stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kokaiini
Käyttötavat > Suun kautta

Helpoin tapa nauttia kokaiinia on pureskella kokapensaan lehtiä. Näin nautittuna kokaiinia ei kulkeudu elimistöön kovinkaan paljoa ja sen vaikutus on hieman piristävä.
Vuonna 1986 Yhdysvalloissa paljastui, että luontaistuotekaupat myivät kokateen uuttamiseen tarkoitettuja kuivattuja kokalehtiä nimellä ”Health Inca Tea”. Teen väitettiin olleen kokaiinitonta, mutta mitään prosessia kokaiinin erottamiseksi ei ollut tehty. Vaikka teen nauttiminen ei merkittävästi vaikuttanut ihmiskehossa, päihdevirasto DEA takavarikoi useita teelähetyksiä ja tuote poistettiin myynnistä. Nykyään laittomasti maahantuotua kokateetä voi kuitenkin helposti tilata internet-kaupoista.
Käyttötavat > Nuuskaamalla

Kokaiinia alettiin käyttää nuuskaamalla Amerikassa ennen ensimmäistä maailmansotaa, ja tapa levisi sodan jälkeen nopeasti Euroopan suurkaupunkeihin. Ennen kuin kokaiinia voidaan käyttää nuuskaamalla, se on murskattava hyvin hienojakoiseksi jauheeksi. Populaarikulttuurissa kuvataan usein, kuinka kokaiinin käyttäjä hajottaa aineen peilin päällä partaterällä hienoksi jauheeksi ja imee sen sieraimeensa rullatun setelin läpi. Puhtaampi kokaiini voi usein olla karkearakeista ja kosteahkoa, ja se on saatava hienommaksi jotta aine imeytyisi paremmin. Nuuskaamalla kokaiinista imeytyy verenkiertoon noin 80 prosenttia. Kokaiinia voidaan nuuskata myös käyttämällä apuna erityistä kokaiinilusikkaa.
Kokaiinin nuuskaaminen vahingoittaa nenän limakalvoja ja sierainten välinen väliseinä voi reikiintyä tai kadota kokonaan pitkällisen nuuskaamisen takia.
Käyttötavat > Suonensisäisesti

Suonensisäisesti käytettynä kokaiini vaikuttaa erittäin voimakkaasti ja nopeasti. Kokaiinihydrokloridi on helppo liuottaa veteen ja injektoida. Kokaiinin vaikutus ei kuitenkaan kestä pitkään ennen kuin maksa hajottaa aineen. Suonensisäiseen käyttöön liittyy merkittäviä riskejä kokaiinin toksisuuden lisäksi. Kokaiini on usein jatkettua eikä käyttäjällä ole yleensä tietoa millä aineilla kokaiinia on jatkettu. Lisäksi likaiset neulat voivat aiheuttaa tulehduksia tai tartuttaa HI- tai C-hepatiittiviruksen käyttäjään.
Kokaiinia voidaan käyttää suonensisäisesti myös yhdistettynä toisen aineen, heroiinin kanssa. Tällaista sekoitusta kutsutaan usein speedballiksi tai moonrockiksi. Sekoite on suosittu mutta vaarallinen: speedball-yliannostukseen ovat kuolleet muiden muassa John Belushi, River Phoenix, Chris Farley, Layne Staley ja Philip Seymour Hoffman.
Käyttötavat > Poltettuna

Poltettava kokaiini on joko crackia tai freebasea. Poltteluväline on usein pieni lasinen piippu. Piippuun laitetaan pieni pala teräsvillaa joka pitää kokaiinipalan paikoillaan kuumennuksen aikana. Kokaiinia ei varsinaisesti polteta, ts. kokaiinipalaa kuumennetaan jotta se höyrystyisi ja tämä höyry imetään hengityksen mukana keuhkoihin. Höyry vaikuttaa erittäin nopeasti ja voimakkaasti eikä vaikutus kestä pitkään, vain 5–15 minuuttia.
Vaikutukset

Kokaiinia voidaan käyttää limakalvojen ja kudosten puuduttamiseen. Aine puuduttaa kudoksia nopeasti ja supistaa tehokkaasti verisuonia ja vähentää siten verenvuotoa ja turpoamista. Kokaiiniliuosta voidaan esimerkiksi sivellä limakalvolle. Kokaiiniliuosta voidaan myös ruiskuttaa hermorungon lähelle, niin että saadaan aikaan johtopuudutus.
Kokaiini stimuloi keskushermostoa estämällä dopamiinin, noradrenaliinin ja serotoniinin takaisinottoa hermosoluun. Vaikutukset vaihtelevat hyvänolontunteesta, ruokahalun vähentymisestä ja keskittymiskyvyn paranemisesta seksuaaliseen kiihottumiseen ja itsevarmuuden lisääntymiseen.
Käytön haitat > Yleiset vaikutukset

Kokaiini voi aiheuttaa muun muassa kiihtymystä, enemmän tai vähemmän voimakkaita vainoharhoja, huimausta, oksentelua, munuaisvaurioita, väkivaltaista käyttäytymistä ja sydänkohtauksia. Kokaiinin käyttö raskauden aikana lisää keskenmenon ja ennenaikaisen syntymisen riskiä. Kokaiinin käyttö kasvattaa myös erään imusolmukesyövän muodon, non-Hodgkinin lymfooman riskiä yli kaksinkertaiseksi.
Käytön haitat > Yliannostus

Kokaiinin käyttöön liittyy yliannostuksen riski. Se aiheuttaa kohonnutta verenpainetta sekä tihentynyttä sydämenlyöntiä (ks. takykardia) ja hengitystä. Nämä voivat aiheuttaa mm. hikoilua, lämpöhalvauksen ja kouristeluja. Joillakin ruumiin sisälämpötila nousee radikaalisti aiheuttaen aivovaurion ja pahimmillaan kuoleman. Joskus kokaiini aiheuttaa niin vakavia vaurioita sydämelle, että käyttäjää kohtaa sydänperäinen äkkikuolema. Kokaiinin yliannostus on aina hengenvaarallinen tila, joka vaatii välitöntä hoitoa.
Käytön haitat > Riippuvuuspotentiaali

Kokaiinilla on erittäin suuri riippuvuuspotentiaali. Käyttäjän toleranssi aineeseen kasvaa nopeasti, mikä saattaa johtaa aineen hallitsemattomaan käyttöön. Vieroitusoireet alkavat lähes välittömästi kokaiinin käytön äkillisen lopettamisen tai vähentämisen jälkeen. Vieroitusoireet sisältävät uupumusta, masennusta, ahdistusta, ärtyneisyyttä ja levottomuutta. Kokaiinin vieroitusoireet eivät tavallisesti sisällä näkyviä fyysisiä oireita, kuten alkoholin ja heroiinin vieroitusoireisiin kuuluvia pahoinvointia ja vapinaa.
Lainsäädäntö

Kokaiini on kansainvälisesti luokiteltu laittomaksi psykotrooppiseksi aineeksi YK:n vuoden 1971 psykotrooppisia aineita koskevassa yleissopimuksessa. Suomessa kokaiini on luokiteltu rikoslaissa tarkoitetuksi erittäin vaaralliseksi huumausaineeksi. Erittäin vaarallisella huumausaineella tarkoitetaan huumausainetta, jonka käyttöön liittyy virheellisestä annostelusta johtuva hengenvaara, lyhytaikaisestakin käytöstä johtuva vakavan terveydellisen vaurion vaara tai voimakkaat vieroitusoireet (rikoslain 50 luvun 5 §). Erittäin vaarallisen huumausaineen valmistuksesta, myynnistä, maahantuonnista ja hallussapidosta voidaan tuomita muiden edellytysten täyttyessä törkeänä huumausainerikoksena. (ks. huumausainerikos)
Kokaiinilla on kuitenkin Suomessa myös lailliset markkinat, ja sitä käytetään mm. sairaaloissa paikallispuudutukseen, vaikkakin sen käyttöä pyritään korvaamaan muilla ei-narkoottisilla aineilla, kuten lidokaiinilla ja novokaiinilla.
Kirjallisuutta

Feiling, Tom: Kuinka kokaiini valloitti maailman.  Suomentanut Henry Tanner. Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-315-871-2
Freud, Sigmund: Kokaiinista.  (Jälkisanat Albrecht Hirschmüller. Suomentanut Markus Lång)  Helsinki:  Nastamuumio, 2010.  ISBN 978-952-5083-30-9
Hämeen-Anttila, Jaakko: Trippi ihmemaahan: Huumeiden kulttuurihistoria.  Helsingissä:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-27259-5
Ylikangas, Mikko: Unileipää, kuolonvettä, spiidiä: Huumeet Suomessa 1800–1950.  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-578-1
Harmaakirjovahakas

| Harmaakirjovahakas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Hygrophoraceae
Suku::  Metsävahakkaat Hygrophorus
Laji::  olivaceoalbus
Kaksiosainen nimi
 Hygrophorus olivaceoalbus  Fr.  
Katso myös
   Harmaakirjovahakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaakirjovahakas (Hygrophorus olivaceoalbus, aikaisemmin "harmaankirjava vahakas") on levinneisyysalueensa yleisimpiä korpimetsien sienilajeja. Sienen itiöemä on suhteellisen selvästi erottuva muista lajeista. Läheisimpiä kotimaisia lajeja ovat tammivyöhykkeen ruskokirjovahakas ja pohjoiseen painottuva kupukirjovahakas.
Ulkonäkö ja koko

Harmaakirjovahakas ei juuri ilmaannu ryhmissä vaan yksitellen, ja koska se on kooltaan vaatimaton, sitä suhteellisen vähän kerätään ruokasieneksi. Lakki on noin 3-5 cm leveä, epäselvän säteinen tai viiruinen. Keskeltä reunoja keskuskohounema on tummempi ja värikkäämpi. Harmaanvihreän lakin lisäksi sienellä on oiva tuntomerkki jalka, jonka mutkaisuus, onttous ja yläosan värittömyys ovat silmiinpistäviä. Heltat valkoiset ja harvassa, lyhytjohteiset, kuten muillakin vahakkailla on tällä lajilla paksut huomattavan heltat. Johtuu sientä ympäröivästä vaatimattomasta limatupesta, että sienen kasvaessa ja limatupen rikkoontuessa erottuu jalan yläosa aivan valkeana, sekä kuivana. Muu osa lakin värisenä, mutta hyvin omintakeisesti vihreänharmaankirjavana.
Levinneisyys

Yleinen koko maassa, Lapissa harvinainen.
Kasvupaikka ja elinympäristö

Kasvaa korvissa, karujen kankaiden kalliojäkälissä, tuoreissa kangasmetsäkuusikoissa kuusen juurisieni, ja sattaa olla männynkin.
Käyttö

Harmaakirjovahakas on syötävä sieni. Sitä ei ole luettu kauppasieniin, mutta sen maku on oivallinen ja mieto. Se kelpaa useimpiin sieniruokiin sellaisenaan paistettuna tai omassa liemessä kypsennettynä. Kokonsa vuoksi pelkästään tästä sienestä saadaan harvoin ateriaa, mutta on helppo yhdistää se muihin ruokasieniin.
Aiheesta muualla

Hygrophorus olivaceoalbus, harmaakirjovahakas @ Natural Fungi in Finland
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Hygrophorus olivaceoalbus:  Wikidata: Q1855552  BioLib: 60275  CoL: 3NC59  EoL: 1013400  Fungorum: 180673  GBIF: 2538784  iNaturalist: 154321  IUCN: 122090554  MycoBank: 180673  NatureServe: 2.881093  NBN: NHMSYS0001484660  NCBI: 183926  Observation.org: 14107  Open Tree of Life: 820301  Laji.fi: MX.72437 
Agaricus olivaceoalbus:  Wikidata: Q97128125  CoL: 5TMY6  Fungorum: 184946  GBIF: 2538787  IRMNG: 11429552
Harrin koulu

Harrin koulu vuonna 1946.
Harrin koulu oli entisen Jalasjärven kunnan Jokipiissä Ahonkyläntien varrella sijainnut peruskoulu, jossa toimi vuonna 2010 luokat 1–6.  Koulussa oli ennen lakkauttamista 30 oppilasta ja kolme opettajaa. Koulunjohtajana toimi Jukka Isoviita.
Harrin koulu toimi noin 105 vuotta. Kun Kannon ja Ahon koulut lopetettiin, niiden oppilaat siirrettiin Harriin. Harrin lakkauttamisen jälkeen oppilaat on siirretty Metsolan kouluun, sekä pieni osa Jalasjärven kirkonkylän alakouluun.
Historiaa

Harrin koulu sai alkunsa, kun Jokipiin keskustaan Oppaan taloon perustettiin vuonna 1904 kansakoulu, jota kutsuttiin aluksi Jokipiin kouluksi. Ensimmäisiä opettajia olivat rippikoulusta asti toisensa tunteneet tamperelaiset Hilda Saarela, o. s. Wellroos, ja Mandi Salmela, o. s. Siren, jotka työskentelivät koulussa eläkkeelle jäämiseensä 1944 ja 1945 saakka. Poikien käsitöitä opetti ensin 16 vuotta Alfred Häjänen ja sitten 24 vuotta Aleksi Harri. Sotien jälkeen pitkäaikaisia opettajia olivat muun muassa Erkki Läikkö (1946–1981) ja Virve Vierikko (1943–1974).
Vuonna 1907 koulu muutti Oppaan talosta uuteen koulutaloon ja sai nimekseen Harrin koulu. Sinne saatiin sähkövalo 1924, mutta juokseva lämmin vesi ja keskuslämmitys vasta 1978. Koulua laajennettiin 1920-luvulla ja taas 1940-luvulla muun muassa karjalaisevakoiden lisättyä oppilasmäärää. Suurin kasvuhyppäys tuli vuonna 1966, kun Kannon koulu lopetettiin ja oppilaat siirrettiin Harriin. Ahon koululle tehtiin samoin 1992.
Konstruktiivinen empirismi

Konstruktiivinen empirismi on eräs empirismin muoto. Sen merkittävin kehittäjä on Bas C. van Fraassen erityisesti teoksessaan The Scientific Image (1980).
Konstruktiivisessa empirismissä tieteelliset teoriat tulkitaan semanttisesti kirjaimellisesti, ne pyrkivät olemaan empiirisesti riittäviä, ja niiden hyväksymiseen riittää uskomus siihen, että ne ovat empiirisesti riittäviä. Teoria on semanttisesti kirjaimellinen jos ja vain jos teorian käyttämä kieli tulkitaan niin, että teorian esittämät väitteet ovat joko tosia tai epätosia (päinvastoin kuin instrumentalistisessa tulkinnassa). Teoria on empiirisesti riittävä jos ja vain jos kaikki mitä se sanoo havaittavissa olevista entiteeteistä on totta, toisin sanoen teorioilta vaaditaan vain, että ne kuvaavat oikein todellisuuden havaittavissa olevia osia.
Konstruktiivinen empirismi on näin normatiivinen, semanttinen ja tietoteoreettinen teesi. Ajatus siitä, että tiede pyrkii olemaan empiirisesti riittävää, muodostaa normatiivisen osan; että teoriat ovat semanttisesti kirjaimellisia, muodostaa semanttisen osan; ja että teorioiden hyväksymiseen riittää uskomus empiirisestä riittävyydestä muodostaa tietoteoreettisen osan.
Konstruktiivinen empirismi asettuu tieteellistä realismia, loogista empirismiä ja instrumentalismia vastaan. Konstruktiivinen empirismi ja tieteellinen realismi ovat yhtä mieltä siitä, että teoriat ovat semanttisesti kirjaimellisia, minkä looginen empirismi ja instrumentalismi kieltävät. Konstruktiivinen empirismi, looginen empirismi ja instrumentalismi ovat yhtä mieltä siitä, etteivät teoriat pyri totuuteen havaitsemattomissa olevien entiteettien suhteen, minkä tieteellinen realismi kieltää.
Kirjallisuutta

van Fraassen, Bas: The Scientific Image.  Oxford:  Oxford University Press, 1980.  ISBN 0-19-824427-4
Godfrey-Smith, Peter: Theory and Reality, s. 184-186, 234.  University of Chicago Press, 2003.  ISBN 0-226-30063-3
Monton, Bradley (toim.): Images of Empiricism: Essays on Science and Stances, with a Reply from Bas C. van Fraassen.  Oxford:  Oxford University Press, 2007.  ISBN 0199218846
Aiheesta muualla

Maung, Hane Htut: In Defense of van Fraassen (Arkistoitu – Internet Archive) Symposia - The Online Philosophy Journal (englanniksi)
Monton, Bradley & Mohler, Chad: Constructive Empiricism The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Constructive empiricism
Käännös suomeksi
Kontiolahden rautatieasema

Kontiolahden rautatieasema (lyh. Khi) on Suomen rataverkon liikennepaikka rataosalla Joensuu–Kontiomäki. Kontiolahden rautatieasema sijaitsee Kontiolahdessa noin kolme kilometriä kirkonkylältä etelään. Liikennepaikan henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1990. Entiseen Kontiorannan varuskuntaan on noin kahden kilometrin matka.
Tyyppipiirrustuksien mukaiset asemarakennus ja muut rakennukset ovat vuodelta 1908, suunnittelija on Thure Hellström. Kontiolahden rakennetun kulttuuriympäristön inventoinnin mukaan aseman "miljöö on hieno" .
Uimaharjun rautatieaseman asemarakennus rakennettiin Kontiolahden aseman piirustusten mukaan, mutta peilikuvana ja hieman pienempänä.
Senaatti-kiinteistöt laittoi aseman ja siihen kuuluvat rakennukset myyntiin keväällä 2009.  Ne myytiin yksityiselle omistajalle kesällä 2009. Asema on nykyään asuinkäytössä.
Kontokkijärvi

| Kontokkijärvi Контоккиярви |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Kaupunkipiirikunta:  Kostamus
Paikkakunta:  Kostamuksen kaupunkipiirikunta (d) ja Karjalan tasavalta 
Koordinaatit:  64°35′04″N, 30°33′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kemijoki
Laskujoki:  Kontokkijoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  202 m
Pituus:  3,8 km
Leveys:  2,5 km
Rantaviiva:  13,3 km
Pinta-ala:  5,2 km²
Tilavuus:  0,0182 km³
Keskisyvyys:  3,5 m
Valuma-alue:  26,1 km²
 fiKontokkijärvi 
Kontokkijärvi (ven. Контоккиярви) on Kemijoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kostamuksen kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 5,2 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 26,1 neliökilometriä, keskisyvyys 3,5 metriä ja tilavuus 0,0182 kuutiokilometriä.
Kontokkijärvi laskee Kontokkijoen kautta Luvajärveen. Sen kalalajeja ovat siika, muikku, hauki, särki, lahna, säyne, mutu ja ahven. Järven itä- ja etelärannalla sijaitseva Kostamuksen kaupunki laskee siihen osan jätevesistään.
Järveen pistävällä niemellä on sijainnut Kontokin kylä.
Kontramarssi

Kontramarssi oli jalkaväen taistelutaktiikka, jolla pyrittiin luomaan katkeamaton tulitus, vaikka yksittäisen aseen lataaminen vei usein minuutteja. Tavallisesti kontramarssia pidetään Morits Oranialaisen ja hänen kahden serkkunsa keksiminä, kun he 1500-luvun lopulla uudistivat Alankomaiden armeijaa. Ajatus katkeamattomasta tulituksesta oli kuitenkin syntynyt jo aikaisemmin ja ratsuväen vastaava taktiikka karakolli oli syntynyt satavuotta aikaisemmin 1490-luvulla. Japanissa Oda Nobunaga käytti kontramarssia vuoden 1575 Nagashinon taistelussa, joskin puolustusasemista. Viimeistään Japanin hyökätessä Koreaan 1590-luvulla Japani oli alkanut käyttää kontramarssia myös hyökätessä.
Kontramarssissa musketilla tai hakapyssyllä aseistetut sotilaat ovat muodossa, joka on 6-12 riviä syvä. Vierekkäisten sotilaiden välissä on runsas tyhjä tila, jota pitkin he mahtuvat liikkumaan edestä taakse. Rivi kerrallaan sotilaat astuvat eteenpäin ja laukaisevat aseensa. Tämän jälkeen juuri aseensa tyhjentänyt rivi siirtyy jonojen välissä olevaa tyhjää tilaa taaksepäin aina muodon viimeisiksi, jossa he aloittavat pitkän liikesarjan, jolla jokainen lataa aseensa uudestaan. Vastaavasti muodossa nyt ensimmäisenä oleva rivi toistaa saman: siirtyminen eteenpäin, laukaus, muodon viimeiseksi; ja sitten kolmas rivi, jne kunnes alun perin ensimmäisenä ollut rivi on taas vuorossa, nyt aseet uudelleen ladattuina, ja koko sarja alkaa alusta.
Kontramarssia käyttäen on mahdollista, että jatkuvasti tulittava muoto liikkuu hiljalleen eteenpäin, perääntyy tai pysyy paikallaan taistelukentällä.
Kontramarssin käyttö taistelukentillä väheni musketin lataamisen nopeutuessa ja linjataktiikan ohentaessa taistelumuotoja 1600-luvun loppupuolella.
Johannes Hartikainen

Johannes Hartikainen
Johannes Hartikainen (25. elokuuta 1912 Hiitola – 25. syyskuuta 1979 Hämeenlinna) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 62. Panssarintorjuntatykin ampujana Jalkaväkirykmentti 60:ssä toiminut Hartikainen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 19. toukokuuta 1942. Sotilasarvoltaan Hartikainen oli nimityshetkellä korpraali. Siviiliammatiltaan Hartikainen oli maalarimestari.
Hartikanvaara

Hartikanvaara oli kylä Soanlahden kunnan eteläosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Hartikanvaara oli virallisesti osa Soanlahden kirkonkylää, mutta käytännössä sitä pidettiin omana kylänään.
Kylä sijaitsi Jänisjärven itäpuolella pitkämäisellä mäkialueella, jonka korkeimmat kohdat olivat sen luoteispäässä sijaitseva Löllövaara ja kaakkoispäässä sijaitseva 132,4 metriä korkea Hartikanvaara. Jänisjärvestä kylän erottaa Kankaanselkä -niminen metsäalue. Kylän kaakkoispuolella on Lohjanselänsuo. Koillispuolella on Syvänkumparesuo ja sen pohjoispuolella virtaava Veljakanjoki. Hartikanvaaran naapurikyliä olivat lännessä Päätyy ja varsinainen Soanlahden kirkonkylä, pohjoisessa Veljakanjoen toisella puolella Ypäkkö ja koillisessa Syvänkumparesuon toisella puolella Suistamon kuntaan kuulunut Jalovaaran kylä. Hartikanvaaran läpi kulki tie Soanlahden kirkonkylästä Suistamon kirkonkylästä Jalovaaraan johtavalle maantielle.
Talvisodan taistelut eivät ulottuneet Soanlahdelle, mutta Moskovan rauhassa 1940 koko kunta ja Hartikanvaara kylä sen mukana luovutettiin Neuvostoliitolle. Kylän asukkaat evakuoitiin jäljelle jääneen Suomen alueelle. Jatkosodan alussa 1941 luovutetut alueet vallattiin takaisin ja hartikanvaaralaiset pääsivät palaamaan kotikyläänsä, mutta 1944 alue evakuoitiin ja luovutettiin uudelleen.
Harmaavihermesikko

| Harmaavihermesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Vihermesikot Lichmera
Laji::  indistincta
Kaksiosainen nimi
 Lichmera indistincta  (Vigors & Horsfield, 1827) 
Alalajit 
 L. i. indistincta  L.i. limbata  L. i. melvillensis  L. i. nupta  L. i. ocularis 
Katso myös
   Harmaavihermesikko Wikispeciesissä   Harmaavihermesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaavihermesikko (Lichmera indistincta) on Australiassa Papua-Uudessa-Guineassa ja Indonesiassa tavattava mesikkoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan harmaavihermesikko on 12–16 cm. Selästään ja päästään laji on oliivinruskea. Koiraalla on pieni keltainen täplä silmän takana ja naaraan kurkku on keltainen.. Siivet ovat harmaavihermesikolla oliivinvihreät. Vatsa on vaalean ruskehtavan harmaa. Nuoret linnut ovat aikuisia kelertävämpiä väritykseltään. Lajin nokka on pitkä ja hieman alaspäin kaartuva. Harmaavihermesikko muistuttaa ulkonäöltään tuhkamesikkoa (Myzomela obscura), mutta on sitä vaaleampi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaavihermesikkoa tavataan Australiasta, Papua-Uudesta-Guineasta ja Indonesiasta Balilta ja Arusaarilta. Australiassa lajin levinneisyys ulottuu Länsi-Australian eteläosista Pohjoisterritorion, Queenslandin ja Uuden Etelä-Walesin kautta Victorian osavaltioon. Harmaavihermesikot elävät monenlaisissa elinympäristöissä. Laji tavataan niin mangrove- ja monsuunimetsissä ja muissa tiheissä metsissä, kuin myös suolaisilla suomailla, matalissa tiheissä pensaikoissa ja avoimilla nummilla. Yleensä lajia tavataan alankomailla, mutta siitä on havaintoja aina 2 600 metrin korkeudella merenpinnasta sijaitsevissa metsissä.
Ravinto

Harmaavihermesikot syövät kukkien mettä ja hyönteisiä. Ravintonsa ne etsivät puista ja pensaista. Lintu muodostaa ruokaillessaan usein sekaparvia muiden mesikkolajien kanssa.
Lisääntyminen

Harmaavihermesikon lisääntymiskausi kestää pohjoisessa toukokuusta marraskuulle ja etelämpänä kesäkuusta helmikuulle. Koiraat ilmoittavat pesimäreviirinsä laulamalla korkeissa puissa ja vahtivat muita lintuja naaraan rakentaessa pesää. Pesä rakennetaan puun kuoresta ja ruohoista ja sidotaan yhteen hämähäkinseitin avulla. Naaras munii kahdesta kolmeen munaa, joita vain se hautoo.
Harsukääpä

| Harsukääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Amylocorticiales
Heimo::  Amylocorticiaceae
Suku::  Harsukäävät Anomoporia
Laji::  kamtschatica
Kaksiosainen nimi
 Anomoporia kamtschatica  (Parmasto) Bondartseva 
Synonyymit
 Anomoporia ambigua 
Katso myös
   Harsukääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harsukääpä (Anomoporia kamtschatica) on koko Suomessaselvennä harvalukuisena tavattava kääpälaji. Se viihtyy kangasmetsissä ja elää männyllä, harvoin kuusella. Luontainen elinalusta on hiiltyneessä ja/tai pitkälle lahonneessa kelopuussa tai juurakoissa, mutta harsukääpää esiintyy myös rakennuksissa ja purkujätteillä.
Harsukäävän itiöemä on yksivuotinen ja resupinaattinen. Tuoreena se on pehmeä ja kuivana murenevan hauras ja helposti alustastaan irtoava. Itiöemän alla lahopuussa voi olla seitinohuita rihmastojänteitä. Reunus on varsinkin nuorella itiöemällä untuvaisen pehmeä, pillit voivat yltää reunaan asti. Väriltään harsukääpä on nuorena valkoinen, vanhemmiten väri kellastuu kermanvalkoiseksi. Pillit ovat huomattavan sokkeloisia ja hampaisia jo nuorella itiöemällä, pillejä on 2-3 millimetrillä ja vanhemmat pillit ovat tätä suurempia ja pitkulaisia. Kokonaispaksuus 1-3 mm.
Harsukääpää muistuttavia kääpälajeja on paljon ja määritys varmistuu usein vasta mikroskopoimalla. Vertaa ainakin: kurokat (Sistotrema), harsukat (Trechispora), verkkokerikääpä (Ceriporia reticulata) ja karikekääpä (Byssoporia mollicula).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Harsukääpä (Anomoporia kamtschatica)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10711940  BioLib: 339172  EoL: 191141  Fungorum: 308715  GBIF: 2543102  iNaturalist: 779715  IRMNG: 11402441  MycoBank: 308715  NCBI: 264123  Open Tree of Life: 728060  Laji.fi: MX.205422