stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emil Huikkonen
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Huikkonen palveli Suomen tykistökoulussa, mistä hänet siirrettiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä 1. marraskuuta 1918 Raskaan tykistörykmentin 2. patteriin. Rykmentissä hän toimi 1. marraskuuta 1919 alkaen 1. patteriston rehumestarina ja 31. lokakuuta 1921 alkaen patterin kengitysseppänä. Armeijasta hän erosi 23. syyskuuta 1922 ja siirtyi työnjohtajaksi Hackman & co:n sahalle Pölläkkälään, kunnes vuonna 1927 hän siirtyi palvelukseen Viipurin-Pölläkkälän rautatierakennustyömaalle. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1929 ja hänet sijoitettiin Maalentoeskaaderiin, missä hän toimi hävittäjälaivueen laivuevääpelinä. Hänet siirrettiin 28. huhtikuuta 1934 lentolaivueen kirjuriksi Lentoasema 5:een.
Talvi- ja jatkosota

Huikkonen osallistui talvisotaan edelleen Lentolaivue 10:n kirjurina, josta hänet siirrettiin välirauhan aikana Lentolaivue 30:n esikuntavääpeliksi, missä tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan puhkeamisen jälkeenkin. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi sotien jälkeen. Hänet haudattiin Lahteen.
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Hurri

Hurri on sävyltään halventava nimitys suomenruotsalaisille ja nykyään myös ruotsinruotsalaiselle. Sana on merkinnyt Suomen, etenkin Pohjanmaan ruotsinkielisiä, ehkä aivan aluksi kalakauppaa harjoittavaa kiertelevää ruotsinkielistä. Ruotsin vallan aikaan suomenkielisiäkin saattoivat jotkut, esimerkiksi Karjalan ortodoksit, nimittää ”ruotseiksi”, joten ruotsinkielisille keksittiin oma termi. Hurri lieneekin ensimmäinen nimenomaan Suomen ruotsinkieliset eritellyt termi.
Etymologia

Alkuaan sana hurri on itäsuomalaista perua. Hurri samoin kuin äänteellisesti läheinen hurtta ovat kumpikin alkuaan olleet suden kiertoilmauksia Itä-Suomessa. Länsi-Suomessa myöhemmin tunnetuksi tulleena sanana hurri on ilmeisesti onomatopoeettinen, se kuvailee ruotsinkielisen puhetta silloin, kun hän ei ymmärrä suomenkielistä tai kun suomenkielinen ei ymmärrä häntä. Sanaan ovat varmaankin vaikuttaneet ilmaukset hur, huru (”kuinka”, ”miten”) ja hör du, murteellisesti hörru (”kuules”, ”kuuletko”).
Kirjallisuutta

Nirvi, R. E: Petojen nimitykset kosinta- ja hääsanastossa. 1982.
Huhtiniemen joukkohaudat

Kenttäoikeus käsittelemässä rikosasiaa kesällä 1944.
Huhtiniemen joukkohaudoiksi kutsutaan Lappeenrannan Huhtiniemestä löydettyjä kahta joukkohautaa.
Huhun mukaan kaupungissa toimi kesällä 1944 salainen kenttäoikeus, joka tuomitsi satoja suomalaisia rintamakarkureita kuolemaan. Aiheesta on liikkeellä satoja kertomuksia, mutta kertomukset vahvistavia dokumentteja tai teloitukset nähneitä silminnäkijöitä ei ole löytynyt. Toistaiseksi löydetyt vainajat ovat peräisin jatkosotaa edeltäneeltä ajalta, eivätkä he ole kuolleet väkivaltaisesti.
Joukkohauta liittyy 1800-luvun alkupuolen ortodoksiseen sotilashautausmaahan. Vainajat ovat venäläisiä, ja he ovat voineet kuolla esimerkiksi kulkutautiin.
Myöhempiä kommentteja

Uusimpien tietojen mukaan on mahdollista että teloitetut, jos niitä tässä asiassa ylipäätään oli, haudattiin kotikuntiensa multiin ja merkittiin sotapäiväkirjoihin kaatuneina. Siksi arkistoista ei löydy mainintoja teloituksista eikä hautoja ole löydetty. Pekka Visurin mukaan pikateloituksista ei välitetty tietoja omaisille. Asiasta kertoi Ylen uutiset 31.1.2014.
Kirjallisuutta

Arponen, Antti O. ja Meuronen, Martti: Teloitetut.  Revontuli, 2006.  ISBN 952-5170-51-9
Haavikko, Paavo: Päämaja – Suomen hovi.  Art House, 1999.  ISBN 951-884-265-5
Hietamies, Heikki: Sotatuomari.  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20497-1  (saatavana myös äänikasettina)
Jäntti, Lauri: Kannaksen suurtaisteluissa kesällä 1944.  WSOY, 1956.  "Kesäsodan" taustaa, tapahtumia ja lähikuvia patterinpäällikön näkökulmasta, 3. painos
Kulomaa, Jukka: Käpykaartiin? 1941–1944.  Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1754-2  Sotilaskarkuruus Suomen armeijassa jatkosodan aikana
Lindstedt, Jukka: Kuolemaan tuomitut: kuolemanrangaistukset Suomessa toisen maailmansodan aikana.  Suomalainen lakimiesyhdistys, 1999.  ISBN 951-855-176-6
Nieminen, Saul: Nää rannat rakkaat rakkaan synnyinmaan. Määritä julkaisija! ISBN 951-99638-8-X  Lappeenrannan suojeluskunta 1917-1944.
Nuorteva, Jussi: Vangit, vankilat, sota. Suomen vankeinhoitolaitos toisen maailmansodan aikana.  Valtion painatuskeskus, 1987.  ISBN 951-860-349-9
Oesch, K. L.: Suomen kohtalon ratkaisu Kannaksella v. 1944.  Otava, 1956.
Rintala, Paavo: Sotilaiden äänet.  Pohjoinen, 1989.  ISBN 951-749-118-2  Kannaksen läpimurtotaisteluista 1944 / Yleisradion ääniarkistosta koonnut Paavo Rintala
Jaakkonen, Pasi: Huhtiniemi – 400 kadonneen miehen mysteeri.  Minerva Kustannus, 2007.  ISBN 978-952-492-095-7
Aiheesta muualla

Sanomalehti Etelä-Saimaan Huhtiniemi-arkisto
Ylen Elävä arkisto: Huhtiniemen mysteeri
Huhtiniemen vainajien evakkomatka jatkuu
S/S Hurma

| S/S Hurma |
| --- | --- |

Tyyppi:  Höyrykäyttöinen hinaaja  Nykyisin huviliikenteessä
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Lappeenranta
Omistaja:  UPM Metsä Oy
Aiemmat omistajat:  T. & J. Salvesen Oy (1902–1923), Kaukas Oy (1923–1969), Tehdaspuu Oy (1969–1997)
Rakennustelakka:  Viipurin telakka, Viipuri
Vesillelasku:  1902
Status:  Vesillä
Tekniset tiedot
Pituus:  23,60 m
Leveys:  5,60 m
Syväys:  2,40 m
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  216 ihv kW
S/S Hurma on teräsrunkoinen höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1902 Viipurin telakalla Viipurissa. Alus rakennettiin hinaajaksi T. & J. Salvesen osakeyhtiön käyttöön. Vuonna 1916 Oy Kaukas Ab osti Salvesenin liiketoiminnan ja sitä kautta S/S Hurma siirtyi muun yrityksen laivaston mukana Kaukaan omistukseen. Vuonna 1935 aluksen toimenkuva laajeni peruskorjauksen myötä jonka yhteydessä laiva varustettiin toimimaan myös jäänmurtajana. Jäänmurtajaominaisuudet tekivät aluksesta Kaukaan eniten käytetyn laivan ja se toimi hinaustehtävissä aikaisesta keväästä alkutalveen asti.
Talven 1965 aikana S/S Hurma muutettiin öljylämmitteiseksi ja vuonna 1969 alus siirtyi yritysjärjestelyiden johdosta Tehdaspuu Oy:n omistukseen. Alus toimi hinaajana vuoteen 1974 asti jonka jälkeen se on palvellut ensin Tehdaspuu Oy:tä ja sittemmin UPM Metsä Oy:tä edustusaluksena. Nykyisin laiva on muutettu takaisin puulämmitteiseksi.
Tekniset tiedot

Kattila: 85 m²
Polttoaine: Puu
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
S/s Hurma kuvattuna Savonlinnan matkustajasatamassa 2010[vanhentunut linkki]
Friedrich Huttenlocher

Friedrich Huttenlocher (2. syyskuuta 1893 Stuttgart – 24. huhtikuuta 1973 Freiburg im Breisgau, Länsi-Saksa) oli saksalainen maantieteilijä.
Huttenlocher toimi vuosina 1949–1961 maantieteen professorina Tübingenin yliopistossa. Tieteellisellä urallaan hänen tutkimuksensa painottuivat geomorfologiaan ja Baden-Württembergin asutuksen maantieteeseen. Huttenlocher palkittiin tieteellisistä ansioistaan Saksan maantiedon akatemian Robert Gradmannin ansiomitalilla vuonna 1965.
Tuotantoa

Friedrich Huttenlocher: Versuche kulturlandschaftlicher Gliederung am Beispiel von Württemberg (Hirzel-Verlag, Stuttgart 1949).
Friedrich Huttenlocher: Baden-Württemberg: Kleine geographische Landeskunde (Verlag G. Braun, Karlsruhe 1972). ISBN 3-7650-8022-5
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  Scientific illustrators 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Oskar Huttunen

Oskar Huttunen (18. joulukuuta 1865 Karttula – 8. toukokuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen tukkukauppias ja kauppaneuvos, jonka testamenttilahjoituksen turvin Osk. Huttusen säätiö perustettiin. Hän itse merkitsi nimensä muodossa Osk. Huttunen.
Kauppaneuvos Oskar Huttusen muistokivi Karttulan hautausmaalla Karttulassa.
Huttunen aloitti siirtomaatavarakaupan harjoittamisen Kuopiossa vuonna 1907 ja vuodesta 1908 alkaen Helsingissä. Huttunen oli aktiivinen järjestövaikuttaja ja oli mukana perustamassa Liikesivistysrahastoa. Huttunen kuoli perheettömänä vuonna 1955. Kuopion taidemuseossa on hänen nimeään kantava kokoelma, jonka 91 taideteosta Huttunen lahjoitti Kuopion kaupungille testamentissaan. Kuvanveistäjä Kauko Räsänen suunnitteli Oskar Huttunen -mitalin, joka julkaistiin vuonna 1991.
Osk. Huttusen säätiö tukee apurahoilla tieteellisiä tohtorin opintoja etenkin ulkomailla suorittavia.
Huttusen vanhemmat olivat talollinen Matti Huttunen ja Katri Kukkonen. Hänellä oli suuri määrä luottamustoimia liike-elämän järjestöissä ja yhdistyksissä. Kauppaneuvoksen arvon Huttunen sai vuonna 1928.
Kirjallisuutta

William R. Copeland : Oskar Huttunen: menestynyt mies - kauppaneuvos Karttulasta.  Weilin + Göös, Espoo 1980 ISBN 951-35-2196-6
Hudson River -koulukunta

Thomas Cole, Aurinkoinen aamu Hudson-joella, 1827.
Frederic Edwin Church, Jäävuoria, 1861.
Frederic Edwin Church, Niagaran putoukset Yhdysvaltojen puolelta nähtynä, 1867.
Hudson River -koulukunta oli romanttis-realistinen maisemamaalauksen suunta, joka sai muotonsa Yhdysvalloissa vuosina 1820–1850. Koulukunnan toinen sukupolvi vaikutti vuodesta 1848 eteenpäin.
Koulukunnan taiteilijat valitsivat aiheensa alkuun Hudson-joen laaksosta New Yorkin osavaltiossa tai Uuden-Englannin vuoristoalueilta kuten Catskill- ja Adirondack-vuorilta. Ryhmän perustaja ja johtohahmo oli englantilaissyntyinen Thomas Cole. Hänen teoksissaan oli usein uskonnollinen ja isänmaallinen sävy. Colen läheinen ystävä Asher B. Durand taas ylisti luontoa maisemissaan. Kolmannen keskeisen taiteilijan ja Thomas Colen oppilaan Frederic Edwin Churchin maalauksissa valo ja heijastukset olivat tärkeällä sijalla. Maisemia maalattiin myös Euroopassa sekä Yhdysvaltain länsiosissa ja Etelä-Amerikassa.
Tausta ja vaikutteet

Hudson River -koulukunnan maalaukset käsittelevät teemoja, jotka olivat keskeisiä 1800-luvun Yhdysvalloissa: löytöretkeilyä, uuden löytämistä ja uudisasutusta. Maalaukset myös kuvaavat amerikkalaista maisemaa pastoraalisissa asetelmissa, joissa ihminen ja luonto ovat sovussa keskenään. Maisemat ovat realistisia ja yksityiskohtaisia. Ne ovat luonnon idealisoituja muotokuvia, joissa kolonialismi ja koskematon erämaa asetetaan usein vastakkain. Taiteilijat jakoivat luonnonkauneuden kunnioituksen Henry David Thoreaun ja Ralph Waldo Emersonin kaltaisten aikalaiskirjailijoiden kanssa. Pohjoisamerikkalaisella luonnonromantiikalla oli pitkä perinne. Keskeisiä olivat myös James Fenimore Cooper, Jack London ja Ernest Thompson Seton, jotka tunnetaan erä- ja intiaanikuvauksistaan. Taustalla vaikuttivat myös John Ruskinin ajatukset luonnon totuuden tutkimisesta.
Hudson River -koulukunnan taiteilijoiden esikuvia maalaustaiteessa olivat Claude Lorrain, John Constable ja William Turner. Samoihin aikoihin 1830–1870-luvuilla toimi myös saksalainen Düsseldorfin koulukunta, jonka taidekäsitykset ja maalaustekniikka vaikuttivat Hudson River -koulukunnan taiteilijoihin. Koulukunnan toiseen sukupolveen kuulunut Albert Bierstadt opiskeli Düsseldorfissa vuosina 1853–1857. Düsseldorfilainen maalausote yhdistääkin Hudson River -koulukunnan ja eurooppalaisen maisemamaalauksen tradition myös suomalaiseen kansallisromanttiseen maisemamaalaukseen, vaikka amerikkalaiset käyttivätkin usein suurempia maalauskankaita kuin suomalaiset.
Koulukunnan taiteelliset periaatteet

Romantiikka
Caspar David Friedrich, , 1818.
Pääsuunnat
Romantiikka | Kansallisromantiikka
Muut virtaukset
Düsseldorfin koulukunta | Hudson River -koulukunta |  Goottikulttuuri | Karelianismi
Aiheet
Vastavalistus | Romantiikan musiikki | Pittoreski | Subliimi | Yhtenäistaideteos | Boheemi | Ossianin laulut | Maailmantuska
Teokset
Medusan lautta | Vapaus johtaa kansaa
Tekijät
Ivan Aivazovski | Albert Bierstadt | William Blake | John Constable | Eugène Delacroix | Robert Wilhelm Ekman | Caspar David Friedrich | Henry Fuseli | Théodore Géricault | Francisco de Goya | Aleksander Lauréus | Friedrich Overbeck | Vasili Tropinin | William Turner
Thomas Cole julkaisi vuonna 1835 ohjelmanjulistuksensa Essays on American Scenery, joka innoitti maisemamaalareita pitkään. Maalausten aineksiksi nousivat elementit, joita vanhassa maailmassa ei ollut, kuten Kalliovuoret, laaja preeria, biisonit, kanjonit ja suuret joet erämaan keskellä. Taiteilijat näkivät itsensä uuden maiseman kartoittajina ja eräänlaisina luonnonhistorian tutkijoina ja kerääjinä, jotka tallensivat kaukaisten seutujen luontoa piirustusten ja maalausluonnosten ohella valokuvin. Tutkimusretkeilyn hengessä he hakeutuivat myös erikoisiin ja äärimmäisiin ympäristöihin, muun muassa osallistumalla arktisten seutujen retkikuntien matkoihin.
Maalausten yksityiskohdat kuvattiin realistisesti, mutta monet näkymät olivat yhdistelmiä useista eri paikoista. Matkoilla tehtiin luonnoksia, joiden pohjalta suurikokoiset maalaukset koostettiin kotiin palattua.
Hudson River -koulukunnan taiteilijat uskoivat, että amerikkalainen luonto oli Jumalan ilmentymä, vaikka taiteilijoiden uskonnollinen vakaumus vaihtelikin. Maisemat olivat mahtavan alkuvoimaisen luonnon ylistyksiä. Selkeimpiä uskonnollisia viitteitä on Thomas Colen maalauksissa, joskin niitä on nähty myös Churchin maalauksissa.
Toinen sukupolvi

Nimeä ”Hudson River -koulukunta” käytettiin aluksi halventavassa merkityksessä, kun koulukunnan maalaustyyli oli mennyt jo pois muodista. Uusinta uutta oli tuolloin Barbizonin koulu ja impressionismi.
Ensimmäiseen koulukuntaan kuului lähinnä Cole itse ja hänen ystävänsä Asher Brown Durand. Koulukunnan toinen sukupolvi nousi Colen kuoltua vuonna 1848. Colen lempioppilaan Frederic Edwin Churchin ohella siihen kuului muun muassa John Frederick Kensett ja Sanford Robinson Gifford. Monet uuden sukupolven taiteilijoista olivat myös Metropolitan Museum of Artin perustajia vuonna 1869.
Koulukunnan arvostetuimmat maalaukset maalattiin vuosien 1855 ja 1875 välillä. Tuohon aikaan Frederic Edwin Church ja Albert Bierstadt olivat julkisuuden henkilöitä Yhdysvalloissa. Kun Church asetti näytteille isokokoisia maisemamaalauksiaan, kuten Andien sydän,  Niagara tai Jäävuoret, tuhannet ihmiset maksoivat pääsymaksun ja jonottivat nähdäkseen yhden maalauksen. Maisemamaalausten ennennäkemättömän suuri koko muistutti ihmisiä Amerikan mantereen suunnattomista kesyttämättömistä erämaa-alueista. Maalaukset myös lisäsivät kiinnostusta niin lännen asuttamiseen kuin kansallispuistojen ja kaupunkipuistojen perustamiseen.
Hudson River -koulukunnan taiteilijoita

Albert Bierstadt (1830–1902)
Frederic Edwin Church (1826–1900)
Thomas Cole (1801–1848)
Samuel Colman (1832–1920)
Asher Brown Durand (1796–1886)
Sanford Robinson Gifford (1823–1880)
William Hart (1823–1894)
Thomas Hill (1829-1908)
John Frederick Kensett (1816–1872)
Koulukunnan maalauksia ja kuvia teosten syntysijoilta

Thomas Cole, Catskillvuoret, 1837.
John Frederick Kensett, Laitumella, 1844-1845.
Frederic Edwin Church, Iltahämy erämaassa, 1860.
Asher Brown Durand Pastoraalimaisema, 1861.
Albert Bierstadt, Lander's Peak, 1863.
John Frederick Kensett, Hudson-joki, 1865.
Samuel Colman, Storm King -laiva Hudson-joella, 1866.
Frederic Edwin Church, Tropiikin aamu, 1877.
Gifford Sanford Robinsonin maalaus Lokakuu Catskillvuorilla, 1880.
Thomas Colen talo.
Thomas Colen vanha ateljee Cedar Grovessa. Se oli käytössä 1839-1846.
Näkymä Hudson-joelle ja Catskillvuorille Olanasta, missä Frederick Church asui.
Kirjallisuutta

Howat, John K.  American Paradise, The World of the Hudson River School.  The Metropolitan Museum of Art, Harry N. Abrams, Inc., New York, 1987.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hudson Rver -koulukunnan maalauksia Marsh-Billings-Rockefeller National Historical Parkin kokoelmista
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Thomas Cole, Risti auringon laskiessa, 1848.
Hurtanmintut

| Hurtanmintut |
| --- | --- |
 Valkohurtanminttu (Marrubium vulgare)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Hurtanmintut Marrubium  L.
Katso myös
   Hurtanmintut Wikispeciesissä   Hurtanmintut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hurtanmintut (Marrubium) on huulikukkaiskasveihin kuuluva suku, jossa on noin 40 lajia. Niitä esiintyy Euroopassa Välimeren alueella, Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa. Hurtanmintut ovat monivuotisia villakarvaisia ruohokasveja. Niillä on vastakkaiset, usein pahanhajuiset lehdet ja kaksihuuliset kukat lehtihankaisissa kiehkuroissa.
Lajeja

punahurtanminttu (Marrubium alysson)
valkohurtanminttu eli hurtanminttu (Marrubium vulgare)
huopahurtanminttu (Marrubium anisodon)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Hurtanmintut (Marrubium)
Suomen Lajitietokeskus: Hurtanmintut – Marrubium
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159392  Wikispecies: Marrubium  APDB: 192444  APNI: 103719  BioLib: 41023  CoL: 8VZ69  eFloraSA: Marrubium  EoL: 71173  EPPO: 1MAQG  FloraBase: 22018  FNA: 119743  FoC: 119743  GBIF: 2927068  GRIN: 7293  iNaturalist: 54604  IPNI: 21001-1  IRMNG: 1000654  ITIS: 32560  NBN: NHMSYS0000460595  NCBI: 41229  NZOR: 1b7cf43c-d170-4edd-a80f-7ff91cb4d6b3  Open Tree of Life: 82492  PLANTS: MARRU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:21001-1  Tropicos: 40014164  VASCAN: 1395  VicFlora: 82710bdf-783a-4aea-9151-a98c0af862bc  WFO: wfo-4000023200 
Punahurtanminttu.
Kari Hukkila

Author Kari Hukkila
Kari Hukkila (s. 1955) on suomalainen kirjailija.
Hukkila on opiskellut Helsingin yliopistossa kirjallisuustiedettä, taidehistoriaa, filosofiaa, historiaa ja kieliä. Hän on kirjoittanut esseitä 1980-luvulta alkaen. Monille Hukkilan teoksille on ominaista kirjallisten ja filosofisten teemojen liittyminen algerialaisiin maahanmuuttajiin Ranskassa tai hänen nuoruuden asuinpaikkaansa Itä-Helsingin Kontulaan.
Ura

Ensimmäinen esseekokoelma on 2010 ilmestynyt Kerettiläisesseet. Siinä hän kirjoittaa erilaisista kirjallisuuden ja filosofian teemoista kehyksessä, joka rakentuu pitkäaikaisesta ystävyydestä algerialaisen maahanmuuttajan kanssa.
Hukkila jatkaa vuonna 2016 ilmestyneessä romaanissaan Tuhat ja yksi vastaavanlaisia teemoja, joissa korkeakirjalliset aiheet ja maahanmuuttajien ja paperittomien elämä liittyvät toisiinsa. Romaani sai Helmet-palkinnon vuonna 2018. Palkintoperusteissa Claes Andersson totesi mm. seuraavaa:
Romaani ilmestyi englanniksi David Hackstonin kääntämänä ja Contra Mundum Pressin (New York) julkaisemana loppuvuodesta 2023.
Hukkila on kirjoittanut myös kuunnelmia, näytelmiä, televisiodraamoja, tekstejä näyttämölle ja tekstejä koreografi Sanna Kekäläisen teoksiin. Televisiodraamoista merkittävä on Katso ihmistä, jonka ideana oli Hannu Salaman jumalanpilkkaoikeudenkäynti ja tanskalaistaiteilijan Muhammed-pilapiirrokset 2006. Monet Hukkilan draamateksteistä ottavat aiheensa globaalista todellisuudesta. Näytelmä Maailman katolla (ke. 1994) hahmottaa Tiibetin ja Kiinan kansantasavallan keskinäistä historiaa vuodesta 1949 eteenpäin. Musiikkiteatteriesityksen Etiopialainen ystävä (ke. 2024) kokoava metafora kertoo etiopialaisesta paperittomasta, joka pyrkii Italiasta Alppien yli pohjoiseen.
Hukkila on kirjoittanut kritiikkiä kuvataiteesta ja kirjallisuudesta sekä toimittanut useita teoksia. Niistä merkittävin on Hukkilan kuratoima hanke Stéphane Mallarmésta, joka ilmestyi yhteensä 500 sivun laajuisena New Yorkissa Hyperion-lehdessä vuosina 2015 ja 2017.
Teokset > Kirjat

Kuvia Kannakselta: taidetta ja taiteilijoita 1918–1944, Lappeenrannan kaupunki, 1990, Etelä-Karjalan museo. Julkaisusarja 13.
Kerettiläisesseet, Savukeidas, 2010 ISBN 978-952-5500-63-9
Tuhat ja yksi, Teos, 2016 ISBN 978-951-851-724-8
Kun historia jäätyy, syntyy hirviöitä. Long Play Media 54, 2017. ISBN 9789526686585
One Thousand and One, 2023 ISBN 978-1940625-62-1 näyte