stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tunturipaljakka

Saanatunturi luoteesta Pikku-Mallan laelta nähtynä.
Tunturipaljakka tai paljakka on metsänrajan yläpuolelle nouseva tunturin lakialue.
Tunnusmerkit

Paljakan ja matalan tunturikoivikon raja ei yleensä ole selvä. Tunturin rinnettä noustaessa puusto aluksi lyhenee, harvenee ja muuttuu yhä matalakasvuisemmaksi tunturikoivikoksi ja lopulta paljakaksi, jonka alaosissa on koivikkosaarekkeita, jopa yksittäisiä matalia mäntyjä. Varsinaisella tunturipaljakalla puita ei ole lainkaan, vaan kasvillisuus on laikullista ja matalaa.
Tunturipaljakat luokitellaan kolmeen kasvillisuusvyöhykkeeseen: ylä-, keski- ja alapaljakkaan. Käsivarren suurtuntureita lukuun ottamatta Suomen tuntureiden lakialueet ovat alapaljakkaa. Vaikka tunturipaljakoilla esiintyy joitakin tundralle tyypillisiä arktis–alpiinisia kasveja, ne eivät ole arktisia alueita, vaan luokitellaan alpiinisiksi tai oroarktisiksi vyöhykkeiksi.
Kasvillisuus

Lämpötila laskee ylöspäin mentäessä 0,6 astetta sataa metriä kohden, ja samalla kasvillisuusvyöhykkeet muuttuvat. Pääosa Suomen tuntureiden paljakoista luokitellaan niin sanotuiksi alapaljakoiksi, jotka alkavat Käsivarren Lapissa noin 600–650 metristä, Saariselän alueella noin 400–450 metristä ja pohjoisella Utsjoella 300 metristä. Tyypillisten tunturikasvien lisäksi niillä esiintyy useita metsistäkin tuttuja lajeja, kuten varpuja, jäkäliä ja sammalia. Vaivaiskoivu ja varvustot esiintyvät laajoina kangasmaisina alueina. Yleisiä paljakoiden varpuja ovat muun muassa variksenmarja, riekonmarja, mustikka, uuvana, sielikkö ja kurjenkanerva. Yleisiä tunturikasveja ovat myös muun muassa tunturivihvilä, tunturilieko, lapinkuusio ja poronjäkälät.
Keskipaljakkaa Suomessa esiintyy Käsivarren tuntureilla 880–1 000 metriä merenpinnan yläpuolella. Tyypillisiä kasvilajeja siellä ovat muun muassa tunturivihvilä, liekovarpio, hapro sekä jääleinikki, jota tavataan vain Kilpisjärven suurtuntureiden lakiosissa. Mustikkaa, variksenmarjaa ja vaivaiskoivua ei enää keskipaljakalla ole. Käsivarren paljakoille tyypillisiä ovat runsaat lumenviipymät sekä tuulenpieksämät. Jo keskipaljakalla yleisiä ovat rakkakivikot.
Yläpaljakkaa Suomessa esiintyy vain paikoin Haltitunturien alueella yli tuhannen metrin korkeudessa. Alueita hallitsevat kivilouhikot, sammalet ja jäkälät yhtenäisen kasvipeitteen puuttuessa kokonaan.
Tunturikankaat ovat paljakoiden yleisin kasvillisuustyyppi. Kankaat voidaan jakaa moniin ryhmiin, esimerkiksi alapaljakalla varpukankaat, vaivaiskoivukankaat, tuulenpieksämäkankaat, variksenmarjakankaat. Varpukankaat voivat olla esimerkiksi ruohokanukka-mustikkakankaita ja metsäimarre-mustikkakankaita. Mereisillä variksenmarjakankailla on pohjakasvillisuus sammalia, kuivemmilla jäkäliä. Kalkkipitoisilla kankailla on usein lapinvuokkoa, jonka mukaan nimetyt lapinvuokkokankaat jaetaan kuiviin, kosteahkoihin ja kosteisiin. Kuivia lapinvuokkokankaita peittävät kalkinsuosijasammalet ja jäkälät. Kosteahkoilla on metsäkerrossammalta ja kultasammalta sekä liekovarpiota. Kosteilla lapinvuokkokankailla kasvaa myös suokasveja, muun muassa tuppisaraa ja lettopajua. Tunturiniityt jaetaan matala- ja korkearuohoniittyihin. Matalaruohoisia luonnehtivat muun muassa tunturikurjenherne, nurmitatar ja tunturiängelmä Korkearuohoniityillä kasvaa muun muassa pajua, pohjansinivalvattia, korpikastikkaa ja kulleroita. Puro- ja jokivarsilla kasvaa harmaapajukkoa ja korkeita ruohovartisia kasveja niin kuin korkearuohoniityilläkin. Tunturiosilla kasvaa muun muassa tupasvillaa, suokukkaa, luhtavillaa ja pikkukarpaloa.
Lumenviipymät ovat yleisimpiä yläpaljakalla. Lumenviipymät ovat monesti sammaleisia. Jääleinikkilumenviipymillä kivisillä ja karuilla seuduilla on myös tankeapiippoa ja vaivaiskoivua. Lumenviipymien ruohot ovat matalaa ja kasvipeite yhtenäinen. Lumenviipymillä kasvaa kynsisammalta ja karhunsammalta, tunturisaraa, lumihärkkiä ja lapinlauhaa. Vaivaispajulumenviipymillä kasva enemmän vaivaispajua, vähemmän saraa. Sammallumenviipymillä on tuskin ollenkaan putkilokasveja.
Vuoristokasvillisuus

Vuoristokasvillisuus on kasvillisuusvyöhyke, jota esiintyy arktisten alueiden ulkopuolella sijaitsevien vuoristojen puurajan yläpuolella. Näin määritellään varsinainen vuoristokasvillisuusvyöhyke. Kuitenkin joskus vuoristokasvillisuutena puhutaan kaikesta vuoristoissa esiintyvästä kasvillisuudesta. Puurajan alla on vielä pensasmainen vyöhyke, jota kutsutaan subalpiiniseksi vyöhykkeeksi. Kasvillisuus muistuttaa suuresti tundraa, ja siihen kuuluu pääasiassa matalakasvuisia heiniä, sammalia, jäkäliä ja varpuja. Vuoristoille on tyypillistä ilman viileneminen ylöspäin mentäessä. Jos vuori on tropiikissa, alimmilla vuoren rinteillä kasvaa esimerkiksi trooppista sademetsää, hieman korkeammalla matalampaa subtrooppista kosteaa pilvimetsää ja bambukasveja, vielä korkeammalla on lauhkean vyöhykkeen lehti- ja havumetsää ja lopulta kylmän ilmanalan matalaa kasvillisuutta ja pensaikkoa, esimerkiksi alppiruusuja Aasiassa tai ananaskasveja Etelä-Amerikassa. Ylimpänä ovat vuoristolumet ja jäätiköt.
Kasvillisuusvyöhykkeet vuorten rinteillä voivat vaihtua nopeastikin. Kun mennään ylöspäin yksi kilometri, lämpötila laskee keskimäärin 10 astetta. Korkeus merenpinnasta ja etäisyys päiväntasaajasta määräävät kasvillisuusvyöhykkeiden rajat. Riittävän korkean huipun kivikoilla ja kallioilla kasvaa vain niukkaa jäkälikköä, varpuja tai pieniä pensaita, ylimpänä on vain ikuista jäätä. Vuoristojen lumirajojen sijaintiin vaikuttavat etäisyys päiväntasaajasta, ilmankosteus ja vuoren rinteen suunta. Sateet ovat vuoristoissa orografisia sateita, jotka johtuvat kostean ilman nousemisesta ylös pitkin vuoren rinnettä ja tiivistymisestä pilviksi.
Alpiininen vyöhyke ja vuoristokasvillisuus

Alpiiniselle kasvillisuudelle on tyypillistä laikuittainen esiintyminen, joka johtuu vähäistenkin pinnanmuotojen aiheuttamista elinolosuhteiden muutoksista. Esimerkiksi Lapin tunturipaljakoilla vallitseva hemiarktinen (puoliarktinen) kasvillisuus käsitetään usein alpiiniseksi kasvillisuudeksi eikä aidoksi arktiseksi tundraksi, jota esiintyy lähimmillään vasta Norjassa Varangin niemimaalla sekä Venäjän pohjoisosissa. Alpiininen kasvillisuus on saanut nimensä Alppien kasvillisuudesta, joka on kasvillisuustyypin malliesimerkki. Vuoristokasvillisuudelle on tyypillistä, että se muodostaa kasvillisuusvyöhykkeitä vuorten rinteille, koska ilma viilenee ylöspäin mentäessä. Vyöhykkeet vastaavat päiväntasaajan ja napojen välisiä vyöhykkeitä, vaikka ilmasto- ja valaistusolot ovat erilaiset. Korkeuden lisäksi rinteiden suunta ja jyrkkyys vaikuttavat kasvillisuuteen. Varjoisilla rinteillä vyöhykkeiden rajat ovat alempana ja jyrkillä rinteillä maaperän ohuuden takia kasvillisuus on vaatimatonta. Myös tuulisuus vaikuttaa kasvillisuuteen, jolloin puut ovat matalampia ja tuulen vuoksi taipuneita.
Kasvillisuus korkealla vuoristossa

Korkealla vuoristossa kasvaa vuoristotundran alpiinista kasvillisuutta, eli ruohoja, sammalia, jäkäliä ja pensaita. Lumirajan yllä on lunta ja jäätä sekä paljasta kiveä, jolla voi kasvaa jäkälää. Lämpötila vaihtelee tavallisesti vuoristotundravyöhykkeellä välillä −18–10 °C ja sademäärä on noin 230 mm. Vuoristotundraa on Alpeilla, Kalliovuorilla, Andeilla, Kilimanjarolla, Fujilla Japanissa ja Himalajalla.
Väli-Amerikan kasvillisuusvyöhykkeet

Väli-Amerikan kasvillisuusvyöhykkeet ovat klassinen esimerkki vuoriston vaikutuksesta ilmastoon.
| Vyöhyke | Espanjalainen   nimitys | Korkeus (m) | Lämpötila ( °C) | Kuvaus |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Sademetsä | Tierra caliente | 0–750 |  |  |
| Lauhkea vyöhyke | Tierra templada | 750–1800 |  | Suurin osa Meksikon keskusylänköä |
| Kylmä vyöhyke | Tierra fria | 1800–3600 | päivä 24–27, yö 10–13 |  |
| Jäämaa | Tierra helada | >3600 | aina alle 10 | Vastaa arktista vyöhykettä, puurajan yllä. |
Vuoristokeidas

Vuorten välisissä suojaisissa kattilalaaksoissa saattaa kasvaa runsaasti erilaisia kasveja. Suojaisia paikkoja syntyy sopiviin tuulensuojaisin kattilalaaksoihin, joihin tuuli kuljettaa ravinnepitoisia mineraalihiukkasia, kasvien siemeniä jne. Lumen sulamisvedet tuovat kosteutta. Niinpä näillä puuttomilla vuoristokeitailla saattaa kasvaa Euroopassa jopa 300–500 eri kasvilajia, jopa sellaisia alempana kasvavia lajeja, jotka eivät muuten kasvaisi vuorilla.
Suippopyrstökurppa

| Suippopyrstökurppa |
| --- | --- |
 Suippupyrstokurppa tai siperiankurppa (Gallinago megala)
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Kurpat Gallinago
Laji::  stenura
Kaksiosainen nimi
 Gallinago stenura  (Bonaparte, 1831) 
Katso myös
   Suippopyrstökurppa Wikispeciesissä   Suippopyrstökurppa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suippopyrstökurppa (Gallinago stenura) on taivaanvuohta muistuttava kahlaajalintu. Lajin nimesi Charles Lucien Bonaparte 1831.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 25–27 senttimetriä, siipien kärkiväli 44–47 senttimetriä ja paino 90–150 grammaa, keskimäärin 115 grammaa. Muistuttaa suuresti taivaanvuohta, josta sen voi erottaa nokan muodosta ja höyhenpuvun pienistä eroista. Pakolento on heinäkurppamaisen raskas. Laululento on taivaanvuohimainen, mutta laulu aivan erilainen: höyryveturin rytmiä muistuttava, loppua kohden kiihtyvä sihinä. Koiraat voivat lennellä 10–15 yksilön ryhmissä sopivilla paikoilla ja esittää laululentoa. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen

Pesii Siperian ja Kaukoidän tundralla ja taigalla. Maailman populaation koko on huonosti tunnettu, se on haarukassa 50 000–2 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se on muuttolintu, joka talvehtii Etelä-Aasiassa Pakistanista Indonesiaan. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Pesimäaikana monentyyppisillä pohjoisilla kosteikoilla jokien, järvien ja lampien rannoilla sekä soilla. Pesii myös, taivaanvuohesta poiketen, kuivilla niityillä ja tunturikoivikoissa.
Lisääntyminen

Pesä on maassa hyvässä suojassa kasvillisuuden seassa. Munia on 4, joskus 3. Ilmeisesti vain naaras hautoo noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia.
Ravinto

Maassa elävät pienet selkärangattomat ja myös siemenet.
Leenamaija Otala

Leenamaija Otala, ent. Jarenko (s. 1951) on helsinkiläinen tutkija, luennoitsija ja konsultti. Hänen asiantuntemusalansa on johtaminen: osaamisen kehittäminen ja johtaminen, työhyvinvointi, hallitustyöskentely, johtoryhmätötyö ja sosiaalisen median hyödyntäminen organisaatioissa. Otalaa pidetään erityisesti oppivien organisaatioiden "guruna" Suomessa. Vuonna 2013 hän sai Tietokirjailijapalkinnon.
Koulutukseltaan Otala on tekniikan tohtori. Hänen väitöskirjansa Lifelong learning based on industry-university cooperation vuodelta 1993 käsittelee elinikäistä oppimista. Otala on toiminut dosenttina Aalto-yliopiston perustieteiden korkeakoulussa (entinen Teknillinen korkeakoulu) sekä Tampereen teknillisessä yliopistossa. Nykyisinmilloin? hän työskentelee johtamisen yliopettajana Metropolia Ammattikorkeakoulussa. Hän toimi Brysselissä sijaitsevan Euroopan elinikäisen oppimisen järjestön E.L.L.I:n tutkimusjohtajana.
Akateemisen uransa ohella Otala on toiminut yrityksissä ja muissa organisaatiossa asiantuntijana johtamis-, osaamisen kehittämis-, oppimis- ja työhyvinvointiasioissa, sekä hallitustyöskentelyn kehittäjänä. Otala on julkaissut 19 kirjaa ja toista sataa artikkelia sekä toiminut kolumnistina. Otalan kirjalliselle tuotannolle ominaista on tapaustutkimusten runsaus sekä teorian ja käytännön tiivis yhteys.
Aiheesta muualla

Talouselämä: Onko työpaikkasi aivoystävällinen? (Arkistoitu – Internet Archive) (Arvio Otalan teoksesta Älyllinen kunto, 29.6.2011)
Otala Speakersforumin sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Muut:  IdRef
Matti Nuorteva

Matti Kalevi Nuorteva (6. huhtikuuta 1928 Helsinki – 15. heinäkuuta 2023 Kauniainen) oli suomalainen metsätuholaisia tutkinut maatalous- ja metsäeläintieteen professori.
Henkilöhistoria

Nuortevan vanhemmat olivat Väinö Nuorteva ja Ebba Erika Lindroos ja puoliso vuodesta 1953 opettaja Kaija Lyylikki Lausio. Professori Pekka Nuorteva oli hänen veljensä. Matti Nuorteva tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta 1946 ja valmistui maatalous- ja metsätieteen kandidaatiksi 1951, metsänhoitajaksi 1952 ja maatalous- ja metsätieteen lisensiaatiksi 1956. Maatalous- ja metsätieteen tohtoriksi hän väitteli 1958.
Nuorteva oli Helsingin yliopiston maatalous- ja metsäeläintieteen laitoksen virastoapulainen 1953–1955, kanslisti 1955–1956, assistentti 1956–1962 ja metsäeläintieteen dosentti 1958–1975. Valtion maatalous- ja metsätieteen toimikunnnan nuorempi tutkija hän oli 1962–1965 ja vanhempi tutkija 1965–1973 ja Helsingin yliopiston maatalous- ja metsäeläintieteen vt. professori 1973–1975 ja professori 1975–1991. Hän oli myös maatalous- ja metsätieteen tiedekunnan varadekaani 1981–1985 ja dekaani 1985–1987 ja vieraileva entomologi Kalifornian yliopistossa 1977. Nuortevalla oli lisäksi useita asiantuntijatehtäviä ja hän julkaisi tutkimuksia ja muun muassa tietoteoksen metsätuholaisista.
Teoksia

Über den Fichtenstamm-Bastkäfer, Hylurgops palliatus Gyll., und seine Insektenfeinde, Helsinki: Suomen hyönteistieteellinen seura, 1955 (väitöskirja, Helsingin yliopisto)
Hakkuiden vaikutuksesta kaarnakuoriaisten esiintymiseen eräällä metsäalueella Etelä-Hämeessä,  Helsinki: Suomen hyönteistieteellinen seura, 1956
Metsätuholaiset, Helsinki: Kirjayhtymä, 1982
Suhoi Su-27

| Suhoi Su-27 |
| --- | --- |
 Su-27SKM MAKS 2005-lentonäytöksessä
Tyyppi:  ilmaherruushävittäjä
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Suhoi OKB
Suunnittelija:  Mihail Simonov
Ensilento:  20. toukokuuta 1977 (T-101)
Esitelty:  1986
Valmistusmäärä:  ~680 (Neuvostoliitossa) 
Suhoi Su-27 (Сухой Су-27, Nato-raportointinimi Flanker) on alun perin neuvostoliittolainen hävittäjälentokone. Se oli vastine Yhdysvaltojen F-15 Eagle -koneille. Koneesta suunniteltiin siksi hyvin ketterä ja sen kantama on pitkä. Kilpailu koneen suunnittelusta järjestettiin 1969 heti kun Neuvostoliitto tuli tietoiseksi Yhdysvaltain F-15 Eagle -hankkeesta. Suhoi -projektia nimitettiinkin "Anti-F-15:ksi". Kilpailuvaiheessa pyydettiin MiGiltä ja Suhoilta ehdotusta mahdolliseksi hävittäjäksi.
Suunnittelu

Su-27:n kehitystyö alkoi 1969, ja prototyyppi Suhoi T10-1 (Flanker-A) lensi 20. toukokuuta 1977.
Prototyyppivaiheessa useita koneita menetettiin ja uudistettu lopullinen kone Su-27S (Flanker-B) lensi ja otettiin palveluskäyttöön vuonna 1984.
Konetta on rakennettu kolmessa paikassa: KnAAPO Komsomolsk-na-Amuressa valmisti kylmän sodan aikana yksipaikkaisia malleja ja IAPO Irkutsk kaksipaikkaiset koneet. Kolmas valmistuspaikka on NAPO Novosibirsk.
Lännessä kone esiteltiin ensi kerran Le Bourgetissa kesäkuussa 1989.
Tuotanto ja käyttäjät

Noin 680 Su-27-konetta valmistettiin Neuvostoliitossa. Venäjällä on käytössä 400 Su-27-konetta. Kazakstanilla on 30 konetta ja se on tilannut 12 lisäkonetta. Valko-Venäjällä on mahdollisesti 20 konetta, Ukrainalla 66 ja Uzbekistanilla 20.
Kiina osti 26 Su-27-konetta vuosina 1991–92 ja 24 lisäkonetta vuosina 1995–96.
Se osti 200 koneen valmistuslisenssin 1995. Venäjä peruutti myyntilisenssin 2006, kun paljastui että Kiina oli kehittänyt koneesta oman J-11B-kopion, joka varustettaisiin kiinalaisilla järjestelmillä. Tätä ennen Kiina oli valmistanut ainakin 95 konetta.
Vietnamilla on 24 Su-27:aa ja on tilannut 12 lisää. Etiopialla on 10 konetta. Malesia on tilannut 18 Su-30-konetta. Indonesialla on 2 Su-27:aa ja 2 Su-30-konetta. Kuusi on viety Eritreaan, 8 Angolaan ja 14 Syyriaan.
Intia on tilannut 50 Su-30-konetta ja sillä on lisenssi valmistaa 140 konetta.
Venäjän ilmavoimien 2009–2015 hankkimat koneet ovat tyyppejä Su-27SM (12 kpl), Su-30M2 (4) ja Su-35 (BM) (48).
Suomeen liittyen Suhoi Su-27:ää käyttävät Venäjän Leningradin sotilaspiirissä 159. lentorykmentti Karjalan Besovetsissa (Petroskoissa), 177. lentorykmentti Karjalan Lotinanpellossa ja 9. lentorykmentti Kilpajärvellä. Yksiköt kuuluvat Venäjän 6. ilma-armeijaan.
Venäläinen taitolentoryhmä Russian Knights käyttää Su-27-koneita.
Onnettomuuksia

2002: 27. heinäkuuta Ukrainan ilmavoimien Su-27 putosi väkijoukkoon Lvivissä ilmailunäytöksessä. 77 katsojaa kuoli, mutta lentäjät pelastuivat. Ohjaaja tuomittiin 14 vuodeksi vankeuteen ja toinen lentäjä viideksi vuodeksi.
2005: 15. syyskuuta Venäjän ilmavoimien 177. lentorykmentin Su-27 putosi Liettuaan lentäjän pelastauduttua heittoistuimella. lähde?
2009: 16. elokuuta kaksi Su-27 hävittäjää törmäsi yhteen kesken Venäjän ilmavoimien taitolentoryhmän harjoituksia Moskovassa. Lentäjät olivat osa Russkie Vitjazi -taitolentoryhmää ja harjoittelivat kansainväliseen MAKS2009 -ilmailunäyttelyn lentonäytökseen. Toisen koneen lentäjä onnistui pelastautumaan heittoistuimella, mutta toinen lentäjä kuoli. Lisäksi neljä ihmistä loukkaantui vakavasti koneiden pudotessa maahan asutusalueelle sytyttäen rakennuksen tuleen. lähde?
2009: 30. elokuuta Valko-Venäjän ilmavoimien kone putosi maahan Radomissa Puolassa kesken taitolentonäytöksen.
2010: 14. tammikuuta kone putosi noin 30 km:n päässä Dzemgin lentokentästä lähellä Komsomolsk-na-Amurea. Lentäjä kuoli.
2012 :28. helmikuuta vastavalmistunut Su-30 putosi koelennolla 130 km Komsomolsk-na-Amuresta moottorin sytyttyä tuleen. Molemmat lentäjät pelastuivat.
2012: 26. kesäkuuta Su-27 putosi harjoituslennolla Karjalassa. Molemmat lentäjät pelastuivat heittoistuimilla.
2016: 9. kesäkuuta Su-27 putosi Pushkinin alueella Moskovan lähellä ja sen lentäjä kuoli koneen räjähtäessä maahansyöksyssä.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&021.090000021,9 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&014.070000014,7 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&05.09300005,93 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&046.050000046,5 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&016380.&&&&0016 380 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Saturn-Ljulka AL-31F -suihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&&075.022000075,22 kN  per moottori kuivana, &&&&&&&&&&&&0122.0600000122,6 kN jälkipolttimella
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&02500.&&&&002 500 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&03900.&&&&003 900 km
Aseistus
30 mm Grjazev–Šipunov GŠ-30-1 tykki, 150 ammusta
8 000 kg kymmenessä siipiripustuspisteessä
6 × R-27-ohjusta, 4 × R-73-ohjusta
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suhoin virallinen sivu englanniksi Su-27:n suunnittelun eri vaiheista (Arkistoitu – Internet Archive) OKB Suhoi
Suhoin virallinen sivu Su-27:n ominaisuuksista (Arkistoitu – Internet Archive) OKB Suhoi
Suhoin virallinen sivu Su-27:n aseistuksesta (Arkistoitu – Internet Archive) OKB Suhoi
Suhoin lentokoneet
| --- | --- |
Hävittäjät:  Su-9  Su-11  Su-15  Su-27  Su-30  Su-33  Su-35 Su-37  Su-57 (T-50) 
Pommi- ja rynnäkkökoneet:  Su-2  Su-4  Su-7  Su-17 Su-20  Su-22  Su-24  Su-25  Su-34  Su-39 
Tiedustelukoneet:  Su-12 
Koulukoneet:  UTB  Su-26  Su-28  Su-29  Su-31 
Kuljetuskoneet:  Su-38  Su-80  S-21  Superjet 100 
Kokeelliset:  Su-1  Su-3  Su-5  Su-6  Su-8  Su-10  Su-11  Su-13  Su-37  Su-47  P-1  T-3  T-4 
Suhoi Su-27P, Kazakstan
Suhoi Su-27
Veijareita ja pyhimyksiä

Veijareita ja pyhimyksiä (The Persuaders!) on ITC Entertainmentin 1970–1971 tuottama televisiosarja. Sen pääosissa esiintyivät Tony Curtis (Danny Wilde) ja Roger Moore (lordi Brett Sinclair; koko nimi Brett Rupert George Robert Andrew Sinclair, Marnockin 15. jaarli). Sitä tehtiin 24 jaksoa.
Sarja muistetaan pääosanesittäjiensä lisäksi John Barryn säveltämästä dramaattisesta, 3/4-tahtilajissa kulkevasta tunnusmusiikista.
Televisiosarjaan pohjautuva kirja Veijareita ja pyhimyksiä vauhdissa/The Persuaders! 1 ilmestyi 1972. Kirjan tekijänä on Frederick E. Smith.
Kirja sisältää kaksi tarinaa, "Pelin Avaus"/Overture ja "Lapsuuden ystävä"/Angie..Angie. Ne pohjautuvat Brian Clemensin ja Milt Gelmanin
televisiokäsikirjoituksiin. Yksi suomentajista oli Juice Leskinen.
Syksyllä 1971 Veijareita ja pyhimyksiä oli Katso-lehden lukijaäänestyksessä Suomen neljänneksi suosituin televisio-ohjelma Naapurilähiön, brittisarjan Mennään bussilla ja Kivikasvojen jälkeen. Ääniä se sai etenkin miehiltä ja nuorilta. Sarjan katsojaluvut ylsivät Suomessa puolentoista miljoonan tuntumaan.
Televisiosarjan jaksoja julkaistiin Suomessa myös VHS-videoina, kaksi jaksoa kullakin kasetilla, nimellä Veijareita ja pyhimyksiä: Kilpajuoksu kuoleman kanssa & Sporting Chance sekä Veijareita ja pyhimyksiä: Velhoja ja veijareita. Näiden lisäksi julkaistiin VHS:llä televisioelokuvat Kovaa peliä Lontoossa (London Conspiracy, 1976) ja Tehtävä Monte Carlossa (Mission Monte Carlo, 1976).
Aiheesta muualla

Veijareita ja pyhimyksiä Internet Movie Databasessa
Andrew Sullivan

Andrew Sullivan 2006.
Andrew Sullivan (s. elokuu 1963 East Grinstead, West Sussex, Englanti) on brittiläissyntyinen yhdysvaltalainen toimittaja ja ajattelija. Hän on uskonnollinen katolinen, joka on hylännyt republikaanisen puolueen mutta on konservatiivi. Marko Maunulan mukaan hän on harvinaisen omaperäinen ajattelija ja viime vuosikymmenien merkittävimpiä toimittaja-esseistejä. Hän vierastaa republikaanien keskuudessa voimistunutta moraalista ehdottomuutta ja talouden sivuuttamista keskustelulla arvokysymyksistä. Hän kannatti Barack Obamaa ja kävi taistelua Donald Trumpin edustamia näkemyksiä vastaan.
Maunula pitää Sullivanin esseekokoelmaa Out On a Limb: Selected Writings 1989–2021 erinomaisena amerikkalaisen yhteiskunnan lähihistorian katsauksena. Teos sisältää kuusi esseetä, joissa hän suorasukaisesti arvostelee yhdysvaltalaista yhteiskunnallista ja poliittista kulttuuria.
Sullivan on puhunut voimakkaasti tasa-arvoisen avioliittokäsityksen puolesta jo 1980-luvun lopulla The New Republiciin kirjoittamassaan artikkelissa. Hän on itse homoseksuaali.
Teokset

Out On a Limb: Selected Writings 1989–2021, Simon and Schuster 2021 ISBN 978-1-5011-5589-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrew Sullivan Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Sulioottikoira

| Sulioottikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Kreikka
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  1600-1700-luku
Alkuperäinen käyttö:  omaisuuden vahtikoira, laumanvartija, armeijan joukkojen suojelukoira, metsästyskoira, koiratappelut
Muita nimityksiä:  Canis suillus, Suliot Dog, Suliot Boarhound, Suliot Hound
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  121 cm
Väritys:  mustavalkoinen
Sulioottikoira (kreik. Σκύλος των Σουλιωτών, Skýlos ton Souliotón tai Σκύλος του Σουλίου, Skýlos tou Soulíou; Canis suilluslähde?) on sukupuuttoon kuollut kreikkalainen koirarotu. Se oli ja on yhä korkein koskaan elänyt rotu.
Ulkomuoto

Sulioottikoira oli karskin, vaikuttavan ja kunnioitusta herättävän näköinen. Se oli valtavan kokoinen, äärimmäisen voimakas ja ketterä. Sen suu oli täyteläinen, korvat tavallisesti typistetyt ja karvapeite laadultaan jäykkää ja epähienoa. Se saavutti peräti 121 cm:n säkäkorkeuden. Se muistutti enemmän tanskandoggia kuin tyypillisiä vuoristokoiria.
Luonne ja käyttäytyminen

Sulioottikoira tunnettiin hurjasta ja aggressiivisesta luonteestaan. Sitä käytettiin pääasiassa omaisuuden vartiointiin, ja sota-aikana myös armeijan etuvartion suojelemiseen. Muihin tehtäviin lukeutuivat laumanvartiointi, villisian metsästys ja koiratappelut.