Minnesotan historia
Minnesota nykyaikana > Sodanjälkeinen politiikka

Hubert Humphrey oli minnesotalainen, josta tuli kansallisella tasolla huomattava poliitikko. Hän pyrki ensin Minneapolisin pormestariksi vuonna 1943, mutta hävisi vaalit republikaaniehdokkaalle vain muutamalla tuhannella äänellä. Koska oli demokraatti, Humphrey näki parhaan mahdollisuutensa poliittiseen suosioon olevan Minnesota Farmer-Labor Party -puolueen tuen saaminen. Muut Farmer Labor Partyn jäsenet olivat Franklin D. Rooseveltin rohkaisemina miettineet asiaa, mutta yhdistyminen tapahtui vasta Humphreyn matkustettua Washingtoniin keskustelemaan aiheesta. Sen sijaan, että olisi vain sulauttanut 200 000 äänestäjän tukeman Farmer-Labor-puolueen demokraattiseen puolueeseen, Humphrey ehdotti, että puolue nimetään Minnesota Democratic-Farmer-Labor Partyksi (DFL). Vuonna 1945 hänet valittiin Minneapolisin pormestariksi, ja ensimmäisten toimenpiteidensä joukossa hän esitti työnantajien suorittaman rotusyrjinnän tekemistä sakotettavaksi. Tämä säännös otettiin käyttöön vuonna 1947, ja vaikka sakkoja määrättiin vähän, kaupungin pankit ja tavaratalot ymmärsivät, että runsas mustien palkkaaminen näyttäisi yleisön silmissä hyvältä. Humphrey piti vuonna 1948 demokraattien kansallisessa puoluekokouksessa (1948 Democratic National Convention) kiihkeän puheen, jossa hän rohkaisi puoluetta sisällyttämään kansalaisoikeudet puolueohjelmaansa. Hänet valittiin Yhdysvaltain senaattiin vuonna 1948, ja uudestaan vuosina 1954 ja 1960.
1960-luvun alussa kansalaisoikeusasia oli nousemassa kansallisesti huomattavaan asemaan Martin Luther King Jr:n ja muiden mustien johtajien järjestämien istumalakkojen ja marssien seurauksena. Vuonna 1963 presidentti John F. Kennedy lähetti kongressille kattavan kansalaisoikeusia koskevan lakialoitteen, joka perustui suurelta osin Humphreyn viimeisen viidentoista vuoden aikana senaatille esittämiin ajatuksiin. Edustajainhuone hyväksyi lain vuonna 1964, mutta lain vieminen senaatin läpi oli vaikeampaa, koska etelävaltiolaiset rotuerottelun kannattajat jarruttivat sitä 75 päivän ajan. Laki hyväksyttiin lopulta vuoden 1964 kesäkuussa ja tunnetaan nimellä Civil Rights Act of 1964. Humphrey kutsui tätä suurimmaksi saavutuksekseen. Lyndon B. Johnson otti Humphreyn varapresidenttiehdokkaakseen vuoden 1964 presidentinvaaleissa, ja Humphreystä tuli Yhdysvaltojen varapresidentti. Kuvernööri Karl Rolvaag (DFL–puolueesta) nimesi Walter Mondalen Humphreyn paikalle senaattiin. Humphrey ilmaisi epäluuloja vuoden 1965 Pohjois-Vietnamin pommituksia kohtaan, mikä etäännytti häntä Johnsonista. Myöhemmin hän puolusti Johnsonin toimia Vietnamin sodassa, mikä heikensi hänen välejään liberaaleihin, jotka alkoivat vastustaa sotaa vuoden 1967 tienoilla. Vuoden 1968 presidentinvaaleissa Humphrey kilpaili Richard Nixonin ja Independent-puolueen ehdokkaan George Wallacen kanssa ja hävisi kansanäänestyksen vain 0,7 prosentilla. Humphrey palasi myöhemmin senaattiin Eugene McCarthyn jätettyä viran vuonna 1971.
DFL-puolueen Eugene McCarthy oli Yhdysvaltojen edustajainhuoneessa vuodesta 1949 vuoteen 1959 ja Yhdysvaltojen senaatissa vuodesta 1959 vuoteen 1971. Hän saavutti mainetta vahvoja vakaumuksia ja ryhdikkyyttä omaavana älykkönä. Vuonna 1967 hän kilpaili Lyndon B. Johnsonin kanssa presidenttiehdokkuudesta, ja ajoi sodanvastaista ohjelmaa, toisin kuin Johnson. Hänen vahva kannatuksensa New Hampshiren esivaaleissa sai Johnsonin luopumaan kilpailusta.
Myös demokraatti Walter Mondale saavutti kansallista näkyvyyttä Jimmy Carterin varapresidenttinä. Hän oli senaatissa vuoden 1964 nimityksestään asti, kunnes hänestä tuli varapresidentti vuonna 1977. Vuonna 1984 hän oli ehdokkaana Yhdysvaltojen presidentiksi, ja varapresidenttiehdokkaaksi hän oli valinnut Geraldine Ferraron. Vaaleista tuli murskavoitto suositulle istuvalle presidentille, Ronald Reaganille. Vuonna 2002, vain 11 päivää ennen vaaleja, kun istuva senaattori Paul Wellstone kuoli lento-onnettomuudessa, Mondale lähti mukaan vaaleihin demokraattien ehdokkaaksi Yhdysvaltojen senaattiin. Hän hävisi kahdella prosenttiyksiköllä republikaanien Norm Colemanille.
Vuonna 1970 DFL-puolueen Wendell Anderson valittiin Minnesotan kuvernööriksi. Hän työskenteli kaksi vuotta Minnesotan hajanaisen lainsäädäntöelimen kanssa toteuttaakseen verotusta ja koulujen rahoitusta koskevan uudistuspaketin, jossa peruskoulutuksen rahoituksen lähde siirrettiin paikallisista omaisuusveroista osavaltiollisiin myyntiveroihin, ja alkoholille ja tupakalle määrättiin valmistevero. Tästä Minnesotan ihmeeksi kutsutusta saavutuksesta tuli valtavan suosittu. Muutaman seuraavan vuoden aikana lainsäädäntöelin toteutti muita ns. uuden liberalisminsa näkökohtia, esim. ratifioi tasa-arvoa koskevan perustuslakilisäyksen (Equal Rights Amendment), sääti vahvoja ympäristönsuojelulakeja, korotti työntekijöiden tapaturma- ja työttömyysvakuutusmaksuja, ja poisti tuloverot köyhiltä työssäkäyviltä. Time-lehti kertoi Wendell Andersonista ja osavaltiosta artikkelissaan ”Minnesota, toimiva osavaltio”. Vuonna 1976 Mondalen luovuttua senaattipaikastaan ja ryhdyttyä Jimmy Carterin varapresidenttiehdokkaaksi, Anderson luovutti kuvernöörin virkansa varakuvernööri Rudy Perpichille (DFL-puolueesta), joka nimitti Andersonin välittömästi Mondalen paikalle senaattiin. Vuoden 1978 ”Minnesotan verilöylyksi” kutsutuissa vaaleissa Perpich ja Anderson äänestettiin pois virasta. Perpich valittiin kuvernööriksi uudelleen vuonna 1983 ja toimi virassa vuoteen 1991 asti.
DFL:n Paul Wellstone valittiin Yhdysvaltojen senaattiin vuonna 1990 voitettuaan istuvan senaattorin, republikaani Rudy Boschwitzin yhdessä vuosikymmenen suurimmista vaaliyllätyksistä. Vuonna 1996 hän voitti Boschwitzin jälleen vuoden 1990 vaalien uusintaottelussa. Wellstone tunnettiin liberaaliaktivistina, mikä käy ilmi hänen kirjoistaan How the Rural Poor Got Power: Narrative of a Grassroots Organizer, joka kuvaa hänen työtään Organization for a Better Rice County -ryhmän kanssa, ja The Conscience of a Liberal: Reclaiming the Compassionate Agenda. Hän tunnusteli mahdollista presidenttiehdokkuutta vuonna 1998 kertoen ihmisille edustavansa ”demokraattisen puolueen demokraattista haaraa”. Hän kuoli 25.lokakuuta 2002 Minnesotan Evelethin lähellä tapahtuneessa lento-onnettomuudessa, jossa menehtyivät myös hänen vaimonsa, tyttärensä, kolme kampanjatyöntekijää ja molemmat lentäjät.
Vuonna 1998 kuvernööriksi valitulla Jesse Venturalla oli värikäs menneisyys Navy SEAL -erikoisjoukoissa, showpainijana, näyttelijänä, Brooklyn Parkin pormestarina ja radio- ja TV-toimittajana. Hän lähti virasta yhden kauden jälkeen. Hänen valintansa toi kansainvälistä huomiota Independence Party -puolueelle.