John Keats
Elämäkerta > Wentworth Place

Vaikka talvi 1818 oli hankala, se merkitsi Keatsin 'annus mirabilisin' alkua, jolloin hän kirjoitti kypsimmät teoksensa, joiden ansiosta häntä nyt arvostetaan. Hän oli saanut suurta innostusta Hazlittin luennoista, joissa tämä käsitteli englantilaisia runoilijoita ja runoilijan identiteettiä. Hän muutti vasta rakennettuun Wentworth Placeen, jonka omisti hänen ystävänsä Charles Armitage Brown ja joka sijaitsi myös Hampstead Heathin laidalla, kymmenen minuutin kävelymatkan päässä Well Walkista etelään. Runot ”Fancy” ja ”Bards” intohimosta ja ilosta saivat innoitusta puutarhasta. Keats kirjoitti viisi kuudesta merkittävästä oodistaan siellä huhti- ja toukokuussa, ja vaikka on keskusteltu siitä, missä järjestyksessä hän ne kirjoitti, sarjan aloittaa ”Ode to Psyche”. Brownin mukaan hän kirjoitti ”Oodin satakielelle” heidän mulperipuunsa alla, jota ei enää ole, joskin sinne on sittemmin istutettu uusia. Brown kirjoittaa:
»Keväällä 1819 satakieli oli rakentanut pesänsä talooni. Keatsiä sen laulu rauhoitti ja tuotti hänelle jatkuvaa iloa, ja eräänä aamuna hän vei tuolinsa aamiaispöydästä luumupuun alla olevalle nurmikolle, missä hän istui pari kolme tuntia. Kun hän palasi sisään, huomasin hänen kädessään olevassa paperissa raapustuksia, jotka hän työnsi tyynesti kirjojen taakse. Kun sitten ryhdyin selvittämään, huomasin että nuo neljä viisi raapustusta sisälsivät runollisia tunnelmia, joita satakielemme oli herättänyt.»
Kun tarina julkaistiin 1848 Milnen Keats-elämäkerrassa, talon osaomistaja Charles Wentworth Dilke kielsi sen jyrkästi ja torjui sen ”silkkana kuvitelmana”. Wentworth Place on nyt Keats House -museo.
Ollessaan 1819 Wentworthissa hän kirjoitti myös runot "The Eve of St. Agnes", "La Belle Dame Sans Merci", "Hyperion", "Lamia" ja "Otho" (kritiikin tyrmäämä, dramatisoitiin vasta 1950). Syyskuussa hän rahapulassaan lähestyi kustantajaa uusilla runoilla. Kokoelma ei tehnyt kustantajaan vaikutusta, vaan versio "Lamiasta" koettiin hämmentäväksi ja "St Agnesin" sanottiin sisältävän "ärsyttävää inhon tunnetta" ja "'Don Juan' -tyylistä tunteilun ja pilkan sekoitusta [...], eikä runo sovi naisille".
21. syyskuuta Keats kirjoitti ystävälleen Reynoldsille ja esitteli viimeisen merkittävän oodinsa ”Syksylle”. Hän kirjoittaa:
»Kuinka kaunis onkaan nyt vuodenaika – Kuinka hieno ilma. Siinä on leutoa terävyyttä ... En ole koskaan pitänyt sänkipelloista niin paljon kuin nyt – Niin, parempi kuin keväinen kylmänvihreys. Sänkinen tasanko näyttää jotenkin lämpimältä – samalla tavalla kuin jotkut kuvat näyttävät lämpimiltä – se vaikutti minuun niin syvästi sunnuntaikävelylläni, että kirjoitin siitä.»
Päivän mietteistä muotoilemassaan tunon kolmannessa ja viimeisessä stanzassa hän kirjoittaa:
Where are the songs of Spring? Ay, where are they? 

Think not of them, thou hast thy music too,– 

While barred clouds bloom the soft-dying day, 

And touch the stubble-plains with rosy hue; [...]
"Syksylle"-runosta tuli hänen kuoltuaan ihailluimpia englanninkielisiä runoja. Viimeinen kirja, jonka Keats ehti nähdä – Lamia, Isabella, The Eve of St. Agnes, and Other Poems – ilmestyi heinäkuussa 1820. Se sai enemmän kiitosta kuin Endymion tai Poems, ja siitä esitettiin myönteisiä näkemyksiä sekä The Examinerissä että The Edinburgh Review'ssa.