stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kekri
Kekrin vietto > Karnevalistiset piirteet

Kekriin liittyi tavallisimmin 12 päivää kestänyt jakoaika, jolloin ei yleensä tehty työtä enemmän kuin oli välttämätöntä.
Kekrin toisena päivänä lähdettiin niin sanotusti kekriä kiertämään. Tuolloin kylissä liikkui seurueita, joissa oli mukana kekripukeiksi tai kekrittäriksi naamioituneita hahmoja ja jotka halusivat taloista kestitystä. Kylän Kaisan paimentamana saattoi kulkueeseen kuulua Runsauden haltijatar, jonka iso rinta oli täynnä nännejä. Ilmeisesti kulkueen merkittävin hahmo oli kekripukki, sarvekas ja pelottavan näköiseksi tarkoitettu olento. Kekripukki voitiin pukea niin, että karhuntaljan tai vastaavan alla käveli kaksikin miestä kauhat sarvina, kirves kuonona ja pitkä varsiluuta häntänä. Olkia, turkkia ja naamareita käytettiin tässäkin asusteessa. Kylän Kaisaksi puettiin kylän pisin tai komein mies. Hän vartioi pukkia. Pukki vieraili usein vielä nuutinpäivänäkin, jolloin sitä kutsuttiin nuuttipukiksi.
Tutkijat pitävät kekripukkia muistumana paholaisesta. Yleensä ihmiset ajattelivat olevansa Jumalan valvovan silmän alla, mutta tiettyinä päivinä vuoden aikana vallalle pääsivät Jumalan vastavoimat. Kekripukissa oli seksuaalisia elementtejä, sillä pukki on seksuaalisuuden symboli. Kekrinä monet asiat olivatkin nurinpäin, ja miehet saattoivat pukeutua naisiksi ja naiset miehiksi.
Kekripukki pyysi kestitystä talosta. Ovelle tullut seurue kysyi: "Kekriä vai uunia?!" Seuruetta piti siis kestitä kekrin herkuilla ja alkoholilla tai muuten he särkisivät tai kaataisivat uhkauksensa mukaan talon uunin.
Kekrin vietto > Karnevalistiset piirteet > Kirkon kanta kekriperinteisiin

Kirkko ei hyväksynyt pakanalliseksi katsottua kekrin viettoa. Piispantarkastuksessa vuonna 1729 annettiin Rautalammilla papistolle kehotus, että ”heidän piti uskollisesti neuvoa Jumalan seurakuntaa luopumaan taikuudesta”. Useissa kirjaanpanoissa 1600- ja 1700-luvuilla oikeuden pöytäkirjat tietävät kertoa kekrilampaista, joita syötiin epäkristilliseen tapaan maanhaltijan kunniaksi. Rangaistusten pelossa perheet siirtyivät esimerkiksi navettoihin syömään kekrin juhla-aterioita. Suomalaiset olivat tottuneet viettämään kekrijuhlaa, johon liittyi kiitos saadusta sadosta. Kielto oli niin ankara, että juhlatapa unohdettiin, samoin kuin vanhat laulut ja runot. Monet alun perin pakanalliset juhlat muunnettiin kristillisten asuun. Kirkon oli tehokkaampaa sulauttaa pakanallisia elementtejä kristinuskoon kuin kieltää ne kokonaan. Niin kävi myös kekrille.
Kekrin vietto > Kekri oravan päivän määräpäivänä

Suunnilleen samaan ajankohtaan kekrin ja pyhäinpäivän kanssa sijoittuu kolmaskin vanha tärkeä päivä, oravan päivä. Aikoinaan orava on ollut Suomessa nykyistä arvostetumpi eläin ja oravannahka sekä vientiartikkeli että arvonmitta. Kustaa Vilkuna mainitsee kirjassaan Vuotuinen ajantieto vuodelta 1973, että oravan metsästystä on aiemmin säännöstelty niin, että sitä on saanut pyytää vasta sitten, kun sen turkki on ollut täysin harmaa. Rauhoitusaika on päättynyt eri puolilla Suomea eri aikaan. Suomen kielen murrearkistossa on Merijärveltä saatu tieto, jonka mukaan ”Oravan päivä oli enne vanhaan aikaan kekri. Vanhat metsän kävijät ei ruvenneet oravija ampumaa ennen kun kekri jälistä. Kekri on ollu oravan pyynti päivän määräpäivä silloin on ruvettu oravija ampumaa”. Vaikka oravan päivä onkin osunut kekriin, ei sillä kuitenkaan ole mitään tekemistä syksyisten juhlapäivien kanssa.
Kekri nykyisin

Kekri oli vielä 1900-luvun alussa varsinkin Pohjois-Savossa ja Kainuussa vielä paljon joulua suurempi juhla. Kun 1920-luvulla Suomeen tuli yleinen oppivelvollisuus, joulun suosio alkoi kasvaa. Monet näkivät koulussa ensimmäistä kertaa joulupukin ja joulukuusen, ja kouluissa jaettiin joulukortteja ja pieniä joululahjoja ja laulettiin joululauluja. Koko joulun idea opittiin kouluissa, ja silloin viimeistään kekri jäi joulua väheisemmäksi juhlaksi. Kekriperinteitä ei opetettu koulussa, vaan kekri unohtui.
Kekri-perinne alkoi hävitä teollistumisen ja kaupungistumisen takia, ja monet kekriin liittyneet tavat ja perinteet ovat siirtyneet joulun ja nykyaikaisen uudenvuoden viettoon. Pisimpään kekrin viettämisen perinne säilyi itäisen Suomen alueella. Kekrin vietto on kuitenkin yleistymässä, ja muun muassa Talonpoikaiskulttuurisäätiö on edistänyt kekrin viettoa ja kehittänyt uusia tapoja kekrin viettoon maalla ja kaupungeissa. Talonpoikaiskulttuurisäätiö on tuottanut kouluille mittavan kekrin opetusmateriaalin, joka on maksutta käytettävissä. Säätiö järjestää lasten kekripiparipajoja ja kekriaskartelupajoja. Kajaanissa kekriä vietetään polttamalla kekripukki, jonka paikalliset toimijat ovat rakentaneet. Kekripukin polttoon liittyy yleensä muutakin ohjelmaa, esimerkiksi tanssiesitys ja musiikkia. Kekripukin polttaminen ei ilmeisesti ole muinaista perinnettä, vaan sitä on harjoitettu 2000-luvun alusta alkaen. Arkistoista ei löydy tietoa ison olkipukin polttamisesta kekrinä. Niin on voitu tehdä, mutta lähteet eivät tällaisesta perinteestä kerro. Kuitenkin kekrin tulia tai jopa Mikkelin tulia on Mikkelinpäivänä polteltu. Kekri tekee myös muuten paluuta suomalaiseen vuodenkiertoon. Juhlan vietto on lisääntynyt ympäri Suomen, niin maalla kuin kaupungeissakin. Enemmän tai vähemmän riisuttuna sen pakanallisista elementeistä kekristä on tullut yhteisöllinen sadonkorjuujuhla, jota viettävät niin koululaiset, kylätoimikunnat, keskiaikaharrastajat kuin monet muutkin.
Talonpoikaiskulttuurisäätiö on vuonna 2013 julkaissut maailman ensimmäisen kekriaiheisen lasten seikkailukirjan Ahmattien yö, jonka on kirjoittanut Kreetta Onkeli ja kuvittanut Jussi Kaakinen. Kirjaa luettiin syksyllä 2016 helsinkiläisissä peruskouluissa, ja lukijana oli näyttelijä Mari Rantasila.
Kekri Maalaisliiton juhlana

Kekrillä on ollut Suomessa poliittistakin merkitystä, sillä toisen maailmansodan jälkeen Maalaisliitto omaksui kekrin omaksi juhlapäiväkseen. Valtakunnallista kekrijuhlaa Maalaisliitto vietti ensimmäisen kerran vuonna 1945, ja sitä alkoivat viettää puolueen paikallisjaostotkin. Kekrijuhliin sisältyi kansantanhuja ja pelimannimusiikkia sekä maaseutuun liittyvää koristelua. Nykyisin kekri on poliittisena juhlana jo pitkälti menettänyt merkityksensä.
Kirjallisuutta

Aalto, Satu (toim.): Suuri perinnekirja: Suomalaista juhlaperinnettä ennen ja nyt.  Hämeenlinna:  Karisto, 1999 m.  ISBN 951-23-3963-3
Karjalainen, Sirpa: Juhlan aika: Suomalaisia vuotuisperinteitä.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-22920-2
Nirkko, Juha (toim.): Juhannus ajallaan: Juhlia vapusta kekriin.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-587-4
Vilkuna, Kustaa: Vuotuinen ajantieto: Vanhoista merkkipäivistä sekä kansanomaisesta talous- ja sääkalenterista enteineen.  (24. painos (1. laitos 1950))  Helsingissä:  Otava, 2007.  ISBN 951-1-12544-3
Aiheesta muualla

Herranen, Elina & Kaartinen, Maiju: Kauan eläköön suomalainen kekri! Matkailu-, ravitsemus- ja talousalan opinnäytetyö, Kajaanin ammattikorkeakoulu. 2006. (PDF)
Kekri – Syksyn juhlia, pyhiä ja kummajaisia (Arkistoitu – Internet Archive) -verkkojulkaisu, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Yle Oppiminen: Pyhäinpäivä, kekri ja Halloween - juhlia kuolleiden muistamiseksi
Kekristä alkoi kissaviikko – Suomessakin oli riehakas, kepposteleva ja viinanhuuruinen "halloween", kunnes kansakoulu painoi sen unohduksiin Yle, 2021
Siihen aikaan..., Aamulehti, 04.11.1934, nro 298, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Mikael Agricolan suomalaisten jumalien luettelo |
| --- | --- |
Hämäläisten jumalat:  Ahti  Ilmarinen  Kalevanpojat  Kapeet  Kratti  Liekkiö  Piru  Rahko  Tapio  Tonttu  Turisas  Väinämöinen 
Karjalaisten jumalat:  Hiisi  Hittavainen  Kekri  Köndös  Nyrkes  Pellonpekko  Rauni  Rongoteus  Ukko  Vedenemä  Virankannos  Äkräs
Shimano

| Shimano |
| --- | --- |

ISIN:  JP3358000002
Perustettu:  1921
Perustaja:  Shozaburo Shimano
Kotipaikka:  Sakai ja Osaka, Japani
Tuotteet:  polkupyörät, urheilukalastustarvikkeet ja soututarvikkeet
Kotisivu:  Shimano.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Shimano 600, 1980.
Shimano Nexus.
Shimano on japanilainen polkupyöränosien, urheilukalastustarvikkeiden ja kilpasoututarvikkeiden valmistaja. Yrityksen pääkonttorit sijaitsevat Sakaissa ja Osakassa Japanissa.
Pääasialliset tuotantopaikat ovat Kiinassa, Malesiassa ja Singaporessa.
Osasarjat > Maantiepyörien osasarjat

Dura-Ace di2
Dura-Ace
Ultegra di2
Ultegra
105
Tiagra
Sora
Claris
2200
A050
Nexus
Osasarjat > Maastopyörien osasarjat

XTR
Saint
Deore XT
SLX
Deore
Alivio
Acera
Altus
Tourney
Nexus
Osasarjat > Alamäkiajo/Freeride-osasarjat

Saint (perustuu Deore XT -osasarjaan)
Hone (perustuu Deore LX -osasarjaan)
Osasarjat > Muut osasarjat

Capreo
Nexave
DXR (BMX-osasarja)
Deore LX (Hybridi)
Alfine
Kalastusvälineet

Kalastusvälineiden tuotantoa Shimano harjoittaa Japanissa, Malesiassa ja Indonesiassa.
Kalastusvälineet > Vavat

(eri malleista olemassa useita eri versioita erilaisia saaliskaloja varten):
TDR (trolling)
XFX
Joy
Vengeance
Alivio
Catana
Nexave
Sojourn
Exage
Forcemaster
Beastmaster
Technium
Aerocast
Speed master
Tribal
Aspire
Cardiff
Fireblood
Lesath
Kalastusvälineet > Kelat > Haspelikelat (avokelat)

AX
FX
Hyperloop
Alivio
Sidestab
Sienna
Seido
Catana
Solstace
Sedona
Sonora
Exage
Baitrunner
Symetre
Technium
Twinpower
Rarenium
Stradic
Saros
Aspire
Fireblood
Stella
Kalastusvälineet > Kelat > Hyrräkelat

Corvalus
Cardiff
Caenan
Citica
Curado
Chronarch
Calcutta
Calais
Dendou-Marou (sähköavusteinen kela)
Trinidad
Tekota
TR
Shimano Corsair CS 400 -hyrräkela
Tsingis Khan (albumi)

| Tsingis Khan Frederik |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1979
 Studio : Finnscandia-studiot, Helsinki
 Julkaistu: 1979   1991 (CD)
 Formaatti: LP-levy (FL 5071)   C-kasetti (FK 5071)   CD-levy (SAFCD 2072)
 Tuottaja(t): Esa Nieminen
 Tyylilaji: iskelmä, elektropop, disko
 Kesto: 38.21
 Levy-yhtiö: Finnlevy
 Levymerkki: Finnlevy   Safir (CD)
Listasijoitukset
  Suomi: 19. (heinäkuu 1979)
Frederikin muut julkaisut
| Tuu jo tangoon 1978 | Tsingis Khan 1979 | Kolmekymppinen 1980 |
Singlet albumilta Tsingis Khan
 ”Tsingis Khan” Julkaistu: 1979  ”Ii (siellä on se joki)” Julkaistu: 1979
Tsingis Khan on suomalaislaulaja Ilkka Sysimetsän eli Frederikin seitsemäs, vuonna 1979 julkaistu studioalbumi. Levyn tunnetuimpia kappaleita ovat ”Linda Linda” sekä nimikkokappale ”Tsingis Khan”, joka ylsi parhaimmillaan Suomen jukebox-listan neljänneksi ja singlemyyntilistan 14. sijalle. Juice Leskisen kirjoittama ”Ii (siellä on se joki)” ylsi puolestana jukebox-listan yhdeksänneksi.
Albumi menestyi hyvin ja Frederik sai siitä ensimmäisen kultalevynsä levymyynnin ylitettyään kultalevyrajan jo ilmestymisvuonnaan. Sitä on myyty noin 34 000 kappaletta ja on täten Frederikin myydyin levy.
Finnlevy julkaisi albumin vinyylilevynä ja C-kasettina. Vuonna 1991 albumi julkaistiin Safir-levymerkillä uudelleen vinyylilevynä ja ensimmäistä kertaa CD-levynä samoissa kansissa Kolmekymppinen-albumin (1980) kanssa.
Kappaleet

Tsingis Khan – 3.00 (alkup. ”Dschinghis Khan”, säv. Ralph Siegel, san. Bernd Meinunger, suom. san. Juha Vainio, sov. Esa Nieminen)
Torren yö – 3.38 (alkup. ”I Want to Go to Brazil”, säv. ja san. Grant Blair – Roberto Danova, suom. san. Raul Reiman, sov. Kalervo Halonen)
Ii (siellä on se joki) – 2.56 (säv. ja san. Juice Leskinen, sov. K. Halonen)
Miten raukea, rakkaani katseesi on – 3.38 (säv. Kurt Gräsbeck, san. Chrisse Johansson, sov. E. Nieminen)
Huuki hii, huuki haa – 3.06 (säv. E. A. Nyman, san. C. Johansson, sov. E. Nieminen)
Maria taikka Leena – 3.03 (alkup. ”Maria Madalena”, säv. Stan Regal – Afric Simone, san. A. Simone, suom. san. R. Reiman, sov. K. Halonen)
Linda Linda – 3.27 (alkup. ”Linda Linda”, säv. ja san. Michel Boesveld – Hans van Eijck – Peter Tetteroo, suom. san. C. Johansson, sov. K. Halonen)
Kun vanha suola janottaa – 2.34 (säv. Kim Kuusi, san. C. Johansson, sov. K. Halonen)
Sua kaikesta kiitän – 3.33 (säv. ja sov. K. Halonen, san. J. Vainio])
Se pure ei – 2.50 (alkup. ”Saboreando”, säv. trad., suom. san. C. Johansson, sov. K. Halonen)
Suutele mua – 3.08 (säv. K. Gräsbeck, san. R. Reiman, sov. K. Halonen)
Kuulu mulle silloinkin – 3.28 (säv. ja sov. E. Nieminen, san. R. Reiman)
Tekijät > Muusikot

Frederik (oik. Ilkka Sysimetsä) – laulu
Maarit Hurmerinta, Pave Maijanen ja Pepe Willberg – taustalaulu (”Ii (siellä on se joki)”)
Irina Milan – taustalaulu (1–6, 7–9, 11, 12)
Kalervo ”Kassu” Halonen – todennäköisesti kapellimestari (2, 3, 6–11), kosketinsoittimet (”Ii (siellä on se joki)”)
Esa Nieminen – todennäköisesti kapellimestari (1, 4, 5, 12)
Juha Björninen ja Janne Louhivuori – kitarat
Heikki ”Häkä” Virtanen – basso (1–3, 6–11)
Vesa Aaltonen – rummut (”Ii (siellä on se joki)”)
Roope Koistinen – tamburiini ((”Ii (siellä on se joki)”)
Tekijät > Tuotanto

Esa Nieminen / Finnlevy – tuottaja
Antti Joki ja Tom Vuori / Finnscandia-studiot, Helsinki – äänitys
Erik Uddström – valokuvat ja kansi
Intian Basari – rekvisiitta
Aiheesta muualla

Tsingis Khan discogs.com-sivustolla (englanniksi)
| n k Frederik |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Tulin, näin ja voitin...  En periks anna milloinkaan  Se jokin minulla on  Ramaya  Olen Dracula  Tuu jo tangoon  Tsingis Khan  Kolmekymppinen  Alta pois  Roadstar  Singapore  Vänrikki Skool  Poing Poing Poing  Frederik & Café Casablanca  Uhri rakkauden  Parhaat vuodet - Prinssi Frederik XIV  Killeri  Hulabaloo  Adios  Kuka sinä olet  Sä tulit koputtamatta  Täydet kympit  Pelimies  Äijäenergiaa  Ladyboy  Missä on jatkot? 
Kokoelmat:  Parhaat päältä  28 parasta  Pelkkää rautaa  2 alkuperäistä Tsingis Khan ja Kolmekymppinen  20 suosikkia – Tsingis Khan  20 suosikkia – Rensselit pykälään  30 hittiä! – Live  Kovimmat hitit  20 suosikkia – Se jokin sinulla on  Tuu jo tangoon – 35 vuotta rautaista Reetua  Nostalgia  Tähtisarja – 30 suosikkia (Frederik)  Tulin näin ja voitin, Kolmekymppinen  Suomidiskon Kuningas - Livenä Flamingo Clubilla  Finnhits 2012 kiertue  MatsoRakkautta 
Muuta:  diskografia
Niilo Sveninpoika

Niels Sveninpoika kuvattuna 1500-luvun kaiverruksessa
Niels Sveninpoika (tansk. Niels af Danmark) ; (n. 1065 – 25. kesäkuuta 1134) oli Tanskan kuningas vuosina 1104–1134.
Suku

Niels oli noin keskimmäinen kuningas Sven Estridinpojan ja tämän lukuisten jalkavaimojen ainakin 18 lapsesta, ja seurasi veljeään Eerik I Ejegodia valtaistuimelle. Hänen vanhempia veljiään olivat Harald Hein, Knuut Pyhä ja Olavi Hunger.
Kuningas

Näyttää siltä, ​​​​että Niels hallitsi maata yhdessä kuningattarensa Margrethen kanssa. Joka tapauksessa häntä kritisoitiin tästä aikalaistensa keskuudessa, mutta jotkut viittaavat siihen, että hän yritti pitää kuningasperheen koossa kaikesta huolimatta. Roskilden kronikka luonnehtii Nielsiä lempeäksi ja suorapuheiseksi mieheksi, joka ei kuitenkaan sopinut valtionhoitajaksi.
Nielsillä oli hedelmällinen yhteistyö kirkon kanssa. Hän edisti veljensä Knuut Pyhän -kulttia ja teki runsaasti lahjoituksia tälle omistetulle luostarille Odensessa. Nielsin kirkon kanssa tekemän yhteistyön luonteesta kertoo ehkä se, että hän oli ensimmäinen Tanskan kuningas, joka kuvaili itseään kuninkaaksi Jumalan armosta. Hänen aikalaiskirjeissään näkyy ensimmäistä kertaa, että kuninkaalla oli oikeus tanskalaiseen karjaan, eli mitä kukaan ei omista ja varsinkin niiden ihmisten perintöön, joilla ei ollut perillisiä. Hän lyötti rahoja, joissa kehuttiin rauhan turvaaminen maan satamissa.
Kuningas Niels laajensi kuninkaallista hallintoa. Hän järjesti hirdin eli kuninkaan seurueen uudelleen ja käytti hirdin miehiä virkamiehinä kuninkaankartanoiden (lisää tietoa ruotsinkielisellä sivulla ) ympärysalueilla, missä nämä keräsivät veroja ja edustivat kuningasta. Niels uskoi johtavia tehtäviä suurelta osin omille perheenjäsenilleen ja he toimivat myös hänen tärkeimpinä neuvonantajinaan. Siten vävy Ubbe Esbernsen asetettiin kaikkien saarten jaarliksi, sukulainen Erik hoiti Lolland-Falsterin puolustusta ja veljenpoika Knud Lavard oli kuninkaallisena prefektinä Schleswigissä, josta hän johti maan etelärajan puolustamista ja pysäytti vendien hyökkäykset.
Ulkopoliittisesti Niels kantoi huolta taistelemisesta vendejä vastaan, minkä vuoksi hän solmi liiton myös Puolan kanssa 1120-luvulla. Ruotsissa poika Magnus tuli äitinsä sukuverkoston perusteella Götanmaan kuninkaaksi.
Niels Sveninpojan hallituskausi oli pääosin rauhallista aikaa, mutta sen loppupuolella Tanska ajautui sisällissotaan. Puoliso Margareta Fredkullan kuoltua Nielskin alkoi jo olla iäkäs, nousi kysymys hänen seuraajastaan esiin. Nielsin ja Margaretan poika Maunu pelkäsi, että hänen serkkunsa Slesvigin herttua Knud Lavard saatettaisiin valita kuninkaaksi, koska Knud oli Maunua vanhempi. Knud oli suosittu ja osoittanut olevansa kyvykäs niin sodan kuin rauhankin asioissa. Hän oli lisäksi Saksan kuninkaan vasalli. Kun Knudin suosio kasvoi, Maunu surmasi hänet 7. tammikuuta 1131 Ringstedin lähellä, Haraldstedin metsässä. Knuutin velipuoli Eerik II Emune pyrki kostamaan surman. Fotevikin taistelussa vuonna 1134 Eerikin joukot löivät Niels Sveninpojan armeijan, ja Maunu sai surmansa. Niels pakeni Slesvigiin, mutta hänet surmattiin siellä pian taistelun jälkeen 25. kesäkuuta.
Avioliitot ja jälkeläiset

Hän avioitui n. 1104 Ruotsin kuningas Inge vanhemman ja kuningatar Helenan tyttären Margarete Fredkullan (1180-luku – 4. marraskuuta 1117) kanssa, joka oli Norjan kuningas Maunu Paljassäären leski. Heille syntyi kaksi lasta:
Inge Nielsinpoika, kuoli lapsena
Maunu Nielsinpoika Vahva.
Niels avioitui toisen kerran vuonna 1130 Ulvhild Håkansdotterin (n. 1095 – n. 1148) kanssa, joka oli norjalaisen Thjotta-suvun valtaherra Haakon Finnssonin ja tämän nimeltä tuntemattoman puolison tytär. Hän oli Ruotsin kuningas Inge II:n leski ja avioitui Nielsen kuoleman jälkeen vuonna 1134 kuningas Sverker I:n kanssa. Avioliitto Nielsin kanssa oli lapseton.
Nielsillä oli lisäksi yksi avioton lapsi Ingerid, joka avioitui jaarli Ubbe Esbernsenin, Knuut Suuren jälkeläisen kanssa.
Keltainen kirjasto

Keltainen kirjasto on Tammen kirjasarja, jossa julkaistaan käännöskirjallisuutta. Ensimmäinen teos, Alan Patonin Liian myöhään vesipääsky, ilmestyi vuonna 1954. Sarja sisältää yhteensä yli 500 kirjaa.
Keltaisen kirjaston perusti Tammen vuonna 1982 eläkkeelle jäänyt toimitusjohtaja Jarl Hellemann. Teossarjassa on 30 Nobel-palkittua kirjailijaa, joista muutamien teoksia on ilmestynyt sarjassa jo vuosia ennen palkinnon myöntämistä.
Sarjassa ilmestyy vuosittain 7–10 teosta. Kirjoista on tullut keräilykohteita, mikä on nostanut pienempinä painoksina ilmestyneiden teosten hintoja antikvaarisissa kirjakaupoissa. Uusia painoksia ilmestyy suosituista teoksista jatkuvasti, mutta keräilijät arvostavat juuri varhaisempia painoksia. Vuodesta 2009 alkaen sekä uudempia että vanhempia sarjan teoksia on julkaistu Keltaisina Pokkareina.
Historiaa ja kirjailijoita

Kirjasarjan alkaessa ilmestyä Suomessa elettiin sotien jälkeistä pula-aikaa. Kun tavaroista oli sotien jälkeisessä Suomessa pulaa, keskityttiin henkiseen kulttuuriin. Kirjojen painokset olivat suuria ja teoksia luettiin ahkerasti. Uusien kustantamoiden syntyä auttoi, ettei 1940 perustettu liikevaihtovero ulottunut aluksi kirjoihin. Kuin näin tapahtui 1940–1950-lukujen taitteessa, monet kustantamot lopettivat toimintansa.
Keltainen kirjasto on Suomen pitkäikäisin kirjasarja ja myös kansainvälisesti ainutlaatuinen ilmiö. Kun Boris Pasternak sai Nobelin palkinnon 1958, Tohtori Živago ilmestyi samana vuonna Juhani Konkan suomentamana. Kun John Steinbeck sai Nobelin palkinnon 1962, Keltaisessa kirjastossa oli ilmestynyt kolme hänen teostaan, Vihan hedelmät, Tyytymättömyyden talvi ja Helmi. Jo vuonna 1958 sarjassa oli ensimmäinen japanilainen teos, Yasunari Kawabatan Lumen maa. Kawabata sai Nobel-palkinnon kymmenen vuotta myöhemmin. Vuonna 1999 palkitun Günter Grassin teoksia on julkaistu sarjassa kaikkiaan kahdeksan. Myös vuonna 2007 palkitulta Doris Lessingilta julkaistiin sarjassa jo aiemmin ilmestynyt teos. Sarjan uusimmat nobelistit ovat Orhan Pamuk (2006), Herta Müller (2009), Tomas Tranströmer (2011), Alice Munro (2013) sekä Kazuo Ishiguro (2017). Nobel-veikkausten kärjessä on viime vuosina ollut säännöllisesti japanilainen Haruki Murakami.
Sarjan perustaja Jarl Hellemann piti sen kulmakivenä James Joycen Odysseusta, jonka suomensi Pentti Saarikoski. Joycelta julkaistiin sarjassa myös teokset Dublinilaisia ja Taiteilijan omakuva nuoruuden vuosilta, josta tosin ensimmäinen painos ilmestyi jo ennen sarjan alkua, 1946.
Sarjan ajallinen takaraja on ensimmäinen maailmansota.
Kaksi sarjan teoksia valottavaa kirjoituskokoelmaa on ilmestynyt vuosina 1994 ja 2004. Vuonna 1986 on myös ilmestynyt Keltainen muistikirja sisältää sarjan lyhyen historian sekä tiedot 200 ensimmäisestä sarjan kirjasta, muutaman rivin tekstiä kunkin kirjan alusta ja tilaa kirjoja koskeville muistiinpanoille.
Nobel-palkitut Keltaisen kirjaston kirjailijat

Thomas Mann (1929)
William Faulkner (1949)
Ernest Hemingway (1954)
Boris Pasternak (1958)
Ivo Andric (1961)
John Steinbeck (1962)
Jean-Paul Sartre (1964)
Yasunari Kawabata (1968)
Aleksandr Solženitsyn (1970)
Pablo Neruda (1971)
Heinrich Böll (1972)
Saul Bellow (1976)
Isaac Bashevis Singer (1978)
Elias Canetti (1981)
Claude Simon (1985)
Wole Soyinka (1986)
Joseph Brodsky (1987)
Naguib Mahfouz (1988)
Toni Morrison (1993)
Kenzaburo Oe (1994)
José Saramago (1998)
Günter Grass (1999)
Orhan Pamuk (2006)
Doris Lessing (2007)
Herta Müller (2009)
Mario Vargas Llosa (2010)
Tomas Tranströmer (2011)
Alice Munro (2013)
Svetlana Aleksijevitš (2015)
Kazuo Ishiguro (2017)
Abdulrazak Gurnah (2021)
Kirjallisuutta

Keltainen muistikirja.  Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6711-4
40 vuotta laatua ja lukuelämyksiä: Keltainen kirjasto 1954-1994.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0490-7
Harju, Hannu (toim.): Ääntä ja vimmaa: Kirjoituksia 50-vuotiaasta Keltaisesta kirjastosta.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3110-6
Hellemann, Jarl: Kustantajan näkökulma: Kirjoituksia kirjallisuuden reunalta.  Helsingissä:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16145-8
Pyrhönen, Heta & Nyqvist, Sanna & Koivisto, Päivi (toim.): Keltaiset esseet. Keltainen kirjasto tutkijoiden silmin.  Helsinki:  Tammi, 2016.  ISBN 978-951-31-8926-6
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Keltainen kirjasto on Wikiaineistossa
Keltaisen kirjaston teokset
Nobel-palkitut Keltaisen kirjaston kirjailijat Tammen sivuilla.
Jenni-Maarit Koponen: 55-vuotias Keltainen kirjasto toi suomalaisille Hemingwayn ja Greenen. Radion kulttuuriuutiset 5.10.2009.
Kaksoiseläin

| Kaksoiseläin |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Laakamadot Platyhelminthes
Luokka::  Kidusmadot Monogenea
Lahko::  Mazocraeidea
Heimo::  Diplozoidae
Suku::  Diplozoon
Laji::  paradoxum
Kaksiosainen nimi
 Diplozoon paradoxum  von Nordmann, 1832 
Katso myös
   Kaksoiseläin Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaksoiseläin (Diplozoon paradoxum) on kidusmatojen luokkaan ja laakamatojen pääjaksoon kuuluva eläinlaji. Se on loinen, joka elää särkikalojen kiduksissa.
Kaksoiseläimen täysikasvuinen yksilö koostuu kahdesta pysyvästi toisiinsa kiinni kasvaneesta yksilöstä. Siitä muodostuu X- tai H-kirjaimen muotoinen yksilö, jonka pituus on 8–10 millimetriä.
Täysikasvuisen yksilön muodostuminen vaatii, että kaksi toukkavaiheen yksilöä yhdistyy toisiinsa. Jos toukkavaiheen yksilö ei yhdisty toisen yksilön kanssa, se menehtyy talven aikana. Toisiinsa yhdistyneet yksilöt kehittyvät täysikasvuisiksi ja saavuttavat sukukypsyyden seuraavana keväänä.
Kaksoiseläintä tavataan makean veden vesistöissä Euroopassa ja mahdollisesti Aasiassa. Se elää loisena särkikalojen kiduksissa, ja sitä on tavattu muun muassa lahnalla.