stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Rynén
Elämä > Nuoruus

Rynén oli lättiläistä maanviljelijäsukua, joka oli saapunut Koivistolle 1700-luvun alkupuolella Riianlahdella sijaitsevalta Ruhnun saarelta. Sen ruotsinkielisestä nimestä Runö tuli suvulle uusi sukunimi, joka kirkonkirjoihin merkittiin ääntämismuodossaan Rynö. Rynén otti itselleen kouluvuosina enemmän ruotsalaiselta kuulostavan sukunimen opettajansa kehotuksesta. Rynénin isä oli aikoinaan muuttanut Koivistolta Lappeenrantaan, jossa hän viljeli omaa maatilaa.lähde?
Alkeiskoulun jälkeen vuonna 1867 Rynén aloitti yhdessä veljensä kanssa värjärimestari Rundbergin oppipoikana. Mestarikoulutusta hän lähti hankkimaan Pietariin, jossa hän vietti vuodet 1872–1878. Lappeenrantaan palattuaan Rynén sai värjärimestarin arvon ja valtuudet ja hän ryhtyi pitämään omaa värjäämöä kotitilallaan. Rynénistä tuli taitava värjäri, joka sai kolmannen palkinnon Moskovassa vuonna 1882 järjestetyssä taide- ja teollisuusnäyttelyssä sekä useita palkintoja kotimaisissa näyttelyissä. Luonnonvärejä käyttänyt Rynén joutui kuitenkin kilpailemaan uusia synteettisiä värejä myyvien yritysten kanssa. Matonkutojat alkoivat suosia niitä, koska synteettisissä väreissä oli enemmän sävyjä ja niitä oli myös helpompi käyttää. Lopulta Rynén päätti värjäämisen sijasta suuntautua matonkutomiseen. Hän oli kiinnostunut Pietarin vuosinaan näkemistään itämaisista matoista ja päätti lähteä opintomatkalle Turkkiin.lähde?
Elämä > Opintomatka Turkkiin

Rynén lähti matkalleen kohti Turkin Anatoliaa heinäkuussa 1886. Hänen reittinsä kulki Pietarin ja Moskovan kautta Odessaan ja sieltä edelleen laivalla Konstantinopoliin, jossa hän viipyi 17 päivän ajan seuraten värjärien ja matonkutojien työskentelyä. Konstantinopolista Rynén jatkoi laivalla Smyrnaan ja sieltä hevosella kreikkalaisten asuttamaan Gördesin kaupunkiin, josta hän lopulta löysi tarvitsemansa ideat. Rynén piti koko matkan ajan tarkkaa päiväkirjaa ja lähetti myös matkakirjeitä, joita Lappeenrannan Uutiset julkaisi säännöllisesti. Kotiin palattuaan hän laati päiväkirjansa pohjalta selostuksen Kertomus Turkinmattojen kutomisesta: Telineistä ja telineiden osista ynnä työtavasta Turkinmaalla. Rynén oli tuonut mukanaan yhden turkkilaisen maton, jota hän käytti mallina oman maton kutomisessa. Wiipurin Sanomat seurasi maton valmistumista ja kutsui sitä ”Euroopan ensimmäiseksi itämaiseksi matoksi”.
Elämä > Paluu Suomeen

Vuonna 1888 Rynén osallistui Kööpenhaminassa Pohjoismaiseen teollisuus- ja taidenäyttelyyn, jossa häneltä oli mukana kaksi mattoa. Toinen oli itämainen ja toinen puolestaan viipurilaisen arkkitehdin Johan Jacob Ahrenbergin laatiman mallin mukaan tehty karjalaista kansanperinnettä edustanut matto. Rynén palkittiin kunniakirjalla ja myös ulkomainen lehdistö huomioi hänen työnsä. Vuonna 1891 Rynén myi senaattori Sten Carl Tudeerin esittelemänä yhden itämaisen maton Lappeenrannassa vierailleelle keisari Aleksanteri III:lle. Rynén ei kuitenkaan ajan myötä pystynyt kilpailemaan nykyaikaisten teollisten matonvalmistajien kanssa, vaan ajautui lopulta vararikkoon vuonna 1898. Muutamaa vuotta myöhemmin Rynén muutti ensin Uudellekirkolle ja sieltä 1903 Viipuriin, jossa hän työskenteli teollisuuden palveluksessa kuolemaansa saakka. Sydänkohtaukseen kuollut Rynén on haudattu Sorvalin hautausmaalle.
Rynénin vaimo ja poika jatkoivat Viipurissa pienimuotoista matonkudontaa ja lopulta 1920-luvun jälkipuoliskolla Viipurissa nousi suuri innostus itämaisten mattojen tekemiseen. Paikallisten harrastajien mattoja esiteltiin vuonna 1931 jopa Viipurin taidemuseossa pidetyssä näyttelyssä, jonka järjesti Matti Rynénin pojantytär Ilmi. Muutamaa vuotta myöhemmin talvisota kuitenkin katkaisi Karjalassa virinneen mattoinnostuksen. Vuonna 2009 Jyväskylässä toimiva Suomen käsityön museo sai kokoelmiinsa Viipurissa 1930-luvun alussa kudotun itämaisen maton. Myös Kansallismuseon kokoelmissa on yksi 1930-luvun viipurilainen matto.
Kirjallisuutta

Koho, Paula: Elämä solmussa: turkinmaton taikaa Lappeenrannasta Viipuriin, Karjalan Kirjapaino 2000. ISBN 952-52001-8-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Aito itämainen matto Anatoliasta.
Ruuna

3-vuotias paso fino -rotuinen ruuna.
Ruuna eli valakka on kastroitu hevonen tai muu hevoseläin. Kastraatio vähentää tai poistaa orille tyypillisen hormonitoiminnan ohjaaman käyttäytymisen ja tekee uroshevosesta rauhallisemman, hiljaisemman, lempeämmän ja soveltuvamman päivittäiseen työskentelyyn. Käytännöllisessä mielessä ruunan pito on paljon helpompaa kuin lähes aina erikoisjärjestelyjä vaativa orin pito; ruunalle on helppo löytää tallipaikka, ja sitä voi tavallisesti pitää tarhassa ja laitumella yhdessä muiden ruunien ja tammojen kanssa, toisin kuin tavallisesti yksin ulkoilemaan joutuvia oreja.
Sana "valakka" johtuu saksan sanasta Wallach, joka taas tulee maantieteellisestä nimestä Valakia, mistä saksalaiset saivat ensimmäiset kuohitut hevosensa.
Historia

Skyyttien uskotaan olleen ensimmäisiä hevosiaan ruunanneita kansoja. He arvostivat ruunia sotahevosina, koska ne olivat hiljaisia, eivät pyrkineet parittelemaan, hirnuivat harvemmin muille hevosille, sopeutuivat helpommin ryhmiin ja tappelivat harvemmin keskenään. lähde?
Syitä ruunaamiseen

Nuoret orit ruunataan usein, jotta niistä tulisi paremmin käyttäytyviä ja helpompia käsitellä. Ruunaamisella voidaan myös poistaa huonolaatuisia hevosia geenipoolista. Rodun jalostaminen hyötyy tilanteesta, jossa vain parhaat orit pidetään lisääntymiskykyisinä.
Jotta vain parhaat yksilöt voisivat jatkaa sukua, mutta myös kannan perimän riittävä laajuus voitaisiin varmistaa, pidetään suositeltavana pitää vain pieni ja korkealaatuinen osa oreista kastroimattomina. Eräiden lähteiden mukaan oreista tulisi karsia noin 90 prosenttia, mutta radikaaleimpien näkemysten mukaan karsittavien osuuden tulisi olla jopa 99,5 prosenttia. Villeinä elävissä hevoslaumoissa suhde 1⁄9 pysyy yllä luonnostaan; yksi ori hallitsee ja astuu jopa 10–12 tamman ryhmää, joskin saattaa sallia nuoren, vähemmän dominoivan orin kulkea lauman reunamilla. Laumoja hallitsevien orien lisäksi on paljon laumattomia oreja, jotka elävät muiden orien kanssa pienissä "poikamieslaumoissa", joissa ne tammojen puutteen vuoksi käyttäytyvät jokseenkin ruunien lailla.
Ruunia pidetään oreja parempina työhön, koska ne ovat rauhallisempia, helpompia käsitellä ja mukautuvampia. Samasta syystä ruunat ovat myös monien ratsastajien ja erityisesti amatöörien suosiossa. Orien käsittelemisen riskien vuoksi monissa hevostapahtumissa nuoret (ja joskus naiset) eivät saa esittää oreja nuorille (tai naisille) rajatuissa luokissa.
Ruunia pidetään usein tammoja parempina, koska jotkin tammat ovat kiiman aikaan oikukkaita. Tamman käyttöaika jää myös lyhyemmäksi tiineyksien ja varsan hoitamisen myötä.
Laukka- ja raviurheilussa ori saatetaan ruunata, mikäli se häiriintyy muiden hevosten läsnäolosta, on vaikea käsitellä, tai ei käyttäytymisensä vuoksi muuten menesty niin hyvin kuin voisi. Ruunattaessa ori menettää arvonsa jalostuseläimenä, mutta kilpailuissa menestyvä ruuna voi nostaa vanhempiensa jalostuksellista haluttavuutta.
Joskus jalostusori ruunataan myöhemmällä iällä esimerkiksi hedelmättömyyden, huonotasoisten jälkeläisten tai vähäisen jalostuskäytön vuoksi. Ruunaaminen saattaa mahdollistaa orille rauhallisen rinnakkaiselon muiden hevosten kanssa, jolloin sen elämästä tulee sosiaalisempaa ja mukavampaa.
Brittiläisten risuestelaukkakilpailujen sääntöjen vuoksi National Hunt -kilpailuihin osallistuvista hevosista suuri osa on ruunia hevosten, ratsastajien ja katsojien turvallisuuden vuoksi. Toisaalta Euroopassa ruunat on suljettu monista korkeatasoisista laukkakilpailuista, kuten Prix de l'Arc de Triomphesta. Pohjois-Amerikassa ruunat saavat kilpailla samoissa kilpailuissa kuin oritkin. Suomalaisessa raviurheilussa ruunat on suljettu suomenhevosten Kuninkuusravien ulkopuolelle. lähde?
Syitä olla ruunaamatta

Jotta rodut ja kannat säilyisivät, jonkin verran oreja on jätettävä lisääntymiskykyisiksi. Rotujensa parhaina edustajina pidettyjä oreja käytetään jalostukseen. Jalostusorien kriteerit voivat olla osittain subjektiivisia, mutta oreilta edellytetään useimmiten erinomaista ulkomuotoa (fenotyyppiä), erinomaista sukua (genotyyppiä) ja yleensä menestystä jossain rodulle tyypillisessä kilpalajissa. lähde?
Joissakin kulttuureissa ei ole ruunattu ja yhä ruunataan harvoin, mistä esimerkkinä tunnetaan erityisesti arabit.  Tällaiset kansat käyttivät yleensä tammoja työhön ja sotahevosina. Suurinta osaa oreista ei kuitenkaan käytetä jalostukseen. Kun oreja käytetään esimerkiksi ratsuina, ne pidetään vain muiden orien seurassa tai läheisyydessä "poikamiesoloissa", jolloin ne yleensä käyttäytyvät rauhallisemmin. Joskus ruunaamisen välttämiseen voi olla uskonnollisia syitä. Esimerkiksi uhrattavien eläinten kastrointi on kielletty Vanhassa testamentissa.
Hevosten ruunaamista pidetään yleensä hyväksyttävänä, koska silloin voidaan useampia hevosia pitää rauhallisissa ja turvallisissa oloissa muiden hevosten ja ihmisten lähellä. Eläinoikeustahojenkin mielestä ruunaaminen on eettisesti hyväksyttävä tapa rajoittaa kannan kasvua.selvennä Muutamat hevosenomistajat kuitenkin pelkäävät ruunaamisen olevan hevoselle kivuliasta, vähentävän sen elinvoimaisuutta tai pehmentävän sen luonnetta.lähde? Nykyaikaiset kirurgiset menetelmät tuottavat eläimelle paljon vähemmän kipua kuin alkukantaisemmat keinot, mutta toipuvalla ruunalla on jonkin verran kipuja.
Ajankohta

Hevonen voidaan ruunata minkä ikäisenä tahansa, mutta toimenpide suositellaan tehtäväksi ennen yhden vuoden ikää, tai viimeistään ennen kuin hevonen saavuttaa sukukypsyyden. Aiemmin suositeltiin odottamaan, kunnes hevonen olisi yli vuoden vanha tai jopa kaksivuotias, mutta syynä siihen oli se, että ruunaus tehtiin nukuttamatta, jolloin toimenpide oli hevoselle paljon nykyistä stressaavampi. Nykyaikaiset lääketieteelliset menetelmät mahdollistavat sen, että kastraatio tuottaa eläimelle verrattain vähän stressiä ja häiritsee sen mukavuutta vain vähän, edellyttäen tietenkin sopivan kipulääkityksen käyttöä. Muutamat hevosenomistajat lykkäävät ruunaamista siinä uskossa, että sukukypsyyden myötä kohoava testosteronin tuotanto saa hevosen kasvamaan suuremmaksi. Tutkimuksissa uskomus on kuitenkin todettu pelkäksi luuloksi: se lihasmassa, joka orille hormonitoiminnan ansiosta kehittyy, katoaa ruunaamisen jälkeen. Toisaalta taas lihasmassan kehittymiseen vaadittava energiankulutus voi rajoittaa nuoren hevosen luuston kasvua. Ruunaamisella ei siis ole vaikutusta hevosen kasvuun, joskin se voi lisätä rasvoittumista.
Iän tai hedelmättömyyden vuoksi jalostuskäytöstä poistetut vanhemmatkin orit voivat hyötyä ruunaamisesta. Nykyaikaisella menetelmällä jopa vanhan orin ruunaaminen on melko riskitön toimenpide.
Kuuluisia ruunia

Kuuluisia laukkahevosruunia olivat esimerkiksi brittiläinen Red Rum ja australialainen Phar Lap. Ravihevosista ruunia ovat olleet muiden muassa Greyhound ja "ihmeruuna" Reipas. Myös tunnettu esteratsu Milton oli ruuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruuna Wikimedia Commonsissa
Orin ruunaaminen voi vähentää konfliktiriskiä hevosryhmissä.
Röyhy

Kauran kukinto on röyhy.
Röyhy on heinäkasveilla tavattava kukintotyyppi. Se on terttumainen, pitkälapakkoinen kerrannaiskukinto, jonka haarojen kärkeen on kehittynyt tähkylöitä tai mykeröitä. Kukkalapakko on se osa kasvin vartta, johon kukat kiinnittyvät. Jos lapakon haarat ovat itsekin haarautuneita, syntyy kerrannaiskukinto. Tähkylä on heinä- ja sarakasvien pieni tähkä eli osakukinto. Tähkylä vastaa toiminnaltaan terälehdellisten kasvien kukkaa. Kukinto on röyhymäinen esimerkiksi järviruo'olla (Phragmites australis).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Röyhy Wikimedia Commonsissa
Bertta Räsänen

Bertta Räsänen (23. helmikuuta 1921 Riistavesi – 29. syyskuuta 1994 Kuopio) oli suomalainen laitosemäntä ja perinneruokakulttuurin elvyttäjä, joka muun muassa pani alulle 1980-luvulla toteutetun pitäjäruokaprojektin. Hän sai kotiseutuneuvoksen arvonimen vuonna 1989.
Kalastajaperheeseen Riistavedellä syntynyt Räsänen kävi Kuopiossa käsityökoulun, piti sen jälkeen kudontakursseja ja hoiti kouluasuntolaa Suomussalmella. Hän kouluttautui laitoskeittäjäksi Haukiputaan emännöitsijäkoulussa ja sai alan paikan Muhokselta poikakodista. Pisimpään hän toimi kuopiolaisen vanhainkoti Harjulan emäntänä 1961–1984. Sieltä hänen maineensa kiiri niin, että hän sai kestittäväkseen myös Kuopion kaupungin vieraita.
Harjulan-vuosinaan Räsänen innostui perinneruokareseptien keräilystä ja tallentamisesta ja sai työhön avukseen Pohjois-Savon kotitalousalan järjestöjä. Näin syntyi Savolainen keittokirja (1979). Ruokaperinteestä kiinnostunut televisiokokki Jaakko Kolmonen intoutui Räsäsen työstä ja ryhtyi johtamaan valtakunnallista pitäjäruokaprojektia, jonka myötä Suomen muidenkin maakuntien ruokaperinteestä laadittiin omat kirjansa. Pitäjien nimikkoruoat ja muuta perinneruokatietoa koottiin myös kirjaan Kotomaamme ruoka-aitta: Suomen, Karjalan ja Petsamon pitäjäruoat.
Bertta Räsänen valittiin vuonna 1979 Savonmuan Hilimaksi, vuonna 1984 Piällysmieheksi ja 1986 Kuopion Siskotytöksi. Kalevalan juhlavuoden mitalilla hänet palkittiin 1985.
Teoksia

Savolainen keittokirja. Kuopio: Kustannuskiila, 1978. ISBN 951-657-046-1.
Pohjois- ja Etelä-Savon ruokaperinnettä. Kuopio: Kustannuskiila, 1981. ISBN 951-657-079-8.
Hyvvee ja hyvän parasta: savolainen keittokirja, teksti yhdessä Eila Ollikaisen ja Sinikka Määttälän kanssa. Kuopio: Pohjois-Savon ammattikorkeakoulu ja Pohjois-Savon ammatillinen instituutti, matkailu- ja ravitsemisala, Savonia, 2000. ISBN 952-9533-39-X.
Aiheesta muualla

Räsäsestä Savonkielen seuran sivustolla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Niklas Rådström

| Niklas Rådström |
| --- | --- |
 Niklas Rådström
Henkilötiedot
Syntynyt: 1953 (ikä 71–72) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Niklas Rådström (s. 1953 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja runoilija.
Rådström  on Samfundet De Nion jäsen.
Palkinnot ja tunnustukset

Aniara-palkinto 1990
August-palkinto 1992
BMF-plaketti 1989
Suomennetut teokset

Ei kuu tiedä (Månen vet inte); suomentanut Kyllikki Härkäpää, Helsinki: WSOY 1993 ISBN 951-0-18585-X
Varjojen enkeli (Ängel bland skuggor), suom. Niklas Ripatti, Helsinki: WSOY 1997 ISBN 951-0-21687-9
Musta-Antti; suomentanut Hämeenkyrön F. E. Sillanpään lukion käännösryhmä. Julkaisussa Portti: Tampereen science fiction seuran lehti 24 (2005): 1
Otto Lappalaisen suomentamia runoja on julkaisussa Parnasso 1990:5
Herra, anna minulle kevytmielisyys. Katkelma romaanista Den helige Antonius Frestelser; runo sisältyy sarjaan "Tony antautuu pyhyydelleen".
Herra, väärennä minut. Katkelma romaanista Den helige Antonius Frestelser' runo sisältyy sarjaan "Rukouksia".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niklas Rådström Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Äyräpään–Vuosalmen taistelut

Maastoutettu rynnäkkötykki Sturmgeschütz III. SA-kuvat.
Äyräpään–Vuosalmen taistelut käytiin kesä–heinäkuussa 1944 Karjalankannaksella Vuoksen etelärannalla Äyräpäässä ja Vuoksen pohjoisrannalla Vuosalmella. Ne olivat osa laajempaa puna-armeijan suurhyökkäystä, jonka tarkoituksena oli murskata suomalaisten puolustuslinjat ja joukot Kannaksella.
Taistelun kulku

Puna-armeijan 9. kesäkuuta 1944 alkanut suurhyökkäys oli jo edennyt Viipurin pohjoispuolelle Tali-Ihantalaan. Alun perin Leningradin rintaman suunnitelmaan ei sisältynyt ylimenohyökkäystä eikä yleensäkään hyökkäystä Vuosalmella. Mutta kun 21. ja 23. armeijan hyökkäys ei johtanut toivottuun tulokseen Suomenlahden ja Vuoksen välillä, marsalkka Govorov tarkisti suunnitelmansa ja päätti ylittää Vuoksen sen kapeimmalta kohdalta ja hyökätä Vuosalmessa. Hän antoi hyökkäystehtävän 23. armeijalle, jolla oli käytettävissään kolme armeijakuntaa (VI, XCVIII, ja XCV AK) sekä 17. linnoitusalue, joka oli ryhmittynyt puolustukseen Vuoksen alajuoksulle. Neuvostoliiton III armeijakuntaa ei Leningradin rintamalla esiintynyt.
Suomalaisten keskeneräinen VKT-linja kulki Vuoksen pohjoisrannalla ja ylimenohyökkäys edellytti sen murtamista. Äyräpään harjanteella sijaitsi seitsemän kilometriä pitkä ja vain 200–300 metriä syvä sillanpääasema (Pölläkkälä–kirkonmäki–Kylä-Paakkola), jonka tarkoituksena oli estää neuvostojoukkojen pääsy ja kaivautuminen Vuoksen rantaan. Paikka oli ongelmallinen, koska Kylä-Paakkolan korkeimmalta harjanteelta pystyi hallitsemaan maisemaa pitkälle Vuosalmen puolelle. Sillanpääasema oli alun perin suunniteltu osaksi puolustuslinjaa. Sillanpääaseman mielekkyydestä keskusteltiin ja kiisteltiin komentajien keskuudessa.lähde?
Kannaksen joukot oli määrätty 15. kesäkuuta viivytykseen ja III armeijakunta oli 20. kesäkuuta lähes kokonaisuudessaan ryhmittynyt puolustukseen VKT-linjalle. 2. divisioona (2. D) vetäytyi pääosin Vasikkasaaren ponttonisillan ja lossin kautta Vuoksen pohjoisrannalle ja ryhtyi saman tien parantamaan asemiaan. Neuvostojoukot saapuivat Äyräpään alueelle 21. kesäkuuta 1944.lähde?
Ihantalan ja Viipurinlahden taisteluiden jatkuessa kiivaina kehittyi Äyräpään ja Vuosalmen alueella suoranainen suurtaistelu. Vuosalmea oli puolustamassa kaksi vahvistettua 2. divisioonan rykmenttiä. Everstiluutnantti Adolf Ehrnroothin jalkaväkirykmentti 7 (JR 7) ja eversti Frans Wahlbäckin jalkaväkirykmentti 49 (JR 49). Vahvennetun 2.D:n kaistalla oli 0,7 pataljoonaa rintamakilometriä kohti.lähde?
Puolustuksen tukena oli seitsemän kenttätykistöpatteristoa, joista neljän tulitus oli keskitetty Äyräpäähän. Tykistö ampui 4.–7. heinäkuuta noin 40 000 kranaattia.
Taistelun kulku > Tunnusteluhyökkäyksiä

Puna-armeija teki useita tunnusteluhyökkäyksiä 21. kesäkuuta alkaen Äyräpään harjanteella sijainnutta suomalaisten sillanpääasemaa vastaan, mutta kaikki ne torjuttiin.
Kesäkuun viimeisenä päivänä suomalaiset suorittivat tunnusteluhyökkäyksen ja saivat vankeja, jotka paljastivat neuvostojoukkojen aloittavan hyökkäyksen samana päivänä. Tykistö aloitti voimakkaan, noin 5 000 kranaatin vastavalmistelun, josta aiheutui hyökkäysryhmityksille pahoja tappioita ja osa pakeni pakokauhun vallassa.
Taistelun kulku > Suurhyökkäyksen valmistelu

Neuvostojoukot valmistelivat hyökkäystä huolellisesti useita vuorokausia. Ensimmäisen hyökkäysportaan pataljoonia koulutettiin Vuoksen ylittämiseen ja rantautumiseen. Ylimenoa varten rakennettiin yli 600 venettä, sata lauttaa ja 1 500 pienempää 3–6 miestä kantavaa venettä. Neuvostojoukot harjoittivat ahkerasti lauttapartiointia Vuoksessa, mutta ne tuhottiin säännöllisesti. Puutavaraa he onnistuivat aluksi saamaan Pölläkkälän sahalta, mutta se tuhottiin tykistötulella ja paloi maan tasalle.
Puna-armeijan todettiin 29. kesäkuuta keskittävän uusia voimia Äyräpään alueelle. Tiedustelu havaitsi 1. heinäkuuta neuvostojoukkojen liikenteen kasvaneen huomattavasti Vuoksen eteläpuolella Pasurinkankaantiellä, jossa marssirivistön marssi Punnuksenkylän ohitse kesti kolme tuntia. Siinä oli kymmenen jalkaväkikomppaniaa, toistasataa miehistönkuljetuskuorma-autoa, 95 hevosajoneuvoa, 19 raskasta panssarivaunua ja paljon tykistöä. Vilkas liikenne jatkui seuraavana päivänä, jolloin vuorokaudessa havaittiin 700 kuorma-autoa liikkeellä kohti Äyräpäätä. Autoissa kuljetettiin miehistön lisäksi ponttoneja, veneitä ja runsaasti tykistöä. 3. heinäkuuta liikenne alkoi hiljentyä ja neuvostojoukkojen oletettiin olevan kokonaisuudessaan perillä. Huomattiin myös, että Kylä-Paakkolan eteläpuolella olevalle kankaalle oli ilmaantunut 15 rynnäkkötykkiä, 40 panssarivaunua sekä silta- ja ylimenokalustoa, lisäksi runsaasti tykistöä ja 2–3 raketinheitinpatteria. Neuvostoilmavoimien toiminta alkoi vilkastua 2.7. ja ne pudottivat fosforipommeja, jotka sytyttivät metsän palamaan.
Taistelun kulku > Propaganda

Valmisteluvaiheeseen kuului myös propaganda, joka yllytti neuvostosotilaita sankaritekoihin. Vuoksen ylitystä rinnastettiin Dneprin ja Berezinan ylimenotaisteluihin. ”Isänmaan nimessä, pyhän koston nimessä, lähestyvän voiton nimessä: eteenpäin, vastustamattomasti eteenpäin! Puhdistakaamme koko Neuvostomaa saksalais-suomalaisista valloittajista. Lyökäämme kuolettavasti haavoittunut suomalainen peto sen omassa luolassa. Koko Neuvostoliiton kansa uskoo voimaamme ja odottaa nopeata ja lopullista Hitlerin suomalaisorjien tuhoa. Eteenpäin rynnäkköön vihollisasemia vastaan! Kuolema saksalaissuomalaisille valloittajille.”
Taistelun kulku > Suurhyökkäys

Venäläisten ilmatoiminta vilkastui tuntuvasti 3. heinäkuuta ja aamulla 4. heinäkuuta klo 3.50 alkoi tykistövalmistelu ja sen jälkeen suurhyökkäys. Tulivalmisteluun osallistui 25 kenttätykistöpatteria, 100 kranaatinheitintä ja yli 100 maataistelu- ja pommikonetta.
Voimakkaat jalkaväen ja panssarivoimien hyökkäykset johtivat sisäänmurtoihin. Suomalaisten vastaiskut eivät enää tuottaneet tuloksia, mutta vasta 9. heinäkuuta varhain aamulla venäläiset onnistuivat valtaamaan koko sillanpääaseman ja muodostamaan kaksi kilometriä leveän oman sillanpääasemansa Vasikkasaaren, Lossin ja kirkonmäen kohdalta. Äyräpäätä hallitsi nyt Puna-armeijan 92.D, 142.D, 281.D, 381.D ja 10.D. Samana päivänä alkoi Vuoksen ylimeno, jota edelsi voimakas tykistötulitus 680 putkella ja 200 lentokoneen ilmahyökkäys. Suomalaisten tykistö yritti estää ylimenon kahdeksalla patteristolla ja saksalaiset iskivät 32 Stukalla Äyräpään alueella olleita tykistöasemia vastaan. Samalla omat hävittäjät hyökkäsivät vihollispommittajia vastaan pudottaen 22 neuvostokonetta Vuosalmen alueella. Vastatoimenpiteistä huolimatta neuvostojoukot kykenivät ylittämään Vuoksen ja laajentamaan sillanpääasemaansa Vuosalmen puolelle.
Taistelun kulku > Sillanpääaseman kohtalo

Ennen Vuoksen ylimenoa venäläiset löivät Äyräpäänharjanteella olleen suomalaisten sillanpääaseman ensin keskeltä kahtia ja seuraavana yönä vielä kaakkoisosan puoliksi, jolloin 2.D:n komentaja Martola määräsi joukot vetäytymään asemasta. Armeijakunnan komentaja Siilasvuo määräsi kuitenkin joukkoja jäämään vielä Äyräpään kirkonmäelle ja Vasikkasaareen. Kirkonmäellä olleet erillinen pataljoona 25:n (ErP 25) ja JR 7:n II pataljoonan jäännöksistä koostuva joukko kapteeni Raassinan johdolla puolusti sitkeästi kilometrin levyistä ja 200 metrin syvyistä mottia. Joukko joutui lopulta tukalaan asemaan; sotilaat kaatuivat tai joutuivat sotavankeuteen. Sillanpääasema murtui suomalaisen tykistön voimakkaasta sulkutulesta huolimatta. Juuri vaihdettu ErP 25 poistui pakokauhunomaisesti Vuoksen yli veneillä ja uimalla, jolloin moni hukkui tulituksessa.
Siilasvuon päätöksen tarkoituksena oli vallata asemat takaisin oikealta lohkolta käsin. Aamulla 6. heinäkuuta klo 8.00 alkanut hyökkäys epäonnistui. Taipaleen lohkolta komennettu 19. prikaatin IV pataljoona juuttui paikoilleen.
Asemat yritettiin palauttaa kaikkiaan kolmesti, mutta 7. heinäkuuta Neuvostoliiton 92. divisioonan joukot valtasivat iltapäivällä Harjulan tukikohdan ja lossin seudun.lähde?
Taistelun kulku > Maasto-olosuhteet

Äyräpäänharjanne on rapakivikkoista kovaa maata, jossa tykistön ammusten sirpalevaikutus oli erityisen voimakas. Harjanteelta avautui laakea peltomaisema sekä Äyräpään että Vuosalmen suuntaan. Harjanne oli myös kapeutensa takia hankala puolustaa ja taistelijoiden selustassa oli lisäksi virtaava joki. Rivisotilaat purnasivat harjanteen puolustamista, mutta päällystö piti sitä välttämättömänä siihen asti, kunnes VKT-linja saataisiin kuntoon.