Viljankuivaamo
Kuivureiden historiaa

Aikaisemmin vilja kuivattiin lyhteinä riihessä, jota lämmitettiin kiukaalla tai savu-uunilla. Viljan puinti tapahtui lattialla varstoilla lyömällä tai jaloin polkemalla. Tämä tehtiin ihmistyönä. Työ oli raskasta ja vei paljon aikaa, usein se jatkui pitkälle talveen. Viljan säilyvyys ja itävyys olivat kuitenkin hyvät.
Muutamin paikoin riihiä muutettiin kuivaushuoneiksi, kun luonnollisella vedolla toimivat kuivauslaitteet yleistyivät. Katossa oli ripustettuna ns. kuivauspattereita eli vakkeja, joihin vilja valutettiin kapeista aukoista pattereiden yläpuolelta. Patterit olivat varustettuna vinoilla säleseinillä, joiden kautta ilma pääsi kulkemaan viljan läpi. Raikasta ilmaa tuli uunin vierestä ja lämmettyään se kulki viljan läpi poistokanavaan ja rakennuksen katolta ulos. Uuni lämmitettiin tavallisesti päivällä ja vilja jätettiin yöksi pattereihin kuivumaan. Aamulla kuivunut vilja valutettiin kuivaushuoneen lattialle avaamalla pattereiden pohjat. Lattialta vilja säkitettiin.
Yleensä viljankuivaus jatkui läpi koko puintiajan. Joskus viljaa jouduttiin sen kosteuden takia kuivaamaan jopa kaksi vuorokautta. Jyvien kosteus todettiin puraisemalla tai veitsellä katkaisemalla.
Seuraavaksi kuivaushuone muuttui eräänlaiseksi kuivauskaapiksi.
Tiiviissä lämmönpitävässä kaapissa oli säleseinäiset viljapatterit ja kaappi oli sijoitettu kuivaushuoneen päällä olevaan aukkoon. Lämmin ilma nousi kuivaushuoneesta kuivauskaappiin ja kulkeutui viljan läpi poistohormiin ja edelleen ulos.
Kaappikuivurit yleistyivät 1930-luvulla ja niitä käytettiin 1950-luvulle asti.
1930-luvun loppupuolella kehitettiin koneellinen kuivuri, joka oli nykyisten kuivureiden perusmuoto. Kuivaussiilo rakennettiin päällekkäin kasattavista puisista laatikoista, joiden läpi kulki ristikkäisiä peltikanavia lämmintä kuivausilmaa ja kosteata poistoilmaa varten. Siilon yhdellä sivulla oli täyttösuppilo, josta lähtevällä elevaattorilla siilo täytettiin. Siilon pohjassa oli koneellinen purkain, joka tyhjensi siilon säkityselevaattoriin. Säkityselevaattorista vilja voitiin ohjata uudelleen täyttösuppiloon, jolloin täyttöelevaattorilla voitiin kierrättää viljaa.
Lämmönlähteenä toimi muurattu ilmaputkiuuni. Tulipesän päällä oli ns. tuubiputket, joiden kautta ulkoa imetty ilma painettiin lietsolla kuivaussiiloon. Lietsosta johti erillinen pienempi putki säkityselevaattoriin. Tällä vilja jäähdytettiin kuivuria tyhjennettäessä. Polttoaineena käytettiin puuta. Ylipaineen vuoksi ei pitänyt olla palovaaraa, mutta monet kuivurit paloivat silti.
Pienemmillä tiloilla oli yleisesti käytössä laatikkokuivureista kehitettyjä lavakuivureita, joita valmistettiin paljon 1950- 60-luvuilla. Ns. säkkikuivureita käytettiin myös. Näissä lämmin ilma ohjattiin säkeissä olevan viljan läpi. Vuonna 1950 tehdyn maataloustiedustelun mukaan tiloilla oli käytössä yhteensä noin 25 000 kaappikuivuria ja noin 840 koneellista kuivuria.
1950-luvun loppupuolella alkoi Suomessakin kylmä- ja lämminilmakuivureiden kehitys, joka on johtanut nykyisiin lähes täysin automatisoituihin ja monipuolisiin tehokuivureihin.
Viljankuivaamon esiaste on riihi. Kuvassa uudempi lautarakenteinen riihi, jonne vilja kannettiin säkeissä yläkautta ja kuivaamisen jälkeen poistettiin alakautta.