stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Edda

| HMS Edda |
| --- | --- |
 HMS Edda

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronan telakka
Laskettu vesille:  30. marraskuuta 1882
Palveluskäyttöön:  13. huhtikuuta 1885
Poistui palveluskäytöstä:  12. lokakuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  640 t
Pituus:  55,75 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,26 m
Syväys:  3,1 m
Koneteho:  2 x 2-sylinteristä Woolfs-kompound-höyrykonetta 960 ihp
Nopeus:  13,5 solmua
Miehistöä:  71
Aseistus
Aseistus:  1 x Armstrongin 27,4 cm M/81 -tykki 1 x 15,2 cm M/83 -tykki 2 x 25,4 mm neliputkista M/77 -konekivääriä
HMS Edda oli Ruotsin laivaston vuonna 1882 vesillelaskettu 1. luokan tykkivene. Alus oli hieman suurempi kuin edeltäneet tykkiveneet ja sille oli asennettu jo valmistuessa uudemmat vuosimallin 1881 pääaseet.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan telakalta. Alus laskettiin vesille 30. marraskuuta 1882 ja se otettiin palveluksen 13. huhtikuuta 1885.
Palvelus

Vuonna 1885 aluksen 15,2 senttimetrin tykki vaihdettiin 12 senttimetrin M/84 -tykkiin ja edelleen vuonna 1895 15,2 senttimetrin M/89 -tykkiin. Vuonna 1885 aluksen aseistusta täydennettiin kahdella 38 millimetrin Nordenfelt M/83 -tykillä. Aluksesta tuli ensimmäinen Kaiser Wilhelmin -kanavan (nykyinen Kielin kanava) läpi kulkenut ruotsalainen sotalaiva, kun se läpäisi kanavan vuonna 1895. Se muutettiin miinalaivaksi Karlskronan telakalla vuonna 1907, jolloin sen tykkiaseistus poistettiin ja niiden tilalle asennettiin neljä 57 millimetrin M/89B -tykkiä. Alus poistettiin palveluksesta 12. lokakuuta 1923 ja se myytiin romutettavaksi vuonna 1924.
Dv16

| Dv16 |
| --- | --- |
 Dv16-sarjan dieselveturi vaihtotöissä Oulun ratapihalla.
Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  VR-Yhtymä
Valmistaja:  Valmet, Lokomo
Lukumäärä:  28
Valmistusvuodet:  1962–1963
Hylätty:  2004–2008
Museoitu:  2 kpl
Numerointi:  2013–2040
Lempinimi:  Vempu/Vemppu Karhukoira Nalle Murre Punatulkku Voivoi Votvotti
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  85 km/h
Pituus:  11 930 mm
Pyörästö:  D
Pyörästön pituus:  6 700 mm
Suurin akselipaino:  15 t
Pyörän halkaisija:  1 270 mm
Moottori:  Tampella/MAN W8V22/30 A.m.A.u.L.
Moottorin teho:  
 • jatkuva teho:  700kW (950hv)
 Hylättyjä Dv16-sarjan dieselvetureita Hyvinkään konepajalla
Dv16 on VR:n käytössä ollut väliraskas dieselveturi. Ulkoisesti veturit ovat lähes samanlaisia kuin Dv15-sarjan veturit, mutta Dv16:n tehoa on kasvatettu ahtoilman jäähdyttimellä ja huippunopeutta lisätty suuremmalla pyöränhalkaisijalla.
Ominaisuudet

Veturi on rakenteeltaan keskiohjaamollinen, jäykkäkehyksinen veturi, jossa on MAN:n suhteellisen harvakäyntinen 8-sylinterinen rivimoottori ja Voithin hydraulinen virtausvaihteisto. Koneiston ohjaus on pneumaattinen eli paineilmatoiminen myöhemmin yleistyneen sähköisen tai sähköpneumaattisen ohjauksen sijaan. Dv16-sarjan nopeutta saatiin kasvatettua Dv15:stä nostamalla moottorin tehoa ja suurentamalla pyörien halkaisijaa.
Dv16-veturit olivat numeroituna sarjaan 2013–2040. Niiden suuri nopeus mahdollisti niiden käytön myös linja-ajossa, ja tätä ominaisuutta hyödynnettiin aivan niiden hylkäämiseen asti. Dv16-sarjaa ajettiin kaksinajossa 1990-luvulle asti muun muassa Lahti-Heinola -radalla. Niiden pääasiallinen käyttö oli kuitenkin vaihtotyö. Veturisarja poistettiin käytöstä vuonna 2008.
Työolosuhteet

Monien veturinkuljettajien mielestä Dv16-veturit olivat esim. Dv12-veturia parempia nopeatempoisessa vaihtotyössä. Dv15-sarjan tavoin tämä oli pitkälti yhteenkytketyn pyörästön tuoman hyvän irtiottokyvyn ja ohjauskäskyihin nopean reagoinnin ansiota. Vaihtotyöhenkilöstön ja ympäristön näkökulmasta Dv16 oli Dv12:ta parempi myös vähäisemmän jarrumelun ja savuntuoton kannalta. Toisaalta Dv16-veturin ohjaamo oli erittäin meluisa ja muutoinkin nykystandardeihin nähden askeettinen. Ohjaamon alapuolella sijaitseva vaihdelaatikko nosti etenkin kesähelteillä ohjaamon lämpötilan korkeaksi. Tällöin tavattiin pitää konepeittoa auki jäähdytyksen parantamiseksi.
Viimeiset vuodet VR:n käytössä

2000-luvun alussa vetureita oli käytössä vielä muun muassa Tampereella, Turussa, Oulussa, Jyväskylässä, Porissa, Kuopiossa ja Iisalmessa. Dv15-sarjan hylkäyksen myötä Dv16-veturit siirrettiin noilta paikkakunnilta suurimaksi osaksi Helsinkiin ja myös osaksi Kouvolaan ja sen ympäristöön. Muutamien vetureiden ohjaamoja ja koneistoja paranneltiin pienin muutoksin, mutta kulunvalvontalaitteita sarjaan ei koskaan asennettu. Viimeisinä vuosina Dv16-sarjaa käytettiin pääasiassa päivystys- ja järjestelytehtävissä, eikä niillä juuri vedetty vakituisesti junia linjalla. 2000-luvulla veturin osien käyttöikä oli jo ylitetty, eikä varaosia ollut enää saatavilla, joten vetureiden kunnossapito oli vaikeaa. Lisäksi monet veturinkuljettajat pitivät veturin ohjaamon työolosuhteita huonoina, joten näiden vanhojen veturien aika oli loppumassa. Pohjois-Suomen ratojen sähköistyksen laajeneminen vapautti Dv12-vetureita muuhun käyttöön, joten Dv16-sarjasta luopumista voitiin jo vakavasti ajatella.
Dv16-sarjan hylkääminen

Dv16-sarjan hylkäys aloitettiin syksyllä 2004. Suuria korjauksia sarjan vetureille ei sen jälkeen tehty, vaan rikkoutuneet yksiköt hylättiin. Helsingissä Dv16-veturien ura alkoi olla loppupuolella syksyllä 2007, jolloin ensimmäiset korvaavat Dv12-veturit saapuivat sinne. Muilla paikkakunnilla veturit oli jo aiemmin korvattu Dv12- tai Dr14-sarjan vetureilla. Ennakkokaavailuista huolimatta Dv16-sarjan käyttö ei loppunut vielä vuoteen 2007, vaan viimeinen VR-Yhtymän käyttämä sarjan veturi oli Dv16 nro 2026, joka teki viimeiset työnsä Pasilassa 8. tammikuuta 2008. Tämän jälkeen Dv16 nro 2015 teki vielä töitä Inkeroisissa korvaten Move66-veturia.
Koko veturisarja on nyt hylätty lukuun ottamatta numeroita 2026 ja 2038. 2026 on varattu Rautatiemuseolle ja numero 2038 on siirretty Keuruun Haapamäelle Haapamäen museoveturiyhdistyksen omistukseen. Loput veturit on romutettu Hyvinkään konepajalla.
Teknisiä tietoja

Veturin numerot: 2013–2040
Valmistaja: Valmet ja Lokomo
Valmistusvuodet (nrot):
1962 (2013–2038, 2040)
1963 (2039)
Pyörän halkaisija: uutena 1 270 mm, loppuun kuluneena 1 200 mm
Pyörästöjärjestys: D (4 vetävää, mekaanisesti toisiinsa kytkettyä akselia)
Paino työkunnossa: 60 t
Suurin akselipaino: 15 t
Huippunopeus: 85 km/h
Teknisiä tietoja > Päädieselmoottori

Tampella/MAN W8V22/30 A.m.A.u.L., turboahdettu, ahtoilman jäähdytyksellä varustettu etukammiodiesel
Teho/rpm: 700kW käyntinopeudella 900r/min
Sylinteriluku: 8 (rivi)
Iskutilavuus: 91 l
Puristussuhde: 15.3:1
Teknisiä tietoja > Apudieselmoottori

Perkins P3/144, vapaasti hengittävä pyörrekammiodiesel
Teho/rpm: noin 17 kW käyntinopeudella 1 500 r/min
Apumoottori käyttää kompressoria paineilman tuottamiseksi. On mahdollista, että tähänkin sarjaan on vaihdettu tehokkaammat kompressorit kuten Dv12-sarjassa.
Teknisiä tietoja > Vaihteisto

Hydraulinen Voith L 217 U -virtausvaihteisto, I- ja II-vaihteilla on omat momentinmuuntimensa ja III-vaihteella nestekytkin. Vaihtamiset tapahtuvat automaattisesti päämoottorin ruiskutusmäärän ja kuormituksen, sekä veturin nopeuden mukaan. Vaihteistossa ei ole aluevaihdetta, koska veturi on pääasiallisesti suunniteltu ratapihoilla tapahtuvaan vaihtotyöhön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dv16 Wikimedia Commonsissa
Haapamäen museoveturiyhdistyksen Dv16 (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Dv16 2026 Pasilan laskumäessä vuonna 2006.
Albatros Flugzeugwerke

Albatros D.II
Albatros D.V
Albatros Flugzeugwerke GmbH oli saksalainen lentokonetehdas. Yhtiö perustettiin 1909 Berliinin Johannisthaliin nimellä Albatros Werke AG. Sen perusti Walter Huth. Sen valtakausi oli ensimmäisen maailmansodan aika.
Alussa yhtiö valmisti lisenssillä ranskalaisia Antoinette-koneita. Kun Ernst Heinkelista tuli 1913 pääsuunnittelija alkoi omien koneiden suunnittelu. Yhtiön toinen merkittävä suunnittelija oli Robert Thielen. Albatros tuli Saksan ilmavoimien "Fliegertruppen" suosioon, etenkin Albatros D.III ja Albatros D.V -koneet. Yhtiö valmisti sodan aikana kaikkiaan noin 10 300 lentokonetta. Yhtiö oli toimimaton vuoteen 1931, jolloin se liittyi Focke-Wulfiin.
Yhtiön lentokoneet

1914
Albatros B.III (Typ L 5), tiedustelukone
Albatros W.1, tiedustelukone
1915
Albatros B.II, tiedustelukone
Albatros B (K351B), koulukone
Albatros C.I (Typ L 6), tiedustelukone
Albatros C.III (Typ L 10), tiedustelukone
Albatros C.Ia (Typ L 6), tiedustelukone
1916
Albatros D.I, hävittäjä
Albatros D.II, hävittäjä
Albatros D.IV, hävittäjän prototyyppi
Albatros W.4, hävittäjä
1917
Albatros L 30, koulukone
Albatros D.III, hävittäjä
Albatros D.V, hävittäjä
Albatros D.VII, prototyyppi
Albatros Dr.I, hävittäjän prototyyppi
1918
Albatros D.X, hävittäjän prototyyppi
Albatros D.XI, hävittäjän prototyyppi
Albatros D.XII, hävittäjän prototyyppi
Albatros D.VI, hävittäjän prototyyppi
Albatros D.IX, hävittäjän prototyyppi
Albatros Dr.2, hävittäjän prototyyppi
Aiheesta muualla

Albatros Flugzeugwerke GmbH
Albatros D.III

Jasta 11:n Albatros D.III -hävittäjiä Douaissa Ranskassa.
Albatros D III oli saksalaisen Albatros Flugzeugwerke -lentokonetehtaan valmistama yksipaikkainen tiedusteluhävittäjä, jonka suunnittelun Robert Thelen aloitti jo ennen kuin edeltäneet Albatros D.I ja D.II oli kunnolla saatu tuotantoon. Konetyypin valmistamiseen vaikuttivat ranskalaisesta Nieuport Scoutista saadut testitulokset. Saksan keisarillisten ilmavoimien Luftstreitkräften ja Itävalta-Unkarin Luftfahrtruppen ensimmäisessä maailmansodassa koneita valmistivat Albatrosin tehtaan lisäksi Ostdeutsche Albatros Werke ja itävaltalainen Oesterreichische Flugzeugfabrik. Vuonna 1917 valmistukseen saatua konemallia käyttivät miltei kaikki Saksan hävittäjäyksiköt ja -lentäjät, muun muassa hävittäjä-ässät Manfred von Richthofen, Ernst Udet, Erich Löwenhardt, Kurt Wolff ja Karl Emil Schäfer.
Suorituskyvyltään useimpiin liittoutuneiden koneisiin nähden ylivoimaisella Albatrosilla oli tärkeä osa Saksan niin sanotun "verisen huhtikuun" (saks. Blutigen April) aikana saavuttamassa ilmaherruudessa. Koneessa oli kuitenkin rakenteellisia vikoja, joista pahin oli alatasojen heikko rakenne.
Ne korvattiin kesästä 1917 alkaen Albatros D V -koneilla ja hieman myöhemmin Fokker D.VII -koneella.lähde?
Albatros D III -koneita kuljetettiin myös Zeppelin LZ 80/L 35 -ilmalaivassa vuonna 1918 – pyrkimys oli saada ilmalaivalle oma hävittäjäsuoja.lähde?
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.03300007,33 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.0500009,05 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.09800002,98 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&020.050000020,50 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0661.&&&&00661 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&&0886.&&&&00886 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&00.01000000 × Mercedes D.IIIa
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0175.&&&&00175 km/h 1 000 metrissä
Lentoaika: 2
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05500.&&&&005 500 m
Nousuaika: yhteen kilometriin: 4 minuuttia
Aseistus
2 × 7,92 mm LMG 08/15 -konekivääriä eturungossa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albatros D.III Wikimedia Commonsissa
Albatros D.III
NRP Albatroz (P1012)

| NRP Albatroz |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  8. joulukuuta 1973
Palveluskäyttöön:  9. joulukuuta 1974
Poistui palveluskäytöstä:  2002
Tekniset tiedot
Uppouma:  45 t (kuormattu)
Pituus:  23,6 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  1,6 m
Koneteho:  2 × Cummins-dieselmoottoria, 1 100 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  8
Aseistus
Aseistus:  1 × Oerlikon 20 mm -tykki 2 × 12,7 mm konekivääriä
NRP Albatroz (runkonumero P1012) oli Portugalin laivaston Albatroz-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 8. joulukuuta 1973 ja otettiin palvelukseen 9. joulukuuta 1974.
Palvelus

Alus luovutettiin 2002 Itä-Timorille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Oecusse ja runkonumerolla P101.
HMS Edinburgh (1882)

| HMS Edinburgh |
| --- | --- |
 HMS Edinburgh

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  20. maaliskuuta 1879
Laskettu vesille:  18. maaliskuuta 1882
Palveluskäyttöön:  8. heinäkuuta 1887
Loppuvaihe:  romutettu 1910
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 420 t
Pituus:  99 m
Leveys:  21 m
Syväys:  7,85 m
Koneteho:  6 808 ihp
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  396
Aseistus
Aseistus:  4 × 12" BL -tykkiä 5 × 6" BL -tykkiä 4 × QF 6 naulan -tykkiä 2 × 14" torpedoputkea
HMS Edinburgh oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1882 vesillelaskettu Colossus-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Pembroken telakalta, missä köli laskettiin 20. maaliskuuta 1879. Alus laskettiin vesille 18. maaliskuuta 1882 ja se valmistui 8. heinäkuuta 1887.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1910.
Efialtes Ateenalainen

Efialtes (m.kreik. Ἐφιάλτης; k. n. 461-457 eaa.) oli antiikin ateenalainen poliitikko, kenraali ja varhainen demokraattisen liikkeen johtaja. 460-luvun eaa. lopulla hän johti uudistuksia, jotka vähensivät perinteisen aristokraattisen konservatismin linnakkeena pidetyn areiopagin neuvoston valtaa. Monet historioitsijat pitävät tapahtumaa Ateenan "radikaalin demokratian" alkuna. Myöhemmin Efialtes murhattiin.
Efesoksen stadion

| Efesoksen stadion |
| --- | --- |
 Efesoksen stadionin rauniot. Piirros 1700–1800-lukujen taitteesta, Luigi Mayer.
Sijainti:  Efesoksen arkeologinen alue, Selçuk, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  37°56′46″N, 27°20′45″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen stadion
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Efesos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Efesoksen stadion oli antiikin aikainen kreikkalainen stadion Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Stadionin paikka sijaitsee Peion-vuoren eli nykyisen Panayır-dağin pohjoissivulla, etelään Vediuksen gymnasionista. Stadion rakennettiin alun perin hellenistisellä kaudella. Alun perin katsomoa oli oletettevasti vain eteläsivulla, ja juoksurata kulki tämän katsomon edestä. Lähtöportit olivat länsipäässä. Stadionia laajennettiin huomattavasti roomalaisella kaudella keisari Neron aikana, ja sen kustannuksiin osallistui muun muassa vapautettu C. Stertinius Orpex. Piirtokirjoituksessa rakennus omistettiin Efesoksen Artemiille ja Nerolle. Viimeistään tässä vaiheessa stadion laajennettiin tyypilliseksi pitkänomaiseksi hevosenkengän muotoiseksi stadioniksi, jossa oli katsomo myös pohjoissivulla ja mahdollisesti myös itäpään kaaressa, ja joka oli avoin länsipäästä. Pohjoissivun katsomo sijoitettiin holvattujen käytävien päälle, ja länsipäähän rakennettiin monumentaaliportti.
Jossakin välissä roomalaista kautta, noin 200–300-luvulla jaa., stadionin itäpäähän lisättiin ellipsin muotoinen amfiteatterimainen alue, jonka koko oli noin 50 × 40 metriä. Ainakin myöhemmällä roomalaisella kaudella se oli kokonaan suljettavissa erilleen itse stadionista. Tätä aluetta oletetaan käytetyn gladiaattori- ja villieläinnäytäntöihin. Stadionia käytettiin myös kristittyjen vainoissa.
Stadion kärsi suuria tuhoja vuoden 262 jaa. maanjäristyksessä. Tämän jälkeen se kunnostettiin vain osittain. Rakennus vaurioitui myös vuosien 259–366 maanjäristyksissä. Lopulta stadion jäi käyttämättömäksi, ja sen kiviä käytettiin muihin rakennuksiin, kuten Pyhän Johanneksen basilikakirkon rakentamiseen. 400-luvulla stadionin alueelle rakennettiin kirkko, ja sen ympäristö alkoi muuntua hautausmaaksi. Juoksuradan aluetta käytettiin myöhemmin peltona. Kaikki istuinkivet poistettiin keskiajan kuluessa.
Stadionin alueella on suoritettu melko vähän kaivauksia, mutta se on helposti tunnistettavissa maastossa olevan noin 3,3 hehtaarin kokoisen painauman muodosta. Aluetta on tutkittu enemmän vuodesta 1993 lähtien.
EE-ilmiö

EE-ilmiö (engl. experimenter effect tai expectancy effect) on yleinen ongelma tieteellisissä kokeissa. Termiä käytetään yleensä paranormaalien ilmiöiden tutkimuksen yhteydessä.
EE-ilmiö tarkoittaa, että tutkija tai tutkimuksen kohde odottaa saavansa tietyn lopputuloksen kokeesta ja on taipuvainen löytämään sen saaduista havainnoista (expectancy effect) tai että tutkija vaikuttaa tutkimuksen tulokseen (experimenter effect, esimerkiksi odotettua paranormaalia ilmiötä ei saada aikaan tutkimustilanteessa).
Jälkimmäisessä EE-ilmiössä on parapsykologiaan uskovien mielestä kyse siitä, että skeptiset tutkijat estävät ilmiöt, kun taas skeptikoiden mielestä EE-ilmiö on osoitus siitä, ettei paranormaaleja ilmiöitä voida toistaa kontrolloiduissa olosuhteissa.
Kirjallisuutta

Häyry, Heta & Karttunen, Hannu & Virtanen, Matti (toim.): Paholaisen asianajaja: Opaskirja skeptikolle.  (Ursan julkaisuja 38)  Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1989.  ISBN 951-9269-48-7  Teoksen verkkoversio.
Edzellin linna

| Edzellin linna> Edzell Castle |
| --- | --- |
 Linna nähtynä puutarhasta
Sijainti:  Edzell, Skotlanti
Rakennustyyppi:  linna
Rakennuttaja:  David Lindsay
Haltija:  Historic Scotland
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Edzellin linna on Edzellissä Skotlannissa sijaitseva linnanraunio, jolla on 1600-luvun alussa rakennettu muurin ympäröimä puutarha. Nykyään se on avoin turistinähtävyys ja Historic Scotlandin omistuksessa.
Stirling-klaani myi aiemmin paikalla olleen linnan Lindsay-suvulle vuonna 1357. Linnan puutarhan rakennutti vuonna 1604 Sir David Lindsay. Jakobiittikapinan jälkeen linna alkoi rapistua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edzellin linna Wikimedia Commonsissa
Eenireaktio

Eenireaktion mekanismi
Eenireaktio on eenin (kaksoissidoksellinen, allyylisessä asemassa sijaitsevan vedyn sisältävä yhdiste, esimerkiksi alkeeni) ja enofiilin (kaksois- tai kolmoissidoksen sisältävä yhdiste) välinen reaktio, jossa tapahtuu vedyn siirtyminen ja toisiintuminen.
Reagenssit ja mekanismi

Eenireaktioissa eeninä voi olla yksinkertainen alkeeni kuten propeeni. Eenireaktioissa eeniä voidaan pitää nukleofiilinä ja sen kanssa reagoivaa elektrofiiliä kutsutaan enofiiliksi. Yksinkertaisten eenien tapauksessa enofiilin tulee olla hyvin reaktiivinen, esimerkiksi maleiinianhydridi. Myös muut yhdisteet voivat toimia enofiileinä. Tällaisia ovat muun muassa karbonyyliyhdisteet, jolloin reaktiota kutsutaan karbonyyli-eenireaktioksi, imiinit ja nitriilioksidit. Karbonyyli-eenireaktioissa tuote on tyydyttymätön alkoholi. Erityisesti karbonyylieenireaktioita katalysoivat Lewis-hapot kuten alumiinikloridi. Molekyylinsisäiset eli intramolekulaariset eenireaktiot tapahtuvat helpommin kuin kahden molekyylin väliset intermolekulaariset eenireaktiot, jotka vaativat tapahtuakseen usein korkean lämpötilan.
Eenireaktioiden reaktiomekanismi ei ole täysin selvä. Reaktion tapahtumisesta sekä yhtäaikaisprosessina perisyklisenä reaktiona että vaiheittaisena reaktiona, jossa muodostuu välituotteena karbokationi, on todisteita. Eenireaktiossa eenin kaksoissidoksen π-molekyyliorbitaali ja allyylisessa asemassa olevan vetyatomin σ-orbitaali muodostavat yhdessä reagoivan korkeimmalla energiatilalla sijaitsevan molekyyliorbitaalin eli HOMO:n. Matalimmalla energiatilalla sijaitseva miehittämätön molekyyliorbitaali eli LUMO on enofiilinen hajottava π*-orbitaali. Reaktiossa muodostuu rengasrakenteinen siirtymätila. Lewis-katalysoitu eenireaktio tapahtuu todennäköisemmin vaiheittaisen kuin perisyklisen reaktiomekanismin mukaisesti.
Eenireaktion mekanismit. Ylempänä perisyklinen mekanismi ja alempana vaiheittainen mekanismi.
Eduskuntavaalit 1909

Suomen kolmannet eduskuntavaalit järjestettiin 1. ja 3. toukokuuta 1909. Keisari Nikolai II oli hajottanut edus­kunnan ja määrännyt uudet vaalit toimitettavaksi sen vuoksi, koska edus­kunnan puhe­mies P. E. Svinhufvud oli valtiopäivien avajais­puheessa huomauttanut Venäjän hallituksen Suomeen kohdistamista laittomista toimen­piteistä.
Näissä vaaleissa valituista ensikertalaisia olivat mm. SDP:n Nestori Aronen, Ville Boman, Mimmi Hämäläinen, Anton Kotonen, Eetu Salin, Taneli Typpö ja Ville Vainio, Maalaisliiton Kalle Lohi ja Antti Junes, Suomalaisen puolueen Walter Andersin, Valde Hirvikanta, Mauri Honkajuuri ja Juho Malkamäki, Nuorsuomalaisen puolueen Arthur Castrén, Aleksanteri Fränti, Edvard Hannula, Elias Sinkko ja Onni Talas, sekä RKP:n Rafael Colliander, Jenny af Forselles ja Wilhelm Roos. Ehdolla eivät olleet enää mm. Suomalaisen puolueen Hannes Gebhard, Hedvig Gebhard ja Ernst Palmen. Eduskuntaan palasi mm. Maalaisliiton Santeri Alkio.
Tulokset

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 65,3 % | +0,9 |  |
| Äänestäneet | 852 683 | +35 346 |  |
| Hylätyt äänet | 6 212 | −1 684 |  |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 84 | +1 | 39,89 % | +1,5 | 337 685 | +26 859 |
|   | Suomalainen puolue | 48 | −7 | 23,62 % | −1,8 | 199 920 | −5 972 |
|   | Nuorsuomalainen Puolue | 29 | +3 | 14,50 % | +0,3 | 122 770 | +7 569 |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 25 | +1 | 12,31 % | −0,4 | 104 191 | +1 045 |
|   | Maalaisliitto | 13 | +3 | 6,73 % | +0,3 | 56 943 | +5 187 |
|  | Kristillinen työväenliitto | 1 | −1 | 2,75 % | +0,4 | 23 259 | +4 411 |
|  | Muut |  |  | 0,20 % | −0,3 | 1 703 | −2 069 |
|  | Yhteensä | 200 |  | 100 % |  | 846 471 | +37 030 |
Lähde: Tilastollinen päätoimisto
Efori

Hallinto
Spartan kuningas
Efori
Gerusia
Apella
Luokat
Homoioi
Perioikit
Helootit
Eforit (m.kreik. ἔφοροι, eforoi) eli ”tarkastajat” olivat virkamiehiä antiikin Spartassa. Vuosittain kansankokous eli apella nimitti viisi eforia, joiden tehtävä oli ennen kaikkea estää kaikki valtiomuodon muutokset ja valvoa hallitsevan yhteiskuntaluokan, eli spartalaisten, etuoikeuksia kuninkaita, perioikkeja ja helootteja vastaan.
Eforeja. Kuvitusta vuodelta 1862.
Eforit vastasivat apellan koollekutsumisesta, johtamisesta ja päätösten toimeenpanosta. He valvoivat myös kuninkaiden ja virkakoneiston toimintaa. Eforit päättivät verotuksesta, ulkopolitiikasta ja nuorten miesten sotilaskoulutuksesta. Eforit toimivat myös tuomareina. Vuoden kestäneen virkakautensa jälkeen eforin oli tehtävä kansalle tili toimistaan. Helootin efori sai ilman muuta surmata.
Kuningas Kleomenes III lakkautti viran vuonna 226 eaa. ja surmautti silloiset eforit. Makedonian kuningas Antigonos III palautti viran käyttöön. Virka säilyi vielä 100-luvulle.
Eduskuntavaalit 1910

Suomen neljännet eduskuntavaalit järjestettiin 1.–2. helmikuuta 1910. Keisari Nikolai II oli edellisen vuoden marras­kuussa hajottanut eduskunnan ja määrännyt pidettäväksi uudet vaalit, koska edus­kunta oli suhtautunut torjuvasti Venäjän vaatimiin sotilas­miljooniin eli korvauksiin siitä, ettei Suomessa sovellettu yleistä ase­velvollisuutta.
Uusia kansanedustajia olivat muun muassa SDP:n Juho Kautto, Kustaa Kopila, Heikki Kääriäinen, Kullervo Manner ja Emil Saarinen, Maalaisliiton Eero Hatva, Antti Junes, Oskari Lahdensuo, Lauri Kristian Relander ja Filip Saalasti, Suomalaisen puolueen Hugo Rautapää, Nuorsuomalaisen puolueen Matti Kekki ja Tilda Löthman-Koponen, sekä RKP:n Viktor Magnus von Born, Leo Mechelin ja Rabbe Wrede.
Tulokset

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 60,1 % | −5,2 |  |
| Äänestäneet | 796 569 | −56 114 |  |
| Hylätyt äänet | 5 010 | −1 202 |  |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 86 | +2 | 40,04 % | +0,2 | 316 951 | −20 734 |
|   | Suomalainen puolue | 42 | −6 | 22,07 % | −1,6 | 174 661 | −25 259 |
|   | Nuorsuomalainen Puolue | 28 | −1 | 14,44 % | −0,1 | 114 291 | −8 479 |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 26 | +1 | 13,53 % | +1,2 | 107 121 | +2 930 |
|   | Maalaisliitto | 17 | +4 | 7,60 % | +0,9 | 60 157 | +3 214 |
|  | Kristillinen työväenliitto | 1 |  | 2,19 % | −0,6 | 17 344 | −5 915 |
|  | Muut |  |  | 0,13 % | −0,1 | 1 034 | −669 |
|  | Yhteensä | 200 |  | 100 % |  | 791 559 | −54 912 |