stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandr Serafimovitš

Aleksandr Serafimovitš.
Aleksandr Serafimovitš (ven. Алекса́ндр Серафи́мович, oikealta nimeltään Aleksandr Serafimovitš Popov, Алекса́ндр Серафи́мович Попо́в; 19. tammikuuta (J: 7. tammikuuta) 1863 nykyisen Rostovin alueen Tsimljanskin piirin Nižnekurmojarskajan kylä – 19. tammikuuta 1949 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Kirjailija syntyi kasakkaupseerin perheeseen. Vuodesta 1883 lähtien hän opiskeli Pietarin yliopistossa. Vuonna 1887 hänet erotettiin yliopistosta ja karkotettiin Arkangelin lääniin osallisuudesta Aleksanteri III:n murhaa valmistelleeseen salaliittoon. 1900-luvun alussa Serafimovitš tutustui Maksim Gorkiin ja työskenteli tämän perustamassa Znanije-kirjakustantamossa. Vuonna 1918 hän liittyi bolševikkeihin ja toimi Izvestijan ja Pravdan toimittajana. Vuosina 1926–1929 Serafimovitš oli Oktjabr-kirjallisuuslehden päätoimittajana. Vuonna 1934 hänet valittiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen puhemiehistöön.
Serafimovitšin ensimmäinen kertomus ”Jäälohkareella” (Na ldine) ilmestyi vuonna 1889. Ensimmäinen kertomuskokoelma julkaistiin vuonna 1901. Romaani Gorod v stepi (”Kaupunki arolla”, 1912) kuvaa marksilaisittain kapitalismin syntyä Venäjällä. Kirjailijan pääteos on Venäjän kansalaissotaa kuvaava romaani ”Rautavyöry” (Železnyi potok, 1924), jota pidettiin yhtenä neuvostokirjallisuuden klassikoista. Vuonna 1943 Serafimovitš sai elämäntyöstään Stalin-palkinnon. Hänet on palkittu myös Leninin kunniamerkillä. Kirjailijan nimeä kantaa Serafimovitšin kaupunki (entinen Ust-Medveditskajan kylä, jossa hän vietti nuoruusvuotensa).
Suomennettuja teoksia

Jäälohkareella. Kaleva (Mich.): Suom. amer. kustannusyhtiö, 1909.
Rautavyöry: romaani. Suom. K. Halme. Leningrad: Kirja, 1929.
Jäätiköiltä. Leningrad: Kirja, 1931.
Rautavyöry. Suom. E.K.O. Wuorela. Helsinki: Tammi, 1946.
Kolme ystävystä. Suom. Sulo Remsu. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1954.
Rautavyöry: romaani. Suom. Ulla-Liisa Heino. Helsinki–Moskova: SN-kirjat, Raduga, 1989.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Aleksandr Serafimovitš (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Aleksandr Tšakovski

Aleksandr Borisovitš Tšakovski (ven. Алекса́ндр Бори́сович Чако́вский; 26. elokuuta (J: 13. elokuuta) 1913 Pietari – 17. helmikuuta 1994 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija, lehtimies ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton virkailija.
Aleksandr Tšakovski syntyi lääkärin perheeseen. Vuonna 1938 hän valmistui Gorkille nimetystä kirjallisuusinstituutista ja toimi sen jälkeen kriitikkona. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli sotakirjeenvaihtajana mm. piiritetyssä Leningradissa. Vuodesta 1954 lähtien Tšakovski kuului Neuvostoliiton ja vuodesta 1958 Venäjän SFNT:n kirjailijaliiton hallituksiin. Vuonna 1962 hänestä tuli yksi Neuvostoliiton kirjailijaliiton sihteereistä. Vuosina 1955–1962 Tšakovski työskenteli Inostrannaja literatura -kirjallisuuslehden ja vuodesta 1962 kirjailijaliiton sanomalehden Literaturnaja gazetan päätoimittajana.
Tšakovskin teokset edustavat ankaran puoluekantaista sosialistista realismia. Trilogia Eto bylo v Leningrade (”Tapahtui Leningradissa”, 1944–1947) kuvaa piiritetyn kaupungin elämää. Japanin Neuvostoliitolle luovuttamaa Etelä-Sahalinia kuvaava romaani U nas uže utro (”Meillä on jo aamu”, 1949) sai Stalin-palkinnon. Poliittisten suurromaanien ”Piiritys” (Blokada, 1968–1974) ja Pobeda (”Voitto”, 1978–1981) aiheena ovat toisen maailmansodan tapahtumat.
Kirjailija liittyi NKP:hen vuonna 1941, toimi Neuvostoliiton korkeimman neuvoston kansanedustajana ja oli vuodesta 1971 lähtien NKP:n keskuskomitean ehdokasjäsen. Vuonna 1973 hänelle myönnettiin sosialistisen työn sankarin arvonimi. Hänet on palkittu mm. Leninin ja lokakuun vallankumouksen kunniamerkeillä.
Suomennettuja teoksia

Piiritetyssä Leningradissa. Suom. M. Jääskeläinen. Helsinki: Kansankulttuuri, 1945.
Eletty vuosi: pienoisromaani. Suom. E. Kiuru ja Taisto Summanen. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1960.
Kaukaisen tähden kajo. Suom. Saimi Kuivala. Moskova, Petroskoi: Edistys, 1965.
Piiritys. Suom. Ulla-Liisa Heino. Helsinki: Tammi, 1972.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Aleksandr Tšakovski (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
SARS

SARS-CoV. Läpäisyelektronimikroskooppikuva. nm: nanometriä.
SARS (lyhenne eng. sanoista Severe Acute Respiratory Syndrome eli äkillinen vakava hengitystieoireyhtymä) on hengitystieinfektio, jonka aiheuttaa SARS-koronavirus eli SARS-CoV. Keskimäärin 9,6 % tartunnan saaneista kuolee Maailman terveysjärjestön mukaan. Kuolleisuus kuitenkin vaihtelee likimain välillä 0–50 % riippuen ihmisryhmästä. Muun muassa korkea ikä, miessukupuoli ja tietyt yhtäaikaissairaudet lisäävät kuolleisuutta.
SARS aiheutti vuonna 2003 Kiinan Guangdongista alkaneen ja kymmeniin maihin levinneen epidemian, jossa ainakin 8 000 ihmistä sairastui, joista noin 800 kuoli. Pääosa tapauksista ilmeni Etelä-Kiinassa. Uusia SARS-tapauksia ei ole ilmennyt ihmisillä vuoden 2004 jälkeen.
SARS oireilee 2–10 päivän kuluttua tartunnasta. Yleisiä ensioireita ovat korkea kuume, kylmänväreet, päänsärky, väsymys tai lihaskipu. Tauti etenee muutamassa päivässä kuivaksi yskäksi, keuhkokuumeeksi ja pahimmillaan äkilliseksi hengitysvaikeusoireyhtymäksi. SARSista parantuminen voi kestää noin kuukauden.
Virus

SARS koronavirus eli SARS-CoV on beetakoronavirus ja positiivisjuosteinen RNA-virus eli ssRNA(+)-virus. Virus omaa lipidikuoren, jonka sisällä on viruksen noin 29 727 nukleotidia pitkä perimä. Kuoreen on upottautunut viruksen RNA-perimän koodaamia proteiineja, kuten useita tappimaisia spike-proteiineja. Ihmisissä virus tarttuu spike-proteiinien avulla sopivan solun solukalvossa oleviin angiotensiinikonvertaasi 2 eli ACE2-reseptoreihin. Reseptoreita on muun muassa ihmisten keuhkojen endoteelissä.
Virus > Alkuperä

2003 alkaneen epidemian SARS-CoV on tiettävästi peräisin hevosenkenkäyökköihin kuuluvasta lepakkolajista Kiinan Yunnanista. Naamaripalmunäädät olivat epidemiassa merkittävä väli-isäntälaji, eli ne tartuttivat viruksen ihmiseen toimien välikätenä lepakoiden ja ihmisten välillä. Ensimmäinen SARS-tapaus ihmisellä todettiin 16. marraskuuta 2002 Foshanin kaupungissa Kiinan Guangdongissa.
Tarttuminen

SARS-CoV tarttuu ensisijaisesti pisaratartuntana. Tartuttavia pisaroita muodostuu eritoten silloin kun sairastunut henkilö yskii, aivastaa tai on hyvin lähellä tervettä henkilöä. Esimerkiksi kävely sairaan ohitse tai kauempana samassa huoneessa odottaminen hetken ajan eivät levitä virusta tehokkaasti. Pisarat kulkeutuvat terveen henkilön suun, nenän tai silmien limakalvoihin, joista virus päätyy muualle kehoon aiheuttaen SARSin. Virus tarttuu myös kosketustartuntana, eli esimerkiksi silloin kun henkilö koskee virusta sisältäviä esineitä tai muita pintoja, ja koskee tämän jälkeen silmiinsä tai muihin limakalvoihin. Ei ole varmaa, että voivatko oireettomat virusta kantavat henkilöt tartuttaa muita.
SARSin perusuusiutumisluku eli R0-arvo on 2–5. Virusta kantava tartuttaa siis keskimäärin 2–5 henkilöä.
Oireet

| Oire | Yleisyys (%) |
| --- | --- |
Kuume (yli 38 °C): 99–100
Kuiva yskä: 57–75
Lihaskipu: 45–61
Viluisuus: 15–73
Päänsärky: 20–56
Hengenahdistus: 40–42
Väsymys: 31–45
Pahoinvointi ja oksentelu: 20–35
Ripuli: 20–25
Kurkkukipu: 13–25
Sekavuus: 4,2–43
Kurkun limaisuus: 4,9–29
Tukkoinen nenä: 2,1–23
Nivelkipu: 10,4
SARSin ensioireet ilmenevät yleensä 2–7 päivän kuluttua tartunnasta ja harvoin jopa 10 päivän kuluttua. Korkea kuume, kylmänväreet, päänsärky, väsymys tai lihaskipu ovat yleisiä ensioireita. Joskus voi ilmetä lievää hengenahdistusta, ripulia, kurkkukipua, nenänvuotoa tai ihottumaa. 2–3 päivän jälkeen ilmenee alahengitysteiden oireita, kuten kuivaa yskää, hengenahdistusta tai jopa hypoksiaa. Noin 1/5-osassa tapauksista tässä vaiheessa vaaditaan hengityskoneen käyttöä. Vakavissa tapauksissa tauti etenee keuhkokuumeeksi ja jopa äkilliseksi hengitysvaikeusoireyhtymäksi. SARSin parantuminen voi kestää usein noin kuukauden.
SARSin alkuvaiheessa veriarvot ovat usein normaalit. Noin puolella sairaista on myöhemmässä alahengitysteiden oireita ilmentävässä vaiheessa leukopeniaa tai trombosytopeniaa. Munuaisten toiminta säilyy pääosalla sairaista normaalina.
Riskiryhmät ja kuolleisuus

Kuolleisuus SARSiin on keskimäärin 9,6 % Maailman terveysjärjestön (WHO) mukaan. WHO:n mukaan korkea ikä, miessukupuoli ja tietyt yhtäaikaissairaudet lisäävät kuolleisuutta. Näitä yhtäaikaissairauksia ovat esimerkiksi diabetes, jokin sydänsairaus, syöpä, keuhkoahtauma ja munuaisten vajaatoiminta.
Eräässä 1755 SARSiin sairastunutta kattaneessa tutkimuksessa alle 39-vuotiailla kuolleisuus oli noin 3 %, 40–59-vuotiailla 13 % ja yli 60-vuotiailla 55 %. Tutkimuksen mukaan miehillä riski kuolla tartuntaan on 1,5 kertaa suurempi kuin naisilla. Uudemmassa 5327 SARSiin sairastunutta kattaneessa tutkimuksessa sukupuolten välillä ei kuitenkaan havaittu merkittävää eroa ja kuolleisuus iäkkäillä oli matalampi. Tutkimuksessa 0–19-vuotiailla kuolleisuus oli 1,7 %, 20–39-vuotiailla 2,4 %, 40–59-vuotiailla 8,9 %, 60–93-vuotiailla 17,7–25,5 %.
Eri tutkimuksissa väestöryhmien todellisen kuolleisuuden arviointia vääristävät kuitenkin monet tekijät, muun muassa SARSin äkillinen leviäminen ja tähän liittyvä hoitoprotokollien, kokemuksen ja mahdollisesti välineistön puute. Joissakin tutkimuksissa vääristävänä tekijänä voi myös olla taudin leviäminen tiettyihin kiinalaisiin sairaaloihin, joissa olleista potilaista osa poti kuolleisuutta merkittävästi lisääviä sairauksia.
Vuoden 2003 epidemia

Helmikuussa 2003 maailmassa alkoi SARS-epidemia, joka alkoi Kiinan Guangdongissa, levisi 29:ään maahan ja päättyi pääosin heinäkuussa 2003. Suomeen SARS ei levinnyt vaikka Suomessa oli tartuntaepäilyitä ja tauti julistettiin Suomessa 2003 huhtikuussa yleisvaaralliseksi tartuntataudiksi.
| Maa | Tartunnat | Kuolleet |
| --- | --- | --- |
| Australia | 6 | 0 |
| Brasilia | 1 | 0 |
| Espanja | 1 | 0 |
Etelä-Afrikka: 1
| Etelä-Korea | 3 | 0 |
| Filippiinit | 14 | 2 |
| Indonesia | 3 | 0 |
| Intia | 3 | 0 |
| Irlanti | 1 | 0 |
| Iso-Britannia | 4 | 0 |
| Italia | 4 | 0 |
| Kanada | 251 | 43 |
| Kiina (muut alueet) | 5327 | 349 |
| Kiina (Hongkong) | 1755 | 299 |
| Kiina (Macao) | 1 | 0 |
| Kiina (Taiwan) | 346 | 37 |
| Kuwait | 1 | 0 |
| Malesia | 5 | 2 |
| Mongolia | 9 | 0 |
| Ranska | 7 | 1 |
| Romania | 1 | 0 |
| Ruotsi | 5 | 0 |
| Saksa | 9 | 0 |
| Singapore | 238 | 33 |
| Sveitsi | 1 | 0 |
| Thaimaa | 9 | 2 |
| Uusi-Seelanti | 1 | 0 |
| Venäjä | 1 | 0 |
| Vietnam | 63 | 5 |
| Yhdysvallat | 27 | 0 |
| Yhteensä | 8096 | 774 |
Ensimmäinen SARS-tapaus todettiin 16. marraskuuta 2002 Foshanin kaupungissa Guangdongissa, mutta se tunnistettiin SARSiksi vasta paljon myöhemmin. Foshanin sairastunut oli 46-vuotias mies. Helmikuun 2003 loppuun mennessä Etelä-Kiinassa oli todettu noin 300 tapausta, joista monet olivat terveydenhuollon työntekijöitä. SARS levisi Hongkongiin erään lääkärin mukana tämän matkustaessa sinne Guangdongista. Lääkäri oli 21. helmikuuta 2003 Hongkongissa Metropole-nimisessä hotellissa, jossa hän tartutti vuorokauden aikana 10 ihmistä ennen kuin hän joutui sairaalaan. Nämä muut ihmiset loivat tartuntaketjuja, jotka levittivät SARSin myöhemmin kahteen hongkongilaiseen sairaalaan, Singaporeen, Torontoon ja Hanoihin.
26. helmikuuta 2003 Maailman terveysjärjestölle (WHO) työskennellyt Carlo Urbani tapasi SARSia sairastaneen. 28. helmikuuta Urbani varoitti WHO:ta tästä tuntemattomasta taudista, jonka hän arveli olevan lintuinfluenssa. 13. maaliskuuta ensimmäiset SARS-tapaukset todettiin Singaporessa ja 14. maaliskuuta Kanadassa. 15. maaliskuuta WHO nimesi taudin SARSiksi sen oireiden mukaan ja julisti sen maailmanlaajuiseksi terveysuhaksi. 11. maaliskuuta Urbani joutui sairaalaan ja 29. maaliskuuta hän kuoli. Ensimmäinen suomalainen kuoli SARSiin 6. huhtikuuta. Hän kuoli Pekingissä ja oli 53-vuotias Kansainväliselle työjärjestölle työskennellyt mies. 16. huhtikuuta SARSin aiheuttajaksi tunnistettiin SARS-koronavirus eli SARS-CoV.
SARS saatiin pysäytettyä useissa maissa vuoden 2003 huhtikuun lopulla ja toukokuun aikana. Tauti saatiin rajattua Vietnamissa 28. huhtikuuta ja se oli siten ensimmäinen epidemian pysäyttänyt maa. Vietnamin jälkeen taudin pysäyttivät lopulta muutkin maat.
Huhtikuussa 2004 SARS-CoV tartutti Pekingissä kaksi virusta laboratoriossa tutkinutta henkilöä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jukka Lindfors: SARS-epidemia Yle Elävä arkisto.  29.4.2009. Viitattu 28.3.2020.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani 
SARSin maailmanlaajuinen leviäminen 2002–2003. Oranssi: tapausten kokonaismäärä. Punainen: kuolleiden kokonaismäärä. Sininen: uusia sairastuneita per vuorokausi (lukuarvot kuvaajan oikealla laidalla). N/A: tapauksia ei ole esitetty tältä ajanjaksolta. Kuvaaja pohjautuu vanhoihin tietoihin ja noin 400 sairastapausta ja muutama kymmenen kuolintapausta on karsittu WHO:n viimeisimmistä tiedoista (katso ).
Leonid Solovjov

Leonid Vasiljevitš Solovjov (ven. Леони́д Васи́льевич Соловьёв; 19. elokuuta (J: 6. elokuuta) 1906 Tripoli, Libanon – 9. huhtikuuta 1962 Leningrad) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Leonid Solovjov syntyi venäläis-arabialaisten koulujen tarkastajan perheeseen. Myöhemmin perhe muutti Keski-Aasian Kokandiin. Solovjov työskenteli siellä muun muassa opettajana ja lehtimiehenä. Vuonna 1932 hän valmistui Neuvostoliiton elokuvainstituutin käsikirjoittajalinjalta. Sittemmin Solovjov työskenteli elokuvakäsikirjoittajana ja kirjailijana. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Mustanmeren laivastossa kirjoittaen merimiesaiheisia kertomuksia. Sodan jälkeen hän oli jonkin aikaa vankilassa tai karkotettuna.
Solovjovin pääteos on keskiaasialaisiin humoristisiin kertomuksiin perustuva Povest on Hodže Nasreddine (”Kertomus Hodža Nasreddinista”). Sen ensimmäinen osa Vozmutitel spokoistvija (”Rauhanhäiritsijä”) ilmestyi vuonna 1940. Kirjan sävyltään vakavampi toinen osa Otšarovannyi prints (”Lumottu prinssi”) julkaistiin vuonna 1956. Pienoisromaani ”Venäläinen matruusi Ivan Nikulin” (Ivan Nikulin – russki matros, 1943) kertoo Sevastopolin puolustustaistelusta. Solovjovin keskeneräiseksi jäänyt muistelmateos Iz knigi junosti (”Nuoruuden kirjasta”) ilmestyi vuonna 1963.
Suomennettuja teoksia

Stepan Polusuhin: kertoelma. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
Venäläinen matruusi Ivan Nikulin: tositapahtuma. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Leonid Solovjov (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Giorgi Gakharia

| Giorgi Gakharia> მამუკა ბახტაძე |
| --- | --- |

Georgian pääministeri
 8. syyskuuta 2019 – 18. helmikuuta 2021  
Edeltäjä:  Mamuka Bakhtadze
Seuraaja:  Irakli Garibašvili
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1975 (ikä 49)
Tiedot
Puolue:  Georgian vuoksi (vuodesta 2021)
Muut puolueet:  Georgialainen unelma (2021 asti)
Koulutus:  VTM, MBA
Tutkinnot:  Moskovan valtionyliopisto
 Nimikirjoitus
Giorgi Gakharia (s. 19. maaliskuuta 1975) on georgialainen poliitikko, josta tuli Georgian pääministeri syyskuussa 2019. Hän on suorittanut Moskovan valtionyliopistossa maisterin tutkinnot sekä kauppatieteissä että valtiotieteissä. Ennen pääministerin virkaa hän on toiminut valtiovarainministerinä, sisäministerinä ja kansallisen turvallisuusneuvoston pääsihteerinä.
Gakharialla on läheiset suhteet Venäjään. Hän nousi pääministeriksi huolimatta siitä, että hänen puolueensa Georgialainen unelma, jota myös edellinen pääministeri Mamuka Bakhtadze edusti,  menetti suosiotaan kesällä 2019, kun Venäjän-vastaiset mielenosoitukset Tbilisissä tukahdutettiin väkivaltaisesti.
Gakharia erosi helmikuussa 2021 välttääkseen levottomuudet oppositiojohtaja Nika Melian pidättämisestä syntyneen kiistan vuoksi.
Vuonna 2021 Gakharia perusti puolueen Georgian vuoksi joka osallistui vuoden 2024 parlamenttivaaleihin.
Leonid Sobolev

Leonid Sergejevitš Sobolev (ven. Леони́д Серге́евич Со́болев, 21. heinäkuuta (J: 9. heinäkuuta) 1898 Irkutsk – 17. helmikuuta 1971 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton toimihenkilö.
Leonid Sobolev syntyi entisen upseerin ja virkamiehen perheeseen. Hän opiskeli Pietarin merisotakoulussa ja palveli upseerina laivastossa vuoteen 1931 saakka. Vuonna 1930 hän liittyi puna-armeijan ja laivaston kirjailijayhdistykseen ja toimi sen Leningradin osaston sihteerinä. Vuodesta 1934 lähtien hän kuului Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen.
Toisen maailmansodan aikana Sobolev toimi Pravdan kirjeenvaihtajana. Vuonna 1957 hän oli perustamassa Venäjän SFNT:n kirjailijaliittoa, jonka johtajana hän työskenteli kuolemaansa saakka. Hänet tunnettiin Neuvostoliiton kirjallisuuselämän vapautumisen jyrkkänä vastustajana. Vuodesta 1958 lähtien Sobolev toimi Neuvostoliiton korkeimman neuvoston jäsenenä ja vuonna 1970 hänet valittiin sen puhemiehistöön. Vuonna 1968 hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen. Hänet on palkittu kolmesti Leninin kunniamerkillä.
Sobolev kuvaa teoksissaan sotalaivastoa ja sen upseeristoa. Suurta huomiota herätti lokakuun vallankumouksen jälkeistä laivaston uudistamista käsittelevä romaani ”Kapitaaliremontti” (oik. ”Peruskorjaus”, Kapitalnyi remont, 1932). Vuonna 1943 kirjailija sai Stalin-palkinnon toisen maailmansodan aikaisia sankaritarinoita sisältävästä novellikokoelmasta ”Merisielu” (Morskaja duša, 1942). Romanttista laivaston kuvausta jatkoi pienoisromaani ”Vihreä säde” (Zeljonyi lutš, 1954). Sobolev tunnetaan myös kazakstanilaisen kirjallisuuden kääntäjänä ja popularisoijana.
Suomennettuja teoksia

Kapitaaliremontti. Suom. Lea Helo. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1935.
Merisielu: kertomuksia. Suom. Lea Helo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
Neljän miehen pataljoona. Suom. Lea Helo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1956.
Vihreä säde. Suom. Inkeri Letonmäki. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1959.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Leonid Sobolev (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Vessölandet

Vessölandet
| --- | --- |
Sijainti:  60°17′35.14″N, 025°41′47.26″E, Porvoo Suomi
Pinta-ala:  52 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vessölandet on saari Porvoon edustalla Suomenlahdella. Saaren pinta-ala on 52 km².lähde?
Vessölandet on 14 kilometriä pitkä ja kuusi kilometriä leveä. Sen hiekkakerrostumista Helsinki on saanut huomattavan määrän hiekkaa rakennusteollisuuteenlähde?. Vessölandetiin johtaa tie numero 1551 (Porvoo–Sondby). Saaren erottaa mantereesta kapea lähes umpeenkasvanut Fladanin kanavalähde?.
Vessölandetin eteläosassa lähellä Sondbyn kylää on Porvoon kaupungin virkistysalueita. Alueella on myös paljon kesähuviloita. Huvilan rakentamisedellytyksenä on minimissään hehtaarin maatontti.lähde?
Kasvisystematiikka

Kasvisystematiikka on kasvitieteen osa-alue, joka käsittelee kasvien taksonomiaa. Sen tehtävänä on määritellä eri lajien keskinäistä sukulaisuutta. Kasvit ovat joko sekovartisia tai versokasveja. Sekovartiset kasvit ovat leviä, joihin kuuluvat viherlevät, ruskolevät ja Punalevät. Versokasveihin kuuluvat alakunnat sammalet ja putkilokasvit. Alakunnat jaetaan kaariin, kaaret luokkiin, luokat lahkoihin, lahkot heimoihin, heimot sukuihin ja suvut lajeihin. Kasvitaksonomian määrityksessä on paljolti mukana yleisesti eliöiden taksonomiaa määrittävä hanke ITIS (Integrated Taxonomic Information System).
Idé Oumarou

| Idé Oumarou |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1937 Niamey
Kuollut: 12. helmikuuta 2002 (64–65 vuotta) Niamey
Kansalaisuus:  Niger
Ammatti:  poliitikko, diplomaatti, toimittaja ja kirjailija
Kirjailija
Pääteokset:  Lähikuva: romaani, 1982 (Gros plan, 1977)  Le Représentant, 1981
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Idé Oumarou (1937 Niamey – 12. helmikuuta 2002 Niamey) oli nigeriläinen poliitikko, diplomaatti, toimittaja ja kirjailija.
Oumarou opiskeli William Ponty -koulussa Senegalissa sekä Ranskan siirtomaakorkeakoulussa Pariisissa, josta hän valmistui journalistiksi. Hän aloitti uransa valtiollisen Le Niger -lehden toimittajana vuonna 1961, yleni tiedotuslaitoksen päälliköksi vuonna 1963 ja posti- ja telelaitoksen johtajaksi vuonna 1972. Vuoden 1974 sotilasvallankaappauksen jälkeen Oumarousta tuli presidentti Seyni Kountchén kabinettipäällikkö ja neuvonantaja. Vuodesta 1980 lähtien hän toimi Nigerin YK-lähettiläänä, vuodesta 1983 maan ulkoministerinä ja vuosina 1985–1988 Afrikan yhtenäisyysjärjestön pääsihteerinä.
Oumaroun kaunokirjallisista teoksista merkittävimmät ovat ranskankielisen Afrikan kirjallisuuspalkinnon vuonna 1978 saanut Lähikuva (Gros plan, 1977) ja vuonna 1981 ilmestynyt Le Représentant. Edellisen aiheena ovat nigeriläisen yhteiskunnan arkipäivän ongelmat, kun taas jälkimmäinen kuvaa itsenäistyneen Afrikan poliittisia väärinkäytöksiä. Kirjailija on julkaissut myös muistelmateoksen Dialogues et temps forts avec Seyni Kountché (1995).
Suomennetut teokset

Lähikuva: romaani.  Suomentanut Djateu, Tarja. Hämeenlinna:  Karisto.  ISBN 9512319209
Turkinpähkinäpensas

| Turkinpähkinäpensas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Fagales
Heimo::  Koivukasvit Betulaceae
Suku::  Pähkinäpensaat Corylus
Laji::  colurna
Kaksiosainen nimi
 Corylus colurna  L. 
Katso myös
   Turkinpähkinäpensas Wikispeciesissä   Turkinpähkinäpensas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Turkinpähkinäpensas (Corylus colurna) on puulaji pähkinäpensaiden suvussa. Se on kotoisin Kaakkois-Euroopasta. Laji menestyy Suomessakin viljeltynä aivan lounaisosassa.
Turkinpähkinäpensas kasvaa suureksi järeä- ja yksirunkoiseksi puuksi ja tulee jopa 25 metriä korkeaksi. Sen latvus on muodoltaan kartiomainen. Euroopanpähkinäpensaaseen verrattuna turkinpähkinän lehdet ovat suuremmat ja sen hedelmän eli hasselpähkinän suojus on pidempi ja kapealiuskainen.
Turkinpähkinäpensaan lehtiä ja pähkinöitä.
Corylus colurna
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Turkinpähkinäpensas – Corylus colurna
Verenvuotokuume

Verenvuotokuumeet ovat sairauksia, joiden aiheuttajina on RNA-viruksiin kuuluvia useita eri virusperheitä: arenavirukset, filovirukset sekä flavivirukset. Osa näistä on suhteellisen lieviä, kun taas osa aiheuttaa erittäin tappavia sairauksia.
Verenvuotokuumeita ovat muun muassa  myyräkuume, lassakuume, marburg- ja ebola-virusten aiheuttamat kuumeet, bolivialainen verenvuotokuume, korealainen verenvuotokuume, Kongo-Krimin verenvuotokuume, Omskin verenvuotokuume, Japanin aivotulehdus, keltakuume sekä denguekuume.
Arenaviruksen aiheuttamia ovat Argentiinan verenvuotokuume, Machupo-verenvuotokuume ja lassakuume.