stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nobelin rauhanpalkinto
Myöntämisperusteita

Rauhanpalkinto voidaan muista Nobel-palkinnoista poiketen myöntää myös järjestölle. Palkinto voidaan myöntää jonkin asian hyväksi toimimisesta ilman, että asia on viety päätökseen. Tämä on jälkeenpäin aiheuttanut keskustelua muun muassa vuosina 1973, 1994 ja 2007 palkittujen kohdalla. Vuoden 2009 rauhanpalkinnon myöntäminen Yhdysvaltain presidentin virassa vasta vajaan vuoden olleelle Barack Obamalle herätti kritiikkiä sen vuoksi, että Yhdysvallat kävi samanaikaisesti kahta sotaa. Obaman palkintoa pidettiinkin yleisesti etumaksuna, jonka lunastamiseksi presidentin olisi tehtävä lujasti töitä koko virkakautensa ajan.
Varsinkin 1900-luvun alkupuoliskolla Nobelin rauhanpalkinnon myöntämisperusteina on katsottu olleen enimmäkseen sotien tai muiden konfliktien lopettamiseen tähdänneet rauhanponnistelut. Uutta avausta merkitsi palkinnon myöntäminen "vihreän vallankumouksen" käynnistäjälle, norjalais-yhdysvaltalaiselle Norman Borlaugille vuonna 1970. Vuonna 2007 Nobel-komitea halusi osaltaan kiinnittää huomiota ilmastonmuutokseen myöntämällä palkinnon hallitusten väliselle ilmastonmuutospaneelille (IPCC) ja asiaa näkyvästi esillä pitäneelle Yhdysvaltain entiselle varapresidentille Al Gorelle. IPCC:n palkinnosta osa tuli myös Suomeen, sillä sen työhön oli eri tavoin osallistunut parisataa suomalaista. Rauhanpalkinnon vastaanottaneessa IPCC:n valtuuskunnassa oli yhtenä jäsenenä Tilastokeskuksen tilastopäällikkö Riitta Pipatti.
Kieltäytymisiä ja poissaoloja vastaanottotilaisuudesta

Kahdesti rauhanpalkinnon historiassa kukaan ei ole ollut vastaanottamassa kunnianosoitusta. Natsi-Saksa ei päästänyt vuoden 1935 palkinnon saajaa, natsismin vastustajaa Carl von Ossietzkya vastaanottamaan palkintoaan; samoin Kiina esti vuoden 2010 palkinnon saajan, "valtion vastaisesta toiminnasta" vankeuteen tuomitun toisinajattelijan Liu Xiaobon ja hänen omaistensa pääsyn Osloon.  Esimerkiksi vuoden 1975 palkinnon saajan, neuvostoliittolaisen ydinfyysikon Andrei Saharovin saaman palkinnon vastaanotti hänen puolisonsa Jelena Bonner, vuonna 1983 palkitun puolalaisen Solidaarisuus-ammattiliiton johtajan Lech Wałęsan palkinnon hänen puolisonsa Danuta Wałęsa ja vuoden 1991 palkinnon saajan, burmalaisen oppositiojohtajan Aung San Suu Kyin palkinnon otti vastaan hänen poikansa. Vuonna 1994 yksi Nobel-komitean jäsen erosi vastalauseena Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n johtajan, entisenä terroristijohtajana pitämänsä Jasser Arafatin palkitsemiselle.
Vuoden 1961 rauhanpalkinto myönnettiin YK:n pääsihteerille Dag Hammarskjöldille, jonka saaman palkinnon ottivat vastaan hänen omaisensa. Hammarskjöld oli saanut surmansa lento-onnettomuudessa Rhodesiassa saman vuoden syyskuussa ollessaan selvittämässä Kongon kriisiä.
Pohjois-Vietnamin rauhanneuvottelija Lê Ðức Thọ, joka sai vuonna 1973 Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä Yhdysvaltain ulkoministerin Henry Kissingerin kanssa pyrkimyksistä Vietnamin sodan lopettamiseksi, kieltäytyi vastaanottamasta palkintoaan. Hän sanoi harkitsevansa sen vastaanottamista ”sitten kun Pariisin rauhansopimusta noudatetaan, kun tykit ovat vaienneet ja kun rauha on todella palautettu Etelä-Vietnamiin”.
Myöhempää arvostelua palkittuja kohtaan

Toimittajat Pentti Laine ja Seppo Oikkonen laativat vuonna 1970 listan ansaituista ja ansaitsemattomista rauhanpalkinnoista. Heidän mukaansa esimerkiksi Yhdysvaltain ulkoministeri Frank Kellogg ei olisi erityisemmin ansainnut palkintoaan, sillä hänen nimeään kantaneen sopimuksen merkitys jäi vähäiseksi. Toisaalta Laineen ja Oikkosen mukaan esimerkiksi yhdysvaltalainen ydinfyysikko Robert Oppenheimer, brittiläinen filosofi Bertrand Russell, Pohjois-Vietnamin presidentti Ho Tši Minh ja Suomen presidentti Urho Kekkonen jäivät ilman ansaitsemaansa rauhanpalkintoa.
Kun puolet vuoden 1974 rauhanpalkinnosta myönnettiin Japanin pääministerille Eisaku Satolle, asiasta nousi skandaali, kun paljastui, että japanilaiset poliitikot ja talouselämän vaikuttajat olivat painostaneet Nobel-komiteaa palkinnon myöntämiseksi Satolle. Saton ei myöskään yleisesti katsottu ansainneen palkintoaan. Vaikka Sato oli allekirjoittanut ydinsulkusopimuksen, mihin palkinnon perusteluissa viitattiin, Japani ei ollut vielä syksyllä 1974 ratifioinut sopimusta.
Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov sai vuoden 1990 rauhanpalkinnon kansainvälisen liennytysprosessin edistämisestä, mutta hänen julkikuvansa sai vakavan kolhun jo alkuvuonna 1991 Baltian maiden itsenäisyysmielisten mielenosoitusten kovaotteisen tukahduttamisen vuoksi. Burman (nykyisin Myanmar) valtionkansleriksi sittemmin valittua Aung San Suu Kyita on 2010-luvulta lähtien arvosteltu ulkomailla voimakkaasti siitä, ettei hän ole puuttunut maan etnisen vähemmistön rohingyojen kärsimiin vainoihin.
Etiopian pääministeri Abiy Ahmed sai vuoden 2019 rauhanpalkinnon tunnustuksena rauhan aikaansaamisesta Etiopian ja Eritrean välille. Keskustelu Abiyn saamasta palkinnosta kiihtyi kuitenkin vuotta myöhemmin syksyllä 2020, kun Etiopian pohjoisen Tigrayn maakunnan levottomuuksien pelättiin eskaloituvan koko maan laajuiseksi sisällissodaksi ja pääministeri julisti maahan hätätilan, jonka nojalla armeija sai entistä laajemmat toimivaltuudet ”suojella maan rauhaa ja itsenäisyyttä sekä ylläpitää yleistä järjestystä”.
Kirjallisuutta

Heffermehl, Fredrik S.: Nobelin rauhanpalkinto: Mitä Nobel todella tahtoi.  (The Nobel peace prize: What Nobel really wanted, 2010/2011)  Suomentanut Arvi Tamminen. Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 2011.  ISBN 978-952-01-0689-8
Markus Nordenstreng

Markus Nordenstreng on helsinkiläinen muusikko. Nordenstreng on Tuomo & Markus-yhtyeen laulaja, kitaristi ja perustajajäsen yhdessä Tuomo Prättälän kanssa, ja hän vaikuttaa myös Pratt & Moody -yhtyeessä Prättälän kanssa.
Vuosina 2000-2012 Nordenstreng toimi päätoimisesti The Latebirds-yhtyeen laulajana, kitaristina ja pääasiallisena säveltäjä/sanoittajana. Lisäksi hän levytti albumillisen power pop kappaleita Egotrippi-yhtyeestä tutun Knipin kanssa The Tunes -yhtyeen 2005 julkaistulle albumille Bright Yellow Sun. Levyn tuotantoon osallistui myös Lemonator yhtyeestä tuttu Lasse Kurki.
The Latebirdsin jälkeen Nordenstreng alkoi tehdä yhteistyötä Tuomo Prättälän kanssa ja duo alkoi esiintyä nimellä Tuomo & Markus. Vuonna 2016 julkaistiin Tuomo & Markus -yhtyeen debyyttialbumi Dead Circles. Debyyttialbumin julkaisun aikoihin yhtyeen livekokoonpanoon liittyi trumpetisti Verneri Pohjola. 2023 julkaistu Game Changing -albumilla yhtyeen äänimaailma laajeni merkittävästi. Albumi sai useita viiden tähden arvioita, nousi albumilistan sijalle 8 ja sai hyvän vastaanoton myös ulkomailta. Yhtye teki useita kiertueita mm. Yhdysvaltoihin ja Meksikoon.
Helmikuussa 2025 Tuomo & Markus ja Verneri Pohjola julkaisivat Music For Roads -nimisen immersiivisen instrumentaalialbumin, joka oli sävelletty ja levytetty jo pandemia-aikana. Albumi nousi Suomen fyysisen albumilistan sijalle 5.
Oman levytysuransa ohessa Nordenstreng on myös säveltänyt kappaleita artisteille kuten Jonna Tervomaa, Vesa-Matti Loiri, Janna Hurmerinta ja Jorma Kääriäinen. Nordenstrengin säveltämää musiikkia on lisäksi päätynyt lukuisiin kotimaisiin ja ulkomaisiin elokuviin, tv-sarjoihin ja dokumentteihin.
Lisäksi Markus Nordenstreng on tehnyt myös soololevyjä. Ensimmäinen sooloalbumi Moody julkaistiin vuonna 1998, ja sittemmin Nordenstreng on tehnyt sooloalbumit Latebird (2003) ja Songs From Red Hill (2007).
Säveltäjänä, sanoittajana ja levyttävänä muusikkona Nordenstreng on tehnyt yhteistyötä lukuisten tunnettujen kotimaisten ja ulkomaisten artistien kanssa, joista mainittakoon Tuomo Prättälä, Verneri Pohjola, Jonna Tervomaa, Anna Puu, Irina Björklund, Knipi (The Tunes), Jukka Gustavson, Kris Kristofferson, Wayne Kramer, Levon Helm ja Wilco.
Markus Nordenstreng on Suomen Musiikintekijät ry:n hallituksen varapuheenjohtaja ja hän on vaikuttanut myös mm. Teoston ja Music Finlandin hallituksessa.
Markus Nordenstreng on toiminut sivutoimisesti radiotoimittajana Radio Helsinki -kanavalla vuodesta 2001. Nordenstrengin kirjoittamia artikkeleita ovat julkaisseet mm. Helsingin Sanomat ja Image.
Markuksen vanhemmat ovat professori Kaarle Nordenstreng ja professori Ullamaija Kivikuru.
Diskografia

Markus Nordenstreng:
Moody (1998)
Latebird (2003)
Songs From Red Hill (2007)
The Latebirds:
Fortune Cookies (2003)
Radio Insomnia (2005)
The Last Of The Good Ol' Days (2010)
The Tunes:
Bright Yellow Sun (2005)
Tuomo & Markus:
Dead Circles (2016)
Game Changing (2023)
Music For Roads (2025)
Pratt & Moody:
Lost Lost Lost (2016)
Words Words Words (2018)
Creeping (2024)
Aiheesta muualla

The Latebirds-yhtyeen virallinen kotisivu
Markus Nordenstrengin virallinen kotisivu
Radio Helsinki -radiokanavan virallinen kotisivu
Elvis ry:n haastattelu vuonna 2012 (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Sugawara no Michizane

Sugawara no Michizane
Sugawara no Michizane (菅原道真, 845–903) oli japanilainen runoilija, oppinut ja poliitikko. Hän oli lapsinero, joka kutsuttiin hoviin, vaikka hänellä ei ollut ylhäistä syntyperää. Muu hoviväki kadehti Michizanea, ja häntä syytettiin vehkeilystä hallitsijaa vastaan. Michizane alennettiin pikkuvirkamieheksi. Hän kuoli sairauteen kaksi vuotta myöhemmin.
Sugawara toimi muun muassa ministerinä ja opetti Keisarillisessa yliopistossa Kiinan kirjallisuutta. Hänet karkotettiin 901 nimelliseen virkaan Kyushun apulaiskuvernööriksi. Hän kirjoitti lähinnä kiinankielistä runoutta ja proosaa mutta myös tankarunoja. Lisäksi hän oli kalligrafi.
Suomennettuja runoja

Suomennettuja runoja teoksessa
Kun alkaa sataa luumun terälehtien, suom. Arto Lappi, teoksessa: Kevätsateiden aika: japanilaista tankarunoutta, suom. ja toim. Arto Lappi, Turku: Sammakko 2005 ISBN 952-5194-95-7
Minulta puuttuu nyt uhri jumalille, suom. teoksessa: Ogura Hyakunin Isshu: sata runoilijaa, sata runoa, suom. Wili Leikola, Jari Sutinen, Juhani Tikkanen, Turku: Kolmen mutkan maja 2005 ISBN 952-91-9230-4
Suomennettuja runoja myös teoksessa: Tuomas Anhava, Kevään kukat, syksyn kuu, Helsinki: Suuri suomalainen kirjakerho 1982 ISBN 951-643-674-9 Otava 2000 ISBN 951-1-16652-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sugawara no Michizane Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  SNAC  IdRef
Raimo Konttinen

Raimo Juhani Konttinen (21. toukokuuta 1939 Uurainen – 13. marraskuuta 2009 Jyväskylä) oli suomalainen kasvatustieteilijä. Hän oli Jyväskylän yliopiston kasvatustieteiden tutkimuslaitoksen kasvatustieteiden metodologian professori 1972–1994. Hänen tutkimuskohteitaan olivat kasvatuksen mittauksen ongelmat, joita hän on käsitellyt teoksessa Testiteoria, sekä tietokoneen opetuskäyttö.
Konttinen kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän Lyseosta 1958 ja hän väitteli kasvatustieteiden tohtoriksi 1968. Konttinen kuoli vuonna 2009 ja hänet on haudattu Jyväskylän Vanhalle hautausmaalle.
Teokset

Testiteoria, Gaudeamus, 1981.
Suhoi Su-11

| Suhoi Su-11 |
| --- | --- |
 Suhoi Su-11 Moninon ilmailumuseossa
Tyyppi:  torjuntahävittäjä
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Suunnittelija:  OKB Suhoi
Miehistö:  1
Ensilento:  1961 (prototyyppi T-43)
Käyttöönottovuosi:  1965
Valmistusmäärä:  108 
Mitat
Pituus:  17.40 m
Kärkiväli:  8.43 m
Korkeus:  4.88 m
Siipipinta-ala:  26.2 m²
Nopeus:  1 915 km/h
Lentomatka:  1 450 (lisäsäiliöillä) km
Tyhjäpaino:  9 100 kg
Voimanlähde
Koneisto:  Ljulka AF-7F-1 suihkuturbiini jälkipoltolla
Teho:  10 000 kp
Aseistus
Aseistus:  2x AA-3 Anab -ilmasta ilmaan ohjusta
Suhoi Su-11 profiilikuvina.
Suhoi Su-11 (Naton raportointinimi: Fishpot-C, suom. Kalamalja) on Neuvostoliitossa valmistettu deltasiipinen torjuntahävittäjä. Se kehitettiin Su-9 –hävittäjästä. Suhoi Su-11:n ensilento tapahtui vuonna 1961, ja sitä valmistettiin 108 kappaletta ainoastaan Neuvostoliiton käyttöön.
Siipiprofiilin valintaan vaikutti TsAGI, valtiollinen aerodynamiikan suunnittelukomitea.
Erityisesti Naton tarkkailijat sekoittivat konetyypin usein MiG-21:een, jonka profiili on lähes yhtäläinen.
Su-11 varustettiin uudentyyppisellä, edeltäjiään tehokkaammalla Uragan 5B –tutkalla.
Konetyyppi käytti Ljulkan (engl. Lyulka) AF-7F-suihkuturbiinia. Se tuotti 10 000 kilopondin työntövoiman. Huippunopeus oli 1 915 km/h eli noin 100 km/h alempi kuin MiG-21:n. Lakikorkeus oli sekin alempi, 17 000 m.
Aiheesta muualla

Air Vectors: The Sukhoi Su-9, Su-11, & Su-15 (englanniksi)
Airwar.ru: Су-11 (venäjäksi)
Су-11 (истребитель-перехватчик) (venäjäksi)
Су-11 (venäjäksi)
Sukhoï Su-11 'Fishpot', la version longue portée du Su-9 (ranskaksi)
Suhoin lentokoneet
| --- | --- |
Hävittäjät:  Su-9  Su-11  Su-15  Su-27  Su-30  Su-33  Su-35 Su-37  Su-57 (T-50) 
Pommi- ja rynnäkkökoneet:  Su-2  Su-4  Su-7  Su-17 Su-20  Su-22  Su-24  Su-25  Su-34  Su-39 
Tiedustelukoneet:  Su-12 
Koulukoneet:  UTB  Su-26  Su-28  Su-29  Su-31 
Kuljetuskoneet:  Su-38  Su-80  S-21  Superjet 100 
Kokeelliset:  Su-1  Su-3  Su-5  Su-6  Su-8  Su-10  Su-11  Su-13  Su-37  Su-47  P-1  T-3  T-4
Felipe VI:n kunnianosoitukset

Felipen henkilökohtainen kuninkaana käyttämä lippu
Felipe VI, joka nousi Espanjan valtaistuimelle vuonna 2014, on ottanut vastaan useita palkintoja niin kuninkaana kuin jo kruununprinssinä.
Tittelit

Espanjan kuninkaalla on lukuisia, usein historiallisia ja symbolisia titteleitä, kuten esim. Jerusalemin kuningas. Lisäksi Espanjan kuningas on teoriassa Bysantin keisari, koska tittelin viimeinen halitja Andreas Palaiologos testamenttasi keisarin arvonimensä nykyistä Espanjaa hallinneille Ferdinandille ja Isabellalle. Felipe, tai kukaan hänen edeltäjistään, ei kuitenkaan ole käyttänyt tätä titteliä.
Käytössä oleva titteli on seuraavanlainen:
Kastilian, Léonin, Aragónin, Navarren, Granadan, Jerusalemin, Toledon, Molempain Sisiliain, Valencian, Galician, Mallorcan, Menorcan, Sevillan, Górdoban, Murcian, Jaénin, Algarben, Algeciran, Gibraltarin, Kanariansaarten, sekä Itä- että Länsi-Intian sekä valtameren maiden ja saarten kuningas
Itävallan arkkiherttua
Burgundin, Brabandin, Milanon, Neopatrian herttua
Habsburgin, Flanderin, Tirolin, Rosellónin ja Barcelonan kreivi
Biskajan ja Molinan herra
Etc.
Kuninkaana Felipe on myös maan asevoimien ylipäällikkö ja sitä kautta maa-, meri- ja ilmavoimien kenraalikapteeni (esp. Capitán general del Ejército de Tierra, de la Armada y del Ejército del Aire), joka on asevoimien korkein sotilasarvo.
Ritarikunnat > Espanjalaiset

Espanjan kuninkaana Felipe on seuraavien ritarikuntien suurmestari:
Kultaisen taljan ritarikunnan ritari
Kaarle III:n ritarikunta ketjulla
Kuningatar Maria Luisan ritarikunnan ritari
Isabella Katolilaisen ritarikunta ketjulla
Siviilimeriitin ritarikunta ketjulla
Alfonso X Viisaan siviiliritarikunta ketjulla
Pyhän Raymundus Peñafortelaisen ritarikunnan suurristi
Pyhän Ferdinandin ritarikunnan risti
Sotilasansioritarikunnan suurristi
Meriansioiden ritarikunnan suurristi
Montesan ritarikunna ritari
Alcántaran ritarikunnan ritari
Santiagon ritarikunnan ritari
Calatravan ritarikunnan ritari
Ritarikunnat > Ulkomaalaiset

Itävallan tasavallan kunniamitalin suurristi (Itävalta, 1995)
Chilen ansioritarikunta ketjulla (Chile, 2011)
Boyacá-ritarikunta ketjulla (Kolumbia, 2015)
Elefanttiritarikunnan ritari (Tanska, 2023)
Marianmaan ristin ritarikunnan 1. luokka (Viro, 2007)
Italian tasavallan ansioritarikunta ketjulla (Italia, 2021)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunnan ritari (Italia, 2023)
Renessanssin ylin ritarikunnan erikoissuurristi (Jordania, 1999)
Asteekkikotkan ritarikunta ketjulla (Meksiko, 2015)
Pyhän Olavin ritarikunta ketjulla (Norja, 1995)
Serafiimiritarikunnan ritari (Ruotsi, 2021)
Lakandulan ritarikunnan suurristi (Filippiinit, 2007)
Sikatunan ritarikunnan suurristi (Filippiinit, 1995)
Kristuksen sotilaallisen ritarikunnan suurristi (Portugali, 1988)
Avizin sotilaallisen ritarikunnan suurristi (Portugali, 1991)
Tornin ja miekan sotilaallinen ritarikunta ketjulla (Portugali, 2016)
Vapauden ritarikunta ketjulla (Portugali, 2018)
Kuningas Abdulazizin ritarikunnan 1. luokka (Saudi-Arabia, 2017)
Valkoisen norsun ritarikunnan erikoissuurristi (Thaimaa, 1989)
Kuninkaallisen viktoriaanisen ritarikunnan suurristi (Yhdistynyt kuningaskunta, 1988)
Sukkanauharitarikunnan ritari (Yhdistynyt kuningaskunta, 2019)
Serge Lazareffin mitali (NATO, 2018)
Alankomaiden leijonan ritarikunnan suurristi (Alankomaat, 2024)
Orania-Nassaun ritarikunnan suurristi (Alankomaat, 2001)
Kunnialegioonan suurristi (Frankrike)
Krysanteemiritarikunta ketjulla (Japan, 2017)
Aadolf Nassaulaisen ritarikunnan suurristi (Luxemburg)
Pyhän Haudan ritarikunnan suurristi (Vatikaani, 2022)
Toukokuun ritarikunnan suurristi (Argentiina, 2009)
Vapauttaja kenraali San Martínin ritarikunta ketjulla (Argentiina)
Muut

Espanjan perustuslain mukaan Felipe on Espanjan kuninkaana myös maan kuninkaallisten akatemioiden korkein mesenaatti.
Vuodesta 2003 lähtien Felipe on ollut Atlético Madrid -jalkapallojoukkueen kunniapuheenjohtaja.
Armas Ståhlberg

Kaarlo Armas Ståhlberg
Ylennettävät Lockstedter Lagerissa 6. helmikuuta 1916. Oberzugführereiksi ylennettävinä Runar Appelberg, Karl Mandelin, Armas Ståhlberg, Walter Horn, Gabriel von Bonsdorff, Harald Öhquist.
Kaarlo Armas Ståhlberg (15. huhtikuuta 1892 Helsinki – 14. huhtikuuta 1918 Karsturanta, Joutseno) oli suomalainen filosofian kandidaatti ja Suomen sisällissodassa valkoisten puolella kaatunut jääkärimajuri.
Suku

Armas Ståhlbergin isä oli tunnettu valokuvaaja ja suomalaisen elokuvan uranuurtaja Karl Emil Ståhlberg (presidentti K. J. Ståhlbergin serkku). Hänen sisarensa Ragni Ståhlberg puolestaan avioitui toisen jääkärin, myöhemmän suojeluskuntajärjestön johtaja Lauri Malmbergin kanssa.
Jääkäriaika

Ståhlberg liittyi Saksassa Jääkäripataljoona 27:ään Lockstedtin leirille 11. maaliskuussa 1915. Ståhlberg palasi toukokuussa 1916 Suomeen osallistuakseen jääkärivärväykseen, joskin aikaansaannokset toimessa olivat vähäiset. Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniassa hän toimi ylijoukkueenjohtajana, Saksalaisen luutnantti Dietrichin ohjauksessa.
Aa-joen taisteluiden aikaan oberzugführerinä toiminut Ståhlberg sai aikaan vakavan kriisin jääkäreiden keskuudessa kun hän ampui 24. tammikuuta 1917 kieltäytyneen lapualaisen jääkärin Matti Sven Heikinpoika Saarikosken (1890–1917). Vaikka sotaoikeus vapautti Ståhlbergin, ja esimerkiksi hauptzugführer Erik Jernström katsoi hänen menetelleen ainoalla oikealla tavalla, monet jääkäritoverit pitivät Ståhlbergiä murhaajana.
Ståhlberg oli luomassa suomenkielistä komentosanastoa Saksan armeijaan Suomalaista pataljoonaa varten. Komentosanat otettiin käyttöön myös Suomen armeijan tulevaan palveluohjesääntöön, jonka senkin panivat jääkärit alkuun Saksassa.
Sisällissota

Suomen perustettavassa armeijassa Ståhlberg sai vastuullisen tehtävän jääkärirykmentti III:sta, jonka sijoituspaikka oli Savonlinna. Hän toimi rykmentin päällikkö Eversti von Colerin adjutanttina: Myöhemmin hän sai Karjalan 3. rykmentin komentoonsa.
Ståhlberg saapui Imatralle 19. maaliskuuta valmistelemaan hyökkäyssuunnitelmia Joutsenoa varten ja osallistui Joutsenon rintaman taisteluihin. 13. huhtikuuta hän saapui Karsturantaan selvittämään rintamatilannetta, jossa hän koki kohtalonsa vihollisen selustassa tehdyllä tiedusteluretkellä. Hän nousi vihollisen tulesta välittämättä kivelle tähystämään vihollisen asemia ja sai kuolettavan osuman sydämeen vihollisen luodista. Jääkärimajuri Ståhlberg oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Helsingissä. Hänet on haudattu perhehautaan Helsingin uudelle hautausmaalle..
Aiheesta muualla

Tapio Helen: / Ståhberg, Armas (1892 - 1918) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 23.3.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Stutensee

| Stutensee |
| --- | --- |
 Stutenseen linna
 vaakuna
 Stutensee
 Koordinaatit: 49°5′N, 8°29′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baden-Württemberg
Hallintopiiri:  Karlsruhe
Piirikunta:  Karlsruhe
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  45,68 km²
Korkeus:  114 m
Väkiluku (30.6.2022):  25 250
 – Väestötiheys:  553 as./km²
 
 www.stutensee.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Spöckin kaupunginosassa sijaitseva katolinen kirkko rakennettiin 1972–1975.
Stutensee on kaupunki Baden-Württembergin osavaltion luoteisosassa Saksassa. Se sijaitsee välittömästi Karlsruhen kaupungin pohjoispuolella Ranskan rajan läheisyydessä Reinin laaksossa. Kesäkuun 2022 lopussa kaupungissa oli 25 250 asukasta.
Stutenseen naapurikunnat lännestä myötäpäivään ovat Eggenstein-Leopoldshafen, Linkenheim-Hochstetten, Graben-Neudorf, Karlsdorf-Neuthard, Bruchsal, Weingarten (Baden) ja Karlsruhe.
Historia

Stutensee (die Stute, "tamma", der See, "järvi") syntyi 1970-luvun kuntauudistuksessa, kun Blankenloch, Friedrichstal, Spöck ja Staffort muodostivat Stutensee-nimisen kunnan 1. tammikuuta 1975. Neljän kunnan pormestarit päättivät uuden kunnan perustamisesta Stutenseen linnassa (Schloss Stutensee) 20. toukokuuta 1974.
Useimmilla Stutenseen kaupunginosilla on pitkä historia. Spöck on mainittu asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 865 muodossa Specchaa, Staffort vuonna 1110 muodossa Stafphort, Blankenloch vuonna 1337 muodossa Blankelach ja Büchig vuonna 1373 muodossa Buchech. Friedrichstalin puolestaan perustivat Pohjois-Ranskasta, Belgiasta ja Sveitsistä saapuneet uskonpakolaiset, hugenotit.
Kaikki viisi kylää kuuluivat aikoinaan Baden-Durlachin rajakreivikuntaan. Vuodesta 1809 kylät olivat osa Landamt Karlsruhen hallintoaluetta, josta vuonna 1864 muodostettiin Stadtamt Karlsruhen kanssa Bezirksamt Karlsruhe eli Karlsruhen hallintopiiri. Vuonna 1930 Blankenlochin, Friedrichstalin ja Spöckin alueita laajennettiin lohkomalla osia Hardtwaldin metsästä. Büchigin kunta liitettiin Blankenlochiin vuonna 1935 ja vuoden 1938 piirikuntauudistuksessa jäljelle jääneet neljä kuntaa tulivat osaksi Karlsruhen piirikuntaa.
Vuonna 1919 mannheimilainen juutalaisen liikemiehen poika ja maaoikeuden presidentti tohtori Heinrich Wetzlar (1868–1943) ja hänen vaimonsa Therese perustivat julkisen koulukodin (kasvatuslaitoksen), jossa pyrittiin "yhteiskuntakelpoistamaan" oikeudellisiin rangaistuksiin tuomittuja nuoria. Juutalaiselle avioparille määrättiin ammatinharjoituskielto vuonna 1933 kansallissosialistien noustua valtaan, ja vuonna 1943 heidät murhattiin Theresienstadtin keskitysleirillä Tšekinmaalla. Nykyisin koulukodin nimi on Heinrich-Wetzlar-Haus.
Stutenseen kunnan väkiluku ylitti 20 000:n rajan vuonna 1990. Stutenseesta tuli virallisesti "suuri piirikuntakaupunki" (Große Kreisstadt) 1. tammikuuta 1998. Väkilukua ovat kasvattaneet sekä syntyneiden enemmyys että varsinkin muuttovoitto. Vuonna 2007 kaupungin väestöstä 19 % oli alle 18-vuotiaita. Vastaavasti 75-vuotiaita ja sitä vanhempia oli 6,9 %.
Väestönkehitys

| Vuosi | Asukasluku |
| --- | --- |
1965: 12 167
1970: 14 100
1980: 18 404
1990: 20 064
2000: 21 794
2010: 23 583
2020: 24 897
Lähde:
Nähtävyyksiä

Stutenseen linna eli Schloss Stutensee sijaitsee kutakuinkin kaupungin maantieteellisessä keskipisteessä. Linnan rakennutti maakreivi Karl Friedrich von Baden vuonna 1749. Stutenseessa sijaitsee viisi evankelista ja viisi katolista kirkkorakennusta. Evankelisen "Mikaelin kirkon" (Michaeliskirche) peruskivi laskettiin 24. toukokuuta 1857 ja kirkko vihittiin 20. toukokuuta 1860. Aiemmin paikalla sijaitsi 1521 valmistunut kirkkorakennus, josta osia käytettiin uudisrakennuksessa.