Suomalainen elokuva
Historia > Elokuvateollisuuden aika alkaa

Suomalainen elokuvateollisuus syntyi varsinaisesti 1930-luvulla, jonka kuluessa se kasvoi korkealaatuiseksi viihdealaksi. Vuosikymmenellä Suomessa tuotettiin yhteensä 98 pitkää elokuvaa, joista 7 oli dokumentteja. Aikakaudella eniten elokuvatuotantoja teki Suomi-Filmi, joka tuotti 33 elokuvaa. Suurimman kilpailijan se sai vuonna 1933 perustetusta Suomen Filmiteollisuudesta, joka tuotti 25 elokuvaa. Yhtiön perustajana toimi Suomi-Filmiltä riitaisissa merkeissä lähtenyt Erkki Karu. Karu menehtyi vuonna 1935 ja Suomen Filmiteollisuuden uudeksi johtajaksi nousi Toivo Särkkä. Muita merkittäviä 1930-luvulla toimineita tuotantoyhtiöitä olivat muun muassa Adams-Filmi, Aho & Soldan, Fennica-filmi, Adams-filmi sekä Eloseppo.
Eräs leimallinen piirre 1930-luvun elokuvatuotannoissa oli elokuvateollisuuden siirtyminen mykkäelokuvien kaudesta äänielokuvan aikaan. Ensimmäiset pitkät äänielokuvat Suomessa olivat vuonna 1931 ilmestyneet Jaakko Korhosen Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin sekä Yrjö Nybergin ”Sano se suomeksi”. Samana vuonna ilmestyi myös ensimmäinen kokonaan äänielokuvana tehty, Erkki Karun Tukkipojan morsian.
Tärkeimpiä 1930-luvulla aloittaneita elokuvalehtiä olivat vuonna 1932 ensi kertaa ilmestyneet Suomen kinolehti ja Elokuva-aitta sekä vuodesta 1937 lähtien ilmestynyt Elokuvalukemisto.
Myös suomalainen elokuvakerhotoiminta sai varsinaisen alkunsa 1930-luvulla, jolloin Helsinkiin perustettiin vuonna 1934 elokuvakerho Filmistudio Projektio. Kerhossa esitettiin muun muassa Valtion filmitarkastamon kieltämiä elokuvia, joihin kuului esimerkiksi Josef von Sternbergin Sininen enkeli (1930). Kiellettyjä elokuvia voitiin näyttää, koska kerhon elokuvanäytökset olivat suljettuja tilaisuuksia. Kerhon jäsenistöön kuuluivat muun muassa Alvar Aalto, Erik Blomberg, Nyrki Tapiovaara, Teuvo Tulio sekä Valentin Vaala.
Vuonna 1934 Risto Orko ohjasi peräti miljoonan, siis silloin joka neljännen, suomalaisen katsojan saavuttaneen elokuvan Siltalan pehtoori. Suomi-Filmin johdossa Karun lähdön jälkeen vuonna 1933 aloittanut Orko palkkasi yhtiöön korkeatasoisia ohjaajia ja antoi heille suuret vapaudet luovuuteen. Ensimmäinen ja pitkäaikaiseksi osoittautunut kiinnitys oli Valentin Vaala, joka osoittikin monipuolisuutensa maalaisdraamoissa, melodraamoissa ja kaupunkikomedioissa. Häntä seurasivat Orvo Saarikivi, Ilmari Unho ja Wilho Ilmari. Vastaavasti Toivo Särkän johtama Suomen Filmiteollisuus oli maalaismaisempi ja teki sarjatuotantoa. Kansanomainen komiikka nousi 1930-luvulla esille tähtinään Aku Korhonen ja Uuno Laakso. Vastaavasti nähtiin suuria romanttisia tähtiä kuten Regina Linnanheimo, Helena Kara ja Irma Seikkula sekä suurimpina Tauno Palo ja Ansa Ikonen. Toinen 1930-luvun menestyneimmistä elokuvista, joka sai myös arviolta noin miljoona katsojaa oli Valentin Vaalan ohjaama Juurakon Hulda (1937).
1930-luvun loppupuolella elokuvayhtiöiden suomalaiskansallinen linja ylsi myös nationalistisiin aatedraamoihin, joista tunnetuimmat olivat Toivo Särkän ohjaama Helmikuun manifesti (1939) sekä Risto Orkon ohjaamat Jääkärin morsian (1938) ja Aktivistit (1939). Näihin voidaan lisätä myös monipuolisen sensuurikohtalon jo sotavuosina saanut Kalle Kaarnan Isoviha (1939). Nämä elokuvat joutuivat ainoina sotaa edeltävän ajan elokuvina esityskieltoon sodan jälkeen, sillä ne arveltiin poliittisesti vihamieliseksi suhteessa venäläisiin ja Neuvostoliittoon.
Aikakauden menestyneimpien elokuvien, Siltalan pehtoorin ja Juurakon Huldan lisäksi muita hyvin menestyneitä elokuvia 1930-luvulla olivat Valentin Vaalan Vaimoke (1936) ja Niskavuoren naiset (1938), Toivo Särkän ja Yrjö Nortan yhdessä ohjaamat Kuin uni ja varjo (1937), Rykmentin murheenkryyni (1938), Helmikuun manifesti (1939) sekä Jumalan tuomio (1939), Risto Orkon Jääkärin morsian (1938), Teuvo Tulion Laulu tulipunaisesta kukasta (1938) ja Wilho Ilmarin Seitsemän veljestä (1939).
Suomalaisen elokuvan niin sanottu ”kultakausi” katkesi talvisodan syttymiseen marraskuussa 1939.