stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suprajohde

Tavallinen ja suprajohtava 12 500 ampeerin kaapeli CERN:stä
Suprajohde tarkoittaa sellaista ainetta, jonka resistiivisyys katoaa kun lämpötila laskee aineelle ominaisen kriittisen lämpötilan alapuolelle. Tällöin havaitaan Meissnerin ilmiö. Siten suprajohteessa sähkövirta etenee häviöttömästi ja ulkoinen magneettivuo ei pysty tunkeutumaan materiaaliin. Sähkövirran tiheys ja magneettivuon tiheys eivät saa ylittää materiaalille ominaista arvoa tai suprajohtavuus katoaa.
Suprajohtavuuden löysi hollantilainen Heike Kamerlingh Onnes vuonna 1911 tutkiessaan nesteheliumilla jäähdytetyn elohopean sähkönjohtavuutta. Kokeessa elohopean ominaisvastus katosi äkisti 4,2 K:n lämpötilassa.
Usein esitetyn hypoteesin mukaan kaikki metalliset alkuaineet muuttuvat joko ferromagneettisiksi tai suprajohteiksi kun lämpötilaa viedään kohti absoluuttista nollapistettä eli kohti 0 K:n lämpötilaa eli −273,15 °C:a. Näin on havaittu useimpien alkuaineiden kohdalla – kummankaanlaista järjestynyttä olomuotoa ei vielä ole löydetty esimerkiksi kuparista.
Suprajohteet voidaan jakaa tyypin I ja tyypin II suprajohteisiin. Tyypin I supra­johteet, jotka yleensä ovat puhtaita alkuaineita, menettävät magneetti­vuon tiheyden kasvaessa supra­johtavuutensa yhtäkkiä, yleensä jo melko heikossa magneetti­kentässä, tyypin II supra­johteet, jotka ovat seoksia, sitä vastoin vähitellen. Metalli­seoksilla myös lämpötila, jonka ala­puolella ne ovat supra­johtavia, on usein korkeampi kuin niissä esiintyvillä puhtailla alkuaineilla.
Meissnerin ilmiö

Aineessa, jonka sähkönjohtavuus on rajaton, ei voi olla sähkökenttää, muutoin sähkövirta kasvaisi äärettömän suureksi.  Samasta syystä siellä ei voi olla myöskään ajallisesti muuttuvaa magneettikenttää, sillä se indusoisi sinne sähkökentän. Jos supra­johde­kappale kuitenkin sijoitetaan ulkoiseen magneetti­kenttään, kenttä ei tunkeudu kappaleen sisään ennen kuin se kasvaa niin suureksi, että suprajohtavuus häviää. Tällöin kappale magnetoituu. Aikoinaan oletettiin, että jos ulkoista magneetti­kenttää tämän jälkeen jälleen heikennetään, kunnes kappale tulee jälleen supra­johtavaksi, se myös jäisi pysyvästi magneettiseksi. Vuonna 1933 Meissner ja Ochsenfeld kuitenkin osoittivat kokeellisesti, että näin ei tapahdu, vaan supra­johtavassa kappaleessa magneetti­kenttä palautuu tämän jälkeenkin nollaksi. Suprajohteet ovat siis täydellisiä diamagneetteja. Tätä ilmiötä sanotaan Meissnerin ilmiöksi.
Magneetti hylkii diamagneettisia aineita, yleensä tosin niin heikosti, että ilmiö on vaikea havaita. Suprajohteiden diamagneettisuus on kuitenkin niin voimakasta, että ilmiö aiheuttaa supra­johtavuuden demonstroinnissa usein esitetyn magneetin leijumisen supra­johteen yläpuolella.
Jos suprajohdekappale kuitenkin on renkaan muotoinen, siinä voi olla staattinen magneetti­kenttä. Se on kuitenkin kvantittunut niin, että sen magneettivuo renkaan poikki­pinnan yli on jokin lausekkeen h/2e monikerta, missä h on Planckin vakio ja e alkeisvaraus.
Kvanttiteoreettinen selitys

Suprajohtavuus voidaan selittää kvantti­mekaniikan avulla. Vuonna 1957 Bardeen, Cooper ja Schrieffer keksivät teorian, joka selittää niin kutsuttujen perinteisten suprajohteiden toimintaperiaatteen. Tämän BCS-teorian mukaan suprajohtavuus johtuu siitä, että kiteessä elektroni vetää puoleensa lähellä olevia positiivisia ioneja, jotka taas vuorostaan vetävät puoleensa toisia lähellä olevia elektroneja. Täten vaikka elektronien välillä vallitseekin sähköinen poistovoima, positiivisten ionien välityksellä ne kuitenkin sitoutuvat toisiinsa määräetäisyydelle muodostaen Cooperin pareja, jotka monessa suhteessa käyttäytyvät kuin yksi hiukkanen niin kauan, kuin kytkentä säilyy. Koska lisäksi Cooperin parissa olevien elektronien yhteen­laskettu spin on kokonaisluku, ne käyttäytyvät bosonien tavoin, minkä vuoksi useammallakin Cooperin parilla voi olla sama aaltofunktio. Elektronien välisen kytkennän purkaminen vaatii energiaa. Tavallissa lämpö­tiloissa tämä energia saadaan kiteen lämpö­värähtelyistä, mutta hyvin alhaisissa lämpö­tiloissa energiaa ei ole tähän riittävästi. Koska Cooperin pari ei hajoa, elektroni ei voi törmätä mihinkään, minkä vuoksi aineessa ei myöskään ole resistanssia.
Josephsonin ilmiö

Vuonna 1962 Brian Josephson laati teorian, jonka mukaan kahden suprajohteen välissä olevan ohuen eristekerroksen läpi voi kulkea sähkövirta suprajohtavasti. Tähän Josephsonin ilmiöön perustuu myöhemmin kehitetty hyvin heikkojen magneettikenttien mittauksiin soveltuva SQUID-laite (engl. Superconducting Quantum Interference Device).
Suprajohtavia seoksia

Yleisin perinteinen suprajohde niobium-titaani (NbTi) löydettiin vuonna 1962 Westinghouse-yhtiössä. Sen muokattavuus mahdollisti johtimien valmistamisen ja sitä kautta vahvojen sähkömagneettien tuottamisen. NbTi:n kriittinen lämpötila on 11 K, joten se luetaan matalan lämpötilan suprajohteisiin. Muita nykyään yleisesti käytettäviä perinteisiä suprajohteita ovat Nb pinnoitteisiin ja Nb3Sn erittäin voimakkaan magneettikentän sovelluksiin.
Suprajohtavia seoksia > Korkean lämpötilan suprajohteet

Joulukuussa 1985 löydettiin ensimmäinen korkean lämpötilan suprajohde, Ba-La-Cu-O alkuaineiden yhdiste. Sen kriittinen lämpötila on 35 K. Korkean lämpötilan suprajohteiden toimintaa ei osattu varmuudella selittää BCS-teorialla. Ensimmäisestä keraamisesta korkean lämpötilan suprajohteesta kehitettiin edelleen toinen keraaminen suprajohde, nimeltään YBCO (yttrium-barium-kuparioksidi, YBa2Cu3O7), jonka kriittinen lämpötila on 92 K. Suhteellisen korkea kriittinen lämpötila mahdollistaa aineen käytön suprajohteena nestetypellä jäähdytettynä. Nestetyppi on huomattavan paljon helpompaa käsitellä ja halvempaa kuin esimerkiksi nestemäinen helium, jolla päästään erittäin mataliin lämpötiloihin. Toisaalta viime vuosina lämpöpumppuun perustuvat kryojäähdyttimet ovat muutenkin helpottaneet jäähdytystä.
Magnesiumdiboridin kriittinen lämpötila on 39 K. Sen etuna moniin muihin suprajohteisiin verrattuna on halpa hinta ja metallisena se on helposti muokattava ja siitä voidaan valmistaa pitkiäkin kaapeleita edullisemmin kuin muista suprajohtavista materiaaleista.
Vuoteen 2007 mennessä korkein saavutettu kriittinen lämpötila on 133 K, johon päästiin vuonna 1994 Hg0.8Pb0.2Ba2Ca2Cu3Ox-yhdisteellä. Samana vuonna päästiin myös transitiolämpötilaan 164 K, mutta se oli 30 GPa:n paineessa.
Suprajohtavia seoksia > Suprajohtavat sähkömagneetit

Käytännöllinen maksimi magneettikenttä, johon NbTi-magneeteilla päästään on 8 teslaa. NbSn-magneeteilla ennätys on 16,1 teslaa. Esteenä NbSn:n käytön yleistymiselle on materiaalin hankala työstettävyys. Suprajohtavan muodon saavuttamiseksi se täytyy lämpökäsitellä 650 °C:ssa, jonka jälkeen siitä tulee hyvin hauras.
Suprajohtavia seoksia > Muita suprajohteita

Rikkivety saadaan suprajohtavaksi noin −70 °C:n lämpötilassa mutta siihen vaaditaan yli 1,5 miljoonaa kertaa ilmakehän paine.
Sovellukset

Ylivoimainen enemmistö kaupallisista ja tieteellisistä sovelluksista hyödyntää suprajohteita voimakkaan magneettikentän aikaansaamiseen. Suprajohteeseen perustuva sähkömagneetti on niissä tapauksissa usein vastaavaa kestomagneettia kevyempi, vaikka otetaan huomioon jäähdytyslaitteisto. On selvää, ettei sellaisissa sovelluksissa voida käyttää materiaaleja, jotka menettävät suprajohtavuutensa voimakkaassa magneettikentässä.
Lääketieteellinen magneettiresonanssikuvaus (MRI) on 1980-luvun jälkeen ollut kaupallisesti ylivoimaisesti suurin käyttökohde. Ydinmagneettiseen resonanssiin (NMR) perustuvilla laitteilla puolestaan analysoidaan useimmiten kemiallisten yhdisteiden koostumusta ja rakennetta, joskin myös kvanttitietokoneessa voi hyödyntää samaa ilmiötä. Myös joissain levitaatiojunissa käytetään suprajohteita. Edelleen teollisten sovellusten puolella mineraalien puhdistuksessa voidaan käyttää voimakkaita magneetteja.
Muista kuin magneetteihin liittyvistä sovelluksista mainittakoon vikavirtarajoittimet. Ne perustuvat suprajohtavuuden häviämiseen virran ylitettyä tietyn, materiaalille ominaisen arvon.
Tieteellisemmistä sovelluksista ajankohtaisimpia on CERNin suurenergiafysiikan tutkimuksessa käytettävä hadronitörmäytin (LHC). Suprajohteita hyödynnetään sekä kiihdytettävien hiukkasten ohjailuun käytettävissä noin 8 000 magneetissa että detektoreissa olevissa magneeteissa.
Tulevaisuuden suuri suprajohteita käyttävä hanke on kansainvälinen fuusioreaktori ITER. Fuusiossa käytettävän plasman koossa pitämiseen tarvitaan voimakkaita magneetteja. Suprajohtavia johtimia osin jopa 26 metriä halkaisijaltaan oleviin keloihin tarvitaan yhteensä 700 tonnia.
Uusien suprajohteiden kehittely on aikaavievää. Huoneenlämmössä toimiva suprajohde olisi tieteellinen läpimurto.
Suprajohtavat alkuaineet

Alla olevassa taulukossa punaisella merkityt alkuaineet tulevat suprajohtaviksi niiden kemiallisen merkin alle merkityssä lämpötilassa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ryhmä → | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 |  |  |
|  | (I | II |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | III | IV | V | VI | VII | VIII) |  |  |
↓ Jakso:  
| 1 | 1 H |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 2 He |  |  |
| 2 | 3 Li 0,4 mK | 4 Be  0,0 K |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 5 B] | 6 C | 7 N | 8 O | 9 F | 10 Ne |  |  |
| 3 | 11 Na | 12 Mg |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 13 Al | 14 Si | 15 P | 16 S | 17 Cl | 18 Ar |  |  |
| 4 | 19 K | 20 Ca | 21 Sc | 22 Ti 0,4 K | 23 V 5,4 K | 24 Cr | 25 Mn | 26 Fe | 27 Co | 28 Ni | 29 Cu | 30 Zn 0,9 K | 31 Ga 1,1 K | 32 Ge | 33 As | 34 Se | 35 Br | 36 Kr |  |  |
| 5 | 37 Rb | 38 Sr | 39 Y | 40 Zr 0,6 K | 41 Nb 9,3 K | 42 Mo 0,9 K | 43 Tc 7,8 K | 44 Ru 0,5 K | 45 Rh 0,0 K | 46 Pd | 47 Ag | 48 Cd 0,5 K | 49 In 3,4 K | 50 Sn 3,7 K | 51 Sb | 52 Te | 53 I | 54 Xe |  |  |
| 6 | 55 Cs | 56 Ba | *  | 72 Hf 0,1 K | 73 Ta 4,5 K | 74 W 0,0 K | 75 Re 1,7 K | 76 Os 0,4 K | 77 Ir 0,1 K | 78 Pt | 79 Au | 80 Hg 4,2 K | 81 Tl 3,4 K | 82 Pb 7,2 K | 83 Bi | 84 Po | 85 At | 86 Rn |  |  |
| 7 | 87  Fr | 88 Ra | **  | 104 Rf | 105 Db | 106 Sg | 107 Bh | 108 Hs | 109 Mt | 110 Ds | 111 Rg | 112 Cn | 113 Nh | 114 Fl | 115 Mc | 116 Lv | 117 Ts | 118 Og |  |  |
 
| * Lantanoidit | * Lantanoidit | * Lantanoidit | * Lantanoidit | 57 La 6,0 K | 58 Ce | 59 Pr | 60 Nd | 61 Pm | 62 Sm | 63 Eu | 64 Gd 7,1 K | 65 Tb | 66 Dy | 67 Ho | 68 Er | 69 Tm | 70 Yb | 71 Lu |  |  |
| ** Aktinoidit | ** Aktinoidit | ** Aktinoidit | ** Aktinoidit | 89 Ac | 90 Th 1,368 K | 91 Pa 1,4 K | 92 U 0,68 K | 93 Np | 94 Pu | 95 Am 0,625 K | 96 Cm | 97 Bk | 98 Cf | 99 Es | 100 Fm | 101 Md | 102 No | 103 Lr |  |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Alkalimetallit | Maa-alkalimetallit | Lantanoidit | Aktinoidit | Siirtymäalkuaineet |
| Muut metallit | Puolimetallit | Muut epämetallit | Halogeenit | Jalokaasut |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Thuneberg, Erkki: Suprajohtavuus (pdf) (Suprajohtavuuden kurssin luentomoniste) users.aalto.fi. Oulun yliopisto.
Meissnerin ilmiö.
Suuri paraati

| Suuri paraati> The Big Parade |
| --- | --- |

Ohjaaja:  King Vidor George W. Hill (ei mainittu)
Käsikirjoittaja:  King Vidor Laurence Stallings Harry Behn Välitekstit: Joseph Farnham
Perustuu:  Laurence Stallingsin romaaniin Plumes (1925)
Tuottaja:  King Vidor Irving Thalberg
Säveltäjä:  William Axt David Mendoza
Kuvaaja:  John Arnold
Leikkaaja:  Hugh Wynn
Tuotantosuunnittelija:  James Basevi
Pääosat:  John Gilbert Renée Adorée Hobart Bosworth Claire McDowell
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Fandango at Home
Ensi-ilta:   5. marraskuuta 1925 Los Angeles, Kalifornia 19. marraskuuta 1925 (rajoitettu) 10. syyskuuta 1927 (uusintaesitys)  24. tammikuuta 1927 1. tammikuuta 1933 (uusintaesitys)
Kesto:  150 minuuttia / 141 minuuttia / 140 minuuttia / 130 minuuttia / 128 minuuttia (TCM, 1988)
Alkuperäiskieli:  mykkä (välitekstit englanniksi)
Budjetti:  382 000 USD
Tuotto:  18–22 000 000 USD (teatterilevitys)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suuri paraati (engl. The Big Parade) on King Vidorin ohjaama yhdysvaltalainen mykkäelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1925. Suuri paraati on genreltään romanttinen sotadraama ja sitä pidetään nykyään sotaelokuvan klassikkona. Elokuvan pääosissa ovat John Gilbert ja Renée Adorée. Muissa rooleissa esiintyvät muun muassa Hobart Bosworth, Claire McDowell, Claire Adams ja Tom O’Brien. Suuri paraati kertoo rakkaustarinasta ensimmäisen maailmansodan keskellä. Elokuva kertoo joutilaasta rikkaasta nuoresta miehestä, joka liittyy Yhdysvaltain maavoimiin. Hänet lähetetään Ranskaan rintamalle. Hän ystävystyy kahden työväenluokkaan kuuluvan miehen kanssa, kokee asemasodan kauhut ja rakastuu ranskalaiseen tyttöön.
Suuri paraati oli uraauurtava sen sodanvastaisuuden takia. Se ei ylistä sotaa tai menetettyjä ihmishenkiä. Suuri paraati on vaikuttanut voimakkaasti kaikkiin myöhempiin sotaelokuviin, erityisesti Lewis Milestonen vuoden 1930 elokuvaan Länsirintamalta ei mitään uutta. Suuri paraati työnsi sotagenren uuteen nousuun ja nosti sen uudelle tasolle.
Suuri paraati oli yksi 1920-luvun suurimmista menestyselokuvista ja yksinään vuoden 1925 suurin kassamagneetti. Elokuvaa esitettiin joissakin suurimmissa kaupungeissa jatkuvasti yli vuodenkin putkeen. Valtava menestys lujitti Metro-Goldwyn-Mayerin asemaa Hollywoodin johtavana studiona ja nosti kertaheitolla Vidorin kuuluisuuteen ja MGM:n merkittävämmäksi ohjaajaksi. Suuri paraati teki myös pääosissa olevista John Gilbertistä ja Renée Adoréesta supertähtiä. Adoréelta kuitenkin diagnosoitiin pian tuberkuloosi, johon hän kuoli vain muutama vuosi myöhemmin.
Suuri paraati lopulta tuotti 18–22 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti. Joskus Suurta paraatia julistetaan mykän elokuvan aikakauden menestyneimpänä elokuvana, vaikka tämä titteli kuuluu D. W. Griffithin Kansakunnan synnylle (1915).
Vuonna 1992 Suuri paraati valittiin ”kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä” elokuvana säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä.
Juoni

Keväällä vuonna 1917 ensimmäinen maailmansota tärisyttää Eurooppaa. Pian sota saavuttaa siihen liittyvän Yhdysvallat. Sota vie mukanaan hiljaiselon ja taisteluihinsa nuoria miehiä kauas valtameren taakse. Myös varakkaan teollisuuspohatan poika, nuori mies nimeltä James ”Jim” Apperson (John Gilbert), jättää lopulta taakseen huolettoman joutilaan elämänsä. Hän ei ollut aluksi kiinnostunut sodasta, mutta päättää liittyä armeijaan, kun suurin osa hänen ystävistäkin oli liittynyt. Koulutusaikana Jim tutustuu kahden työväenluokkaan kuuluvan nuorukaisen, ”Bull” O’Haran (Tom O’Brien) ja ”Slim” Jensenin (Karl Dane), kanssa. Nuorukaisten tie vie Pohjois-Ranskaan, Champillonin pikkukylään. Tällöin Jim rakastuu erääseen ranskalaistyttöön, Melisandeen (Renée Adorée). Kolmikosta tulee erottamattomat ja uljaina he käyvät kohti sotaa, joka on täynnä taistelutantereiden kauhua, mutaisia juoksuhautoja, kuolevia kanssakävijöitä ja huolta rakkaimpien selviämisestä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Gilbert  | … |  James ”Jim” Apperson   |
|  Renée Adorée  | … |  Melisande   |
|  Hobart Bosworth  | … |  Herra Apperson   |
|  Claire McDowell  | … |  Rouva Apperson   |
|  Claire Adams  | … |  Justyn Reed   |
|  Robert Ober  | … |  Harry Apperson   |
|  Tom O’Brien  | … |  Michael ”Bull” O’Hara   |
|  Karl Dane  | … |  ”Slim” Jensen   |
|  Kathleen Key  | … |  Neiti Apperson   |
|  Rosita Marstini  | … |  Melisanden äiti   |
|  Julanne Johnston  | … |  Justine Devereux   |
|  Harry Crocker  | … |  Sotilas   |
|  Frank Currier  | … |  Sotilas   |
|  Carl Voss  | … |  Upseeri   |
|  Dan Mason  | … |  Avustaja   |
|  George Beranger  | … |  Avustaja (nimellä Andre Beranger)   |
|  Carl ”Major” Roup  | … |  Avustaja   |
|  Joan Crawford  | … |  Avustaja   |
Tuotanto

Ohjaaja King Vidor halusi tehdä elokuvansa ilman 1910-luvun sotapropagandaa ja patriotismia, joten hän tilasi elokuvatarinan sotaveteraani Laurence Stallingsilta. Sodassa palvellut Stallings tiesi, millaista sodankäynti konkreettisesti oli ollut. Vidor, Stallings ja Harry Behn laativat sittemmin käsikirjoituksen Stallingsin romaanin Plumes (1925) pohjalta. Elokuvan tuotti ohjaaja Vidor ja Irving Thalberg studio Metro-Goldwyn-Mayerille, joka myös toimi elokuvan levittäjänä.
Suuri paraati kuvattiin Metro-Goldwyn-Mayerin studioilla Kalifornian Culver Cityssä, Los Angelesissa ja Texasin San Antoniossa 245 000–382 000 dollarin budjetilla.
Julkaisu ja vastaanotto

Suuri paraati sai ensimmäisen ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa Kalifornian Los Angelesissa 5. marraskuuta 1925. Maanlaajuiseen teatterilevitykseen elokuva pääsi 19. marraskuuta 1925 New Yorkissa, missä elokuvaa esitettiin melkein kahden vuoden ajan. Suomessa elokuva sai ensi-illan 24. tammikuuta vuonna 1927. Elokuva sai uusintaensi-illan 10. syyskuuta 1927 Yhdysvalloissa ja 1. tammikuuta 1933 Suomessa. Lisäksi elokuva esitettiin Sodankylän elokuvajuhlilla 16. kesäkuuta 2007.
Suuri paraati oli yksi 1920-luvun suurimmista menestyselokuvista ja yksinään vuoden 1925 suurin kassamagneetti. Elokuva tuotti ensimmäisen julkaisunsa aikana 4 990 000 dollaria Pohjois-Amerikassa ja 1 141 000 ulkomailla 382 000 dollarin budjetista. Elokuvaa esitettiin joissakin suurimmissa kaupungeissa jatkuvasti yli vuodenkin putkeen. Suuri paraati lopulta tuotti 18–22 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti. Ilmestyessään Suuri paraati sai ylistävät arvostelut kriitikoilta.
Vuonna 1925 tuottaja Irving Thalberg voitti Photoplay-elokuvalehden "Kunniamitalin". Ohjaaja Vidor voitti vuonna 1983 vuoden kuolemansa jälkeen San Sebastiánin elokuvajuhlilta OCIC-palkinnon kunnianosoituksena.
Internet Movie Databasessa elokuvalla on 8,0 tähteä kymmenestä, mikä perustuu yli 3 500 käyttäjän arviointiin. Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla täyden sadan prosentin "tuore" arvosana, joka perustuu viiteen arvosteluun.
Suuri paraati kunnostettiin ja julkaistiin videolle 8. marraskuuta 1988 osana MGM and British television Thames Silents -projektia. Suuri paraati lukeutuu Steven Jay Schneiderin toimittamaan kirjaan 1001 elokuvaa jotka jokaisen on nähtävä edes kerran eläessään (2003).
Aiheesta muualla

Suuri paraati Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Suuri paraati Elonet.
Suuri paraati AllMoviessa. (englanniksi)
Suuri paraati suomalaisella mykkäelokuvasivustolla
Glödstaf, Kari: Suuri paraati. Filmgoer. 13.2.2009. Arkistoitu 1.7.2013.
The Big Parade. Turner Classic Movies – TCM. Arkistoitu 5.3.2022. (englanniksi)
Suuri paraati Rotten Tomatoes -sivustolla (englanniksi)
Sven-Ingvars

| Sven-Ingvars |
| --- | --- |
 Yhtye esiintymässä Gröna Lundissa vuonna 2016.
Tiedot
Toiminnassa:  1956–
Tyylilaji:  dansband
Kotipaikka:   Grums, Värmlanti
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sven-Ingvars on ruotsalainen dansband. Se perustettiin vuonna 1956 Slottsbronissa nykyisessä Grumsin kunnassa Värmlannissa. Hittejä ovat olleet mm. "Fröken Fräken", "Kristina från Vilhelmina", "Vid din sida" ja "Önskebrunnen".lähde?
Vuonna 2009 yhtyeen albumi Sven-Ingvars i Frödingland (1971) pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Diskografia > Albumit

Dans i kväll (1966)
Nu är vi här... igen (1968)
Sven-Ingvars i Carnegie Hall (1970)
Sven-Ingvars i Frödingland (1971)
Man borde inte sova (1972)
På turné (1973)
Allt går igen (1973)
Guld (1975)
Playa blanca (1976)
Åh, va skönt (1977)
Ett vykort från Sven-Ingvars (1978)
Apropå (1980)
Sven-Ingvars jubileums à la carte (1981)
Å vilka tider (1982)
Våga - vinn (1983)
Exposé (1985)
Nya vindar (1987)
Sven-Ingvars kvartett rainbow music (1989)
Dansparty (1992)
Allt går igen (1993)
Två mörka ögon (1994)
På begäran (1994)
Byns enda blondin (1994)
En dröm om våren (1995)
Du flicka med vind i ditt hår (1995)
Septemberbarn (1995)
Kärlekens alla färger (1995)
Lika ung som då (1996)
Hus till salu (1997)
Nio liv (1998)
Älskar du mig (1999)
Retro aktiv (2000)
Här nere på jorden (2001)
Guld & glöd (2002)
Musik vi minns (2003)
Livet är nu (2005)
Högt i det blå (2007)
Lycklig (2009)
Suuri peli

Persian–Venäjän raja ennen ja jälkeen Gulistanin sopimuksen
Keski-Aasian kartta vuodelta 1903.
Suuri peli (engl. The Great Game), josta on käytetty myös saksankielistä nimitystä Schattenturnier ja venäjänkielistä nimitystä nimitystä Война теней (Voina tenei, suomeksi suunnilleen "Varjojen sota") tarkoittaa Venäjän ja Britannian strategista kilpailua Keski-Aasian hallinnasta 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa.
Suuren pelin katsotaan yleensä alkaneen vuoden 1813 Gulistanin rauhansopimuksesta, jossa suuria alueita silloisesta Persiasta liitettiin Venäjään, ja ainakin lieventyneen viimeistään vuonna 1907 solmitun Britannian ja Venäjän välisen sopimuksen ansiosta, jolla jaettiin maiden etupiirit Persiassa, Afganistanissa ja Tiibetissä.
Kilpailu Keski-Aasiasta

Afganistan oli itsenäinen emiraatti vuodesta 1747. 1800-luvulla Venäjän vaikutusvalta lisääntyi Keski-Aasiassa. Venäjän ja Intiaa hallitsevan Britannian edut kohtasivat Afganistanissa ja syntyi konflikti, joka johti muun muassa kolmeen sotaan Afganistanin ja Britannian välillä (vuosina 1839–1842, 1878–1880 ja 1919).
Venäjän laajeneminen Keski-Itään

Venäjän keisarikunta oli edennyt 1870-luvulle tultaessa Turkestanin läpi, ja sillä oli jo lähes yhteinen raja Afganistanin kanssa. Afganistanista tuli näin Venäjän hallitseman Keski-Aasian ja Britannian hallitseman Intian välinen puskurivaltio. Tilanne aiheutti kitkaa valtioiden välille ja muun muassa toisen afgaanisodan vuosina 1878–1880. Kriisejä puhkesi myös vuosina 1885 (Pandjehin kriisi) ja 1892–1894 (Pamirin kriisi). Keski-Aasian ja Balkanin tilanteella oli yhteys: vuoden 1878 kriisi ja Pandjehin kriisi liittyivät selvästi Balkanilla vallinneeseen tilanteeseen.
Venäjälle laajentuminen Keski-Aasian oli palkitsevaa: se tuotti vähäisillä kustannuksilla kunniaa ja kansainvälistä arvostusta sekä mahdollisuuden haastaa Britannian valta-asema Intiassa. Laajentumisen riskit olivat Venäjälle vähäiset: ainoa todellinen riski oli yksittäisten yli-innokkaiden venäläisten upseerien toiminta, joka olisi saattanut johtaa Britannian ja Venäjän väliseen sotaan, mikä olisi vaarantanut Venäjän edut Euroopassa. Britannian hallitus ja erityisesti Intian hallinto suhtautui suureen peliin hyvin vakavasti. Britannian armeijan vahvuus kaksinkertaistettiin Intiassa 70 000 mieheen vuosien 1884–1894 välillä. Britannian suurvalta-aseman nähtiin riippuvan Intiasta: ilman Intiaa Britannia olisi ollut kolmannen luokan toimija. Afganistanille ja Venäjälle muodostui pitkä yhteinen raja vuonna 1903, jonka jälkeen venäläiset yrittivät entistä voimakkaammin luoda suoran yhteyden Afganistanin emiiriin. Yritykset häiritsivät suunnattomasti Intian brittiläistä hallintoa.