Geografika
Historia > Vaikutus ja tekstihistoria

Strabonin Geografikaa ei juuri vaikuta arvostetun antiikin aikana ehkä siksi, että tuohon aikaan oli käytettävissä parempiakin lähteitä. Sen mainitsevat vain Markianos Herakleialainen teoksessaan Ulkoisen meren periplus sekä Athenaios ja Harpokration. Pausanias ei lainaa Geografikaa, mikä ei ole niin yllättävää, mutta huomionarvoisempaa on, ettei Plinius vanhempi viittaa siihen teoksessaan Naturalis historia, mikä kertoo siitä, ettei hän ilmeisesti tuntenut teosta. Teoksesta oli ilmeisesti vain vähän kopioita liikkeellä antiikin aikana ja ne olivat kalliita, mutta hinta ei yksin olisi estänyt Pliniusta saamasta teosta käsiinsä.
Teoksen maine alkoi kasvaa 400-luvulla, ja Stefanos Byzantionlainen käytti sitä laajasti 500-luvulla. Erityisesti sitä käytettiin Bysantin valtakunnassa. Muutoin Geografika tunnettiin melko huonosti myös keskiajalla, ja siihen kirjoitettiin vain vähäisiä skolioita. Siksi sen säilyminen nykyaikaan saattaa olla pelkkää sattumaa. On mahdollista, että se on säilynyt nykyaikaan vain yhden keskiajalla olemassa olleen käsikirjoituksen kautta. Tämä käy ilmi siitä, että säilynyt teksti on hyvin turmeltunutta ja kaikissa tunnetuissa käsikirjoituksissa on suurimmaksi osaksi samat virheet ja aukkokohdat. Huomattavin on suuri aukko kirjan VII lopussa. Jossakin käsikirjoituksessa on kuitenkin ollut tekstin tiivistelmä, joka on nykyisin täyttämässä aukkoa. Teoksen tärkeimpiin käsikirjoituksiin lukeutuvat 900-luvulta peräisin oleva Codex Parisinus gr. 1397, 1200-luvulta oleva Codex Parisinus gr. 1393 sekä 1300-luvulta oleva Athous Vatop. 655, joka käsittää koko teoksen.
Teoksen editio princeps eli ensimmäinen painettu laitos oli Aldus Manutiuksen Venetsiassa vuonna 1516 toimittama. Sama teksti oli myös Marcus Hopperin ja Conrad Heresbachin laitoksessa (Basel, 1549) sekä Wilhelm Xylanderin (Holzmann) laitoksessa (Basel, 1571) yhdessä latinankielisen käännöksen kanssa. Seuraava laitos oli Isaac Casaubonin toimittama (Geneve, 1587, ja Pariisi, 1620, fol.), ja siinä oli mukana latinankielinen käännös ja kommentaari.
Uusia tekstilaitoksia ei syntynyt pitkään aikaan. Theodorus Jansonius Almeloveen julkaisi Casaubonin laitoksesta uusintapainoksen (Amsterdam, 1707). L. G. de Bréquigny aloitti uuden laitoksen, mutta siitä ilmestyi vain kolme ensimmäistä kirjaa (Pariisi, 1763). Hän teki kuitenkin ranskankielisen käännöksen. Thomas Falconerin laitos (Oxford, 1807, 2 osaa, fol.) sai alkunsa Johann Philipp Siebenkeesin laitoksen (Leipzig, 1811) jälkeen, mutta valmistui ennen sitä. Siebenkees sai valmiiksi vain kuusi ensimmäistä kirjaa (2 osaa, 8vo.). Koko työn saattoi loppuun Karl Heinrich Tzschucke vuonna 1811. Seuraavan tekstilaitoksen teki Adamántios Koraís (Pariisi, 1815–1818, 4 osaa, 8vo.). Sitä voidaan pitää teoksen ensimmäisenä todellisena kriittisenä laitoksena. Gustav Kramerin laitos valmistui vuonna 1852.
Teoksen ensimmäinen latinankielinen käännös painettiin jo paljon ennen kreikankielisen tekstin painamista, vuonna 1470. Guarino da Verona käänsi ensimmäiset kymmenen kirjaa ja Gregorio da Tiferno loput. Seuraava käännös, kuten jo mainittua, oli mukana Xylanderin tekstilaitoksessa ja tämän jälkeen myös Almeloveenin ja Siebenkeesin-Tzschucken laitoksissa joillakin korjauksilla. Teoksen ensimmäinen käännös nykykielelle oli Alfonso Bonacciolin italiankielinen käännös vuonna 1552 (tai 1562, Venetsia).