stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pangea
Pangean hajoaminen

Mannerliikunnot alkoivat hajottaa Pangeaa 200–180 miljoonaa vuotta sitten triaskauden lopulla ja jurakaudella. Pangean hajoaminen alkoi jättiläsmäisillä tulivuorenpurkauksilla, jotka saattoivat liittyä Maan vaipassa olleisiin niin sanottuihin kuumiin kohtiin. Silloin muun muassa Afrikan ja Etelä-Amerikan väliin ilmestyi valtavia repeämälaaksoja. Pangean voidaan katsoa olleen koossa vielä 175 miljoonaa vuotta sitten, vaikka sen itälaidalla Afrikan ja Aasian välille oli syntynyt pitenevä merenlahti.lähde?
Salmi leveni noin 140 miljoonaa vuotta sitten mennessä merkittäväksi mereksi, Tethysmereksi. Tethysmeri oli leveä 130–100 miljoonaa vuotta sitten. Tethysmeren kautta virtaava lämmin merivirta lämmitti Maata. Eteläinen Gondwana hajosi jurakaudella, kun Etelämanner ja Australia lähtivät vaeltemaan omille teilleen. Etelä-Atlantti leveni liitukaudella 130–65 miljoonaa vuotta sitten, mutta Pohjois-Atlantti oli vielä pieni.lähde?
135 miljoonaa vuotta sitten liitukauden alussa Pangea oli selvästi hajonnut pohjoiseen Lauraasiaan, eteläiseen Gondwanaan sekä Intian ja Australian–Etelämantereen yhdistelmään. Lauraasiaan kuuluivat Pohjois-Amerikka, Grönlanti ja Euraasia. Gondwanamaassa olivat Etelä-Amerikka, Afrikka, Australia ja Etelämanner.lähde?
Aiempia jättimantereita

Pangea ei ollut ensimmäinen jättiläismanner. Mannerliikunnot tuovat välillä kaikki mantereet yhteen satojen miljoonien vuosien kuluessa. Tutkimusten mukaan mantereet olisivat olleet yhdessä myös noin 600–550 miljoonaa vuotta sitten (Pannotia) ja noin 1 100–750 miljoonaa vuotta sitten (Rodinia).lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pangea Wikimedia Commonsissa
USGS Overview (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Animaatio Pangean hajoamisesta
Uzbekit

| Uzbekit> Oʻzbeklar Ўзбеклар  اۉزبېکلر |
| --- | --- |
 Uzbekkilaiset perinnepuvut (Taškent, 1911).
Väkiluku:  37 miljoonaa
Asuinalueet:   Uzbekistan 23 929 309 (2013)  Afganistan 2 799 726 (2013)  Tadžikistan 1 210 236 (2013)    Kirgisia 980 000 (2009)   Venäjä 499 862   Kazakstan 490 000  Saudi-Arabia 300 000   Turkmenistan 260 000    Australia  80 000   Pakistan  70 133 (2005)  Yhdysvallat  50 795 (2014)   Turkki 45 000    Ukraina 22 400  Kiina 14 800    Mongolia 560 
Kielet:  uzbekki
Uskonnot:  sunnilaisuus
Uzbekit (uzb. Oʻzbeklar, Ўзбеклар, اۉزبېکلر) ovat turkkilainen kansa, kotoisin laajemmalta Keski-Aasian alueelta ja kuuluvat sen suurimpiin turkkilaisiin etnisiin ryhmiin. Enemmistö heistä asuu Uzbekistanin tasavallassa. Merkittäviä uzbekkivähemmistöjä on Afganistanissa, Tadžikistanissa, Kirgisiassa, Turkmenistanissa, Kazakstanissa, Venäjällä ja osassa Kiinaa. Uzbekit ovat pääsääntöisesti muslimeja ja puhuvat äidinkielenään turkkilaista uzbekkia.
Etymologia

Uzbekkien nimen alkuperää ei varmuudella tiedetä. Erään teorian mukaan se tulee Kultaisen ordan Uzbek-kaanin (1282–1341) nimestä, vaikka uzbekit eivät varsinaisesti koskaan olleet kaanin alaisia. Muitakin teorioita on.
Tunnettuja uzbekkeja

Abulxayrxon – Uzbekin kaanikunnan kaani
Ziyovuddinxon Boboxon - teologi, Sheikki al-Islam
Muhammad Shayboniy –  šaibanidihallitsija
Abdullaxon II – Buharan kaanikunnan kaani
Nodira – runoilija, valtionainen
Said Olimxon – Buharan kaanikunnan emiiri
Abdulla Qodriy  – näytelmäkirjailija, runoilija
Hamza Hakimzoda Niyoziy – runoilija
Gʻafur Gʻulom – runoilija, kääntäjä
Hamid Olimjon – runoilija, näytelmäkirjailija, kääntäjä
Islom Karimov – poliitikko
Alisher Usmonov – liikemies, oligarkki
Abdul Rashid Doʻstum – poliitikko
Sylvia Nazar – journalisti
Anjelika Akbar – säveltäjä, pianisti
Solijon Sharipov – kosmonautti
Ravshan Ermatov – jalkapallotuomari
Rayhon – laulaja, näyttelijä
Shahzoda – laulaja, näyttelijä
Rustam Qosimjonov – shakin suurmestari
Marsel Ilxan – tennispelaaja
Iroda To'laganova – tennispelaaja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uzbekit Wikimedia Commonsissa
Pantaheinät

| Pantaheinät |
| --- | --- |
 Sinipantaheinä (Setaria pumila)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Pantaheinät Setaria  P.Beauv.
Katso myös
   Pantaheinät Wikispeciesissä   Pantaheinät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pantaheinät (Setaria) on heinäkasvien suku, jossa on noin sata lajia yksi- ja monivuotisia heiniä. Niitä esiintyy maailmassa luonnostaan trooppisen, subtrooppisen ja lämpimän ilmaston vyöhykkeillä. Joitain pantaheinälajeja, kuten italianpantaheinää (Setaria italica), viljellään viljakasvina. Niitä voidaan käyttää myös yksivuotisina koristeheininä.
Lajeja ja muunnoksia

Setaria adhaerens – arabianpantaheinä eli pikkupantaheinä
Setaria faberi – kiinanpantaheinä
Setaria geminata (aikaisemmin Panicum geminatum, Paspalidium geminatum) – vesikoruhirssi
Setaria italica – italianpantaheinä eli tähkähirssi
Setaria italica var. longiseta – isopantaheinä eli "koristehirssi"
Setaria megaphylla (syn. S. chevalieri) – siropantaheinä
Setaria palmifolia – nuokkupantaheinä
Setaria parviflora – polvipantaheinä
Setaria pumila – sinipantaheinä
Setaria verticillata – kiehkurapantaheinä
Setaria verticilliformis – katkopantaheinä
Setaria viridis – viherpantaheinä
Setaria viridis var. major – isoviherpantaheinä
Setaria viridis var. viridis – pikkuviherpantaheinä
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Pantaheinät (Setaria)
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Setaria
ITIS: Setaria (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Setaria (englanniksi)
Flora of China: Setaria (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157389  Wikispecies: Setaria  APDB: 194862  APNI: 60137  BOLD: 30015  CoL: 8W3JT  eFloraSA: Setaria  EoL: 108098  EPPO: 1SETG  FloraBase: 21081  FoC: 130214  GBIF: 2702955  GrassBase: gen00579  GRIN: 11106  iNaturalist: 50055  IPNI: 19009-1  IRMNG: 1295337  ITIS: 41229  NBN: NHMSYS0000463475  NCBI: 4554  NZOR: 574436ec-bec0-48eb-a86d-2eb0dd201aa7  Open Tree of Life: 553003  PLANTS: SETAR  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331287-2  Tropicos: 40035951  VASCAN: 1679  VicFlora: 6bba1df8-49fe-49cc-99ae-4cb5941b7251  WFO: wfo-4000035199  WoRMS: 415975
Palsasirri

| Palsasirri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae'
Suku::  Calidris
Laji::  melanotos
Kaksiosainen nimi
 Calidris melanotos  (Vieillot, 1819) 

Katso myös
   Palsasirri Wikispeciesissä   Palsasirri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palsasirri (Calidris melanotos) eli alaskansirri on pieni ruskeankirjava kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Ulkonäkö ja koko

Palsasirri on muualta harmahtavan ruskeankirjava, mutta rinta on yksivärisen harmaa. Jalat ovat kellertävät.
Palsasirrin pituus on 19–24 cm, siipien kärkiväli 26–45 cm ja paino 31–126 g.
Levinneisyys

Palsasirri pesii tundra-alueiden palsasoilla Koillis-Aasiassa Taimyrin niemimaalta itään, Alaskan ja Kanadan pohjoisrannikoilla ja joillakin saarilla, sekä Hudsoninlahden länsirannalla. Maailman populaation koko on 25 000 – 100 000 yksilöä ja lajin kanta elinvoimainen. Se muuttaa todella pitkiä matkoja. Amerikkalaiset yksilöt ja osa aasialaista talvehtivat Etelä-Amerikassa, mutta jotkut Aasiassa pesivistä muuttavat talveksi Australiaan ja Uuteen Seelantiin. Muuttomatkoillaan linnut poikkeavat niin säännöllisesti Länsi-Euroopassa, ettei sitä pidetä erityisen harvinaisena Suomessakaan. Se on tavattu Suomessa lähes 80 kertaa vuoteen 2006 mennessä.
Elinympäristö

Arktisen tundran palsasuot, kuivat jäkälää ja sammalta kasvavat nummet ja saraniityt. Muuttomatkoilla ja talvehtimisalueilla laji viihtyy ruohostoisilla rannoilla ja avomailla, kuten pampalla.
Lisääntyminen

Palsasirri pesii maassa ja munii yleensä 4 munaa. Haudonta kestää 21–23 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 3 viikkoa vanhoina. Soidinmenoihin kuuluu koiraan rintakehän pullistelu.
Ravinto

Palsasirrin ravintoa ovat hyönteiset ja muut selkärangattomat.
Aiheesta muualla

Palsasirri Lintukuva-verkkopalvelussa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Calidris melanotos:  Wikidata: Q260716  Wikispecies: Calidris melanotos  ABA: pecsan  ADW: Calidris_melanotos  AFD: Calidris_(Erolia)_melanotos  Avibase: ACC99F35F0E8F7EB  BioLib: 8639  BirdLife: 22693408  BOLD: 10167  BOW: pecsan  CoL: PK4C  eBird: pecsan  EUNIS: 15535  EURING: 5070  Fauna Europaea: 96807  Fauna Europaea (new): 55954ac6-dddb-4fda-8c03-9cdb68292292  GBIF: 2481744  GNAB: pectoral-sandpiper  IBC: pectoral-sandpiper-calidris-melanotos  iNaturalist: 3865  IRMNG: 11346518  ITIS: 176653  IUCN: 22693408  NatureServe: 2.104343  NBN: NBNSYS0000000166  NCBI: 240202  Neotropical: pecsan  NZBO: pectoral-sandpiper  NZOR: bbff7247-5e32-45a9-a901-606bf3a76689  Observation.org: 370  OBIS: 159053  ODNR: pectoral-sandpiper  Open Tree of Life: 57825  Paleobiology Database: 83486  Paleobiology Database: 83486  SeaLifeBase: 155060  WoRMS: 159053  Xeno-canto: Calidris-melanotos  Laji.fi: MX.27694 
Tringa melanotos:  Wikidata: Q107055582  EUNIS: 16022  GBIF: 4408553  WoRMS: 1457366
S/S Papinniemi

| Papinniemi |
| --- | --- |
Tyyppi:  höyryhinaaja
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Mikkeli
Aiemmat nimet:  Karttula
Omistaja:  Ari Reunanen, Lieto
Aiemmat omistajat:  Karttulan Höyryvenhe Oy Rautalampi-Vesanto-Karttula Höyryvenhe osuuskunta Herman Saastamoinen Pentti Rantakoski ja Esa Malmivaara Pentti Julkunen ja Jouko Korte Ari Reunanen, Kaj Wikström ja Olli Kortman
Rakennustelakka:  Lehtoniemi & Taipale Fabriker, Joroinen
Luovutettu:  1905
Tekniset tiedot
Pituus:  19,8 m
Leveys:  4,5 m
Koneisto:  Compound höyrykone
Koneteho:  80 ihv kW
Nopeus:  8 kn
S/S Papinniemi on höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1905 Tehtaat Lehtoniemi & Taipale Fabrikerin telakalla Lehtoniemessä Varkaudessa Karttulan Höyryvenhe osakeyhtiön tilaamana. Alus oli alun perin matkustajalaiva "SS Karttula" ja se liikennöi Iisveden, Karttulan, Tervon ja Vesannon reittejä.  Alus siirtyi 1908 Rautalampi-Vesanto-Karttula Höyryvenhe osuuskunnalle, joka jatkoi liikennöintiä samoilla reiteillä.
Aluksen osti 1914 kuopiolainen liikemies Herman Saastamoinen, ja se muutettiin 1914 Saastamoisen Haapaniemen telakalla hinaajaksi. Muutostöiden valmistuttua Papinniemeksi ristitty alus aloitti Vuoksen vesistössä palveluksensa Osakeyhtiö H. Saastamoisen palveluksessa. Se hinasi sahatukkeja ja vanerikoivua lautoissa sekä muuta puutavaraa proomuissa Kuopioon. Alus palveli 1960-luvun puoleen väliin saakka Vuoksella lukuun ottamatta toisen  maailmansodan jälkeistä miinanraivaustyötä Suomenlahdella.
Ammattiliikenteestä Papinniemi poistui vuonna 1967 ja se myytiin 1969 Pentti Rantakoskelle ja Esa Malmivaaralle, joilta aluksen ostivat 1975 Pentti Julkunen ja Jouko Korte. Aluksen osti 1979 pidetystä pakkohuutokaupasta Ari Reunanen, Kaj Wikström ja Olli Kortman. Vuodesta 2000 alkaen alus on ollut Ari Reunasen omistuksessa.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Uusmedia

Habbo on suomalainen, kansainvälisesti menestynyt uusmedia-palvelu.
Uusmedia (myös ”uusi media”) on 1990-luvulla syntynyt nimike vuorovaikutteiselle digitaaliselle medialle.
Määritelmä

Uusmedia on suora käännös englannin kielen New Mediasta. Termin yleistymisen aikaan, 1990-luvulla, pyrkimyksenä oli tehdä ero perinteiseen painettuun ja sähköiseen mediaan kuten sanomalehtiin ja kirjoihin sekä radioon ja televisioon. Internetin ja WWW:n yleistymisen myötä uusmedia vakiintui tarkoittamaan suomessa ensisijaisesti www-palveluja, internetiä hyödyntävää mainontaa ja näihin liittyviä teknisiä ratkaisuja, tietokonepelejä sekä niin sanottua sosiaalista mediaa.
Akateemisessa tutkimuksessa uusmedialla (myös uusi media, englanniksi New Media) tarkoitetaan ilmiötä joka syntyi 1990-luvun alkupuolella (1) perinteisen joukkoviestinnän (painotuotteet, sähköinen media), (2) tietokoneiden ja (3) verkottuneen viestinvälittämisen risteyskohtaan. Kolmen alan risteyskohta mahdollisti uudenlaisia ilmaisumuotoja, tuotteita, palveluja ja kulttuuria. Tutkimuksen ja opetuksen kohteena uusmedia on monialainen. Uusmedian voidaan nähdä kuuluvan toisaalta viestintätieteisiin, mutta myös taiteen, muotoilun ja tietojenkäsittelyn piiriin. Tutkimuksen kohteena uusmedia sisältää esimerkiksi interaktiosuunnittelun, sosiaalisen median palvelut ja ilmiöt, tietokoneohjelmien kulttuurilliset kysymykset, tietokoneohjelmien toimintatapojen ja ihmisten toimintatapojen kohtaamiset, tieto- ja viestintäteknologian kulttuurisena ilmiönä sekä muutokset jotka liittyvät perinteisen median digitaaliseen välittämiseen.
Uusmedia Suomessa

Uusmedian synty, osana suomalaista internetkulttuuria, sijoittuu ajallisesti 1990-luvulle . 1990-luvun lopulla alalla koettiin niin sanottu uusmediakupla ja sen puhkeaminen. Tämän jälkeen alan toimijat halusivat kutsua alaansa uusmedian sijaan digimediaksi ja digimediasektoriksi.
Suomessa uuden mediaa muotoilua tutkitaan ja opetetaan Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Kirjallisuutta

Ylä-Kotola, Mauri & Arai, Mehdi: Uusmediatieteen perusteet.  (Silta)  Helsinki:  Edita, 2000.  ISBN 951-37-2992-3
Lev Manovich: The Language of New Media. MIT Press, Cambridge Mass. 2001, ISBN 0-262-13374-1.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusmedia Wikimedia Commonsissa
Vierityspalkki-uusmediablogi raportoi alan kehityksestä ja tapahtumista
2ndhead 2000–2008, palasia Suomen uusmedian historiasta -artikkeli
Panssarintuhoojan merkki

Panssarintuhoojan merkki kenraaliluutnantti W. E. Tuompon käskylehdessä numero 16, annettu 28. kesäkuuta 1944
Panssarintuhoojan merkki on 29. kesäkuuta 1944 perustettu suomalainen erityiskunniamerkki. Käskyn antoi kenraaliluutnantti V. E. Tuompo ylipäällikön, Suomen marsalkka Mannerheimin aloitteesta. Mallia siihen on otettu Saksan armeijan vuonna 1941 käyttöön ottamasta panssarintuhoajan merkistä.
Myöntäminen

Merkki perustettiin venäläisten suurhyökkäyksen aikana rohkaisemaan taitavia ja rohkeita panssarintuhoojia. Merkki myönnettiin jokaiselle sotilaalle, joka oli tuhonnut vihollisen panssarivaunuja aktiivisesti eli panssarivaunun tai panssarintorjuntatykin ampujana, rakettiaseella, polttopullolla, kasapanoksella tai heitetyllä miinalla – mutta ei samaan tulokseen passiivisesti päässeelle eli esimerkiksi ennakkoon useita miinoja vaunujen tuloreitille asettaneelle. Joitakin merkkejä myönnettiin myös panssarivaunun valtaamisesta.
Käyttö

Merkki oli pula-ajan johdosta yksinkertainen: valkoinen noin 7 × 3 senttimetrin kokoinen kangasnauha, johon oli mustalla piirretty ääriviivapiirros osuman torniinsa saaneesta T-34-panssarivaunusta. Merkkiä kannettiin sotilaspuseron oikeassa hihassa noin 10 senttimetriä olkapäästä.
Merkin sai ensimmäisestä tuhotusta panssarista; seuraavista myönnettiin noin 7 × 1 senttimetrin kokoisia valkeita nauhoja jotka kiinnitettiin kuviollisen merkin yläpuolelle 1 senttimetrin välein. Niiden myöntövälit kasvoivat sitä mukaa mitä korkeammasta asteesta oli kysymys eli ensimmäisen sai kolmannesta tuhotusta, toisen viidennestä, kolmannen kymmenennestä ja ylimmän viidestätoista.
Saajat

Ainoan säännön määräämän maksimimäärän eli yhden leveän ja neljä kapeaa sai korpraali Toivo Ilomäki, Suomen historian  menestynein panssarintorjuntatykin ampuja. Hänen virallinen tuloksensa on 21 tuhottua vaunua, joista 17 yhdessä taistelussa.  Hänestä tulikin Mannerheim-ristin ritari. Hänen käyttämänsä tykki on Panssarimuseossa.
Toinen ansioitunut panssarintuhoojamerkin saaja on StuG III -rynnäkkötykin ampujana toiminut korpraali Olli Soimala, joka tuhosi 11 vaunua saaden yhden leveän ja kolme kapeaa nauhaa. Soimalan vaunu, StuGIII Ps 531-10 on muistomerkkinä Parolassa Panssarivaunupataljoonan kasarmin edessä.  Vaunuun liittyy erillinen testamentti jonka allekirjoittivat Soimalan ohella vaunun päällikkö, ylikersantti (myöh. vänrikki) Börje Brotell, lataaja, panssarimies Armas Launikko sekä ajaja, panssarimies Sulo Kauppi. Koska tuhoojamerkki oli nimenomaan kannustusmerkki, sitä ei myönnetty muista kunniamerkeistä poiketen postuumisti.
Kunniamerkki

Kun vuonna 1992 tuli kuluneeksi viisikymmentä vuotta marsalkka Mannerheimin 75-vuotispäivästä, Panssarikilta ja puolustusvoimat tekivät yhteistyössä professori, vänrikki Pekka Soilan (itsekin alkuperäisen tuhoojamerkin saanut) kanssa hopeiset merkit numeroituina kappaleina. Ne jaettiin saman vuoden lippujuhlan päivänä eli 4. kesäkuuta 1992 Parolassa paikalla olleille alkuperäisen merkin saajille. Päämajan koulutusosasto on 6.10.1944 päivätyllä käskyllään tehnyt esityksen laatia panssarituhoojamerkki lujemmaksi ja kestävämmäksi ja siten kunniamerkkiluonnettaan vastaavammaksi. Kuitenkin vasta 1992 se toteutui, kun puolustusvoimain komentaja oli hyväksynyt uuden merkin. Kyseessä on kunniamerkki. Myöhemmin merkistä tehtiin myös replika, joka on samankaltainen, mutta siinä ei ole irrallisia lisänauhoja, kuten virallisessa kunniamerkissä.
Merkin nolla- eli tekijänkappale on Panssarimuseossa. Panssarikillan mukaan se on omistettu ritari Ilomäelle, joka ei enää ollut vastaanottamassa kunniamerkkiä.
Panssarintuhoojan merkin vaunukuviota on sittemmin käytetty panssarintorjunta-aselajin varusmiesten hihamerkissä. Siinä se on hopeanvärisenä mustalla hopeareunustetulla kilven muotoisella pohjalla.
Paavi

| Episcopus Romanus Rooman piispa |
| --- | --- |
 Paavin tunnus
 
 Nykyinen Franciscus 13. maaliskuuta 2013 lähtien
Virka-asunto:  Apostolinen palatsi
Nimittäjä:  konklaavi
Kauden pituus:  elinikäinen
Perustettu:  ensimmäisellä vuosisadalla
Ensimmäinen:  Pietari
Kotisivut:  Holy Father
Paavi (lat. pāpa, m.kreik. πάπας, pápas) on Rooman piispa, katolisen kirkon ylin hengellinen johtaja ja Vatikaanin päämies. Katolisen kirkon käsityksen mukaan hän on Kristuksen käskynhaltija maan päällä. Paavin valitsee kardinaalien kokous eli konklaavi. Nykyinen paavi on Franciscus, joka valittiin virkaan keväällä 2013.
Paavin maallinen valta on nykyään vähäistä, mutta hengellisen johtajuuden lisäksi hän on merkittävä moraalinen johtaja yli miljardille katolilaiselle, vaikkei Vatikaanilla itsellään olekaan merkittävää sotilaallista tai poliittista valtaa. Paavia pidetään apostoli Pietarin seuraajana. Tämä antaa hänelle katolisessa kirkossa tiettyjä erikoisoikeuksia, joita perustellaan sekä Raamatulla että kirkon perimätiedolla. Keskiajalla paavi oli ajoittain kristillisen maailman vaikutusvaltaisin mies ja kuninkaiden ja keisarien yläpuolella.
Nykyään paavin on käytännössä täytynyt ennen valituksi tulemistaan toimia katolisen kirkon pappina, jonka jälkeen hänet on kohotettu piispaksi, mahdollisesti myös arkkipiispaksi. Tämän jälkeen silloinen paavi on kohottanut hänet kardinaaliksi, joka on katolisen kirkon korkein arvonimi heti paavin jälkeen. Kardinaaliksi kohoamisen jälkeen hänet on valittu paaviksi konklaavissa. Vaikka katolisen kirkon kanoninen laki ei aseta paaville muita muodollisia vaatimuksia kuin miessukupuolen ja vahvistuksen sakramentin, on käytännössä selvää, että vain kardinaali voidaan valita konklaavissa paaviksi. Paavi asuu Vatikaanissa Pietarinkirkon viereisessä Apostolisessa palatsissa, mutta matkustaa paljon.
Historia > Varhaiskirkko ja paavinvallan nousu

Rooman piispan erikoisasema muiden piispojen joukossa alkoi hahmottua kolmannen vuosisadan puolivälissä, jolloin erityisesti pohjoisafrikkalainen piispa Cyprianus sekä Vähästä-Aasiasta kotoisin oleva piispa Firmilianos tähdensivät yhteyttä apostolien, piispanviran ja oikeaoppisuuden välillä. Syy juuri Rooman piispan erityisasemaan oli kristikunnan alkuvaiheilla seurakunnan sijainti Rooman valtakunnan pääkaupungissa. Sijainti vaikutti seurakunnan merkitykseen, mutta vielä ensimmäisien vuosisatojen aikana se ei taannut Rooman seurakunnalle erityisasemaa muiden valtakunnan seurakuntien joukossa. Vasta poliittisten tekijöiden alkaessa vaikuttaa kirkkoon, kristinuskon vakiinnuttua valtakunnan viralliseksi uskonnoksi vuonna 380, seurakunnan sijaintikaupungin merkitys kasvoi huomattavasti. Vaikka Rooman seurakunta lisäsi arvovaltaansa, Konstantinopolin seurakunnan merkitys ja asema vahvistuivat vielä enemmän, kun Rooman valtakunnan pääkaupunki siirtyi Roomasta Konstantinopoliin. Siksi kristillisessä mielessä Rooman seurakunnan nauttima arvostus johtuikin pikemminkin siitä, että Rooman seurakuntaa pidettiin useiden marttyyrien veren pyhittämänä.
Leo I Suuri oli paavina 440–461. Hän kehitti ajatuksen ”Primus inter pares” (”ensimmäinen vertaistensa joukossa”). Tämä tarkoitti Rooman piispan ylivertaisuutta muiden piispojen suhteen. Paavina hän kehitti voimakkaasti teologisia perusteluja paavinvallalle, ja hänen aikanaan vakiintuikin käsitys paavin ylivallasta kirkon sisällä. Leo I katsoikin paavinistuimen nauttivan Jumalan antamaa oikeutusta. Leo I:n mukaan taivasten valtakunnan avainten luovutus ja Jeesuksen sanat apostoli Pietarille pätivät myös muihin Rooman seurakunnan johtajiin.
Leo I:n mukaan taivasten valtakunnan avaimien luovuttaminen apostoli Pietarille merkitsi tämän kohottamista muiden apostolien yläpuolelle. Vastaavasti Leo katsoi Pietarin seuraajina pitämiensä Rooman piispojen eli paavien olevan muiden piispojen yläpuolella. Vetoaminen teologiaan paavin asemasta poikkesi tietoisesti Konstantinopolin patriarkkojen vaatimuksista, jotka perustuivat pääosin poliittisille syille.
Myös Länsi-Rooman keisari Valentinianus III tuki Leo I:n vaatimusta paavin ylivallasta kirkon sisällä asettumalla Leon puolelle tämän ja Arlesin piispan välisessä kiistassa. Keisari määräsikin kiistan lopputuloksena, että apostoli Pietarille oli myönnetty ylimmän tuomarin virka sekä ylin hallintovalta kirkossa, kuten myös korkein opetusvirka.
Leo I oli myös ensimmäinen, joka esitti vaatimuksen paavin erehtymättömyydestä perustaen vaatimuksensa Raamattuun. Idän kristinuskon näkemysten mukaan Rooman kaupunki oli vain yksi viidestä tasa-arvoisesti patriarkaatista, eikä täten Rooman piispan valta ollut muita piispoja korkeampi. Paavin kunnia-asema tunnustettiin idässä, mutta samalla katsottiin ylimmän päätäntävallan kuuluvan ekumeenisille kokouksille eikä paaville.
Historia > Paavius uudella ajalla

Uuden ajan paaviuden aikana 1400-luvulta alkaen tapahtui useita paaviuden historian ja myös katolisen kirkon historian kannalta merkittäviä tapahtumia, kuten uskonpuhdistus, jossa syntyivät protestanttiset kirkot.
Samoin uuden ajan paaviuteen kuuluu myös esimerkiksi tieteen ja yhteiskunnan kehittymisestä aiheutunut konflikti paaviuden ja modernisoituvan maailman sekä tieteen kanssa. Uudella ajalla paavius myös muun muassa kehittyi varsinkin 1800-luvun paaviuden aikana maallisesta ruhtinaspiispuudesta hengellisemmäksi instituutioksi.