Raskausmyrkytys
Teorioita taudin synnystä ja kehittymisestä

Raskausmyrkytys voi puhjeta milloin tahansa 20. raskausviikon jälkeen, joskus aiemminkin. Valtaosa raskausmyrkytyksistä alkaa vasta 32.–36. raskausviikolla tai vasta lähellä laskettua aikaa.
Todennäköisesti raskausmyrkytys saa alkunsa jo alkuraskaudessa istukan verisuoniston rakentuessa, vaikka oireet puhkeavatkin vasta myöhemmin. Vaikka raskausmyrkytyksen aiheuttamia muutoksia on tutkittu paljon, sairauden tarkka kehittyminen on edelleen epäselvä. Raskausmyrkytyksen arvellaan aiheutuvan epänormaalista istukasta, sillä sen poistaminen useimmiten lopettaa taudin. Normaalissa raskaudessa istukkaan muodostuu verisuonia mahdollistamaan veren virtaamisen äidin ja sikiön välillä. Poikkeava istukan rakenne johtaa huonoon nestevirtaukseen. Raskausmyrkytystä potevien naisten istukka on poikkeava, ja tyypillisesti munarakkulan ulkopinta on heikosti kiinnittynyt. Tämän ajatellaan johtavan oksidatiiviseen stressiin, hypoksiaan sekä verisuonten kehittymistä häiritsevien tekijöiden vapautumiseen, tulehdustilaan ja mahdollisesti muihinkin reaktioihin. Myös äiti voi tulla erittäin sairaaksi.
Raskausmyrkytyksen merkit liitetään yleistyneeseen verisuonten sisäkerrosten toimintahäiriöön, mukaan lukien verisuonten supistuminen ja iskemia raajojen ääripäissä. Tähän voi sisältyä myös verisuonten uudismuodostusta edistävien ja sitä estävien tekijöiden epätasapaino. Sekä verenkierron että istukan sFlt-1-tasot ovat korkeampia raskausmyrkytystä potevilla äideillä kuin normaalin raskauden kuluessa. Liukeneva Flt-1 eli sFlt-1 on verisuoniston uudismuodostusta vastustava valkuaisaine, joka vastustaa verisuoniston endoteelin kasvutekijää ja istukan kasvutekijää, jotka molemmat edistävät verisuoniston uudiskasvua. Myös liukenevan solupintojen glykoproteiinin (sEng) tasojen on todettu olevan koholla raskausmyrkytyspotilailla, ja tällä aineella on paljolti samanlaiset vaikutukset kuin sFlt-1:llä.
Sekä sFlt-1 että sEng erittyvät jonkin verran runsaammin kaikilla raskaana olevilla. Tämä sopii ajatukseen siitä, että raskaudenaikainen verenpaineen nousu on normaali raskaussopeuma, joka on joutunut raiteiltaan, koska luonnolliset tappajasolut kuuluvat läheisesti istukan muodostumiseen ja se taas vaatii jonkin verran sietokykyä äidin immuunipuolustukselta. Vaikuttaa siis luontevalta, että äidin puolustusjärjestelmä voi tietyissä oloissa reagoida jyrkemmin joihinkin istukka-aiheisiin, kuten sellaisiin, jotka kiinnittyvät kohtuun tavallista syvemmin. Torjuntareaktio munarakkulan ulkopintaa kohtaan raskauden alkuvaiheessa saattaa aiheuttaa huonosti muovautuneen suonituksen kohdun limakalvolle niissä tapauksissa, joissa raskausmyrkytys liittyy liian kevyeen istukan kiinnittymiseen. Tämä johtaa vuorostaan sikiön hapenpuutteeseen ja äidin oireiden kehittymiseen sFlt-1- ja sEng-erityksen kiihdyttyä.
Puutteellisen hapetuksen aiheuttama stressitila voi myös olla tärkeä osa raskausmyrkytyksen syntymistä. Tärkein reaktiivisten happiradikaalien lähde on ksantiinioksidaasi, ja tämä entsyymi esiintyy pääasiallisesti maksassa. Eräs tutkimusoletus on, että istukan hapenpuutteen johdosta lisääntynyt virtsahappojen hajoaminen kiihdyttää äidin maksassa reaktiivisten happiradikaalien tuotantoa ja niiden pääsy verenkiertoon aiheuttaa endoteelisolujen tuhoutumista.
Äidin immuunijärjestelmän poikkeavuudet ja sen raskaudentilaan kohdistuvat puutteet näyttävät olevan tärkeitä osia raskausmyrkytyksen kehittymisessä. Yksi tärkeimmistä eroista raskausmyrkytyksessä on siirtyminen kohti auttaja-T-solu -reaktioita ja gammainterferonin (IFN-γ) eritystä. Gammainterferonin alkuperää ei ole täysin selvitetty. Se voisi olla kohdun tappaja-T-solu, istukan dendriittisolujen aiheuttama muutos auttaja-T-solujen vasteeseen, säätäjämolekyylien muodostumisen tai vasteen muutos tai säätäjä-T-solujen toiminnan muutos raskauden aikana.
Raskausmyrkytystä edistävät harhautuneet immuunireaktiot voivat myös aiheutua tulehdustekijöistä tai sikiön muuntuneesta kyvystä erottaa omat ja vieraat solut toisistaan. Raskausmyrkytystä potevien äitien verenkierrossa on raportoitu toisia äitejä enemmän sikiöstä peräisin olevia soluja, kuten tuman sisältäviä punasoluja ja solujen ulkopuolista sikiön DNA:ta. Nämä löydökset ovat antaneet aiheen epäillä, että raskausmyrkytys on sairausprosessi, jossa hapenpuutteen kaltainen istukkavaurio mahdollistaa tavallista suuremman sikiölähtöisen materiaalimäärän pääsyn äidin verenkiertoon. Tämä johtaa vuorostaan immuunipuolustusreaktioon ja veri- ja imusuonten sisäseinävaurioihin, raskausmyrkytykseen ja lopulta raskauskouristukseen.
Eräs oletus raskausmyrkytysalttiuden selittämiseksi on äidin ja sikiön elimistöjen eturistiriita. Raskauden ensimmäisen kolmanneksen päätyttyä tromboplastit tunkeutuvat äidin kohdun limakalvon verisuoniin ja muuttavat niitä niin, että sikiö saa enemmän ravinteita äidin verestä. Toisinaan tämä ei aivan onnistu, ja tuloksena on riittämätön istukan suonitus. Kehittyvän sikiön arvellaan erittävän biokemiallisia merkkiaineita, jotka nostavat äidin verenpainetta niin, että sikiö voi hyötyä vaurioituneen istukan läpi virtaavan suuremman verimäärän tuomista ravinteista. Tästä seuraa ristiriita äidin ja sikiön hyvinvoinnin ja terveyden välillä, sillä sikiön etu koskee vain tätä raskautta, kun taas äidille on edullista selviytyä sekä nykyisestä että tulevista raskauksista.
Toinen raskausmyrkytysalttiuden kehittymiseen liittyvä hypoteesi liittyy lapsen vanhempien parisuhteen varmistamiseen sekä isän panostukseen lapseensa. Tutkijat olettavat, että raskausmyrkytys on sopeuma, jolla äiti voisi lopettaa panostuksen sellaiseen lapseen, jonka isä ei olisikaan saatavilla. Isän saatavuuden määrittäisi frekvenssi, jolla äiti on altistunut lapsen isän siemennesteelle. Useissa tutkimuksissa on osoitettu, että kun nainen altistuu useasti kumppaninsa siemennesteelle ennen hedelmöitystä, hänen raskausmyrkytysriskinsä on alhaisempi. Seuraavissa raskauksissa riski on pienempi, jos lapsen isä on sama, mutta korkeampi, jos isä on toinen kuin edellisessä raskaudessa.