Jakov Polonski
Kirjallinen ura

Jakov Polonski opiskeli keisarillisessa Moskovan yliopistossa, jossa hän ystävystyi Apollon Grigorjevin ja Afanasi Fetin kanssa. Kolme nuorta ja lupaavaa runoilijaa kirjoittivat runoja jäljitellen Aleksandr Puškinia ja Mihail Lermontovia. Vuonna 1840 Otetšestvennije Zapiski (ven. Отечественные записки, Isänmaalliset muistiinpanot) -lehti julkaisi Polonskin runon Pyhä evankeliumi kuulostaa juhlalliselta … (ven. Священный благовест торжественно звучит …), jota Moskovan yliopiston kirjallisuuden professori I. I. Davidov arvosti suuresti. Tämä oli runoilijan ensimmäinen julkaisu.
Polonski valmistui yliopistosta vuonna 1844 ja samana vuonna julkaistiin hänen ensimmäisen runokokoelmansa Gammy (ven. Гаммы)  ja se sai hyvän vastaanoton kriitikoilta. Polonskin varhaista runoutta pidetään yleensä hänen hienoimpanaan, Nikolai Gogol on jopa kopioinut yhden hänen ensimmäisistä julkaistuista runoistaan ​​omaan muistikirjaansa.
Samana vuonna Polonski matkusti Odessaan, missä hän tapasi Leo Puškinin (Aleksandr Puškinin veli), joka myöhemmin kirjoitti "Polonskin lahjakkuudesta" kirjallisuuskriitikko Pjotr Pletnjoville. Vuonna 1846 kokoelma Stikhotvorenija 1845 goda (ven. Стихотворения 1845 года, Vuoden 1845 runot) julkaistiin Odessassa ystävien tuella. Kirjallisuuskriitikko Vissarion Belinski ei antanut tästä kokoelmasta hyvää arviota. Kaikesta huolimatta Polonski jatkoi työtään rikkaiden perheiden lasten opettajana. Odessan kokemukset antoivat hänelle myöhemmin inspiraation omaelämäkerralliseen romaaniin Dešovij gorod (ven. Дешёвый город, 'Halpa kaupunki').
Elättääkseen perhettään Polonski palveli Kaukasian kuvernööri Mihail Vorontsovin toimistossa ensin Odessassa ja vuosina 1846–1851 Tbilisissä. Mustanmeren rannikon upea luonto vahvisti hänen taipumusta romantiikkaan. Polonski käytti runoissaan kaukasialaisia aiheita ja rehevää luontoa, joita hän käsitteli Mihail Lermontovia muistuttavalla tavalla, vaikka hän kirjoitti myös parodioita omista runoistaan. Erityisesti häneen vetosivat yölliset kohtaukset, yksi hänen tunnetuimmista runoistaan ​​on nimeltään Gruzinskije nochi (ven. Грузинские ночи, 'Georgialaiset yöt').
Keväällä 1846 Polonski muutti Tbilisiin. Aluksi hän otti avustavan virkailijan paikan. Sen jälkeen Polonskista tuli erityisapulaisvirkamies Kaukasian kuvernöörin Mihail Vorontsovin toimistoon. Samaan aikaan hän toimi Zakavkazski Vestnik -lehden (ven. Закавказский вестник, 'Transkaukasialainen Sanansaattaja') apulaistoimittajana. Tbilisiläinen paino julkaisi Polonskin runokokoelmat Sazandar (ven. Сазандар) ja Useita runoja.
Vuonna 1851 Jakov Polonski muutti Pietariin. Vuonna 1855 hän julkaisi Runot-kirjan, jota kriitikot arvostivat. Hänestä tuli pietarilaisten aikakauslehtien Otetšestvennije Zapiski (ven. Отечественные записки, 'Isänmaalliset muistiinpanot') ja Sovremennik (ven. Современник, 'Aikalainen') vakiokirjoittaja vuosina 1851-1859. Kirjallisuuden julkaisemisesta saadut tekijäpalkkiot eivät kuitenkaan taanneet runoilijalle riittävää elantoa. Polonskista ryhtyi Pietarin kuvernöörin Nikolai Smirnovin pojan opettajaksi. Vuonna 1857 Smirnovit veivät Polonskin mukanaan Saksaan Baden-Badeniin. Hän erosi Smirnovien seurueesta ja matkusti ympäri Euroopan eri kaupungeissa. Genevessä hän otti piirustustunteja taiteilija Didéltä ja vieraili Roomassa sekä Napolissa. Pariisissa hän vuonna 1858 tutustui moniin venäläisiin ja ulkomaisiin kulttuurihenkilöihin. 1860-luvun alussa hänestä tuli läheinen ystävä runoilija Fjodor Tjuttševin kanssa.
Polonskin "perjantait" olivat yhtä kuuluisia kuin hänen teoksensa. Näitä Pietarissa suosittuja kutsuja pidettiin vuodesta 1860 lähtien hänen kotonaan Znamenskaja- ja Basseinaja-kadun kulmassa. Runoilija halusi koota taloonsa kirjailijat, taiteilijat ja muusikot ystävällismielisiin taidekeskusteluihin.
Vuonna 1888 Polonskista tuli Rjazanin tieteellisen arkistotoimikunnan jäsen ja hänen maisemamaalauksiaan esiteltiin akateemisessa näyttelyssä, josta hänelle myönnettiin Keisarillisen taideakatemian kunniajäsenen arvonimi.
Jakov Polonski on usein esitetty 1800-luvun elävänä yhteytenä vuosisadan alun runouden huippukauteen on venäläisissä kirjallisuushistorioissa. Hänen runoissaan on tapana nähdä Vasili Žukovskin vaikutus, ja Polonski olikin nuorena kymnaasilaisena tavannut suuren runoilijan. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa Gammy (ven. Гаммы, 'Sävelasteikot') ilmestyi vuonna 1844 ja vuonna 1850 julkaistiin Polonskin Georgiassa viettämään aikaan pohjatuva Sazandar (georg. 'laulaja', ven. Сазандар). Polonski liitettiin "puhtaan taiteen" puolustajiin, mutta hänen runoudessaan näkyy toisinaan myös Nikolai Nekrasovin esikuvan mukainen yhteiskunnallisempi aihepiiri. Polonski kävi kirjallista vuoropuhelua muun muassa Apollon Maikovin kanssa.
Vuonna 1849 Polonski käytti vuoristolaisten kansanperinnettä kokoelmassaan Sazandar. Hänen runoilija Leo Puškinille (Aleksandr Puškinin veli) kirjoittamansa säekirje, joka tunnetaan nimellä Kävely Tiflisissä (1846), kirjoitettiin kiinnittäen enemmän huomiota realistisiin yksityiskohtiin. Vuonna 1851 Polonski muutti Pietariin, missä hänet kutsuttiin toimittamaan kirjallisuuslehti Russkoje Slovoa (ven. Русское слово, 'Venäläinen Sana') 1859–1860. Tuona aikana Polonski käytti yhä enemmän yhteiskunnallisia teemoja, tuottamatta kuitenkaan runoutta, jonka laatu olisi kestänyt aikaa. Hän oli 1840-luvun viimeinen 'soihdunkantaja', joka toimi edelleen 1890-luvun Pietarissa ja kävi kirjeenvaihtoa nuorempien kirjailijoiden, kuten Anton Tšehovin kanssa. Hän kuoli 78-vuotiaana Pietarissa ja hänet haudattiin syntymäkaupunkiinsa Rjazaniin.