stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johan Stråhlman

Johan (Johannes Caroli) Stråhlman (23. huhtikuuta 1749 Valkjärvi – 16. tammikuuta 1840 Valkjärvi) oli suomalainen kirkkoherra, opettaja ja kielentutkija.
Henkilöhistoria

Stråhlmanin vanhemmat olivat Valkjärven kirkkoherra Karl Stråhlman (1719–1778) ja Katarina Susanna Allenius. Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1767. Stråhlman vihittiin papiksi Viipurin hiippakunnassa 1780. Hänestä tuli teologian tohtori 1818.
Stråhlman oli Viipurin katedraalikoulun alikonrehtorina vuodesta 1769 ja konrehtorina vuodesta 1773. Valkjärven kirkkoherrana hän oli vuodesta 1780. Stråhlmanista tuli lääninrovasti 1796 ja vuonna 1803 hänet nimitettiin Viipurin tuomiorovastiksi ja tuomiokapitulin esimieheksi mutta hän ei ottanut tehtäviä vastaan, koska Viipurin kirkkoherraksi oli hänen sijastaan nimitetty toinen henkilö. Vuonna 1817 Stråhlman oli synodaaliväitöksen varapreeses pappeinkokouksessa Porvoossa.
Stråhlman laati saksaksi suomen kieliopin Finniselle Sprachlehre (1816), jonka hän julkaisi tekijänimellä Johan Strahlmann. Tästä kirjasta tšekkiläinen kirjailija Josef Holeček opetteli suomea, ennen kuin ryhtyi kääntämään Kalevalaa[lähde? ].
Stråhlman oli naimisissa 1779–1833 Elisabet Tavastin (k. 1833) kanssa. Heidän poikiaan olivat Taipalsaaren kirkkoherra Karl Teodor Stråhlman (1782–1819), Säämingin kirkkoherra Johan Niklas Stråhlman (1784–1864), Venäjän siirtomaiden sotilasinsinöörijoukkojen kenraalimajuri Peter Emanuel Stråhlman (1794–1855), tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen asessori, laamanni Adolf Eberhart Stråhlman (1809–1868) ja Valkjärven kappalainen Georg Ulrik Stråhlman (1800–1847).
Teoksia

Finnische Sprachlehre für Finnen und Nicht-Finnen : mit Beziehung auf die Aehnlichkeit der finnischen Sprache mit der ungarischen, und einem Anhange von finnischen Idiotismen und Vergleichung der finnischen und ungarischen Etymologie, mit einem Auszuge in diesen Sprachen verwandter Wörter, verfasst von Johann Strahlmann. St. Petersburg, bei M. C. Iversen 1816
Sorge-qwäde öfver doctorinnan fru Elisabeth Stråhlmans född Tavast, dödliga frånfälle, stäldt till deltagande slägtingar och wänner vid hennes begrafning å Walkjärvi prestegård, den 29 januarii 1834, af dess bedröfvade make Johan Stråhlman. Anders Cederwaller, Wiborg 1834 (Teos digitoituna Doriassa)
Aiheesta muualla

Johan Stråhlmanin elämäkerta Kansallisbiografiassa
Henry Ford II

Henry Ford II (oikealla)
Henry Ford II (4. syyskuuta 1917 Detroit, Yhdysvallat – 29. syyskuuta 1987 Detroit) oli yhdysvaltalainen autotehtailija, joka tunnetaan parhaiten Ford Motor Companyn johtamisesta. Hänen isänsä oli Fordin edellinen johtaja Edsel Ford ja isoisänsä yhtiön perustaja Henry Ford.
Ford kävi Yalen yliopistoa, mutta jätti opintonsa kesken vuonna 1940 työskennelläkseen Ford Motor Companyssa, jota tuolloin johti hänen isänsä Edsel Ford. Ford ei ehtinyt kuitenkaan olla pitkään yhtiön palveluksessa, sillä hän värväytyi jo seuraavana vuonna Yhdysvaltain laivastoon. Fordin sotilasura jäi kuitenkin kesken, kun Edsel vuonna 1943 yllättäen kuoli ja Henry Ford II vapautettiin tämän johdosta asepalveluksesta.
Fordista tuli ensin Ford Motor Companyn varapääjohtaja ja jo vuonna 1945 yhtiön pääjohtaja. Yhtiö oli Fordin tullessa pääjohtajaksi pahoissa vaikeuksissa, mutta Ford onnistui kymmenessä vuodessa kääntämään yhtiön jälleen kannattavaksi. Fordin merkittävimpiä päätöksiä yhtiön pääjohtajana olivat yrityksen henkilöstöjohtaja Harry Bennettin (joka tunnettiin kiivaana ammattiliittojen vastustajana) irtisanominen ja lahjakkaiden analyytikkojen, niin kutsuttujen ”taikurilasten” (whiz kids), palkkaaminen yrityksen palvelukseen. Yksi Fordin palkkaamista analyytikoista oli Robert S. McNamara, josta myöhemmin tuli koko yhtiön pääjohtaja.
Henry Ford II:n aikana Ford julkaisi muun muassa suositut Mustang- ja Thunderbird-automallinsa. Myös yhtenä automaailman suurimmista epäonnistumisista tunnettu Edsel julkaistiin Ford II:n valtakaudella.
Henry Ford II kuoli 29. syyskuuta 1987 Detroitissa.
Hovig Demirjian

| Hovig Demirjian |
| --- | --- |
 Hovig vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. tammikuuta 1989 (ikä 35) Nikosia, Kypros
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Hovig
Aktiivisena:  2009–
Tyylilajit:  pop, soul
Soittimet:  laulu, kitara, piano
Levy-yhtiöt:  Warner Music Group 
Aiheesta muualla
www.hovig-music.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Hovig Demirjian (kreik. Χόβιγκ Ντεμιρτζιάν, Chóvigk Ntemirtzián, arm. Հովիկ Դեմիրճյան, s. 3. tammikuuta 1989 Nikosia, Kypros), on kyproslais-armenialainen laulaja. Hän edusti Kyprosta vuoden 2017 Euroviisuissa kappaleella "Gravity".
Demirjian on yrittänyt edustaa Kyprosta kaksi kertaa aikaisemmin: vuosina 2010 ja 2015. 21. lokakuuta 2016 kuitenkin ilmoitettiin, että hän tulisi edustamaan maataan vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa Kiovassa.
Elämä ja ura

Demirjian (tai Demirdjian) syntyi 3. tammikuuta 1989 Nikosiassa, Kyproksella, ja hän on armenialaista syntyperää. Hovig opiskeli markkinointia ja työskenteli bisnes-uralla, mutta luovutti nopeasti tullakseen laulajaksi. Hän opiskeli kitaran ja pianon soittoa, sekä opiskeli jazzia ja laulua. Hovigin ensimmäinen suuri saavutus oli 2. sija musiikkikilpailussa, Larnakassa. Hänestä tuli hyvin tunnettu nimellä "Musiikin sanansaattaja". 1. kesäkuuta 2009 hän julkaisi ensimmäisen kappaleensa ”Den moú milás - istoría échei teleiósei” (kreik. ”Δεν μού μιλάς - ιστορία έχει τελειώσει”).
Käännös suomeksi
Himalia (mytologia)

Himalia oli kreikkalaisessa mytologiassa nymfi, joka asui Rodoksen saarella. Zeus saapui saarelle kukistamaan gigantteja, mutta siellä ollessaan antautui suhteeseen Himalian kanssa. Tämä synnytti hänelle kolme poikaa: Spartaios, Kronios ja Kytos.
Himanen

Himanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Hannu Himanen (s. 1951), diplomaatti
Juhana Himanen (1770–1819), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Kalle Himanen (1904–1957), lähetyssaarnaaja, kirkkoherra ja kirjailija
Pekka Himanen (s. 1973), filosofi
Toivo Himanen (1905–1960), päätoimittaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Helmuth von Moltke

Kreivi von Moltke
Helmuth Karl Bernhard von Moltke (26. lokakuuta 1800 Parchim, Mecklenburg-Schwerin – 24. huhtikuuta 1891 Berliini, Saksan keisarikunta) oli preussilainen kreivi ja sotamarsalkka, josta tuli vuonna 1857 Preussin yleisesikunnan päällikkö. Hän johti operaatioita kaikissa Preussin käymissä sodissa 1860- ja 1870-luvuilla, ja osoittautui yhdeksi maailmanhistorian kyvykkäimmistä sotapäälliköistä.
Nuorena Helmuth von Moltke kävi kuusi vuotta kadettikoulua Kööpenhaminassa, kun hänen isänsä asui Tanskaan kuuluneessa Holsteinissa. Hän erosi Tanskan armeijasta 22-vuotiaana ja meni Preussin palvelukseen. Sotapäällikkönä von Moltke käytti operaatioissaan mielikuvitusta ja toteutti ne nopeasti, täsmällisesti ja suunnitelmallisesti. Monia Moltken kehittämiä malleja organisaation hierarkioista opetetaan vielä nykyään, sotakorkeakoulujen lisäksi myös esimerkiksi kauppakorkeakouluissa. Moltken veljenpoika, Helmuth Johannes Ludwig von Moltke, oli Saksan yleisesikunnan päällikkö vuosina 1906–1914.
Helmuthin pojanpoika, Helmuth James von Moltke, puolestaan vastusti kansallissosialismia, osallistui Hitlerin vastaiseen salaliittoon ja teloitettiin 1945.
Otto von Bismarck, Albrecht von Roon ja Helmuth von Moltke
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helmuth von Moltke Wikimedia Commonsissa
Hopeaviistäjä

| Hopeaviistäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Aphrodroma
Laji::  brevirostris
Kaksiosainen nimi
 Aphrodroma brevirostris  (Lesson, 1831) 
Katso myös
   Hopeaviistäjä Wikispeciesissä   Hopeaviistäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aphrodroma brevirostris
Hopeaviistäjä (Aphrodroma brevirostris) on ulappaliitäjien heimoon kuuluva valtamerilintu. Sen taksonomia on epäselvä, ja sen suku on joko Pterodroma, Aphrodroma tai Lugensa. Sen elinympäristö käsittää Atlantin ja Intian valtameren eteläisiä saaria Tristan da Cunhasta Prinssi Edwardin saarille, Crozetsaarille ja Kerguelenille. Populaation koko on noin miljoona yksilöä. René-Primevère Lesson kuvaili lajin holotyypin mahdollisesti Hyväntoivonniemeltä 1831.
Henry Fordin Säätiö

Henry Fordin Säätiö on suomalainen vuonna 1947 perustettu moottoriliikenteen ja koneellisen maatalouden tutkimusta edistävä tukeva säätiö. Sen perustivat Sakari Tuomioja ja Magnus Rydman.
Aiheesta muualla

Kotisivu
Itaipun pato

| Itaipun pato |
| --- | --- |

Valtio:  Brasilia ja Paraguay 
Sijainti:  Hernandarias (en) ja Foz do Iguaçu 
Koordinaatit:  25°24′29″S, 54°35′24″W
Rakentaminen alkoi:  1971 (joulukuu) 
Vihkiminen:  5. toukokuuta 1984 
Valmistunut:  1984 (toukokuu) 
Kustannus:  19,6 miljardia dollaria 
Suunnittelija:  Comissão Mista Brasil-Paraguai (d) 
Omistaja:  Itaipu Binacional
Operaattori:  Itaipú Binacional (en) 
Pato
Tyyppi:  gravitaatiopato, lamellipato, maapato 
Vesistö:  Río de la Platan vesistö
Joki tai koski:  Paraná
Valuma-alue:  1 350 000 km²  
Korkeus:  196 m  
Pituus:  7 919 m  
Tilavuus:  12 300 000 m³  
Juoksutusvirtaama:  62200 m³/s 
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Itaipun tekojärvi
Pituus:  170 km 
Leveys:  12 km 
Pinta-ala:  1 350 km²  
Sääntelytilavuus:  29 km³ 
Voimalaitos
Pudotuskorkeus:  118 m  
Turbiinit:  20 × 700 MW 
Kapasiteetti:  14 000 MW  
Vuosituotanto:  98585 GWh (2013) 
 fiItaipun pato 
Verkkosivut:  www.itaipu.gov.py ja www.itaipu.gov.br 
Commons:  galleria luokka
Itaipun voimalaitos (port. Itaipu, esp. Itaipú) on Brasilian ja Paraguayn välisessä Paranájoessa oleva sähkövoimalaitos. Laitos käsittää kaksikymmentä 700 MW:n turbiinia, joista kumpainenkin maa omistaa puolet. Paraguayssa sähköverkon taajuus on 50 Hz ja Brasiliassa 60 Hz. Paraguay ei kuitenkaan pysty käyttämään koko osuuttaan omistamastaan voimalaitoksesta, vaan valtaosa tehosta johdetaan Brasilian puolelle. Maiden sähköverkkojen taajuuserosta johtuen joudutaan Paraguayn puolelta tuleva teho tasasuuntaamaan ja vaihtosuuntaamaan Brasilian verkolle sopivaan 60 Hz:n taajuuteen.
Taustaa

Idea patohankkeesta syntyi Brasiliassa 1960-luvulla, kun maan asukasluku yli tuplaantui lyhyessä ajassa ja talous kasvoi vauhdikkaasti. Brasilia alkoi etsiä uusia energiamuotoja tyydyttämään kasvavan energiantarpeen, ja päätyi vesivoimaan, sillä Brasilialla sitä on omasta takaa. Ajatuksena oli rakentaa jättiläispato, joka kattaisi merkittävän osan Brasilian sähköntuotannosta. Ainoa toimiva paikka jättiläispadolle löytyi kuitenkin Paranájoesta Paraguayn rajalta. Pian aloitettiin neuvottelut vanhan vihollisvaltion kanssa, ja historiallinen sopimus patohankkeesta allekirjoitettiin 22. heinäkuuta 1966.
Rakentaminen

Padon rakentaminen saatiin kuitenkin aloitettua vasta 1975. Rakentamiseen kului yhdeksän vuotta ennen kuin voimalaitos saatiin toimimaan. Rakentamisella oli suuri vaikutus lähialueeseen. Paranájoen kulkureittiä oli hetkeksi siirrettävä, ja tämä toteutettiin 1978. Padon pystytykseen kulutettiin yli 12 miljoonaa kuutiota betonia ja tarpeeksi terästä 380 Eiffel-torniin. Korkeimmillaan se kohoaakin 196 metriin, joka vastaa 65-kerroksista rakennusta. Rakennustöihin tarvittiin hyvin paljon työmiehiä, eikä lähistöllä ollut mitään suuria väestökeskuksia. Niinpä kymmeniä tuhansia brasilialaisia eri puolilta maata tuotiin alueelle, mikä kasvatti pieniä kaupunkeja räjähdysmäisesti.
Tekojärvi alkoi täyttyä 13. lokakuuta 1982, ja se oli valmis kaksi viikkoa myöhemmin. Vedenpinta nousi 100 metriä tuona aikana. Valtavan tekojärven alta piti siirtää noin 42 000 asukasta pois. Suurin osa muutti vapaaehtoisesti valtion antaman takuurahan turvin.
Viimeinkin vuonna 1984 laitos oli täysin valmis ja pystyi aloittamaan toimintansa.
Tuotanto

Itaipun vuosittainen sähköntuotanto vastaa suurin piirtein koko Suomen kulutusta, joka on 85 TWh. Hyvänä vesivuonna tuotetaan selvästi yli 90 TWh. Padolla katetaankin yli 90 prosenttia Paraguayn ja noin 20 prosenttia Brasilian sähköntarpeesta. Itaipun sähkötehon odotetaan edelleen kasvavan tehonkorotusten myötä.
Sähköä Itaipussa jauhaa 20 kappaletta 700 MW:n turbiineja. Vertailun vuoksi yksikin niistä tuottaisi helposti sähköt koko Helsingille. Jokainen turbiineista nielaisee täysteholla käydessään seitsemänsataa tonnia vettä sekunnissa. Voimalaitoksen tuotannolla vältetään vuosittain kymmenien miljoonien hiilidioksiditonnien päästöt.
Itaipu oli maailman suurin voimalaitos vuoteen 2012 asti, kunnes Kolmen rotkon pato Kiinassa ohitti sen.
Ongelmat

Tekojärven alle jäi lukuisia maatiloja, joiden asukkaiden täytyi muuttaa ennen järven täyttämistä.[lähde? ] Alueella eläneet alkuperäiskansat menettivät elinalueitaan ja perinteisiä elinkeinojaan. Voimalaitosyhtiö rohkaisi heitä kasvattamaan kalaa tekoaltaassa pienenevän kalansaaliin ja viljelymahdollisuuksien tilalle.
Myös ympäristövaikutuksista oltiin huolissaan. Biodiversiteetin ylläpitämiseksi patoaltaan rantoja kiertää suojelualue. Ympäristölainsäädännön mukaan jokivarteen pitää jättää 30 m suojakaistale luonnontilaista metsää. Tekojärven suojelualue on yhdistetty läheisiin kansallispuistoihin ekologisten käytävien avulla, joita pitkin eläimet pääsevät kulkemaan maanteiden yli ja viljelysalueiden ohi.
Paranajokeen on rakennettu 10 km pitkä, 120 m korkea kutuporras tai kanava, jotta kalat pääsevät kutemaan voimalaitoksen ohi. Tämä on tärkeää jotta kalojen perimä tekojärvessä ei kehity liian yksipuoliseksi. Yli 130 kalalajin on havaittu kulkevan kanavaa pitkin.
Ehkä erikoisimman huolen esitti Argentiina, joka vuonna 1979 epäili, että Brasilia voisi avata sotatoimena tulvaportit hukuttaakseen Buenos Airesin. Siitä lähtien Argentiina otettiin mukaan kolmanneksi osapuoleksi patoa koskevissa sopimuksista.
Huomioita

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Tieto on saatu wikipedian englanninkielisestä artikkelista en:Itaipu Dam.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itaipun pato Wikimedia Commonsissa
(Arkistoitu – Internet Archive)
Itaipu Binacional
Yksityiskohta padosta. Valkoiset putket kuljettavat turbiineihin vettä.
Itaipun pato ilmakuvassa.
Hunain ibn Ishaq

Hunain ibn Ishaq.
Hunain ibn Ishaq (arab. أبو زيد حنين بن إسحاق العبادي‎, Abū Zaid Ḥunain ibn ’Isḥāq al-‘Ibādī;  lat. Johannitius) (809–873) oli nestoriolais-/assyrialaiskristitty tieteilijä ja lääkäri, joka tunnetaan ennen kaikkea antiikin kreikkalaisten filosofisten, luonnontieteellisten ja lääketieteellisten teosten kääntäjänä arabian kielelle. Hunayn kirjoitti kääntäneensä kreikasta 95 Galenoksen tekstiä syyriaksi ja 34 tekstiä arabiaksi.
Aiheesta muualla

Aprim, Fred: Hunein Ibn Ishak – (809–873 or 877) (englanniksi)
Tschanz, David W.: Hunayn bin Ishaq, The Great Translator (englanniksi)
Heloharjat

| Heloharjat |
| --- | --- |
 Nukkaheloharja (Schizogyne sericea)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Heloharjat Schizogyne  Cass.
Katso myös
   Heloharjat Wikispeciesissä   Heloharjat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Heloharjat (Schizogyne) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun kuuluu vain kolme lajia.
Lajeja

Schizogyne glaberrima – kaljuheloharja
Schizogyne obtusifolia
Schizogyne sericea – nukkaheloharja
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Schizogyne
Ibrahim Ismail Chundrigar

| Ibrahim Ismail Chundrigar |
| --- | --- |

Pakistanin pääministeri
 17. lokakuuta – 11. joulukuuta 1957  
Edeltäjä:  Huseyn Shaheed Suhrawardy
Seuraaja:  Feroz Khan Noon
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1897 Godhra, Gujarat, Brittiläinen Intia
Kuollut: 26. syyskuuta 1960 Lontoo,Britannia
Ammatti:  juristi
Tiedot
Tutkinnot:  Bombayn yliopisto
Ibrahim Ismail Chundrigar (1897–1960) oli pakistanilainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä 17. lokakuuta – 11. joulukuuta 1957.
Chundrigar  valmistui Bombayn yliopistosta ja alkoi toimia juristina vuonna 1920. Hän toimi Bombayn valtuustoissa, ja kun Pakistan itsenäistyi, hänet valittiin sen ensimmäiseen hallitukseen kauppa- ja teollisuusministeriksi. Kun Huseyn Shaheed Suhrawardy erosi pääministerin paikalta, Chundrigaria pyydettiin muodostamaan uusi hallitus. Hän johti neljän puolueen koalitiohallitusta vajaat kaksi kuukautta.
Henkilöstöhallinto

Henkilöstöhallinto on organisaatiossa harjoitettavaa työntekijöihin liittyvää hallintoa, josta englanniksi käytetään käsitteitä personnel administration ja human resources (HR). Henkilöstöhallinnon tarkoituksena on maksimoida työntekijän työteho ja minimoida työntekijöiden vaihtuvuus sekä huolehtia heidän osaamisestaan.
Henkilöstöhallinto perustuu siihen, että työntekijät ovat yrityksen arvokkaimpia tuotannontekijöitä ja samalla kalleimpia, joten heitä voidaan joutua myös vähentämään yhteistoimintamenettelyllä. Henkilöstöhallinnon tehtäviä ovat kunkin työtehtävän luokittelu, työnkuvan määrittely, työtehtävässä menestymisen arviointi ja siihen perustuva palkkaus. Englanninkielinen lyhenne POSDCORB (Planning, Organizing, Staffing, Directing, Co-Ordinating, Reporting and Budgeting) kuvaa henkilöstöhallinnon eri tehtäviä. Lisäksi henkilöstöhallinto on osavastuussa  työterveyshuollosta, jotta työntekijöiden terveys pysyy hyvänä ja yrityksen siitä aiheutuvat kustannukset pieninä.
Henkilöstöhallintoa hoitavaa yrityksen osastoa kutsutaan yleisesti henkilöstöosastoksi tai HR-osastoksi. Huolellisen henkilöstövalinnan avulla pyritään välttämään virherekrytointeja, jotka tulevat organisaatiolle kalliiksi.
Kirjallisuutta

Armstrong, M., Armstrong's handbook of human resource management practice (11th ed). Kogan Page, London and Philadelphia (2009)
Boxall & Purcell, Strategy and Human Resource Management, Palgrave
Mathis & Jackson & Valentine. Human Resource Management.
Meija & Balkin & Cardy, Managing Human Resources (8th Ed)
The Oxford Handbook of Work Engagement, Motivation, and Self-Determination (2014)
Cascio & Aguinis, Applied Psychology in Human Resource Management
Johannes Aavik

Johannes Aavik.
Johannes Aavik, kirjailijanimi Randvere (8. joulukuuta 1880 Pöide, Saarenmaa – 19. maaliskuuta 1973 Tukholma, Ruotsi) oli virolainen kielitieteilijä ja viron kielen uudistaja.
Historia > Uran alkuvaiheet

Aavik kävi 1888–1902 koulua Kuressaaressa saksankielisessä kimnaasissa. Hän osallistui siellä nuorten kirjallisuuspiiriin, joka julkaisi käsinkirjoitettua lehteä. Aavik hyödynsi siihen Juhani Ahon kirjoittamia lastuja. 1902 Aavik lähti kahdeksi vuodeksi opiskelemaan Tarton yliopistoon, jossa hän tutustui tuleviin nooreestiläisiin, mm. Gustav Suitsiin ja Friedebert Tuglasiin. 1903 Aavit lähti Ukrainaan jatkamaan opintoja Nežinin historiallis-kielitieteellisessä instituutissa. Ukrainassa hän kirjoitti 1904 Georg Brandesille ranskankielisen katsauksen viron uudempaan kirjallisuuteen. Hän kirjoitti Noor-Eestin ensimmäiseen albumiin 1905 muun muassa viron kirjakielen täydentämisen keinoista.[lähde? ]
Historia > Helsingin yliopistoon

1906 hän siirtyi opiskelemaan Helsingin yliopistoon. Tällöin hän tutustui Juhani Ahoon, jolta pyysi lupaa vironkielisen lastuvalikoiman julkaisemiseen. 1907 Aavik julkaisi Ahon lastuista valikoiman Laastud, Väljavalik I. 1909 ilmestyneessä Noor-Eestin III albumissa oli Aavikin kaukokirjallinen teos Ruth' kirjailijaniemellä J. Randvere (näköispainos 1980). 1910 Aavik valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi; pro gradu -tutkielma oli ranskalaisesta kirjailijasta Paul Bourget'sta. Hän julkaisi vuonna 1911 Villem Grünthalin kanssa toisen valikoiman Ahon lastuja, Laastud II. Aavikin vironnos teoksesta Yksin ilmestyi vuonna 1912.[lähde? ]
Historia > Kielenuudistusliike

Aavik oli viron kielenuudistusliikkeen keulahahmo. Hän esitteli liikkeen teoreettiset perusteet vuonna 1924 kirjassaan Keeleuuenduse äärmised võimalused. Hän toi viron kieleen paljon uusia sanoja kansankielestä ja suomesta ja loi yhdyssanoja ja johdoksia, joista osa on edelleen käytössä. Hän halusi korvata viron ü-kirjaimen y:llä.[lähde? ][lähde? ]
Historia > Pako Ruotsiin

Syksystä 1940 lähtien Aavik asui Nõmmella. Vuonna 1944 hän pakeni Ruotsiin, jossa hän työskenteli arkistotyöntekijänä, kääntäjänä ja kieliartikkeleiden ja koulukirjojen kirjoittajana Tukholmassa. Vuosina 1960-1962 hän oli Ruotsin Viron-valtuuskunnan edustajana. Hän kuoli Tukholmassa. Hänet haudattiin siellä olevalle metsähautausmaalle.[lähde? ]
Hautakirjoitus

Haymarketin verilöylyn uhrien muistosanat.
Hautakirjoitus eli epitafi on hautakiveen, muistomerkkiin tai suurempaan monumenttiin kirjattu teksti, muistosanat kuolleelle ihmiselle. Epitafi voi tarkoittaa myös kirkon seinälle kiinnitettävää muistotaulua tai vainajalle omistettua lyhyttä muistorunoa.
Epitafi voi noudattaa vakiintunutta kaavaa, olla kirjallinen lainaus tai olla täysin omaperäinen teksti. Omaperäiset tekstit olivat varsinkin vanhastaan usein lyhyitä ja ytimekkään sukkelia, joskus jopa ironisia, hirtehishuumorin sävyttämiä tai nöyrtymiseen johdattavia viitaten ihmisen mitättömyyteen ajan ja iäisyyden edessä.
Vanhat hautakirjoitukset ovat historiantutkimuksen lähteitä. Rooman valtakunnan ajalta on löydetty yli 30 000 hautakirjoitusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta epitafit Wikimedia Commonsissa
Ibrahim Maalouf

Ibrahim Maalouf vuonna 2014
Ibrahim Maalouf (s. 5. joulukuuta 1980 Beirut) on libanonilais-ranskalainen trumpetisti ja säveltäjä. Hän on soittanut sekä länsimaista taidemusiikkia että jazzia, johon yhdistyvät monien eri genrejen ja libanonilaisen musiikin vaikutteet.
Maalouf on trumpetisti-isä Nassim Maaloufin ja pianistiäidin poika. Hän pakeni perheineen Pariisiin Libanonin sisällissodan aikana. Hän aloitti 7-vuotiaana trumpetinsoiton ja perinteisen arabimusiikin opiskelun. Hän esitti teininä usein Antonio Vivaldin, Henry Purcellin ja Tomaso Albinonin teoksia Euroopassa ja Lähi-idässä. Hänen tulkintansa Johann Sebastian Bachin toisesta brandenburgilaisesta konsertosta sai hyvän vastaanoton. Maurice André rohkaisi häntä omistautumaan ammattimuusikon uralle. Maalouf opiskeli viiden vuoden ajan Pariisin konservatoriossa ja aluekonservatoriossa. Hän osallistui samalla kansainvälisiin kilpailuihin ja soitti esimerkiksi Matthieu Chédidin, Arthur H:n ja Vincent Delermin levytyksillä.
Vuonna 2006 Maalouf pääsi opettamaan trumpetinsoittoa Aubervilliers–La Courneuven aluekonservatorioon. Hän sai myös kutsuja pitämään resitaaleja ja mestarikursseja Yhdysvaltoihin. Maalouf julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa (Diasporas) vuonna 2007. Hän on sittemmin julkaissut uusia albumeita, päässyt Christophe Trahandin Souffle!-elokuvan aiheeksi ja soittanut Stingin levyllä If on a Winter's Night (2009). Hän on tehnyt yhteistyötä myös muiden muassa Elvis Costellon, Oxmo Puccinon, Amadou & Mariamin ja UMO Jazz Orchestran kanssa.
Maalouf on toiminut säveltäjänä myös taidemusiikin alalla. Hänen tuotantoonsa kuuluu orkesteri- ja kuoromusiikkia, joiden lisäksi hän on esimerkiksi säveltänyt musiikin elämäkerralliseen elokuvaan Yves Saint Laurent. Maalouf on saanut monia palkintoja. Hänellä on Ordre National du Mériten ja Ordre des Arts et des Lettres'n ritarin arvot.
Hki

Lyhenne Hki voi tarkoittaa:
Helsinki, usein käytetty lyhenne Hki, Suomen pääkaupunki
Helsingin päärautatieasema, liikennepaikkalyhenne Hki,  rautatieliikennepaikka Suomessa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hki”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.