stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keskiaika
Yhteiskunta

Keskiajan yhteiskuntaa leimasivat säätyjako, hierarkkisuus, vapauden ja epävapauden, herruuden sekä alamaisuuden eri muodot. Nämä sekä läänityslaitos muodostivat yhteiskunnan, jota on kuvattu sanomalla sitä feodaaliseksi.lähde tarkemmin?
Rooman yhtenäisvaltakunnan hajottua 395 Itä- ja Länsi-Roomaan ja Länsi-Rooman luhistuessa 476 Länsi-Eurooppa muodostui pikkuvaltakunniksi, joissa yhdistyivät sekä germaaninen että roomalainen juridinen ja yhteiskunnallinen traditio. Itä-Roomassa puolestaan antiikin kulttuuri säilyi.lähde?
Vaikka sääty-yhteiskunta olikin epätasa-arvoinen ja nykykäsityksen mukaan epäoikeudenmukainen, siinä jokaisella ihmisellä oli oma paikkansa, velvollisuutensa ja oikeutensa. Keskiajan säätyajattelulle noin 900-luvulta alkaen oli ominaista ajatus kolmesta säädystä: niistä jotka sotivat (aatelisto), niistä jotka rukoilevat (hengellinen sääty) ja niistä, jotka tekevät työtä (kolmas sääty, talonpojat ja käsityöläiset). Kullakin oli oma paikkansa ja tehtävänsä maailmassa.
Keskiajan yhteiskuntaa leimasivat myös universaaleiksi käsitetyt vallat, paavius ja keisarius. Rooman yhtenäisvaltakunnan muisto eli yhä eurooppalaisten mielissä, ja vaikka vuonna 800 uudelleen synnytetty keisarikunta olikin vain varjo Länsi-Rooman keisarikunnasta, aikalaiset kuitenkin yhdistivät sen mielessään Roomaan, ja Kaarle Suuri sekä Fredrik I Barbarossa olivat heille aivan yhtä lailla Rooman keisareita kuin Augustus tai Trajanus. Paavi puolestaan oli katolisen kirkon pää, ja hänen valtansa oli luonteeltaan niin hengellistä, juridista kuin taloudellistakin. Kirkko oli merkittävä yhteiskunnallinen vaikuttaja, ja kirkko hoiti yhteiskunnassa nykyisen sosiaalitoimen alaan kuuluvia tehtäviä pitäen huolta köyhistä, vammaisista ja vanhuksista.
Aateliston ja papiston rinnalle nousi kolmanneksi tärkeäksi vaikuttajaksi 1100-luvulta alkaen porvaristo, joka sijoittui papiston ja talonpoikien väliin. Kapitalismin kehittyminen merkitsi yleistä talouden nousua, ja talouden kehittyminen puolestaan katalysoi arkkitehtuurin ja tekniikan kehittymistä.lähde?
Keskiaika Suomessa

Suomen keskiaika oli paljon lyhyempi kuin useimpien muiden Euroopan maiden. Suomessa keskiajan sanotaan usein alkaneen noin vuonna 1155, jolloin Varsinais-Suomen alueelle tehtiin epävarmojen tietojen mukaan niin sanottu ensimmäinen ristiretki. 1100-luvun jälkipuoliskolle ajoittuvat joka tapauksessa ensimmäiset Suomea sivuavat asiakirjalähteet, ja siten voidaan katsoa historiallisen aikakauden alkaneen Suomessa suoraan keskiajasta. Suomessa ja Ruotsissa uuden ajan yleensä sanotaan alkaneen Kustaa Vaasan noustessa valtaan vuonna 1523. Tällöin pidetään kansallisvaltioiden syntyä ja reformaatiota keskeisenä murroksena, joiden katsotaan olevan periodijaon pohjalla. Toisaalta yhteiskuntahistoriallisesti orientoitunut tutkimus korostaa yhteiskunnan perusrakenteiden pysyneen Suomessa pitkään 1500-luvulle hyvin vakaina. Siten keskiajan ja uuden ajan rajana on voitu pitää myös esimerkiksi 1570-lukua.
Kirjallisuutta

Alnæs, Karsten: Euroopan historia. Herääminen: 1300–1600.  (Historien om Europa: Oppvåkning, 2003.)  Suomentanut Heikki Eskelinen. Helsingissä:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19405-4
Brunner, Otto: Euroopan keskiajan sosiaalihistoria.  (Sozialgeschichte Europas im Mittelalter, 1978.)  Suomentanut ja toimittanut Tapani Hietaniemi. Tampere:  Vastapaino, 1992.  ISBN 951-9066-51-9
Heikkilä, Tuomas & Niskanen, Samu: Euroopan synty. Keskiajan historia.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-4182-6
Ihmiskunnan värikkäät vaiheet 2. Idän keskiaika. Ritariaika. Uuden ajan sarastus.  ((Connaissance de l’histoire.) Päätoimittaja: Jacques-Francis Rolland)  Suomentanut Kai Kaila. Suomalaisen laitoksen toimitus: Riitta Suomalainen. Suomalainen asiantuntijatarkistaja: Veikko Litzen. Helsinki:  WSOY, 1971.
Katajala-Peltomaa, Sari & Toivo, Raisa Maria: Noitavaimo ja neitsytäiti. Naisten arki keskiajalta uudelle ajalle.  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-594-1
Klemettilä, Hannele: Keskiajan julmuus.  Jyväskylä:  Atena, 2008.  ISBN 978-951-796-517-0
Lamberg, Marko & Niiranen, Susanna (toim.): Keskiajan rajoilla.  Jyväskylä:  Atena, 2002.  ISBN 951-796-270-3
Lamberg, Marko & Lahtinen, Anu & Niiranen, Susanna (toim.): Keskiajan avain.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009.  ISBN 978-951-746-953-1
Lehtonen, Tuomas M. S.: Keskiajan kevät. Kirjoituksia eurooppalaisen kulttuurin juurista.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21907-X
Litzen, Veikko: Keskiajan kulttuurihistoria.  Helsinki:  Gaudeamus, 1974.  ISBN 951-662-073-6
Mäkinen, Virpi: Keskiajan aatehistoria. Näkökulmia tieteen, talouden ja yhteiskuntateorioiden kehitykseen 1100–1300-luvuilla.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-310-6
Niiranen, Susanna & Lamberg, Marko (toim.): Ihmeiden peili. Keskiajan ihmisen maailmankuva.  Jyväskylä:  Atena, 1998.  ISBN 951-796-122-7
Otavan suuri maailmanhistoria 8. Sydänkeskiaika.  (Päätoimittaja Erling Bjøl)  Suomentanut Heikki Eskelinen. Helsingissä:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07825-9
Erik Kjersgaard & Toels Dahlerup: Otavan suuri maailmanhistoria 9. Myöhäiskeskiaika ja renessanssi, s. 211–216.  (Päätoimittaja Erling Bjøl)  Suomentanut Heikki Eskelinen. Helsingissä:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08056-3
Setälä, Päivi: Keskiajan nainen.  Helsingissä:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-13305-5
Tahkokallio Jaakko: Pimeä aika.  Helsingissä:  Gaudeamus, 2019.  ISBN 978-952-345-592-4
Utrio, Kaari: Perhekirja. Eurooppalaisen perheen historia.  Helsinki:  Tammi, 1998.  ISBN 951-3-1-1151-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta keskiaika Wikimedia Commonsissa
Suomen keskiajan lähdeaineistoja (Arkistolaitos)
Keskiaika. Jussi Katajalan sivusto.
Internet Medieval Sourcebook Project (Arkistoitu – Internet Archive). Keskiajan primäärilähteitä. (englanniksi)
Neljää 200-luvun lopussa hallinnutta tetrarkkia esittävä porfyyripatsas, jonka ristiretkisoturit ryöstivät vuonna 1204 Konstantinopolista Venetsiaan.
Normannit kuljettavat hevosia Englantiin Bayeux’n seinävaatteessa, joka kuvaa normannien Englannin valloitusta vuonna 1066.
Jeanne d’Arcia esittävä miniatyyri 1400-luvulta.
Tähtitieteen ja geometrian opiskelua keskiajalla. Teoksessa La Vraye Histoire du Bon Roy Alixandre, 15. vuosisadan alku, Ranska.
Luento keskiajan yliopistossa 1300-luvun käsikirjoituksen mukaan.
Kolmea säätyä – papistoa, ritareita ja talonpoikia – esittävä miniatyyri 1200-luvulta.
Kiintymyssuhdeteoria

Äiti ja lapsi.
Kiintymyssuhdeteoria (engl. Attachment theory)  on psykologinen ja evoluutionaalinen malli, joka kuvaa ihmisten välisiä suhteita varhaislapsuudesta alkaen. Kiintymysteorian pohjana on havainto, että vauvat etsivät erityisesti stressaavissa tilanteissa turvaa ensisijaisesta hoitajastaan.
Teoria perustuu brittiläisen psykiatrin ja psykoanalyytikon John Bowlbyn ajatuksiin ja tutkimuksiin 1960- ja 1970-luvulta.
Teoria

Jo 1950-luvulla toiseksi teorian kehittäjäksi Bowlbyn ohella tuli yhdysvaltalainen Mary  Ainsworth. Kiintymyssuhdeteoriassa on vaikutteita sekä psykoanalyysin periaatteista että eläinten käyttäytymistä tutkivasta etologiasta, eläinten leimautumiskäyttäytymisen ja kiintymyskokeiden alueelta (erityisesti lääkäri-biologi Konrad Lorenz ja psykologi Harry Harlow). Näistä lähtökohdista Bowlby päätteli, että myös ihmislapsen varhaiskehitystä säätelee vahvasti turvallisuuden tarve ja pyrkimys pysytellä erityisesti vaarallisissa tilanteissa mahdollisimman lähellä hoivaavaa aikuista. Bowlbyn (1979) mukaan ”kiintymyssuhdeteoria on yritys käsitteellistää ihmisen taipumusta muodostaa voimakkaita tunnesiteitä toisiin ihmisiin ja selittää niitä ahdistuksena, vihamielisyytenä, depressiona ja tunteiden eristämisenä ilmeneviä stressin muotoja, jotka aiheutuvat tahattomista erokokemuksista ja menetyksistä” (suom. Jari Sinkkonen).
Kiintymyssuhdeteorian lähtökohta on luonnonvalinnan tuloksena ihmisessä ja ylipäätään kädellisissä kehittynyt kiintymyssysteemi, jonka tarkoitus on tarjota avuttomalle jälkeläiselle turvaa ympäristön vaaroja vastaan.
Lapsuuden kiintymyssuhteet

Yksilö tavallaan kysyy kaiken aikaa: ”Onko kiintymyshahmoni riittävän lähellä?” Tavallisesti lapsella on yksi ensisijainen kiintymyshahmo – yleensä äiti, kuitenkin kiintymyssuhdeteorian mukaan lapsen ensisijainen kiintymyshahmo voi olla muukin kuin äiti (kuten isä); tärkeintä on kiintymyksen rakentumiseen tähtäävän käyttäytymisen omaksuminen.
Lasten kiintymyssysteemin on todettu muodostuvan etenkin sillä perusteella, kuinka luotettavasti ja ennustettavasti äiti reagoi lapsen läheisyydentarpeeseen. Lapsi oppii luottamaan äidin rakkauteen ja samalla muodostuu perusturvallisuus, joka on varhaislapsuuden tärkein kehitystehtävä. Kiintymyssuhteen laatu vaikuttaa lapsen persoonalliseen kehitykseen. Lapsuudessa luodut kiintymyssuhteet vaikuttavat merkittävästi lapsen persoonallisuuden kehitykseen, itsetuntoon, minäkuvaan ja siihen, miten hän aikuisena luottaa muihin ihmisiin.lähde?
Yhdysvaltalainen lastenlääkäri William Sears on hahmotellut teorian pohjalta vanhemmuuden tyylin nimeltä kiintymysvanhemmuus.
Kiintymyssuhdemallit

Kiintymyssuhdemalleja ovat luokiteltu seuraavasti:
turvallinen kiintymyssuhde
turvaton kiintymyssuhde
hajanainen kiintymyssuhde
ristiriitainen kiintymyssuhde
välttelevä kiintymyssuhde.
Turvallinen kiintymyssuhde, jossa lapsen tarpeet on huomioitu, ja lapsen ja vanhemman välinen suhde on toimiva. Lapsi luottaa siihen, että vanhempi on saatavilla jos lapsi tarvitsee tätä. Turvallisesti kiintynyt lapsi on aikuisena tasapainoinen, avoin ja luottavainen ja hän luo onnistuneita ihmissuhteita.
Turvaton kiintymyssuhde, jossa lapsi välttelee tarvitsevuutta, koska on oppinut vanhemman läsnäolon ja saatavuuden olevan epävarmaa. Turvattomasti kiintynyt lapsi voi olla kiintynyt joko takertuvasti, välttelevästi tai pelokkaasti. Turvattomasti kiintynyt lapsi pelkää aikuisena hylätyksi tulemista ja välttelee siksi läheisiä ihmissuhteita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keijo Markova: Kiintymyssuhdeteoria aikuisrakkauden teoreettisena perustana Väestöliitto. Arkistoitu 11.9.2018. Viitattu 8.8.2020.
Korpela, Sanna: Kiintymyssuhteen merkitys – Uskallatko luottaa rakkauteen? Väestöliitto. 6.8.2015. Viitattu 9.8.2020.
Riihonen, Riikka & Oulasmaa, Minna & Laru, Suvi: Kiintymyssuhde ja parisuhde Väestöliitto. Viitattu 9.8.2020.
Kiintymyssuhdeteoria pariterapian perustana Väestöliitto. Arkistoitu 26.9.2020. Viitattu 9.8.2020.
Reaktiivinen kiintymyssuhdehäiriö Lastenmielenterveystalo.fi. Arkistoitu 9.8.2020. Viitattu 9.8.2020.
Aiheesta muualla > Muuta kirjallisuutta > Suomeksi

Bowlby, J. (1957). Lasten hoivan ja hellyyden tarve [Child care and the growth of love] [Maailman terveysjärjestön mietinnöstä Material care and mental health lyhentänyt Margery Fry] (L. Jokinen, Trans.). Porvoo: WSOY.
Männikkö, K. (1997). Kiintymystä lapsesta aikuiseksi [Attachment from childhood to adulthood / Bowlby, John; Ainsworth, Mary]. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Mäntymaa, M., & Tamminen, T. (1999). Varhainen vuorovaikutus ja lapsen psyykkinen kehitys. Duodecim, 115(22): 2447–2453 (pdf) (terveyskirjasto.fi)
Mäntymaa, M., Luoma, I., Puura, K., & Tamminen, T. (2003). Tunteet, varhainen vuorovaikutus ja aivojen toiminnallinen kehitys. Duodecim, 119(6): 459–465 (pdf) (terveysportti.fi)
Pajulo, M. (2004). Vauvan tunnetila ja sen säätely: Äidin reflektiivinen kyky ja sen merkitys turvallisessa kiintymyssuhteessa (katsaus). Duodecim, 120: 2543–2548 (pdf) (terveysportti.fi)
Silvén, M., & Vienola, M. (1995). Varhaisesta vuorovaikutuksesta kiintymyssuhteeseen. Psykologia, 30, 445–457.
Nauha, S., & Silvén, M. (2000). Puolisoiden varhaiset kiintymyssuhteet: viehättääkö samanlaisuus? Psykologia, 35(1), 71–81.
Sinkkonen, J., & Kalland, M. (2001). Varhaiset ihmissuhteet ja niiden häiriintyminen: Kiintymyssuhdeteoria - teoria yksilön kiin(nit)tymisestä tärkeisiin toisiin ihmisiin, kiintymyssuhteen katkoksista ja merkityksestä kehitykselle [Disturbances in Early Realtionships]. Helsinki: WSOY.
Tamminen, T. (2000). Sisäisen turvan syntyminen. Ryhmätyö, 29(3), 2–5.
Aiheesta muualla > Muuta kirjallisuutta > Englanniksi

American Professional Society on the Abuse of Children (APSAC). (2006)  Report of the APSAC Task Force on Attachment Therapy, Reactive Attachment Disorder, and Attachment Problems. Child Maltreatment. Feb;11(1):76-89.
Becker-Weidman, A., & Shell, D., (Eds.) (2005), Creating Capacity for Attachment Wood N Barnes, Oklahoma City, OK.  ISBN 1-885473-72-9
Cassidy, J., & Shaver, P., (Eds.), Handbook of Attachment Theory Research and Practice, NY: Guilford Press.  ISBN 1-57230-087-6
Clinton, D. N. (1986). A critical analysis of Bowlby's theory of attachment [Kohdehenkilö:  Bowlby, John]. Stockholm: University of Stockholm.
Greenspan, S. (1993) Infancy and Early Childhood.  Madison, CT: International Universities Press.  ISBN 0-8236-2633-4.
Holmes, J. (1993) John Bowlby and Attachment Theory.  Routledge; ISBN 0-415-07730-3
Mercer, J. (2006) Understanding Attachment: Parenting Child Care, and Emotional Development.  Westport, CT: Praeger.  ISBN 0-275-98217-3.
Siegel, D. J. (1999). The Developing Mind: Toward a Neurobiology of Interpersonal Experience. New York: Guilford Press.
Siegel, D. J. (2001). Toward an interpersonal neurobiology of the developing mind: Attachment relationships, "mindsight" and neural integration. Infant Mental Health Journal, 22, 67–94.
Zeanah, C., (Ed.) (1993) Handbook of Infant Mental Health. Guilford Press, NY; ISBN 0-89862-996-9
Waters, E., Merrick, S., Treboux, D., Crowell, J., & Albersheim, L. (2000). Attachment security in infancy and early adulthood: A twenty-year longitudinal study. Child Development, 71(3), 684–689.
“When Strangers Meet”: John Bowlby and Harry Harlow on Attachment Behavior (Integrative Psychological and Behavioral Science, Dec. 2008, 42 (4): 370–388) (englanniksi) (springer.com)
Saul McLeod, 2009: Attachment Theory (englanniksi) (simplypsychology.org)
van IJzendoorn, M. H. (1995). Adult attachment representations, parental responsiveness, and infant attachment: A meta-analysis on the predictive validity of the Adult Attachment Interview. (Psychological Bulletin, 117 (3), 387-403) (englanniksi) (leidenuniv.nl)
Verhage, M. et al (2015) Narrowing the Transmission Gap: A Synthesis of Three Decades of Research on Intergenerational Transmission of Attachment (Psychological Bulletin, 142 (4) (englanniksi) (researchgate.net)
Augustówin kanava

Augustówin kanava (puol. Kanał Augustowski, valkoven. Аўгустоўскі канал, Augustouski kanal, ven. Августовский канал, Avgustovski kanal) on Niemenin ja Veikselin vesistöjen välinen kanavayhteys Puolan koillisosassa ja Valko-Venäjän luoteisosassa. 101 kilometrin mittainen vesireitti yhdistää Valko-Venäjällä virtaavan Niemenin Puolan puoleiseen Biebrza-jokeen, joka on Veikseliin laskevan Narewin sivujoki. Kanava on nimetty reitin varrella sijaitsevan, noin 30 000 asukkaan puolalaisen Augustówin kaupungin mukaan.
Augustówin kanavan kyltti.
Augustówin kanavan sulku Gorczycie- ja Orle-järvien välillä.
Augustówin kanavan Augustówin sulku.
Kanavareitti rakennettiin 1825-1839 tsaari Aleksanteri I:n käskystä. Puola kuului tuolloin Venäjän keisarikuntaan. Koska Veikselin alajuoksu oli Preussin hallinnassa, haluttiin luoda uusi valtakunnan sisäinen vesiyhteys osaltaan kaupallis-strategisista syistä mm. Preussin perimien korkeiden jokitullien välttämiseksi. Kanavareittiä on restauroitu viime vuosina ja sitä käytetään virkistysmatkailuun. Augustówin kanavaa on ehdotettu Unescon maailmanperintöluettelon kulttuurikohteeksi.
Valko-Venäjän puolella Augustówin kanavareitistö alkaa Niemen-joelta noin 25 kilometriä Hrodnasta pohjoiseen (53°53′10.8″N, 23°45′31.1″E). Jonkin matkaa se seuraa Valko-Venäjän ja Puolan rajaa. Kesäaikaan rajalla toimii tilapäinen EU:n ja Valko-Venäjän rajanylityspiste.. Puolassa vesireitti jatkaa rajalta aluksi länteen kohti Augustówia ja muodostaa useita järviä yhdistävän veneilyväylän. Augustówin sululta (53°50′28.3″N, 22°59′28.6″E) väylä suuntautuu etelään vielä 30 kilometriä. Kanavan eteläisimmän sulun (53°36′35.9″N, 22°55′53.2″E) jälkeen vesireittiä jatkaa Narewin sivuhaara Biebrza.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Augustówin kanava Wikimedia Commonsissa
Augustówin kanavasta UNESCO maailmanperintökohteiden ehdokaslistalla (whc.unesco.org) (englanniksi)
The Augustów Canal (Arkistoitu – Internet Archive) (www.suwalszczyzna.pl) (englanniksi)
Wikimapia satelliittikuva: kanavareitistön alkupiste Niemen-joella
Wikimapia satelliittikuva: Augustówista kanavareitti jatkaa suurin piirtein etelään
Valkovenäläinen postimerkki kanavasta (belpost.by) (englanniksi)
W. H. Auden

Auden (1939)
Wystan Hugh Auden (21. helmikuuta 1907 York, Britannia – 29. syyskuuta 1973 Wien, Itävalta) oli englantilainen runoilija.
Auden syntyi Yorkissa, mutta muutti vuonna 1908 perheensä kanssa Birminghamiin. Hänen ensimmäiset kirjalliset näytteensä julkaistiin koulun lehdessä vuonna 1923.lähde? Hän valmistui 1928 Oxfordin yliopistosta.
Audenin ensimmäisen runokokoelman Poems toimitti julkisuuteen 1928 Audenin ystävä Stephen Spender.
Auden avioitui Thomas Mannin tyttären Erika Mannin kanssa. Hän muutti vuonna 1939 Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai vuonna 1945. Hän opetti Michiganin yliopistossa vuosina 1941-1942. Myöhemmin hän vietti aikaa Itävallassa. Vuosina 1956–1961 hän toimi Oxfordin yliopiston professorina. Hän kuoli sydämen vajaatoimintaan 66-vuotiaana.
Auden oli homoseksuaali ja Chester Kallmanin rakastaja. Pari työsti yhdessä librettoja Benjamin Brittenin, Igor Stravinskin, Hans Werner Henzen ja Nicolas Nabokovin oopperoihin. Auden kirjoitti itsenäisesti satoja, tyylillisesti hyvinkin vaihtelevia runoja. Hänen tuttavapiiriinsä kuului myös amerikansuomalainen sotilas ja runoilija William Aalto.lähde?
Suomennettuja runoja

Elegia William Butler Yeatsille (In Memory of W. B. Yeats): 1–3, suom. Teemu Manninen, julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti 2005; nro 4
Ensimmäinen syyskuuta, 1939 (September 1, 1939), suom. Teemu Manninen, julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti 2005; nro 4
Kuulento, suom. Juhana Rossi, julkaisussa: Parnasso, 2004; nro 5
Laulu, suom. Risto Ahti, antologioissa Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1 ja Sanoja surun hetkiin, toim. Anu Silfverberg & Hanna Pudas, Helsinki: Avain 2011 ISBN 978-951-692-885-5
Musée des Beaux Art, suom. Veikko Polameri, julkaisussa: Aika 1970; nro 8. Runo kokoelmasta Collected Poems, päivätty 1940
Musée des Beaux Arts, suom. Anna-Maija Raittila, antologiassa: Kutsut minua nimeltä: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, toim. ja suom. Anna-Maija Raittila, Kirjapaja 1981 ISBN 951-621-300-6
Musée des Beaux Arts, suom. Pentti Saaritsa, antologiassa: Salaperäinen seurue: runoja jotka tulivat ja jäivät, suom. ja toim. Pentti Saaritsa, WSOY 1997 ISBN 951-0-22208-9
Musée des Beaux Arts, suom. Aale Tynni,:antologiassa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8
Nenänpäästä metrin verran (Some thirty inches from my nose), suom. Hannu Tarmio, Maailman runosydän
Se joka rakastaa enemmän (The More Loving One), suom. Pentti Saaritsa, antologiassa: Salaperäinen seurue
Association for the Study of Australian Literature

Association for the Study of Australian Literature (ASAL) on australialainen organisaatio, joka edistää Australian kirjallisuutta ja sen tutkimusta sekä kirjallista kulttuuria erityisesti australialaisten kirjailijoiden ja opettajien ja opiskelijoiden vuorovaikutuksen kautta. Seura hallinnoi muutamia palkintoja, järjestää vuosittain kokouksen, julkaisee tiedotteita ja lehteä ja on tukenut taloudellisesti useita julkaisuja.
Palkinnot

Australian Literature Society perustettiin Melbournessa 1899. Se yhdistyi ASALiin, joka vuodesta 1982 alkaen on hallinnoinut ALS Gold Medal -palkintoa. Lisäksi se hallinnoi seuraavia palkintoja:
Mary Gilmore Award, parhaasta edellisenä vuonna julkaistusta esikoisrunokokoelmasta (aiemmin kahden edellisen vuoden aikana)
A. D. Hope Prize, palkinto myönnetään vuosittain ASALin vuosikokouksessa parhaasta postigraduate-opiskelijan julkaisemasta tutkimuksesta.
Walter McRae Russell Award, kahden edellisen vuoden aikana julkaistusta parhaasta kirjallisuudentutkimuksen alan teoksesta, joka käsittelee australialaista aihetta. Ennen vuotta 1994 se myönnettiin nuorelle tai uudelle kirjoittajalle merkittävästä kirjallisuudentutkimuksen alan teoksesta.
Magarey Medal for biography, joka toinen vuosi myönnettävä palkinto naisen kirjoittamasta parhaasta kahden edellisen vuoden aikana julkaistusta elämäkerrasta, joka liittyy aiheeltaan Australiaan
A. A. Phillips Award, satunnaisesti myönnettävä palkinto merkittävästä panoksesta australialaisen kirjallisuudentutkimuksen alalla
Historia

ASAL piti avajaiskokouksensa Monash-yliopistossa toukokuussa 1978, jolloin se hyväksyi perusasiakirjansa ja nimitti suojelijoiksi A. D. Hopen ja Judith Wrightin.
Elinikäiset jäsenet

ASAL on myöntänyt elinikäisen jäsenyyden seuraaville: Clem Christesen, Mary Lord, Judith Wright, Thea Astley, Peter Cowan, Rosemary Dobson, Gwen Harwood, Eric Irvin, KKen Stewart, Julian Croft, Ian McLaren.
Julkaisut

ASAL julkaisi vuodesta 1978 lokakuuhun 2000 yhteensä 43 numeroa tiedotuslehteä Notes and Furphies. Sen jälkeen tiedotuslehti yhdistettiin ASALin kokousasiakirjojen julkaisuihin julkaisuksi Journal of the Association for the Study of Australian Literature.
ASAL on perustanut sarjan ASAL Literary Studies Series, jossa julkaistaan Australian kirjallisuutta käsitteleviä monografioita. Sarjassa on julkaistu seuraavat teokset:
Paul Genoni, Subverting the Empire: Explorers and Exploration in Australian Fiction (2004) ISBN 1863355537
Anne Pender, Christina Stead: Satirist (2002) ISBN 1863350837
Susan Lever, Real Relations: The Feminist Politics of Form in Australian Fiction (2000) ISBN 1875684417
Alison Bartlett, Jamming the Machinery: Contemporary Australian Women’s Writing (1998) ISBN 0958712123
Leigh Dale, The English Men: Professing Literature in Australian Universities (1997) ISBN 0646311611
David Carter, A Career in Writing: Judah Waten and the Cultural Cringe (1997) ISBN 0958712107
Muita ASALin taloudellisesti tukemia julkaisuja:
The Oxford Literary Guide to Australia (1987, uudistettu painos 1993)
Penguin New Literary History of Australia (1988)
Macquarie Dictionary of Australian Quotations (1990).
Aiheesta muualla

ASALin sivusto
Association for the Study of Australian Literature 17.1.2013. St Lucia:  The University of Queensland. (englanniksi)
Asola

| Asola |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Asola korostettuna.
Kaupunki:  Vantaa
Suuralue:  Koivukylän suuralue
Kaupunginosa nro:  72
Pinta-ala:  3,4 km² 
Väkiluku:  5 522 (31.12.2023)
Työpaikkoja:  2 020 kpl   (31.12.2017)
Postinumero(t):  01400
Lähialueet:  Havukoski, Koivukylä, Korso, Rekola, Ilola
Asola on pääradan länsipuolinen taajama ja kaupunginosa Vantaan Koivukylän suuralueella. Kaupunginosa rajoittuu pohjoisessa Korsoon, etelässä Koivukylään, idässä päärataan ja Rekolaan sekä lännessä Ilolaan. Asolan läpi kulkee etelä-pohjoissuuntainen Tikkurilasta Korsoon vievä Asolanväylä.  Asola on yli 5 500 ihmisen asuinpaikka ja 2 000 työpaikan kaupunginosa.
Asolassa sijaitsee Peijaksen sairaala, joka on osa Helsingin yliopistollista keskussairaalaa HYKSiä. Se palvelee vantaalaisia ja keravalaisia. Myös Koivukylän aseman viereinen Kauppakeskus Koivukeskus sijaitsee Asolassa.
Peijaksen sairaala