J. K. Paasikiven päiväkirjat
Julkaisun seurauksia

Paasikiven sodanjälkeisten päiväkirjojen julkaisu paljasti paljon uutta tietoa hänen toiminnastaan sekä Neuvostoliiton ja Suomen suhteista niin sanottuina ”vaaran vuosina”, muun muassa valvontakomission Suomen poliittiseen johtoon kohdistamasta painostuksesta. Merkittävää lisävalaistusta saatiin muun muassa sotasyyllisyysoikeudenkäynnin ja YYA-sopimusneuvottelujen taustoihin. Historiantutkijat riensivät nopeasti hyödyntämään uusia tietoja, mikä tuotti paljon uutta tutkimusta. Toisaalta eräiden tutkijoiden mukaan mitään ”varsinaisesti uutta ei tullut esille”.
Paasikiven päiväkirjojen ensimmäisen osan ilmestyminen vuonna 1985 herätti laajan julkisen keskustelun. Huomiota sai erityisesti se, että Paasikivi esittää päiväkirjoissaan Neuvostoliitosta ja sen johtajista selvästi synkempiä, epäluuloisempia ja kyynisempiä näkemyksiä kuin julkisissa puheissaan. Monet suomalaiset olivat aidosti hämmentyneitä siitä, että Paasikivi olikin yksityisesti kannattanut ”neuvostovastaisia” mielipiteitä, joiden koettiin olevan ristiriidassa häneen henkilöityneen Paasikiven linjan kanssa. Monia aiemmin vallinneita käsityksiä romuttui. Päiväkirjoista paljastui esimerkiksi, että vaikka Paasikivi toteutti tinkimättä syksyn 1944 välirauhansopimuksen ehdot ja niihin perustuneet valvontakomission määräykset, välirauhansopimuksen tultua täytetyksi hän torjui lujasti kaikki sen yli menneet Neuvostoliiton vaatimukset. Paasikiven linja ei siis tarkoittanut sitä, että Neuvostoliitto olisi aina oikeassa. Toinen merkittävä päiväkirjojen paljastama uusi seikka oli Paasikiven todellinen suhtautuminen suomalaisiin kommunisteihin: Hän oli valmis yhteistyöhön kaikkien niiden kanssa, jotka hänen käsityksensä mukaan palvelivat ennen kaikkea isänmaata, mutta kun hän keväällä 1947 alkoi pitää kommunisteja Neuvostoliiton ”viidentenä kolonnana”, hän vaati sosialidemokraatteja ja maalaisliittoa tehostamaan kommunismin vastaista taistelua.
Paasikiven päiväkirjojen julkaisua on luonnehdittu vertauskuvallisesti ”Suomen lähihistorian Berliinin-muurin murtumiseksi”, ja ”suomalaisen glasnostin keskeiseksi ilmiöksi”, joka avasi portit Suomen ja Neuvostoliiton virallisen ystävyysliturgian kyseenalaistamiselle. Muun muassa Kansan Uutisten pääkirjoituksessa marraskuussa 1985 esitettiin huoli siitä, että päiväkirjojen paljastamaa uutta totuutta Paasikiven ajattelusta voitaisiin ja haluttaisiin käyttää ”nykyisen ystävyyspolitiikan vahingoittamiseen”. Pääministeri Kalevi Sorsa totesi Suomen Sosialidemokraattiin kirjoittamassaan kirja-arviossa, että toimittajien päiväkirjoista poimimat sensaatiohakuiset lainaukset uhkasivat horjuttaa koko Paasikiven–Kekkosen linjaa, ja ihmetteli, miksi Suomi näin sahasi omaa oksaansa. Historiantutkija Lauri Haataja kirjoitti reaktioista vuonna 1986: ”Poliitikkojen hämmennys Paasikiven päiväkirjojen äärellä perustuu siihen, että he ovat perustelleet toimintaansa nojautumalla Paasikiven sanaan pyhänä kirjoituksena. Uudet kirjoitukset tuntuvat apokryfisiltä, koska niitä ei ole kanonisoitu”. Tutkija Martti Häikiö totesi Uudessa Suomessa, että ”Suomen omista elämänehdoista kiinni pitäminen samalla kun luotiin hyviä suhteita itään oli alusta pitäen olennainen osa Paasikiven linjaa”. Ministeri Max Jakobson puolestaan kirjoitti Helsingin Sanomissa, että ”päiväkirjan lehdiltä vyöryy lukijan ylitse noiden vuosien raaka todellisuus koko sekasortoisuudessaan”.
Päiväkirjoissa huomiota herätti myös Paasikiven yllättävän terävä ja temperamenttinen kielenkäyttö, esimerkiksi hänen toistuva tapansa kutsua Suomen kansaa ”poliittisesti lahjattomaksi kansaksi”.
Vaikka Neuvostoliitto paheksui julkisesti Paasikiven päiväkirjojen julkaisua, niitä tiettävästi käytettiin myöhemmin opetusmateriaalina suomalaisten kanssa asioiville neuvostovirkamiehille, esimerkkinä suomalaisten asenteista.