Yhdysvaltain sisällissota
Sodan kulku

Sota käynnistyi hitaasti. Kummallakaan osapuolella ei ollut armeijaa, ei liikekannallepanokoneistoa eikä sotilasbudjettia. Pelkkä sodan organisointi kesti pohjoisvaltioilta kaksi vuotta. Pohjoisvaltioilla oli selkeä materiaalinen ylivoima ja miesylivoima, sillä niiden joukoissa taisteli 2 000 000 sotilasta, kun taas etelävaltioiden joukoissa 500 000 sotilasta. Pohjoisvaltioilla oli lisäksi oma laivasto, jollaista etelävaltioilla ei ollut lukuun ottamatta harvoja aluksia, kuten panssarilaiva CSS Virginiaa eli Merrimacia . Pohjoisvaltioilla oli myös vahvemmat taloudelliset resurssit, mutta etelävaltioilla oli paremmat kenraalit, kun suurin osa pätevistä upseereista liittyi etelävaltioiden puolelle. Pohjoisvaltioilla oli myös kehittyneemmät aseet sillä pohjoisvaltioissa oltiin juuri ennen sotaa kehitetty ensimmäiset vipulukkokiväärit, tosin näiden harvinaisuuden ja heikohkon kantaman ansiosta rihlatut musketit pysyivät edelleen ensisijaisina jalkaväen aseina. Myöhemmin sodan aikana kehitettiin myös yksi ensimmäisista konetuliaseista eli Gatling. Pohjoisvaltojen edun mukaista oli odottaa että se saisi mobilisoitua suuremmat joukkonsa liikekannalle. Lincolnia syytettiin hidastelusta ja passiivisuudesta. Kun pohjoinen teki eräitä hyökkäyksiä liian varhain, ne päättyivätkin tappioon, mikä sittemmin saattoi tehdä sodanjohdon turhankin varovaiseksi.
Etelävaltioille oli myös eduksi se, että ne olivat puolustamassa julistettua itsenäisyyttään, ja puolustajalla on yleensä taktinen etu puolellaan. Silti etelävaltioille olisi ollut eduksi nopea hyökkäys niiden suhteellisen aseman ollessa parhaimmillaan ja alkuinnostuksen tuoman poliittisen yhtenäisyyden ollessa vielä tallella. Etelän kenraali Robert E. Lee tekikin kolme merkittävää taktista offensiivia Virginiassa (ns. Antietam-, Gettysburg- ja Shenandoah-sotaretket) ja kenraali Bragg Tennesseessä, mutta ne päättyivät tappioihin.  Sen jälkeen etelä tyytyi olemaan pääasiassa puolustuskannalla, mikä johti vääjämättä tappioon ylivoimaista vihollista vastaan.
Tärkeimmät taistelut käytiin etelävaltioiden alueella, enimmäkseen Virginian osavaltiossa tai sen läheisyydessä. Virginian naapurina oleva pohjoisvaltioiden pääkaupunki Washington D.C. oli jatkuvasti etelävaltioiden hyökkäysuhan alla. Toinen rintama oli Mississippi-joella. Muita operatiivisia rintamia olivat Tennessee/Georgia ja Arkansas (ns. Trans-Mississippin vyöhyke).
Merkittävimpien taistelujen joukossa olivat muun muassa:
ensimmäinen Bull Runin taistelu, 21. heinäkuuta 1861
Shilohin taistelu 6–7. huhtikuuta (1862)
"seitsemän päivän taistelut", 25. kesäkuuta – 1. heinäkuuta 1862
toinen Bull Runin taistelu, 29. elokuuta 1862
Antietamin taistelu, 17. syyskuuta 1862
Fredericksburgin taistelu 13. joulukuuta 1862
Chancellorsvillen taistelu 2.–4. toukokuuta 1863
Gettysburgin taistelu, 1.–3. heinäkuuta 1863
Chickamaugan taistelu 19.–20. syyskuuta 1863
Chattanoogan taistelu 23.–25. marraskuuta 1863
Vicksburgin piiritys 18. toukokuuta – 4. heinäkuuta 1863
"Overland"-sotaretken taistelut 5. toukokuuta – 15. kesäkuuta 1864
Petersburgin piiritys, yhdeksän kuukauden piiritys 15. kesäkuuta 1864 – 2. huhtikuuta 1865
Näistä taisteluista tunnetuin on Gettysburgin taistelu, jota pidetään sodan käännekohtana.
Sodan alkumetreillä kenraali Leen komentamat joukot menestyivät hyvin ja etenivät kohti pohjoista. Antietamin ja Gettysburgin taistelujen jälkeen Unionin sotaonni kääntyi, ja etenemisen suunta vaihtui. Lopulta Lee ilmoitti joukkojensa antautuvan Appomattoxissa 9. huhtikuuta 1865. Loput etelävaltioiden joukoista antautuivat kesäkuun loppuun mennessä.