Zoo TV Tour
Lavahahmojen käyttö

Laulaja Bono esiintyi konserteissa kolmessa eri lavahahmossa, jotka vaihtelivat kappaleiden mukaan. Bonon lavahahmoja kiertueella olivat soittamillan pilapuheluilla konserttiyleisöä viihdyttänyt omahyväinen paholaishahmo Mr. MacPhisto, ahne televisioevankelista Mirror Ball Man ja egoistinen rock-tähti The Fly. Lisäksi hän pukeutui kappaleiden ”Bullet the Blue Sky” ja ”Running to Stand Still” aikana armeijatyyliseen taisteluliiviin ja lippalakkiin sekä mikrofonilla varustettuihin kuulokkeisiin. Esityksellään hän kuvasti Vietnamin sotaa.
Bonon roolihahmojen avulla U2 pyrki muuttamaan imagonsa leikkisämmäksi. Bono sanoi yhtyeen yrittäneen ”olla oma itsensä koko 1980-luvun ajan epäonnistuen siinä, mikä inspiroi heitä Zoo TV:n luomiseen.” Lavahahmojen kautta yhtyeen onnistui pitää hauskaa tekeytymällä kokonaan toisiksi ihmisiksi tai eri versioiksi omista persoonistaan. The Edge on kertonut yhtyeen olleen innostunut ajatuksesta ”murskata U2 ja aloittaa alusta.” Yhtye näki huumorin olevan sopiva vastaus omaan negatiivisuuteensa, ja sen turvin yhtye voisi välittää yhä tärkeänä pitämiään asioita yleisölle uudella tavalla.
Nahkaan ja aurinkolaseihin pukeutunut The Fly, Mr. MacPhisto ja encore-osuuden pilapuhelu sekä Mirror Ball Man hopeisessa puvussaan.
Bono oli kehittänyt The Fly -hahmon Achtung Babyn laulunkirjoittamisen aikana. Hahmo sai innoituksensa ”The Flyn” säveltämisen aikana Bonon humoristisessa mielessä käyttämistä ylisuurista aurinkolaseista. Bono kirjoitti ”The Flyn” sanoituksen luomansa hahmon näkökulmasta saaden aikaan yksittäisistä aforismeista ja lausahduksista kootun kappaleen. Bono värjäsi hiuksensa mustaksi vastaamaan hahmon tummaa esiintymisasua. Hän on kuvaillut The Flyn ulkonäön olevan ”Lou Reedin aurinkolasien, Elvis Presleyn takin ja Jim Morrisonin housujen yhdistelmä.”
The Fly oli Bonon lavahahmona jokaisen konsertin alussa, ja hän esiintyi hahmossaan usein konsertin puoliväliin saakka. The Flyn myötä Bonon lavaesiintyminen muuttui 1980-luvun vakavaluonteisesta tyylistä rehenteleväksi ja tyylikkääksi. Hän imitoi hahmollaan egoistisen rock-tähden elkeitä. Hän omaksui ajattelutavan, jonka mukaan hänellä oli hahmon turvin ”lupa olla egomaani”. The Fly seurasi yhtyettä hänen mukanaan myös konserttilavan ulkopuolella: roolihahmo oli läsnä myös muissa julkisissa esiintymisissä sekä esimerkiksi yhtyeen yöpyessä hotelleissa. Bonon mukaan ”sekopäinen The Fly” tarjosi hänelle mahdollisuuden suurempaan sananvapauteen olemalla kykenevä sanomaan julkisesti asioita, joita hän ei voinut itse ilmaista.
Hopeisena hohtavaan, lameekankaasta valmistettuun pukuun sekä hopeisiin kenkiin ja cowboyhattuun pukeutunut Mirror Ball Man oli Bonon parodia ahneista amerikkalaisista televisioevankelistoista, autokauppiaista ja show-esiintyjistä. Hahmo oli saanut innoituksensa Phil Ochsin Elvis Presley -tyylisestä hahmosta, jota Ochs oli esittänyt vuoden 1970 kiertueellaan. Bonon mukaan Mirror Ball Man oli ”amerikkalainen showmies, jolla oli itseluottamusta ja vetovoimaa katsoa peiliin ja antaa suudelma omalle peilikuvalleen. Hän (Mirror Ball Man) rakasti käteistä rahaa, ja piti itseään Jumalan lahjana. Jos hän on onnistunut tienaamaan, hän ei voinut sortua virheisiin.” Bono puhui hahmona esiintyessään liioitellulla Etelävaltioiden korostuksella. Mirror Ball Man esiintyi kiertueen konserteissa encoren aikana soittamassa pilapuheluja, usein Valkoiseen taloon. Mirror Ball Man oli mukana kiertueella vuoden 1992 ajan.
Mr. MacPhisto oli Bonon omahyväinen paholaishahmo, joka oli saanut nimensä Faust-legendan Mefistofeleestä. Hahmon nimi oli alun perin Mr. Gold, sillä MacPhiston vaatetuksen muodostivat kultainen lameepuku ja kultaiset platform-kengät. Hahmon kasvoilla oli kalpea meikki ja huulipunaa, ja päässä pirunsarvet. Mr. MacPhisto puhui ylikorostetulla englantilaisen yläluokan aksentilla. Hahmo luotiin eurooppalaiseksi vastineeksi amerikkalaiselle Mirror Ball Manille, jonka se korvasi konserteissa vuonna 1993. Mr. MacPhisto sai alkunsa alun perin näytelmästä The Black Rider. Hahmo luotiin vuoden 1993 ensimmäistä konserttia edeltäneenä päivänä. Bonon mukaan tuloksena oli ”vanha englantilaispaholainen, joka oli jo parhaat vuotensa nähnyt pop-tähti.” Konsertin päättäneessä Elvis Presley -coverissa ”Can’t Help Falling in Love” hahmo lauloi lapsekkaalla tavalla, minkä johdosta hahmon esiintymistä pidettiin monissa arvosteluissa eräänä konserttien kärkkäimpänä kohtauksena. Bono jatkoi myös pilapuhelujen soittamista MacPhiston turvin. Pilapuhelujen uhrit valikoituivat konserttipaikkojen mukaan, ja useimmiten soittojen ja irvailun kohteena oli paikallinen poliitikko.