stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansainvälinen valuuttarahasto
Kritiikkiä

Taloustieteilijä Arnold Klingin mukaan Kansainvälinen valuuttarahasto ja Maailmanpankki, kuten yleensä muutkin julkisen sektorin elimet, ovat oikeutettavissa teoriassa mutta ne heikommin onnistuvat käytännössä ja myös aiheuttavat tahattomia sivuvaikutuksia. Esimerkiksi kehityksen pääesteet ovat protektionismi ja lahjonta, joten Maailmanpankki on Klingin mukaan turha. Myös The Wall Street Journalin Mary O’Grady on arvostellut Maailmanpankin ja Kansainvälisen valuuttarahaston vääristävän markkinoita haitallisesti.
Kansainvälisen valuuttarahaston menestystä sille asetetuissa tavoitteissa voidaan pitää rajallisena.kenen mukaan? 1970-luvulta alkaen maailmassa on ollut lisääntyvissä määrin valuuttakriisejä. Vuoden 1980 jälkeen yli sata maata on kokenut pankkikriisin, joka laski maan bruttokansantuotetta vähintään neljä prosenttia. Kansainvälisen valuuttarahaston tapaa hoitaa valuuttakriisejä on kritisoitu. Syynä epäonnistumiseen on pidetty esimerkiksi rahaston tapaa reagoida ilmenneisiin ongelmiin sen sijaan, että pyrittäisiin aktiivisesti niiden ennaltaehkäisyyn. Lisäksi sen tarjoamaa kriisiapua on kritisoitu: Kansainvälinen valuuttarahasto on esimerkiksi suositellut kriisimaille korkeita korkoja yhtenä lääkkeenä valuuttapakoon, mutta kriitikoiden mukaan tämä aiheuttaa kriisimaiden taloudelle pahan lisärasitteen eikä auta oleellisesti valuuttapakoon.kenen mukaan?
Erilaisten kansalaisjärjestöjen lisäksi monet johtavat taloustieteilijät, muun muassa yhdysvaltalainen nobelisti Joseph Stiglitz, ovat kritisoineet Kansainvälisen valuuttarahaston toimintaa ja vaatineet uudistuksia. Monet konservatiiviset taloustieteilijät katsovat, että Kansainvälinen valuuttarahasto on jo olemassaolollaan tae ylivelkaantuneiden tahojen pelastukselle. Tämä luo moraalisen ongelman kannustaessaan kansainvälisiä finanssitoimijoita lainaamaan vastuuttomasti.lähde? Erityisesti Thaimaan ja Venäjän talouskriisien yhteydessä 1990-luvulla Kansainvälinen valuuttarahasto lainoitti valtioita valtavilla summilla tarkoituksenaan estää maiden valuuttakurssien devalvoituminen. Tämä ei kuitenkaan onnistunut ja valuuttakurssin devalvoiduttua maille jäi valtavat velat epäonnistuneesta valuutan tukemisyrityksestä. Stiglitzin mukaan Kansainvälisen valuuttarahaston toteuttamista operaatioista ovat hyötyneet pääasiassa vain suuret länsimaiset rahoituslaitokset tai yksittäiset kohdemaiden rikkaat henkilöt, joille valuutan kurssin keinotekoinen ylläpitäminen antoi aikaa siirtää pääomansa pois ennen kurssiromahdusta. Kansainvälinen valuuttarahasto on myös tukenut moraalitonta velkaa muun muassa Argentiinassa, mikä tuhosi kohtuullisen rikkaan maan talouden.
Kolmen riippumattoman yliopistotutkijan mukaan Kansainvälisen valuuttarahaston kehitysohjelmat ovat edistäneet tuberkuloosin leviämistä Itä-Euroopassa ja entisissä Neuvostoliiton maissa. Tutkimuksen mukaan usein lainoja saavat maat ovat supistaneet terveydenhoitomenojaan täyttääkseen lainoille asetetut ehdot. Kansainvälisen valuuttarahaston vastineen mukaan tutkimuksessa oli useita puutteita, joista vakavimmat koskivat taloudellisten olosuhteiden huomioon ottamista ennen järjestön mukaantuloa.
Kirjallisuutta

Stiglitz, Joseph: Globalization and Its Discontents.  Norton & Company, 2003.  ISBN 0-393-32439-7  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansainvälinen valuuttarahasto Wikimedia Commonsissa
IMF:n verkkosivut
Yle Uutiset: 10 kysymystä IMF:stä
Valtiovarainministeriö: Kansainvälinen valuuttarahasto
Formíkoula

| --- | --- |
Muut nimet:  Formékoulo (Φορμέκουλο), Fermékoula (Φερμέκουλα), Fermékoulo (Φερμέκουλο), Formikoúsa (Φορμικούσα), Formítsa (Φορμίτσα)
Sijainti:  38°33′50″N, 20°51′10″E, Lefkas Lefkas, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Tilevoḯdes, Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,091 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Formíkoula (kreik. Φορμίκουλα, myös Formékoulo, Φορμέκουλο, Fermékoula, Φερμέκουλα, Fermékoulo, Φερμέκουλο, Formikoúsa, Φορμικούσα, Formítsa, Φορμίτσα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Tilevoḯdes-saariin, ja sijaitsee Meganísin kaakkoispuolella ja Kálamoksen lounaispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,091 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Formíkoula kuuluu Lefkaksen kuntaan, Lefkaksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Saarella on majakka.
Foinikia

| Foinikia   𐤊𐤍𐤏𐤍   Φοινίκη > n. 2500–64 eaa. |
| --- | --- |
   Foinikian alue vihreällä. 
Valtiomuoto:  kuninkaiden johtamat kaupunkivaltiot
kuningas:  Abishemu I (n. 1800 eaa.)   Hiram I (969-936 eaa.)   Pygmalion (820-774 eaa.)
Pääkaupunki:  ei ollut, mutta merkittävimmät kaupungit olivat Byblos (2500–1000 eaa.) ja Tyros (900–550 eaa.)
Väkiluku:  n. 200 000 (1200 eaa.)
Uskonnot:  kanaanilaisten uskonto
Historia:  
– perustettu:  n. 2500 eaa.
– Tyroksesta johtava kaupunki:  969 eaa.
– Karthago perustettiin:  814 eaa.
– Pompeius valloittaa Foinikian:  64 eaa.
Kielet:  foinikian kieli, puunin kieli
Edeltäjä(t):  Kanaaninmaa, Heettien valtakunta, Uusi valtakunta
Seuraaja(t):  Syria (Rooman valtakunnan provinssi)
Foinikia (foin.: 𐤊𐤍𐤏𐤍, m.kreik. Φοινίκη, Foinikē) oli vuoden 2500 eaa. tienoilla perustettu talassokratia.
Väestö

Foinikialaiset olivat Lähi-idässä itäisen Välimeren pohjukassa nykyisen Libanonin tienoilla noin 3500–146 eaa. vaikuttanut seemiläistä foinikian kieltä puhunut kansa, joka perusti myöhemmän Rooman kilpailijan Karthagon vuonna 814 eaa. suojaisaan merenlahteen. Foinikialaiset olivat läheistä sukua kanaanilaisille, ja tällä nimellä he kutsuivat myös itseään.
Foinikialaiset olivat kauppiaita ja merenkulkijoita, jotka perustivat kauppasiirtokuntia hyvinkin kauas kotimaastaan. Foinikia laajeni merelle, koska maa-alueilla oli jo muita kansoja. Toisaalta idässä oli vuoristo. Ei tiedetä, miten varhain Foinikian rannikolta on purjehdittu vaikka joidenkin teorioiden mukaan olisi purjehdittu jo neoliittisella kivikaudella. Foinikian yhdistivät maa- ja merikaupan reitit. Idästä tuli kauppatavaraa, jota voitiin myydä edelleen merikaupan välityksellä.
Foinikialaiset olivat taitavia laivanrakentajia ja merenkulkijoita. Purjehdusmatkat ulottuivat muun muassa nykyisiin Espanjaan ja ehkä Englantiin asti. Foinikialaisia siirtokuntia oli Karthagon lisäksi Kyproksella, Ródoksella, Kreetalla, Maltalla, Sisiliassa, Sardiniassa, sekä Marseillessa Etelä-Ranskassa ja Cádizissa Espanjassa.
Kaupungit

Tunnetuimmat Foinikian kaupunkivaltiot olivat Sidon ja Tyros. Muita olivat Arvad (Aradus), Byblos eli Gubla, Ugarit, Tripoli, Batrun, Beirut ja Baalbek. Foinikian kaupunkivaltiot liittoutuivat yhteen yhteisten etujen vuoksi. Eri aikoina eri kaupunki oli johtavassa asemassa. Johdossa oli Ugarit 1600–1500, Byblos 1400–1300, Sidon 1200–1100, Tyros 1100–800 ja Tripoli viidennellä vuosisadalla (500–400) eaa.
Kuningas Salomon aikalaisen Hiramin isän Abibaalin aikana (900–800 eaa.) perustettiin kauppa-asema Kyprokselle, Sardiniaan sekä Tunisiaan Uticaan ja Hippokseen. Tyros perusti kauppa-asemia Etelä-Espanjaan Cádizin lähelle mahdollisesti jo 1100-luvulla eaa. Foinikialaisten perustama kaupunki Kyproksella oli Kition, nykyinen Lárnaka.
Uskonto

Foinikian hallitseva uskonto oli läheistä sukua Välimeren itärannikolla Syyrian ja Palestiinan alueilla muinoin asuneiden kanaanilaisten uskonnolle. Sen ylijumala oli Ēl. Häntä aktiivisempi oli Baal, ’Herra’, joka yhdistettiin säähän ja sateeseen ja joka toi hedelmällisyyttä. Jumalattaria olivat muun muassa Athirat, Ēlin puoliso, sekä Astarte, rakkauden ja sodan raju jumalatar, Baalin sisar ja mahdollisesti myös puoliso. Baalin mahtavat vastustajat olivat Yamm sekä suuret merihirviöt Litan ja Tunnan (Raamatun Leviatan ja Tannin).
Baalia esittävä veistos Ugaritista.
Just Fontaine

Just Fontaine
Just Fontaine (18. elokuuta 1933 Marrakech, Marokko – 1. maaliskuuta 2023) oli ranskalainen jalkapalloilija. Fontainen pelipaikka oli hyökkääjä. Pelé valitsi hänet maailman kaikkien aikojen 125 parhaan jalkapalloilijan joukkoon FIFA 100 -listalla.
Hän aloitti uransa vuonna 1950 synnyinmaassaan Marokossa USM Casablancan joukkueessa. Vuonna 1953 OGC Nice hankki hänet Ranskaan, jossa hän teki ensimmäisten kolmen kautensa aikana 44 maalia. Vuonna 1956 Stade de Reims osti Fontainen Raymond Kopan korvaajaksi. Kuuden Reims-kauden aikana hän teki 121 maalia. Yhteensä hän teki Ranskan liigassa 165 maalia 200 ottelussa ja voitti kaksi mestaruutta, Reimsissä vuosina 1958 ja 1960.
Parhaiten Fontaine muistetaan kuitenkin Ranskan maajoukkueesta. Jo maaotteludebyytissään 17. joulukuuta 1953 hän teki hattutempun Luxemburgin verkkoon. Vuoden 1958 MM-kisoissa, joissa Ranska saavutti pronssia, Fontaine nousi legendaksi tehtyään turnauksen kuudessa ottelussaan 13 maalia, mikä on yhä yksien MM-kisojen yhden pelaajan maaliennätys. Yhteensä hän pelasi 21 maaottelua ja teki niissä 30 maalia.
Fontaine lopetti uransa loukkaantumisen vuoksi vuonna 1962. Vuonna 1967 hän kokeili kykyjään valmentajana Ranskan maajoukkueen peräsimessä, mutta pesti päättyi potkuihin kahden hävityn ystävyysottelun jälkeen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fontaine Ranskan jalkapalloliiton sivuilla (ranskaksi)
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen paras maalintekijä
1930:  Guillermo Stábile • 1934:  Oldřich Nejedlý • 1938:  Leônidas • 1950:  Ademir • 1954:  Sándor Kocsis • 1958:  Just Fontaine • 1962:  Garrincha,  Vavá,  Leonel Sánchez,  Dražan Jerković,  Valentin Ivanov,  Flórián Albert • 1966:  Eusébio • 1970:  Gerd Müller • 1974:  Grzegorz Lato • 1978:  Mario Kempes • 1982:  Paolo Rossi • 1986:  Gary Lineker • 1990:  Salvatore Schillaci • 1994:  Oleg Salenko,  Hristo Stoitškov • 1998:  Davor Šuker • 2002:  Ronaldo • 2006:  Miroslav Klose • 2010:  Thomas Müller,  Diego Forlán,  Wesley Sneijder,  David Villa
Ranskan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajat
Batteux (1955-62) • Guérin (1962–66) • Arribas ja Snella (1966) • Fontaine (1967) • Dugauguez (1967-68) 
 Boulogne (1969–73)  • Kovács (1973–75) • Hidalgo (1976–84) • Michel (1984-88) 
 Platini (1988–92) • Houllier (1992–93) • Jacquet (1993–98) • Lemerre (1998–2002) • Santini (2002–04) 
 Domenech (2004–2010) • Blanc (2010–2012) • Deschamps (2012–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Muut:  IdRef
The Forgotten Beasts of Eld

| The Forgotten Beasts of Eld |
| --- | --- |
Kirjailija:  Patricia A. McKillip
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  Atheneum Books
Julkaistu:  1974
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  217
ISBN:  0-380-00480-1

Edeltävä:  The House on Parchment Street
Seuraava:  The Night Gift
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
The Forgotten Beasts of Eld on Patricia A. McKillipin vuonna 1974 ilmestynyt nuorten fantasiaromaani. Teos sai World Fantasy -palkinnon vuonna 1975.
Aiheesta muualla

Robert M. Tilendis: The Forgotten Beasts of Eld (Arkistoitu – Internet Archive). Green Man Review (englanniksi)
Alma A. Hromic: The Forgotten Beasts of Eld. The SF Site 2006. (englanniksi)
Alison Flood: World of fantasy: The Forgotten Beasts of Eld. The Guardian 20.8.2009. (englanniksi)
Focke-Wulf Fw 44 Stieglitz

Focke-Wulf Fw 44 J Stieglitz.
Focke-Wulf Fw 44 Stieglitz oli saksalainen kaksitasoinen, yksimoottorinen, Kurt Tankin suunnittelema ja Focke-Wulfin lentokonetehtaan valmistama kaksipaikkainen koulu- ja taitolentokone. Koneen ensilento lennettiin vuonna 1932. Konetta käyttivät Saksan Luftwaffen lisäksi Argentiinan, Bolivian, Brasilian, Bulgarian, Chilen, Itävallan, Kiinan, Kolumbian, Romanian, Ruotsin, Slovakian, Suomen, Tšekkoslovakian ja Unkarin ilmavoimat.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat hankki 30 Stieglitziä vuonna 1940 ja vielä viisi vuonna 1944. ”Stiguja” käytettiin peruskoulukoneena vuodesta 1940 vuoteen 1960. Koneita oli käytössä myös siviilissä.
Koneen erikoisuus on mäystimet (siteet kuten suksissa) jalkaohjaimissa; tämä mahdollisti muun muassa pahasti lento-onnettomuudessa koneella VL Myrsky loukkaantuneen koelentäjä kapteeni Pelle (Per-Erik) Soveliuksen ensilennon vielä toipilaana onnettomuuden jälkeen.
Museokoneita Suomessa

Keski-Suomen ilmailumuseossa on Ilmavoimien käytössä ollut Stieglitz (SZ-4).
Hallinportti Ilmailumuseossa on ollut esillä entisöitävänä oleva Stieglitz (SZ-5). Kone on nykyisin entisöitävänä Vaasan lentokentällä
Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa on esillä Ilmavoimien käytössä ollut Stieglitz.
Päijät-Hämeen ilmailumuseossa on varastoituna entisöimätön Stieglitz (SZ-35)
Ilmailumuseoyhdistyksen Stieglitz (SZ-18) on ollut esillä Kauppakeskus Tuulosessa Hämeenlinnassa syksystä 2016 alkaen.
Ilmailumuseoyhdistyksen entisöimä Stieglitz (SZ-25) on nähtävillä Kauhavan Lentokonepuiston vitriinissä keväästä 2017 alkaen.
Suomen ainoa lentokuntoinen ”Stigu” on yksityisomisteinen OH-SZJ (SZ-24).
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2 (oppilas ja lennonopettaja)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.02000007,2 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&08.08000008,8 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.06000002,6 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0530.&&&&00530 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&&0920.&&&&00920 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Siemens-Halske Sh 14a -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0118.&&&&00118 kW (&&&&&&&&&&&&0158.&&&&00158 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0185.&&&&00185 km/h merenpinnassa
Matkalentonopeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”.150–160 km/h
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&03840.&&&&003 840 m
Nousuaika: 23,6 min 2 950 metriin
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://rwebs.net/ghostsqd/fw44.htm
http://ajbs.com/Anglais/MuseeGB/Focke-Wulf-44-UKHtml/Focke-Wulf-44-Master-UK.htm
Ohjekirja suomeksi
Suomen ilmavoimien Stieglitz heinäkuussa 1943.
Focke-Wulf Fw 44 J Stieglitz Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa.
Focke-Wulf FW 44 J Stieglitz (SZ-4) Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Lee De Forest

Lee De Forest
Lee De Forest (26. elokuuta 1873 – 30. kesäkuuta 1961) oli yhdysvaltalainen keksijä, jonka nimissä on yli 300 patenttia. De Forest keksi Audion- elektroniputken, joka vahvistaa heikkoa sähköistä signaalia. Hän on yksi "sähköisen ajan" isä, sillä hänen keksimänsä Audion edesauttoi elektroniikan kehitystä laajemmin.
Lee De Forest syntyi Iowassa. Hänen isänsä oli kongregationalistisen vapaakirkon pappi ja toivoi pojastaan tulevan papin, kuten hän itsekin oli.
De Forest opiskeli Mount Hermonin koulussa ja sen jälkeen kirjoittautui vuonna 1893 Sheffieldin tieteelliseen kouluun, joka on osa Yalen yliopistoa. Tiedonhaluisena tutkijana hän kytkeytyi eräänä iltana Yalen sähköverkkoon ja onnistui pimentämään koko yliopistoalueen. Tämä johti hänen erottamiseensa yliopistosta. Kaikesta huolimatta hänen sallittiin saattaa opiskelunsa päätökseen, ja hän valmistui vuonna 1896 alemman korkeakoulututkinnon suorittaneena. Opiskeluaikanaan hän ansaitsi rahaa lukukausimaksuihin keksinnöillään mekaniikassa ja peleissä.
Hän jatkoi opiskeluaan Yalen yliopistossa ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1899 aiheena radioaallot.
Audion, 1906
De Forestin kiinnostus langattomaan sähkötykseen johti hänen keksintöönsä Audion-elektroniputkeen vuonna 1906 ja hän kehitti parannetun sähkötysvastaanottimen. Hän haki patentin kaksielektrodiselle laitteelle sähkömagneettisten aaltojen tunnistamiseksi.
Audion oli elektroniputki, joka mahdollisti radiovastaanoton vahvistamisen. De Forest kertoi siitä, ettei hän tiedä miten se toimii; se vain toimii.
Hän oli IEEE:n edeltäjän radioinsinöörien instituutin perustajajäsen.
De Forest vastaanotti IEEE:n kunniamitalin vuonna 1922 'tunnustuksena kolmielektrodisen vahvistinputken keksimisestä ja hänen panoksestaan radioon'. Vuonna 1946 hän vastaanotti Edison-mitalin 'esittelemänsä hila-ohjatun elektroniputken syvällisistä teknisistä ja sosiaalisista vaikutuksista'.
Hän kuoli Hollywoodissa vuonna 1961 ja hänet haudattiin San Fernandon lähetyskirkon hautausmaalle Los Angelesissa.
Aiheesta muualla

History Center Lee De Forest (englanninkielinen)
National Inventors Hall of Fame's Lee De Forest (englanninkielinen)
Lee De Forest (englanninkielinen)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lee De Forest Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Flapper

Näyttelijä Louise Brooks flapper-tyylissään vuonna 1927.
Flapperit (engl. flappers) olivat 1920-luvun ”uuden sukupolven” nuoria länsimaisia naisia, jotka käyttäytyivät vapaammin kuin vanhempiensa sukupolven naiset. Suomessa heistä käytettiin nimitystä jazztytöt.
Flapper oli yleinen näky Yhdysvaltain 1920-luvun juhlissa, joissa alkoholi virtasi. Hän oli nuori ja nuorekas, keimaileva ja kiihkeäluonteinen. Flapper hylkäsi äitinsä sukupolven naisten viktorianaikaisen pukeutumistyylin, johon kuuluivat pitkät hameet ja korsetit. Flapperin hameenhelmat jäivät jopa polven yläpuolelle ja hänen sukkansa olivat kääritty vihjailevasti. Hänen mekkonsa olivat niukkoja ja kimaltelevia, eikä niiden alla ollut paljon mitään. Hiuksensa hän leikkautti lyhyiksi. Vartaloltaan flapper oli poikamainen, hoikka, pienipovinen ja urheilullinen. Hän liikkui matalin askelin ja sipsutellen sekä käytti puheessaan lieviä voimasanoja. Flapper pysytteli naimattomana, harrasti lyhytaikaisia sukupuolisuhteita, nautti alkoholijuomia ja tupakoi, ajoi autoa ja uhmasi muillakin tavoin perinteisiä sosiaalisia ja seksuaalisia normeja.
Nimityksen alkuperä Britanniassa

”Flappereista” (suomeksi esim. ’räpyttelijä’, ’liehuttelija’) puhuttiin jo Britanniassa kauan ennen 1920-lukua, jolloin nimityksestä tuli suosittu Yhdysvalloissa. Sanalla oli alun perin tarkoitettu hyvin nuoria prostituoituja, mutta 1890-luvulla sanan merkitys muuttui tarkoittamaan murrosikäisiä, laihoja ja pitkäsäärisiä tyttöjä, jotka eivät olleet enää lapsia, mutteivät vielä tarpeeksi aikuisiakaan käyttämään naisten vaatteita ja kampauksia. Flappereista kirjoitettiin lehdissä, ja nuorekas, viaton mutta silti hiukan seksikäs flapper oli suosittu hahmo myös teatterilavalla ja vaudevillessa.
Yhdysvaltain flapperit

Yhdysvaltalaisen kirjailijan F. Scott Fitzgeraldin tuotannossa esiintyi useita flappereita jo vuodesta 1920 alkaen, jolloin hän julkaisi novellikokoelman Flappers and Philosophers. Fitzgerald kertoi ottaneensa hahmoihinsa mallia omasta vaimostaan Zeldasta.
Flapper-termi tuli Yhdysvalloissa käyttöön Frances Marionin suositusta vuoden 1920 elokuvasta The Flapper, jossa päätähtenä oli Olive Thomas. Thomas oli esiintynyt samantapaisessa elokuvaroolissa jo vuonna 1917, vaikka siinä kyseistä termiä ei vielä käytettykään. Hänen viimeiset elokuvansa vaikuttivat voimakkaasti siihen, minkälainen kuva ihmisille muodostui ”flapper-tytöistä”. Clara Bow, Louise Brooks, Joan Crawford ja monet muut näyttelijät perustivat roolihahmonsa tälle samalle käsitykselle flapper-tytöistä.
Yhdysvalloissa kieltolain vastustaminen oli yksi flapper-kulttuurin keskeisistä piirteistä. Laillisten kapakoiden ja kabareeravintoloiden sulkeutuessa alkoholijuomien sala-anniskelupaikoista tuli näkyviä ja suosittuja. Tämä ristiriita lainkuuliaisen, uskonnollispohjaisen raittiusliikkeen ja kaikkialla läsnä olevan alkoholinkulutuksen välillä johti yleiseen auktoriteettien halveksuntaan. Flapper-tyttöjen itsenäisyys saattaa olla perua ”Gibson Girlin” roolimallista 1890-luvulta. Vaikka sotia edeltäneen ajan muoti ei kovin paljon muistuta flapper-tyttöjen tyyliä, heidän itsenäisyytensä ja feminisminsä on saattanut johtaa flappereiden määrätietoiseen asenteeseen 30 vuotta myöhemmin.
Yhdysvaltalaiset kirjailijat ja taiteilijat, kuten F. Scott Fitzgerald, John Held Jr. ja Anita Loos, popularisoivat flappereiden elämäntyyliä teoksissaan, ja flappereita alettiin pitää puoleensavetävinä, holtittomina ja itsenäisinä. Flapper-villitystä kritisoineiden joukossa oli muiden muassa kirjailija-kriitikko Dorothy Parker, joka teki pilaa villityksestä kirjoituksessaan ”Flappers: Hate Song”.
Suosiostaan huolimatta flapperien elämäntapa ei selvinnyt Wall Streetin pörssiromahduksesta ja sitä seuranneesta lamakaudesta. Valoisa elämänasenne ja hedonismi eivät yksinkertaisesti löytäneet paikkaansa 1930-luvun taloudellisten vastoinkäymisten keskellä. Pikemminkin tämä vuosikymmen toi muassaan konservatiivisia reaktioita ja uskonnollista herännäisyyttä, joka hävitti perin juurin liberaalin elämäntyylin ja 1920-luvun muodit. Itsevarma flapper-tytön roolimalli on kuitenkin monin tavoin sallinut nykyaikaisen naisen tehdä itsestään näkyvän ja pysyvän osan länsimaista yhteiskuntaa.
Käytös

Flapper-tytöt kävivät öisin jazzklubeilla, joissa he tanssivat provosoivasti, polttivat pitkiin imukkeisiin asetettuja savukkeita, nuuhkivat kokaiinia (jota oli saatavilla laillisesti tuohon aikaan) ja seurustelivat miesten kanssa. He kulkivat polkupyörillä ja ajoivat autoa. He joivat kursailemattomasti alkoholia, mikä oli uhmakasta kieltolain aikaisessa Amerikassa. Seksuaaliset esileikit olivat paljon yleisempiä kuin viktoriaanisella aikakaudella. Esileikkikutsut, ”petting parties”, joissa seksuaaliset esileikit olivat päänumerona, yleistyivät.
Flapperit aloittivat myös työssäkäynnin kodin ulkopuolella ja aloittivat yhteiskunnallisen keskustelun naisten aseman parantamisesta. Äänestämistä ja naisten oikeuksien kohentamista toteutettiin myös käytännössä.
Heidän tanssityylejään, kuten charlestonia, shimmyä, bunny hugia ja black bottomia, pidettiin shokeeraavina.
Slangi

Flappereilla oli oma slanginsa, johon kuuluivat muun muassa sellaiset ilmaisut kuten snugglepup ’mies, joka vierailee esileikkikutsuilla usein’ ja barney-mugging ’seksi’. Heidän puheenpartensa heijasteli heidän säädyttömyyttään ja juomatapojaan; ”I have to go see a man about a dog” tarkoitti usein viskin ostamista, ja ”handcuff” tai ”manacle” tarkoitti kihlausta tai hääsormusta. He tunsivat myös monia tapoja sanoa ”fantastista!”, kuten ”That’s so Jake” tai ”That’s the bee’s knees” tai ”The cat’s pajamas”.
Monet modernissa amerikanenglannissa käytössä olevat sanonnat ovat peräisin flappereiden käyttämästä slangista, kuten ”big cheese”, jolla tarkoitetaan merkittävää henkilöä; ”to bump off” tarkoittaa murhaamista, ja ”baloney” tarkoittaa hölynpölyä. Muut termit tulevat suoraan kieltolain ajalta, kuten ”speakeasy”, joka tarkoittaa laitonta paikkaa, jossa tarjoillaan väkijuomia ja ”hooch”, joka tarkoittaa laitonta väkijuomaa.
Tyyli

Epäsovinnaisen käyttäytymisensä lisäksi flapperit olivat tunnettuja tyylistään, joka muodostui jazzmusiikin tyylin sekä sitä seuranneen tanssimisen suosion seurauksena. Ranskaksi heitä kutsuttiin nimellä ”garçonne” (”poika” feminiinisellä suffiksilla), sillä flapper-tyyli teki naisista nuorekkaan ja poikamaisen näköisiä. Lyhyet hiukset, litistetty povi ja kapea vyötärö tähdensivät tätä tyyliä.
Flapper-tyttöjen herättämästä pahennuksesta huolimatta heidän tyylistään tuli muotia hillitymmässä muodossa jopa ikääntyneiden kunnioitettujen naisten keskuudessa. Flapperit poistivat korsetin naisten muodista, lyhensivät hameiden ja iltapukujen helmoja ja tekivät lyhyistä hiuksista suosittuja naisten keskuudessa. Flapper-tyylin mukaisesti pukeutuneita näyttelijättäriä olivat muiden muassa Olive Thomas, Dorothy McKaill, Alice White, Bebe Daniels, Billie Dove, Helen Kane, Joan Crawford, Leatrice Joy, Norma Shearer, Laura La Plante, Norma Talmadge, Clara Bow, Louise Brooks ja Colleen More.