stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen perustuslaki
Rakenne > 10 luku – Laillisuusvalvonta

Perustuslain kymmenenteen lukuun on otettu perustuslain etusijaa sekä lakia alemmanasteisten säädösten perustuslain- ja lainmukaisuuden valvontaa koskevat säännökset. Oikeuskanslerin ja eduskunnan oikeusasiamiehen laillisuusvalvontatehtävästä säädetään niin ikään tässä yhteydessä. Myös aikaisemmin pääasiassa ministerivastuulakiin sisältyneet säännökset ministerivastuuasian vireillepanosta ja käsittelystä on otettu sisällöltään uudistettuina tähän lukuun.
Perustuslain etusija (106 §) merkitsee, että tuomioistuimilla on mahdollisuus jättää tavallisen lain säännös yksittäisessä tapauksessa soveltamatta, jos sen soveltaminen olisi ilmeisessä ristiriidassa perustuslain kanssa. Tämä ns. ilmeisyysvaatimus rajoittaa merkittävästi etusijapykälän soveltamista, ja käytännössä sen soveltaminen onkin jäänyt harvinaiseksi. Vaikka tuomioistuin voi antaa etusijan perustuslain säännökselle, tuomioistuimilla ei ole kuitenkaan negatiivista lainsäädäntövaltaa eli oikeutta kumota lakia.[lähde? ]
Perustuslain kanssa ristiriidassa olevia asetuksia tai alemmanasteisia säädöksiä ei saa soveltaa tuomioistuimessa tai muussa viranomaisessa (107 §).
Rakenne > 11 luku – Hallinnon järjestäminen ja itsehallinto

Perustuslain yhdestoista luku sisältää säännökset valtion hallinnon järjestämisen perusteista sekä tarpeellisin osin itsehallintoyhdyskunnista. Myös säännökset virkojen kelpoisuusvaatimuksista ja nimitysperusteista sekä virkaan nimittämisestä otettaisiin tähän yhteyteen.
Rakenne > 12 luku – Maanpuolustus

Perustuslain kahdestoista luku sisältää sääntelyn puolustuslaitoksen perusteista. Kaikille kansalaisille säädetään velvollisuus osallistua isänmaan puolustukseen, mutta samalla todetaan, että oikeudesta kieltäytyä aseellisesta maanpuolustuksesta säädetään tavallisella lailla. Lisäksi tässä luvussa säädetään presidentin tehtävästä puolustusvoimien ylipäällikkönä. Eräissä muissa Euroopan maissa on perustuslaissa varsin laaja poikkeusoloja koskeva säännöstö. Suomessa ei tällaiseen laajaan poikkeussääntelyyn ole kuitenkaan perustuslain tasolla nähty tarvetta eikä perustetta. Poikkeusoloissa perusoikeuksiin tehtäviä rajoituksia koskeva pykälä on sijoitettu perustuslain toiseen lukuun.
Rakenne > 13 luku – Loppusäännökset

Perustuslain viimeinen, kolmastoista luku sisältää tarpeellisen sääntelyn perustuslain voimaantuloa sekä aikaisempien perustuslain tasoisten säädösten kumoamista varten. Perustuslain edellyttämistä siirtymä- ja voimaantulojärjestelyistä säädettiin omalla erillisellä laillaan.
Aiheesta muualla

Suomen perustuslaki (11.6.1999/731) (Arkistoitu – Internet Archive)
Oikeusministeriö – Suomen perustuslaki
Hovioikeus linjaa: Jehovan todistajien vapautus asepalveluksesta syrjii totaalikieltäytyjiä Yle, 2018
Mielenosoitus, yksi tapa käyttää kokoontumisvapautta.
Julkinen terveydenhoito toteuttaa osaltaan yksilöiden oikeutta elämään, ihmisarvoon ja sosiaaliturvaan. Kuvassa sydämen ohitusleikkaus.
Torvisen kansakoululaisia suorittamassa oppivelvollisuuttaan ja nauttimassa sivistyksellisistä oikeuksistaan 1920-luvulla.
Suomen eduskuntatalo.
Siiri Angerkoski

| Siiri Angerkoski |
| --- | --- |
 Siiri Angerkoski 1930-luvun alussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Siiri Saimi Angerkoski
Syntynyt: 21. elokuuta 1902 Oulu, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 28. maaliskuuta 1971 (68 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Kaarlo Angerkoski  (vih. 1933; k. 1939)
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1920–1970
Merkittävät roolit:   Suomisen perhe  Anna Liisa  Pekka ja Pätkä 
Palkinnot
  Parhaan naissivuosan Jussi  1945 Anna Liisa  Parhaan naispääosan Jussi  1971 Aliisa  1958 Pro Finlandia -mitali  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Siiri Saimi Angerkoski (o.s. Palmu, vuoteen 1904 Pelkonen; 21. elokuuta 1902 Oulu – 28. maaliskuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Teatterissa uransa aloittanut Angerkoski työskenteli vuosina 1938–1963 Suomen Filmiteollisuuden kuukausipalkkaisena näyttelijänä. Angerkosken näyttelijänura jatkui hänen kuolemaansa asti. Yhteensä 107 elokuvaroolia tehnyt Angerkoski on kaikkien aikojen työllistetyin suomalainen elokuvanäyttelijä.
Angerkoski oli sivuosien valovoimainen esittäjä, joka muistetaan lukemattomista, usein koomisista rooleistaan kotiapulaisina, vanhoinapiikoina, leskirouvina, vuokraemäntinä ja seurapiirirouvina. Jälkipolville hän on tuttu erityisesti kahdesta pitkäikäisestä elokuvasarjasta: rouva Justiina Puupään roolista kahdessatoista Pekka ja Pätkä -elokuvassa sekä kotiapulainen Hildan roolista kuudessa Suomisen perhe -elokuvassa. Kaksi Jussi-palkintoaan Angerkoski sai kuitenkin vakavista rooleista, sivuroolista Minna Canthin kuvauksessa Anna Liisa (1945) ja pääroolista televisioelokuvassa Aliisa (1970). Hänet palkittiin vuonna 1958 Pro Finlandia -mitalilla.
Angerkoski tunnettiin rempseästä luonteestaan ja huumorintajustaan. Hän kuitenkin koki yksityiselämässään paljon surua, muun muassa puolisonsa Kaarlo Angerkosken varhaisen kuoleman 1939. Angerkosken sopimus SF:n kanssa päättyi 1964. Hän sairastui loppuvuosinaan paksusuolen syöpään ja kuoli 68-vuotiaana maaliskuussa 1971.
Varhaisvaiheet

Siiri Angerkoski syntyi 21. elokuuta 1902 Oulussa hopeaseppä Kustaa Sakarinpoika Palmun (alk. Pelkonen) ja Hanna Juhontytär Johanssonin esikoislapseksi. Hänen vanhempansa olivat avioituneet Haaparannalla 2. helmikuuta. Kustaa Pelkonen oli kotoisin Muhokselta ja Hanna Johansson Iistä. Tuntemattomasta syystä perheen sukunimi vaihdettiin pari vuotta Siirin syntymän jälkeen Pelkosesta Palmuksi.
Palmun perhe vietti sangen liikkuvaa elämää. Siirin nuorempi sisar Iines Ihanelma syntyi Turussa vuonna 1905 ja toinen sisar Irja Inkeri Maariassa 1907. Hanna Palmu joutui vankilaan vuonna 1910, sillä hän teki laittomia abortteja eli oli niin sanottu ”enkelintekijä”. Hän istui tuomionsa Hämeenlinnan naisvankilassa ja vapautui 1916. Vankeuden aikana Kustaa Palmu oli ottanut kumppanikseen toisen naisen, Anna Saarenpään. Hanna Palmu muutti saman tien sisarensa luo Amerikkaan eikä palannut enää kotimaahan. Anna Saarenpäälle ja Kustaa Palmulle syntyi kahdeksan lasta, jotka kaikki saivat äitinsä sukunimen. Kustaa ja Hanna Palmun kolme tytärtä, Siiri, Iines ja Irja jäivät isänsä ja uuden äitipuolensa hoiviin.
Kustaa Palmun perhe muutti vuonna 1915 Varsinais-Suomesta takaisin Ouluun. Siiri Palmu kävi kansakoulun Turussa eikä enää sen jälkeen opiskellut. Sisällissodan jälkeen perhe muutti Poriin. Siiri Palmu liittyi siellä urheiluseura Porin Pyrintöön ja harrasti muun muassa voimistelua ja pikajuoksua.
Alun perin Siirin oli tarkoitus jatkaa isänsä työtä ja ansaita elantonsa hopeaesineiden kiillottajana. Hän oli saanut kisällinpaperit ja Turussa odotti työpaikkakin, mutta näyttelijän ammatti kiinnosti Siiriä kuitenkin enemmän. Porin Työväen Teatterin johtaja Aarre Linnala piti Siiriä synnynnäisenä esiintyjänä nähtyään tämän hassuttelemassa voimistelijatovereilleen. Linnala pyysi Siiriä mukaan näytelmäseurueeseensa. Kustaa Palmu vastusti tyttärensä ura-aikeita ja haki hänet väkisin pois näytelmäharjoituksista. Siiri halusi kuitenkin esiintyä, ja myöhemmin käydessään katsomassa Siirin esityksiä Kustaa Palmu oli tyttärestään ylpeä.
Elokuvaura

Siiri Angerkoski oli vanhan suomalaisen elokuvan suosituimpia naiskoomikoita ja hän teki yli sata elokuvaroolia. Angerkosken vakituisia roolityyppejä olivat rehevät naishahmot. Niihin lukeutui hienostorouvia, vanhojapiikoja ja palvelijattaria, ja varsinkin palvelijan osiin hän leimautui voimakkaasti. Työtahti oli kiivasta, ja Angerkoski muisteli: ”Elokuvia tehtiin kuin liukuhihnalta, hirveällä kiireellä kaiken aikaa.” Hän kuitenkin nautti elokuvatyöstä, etenkin silloin kun tuotannon eteen nähtiin vaivaa.
Elokuvaura > Alku

Siiri Angerkosken elokuvaura alkoi elokuvan Pikku myyjätär Marina syksyllä 1933, jolloin hänen nimensä oli vielä Siiri Palmu. 38 minuuttia kestänyt näytelmällinen mainoselokuva oli Georg Malmsténin ainoa ohjaustyö, ja sen tehtävä oli markkinoida Havin Osakeyhtiön erilaisia hygieniatuotteita. Seuraava valkokangasrooli oli ikäneito elokuvassa Kaikki rakastavat (1935), joka oli ensimmäinen Ansa & Tauno -elokuva. Angerkoskella oli elokuvassa yksi ainoa repliikki: ”Gu’ morron!”.
Yhdessä puolisonsa kanssa Angerkoski esiintyi muun muassa tuhoutuneessa elokuvassa Seikkailu jalkamatkalla (1936) sekä Pohjalaisten vuoden 1936 elokuvaversiossa, jossa hänellä oli teatterin lavoilta tuttu Kaisan rooli. Lehdistöarvioissa hänen suorituksensa sanottiin olleen näyttelijätöiden parhaasta päästä, ja yleisö huomioi ensi kerran hänen puhelahjansa, jotka ”käyvät kuin kaksitahti-moottori”.
Agapetuksen komediassa Asessorin naishuolet (1937) Angerkosken rooli oli merkittävämpi. Siinä hän on amerikansuomalainen Matilda Bybom, eräs asessorin (Aku Korhonen) naishuolien aiheuttaja. Tässä elokuvassa Angerkoski myös laulaa ensimmäisen kerran valkokankaalla, katkelman operettisävelmästä ”Ollaan niin kuin pääskyset”. Vuosien mittaan hän näytteli useissa elokuvissa Aku Korhosen parina, esimerkiksi Täysosumassa (1941); Angerkoski oli sikafarmari, leskirouva Andersson ja Korhonen valehahmossa kauppaneuvos Gyllencrantz.
Elokuvaura > Sota-aika

Angerkoski kuului talvi- ja jatkosotien aikana monien kollegoidensa tavoin viihdytysjoukkoihin. Hän työskenteli sekä elokuvissa että ympäri Suomea kiertävissä ohjelmanumeroissa, joissa viihdytettiin sotilaita. Esimerkiksi Maan Turva -järjestön esityksissä hän näytteli useaan otteeseen, ja mukana olivat myös muun muassa Aku Korhonen, Jalmari Rinne, Aapo Similä ja Tuire Orri. Talvisodan aikana Angerkoski oli mukana kymmenen päivän kiertueella, joka poikkesi muun muassa Piikanotkon korsulla, vain puolentoista kilometrin päässä etulinjalta. Iltamat jatkuivat sotien jälkeenkin, ja Angerkoski nähtiin useasti niissäkin.
Siiri Angerkoskesta tuli sota-aikana naisnäyttelijöiden uusi ”glamour-tyttö” ja palstakuningatar, kun elokuvalehdet kirjoittivat filmitähtien sotaponnistuksista. Rauhan aikana lehdistö ei ollut häntä juuri huomioinut. Angerkoski oli kiertueilla rintamamiesten suosiossa, ja hänet koettiin turvalliseksi äitihahmoksi.
Eräällä jatkosodan aikaisella kiertueella Siiri Angerkoski joutui hengenvaaraan ollessaan uimassa pohjoisessa Kiestingin suunnalla. Neuvostoliittolainen lentokone oli yllättää hänet, mutta lähistöllä valvonut Aku Korhonen ehti varoittaa häntä. Angerkoski ryntäsi maihin ja piiloutui mättäiden suojiin. Talvella 1942 SF-Uutiset kertoi Angerkosken saamasta sormuksesta, joka oli tehty alasammutusta viholliskoneesta. Kannaksella palvelleet suomalaissotilaat olivat antaneet sen hänelle kiitokseksi kiertue-esityksistä. Rukajärvellä pidetyssä asemiesillassa Angerkoski lauloi sotilaille ”Katupoikien laulun”.
Elokuvaura > Rillumarein ja Justiinan vuodet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Siiri sanoi kuuluvansa filmitähteisiin ja että hän on ihan niin päin vaan, kun herrat käskee. | ” |
– Pekka ja Pätkä -elokuvien ohjaaja Armand Lohikoski
Köyhässä laulajassa vuonna 1950 Angerkoski pääsi jälleen hyödyntämään laulajantaitojaan. Vain laulajapoikia -elokuvassa (1951) hänellä oli revyylaulaja Siiri Palmun rooli. Porvoon valtiopäivistä kertovassa elokuvassa Tanssi yli hautojen nähdään hyvä esimerkki Angerkoskesta yläluokkaisen seurapiirirouvan osassa. Satakunnan Kansa arvioi hänen eksyneen roolissa pahanlaatuisiin mauttomuuksiin.
Syksyllä 1951 alkoi suomalaisessa elokuvassa rillumareikausi, jota Valma Kivitie luonnehti myös suomalaisen elokuvan ”mimmiteollisuusvuosiksi”. Siiri Angerkosken kuuluisa osa tällä kaudella oli hyökkäystankkimainen Muhoksen Mimmi lajityypin klassikossa Rovaniemen markkinoilla (1951). Mustalaismimmi Jenny Lindmania hän tulkitsi elokuvissa Muhoksen Mimmi (1952), Lentävä kalakukko (1953) ja Majuri maantieltä (1954).
Ensimmäinen Pekka Puupää -elokuva ilmestyi vuonna 1953, ja samalla syntyi Siiri Angerkosken tunnetuin rooli Justiina Puupää, Pekka Puupään kaulinta heiluttava pirttihirmuvaimo. Angerkoski tulkitsi vuosina 1953–1960 Justiinaa yhtä lukuun ottamatta jokaisessa 13:ssa Pekka ja Pätkä -elokuvassa. Angerkoski esitti roolissa myös huippuunsa kehittämäänsä nopean puhujan taitoaan. Hänen puheensa oli niin nopeaa, ettei sen ajan studioteknologia kyennyt kunnolla tallentamaan sitä.
Angerkoski itse ei juuri arvostanut Justiinan rooliaan sen enempää kuin Puupää-elokuviakaan, joita hän piti ”tyhjänpäiväisenä hölynpölynä”. Hän kuitenkin suhtautui työhön nöyrästi eikä kuukausipalkallisena voinut kieltäytyä tarjotuista osista. Myös kriitikot pitivät yksimielisesti Pekka ja Pätkä -elokuvia törkynä, mutta yleisön keskuudessa ne olivat hyvin suosittuja. Useiden aikalaisten mielestä Angerkosken taiteellista lahjakkuutta tuhlattiin Justiina Puupään kaltaisissa yksiulotteisissa karikatyyreissä. Hänen taiteilijakohtaloaan on pidetty pohjaltaan traagisena: monipuolinen näyttelijä ei päässyt näyttämään todellisia taitojaan, sillä kohelluskomediat vetivät yleisöä ja toivat rahaa filmiyhtiölle.
1950-luvulla Angerkoskella oli sivuroolit myös muun muassa elokuvissa Kaunis Kaarina (1955) ja Kahden ladun poikki (1958). Vuonna 1959 tehtiin vielä yksi Suomisen perhettä käsittelevä filmi. Kesäisessä elokuvassa Taas tapaamme Suomisen perheen Angerkoskella on tuttu Hildan rooli. Lehtiarvioissa hänen suoritustaan luonnehdittiin ”aidosti tomeraksi”, ”herttaiseksi” ja ”meheväksi”.
Elokuvaura > Elokuvauran loppu

SF:n toiminta hiipui 1960-luvulla. Angerkoski tulkitsi muun muassa Manta Neulasta elokuvassa Kankkulan kaivolla (1960). Hän esitti Mantana myös ”Vanha mustalainen” -laulun. Arvostelijat nostivat esiin Angerkosken roolin yövahdin vaimona elokuvassa Minkkiturkki (1961) ja pitivät hänen ja Leo Jokelan yhteistä kohtausta elokuvan parhaana. Vuoden 1963 kohuelokuvassa Jengi Angerkoskella oli sivuosa vuokraemäntänä. Hänen viimeiseksi SF-elokuvakseen jäi Teerenpeliä (1963), jossa hän esitti myös vuokraemäntää. Heikki Eteläpään mukaan Angerkoski näytteli Teerenpelissä ”kaikki muut kirkkaasti seinänvierille”. Ainoat Siiri Angerkosken värielokuvat ovat Kun tuomi kukkii (1962) ja Ihana seikkailu (1962). Kaikkiaan Angerkoski teki pitkälti toista sataa roolisuoritusta elokuvissa ja televisiossa. Niistä elokuvarooleja oli 107, ja hän on historian työllistetyin suomalainen elokuvanäyttelijä. Työteliäimpinä aikoinaan SF:n näyttelijänä hän esiintyi viidessä tai kuudessa elokuvassa saman vuoden aikana.
Televisio alkoi tehdä tuloaan 1950-luvun lopulla, ja Suomen Näyttelijäliitto aloitti 1963 kaksivuotisen näyttelijälakon. SF lopetti studiotoimintansa ja siirtyi kokonaan mainoselokuvatuotantoon. Angerkoski irtisanottiin SF:ltä sen viimeisenä filmitähtenä 1964. Erottaminen ja töiden puuttuminen teatteripuolelta masensivat häntä, ja Angerkoski sai veritulpan. ”Otin erottamisen liian raskaasti. Terveyteni ei kestänyt”, Angerkoski kertoi vuonna 1970.
Elokuvaura > Teatterivierailut

Teatterilavoja Siiri Angerkoski ei täysin jättänyt pitkän filmiuransa aikanakaan, vaan hän teki lukuisia teatterivierailuja. Syksyllä 1941, yli kahden vuoden tauon jälkeen, Angerkoski vieraili työläisdraamassa Morsiushuntu, jossa hän näytteli äidin roolin. Repertuaariin kuului myös tuttu Pohjalaisten Kaisa, jonka Angerkoski teki ensin itsenäisyyspäivänä 1942 Helsingin Työväen Teatterin juhlaensi-illassa ja myöhemmin kesäteattereissa. Vapun tienoilla 1944 Angerkoski vieraili muutaman muun näyttelijän kanssa Karhumäen Teatterissa revyyssä Puolalainen masurkka. Heinäkuussa 1945 Angerkoski vieraili kolmeen otteeseen Mustikkamaan ulkoilmateatterissa. Syyskuussa hän vietti 25-vuotistaiteilijajuhlaansa tutulla farssilla Sisäkkö Kalle topakan Cordelian osassa.
Angerkoski oli keväällä 1948 mukana Aku Korhosen kiertueella, jolla esitettiin ranskalaista komediaa Tuomarin aviomies. Angerkoski lähti loppukesällä 1950 kiertueelle Joel Rinteen 30-vuotistaiteilijajuhlan merkeissä. Ohjelmanumero oli Mika Waltarin Myöhästynyt hääyö, jossa hän näytteli Lilli Sorjasta. Vastanäyttelijöinä olivat Rinteen lisäksi Edvin Laine ja Hilkka Helinä. Samalla näytelmällä Angerkoski vietti omaa 30-vuotistaiteilijajuhlaansa ennen joulua. Keväällä 1952 hän teki vielä juhlakiertueen Rosi Rinteen kanssa, ohjelmana tällä kertaa rouva Dynybylin osa tšekkiläisessä komediassa Lyhytsulku.
Angerkoski vieraili kesällä 1950 Tampereen Kesäteatterissa Nummisuutarit-näytelmän Marttana, sama rooli hänellä on myös näytelmän elokuvaversiossa. 1960-luvulla Angerkosken töihin lukeutuivat vierailut muun muassa Intimiteatterissa sekä Helsingin Kesäteatterin näytelmissä Roinilan talossa ja Putkinotko. Hän antoi äänensä myös muutamalle Radioteatterin esitykselle vuosina 1963 ja 1970.
Elokuvaura > Televisio

Angerkoski oli 1960-luvulla mukana useissa televisiotuotannoissa. Hänet nähtiin 29. marraskuuta 1964 Lasse Malmlundin Kuplia-sarjaan kuuluvassa ohjelmassa yhdessä Maija Karhin ja Leo Jokelan kanssa. Angerkoski esiintyi myös suosituissa Sisarukset- ja Tarinatalo-televisiosarjoissa. Mainostelevisiossa vuosina 1966–1969 pyörineessä Tarinatalossa hän tulkitsi Lydia Lindströmiä.
Vahvasti koomikoksi leimautuneen Angerkosken televisiotöistä tunnetuin on Jukka Sipilän ohjaama vakava tv-elokuva Aliisa, joka muodostui hänen joutsenlaulukseen. Sitä kuvattaessa vuonna 1970 Angerkoski oli jo vakavasti sairas. Laihtunut ja riutunut Angerkoski onkin Aliisan pääosassa aivan erinäköinen kuin tutuissa elokuvatöissään. Hänen ”eleettömän hienoa” suoritustaan ylistettiin.
Tunnustukset

Jussi-palkinnon Siiri Angerkoski sai kaksi kertaa, molemmat vakavista rooleista: 1945 sivuroolista Minna Canthin kuvauksessa Anna Liisa ja postuumisti vuonna 1971 pääroolista televisioelokuvassa Aliisa (1970). Aliisan roolin yhteydessä palkittiin myös hänen elämäntyönsä. Pro Finlandia -mitalin Angerkoski sai 1958, ja kaksi vuotta myöhemmin Helsingin kaupunki myönsi hänelle 140 000 vanhan markan suuruisen apurahan.
Oulussa Merikoskikerho ry, Oulun Elokuvakeskus ry ja Finnkino Oy ovat vuodesta 2009 järjestänyt Angerkosken kunniaksi nimettyä elokuvatapahtumaa, Siirin-päiviä. Niillä jaetaan vuosittain Kultainen kaulin -palkinto oululaisen kulttuurielämän merkittävälle edustajalle. Sen ovat saaneet muun muassa näyttelijä Anneli Juustinen, muusikko Maya Paakkari, toimittaja Kari Karemo sekä tanssija ja koreografi Merja Satulehto.
Yksityiselämä

Siiri Angerkoski jäi leskeksi 37-vuotiaana. Hän ja Kaarlo Angerkoski olivat syys-lokakuun vaihteessa 1939 matkanneet viikonlopuksi Kotkaan, jossa aviomies vieraili Isakin osassa näytelmässä Jääkärin morsian. Hänen sydämensä alkoi oireilla kesken esityksen, ja sydänhalvaus uusiutui viimeisen näytöksen jälkeen. Kaarlo Angerkoski kuoli kotkalaisessa hotellihuoneessa vaimonsa syliin vain 33-vuotiaana. Siiri Angerkoski ei avioitunut uudelleen, ja vasta vuosikymmeniä hänen kuolemansa jälkeen tuli ilmi hänen salattu romanssinsa naimisissa olleen SF:n studiopäällikön Alf Salinin kanssa.
Siiri Angerkoski tuli huonosti toimeen näyttelijä Masa Niemen kanssa, joka Pekka Puupää -elokuvissa näytteli Pätkän roolin. Emmi Jurkkaa hän ei sietänyt. Angerkosken tyttären mukaan Jurkka oli joskus ollut romanttisesti kiinnostunut Kaarlo Angerkoskesta.
Aviomiehensä kuoltua Angerkoski asui tyttärensä kanssa pitkään Helsingin Mechelininkadulla. 1960-luvun puolivälissä hän muutti Lallukan taiteilijakotiin, jossa hän asui elämänsä loppuun asti. Tytär avioitui vuonna 1955 ja muutti Ruotsiin. Siiri Angerkoskella on kaksi lapsenlasta ja neljä lapsenlapsenlasta.
Yksityishenkilönä Angerkoski oli rempseä luonne, temperamenttinen mutta reilu ja lämminsydäminen. Hän oli myös ronskipuheinen, ainakin kun seura oli soveliasta. Hän teki mielellään pilkkaa sivistyssanoista ja harrasti pasianssia. Angerkosken elämää varjostivat masennuskaudet, joita hän kutsui ”harmaan hunnun päiviksi”. Omien muistelmiensa nimeksi hän ajatteli laittaa Käsi pois sieltä. Hän oli tarkka siisteydestä sekä vahvasti taikauskoinen. Angerkosken ystäväpiiri oli laaja, ja hän järjesti usein kotonaan suuria ja alkoholipitoisia juhlia, joissa kerran Tauno Palo tuli ikkunasta sisään elokuvan juonen mukaisesti. Illanistujaisia pidettiin Angerkosken johdolla myös hänen kantapaikoissaan, kuten Elitessä ja Hotelli Helsingissä.
Angerkoski tunnettiin omalaatuisesta huumoristaan ja värikkäästä ilmaisustaan. Muun muassa flunssaisena hän sanoi: ”Räkätauti raivoo Joroisissa”. Toinen tunnettu lausahdus oli ”Se on yks huitunplittu, jos maailmanloppu tulee”. Hän tapasi myös antaa kutsumanimiä työtovereilleen: SF:n hidasliikkeinen järjestäjä Lasse Saxelin oli ”Pallosalama” ja lyhytpinnainen johtaja Särkkä oli ”Toivo Hilpeä”. Loppuaikoinaan sairaalassa Angerkoski kutsui hoitajaansa ”Laululinnuksi”, ja toinen hoitaja sai lempinimen ”Niiaa-Perkele”.
Siiri Angerkoski sai vuonna 1969 valtion myöntämän taiteilijaeläkkeen. Hän kuoli 28. maaliskuuta 1971 Meilahden sairaalassa 68-vuotiaana sairastettuaan runsaan vuoden ajan paksusuolen syöpää.
Teatterikiinnitykset

Vuosina 1920–1938 Siiri Angerkoski näytteli kaikkiaan kahdeksassa teatterissa:
Porin Työväen Teatteri (1921–1924 ja 1925–1926)
Rauman Näyttämö (1924–1925)
Viipurin Työväen Teatteri (1926–1928)
Vaasan Työväen Näyttämö (1928–1929)
Jyväskylän Työväen Näyttämö (1929–1931)
Turun Työväen Teatteri (1931–1933)
Tampereen Teatteri (1933–1934)
Helsingin Kansanteatteri (1934–1938)
Valikoidut näyttämöroolit

| --- | --- |
 Porin Työväen Teatteri Kaisa (Artturi Järviluoma: Pohjalaisia)  Helena (Oscar Strauss: Valssin unelma)  Prudence (Alexandre Dumas: Kamelianainen)  rouva Linde (Henrik Ibsen: Nora)  Annette (Erckmann-Chatrian: Puolan juutalainen)  kamarineito (Victorien Sardou: Erotaan pois)  Lisa (Emmerich Kálmán: Kreivitär Mariza)  Malviina (Nuutti Vuoritsalo: Se hienous)  Frasquita (Emil Kauppi: Sodoma ja Gomorra) Rauman Näyttämö Scampolo (Dario Niccodemi: Scampolo)  Acacia (Jacinto Benavente: Väärä rakkaus) Viipurin Työväen Teatteri Mary (Franz Arnold, Ernst Bach: Häitten jälkeen)  Jagon puoliso (William Shakespeare: Othello)  Angelica (Avery Hopwood: Pikku rouvamme)  Lill’Margit (Lauri Haarla: Pyhä Yrjänä)  Boresa (Franz Lehár: Unkarin satakieli)  Agathe (Hugo Hirsch: Hurja Lola) Vaasan Työväen Näyttämö Bettina (Edmund Andran: Onnen tyttö)  Colombe (Ben Jonson, Stefan Zweig: Volpone)  Irja Ihala (Erkki Kivijärvi: Villikissa)  Margareta (Jack London: Susisieluja) :  Jyväskylän Työväen Näyttämö Lady Constance (John Wilson Dodge: Mustalaisverta)  Sylva (Emmerich Kálmán: Mustalaisruhtinatar)  Liisa-Leena (Henning Ohlsson: Unelma karjamajalla)  pikku rouva (August Görner: Lainattu rouva)  Maret (Hugo Raudsepp: Mikumärdissä on kesä)  Maija Rivakka (Teuvo Pakkala: Tukkijoella)  Thelma (Martti Nisonen: Aavikon lapsia) Turun Työväen Teatteri Männistön muori (Aleksis Kivi: Seitsemän veljestä)  Emilia (William Shakespeare: Othello)  Catherine Hübscher (Victorien Sardou: Rouva Suorasuu)  Cora Ann Milton (Edgar Wallace: Noita)  Ane-piika (Bjørnstjerne Bjørnson: Maantiede ja rakkaus)  Raunistulan Minna (Paavo Sorila: Vakkarisuon salaisuus)  Anna (Martti Nisonen: Häät Rymättylässä) Tampereen Teatteri Nilla (Ludvig Holberg: Jeppe Niilonpoika)  Kerttu (Helvi Erjakka: Tyttöni laitakaupungilta) Helsingin Kansanteatteri Henriikka (Elsa Soini: Kivi jonka rakentajat hylkäsivät)  Alviina Neitiniemi (Tatu Pekkarinen: Vihtorin harha-askel)  siivoojatar Tantti (Antero Suonio: Lentäen Helsinkiin)  Riquette (Paul Abraham: Viktoria ja hänen husaarinsa)  Wangin isän vaimo (Pearl S. Buck: Hyvä maa)  Sandra, karjakko (Topias: Serenaadi sotatorvella)  vahtimestari (Klaus U. Suomela: Koulukapina)  rouva Tukkula (Serp, Georg Malmstén: Lennokki)  Lembra-Liisu (Aino Kallas: Sudenmorsian)  Makkosen leski (Maiju Lassila: Tulitikkuja lainaamassa)
Valikoitu filmografia

Suomisen perhe (1941–1959)
Anna Liisa (1945)
Pekka ja Pätkä (1953–1960)