelit (Atena Kustannus 2004). Klemettilä toimi Suomen Akatemian tutkijatohtorina 2008–2010 ja työskenteli Cambridgen yliopiston vierailevana tutkijana 2009–2010 sekä Lontoon yliopiston tutkijana 2010–2011. Hänet valittiin Cambridgen yliopiston ainaisjäseneksi toukokuussa 2010, ja hänellä on kulttuurihistorian dosentin arvo Turun yliopistosta.
Klemettilä on asunut useita vuosia ulkomailla, muun muassa Ranskassa, Dubaissa ja Manhattanilla New Yorkissa. Nykyisin hän asuu Isossa-Britanniassa. Hän on tehnyt tutkimustyötä tärkeimmissä eurooppalaisissa museoissa sekä käsikirjoitusarkistoissa (muun muassa Ranskan kansalliskirjasto, British Library ja Vatikaanin arkisto). Klemettilä on kirjoittanut monografioita, artikkeleita, kolumneja ja tehnyt Yleisradiolle kaksi radioesitelmäsarjaa.
Teokset

The Executioner in Late Medieval French Culture. Turku: Turun yliopisto 2003. ISBN 951-29-2538-9
Keskiajan pyövelit.  Jyväskylä:  Atena, 2004.  ISBN 951-796-354-8
Ritari Siniparta: Gilles de Rais’n tarina.  Jyväskylä:  Atena, 2005.  ISBN 951-796-395-5
Epitomes of Evil: Representations of Executioners in Northern France and the Low Countries in the Late Middle Ages. Turnhout: Brepols 2006. ISBN 2-503-52278-5
Keskiajan keittiö.  Jyväskylä:  Atena, 2007.  ISBN 978-951-796-493-7
Keskiajan julmuus.  Jyväskylä:  Atena, 2008.  ISBN 978-951-796-517-0
Keskaja köök. Tallinn: Varrak 2008. ISBN 978-9985-3-1749-5
(päätoim.): Suomalainen sotilas 3: Muinaisurhosta nihtiin.  (Toimituskunta: Mikko Lantz, Markus Hotakainen, Sakari Viertiö)  Helsinki:  Karttakeskus: Weilin+Göös, 2010.  ISBN 978-951-593-290-7
Klemettilä, Hannele & Jaakola, Laura: Mansimarjasta punapuolaan: Marjakasvien kulttuurihistoriaa.  Helsinki:  Maahenki, 2011.  ISBN 978-952-5870-50-3
The Medieval Kitchen. A Social History with Recipes. London: Reaktion Books 2012. ISBN 978-186-1899-08-8
Federigon haukka ja muita keskiajan eläimiä.  Jyväskylä:  Atena, 2013.  ISBN 978-951-796-883-6
Das Mittelalter-Kochbuch.  Köln:  Anaconda, 2013.  ISBN 978-3-7306-0028-3
Animals and Hunters in the Late Middle Ages. Evidence from the BnF MS fr. 616 of the Livre de chasse by Gaston Fébus.  New York:  Routledge, 2015.  ISBN 978-1-13-884233-5
中世纪厨房.  Shanghai:  Shanghai Academy of Social Sciences, 2021.  ISBN 978-7-5520-2978-9
「図説」食材と調理からたどる中世ヨーロッパの食生活 : 王侯貴族から庶民にいたる食の世界、再 	現レシピを添えて.  Tokio:  Hara Shobo, 2023.  ISBN 978-4-562-07288-0
Kalman karamellit ja muita keskiajan murhatapauksia.  Helsinki:  Docendo, 2024.  ISBN 978-952-382-991-6
Aiheesta muualla

Klemettilä, Hannele : Tervetuloa  Kotisivut. Viitattu 30.10.2018.
Yli-Lassila, Jukka: Pimeä keskiaika voisi jo olla ohi Helsingin Sanomat. 28.10.2008. Viitattu 30.10.2018.
Klemettilä, Hannele: Usein kysytyt kysymykset Omat sivut. Viitattu 30.10.2018.
Pikkarainen, Juha: Hannele Klemettilä: Federicon haukka Yle Uutiset. 23.4.2013. Viitattu 30.10.2018.
Miettinen, Helena: Hannele Klemettilä – Keskiajan julmuus Savon Sanomat. 25.2.2009. Viitattu 30.10.2018.
Poutiainen, Hannu: Hannele Klemettilä – Federigon haukka ja muita keskiajan eläimiä Savon Sanomat. 27.05.2013. Viitattu 30.10.2018.
Vuolanto, Ville: Keskiaikamyyttejä purkamassa: julmuus ennen ja nyt (Agricolan arvostelut, 23.1.2009)
Hintsala, Kari: Mestarismiehiä (Agricolan arvostelut, 15.10.2004)
Rossi, Leena: Kaikenkarvaisia ystäviä ja vihollisia (Agricolan arvostelut 22.5.2013)
Rossi, Leena: Pieni ottaa marjan maasta… (Agricolan arvostelut 3.10.2011)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Yrjö Kivimies

Yrjö Armas Kivimies (alk. Uuno Armas Mattila; 8. joulukuuta 1899 Joensuu – 18. maaliskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, kriitikko, kolumnisti ja kääntäjä, jonka tunnetuin teos oli 1937 ilmestynyt Pidot Tornissa.
Henkilöhistoria

Kivimiehen vanhemmat olivat urakoitsija Enok Mattila ja Maria Paavola ja puoliso vuodesta 1949 Kaarina Saarnivaara. Päästyään ylioppilaaksi hän osallistui 1919 vapaaehtoisena Viron vapaussotaan, ja näistä kokemuksistaan hän kirjoitti vuonna 1921 ilmestyneen esikoisteoksensa Sotureita. Kivimies opiskeli jonkin aikaa Helsingin yliopistossa mutta ryhtyi sitten vapaaksi toimittajaksi. Toimittajanuransa aikana hän kirjoitti kolumneja noin 50 eri nimimerkillä lehtiin Uusi Suomi, Suomen Kuvalehti, Kuva ja Seura.
1930-luvulla Kivimies työskenteli jyväskyläläisessä Gummeruksen kustannusliikkeessä. Hän kokosi vuonna 1937 helsinkiläisen Hotelli Tornin kabinettiin joukon nuoremman polven suomalaisia älymystön edustajia keskustelemaan silloin ajankohtaisista aiheista, kuten suomalaisen kansanluonteen myytistä, naapuruussuhteista ja erilaisten kansojen yhteiselosta. Näiden keskustelujen pohjalta Kivimies julkaisi samana vuonna kirjan Pidot Tornissa, jossa keskustelijat esiintyivät salanimillä. Kivimies itse esiintyi kirjassa nimellä "konservatiivi". Muita keskustelijoita olivat Martti Haavio (dosentti), Tatu Vaaskivi (kirjailija), Lauri Viljanen (esteetikko), Niilo Mäki (filosofi), Helvi Hämäläinen (pikku rouva), Esko Aaltonen (lehtimies), Sakari Pälsi (suuri tuntematon), Kustaa Vilkuna (kansatieteilijä), Lauri Hakulinen (kielimies), Kaarlo Marjanen (kriitikko), Olavi Paavolainen (kulttuurimatkailija), Jussi Teljo (pessimisti), Matti Kurjensaari (radikaali) ja Urho Kekkonen (ministeri). Pitojen keskusteluissa tuotiin esille uusia ajatuksia, mutta keskusteluissa näkyi myös kansalliskiihko sekä epäluuloinen suhtautuminen vasemmistolaisiin ajatuksiin ja suuriin kansanjoukkoihin. Pidot Tornissa -kirjan perinteitä jatkoivat myöhemmin Eino S. Repo kirjallaan Toiset pidot Tornissa (1954) ja Erno Paasilinna kirjoillaan Pidot Aulangolla (1963) ja Pidot Suomessa (1972).
Sodan jälkeen Kivimies toimi Suomalainen Suomi -lehden toimittajana 1946–1948. Hän sai Turun yliopiston filosofian kunniatohtorin arvon 1960.
Kirjallinen tuotanto

Kivimies suomensi 1920-luvulta alkaen muun muassa Rudyard Kiplingin, Mark Twainin, Edgar Allan Poen, Edgar Wallacen ja Honoré de Balzacin teoksia. Hän matkusti 1926 Tahko Pihkalan kanssa Yhdysvaltoihin, jossa he muun muassa ajoivat ostamallaan Nash-merkkisellä autolla 4 500 mailin matkan Chicagosta Iowa Cityyn ja sieltä Fort Benningin ja Augustan kautta New Yorkiin. Matkakokemuksista Kivimies kirjoitti suositun kirjan ”Tahkon” mukana jenkkien maassa (1928).
Kivimies kirjoitti 1930-luvulla elokuvakäsikirjoituksia, joita hänen ystävänsä elokuvaohjaaja Teuvo Tulio ohjasi elokuviksi. Taistelu Heikkilän talosta (1936) pohjautui Johannes Linnankosken novelliin ja Nuorena nukkunut (1937) taas F. E. Sillanpään romaaniin. Jälkimmäisestä Kivimies jätti pois kaikki Sillanpään romaanissa olleet viittaukset Suomen sisällissotaan, sillä aihe oli vielä 1930-luvun lopulla hyvin arka.
Kivimies julkaisi myös synonyymisanakirjan Synonyymisanasto (1946) ja fraasisanakirjan Näinkin voi sanoa (1964). 1950-luvulla hän tuli tunnetuksi uusien modernististen kirjallisuusvirtauksien vastustajana.
Kirjallinen tuotanto > Teokset

Sotureita: Kertomuksia ja kuvauksia Viron retkeltä. WSOY 1923
"Tahkon" mukana jenkkien maassa. Tahkon ja Esko Topiaanpojan matkoja, seikkailuja ja mietteitä, matkakirja. WSOY 1928
Sentaattorin sankarityö. Gummerus 1931
Pidot Tornissa. Gummerus 1937
Tyhmyydestä sakotetaan. 1937 (salanimellä Kirso)
Toisen asteen ihmisiä, romaani. Gummerus 1938
Kaksikymmentä: Novellikokoelma. Suomen Kirja 1943
Neuvostokasvatti, desantti Kerttu Nuortevan elämäkerta, 1944 (salanimellä Irja Niemi)
Synonyymisanasto. Suomen Kirja 1946
Suomen Marsalkka tuokiokuvina. Karhu 1951
Kantaäidin kylkiluu ja muita senttauksia. 1953
Eilispäivän maailma värikuvina. Tammi 1958 (tekijät Sven Palme, Åke Meyerson, Yrjö Kivimies)
Neljäkymmentäneljä pakinaa. Tammi 1959
Näinkin voi sanoa: Suomen kielen fraseologiaa. Tammi 1964
Valitut 1–2. 1964–1965
Synonyymisanasto (7. painos). Otava 1974 ISBN 951-1-00859-5
Kirjallinen tuotanto > Elokuvakäsikirjoitukset

Taistelu Heikkilän talosta, ohjaus Teuvo Tulio. 1936 (pohjana Johannes Linnankosken novelli)
Nuorena nukkunut, ohjaus Teuvo Tulio. 1937 (pohjana F. E. Sillanpään samanniminen romaani)
Kiusaus, ohjaus Teuvo Tulio. 1938 (pohjana ilmoitettiin olleen Teuvo Mannilan (Teuvo Tulio?) romaanikäsikirjoitus Kymmenes käsky (1937))
Laulu tulipunaisesta kukasta, ohjaus Teuvo Tulio. 1938 (pohjana Johannes Linnankosken samanniminen romaani)
Varaventtiili, ohjaus Valentin Vaala. 1942 (pohjana Hilja Valtosen romaani Nuoren opettajattaren varaventtiili (1926))
Kirjallinen tuotanto > Palkinnot

Suomalaisen Suomen kirjallisuuspalkinto, 1942
Linnankoski-palkinto, 1956
Mikael Agricola -palkinto, 1959
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Yrjö Kivimies Wikisitaateissa
Kivimies, Yrjö hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Victor Barsokevitsch

Victor Barsokevitsch ateljeessaan.
Victor Barsokevitsch (22. marraskuuta 1863 Turku – 6. maaliskuuta 1933 Helsinki), isänsä puolelta puolalaista sukujuurta,  oli Kuopiossa kuvaamoaan pitänyt valokuvaaja, joka oli 1800–1900-lukujen vaihteen tunnetuimpia valokuvaajia Suomessa. Hänen uransa käsitti niin ateljeekuvausta, maisema- ja miljöökuvausta kuin lehtikuvaajanakin toimimista. Barsokevitsch aloitti toimensa Kuopiossa 1880-luvulla ja lopettaessaan hän lahjoitti vuonna 1927 negatiiviarkistonsa Kuopion Luonnon Ystäväin yhdistykselle. Arkisto on myöhemmin toimitettu Kuopion museolle, jolla on tätä nykyä hallussaan yli 70 000 lasinegatiivin kokoelma. Victor Barsokevitsch hoiti tilinpidon ja muut toimistoasiat huolellisesti, niin ne ovat arvokkaita lähteitä tutkimuksille ja niitä säilytetään kuopiolaisessa museossa.
Konttoristina toiminut Barsokevitsch meni 1887 naimisiin kuopiolaisen valokuvaajan ja valokuvaamoliikkeen omistajan Adèle Sallinin (1857–1944) kanssa. Hän otti vaimonsa 1881 perustaman liikkeen nimiinsä, koska tuolloin ei naimisissa oleva nainen voinut omistaa liikeyritystä. Liike siirtyi Kuninkaankadulle Kuopion ydinkeskustaan. Tulipalo tuhosi valokuvaamon 1893, mutta paikalle rakennettiin uusi rakennus, jossa nykyään toimii Victor Barsokevitsch -seuran ylläpitämä VB-valokuvakeskus.
Adèle Sallinin (1857–1944) urasta ei ole jäänyt tietoa, sillä hänen kuvansa ja negatiivinsa olivat tuhoutuneet tulipalossa 1886. Tiedetään kuitenkin, että hän oli nimismiehen tytär Rautavaaralta ja muuttanut Kuopioon äitinsä ja sisarustensa kanssa. Myös hänen nuorena kuollut veljensä oli valokuvaaja. Naimisissa ollessaan hän oli aktiivinen Kuopion sosiaalisessa elämässä mm. Kuopion Raittiusseurassa ja esiintyi monissa hyväntekeväisyysrooleissa lisäksi hän oli käsitöiden harrastaja . Adèlen perinnöt olivat hyvänä pohjana kun hankittiin tontti ja kiinteistöjä.
Barsokevitsch jäi eläkkeelle ja muutti Kuopiosta Helsinkiin 1927. Negatiivinsa hän lahjoitti Kuopion Luonnon Ystäväin Yhdistykselle, ja ne ovat nyt Kuopion kulttuurihistoriallisen museon kuva-arkistossa.
Syntymäpaikka

Kirjan  mukaan Victor  Barsokevitsch:n  vanhemmat asuivat Turussa, mutta Victor syntyi Helsingin venäläisessä sotilassairaalassa. Sukututkimuksen tavan mukaan syntymäpaikkana tulee pitää Turkua. Etunimestä käytetään myös Viktor-muotoa.
Valokuvaamo

Victor Barsokevitsch panosti heti alusta alkaen lehtimainoksiin sekä valokuvaamon tekniikkaan, mm. hyödyntäen uusia keinovalomahdollisuuksia. Värivalokuvausta hän kokeili vuonna 1907, mutta kopioiden tekemisen puute ei mahdollistanut kaupallista käyttöä. Lisäksi hänellä oli puhelin jo vuonna 1893, saaden puhelinnumerokseen 51. 
Victor Barsokevitschin valokuvaamo oli saavuttanut vankan aseman ja sanomalehdissä mainostaminen väheni huomattavasti vuodesta 1905 alkaen. Valokuvausala alkoi muuttua 1900 luvun alussa mm. harrastelijoiden tullessa mukaan, kilpailun lisääntyessä ja valokuvien lisäksi myyntiin tulivat kamerat ja filmit.
Victor Barsokevitschin valokuvaamon taloudellinen tulos oli hyvä vielä 1918-1922, minkä yksi perusta oli karkotuksesta saatu asema, kun monet suojeluskuntalaiset käyttivät Victorin kuvaamoa. Kuvaamon toiminta myytiin vuonna 1926 kuvaamon apulaiselle Greta Mieloselle, joka lopetti kuitenkin toiminnan jo seuraavan vuonna. Kirja olettaa myynnin ja nopean lopettamisen taustalla olleen vain Victor Barsokevitschin kuvaamon hallittu alasajo.
Muut toimet

Victor  Barsokevitsch toimi Kuopion kaupungin valtuusmiehenä (nykykielellä kaupunginvaltuuston jäsenenä) vuosina 1900-1906 ja 1910-1912. 
Victor Barsokevitschia epäiltiin vallankumoustoimista ja hänet karkotettiinkin toukokuussa 1916 Venäjän Saratovin kaupunkiin venäläisten hallinnollisena toimena ilman oikeudenkäyntiä. Hän kuitenkin pääsi palaamaan takaisin keväällä 1917, kun valta vaihtui Venäjällä helmikuussa.
Elämän loppuvaiheet

Victor Barsokevitsch ja vaimo Adèle saivat Kuopion kiinteistön myynnistä rahaa, jolla he pystyivät ostamaan Helsingin Töölöstä suuren asunnon vuonna 1927 johon myös muuttivat. Victor kuoli 6.3.1933 ja Adèle 11.12.1944, heidät on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Victorin ja Adèlen lapset kuolivat lapsettomina: Viggo eli 1894–1942, Vera 1891–1975 ja Anna kuoli vuoden ikäisenä 1889.
Teokset

Suhteita. Maahenki, 2007. ISBN 978-952-5652-27-7
Hetki lyö: Kuopion taidemuseo 20 vuotta 21.6.–22.10.2000. Kuopion taidemuseon julkaisuja, 25. Kuopion taidemuseo, 2000. ISBN 951-842-225-7. ISSN 0782-2618
Ukko Barssi. Kuopion isänmaallisen seuran toimituksia, B 1.  Kuopion isänmaallinen seura, 1979. ISBN 951-99241-9-1
Koira ateljeessa ja muita vanhoja valokuvia. (2. painos teoksesta Ukko Barssi.) Kustannuskiila, 1988. ISBN 951-657-151-4
Valokuvaaja Victor Barsokevitsch 1863–1933: Kuvia vuosisadanvaihteen Kuopiosta. Kulttuurihistorian osaston julkaisuja / Kuopion museo, 2. Kuopion kaupunki, 1981. ISBN 951-9383-30-1. ISSN 0358-996X
Victor Barsokevitsch: Valokuvia 1893–1927. Victor Barsokevitsch -seuran julkaisuja, 1. Kustannuskiila, 1987. ISBN 951-657-204-9. ISSN 0784-4727
Aiheesta muualla

Kukkonen, Jukka: / Barsokevitsch, Victor (1863–1933). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 20.10.2002. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
VB-valokuvakeskus. (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjois-Savon muisti. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Kobolttikanuuna

Suomen vanhin radiumkanuuna muistomerkkinä Meilahdessa HYKSin Syöpätautien klinikalla.
Kobolttikanuuna eli kobolttikeilahoitolaite on sädehoitoon aiemmin käytetty erikoislaite.
Kobolttikanuuna muodostuu säteilevästä keskusyksiköstä, suojakuorista sekä kohdistuslaitteistosta ohjaimineen. Säteilevänä aineksena käytetään yleensä kobolttiseosta, jossa säteilevänä isotooppina on koboltti-60, mistä nimikin tulee. Eräissä vanhimmissa 1950-luvulla valmistuneissa laitteissa käytettiin säteilevänä aineksena radiumseosta, kobolttiseos kehitettiin myöhemmin. Näistä vanhimmista laitteista käytetään nimitystä radiumkanuuna.
Kobolttikanuunaa käytetään silloin, kun jokin syöpälaji tarvitsee voimakasta ja tarkkaan suunnattua sädehoitoa. Kohdistuslaitteiston avulla sädesuihku voidaan suunnata millintarkasti haluttuun kohtaan, jolloin se vahingoittaa tervettä kudosta mahdollisimman vähän.
Erityisesti kobolttikanuunaa käytetään silloin, kun potilaan entinen luuydin on luuydinsiirron vuoksi lamautettava kokonaan, mikä tehdään yhdellä tai useammalla kobolttikanuunalla potilaaseen kohdistetun tuhannen radin (=10 gray) syväsädeannoksen avulla.
HYKS:in vanhan sädehoitoklinikan kobolttikanuuna

Suomen ensimmäinen radiumkanuuna, saatiin lahjoituksena W. Frenckellilta vuonna 1938, ja se sijoitettiin Helsingin yleiseen sairaalaan. Suomen ensimmäinen kobolttikanuuna saatiin lahjoituksena Neuvostoliitolta 1950-luvulla. Se sijoitettiin silloiseen Sädehoitoklinikkaan Unioninkatu 38:aan, jonne rakennettiin yhä jäljellä oleva erityisesti lyijyllä panssaroitu suojatila.  Kobolttikanuuna käytettiin loppuun 1960-luvulla. Sen kuoret ohjaimineen ovat Meilahdessa Syöpätautien klinikan kellariin sijoitetun odotustilan seinällä muistomerkkinä. Säteilevä ydin palautettiin takaisin Neuvostoliittoon.
Muistolaatta Suomen ensimmäisen kobolttikanuunan alkuperäisen käyttöpaikan seinässä Unioninkatu 38:ssa.
Anu Klippi

| Anu Klippi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1951 
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  professori emerita 
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto FT 1996 
Instituutti:  Helsingin yliopisto 
Tutkimusalue:  logopedia 
Aiheesta muualla
researchportal.helsinki.fi/en/persons/942f0baf-7a86-4c04-8cb3-9163a41ca728
Anu Klippi (s. 1951 ) on logopedian professori emerita Helsingin yliopistossa.
Teokset

Klippi, Anu: Conversation as an achievement in aphasics (Arkistoitu – Internet Archive). 214 sivua. Studia Fennica. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Helsingin yliopisto. 1996. ISBN 951-717-915-4. (Väitöskirja)
Korpijaakko-Huuhka, Anna-Maija; Rautakoski, Pirkko; Ahlholm, Maria; Klippi, Anu; Lehtihalmes, Matti: Afasia: aikuisiän kielihäiriöiden aivoperusta ja kuntoutus. Gaudeamus. 2017. ISBN 978-952-495-440-2.
Mors Kochanski

Mors Kochanski
Mors Kochanski (10. marraskuuta 1940 – 5. joulukuuta 2019) oli kanadalainen eränkävijä ja selviytymistaitojen opettaja. Maineeltaan hän on alallaan yksi maailman parhaista. lähde? Hän on kirjoittanut selviytymisaiheisia tietokirjoja.
Hänen kerrotaan sanoneen ”mitä enemmän tiedät, sitä vähemmän kannat”.
Teoksia

Northern Bushcraft (1988) ISBN 1-871890-30-6
Bush Arts (1989) ISBN 0-919433-49-9
Bushcraft (1998) ISBN 1-55105-122-2
Käännös suomeksi
Barbadoksenakerola

| Barbadoksenakerola |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Malpighiaceae
Suku::  Akerolat Malpighia
Laji::  emarginata
Kaksiosainen nimi
 Malpighia emarginata  Sessé & Moc. ex DC. 
Synonyymit
 Malpighia glabra  Malpighia punicifolia 
Katso myös
   Barbadoksenakerola Wikispeciesissä   Barbadoksenakerola Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Barbadoksenakerola eli barbadoskirsikka (Malpighia emarginata) on akerolien sukuun Malpighiaceae-heimossa kuuluva puuvartinen kasvilaji. Se on kotoisin eteläisestä Meksikosta, Väli- ja Etelä-Amerikasta, mutta sitä kasvatetaan sekä koristekasvina että hedelmäpuuna nykyään myös muualla maailman subtrooppisilla alueilla. Sen hedelmä sisältää runsaasti vitamiineja.
Kuvaus

Barbadoksenakerola on ainavihanta pensas tai pieni puu, jonka oksat kasvavat lyhyestä rungosta. Se on yleensä 2–3 metriä korkea, mutta voi joskus kasvaa 6 metrin korkuiseksi.
Kuvaus > Lehdet

Kasvin lehdet ovat yksinkertaisia, muodoltaan soikeita tai suikeita, 2–8 senttimetriä pitkiä, 1–4 cm leveitä ja kiinnittyvät lyhyeen lehtiruotiin. Ne ovat vastakkaisia. Lehdissä on ehyt tai aaltoileva reuna, jossa on pieniä karvoja, jotka voivat ärsyttää ihoa.
Kuvaus > Kukat

Kukat ovat kaksineuvoisia. Ne kasvavat 3–5 kukan kukinnoissa, jotka ovat varrettomia tai lyhytvartisia viuhkoja. Kukat ovat halkaisijaltaan 1–2 senttimetriä leveitä. Teriön väri vaihtelee vaaleanpunaisesta syvänpunaiseen, ja terälehtiä on viisi. Kukissa on kymmenen hedettä ja kuudesta kymmeneen rauhasta verhiössä.
Kuvaus > Hedelmä

Hedelmä on kirkkaanpunainen luumarja. Se on halkaisijaltaan 1–3 senttimetriä ja painaa 3–5 grammaa. Luumarjat kasvavat pareittain tai kolmen ryhmissä, ja jokainen marja sisältää kolme kolmiomaista siementä. Marjat ovat mehukkaita ja sisältävät runsaasti C-vitamiinia ja muita ravintoaineita. Marjat jakautuvat kolmeen osioon ja ovat tavallisesti happamia tai hapahkoja. Viljellyn kasvin marjojen maku voi kuitenkin olla myös makea. Barbadoksenakerolan kemiallinen koostumus vaihtelee lajikkeen ja ympäristöolosuhteiden mukaan, mutta tavallisimmin koostumus on seuraavanlainen: proteiineja (2,1–8 g), lipidejä (2,3–8 g), hiilihydraatteja (35,7–78 g), kalsiumia (117 mg), fosforia (171 mg), rautaa (2,4 mg), pyridoksiinia (87 mg), riboflaviinia (0,7 mg), tiamiinia (0,2 mg), vettä (906–920 g) ja ravintokuitua (30 g)
Levinneisyys

Barbadoksenakerolaa kasvaa luonnonvaraisena Yhdysvaltojen eteläisimmissä osissa Floridassa ja Etelä-Texasissa, Meksikossa, Väli-Amerikassa, Karibialla ja Etelä-Amerikassa niinkin etelässä kuin Perussa ja Minas Geraisin osavaltiossa Brasiliassa. Sitä viljellään lisäksi eri puolilla maailmaa trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla, esimerkiksi Kanariansaarilla, Ghanassa, Etiopiassa, Madagaskarissa, Sansibarissa, Sri Lankassa, Taiwanissa, Intiassa, Jaavalla, Havaijilla ja Australiassa.
Käyttö > Ravinnoksi

Hedelmä on syötävä ja sitä käytetään laajalti lajin alkuperäisalueella ja viljellään muualla sen suuren C-vitamiinipitoisuuden vuoksi. 100 g hedelmää sisältää 1 677,6 mg C-vitamiinia.
Acerolahedelmästä voidaan tehdä mehua ja sosetta, joista molemmat sisältävät runsaasti C-vitamiinia ja antioksidantteja.
Hedelmää voidaan käyttää C-vitamiinitiivisteen valmistukseen.
Hedelmää käytetään vauvanruokien ja mehun valmistukseen.
Käyttö > Muu käyttö

Barbadoksenakerola on pienilehtisyytensä ja -hedelmäisyytensä sekä hienon haarautumisensa vuoksi suosittu bonsaikasvi. Sitä kasvatetaan myös koristeeksi ja pensasaitana.
Käyttö > Kasvatus

Barbadoksenakerolaa voidaan kasvattaa siemenestä, leikkaamalla ja muilla tavoilla. Laji suosii kuivaa hiekkamaata ja suoraa auringonvaloa. Se on erittäin herkkä kylmälle, eikä siedä alle -1 ⁰C:n lämpötiloja. Pinnallisten juuriensa vuoksi se ei myöskään kestä hyvin tuulta.
Ekologia

Barbadoksenakerola on isäntäkasvi Chiomara asychis -perhosen, Ephyriades brunneus -perhosen, ja Timochares ruptifasciatus -perhosen toukille. Anthonomus macromalus -kärsäkkään toukat syövät hedelmiä, kun taas aikuiset kärsäkkäät syövät kasvin nuoria lehtiä.
Barbadoksenakerolan hedelmiä
Kletnja

| Kletnja (Клетня) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Brjanskin alue Venäjällä
 Kletnja
 Koordinaatit: 53°23′23.8″N, 33°12′59.4″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Väkiluku (2010)  ():  13 313
Postinumero:  242820
Suuntanumero(t):  +7 48338
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kletnja (ven. Клетня) on kaupunkityyppinen taajama ja Kletnjan piirin hallintokeskus Venäjän Brjanskin alueella, 99 kilometriä Brjanskista länteen. Taajama on Dneprin valuma-alueen Nadva-sivujoen varrella. Taajamassa on ainakin neuvostovuosina ollut huonekalujen valmistusta, puunjalostusteollisuutta sekä juuston tuotantoa.
Vuonna 2010 Kletnja taajamassa asui 13 313, Kletnjan kaupunkikunnassa 13 454 ja koko piirissä 20 166 henkeä.