stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Okratoksiinit

Okratoksiini A:n rakenne
Okratoksiini on Aspergillus ochraceus -sienen tuottama homemyrkky, joka osoitettiin myrkylliseksi vuonna 1957. Okratoksiinin tiedetään tappaneen muutamassa päivässä sikoja, joita on ruokittu saastuneella rehulla. Okratoksiinin vaikutukset ovat tällöin kohdistuneet munuaisiin ja maksaan.
Okratoksiinien epäillään aiheuttavan syöpää.
Eri okratoksiineja

Okratoksiini A (C20H18ClNO6) CAS-numero 303-47-9
Okratoksiini B (C20H19NO6) CAS-numero 4825-86-9
Okratoksiini C (C22H22ClNO6) CAS-numero 4865-85-4
Okratoksiini TA (C20H18ClNO7) CAS-numero 53011-67-9
Aiheesta muualla

Terveysportti: Okratoksiini
Detailed information about mycotoxins (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Georg Thieme Verlag KG: Ochratoxine (saksaksi)
PubChem: Ochratoxin TA (englanniksi)
C. G. Jung

| Carl Gustav Jung |
| --- | --- |
 C. G. Jung
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1875 Kesswil, Thurgau, Sveitsi
Kuollut: 6. kesäkuuta 1961 (85 vuotta) Küsnacht, Zürichin kantoni, Sveitsi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Baselin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Eugen Bleuler, Sigmund Freud
Instituutti:  Zürichin yliopiston psykiatrian klinikka
Tutkimusalue:  psykiatria, psykoterapia, psykologia, analyyttinen psykologia
 Nimikirjoitus
Carl Gustav Jung (26. heinäkuuta 1875 Kesswil, Thurgau, Sveitsi – 6. kesäkuuta 1961 Küsnacht, Zürichin kantoni, Sveitsi), usein lyhyesti C. G. Jung, oli sveitsiläinen psykiatri ja analyyttisen psykologian perustaja. Hänen lähestymistapansa psykologiaan on vaikuttanut paljon syvyyspsykologian alueella ja vastakulttuuriseen liikkeeseen ympäri maailman.
Jung aloitti työuransa Zürichin yliopiston psykiatrian klinikalla vuonna 1900 ja teki potilastyön ohella useita vuosia kokeellista työtä sana-assosiaatioiden kanssa. Assosiaatiokokeissa hän keskittyi erityisesti niihin häiriöihin, joita muut tutkijat vähättelivät virheinä. Koetulokset johtivat teoriaan tiedostamattomasta ja sen järjestysrakenteista, psyyken komplekseista.
Jungia pidetään ensimmäisenä modernina psykologina, jonka mukaan ihmisen psyyke on luontaisesti hengellinen ja tutkittavissa pintaa syvemmältä. Hän painotti psyyken ymmärtämistä tutkimalla unien, taiteen, mytologian, uskonnon ja filosofian maailmoja. Vaikka hän oli teoreettinen psykiatri ja kliinikko, jolla oli praktiikka, hän kulutti suuren osan ajastaan tutkimalla muita aiheita, muun muassa itäistä ja läntistä filosofiaa, uskontoja, alkemiaa, astrologiaa, kirjallisuutta ja muuta taidetta. Hänen huomattavimmat ajatuksensa koskevat psykologisia komplekseja, individuaatiota, arkkityyppejä, kollektiivista alitajuntaa sekä synkronisiteettia.
Ura

Jung väitteli tohtoriksi vuonna 1902 aiheella psykologiaan ja patologiaan liittyvät niin sanotut okkulttiset ilmiöt (Zur Psychologie und Pathologie sogenannter okkulter Phänomene, suom. Yliluonnollisen psykologiaa).
Yhteistyö Freudin kanssa

Psykoanalyyttisen koulukunnan perustaja Sigmund Freud oli myös kiinnostunut tiedostumattoman teorian saamasta kokeellisesta tuesta, ja Freudin ja Jungin välille syntyi työtoveruus vuodesta 1907. Jung koki kuitenkin Freudin teoriat liian ahtaiksi; etenkään seksuaaliteoria ei voinut Jungin mielestä yksin selittää ihmisen psyykkistä energiaa. Vuonna 1913 Freud tekikin Jungiin välirikon (joskin siihen oli muitakin syitä, kuten se, miten Jung oli kohdellut potilastaan, myöhemmin psykoanalyytikkoa, Sabina Spielreinia). Tällöin Jung julkaisi teoksen Wandlungen und Symbole der Libido (myöh. Symbole der Wandlung; suom. Muutoksen symbolit), joka tutkii skitsofrenian alkuastetta ja kokoaa yhteen runsaasti aineistoa mytologioista ja antropologiasta valaisemaan sairauden kehitystä.
Työ ja teoriat

Jung kehitteli teoriaa tiedostamattomasta pitkään ja erotteli useita alueita ja rakenteita, tunnetuimpina henkilökohtainen ja kollektiivinen, eli yliyksilöllinen tiedostamaton, ja viimeksi mainitun erikokoisia rakenteita joita Jung kutsui arkkityypeiksi. Jung kehitteli myös käsityksiä elämänkaaresta, individuaatiosta eli yksilöksi tulemisesta ja psykologisista tyypeistä. Jungin psykologia liitetään usein hänen tutkimiinsa alueisiin: uniin, myytteihin, satuihin, alkemiaan, uskontoihin.
Jung työskenteli muun muassa mielisairaalan lääkärinviroissa, Zürichissä lääketieteellisen psykologian professorina, potilastyössä omalla vastaanotollaan (Jungin on laskettu työskennelleen noin 70 000 unen kanssa), psykiatrian ja psykoterapian järjestöissä ja tehden silloin tällöin luentomatkoja ulkomaille tai tutkimusmatkoja alkuperäiskansojen kulttuureihin.
Jung mielletään aikuis- ja vanhuusiän kehityksen tutkijana, siinä missä Freudin katsotaan painottavan lapsuusiän kehityksen merkitystä.
Jungin tutkimukset ja teoriat ovat taustoina muun muassa arkikieleen siirtyneissä sanoissa introvertti, ekstrovertti, kompleksi psyykeenosana, arkkityyppi sekä synkronisiteetti. Hänen psykologista typologiaansa käytetään yleisesti perusosana psykologisissa persoonallisuustesteissä. Jungin tutkimukset ovat vaikuttaneet niin kutsutun valheenpaljastuskoneen kehittelyyn ja elokuvateollisuuden käsikirjoituksissa on nojauduttu jungilaiseen näkemykseen sankarimyyttien rakenteista.
Jung tutki koko elämänsä ajan myös itämaisia uskontoja ja muun muassa hänen kundalini-joogaa käsitellyttä luentoaan Zürichin psykologikerholla 1932 pidetään merkkipylväänä itämaisen kundalini-käsitteen syvemmälle ymmärtämiselle länsimaissa.kenen mukaan?
Jungin arkkityypit

Arkkityyppi on yleistynyt henkilön perusmalli, joka on levinnyt laajalle: kaikkien tunnistama symbolinen persoona. Psykologiassa erityisesti arkkityypillä tarkoitetaan henkilömallia, persoonallisuutta tai tietynlaista käyttäytymistä. Esimerkiksi ”äiti-hahmoa” voidaan pitää arkkityyppinä ja se voidaan tunnistaa useissa oikeissa henkilöissä. Arkkityyppejä on esiintynyt Jungin mukaan kansantaruissa, kirjallisuudessa ja taiteessa jo tuhansien vuosien ajan.
Jung hahmotteli viisi pääarkkityyppiä jotka kuuluivat eritoten individuaatioprosessin vaiheisiin:
Varjo (Schatten) minän vastakohta, sisältää asioita, joita henkilö ei tunnista itseensä kuuluviksi, vaikka ne tosiasiassa hänen persoonaansa kuuluvatkin
Persoona, kompromissi Minän ja vallitsevan ulkomaailman välillä, tapa jolla suojaamme Minäämme
Anima, feminiininen kuva miehen psyykessä
Animus, maskuliininen kuva naisen psyykessä
Itse (Selbst) kokonaispsyyken, myös tiedostamattoman ydin, itseys
Tavallisimpia muita arkkityyppejä ovat:
Lapsi
Sankari
Suuri äiti
Vanha viisas mies
Kujeilija
Nykykirjallisuudessa viekas Kujeilija on vakiintunut arkkityypin rooli; jossain tapauksissa Kujeilijaa saatetaan käyttää jopa vain täytehahmona. Hyviä esimerkkejä ovat muun muassa Loki (viikinkijumala), Peter Pan ja Väiski Vemmelsääri. Kujeilijaa pidetään oveluuden ja petollisuuden perikuvana, joka nokkeluudellaan suorittaa eteensä asetetut haasteet ja tehtävät. Kujeilija on monikulttuurinen ja kestävä arkkityyppi.
Jungin arkkityypit > Arkkityypit ja uskonto

C. G. Jungin mukaan järjen korostuminen tieteellisen ajattelun myötä on johtanut ihmisen vieraantumiseen tiedostamattomista psyyken prosesseista. Tämä on johtanut ihmisen itsetuntemuksen kapenemiseen ja ilmenee hänen mukaansa muun muassa neurooseina ja yhteisöllisinä harhakuvitelmina. Jungin mukaan järkiperäisen todellisuuskäsityksen taistelu myyttejä ja rituaaleja vastaan on johtanut siihen, ettei ihminen pysty saamaan yhteyttä tiedostamattomiin arkkityyppeihinsä ja on vaarassa jäädä kokonaan niiden uhriksi. Tältä voidaan hänen mukaansa välttyä vain tulemalla tietoiseksi tiedostamattomien prosessien toiminnasta myyttien tai rituaalien avulla.
Jungin mukaan tiede ei voi korvata eikä selittää myyttiä, sillä arkkityypit eivät ole ihmisen tietoisuuden keksintöjä, vaan numeenisia, tiedostamattomia ja apriorisia psyyken rakenteita, joilla on tietoisuudesta riippumaton psyykkinen energiansa. Myyttiä voidaankin hänen mukaansa kuvata jumalallisen elämän itsenäiseksi ilmenemiseksi meissä. Jungin mukaan järkiperäisen tiedon yksipuolisuus etäännyttää myyttisestä maailmasta ja riistää ihmiseltä hänen ”tuonpuoleisuutensa” tai toisenlaisuutensa ja kokemuksen elämän merkityksellisyydestä.
Jungin uskontoteoriaa ovat arvostelleet esimerkiksi muuten uskontoon myönteisesti suhtautuvat Martin Buber ja Walter Arnold Kaufmann. Buber syyttää Jungin individuaation ihannetta ”gnostilaiseksi” solipsismiksi, jossa ihmisen koko maailma kavennetaan psykologisiksi ilmiöiksi. Kaufmann pitää jungilaista psykologiaa dogmaattisena mielikuvituksen tuotteena, joka syntyi Jungin omista psyykkisistä ongelmista ja Freudia kohtaan tunnetusta katkeruudesta. Kaufmann osoittaa Freudin ja Jungin kirjeenvaihdon avulla Jungin antaneen vääristellyn kuvauksen hänen ja Freudin välirikosta (jonka syyksi Jung esitti Freudin dogmaattisen kiinnittymisen seksuaaliteoriaan).
Myöhempi elämä

Ensimmäisen maailmansodan aikana Jung alkoi harrastaa maailmanmatkoja. Hän rahoitti matkansa vaimoltaan perityllä omaisuudella, psykiatrin palkoillaan ja kirjamyynnin tuloilla. Jung vieraili Afrikassa, Meksikossa ja Brittiläisessä Keniassa 1920-luvulla.
Vuonna 1938 Jung piti luentoja Yalen yliopistossa psykologiasta ja uskonnosta. Samoihin aikoihin hän vieraili Brittiläisessä Intiassa ja siellä kiinnostui hindulaisesta ajattelusta.
Vuonna 1903 Jung meni naimisiin rikkaasta sveitsiläisperheestä kotoisin olevan Emma Rauschebachin kanssa. He saivat viisi lasta: Agathe, Gret, Franz, Marianne ja Helene. Avioliitto päättyi Emman kuolemaan vuonna 1955.
Jung kuoli vuonna 1961 sairasteltuaan jonkin aikaa.
Tuotanto

Jungin ja analyyttisen psykologian teoksia on suomennettu vajaa kymmenkunta. Jungin muistelmat kirjoitti hänen oppilaansa Aniela Jaffé hänen kanssaan käymiensä keskustelujen perusteella. Teos Unia, ajatuksia, muistikuvia julkaistiin 1961. Symbolit: piilotajunnan kieli (1964) on yleisesitys Jungin ajattelusta. Jung kirjoitti teoksen ensimmäisen luvun.
Jung-instituutti

Jungin analyyttinen psykologia laajeni, kun oppilaita ja seuraajia varten perustettiin 1948 ensimmäinen C. G. Jung -instituutti Zürichiin. Instituutti siirrettiin läheiseen Küsnachtiin vuonna 1979. Nykyään koulutusyhteisöjä ja -instituutteja on ympäri maailmaa: Keski-Eurooppa, Yhdysvallat, Brasilia, Israel ja Japani ovat voimakkaimmin edustettuina. Kansainvälisen ammattiliiton IAAP:n jäsenistössä jungilaisia psykoterapeutteja (analyyttinen psykologi) on luultavasti kaikkiaan noin kolmetuhatta (2005). Alan säännöllisistä tutkimusjulkaisuista tunnetuimmat ovat Journal of Analytical Psychology, (JAP) Lontoo, ja Analytische Psychologie, (AP) Basel.
Suomennettuja teoksia

Nykyhetki ja tulevaisuus.  ((Gegenwart und Zukunft, 1957.) Suomentanut Kaj Kauhanen)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1960.
Piilotajunnan psykologiaa.  ((Über die Psychologie des Unbewussten, 1943.) Suomentanut Erkki Rutanen)  Helsinki:  Tammi, 1966.
Job saa vastauksen.  ((Antwort auf Hiob, 1952.) Suomentanut Sinikka Kallio)  Helsinki:  Otava, 1974.  ISBN 951-1-01534-6
Unia, ajatuksia, muistikuvia.  (Erinnerungen, Träume, Gedanken, 1961.) Muistiin merkinnyt ja toimittanut Aniela Jaffé. Suomentanut Mirja Rutanen. Laatukirjat. 6. painos (1. painos 1985)  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-16194-2
Yliluonnollisen psykologiaa.  ((Zur Psychologie und Pathologie sogenannter okkulter Phänomene: Eine psychiatrische Studie, 1902.) Suomentanut Jukka Pajukangas. Logos)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-2901-1
Kohti totuutta: Poleemisia esseitä.  ((Das C. G. Jung Lesebuch, 1990.) Valikoinut Franz Alt. Suomentanut Mirja Rutanen)  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17245-6
Jung, Carl G. & Franz, M.-L. von ym.: Symbolit: Piilotajunnan kieli.  ((Man and His Symbols, 1964.) Suomentanut Mirja Rutanen)  Helsinki:  Otava, 1991 (4. painos 2003).  ISBN 951-1-11427-1
Kärsimyksestä.  (Koonnut Franz Alt. Suomentanut Maarit Arppo)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1998.  ISBN 951-0-22367-0
Lentävät lautaset – aikamme myytti.  (Suomentanut Lena Talvio. Alkusanat Jaakko Närvä)  Oulu:  Anomalia kustannus, 2022.  ISBN 978-952-69901-6-3
Kalojen aika: Tutkielmia itseyden symboliikasta. Oulu: Anomalia Kustannus, 2025 [tulossa]. ISBN 978-952-65115-2-8
Kirjallisuutta

Bennet, E. A.: Mitä Jung todella sanoi.  ((What Jung Really Said, 1966.) Suomentanut Erkki Rutanen)  Porvoo & Helsinki:  WSOY, 1968.
Rauhala, Lauri: C. G. Jung: Hänen keskeiset teoreettiset ja psykoterapeuttiset käsityksensä sekä niiden tämänhetkinen arviointi.  Turku:  Turun yliopisto, psykiatrian klinikka, 1972.
Jacobi, Jolande: The Psychology of C. G. Jung.  (Die Psychologie von C. G. Jung, 1971.)  New Haven, Connecticut:  Yale University Press, 1973.  (englanniksi)
Wilson, Colin: Piilotajunnan valtias C. G. Jung.  ((Lord of the Underworld: Jung and the Twentieth Century, 1984.) Suomentanut Matti Kannosto)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1984.  ISBN 951-26-2651-9
Frey-Rohn, Liliane: From Freud to Jung: A Comparative Study of the Psychology of the Unconscious.  Boston, Massachusetts:  Shambala, 1990.  (englanniksi)
Noschis, Kaj: Carl Gustav Jung: Elämä ja psykologia.  ((Carl Gustav Jung: Vie et psychologie, 2004.) Suomentanut Aino Rajala)  Jyväskylä:  Kampus kustannus, 2012.  ISBN 978-951-9113-84-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta C. G. Jung Wikimedia Commonsissa
Yksilöllisyyden profeetta C. G. Jung. Ylen Elävä arkisto.
Pietikäinen, Petteri: Also sprach Siegfried – C.G. Jungin alitajunnan mytologiaa (Arkistoitu – Internet Archive). Skeptikko 3/1998.
Pietikäinen, Petteri: Alitajunta ja evoluutio – huomioita syvyyspsykologian biologisista lähtökohdista (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 7/1998.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Ryhmäkuva Clarkin yliopiston edustalla 1909. Edessä: Sigmund Freud, G. Stanley Hall, Jung. Takana: Abraham A. Brill, Ernest Jones, Sándor Ferenczi.
Jung noin vuonna 1935.
Perttu Näsänen

Perttu Näsänen (24. lokakuuta 1940 Helsinki – 22. joulukuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Näsänen oli suomalaisen konstruktivismin näkyvimpiä hahmoja, mutta hän oli myös graafikko, kriitikko ja taidekirjoittaja sekä aktiivinen toimija taiteilijajärjestöissä.
Taiteellinen toiminta

Perttu Näsänen opiskeli Vapaassa taidekoulussa 1959–1960 ja Taideteollisessa oppilaitoksessa 1960–1964. Taideteollisessa oppilaitoksessa, myöhemmässä Taideteollisessa korkeakoulussa hän toimi myös opettajana 1972–1974. Näsäselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1996.
Näsänen debytoi Nuorten näyttelyssä vuonna 1966. Hän osallistui lukuisiin suomalaisiin yhteisnäyttelyihin 1960-luvulta 1980-luvulle sekä suomalaisen taiteen esittelyihin ulkomailla (esim. Italia 1968, Saksa 1969, Tšekkoslovakia 1979) ja kansainvälisiin näyttelyihin Suomessa (esim. Pohjoismainen nuorisobiennale 1968, kansainvälinen realistisen taiteen näyttely Realisti 78) ja ulkomailla (esim. Sao Paulon biennale 1969, Pariisin biennale 1971). Näsäsen teoksia on 1990-luvulta alkaen ollut esillä useissa retrospektiivisissä näyttelyissä (esim. Pohjolan 60-luku Reykjavikissa 1990, Harkonmäki-kokoelman 1970- ja 1980-luvun taiteen esittely 1991, suomalaisen 1960–1970-luvun taiteen esittely Hämeenlinnan taidemuseossa 2018).
Näsänen sai vuonna 1988 tunnustuspalkinnon ehdotuksestaan teokseksi presidentin virka-asunnon Mäntyniemen sisääntuloaulaan. Näsäsen teoksia on Kansallisgallerian kokoelmissa ja useissa suomalaisissa museokokoelmissa (esimerkiksi Helsingin, Turun ja Hämeenlinnan taidemuseot, Amos Andersonin taidemuseo, Kuntsin modernin taiteen museo).
Konstruktivismi

Näsäsen työt asettuivat 60-luvulla osaksi puhtaisiin väreihin ja selkeään muotoon nojaavaa konstruktivismia. Näsäsen konstruktivismi oli vähäeleistä ja analyyttista muutamien peruselementtien muuntelua, jolla oli yhtymäkohtia op-taiteeseen ja kineettiseen taiteeseen.Hänen töitään oli esillä vuonna 1970 Suomen taideakatemian kiertonäyttelyssä ”Kineettisiä kuvia” (1970) ja kokeilevan taiteen Dimensio-ryhmän ensimmäisessä näyttelyssä vuonna 1972.
Näsäsen varhempaa tuotantoa on luonnehdittu ”kineettiseksi konkretismiksi”. Toistamalla muunnellen samaa geometrista peruskuviota Näsänen loi akryylimaalauksiensa pintaan illuusion liikkeestä. Peruskuvioita olivat mustavalkoiset ”kinetikut”, siksak-kuviot ja sisäkkäisistä ympyröistä koostuva ”pingpong”-kuvio. Näsäsen ensi kertaa vuonna 1967 esittämästä siksak-teoksesta kehittyi ”systemaattinen sarja, jossa eri teosten näköelementtien koko ja luku sekä parivärit (usein vastakkaisvärit) vaihtelivat, kun taas neliöelementin ohutpaksu siksak-muoto pysyi vakiona kuitenkin vaihdellen suorakulmaisesti paikkaa puolelta toiselle ja luoden teoksiin sähäkän liikkeen.”
Leena Ahtola-Moorhouse kirjoittaa Perttu Näsäsestä:
”Näsäsen yksinkertaistavissa kuvallisissa toteutuksissa kuultavat mm. kineettinen kovareuna, minimaalinen taide, Pop-taiteesta sovellettu sarjallisuus ja ehkä juuri Vasarelyltä opittu yksinkertaisten kontrastivärien vastakkaisuus.”
Sarjallisuus oli osa 60-luvun konkretismiin liittyvää pyrkimystä häivyttää nimetyn taiteilijan osuus ja viedä taide osaksi arkea. Monistetusta taideteoksesta, multippelista haaveiltiin keinoa poistaa kynnys kansan ja taiteen väliltä. Perttu Näsänen kirjoitti Näkökulma 68 -näyttelyn esitteessä:
”Taulua arvostetaan käsintehtynä, ainutkertaisena keräilykohteena. Keräilyesineen merkityksen ”tuhoamiseksi” olisi ryhdyttävä tekemään suuria sarjoja, monistamaan tiettyä ideaa, joka näin tulisi mahdollisimman monien omaksi.”
Teoksia

Sik sak, 1958-1976. (Valtion taideteostoimikunnan kokoelma)
Siksak 25, 1968 (Nykytaiteen museo Kiasma)
Siksak nro 6, 1968 (Lahden visuaalisten taiteiden museo Malva)
Realismi

Näsäsen myöhempää tuotantoa, 1970-luvun lopun ja 1980-luvun alun tummasävyisiä arkkitehtonisista aineksista koostuvia tehdas- ja kaupunkikuvia on luonnehdittu ”modernistiseksi konstruktivismiksi”, joka ”suorakulmioiden ja diagonaalien rytmisillä ja tilallisilla jännitteillä viittaa todellisuuteen, nähtyyn, koettuun ja elettyyn maisemaan”. Töissä on nähty myös kytkentöjä kubismiin – etenkin Fernand Légerin perinteeseen – ja futurismiin.
Näsäsen myöhempi tuotanto asettuu osaksi 1970-luvun kuvataiteessa vahvan aseman saanutta yhteiskunnallista realismia. Realismin ja modernismin välinen suhde oli 1970-luvun taidekeskustelun keskeisiä aiheita. Näsänen osallistui keskusteluun Taide- ja Kulttuurivihkot-lehdissä julkaistuissa kirjoituksissa, joissa hän kartoitti realismin historiallista kehitystä ja puolusti realismia luovana metodina ja ahtaan esittävyyden normin ylittävänä taidemuotona.
Kuvataiteen rajapintoja

Suomessa 1960-luvulla yleistynyt silkkipainotekniikka (serigrafia) antoi mahdollisuuden taiteen tekemiseen sarjatuotantona. Konkreettisena eleenä taiteen viemiseksi arkeen Perttu Näsänen, Jorma Hautala ja Kari Juhani Tolonen kiinnittivät vuonna 1967 Jyväskylän kesän yhteydessä omia serigrafioitaan eri puolille kaupunkia näyttelyjulisteiden joukkoon.
Korkeakulttuurisen taiteen aseman horjuttamiseen liittyi myös Helsingin taidehallissa vuonna 1971 pidetty Pahvisti-näyttely, jonka työryhmään Näsänen kuului yhdessä neljän muun kuvataiteilijan kanssa. Ryhmä kritisoi ja ironisoi julkisia monumentteja esittämällä niiden vastapainoksi tilapäisiä, helposti liikuteltavia pahvimoduleista koottavia veistoksia. Pahvirakennelmien on nähty osoittavan, kuinka lähelle toisiaan arkkitehtuuri ja kuvanveisto voivat tulla, mutta myös ilmentävän sarjallisuuden ideaa.
Näsäsen on nähty vaikuttaneen myös mediataiteen avantgardessa. Vuonna 1969 tuotettu Jorma Hautalan ja Perttu Näsäsen agit prop -henkinen multimediaesitys ”Imperiumin nousu ja tuho I” hyödynsi live-esiintyjiä ja neljällä projektorilla valtavalle valkokankaalle heijastettuja diakuvia. Diamultivisiosta vastasi Perttu Näsänen ja tekstistä Marja-Leena Mikkola ja Jyrki Näsänen. Pariisin biennalessa vuonna 1971 Jorma Hautala ja Perttu Näsänen esittivät yhteisen multimediatyön ”I am a system”, joka valotti ylikansallisten yhtiöiden roolia kansainvälisissä kriiseissä. Multimediatyöt asettuvat osaksi 1960-luvun lopun kantaa ottavaa taidetta, jossa taiteilijat kommentoivat maailman tapahtumia töidensä kautta.
Taidegrafiikan rajamaastoon sijoittuvan uuden tekniikan mahdollisuudet olivat aiheena Heta Norroksen, Perttu Näsäsen ja Jarmo Sarlinin yhteisnäyttelyssä Elektrografiaa vuonna 1986: näyttely koostui valokopiokoneella tuotetuista teoksista.
Taidepoliittinen toiminta

Perttu Näsäsellä oli luottamustehtäviä Suomen Taiteilijaseurassa, Helsingin Taiteilijaseurassa (puheenjohtaja 1973–76) ja Taidemaalariliitossa. Suomen taiteilijaseuran toimintaan hän osallistui 2000-luvulla Kuvataiteilijain huoltosäätiön puheenjohtajana ja Taide-lehteä julkaisevan Kustannus Oy Taiteen hallituksen puheenjohtajana (2002-2008). Näsänen vaikutti myös kirjailija- ja taiteilijayhdistys Kiilassa ja Kulttuurityöntekijäin liitossa.
Näsänen kuului 1970-luvun keskeisiin taidepoliittisiin vaikuttajiin. Helsingin taiteilijaseurassa hän osallistui taidepoliittisen toimintasuunnitelman laatimiseen vuonna 1972. Lehtikirjoituksissaan hän käsitteli kuvataiteilijoiden roolia yhteiskunnallisessa muutoksessa, kuvataiteen ammattikoulutusta ja kuvataiteilijoiden toimeentulon kysymyksiä. Yhä avoimessa taiteilijapalkkakysymyksessä Näsänen peräänkuulutti taiteen ”tukemisen” sijaan taiteen ”rahoittamista” rinnastaen taiteen koululaitokseen:
”Eihän peruskoulun opettajiakaan tueta. Ei koululaitosta yhteiskunnan toimesta tueta vaan sitä rahoitetaan. Myös taidetta on rahoitettava. […] taiteilijalle on maksettava siitä, että hän tuottaa taiteellisia ideoita, henkisiä arvoja.”
Näsänen oli keskeisiä toimijoita Helsingin taiteilijaseurassa virinneen ateljeetalohankkeen toteuttamisessa. Helsingin ateljeetalosäätiön hallinnoimaan Myllypuron taiteilijakylään rakennettiin työ- ja asuintiloja kuvataiteilijoille. Näsänen perheineen oli vuonna 1974 käyttöön vihityn taiteilijakylän ensimmäisiä asukkaita.
Perttu Näsänen oli naimisissa kuvataiteilija Hertta Helander-Näsäsen kanssa, ja videotaiteilija Elena Näsänen on heidän tyttärensä. Kuvanveistäjä Johanna Rytkölä on Perttu Näsäsen sisar. Heidän isänsä oli professori Reino Näsänen.
Kirjallisuutta

Ahtola-Moorhouse, Leena: Kokeilevat konkretistit ja kineetikot 60-luvun virrassa. Teoksessa: Kokeileva 60-luku. Helsinki: Suomen Taideakatemia, 1980, s. 28-30.
Lammi, Tom: Tehtaan jyly ammensi futurismista. Kulttuurivihkot 2017 (Arkistoitu – Internet Archive), 1, 45. vsk, s. 30–33.
Aiheesta muualla

Näsänen, Perttu. Suomalaisen kuvataiteen bibliografia, taiteilijat.
Perttu Näsänen Kansallisgallerian kokoelmissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland