stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taiwan Japanin alaisuudessa

Taiwan oli Japanin siirtomaa vuosina 1895–1945. Tämä näkyy Taiwanissa vielä tänäkin päivänä.
Vuonna 2013 kuomintangin johtama hallitus määräsi, että aikakaudesta käytetään virallisesti nimitystä ”japanilaismiehityksen aikakausi” (kiin.: 日治時期; pinyin: Rì zhì shíqí). Demokraattisen edistyspuolueen noustua valtaan vuonna 2016 tästä on kuitenkin luovuttu.
Tausta

Taiwanista tuli virallisesti Qing-dynastian provinssi vuonna 1885.
Qing-dynastia ja Japani ajautuivat sotaan, joka sai alkunsa osapuolten halusta hallita Korean niemimaata. Sota päättyi Shimonosekin rauhansopimukseen. Alkujaan sopimuksen ehtojen mukaan Kiinan tuli tunnustaa Korean itsenäisyys sekä luovuttaa Japanille Taiwaninsaari, Peskadorit ja Liaodongin niemimaan. Lisäksi Kiina määrättiin maksamaan suuret sotakorvaukset, joita päädyttiin myöhemmin kasvattamaan entisestään, kun länsimaat pakottivat Japanin luopumaan Liaodongin niemimaasta.
Taiwanin kiinalaiseliitti yritti estää japanilaisia ottamasta Taiwania haltuunsa perustamalla 23. toukokuuta 1895 Formosan tasavallan. Taiwanin luovutus Japanille Shimonosekin rauhassa tuli yllätyksenä sekä Taiwanin paikallisväestölle että saarta hallitseville Qing-dynastian virkamiehille, joita ei konsultoitu asiassa millään muotoa. Vain kuusi päivää tasavallan perustamisen jälkeen Japanin armeija teki maihinnousun Taiwaniin kenraali Kawamura Kageakin johdolla.
Hallinto ja politiikka

Taiwanin hallitseminen osoittautui kahden ensimmäisen vuosikymmennen aikana hankalaksi johtuen mm. paikallisten vastustuksesta ja taudeista. Näinä alkuvuosina myös kenraalikuvernöörit vaihtuivat usein. Japanilaiset harkitsivatkin mm. Taiwanin myymistä Ranskalle 100 miljoonalla jenillä. Kolmannen vuosikymmenen jälkeen tilanne rauhoittui ja japanilaiset alkoivat rakentamaan Taiwaniin kouluja ja sairaaloita. Alkuvaiheen vaikeuksia tuotti myös se, ettei japanilaisilla ollut juurikaan kokemusta siirtomaiden hallitsemisesta.
Valtaa Taiwanissa piti kenraalikuvernööri, jollaiseksi Japanin hallitus nimitti lähtökohtaisesti korkea-arvoisa upseeri, joka käytti siirtomaan alueella korkeinta valtaa niin lainsäädännössä, toimeenpanossa ja tulkinnassa. Ensimmäiseksi kenraalikuvernööriksi nimitettiin amiraali Kabayama Sukenori. Sittemmin Taipeista, jonne rakennettiin mm. kenraalikuvernöörin palatsi, tuli siirtomaan pääkaupunki. Rakennus on nykyään Taiwanin presidentin käytössä.
Kruununprinssi Hirohito teki 12 päivää kestäneen vierailun Taiwaniin huhtikuussa 1923.
Uudistuksia ja talous

Japanilaisten tekemien uudistusten taustalla oli Taiwanin maataloussektorin parantaminen. Japanilaiset rakensivat myös rautateitä: siirtomaa-ajan alussa koko Taiwanissa oli vain 50 kilometriä rautatietä, mutta tämä kymmenkertaistui kymmenessä vuodessa. Japanilaisilla ei aluksi ollut suunnitelmissa tehdä Taiwanista demokratiaa, mutta kun siirtomaaisännät lopulta päättivät, että Taiwanin täydellinen assimilaatio ei ole mahdollista. Vuonna 1935 alettiin suunitella paikallisvaalien järjestämistä ja paikallishallinnon vahvistamista, mutta suunnitelmista luovuttiin jo seuraavana vuonna.
Sokeriruoko oli tärkeä viljelykasvi ja japanilaiset säätelivät tiukasti sokerin tuotantoa. Sokerista saadut valtavat tulot eivät kuitenkaan juurikaan hyödyttäneet taiwanilaisia sokerin viljelijöitä. Mainittavana uudistajana toimi Gotō Shinpei. Shinpei oli koulutukseltaan lääkäri ja avusti kenraalikuvernöörejä ja hänen myötävaikutuksestaan Taiwanista tuli Japanin "mallisiirtokunta".
Väestö ja kulttuuri

Japanilaiset siirtomaaisännät kohtelivat Taiwanin paikallisväestöä toisen luokan kansalaisina, mikä näkyi pienempänä palkkana ja huonompina kouluttautumismahdollisuuksina.
Japanilaistamistoimet mm. koulutuksen parissa aloitettiin 1919, kun ensimmäinen siviilitaustainen kenraalikuvernööri Den Kenjiro aloitti virassaan. Japanin kieltä hyvin oppineita palkittiin siirtomaaisäntien toimesta. Japanilaisten nimien käyttöönotto oli vapaaehtoista (toisin kuin Koreassa), mutta nimen vaihtamisen jälkeen lapset pääsivät helpommin japanilaisiin kouluihin ja vanhemmat olivat etusijalla muihin taiwanilaisiin nähden työtä hakiessaan. Japanilaiset pyrkivät myös levittämään šintolaisuutta mahdollisimman paljon.
Siirtomaavallan purkautuminen ja vaikutukset

Vuonna 1943 Kiinan nationalistien Tšiang Kai-šek neuvotteli Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa Kairossa. Neuvotteluiden tuloksena julkaistun Kairon julistuksen mukaan Taiwaninsaari ja Peskadorit palautettaisiin Kiinalle Japanin kukistamisen jälkeen. Kaksi vuotta myöhemmin annetussa Potsdamin julistuksessa vaadittiin Japanin ehdotonta antautumista Kairon julistuksen toteuttamiseksi. Yhdessä vaiheessa liittoutuneet myös harkitsivat maihinnousua Taiwaniin. Idea hylättiin kuitenkin nopeasti, koska Yhdysvalloilla olevat kartat Taiwanista olivat puutteellisia ja paikallisten uskottiin taistelevan japanilaisten puolella.
Japanin antauduttua Taiwanin provinssin hallintojohtajaksi nimetty Chen Yi lähetti Japania edustavalle kenraalikuvernöörille muistion, jossa hän ilmoitti ottavansa Taiwanin ja Peskadorit haltuunsa täysmääräisesti. Vuonna 1947 Kiinan tasavalta lähetti sotilaita nujertamaan Taiwanissa alkaneen kapinan, josta myöhemmin alettiin puhumaan helmikuun 28. päivän verilöylynä. Kiinan sisällissodan päätyttyä nationalistien tappioon, nämä joutuivat evakoimaan jäljelle jääneen hallintonsa Taiwanin saarelle, ja Kiinan tasavalta toimii sieltä käsin vielä tänäkin päivänä.
Siirtomaa-aika Japanin alaisuudessa näkyy Taiwanissa vielä edelleen niin arkkitehtuurissa kuin ruokakulttuurissakin. Toisaalta nationalistien vetäytyminen Taiwaniin toi mukanaan runsaasti mannerkiinalaisia pakolaisia ja Tšiangin johdolla aloitettiin ns. valkoinen terrori, johon kuuluivat mm. järeät kiinalaistamistoimet. Nyky-Taiwanissa siirtomaa-ajan perintö on monimutkainen, koska sitä leimaavat sekä infrastruktiirin rakentaminen että ihmisoikeusrikkomukset. Vuonna 2015 kuomintangia edustava presidentti Ma Ying-jeou sanoi, että taiwanilaisten olisi tärkeä pitää mielessä hyvät asiat, joita Japani sai Taiwanissa aikaan. Manner-Kiinaan ja Koreaan verrattuna taiwanilaisilla on selkeäasti positiivisempi kuva Japanista siirtomaahistoriasta huolimatta.
Alfonso XII

| Alfonso XII |
| --- | --- |
 Espanjan kuningas
 Alfonso XII, Federico Madrazo 1886
Espanjan kuningas
Valtakausi:  28. joulukuuta 1874 – 25. marraskuuta 1885
Edeltäjä:  Amadeus I
Seuraaja:  Alfonso XIII

Syntynyt:  Alfonso Francisco de Asís Fernando Pío Juan María de la Concepción Gregorio Pelayo de Borbón y Borbón 28. marraskuuta 1857 Palacio Real de Madrid, Madrid, Espanjan kuningaskunta
Kuollut:  25. marraskuuta 1885 (27 vuotta) Palacio Real de El Pardo, Madrid, Espanja
Hautapaikka:  Kuninkaallinen krypta, Kuninkaiden pantheon, El Escorial
Puoliso:  María de las Mercedes de Orleans Maria Kristiina
Lapset:  Mercedes María Teresa Alfonso XIII
Koko nimi:  Alfonso Francisco de Asís Fernando Pío Juan María de la Concepción Gregorio Pelayo
Suku:  Bourbon
Isä:  Francisco de Asís de Borbón
Äiti:  Isabella II
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Alfonso XII  (esp. El Pacificador, "Rauhantekijä", Alfonso Francisco de Asís Fernando Pío Juan María de la Concepción Gregorio Pelayo de Borbón y Borbón); (28. marraskuuta 1857 Palacio Real de Madrid, Madrid, Espanjan kuningaskunta – 25. marraskuuta 1885 Palacio Real de El Pardo, Madrid, Espanjan kuningaskunta) oli Espanjan kuningas, joka hallitsi vuosina 1874–1885.
Prinssi Alfonso de Borbón 12-vuotiaana, Colège de Stanislasin oppilaana n. 1870 Pariisisa
Suku ja koulutus

Alfonso XII oli Espanjan kuningatar Isabella II:n ja Cadízin herttua Francisco de Asís de Borbónin (1822–1902) vanhin ja ainoa aikuiseksi elänyt poika.
Hänellä oli neljä sisarta: María Isabel (1851–1931), kruununprinsessa ja Asturian ruhtinatar ennen veljensä syntymää, avioitui äitinsä ja isänsä pikkuserkun, Molempain Sisiliain prinssi Gaetano Marie Federicon, Bourbonin herttuan, Girgentin kreivin kanssa (1846–1871) Leskeksi jäänyt Isabel oli suurena tukena veljelleen Borbón-suvun restauraation aikana. María del Pilar (1861–1879) kuoli jo 18-vuotiaana;  María de la Paz (1862–1946) avioitui isänpuoleisen serkkunsa Baijerin prinssi Ludwig Ferdinandin (1859–1949) kanssa ja María Eulalia (1864–1958) avioitui äidinpuoleisen serkkunsa infante, prinssi Antonio d'Orléansin Gallieran herttuan (1866–1930) kanssa.
Kun Isabella syöstiin vallasta vuonna 1868, Alfonso seurasi äitiään Isabella II:ta ja isäänsä sekä sisariaan maanpakoon Ranskaan. Hänet ilmoitettiin 11-vuotiaana Colège de Stanislasiin Pariisissa, jossa hän opiskeli vuoden ajan. Vakavat kansainväliset tapahtumat Ranskan ja Preussin sota ja sen välittömät seuraukset pakottivat Espanjan kuningasperheen siirtymään Geneveen. Hän opiskeli Wienissä Teresianische Akademien kuninkaallisessa ja keisarillisessa lukiossa vuoteen 1872 asti sekä sen jälkeen Englannissa Sandhurstin kuninkaallisessa sotakorkeakoulussa.
Alfonso sai koulutuksensa Euroopan parhaissa kouluissa, joissa hän tutustui toisistaan suuresti poikkeaviin yhteiskunta- ja kulttuuriympäristöihin: Itävallassa keisari Franz Josefin paternalistinen autoritaarisuus ja Iso-Britanniassa kuningatar Victorian brittiläinen parlamentarismi. Hän osasi useita kieliä. Hänellä oli innokasta älykkyyttä, selkeä intuitio, kuninkaallinen anteliaisuus sekä laaja näkemys.
Kuningas

Alfonson äiti kuningatar Isabella II luopui kruunusta 25. kesäkuuta 1870. Neljä vuotta myöhemmin 29. joulukuuta 1874, Alfonso julistettiin Espanjan kuninkaaksi. Muutama päivä sen jälkeen, kun Antonio Cánovas del Castillo otti vallan pääministerinä, uusi kuningas palasi maahan.
Vuonna 1876 syntyi suuri kampanja karlisteja vastaan, johon kuningas osallistui, ja joka johti Don Carlosin tappioon. Viimeisten joukkojensa antauduttua helmikuussa 1876 Don Carlos joutui pakenemaan Ranskaan.  Uuden perustuslain laatimisesta sovittiin vuonna 1876.
Avioliitot ja lapset

Tammikuun 23. päivä 1878 Alfonso avioitui Atochan basilikassa (Basilica of Nuestra Señora de Atocha) Madridissa, äitinsä Isabellan vastustuksesta huolimatta, 17-vuotiaan serkkunsa María de las Mercedes de Orleansin (1860–1878) kanssa, johon hän oli suuresti rakastunut. Maria oli Antoine d'Orléansin ja Alfonson tädin Maria Luisa Fernandan tytär. Viisi kuukautta myöhemmin Maria sai keskenmenon ja kuoli kesäkuun lopulla lavantautiin.
Marraskuun 29. päivä 1879 kuningas avioitui toisen kerran Atochan basilikassa (Basilica of Nuestra Señora de Atocha) Madridissa, poliittisista syistä Itävallan Habsburg-Lothringenin arkkiherttua Kaarle Ferdinandin ja arkkiherttuatar Elisabet Franziskan tyttären Maria Cristinan (1858–1929) kanssa, jonka hän oli tuntenut jo lapsuudestaan lähtien kouluaikoinaan Wienissä. Heidän avioliittonsa ei sisältänyt rakkautta Alfonson puolelta vaan velvollisuutta.
Heille syntyivät lapset:
María de las Mercedes, Asturian ruhtinatar (11. syyskuuta 1880 – 17. lokakuuta 1904), avioitui 1901 Bourbon-Molempain Sisiliain prinssi Carlosin kanssa. Hän oli Espanjan kruununperillinen isänsä kuoleman jälkeen veljensä syntymään asti.
María Teresa (12. marraskuuta 1882 – 23. syyskuuta 1912), avioitui Baijerin prinssi Ferdinandin kanssa 1906
Alfonso XIII (17. toukokuuta 1886 – 28. helmikuuta 1941) syntyi postuumisti. Avioitui Battenbergin prinsessa Victoria Eugenien kanssa
Alfonsolla oli kaksi aviotonta, tunnustamatonta poikaa oopperalaulajatar Elena Armanda Nicolasa Sanz y Martínez de Arizalan (1849–1898) kanssa:
Alfonso Sanz y Martínez de Arizala (28. tammikuuta 1880, Madrid – 19. maaliskuuta 1970, Pariisi), nai vuonna 1922 María de Guadalupe de Limantour y Mariscalin
Fernando Sanz y Martínez de Arizala (28. helmikuuta 1881, Madrid – 8. tammikuuta 1925, Pau, Ranska), naimaton, ei lapsia; pyöräilyn hopeamitalisti Pariisin olympialaisissa 1900.
Perintö

Alfonso XII kuoli 27-vuotiaana 25. marraskuuta 1885 Palacio Real de El Pardo Madridissa, pitkään tuberkuloosista kärsittyään lavantautiin, jolloin kolmannen kerran raskaana ollut kuningatar Maria Cristina julistettiin sijaishallitsijaksi. Hän synnytti 17. toukokuuta 1886 pojan, josta tuli välittömästi kuningas Alfonso XIII ja Maria Cristina jatkoi sijaishallitsijana poikansa alaikäisyyden vuoksi vielä 16 vuotta.
Alfonson lyhyt hallituskausi loi perustan Espanjan lopulliselle sosioekonomiselle toipumiselle. Vaikka Alfonso XII oli poliittisesti kokematon, hän osoitti hyvää arvostelukykyä. Alfonso nautti kansan suosiota, ja hänen varhainen kuolemansa oli suuri pettymys niille, jotka odottivat perustuslaillista monarkiaa Espanjassa. Hänet on haudattu Kuninkaallisen kryptan Kuninkaiden pantheoniin El Escorialiin. Leski Maria Cristina järjesti arkkitehtuurikilpailun hänen muistomerkkiään varten vuonna 1902. Se valmistui Buen Retiron puistoon Madridiin vuonna 1922.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfonso XII Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Espanjan ensimmäinen tasavalta Amadeus I | Espanjan kuningas 1874–1885 | Seuraaja: Alfonso XIII |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Alfonso XII
Kuningas Alfonso XII, virallinen valokuva 1875
Kuningas Alfonso XII ja  ensimmäinen puoliso, kuningatar Maria de las Mercedes 1878
Alfonso XII toisen puolisonsa kuningatar Maria Cristina ja esikoistyttärensä Asturian ruhtinatar Mercedeksen kanssa 1880
Kuningas Alfonso XII 1883 Bad Homburgissa vieraillessaan pukeutuneena Elsassiin sijoitetun saksalaisen hulaanirykmentin everstin univormuun, mikä aiheutti vakavan diplomaattisen välikohtauksen Ranskan ja Espanjan välillä.
Alfonso XII:n muistomerkki Buen Retiron puistossa Madridissa, arkkitehti José Grases Riera 1922
Alfonso XII:n hauta (ylempi) El Escorialin Kuninkaiden pantheonissa
Käännös suomeksi
Yhdysvaltain alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue

Yhdysvaltain alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue edustaa Yhdysvaltoja jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa ja muissa kansainvälisissä ikäluokkansa otteluissa. Joukkue on voittanut maailmanmestaruuden kuusi kertaa.
Sijoitukset maailmanmestaruuskilpailuissa

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  1974 – 5.  1975 – 6.  1976 – ei osallistunut  1977 – 7.  1978 – 5.  1979 – 6.  1980 – 7.  1981 – 6.  1982 – 6.  1983 – 5.  1984 – 6.  1985 – 6.  1986 – pronssia |  1987 – 4.  1988 – 6.  1989 – 5.  1990 – 7.  1991 – 4.  1992 – pronssia  1993 – 4.  1994 – 6.  1995 – 5.  1996 – 5.  1997 – hopeaa  1998 – 5.  1999 – 8. |  2000 – 4.  2001 – 5.  2002 – 5.  2003 – 4.  2004 – kultaa  2005 – 4.  2006 – 4.  2007 – pronssia  2008 – 4.  2009 – 5.  2010 – kultaa  2011 – pronssia  2012 – 7. |  2013 – kultaa  2014 – 5.  2015 – 5.  2016 – pronssia  2017 – kultaa  2018 – pronssia  2019 – hopeaa  2020 – 6.  2021 – kultaa  2022 – 5.  2023 – pronssia  2024 – kultaa  2025 – kultaa |
Kimmo Kaivanto

| Kimmo Kaivanto |
| --- | --- |
 Kimmo Kaivanto työpaikallaan Mainos-Lehmuksessa noin vuonna 1960.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kimmo Olavi Kaivanto
Syntynyt: 25. toukokuuta 1932 Tampere
Kuollut: 20. huhtikuuta 2012 (79 vuotta) Helsinki
Kimmo Olavi Kaivanto (25. toukokuuta 1932 Tampere – 20. huhtikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kuvanveistäjä. Hän opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa grafiikan linjalla vuodet 1953–1954.
Hänen teoksiaan oli ensimmäistä kertaa esillä Tampereella vuonna 1956. Kimmo Kaivanto nousi Suomen kuvanveiston johtaviin tekijöihin 1970-luvun alussa. Hän suunnitteli lavastuksia oopperoihin.
Elämäkerta

Kaivannon tunnetuimpia julkisia teoksia ovat veistos Oodi 60 000 järvelle vuodelta 1972 (entisen Hotelli Hesperian edessä Helsingissä), Tori-maalaus vuodelta 1976 (Tampereen kaupungintalon valtuustosalin aulassa) sekä veistokset Hopeiset sillat ja Nereidi vuodelta 1985 (kauppakeskus Forumissa Helsingissä). Kaivannon suunnittelemia teoksia ovat myös ulkoilmateos Natura (Non Facit Saltus) vuodelta 1990 (SOK:n pääkonttorin sisäpihalla Helsingissä) ja vuodelta 1988 oleva Biogenesis (nykyään Keilalahden rannalla Espoossa). Härmälässä on hänen suunnittelemansa ilmailuaiheinen Leonardo-patsas.
Kaivanto oli Vuoden taiteilija vuonna 1982. Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1972. Professorin arvonimen Kimmo Kaivanto sai vuonna 1995.
Kaivanto suunnitteli  uransa alkuvaiheessa 1950-luvulla myös Tapparan kirveslogon.
Kimmo Kaivannon nimeä kantava säätiö perustettiin 2013. Säätiön tarkoituksena on tuoda esille Kaivannon elämäntyötä ja hänen taidettaan.
Kaivanto kuoli vaikeaan sairauteen 79-vuotiaana Helsingissä vuonna 2012.
Valokuvia julkisista teoksista

Oodi 60 000 järvelle, 1972, Helsinki.
Kaatuneiden upseerien muistomerkki, 1977, Ylöjärvi.
Suomalaisia kuvia, 20-osainen teos, osa teoksesta, 1977, Kotka.
Suomalaisia kuvia, 20-osainen teos, osa teoksesta, 1977, Kotka.
Biogenesis, 1988, regeneration 1999, Espoo.
Sininen suora, neliosainen teos, osa Muusan kumarrus, 1990, Tampere.
Sininen suora, neliosainen teos, osa Temppeli, 1990, Tampere.
Sininen linja, 1990, Helsinki.
Natura (Non Facit Saltus), 1991, Helsinki.
Leonardo, 1999, Tampere.
Kirjallisuutta

Kaivanto, Kimmo – Sarje, Kimmo: Kaivanto.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26286-2
Sinisalo, Soili: ”Kaivanto, Kimmo (1932–2012)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 706–707.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kimmo Kaivanto -kulttuuriraitin esite ja video. (Arkistoitu – Internet Archive)
Kimmo Kaivanto taiteilijamatrikkelissa
Kimmo Kaivanto Valtion taidemuseon kokoelmissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Kimmo Kaivannon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Kaivanto, Kimmo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Saatananpalvontapaniikki Suomessa

Saatananpalvontapaniikki Suomessa oli erityisesti 1990-luvulla vaikuttanut moraalipaniikki, jossa kansainvälisten esikuvien mukaisesti myös Suomessa väitettiin olevan vaarallisia, saatananpalvontaa harjoittavia kultteja. Ilmiö korostui herätysliikkeiden vaikutusalueella.
1980-luvun saatananpalvontapaniikki Yhdysvalloissa oli fundamentalististen kristittyjen ja toisaalta mediakohun tuottama salaliittoteoria. Kun FBI:n tutkijat vierailivat Suomesssa vuonna 1994, he sanoivat Suomen saatananpalvontailmiön olevan vain Pohjois-Amerikasta levinnyttä hysteriaa. Ilmiötä tutkineen professori Titus Hjelmin mukaan ilman kristittyjen aktivismia koko saatananpalvontailmiötä olisi Suomessa tuskin syntynyt. Toinen syy ilmiön syntyyn oli media, jolle se oli sopivan värikäs ja dramaattinen aihe.
Suojelupoliisi selvitti saatananpalvontaan julkisuudessa yhdistettyä rikollisuutta 1990-luvun lopulla. Useimmissa tapauksissa rikosten yhteydet saatananpalvontaan olivat vähäisiä. Rikoksissa oli kyse ennen muuta nuorten ilkivallasta, johon liittyi alkoholi. Yhtään järjestäytynyttä saatananpalvontajengiä ei löytynyt. Todisteita siitä, että nuoria olisi järjestäytyneesti rekrytoitu mukaan saatananpalvontaan, ei löytynyt.
Moraalipaniikkia käsittelevät muun muassa tietokirjailija Katri Ylisen teos Saatanallinen paniikki (2024) ja uskontotieteilijä Tuomas Äystön Paholaisen perilliset. Satanismipaniikin synkkä historia (2025). Suomessa on poikkeuksellisesti puhuttu kahdesta eri ilmiöstä ja käsitteestä: nuorisojengeihin liittyvästä saatananpalvonnasta ja aatteellisesta satanismista. Kansainvälisesti käytetään yhdenmukaisemmin termiä satanismi. Uskonnontutkija J. Gordon Meltonin mukaan ”saatananpalvonta on maailman suurin uskonto, jota ei ole ikinä ollut olemassa.”
Tausta > Keskustelu leviää Yhdysvalloista Suomeen

Saatananpalvontapaniikki oli Yhdysvalloista 1990-luvun alussa Suomeen levinnyt ilmiö, jossa väitettiin saatananpalvojien salaisten kulttien hyväksikäyttävän lapsia ja nuoria. Saatananpalvonta esiteltiin Suomen lehdistössä aluksi ulkomaan asiana. Etenkin Yhdysvalloissa oli kertomusten mukaan jengejä, joissa aikuinen johtaja houkutteli nuoria palvontaan, huumeisiin, rikollisuuteen ja kuolemaan.
Suomessa satanismista alettiin käydä julkista keskustelua 1980-luvun puolivälissä, jolloin helluntailaiset huolestuivat ilmiöstä. Aiheesta puhui erityisesti Leo Meller. ”Rock on lenkki saatanan palvonnan ja suomalaisenkin kotipiirin välillä!”, Meller julisti Kipinä-lehdessä vuonna 1983. Mellerin mukaan soittamalla Electric Light Orchestra -yhtyeen levyä takaperin, saa kuuluviin sanoman ”Saatana on herra”. Kommentaattorien mukaan tämä oli mielikuvituksen tuotetta. Myös teoksessaan Rock (1986) Meller syytti rock- ja metallimusiikkia saatanallisista viesteistä.
Mellerin näkemykset mukailivat Yhdysvalloissa käytyä keskustelua, mutta valtavirran tiedotusvälineet suhtautuivat niihin lähinnä huvittuneesti. Texe Marrsin kirjan Uhattu uusi sukupolvi (1989) mukaan muun muassa sellaiset lelut kuin My Little Pony tai He-Man ovat saatanallisia juonia. Marrsin mukaan esimerkiksi partiotyttöjen taitomerkeissä on okkulttisia symboleja.
Tausta > Kasvava huoli

Suomessa huolestuttiin satanismista toden teolla 1990-luvun alussa. Lehdistö alkoi pohdiskella, toimiko Suomessakin saatanallisia kultteja. Satanismi tai saatananpalvonta vakavana uskonnollisena vakaumuksena levisi Suomeen samoihin aikoihin. Esimerkiksi muusikko Kauko Röyhkä kertoi julkisesti olevansa satanisti. Myös uusnatsi Pekka Siitoin yhdistettiin julkisuudessa satanismiin, vaikka kyse oli pikemminkin omalaatuisesta okkultismista ja šokeeraamisen halusta. Suomalaiset satanistit eivät vielä 1990-luvun alussa järjestäytyneet, vaikka liikkeellä olikin yksittäisiä kannattajia. Setin Temppelillä oli tosin pienimuotoista järjestäytynyttä toimintaa jo 1980-luvulla.
Kesällä 1992 Norjasta alkoi tulla uutisia black metal -alakulttuuriin liittyneistä kirkonpoltoista. Black metal ei ollut välttämättä satanistista, vaan sen harrastajat saattoivat olla kiinnostuneita esimerkiksi kansallisesta menneisyydestä. Kirkon ja kristinuskon vastaisuus sai Norjassa kaikupohjaa mahdollisesti siksi, että tapakristillisyyden ohella siellä vaikutti jyrkän kristinuskon suuntauksia. Esimerkiksi kauhukirjallisuutta sensuroitiin jumalanpilkkasyytösten vuoksi. Kielletyistä asioista tuli monille kiehtovia ja black metal nähtiin vastalauseena kristinuskon vaikutukselle.