stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peter James
Teokset > Roy Grace-sarja

Dead Simple (2005) (Kuoleman kanssa ei kujeilla, 2010)
Looking Good Dead (2006) (Kuolema katsoo kohti, 2011)
Not Dead Enough (2007) (Kuolema ei riitä, 2011)
Dead Man's Footsteps (2008) (Kuolema peittää jäljet, 2012)
Dead Tomorrow (2009) (Kuolema ei käy kauppaa, 2012)
Dead Like You (2010) (Kuolema kulkee kannoilla, 2013)
Dead Man's Grip (2011) (Kuoleman koura on kylmä, 2014)
Not Dead Yet (2012) (Kuolema kulkee kulisseissa, 2014)
Dead Man's Time (2013) (Kuoleman kello käy, 2014)
Want You Dead (2014) (Kuolema leikkii tulella, 2015)
You Are Dead (2015)  (Kuolema merkitsee omansa, 2015)
Love You Dead (2016) (Kuolemaan asti sinun, 2016)
Need You Dead (2017) (Kuolema ei rakasta ketään, 2017)
Dead If You Don't (2018) (Kuolema sanelee ehdot, 2018)
Dead At First Sight (2019) (Kuolema vaanii verkossa, 2019)
Find Them Dead (2020) (Kuolema käy oikeutta, 2020)
Left You Dead (2021) (Kuolemaan jätetty, 2021)
Picture You Dead (2022) (Kuolema kätkeytyy kuvaan, 2023)
Stop Them Dead (2023) (Kuoleman koirat, 2024)
They Thought I Was Dead (2024) (Kuolema jättää viestin, 2025)
One of Us is Dead (2024) (Kuolleen miehen kasvot, 2025)
Teokset > Muut kirjat

Dead Letter Drop (1981)
Atom Bomb Angel (1982)
Billionaire (1983)
Travelling Man (1984)
Biggles: The Untold Story (1986)
Possession (1988) (Pahan oma, 2021)
Dreamer (1989)
Sweet Heart (1991)
Twilight (1991)
Prophecy (1993)
Host (1994)
Alchemist (1996)
Getting Wired (1996)
The Truth (1997) (Totuuden kirous, 2020)
Denial (2000) (Tuskallinen opetus, 2024)
Faith (2000) (Täydellinen vaimo, 2023)
The Perfect Murder (2010)
Perfect People (2011) (Täydellisyyden hinta, 2018)
Twist of the Knife (2014) (novellikokoelma)
The House on Cold Hill (Kirottu talo, 2015)
Absolute Proof (2018) (Kiistaton todiste, 2019)
Babes in the Wood (2020), tietokirja yhdessä Graham Bartlettin kanssa (Metsään murhatut 2020)
I Follow You (2021) (Tiedän missä olet, tiedän mitä teet, 2022)
Edwin Klebs

Edwin Klebs
Edwin Klebs (6. helmikuuta 1834 Königsberg – 23. lokakuuta 1913 Bern) oli saksalainen patologi ja bakteriologi. Hän työskenteli saksalaisen lääkärin ja tutkijan Rudolf Virchow'n assistenttina vuosina 1861–1866 Berliinin Patologisessa instituutissa. Myöhemmin Klebs toimi professorina useissa eurooppalaisissa yliopistoissa, muun muassa Zürichin yliopistossa, ja vuodesta 1896 hän työskenteli Rush Medical College -laitoksessa Chicagossa. Edwin Klebsin poika Arnold Klebs (1870–1943) seurasi isänsä jalanjälkiä lääkärinä ja tutkijana.
Edwin Klebs tuli tunnetuksi tutkimuksistaan infektiosairauksien parissa. Hän tutki muun muassa tuberkuloosia, malariaa, pernaruttoa ja kuppaa. Hän kuvaili vuonna 1884 ensimmäisenä kurkkumädän aiheuttajan, Corynebacterium diphtheriae -bakteerin, joka tunnetaan myös nimellä Klebs-Löffler-basilli. Klebsiella-bakteerisuku on nimetty Edwin Klebsin mukaan.
Teoksia

Handbuch der pathologischen Anatomie. 2 Bde., Berlin 1868–1876
Über Cellularpathologie und Infectionskrankheiten. Tageblatt der 51. Versammlung Deutscher Naturforscher und Aerzte in Cassel 1878. Cassel 1878, 127–134.
Über die Umgestaltung der medicinischen Anschauungen in den letzten drei Jahrzehnten. Amtlicher Bericht der 50. Versammlung Deutscher Naturforscher und Ärzte in München vom 17. bis 22. September 1877. München 1877, 41–55.
Aiheesta muualla

Britannica.com: Edwin Klebs (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef
Sukulaisuus

Sukupuu kuvaa sukulaissuhteita.
Sukulaisuus on sellaisten henkilöiden välinen suhde, jotka ovat keskenään sukua. Tästä voidaan käyttää myös nimityksiä sukulaissuhde ja sukulaisuussuhde. Toisilleen sukua olevia henkilöitä kutsutaan sukulaisiksi. Samaan sukuun kuuluvilla henkilöillä on yhteisiä esivanhempia tai he ovat tulleet sukuun avioliiton tai adoption kautta. Sukulaisuutta voidaan tarkastella sekä biologisena (geneettisenä) sukulaisuutena että niinä sosiaalisina rooleina, joiden mukaisesti ihmiset käyttäytyvät toisiaan kohtaan yhteisössään. Eri kulttuureissa voidaan sukulaisuus määritellä eri tavoin: joskus voidaan laskea serkutkin omiksi sisariksi ja veljiksi tai lapset lasketaan kuuluvan vain joko isän tai äidin sukuun.
Sukulaisuus historiallisesti

Maan hallinta- ja omistusoikeuden käsitettiin menneinä aikoina kuuluvan suvuille. Vähitellen omistus rajattiin kuuluvaksi perheelle, kunnes siirryttiin täyteen yksityisomistukseen. Yhteisölle tärkeät päällikkyydet, arvonimet ja muut sosiaaliset tai uskonnolliset etuoikeudet kulkivat sukupolvelta toiselle samassa suvussa. Näin ovat syntyneet aatelissuvut, käsityöläissuvut, kauppiassuvut ja vastaavat.
Yksilö oli yleensä suvulle moraalisesti ja eettisesti vastuussa toiminnastaan. Suvulleen saattoi olla kunniaksi tai häpeäksi. Suku valvoi siten jäsentensä normien mukaista käyttäytymistä. Suku teki päätöksiä myös jäsentensä avioliitoista. Sukukeskeisyys on johtanut myös epäasialliseen sukulaisten suosimiseen eli nepotismiin. Eri kulttuureissa oli eroja siinä, katsottiinko myös äidin puoleiset sukulaiset samaan sukuun kuuluviksi. Tätä kutsutaan kaksipuoleiseksi (bilateriaaliseksi) sukulaisuudeksi. Suurin osa luontoiskulttuureista luki sukulaisiksi pelkästään isänpuoleiset (patrilineaariset) tai pelkästään äidinpuoleiset (matrilineaariset) jälkeläiset. Patrilineaarisia luontoiskulttuureja oli eniten Afrikassa ja bilateraalisia lähinnä vain Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Patrilineaarisuus liittyi usein paimentolaisuuteen ja matrilineaarisuus sellaiseen maatalouteen, jossa naiset tekivät peltotyöt.
Paimentolaiskulttuureissa ei ollut keskitettyä hallintoa, joka olisi auttanut yksilöitä, joten näitä suojeli suku monin eri tavoin. Verikosto oli rikoksen tai loukkauksen kostamista tekijälle tai tämän sukulaisille. Tästä tosin helposti syntyi koston kierre, kun kosto kostettiin.
Sukututkimus

Sukulaisuus tarkoittaa sukututkimuksellisesti sitä, että sukulaiset sijaitsevat sukupuussa toisiaan lähelläselvennä. Puhutaan myös lähisukulaisista ja etäisistä tai kaukaisista sukulaisista sekä n:nnen polven sukulaisista. N:nnen polven sukulaisilla on ainakin yksi yhteinen n:nnen sukupolven takainen esi-isä tai -äiti.
Sukulaisuuden vaikutuksia

Sukulaisuussuhteilla on juridisesti merkitystä varsinkin lapsen huoltajuuden ja perimyksen kannalta. Lähi­sukulaisuus on myös avioeste ja esimerkiksi tuomarien jääviysperuste. Sukulaisuus­suhteilla on merkitystä myös perintö- ja lahjaveron määräytymisessä.
Lääketiede tutkii sukulaisten perinnöllisiä sairauksia. Perinnöllisyystiede tutkii sukulaisten geenistöjä.
Polveutuminen

Ihmisyhteisöt voidaan jakaa erityisesti antropologiassa sen mukaan, miten sukuun kuuluminen määritellään yhteisössä. Sukulaisuuden määrittelytapoja ovat esimerkiksi:
Unilineaarinen eli yksilinjainen polveutuminen
Patrilineaarisuus: lapsi kuuluu isän sukuun
Matrilineaarisuus: lapsi kuuluu äidin sukuun
Bilateraalinen, kognaattinen eli molemminpuoleinen polveutuminen: lapsi kuuluu sekä äidin että isän sukuun
Sukulaisia > Verisukulaisia

Vanhemmat:
Isä
Äiti
Lapsi:
Poika
Tytär
Sisarus:
Veli
Sisar – puhekielessä sisko
Lapsenlapsi. Kutsumia eri sukupuolille: pojanpoika, pojantytär, tyttärenpoika, tyttärentytär. Kansanomainen nimitys lapsenlapselle (myös pienokaiselle ja vauvalle) on vunukka.
Lapsenlapsenlapsi
Eno – äidin veli, harvemmin myös äidin sisaren miestä kutsutaan enoksi.
Setä – isän veli
Täti – äidin tai isän sisar
Veljenpoika
Sisarenpoika
Veljentytär
Sisarentytär
Isoisä – isän tai äidin isä. Isoisästä käytetään myös useita muita nimiä, kuten vaari, ukki, pappa tai harvinaisempi isovaari. Isoisää kutsutaan murteellisesti myös nimityksellä äiji sekä kansanomaisesti nimityksillä paappa, taata ja äijä.
Isoäiti – isän- tai äidinäiti. Isoäidistä käytetään myös useita muita nimiä, kuten mummo, mummu, mummi ja mamma. Murteellinen harvinaisempi nimitys on ämmi.
Isoisoisä – isovanhemman isä
Isoisoäiti – isovanhemman äiti
Isoisoisoisä – isovanhemman isoisä
Isoisoisoäiti – isovanhemman isoäiti
Isosetä – isän tai äidin setä
Isoeno – isän tai äidin eno
Isotäti – isän tai äidin täti
Serkku (orpana) – isän tai äidin sisaruksen lapsi
Pikkuserkku (pikkuorpana) – isän tai äidin serkun lapsi. Joskus myös tätä kaukaisempia sukulaisia kutsutaan yleisesti pikkuserkuiksi.
Suvunsuku – hyvin kaukaisesta sukulaisuudesta käytetty nimitys (Eino on minulle suvunsukua), käytetään myös erilleen kirjoitettua muotoa
Sukulaisia > Aviosukulaisia

Puoliso
Mies/aviomies – miespuolinen puoliso
Vaimo – naispuolinen puoliso
Käly – puolison sisar, sisaruksen vaimo tai puolison sisaruksen vaimo
Lanko – puolison veli, sisaruksen mies tai puolison sisaruksen mies. Murteellinen langon nimitys on suoveri.
Vävy – lapsen mies, nimitys kotivävy tarkoittaa vävyä, joka puolisoineen asuu kotitalossa. Vävyä voidaan kutsua tuttavallisesti myös vävymieheksi ja -pojaksi.
Miniä – lapsen vaimo
Appi, appiukko – puolison isä
Anoppi – puolison äiti
Sukulaisia > Kansanrunoissa käytettyjä sukulaisnimityksiä

Kyty – aviomiehen veli
Näälämies – lanko
Sukulaisia > Vanhahtavia sukulaisnimityksiä

Nato – aviomiehen sisar
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sukulaisuus Wikimedia Commonsissa
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Akseli Herlevi

Akseli Johannes Jormanpoika Herlevi (s. 1985 Lohtaja) on suomalainen televisiokokki, ravintoloitsija ja keittiömestari.
Hän nousi julkisuuteen voitettuaan Top Chef Suomi -televisio-ohjelman ensimmäisen tuotantokauden vuonna 2011. Hänet tunnetaan myös vuonna 2015 perustamastaan Naughty BRGR -ravintolaketjusta. Herlevi on ollut mukana Top Chefin jälkeen useissa mediatuotannoissa, mukaan lukien MasterChef Suomi, Haasta Hans ja vuonna 2018 Sub-kanavalla ensiesitetystä omasta ohjelmastaan Burgerimies. Vuonna 2022 Herlevi esiintyi Burgerimiehet Pohjolassa -sarjassa, vuonna 2023 Burgerimiehet Pohjois-Amerikassa -sarjassa ja vuonna 2024 sarjassa Burgerimiehet Aasiassa.
Herlevi syntyi Marinkaisissa, mutta vietti lapsuutensa Kokkolassa. Teini-ikäisenä hän muutti Etelä-Suomeen. Hän valmistui Ravintolakoulu Perhosta vuonna 2004 ja on työskennellyt muun muassa Savoyssa, NJK:lla ja Strindbergillä. Vuonna 2015 Herlevi perusti Naughty BRGR -ravintolaketjun Helsinkiin yhteistyökumppaninsa Tomi Ruuskasen kanssa, ja ketju on sittemmin laajentunut muun muassa Turkuun, Tampereelle ja Jyväskylään sekä Ouluun. Ruuskanen toimi ketjun toimitusjohtajana kevääseen 2018 asti, kunnes tehtävään siirtyi Mikko Mollberg. Vuoden 2025 alussa Naughty brgr Oy hakeutui konkurssiin.
Herlevi on valmistanut elintarvikkeita yhdessä muun muassa Vaasan-leipomoiden ja Keskon kanssa.
John van den Brom

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Joseph Anthonius van den Brom
Syntymäaika: 4. lokakuuta 1966 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Amersfoot, Alankomaat
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 191 cm
Seura
Seura: Vitesse
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1986–1993 | Vitesse | 225 | (83) |
| 1993–1995 | Ajax | 44 | (7) |
| 1995–1996 | İstanbulspor | 22 | (3) |
| 1996–2001 | Vitesse | 99 | (13) |
| 2002–2003 | De Graafschap | 42 | (4) |
Maajoukkue
| 1990–1993 | Alankomaat | 2 | (1) |
Valmennusura
2003–2004: Bennekom
2004–2007: Jong Ajax
2007–2010: AGOVV
2010–2011: ADO Den Haag
2011–2012: Vitesse
2012–2014: Anderlecht
2014–2019: AZ Alkmaar
2019–2020: Utrecht
2020–2021: Genk
2022–2023: Lech Poznań
2024–: Vitesse
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
John van den Brom (s. 4. lokakuuta 1966) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Kesästä 2024 lähtien hän on toiminut SBV Vitessen päävalmentajana.
Ura pelaajana

Van den Brom aloitti pelaajauransa APWC:n joukkueessa kotikaupungissaan Amersfoortissa. Ammattilaisjalkapalloilija hänestä tuli vuonna 1986, kun hän teki sopimuksen SBV Vitessen kanssa. Van den Brom oli yksi seuran kantavia voimia 1980-luvun puolivälistä 1990-luvun alkuun asti ja hän pelasi seurassa yli 200 ottelua. Kaudella 1988/89 hän juhli seuran paidassa Eerste Divisien voittoa ja nousua pääsarjaan, jossa seura menestyikin 1990-luvun alussa hyvin. Menestyksekkäät otteet toivat van den Bromille siirron AFC Ajaxiin kesällä 1993. Hän voitti Ajaxissa kaksi liigamestaruutta ja oli mukana Mestarien liigan kaudella 1994/95 voittaneessa joukkueessa, muttei mahtunut finaalin kokoonpanoon.
Kahden Ajax-kauden jälkeen van den Brom pelasi vuoden Turkissa, kunnes palasi 1996 Vitesseen. Joukkueen kantava voima ja seuraikoneihin lukeutunut van den Brom jätti joukkueen toistamiseen vuonna 2001 ja pelasi vielä uransa kaksi viimeistä kautta De Graafschapissa.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Mestarien liiga: 1995
Alankomaiden mestaruus (2): 1994, 1995
Eerste Divisie: 1989
Ura valmentajana

Pelaajauransa lopetettuaan van den Brom valmensi Bennekomin amatöörijoukkuetta, kunnes nousi kesällä 2004 Ajaxin junoriojoukkueen peräsimeen. Kolmen kauden jälkeen hänen uransa jatkui AGOVV Apeldoornissa, jossa tuli hyviä tuloksia. Pieni joukkue sijoittui van den Bromin alaisuudessa Eerste Divisiessä parhaimmillaan kuudenneksi ja karsi jopa noususta liigaan. Kesällä 2010 hän jätti Apeldoornin ja siirtyi ADO Den Haagin päävalmentajaksi.  ADO sijoittui kaudella 2010/11 liigassa seitsemänneksi ja selvitti karsintojen kautta tiensä Eurooppa-liigaan. Kauden jälkeen van den Brom palasi vanhan seuransa SBV Vitessen päävalmentajaksi.
Vitessessä toistui edelliskauden tilanne ja joukkue selvisi van den Bromin opeilla Eurooppa-liigaan. Valmentaja itse jätti seuran kuitenkin jo kesällä 2012, kun hänestä tuli RSC Anderlechtin päävalmentaja.  Anderlecht voitti hänen alaisuudessaan Belgian mestaruuden kaudella 2012/13 sekä kaksi supercupia. Pesti päättyi potkuihin maaliskuussa 2014.
Syyskuussa 2014 van den Bromista tuli AZ Alkmaarin päävalmentaja.  Van den Bromin johdolla AZ Alkmaar nousi takaisin Eredivisien kärkitaisteluun ja sijoittui kaudella 2014/15 kolmanneksi, mikä oli paras sijoitus sitten mestaruuskauden 2008/09. Kausilla 2016/17 ja 2017/18 van den Brom luotsasi Alkmaarin Alankomaiden cupin loppuotteluun, mutta joukkue hävisi ensin van den Bromin entiselle seuralle SBV Vitesselle ja vuotta myöhemmin Feyenoordille.
Kauden 2018/19 jälkeen van den Brom siirtyi FC Utrechtin päävalmentajaksi kolmivuotisella sopimuksella. Utrecht oli Eredivisiessä kaudella 2019/20 kuudentena, kun sarja jouduttiin koronaviruspandemian vuoksi keskeyttämään. Marraskuun alussa 2020 van den Brom jätti Utrechtin ja siirtyi Belgian liigan KRC Genkin päävalmentajaksi.
Van den Brom luotsasi Genkin kaudella 2020/21 Belgian cupin mestariksi. Finaalissa joukkue kaatoi Standard Liègen. Belgian liigassa kausi päättyi kakkossijaan. Kausi 2021/22 alkoi kehnommin ja Genk putosi syyskaudella keskikastiin. Seurajohto erotti van den Bromin joulukuun alussa 2021.
Kesäkuussa 2022 van den Bromista tuli Puolan Ekstraklasan puolustavan mestarin Lech Poznańin päävalmentaja. Van den Bromin johdolla Lechin tulokset olivat vaihtelevia ja joukkue sijoittui lopulta kaudella 2022/23 liigassa kolmanneksi. Kausi 2023/24 sujui sekin odotuksia heikommin ja joukkueen majaillessa liigan kolmantena talvitauolle mentäessä, päätyi seurajohto erottamaan van den Bromin joulukuussa 2023.
Toukokuussa 2024 van den Brom allekirjoitti vuoden sopimuksen Eerste Divisieen pudonneen SBV Vitessen kanssa.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Belgian mestaruus: 2013
Belgian cup: 2021
Belgian supercup (2): 2012, 2013
HMS Rinaldo (J225)

| HMS Rinaldo |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  22. syyskuuta 1942
Laskettu vesille:  20. maaliskuuta 1943
Palveluskäyttöön:  18. kesäkuuta 1943
Loppuvaihe:  romutettu 1961
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Rinaldo (viirinumerot M225 ja J225) Britannian kuninkaallisen laivaston 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 22. syyskuuta 1942 telakkanumerolla 1144. Alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1943 ja valmistui vielä samana vuonna 18. kesäkuuta.
Palvelus

Alus raivasi Maltan rannikolla ja Egeanmerellä miinoituksia, kunnes se palasi Britteinsaarille kesäkuussa 1946. Alus poistettiin palveluksesta Portsmouthissa ja siirrettiin reserviin, kun varastot oli tyhjennetty. Alus palautettiin palvelukseen toukokuussa 1951 ja liitettiin Portlandissa pidetyn miehistökoulutuksen jälkeen 4. raivaajalaivueeseen Harwichiin, missä se oli raivauskoulutuksessa ja Kotilaivastossa. Alus osallistui kesäkuussa 1953 kruunajaisten yhteydessä Spitheadissa järjestettyyn laivastokatselmukseen. Alus poistettiin 1955 palveluksesta ja siirrettiin Portsmouthin reserviin. Alus sijoitettiin 1961 poistolistalle ja myytiin romutettavaksi BISCOlle, joka siirsi romutuksen Sunderlandiin C. W. Dorkinille. Alus saapui 12. elokuuta 1961 romutettavaksi Sunderlandiin.
Pauli Koskinen

Pauli Tapani Koskinen (16. maaliskuuta 1921 Jyväskylä – 16. huhtikuuta 2003 Kouvola) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Henkilöhistoria

Koskisen vanhemmat olivat Toivo Koskinen ja Martta Koivistoinen. Hänen puolisonsa oli Maire Mirjam Hirvonen. Heidän poikansa Pentti Koskinen oli Suomen paras uimahyppääjä 1960-luvulla. Koskinen opiskeli Taideteollisuuskoulussa 1944–1947 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1947–1950. Valtion taiteilijaeläke Koskiselle myönnettiin 1974, ja hän työskenteli päätoimisena kuvanveistäjänä vuodesta 1950 alkaen. Koskinen sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1971.
Taiteellinen tuotanto

Koskisen teoksia oli ensimmäistä kertaa esillä vuonna 1945.  Hänet tunnetaan realistisista usein ihmishahmoja esittävistä pronssiveistoksistaan, joissa on vertauskuvallista sisältöä. Monissa veistoksissaan Koskinen sovelsi lähinnä Wäinö Aaltoselta omaksumiaan tyyli- ja rotupiirteitä, jotka muutenkin hallitsivat suomalaista julkista veistotaidetta 1960-luvun alkupuolelle asti. Uran loppupuolella Koskisen figuratiiviset veistokset olivat ilmaisultaan pelkistetympiä.
Koskisen tuotannossa on eniten sankarimuistomerkkejä, hautakiviä, muotokuvaveistoksia ja mitaleita, kuten Jyväskylä-mitali. Koskisen käyttämät materiaalit olivat pronssi, puu ja kivi. Koskinen teki paljon julkisia teoksia etenkin Jyväskylän ja Kouvolan seudulle. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Lentäjien muistomerkki Luonetjärvellä (1951), nuorta Minna Canthia esittävä patsas Jyväskylässä (1962) sekä Kouvolan kolmoset (1967) ja Ilmari Salmisen patsas (1988) Kouvolassa. Veistoksessa Leikkivät pojat on kaksi alastonta poikaa, joista toinen potkaisee palloa, jota toinen yrittää ottaa haltuunsa. Teoksessa on nähty liikunta-aatteen, suurten ikäluokkien ja sodanjälkeisen optimismin symboliikkaa. Urheiluaiheisena siinä ilmenee myös Wäinö Aaltosen Paavo Nurmen patsaan vaikutusta.
Monet Koskisen veistoksista valettiin Halosten taiteilijasuvun valimossa Lapinlahdella. Koskinen vieraili usein Halosten Akkalansaaressa sijaitsevalla kesähuvilalla, joka toimi taiteilijoiden kokoontumispaikkana. Muita vierailijoita olivat muun muassa Aimo Tukiainen, Oskari Jauhiainen ja Esko Tirronen.
Taiteellinen tuotanto > Julkiset teokset

Robert Kiljanderin hautamuistomerkki, 1948
Leikkivät pojat, 1951, Puistotori Jyväskylä
Kuhmon kirkon honkareliefit, 1951
Lentäjien muistomerkki, 1951, (yhdessä arkkit. J. Paatolan kanssa), Tikkakoski
Äiti ja lapsi, Kalastaja, Kylvörukous ja Metsätyömies, 1957, kipsiveistoksia, Konneveden kirkko
Reliefi Keski-Suomen ammattioppilaitos, 1957 (nyk. Gradia Harjun toimipiste), Sepänkatu 3, Jyväskylä
Leivonmäen sankaripatsas, 1959
Konneveden sankaripatsas, 1959
Kauppias ja apulainen, 1959, Kauppaoppilaitoksen piha Jyväskylä
Rakentaja, kasvatus ja kauppa, 1961, reliefi, Jyväskylän kauppaseura
Erik August Hagforsin muistomerkki, 1962, Jyväskylä
Kylväjä, pronssireliefi, 1962, Jyväskylän seurakuntatalo
Nuori uneksija, Minna Canthin patsas, 1962, Jyväskylän kirkkopuisto
Talvi- ja jatkosodan muistoksi tehdyt lisäykset Gunnar Finnen suunnittelemaan vapaussodan sankaripatsaaseen, 1963, Jyväskylä
Toivakan sankaripatsas, 1963
Reliefi, 1964, Kouvolan ammattikoulu
Tiedon puu, 1965, Kouvolan lyseon piha
Muistolaatta, 1965, Kouvolan ensimmäisen koulurakennuksen portaikkoon
Kouvolan kolmoset, 1967, Kouvolan keskuspuisto
Martti Korpilahden muistomerkki, 1947, Jyväskylän lounaispuisto
Kouvolan asema 100 vuotta -reliefi, 1975, Kouvola
Kleio 1975, 1976, kipsireliefi, Lappeenrannan teknillinen yliopisto
Pronssimuistolaatta, 1981, Kouvolan lyseo
Sankaritaulut Koskenpään keskuskansakoulu, 1960, Korpilahden keskuskansakoulu, 1961, Jyväskylän kansakoulut, 1964
Kultamitalijuoksija Ilmari Salmisen rintakuva, 1987, Kouvola
Kultavääpeli Ilmari Salmisen juoksijapatsas, 1988, Kuntotalo II:n edusta, Kouvola
Lukuisia mitaleja
Kuvia Pauli Koskisen teoksista

Leikkivät pojat, 1953, Jyväskylä.
Reliefi, 1957, Jyväskylä.
Kauppias ja apulainen, 1959, Jyväskylä.
Rakentaja, kasvatus ja kauppa, 1961, Jyväskylä.
Nuori Minna Canth, 1962, Jyväskylä.
Kylväjä, 1963, Jyväskylä.
E. A. Hagforsin muistomerkki, 1963, Jyväskylä.
Sankarihautojen muistomerkki, 1963, Toivakka.
Kouvolan kolmoset, 1965, Kouvola.
Ilmari Salmisen juoksijapatsas, 1988, Kouvola.
Matti Korpilahden muistomerkki, 1974, Jyväskylä.
Aiheesta muualla

Pauli Koskinen taiteilijamatrikkelissa
Linkit Pauli Koskisen Jyväskylässä sijaitseviin julkisiin veistoksiin (Arkistoitu – Internet Archive)
Julius Fröbel

| Julius Fröbel |
| --- | --- |
 Julius Fröbel
Henkilötiedot
Syntynyt: 1805
Kuollut: 1893
Ammatti:  kirjailija, poliitikko
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Julius Fröbel (1805–1893) oli saksalainen kirjailija ja poliitikko. Hänestä tuli 1833 opettaja Zürichin teollisuuskouluun ja mineralogian professori Zürichin yliopistoon. Hän luopui 1844 professorinvirasta ryhtyäkseen hoitamaan perustamaansa kustannusliikettä, joka julkaisi muun muassa joukon demokraattisia kirjasia, joista useimmat kiellettiin Saksassa. Fröbel valittiin 1848 Frankfurtin parlamentin jäseneksi. Lokakuussa 1848 hänet vangittiin Wienissä parlamentin äärimmäisyyspuolueen lähettinä ja tuomittiin kuolemaan, mutta armahdettiin. Otettuaan osaa Frankfurtin parlamentin viimeisiin kokouksiin Fröbel siirtyi 1849 Amerikkaan.
Fröbel kannatti vuodesta 1857 sanomalehtimiehenä Itävallan johtaman suursaksalaisen valtakunnanpolitiikan asiaa. Preussin–Itävallan sodan puhjetessa 1866 hän lähti Wienistä ja osallistui Preussin saksalaiseen politiikkaan, jota hän kannatti 1867 Müncheniin perustamassaan lehdessä Süddeutsche Presse. Sittemmin Fröbel oli konsulina Smyrnassa ja Algerissa.
Fröbel oli varhaiskasvatuksen uranuurtajan Friedrich Fröbelin veljenpoika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Julius Fröbel Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef