stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karmiinihappo
Ominaisuudet ja biosynteesi

Huoneenlämpötilassa karmiinihappo on punaista tai ruskehtavaa kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja liukenee lisäksi emäksiin, happoihin ja hieman dietyylieetteriin. Aine on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky vesiliuoksessa on +51,6. Karmiinihapon vesiliuos muuttaa väriään oranssista violetiksi pH-alueella 5–7. Karmiinihappo muodostaa komplekseja metalli-ionien kuten alumiinin ja tinan kanssa.
Karmiinihappoa tuottavat kokenillikirva (Dactylopius coccus) ja kirvalajit Porphyrophora hamelii ja P. polonica. Yhdisteen biosynteesin ensimmäiset vaiheet muistuttavat rasvahappojen ja polyketidien synteesejä. Asetyylikoentsyymi-A:sta ja malonyylikoentsyymi-A:sta muodostuu oktaketidi, jonka syklaasientyymi muuntaa flavokermesiinihappoantroniksi. Tämä välivaihe hapettuu mono-oksigenaasientsyymin vaikutuksesta flavokermesiinihapoksi ja edelleen toisen mono-oksigenaasientsyymin vaikutuksesta kermesiinihapoksi. Glukosyylitransferaasiensyymi liittää kermesiinihappoon UDP-glukoosin glukoosiosan muodostaen karmiinihappoa.
Valmistus ja käyttö

Karmiinihappoa valmistetaan kuivaamalla kirvat ja uuttamalla niitä vedellä. Yhdistettä käytetään muun muassa juomien, hedelmäsäilykkeiden, makeisten, sulatejuustojen ja makkaroiden värjäämiseen. Karmiinihapon E-koodi on E120. Kosmetiikassa sitä käytetään esimerkiksi huulipunissa. Yhdistettä on käytetty myös tekstiilien värjäykseen ja taidemaaleissa.
Karstasammalet

| Karstasammalet |
| --- | --- |
 Andreaea petrophila
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Andreaeopsida
Lahko::  Andreaeales
Heimo::  Andreaeaceae
Suku::  Karstasammalet Andreaea  Hedw.
Katso myös
   Karstasammalet Wikispeciesissä   Karstasammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karstasammalet (Andreaea) on karstasammalten luokan ainoa suku. Siihen kuuluu seitsemän Suomessa esiintyvää lajia. Karstasammalten itiöpesäke aukeaa neljällä pitkittäisraolla, kun kaikkien muiden lehtisammalten itiöpesäkkeessä on kansi.
Suomessa esiintyvät karstasammallajit

Andreaea alpestris – pohjankarstasammal
Andreaea blyttii – tunturikarstasammal
Andreaea crassinervia – suonikarstasammal
Andreaea nivalis – lumikarstasammal
Andreaea obovata – lapinkarstasammal
Andreaea rothii – etelänkarstasammal
Andreaea rupestris – kalliokarstasammal
Kartaly

| Kartaly Карталы |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tšeljabinskin alue
Piiri:  Kartaly
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  86,13 km²
Korkeus:  300 m
Väkiluku (2009):  28 700
 – Väestötiheys:  333 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kartaly (ven. Карталы́) on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Etelä-Uralin itäpuolella Tobolin sivujoen Kartaly-Ajatin varrella 260 kilometriä Tšeljabinskista lounaaseen. Kaupunki on Kartalyn piirin keskus. Siellä haarautuvat Magnitogorskiin, Tšeljabinskiin, Orskiin ja Kazakstanin Astanaan johtavat rautatiet. Asukkaita on 28 700 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1900-luvun alussa rautatieaseman yhteyteen. Vuonna 1944 siitä tuli kaupunki. Nykyään Kartaly on maatalousalueen keskus, jossa on lähinnä rautatieliikennettä palvelevia yrityksiä.
Aiheesta muualla

Kartalyn piirin sivusto (venäjäksi)
Tšeljabinskin alueen kaupungit
Dean Karnazes

| Dean Karnaze |
| --- | --- |
 Dean Karnazes vuonna 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. elokuuta 1962 (ikä 62) Inglewood, Kalifornia
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  Liiketoiminnan johtaja
Uran tiedot
Pituus:  172 cm
Laji:  ultrajuoksija
Kilpauran kesto:  1992–
Saavutukset
Ennätykset:  560 km 80 h 44 min (2005)
Aiheesta muualla
www.ultramarathonman.com
Dean Karnazes (23. elokuuta 1962 Inglewood) on yhdysvaltalainen ultrajuoksija, jolla on kreikkalaiset sukujuuret. Hän on pisimmän pysähtymättä juostun matkan maailmanennätyksen haltija: 12.–15. lokakuuta 2005 hän juoksi Pohjois-Kaliforniassa 350 mailia (noin 563 km) pysähtymättä aikaan 80 tuntia ja 44 minuuttia. Hän ei levännyt tai syönyt matkan aikana lainkaan. 300 mailin kohdalla Karnazes alkoi hallusinoida, mutta hän pystyi jatkamaan matkan loppuun saakka. Kenkiä Karnazes vaihtoi 50 mailin välein.
Karnazes harrasti juoksemista kouluikäisenä mutta oli sen jälkeen 15 vuotta juoksematta kunnes aloitti harrastuksensa uudelleen vuonna 1992. Hänen ensimmäisiä matkojaan oli 30 mailin juoksu. Vuonna 2004 hän voitti 135 mailin Badwater Ultramarathonin Kuolemanlaakson kuumassa ilmanalassa. Hän on myös juossut maratonin etelänavalle. Badwaterin kilpailun jälkeen hän päätti yrittää 300 mailin matkaa. Naispuolinen ultrajuoksija Pam Reed ehti kuitenkin juosta 300 mailin matkan (aikaan 79 tuntia 59 minuuttia) ennen Karnazesia vuonna 2005, joten Karnazes nosti tavoitteensa 350 mailiin.
Vuonna 2006 Karnazes juoksi 50 maratonia 50 päivässä. Hän juoksi jokaisen maratonin noin kolmeen tuntiin.
Suomeksi käännetyt teokset

Ultramaratoonari: kuinka lähdin juoksemaan ja jäin koukkuun.  Suomentanut Niskanen, Lauri. Nemo, 2011 (alkuteos Ultramarathon Man: Confessions of an All-Night Runner, 2006).  ISBN 9789522400727
Aiheesta muualla

Dean Karnazesin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Freikorps

| Freikorps |
| --- | --- |
 Saksalainen värväysjuliste vuodelta 1918: ”Puolusta kotimaatasi! Liity Hülsenin Freikorpsiin.”
Perustettu:  1918
Lakkautettu:  1923
Jäsenet:  200 000–400 000 (kevät 1919)
Viralliset kielet:  saksa
Infobox OKNimi-testi OK: 
Freikorps [ˈfʀaɪkʰoɐpʰs] (suom. vapaajoukot) olivat Saksassa hävityn ensimmäisen maailmansodan jälkeen loppuvuonna 1918 syntyneitä vapaaehtoisia raskaasti aseistettuja puolisotilaallisia ryhmiä, jotka myöhemmin organisoitiin osaksi Weimarin tasavallan armeijaa. Virallisesti Freikorps-joukot toimivat tammikuusta 1919 huhtikuuhun 1920. Epävirallisesti joukot olivat koolla joulukuusta 1918 vuoteen 1923. Joukot toimivat vasemmistolaisten kansannousujen tukahduttajina, mutta poliittisia aatteita enemmän niitä yhdisti taistelunhalu sekä katkeruus hävitystä sodasta ja maan kaaosmaisesta tilanteesta.
Sodan veteraaneja

Freikorps-joukot syntyivät vuosia rintamalla taistelleista nuorista veteraanisotilaista, jotka rauhan tultua kokivat siviilielämän itselleen vieraaksi ja pettyneinä vallitsevaan tilanteeseen hakivat toimintaa ja taisteluja. Mukana oli myös jokapäiväistä leipää etsiviä miehiä, ja nuoria aktivistiopiskelijoita, jotka eivät olleet ehtineet sotaan. Joukkoja oli keväällä 1919 kaikkiaan 200 000–400 000 miestä, runsaaseen sataan ryhmään ryhmittyneenä. Freikorps-joukkoja voi luonnehtia äärioikeistolaisiksi, mutta poliittisia aatteita enemmän niitä yhdisti taistelunhalu ja hävityn sodan aiheuttama katkeruus. Freikorps-joukkojen toiminta kohdistui usein siviileihin ja sitä voidaan luonnehtia poikkeuksellisen raa’aksi.
Joukkojen muodostuminen perustui veteraanien vieraantumiseen siviilielämästä ja turhautumiseen tappiosta. Esikuvana ja ydinryhmänä joukoille toimivat sodan viimeisinä vuosina perustetut Saksan eturintaman eliittirynnäkköjoukot.
Ytimenä rynnäkköjoukkojen veteraanit

Sturmtruppen- tai Stoßtruppen-joukot (suom. Rynnäkköjoukot, Iskujoukot) käyttivät saksalaisten kehittämää uutta Hutier-taktiikkaa. Raskaan päiväkausia kestävän tykistövalmistelun ja massiivisen jalkaväkihyökkäyksen sijaan hyökättiin rajoitetulle alueelle tehdyn nopean ja tulivoimaisen räjähde- ja kaasukeskityksen jälkeen raskaasti aseistetuilla nopeasti liikkuvilla itsenäisillä rynnäkköjoukoilla. Joukot olivat hyvin aseistettuja ja koulutettuja eliittisotilaita.
Joukot erottautuivat muista yksiköistä; ennen hyökkäystä ne kuljetettiin paikalle, ja eloonjääneet vastaavasti välittömästi hyökkäyksen jälkeen pois. Rynnäkköjoukot eivät pitäneet rintamalohkoja hallussaan. Hyökkäysajankohdan tullessa ne etenivät nopeasti vihollisen rintamalinjoja kohti toimien omavaraisesti. Yksiköt olivat raskaasti aseistettuja, mukana oli konekiväärejä, liekinheittimiä, jopa kevyttä tykistöä ja lentokoneita. Eteneminen oli mahdollisimman nopeata, ja joskus edettiin läpi vihollislinjojen mahdollisimman syvälle tuhoten infrastruktuuria kunnes koko yksikkö menehtyi vihollistuleen. Rintamalinjojen välissä yksikön kohtalo oli kokonaan komentavan upseerin käsissä, ja iskujoukoista muotoutui fanaattisesti komentajilleen uskollisia kokeneita veteraaneja.
Iskujoukkojen sotilaiden tuli olla naimattomia ja alle 25-vuotiaita. Upseerien osuus oli suuri, mutta joukkojen sisäinen kurinpito löysää ja toverihengen läpikäymää. Yksiköitä nimitettiin komentajiensa nimien, ei numerojensa mukaan. Myös miehistöllä oli samanlaiset henkilökohtaiset pistoolit kuin upseereilla. Joukot saivat paremmat annokset ja pidemmät lomat tavanomaisiin yksiköihin verrattuna.
Sodan jälkeisessä sisäpoliittisesti sekavassa tilanteessa jäljelle jääneet veteraanit, äärioikeistolaiset kommunistien vastustajat ja opiskelijatahot kokoontuivat iskujoukkojen komentajien ympärille ja muodostuivat Freikorpsin vapaaehtoisjoukot.
Hallituksen käsikassaraksi

Kun vapaaehtoisjoukot sulautettiin 1919 osaksi hallituksen armeijaa, jaettiin joukot kolmeen osaan. Ensisijaisia olivat Freikorps-joukot. Tukijoukoiksi muodostettiin reservi Zeitfreiwilligenkorps, joita käytettiin ajoittain vakinaisen armeijan tai Freikorps-joukkojen tukena. Lisäksi hallituksen käytössä olivat jo 1914 perustetut ’Talonpoikaisjoukot’ (saks. Einwohnerwehr).
Joukkoja käytettiin pääasiassa hallitusten vastaisten vasemmistolaisten kansannousujen, sekä kuviteltujen että todellisten, tukahduttamiseen eri puolilla Saksaa. Freikorps-joukkoja käytettiin tuhoamaan spartakistikapina Berliinissä tammikuussa 1919, kommunistien nousu Münchenissä samana vuonna, sekä Ruhrin Punainen Armeija keväällä 1920. Lisäksi Freikorps-joukkojen avulla tehtiin epäonnistunut Latvian valtausyritys. Vuonna 1920 Freikorps-joukot yrittivät itse vallankaappausta Saksassa, joka ei kuitenkaan onnistunut.
Offensiivi itään

Freikorps toimi muun muassa Latviassa maan itsenäistyttyä. Virallisesti järjestö pyrki ajamaan maassa olleet bolševikit pois, mutta tarkoitus oli tehdä Latviasta Saksan puskurivaltio Neuvosto-Venäjää vastaan. Kun venäläiset ja bolševikit oli ajettu pois, Freikorps yritti vallankaappausta ja Freikorpsin tekemät raakuudet kohdistuivat latvialaisiin. Latvian oli liittouduttava Viron kanssa työntääkseen saksalaiset pois Latviasta. Myös Yhdistyneen kuningaskunnan laivasto auttoi ajamaan Freikorpsin pois Latviasta. Freikorps vetäytyi Riiasta 22. kesäkuuta 1919.
Jäsenet

Tunnetuimpia jäseniä Freikorpsissa olivat Heinrich Himmler, Ernst Röhm, Martin Bormann, Rudolf Berthold, Rüdiger von der Goltz, Ferdinand Schörner, Felix Steiner ja Walther Wenck.
Myöhemmin Freikorps-joukkojen veteraaneja liittyi suuria määriä natsien Sturmabteilung-joukkoihin (SA) ja kansallissosialistiseen puolueeseen. Freikorpsia voidaankin hyvällä syyllä pitää Schutzstaffelin (SS) esiasteena. Osa joukoista kuitenkin kannatti vanhaa, militaristista ja konservatiivista preussilaispolitiikkaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Freikorps Wikimedia Commonsissa
Gustav Noske tarkastaa Hülsenin Freikorpsin joukkoja tammikuussa 1919.
Kartesiolaisuus

Principia philosophiae, 1685
Kartesiolaisuus tarkoittaa René Descartesista alkunsa saanutta filosofiaa, joka ilmeni erityisesti tietoteoriassa sekä näkemyksessä nähdä mieli/sielu ja ruumis niiden "substantiaalisen yhteyden" vuoksi toisiinsa vahvasti sekoittuneina ja toisensa kanssa vuorovaikutuksessa olevina, siitä huolimatta, että ne voitiin metafysiikassa erottaa selvästi toisistaan (kartesiolainen dualismi). Nimitys tulee Descartesin latinankielisestä nimestä Cartesius. Kartesiolaisuudella on ollut vahva vaikutus tieteeseen.
Kartesiolaisia filosofeja

Antoine Arnauld (1612–1694)
Balthasar Bekker (1634–1698)
Johannes Clauberg (1622–1665)
René Descartes (1596–1650)
Michelangelo Fardella (1650–1718)
Antoine Le Grand (1629–1699)
Adriaan Hereboord (1614–1659)
Pierre-Sylvain Régis (1632–1707)
Henricus Regius (1598–1679)
Jacques Rohault (1618–1672)
Christopher Wittich (1625–1687)
Edmond Pourchot (1651–1734)
Fregattilinnut

| Fregattilinnut |
| --- | --- |
 Keisarifregattilintu (Fregata magnificens)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Suliformes
Heimo::  Fregattilinnut Fregatidae  Degland & Gerbe, 1867
Suku::  Fregattilinnut Fregata  Lacépède, 1799
 Fregattilintujen levinneisyys
Lajit
 Atlantinfregattilintu (Fregata aquila)  Joulusaarenfregattilintu (Fregata andrewsi)  Keisarifregattilintu (Fregata magnificens)  Kuningasfregattilintu (Fregata minor)  Pikkufregattilintu (Fregata ariel) 
Katso myös
   Fregattilinnut Wikispeciesissä   Fregattilinnut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fregattilinnut eli kaapparit (Fregatidae) ovat lahkoon Suliformes kuuluvia merilintuja. Fregattilintujen heimoon kuuluu yksi suku ja viisi lajia. Ne ovat erittäin nopeita lentäjiä ja tunnettuja tavastaan rosvota ravintoa muilta merilinnuilta. Koiraslinnuilla on huomiota herättävä punainen kurkkupussi, jota ne käyttävät kosiomenoissa.
Koko ja ulkonäkö

Fregattilinnut ovat 89–114 sentin pituisia ja painavat 625–1640 grammaa. Naaraat ovat koiraita suurempia ja painavampia. Siipien kärkiväli on 196–244 senttiä. Siivet ovat pitkät, teräväkärkiset ja kapeat. Höyhenet ja lentolihakset muodostavat fregattilintujen painosta puolet. Tämä tekee niistä taitavia lentäjiä ja auttaa liitämään ja kaarteleman hyvin pienestäkin tuulenvireestä. Ne ovatkin nopeimpia merilintuja. Jalat ovat 3-4 sentin pituiset ja heikot. Höyhenet ulottuvat lähes varpaisiin. Naaraiden jalat ovat valkoiset tai punaiset, koirailla mustat tai ruskeat. Niillä kävely on vaivalloista ja räpylöistä on jäljellä vain jäänteet, joka yhdessä vedenpitämättömän höyhenpuvun kanssa tekee linnuista vedessä avuttomia. Lentoon lähtöön ne tarvitsevat puun, kallion tai merimerkin, josta ne voivat vapaasti levittää suuret siipensä noustessaan ilmaan. Tasaisella maalla se ei yleensä onnistu. Pää on pieni ja kaula melko lyhyt. Nokka on pitkä ja koukkupäinen. Höyhenpeite on pääasiassa musta, mutta siinä on myös sinisiä ja vihreitä läikkiä. Väritys voi myös olla ruskea. Rinnassa ja vatsassa on joillain lajeilla myös valkoista. Pyrstö on pitkä ja haaroittunut. Fregattilintu voi liikuttaa sen eri haaroja kuin saksia. Korppiluu ja solisluu ovat yhdistyneet rintalastaan, mikä on ainutlaatuista lintujen joukossa. Molemmilla sukupuolilla on hautomalaikku. Koiraalla on leuan alla höyhenetön kurkkupussi, jonka ne voivat puhaltaa täyteen ilmaa. Pussi on tavallisesti oranssi, mutta soidinaikaan sen väri tulee kirkkaammaksi ja punaisemmaksi tehden siitä kauas näkyvän.
Levinneisyys ja elinympäristö

Fregattilinnut elävät trooppisten ja subtrooppisten merten alueella. Siihen kuuluvat Amerikan, Afrikan ja Aasian rannikkovedet sekä eräät Tyynenmeren saaret. Niitä tavataan erityisesti siellä, missä on runsaasti liitokaloja. Joskus niitä harhautuu kauemmas etelään tai pohjoiseen. Niitä onkin tavattu välillä Euroopassakin muun muassa Ranskassa, Englannissa ja Tanskassa. Pesimäalueet sijaitsevat syrjäisillä valtamerisaarilla tai mantereen rannikoiden mangrovemetsissä. Vaikka fregattilintuja voi nähdä jopa tuhannen kilometrin päässä rannikosta, ne pysyttelevät yleensä näköetäisyydellä rannikosta, koska niiden täytyy yöpyä maalla.
Elintavat

Fregattilinnut ovat paikkauskollisia lintuja ja pysyttelevät enimmäkseen pesimäpiirissään. Ne eivät lähde pitkälle edes pesimäkauden ulkopuolella, kuten monet muut merilinnut. Ne pystyvät kuitenkin kaartelemaan tuntikausia ilmassa kohoavan ilman pyörteissä ja vaihtamaan nopeasti suuntaa käyttämällä pyrstöään peräsimenä. Yöksi ne laskeutuvat puihin ja kallioille. Lämmönsäätelyssä käytetään siipien ojentamista, kurkkupussin liehuttamista ja höyhenten pörhistämistä. Elinikä on ainakin 25–34 vuotta.
Elintavat > Ravinto

Fregattilintujen tärkeintä ravintoa ovat liitokalat, joita on varsin runsaasti trooppisissa merissä. Fregattilinnut seuraavat delfiini- ja tonnikalaparvia, joita paetakseen liitokalat hyppäävät ilmaan ja ovat tällöin helppoa saalista linnuille. Ne syövät myös meren pinnalla ajelehtivia pikkueläimiä kuten meduusoja, mustekaloja ja merikilpikonnan poikasia. Ne pyydystävät niitä merenpinnalta koskettamalla vain nokallaan veteen. Fregattilinnut voivat myös pyydystää mereen pyrkiviä merikilpikonnien poikasia rantahietikoilta ja napata merilintujen pesistä munia ja poikasia.
Fregattilinnut tunnetaan tavastaan rosvota ravintoa muilta merilinnuilta. Niiden kohteeksi joutuvat suulat, merimetsot, tropiikkilinnut, lokit ja tiirat. Ne tarkkailevat pesilleen palaavia emolintuja, jotka ovat tulossa ruokkimaan poikasiaan tai merellä saalista saaneita lintuja. Fregattilinnut ajavat kohdettaan takaa ja ahdistelevat sitä niin kauan, että se oksentaa saaliinsa, jonka rosvoajat nappaavat ennen kuin se putoaa veteen. Ne voivat jopa ryöstää ruoan emolinnun nokasta sen ruokkiessa poikasta. Ravinnon varastaminen on kuitenkin vain pesimäaikaan tärkein ravinnonhankintatapa., koska muina aikoina lintujen pesimisyhdyskunnat ovat tyhjillään ja merilinnut levittäytyneet eri puolille valtameriä.
Elintavat > Lisääntyminen

Fregattilinnut lisääntyvät hitaasti. Pesimäkausi on pidempi kuin minkään niiden sukulaisen. Ne pesivät albatrossien tapaan joka toinen vuosi. Fregattilinnut pesivät yhdyskunnissa ja hakeutuvat pesimään usein muiden merilintujen seuraan. Ne eivät ole yhtä uskollisia pesimäpaikalleen kuin muut merilinnut. Pesä rakennetaan yleensä puihin tai pensaisiin, mutta niiden puutteessa myös paljaalle kalliolle. Rakennusmateriaalina käytetään puiden ja pensaiden oksia, joita ne katkovat kasveista tai ryöstävät muiden lintujen pesistä,Pesän rakennukseen käytetään myös höyheniä ja kalanruotoja. Koiras valitsee pesäpaikan ja merkitsee sen korsilla ja tikuilla. Se asettuu pesän keskelle kurkkupussi täynnä ilmaa. Koiraat eivät ole toisiaan kohtaan aggressiivisia, vaan voivat pitää yhdessä soidinta. Ohilentävät naaraat saavat tästä hyvin voimakkaan ärsykkeen. Kun koiras kosii, se levittää osittain siipensä ja pullistaa kurkkupussiaan. Naaraan lähestyessä koiras alkaa vapista ja ravistella höyheniään ja kalisuttaa nokkaansa pussiaan vasten, jolloin se tuottaa yksilöllistä rummutusääntä. Koiraiden luokse hakeutuvat naaraat tuovat lisää pesäaineksia, joita koiraat vartioivat. Parinmuodostus kestää 2-3 päivää. Soidinpaikalla tapahtuvaan pesänrakennukseen ne käytävät 2-3 viikkoa. Parittelu tapahtuu pesässä.
Naaras munii yhden liidunvärisen munan. Jos muna menetetään haudonnan alussa, saattaa naaras munia uuden, mutta se ei ole kovin yleistä. Molemmat vanhemmat osallistuvat haudontaan, joka kestää 7-8 viikkoa. Ne hautovat vuorotellen 10–15 päivän jaksoissa. Kuoriutuessaan poikanen on sokea ja ilman untuvia. Sille kasvaa kuitenkin pian valkoinen untuvapeite. Naapurien hyökkäyksien pelossa toinen vanhemmista pysyy alkuun koko ajan pesän lähellä toisen hankkiessa ruokaa. Poikanen lähtee pesästä 4,5-7 kuukauden iässä ja se saa ruokaa vanhemmiltaan kuukausia tämän jälkeenkin ja 1,5 vuoden ikäinen poikanenkin voi olla ruokittavana. Nuorilla fregattilinnuilla on aina valkoinen pää. Ne saavat vasta kahden vuoden iässä aikuisen höyhenpuvun. Jo ruokintaiässä ne alkavat opetella saalistusta. Nuoret kerääntyvät parviin ja syöksyilevät tikkujen ja lentävien höyhenten kimppuun oppiakseen saalistusta. Opettelusta huolimatta monet nuoret fregattilinnut kuolevat nälkään vanhempien lopettaessa ruokkimisen.
Fregattilinnut ja ihminen

Fregattilinnut kesyyntyvät melko helposti. Tämän ansiosta Tyynenmeren asukkaat saivat säännöllisellä ruokinnalla linnut niin kesyiksi, että niitä voitiin käyttää viestien kuljettamiseen saarelta toisille. Tämän mahdollisti fregattilintujen kotipaikkauskollisuus. Fregattilintu on mukana Tyynellämerellä sijaitsevan Naurun vaakunassa.
Viidestä fregattilintulajista kaksi on uhanalaisia. IUCN luokittelee joulusaarenfregattilinnun äärimmäisen uhanalaiseksi ja atlantinfregattilinnun vaarantuneeksi. Fregattilintujen uhkia ovat elinympäristön vahingoittuminen, vierasperäiset pedot ja ihmisten aiheuttama häirintä pesimäalueilla.
Keisarifregattilintunaaras
Kuningasfregattilintuja ahdistelemassa punajalkasuulaa.
Keisarifregattilinnun eli isofregattilinnun poikanen pesässään Galápagossaarilla.
Kartiokalkkikämmekkä

| Kartiokalkkikämmekkä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Alaheimo::  Orchidoideae
Tribus::  Orchideae
Alatribus::  Orchidinae
Suku::  Kalkkikämmekät Anacamptis
Laji::  pyramidalis
Kaksiosainen nimi
 Anacamptis pyramidalis  (L.) Rich. 
Katso myös
   Kartiokalkkikämmekkä Wikispeciesissä   Kartiokalkkikämmekkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kartiokalkkikämmekkä eli pyramidikämmekkä eli kartiosaalepjuuri (Anacamptis pyramidalis) on kämmekkäkasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Se on noin 15–45 senttimetriä korkea ja sen lehdet ovat suikeita ja kouruisia.
Kartiokalkkikämmekän kukinto on tiheä, tyvestä puolipallomainen ja latvasta kartiomainen. Kukat ovat ruusun- tai purppuranpunaisia ja kasvi kukkii maaliskuusta kesäkuuhun.
Kartiokalkkikämmekkä kasvaa Pohjois-Afrikassa, Länsi-Aasiassa sekä Keski- ja Etelä-Euroopassa, mutta sitä ei tavata Suomessa.
Aiheesta muualla

Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Anacamptis pyramidalis (englanniksi)
ZipcodeZoo: Anacamptis pyramidalis (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Anacamptis pyramidalis:  Wikidata: Q158118  Wikispecies: Anacamptis pyramidalis  APDB: 161051  ARKive: anacamptis-pyramidalis  BioLib: 42168  BOLD: 454710  CoL: 66JD2  EoL: 1099029  EPPO: AAPPY  EUNIS: 189443  FoIO: ANAPYR  GBIF: 2808330  iNaturalist: 83085  IPNI: 615773-1  IRMNG: 11881091  NBN: NBNSYS0000002347  NCBI: 59316  Observation.org: 2336  Open Tree of Life: 48766  PalDat: Anacamptis_pyramidalis  PfaF: Anacamptis pyramidalis  PFI: 8163  Plant List: kew-8593  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:615773-1  RHS: 1102  Species+: 24609  Tropicos: 23500025  WoI: 677  WFO: wfo-0000968551  WoRMS: 425924 
Orchis pyramidalis:  Wikidata: Q21977700  APDB: 161388  CoL: 7XRKY  EUNIS: 189445  GBIF: 2808343  IPNI: 649040-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:649040-1  WFO: wfo-0000259910
Kasaarin kieli

Mahdollinen kasaarinkielinen sana ns. Kiovan kirjeessä.
Kasaarin kieli on muinaisten kasaarien puhuma, nykyään kuollut kieli.
Kasaarista tunnetaan joukko paikannimiä sekä sukujen ja heimojen nimityksiä, jotka todistavat sen turkkilaiseksi kieleksi. Arabialaisten tieteilijöiden teoksissa sen lähimpinä sukukielinä mainitaan Volgan bolgaarien ja kumaanien kielet. Nykyisistä kielistä kasaarilla on todistettuja yhtäläisyyksiä tšuvassin kanssa. Eräät tutkijat näkevät sen jälkiä karaiimin ja kumykin kielissä sekä azerin pohjoismurteissa.
Karungin kirkko

| Karungin kirkko |
| --- | --- |
 Karungin kirkko
Sijainti:  Kirkkotie, Karungin taajama, Tornio
Koordinaatit:  66°02′23.7″N, 024°00′37.8″E
Seurakunta:  Tornion seurakunta
Rakentamisvuosi:  1815–1817
Suunnittelija:  Anton Wilhelm Arppe
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  noin 550
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karungin kirkon sankarihaudat kesällä 2016
Karungin kirkko on Tornion Karungin taajamassa sijaitseva puukirkko. Kirkko on rakennettu vuosina 1815–1817, ja sen on piirtänyt arkkitehti Anton Wilhelm Arppe. Kirkon alttaritaulu on J. Hedmanin vuonna 1829 maalaama Jeesus ristillä (250 × 169 cm öljymaalaus kankaalle).
Kirkon sankarihautausmaan muistomerkin on suunnitellut kuvanveistäjä Kalervo Kallio 1958.