stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punameritähti

| Punameritähti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Piikkinahkaiset Echinodermata
Luokka::  Meritähdet Asteroidea
Lahko::  Pihtimeritähdet Forcipulata
Heimo::  Asteriidae
Suku::  Asterias
Laji::  rubens
Kaksiosainen nimi
 Asterias rubens  Linnaeus, 1758  
Katso myös
   Punameritähti Wikispeciesissä   Punameritähti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punameritähti eli tavallinen meritähti (Asterias rubens) on pihtimeritähtien lahkoon kuuluva heleänoranssi meritähtilaji, joka elää Atlantin valtameren itäosissa.
Koko ja ulkonäkö

Punameritähdellä on pieni ja litteä keskiruumis, josta lähtee yleensä viisi sädehaaraa – joskus niitä on vain neljä, joskus kuusi tai useampiakin. Sädehaarat voivat kasvaa 26 senttimetrin mittaisiksi, vaikka ovatkin tavallisesti huomattavasti lyhyemmät. Meritähti kykenee kasvattamaan uuden sädehaaran jopa neljän katkenneen tilalle. Sen suu sijaitsee alapinnalla keskellä ruumista, ja sädehaarojen päässä on valoa aistivat silmätäplät.
Muiden piikkinahkaisten tavoin punameritähdellä on vesiputkilosto, joka muodostuu nielua ympäröivästä rengaskanavasta 
ja siitä säteittäin erkanevista sädekanavista. Sädekanaviin liittyy imujalkoja, joita meritähti käyttää hengittämisessä, tarttumisessa sekä liikkumisessa – nopeimmillaan se ryömii 15 senttimetriä minuutissa. Rengaskanavasta johtaa ruumiin pintaan kivikanava, jonka suulla on siivilämäinen madreporilevy.
Punameritähdellä on kalkkilevyistä muodostuva ihonalainen tukiranka, jonka joustavan rakenteen ansiosta sen iho on pehmeä ja kimmoisa. Ihon väri vaihtelee oranssista vaaleanruskeaan ja purppuranpunaiseen ja siinä on runsaasti erilaisia piikkejä ja nystyjä, joista erikoisimpia ovat ihon puhdistuseliminä toimivat pienet pihtipiikit eli pedikellaariot. Yläpinnan suurimmat piikit muodostavat sädehaarojen suuntaisia jonoja, joiden välissä on runsaasti sormimaisia pullistumia eli papuloita, tavallisesti kolmen ryppäissä. Papulat ulottuvat meritähden ruumiinonteloon ja osallistuvat hengitykseen ja kuonaneritykseen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punameritähteä tavataan Atlantin valtameren itäosissa mutta ei Välimeressä. Levinneisyysalue ulottuu pohjoisessa Islannin rannikolle sekä Vienanmerelle ja etelässä Senegalin rannikolle. Punameritähti elää yleensä kiinteällä merenpohjalla vuorovesivyöhykkeellä tai sen alapuolella 400 metrin syvyyteen saakka. Yksittäisiä meritähtiä on löydetty jopa 650 metrin syvyydestä.
Lisääntyminen

Punameritähti on yksineuvoinen eläin. Sen sädehaarojen alapinnalla sijaitsee sukurauhasia, joista sukusolut siirtyvät veteen sukuaukkojen kautta. Naaraat voivat tuottaa yhdellä kertaa jopa 2,5 miljoonaa munaa, jotka koiraat hedelmöittävät meriveteen vapauttamillaan siittiöillä. Hedelmöityneestä munasta kehittyy bipinnaria, kaksikylkinen toukka, joka ui vapaasti vedessä kolme viikkoa ennen kuin se laskeutuu merenpohjaan ja muuttuu aikuiseksi.
Ravinto

Muiden meritähtien tavoin punameritähti on ahkera saalistaja, joka käyttää ravinnokseen simpukoita, kotiloita ja taskurapuja. Se avaa simpukan kiertymällä sen kuoren puoliskoiden ympärille ja vetämällä ne auki imujaloillaan. Sen jälkeen se työntää mahalaukkunsa etuosan ulos suustaan simpukan pehmeiden osien ympärille ja sulattaa ne erittämillään ruoansulatusnesteillä. Kun simpukan liha on pehmennyt riittävästi, meritähti vetää mahalaukun takaisin sisälleen.
Neli- ja kuusisakarainen punameritähti.
Anatomia:
1 = Mahalaukun yläosa
2 = Suoli
3 = Ruoansulatusrauhanen
4 = Kivikanava
 5 = Madreporilevy
 6 = Mahalaukun tiehyt
 7 = Umpipussi
 8 = Mahalaukun etuosa
 9 = Sukurauhanen
 10 = Kalkkilevyt
 11 = Ampullit
Mercatorin projektio

Mercatorin projektio
Mercatorin projektiossa Tissot'n indikaattorit säilyttävät muotonsa, mutta kasvavat voimakkaasti mitä kauempana kohde päiväntasaajalta sijaitsee.
Mercatorin projektio on flaamilaisen kartografin Gerhardus Mercatorin vuonna 1569 esittelemä, lieriöprojektioiden ryhmään kuuluva karttaprojektio. Se on oikeakulmainen projektio, joten se on käyttökelpoinen erityisesti navigoinnissa. Projektiossa pituus- ja leveyspiirit kuvautuvat yhdensuuntaisina suorina siten, että pituuspiirien etäisyys toisistaan on vakio ja leveyspiirien etäisyys toisistaan kasvaa napoja kohti kuljettaessa. Keskeinen piirre Mercatorin projektiossa on että leveyspiirien välit venyvät täsmälleen sellaisessa suhteessa, että leveys- ja pituussuuntaiset mittakaavat säilyvät samana. Mittakaava kasvaa siirryttäessä päiväntasaajalta kohti napoja, jolloin napojen lähellä olevat alueet näkyvät kartalla huomattavasti suurempina kuin vastaavan kokoiset alueet päiväntasaajalla. Vääristymistä kuvaavat Tissot'n indikaattorit säilyvät vääristymättöminä, mutta kasvavat päiväntasaajalta poispäin.
Ei ole tiedossa, miten Mercator on karttaprojektion luonut. Projektion matemaattiseen konstruoimiseen tarvittavat menetelmät on kehitetty vasta myöhemmin.
Projektion konstruktio

Tarkoissa kartoissa käytetään maapallon kuvaamiseen ellipsoidia. Ellipsoidilla projektion periaate on sama kuin pallopinnalla, mutta yhtälöt ovat monimutkaisempia. Approksimoidaan esimerkin vuoksi maapallo palloksi, jonka säde on  R. Mercatorin projektion keskeinen piirre on, että leveys- ja pituussuuntainen mittakaava on jokaisessa pisteessä täsmälleen sama. Jos kartan länsi-itäsuuntainen mittakaava päiväntasaajalla on  k, leveyspiirillä  \phi  se on  {\frac {k}{\cos(\phi )}}. Jotta mittakaava olisi sama myös etelä-pohjoissuunnassa, täytyy projisoidussa pisteessä etäisyyden derivaatan päiväntasaajalta olla sama kuin länsi-itäsuuntainen mittakaava. Projisoidun pisteen pystykoordinaatti voidaan ilmaista differentiaaliyhtälönä  y'={\frac {R}{\cos(\phi )}}. Integroimalla differentiaaliyhtälö saadaan ratkaisu
Vaakasuunnassa projektiopiste kartalla määräytyy yksinkertaisesti pituuspiirin mukaan
jossa  \lambda _{0} on keskimeridiaani ja erotus  (\lambda -\lambda _{0}) ilmaistaan radiaaneina.
Käänteismuunnos tapahtuu kaavoilla
Mercatorin projektio on matemaattisesti määritetty, eikä sille ole luonnollista vastinetta. Projisoitu kuva ei ole sama kuin minkä valaistu karttapallo muodostaa valkokankaalle, joka on kääritty lieriöksi karttapallon ympärille. Tällaisessa luonnollisessa projektiossa piste projisoituu kartalle pystysuunnassa yhtälön  y=R(\tan(\phi )) mukaan. Mercatorin projektiossa viiva, joka yhdistää pisteen pallon pinnalta projektiopisteeseen, ei leikkaa pallopintaa kohtisuorassa, eikä tällaiset viivat eri leveysasteilta kohtaa samassa "polttopisteessä", toisin kuin luonnollisessa projektiossa. Vaikka molemmissa projektioissa navat kuvautuvat äärettömyyteen, niin luonnollisessa projektiossa äärettömyyttä lähestytään nopeammin, jolloin muodot venyvät pystysuunnassa kiihtyvällä voimakkuudella napoja lähestyttäessä. Mercatorin projektiossa mittakaava säilyy jokaisessa pisteessä samana molempiin suuntiin, eikä venymistä yhteen suuntaan tapahdu.
Melko yleisesti tässä projektiossa laaditut maailmankartat on katkaistu alareunassa 60. eteläisen, mutta yläreunassa vasta 80. pohjoisen leveyspiirin kohdalta, jolloin Etelämanner jää kokonaan kartan ulkopuolelle, mutta pohjoisessa kartta ulottuu Huippuvuorille saakka. Näin tehtäessä Eurooppa sijoittuu kartassa jokseenkin keskelle.
Käyttö merenkulussa

Mercatorin projektio on erityisen käyttökelpoinen merenkulussa, mikä selittää sen saavuttaman suosion. Siinä leveys- ja pituuspiirit ovat suoria ja kartta on oikeakulmainen, eli ilmansuuntien väliset kulmat ovat kaikkialla todellisuuden mukaisia. Erityisen tärkeää on, että muuttumatonta kurssia kulkevan aluksen kulkema reitti on kartalla suora. Maanpinnan loksodromit kuvautuvat siis suoriksi.
Isoympyränavigointiin projektio ei sovellu hyvin: Kartalla isoympyrä kuvautuu kaarena ja napojen kohdalla projektio on määrittelemätön. Tämän takia projektion merkitys lentoliikenteessä on pienempi kuin meriliikenteessä.
Mittakaavavirhe

Todellisuudessa leveyspiirit ovat sitä lyhyempiä, mitä lähempänä napoja ne sijaitsevat ja pituuspiirit yhtyvät navoilla. Siten kartan mittakaava kasvaa länsi-itä-suunnassa napoja kohti. Jotta kulmat pysyisivät oikeansuuruisina, myös pohjois-eteläsuuntainen mittakaava kasvaa napoja kohti samassa suhteessa. Tästä seuraa, että kaukana päiväntasaajasta sijaitsevat alueet näkyvät Mercatorin projektion mukaan tehdyssä kartassa suhteettoman suurina verrattuna samansuuruisiin päiväntasaajan seudulla sijaitseviin alueisiin. Esimerkiksi Grönlanti näyttää suunnilleen Afrikan kokoiselta, vaikka todellisuudessa sen pinta-ala on alle 10 % Afrikan pinta-alasta. Myös Eurooppa näyttää Mercatorin kartassa suunnilleen Afrikan kokoiselta, vaikka todellisuudessa Euroopan pinta-ala on noin kolmasosa Afrikasta.
Mittakaavavirhe kasvaa nopeasti lähellä napaa. Esimerkiksi leveysasteella 70 mittakaava on noin 46 % suurempi kuin leveysasteella 60. Jos esimerkiksi Suomen alue kuvataan Mercator-projektiossa, Lappi näyttää pinta-alaltaan noin kaksinkertaiselta todellisuuteen nähden.
Merenkulussa muuttuvaa mittakaavaa ei yleensä pidetä merkittävänä ongelmana: Suurimittakaavaisilla kartoilla seikan merkitys on mitätön ja pienimittakaavaisilla kartoilla mittauksiin käytetään merikarttoihin yleensä painettavaa mittakaavan muuttumisen kartan alueella osoittavaa leveyasteikkoa.
Karttapohjoinen ja napapohjoinen

Koska Mercatorin projektiossa pituusasteet ovat kaikki yhdensuuntaisia ja osoittavat karttapohjoiseen, karttapohjoinen ja napapohjoinen yhtyvät koko kartan alueella ja siten napaluvunkorjaus on koko kartalla nolla.
Käyttö maailmankartoissa ja arvostelu

Vaikka Mercatorin projektiossa eri leveysasteilla alueiden pinta-alojen suhteet ovat hyvin virheelliset, se on aikoinaan ollut maailmankartoissa ehkä yleisimmin käytetty projektio, mitä tosin on paljon ja usein ankarastikin arvosteltu.  Yleisyytensä vuoksi sen on arveltu suuressa määrin vaikuttaneen ihmisten käsitykseen maailmasta, ja koska päiväntasaajan lähellä olevat maat näyttävät siinä liian pieniltä suhteessa Euroopan ja Pohjois-Amerikan maihin, sen on arveltu osaltaan saaneen ihmiset pitämään näitä maita vähemmän tärkeinä.
Kysymys eri karttaprojektioiden paremmuudesta sai osakseen suurta julkista huomiota varsinkin sen jälkeen, kun Arno Peters vuonna 1973 oli julkaissut laatimansa karttaprojektion, Petersin projektion (joka todellisuudessa kuitenkin oli sama, jonka James Gall oli esittänyt jo yli sata vuotta aikaisemmin.)  Peters esitti sen paremmaksi vaihtoehdoksi nimenomaan Mercatorin projektiolle, jota hän piti rasistisenakin.  Kuitenkin Mercatorin projektion käyttö maailmankartoissa oli jo sitä ennen ollut pitkään vähenemässä..  Nykyisin maantieteilijät eivät suosittele niissä käytettäviksi mitään sellaista projektiota, jossa leveys- ja pituuspiirit näkyvät suorina ja maailmankartta on suorakulmion muotoinen.
Muunnelmia > Gauss–Kruger -projektio ja UTM-projektio

Gauss–Krüger-projektio eli poikittainen Mercatorin projektio muodostetaan muuten samoin kuin Mercatorin projektio, mutta siinä lieriöpinta, jolle pallo projisoidaan, sivuaa maapalloa jotakin pituuspiiriä pitkin, jota sanotaan kartan keskimeridiaaniksi. Tässä projektiossa pituuspiireistä vain keskimeridiaani, leveys­piireistä vain päiväntasaaja kuvautuu suoraksi viivaksi, muut ovat kaarevia. Projektiota käytetään lähinnä kartoissa, joissa näkyvä alue ulottuu enintään muutaman pituus­asteen päähän jostakin sopivasta keski­meridiaanista, muun muassa yleisesti Suomen kartoissa.
UTM-projektio (Universal Transverse Mercator) muistuttaa Gaussin-Krügerin projektiota, mutta siinä 
lieriö, jolle pallo projisoidaan, ei sivua pallon pintaa vaan leikkaa sen kahdessa kohdassa.
Muunnelmia > Web Mercator

Monet verkossa toimivat, paikallisia tarjoavat palvelut, muun muassa Bing Maps, OpenStreetMap ja Google Maps käyttävät kartoissaan Mercatorin projektion approksimaatiota, joka tunnetaan nimellä Web Mercator ja jonka perustana on maailmanlaajuinen geodeettinen järjestelmä WGS 84. Tapaa, jolla Mercatorin projektion mukaisissa kartoissa otetaan huomioon Maan ellipsoidisuus (litistyneisyys navoilla), on siinä kuitenkin yksinkertaistettu tavalla, jonka vuoksi se ei ole täysin oikeakulmainen: siinä käytetään ellipsoidipinnan WGS 84 -koordinaatteja, jotka kuitenkin projisoidaan ikään kuin kyseessä olisi pallopinta. Yhdysvaltain hallinto ei hyväksy tämän projektion käyttöä virallisiin tarkoituksiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mercatorin projektio Wikimedia Commonsissa

Kahden pisteen välinen isoympyrä (vihreä) ja loksodromi (punainen). Isoympyräreitin pituus noin 6810 km ja loksodromireitin noin 7030 km
Suomi kuvattuna Mercator-projektiossa (vasemmalla) ja Gauss-Krüger-projektiossa (oikealla). Leveys- ja pituusasteruudukko piirretty asteen välein.
Punasuumeriahven

| Punasuumeriahven |
| --- | --- |
 Punasuumeriahven Indonesian alueella
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Aethaloperca  Fowler, 1904
Laji::  rogaa
Kaksiosainen nimi
 Aethaloperca rogaa  (Forsskål, 1775) 
Synonyymit
 Perca rogaa Forsskål, 1775  Cephalopholis rogaa (Forsskål, 1775)  Perca lunaria Forsskål, 1775 
Katso myös
   Punasuumeriahven Wikispeciesissä   Punasuumeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punasuumeriahven (Aethaloperca rogaa) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva meri- ja murtovesissä elävä kalalaji. Se on sukunsa Aethaloperca ainoa laji. Craig & Hastings (2007) sijoittivat lajin molekyylifylogeneettisen analyysin perusteella sukuun Cephalopholis.
Koko ja ulkonäkö

Punasuumeriahvenen pituus voi maksimissaan olla noin 60 senttimetriä. Sen ruumiin väritys voi vaihdella tummanruskeasta mustaan, ollen kuitenkin toisinaan oranssi, milloin sen suun sisäosat ovat punaoransseja. Pään yläpuoli on tumman punaruskea ja siinä on usein samanvärisiä raitoja tai laikkuja. Nuorilla yksilöillä on aikuisista poiketen vaaleansiniset reunat selkä- ja pyrstöevissä. Lajilla on selkäevässään 9 piikkiruotoa ja 17–18 pehmeää ruotoa. Peräevässä on kolme piikkiruotoa ja 8–9 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punasuumeriahventa tavataan indopasifisella merialueella Punaiseltamereltä Etelä-Afrikkaan asti ja itään Gilbertsaarille asti. Sitä on tavattu myös Persianlahdesta. Laji oleilee yleensä 3–60 metrin syvyydessä. Sen elinympäristöjä ovat rannikkojen riutat ja laguunit, missä ne oleilevat usein silttisen vedenpohjan yläpuolella tai riutan luolissa ja onkaloissa. Punasuumeriahventa elää myös sellaisilla riutoilla, missä ei ole tiheää korallipeitettä. Lajin pyydystäminen on kielletty Palaussa huhtikuun ja syyskuun välisenä aikana. Mikronesiassa osa osavaltioista on rajoittanut sen myyntiä.
Ravinto ja elintavat

Punasuumeriahvenen ravintoa ovat pienet kalat ja sirkkaäyriäiset. Nuoret, alle kuuden senttimetrin mittaiset yksilöt matkivat pieniä, riutalla eläviä ei-saalistavia kaloja saalistaessaan pikkukaloja. Punasuumeriahven saavuttaa sukukypsyyden noin 35 senttimetrin mittaisena.
Nuoria yksilöitä.
Punaniskakenguru

| Punaniskakenguru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Harvaetuhampaiset Diprotodontia
Alalahko::  Macropodiformes
Heimo::  Kengurut Macropodidae
Suku::  Notamacropus
Laji::  rufogriseus
Kaksiosainen nimi
 Notamacropus rufogriseus  (Jackson, S. & Groves, C, 2005) 
Synonyymit
 Macropus ruficollis (Desmarest, 1817)  Macropus rufogriseus (Desmarest, 1817)  Wallabia rufogriseus (Desmarest, 1817) 
 Punaniskakengurun levinneisyysalue
Alalajit
 N. r. rufogriseus  N. r. banksianus  N. r. fruticus 
Katso myös
   Punaniskakenguru Wikispeciesissä   Punaniskakenguru Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Punaniskakenguru (Notamacropus rufogriseus) on keskikokoinen kengurulaji, josta on käytetty myös nimityksiä punaniskavallabi ja punakaulakenguru. Punaniskakenguru esiintyy luontaisesti itäisen Australian lauhkeilla ja hedelmällisillä seuduilla, mutta se on levinnyt ihmisen avustuksella myös Uuteen-Seelantiin, Britanniaan ja Ranskaan.
Punaniskakengurun tuntomerkkejä ovat mustat kuonon ja jalkojen kärjet, valkoinen viiru ylähuulessa sekä pääosin harmaa turkki, joka on säkien ympärillä sävyltään punertava. Uros voi painaa yli 20 kilogrammaa ja saavuttaa 90 senttimetrin pituuden.
Kuten useimmat muutkin kengurut, punaniskakengurukin on pitkälti yksineläjä. Löyhästi yhteen kuuluvilla ryhmillä on kuitenkin monissa tapauksissa yhteisiä ruokailualueita. Varsinkin synkällä säällä kengurut usein iltapäivän taittuessa illaksi kokoontuvat syömään heinää ja muita kasveja lähelle metsän suojaa.
Levinneisyys

Punaniskakengurua esiintyy pensastoissa ja sklerofyllimetsissä kaikkialla itäisen Australian rannikko- ja ylänköseuduilla Rockhamptonista, Queenslandista Etelä-Australian rajalle, Tasmaniaan ja monille Bassinsalmen saarille saakka (vaikkakin on epäselvää, millä saarista populaatio on alkuperäinen ja mille se on levinnyt myöhemmin).
Tasmaniassa, Uuden Etelä-Walesin koillisosissa ja Queenslandin rannikkoseuduilla punaniskakengurun kanta on viimeisten 30 vuoden aikana kasvanut osittain metsästyksen vähentymisen ansiosta, osittain siksi, että metsänraivauksen seurauksena on pensaikkoisten seutujen laitamille syntynyt niittyjä, joilla kengurut voivat laiduntaa öisin; päivisin ne taas pääsevät hakeutumaan pensaiston suojaan kuumuudelta. Toistaiseksi tuntemattomasta syystä punaniskakenguru on Victorian osavaltiossa harvinaisempi kuin muualla Australiassa.
Levinneisyys > Australian ulkopuolella

Punaniskakengurulla on pieni yhdyskunta Loch Lomond -järvessä sijaistevalal Inchconnachanin saarella Skotlannissa. Kanta sai alkunsa vuonna 1975 kahdesta Whipsnade Zoon eläintarhasta Englannista tuodusta parista, ja oli vuoteen 1993 mennessä lisääntynyt 26 yksilöksi. Aiemmin myös Englannissa on ollut pieniä yhdyskuntia Peak Districtin kansallispuistossa ja Ashdown Forestin metsäalueella. Näiden kantojen uskotaan hävinneen paikalliseen sukupuuttoon, vaikkakin ajoittain alueilta on kantautunut vahvistamattomia tietoja kenguruhavainnoista.
Ranskassa, noin 50 kilometriä Pariisista länteen sijaitsevassa Rambouilletin metsässä elää noin 30 punaniskakengurua. Populaatio on peräisin Émancén eläintieteellisestä puistosta 1970-luvulla myrskyn takia karanneista yksilöistä.
Vuonna 1870 Tasmaniasta vietiin useita punaniskakenguruita Christchurchiin, Uuteen-Seelantiin. Myöhemmin tästä laumasta päästettiin vapauteen kaksi naarasta ja yksi uros. Vuonna 1874 kenguruita nähtiin Hunters Hillsillä, missä kanta on vuosien mittaan dramaattisesti lisääntynyt. Nykyään punaniskakengurut elävät Hunters Hillsin ympärillä noin 350 000 hehtaarin alueella, muun muassa Two Thumb Rangesilla, Kirkliston Rangella ja The Grampiansilla. Punaniskakenguruiden lukumäärän takia jotkut pitävät niitä nykyään jo tuhoeläiminä.
Taksonomia

Punaniskakenguru kuului aikaisemmin jättikenguruiden sukuun. Taksonomian uudelleenarvioinnissa kuitenkin todettiin, että aikaisemmin sen osana pidetty Notamacropus olisi siirrettävä suvun tasolle. Australian Faunal Directory hyväksyi muutoksen vuonna 2020.
Punaniskakengurulla on kolme alalajia. Näistä Tasmaniassa esiintyvä Notamacropus rufogriseus rufogriseus, josta käytetään joskus nimitystä bennettinvallabi, on pienempi (kuten saaressa esiintyvät alalajit muillakin lajeilla lähes poikkeuksetta ovat). Sen karvapeite on pidempi ja karkeampi kuin mantereen yksilöillä. Bennettinvallabi lisääntyy loppukesästä, yleensä helmi–huhtikuussa. Se on sopeutunut elämään ihmisen läheisyydessä; se voidaankin nähdä laiduntamassa Hobartin ja muiden kaupunkimaisten alueiden niityillä.
Australian mantereella esiintyvä alalaji Notamacropus rufogriseus banksianus lisääntyy ympäri vuoden. Erikoinen yksityiskohta on, että tarhattuna elävät yksilöt säilyttävät luontaisen lisääntymisaikataulunsa: Bennettinvallabinaaraat, jotka tulevat tiineiksi normaalin lisääntymisaikansa ulkopuolella, lykkäävät synnytystään kesään, mikä voi merkitä jopa kahdeksan kuukauden odotusaikaa.
Suomessa

Punaniskakenguruita elää Korkeasaaren eläintarhassa, ja vuodesta 2015 yleisöllä on ollut mahdollisuus vierailla niiden tarhassa tiettyyn kellonaikaan, niin kutsutulla Kengurukujalla.
Lisäksi punaniskakenguruita on Suomessa muutamia yksityisomisteisesti. Vuonna 2019 albiino punaniskakenguru pääsi karkaamaan omistajaltaan Ahvenanmaalla, ja media seurasi sen kiinniottoa.
Purilaat

Mustajalkaintiaanien purilaat.
Purilaat eli renttuut on varhainen kuljetusväline. Yksinkertaisimmillaan purilaat koostuvat kahdesta pitkästä aisasta, jotka ovat toisesta päästä ristissä ja jonka avoimeen päähän kuljetettavat tavarat sidotaan kiinni. Vedettäessä aisojen avoin pää laahaa maata. Edistyneemmässä versiossa avoimeen päähän kiinnitetään kangas tai nahka. Aisojen väliin voidaan kiinnittää poikkipuu, joka pitää ne erillään. Purilaiden etuja ovat helppo valmistettavuus, keveys ja kärryihin tai rekiin verrattuna parempikulkuisuus vaikeassa maastossa.
Suomalaiset purilaat Rukajärvellä 1941.
Amerikan tasankointiaanit käyttivät paljon purilaita ja ennen hevosten käyttöä vetivät niitä itse tai sälyttivät ne koirille.
Suomessa purilaita vetävä hevonen valjastettiin yksinkertaisiin länkivaljaisiin, ja aisat sidottiin rahkeilla kiinni ja yhdistettiin toisiinsa välipuilla, joihin kuorma sidottiin kiinni. Aisojen väliin voitiin vielä hihnoittaa pieni puusatula. Purilaat olivat tavallaan kesäreki, koska talven lumia vastaan sen kantopinta oli kovin vaatimaton.
Talvi- ja jatkosodan aikana purilaat otettiin Suomessa uudelleen käyttöön. Niillä kuljetettiin ammuksia ja aseita sekä haavoittuneita ja kaatuneita etulinjasta pois.
»Kotoinen hevosemme oli usein ainoa kuljetusapu. Mutta kun kärrytie loppui, oli käytettävä kantohevosia ja purilaita.» 
(Suomen puolustusvoimat 1973, 138.)
Purilaat olivat helposti ja nopeasti valmistettavissa metsästä saatavilla olevista tarpeista.
Punajalkasuula

| Punajalkasuula |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Suliformes
Heimo::  Suulat Sulidae
Suku::  Ruskosuulat Sula
Laji::  sula
Kaksiosainen nimi
 Sula sula  (Linnaeus, 1766) 
Alalajit 
 S. s. sula  S. s. rubripes  S. s. websteri 
Katso myös
   Punajalkasuula Wikispeciesissä   Punajalkasuula Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punajalkasuula (Sula sula) on trooppisilla merialueilla elävä suulalaji. Se on maailman pienin ruskosuulalaji ja luultavasti maailman runsaslukuisin suulien heimon laji. Punajalkasuulasta tunnetaan useita eri värimuotoja. Samaan populaatioon voi kuulua sekä valkoisia että ruskeita lintuja. Kaikilla punajalkasuulilla ovat punaiset räpylät, joista laji on saanut nimensäkin. Kaloista ja kalmareista koostuvan ravintonsa punajalkasuula nappaa syöksysukelluksilla tai lennosta käsin. Punajalkasuulapari lisääntyy noin 15 kuukauden välein ja kasvattaa kerralla vain yhden poikasen.