stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aromurmeli
Taksonomia

Aromurmeli voidaan jakaa kolmeen alalajiin:
M. b. bobak lajin levinneisyyasalueen länsiosissa
M. b. kozlovi hajanaisella alueella levinneisyysalueen keskellä
M. b. tschaganensis levinneisyysalueen itäosissa
Koko ja ulkonäkö

Aromurmelien ruumiin pituus on 490–575 mm ja hännän pituus 106–130 mm. Painoa niillä on 5 700 g. Turkki eri yksilöillä on yleensä samanvärinen. Selkäpuoli on heinänkeltainen ja ruosteenruskea. Vatsapuoli on hieman vaaleampi. Päässä on mustan ja ruskean sävyjä. Häntä tummenee juurestaan kohti mustaa tai ruskeaa hännänpäätä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Aromurmelia tavataan osissa Kazakstania, Ukrainaa ja Venäjää. Historiallisesti lajia on tavattu koko Länsi-Ukrainasta Irtyšjoelle Kazakstaniin ulottuvalla arolla, mutta nykyisin levinneisyysalue on muuttunut etenkin Euroopan puolella hyvin laikuttaiseksi. Suurin osa lajin levinneisyysalueesta on nykyisin Uralilla ja Kazakstanin pohjoisosassa.
Lajia esiintyy nimensä mukaisesti avoimella arolla.
Elintavat

Aromurmeli on päiväeläin. Ne muodostavat yhdyskuntia, joihin kuuluu useita perheryhmiä. Tyypilliseen perheryhmään kuuluu hallitseva uros ja naaras, sekä jälkikasvu kahden vuoden ikään saakka. Perheryhmät saattavat olla etenkin lähellä ihmisen häiritsemiä alueita epävakkaampia. Aromurmelit kaivavat monimutkaisia käytäväjärjestelmiä, joilla voi olla syvyyttä 4–5 metriä. Pesän ja sisäänkäytävät huomaa ulkoa niiden suulle kerätystä maakasasta. Aikuiset yksilöt tekevät rauhasilla suussaan ja poskilla hajumerkkejä pesän suulle, suun maakasalle ja muille rakennelmille. Aromurmelit horrostavat 6–7-kuukautta omissa perheryhmissään. Horros alkaa eri aikoihin riippuen alueesta ja se päättyy maalis-huhtikuussa.
Vuosittain naaraista lisääntyy noin 60 %. Poikaset syntyvät loppukeväästä tai alkukesästä. Kerrallaan niitä syntyy 4–7. Sukukypsiksi ne kasvavat kolmannella elinvuodellaan, jolloin ne myös jättävät perheryhmänsä hajaantuen muille alueille. Vankeudessa ne voviat elää 7,4-vuotiaiksi saakka.
Aromurmelit käyttävät ravinnokseen heiniä, muiden kasvien vihreitä osia, sekä niiden sipuleja ja kukkia. Lajin luonnollisia vihollisia ovat mm. kettu, susi, kotkat ja korppikotkat. Usein aromurmelit istuvat takajaloillaan pystyssä tarkkailleen ympäristöään mahdollisten uhkien varalta. Sellaisen havaitessaan niillä on yksinkertainen hälytysäänähdys.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt aromurmelin elinvoimaiseksi lajiksi. Laji on taantunut aikanaan voimakkaastikkin, mutta nykyisin sen kantoja pidetään vakaina.
Historiallinen taantuminen 1900-luvun puolivälille saakka johtui liiallisesta metsästyksestä, sekä arojen muuttamisesta viljelymaiksi. Aikanaan se tunnettiin etenkin nälänhätäkausien hätävararavintona. Neuvostoliiton kaudella lajin metsästäminen kiellettiin Venäjällä ja Ukrainassa 1960-luvulla. 1980-luvulla tehtiin useampi istutuksia, joiden johdosta syntyi uusia kantoja, joilta laji levisi myös luonnollisesti muualle aikaisemmalle levinneisyysalueelleen.
Aromurmeli Volgogradin alueella Venäjällä.
Aromurmeli pesäkolollaan.
Antti Penjami Mäkikylä

A. P. Mäkikylä (Antti Penjami Mäkikylä) (18. kesäkuuta 1873 Ylöjärvi – 8. huhtikuuta 1918 Ylöjärvi) oli ylöjärveläinen agronomi.
Antti Penjami Mäkikylä syntyi 1873 Ylöjärvellä Mäkkylän kartanon nuorimpana poikana. Hänet kastettiin Anders Benjamin Mäkkyläksi, mutta myöhemmin hän suomensi nimensä. Mäkikylä opiskeli agronomiksi ja toimi virkatalojen tarkastajana.
Mäkikylä oli mukana monissa hankkeissa: hän oli keskeinen hahmo raittiusseurassa, kunnanvaltuustossa, Suomalaisuuden liitossa ja työväenyhdistyksessä. Hän osallistui Ylöjärven Säästöpankin perustamiseen, osti kiinteistön Ylöjärven ensimmäiselle Osuusliike Voimalle ja käynnisti Ylöjärven Raittiusyhdistyksen rakennushankkeen Saurion seurantalon rakentamiseksi. Mäkikylä oli myös ensimmäinen ylöjärveläinen työnantaja, joka ryhtyi soveltamaan palkollisilleen kahdeksan tunnin työaikaa.
Asuinpaikaksi perheelleen Mäkikylä rakennutti Ahveniston tilan pienen Pikku-Ahveniston rannalle. Arkkitehti Paavo Uotila suunnitteli jugendtyylisen rakennuksen, joka valmistui 1906. Rakennusta laajennettiin 1914 arkkitehti Wivi Lönnin suunnittelemalla keittiö-kirjasto-osalla. Päärakennuksen sisustuksen, ornamenttien ja kalusteiden suunnittelussa oli tärkeä rooli professori, taidemaalari Gabriel Engbergillä. Sisustus on osin suvun hallussa, pirtin iso pöytä on alkuperäinen. Antti Mäkikylän kuoltua Ahvenistossa oli maksullisia kesävieraita, joukossa oli myös joitain taiteilijoita. Kansallisromanttinen rakennus kiviaitoineen ja kivipengerryksineen on yhä jäljellä Ylöjärven Pikku-Ahveniston rannalla. Varsinaiset maatalousrakennukset on purettu.
Vuonna 1918 punaisten vetäydyttyä Ylöjärveltä Mäkikylä haettiin valkoisten paikalliseen sotaoikeuteen, mutta vapautettiin kuulustelujen jälkeen syyttömänä. Huhtikuun 7. päivänä kaksi sotilaspukuista miestä haki hänet uudelleen sotaoikeuden istuntoon seuraintalolle ja seuraavana päivänä saattomies lähti kuljettamaan Mäkikylää lisäkuulusteluihin Tampereelle. Samana päivänä 44-vuotias Mäkikylä löydettiin ammuttuna Tohlopin lammen rantametsästä.
Hänen vaimonsa ja kolme lastaan, joista pienin oli 2-vuotias, jäivät asumaan Ahveniston tilalle.
Aiheesta muualla

Ahveniston esite  (Arkistoitu – Internet Archive)
Jerusalemin armenialaiskortteli

Armenialaiskorttelin kartta
Jerusalemin armenialaiskortteli (arm. Հայոց թաղ, Hayots t’agh, hepr. ‏הרובע הארמני‎, Ha-Rova ha-Armeni, arab. حارة الأرمن‎, Ḥārat al-’Arman) on yksi neljästä perinteisestä kaupunginosasta Jerusalemin vanhassa kaupungissa. Se on pienin kortteleista. Armenian ortodoksinen patriarkaatti omistaa korttelissa useita luostareita ja teologisen seminaarin.
Korttelissa on asunut parhaimmillaan jopa 16 000 asukasta, mutta nykyään asukkaita on hieman yli tuhat.
Aryylidialkyylifosfataasi

Malli ihmisen aryylidialkyylifosfataasin rakenteesta
Aryylidialkyylifosfataasi eli paraoksonaasi on hydrolaaseihin kuuluva entsyymi, joka katalysoi organofosfaattien hydrolyysiä alkoholeiksi ja fosfaatti-ioneiksi. Aryylidialkyylifosfataasia esiintyy niin aito- kuin esitumaisissakin eliöissä. Nisäkkäissä sen tehtävänä on muun muassa estää HDL-kolesterolia hapettumasta ja lisäksi se vähentää organofosfaattien myrkyllisyyttä. Nimitys paraoksonaasi tulee siitä, että entsyymi kykenee hydrolysoimaan organofosfaatteja esimerkiksi paraoksonia. Aryylidialkyylifosfataasin EC-numero on EC 3.1.8.1.
Toiminta

Aryylidialkyylifosfataasi on rakenteeltaan dimeeri tai oligomeeri. Ihmisen entsyymi koostuu molekyylimassaltaan noin 40 kDa olevista alayksiköistä. Aryylidialkyylifosfataasi hydrolysoi useita organofosfaatteja ja sen substraatteja ovat muun muassa hyönteismyrkyt kuten parationi, paraoksoni ja klorpyrifossi kuin eräät kemiallisina aseina käytetyt yhdisteet kuten tabuuni, somaani ja sariini. Entsyymin alkuperäinen biologinen rooli on kuitenkin estää HDL-kolesterolia hapettumasta ja hydrolysoida myrkyllisiä rasvojen hapettumistuotteita. Entsyymillä on myös ateroskleroosia ehkäiseviä ominaisuuksia. Aryylidialkyylifosfataasia erittyy maksassa ja sitä esiintyy erityisesti veressä HDL-kolesterolipartikkelien yhteydessä. Entsyymistä on kaksi isoentsyymiä A ja B, joista B on aktiivisempi organofosfaattien hydrolyysissä. Aryylidialkyylifosfataasi vaatii toimiakseen kalsiumioneja.
Asandros

Asandros Agathonin poika (m.kreik. Άσανδρoς, eli 300-luvulla eaa.) oli makedonialainen sotilas ja yksi Aleksanteri Suuren seuraajista eli diadokeista. Asandros oli Antigonos I:n sukulainen.
Vuonna 323 eaa. hänet nimitettiin Kaarian satraapiksi. Ensimmäisessä diadokkisodassa Asandros liittoutui Antigonoksen kanssa Perdikkasta vastaan. Triparadisoksessa pidetyssä kokouksessa diadokit päättivät että Asandros sai jatkaa Kaarian satraappina. Aluksi Asandros soti huonolla menestyksellä Alketasta ja Attalosta vastaan. Asandros huolestui kuitenkin pian Antigonoksen kasvavasta vallasta ja päätti loikata Ptolemaios I:n puolelle. Ptolemaios lähetti Myrmidonin ja palkkasotilaita auttamaan Asandrosta Antigonoksen veljenpoikaa Polemaiosta (myös Ptolemaios) vastaan. Asandros matkusti tämän jälkeen Ateenaan jossa Kassandros lähetti Prepalaoksen joukkojen kanssa Vähään-Aasiaan auttamaan Asandrosta. Asandroksen joukot kärsivät kuitenkin tappion Polemaiosta vastaan ja Asandroksen oli pakko antautua Antigonokselle. Asandros luopui kaikista oikeuksistaan Kaarian kreikkalaisiin kaupunkeihin ja antoi veljensä Agathonin panttivangiksi Antigonokselle. Asandros katui kuitenkin pian tekoaan. Saatuaan veljensä vapautettua Asandros kääntyi Ptolemaioksen ja Seleukoksen puoleen. Antigonos valtasi tämän jälkeen Kaarian. Tämän jälkeen Asandroksen elämästä ei tiedetä mitään.
Arseenihappo

| Arseenihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7778-39-4
PubChem CID:  234 ja 22141747
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H3AsO4
Moolimassa:  141,944 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia ja hygroskooppisia kiteitä 
Sulamispiste:  35,5 °C 
Tiheys:  2,5 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  16,7 g/100ml
Arseenihappo eli ortoarseenihappo (H3AsO4) on yksi arseenin happi­hapoista. Arseenihappo muistuttaa monilta ominaisuuksiltaan, kuten happamuudeltaan fosforihappoa. Erityisesti niiden suolat arsenaatit ja fosfaatit ovat ominaisuuksiltaan lähellä toisiaan.
Ominaisuuksia

Arseenihappo on kolmiarvoinen eli triproottinen happo. Happamuudeltaan yhdiste luokitellaan keskivahvaksi. ja happamuus on hyvin lähellä fosforihappoa. Vesiliuoksissa arseenihappo protolysoituu kolmessa vaiheessa,joissa ensimmäisessä muodostuu divetyarsenaatti-ioni, toisessa vetyarsenaatti-ioni ja kolmannessa arsenaatti-ioni. Reaktioyhtälöt ja happovakiot reaktioille ovat:
Arseenihappo liuottaa useita metalleja. Metallien liuetessa syntyy myrkyllistä arsiinia eli arseenivetyä. Toisin kuin fosforihappo, arseenihappo on vahva hapetin. Se kykenee muun muassa hapettamaan rikkihapokkeen rikkihapoksi ja jodidi-ionin jodiksi.
Kuumennettaessa arseenihappoa muodostuu ensimmäiseksi pyroarseenihappoa (H4As2O7) ja edelleen kuumennettaessa syntyy meta-arseenihappoa (HAsO3). Arseenihappo esiintyy usein kiteisenä hemihydraattina H3AsO4·0,5H2O
Valmistus ja käyttö

Arseenihappoa valmistetaan käsittelemällä arseenitrioksidia väkevällä typpihapolla. Reaktiotuotteena muodostuu lisäksi typpimonoksidia.
Yhdistettä voidaan valmistaa myös liuottamalla arseenipentoksidia veteen, mutta tämä reaktio on hyvin hidas. Lisäksi arseenihappoa syntyy, kun orto- tai meta-arseenihappoa käsitellään kylmällä vedellä.
Arseenihapon myrkyllisyyden vuoksi sen käyttö on rajoitettua. Ainetta käytetään puunsuoja-aineena ja puuvillaviljelmillä kasvin lehtien tuhoamiseen, jolloin sadonkorjuu tulee helpommaksi.
Myrkyllisyys

Arseenihappo, kuten useat muutkin arseeniyhdisteet, on myrkyllistä. sen LD50-arvo rotille on 48 mg/kg. Arseenihappo aiheuttaa hengitettynä ja nieltynä huonoa oloa ja kouristuksia. Pitkäaikainen altistuminen voi aiheuttaa vaurioita iholle, verenkiertoelimistöön ja hermostoon. Arseenihapon on todettu aiheuttavan ihmisessä syöpää ja on luokiteltu syöpävaaralliseksi aineeksi.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Arsenic acid (englanniksi)
Svante Arrhenius

| Svante Arrhenius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. helmikuuta 1859 Uppsala, Ruotsi
Kuollut: 2. lokakuuta 1927 (68 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Uppsalan yliopisto Tukholman yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Per Teodor Cleve, Erik Edlund
Instituutti:  Kuninkaallinen teknillinen korkeakoulu
Oppilaat:  Oskar Klein
Tutkimusalue:  fysiikka kemia
Tunnetut työt:  Arrheniuksen yhtälö Elektrolyyttien dissosiaatioteoria
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1903)
Svante August Arrhenius (19. helmikuuta 1859 Vik lähellä Uppsala, Ruotsi – 2. lokakuuta 1927 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen fyysikko ja kemisti ja ensimmäinen ruotsalainen Nobel-palkinnon saaja. Vuonna 1903 myönnetyn kemian Nobelin perusteena olivat Arrheniuksen dissosiaatiota koskevat teoriat.  Arrheniusta pidetään yhdessä Wilhelm Ostwaldin ja Jacobus Henricus van ’t Hoffin kanssa fysikaalisen kemian perustajana.
Arrhenius oli myös tieteen kansantajuistaja ja kirjoitti useita suomennettujakin teoksia.
Elämä

Arrhenius tutki elektrolyyttien sähkönjohtokykyä fyysikko Eric Edlundin ohjauksessa. Arrhenius väitteli Uppsalan yliopistossa v. 1884 ja väitöskirjassaan, joka sai huonot arvosanat, hän käsitteli elektrolyyttien dissosiaatioita. Väitöksen jälkeen Arrhenius työskenteli neljä vuotta Friedrich Wilhelm Ostwaldin, Friedrich Kohlrauschin, Ludwig Boltzmannin, ja Jacobus Henricus van't Hoffin kanssa. Arrhenius Ostwaldin ja van't Hoffin ohjauksessa kehitti myöhemmin v. 1887 elektolyytien dissosiaatioteorian. Luennoituaan Uppsalan yliopistossa Arrhenius kutsuttiin Tukholman teknisen korkeakoulun fysiikan professoriksi v. 1895. Vuodesta 1905 vuoteen 1927 hän vastasi fysikaalisesta kemiasta Nobel instituutissa.
Arrhenius tutki vain vähän kemiallista kinetiikkaa, mutta laadukkaasti. Hän julkaisi v. 1889 tulkintansa van't Hoffin reaktion tasapainovakion lämpötilariippuvuudesta, ja päätteli tästä tieteessä yleisesti tunnustetun Arrheniuksen yhtälön.
Arrhenius työskenteli monilla tieteen aloilla kuten immunokemia, kosmologia ja elämän synty Maa-planeetalla. Arrhenius oli yksi aikalaisistaan, jotka esittivät panspermia-hypoteesin. Siinä selitettiin elämän 'alkusiementen' tulleen avaruudesta. Myöhemmin 2000-luvulla ajatus on jälleen saanut huomiota avaruustutkimuksessa.
Vuonna 1896 Arrhenius tutki ensimmäisenä kasvihuoneilmiötä ja erityisesti hiilidioksidin ja vesihöyryn lämpösäteilyominaisuuksia, jonka Joseph Fourier oli havainnut jo v. 1827. Arrhenius selitti kasvihuoneilmiön avulla teoriaansa, jonka mukaan jääkausien ja lämpimien kausien vaihtelu riippuu ilmakehän hiilidioksidipitoisuuden vaihteluista.
Tieteellisiä artikkeleita

Arrhenius, 1884, Recherches sur la conductivité galvanique des électrolytes, doctoral dissertation, Stockholm, Royal publishing house, P.A. Norstedt & söner, 89 pages.
Arrhenius, 1896a, Ueber den Einfluss des Atmosphärischen Kohlensäurengehalts auf die Temperatur der Erdoberfläche, in the Proceedings of the Royal Swedish Academy of Science, Stockholm 1896, Volume 22, I N. 1, pages 1–101.
Arrhenius, 1896b, On the Influence of Carbonic Acid in the Air upon the Temperature of the Ground, London, Edinburgh, and Dublin Philosophical Magazine and Journal of Science (fifth series), April 1896. vol 41, pages 237–275.
Arrhenius, 1901a, Ueber die Wärmeabsorption durch Kohlensäure, Annalen der Physik, Vol 4, 1901, pages 690–705.
Arrhenius, 1901b, Über Die Wärmeabsorption Durch Kohlensäure Und Ihren Einfluss Auf Die Temperatur Der Erdoberfläche. Abstract of the proceedings of the Royal Academy of Science, 58, 25–58.
Arrhenius, 1903, Lehrbuch der Kosmischen Physik, Vol I and II, S. Hirschel publishing house, Leipzig, 1026 pages.
Arrhenius, 1906, Die vermutliche Ursache der Klimaschwankungen, Meddelanden från K. Vetenskapsakademiens Nobelinstitut, Vol 1 No 2, pages 1–10
Arrhenius, 1908, Das Werden der Welten, Academic Publishing House, Leipzig, 208 pages.
Yleistajuisia teoksia

Världarnas utveckling (1906) (Suom. K. H. Hällström, Maailmojen kehitys, Otava 1907),
Människan inför världsgåtan (1907) (Suom. K. H. Hällström, Maailman arvoitusta ratkaisemassa: Eri aikojen ja eri kansojen käsitykset maailman kehittymisestä, Otava 1908),
Smittkoppar och deras bekämpande (1913),
Stjärnornas öden (1915) (Suom. K. H. Hällström, Tähtien kohtalot, Otava 1916)
Kemien och det moderna livet (1919).(suom. Olli A. Wuorinen Kemia ja nykyaikainen elämä, Otava 1923)
Artemis Leukofryenen temppeli

| Artemis Leukofryenen temppeli |
| --- | --- |
 Artemis Leukofryenen temppelin rauniot.
Sijainti:  Magnesian arkeologinen alue, Tekin, Germencik, Aydın, Turkki
Koordinaatit:  37°51′12″N, 27°31′38″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 221–130 eaa.
Suunnittelija:  Hermogenes
Tyylisuunta:  joonialainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Artemis Leukofryenen temppeli oli antiikin aikainen Artemis Leukofryenelle omistettu kreikkalainen temppeli Magnesian kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Se oli kaupungin tärkein kulttipaikka.
Historia

Artemis Leukofryenen temppeli rakennettiin hellenistisellä kaudella. Tutkijat ovat kuitenkin erimielisiä tarkasta ajoituksesta; eri ajoitukset asettuvat välille 221–130 eaa. Se korvasi kuitenkin varhaisemman arkaaiselta kaudelta peräisin olleen edeltäjän, joka oli paikalla klassisen kauden alussa Themistokleen aikana. Hellenistisen temppelin arkkitehti oli Vitruviuksen mukaan Hermogenes Prieneläinen. Sitä kehuttiin kauniiksi ja harmoniseksi.
Temppelin Artemiin epiteetti Leukofryene (”Valkoiset kulmakarvat”) oli peräisin Magnesian paikalla aikaisemmin sijainneesta kaupungista nimeltä Leukofrys. Sen nimi puolestaan liittyi kreikkalaisessa mytologiassa Leukofryene-neitoon, joka petti kotipaikkansa magnesialaisille kreikkalaisille siirtokuntalaisille näiden saapuessa asuttamaan alueen. Leukofryenen uskottiin olleen haudattu temppelin paikalle.
Temppelin kultti liittyi kaupungissa vietettyihin, Artemiille omistettuihin Leukofryena-juhliin.
Rakennus

Temppeli sijaitsi tasamaalla Magnesian agoran eli torin itäpuolella, ja sen rauniot ovat lähellä nykyistä valtatietä. Rakennus edusti joonialaista tyyliä ja oli pseudodipteraalitemppeli. Se oli rakennettu korkealle yhdeksänportaiselle korokkeelle, jonka koko oli noin 41 × 67,5 metriä. Temppelin peristasiksessa oli pitkillä sivuilla 15 pylvästä ja lyhyillä sivuilla kahdeksan pylvästä.
Sisällä temppelissä oli tavanomaiset pronaos, naos eli cella ja opisthodomos. Pronaos oli poikkeuksellisen syvä ja samankokoinen naoksen kanssa. Myös opisthodomos oli poikkeuksellisen syvä. Temppelin sisäosissa oli poikkeuksellisen paljon pylväitä: pronaoksessa oli kaksi pylvästä etupuolella (distylos in antis) ja kaksi sisällä. Naoksen sisällä oli kuusi pylvästä, ja opisthodomoksen etupuolella kaksi pylvästä.
Temppeli oli rakennettu itäkoillis-länsilounassuuntaisesti. Sen pääsisäänkäynti ja alttari olivat poikkeuksellisesti sen länsipuolella, samoin kuin muun muassa Efesoksen Artemiin temppelissä. Länsipäässä ollut pääsisäänkäynti osoitti Thoraks-vuorelle päin. Temppeliä ympäröi laaja pylväiköin reunustettu temenos-alue, joka korosti temppelin suuntausta, ja poikkesi kaupungin ruutuasemakaavan suuntauksesta, jossa pääkadut kulkivat itä-länsisuunnassa. Roomalaisella kaudella rakennettiin pyhäkköalueen ja sen länsipuolella olleen agoran yhdistänyt propylon-monumentaaliportti.
Temppelin amatsonomakhiaa esittäneen friisin 43 paneelia ovat nykyisin Louvressa Pariisissa sekä Istanbulissa. Temppelin akroterion-koristeita sekä pronaoksen ja opisthodomoksen friisejä on Pergamon-museossa Berliinissä. Vuonna 2018 temppelin kaivauksissa löydettiin kuusi patsasta.
Varhaisempi arkaaisen kauden temppeli oli oletettavasti heksastyyli ja edusti myös joonialaista tyyliä. Se oli tehty paikallisesta kalkkikivestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artemis Leukofryenen temppeli Wikimedia Commonsissa
Artemis Leukofryenen temppelin päätykolmiota.
Reliefin katkelma temppelin alttarista. Pergamon-museo.
Ascan

Ascan (kreik. Ασκαν; k. 531) oli hunnikomentaja, joka palveli Itä-Rooman armeijassa 500-luvulla. Daran taistelussa kesällä 530 Ascan johti 600 miehen ratsuväkiosastoa yhdessä Simmasin kanssa. Huhtikuussa 531 Ascan osallistui Callinicumin taisteluun, jossa hän kuoli.
Arsinoites

| Arsinoites> Ἀρσινοίτης𓉍.Sijainti |
| --- | --- |
 Arsinoites
Koordinaatit:  29°21′32″N, 30°44′12″E
Valtio:  Egypti
Historia
Tyyppi:  nomos
Ajanjakso:  muinainen Egypti kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta
Alue:  Ylä-Egypti (Keski-Egypti)
Numero:  21. (U21)
Pääkaupunki:  Krokodeilopolis/Arsinoe
Aiheesta muualla
  Arsinoites Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arsinoites (m.kreik. Ἀρσινοίτης νομός, Arsinoitēs nomos),, egyptiläisittäin Naret-pehet (egypt. 𓉍, Nꜥrt-pḥt), oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen 21. nomos.
Nomoksen alkuperäisen egyptinkielisen nimen suomennos on ”Pohjoinen sykomori”. Nimestä esiintyy tutkimuksessa lukuisia erilaisia lukutapoja ja translitteraatioita, jo mainitun lisäksi myös muun muassa N‘ar(e)t-peḥtet, Noret-pehu ja Atef-pehu. Nomoksen kreikankielinen nimi oli aiemmin Krokodeilopolites (Κροκοδειλοπολίτης νομός, Krokodeilopolitēs nomos). Tutkimuksessa nomokseen viitataan usein tunnuksella U21.
Maantiede

Arsinoiteen nomos oli yksi Ylä-Egyptin 22 nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen 21. nomos Niilin yläjuoksulta laskien. Se sijaitsi Ala-Egyptin vastaisella rajalla Ylä-Egyptin pohjoisosassa, ja luettiin joskus kuuluvaksi erilliseen Keski-Egyptiin eli Heptanomiihin. Nomos käsitti erityisesti Faijumin keitaan alueen Niilin länsipuolella, noin 100 kilometriä lounaaseen nykyisestä Kairosta. Sen eteläpuolella eli yläjuoksulla päin sijaitsi Herakleopoliteen nomos (U20), itäpuolella eli joen toisella puolella Afroditopoliteen nomos (U22), ja pohjoispuolella eli alajuoksulla päin Ala-Egyptin ensimmäinen eli Memfiteen nomos (L01).
Nomoksen pääkaupunkina (mētropolis) esiintyy yleensä Arsinoe eli aiempi Krokodeilopolis, egyptiläisittäin Shedet. Nomoksen muita kaupunkeja olivat Akanthon eli Shenakhen/Semenuhor (nyk. Kafr Ammar and Kafr Tarkhan?), Itjtawy ja Karanis.
Nomoksen pinta-alaksi on jossakin vaiheessa sen historiaa laskettu vähintään 233 409 aruraa (auranalaa) eli yli 643 neliökilometriä.
Historia

Ylä-Egyptin 21. nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään jo Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisella nimellään se perustettiin hellenistisellä kaudella, ptolemaiosten aikana 200-luvulla eaa. Se tunnettiin aluksi nimellä Krokodeilopolis. Ptolemaios II antoi sille uuden nimen Arsinoites vaimonsa Arsinoen mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta U21, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomoksen aluetta eli Faijumia asutettiin voimakkaasti ptolemaiosten aikana, ja sitä otettiin entistä enemmän maanviljelyskäyttöön. Nomos oli jaettu jo varhain kolmeen pienempään hallinnolliseen alueeseen, osaan (μερίς, meris, mon. μερίδες, merides), päin vastoin kuin perinteisemmät nomokset. Osat oli nimetty johtavien hallintovirkamiesten mukaan nimille Polemonin meris (Πολέμωνος μερίς, Polemōnos meris), Themistoksen meris (Θεμίστου μερίς, Themistū meris) ja Herakleideen meris (Ηρακλείδου μερίς, Hērakleidū meris).
Nomoksen pääjumalia olivat krotokotiilijumala Sobek sekä Khnum ja Osiris. Faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa nomoksen jumalana esiintyy Khnum.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arsinoites Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin nomokset
| --- | --- |
Ala-Egypti:  1. Memfites · 2. Letopolites · 3. Libya · 4. Prosopites · 5. Saites · 6. Ksoites · 7. Metelites · 8. Heroopolites · 9. Busirites · 10. Athribites · 11. Leontopolites · 12. Sebennytes · 13. Heliopolites · 14. Sethroites · 15. Hermopolites · 16. Mendesios · 17. Diospolites Kato · 18. Bubastites · 19. Tanites · 20. Arabia
Ylä-Egypti:  1. Ombites · 2. Apollonopolites · 3. Latopolites · 4. Pathyrites · 5. Koptites · 6. Tentyrites · 7. Diospolites Mikros · 8. Thinites · 9. Panopolites · 10. Antaiopolites · 11. Hypselites · 12. Hierakonpolites · 13. Lykopolites · 14. Kussites · 15. Hermopolites · 16. Antinoites · 17. Kynopolites · 18. Ankyropolites · 19. Oksyrhynkhites · 20. Herakleopolites · 21. Arsinoites · 22. Afroditopolites