stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kolmikymmenvuotinen sota

Kolmikymmenvuotinen sota käytiin Euroopassa vuosina 1618–1648 suurimmaksi osaksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alueella. Sodan pääasiallisena alkusyynä olivat katolisten ja protestanttien väliset ristiriidat. Sodan laajetessa siihen liittyi vallanhaluisten ruhtinaiden ja maiden, etenkin Ruotsin ja Ranskan, pyrkimys rajoittaa Habsburg-suvun hallitseman keisarikunnan valtaa. Sota alkoi Saksan sisäisenä uskonsotana, mutta päättyi yleiseurooppalaisena sotana, jossa uskonnolliset seikat olivat menettäneet merkityksensä.
Yleisen tuhon, etenkin Keski-Euroopassa, lisäksi sodan seurauksia olivat Saksan jakaantuminen hajanaisiin pikkuruhtinaskuntiin, Portugalin irtaantuminen Espanjasta, Ruotsin suurvaltakauden alku ja Ranskan tuleminen Manner-Euroopan johtavaksi suurvallaksi.
Vuonna 1648 solmitun Westfalenin rauhan julistuksia on pidetty nykyaikaisten suvereenien valtioiden alkuna. Monille valtakunnille määrättiin ensimmäistä kertaa rajat, ja valtion kansalaisuutta alettiin pitää tärkeimpänä asiana lainkäytön kannalta. Ennen tärkeämpiä olivat olleet monet limittäiset poliittiset ja uskonnolliset velvoitteet.
Sodan taustaa

Augsburgin rauhassa vuonna 1555 saksalaisen keisarin ja luterilaisten ruhtinaiden välillä vahvistettiin Speyerin valtiopäivien 1529 päätös, jonka mukaan luterilaisia siedettiin valtakunnassa tästedes ja ruhtinaskuntien uskonto määräytyi niiden ruhtinaan uskonnon mukaan. Toisuskoiset saivat muuttaa vapaasti valitsemaansa maahan ja luterilaiset saivat pitää vuoden 1552 jälkeen valtaamansa maat, mutta ne katolisen kirkon piispat, jotka kääntyivät luterilaisuuteen, menettivät läänityksensä.
Poliittiset jännitteet kasvoivat 1600-luvulla. Espanjan Filip II oli Habsburg-sukua ja himoitsi Saksan länsiosien maita omien Alankomaidensa lisäksi. Ranska taas halusi rajoittaa Habsburgien vallan kasvua, koska suvun alueet muodostivat jo sen itärajan. Ruotsi ja Tanska taas pyrkivät laajentumaan Itämeren etelärannikolle.
Uskonnolliset jännitteet kasvoivat jo keisari Rudolf II:n aikana (hallitsi 1576–1612), kun käännynnäiset piispat eivät suostuneet luovuttamaan maitaan; kalvinismi levisi Saksassa, eikä sitä suojannut mikään sopimus; Itä-Euroopassa Puola ja Itävallan Habsburgit yrittivät palauttaa katolista uskoa. Protestanttien kirkkoja tuhottiin eri puolilla Saksaa ja uskonnon harjoittamiselle asetettiin rajoituksia. Rudolf II ja hänen seuraajansa keisari Matias (1612–1619) eivät kuitenkaan levittäneet katolisuutta määrätietoisesti, vaan sallivat protestanttiset liikkeet välttäen ristiriitoja protestanttisten ruhtinaiden kanssa.
Väkivaltaisuudet alkoivat saksalaisessa Donauwörthin vapaakaupungissa vuonna 1606, kun kaupungin luterilainen enemmistö kielsi katolisilta omistusoikeuden. Tämä aiheutti mellakan puhkeamisen. Baijerin ruhtinas Maksimilian (1573–1651) riensi katolisten apuun ja rikkoi samalla Augsburgin uskonrauhan. Hän valtasi kaupungin ja käännytti sen katolilaiseksi. Vuoden 1609 keisarikunnan valtiopäivillä protestanttiset ruhtinaat kävelivät ulos ja perustivat Evankelisen unionin, protestanttien puolustusliiton, Pfalzin vaaliruhtinaan Fredrik IV:n (1583–1610) johdolla. Vastatoimena katoliset perustivat Katolisen liigan Maksimilianin johdolla 1609. Ranska tuki Evankelista unionia ja Espanja Katolista liigaa.
Keisari Matias kuoli ilman poikaa 1617 ja nimesi perijäkseen Steiermarkin Ferdinandin, josta tuli Böömin kuningas ja Pyhä Rooman keisari Ferdinand II. Ferdinand II oli jesuiittojen kouluttama kiivas katolinen.
Böömin protestantit, jotka olivat enemmistönä katolisen mielivallan alla, vaativat kuningasta apuun. Kuningas hylkäsi pyynnön. 23. toukokuuta 1618 väkijoukko valtasi palatsin ja heitti Heinrich Matthias von Thurnin johdolla kaksi kuninkaan ministeriä ja heidän sihteerinsä ulos ikkunasta. Tätä pidetään Böömin kapinan ja kolmikymmenvuotisen sodan alkuna. Kolmikko selvisi hengissä defenestraatiosta; katolilaisten mukaan enkelien suojelemana, protestanttien mukaan he putosivat lantakasaan.
Westfalenin rauha

Westfalenin rauha solmittiin Münsterissä 24. lokakuuta 1648. Neuvottelut käytiin Ferdinand III:n, Ranskan, Espanjan, Alankomaiden, Ruotsin, Portugalin ja paavin edustajien kesken.
Aikaisemman Augsburgin sopimuksen sisältävä Prahan rauhansopimus jäi voimaan, tosin rajoiksi määrättiin vuoden 1624 rajat, mikä oli protestanteille eduksi. Ranska sai Metzin, Toulin ja Verdunin hiippakunnat ja Elsassin lukuun ottamatta Strasbourgia ja Mulhousea. Ranska sai myös edustajan Saksan valtiopäiville.
Ruotsi sai Länsi-Pommerin ja Bremenin ja Stettinin hiippakunnat, ja äänioikeuden Saksassa. Baijeria varten perustettiin uusi vaaliruhtinaan arvo, ja siten se sai äänestää keisarinvaalissa. Brandenburg sai Itä-Pommerin ja Magdeburgin hiippakunnan.
Sveitsi ja protestanttinen yhdistyneet Alankomaat tunnustettiin itsenäisiksi. Alankomaat olivat kapinoineet Espanjaa vastaan aikaisemmat 80 vuotta (ns. kahdeksankymmenvuotinen sota), mutta oli edelleen ollut virallisesti Habsburgien hallussa.
Saksan ruhtinaat saivat oikeuden ulkopolitiikkaan, mutta eivät saaneet julistaa sotaa keisaria vastaan. Keisarin valinta ennen edellisen kuolemaa kiellettiin. Pfalz jaettiin Fredrik V:n pojan Kaarle Ludvigin ja Baijerin vaaliruhtinaan Maksimilianin kesken. Se jakautui siten katoliseen ja protestanttiseen osaan, joista Kaarle Ludvig sai Reinin Pfalzin ja Maksimilian piti Ylä-Pfalzin.
Seuraukset

Historioitsijoilla on ollut erimielisyyttä sodan aiheuttamista tuhoista. Keski-Euroopan talouden kehitykselle sota aiheutti kuitenkin merkittävää tuhoa. Arvioiden mukaan Saksan väestömäärä laski 25–40 prosenttia, mutta joillain alueilla kuten Württembergissä kuoli jopa kolme neljäsosaa väestöstä. Parhaiten selviytyivät linnoitetut kaupungit ja etenkin Hampuri ja Bremen.
Westfalenin rauhan suorana seurauksena Saksa jakaantui hajanaisiin pikkuruhtinaskuntiin, jotka kuitenkin kuuluivat nimellisesti keisarikuntaan sen lopettamiseen 1806 asti. Espanjan heikkous tuli nyt esille. Espanjan sotiessa Ranskaa vastaan Portugali irtaantui kuningaskunnasta, johon se oli liitetty Filip II:n aikana. Ranskasta tuli nyt Manner-Euroopan johtava suurvalta. Ruotsi soti kolmikymmenvuotisen sodan lopulla (1643–1645) myös Tanskaa vastaan. Voitto tässä sodassa ja alueluovutukset Westfalenin rauhassa merkitsivät Ruotsin suurvalta-aseman alkua.
Westfalenin rauhan julistuksia pidetään nykyisten itsenäisten valtioiden alkuna. Monille valtakunnille määrättiin ensimmäistä kertaa rajat, ja valtion kansalaisuutta alettiin pitää tärkeimpänä asiana lainkäytön kannalta. Ennen tärkeämpiä olivat olleet monet limittäiset poliittiset ja uskonnolliset velvoitteet.
Seuraukset > Sodan raakuudet

Julmimmat terroriteot olivat katolisten tekemiä. Näitä oikeutti taistelu kerettiläisiä vastaan. Esimerkiksi katolisten kenraali Johann Tilly tuhosi Magdeburgin kaupungin ja tapatti kaksi kolmannesta kaupungin väestöstä, 20 000 ihmistä. Ruotsalaiset eivät systemaattisesti surmanneet siviilejä, mutta olivat välinpitämättömiä siviilien kärsimyksille piirityksissä.
Tärkeimmät taistelut > Böömin kapina 1618–1625

Plzenin piiritys 19. syyskuuta – 21. marraskuuta 1618. Böömin kapinalliset valtasivat Plzeňin.
Záblatin taistelu 10. kesäkuuta 1619. Keisarilliset löivät Mansfeldin johtamat böömiläiset.
Valkeavuoren taistelu 8. marraskuuta 1620. Tillyn johtamat keisarilliset tuhosivat böömiläiset. Sota taukosi Böömissä ja siirtyi Pfalziin.
Wieslochin taistelu 27. huhtikuuta 1622. Protestantit ja katoliset kohtasivat Reinillä. Protestantit voittivat, mutta etulyöntiasema siirtyi katolisille.
Wimpfenin taistelu 6. toukokuuta 1622. Katoliset voittivat protestantit.
Höchstin taistelu 20. kesäkuuta 1622. Tilly löi protestantit.
Fleurusin taistelu 26. elokuuta 1622. Espanjalaiset löivät protestantit.
Stadtlohnin taistelu 6. elokuuta 1623. Katoliset voittivat. Talvikuningas Fredrik V lyötiin, sodan ensimmäinen vaihe päättyi.
Tärkeimmät taistelut > Tanskan väliintulo 1625–1629

Dessaun sillan taistelu 25. huhtikuuta 1626. Wallenstein löi Mansfeldin johtamat tanskalaiset.
Lutterin taistelu 27. elokuuta 1626. Tilly murskasi tanskalaiset ja uhkasi Itämeren rannikkoa.
Wolgastin taistelu 12. elokuuta 1628. Tanskalaiset lyötiin. Tanska vetäytyi sodasta.
Tärkeimmät taistelut > Ruotsin väliintulo 1630–1635

Frankfurtin ryöstö 3. huhtikuuta 1631. Ruotsalaiset valtasivat ja ryöstivät Frankfurt an der Oderin.
Magdeburgin ryöstö 20. toukokuuta 1631. Keisarilliset valtasivat ja ryöstivät Magdeburgin.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu 17. syyskuuta 1631. Kustaa II Aadolf löi Tillyn johtamat keisarilliset.
Rainin taistelu 5. huhtikuuta 1632. Ruotsalaiset voittivat Tillyn Lechjoella Baijerissa. Tilly haavoittui ja kuoli vammoihinsa huhtikuun lopulla.
Alte Vesten taistelu 24. elokuuta – 4. syyskuuta 1632. Wallenstein voitti ruotsalaiset.
Lützenin taistelu 6. marraskuuta 1632 (juliaanisen kalenterin mukaan, gregoriaanisen kalenterin mukaan 16.11). Kustaa II Aadolf kaatui, vaikka ruotsalaiset voittivat.
Nördlingenin taistelu 6. syyskuuta 1634. Keisarilliset murskasivat ruotsalaiset. Monet Saksan ruhtinaat tekivät välirauhan keisarin kanssa.
Tärkeimmät taistelut > Ranskan väliintulo 1636–1648

Wittstockin taistelu 4. lokakuuta 1636. Ruotsalaiset voittivat keisarilliset.
Breisachin piiritys 8. elokuuta – 17. joulukuuta 1638. Bernhard Weimar valtasi Breisachin pitkän piirityksen jälkeen keisarillisen armeijan auttamisyrityksistä huolimatta.
Wolfenbüttelin taistelu 29. kesäkuuta 1641. Ruotsalaiset voittivat keisarilliset.
Schweidnitzin taistelu 21. toukokuuta 1642. Ruotsalaiset löivät keisarilliset Böömissä.
Breitenfeldin toinen taistelu 2. marraskuuta 1642. Ruotsalaiset tuhosivat keisarin armeijan.
Rocroin taistelu 19. toukokuuta 1643. Ranskalaiset voittivat espanjalaiset.
Tuttlingenin taistelu 24.–25. marraskuuta 1643. Baijerilaiset voittivat ranskalaiset.
Freiburgin taistelu 3.–9. elokuuta 1644. Ranskalaiset työnsivät Baijerin armeijan linnoitetuista asemista.
Jüterbogin taistelu marraskuussa 1644. Ruotsalaiset voittivat keisarilliset.
Jankovin taistelu 6. maaliskuuta 1645. Lennart Torstenssonin johtamat ruotsalaiset löivät keisarilliset Prahan eteläpuolella.
Herbsthausenin taistelu 4. toukokuuta 1645. Ranskalaiset voittivat baijerilaiset.
Allerheimin taistelu (myös Toinen Nördlingenin taistelu) 3. elokuuta 1645. Ranskalaiset löivät baijerilaiset.
Triebelin väijytys 25. elokuuta 1647. Ruotsalaiset joutuivat keisarillisten väijytykseen.
Zusmarshausenin taistelu 17. toukokuuta 1648. Ranskalais-ruotsalainen armeija löi keisarilliset. Viimeinen suuri taistelu Saksassa.
Prahan ryöstö 26. heinäkuuta 1648. Ruotsalaiset ryöstivät Prahan.
Lensin taistelu 20. elokuuta 1648. Ranskalaiset voittivat espanjalaiset. Sodan viimeinen suuri taistelu.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bäckström, Olli: Polttolunnaat. Eurooppa sodassa 1618–1630 (SKS, kevät 2013)
| n k Tanskan historia |
| --- | --- | --- |
| Esihistoria |  Beowulf  Doggerland  Maglemosen kulttuuri  Kongemosen kulttuuri  Ertebøllen kulttuuri  Suppilopikarikulttuuri  Skandinavian pronssikausi  Esiroomalainen rautakausi  Tollundin mies  |  |
| Viikinkiaika |  Viikingit Gorm Vanha  Harald Sinihammas  Sven Haaraparta  Knuut Suuri  Jellingin riimukivet  Skandinaavinen mytologia  Danelagen  Danevirke  |  |
| Keskiaika |  Saksalainen ritarikunta  Bornhövedin taistelu  Lyndanisen taistelu  Kalmarin unioni Margareeta I  Haakon VI Maununpoika  Eerik Pommerilainen  Tanska-Norja  Tukholman verilöyly  Uskonpuhdistus Christiern Pedersen  Hans Tausen  Johanniittain ritarikunta  Kreivisota  |  |
| Suurvalta-aika |  Kolmikymmenvuotinen sota Brömsebron rauha  Pohjan sota Roskilden rauha  Skåneland  Holstein-Gottorp  Kööpenhaminan rauha  Skoonen sota  Suuri Pohjan sota  Siirtomaat Länsi-Intia  Grönlanti  Kööpenhaminan taistelu  Kuudennen liittokunnan sota  Wienin kongressi  Hans Christian Andersen  Søren Kierkegaard  Bertel Thorvaldsen  N. F. S. Grundtvig  Schleswig-Holstein Schleswigin herttuakunta  Holsteinin herttuakunta  Ensimmäinen Saksan–Tanskan sota  Helgolandin meritaistelu  Toinen Saksan–Tanskan sota  Skandinavian rahaliitto  |  |
| 1900- |  Hyvinvointivaltio  Pääsiäiskriisi  Tanskan miehitys Tanskan valtaus  Islannin maihinnousu  Tanskan protektoraatti  Tanskan vastarintaliike  Tanskan valtakunnankomissariaatti  Pohjoismaiden neuvosto  Kansanäänestys Eurosta  |  |
Ferdinand II, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari ja Böömin kuningas hovikääpiönsä seurassa.
Toinen Prahan defenestraatio. Protestantit heittävät kaksi keisarillista virkamiestä Hradcanyn kuninkaanlinnan ikkunasta 23. toukokuuta 1618. Tapausta pidetään alkuna kolmikymmenvuotiselle sodalle.
Katolisten marsalkka Albrecht von Wallenstein.
Kustaa II Aadolfin ja ruotsalaisten maihinnousu Saksaan 1630.
Kustaa II Aadolf Breitenfeldin taistelussa 1631.
Kuningas Kustaa II Aadolfin kuolema 6. marraskuuta 1632 Lützenin taistelussa, Carl Wahlbomin maalaus vuodelta 1855.
Johan Banér (1596–1641).
Záblatin taistelu 10. kesäkuuta 1619. (Abraham Hogenberg n. 1630)
Valkeavuoren taistelu 8. marraskuuta 1620. (Pieter Snayers.)
Taistelu Kaarlensillalla Prahan ryöstön aikana heinäkuussa 1648.
Kovjoki

Kovjoki on kylä Uudenkaarlepyyn kaupungissa Pohjanmaan maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Kovjoen rautatieasema (lyh. Koi) toimi käytännössä Uudenkaarlepyyn rautatieasemana vuonna 1956 tapahtuneen Kovjoki–Uusikaarlepyy-radan henkilöliikenteen lakkauttamisen myötä. Nykyisin Pohjanmaan radan henkilöjunat eivät enää pysähdy Kovjoella. Kovjoen asemalla on myös Kovjoen museorautatien varikko.
Kovjoen nimestä

Kylä sijaitsee Kovjoen (ruots. Kovjoki å) alajuoksulla. Joki saa alkunsa Pedersörestä entisen Purmon kunnan alueelta, Kauhajärvsjön-nimisestä järvestä, joka on alkuaan Kauhajärvi. Nimi juontunee järven kauhamaisesta muodosta. Ilmeisesti joen nimi on ollut ainakin yläjuoksulla Kauhajoki, josta on muotoutunut ruotsin kielessä Kovjoki ja siitä edelleen Kovjoki å.
Fernando Alonso

| Fernando Alonso |
| --- | --- |
 Alonso vuonna 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Fernando Alonso Díaz
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1981 (ikä 43) Oviedo, Espanja
Kansalaisuus:   Espanja
Formula 1 -ura
Auton numero:  14
Aktiivivuodet:  2001, 2003–2018, 2021–
Nykyinen talli:  Aston Martin (2023–)
Entiset tallit:  Minardi (2001) Renault (2003–2006, 2008–2009) McLaren (2007, 2015–2018)  Ferrari (2010–2014) Alpine (2021–2022)
Kilpailuja:  404 (401 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  2 (2005, 2006)
Voittoja:  32
Palkintosijoja:  106
Paalupaikkoja:  22
Nopeimpia kierroksia:  26
MM-pisteitä:  2 337
Ensimmäinen kilpailu:  Australian GP 2001
Ensimmäinen voitto:  Unkarin GP 2003
Viimeisin voitto:  Espanjan GP 2013
Sijoitus kaudella 2024:  9. (70 p.)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.fernandoalonso.com
| Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1981 
Moottoriurheilija
IndyCar Series
Esikoiskausi:  2017
Nykyinen talli:  McLaren Honda Andretti
Kilpailuja:  2
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Aiheesta muualla
www.fernandoalonso.com
Fernando Alonso Díaz (s. 29. heinäkuuta 1981 Oviedo, Asturia) on espanjalainen rata-autoilija ja Formula 1 -sarjan kaksinkertainen maailmanmestari.
Alonso oli aikanaan Formula 1 -sarjassa nuorin GP-voittaja, paalupaikalle ajanut kuljettaja, maailmanmestari ja tuplamaailmanmestari. Ensimmäisellä maailmanmestaruudellaan vuonna 2005 hän nostatti formulabuumin Espanjassa, etenkin kotiseudullaan Oviedossa.
Alonso on ajanut F1-kuljettajista kautta aikain eniten kierroksia.
Alonso myös omistaa vaatemerkki Kimoan.
Uran alku

Karting-mestaruuden jälkeen Alonso siirtyi Formula Nissan -sarjaan, jossa hän voitti mestaruuden kaudella 1999.
Kaudelle 2000 Alonso siirtyi International Formula 3000 -sarjaan, jossa hän sijoittui yhteispisteissä neljänneksi.
Formula 1 -tallipäällikkö Flavio Briatore otti Alonson siipiensä suojiin ja järjesteli tälle paikan Minardin kilpakuljettajaksi kaudelle 2001.
Formula 1 > Uran alku Minardilla (2001)

19-vuotias Alonso oli debyyttikilpailussaan kaikkien aikojen kolmanneksi nuorin Grand Prix-viikonloppuun osallistunut kuljettaja. Minardin auto oli kuitenkin hidas, eikä Alonso saavuttanut avauskaudellaan yhtäkään MM-pistettä. Kauden lopputuloksissa Alonso hävisi kokeneelle tallikaverilleen Tarso Marquesille joka sijoittui kaksi kertaa yhdeksänneksi, Alonson sijoituttua kerran kymmenenneksi.
Formula 1 > Renault (2003–2006) > Kaudet 2002–2003: testikuljettajasta kilpailuihin

Tallipäällikkö Flavio Briatore otti Alonson johtamansa Renault-tallin testikuljettajaksi kaudeksi 2002. Kaudella 2003 Alonso nousi Renault’n kilpakuljettajaksi. Alonso ajoi F1-uransa ensimmäiset MM-pisteet Australiassa, missä hän sijoittui seitsemänneksi. Hän ajoi uransa ensimmäisen paalupaikan Malesian osakilpailussa, sijoittuen kilpailussa kolmanneksi. Uran avausvoitto tuli Unkarin GP:ssä, jonka myötä Alonsosta tuli kaikkien aikojen ensimmäinen espanjalainen osakilpailuvoittaja F1-sarjassa. Kauden lopputuloksissa Alonso sijoittui 55 MM-pisteellään kuudenneksi.
Formula 1 > Renault (2003–2006) > Kausi 2004

Kausi 2004 oli MM-sarjan neljännestä sijasta ja neljästä palkintokorokesijoituksesta huolimatta Alonson osalta hieman odotettua vaisumpi. Hän ei yltänyt Renault-autolla voittotaistoon kuin ainoastaan Ranskan GP:ssä, jossa joutui paalupaikastaan huolimatta lopulta antautumaan Michael Schumacherille 8,3 sekunnin erolla. Alonso oli pisteissä tallikaverinsa Jarno Trullin takana siinä vaiheessa kun Trulli lähti tallista, sen jälkeen tulleet kolme pistesijaa nostivat Alonson kauden kokonaissijoituksen Trullin ohi.
Formula 1 > Renault (2003–2006) > Kausi 2005

Kaudella 2005 Alonson menestys synnytti Espanjassa todellisen formulabuumin. Alkutahdit maailmanmestaruudelle Alonso löi voittamalla kolme kauden neljästä ensimmäisestä kilpailusta. Vaikka Alonso ei sen jälkeen useinkaan yltänyt McLarenin Kimi Räikkösen vauhtiin, ajoi hän taktisesti viisaasti ja hyödynsi Räikkösen epäonnen. Alonso otti kauden aikana seitsemän voittoa ja nousi peräti 15 kertaa palkintokorokkeelle. Suoritusvarmuus takasi sen, että hänestä kruunattiin siihen asti kaikkien aikojen nuorin F1-maailmanmestari 24 vuoden ja 58 päivän ikäisenä kauden kolmanneksi viimeisessä osakilpailussa. Sen jälkeen Alonson ja Renault’n ei tarvinnut enää vältellä riskejä. Japanin Suzukassa Alonso antoi oivan näytön ohitustaidoistaan ohittamalla ulkokautta Michael Schumacherin nopeassa 130R-mutkassa.
Formula 1 > Renault (2003–2006) > Kausi 2006

Kaudella 2006 Alonso taisteli pääasiassa Michael Schumacheria vastaan. Yhdeksän palkintosijan putki kauden alussa siivitti Alonson vankkaan MM-johtoon, jonka Schumacher kuitenkin kuroi umpeen Ferrarin raivoisan kehitystyön johdosta. Kauden aikana Formula 1 -sarjan kattojärjestö FIA kielsi Renault’n massavaimentimet, koska ne olivat aerodynaamisesti liikkuva ratkaisu, jollaiset olivat kiellettyjä. Renault kärsi massavaimentimien kieltämisestä lähes koko loppukauden. Italian GP:ssä Alonso pudotettiin viidenneltä paikalta 10. lähtöruutuun, koska tuomaristo katsoi hänen estelleen Felipe Massaa aika-ajossa. Tuomariston päätös sai joidenkin lajin asiantuntijoiden tuomion, koska väitettiin myös, että Alonson ja Massan välimatka olisi pysynyt koko ajan usean sadan metrin mittaisena. Japani käänsi kuitenkin MM-taiston Alonson eduksi, kun johdossa ajaneen Schumacherin Ferrariin sattui moottoririkko. Alonso varmisti toisen maailmanmestaruutensa ajamalla Brasilian päätöskilpailussa toiseksi tullen kaikkien aikojen nuorimmaksi tuplamaailmanmestariksi.
Formula 1 > McLaren (2007)

Renault’n epävarmuus tulevaisuudesta sai Alonson vaihtamaan McLarenille kolmen vuoden sopimuksella. McLarenilla Alonsoa odotti suuri haaste, sillä edellisinä vuosina McLarenin suoritustaso ei ollut maineikkaan tallin edellyttämällä tasolla. Edellisellä kaudella McLarenilla ei voitettu yhtään kilpailua ja viimeisimmän maailmanmestaruuden McLarenille oli tuonut Mika Häkkinen kaudella 1999. Tallikaveriksi Alonso sai tulokaskuljettaja Lewis Hamiltonin.
Kaudella 2007 Alonso otti voitot Malesian, Monacon, Euroopan ja Italian osakilpailuista. Monacossa Alonso ajoi myös kauden ensimmäisen paalupaikkansa ja kilpailun nopeimman kierroksen. Monacon kilpailun jälkeen Alonso johti MM-sarjaa ja tallikaveri Lewis Hamilton oli tasapistein toisena. Unkarin GP:ssä Alonso ajoi aika-ajojen kolmannessa osiossa nopeimman ajan, mutta hänet pudotettiin tuomariston päätöksellä kuudenneksi rangaistuksena Hamiltonin viivyttämisestä varikolla. Unkarin kilpailuviikonloppu toi samalla kaikkien tietoon Alonson ja tallipäällikkö Ron Dennisin tulehtuneet välit. Kauden aikana Alonso väitti tallin suosivan brittikuljettaja Hamiltonia ja vihjaili tallin jopa sabotoineen autoaan. Alonson kautta sävytti riitojen lisäksi myös vakoiluskandaali, jonka takia talli menetti kaikki valmistajien MM-sarjan pisteensä.
Japanin GP näytti kääntävän mestaruustaistelun Hamiltonin eduksi, kun hän ajoi voittoon kaatosateen sävyttämässä kilpailussa ja Alonso joutui keskeyttämään ulosajon seurauksena. Vielä viimeisessä kilpailussa Alonsolla oli teoreettinen mahdollisuus voittaa mestaruus. Hän ajoi kolmanneksi kauden päättäneessä Brasilian GP:ssä, jossa Ferrarin Kimi Räikkönen voitti maailmanmestaruuden yhden pisteen erolla Hamiltoniin ja Alonsoon. Marraskuussa 2007 McLaren ilmoitti purkaneensa Fernando Alonson sopimuksen yhteisymmärryksessä kuljettajan kanssa. Näin ollen alun perin kolmeksi vuodeksi tehty sopimus jäi yhden kauden mittaiseksi.
Formula 1 > Paluu Renault’lle (2008–2009) > Kausi 2008

Alonso palasi kaudeksi 2008 takaisin Renault’lle. Tallipäällikkö Flavio Briatoren odotukset olivat kovat kaudelle lähdettäessä, sillä hän uskoi Alonson palauttavan Renault’n takaisin voittojen tielle. Alonso antoi julkisuuteen lausunnon, jonka mukaan hänen sopimuksensa Renault’n kanssa olisi yksivuotinen, mikäli Renault ei kykenisi toimittamaan hänelle kilpailukykyistä autoa kaudeksi 2009.
Ensimmäisessä kilpailussa Alonso onnistui ajamaan neljänneksi, mutta jo seuraavissa kilpailuissa todelliset voimasuhteet alkoivat näkyä, kun Alonso onnistui nappaamaan vain kaksi pistettä. Tämän takia Alonso alkoi jo vihjailla sopimuksensa pykälästä, jonka mukaan hän olisi vapaa kärkitallien käyttöön seuraavana vuonna. Ennen kauden neljättä kilpailua Ferrarin toimitusjohtaja Stefano Domenicalli antoi kuitenkin lausunnon, ettei Alonsoa tultaisi näkemään Ferrarilla Kimi Räikkösen tallikaverina, johtuen Alonson myrskyisästä kaudesta McLarenilla, jolloin Alonso osoitti kykenemättömyytensä tiimipeliin tallin hyväksi.kenen mukaan?
Kotiradallaan Espanjan GP:ssä Alonso onnistui ensimmäisen kerran väläyttämään Renault’n potentiaalia kilpa-autona ajettuaan toiseksi aika-ajossa, vaikkakin pienellä polttoainekuormalla. Kilpailu ei kuitenkaan mennyt hyvin, kun Felipe Massa ohitti Alonson heti lähdössä ja varikkokäyntinsä jälkeen hän oli pudonnut jo monta sijaa. Alonson kilpailu päättyi moottoririkkoon.
Loppukaudesta Alonso onnistui voittamaan ensimmäistä kertaa järjestetyn Singaporen GP:n, joka ajettiin iltakilpailuna. Voittoa edesauttoi Alonson varikkopysähdyksen jälkeen alkanut turva-autojakso, jonka aiheutti hänen tallikaverinsa Nelson Piquet’n ajama kolari; Piquet ajoi seinään tallin käskystä. Tapauksesta nousi kohu vuotta myöhemmin ja sitä seurasi oikeudenkäynti, jossa Alonso todettiin syyttömäksi tahalliseen kolarointiin. Kilpailun tuloksia ei muutettu tapauksen johdosta. Tapaus tunnetaan F1-piireissä nimellä Renault-skandaali.
Myös seuraavaksi ajetussa Japanin GP:ssä Alonso ajoi voittoon, kun Lewis Hamilton, Felipe Massa ja Heikki Kovalainen putosivat kärjestä. Kilpailun jälkeen Jody Scheckter, vuoden 1979 maailmanmestari, ilmoitti avoimesti haluavansa korvata Ferrarin Kimi Räikkösen Alonsolla.