Robert Hermanson
Poliittisena vaikuttajana, komiteoiden jäsenenä ja Suomen aseman puolustajana

Hermanson puolusti Suomen perustuslaillista erityisasemaa Venäjän valtakunnassa valtiosääntöopillisilla argumenteilla julkaisemalla aiheesta useita kirjoja ja artikkeleita. Hän ei kuitenkaan hyväksynyt Leo Mechelinin esittämää unioniteoriaa, jonka mukaan Suomi ja Venäjä olisivat olleet vain reaaliunionissa keskenään. Hermanson kuului vuosina 1885–1886 toimineeseen Weissenbergin komiteaan, jonka oli tarkoitus kodifioida Suomen perustuslait. Kun komitean muut jäsenet asettuivat unioniteorian kannalle, Hermanson jätti komiteamietintöön 143-sivuisen eriävän mielipiteen. Hän esitti oman käsityksensä myös vuonna 1892 julkaisemassaan kirjassa Finlands statsrättsliga ställning. Hermansonin mukaan Suomen suuriruhtinaskunta oli autonominen valtio mutta Venäjän valtiolle alisteinen ja siten ei-suvereeni. Suomi oli Venäjän ”alusmaa” (lydland). J. V. Snellman oli kannattanut samanlaista tulkintaa. Hermansonin mukaan Venäjän keisarin oli silti kunnioitettava Suomen valtiomuotoa ja noudatettava Suomen hallinnossa kustavilaisia perustuslakeja, joita ei voinut muuttaa ilman säätyvaltiopäivien hyväksyntää.
Hermanson oli säätyjen pankkivaltuuskunnan sihteerinä vuosina 1875–1882, laki- ja talousvaliokunnan sihteerinä vuosien 1877–1878 valtiopäivillä sekä edustajana pappissäädyssä valtiopäivillä 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hänet luettiin ruotsalaiseen puolueeseen ja sortovuosina perustuslaillisiin. Hermanson oli vuoden 1899 ylimääräisillä valtiopäivillä lakivaliokunnan puheenjohtajana ja vaikutti huomattavasti valiokunnan helmikuun manifestia koskeneeseen mietintöön. Hän oli jäsenenä vuosien 1904–1905 Tagantsevin komiteassa, jonka oli tarkoitus määritellä rajat manifestin soveltamisalalle mutta jonka työ keskeytyi ensimmäisen sortokauden päättyessä. Vuosien 1905–1906 viimeisillä säätyvaltiopäivillä Hermanson oli perustuslakivaliokunnan puheenjohtaja.
Hermanson oli puheenjohtajana Mechelinin senaatin asettamassa, vuosina 1905–1906 toimineessa valtiopäivien uudistuskomiteassa, jossa valmisteltiin vuoden 1906 valtiopäiväjärjestys ja vaalilaki marraskuun manifestissa esitettyjen suuntaviivojen pohjalta. Komitean esityksen mukaisesti säätyvaltiopäivät korvattiin yleisellä äänioikeudella valittavalla eduskunnalla. Hermanson itse vastusti komiteassa sekä eduskunnan yksikamarisuutta että naisten äänioikeutta, josta hän ainoana jäsenenä myös jätti vastalauseen komitean mietintöön.
Hermanson oli vuosina 1906–1909 muun uransa ohella Pietarissa Suomen valtiosihteerinviraston 4. luokan virkamiehenä erikoistehtävissä. Hän laati juridisia selvityksiä ajankohtaisista sekä Suomen ja Venäjän suhteita koskeneista periaatteellisista kysymyksistä. Lakiasioista huonosti tuntenut uusi ministerivaltiosihteeri August Langhoff tarvitsi avukseen suomalaisia laintuntijoita, joista Hermansonilla oli suurin vaikutus Langhoffiin. Hermanson halusi keisarin tekevän Suomea koskevat päätökset vain suomalaisten neuvonantajien ja virkamiesten avulla, ja vielä vuoden 1908 uuden esittelyjärjestyksen jälkeenkin Langhoff yritti nojata Hermansonin tulkintaan, jonka mukaan Venäjän hallituksen lausunnot Suomea koskevista asioista olivat vain alustavia. Hermanson avusti vuonna 1907 Mecheliniä tämän yrityksessä laatia Suomelle uusi hallitusmuoto, mutta hanke raukesi Venäjän hallituksen vastustukseen.
Hermanson ei hyväksynyt yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä helmikuun manifestin edustamassa muodossa. Hän oli yksi suomalaisista jäsenistä vuonna 1909 asetetussa Haritonovin komiteassa, joka valmisteli lain yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä. Komitean venäläinen enemmistö ei huomioinut lainkaan suomalaisjäsenten näkemyksiä, joten he jättivät siihen eriävän mielipiteen. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksesta seuranneeseen niin sanottuun korkeimman vallan kysymykseen Hermanson esitti, että Venäjän keisarin rajattomat valtaoikeudet olivat siirtyneet Venäjän väliaikaiselle hallitukselle vain osittain ja tilannetta tulisi kompensoida Suomen eduksi esimerkiksi solmimalla sopimus, joka takaisi Suomelle täyden sisäisen itsenäisyyden.