stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perheleipurit
Leipomot > Primulan Leipomo, Uudenmaan Perheleipuri

2013 Perheleipurit-yhteistyöketjuun kuulunut Ehon Leipomo lakkautti Helsingin Herttoniemessä sijaitsevan leipomonsa ja keskitti koko leipomotoimintansa Järvenpäähän. Perheleipurit osti konkurssiin menneen leipomo Primulan tuotemerkin ja sen Järvenpäässä sijaitsevien toimitilojen laitteet. Samalla Perheleipurit teki Keskinäinen työeläkevakuutusyhtiö Varman kanssa pitkäaikaisen vuokrasopimuksen vuonna 2010 valmistuneesta leipomokiinteistöstä.
Nykyinen Primulan leipomo -niminen leipomo sijaitsee Järvenpäässä Uudellamaalla.
Leipomot > Leipomo Salonen, Varsinais-Suomen Perheleipuri

Turun Vähä-Heikkilässä sijaitsevan Leipomo Salosen ydinosaamista on ruokaleivän valmistus. Leipomolla on pitkä kokemus perinteisten varsinaissuomalaisten tuotteiden kuten kuminaruisleivän valmistuksessa.  Leipomo Salosen paikallisista tuotteista Perheleipurien valtakunnalliseen valikoimaan ovat nousseet muun muassa Ruissämpylät ja Ruisreikäleipä. Salosen liikevaihto tilikaudella 3/2009–2/2010 oli 11,6 miljoonaa euroa.
Leipomo Salosen historia ulottuu vuoteen 1905, jolloin Johanna Salonen perusti Turkuun leipomon, jonka tuotteita toimitettiin sekä suoraan lähistön asukkaille että torille myytäväksi. Pienestä leipomosta on sadassa vuodessa kasvanut 90 työntekijän yritys, jonka johdossa on Salosten neljän sukupolvi.
Leipomot > Leivon Leipomo, Pirkanmaan Perheleipuri

Leivon Leipomo Oy on Tampereen vanhin alusta alkaen saman perheen omistuksessa toimiva leipomo. Leipomon erikoisosaamista on korppujauhojen valmistus. Perheleipurien valtakunnalliseen valikoimaan on Leivon Leipomon tuotteista noussut muun muassa Ruisvarras. Leipomon suosituin tuote on Arinarievä.
Leipomon perusti nuori pariskunta Fanny ja August Leivo Uuteenkylään vuonna 1913. Nykyisin yrityksessä työskentelee sukua jo neljännessä polvessa. Leipomo toimii edelleen samalla paikalla ja käyttää samaa hapanjuurta, jonka avulla ensimmäiset leipomon leivät leivottiin.
Leipomot > Moilas-leipomo, Itä-Suomen Perheleipuri

Pieksämäen Naarajärvellä sijaitseva Moilas Oy on yksi suurimmista yksityisistä leipomoista Suomessa. Yritys toimittaa tuotteita kotimaan lisäksi Ruotsiin, Norjaan, Tanskaan, Irlantiin, Hollantiin, Unkariin ja Italiaan. Moilas Oy aloitti gluteenittomien tuotteiden valmistuksen vuonna 1985. Moilas Oy:n palveluksessa on 130 työntekijää.
Moilas Leipomon perusti vuonna 1955 Saimi Moilanen. Leipomon ensimmäinen kauppapaikka oli Pieksämäen tori. 1960-luvun alussa jakelualue ulottui jo lähikuntiin, ja saman vuosikymmenen lopulla tuotteita vietiin myös Varkauden kaupunkiin. Moilas leipomon aluetuotteista valtakunnan valikoimiin ovat nousseet mm. Mustikkatäytepitko ja Luomu ruislimppu.
Leipomot > Pulla-Pirtti, Pohjanmaan ja Pohjois-Suomen Perheleipuri

Pulla-Pirtti toimii laajasti pohjoisen Suomen alueelle, yrityksellä on leipomo Oulussa, Raahessa, Rovaniemellä ja Kauhavalla. Leipomo on erikoistunut perinteisten rieskojen, ruisleipien ja vuokaleipien valmistukseen. Perheleipurit -tuotesarjaan mukaan on päässyt muun muassa Ruispalat.
Pulla-Pirtti on perustettu yli 50 vuotta sitten. Antero Räinä käynnisti ensimmäisen leipomonsa toiminnan Oulussa, Aleksanterinkadulla vuonna 1958.
Tuotteet

Tummat leivät, esimerkiksi: Ruisreikäleipä, Luomuruislimppu, Ruispalat, Ruisvarras
Vaaleat leivät, esimerkiksi: Neljän viljan siivut
Sämpylät, esimerkiksi: Aamiaissämpylä, Evässämpylä, Ruissämpylä
Kahvileivät, esimerkiksi: Mummon lettipitko, Mustikkatäytepitko, Omenatäytepitko, Luumutäytepitko, Kevätpitko
Soson seisake

Soson seisake (myös Soson pysäkki, lyh. Sso) oli rautatieseisake Soson kylässä Muhoksen kunnassa Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Oulu–Kontiomäki. Liikennepaikka avattiin liikenteelle rataosan Oulu–Muhos valmistuessa vuonna 1927 ja lakkautettiin lättähattuliikenteen päättyessä 1980-luvulla.
Liikennepaikalla on ollut rautatiehallituksen arkkitehti Thure Hellströmin suunnittelema pysäkkirakennus, joka on ollut rakenteeltaan samankaltainen kuin muut rataosan läntisen osuuden pysäkkirakennukset. Radan eteläpuolella sijainnut asemarakennus on myöhemmin purettu.
Soson seisake nousi uutisotsikoihin 3. huhtikuuta 1953, kun Väinö Kilpiäinen surmasi siellä ryöstön yhteydessä neljä ihmistä.
Sotilaan ääni

Sotilaan ääni oli jatkosodan aikana Sorokassa ilmestynyt Neuvostoliiton painama suomenkielinen rintamalehti. Lehti perustettiin vuonna 1941, ja sen julkaisu jatkui aina vuoteen 1944 asti. Lehden sisältö oli propagandauutisten lisäksi kuvia ja viestejä sotavangiksi joutuneista sekä kaunokirjallisia kertomuksia. Lehti oli tarkoitettu enimmäkseen suomalaisille joukoille. Sitä pyrittiin levittämään kaikin keinoin suomalaisille. Toisin sanoen se oli laajennettu ja useasti julkaistu lentolehtinen. Lehden päätoimittajana toimi Tuure Lehén. Toimittajina lehdessä toimivat esimerkiksi Tauno Nuutinen, Juho Laitinen, Saimi Hellman, Jonne Kuivala, Kalle Ranta, Veli Leino sekä Sulo Tuorila.
Sosiologinen ajattelu

Sosiologinen ajattelu (engl. Thinking sociologically: An introduction for everyone) on Zygmunt Baumanin vuonna 1990 ilmestynyt kirja sosiologiasta.
Aiheesta muualla

Erkki Kylmänen: Mitä eroa on veljellä ja pankkiirilla? (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin sanomat 26.4.1998.
Teemu Taira: Kulttuuriteoriaa jokaiselle. Agricola 8.12.1997.
What is it to ‘Think Sociologically’? Socioscope. (englanniksi)
Sosnovitsy

Sosnovitsy (ven. Сосновицы, karjalaksi Sosnovičča) on kylä ja maalaiskunta Tverin alueen Lihoslavlin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 12 kilometriä Lihoslavlista pohjoiseen. Asukkaita kunnassa on 960 henkeä.
Kylän nimi juontuu venäjän ”mäntyä” tarkoittavasta sanasta sosna. Seutu on vanhaa tverinkarjalaisten asuinaluetta. Nähtävyyksiä ovat entisessä kartanossa toimiva Sosnovitsyn koulu ja sen kotiseutumuseo, jonka näyttely esittelee karjalaista perinnekulttuuria. Mihailova Goran kylässä on remontointia kaipaava 1600-luvun kirkko. Antsifarovosta, Mihailova Gorasta ja Sosnovitsysta on linja-autoyhteys Lihoslavliin.
Aiheesta muualla

Sosnovitsyn kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Sosias (savenvalaja)

| Sosias |
| --- | --- |
 Sosiaan valama ja Sosias-maalarin punakuviotekniikalla koristelema kyliks, jonka tondon maalaus esittää Akhilleusta ja Patroklosta, n. 500 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa.
Kuollut: 400-luku eaa.
Ammatti:  savenvalaja
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 500 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Sosias (m.kreik. Σωσίας, Sōsias) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja, joka teki attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuoden 500 eaa. tienoilla.
Sosiaan vaaseja maalasi ainakin hänestä nimensä saanut Sosias-maalari.
Teoksia

Akhilleus ja Patroklos -kyliks, jalassa Sosiaan signeeraus, n. 500 eaa.
Sõrvenniemi

Saarenmaa satelliittikuvassa, Sõrvenniemi kartan eteläosassa.
Sõrven majakka.
Maalaistalo Sõrvenniemellä.
Sõrvenniemi (vir. Sõrve poolsaar) on niemimaa Saarenmaalla Riianlahden ja Itämeren välissä. Hallinnollisesti se kuuluu Saarenmaan kuntaan ja Saarenmaan maakuntaan. Alue on melko harvaan asuttua, ja siellä on noin 1 600 asukasta. Kuurinmaan rannikon ja Sõrvenniemen väliin jäävää merialuetta kutsutaan Kuurinkurkuksi tai Irbensalmeksi (vir. Kura kurk tai Irbe väin).
Maantiede

Sõrvenniemi on pituudeltaan 32 kilometriä ja kapeimillaan se on vain 2 kilometriä leveä. Keskikohdastaan Torgusta Mäebeen se on 18 kilometriä leveä. Sõrvenniemen länsirannalla on eteläänpäin kohoavia dyynejä. Korkeimmat niistä ovat 16 metriä korkeita. Niemen itäosissa dyynit päättyvät suoniityille. Dyyneistä suuri osa on metsittynyt ja niemimaa on muutenkin suurimmaksi osaksi metsän peitossa. Metsistä yli puolet on mäntymetsää. Lehtimetsää on neljäsosa. Lehdoissa kasvaa muun muassa metsäomenapuita, kynäjalavaa ja kämmekkää. Sõrvenniemen eteläisin kärki eli Sõrvensääre päättyy pieniin saariin ja kariin. Siellä sijaitsevat Lombimaan, Vesitükimaan ja Pitkasäärenmaan särkkäseljänteet ja soravallit. Kovassa aallokossa ne muuttavat usein muotoaan. Sõrven sääre on suosittu lintubongauspaikka. Sen kohdalta kulkee muuttolintujen kulkureitti, jota ne käyttävät välttääkseen lentämistä avomerellä.
Historia

Kirjallisissa lähteissä alue on mainittu ensimmäisen kerran vuonna 1234 nimellä Sworve. Sõrvenniemen Rouklin tammistossa sijaitsee muinainen viikinkien pyhättö. Vuonna 1838 Rahusten kylän miehet tekivät retken Gotlantiin Fårön saarelle hakemaan rautatankoja sinne uponneesta laivasta. Tästä aiheutui oikeusjuttu, jossa jokaiselle osanottajalle määrättiin rangaistus. Alue kärsi pahoin toisessa maailmansodassa. Esimerkiksi Torgun kunnassa asui ennen sotaa 4 000 asukasta, kun siellä oli sodan jälkeen enää 400 asukasta. Talvella 1939–1940 Neuvostoliiton Itämeren laivaston joukot ottivat haltuunsa Mõntun koulun, Mõntun puiston ja Mõntun sataman ja tuhosivat esimerkiksi Mõntun koulun polttopuiksi. Lisäksi ympäristön asukkaiden piti lähteä kodeistaan. Mõntun puistoon sijoitettiin torpedoja. Tuhoutuneen Mõntun koulun kivijalalle ovat entiset oppilaat tuoneet muistokiven.
Sodan aikana saksalaiset miehittivät alueen ja vuonna 1944 niemellä käytiin ankaria taisteluja neuvostojoukkojen ja niemelle Kuurinmaalle mottiin jääneiden joukkojen evakuoimisen suojaamiseksi jääneiden saksalaisten välillä.
Taistelujen aikana niemellä sijainneista 30 kylästä 14 tuhoutui kokonaan. Sodan jälkeen monet alueelta pakoon lähteneet eivät voineet palata koteihinsa neuvostoarmeijan pystyttässä paikalle sotilastukikohtia.
Soong Mei-ling

Song Meiling vuonna 1945.
Song Meiling, joka  tunnettiin myös nimellä Madame Tšiang Kai-šek (kiin.: 宋美齡; pinyin: Sòng Měilíng; Wade–Giles: Sung4 Mei3-ling2; 5. maaliskuuta 1901 tai 1897 Shanghai– 23. lokakuuta 2003 New York), oli Kiinan tasavallan presidentin Tšiang Kai-šekin puoliso.
Elämä > Lapsuus

Kuuden lapsen perheeseen Song Meiling syntyi Shanghaissa varakkaan hakkakiinalaisen metodistiliikemiehen Charlie Soongin perheeseen. Encyclopædia Britannican mukaan Song Meiling syntyi Wenchangissa, Hainanin saarella. Hän kävi yhdysvaltalaista yksityiskoulua Shanghaissa 8-vuotiaasta lähtien ja valmistui 1917 hyvin arvosanoin Yhdysvaltain itärannikolla sijaitsevasta Wellesleyn Collegesta.
Elämä > Avioliitto

Song Meiling tapasi Tšiang Kai-šekin vuonna 1920. Tämä oli Songia 11 vuotta vanhempi, naimisissa ja buddhalainen, joista syistä Songin äiti vastusti avioliittoa tyttärensä kanssa. Asia korjaantui, kun Tšiang Kai-šek sai avioeron ja lupasi kääntyä kristinuskoon. Pariskunta oli lapseton.
Song Meilin auttoi miestään ymmärtämään länsimaista kulttuuria ja sai aikaan kenraali Claire Lee Chennaultin johtaman kiinalais-amerikkalaisen lentokoulun perustamisen. Hän vaati koko toisen maailmansodan ajan Yhdysvalloilta enemmän sotavarusteita Kiinalle.
Yhdysvalloissa Song oli hyvin suosittu. Hänen kuvansa ilmestyi usein Time–aikakauslehden kannessa. Kun Tšiang Kai-šekistä tehtiin vuoden mies, Song sai liikanimekseen 'Lohikäärme-Lady'. Song Meilingistä tuli 18. helmikuuta 1943 ensimmäinen Kiinan kansalainen, joka puhui Yhdysvaltain kongressissa. Hänen aiheenaan oli Kiinan panos meneillään olleessa sodassa. Samana vuonna hän osallistui näkyvästi valtionpäämiesten tapaamiseen, niin sanottuun Kairon konferenssiin.
Kun Tšiang Kai-šekin hallitus koki tappion Kiinan sisällissodassa vuonna 1949, Song Meiling seurasi miestään Taiwanin saarelle. Song Meilingin sisko Song Qingling jäi Manner-Kiinaan ja liittyi kommunisteihin. Tšiang Kai-šekin kuoleman jälkeen vuonna 1975 Song Meilingilla oli ristiriitaiset suhteet Taiwanin uuden presidentin Tšiang Tšing-kuon kanssa, joka oli Tšiang Kai-šekin poika ensimmäisestä avioliitosta.
Elämä > Muutto Yhdysvaltoihin

Vuonna 1975 Song Meiling muutti Yhdysvaltoihin. Songin perhe omisti 146 000 m²  kiinteistön New Yorkin läheltä. Song Meiling palasi vuonna 1988 Taiwaniin Tšiang Tšing-kuon hautajaisiin, joissa tapasi vanhoja liittolaisiaan ja yritti päästä valtaan. Mutta Taiwanin uudeksi presidentiksi valittiin erilaisen poliittisen suuntauksen omaava Lee Teng-hui, ja Song Meiling palasi takaisin Yhdysvaltoihin.
Tämän jälkeen Song Meiling näyttäytyi harvoin julkisuudessa. Vuonna 1995 hänet kutsuttiin Yhdysvaltain kongressiin viettämään toisen maailmansodan päättymisen 50-vuotispäivää. Song Meiling vieraili Taiwanilla viimeisen kerran vuonna 1995.
Song myi Long Islandilla sijainneen   kiinteistönsä vuonna 2000, asui loppuelämänsä  mustapukuisten henkivartijoidensa kanssa, yksin Upper East Sidella, Manhattanilla.lähde? Song kuoli Manhattanin asunnossaan vuonna 2003, 102 tai 106 vuoden iässä riippuen siitä syntyikö hän vuonna 1897 vai 1901 mikä on kiisteltyä. Hänet on haudattu Ferncliffin hautausmaalle Hartsdaleen New Yorkiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Song Meilingin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa[vanhentunut linkki]
Mei-Ling Kiinan Jeanne d'Arc johtaa Kiinaa miehensä kanssa, Suomen Kuvalehti, 04.09.1937, nro 36, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat 2  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Sopimusvapaus

Sopimusvapaus on oikeushenkilön ja oikeustoimikelpoisen luonnollisen henkilön vapaus tehdä erilaisia oikeustoimia. Oikeustoimella henkilön oikeusasema muuttuu tai perustetaan uusia oikeuksia tai velvollisuuksia. Sopimuksen voi tehdä vaikkapa irtaimen tai kiinteän esineen myynnistä, työsuhteesta, avioehdosta tai yritysjärjestelyistä.
Sopimusvapauteen kuuluvat:
Oikeus tehdä sopimuksia
Vapaus päättää, tehdäänkö sopimus vai ei
Vapaus valita sopimuskumppaninsa
Vapaus päättää sopimuksen sisällöstä
Muotovapaus
Muotovapauden voimassa ollessa kaikenmuotoiset sopimukset ovat päteviä mukaan lukien suulliset sopimukset.
Sopimusvapauteen on rajoituksia. Esimerkiksi monopoliasemassa olevilla yrityksillä on sopimuspakko kaikkien sopimuksen ehdot täyttävien kanssa. Myös syrjintä iän, sukupuolen, ihonvärin tms. mukaan on kielletty. Poikkeuksena muotovapauteen ovat määrämuotoiset sopimukset. Esim. velkakirjoille on kirjallinen määrämuoto. Joihinkin kirjallisiin sopimuksiin, kuten testamenttiin, vaaditaan todistajat.
Jo antiikin roomalainen laintulkitsija Gaius (130-180) käytti sopimusvapauden käsitettä . Rooman valtakunnan myöhäisvaiheessa sopimusvapaudesta kuitenkin enenevästi luovuttiin. Vuonna 301 keisari Diocletianus kiinnitti palkat ja hinnat. Lanctantiuksen mukaan määräys täydellisesti epäonnistui. Suomessa ennen 1800-luvun loppua sopimusvapautta rajoitti lain määräyksellä perinteinen isäntävalta. Sopimusvapaus oli länsimaisissa yhteiskunnissa kuten Suomessa 1800-luvun loppupuolella laaja. Nykyisin sitä rajoittavat etenkin 1800-luvun lopulta lähtien säädetyt useat lait kuten kuluttajansuojalaki, verot ja työehtosopimukset. Sopimus ei ole pätevä niiltä osin miltä se rikkoo Suomen lakia vastaan. Tehdystä sopimuksesta voidaan poiketa lain ja tuomioistuimen päätöksellä eli kohtuullistaa sopimusta. Sopimuksen purkamisvapaus on hyvin rajallinen. Nykyisin kuluttajan aseman turvaamiseksi lähes kaikissa maissa on luotu erilaisia kuluttajansuojajärjestelmiä .
Aiheesta muualla

Marko Mononen: Sopimusoikeuden materiaalisuudesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Sotilaspartiohiihto

Sotilaspartiohiihdon tuomaristoa 1928 St. Moritzin olympialaisissa
Sotilaspartiohiihto on hiihtolaji, jossa kilpaillaan tavallisesti eri maiden tai sotilasyksiköiden välillä. Lajista on sittemmin kehitetty suurta suosiota nauttiva ampumahiihto.
Perinteisen kaavan mukaisessa sotilaspartiohiihdossa hiihtomatka on 25 kilometriä. Matkan jälkipuoliskolla suoritetaan ammunta. Nousujen yhteenlasketun korkeuden tulee olla 500–1200 metriä. Perinteisesti partio koostuu yhdestä upseerista, yhdestä aliupseerista sekä kahdesta miehistön jäsenestä.  Aliupseerin ja miehistöön kuuluvien reppujen yhteispainon pitää olla vähintään 24 kilogrammaa. Upseerin aseistuksena on pistooli ja muilla sotilaskivääri. Upseeri ei osallistu ammuntaosuuteen. Ammunta tapahtuu kolmen, halkaisijaltaan 25 senttimetriä olevan, maalitaulun maaliryhmään. Jokaisella on käytettävissään kolme patruunaa. Jokaisesta ohilaukauksesta tulee yksi sakkominuutti.
Nykyisin sääntöjä on jossakin määrin muutettu erityisesti välineistön osalta ampumahiihdon suuntaan. Partionjohtaja ei kanna asetta lainkaan, muiden jäsenten aseet ovat Kansainvälisen ampumahiihtoliiton IBU:n sääntöjen mukaisia. Maalitaulut ovat samanlaisia kuin ampumahiihdossa. Maaliin tultaessa partion ensimmäisen ja viimeisen ero saa olla korkeintaan 30 sekuntia.
Sotilaspartiohiihto on ollut vuodesta 1929 kansainvälisen sotilasurheiluliiton CISM:n hiihtomestaruuskilpailujen lajina. Talviolympialaisten ohjelmassa se oli 1924 Chamonix'ssa ja näytöslajina 1928 St. Moritzissa, 1936 Garmisch-Partenkirchenissä ja 1948 St. Moritzissa. Pitkään luultiin vuoden 1924 Chamonix'n sotilaspartiokilpailun olleen myös näytöslaji, mutta vuonna 2006 Kansainvälinen Olympiakomitea vahvisti sen olleen virallinen olympiakilpailu.
Sosnovoborsk

| Sosnovoborsk Сосновобо́рск |
| --- | --- |
 vaakuna
 Krasnojarskin aluepiirin sijainti Venäjällä, alla kylän sijainti aluepiirissä
 Sosnovoborsk
 Koordinaatit: 56.120°N, 93.336°E 
Valtio:  Venäjä
Liittovaltiosubjekti:  Krasnojarskin aluepiiri
Väkiluku (2010):  33 091
Aikavyöhyke:  UTC+7 (MSK+4)
Postinumero:  662500
 
 www.sosnovoborsk-city.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sosnovoborskin kaupunkia.
Sosnovoborsk (ven. Сосновобо́рск) on kaupunki Krasnojarskin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Jenisein rannalla 20 kilometriä Krasnojarskista koilliseen. Asukkaita on 33 091 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1971 perustetusta Krasnojarskin perävaunutehtaan työläisasutuksesta. Vuonna 1985 siitä tuli kaupunki.
Aiheesta muualla

Kaupungista Krasnojarskin aluepiirin sivulla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (krskstate.ru)
Hallinnollinen keskus: Krasnojarsk

Artjomovsk |
Atšinsk |
Bogotol |
Borodino |
Divnogorsk |
Dudinka |
Igarka |
Ilanski |
Jeniseisk |
Kansk |
Kodinsk |
Lesosibirsk |
Minusinsk |
Nazarovo |
Norilsk |
Šarypovo |
Sosnovoborsk |
Ujar |
Užur |
Zaozjornyi |
Zelenogorsk |
Železnogorsk
Krasnojarskin aluepiirin piirijako
Kaupunkipiirit:


Atšinsk •
Bogotol
Borodino •
Divnogorsk •
Jeniseisk •
Kansk •
Kedrovyi •
Krasnojarsk •
Lesosibirsk •
Minusinsk •
Nazarovo •
Norilsk •
Šarypovo •
Solnetšnyi •
Sosnovoborsk •
Zelenogorsk •
Železnogorsk
Piirit:


Aban •
Atšinsk •
Balahta •
Berjozovka •
Biriljussy •
Bogotol •
Bogutšany •
Bolšaja Murta •
Bolšoi Upui •
Dzeržinskoje •
Evenkia •
Idrinskoje •
Ilanski •
Irbeiskojen •
Jemeljanovo •
Jeniseisk •
Jermakovskoje •
Kansk •
Kazatšinskojen piiri •
Karatuzkoje •
Kežma •
Kozulka •
Krasnoturansk •
Kuragino •
Mana •
Minusinsk •
Motygino •
Nazarovo •
Nižni Ingaš •
Novosjolovo •
Partizanskoje •
Pirovskoje •
Rybnoje •
Sajan •
Šarypovo •
Severo-Jeniseiski •
Suhobuzimskoje •
Šušenskoje •
Taimyr •
Tasejevo •
Turuhansk •
Tjuhtet •
Ujar •
Užur
Sosnogorsk

| Сосногорск, Sosnogorsk v:een 1957 Ижма, Ižma |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Koordinaatit: 63°35′58″N, 53°56′58″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Komi
Piiri:  Sosnogorskin piiri
Perustettu:  1939
Kaupungiksi:  1955
Nimenä v:een:  1957 asti Ižma
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunki
 – Päämies:  Vladislav Gavrilov
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  46 km²
Korkeus:  70-110 m
Väkiluku (2009):  29 100
 – Väestötiheys:  632.6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  169500—169509
Suuntanumero(t):  +7 (82149)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sosnogorsk (ven. ja komiksi Сосного́рск) on kaupunki Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Ižmajoen rannalla 345 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista koilliseen. Kaupunki on Sosnogorskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Kotlasin ja Vorkutan välinen rautatie. Asukkaita on 28 100 (vuonna 2009).
Kaupunki on perustettu vuonna 1955 nimellä Ižma. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1957. Sosnogorsk on huomattava rautateiden risteysasema sekä kaasunjalostuksen ja sähköntuotannon keskus.
Aiheesta muualla

Sosnogorskin piirin sivusto (venäjäksi)
Inta | Jemva | Mikun | Petšora | Sosnogorsk | Uhta | Usinsk | Vorkuta | Vuktyl
Komin lippu
Songhait

Songhait (myös sonrhait) ovat songhain kieltä puhuva kansa Malissa, Nigerissä, Beninissä, Burkina Fasossa, Nigeriassa ja Ghanassa. Heidän lähimpiä sukukansojaan ovat djermat ja dendit. Ulkonäöltään songhait edustavat sudanilaista tyyppiä, jossa on sekä negridisiä että europidisia piirteitä. Uskonnoltaan he ovat sunnalaisia muslimeja. Songhaita arvioidaan olevan noin kaksi miljoonaa henkeä.
Asuinalue ja kieli

Songhait asuvat laajalla alueella Malin itäosassa, Nigerin länsiosassa ja Beninin pohjoisosassa. Asutus on keskittynyt Nigerjoen varrelle. Se ulottuu joen keskijuoksun suistoalueelta Niameyn tienoille etelässä. Pieniä ryhmiä on Dorin seudulla Burkina Fasossa, Sokotojoen varrella Nigeriassa sekä Ghanan pohjoisosassa. Arviolta 45 % kansasta asuu Malissa ja 40 % Nigerissä. Nigerissä songhait, djermat ja dendit ovat hausojen jälkeen toiseksi suurin etninen kokonaisuus, joka muodostaa 22 % maan väestöstä. Malin väestöstä songhaita on 6 %.
Songhaikielten on katsottu kuuluvan nilosaharalaiseen ryhmään, mutta nykyään tätä käsitystä pidetään kyseenalaisena. Tuaregi on vaikuttanut voimakkaasti varsinkin niiden sanastoon. Varsinainen songhain kieli jakautuu kolmeen murreryhmään, jotka poikkeavat huomattavasti toisistaan. Länsimurteita puhutaan Timbuktun ja Djennen, keskimurteita Homborin ja itämurteita Gaon seuduilla. Yleiskieli pohjautuu Gaon murteeseen. Nigerissä ja Beninissä puhuttavat zarma (djerma) ja dendi ovat erillisiä sukukieliä. Pohjoisten songhaikielten kuten tadaksahakin ja tasawaqin puhujat ovat kulttuuriltaan tuaregeja.
Etninen historia

Kansa on muodostunut keskiaikaisessa Songhain valtakunnassa songhai- ja gurilaisia kieliä puhuneiden maanviljelijä-, kalastaja- ja metsästäjäryhmien vuorovaikutuksen tuloksena. He etenivät nykyisen Niameyn seudulta Nigeriä ylös Kukijaan, jonne 600-luvulla syntyi ensimmäinen songhaivaltio. Myöhemmin pääkaupunki siirrettiin Gaoon. Hallitseva luokka kääntyi 1000-luvun vaihteessa muslimeiksi Pohjois-Afrikkaan suuntautuneen kaupankäynnin seurauksena. Asutus levisi 1200-luvun puoliväliin mennessä Nigerin keskijuoksun suistoalueelle. 1200-luvun lopussa songhaivaltakunta joutui vuosisadan ajaksi Malin alaisuuteen. Sen laajentumisen aloitti hallitsija Sonni Ali Ber, joka valtasi Timbuktun vuonna 1469 ja myöhemmin myös Djennen.
Songhaivaltakunnan huippukausi oli 1500-luvulla Askia Muhammad Turen pojan Dawudin aikana, jolloin se ulottui nykyisen Nigerian pohjoisosasta Senegaljoen alajuoksulle ja Algerian Saharasta Malin ja Burkina Fason rajalle. Valtakunnassa kehittyi feodalismin kaltainen yhteiskuntajärjestelmä, joka käsitti sotilaista, viranomaisista, papistosta ja kauppiaista koostuneen yläluokan sekä siitä riippuvaisen maanviljelijäväestön. Alimman luokan muodostivat orjat.
Marokkolaiset kukistivat songhait Gaon lähellä vuonna 1591, minkä jälkeen valtakunta hajosi nopeasti. Osa kansasta pakeni Niameyn etelä- ja kaakkoispuolelle Dendiin, jonka tuaregit valloittivat vuonna 1660. Marokkolaisten jälkeläiset armat pitivät hallussaan Gaoa ja Timbuktua, kun taas Nigerin keskijuoksu joutui ajan mittaan tuaregien, fulbejen ja bambaroiden alaisuuteen. Ranska valtasi Timbuktun vuonna 1894 ja Gaon vuonna 1899.