Suomen sota
Sodan taustat > Kohti sotaa > Ruotsin kuninkaan asenne

Kustaa IV Aadolf oli inhonnut alusta alkaen Napoleonia ja viha syveni entisestään syyskuussa 1807, kun hän väitti Napoleonin olevan Ilmestyskirjan ennustama peto. Ruotsin ulkopolitiikka pysyi ennallaan. Britannian arvostus Ruotsia kohtaan liittolaisena kasvoi vuoden loppuun mennessä. Britannia päätti tarjota ainoalle liittolaiselleen yhä enemmän tukea, jotta se kykenisi jatkamaan sotaponnistelujaan. Ruotsi oli pyytänyt Britannialta kahta miljoonaa puntaa, mutta sai vain 1,2 miljoonaa, sekä amiraali Hyde Parkerin komentaman laivasto-osaston Göteborgin edustalle. Sopimus Britannian apumaksuista Ruotsille allekirjoitettiin helmikuussa 1808.lähde?
Ruotsin kannalta tärkeintä oli se, mitä Venäjä – jota johti Ruotsin kuninkaan lanko Aleksanteri I – aikoi tehdä. Venäjä ei ollut erityisen kiinnostunut Suomesta eikä se edes halunnut sotaa. Venäjä katsoi, että se hyödyttäisi liian paljon Ranskaa. Napoleon kuitenkin painosti Venäjää aktiivisesti, sillä se halusi aloittaa sodan Britannian ainoata liittolaista vastaan mahdollisimman nopeasti.
Kustaa IV Adolf sai Venäjän tsaari Aleksanteri I:ltä kirjeen, jossa tämä tiedustelee, miten Ruotsi aikoisi asennoitua Britannian-vastaiseen mannermaasulkuun ja mitä toimenpiteitä se aikoisi tehdä puolueettomuutensa ylläpitämiseksi. Aleksanteri I ehdotti Ruotsille liittosopimusta, jonka nojalla Itämeri julistettaisiin Britannialta suljetuksi mereksi. Ruotsi ei suostunut ehdotukseen, sillä Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf ei halunnut tukea vallananastajana pitämäänsä Napoleonia. Marraskuun lopussa 1807 Venäjä julisti sodan Britannialle ja uudisti vaatimuksensa yhteistoimista Itämeren sulkemiseksi briteiltä. Kustaa IV Aadolf ei vastannut heti, koska britit olivat purjehtineet pois Juutinraumalta Själlannin antautumissopimuksen mukaisesti, mukanaan Tanskan laivasto. Näin ollen brittilaivasto ei enää ollut läsnä Etelä-Ruotsin suojana, kuten vielä syksyllä 1807. Harkinta-ajan jälkeen Ruotsi antoi 21. tammikuuta 1808 Venäjälle jälleen kielteisen vastauksen, jonka jälkeen tämä ryhtyi laatimaan uhkavaatimusta Ruotsille.
Vaikka Venäjän johto epäröi sodan aloittamista Ruotsia vastaan, oltiin sotavalmisteluissa jo pitkällä. Venäjä muun muassa sabotoi Ruotsin Itämeren-kauppaa. Venäläiset johtivat Ruotsin Pietarin-lähettilästä Curt von Stedingkiä harhaan, mutta tämä kuitenkin näki huijausten lävitse ja aavisti tilanteen olevan ajautumassa kohti sotaa. 23. tammikuuta 1808 lähettiläs raportoi Ruotsiin, että sota oli lähes varmasti tulossa ja suositteli varautumaan siihen.
Ruotsin ja Venäjän välien kiristymisen vuoksi Suomen ylipäällikkö, kenraaliluutnantti Wilhelm Mauritz Klingspor oli käsketty Ruotsiin neuvotteluun salaisen sota-asiain valmistelukunnan puheenjohtajaksi. Valmistelukunnan hyväksymien periaatteiden mukaisesti Suomi ei saisi apua Ruotsista ja valtakunnan armeijan olisi selvittävä Suomessa omillaan. Jos venäläiset menestyisivät, olisi joukkojen peräännyttävä Suomenlinnan (silloin Sveaborg) ja Svartholman linnoituksiin, ja muilta osin vetäydyttävä Pohjanmaalle odottamaan meren sulamista ja vahvistuksia Ruotsista.
Suomen ylipäällikön sijainen, kenraaliluutnantti Carl Nathanael af Klercker sen sijaan valmistautui puolustukseen jo rajalta, ja määräsi liikekannallepanon 1. helmikuuta 1808.
6. helmikuuta 1808 Klingspor lähti paluumatkalle Suomeen Tornion kautta. Hän otti ylipäällikkyyden 1. maaliskuuta 1808. Sota-asiain valmistelukunnan salaisen päätösten mukaisesti ei varsinaiseen vastarintaan ryhdytty, vaan suunnitelman mukainen peräytyminen Pohjanmaalle alkoi.
Venäjä jätti 17. helmikuuta 1808 Ruotsille uhkavaatimuksen jossa todettiin, ettei Ruotsi ollut suostunut liittoon, vaan oli päinvastoin vaatinut ranskalaisia joukkoja poistumaan Itämeren rannikoilta; sekä mannermaasulkuun liitettyjen Saksan satamien avaamista, jotta Britannian kanssa voisi käydä kauppaa. Ruotsin Britannian kanssa vaalimien neuvotteluyhteyksien vuoksi Venäjä totesi, ettei se voi katsoa Ruotsia puolueettomaksi valtioksi Britannian kanssa käytävän sodan osalta, vaan Venäjän oli ryhdyttävä toimiin etunsa turvaamiseksi.
Ruotsin kykyä puolustaa Suomea sen jälkeen, kun Suomenlahti olisi sulanut, rajoitti se, että Tanska joutui julistamaan sodan Ruotsille. Tanska ei voinut pysyä puolueettomana vahvan ranskalaisvaikutuksen vuoksi, vaikka sodanjulistuksen seurauksena se saattoi joutua Britannian kuninkaallisen laivaston saartoon ja menettää Norjan. Tanskan 5. maaliskuuta 1808 päivätty sodanjulistus tavoitti Ruotsin hallituksen 14. maaliskuuta 1808. Tuona aikana venäläisjoukot Suomessa olivat jo edenneet Etelä-Suomessa Hämeeseen, tavoitteenaan Turku.