stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jojakin

| Jojakin |
| --- | --- |
 
Juudan kuningas
Valtakausi:  597–587 eaa. ja 587–543 eaa.
Edeltäjä:  Joojakim
Seuraaja:  Sidkia

Syntynyt:  n. 615/605 eaa. Jerusalem, Israel
Kuollut:  597 eaa. Babylon
Lapset:  Salatiel
Suku:  Daavid
Isä:  Joojakim
Äiti:  Nehushta
Jojakin oli yksi Juudan kuninkaista. Hän tuli kuninkaaksi isänsä kuoltua 18-vuotiaana ja hallitsi kolmen kuukauden ajan.  Hallituskautensa alussa babylonialaiset piirittivät Jerusalemin. Jojakin halusi pelastaa kaupungin hävitykseltä ja antautui. Nebukabnessar vangitutti hänet, otti mukaansa Babyloniin hänet ja Jerusalemin temppelin kullan ja monia Juudan kansalaisia. Joojakinin tilalle Nebukadnessar II valitsi kuninkaaksi tämän sedän Mattanjan, jonka risti Sidkiaksi.
Hän oli vankilassa Nebukadnessarin kuolemaan asti. Tämän seuraaja Evil-Merodak vapautti Joojakinin asettaen hänet juutalaisten kansanjohtajaksi. Hän oli käytännössä nukkehallitsija.
John Nicholas

John Nicholas voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
John Nicholas (1879–1929), brittiläinen jalkapalloilija ja olympiavoittaja
John Nicholas (1930–1966), australialainen jääkiekkoilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”John Nicholas”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jojo Anand

Jojo Anand (s. 17. toukokuuta 1959) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Ranchin arkkihiippakuntaan 24. huhtikuuta 1992 ja inkardinoitiin Simdegan hiippakuntaan 28. toukokuuta 1993. Anand sai 8. syyskuuta 2012 nimityksen Hazaribagin hiippakunnan johtoon, ja piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Telesphore Placidus Toppo, jota avustivat Charles Soreng ja William D'Souza.
Itala

| Itala Fabbrica Automobili |
| --- | --- |

Perustettu:  1904
Lakkautettu:  1934
Kotipaikka:  Torino, Italia
Toimiala:  autoteollisuus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Peking-Pariisi -autokilpailun voittoisa Itala, ohjaimissaan auton kuljettaja / koneenkäyttäjä Ettore Guizzardi.
Itala oli Torinossa toimineen ajoneuvovalmistaja Itala Fabbrica Automobili -yhtiön vuosina 1904 – 1935 valmistama automerkki. Yhtiön perusti italialainen autoilun pioneeri Matteo Ceirano vuonna 1903.
Historia

Ensimmäisenä toimintavuotenaan yhtiöllä oli tarjolla kolme mallia, 18 hv, 24 hv ja 50 hv. Vuonna 1905 aloitettiin 14,8-litraisella, viisisylinterisellä moottorilla varustetun kilpamallin valmistus. Tällä mallilla voitettiin saman vuoden Coppa Florio -autokilpailu ja vuotta myöhemmin sillä otettiin voitto Targa Florio -kisassa. Kreivi Scipione Borghese voitti 7433 cm³:n moottorilla varustetulla 35/45-mallilla vuonna 1907 pidetyn Peking-Pariisi -autokilpailun, kolmen viikon kaulalla seuraavaksi tulleeseen. Nämä autourheilun saralla saavutetut tulokset auttoivat myyntiä ja yhtiö lähti vahvaan kasvuun.
Valtaosa moottoreista oli aikakaudelle tyypilliseen tapaan ”F-head” -sivuventtiilimoottoreita, joissa imu- ja pakoventtiili on järjestetty sylinterin samalle sivulle. Yhtiö myös suunnitteli ja kokeili erilaisia teknisiä ratkaisuja kuten vaihtuvaa iskunpituutta, sekaventtiilimoottoreita, luistiventtiilimoottoreita sekä pyörivää ”Avalve”-venttiilijärjestelmää. Ennen I-maailmansotaa yhtiöllä oli tarjolla laaja mallisto erilaisia autoja. I-maailmansodan aikana Itala valmisti lisenssillä Hispano-Suiza -lentokonemoottoreita, mutta näistä koitui sille taloudellista tappiota.
Sodan päätyttyä yhtiö palasi autojen valmistuksen pariin, ennen sotaa esitellyillä malleillaan kuten esim. 25/35 hv Tipo 50:llä ja Avalve-venttiilikoneistolla varustetulla 4426 cm³:n Tipo 55:llä, mutta sodan jälkeinen talouden taantuma painoi autojen kysyntää alaspäin.
Vuonna 1924 yhtiö oli selvitystilassa ja velkojat olivat asettaneet sitä hoitamaan Fiatilta lainatun johtajan, Giulio Cesare Cappan. Hänen johdollaan otettiin tuotantoon uusi, alumiinikantisella 6-sylinterisellä OHV-moottorilla varustettu Tipo 61, joka saikin markkinoilla hyvän vastaanoton. Uuden mallin menestyksen myötä Cappa päätti palauttaa yhtiön takaisin moottoriurheilun pariin, kilpamalli Tipo 11:n avulla. Kyseessä oli hyvin edistyksellinen ja teknisesti aikaansa edellä ollut malli, jossa oli etuveto, mekaanisesti ahdettu 1050 cm³ V12-moottori ja neljän pyörän erillisripustus. Autolla ei kuitenkaan koskaan kilpailtu. Yhtiö ei I-maailmansodan jälkeen enää valmistanut puhdasverisiä kilpa-autoja, vaan kisaversiot modifioitiin vakiomalleja hyödyntäen. Kaksi Tipo 61 -mallia osallistui vuoden 1928 Le Mansin 24 tunnin ajoon ja toisella niistä otettiin voitto alle 2-litraisten luokassa.
Yhtiön taloustilanne ei parantunut ja vuonna 1929 sen osti ajoneuvovalmistaja Officine Metallurgiche e Meccaniche di Tortona (O.M.M.T.), jolloin se ottaa uuden nimen Itala SA. Yhtiö asetetaan uudestaan selvitystilaan vuonna 1931 ja se lopettaa toimintansa vuonna 1934. Yhtiö myy vielä vuonna 1935 loput varastossa olevat autonsa nimellä Itala SACA (Societa Anonima Costruzioni Automobilistiche), ennen kuin se lakkaa olemasta. Italan jäljellä olleet toiminnot myytiin Fiatille ja sulautettiin siihen.
Alessandro Cagno (1883-1971) Italalla vuoden 1907 Targa Florio -kisassa.
1907 Itala 120 HP
Itala 25/35 Tourer, 
5401 cm³, 4 sylinteriä
1923 Itala 51 SS
1925 Itala Tipo 11 -prototyyppi
Itala 65 Sport Coupé 1932
”Avalve”-moottorit

Vuonna 1905 yhtiö oli palkannut henkilöstöönsä moottori-insinööri Alberto Ballocon, jonka eräs tärkeimmistä suunnitelmista oli Italan ”Avalve”- eli venttiilitön moottori.
Avalve-järjestelmä ei ole venttiilitön sanan varsinaisessa merkityksessä, vaan rotaatioventtiilinä toimii sylinterin sivuun pystysuoraan sijoitettu putkimainen pyörivä komponentti, johon on työstetty kanavat imu- ja pakotahtien vaatimia sisään- ja uloshengityksiä varten. Venttiilin käyttö eli pyörivä liike on aikaansaatu nokka-akselia vastaavan akselin hammaspyörävälityksellä. Venttiilikomponentteja oli kaksi, jolloin yksi vastasi kahden sylinterin hengityksestä.
Avalve-järjestelmä mahdollisti moottoreiden suuremmat kierrosnopeudet ja paremman luotettavuuden aikana, jolloin lautasventtiilien tyypillisiin ominaisuuksiin kuului karstaantuminen ja pakoventtiilien palamisherkkyys. Koska pyörivällä venttiilillä hoidettiin sekä imu- että pakotahtia, oli sen lämmönpoisto järjestetty jäähdytysnesteen kierrolla.
Avalve-järjestelmä otettiin käyttöön joissain moottorimalleissa vuonna 1912 ja sen käyttöä jatkettiin aina 1930-luvun alkuun saakka. Samaan aikaan Itala valmisti myös sivuventtiili-, luistiventtiili-, sekaventtiili- ja viimeisenä versiona myös kansiventtiilimoottoreita. Kansiventtiilimoottorit olivat käytössä Tipo 61- ja Tipo 65 Sport -malleissa, jossa oli 2-litrainen, kuusisylinterinen rivimoottori.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Start-up of 1907 Fiat Itala 120hp -video
Venttilit ja sylinterit ylhäältäpäin kuvattuna.
Venttiilin asennot eri tahtien aikana.
John Njue

John Njue
John Njue (s. 1944 Embu) on kenialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali. Hän opiskeli Merussa ja Roomassa. Hänet vihki papiksi paavi Paavali VI 6. tammikuuta 1973, ja hänet nimitettiin Embun hiippakunnan piispaksi 9. kesäkuuta 1986. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jozef Tomko, jota avustivat Silas Silvius Njiru ja Raphael S. Ndingi Mwana'a Nzeki.
Njue sai 9. maaliskuuta 2002 nimityksen Nyerin arkkihiippakunnan koadjuuttoriarkkipiispaksi ja 6. lokakuuta 2007 Nairobin arkkihiippakunnan arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 1. marraskuuta 2007.
Kardinaaliksi Njue valittiin 24. marraskuuta 2007. Hänet asetettiin Preziosissimo Sangue di Nostro Signore Gesù Criston kardinaalipapiksi 17. helmikuuta 2008.
John Nicholson (autourheilija)

| John Nicholson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. lokakuuta 1941
Kuollut: 19. syyskuuta 2017 (75 vuotta)
Kansalaisuus:   Uusi-Seelanti
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1974–1975
Talli(t):  Lyncar
Kilpailuja:  2 (1 lähtö)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian GP 1974
Viimeinen kilpailu:  Britannian GP 1975
John Nicholson (6. lokakuuta 1941 Auckland – 19. syyskuuta 2017 Clarks Beach, Auckland) oli uusiseelantilainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui kahteen F1-osakilpailuun kausina 1974–75. Hän karsiutui toisessa ja oli 17. Britannian GP:ssä 1975.
Nicholson voitti Formula Atlantic -sarjan mestaruuden vuosina 1973 ja 1974. Hän siirtyi Powerboat-sarjaan F1-uran jälkeen.
Nicholson toimi myös tiiviissä yhteistyössä Bruce McLarenin kanssa, kun hän perusti yhteistyön seurauksena moottoreita valmistavan Nicholson-McLarenin. Moottorit perustuivat Cosworth DFV -mallistoon ja niillä voitettiin kaksi maailmanmestaruutta (Emerson Fittipaldi 1974 ja James Hunt 1976). McLaren-tallin lisäksi yritys toimitti moottoreita Embassy Hill -tallille. Yritys vetäytyi F1-sarjan moottorintoimituksesta 1980-luvulla turbomoottoreiden yleistyessä ja siirtyi pienempiin Formula- ja GP-sarjoihin (mm. F3000).
Jane Erkko

Jane Erkko vuonna 1976.
Jane Tuulikki Marianna Erkko(o.s. Airola; 9. maaliskuuta 1936 Helsinki – 16. maaliskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen taitoluisteluvaikuttaja ja pitkäaikainen Sanoma Oyj:n hallituksen jäsen. Hän perusti vuonna 2002 miehensä Aatos Erkon kanssa Jane ja Aatos Erkon säätiön. Jane Erkko oli säätiön hallituksen varapuheenjohtaja sen perustamisesta kuolemaansa saakka.
Elämä

Jane Erkon vanhemmat olivat konttoristi Yrjö Kaarlo Airola ja Fanny Matilda Nieminen. Isä Yrjö oli kuollut 35-vuotiaana vajaa kolme kuukauttaa ennen tyttärensä syntymää. Erkon alkuperäinen etunimi oli Tuulikki, mutta hän vaihtoi etunimensä Janeksi vuonna 1958. Jane Airola avioitui silloisen Viikkosanomat-lehden päätoimittajan ja Sanoma Osakeyhtiön perijän Aatos Erkon kanssa Washingtonissa helmikuussa 1959.
Erkko harrasti koululaisena innokkaasti kaunoluistelua ja seurasi myöhemmin kansainvälisiä luistelukilpailuja televisiosta. 1960-luvun alussa hän kummasteli suomalaisten luistelijoiden heikkoa menestystä siinä määrin, että Aatos Erkko käski vaimonsa ”tehdä asialle jotain”. Helsinkiläisseurat eivät innostuneet tarjotusta avusta, joten Erkot perustivat kaunoluistelujaoksen Helsingin Jalkapalloklubille. Jaos itsenäistyi vuonna 1972 Helsingin Taitoluisteluklubiksi, ja Jane Erkko oli sen puheenjohtaja seuran perustamisesta vuoteen 1985 asti ja vuosina 1987–1990.
Erkon tavoitteena oli saada suomalaisluistelija EM-kisoissa kymmenen parhaan joukkoon. Seuraan palkattiin itävaltalainen valmentaja Rudolf Zettelmann, joka halusi luistelijoiden aloittavan harjoittelun varhain. Alle kymmenvuotiaita lapsia kutsuttiin lehti-ilmoituksella harjoitusten pariin. Ilmoitus sai Helsingin jäähalliin 300 nuorta luistelijaa, muiden muassa Kristiina ”Tintti” Wegeliuksen. Erkon pyrkimyksenä ja saavutuksena oli tuoda alkuvaiheessa luisteluvalmentajia ulkomailta, kouluttaa suomalaisia valmentajia ja viedä suomalaisia lahjakkaita nuoria Yhdysvaltoihin huippuvalmentajien oppilaiksi.
Erkon ansiona pidetään myös menestyneiden luistelijoiden saamista Suomeen näytöksiin. Hän korosti kansainvälisten suhteiden tärkeyttä ja teki suomalaista taitoluistelua ulkomailla tunnetuksi siinä määrin, että Suomessa järjestettiin taitoluistelun EM-kilpailut 1977 ja MM-kilpailut 1983. Erkko teki töitä myös 1993 EM-kilpailujen ja 1999 MM-kilpailujen järjestelytoimikunnissa. Vuonna 1995 ponnistelu taitoluistelun hyväksi tuotti ensimmäiset kansainväliset mitalit pitkästä aikaa, kun jäätanssiparina kilpailleet Susanna Rahkamo ja Petri Kokko saavuttivat EM-kultaa ja MM-hopeaa.
Erkko oli tutustunut Yhdysvalloissa muodostelmaluisteluun ja toi lajin Suomeen 1980-luvulla. Hänen mielestään muodostelmaluistelussa oli potentiaalia: kaikki yksinluistelijat eivät mahdu terävimpään kärkeen, mutta muodostelmaluistelussa luistelija säilyy lajin harrastajana pitkään.
Erkko toimi Suomen Taitoluisteluliiton hallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana 1968–1990. Tuona aikana luotiin taitoluisteluun kilpailusäännöt ja luotiin pohja nykyiselle tuomarityöskentelylle. Erkko vetäytyi aktiivisesta toiminnasta taitoluistelussa 2000-luvun taitteessa.
Tunnustukset ja palkinnot

Suomen opetus- ja kulttuuriministeriö myönsi Jane Erkolle Pro Urheilu -mitalin vuonna 2013. Hänelle on myönnetty myös Suomen Taitoluisteluliiton kultainen ansiomitali (1980) ja Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi (1990). Suomen Leijonan ansioristin Erkko sai 1977.
Jääpallon SM-sarja 1950

| SM-sarja 1949–1950 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  16
Mestari:  Warkauden Pallo -35
Toinen sija:  Oulun Palloseura
Kolmas sija:  Vasa IFK
Pudonneet joukkueet:  HPS, PIF, HJK ja VPP.
Paras maalintekijä:  Pentti Vartiainen, LUM (11)
Alempi sarjataso:  Suomensarja
  ← 1949 :  1951 → 
Jääpallon Suomen Palloliiton mestaruudesta 1950 pelasi 16 joukkuetta jaettuna kahteen lohkoon. Suomen mestaruus ratkaisiin liittojen Palloliitto ja Työväen Urheiluliitto mestareiden välisessä loppuottelussa.
Itälohkon voitti Warkauden Pallo -35 ainoana rasitteenaan tasapeli Akilleen kanssa. Oulun Palloseura oli länsilohkon paras.
Palloliiton mestaruussarja > Länsilohko

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P | OPS | VIFK | OLS | I-Kiss | SePS | HIFK | HPS | PIF |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Oulun Palloseura | 7 | 6 | 0 | 1 | 28-13 | 12 |  | 2-5 | 2-1 | 4-1 | 6-2 | 3-2 | 5-1 | 6-1 |
| Vasa IFK | 7 | 5 | 1 | 1 | 35-12 | 11 |  |  | 1-4 | 4-4 | 3-0 | 5-1 | 6-1 | 11-0 |
| Oulun Luistinseura | 7 | 4 | 1 | 2 | 21-11 | 9 |  |  |  | 3-2 | 2-3 | 5-1 | 5-1 | 1-1 |
| Tampereen Ilves-Kissat | 7 | 2 | 3 | 2 | 23-14 | 7 |  |  |  |  | 1-1 | 4-0 | 2-2 | 9-0 |
| Seinäjoen Palloseura | 7 | 3 | 1 | 3 | 14-25 | 7 |  |  |  |  |  | 0-10 | 3-2 | 5-1 |
| Helsingin IFK | 7 | 2 | 1 | 4 | 23-22 | 5 |  |  |  |  |  |  | 7-3 | 2-2 |
| Helsingin Palloseura | 7 | 1 | 1 | 5 | 20-29 | 3 |  |  |  |  |  |  |  | 10-1 |
| Pargas IF | 7 | 0 | 2 | 5 | 6-44 | 2 |  |  |  |  |  |  |  |  |
Palloliiton mestaruussarja > Itälohko

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P | WP35 | LUM | PA | Reipas | YVPS | Hukat | HJK | VPP |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Warkauden Pallo -35 | 7 | 6 | 1 | 0 | 29-2 | 13 |  | 3-0 | 2-2 | 3-0 | 2-0 | 4-0 | 6-0 | 9-0 |
| Lappeenrannan Urheilu-Miehet | 7 | 5 | 1 | 1 | 25-10 | 11 |  |  | 3-2 | 5-1 | 3-2 | 0-0 | 10-2 | 4-0 |
| Porvoon Akilles | 7 | 3 | 2 | 2 | 23-18 | 8 |  |  |  | 2-1 | 2-2 | 3-2 | 4-5 | 8-3 |
| Viipurin Reipas | 7 | 3 | 1 | 3 | 16-16 | 7 |  |  |  |  | 1-1 | 3-1 | 3-1 | 7-3 |
| Ylä-Vuoksen Palloseura | 7 | 2 | 2 | 3 | 11-13 | 6 |  |  |  |  |  | 1-4 | 3-0 | 2-1 |
| Hukat | 7 | 2 | 1 | 4 | 12-16 | 5 |  |  |  |  |  |  | 3-2 | 2-3 |
| Helsingin Jalkapalloklubi | 7 | 1 | 1 | 5 | 13-32 | 3 |  |  |  |  |  |  |  | 3-3 |
| Varkauden Pallo-Pojat | 7 | 1 | 1 | 5 | 13-35 | 3 |  |  |  |  |  |  |  |  |
Palloliiton mestaruussarja > Pronssiottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Vasa IFK | 4–2 | Lappeenrannan Urheilu-Miehet |
Palloliiton mestaruussarja > Loppuottelu

19.helmikuuta 1950 Helsinki
| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Warkauden Pallo -35 | 6–3 | Oulun Palloseura |
Palloliiton mestaruussarja > Suomen mestarit

WP-35:n joukkue 1949-1950: Pentti Antikainen (mv), Väinö Markkanen, Arvo Olkkonen, Kauko Rämö, Martti Nyyssönen, Yrjö Jussila, Leo Huupponen, Niilo Immonen, Ville Kantanen, Pentti Immonen, Martti Vepsäläinen, Hannu Airaksinen, Aarre Airaksinen, Niilo Immonen
Palloliiton mestaruussarja > Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Warkauden Pallo -35
2.: Oulun Palloseura
3.: Vasa IFK
4.: Lappeenrannan Urheilu-Miehet
5.: Oulun Luistinseura
6.: Porvoon Akilles
7.: Tampereen Ilves-Kissat
8.: Viipurin Reipas
9.: Seinäjoen Palloseura
10.: Ylä-Vuoksen Palloseura
11.: Helsingin IFK
12.: Hukat, Helsinki
13.: Helsingin Palloseura
14.: Helsingin Jalkapalloklubi
15.: Varkauden Pallo-Pojat
16.: Pargas IF
Lohkojen kaksi viimeistä putosivat Suomensarjaan. Tilalle nousivat Käpylän Urheilu-Veikot, Mikkelin Palloilijat, Oulun Pallo-Pojat ja Rosenlewin Urheilijat -38.
Viipurilaistaustainen seura Helsingin Hukat päätti lopettaa toimintansa jää- ja jalkapallossa kauden jälkeen. Hukat sulautettiin toiseen evakkoseuraan Susiin. Suomen Palloliitto hyväksyi seurojen yhdistymisen, mutta päätti kuitenkin että SM-sarjapaikasta tuli järjestää urheilullisten syiden takia karsintaottelut ennen seuraavaa kautta Suomensarjan lohkokakkosten kesken. Sudet voitti karsinnan ja sai SM-sarjapaikan kaudelle 1950-51.
Lappeenrannan Urheilu-Miesten jääpallotoiminta siirtyi kauden jälkeen Veiterälle.
TUL:n loppuottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Turun Pyrkivä | 5–1 | Helsingin Jyry |
Liittojen välinen mestaruusottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Warkauden Pallo -35 | 8–1 | Turun Pyrkivä |
Johan Storm

| Johan Storm |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Johan Fredrik Breda Storm
Syntynyt: 24. marraskuuta 1836 Lom, Norja
Kuollut: 26. lokakuuta 1920 (83 vuotta) Kristiania, Norja
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Instituutti:  Oslon yliopisto
Tutkimusalue:  kielitiede
Johan Fredrik Breda Storm (24. marraskuuta 1836 Lom – 26. lokakuuta 1920 Kristiania) oli norjalainen filologi. Hän toimi romaanisten kielten ja englannin kielen professorina Oslon yliopistossa vuosina 1873–1913. Storm tutki myös norjan kielen murteita ja fonetiikkaa. Hän vastusti uusnorjan kirjakieltä.
Stormin veli oli historioitsija Gustav Storm.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johan Storm Wikimedia Commonsissa
Jean-François Briand

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ratamelonta.Välimeren kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ratamelonta.Välimeren kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten ratamelonta.Välimeren kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten ratamelonta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 1991 | K-1, 1 000 m |  |
Jean-François Briand (s. 1. maaliskuuta 1965 Angers, Maine-et-Loire) on ranskalainen ratameloja.
Briand kilpaili Barcelonan kesäolympialaisissa 1992, joissa Ranska karsiutui 1 000 metrin kajakkinelosessa välierissä. Joukkueeseen kuuluivat Briandin lisäksi Pierre Lubac, Sébastien Mayer ja Patrick Lancereau. Välimeren kilpailuissa Briand saavutti yhden hopeamitalin Ateenassa 1991.
Briand on pituudeltaan 181-senttimetrinen ja painaa 74 kilogrammaa.
James Edward Smith

| James Edward Smith |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1759 Norwich, Englanti
Kuollut: 17. maaliskuuta 1828 (68 vuotta) Norwich
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Joseph Black
Tutkimusalue:  Kasvitiede
   
James Edward Smith (2. joulukuuta 1759 Norwich, Englanti – 17. maaliskuuta 1828 Norwich) oli englantilainen kasvitieteilijä ja entomologi. Hän oli Linnean Societyn perustaja.
Elämä ja ura

Smith oli varakkaan villakauppiaan poika. 1780-luvun alussa hän opiskeli Edinburghin yliopistossa lääketiedettä ja vuonna 1783 hän muutti Lontooseen jatkamaan opintojaan. Smith oli Joseph Banksin ystävä, jolle oli tarjottu ruotsalaisen kasvitieteilijän Carl Linnaeuksen koko kokoelma kirjoja, käsikirjoituksia ja näytteitä hänen poikansa Carl Linnaeus nuoremman kuoleman jälkeen. Banks ei hyväksynyt tarjousta, mutta Smith osti kokoelman isänsä suostumuksella. Kaupan jälkeen tarjouksia tuli vielä muun muassa Venäjän keisarinnalta. Kokoelma saapui Ruotsista Lontooseen vuonna 1784. Vuonna 1785 Smith valittiin Royal Societyn jäseneksi ja hänelle myönnettiin lääketieteen tohtorin arvonimi Leidenin yliopistossa.
Vuosina 1786–1788 Smith teki matkan Alankomaissa, Ranskassa, Italiassa ja Sveitsissä ja vieraili kasvitieteilijöiden ja herbaarioiden luona. Hänen matkansa on kuvattu yksityiskohtaisesti kolmiosaisessa Sketch -teoksessa, jonka Smith julkaisi ensimmäisen kerran vuonna 1793. Hän perusti Linnean Society of Londonin vuonna 1788 ja hänestä tuli sen ensimmäinen puheenjohtaja, ja hän toimi tehtävässä kuolemaansa asti. Pian vuonna 1796 solmitun avioliiton jälkeen Smith vetäytyi kotikaupunkiinsa ja asui Lontoossa vain kaksi tai kolme kuukautta vuodessa pitämässä vuosittaisen luentosarjan. Hänen kirjastostaan ja kasvitieteellisistä kokoelmistaan tuli kuuluisia Euroopassa, ja niihin tutustui lukuisia tieteilijöitä kaikkialta mantereelta.
Vuonna 1797 hän julkaisi The Natural History of the Rarer Lepidopterous Insects of Georgia -kirjan, joka oli ensimmäinen Yhdysvaltojen hyönteisiä käsittelevä teos. Hänen kasvitieteellisiin teoksiinsa kuuluvat Flora Britannica (1800–1804) ja The English Flora (4 nidettä, 1824–1829). Prinssihallitsijan tultua Linnean Societyn suojelijaksi Smith sai ritarin arvon vuonna 1814 ja hänet valittiin useiden ulkomaisten tiedeseurojen jäseneksi. Vuonna 1818 Thomas Martyn kutsui Smithin luennoimaan Cambridgeen, mutta yliopiston viranomaiset vastustivat sitä, koska Smith oli unitaristi. Tapaus sai Smithin kirjoittamaan kaksi katkeraa pamflettia. Hän kirjoitti myös kasvitieteellisiä artikkeleita Abraham Reesin Cyclopaediaan vuosina 1808–1819. Hän laati myös useita virsiä. Smithin kuoltua Linnean Society osti hänen kokoelmansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Edward Smith Wikimedia Commonsissa
Jääpallon SM-sarja 1949

| SM-sarja 1948–1949 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  16
Mestari:  Lappeenrannan Urheilu-Miehet
Toinen sija:  Vasa IFK
Kolmas sija:  Oulun Palloseura
Pudonneet joukkueet:  K-Pojat, OPP, JoPS ja VaPa.
Paras maalintekijä:  Erkki Pasanen, OLS (12)
Alempi sarjataso:  Suomensarja
  ← 1948 :  1950 → 
Jääpallon Suomen Palloliiton mestaruudesta 1948–1949 pelasi 16 joukkuetta jaettuna kahteen lohkoon. Lohkovoittajat selviytyivät loppuotteluun ja toiseksi sijoittuneet pronssiotteluun. Suomen mestaruus ratkaisiin liittojen Palloliitto-Työväen Urheiluliitto mestareiden välisessä loppuottelussa.
Kausi 1948–49 on toistaiseksi ainoa kun sarjassa on pelannut kaksi joukkuetta Tampereelta. Ilves-Kissojen lisäksi sarjaan oli noussut sen sisarseura  Kissalan Pojat. Myös OPS:n sisarseura OPP oli noussut sarjaan, jolloin Oulusta oli mukana kolme joukkuetta. Ensikertalaisia SM-sarjassa olivat myös Viipurin Reipas Lahdesta ja Vaajakoskelainen VaPa.
Itälohkon voitti Lappeenrannan Urheilu-Miehet ainoana rasitteenaan 3–3-tasapeli Warkauden Pallo -35:n kanssa. Vasa IFK oli länsilohkon paras. Loppuottelu pelattiin lohkovoittajien LUM:n ja VIFK:n välillä, missä LUM oli parempi maalein 4–2. Mestaruus oli Lappeenrantalaisseurojen ensimmäinen. Myös Vaasalaiset saivat ensimmäisen mitalinsa.
Palloliiton mestaruussarja > Länsilohko

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P | VIFK | OPS | I-Kiss | HIFK | OLS | SePS | KiPo | OPP |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vasa IFK | 7 | 6 | 0 | 1 | 29–12 | 12 |  | 1–4 | 4–3 | 4–1 | 6–1 | 2–1 | 6–1 | 6–1 |
| Oulun Palloseura | 7 | 3 | 3 | 1 | 21–12 | 9 |  |  | 2–2 | 2–2 | 2–2 | 0–4 | 5–1 | 6–0 |
| Tampereen Ilves-Kissat | 7 | 4 | 1 | 2 | 17–9 | 9 |  |  |  | 0–2 | 3–0 | 5–1 | 3–0 | 1–0 |
| Helsingin IFK | 7 | 3 | 2 | 2 | 17–11 | 8 |  |  |  |  | 2–2 | 5–0 | 1–3 | 4–0 |
| Oulun Luistinseura | 7 | 2 | 2 | 3 | 21–15 | 6 |  |  |  |  |  | 8–0 | 8–1 | 0–1 |
| Seinäjoen Palloseura | 7 | 3 | 0 | 4 | 17–21 | 6 |  |  |  |  |  |  | 4–1 | 7–0 |
| Kissalan Pojat | 7 | 2 | 0 | 5 | 10–28 | 4 |  |  |  |  |  |  |  | 3–1 |
| Oulun Pallo-Pojat | 7 | 1 | 0 | 6 | 3–27 | 2 |  |  |  |  |  |  |  |  |