stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martin Heidegger
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Oleminen ja aika.  (Sein und Zeit, 1927.)  Suomentanut Reijo Kupiainen. Tampere:  Vastapaino, 2000.  ISBN 951-768-054-6
Taideteoksen alkuperä.  (Der Ursprung des Kunstwerkes, 1935–36.)  Suomentanut Hannu Sivenius. Helsinki:  Taide, 1995.  ISBN 951-608-011-1
Silleen jättäminen.  (Gelassenheit, 1944–1945.)  Suomentanut Reijo Kupiainen. Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2002.  ISBN 951-96984-5-0
Kirje ”humanismista” sekä Maailmankuvan aika.  (Brief über den ”Humanismus”, 1946; Die Zeit des Weltbildes, 1938.)  Suomentanut Markku Lehtinen. Helsinki:  Tutkijaliitto, 2000.  ISBN 952-5169-13-8
Tekniikka ja käänne.  (Die Technik und die Kehre, 1949–50.)  Suomentanut Vesa Jaaksi. Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2007.  ISBN 978-952-5503-25-8
Esitelmiä ja kirjoituksia. Osa II.  ((Vorträge und Aufsätze, 1936–1953.) Suomentaneet Vesa Jaaksi ym)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2009.  ISBN 978-952-5503-37-1
Johdatus metafysiikkaan.  (1953, perustuu vuoden 1935 luentoihin.)  Suomentanut Jussi Backman. Helsinki:  Tutkijaliitto, 2010.  ISBN 978-952-5169-64-5
Mitä on metafysiikka?.  (Was ist Metaphysik?, 1929.)  Suomentanut Antti Salminen. Tampere:  Niin & näin, 2010.  ISBN 978-952-5503-49-4
Perusteen periaate.  (Der Satz vom Grund, 1955–1956)  Suomentanut Miika Luoto. Helsinki:  Teos, 2015.  ISBN 978-951-851-542-8
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset > Lehdissä

Maailmassa-oleminen kanssa- ja itseolemisena: ”Keskiverto ihminen” (suomentanut Eero Tarasti), Synteesi 5 (2–3), 1986, 19–34.
Tieni fenomenologiaan (suomentanut Arto Haapala), Synteesi 5 (2–3), 1986, 107–111.
Luomisvoimainen ympäristö: Miksi me jäämme syrjäseudulle? (suomentanut Arto Haapala), Synteesi 5 (2–3), 1986, 112–113.
Tekniikan kysyminen (suomentanut Vesa Jaaksi), Niin & näin 2/1994, 31–40. (Ks. suomentajan johdanto.)
Paluu (suomentanut Vesa Jaaksi), Niin & näin 2/1994, 41–44. (Ks. suomentajan johdanto.)
Peltotie (suomentanut Hanna Nurmi), Niin & näin 2/1995, 71–72.
”Enää vain jumala voi meidät pelastaa”: Martin Heideggerin Spiegel-haastattelu (suomentanut Tere Vadén), Niin & näin 4/1995, 6–16. (Ks. suomentajan johdanto.)
Hölderlin ja runouden olemus (suomentanut Miika Luoto), Nuori Voima 4/1996, 33–40.
Olio (suomentanut Reijo Kupiainen), Niin & näin 4/1996, 54–60. (Ks. myös suomentajan johdanto.)
Saksalainen yliopisto puoltaa itseään (suomentanut Jussi Backman), Nuori Voima 1/2003, 33–39.
Rakentaa asua ajatella (suomentanut Vesa Jaaksi), Niin & näin 3/2003, 53–59.
Sana (suomentanut Jussi Backman), Tuli & Savu 3/2004, 52–60.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Backman, Jussi: Omaisuus ja elämä. Heidegger ja Aristoteles kreikkalaisen ontologian rajalla.  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2005.  ISBN 952-5503-08-9
Backman, Jussi & Luoto, Miika (toim.): Heidegger. Ajattelun aiheita.  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2006.  ISBN 952-5503-19-4  Teoksen verkkoversio (PDF).
Braver, Lee: Heidegger.  (Key Contemporary Thinkers)  Cambridge:  Polity, 2014.  ISBN 978-0-7456-6491-0  (englanniksi)
Haapala, Arto (toim.): Heidegger. Ristiriitojen filosofi.  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-704-8
Kakkori, Leena: Heideggerin aukeama. Tutkimuksia totuudesta ja taiteesta Martin Heideggerin avaamassa horisontissa.  (Väitöskirja, Jyväskylän yliopisto)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2001.  ISBN 951-39-1088-1
Kakkori, Leena: Martin Heideggerin olemisen kysyminen.  Tampere:  Tampere University Press, 2009.  ISBN 978-951-44-7828-4  Teoksen verkkoversio.
Kusch, Martin: Ymmärtämisen haaste.  Oulu:  Pohjoinen, 1986.  ISBN 951-749-042-9
Kupiainen, Reijo: Ajattelemisen anarkia. Transmetafyysinen asenne Martin Heideggerilla.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1991.  ISBN 951-44-2895-1
Lehtinen, Torsti: Eksistentialismi. Vapauden filosofia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-723-2
Luoto, Miika: Heidegger ja taiteen arvoitus.  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2002.  ISBN 952-5169-14-6
Nancy, Jean-Luc: Heideggerin ”alkuperäinen etiikka”.  ((L’éthique originaire de Heidegger, 1996.) Suomentanut Kaisa Sivenius)  Helsinki:  Loki-kirjat, 1998.  ISBN 952-9646-50-X
Tontti, Jarkko (toim.): Tulkinnasta toiseen. Esseitä hermeneutiikasta.  Tampere:  Vastapaino, 2005.  ISBN 951-768-152-6
Vadén, Tere: Heidegger, Žižek ja vallankumous.  Helsinki:  Gaudeamus, 2012.  ISBN 978-952-495-236-1
Varto, Juha: Tästä jonnekin muualle. Polkuja Heideggerista.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1993.  ISBN 951-44-3184-7
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Martin Heidegger on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martin Heidegger Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Ensyklopedia-artikkeleita

Backman, Jussi & Luoto, Miika: Heidegger, Martin Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Backman, Jussi & Luoto, Miika: Heidegger: ajattelu ja teokset Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Backman, Jussi & Luoto, Miika: Heidegger Suomessa Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Korab-Karpowicz, W. J.: Martin Heidegger The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Vanhala, Jani: Heideggerin taidefilosofia Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Wheeler, Michael: Martin Heidegger The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Bibliografioita

Wegweiser durch die Heidegger-Literatur. Freiburgin yliopiston kirjaston ylläpitämä kattava ja ajantasainen Heidegger-kommentaarikirjallisuuden bibliografia. (saksaksi)
Martin Heidegger Gesamtausgabe. Klostermann-kustantamon Heidegger-sivusto. Ajankohtaista tietoa Gesamtausgaben uusimmista niteistä sekä täydellinen julkaisusuunnitelma. (saksaksi)
Suomalaisen Heidegger-kirjallisuuden bibliografia. (Arkistoitu – Internet Archive) 2007. Koonnut Jussi Backman. Filosofia.fi.
Aiheesta muualla > Heidegger-aiheisia sivustoja

Ereignis. Heidegger-sivusto ja linkkikokoelma. (englanniksi)
Heidegger.org. Useiden saksalaisten Heidegger-yhdistysten tiedotussivusto. (saksaksi)
Phainomena. Heidegger-verkkoblogi. (saksaksi)
Times Topics: Martin Heidegger. The New York Times. (englanniksi)
Paroles des Jours - Heidegger vivant. Taltioituja Heideggerin puheita ja haastatteluita mp3-muodossa. (saksaksi) (ranskaksi)
Aiheesta muualla > Artikkeleita

Kakkori, Leena: Heidegger taideteoksesta estetiikan ylittämisen jälkeen: Taideteoksen alkuperä -essee Nietzsche-luentojen valossa. Niin & näin 1/1998.
Kakkori, Leena: Tahto valtaan – metafysiikka nihilisminä – Martin Heideggerin tulkinta Nietzschen filosofiasta. Niin & näin 3/2001.
Kupiainen, Reijo: Heidegger ja totuus paljastumisena. Niin & näin 2/1994.
Ojanen, Eero: Heidegger ja minä. Helsingin Sanomat 17.5.1992.
Pihlström, Sami: Heidegger ja suomalainen analyyttinen filosofia. (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 2/2004. (PDF)
Waarala, Hannu: Mitä on metafysiikka?. (Arkistoitu – Internet Archive) Keskisuomalainen 28.7.2010.
Wolin, Richard: To Sanitize the Master’s Corpus: On the Heidegger Hoax. Los Angeles Review of Books 18.6.2023. (englanniksi)
Vaikutusvaltaisimpia läntisiä filosofeja
Sokrates
Platon
Aristoteles
Augustinus
Tuomas Akvinolainen
Thomas Hobbes
René Descartes
Baruch Spinoza
John Locke
Gottfried Leibniz
George Berkeley
David Hume
Jean-Jacques Rousseau
Voltaire
Immanuel Kant
G. W. F. Hegel
Arthur Schopenhauer
Karl Marx
Søren Kierkegaard
John Stuart Mill
Friedrich Nietzsche
Bertrand Russell
Ludwig Wittgenstein
Edmund Husserl
Martin Heidegger
Jean-Paul Sartre
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  ADK  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  SNAC  IdRef 
Heideggerin lapsuudenkoti Meßkirchissä.
Freiburgin yliopisto
Heideggerin hauta Meßkirchissä.
Napoleonin sotaretki Venäjälle

Moskovan palaneet osat vuonna 1813
Eurooppa vuonna 1812
Napoleonin ja hänen joukkojensa vetäytyminen Moskovasta, Adolph Northenin maalaus
Vuonna 1812. Illarion Prjanišnikovin maalaus vetäytyvistä ranskalaisista vuodelta 1874.
Napoleonin sotaretki Venäjälle oli Ranskan keisarikunnan sotaretki Venäjän keisarikuntaa vastaan vuonna 1812.
Nimitykset

Venäjällä samasta sodasta käytetään nimiä isänmaallinen sota tai vuoden 1812 isänmaallinen sota (ven. Оте́чественная война́ 1812 го́да, Otéšestvennaja voiná 1812 góda). Venäjällä sotilaiden lisäksi myös runsaslukuinen joukko vapaaehtoisia talonpoikia ja maatyöläisiä liittyi mukaan Ranskan etenemistä vastaan käytyyn taisteluun, jolloin sota sai kansansodan luonteen. Ranskassa se tunnetaan nimellä Venäjän sotaretki (ransk. Campagne de Russie).
Sotaretken alku

Ranskan Grande Armée ylitti Niemen-joen 24. kesäkuuta vuonna 1812 ja aloitti etenemisen kohti Vilnaa ja Moskovaa. Ranskalaiset ja heidän liittolaisensa menestyivät aluksi hyvin ja voittivat useita taisteluita, kuten Smolenskin taistelun. Kuitenkin Polotskin ensimmäisessä taistelussa venäläiset onnistuivat pysäyttämään Ranskan joukkojen eteneminen kohti Venäjän pääkaupunkia Pietaria. Venäläiset käyttivät laajasti poltetun maan taktiikkaa.
Sodan käännekohdaksi muodostui lopulta lähellä Moskovaa 7. syyskuuta käyty Borodinon taistelu, joka on suurin ja tuhoisin sekä Isänmaallisen sodan että kaikkien Napoleonin sotien taisteluista. Ranska voitti taistelun, mutta kärsi siinä hirvittäviä tappioita, joita se ei enää pystynyt korvaamaan. Venäjän armeija sen sijaan toipui tappioistaan. Kenraalisotamarsalkka Mihail Kutuzov päätti evakuoida Moskovan ja jättää sen ranskalaisille. Napoleon joukkoineen siirtyi tyhjennettyyn kaupunkiin 14. syyskuuta, mutta kaupunki syttyi palamaan pian ranskalaisten miehitettyä sen, osittain sen omien asukkaiden tekemänä. Ranskalaiset lähtivät paluumatkalle Moskovasta lokakuussa. Sotaretken loppuun mennessä käytännössä koko Grande Armée oli tuhoutunut.
Rauhanneuvotteluyritys

Venäjän keisari Aleksanteri I päätti lähettää 25. kesäkuuta 1812 kello 10 entisen poliisiministerin, jalkaväenkenraali Aleksandr Balašovin viemään Napoleon I:lle kirjettä, jossa tämä ehdotti status quo ex antea, ranskalaisjoukkojen perääntymistä lähtöasemiinsa Niemenin länsipuolelle odottamaan Venäjän ja Ranskan välisiä neuvottelua. Hän lähti liikkeelle Aleksanteri I:n Napoleon I:lle osoittaman kirjeen kanssa 26. kesäkuuta yöllä kello 2 aikaan. Samana aamuna Balašov tavoitti ranskalaisten etuvartioasemat Kaunasin kuvernementissa Rossienyssä (Raseiniaissa). Balašovin otti vastaan ensiksi Ranskan marsalkka ja ratsuväen komentaja Joachim Murat ja sitten armeijakunnan komentaja Louis-Nicolas Davout.
30. kesäkuuta Balašov lähetettiin Napoleonin luokse Vilnaan, joka kutsui hänet päivälliselle 1. heinäkuuta Neuchâtelin prinssin, Louis Berthierin ja Istrian herttuan, divisioonakenraali Jean-Baptiste Bessières'n sekä Armand Augustin Louis de Caulaincourtin kanssa. Napoleonin vastaus Aleksanteri I:n ehdotukseen vetäytyä Niemenin taakse neuvottelujen aloittamiseksi sai vastaehdotuksen. Sen mukaan uudessa tilanteessa käytävät neuvottelut pidettäisiin Vilnassa. Aleksanteri I torjui ehdotuksen loukkaavana. Neuvottelujen aikana Napoleon oli kysynyt Balašovilta lyhintä tietä Moskovaan. Balašov oli vastannut, että Moskovaan on monta tietä ja että Kaarle XII oli mennyt Poltavasta, viitaten ruotsalaisten joukkojen suureen tappioon Ukrainassa. Aleksanteri I lähti 1. heinäkuuta lähti kohti Moskovaa kenraaliensa pyynnöstä. Hän ei ollut osallistunut joukkojen komentamiseen ylipäällikkönä.
Ryhmitys

Napoleon jakoi joukkonsa armeijoihin, komensi pääarmeijaa itse ja järjesti kaksi apuarmeijaa suojelemaan iskujoukkojensa sivustoja ja taustaa. Hänen kanssaan Niemen-joella oli 227 000 miestä; oikealla Eugène de Beauharnais johti 80 000 miestä; oikealla siivellä Grodnossa (Hrodna) olivat Jérôme Bonaparte 76 000 miehen kanssa ja hänen takanaan Schwarzenbergin prinssi Karl Filipin lähes 30 000 miehen itävaltalainen joukko, jonka tehtävänä oli tarkkailla eteläisimpiä hajallaan olevia venäläisiä joukkoja. Ranskan äärivasemmalla olivat Jacques Macdonald ja Johann Yorck 40 000 miehen preussilais-puolalaisen sotajoukon kanssa.
Ryhmitys > Pohjoinen sivusta

Taistelujärjestyksessä Ranskan keisarikunnan Grande Armée oli jaettu kahteen osaan. Ensimmäistä osaa, jota komensi Westfalenin kuningas Jérôme Bonaparte, joka ulottui Itämeren rannalle vasempana sivustana pohjoisessa, komensi Jacques Etienne Macdonald. Sen tehtävänä oli edetä Tilsitin luota Riian suuntaan. Ensimmäisen osan oikea siipi etelässä, jota komensi Karl Schwarzenberg, oli Bug-joen varrella. Ensimmäiseen osaan sisältyivät mm. Józef Antoni Poniatowskin V armeijakunta, Jean-Louis-Ebénézer Reynierin ja Dominique-Joseph-René Vandammen komentamat armeijakunnat sekä Marie-Victor-Nicolas de Fay Latour-Maubourgin ratsuväki.
Venäjän keisarikunnan 1. länsiarmeijaa komensi Mihail Barclay de Tolly, jonka alaisuudessa pohjoisessa olevaa Itämerelle ulottuvaa oikeaa siipeä komensi kenraali Pjotr Wittgenstein.
Ryhmitys > Eteläinen rintamanosa

Keisari Napoleon I komensi Grande Arméen toista osaa, johon kuuluivat Louis-Nicholas Davout'n, Nicolas Charles Oudinot'n, Michel Neyn, prinssi Eugéne de Beauharnais'n ja Laurent de Gouvion-Saint-Cyrin komentamat armeijakunnat, Édouard Mortierin komentama kaarti ja Joachim Murat'n komentama ratsuväki.
Venäjän keisarikunnan 2. länsiarmeijaa komensi Pjotr Bagration, jonka rintamavastuualue ulottui Grodnosta Muchavieciin ja sen päämaja oli Volkovyskissä. Kun Neyn ja Oudinot'n komentamat armeijakunnat olivat ylittäneet Niemenin, käski keisari Napoleon I heidän edetä joukkoineen väistyvän sotaministeri ja Venäjän ylipäällikkö Mihail Barclay de Tollyn perässä. Davout'n piti suuntaamaan kohti Minskiä, jotta Venäjän 1. ja 2. länsiarmeija olisi voitu eristää toisistaan.
Taktiikka > Karl Ludwig von Phullin suunnitelma

Venäjän keisarikunnan taktiikkana oli jatkaa ajan hankkimista Venäjälle vetäytymällä ja poltetun maan taktiikan avulla. Ajatuksen oli kehittänyt Preussin kuninkaan Venäjän keisarikunnan palvelukseen lähettämä Karl Ludwig von Phull (1757–1826), joka oli ollut Preussin kuningaskunnan yleisesikunnan päällikkö kuningas Fredrik Wilhelm III:n armeijassa Austerlitzin taistelussa.
Hänestä tuli Venäjän keisarillisen armeijan neuvonantajana palvellut kenraalimajuri, joka oli johtava sotateoreetikko, mutta joutui venäläisten upseerien epäsuosioon sen jälkeen kun Grand Armée oli miehittänyt Moskovan, minkä vuoksi hän joutui siirtymään ulkomaille. Phullin ajatusten mukaan Drissan linnoitettu leiri Väinäjoen varrella olisi toiminut puolustuskeskuksena sen jälkeen kun Venäjän armeija olisi joutunut vetäytymään keisarikunnan rajoilta Ranskan Grand Arméen edessä.
Taktiikka > Drissan puolustuksesta luopuminen

Aleksanteri I tuli Drissaan johtamaan sotaneuvoston kokousta 1. heinäkuuuta. Viidessä päivässä se päätti, että Venäjän keisarikunnan 1. länsiarmeijan ei tule jäädä Drissaan, vaan vetäytyä sieltä yhdistyäkseen maan 2. länsiarmeijaan. Venäjän 1. länsiarmeijan vetäytyminen saavutti Drissan tasan 11. heinäkuuta 1812. Carl von Clausewitzin mukaan venäläiset joukot olisi saarrettu ja noin 90 000–120 000 sotilaan vahvuisina ne olisivat joutuneet antautumaan Grande Arméelle, elleivät ne olisi itse perääntyneet. Kaunokirjallisuudessa sotaneuvoston keskustelua Drissassa kuvaa Leo Tolstoi Sota ja rauha -kirjan venäläisessä painoksen kolmannen kirjan ensimmäisen osan 10. ja 11. luvuissa.
Venäjän 1. länsiarmeija ei ryhtynyt varsinaiseen taisteluun Ranskan Grande Arméen ensimmäisen osan kanssa, vaan vetäytyi 26. kesäkuuta jälkeen Vilnasta Drissaan, mistä vetäydyttiin kohti Vitebskiä. Venäjän 2. länsiarmeija ei ryhtynyt varsinaiseen taisteluun Grande Arméen toisen osan kanssa, vaan vetäytyi 29. kesäkuuta alkaen Volkovyskistä Nikolajeviin. Viivytystaisteluiden ja vetäytymisen vaihe päättyi ensimmäiseen suureen taisteluun Smolenskissa 17. elokuuta 1812 alkaen. Tämän jälkeen Barclay de Tolly menetti asemansa ylipäällikkönä, ja venäläiset ottivat yhteen ranskalaisten kanssa seuraavan kerran suurtaistelussa Borodinossa.
Puolan kuningaskunnan yleinen konfederaatio

Varsovan herttuakunnan valtiopäivät, sejm, joka kutsuttiin koolle 24. kesäkuuta 1812, perusti 28. kesäkuuta Puolan kuningaskunnan yleisen konfederaation, jonka tarkoituksena oli ottaa muodollisesti Puolan haltuun Ranskan keisarikunnan Grande Arméen Venäjän keisarikunnalta valtaamat alueet Puolan kuningaskunnan ja Liettuan ruhtinaskunnan entisiltä alueilta Liettuassa ja Valko-Venäjällä. Sejmin lähetystö siirtyi Vilnaan Napoleon I:n luokse toiveineen. Napoleon vastasi diplomaattisesti, ettei hän pitänyt Galitsiaa Puolan osana.
Viivytystaistelut

Venäläiset vetäytyivät Drissasta (nyk. Valko-Venäjän Verh’njadzvinsk). Venäläisten odottelua 14 km² laajassa Drissan leirissä kuvataan muun muassa kaunokirjallisuudessa Leo Tolstoin romaanin Sota ja rauha kahdeksannessa luvussa.
Louis-Nicholas Davout oli katkaissut Pjotr Bagrationin komentamien joukkojen vetäytymistien, jonka venäläiset yrittivät avata 23. heinäkuuta 1812 Saltanovkan taistelussa Bagrationin ja Davoutin komentamien joukkojen kesken.
Ostrovnon taistelussa 25.–26. heinäkuuta Aleksandr Osterman-Tolstoin ja Pjotr Konovitsynin komentamat venäläisjoukot hankkivat kolme vuorokautta lisäaikaa Barclay de Tollyn komentamien joukkojen vetäytymiseen. Ranskalaisten puolella komentajina olivat Michel Ney, prinssi Eugène de Beauharnais ja marsalkka Joachim Murat'n ratsuväki.
Jakubovon taistelu 30.–31. heinäkuuta 1812. Ranskalaisten komentajat Nicholas Oudinot ja Laurent de Gouvion-Saint-Cyr, venäläisten komentaja Pjotr Wittgenstein.
Polotskin ensimmäinen taistelu 17. elokuuta. Polotskin toinen taistelu 17. lokakuuta 1812.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Broughton, Tony: Military Subjects: Organization, Strategy & Tactics – French Foot Artillery Regiments and the Colonels Who Led Them 1791-1815 The Napoleon Series. elokuu 2002. Viitattu 19.10.2018 (englanniksi).
Начало войны 1812 года  Patrio.ru . Viitattu 19.10.2018 (venäjäksi).
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Charles Joseph Minardin kuuluisa graafi, jossa kuvataan Grande Arméen koon pienenemistä sen marssiessa kohti Moskovaa (ruskehtava viiva vasemmalta oikealle) ja paluuta Moskovasta (musta viiva oikealta vasemmalle). Kuvaajan alla on ilmoitettu lämpötilan kehitys paluumatkalla Réaumur-asteikolla. Lämpötilat pitää kertoa luvulla 1,25 saadakseen ne celsiusasteina: esimerkiksi −30 °R = −37,5 °C.
Markus Korkiakoski

| Markus Korkiakoski> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1992 (ikä 33) Yli-Ii, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasenlaitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  181 cm
Paino:  77 kg
Seura
Seura:  Kajaanin Hokki
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  25
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2007–
Aik. seurat:  Oulun Kärpät (SML) Laser HT Kajaanin Hokki
Markus Korkiakoski (s. 4. maaliskuuta 1992 Yli-Ii) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa jääkiekkojoukkue HC Litomeriecessä.
Pornaisten seurakunta

| Pornaisten seurakunta ruots>  Borgnäs församling |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Pornaisten kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Helsingin evankelis-luterilainen hiippakunta
Rovastikunta:  Porvoon rovastikunta
Pääkirkko:  Pornaisten kirkko
Perustettu:  1896
Jäsenmäärä:  3 417 (2022)
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Kari Tuovinen
Pornaisten seurakunta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pornaisten seurakunta on seurakunta Uudellamaalla, Pornaisten kunnassa. Seurakunta kuuluu Helsingin hiippakunnassa Porvoon rovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Mervi Rosnell, joka valittiin kirkkoherraksi maaliskuussa 2025.
Pornaisiin rakennettiin kirkko vuonna 1726 ja kirkko sai oman papin vuonna 1727. Pornaisten kappeliseurakunta perustettiin Porvoon seurakunnan alaisuuteen vuonna 1729. Pornaisista tuli oma seurakuntansa vuonna 1896.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Pornaisten seurakunnan kirkkoherroina:
1899.1900: Yrjö Valfrid Virberg (vt)
1900–1916: Paavo Pitkänen
1918-1922: Sturle Harald Berndtson
–2015: Petteri Kerko
2015→ Kari Tuovinen
2024→ Arto Antturi (viransijainen Kari Tuomisen virkavapauden aikana)
2025→ Mervi Rosnell
Kananugetti

Chicken Nuggets hunajalla peitettynä ravintolassa.
Kananugetteja.
Kananugetti on broilerin rintafileestä tai muusta kananlihamassasta valmistettu leivitetty ja uppopaistettu pala. Kananugetit ovat suosittuja tuotteita pikaruokaravintoloissa, oppilaitosten ruokalistoilla ja kotieineksinä. Suomen kaupoissa tuotetta myydään yleisesti einestuotteena sekä valmisruokapakasteena. Pikaruokapaikoissa kananugetit yleensä uppopaistetaan öljyssä. Kotona ne kuumennetaan tavallisimmin uunissa tai paistinpannulla.
Kananugetit kehitti yhdysvaltalainen Robert C. Baker 1950- ja 1960-luvuilla, joka ehdotti huhtikuussa 1963 julkaistussa Agricultural Economics Research -tiedelehdessä leivitettyä "kanapuikkoa" vuonna 1963. Pakastetun tuotteen menekkiä oli testattu myös paikallisissa supermarketeissa. Kananugettien kehitys yhdistetään toisinaan myös tuotteen McNugget-nimellä kaupallistaneeseen McDonaldsiin. McDonalds patentoi oman reseptinsä vuonna 1979 ja markkinoi kananugetteja vuodesta 1980.
Vuonna 2013 The American Journal of Medicinessä julkaistussa artikkelissa oli tutkittu kahden yhdysvaltalaisen pikaruokaketjun kananugeteiden sisältö. Molemmissa oli enintään 50 prosenttia kananlihaa ja loppu oli muun muassa rasvaa, verisuonia ja hermostoa. Johtopäätös oli, että kananugetin nimi on harjaanjohtava sillä ne koostuvat pääosin rasvasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kananugetti Wikimedia Commonsissa
Ravintosisältö: Broilerinuggetit friteerattu, laktoositon (Terveyden ja hyvinvoinnin laitos THL) (fineli.fi)
Ravintosisältö: Broilerinuggetti, kananpojan paneroidut nuggetit, hk/kariniemi (Terveyden ja hyvinvoinnin laitos THL) (fineli.fi)
Ravintosisältö: Broilerinuggetti, friteerattu, mcdonald's, chicken mcnuggets (Terveyden ja hyvinvoinnin laitos THL) (fineli.fi)
Pinja Sanaksenaho

| Pinja Sanaksenaho> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Pinkku Pinsku
Syntynyt: 22. elokuuta 2002 (ikä 22) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  vaikuttaja
Vanhemmat:  Jaana Sanaksenaho
Sukulaiset:  Hugo Sanaksenaho (veli)
Muut tiedot
Aktiivisena:  2013–
Järjestö:  Splay Suomi
Pinja Aurora Sanaksenaho (s. 22. elokuutalähde? 2002 Helsinki), tunnettu käyttäjänimellään Pinkku Pinsku, on suomalainen videobloggaaja ja tubettaja. Hän on yksi Suomen tunnetuimpia tubettajia 300 000 tilaajallaan ja yli 138 miljoonalla näyttökerrallaan.
Sanaksenaho aloitti tubettamisen 11-vuotiaana vuonna 2013. Sanaksenaho valittiin Tubeconissa Vuoden vloggaajaksi vuonna 2015 vain 13-vuotiaana.
Sanaksenaho on harrastanut tubettamisen lisäksi jalkapalloa. Hän on myös ääninäytellyt elokuvassa My Little Pony vuonna 2017 ja esiintynyt vuoden 2019 elokuvassa Tottumiskysymys.
Keväällä 2021 Sanaksenaho osallistui Big Brother Vip -televisio-ohjelmaan, jossa oli mukana yhteensä 14 julkisuudesta tuttua henkilöä. Syksyllä 2023 hän osallistui Selviytyjät Suomi -ohjelmaan. Talvella 2024 Sanaksenaho osallistui Petolliset-televisio-ohjelmaan.
Syksyllä 2023 Sanaksenaho aloitti podcastin nimeltä KAHELI, poikaystävänsä Iyad Belhoutin kanssa.
Tammikuussa 2024 julkaistiin Otavan kustantama, Sanaksenahon ja Sari Luhtasen kirjoittama nuortenromaani Aurora.
Huomioita

↑  ISBN: 9789511469438
Aiheesta muualla

Elonet - Pinja Sanaksenaho
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet