stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuulivoimalaitos
Tuuliturbiini > Vaaka-akselinen turbiini

Teollisessa tuulivoimatuotannossa käytetyt voimalat ovat yleensä vaaka-akselisia, joissa pyörii kolmisiipinen tuuliturbiini. Pienemmissä voimaloissa käytetään yleensä kaksi tai kolme siipeä. Jos tuulivoimaa tarvitaan myös heikolla tuulella, lisätään siipien lukumäärää  ja parhaiten tässä onnistuu, kun lopulta on peitetty liki puolet siipien pyyhkäisyalasta. Vaaka-akselinen tuuliturbiini tulee aina kääntää kohti tuulta, jotta se toimisi tehokkaasti. Suurissa tuulivoimaloissa tornin kääntävät sähkömoottorit kääntävät turbiinin tuulta kohti, mutta pienimmissä voimaloissa käytetään tuulessa kääntyvää pyrstöä turbiinin suuntaamiseen. Tuulivoimalan tuotantotehoa kasvatetaan lähinnä rakentamalla pitkäsiipisiä turbiineja. Silloin kasvatetaan myös tornin pituutta, jotta yletytään korkella voimakkaammin puhaltaviin tuuliin. Turbiini on aikaisemmin saattanut sijaita konehuoneen takanakin, mutta nykyään se asennetaan konehuoneen etu- eli tuulen puolelle. Vaaka-akseliset voimalat sijoitetaan avoimeen maastoon, esimerkiksi peltoaukeille, mäkien huipulle, rannikolle ja merelle.
Nordex N100, 2,5 MW.
Enercon E-126, 7,6 MW.
Vestas V164, 8 MW.
Haliade-X (prototyyppi), 12 MW
Kaksilapainen turbiini, 1978, New Mexico, USA.
Nelilapainen pienvoimala.
Tuulirengas suuntaa virtauksen kohti lapoja.
Pieni 5 kilowatin voimala Evance R9000.
Poikkeuksellinen siipiratkaisu.
Perinteinen ratkaisu vesipumpun tuulivoimaksi.
Tuuliturbiini > Pystyakselinen turbiini

Teollisessa tuulivoimatuotannossa pystyakseliset ratkaisut ovat harvinaisia. Pienemmissä voimaloissa turbiinin siipirakenteessa on joko kuppimainen tai pystysiipinen rakenne. Voimala toimii samalla tavalla tuulen suunnasta riippumatta. Niitä käytetään sellaisissa kohteissa, jossa voimantuotanto halutaan suunnata alaspäin. Tällöin generaattorit ja muut tehonsäätöön vaikuttavat laitteet sijaitsevat maanpinnalla. Pystyakseliset voimalat voidaan sijoittaa asutuksen keskelle, rakennusten katoille ja esimerkiksi telemastoihin.
Suurin pystyakselinen tuuliturbiini, Quebec, Kanada, 2008
Yksi voimala tuulivoimapuistossa Bochumissa Saksassa
Aeoluksen pistysiipinen voimala
Voimalan prototyyppi, 2014
Tuulivoimalan sähköntuotanto > Nimellisteho eli kapasiteetti

Maatuulessa tuulen nopeus kasvaa suuremmaksi, mitä korkeammalle mennään. Tämä johtuu maanpinnan epätasaisuudesta, puustosta ja rakennuskannasta. Tuulen sisältämä liike-energia on suoraan verrannollinen tuulen nopeuden kolmanteen potenssiin. Tämä tarkoittaa sitä, että esimerkiksi kun tuulen nopeus kaksinkertaistuu niin tuulen liike-energia kahdeksan kertaistuu (eli  2^{3}=8). Toisaalta voimalaitoksen siipien pyhkäisemä poikittaisala tuulen suuntaan nähden lisää talteen saatua energiaa. Pyyhkäisyyala on suoraan verrannollinen talteen saatuun energiamäärään. Kun esimerkiksi vaaka-akselisen tuulivoimalan tuuliturbiinin pyyhkäisemän ympyrän muotoisena alueen halkaisija kaksinkertaistuu, kasvaa pyyhkäisyala ja siten myös talteen saatava energia nelinkertaiseksi johtuen ympyrän hakaisijan ja pinta-alan välisestä suhteesta (eli  2^{2}=4). Koska useiden tuulivoimaloiden rakentaminen maksaa paljon, on pyritty hankkimaan muutama suuri voimalaitos ennemmin kuin monta pienempää voimalaa. Tällöin saadaan tuulivoiman perustamiskustannukset pienemmiksi.
Voimalaitoksen tuuliturbiinin suurin mahdollinen hyötysuhde on noin 16/27 (eli 59,3 %), kuten Albert Betzn mukaan nimetty Betzin laki väittää. Sen mukaan turbiinin tuulesta ottama liike-energia hidastaa tuulen nopeutta niin paljon, että sen turbiinin taakse aiheuttama vastapaine alkaa haitata tulevan ilman virtausta turbiinin läpi. Todellisessa voimalaitoksessa syntyy hukkaenergiaa laakereissa, voimansiirrossa, sähkön lämpöhäviöissä ja muussa energian muunnoksessa. Modernit tuulivoimalaitokset yltävät noin 35–45 % hyötysuhteeseen.
Tuulivoimaloiden tehontuotto ilmoitetaan nimellistehona, joka voidaan nimetä myös voimalan kapasiteetiksi. Tuulivoimalaitoksen nimellisteholla tarkoitetaan suurinta tuotantotehoa, joka voidaan saavuttaa vaarantamatta voimalan pitkäaikaista toimintaa. Esimerkiksi Suomessa vuonna 2020 asennettujen tuulivoimalaitosten keskimääräinen napakorkeus lähestyi 150 metriä ja niiden keskimääräinen nimellisteho 4,5 megawattia. 2020-luvun alun suurimpia ovat Vestasin 9,5 megawatin tuulivoimalaitokset . Prototyyppiasteella on edetty 15 megawatin  ja suunnitelmia on 16 megawatin laitoksista . Ylärajaa koon kasvulle ei tiedetä .
Tuulivoimalan sähköntuotanto > Vuosituotanto

Tuulivoiman vuosituotanto on mahdollista määrittää mittaamalla tuulivoimalan hetkittäinen sähköntuotto koko vuoden ajalta. Koska esimerkiksi tuuliolosuhteet ja sähköverkon energiantarve vaihtelevat suuresti, tuotetaan sähköä kantaverkkoon vaihtelevasti. Tuotantomäärät vaihtelevat voimaloittain niiden nimellistehon, hyötysuhteen, korjausvelan, tuuliolosuhteiden, sijaintinsa ja monien muiden seikkojen mukaan. Esimerkiksi Suomessa tuotettiin vuonna 2017 tuulienergiaa 4,8 terawattituntia eli 4 800 gigawattituntia noin 150 tuulipuiston ja noin 700 tuulivoimalan avulla. Voimaloiden yhteenlaskettu nimellisteho oli 2 044 megawattia, joten jakamalla vuosituotanto nimellisteholla saadaan huippukäyttöajaksi 2 350 tuntia. Yksittäiselle voimalalle tämä tarkoittaisi 2 350 tunnin sähköntuotantoa sen nimellisteholla. Tuotantoaika vastaisi 27 % vuoden sisältämästä tuntimäärästä.
Elinkaari > Toimintavarmuus ja huolto

2000-luvulla Suomen tuulivoimalat ovat olleet käyttökunnossa 90–96 % käyttöajastaan. Yksittäistä tuulivoimalaa huolletaan yleensä puolen vuoden välein, ja huoltoihin kuluu yhteensä noin 20 tuntia vuodessa turbiinia kohden. Suunnittelemattomiin käyttökatkoihin eli häiriöihin kuluu vuosittain 100–200 tuntia vuodessa laitosta kohden. Häiriöitä voi aiheutua esimerkiksi jäätyminen: voimansiirtoöljyt saattavat kangistua, jäätä voi kertyä lämmittämättömiin lapoihin tai tuulimittarit saattavat jumiutua tavalla, joka pysäyttää koko voimalan. Varsinaisia vikoja, jotka eivät korjaannu pelkällä uudelleenkäynnistyksellä, aiheutuu erityisesti lapakulman säätömekanismien ja vaihdelaatikkojen mutta myös hydrauliikan ja tehoelektroniikan ongelmista.
Elinkaari > Käyttöiän loppu

Voimala puretaan yleensä 25–30 vuoden iässä. Tällöin erityisesti turbiinin siivet tuottavat päänvaivaa. Siivissä ei käytetä vaarallisia aineita, eivätkä ne ole ongelmajätettä, mutta niiden koko ja rakennusmateriaali tekevät kierrätyksestä hankalaa. Siiven materiaalista pystytään hyödyntämään lähes 90 prosenttia sementin valmistuksessa. Lapojen sisältämä balsapuu voidaan leikata irti ja käyttää esimerkiksi eristemattojen valmistukseen.
Vuoteen 2022 mennessä Suomessa on purettu 45 tuulivoimalaa ja niiden perustus on jätetty paikoilleen kaikissa paitsi yhdessä tapauksessa. Betoni ei aiheuta luonnolle merkittävää haittaa, mutta teräksestä saattaa tihkua ruostetta pohjavesiin. Perustuksiin käytetty suuri määrä betonia ja terästä olisi mahdollista käyttää uudelleen. Perustusten purkamiseen suhtaudutaan eri maissa eri tavalla. Esimerkiksi Tanskassa perustusta on purettava metrin syvyyteen asti. Ranskassa perustusta on purettava paikasta riippuen 0,4–2 metrin syvyyteen. Italiassa vaaditaan perustusten täydellistä purkamista ja maa-alueen ennallistamista. Samoin Saksassa perustukset on purettava kokonaan, mutta ohjeistusta tulkitaan tapauskohtaisesti.
Tuulivoimahankkeiden alussa tuulivoimayhtiöt perustavat rahaston tai vakuuden, jolla purkamisesta syntyvät kustannukset on tarkoitus kattaa. Nämä vakuudet eivät kuitenkaan ole missään maassa niin korkeat, että ne riittäisivät kattamaan purkamisen kaikkia kustannuksia. Lisäksi purkamisesta syntyvä jätemäärä saattaa ylittää kierrätysjärjestelmän kapasiteetin.
Tuulivoimapuisto

Tuulivoimapuisto muodostuu lähekkäin sijoitetuista tuulivoimalaitoksista. Näiden sähköntuotanto ohjataan maakaapeleilla yhteiseen muuntamoon ja siitä edelleen sähköasemaan. Tuulivoimalassa tuotetun sähkön jännite vaihtelee valmistajan ja voimalan tyypin mukaan, mutta se on yleensä vain satoja voltteja. Muuntamossa jännite nostetaan yleensä 10–20 kilovolttiin, jotta sähkönsiirrossa ei kuluisi sähköä hukkaan. Pitkille matkoille tulee jännite nostaa vähintään 110 kilovoltin jännitteeseen, ellei jopa 400 kilovolttiin. Tämä tapahtuu tuulipuiston sähköasemalla. Tuulipuiston sähköasemalta on yleensä vielä matkaa kantaverkkoon, joten sieltä on rakennettava siirtolinja kantaverkon sähköasemalle.
Aiheesta muualla

Tuulivoiman sähköntuotanto (ajantasainen tieto)
Suomen Tuuliatlas (karttaliittymä)
Kolme erityyppistä turbiiniratkaisua animaationa: vertikaalinen Savonius, vaaka-akselinen ja kolmisiipinen sekä vertikaalinen Darrieus.
Siiven kiinnitys tuuliturbiinin nuppiin.
Perustuksen raudoitus ennen betonin valua.
Valun valmistuttua perustukseen kiinnitetään tornin alin osa..
Näkymä Vestaksen varastoalueen konehuoneita, tornin osia ja turbiinin nuppeja sisältävästä osastosta.
Konehuone odottaa paikalleen nostoa.
Konehuoneen asennus pienoisnosturilla.
Pääakselin, vaihdelaatikon ja levujarrun muodostama kokonaisuus nostetaan paikalleen.
Näkymä Vestaksen konehuoneen sähkögeneraattorista.
Tanskalaisen tuulivoimalaitoksen Vestas V150 tehonkäyrä. Tuulen käynnistysnopeus riittää sähköntuotannon aloittamiseen, nimellistuulennopeus antaa jo täyden tuotantotehon ja pysähtymisnopeus saa tuulivoimalaitoksen pysähtymään automaattisesti. Voimala ei voi tuottaa sähköä nimellistehoaan enempää.
Tuulennompeuden ja energiantuotannon suhde Lee Ranchin tuulivoimapuistossa. Histogrammi esittää mitattuja arvoja, kun taas käyrät ovat Weibull-jakauma tai Rayleigh-jakauma mitatuille keskiarvoille.
Tuulivoimaloiden hautausmaa.
Tuulivoimapuisto Eislebenissä.
Saka Finland

| Saka Finland Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2015
Toimitusjohtaja:  Petri Poukkula
Kotipaikka:   Oulu, Suomi
Toimiala:  moottoriajoneuvojen vähittäiskauppa
Liikevaihto:   571,6 milj. euroa (2022)
Liikevoitto:   29,9 milj. euroa (2022)
Henkilöstö:  381 (2022)
Kotisivu:  www.saka.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saka Finland Oy eli Saka (ent. Suomen Autokauppa Oy) on oululainen ajoneuvokaupan alalla toimiva yritys. Yritys aloitti vuonna 2015 avaamalla kolme toimipistettä. Vuonna 2017 yrityksen liikevaihto oli 91,1 miljoonaa euroa ja vuonna 2018 159,7 miljoonaa euroa. Vuonna 2022 liikevaihto oli 571 miljoonaa euroa ja yritys työllisti lähes 500 henkilöä. Vuonna 2024 Sakasta tuli Suomen suurin käytettyjen autojen kauppalähde?.
Vuonna 2019 Saka avasi autojen maahantuontia Suomeen helpottavan toimipisteen Tukholmaan. Yrityksen toimitusjohtajana on toiminut 1.7.2023 lähtien Petri Poukkula.
Sakalle on jaettu vuonna 2018 Oulun kaupungin yrittäjäpalkinto.
Kritiikkiä

Sakan toiminnasta tuli Kilpailu- ja kuluttajavirastolle alkuvuonna 2022 viidenneksi eniten valituksia, autoalan yrityksistä toiseksi eniten Kamuxin jälkeen. Vuonna 2023 Sakan toiminnasta tuli eniten valituksia Suomen autoliikkeistä.  Valitusten määrän suhteessa myytyjen autojen määrään Saka oli 2020-luvun alun tilastoissa alan kärjessä ja seuraavina Kamux, Jarmo Rinta-Jouppi Oy, Rinta-Joupin Autoliike Oy ja Delta Auto (nyk. Hedin Automotive).
Aiheesta muualla

Sakan kotisivut
Ferrari GTC4Lusso

| Ferrari GTC4Lusso |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Valmistaja:  Ferrari
Valmistusvuodet:  2016–2020
Korimalli:  3-ovinen shooting-brake
Luokka:  S-segmentti
Edeltäjä:  Ferrari FF
Tekniset tiedot
Moottori:  V8 V12
Iskutilavuus:  3,9–6,3 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto neliveto
Vaihteisto:  7-vaihteinen kaksoiskytkin
Ferrari GTC4Lusso on Ferrarin vuosina 2016–2020 valmistama kolmiovinen shooting-brake-korinen automalli, joka korvasi Ferrari FF:n. Malli esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2016.
GTC4Lusson voimanlähteenä on 6,3-litrainen V12-moottori, jonka teho on 680 hevosvoimaa. Voimansiirtona on seitsemänportainen kaksoiskytkinvaihteisto yhdistettynä nelivetoon.
Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2016 esiteltiin takavetoinen GTC4Lusso T, jossa on turboahdettu 3,9-litrainen V8-moottori teholtaan 610 hevosvoimaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferrari GTC4Lusso Wikimedia Commonsissa
Kathleen Wynne

| Kathleen Wynne |
| --- | --- |

Ontarion 25. pääministeri
 11. helmikuuta 2013 – 29. kesäkuuta 2018  
Edeltäjä:  Dalton McGuinty
Seuraaja:  Doug Ford
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1953 (ikä 71)  Toronto, Kanada
Puoliso:  Jane Rounthwaite
Tiedot
Puolue:  liberaalit
Aiheesta muualla
www.kathleenwynne.ca
Kathleen O’Day Wynne (s. 21. toukokuuta 1953 Toronto, Ontario) on kanadalainen poliitikko. Hän toimi vuosina 2013–2018 Ontarion pääministerinä ja Ontarion liberaalipuolueen puheenjohtajana.
Wynnellä on kielitieteen maisterin tutkinto Toronton yliopistosta ja kasvatustieteen maisterin tutkinto Toronton yliopiston alaisesta OISE-instituutista. Hän on opiskellut myös Harvardin yliopistossa konfliktien sovittelua. Ennen poliittista uraansa hän kiersi kymmenen vuoden ajan Ontarion kouluissa  opettamassa sovittelua ja työskenteli myös Toronton koululautakunnan jäsenenä.
Wynne valittiin ensimmäistä kertaa Ontarion parlamenttiin Don Valley Westin edustajana lokakuussa 2003. Vuonna 2006 hän nousi provinssin hallitukseen, jossa hän toimi opetusministerinä vuoteen 2010 asti ja liikenneministerinä 2010–2011. Tultuaan valituksi parlamenttiin kolmannelle kaudelle lokakuussa 2011 hän jatkoi tehtäviään ministerinä vastuullaan kunta-, kotitalous- ja alkuperäiskansoja koskevat asiat.
Tammikuussa 2013 Wynne valittiin Ontarion liberaalipuolueen johtajaksi ja pian tämän jälkeen Ontarion 25. pääministeriksi ja ensimmäiseksi naispääministeriksi. Kesäkuussa 2014 hänet valittiin pääministeriksi uudelle nelivuotiskaudelle liberaalien voitettua Ontarion parlamenttivaalit. Kesäkuussa 2018 liberaalit kärsi Ontarion parlamenttivaaleissa suuren tappion. Wynne ilmoitti heti vaali-iltana jättävänsä puoluejohtajan paikkansa. Hän jatkoi kuitenkin osavaltion parlamentin jäsenenä.
Wynne elää puolisoineen Pohjois-Torontossa. Hänellä on kolme lasta ja kaksi lastenlasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kathleen Wynne Wikimedia Commonsissa
FS Infernet (1899)

| Infernet |
| --- | --- |
 Infernet

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Gironde, Bordeaux
Kölinlasku:  joulukuu 1896
Laskettu vesille:  7. syyskuuta 1899
Palveluskäyttöön:  1900
Poistui palveluskäytöstä:  ajanut matalikolle 1910
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 428 t
Pituus:  95,00 m
Leveys:  12,00 m
Syväys:  5,39 m
Koneteho:  8 500 ihp
Nopeus:  20-20,5 solmua
Miehistöä:  235
Aseistus
Aseistus:  2 × 140 mm/45 -tykkiä 4 × 100 mm tykkiä 8 × 47 mm tykkiä 2 × 37 mm tykkiä
Infernet oli Ranskan laivaston D'Estrées-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Bordeauxista Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin joulukuussa 1896. Alus laskettiin vesille 7. syyskuuta 1899 ja otettiin palvelukseen 1900.
Palvelus

Alus ajoi matalikolle 22. marraskuuta 1910.
USS Columbia (C-12)

| USS Columbia |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Cramp and Sons, Philadelphia
Kölinlasku:  30. joulukuuta 1890
Laskettu vesille:  26. heinäkuuta 1892
Palveluskäyttöön:  23. huhtikuuta 1894
Poistui palveluskäytöstä:  21. elokuuta 1919
Loppuvaihe:  myyty 21. kesäkuuta 1922
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 468 t (standardi) 8 403 t (kuormattu)
Pituus:  125,91 m
Leveys:  17,73 m
Syväys:  6,88 m
Koneteho:  21 000 ihp
Nopeus:  23 solmua
Miehistöä:  383
Aseistus
Aseistus:  1 × 8"/40 Mark 5 -tykkiä 2 × 6"/40 tykkiä 8 × 4"/40 tykkiä 12 × 6 naulan tykkiä 4 × 1 naulan tykkiä 4 × .45" Gatling-konekivääriä 4 × 14" torpedoputkea
USS Columbia (runkonumerot C-12 ja CA-16) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1892 vesille laskettu Columbia-luokan panssarikansiristeilijä, joka luokiteltiin 17. heinäkuuta 1920 raskaaksi risteilijäksi runkonumerolla CA-16.
Valmistus

Alus tilattiin 30. kesäkuuta 1890 William Cramp and Sonsilta Philadelphiasta Pennsylvaniasta, missä köli laskettiin 30. joulukuuta 1890. Alus laskettiin vesille 26. heinäkuuta 1892 kumminaan neiti H. Morton ja otettiin palvelukseen 23. huhtikuuta 1894 päällikkönään George Watson Sumner.
Palvelus

Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin laivueeseen. Alus suojasi 30. heinäkuuta 1894 - 5. tammikuuta 1895 Yhdysvaltain etuja Karibialla. Kesällä 1895 alus vieraili Euroopassa, jossa se edusti kesäkuussa Yhdysvaltoja Kielin kanavan avajaisissa. Elokuussa alus palasi Yhdysvaltain itärannikolle ja se partioi läntisellä Atlantilla, kunnes se sijoitettiin reserviin 13. toukokuuta 1897 Philadelphian laivastontelakalla.
Yhdysvaltain ja Espanjan sodan alkaessa alus palautettiin palvelukseen 15. maaliskuuta 1898 päällikkönään John H. Moore. Se partioi 26. elokuuta saakka Yhdysvaltain itärannikolla ja Länsi-Intian saaristossa. Alus suojasi heinäkuusta 14. elokuuta saakka joukkojen kuljetuksia Puerto Ricoon sekä tuki saaren valtausta. Alus poistettiin palveluksesta 31. maaliskuuta 1899 Philadelphian laivastontelakalla ja siirrettiin reserviin.
Alus palautettiin palvelukseen 31. elokuuta 1902 päällikkönään Albert S. Snow. Alus oli New Yorkissa vastaanottoaluksena, kunnes se siirrettiin 9. marraskuuta 1903 Atlantin laivaston koulutuslaivueeseen. Alus poistettiin palveluksesta 3. toukokuuta 1907 Philadelphian laivastontelakalla, kunnes se palautettiin palvelukseen 22. kesäkuuta 1915 sukellusvenelaivueen lippulaivana päällikkönään Yates Stirling Jr. Tarkastettuaan useita itärannikon sukellusvenetukikohtia alus irrotettiin tehtävästään 19. huhtikuuta 1917 Yhdysvaltain julistettua sodan keskusvalloille.
Alus oli 21. huhtikuuta 1917 alkaen partiojoukkojen 5. laivueen lippulaivana, kunnes se siirrettiin heinäkuussa risteilijäosastoon suojaamaan saattueita. Alus ylitti 1. tammikuuta - 13. marraskuuta 1918 viidesti Atlantin suojatessaan saattueita Ranskaan. Alus siirrettiin 7. tammikuuta 1919 hävittäjävoimien 2. laivueen lippulaivaksi, jolloin se purjehti itärannikolla ja Karibialla. Alus vapautettiin lippulaivan tehtävistä 29. toukokuuta.
Alus luokiteltiin 17. heinäkuuta 1920 raskaaksi risteilijäksi runkonumerolla CA-16. Se poistettiin palveluksesta 29. kesäkuuta 1921 Philadelphian laivastontelakalla. Alus nimettiin 17. marraskuuta Old Columbiaksi ja myytiin 26. tammikuuta 1922.
Raekallio

Raekallio  on muun muassa seuraavien merkittävien suomalaisten sukunimi:
Dagmar Hagelberg-Raekallio (1871–1948), laulaja
Ilmari Raekallio (1896–1952), toimittaja, taidemaalari, säveltäjä ja sanoittaja
Johannes Raekallio (1866–1936), toimittaja ja virkamies
Jyrki Raekallio (1929–1988), lääkäri, professori
Matti Raekallio (s. 1954), pianisti ja professori, Jyrki Raekallion poika
Raisa Raekallio (s. 1978), taidemaalari
Reijo Raekallio (s. 1950), taidemaalari
Valtteri Raekallio (s. 1982), koreografi ja tanssija, Matti Raekallion poika.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Hitachi-Ōta

| Hitachi-Ōta (常陸太田市) |
| --- | --- |
 Ryūjinin riippusilta
 lippu:  symboli
 Hitachi-Ōtan sijainti Ibarakin prefektuurissa
 Hitachi-Ōta
 Koordinaatit: 36°32′18″N, 140°31′51″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Prefektuuri:  Ibarakin prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  371,99 km²
Väkiluku (10/2020):  47 882
 – Väestötiheys:  129 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Idänselkova
 – Kukka:  Kerria
 – Lintu:  Kuningaskalastaja
 
 http://www.city.hitachiota.ibaraki.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hitachi-Ōta (jap. 常陸太田市, Hitachi-Ōta-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Ibarakin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Kujijoen ja sen sivujokien varrella. Muodoltaan pitkänomainen kaupunki käsittää alueita Kuji- ja Tagavuorilta. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Fukushiman prefektuuriin. Hitachi-Ōtassa on 47 882 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 371,99 neliökilometriä.
Hitachi-Ōtaa palvelee JR Higashi-Nihonin Suigun-linja.
Kuvia

Seizansō-huvila
Ryūjinin rotko
Nishi-Kanasa-jinja
Hitachi-Ōtan rautatieasema
Hitachi-Ōta vuoden 1986 ilmakuvassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hitachi-Ōta Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
| n k Ibarakin prefektuuri |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Bandō  Chikusei  Hitachi  Hitachi-Naka  Hitachi-Ōmiya  Hitachi-Ōta  Hokota  Inashiki  Ishioka  Itako  Jōsō  Kamisu  Kasama  Kashima  Kasumigaura  Kita-Ibaraki  Koga  Mito (pääkaupunki)  Moriya  Naka  Namegata  Omitama  Ryūgasaki  Sakuragawa  Shimotsuma  Takahagi  Toride  Tsuchiura  Tsukuba  Tsukubamirai  Ushiku  Yūki  |  |
| Kunnat piirikunnittain | Higashi-Ibarakin piirikunta (Ibaraki · Ōarai · Shirosato) · Inashikin piirikunta (Ami · Kawachi · Miho) · Kita-Sōman piirikunta (Tone) · Kujin piirikunta (Daigo) · Nakan piirikunta (Tōkai) · Sashiman piirikunta (Goka · Sakai) · Yūkin piirikunta (Yachiyo) |  |
Zlatan

Zlatan (Златан) on eteläslaavilainen miehen etunimi, joka tulee ”kultaa” tarkoittavasta sanasta zlato. Nimen naispuolinen vastine on Zlata (Злата).
Vuonna 2017 oli Sloveniassa 134 Zlatan-nimellä nimettyä miestä ja 681 Zlata-nimellä nimettyä naista. Vuonna 2011 oli Kroatiassa 769 miestä nimetty nimellä Zlatan ja 6 126 naista nimetty Zlata-nimellä.
Zlatan- ja Zlata-nimisiä henkilöitä

Zlatan Bajramović, bosniahertsegovinalainen jalkapalloilija
Zlata Filipović, bosniahertsegovinalainen kirjoittaja
Zlatan Ibrahimović, ruotsalainen jalkapalloilija
Zlatan Ljubijankič, slovenialainen jalkapalloilija
Zlatan Muslimović, bosniahertsegovinalais-ruotsalainen jalkapalloilija
Zlatan Présic, bosniahertsegovinalainen koripallovalmentaja
Zlatan Saračević, jugoslavialais-bosniahertsegovinalainen kuulantyöntäjä
Zlatan "Zlatko" Saračević, jugoslavialais-kroatialainen käsipalloilija ja olympiavoittaja
Baltian herttuakunta

Baltian herttuakunta oli vuonna 1918 Latvian ja Viron alueet käsittänyt baltiansaksalaisten johtama lyhytikäinen valtio, jonka itsenäisyyden tunnusti vain Saksan keisarikunta. Valtio lakkasi olemasta saksalaismiehittäjien alkaessa poistua Baltiasta. Saksalaisten luopuminen Baltiasta – Virosta ja Latviasta – ei onnistunut mutkattomasti, sillä saksalaiset vapaaehtoiset palkkasotilaat eli niin sanottu Rautainen divisioona ja paikallisten baltiansaksalaisten Landeswehr yrittivät vuoden 1919 aikana päästä valtaan Baltian alueella, mutta epäonnistuivat. Saksalaiset saivat niin Latviassa kuin Virossakin kulttuuriautonomian sotien väliseksi ajaksi eli vuosiksi 1920–1940.