stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lars Levi Laestadius
Elämä > Kasvitieteilijänä

Laestadius harrasti luonnon tutkimista jo lukioaikoina. Hän kiersi reppu selässä pitkin Lapin maita Norjaa myöten keräten harvinaisia kasveja. Hän myi niitä kasvitieteilijöille ja ansaitsi näin varoja opiskeluaan varten. Kouluaikoinaan hän solmi tuttavuuksia Uppsalan kasvitieteilijöihin. Hänen ensimmäinen luonnontieteellinen julkaisunsa oli "Lapin yleisistä viljelymahdollisuuksista ja eduista". Nuoruusvuosinaan hän jopa haaveili ryhtymisestä päätoimisesti luonnontieteilijäksi. Katkelma omaelämäkerrasta kertoo hänen haaveestaan: "- - sekä tulla kasvitieteen avulla tunnetuksi ja kasvitieteen harjoittajana korjatuksi iankaikkisiin majoihin". Vuonna 1841 hän sai Ranskan kunnialegioonan ritarimerkin, lähinnä ansioistaan ranskalaisten tutkijoiden oppaana Lapissa, mutta hän oli arvostettu myös tutkimuksistaan ja pääsi jäseneksi sekä Uppsalan tiedeakatemiaan että Edinburghin kasvitieteelliseen seuraan.
Hän kuvitti Tiedeakatemian julkaisemaa teosta "Svensk botanik", ja hänen taitavia piirustuksiaan näkee vieläkin useassa kasvitieteellisessä kirjassa. Laestadiuksen mukaan nimettyjä kasveja ovat Papaver radicatum ssp. laestadianum (tromssantunturiunikko), Epilobium laestadii (turjanhorsma) sekä Salix laestadiana -paju ja Carex laestadii -sara. Laestadiuksen omaan kasvikokoelmaan sisältyi noin 6 500 kasvia. Nimenantajana eli auktorina hän on lukuisille kasvilajeille. Auktorilyhenteenä on tällöin Laest. tai (Laest.).
Laestadius opiskeli Uppsalan yliopistossa kasvitiedettä ja teologiaa, mutta päätyi papiksi. Kasvitieteestä tuli harrastus, ja hänen erikoisalaansa olivat pajut. Taitavana piirtäjänä hän myös kuvitti kasvitieteellisiä kirjoja.
Laestadius keräsi kasveja itse ja keruutti niitä herätyskokouksien yhteydessä kylän pojilla, jotka hän lähetti etsimään näytteitä. Jyväskylän yliopistosta on löytynyt osa hänen kokoelmaansa, joka julkistettiin keväällä 2011. Kokoelman lahjoitti aikoinaan Jyväskylän seminaarille piirilääkäri Carl Erik Soldan, joka oli Laestadiuksen ystäviä. Kokoelma löytyi jo vuonna 1960, jolloin lehtori Eero Juhani Valovirta järjesti ja luetteloi kokoelman.
Professori Juha Pentikäinen on kirjoittanut Laestadiuksen elämäkerran, joka ilmestyi nimellä Yksi mies, seitsemän elämää (Kirjapaja 2011).
Elämä > Saamelaisten uskomusten tutkijana

Lars Levi Laestadius oli ennen hengellistä herätystään ranskalaisten tutkijoiden oppaana ja kasvitieteellisenä asiantuntijana Ruotsin ja Norjan Lapissa 1830-luvun lopulla. Tutkimusretkikunnan johtajat pyysivät Laestadiukselta tutkielman saamelaisten uskomuksista, ja Laestadius suostui siihen. Tutkielma valmistui vuonna 1845. Laestadius lähetti ruotsinkielisen tutkielman osina Ranskaan, mutta helmikuun vallankumouksen ja uuden hallitsijan takia teosta ei painettu, eikä ole varmaa, ehdittiinkö sitä edes kääntää ranskaksi. Laestadius sai kuitenkin mainetta saamelaisten uskomusten tuntijana.
Laestadiuksen tutkielma oli ollut unohduksissa melkein sata vuotta, kun osa siitä löydettiin ranskalaisesta kirjastosta vuonna 1933 ja loppuosa vuonna 1946 Yalen yliopiston kokoelmista. Käsikirjoitus julkaistiin alkuperäiskielellä lyhennettynä nimellä Fragmenter i lappska mythologien vuonna 1959. Koko teos ilmestyi ruotsiksi 1997. Suomeksi käsikirjoituksen käänsi ja julkaisi Nilla Outakoski 1994. Risto Pulkkisen uusi suomennos ilmestyi vuonna 2000.
Tutkielma käsittelee saamelaisten jumalia, uhrimenoja ja ennustuksia, ja lisäksi siinä on joitakin saamelaissatuja ja -taruja. Teoksessaan Laestadius myös kommentoi muiden saamelaistutkijoiden kirjoituksia. Käsikirjoituksen suomentajan Nilla Outakosken mukaan Laestadius oli kansanuskomusten tutkijana vuosikymmeniä aikaansa edellä. Laestadiuksen tutkijatausta näkyy myös hänen saarnoissaan, sillä hän käytti paljon saamelaisten uskomuksiin liittyviä vertauksia. Laestadius puhuu esimerkiksi jatunin eli jättiläisen hurtista.
Elämä > Viimeiset hetket

Viimeisessä kirjeessä Laestadius kuvailee oloaan: "Tässä minä makaan tuskien vuoteella odotellen, että kuoleman enkeli pian kirvoittaisi minut. Ja rakkaan veljeni, joka jää vielä minun jälkeeni eloon, ei pitäisi jättää rukoilematta esirukouksia minun puolestani, sillä minun uskoni on usein heikko ja toivo usein kaukana. Kuitenkin minä uskon, että suuri Sovittaja ja orjantappuroilla kruunattu kuningas ei ole hylkäävä minua".
Juhani Raattamaan käydessä viimeistä kertaa hän lausui omista opetuksistaan: "En ole opetuksistani löytänyt Raamatun vastaista, niitä en voi muuttaa. Vaan kyllä itseni tunnen suureksi syntiseksi, vaikka olenkin uskossa". Laestadius kiitti Jumalaa onnellisesta avioliitosta ja he siunasivat toisiaan Jeesuksen nimessä ja veressä. Kolme päivää ennen kuolemaa Laestadius hyvästeli perheensä ja pyysi vaimoltaan kärsimättömyyttään anteeksi. Sen jälkeen hän ei enää pystynyt puhumaan.
Laestadiuksen tytär Sofia kirjoittaa viimeisistä hetkistä: "Tyytyväisenä hän siinä makasi kaiken sen ajan katsellen ympärillä seisovia hymyhuulin iloisena ja onnellisena. Hän olisi halunnut ääneen puhua läsnä oleville, mutta ei ollut siihen voimaa. Loppuhetkensä oli keveä. Ainoastaan muutamia kertoja puhalsi hän syvempään henkeänsä ja niin siirtyi kuolematon osa tästä kuolevaisuudesta kuoleman portin sisäpuolelle".
Hautajaisiin tuli ihmisiä yhdeksästä pitäjästä, kolmesta valtakunnasta ja neljästä eri kielikunnasta jättämään viimeisiä jäähyväisiä. Hautaansiunauksen toimitti Laestadiuksen vävy Pehr Stenborg.
Kirjallinen tuotanto

Kirkko-postilla eli vuotisten sunnuntai- ja juhla-päiväin evankeliumein selitys. Luulaja : Osake-yhtiön kp., 1876.
Neljä rukouspäivä-saarnaa. Barck, 1882.
Kinkerisaarnoja. Oskari Grönroos, 1897.
Tarkastussaarna Vittangissa vuonna 1842, Uusi Postilla 1897; Postilla I, 2. painos; Pieksämäki 1964.
Eräs huutavan ääni korvessa. Suom. Johannes Ryselin. Grönroos, 1898[–1899].
Kirkkopostilla eli vuotisten sunnuntai- ja juhlapäiväin evankeliumin selitys. Julin, [1899–]1900.
Huone-postilla : saarnoja saarnattuja erityisissä kinkeripaikoissa ja sairasten tykönä. Åsvik, 1900.
Lauri Leewi Laestadiuksen walituita kirjoituksia. Ensimmäinen osa. Kokoili ja painosta julkaisi J. F. H., J. F. Hellman, 1902.
Aikakautemme vanhinten kirjoituksia. Kirj. L. L. L. ... ja muita totisten kristittyin kirjeitä. H. Haatanen, 1903.
Lauri Leewi Laestadiuksen walituita kirjoituksia. Toinen osa. Kokoili ja painosta julkaisi J. F. H., J. F. Hellman, 1903.
Lauri Leewi Laestadiuksen walituita kirjoituksia. Kolmas osa. Kokoili ja painosta julkaisi J. F. H., J. F. Hellman, 1904.
Crapula mundi, se on Maailman kohmelo eli tarttuvainen sielun tauti, jonka wapauden warjoon peitettyä syytä ja kansojen hurjissa meteleissä esiintywiä ilmiöitä samoinkuin sen surkeaa loppua hengellisessä kuolemassa tutkisteli ja kaikkien säätyluokkien elämäntapaa tarkastellen selitteli Lauri Leewi Laestadius.  J. F. Hellman, 1905.
Huutavan ääni korvessa: aikakauslehti Huutavan ääni korvessa vuosina 1852-1854. Toimittanut L. L. Laestadius ; suomentanut J. F. Hellman. Suomentaja, 1906.
Kolmas postilla. Julkaisi E. A. Auno. E. A. Auno, 1924.
Kristillisyytemme alkuherätyksen ajoilta : Laestaiuksen y.m. kirjoituksia. J. Patala, 1925.
Aikakauslehti Huutavan ääni korvessa vuosina 1852-1854. Toim. L. L. Laestadius ; suom. J. F. Hellman. E. Reunamo, 1938.
Katso, Jumalan Karitsa : kuvia ja katkelmia L. L. Laestadiuksen saarnoista. Koonnut Pekka Lappalainen. WSOY, 1953.
Olemme matkamiehiä : L. L. Laestadiuksen saarnoja. Koonnut Pekka Lappalainen. Pellervo, 1954.
Hulluinhuonelainen. Suom. Lauri Mustakallio. Akateeminen kustannusliike, 1968.
Provasti Lars Levi Laestadius'en kirkkopostilla. Kustantaja tuntematon, 1973.
Katkelmia lappalaisten mythologiasta. Toim. Nilla Outakoski. Kustantaja tuntematon, 1994.
Saarnat. 1 osa. Esikoislestadiolaiset, 1996.
Saarnat. 2 osa. Esikoislestadiolaiset, 1998.
Saarnat. 3 osa. Esikoislestadiolaiset, 2000.
Lappalaisten mytologian katkelmia. Toim. Juha Pentikäinen ja Risto Pulkkinen, suom. Risto Pulkkinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.
Kertomuksia Vanhasta testamentista. Suom. Lauri Mustakallio. Esikoislestadiolaiset, 2005.
Loca parallela plantarum.
Laestadius kulttuurissa

Laestadius on päähenkilö ruotsalaisen Mikael Niemen romaanissa Koka björn (suom. Karhun keitto). Siinä hän tutkii Pajalassa sattuneita murhatapauksia.
Säveltäjä Jyrki Linjama kirjoitti vuonna 2017 oopperan Kolme kirjettä Laestadiukselle, jossa pääroolissa laulaa Esa Ruuttunen.
Päivi Alasalmen kirjassa Joenjoen laulu:n toisessa tarinassa Pajala 1852:ssa Laestadius toimii päähenkilönä
Hanna Pylväisen kirjassa The end of drum-time.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
lestadiolaisuus.info: Lars Levi Laestadiuksen elämäkerta
Tornion kaupunginkirjaston Laestadiussivu
Laestadiuksen saarnoja ja kirjoituksia suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi
Yle, 2004: 100 suurinta suomalaista – L. L. Laestadius
Markku Ihonen, 2000: Huutajan ääni Lapin korvessa
LYRS, 2000: Laestadius 200 vuotta -kokonaisuus (Arkistoitu – Internet Archive)
Jouko Talonen, 2000: Hulluinhuonelainen – Lars Levi Laestadiuksen uskonnonfilosofinen pääteos
Lassi Kujanpää, 1997 (väitöskirja): Lars Levi Laestadiuksen saarnojen funktionaalis-historiallinen analyysi[vanhentunut linkki]
Päivi Räsänen, 2001: Koreuden ryysyt ja valkeat vaatteet. Pukeutumisnormit Lars Levi Laestadiuksen saarnoissa (Arkistoitu – Internet Archive) Pro Gradu, Helsingin yliopisto 2001. (pdf-dokumentti)
Crapula Mundi Se on Maailman kohmelo eli tarttuvainen sielun tauti. Digitoituna kirjastot.fi:ssä (pdf)
University Library of Tromsø, 1999: Laestadius – Revivalist and Botanist (englanniksi)
Warren H. Hepokoski, 2000: Lars Levi Laestadius and the revival in Lapland (englanniksi)
Lars Levi Laestadius and A Sermon of Laestadius Given on the Fourth Day of Rogation in 1857 (englanniksi)
Sermons translated from Kirkkopostilla 1876 (englanniksi)
Leif A Boström: Släkten Læstadius (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Sture Jatko: Lars Levi Laestadius (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Samiskt informationscentrum: Lars Levi Laestadius och samerna (ruotsiksi)
Naturhistoriska riksmuseet: Laestadiusvallmo (ruotsiksi)
laestadiustexter.se
Jouko Talonen: / Laestadius, Lars Levi (1800 - 1861) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 22.5.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Juha Pentikäinen: Toisenlainen Lars Levi Laestadius – Lapin tutkijan juuria etsimässä (Arkistoitu – Internet Archive). Teologia.fi 3.4.2008.
Hulluinhuonelainen (Arkistoitu – Internet Archive), suom. Lauri Mustakallio
laestadiusarkivet.se
Käsikirjoitus Lapista - ranskalaiseen pikkukaupunkiin, Suomen Kuvalehti, 26.08.1933, nro 35, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Taiteenala:  Scientific illustrators 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef
Eleanor Catton

| Eleanor Catton |
| --- | --- |
 Eleanor Catton vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1985 (ikä 39) Ontario, Kanada
Kansalaisuus:  uusiseelantilainen
Ammatti:  kirjailija, opettaja
Puoliso:  Steven Toussaint
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Esikoisteos:  Harjoitukset (2008)
Palkinnot
 Booker-palkinto 2013 
Aiheesta muualla
eleanor-catton.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eleanor Catton (s. 24. syyskuuta 1985 Ontario, Kanada) on uusiseelantilainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hänen toinen romaaninsa Valontuojat (2013) sai Booker-palkinnon.
Elämä ja ura

Cattonin vanhemmat ovat uusiseelantilaisia. Perhe asui hänen syntyessään Kanadassa, missä hänen filosofi-isänsä teki väitöskirjaa. Perhe palasi Uuteen-Seelantiin Cattonin ollessa kuusivuotias. Hän varttui Christchurchissa lukuun ottamatta vuotta, jonka hän 13-vuotiaana vietti Britanniassa Leedsissä. Hän opiskeli englantia Canterburyn yliopistossa ja valmistui wellingtonilaisesta Victorian yliopistosta luovan kirjoittamisen ohjelmasta. Cattonin vuonna 2008 ilmestynyt esikoisteos Harjoitukset sai innostuneen vastaanoton. Se sai Betty Trask Awardin ja oli Guardian First Book Awardin finalisti.
Cattonin toinen romaani Valontuojat ilmestyi 2013. Teos sijoittuu 1800-luvun Uuteen-Seelantiin kultaryntäyksen aikaan. Booker-palkinnon tuomarineuvoston puheenjohtaja Robert Macfarlane luonnehti teosta suurenmoiseksi romaaniksi, joka on ”rakenteellisessa monimutkaisuudessaan upea, kerronnallisuudessaan koukuttava ja maaginen loihtiessaan ahneuden ja kullan maailmaa”. 832-sivuinen kirja on laajin palkinnon saanut teos. Catton on kaikkien aikojen nuorin Booker-voittaja.
Catton käsikirjoitti oman Valontuojat-teoksensa pohjalta tehdyn televisiosarjan BBC:lle. Hän on käsikirjoittanut myös vuoden 2020 elokuvan Emma, joka on Autumn de Wilden ohjaama sovitus Jane Austenin tunnetusta romaanista. Hän suostui käsikirjoituksen tekoon teosta lukematta.
Kolmas teos Birnamin metsä (Birnam Wood) syntyi kymmenen vuotta edellisen jälkeen. Se saa Tommi Melenderiltä kehut: "Catton kirjoittaa koukuttavasti ja täyteläisesti" ja "Tekstistä jää esteettisen nautinnon jälkihehku, hienon romaanin tunnusmerkki". Hän luki teoksen ensin alkukielellä mutta on lukenut myös Tero Valkosen suomennoksen, jota hän kiittää taitavaksi.
Suomennetut teokset

Harjoitukset.  (The Rehearsal, 2008)  Suomentanut Tero Valkonen. Helsinki:  Siltala, 2010.  ISBN 978-952-234-035-1
Valontuojat.  (The Luminaries, 2013)  Suomentanut Tero Valkonen. Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-200-3  (Booker-palkinto)
Birnamin metsä (Birnam Wood). Suomentanut Tero Valkonen. Siltala 2024 ISBN 978-952-388-271-3
Lahden rautatieasema

Lahden rautatieasema (ruots. Lahtis järnvägsstation, lyh. Lh, ratakm 130+170) on vuonna 1935 valmistunut rautatieasema Lahdessa. Asemarakennuksen suunnitteli Valtionrautateiden arkkitehti Thure Hellström. 1930-luvun laman säästötoimien vuoksi rautatieasemaan ei rakennettukaan kolmatta kerrosta eikä siihen tehty tornia Tampereen rautatieaseman tapaan. Rakennus on pohjapiirrokseltaan suorakaiteen muotoinen ja kaksikerroksinen. Se on rakennettu tummasta tiilestä. Lahden rautatieasema ja Mytäjäisten varikkoalue kuuluvat museoviraston luetteloimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Lipunmyynti lopetettiin Lahdessa vuoden 2020 aikana ja siitä lähtien asemalla on ollut ainoastaan lippuautomaatti.
Mytäjäisten varikon vesitorni.
Muutostyöt

Asemalla tehtiin muutostöitä vuonna 2006. Lipunmyyntipiste siirrettiin käytävän itäpuolelta länsipuolelle, mistä poistettiin tavaransäilytyslokerot ja R-kioski, jolloin lipunmyyntipiste on nyt oikealla puolella rautatieasemalle sisään tultaessa. Asemaravintola on edelleen entisellä paikallaan käytävän itäpuolella. Lisäksi asemalaitureita ja Vesijärvenkadun länsipuolella olevaa alikulkukäytävää uudistettiin. Uudistuksilla pyrittiin tekemään asemasta toimivampi, kun Lahden oikorata avattiin liikenteelle 1. syyskuuta 2006.
Keväällä 2014 rautatieaseman yhteyteen alettiin rakentaa Lahden matkakeskusta, johon sijoittuvat jatkossa Matkahuolto ja kaukoliikenneterminaalit. Rakennustyö saatiin päätökseen vuoden 2015 lopulla, ja uusi matkakeskus otettiin kokonaisuudessaan käyttöön 1. helmikuuta 2016. Silloin linja-autoliikenne alkoi kulkea vanhan linja-autoaseman sijasta matkakeskuksen kautta.  Lisäksi lähiliikenteen linja-autot kulkevat uuden matkakeskuksen kautta.
Asemapäällikön rakennus

Lahden rautatieaseman alueella on vuonna 1912 rakennettu Lahden asemapäällikön rakennus, jota pidetään yhtenä Päijät-Hämeen kulttuurihistoriallisena kohteena Lahden seudulla. Rakennuksessa toimii nykyisin kahvila.
Loviisan-Vesijärven rautatieasema

Loviisan–Vesijärven rautatien vuonna 1914 valmistunut asema sijaitsi valtion leveäraiteisen aseman takana. Kapearaiteinen Lahden Vesijärveltä Loviisan kulkenut rata avattiin liikenteelle 1904 ja se oli käytössä vuoteen 1960, jolloin Lahdesta Loviisaan valmistui valtion leveäraiteinen rata. Nykyinen leveäraiteinen Lahti–Loviisa-rata erkanee Lahden rautatieaseman itäpuolelta. lähde?
Junien lähtöraiteet

| Raide | Raiteelta liikennöivät junat |
| --- | --- |
1: Kaukojunat sekä muutama lähijuna itään (Kouvolan suuntaan)
2: Valtaosa G-junista Riihimäelle, osa Z-junista Helsinkiin sekä O-junat Kouvolaan ja Kotkaan.
3: Valtaosa Z-junista Helsinkiin sekä kolme G-junaa Riihimäelle ja kaksi O- junaa Kouvolan suuntaan.
4: Kaukojunat sekä kaksi Z-junaa oikorataa pitkin Helsinkiin ja osa G junista.
Kuvia

Juhlajuna oikoradalle kuusi minuuttia ennen lähtöään Lahdessa 1. syyskuuta 2006.
Ensimmäinen festivaalijuna Mäntsälään juuri ennen lähtöään Lahdessa 1. syyskuuta 2006.
Birger Carlstedt

| Birger Carlstedt |
| --- | --- |
 Noin 1960
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1907 Helsinki
Kuollut: 3. lokakuuta 1975 (68 vuotta) Helsinki
Taiteilija
Palkinnot
 1964 Pro Finlandia 
John Birger Jarl Carlstedt (12. heinäkuuta 1907 Helsinki – 3. lokakuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja modernin taiteen edelläkävijä Suomessa.
Tunnettuja teoksia

1930–1931 Nature morte
1932 Ympyröitä ja kolmioita
1932 Kubistinen asetelma
1938 Lepäävä neekerinainen
1938 Harlekiini
1939 Mwamba-Goor
1940 Paluu
1944 Näkymä Lallukan ikkunasta
1944 Kello 12:10
1945 Painajainen
1945 Muotiateljee
1945 Meditaatio
1945 Sävel kaukaisuudesta
1945 Lokakuun ilta
1946 Nature morte
1949 Uponnut katedraali
1950 Marokkolaisnainen
1947–1950 Aamusta iltaan
1950 Soittava nainen
1950 Paysage étrange
1950–1951 Kompositio
1952 Sommitelma
1953 Jeux
1954 Movement toumant
1955 Noctuelles
1950–1955 Clair de lune
1955 Andamento
1955 Sommitelma
1961 Seinämaalaus Helsingin televisiotaloon
Kirjallisuutta

Aaltonen, Susanna ym.: Birger Carlstedt: Modernismin haaste.  Helsinki:  Parvs, 2019.  ISBN 978-952-7226-38-4
Forselles, C.-J. af – Nordström, L.-G. (toim.): Kymmenen taiteilijaa: Birger Jarl Carlstedt, Ole Kandelin, Anitra Lucander, Ernst Mether-Borgström, Otto Mäkilä, Lars-Gunnar Nordström. Schultz-Köln, Jaakko Somersalo, Petr Stenius, Sam Vanni. Otava 1962.
Karjalainen, Tuula: Uuden kuvan rakentajat: Konkretismin läpimurto Suomessa.  WSOY, 1990.
Kasvio, Liisa (toim.): Birger Carlstedt: Tilantekijä 1943–1967. Näyttely 30.10.1992–10.1.1993. Toimittanut Aamos Andersonin taidemuseon julkaisuja, Uusi sarja, nro 9. Aamos Andersonin taidemuseo 1992.
Sakari, Marja: ”Carlstedt, Birger (1907–1975)”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 116–118.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Valkonen, Markku – Valkonen, Olli: Kauneuden jäljillä.  Helsinki:  WSOY, 1999.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Birger Carlstedt taiteilijamatrikkelissa
Carlstedt, Birger hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana 
Le Chat Dorén luonnos, 1930
Serenata, 1955–1975.
Jean Chalgrin

Chalgrinin tekemä riemukaaren julkisivupiirustus.
Jean Chalgrin, koko nimeltään Jean-François-Thérèse Chalgrin, (1739 Pariisi – 20. tammikuuta 1811 Pariisi) oli ranskalainen arkkitehti, jonka tunnetuimpia suunnittelutöitä on Pariisin riemukaari. Hän edustaa uusklassista tyylisuuntaa.
Chalgrin opiskeli arkkitehtuuria Étienne-Louis Boulléen johdolla ja työskenteli sen jälkeen arkkitehti Giovanni Niccolò Servandonin apulaisena. Chalgrin voitti Prix de Rome -palkinnon 19-vuotiaana vuonna 1758 ja matkusti saamallaan apurahalla Roomaan seuraavana vuonna. Hän palasi Ranskaan vuonna 1763. Chalgrin toimi vuodesta 1763 Pariisin rakennustöiden tarkastajana. Hänen suunnittelemansa on Collège de France.
Chalgrin suunnitteli Pariisiin Saint Philippe du Roule -kirkon ankaraan klassistiseen tyyliin. Sen päälaivassa on joonialaiset pylväät ja tynnyriholvi, ja pylväikkö kiertää myös apsista. Sisäänkäyntiä kehystävät puolestaan toskanalaiset pylväät. Chalgrin suunnitteli Versaillesiin Pavillon de Musiquen. Hän viimeisteli Servandonin suunnitteleman St Sulpicen kirkon. Hän suunnitteli myös useita puutarhoja. Hänen päätyönsä on Pariisin riemukaari (Arc de Triomphe), jonka rakennustyöt aloitettiin vuonna 1806. Chalgrin kuoli vuonna 1811, eikä hän ehtinyt nähdä riemukaarta valmiina. Riemukaaren viimeisteli vuonna 1836 Guillaume Abel Blouet. Siitä tuli suunniteltua korkeampi, ja muutenkin suunnitelmaan tehtiin muutoksia.
Stokeri

Stokeri on höyryvetureissa käytetty mekaaninen hiilensyöttölaite tai hakelämmitteisessä keskuslämmityskattilassa käytettävä hakkeensyöttölaite/poltin.
Rakenne

Stokeri muodostuu useasta osasta; tenderin lattia on viistottu ja siihen on keskelle muodostettu 1–2 kourua, joihin hiili putoaa omalla painollaan. Kouruissa on ruuvikuljettimet, joita käyttää erillinen höyrykone. Ruuvikuljettimiin liittyvät erilliset murskaimet, jotka pienentävät joukkoon osuneet suuremmat hiilenkappaleet sopivan kokoisiksi.
Tenderin ja veturin liitoskohdassa kourut muuttuvat putkiksi, jotka johtavat tulipesään. Hiili päätyy tulipesän suulla olevalle levylle, jolta se levitetään pesään höyrysuihkujen avulla. Tulipesän arina on liikuteltava.
Stokerilla varustettujen veturien tulipesä oli yleensä niin pitkä, ettei sen hoito onnistunut lapiotyönä; jos ruuvit katkesivat eikä voinut korjata linjalla, käsilämmitys onnistui vaivoin kahden miehen voimin. Tämän havaitseminen teki heti lopun ajatuksesta poistaa stokerit; ajatuksen lähtökohta oli se, että stokeria käyttävän lämmittäjän ammattitaito katoaisi.
Toiminta

Stokerilla varustettu veturi saa alkuhöyrynsä tavallisesti tallikattilasta; aluksi höyryä syötettiin vain stokerin omaan höyrykoneeseen. Kun ruuvit alkoivat pyöriä, hiili alkoi niiden voimasta työntyä eteenpäin aina syöttölevylle asti. Arinoille oli jo ajoissa tehty viriketuli, jonka oli annettu muodostaa sopiva hiillos. Höyrysuihkujen levittämän hiilen levitessä arinalle se syttyi, koska stokerissa käytettävä hiili oli käytännön syistä varsin pienirakeista. Lämmittäjä sääti stokeria niin että hiiltä tuli käyttöön sopivasti.
Vaikeudet

Stokerissa hankalinta oli se, että käytettävän hiilen piti olla suhteellisen pienirakeista eikä siinä saanut olla joukossa raudankappaleita, koska ne katkaisivat siirtoruuvit. Tämän vaurion havaitsi heti, koska stokerin oma höyrykone ryntäsi ylikierroksille.
Ruuvien korjaus kesken matkan oli eritoten alkuaikoina varsin tavallista. Jos se ei onnistunut, veturi pääsi yleensä seuraavalle varikolle käyttämällä kahta lämmittäjää, mihin turvauduttiin vain ääritilassa.
Stokerilla varustettuja vetureita

Suomessa ainoa stokerilla varustettu veturimalli oli yhdysvaltalainen Tr2 ("Truman") -veturi. Niitä ostettiin sodan jälkeen tarjoushinnalla. Veturi numero 1319 on Suomen Rautatiemuseossa.
Venäläiset suosivat stokeria vetureissaan, koska näin veturit saattoivat olla paljon suurempia. Malliesimerkki on FD ("Feliks Dzeržinski") ja L ("Joutsen") -veturimallit. L-veturia oli Suomessa yksi kappale Haapamäen höyryveturipuistossa, mutta veturin stokeri oli vaihdettu öljypolttimeen jo työaikana. Veturin lahjoitti Jyväskylän ystävyyskaupunki Jaroslavl 1980-luvulla. Se romutettiin 2024.