Hakaniemen mellakka
Tapahtumien kulku

Tilanne Helsingissä kärjistyi, kun punakaartilaiset kolmantena lakkopäivänä, torstaina 2. elokuuta, pysäyttivät väkisin Helsingin raitiovaunujen kulun. Ylioppilaiden suojeluskaartin päällikkö, ratsumestari Didrik von Essen määräsi tällöin aseistetut kaartilaiset turvaamaan liikenteen jatkumisen. Jokaiseen vaunuun nousi useita suojeluskuntalaisia. Eräs Hakaniemeen kello 10 aamulla kaupungilta saapunut raitiovaunu pysäytettiin raiteille kasatuilla esteillä. Suojeluskuntalaisten poistettua esteet vaunun ympärille kerääntynyt väkijoukko alkoi kivittää heitä, ja pian molemmat osapuolet avasivat tulen. Paikalle saapuneet ratsupoliisit onnistuivat rauhoittamaan tilanteen. Liikennöinti Sörnäisiin kulkevalla linjalla päätettiin lopettaa vapaaehtoisesti, mutta kun vaunuja oltiin viemässä Hakaniemen raitiovaunuhalliin, alkoi suojeluskuntalaisten kivittäminen ja laukaustenvaihto uudelleen. Ratsupoliisit yrittivät jälleen rauhoittaa tilanteen. Kun paikalle saapui keskustasta poliisimestarin valtuuttama kapteeni Carl Caloniuksen komentama 60 miehen suojeluskuntaosasto, ratsupoliisit vetäytyivät syrjään, koska eivät kyenneet enää hallitsemaan tilannetta.
Toisin kuin suojeluskuntalaiset, toimivat Hakaniemeen kerääntyneet punakaartilaiset järjestäytymättömästi ja ilman kunnollista johtoa tai kaartin tunnuksia. Heillä oli kuitenkin ylivoima. Suojeluskuntalaiset asettuivat ampumaketjuun raitiovaunuhallin eteen ja ammuskelu jatkui. Paikalle saapui punakaartin päämajasta Eläintarhan huvilalta kymmenen Viaporin kapinaa tukenutta venäläistä matruusia, jotka oli johdattanut paikalle punakaartiin kuulunut suomalainen pannuseppä Ursin ilmeisesti omasta aloitteestaan. Venäläiset alkoivat tulittaa suojeluskuntalaisia takaapäin hallituilla yhteislaukauksilla. Suojeluskuntalaisten päällikkö Calonius kaatui ja suojeluskuntalaiset pakenivat epäjärjestyksen vallassa, minkä jälkeen myös venäläiset poistuivat. Pääkahakassa oli siihen mennessä kuollut viisi suojeluskuntalaista ja yksi punakaartilainen. Osa suojeluskuntalaisista saattoi vahingossa ampua toisiaan sekasortoisen pakonsa yhteydessä. Hetkeä myöhemmin Hakaniemeen pyrki keskustasta vielä toinen, luutnantti Erik Åkermanin komentama 23 miehen vahvuinen suojeluskuntaosasto, joka joutui myös ankaraan tulitukseen. Myös Åkerman kaatui, jolloin hänenkin miehensä perääntyivät. Erään tiedon mukaan Åkerman olisi hetkeä ennen kuolemaansa ampunut harhalaukauksen Sörnäisten piirin poliisikonstaapeli Viktor Vilhelm Strömiin, joka sai kaksi luotia vatsaansa ja kuoli komplikaatioihin seuraavan vuoden tammikuussa.
Uudenmaan läänin kuvernööri Max Theodor Alfthan kutsui tilannetta rauhoittamaan poliisivoimien lisäksi myös venäläisiä kasakoita, jotka puolestaan ottivat yhteen paikalla olleen väkijoukon kanssa. Usean vuorokauden yhtämittaiseen palvelukseen turhautuneet kasakat ryhtyivät piiskaamaan myös ohikulkijoita. Mukana oli myös puoli komppaniaa venäläistä jalkaväkeä kahden konekiväärin kanssa. Sotilaat ja suomalaiset poliisit tyhjensivät punakaartin kanslian ja pidättivät sen henkilökunnan, mutta eivät osallistuneet varsinaiseen taisteluun. Aloitteen sotilaiden kutsumisesta oli tehnyt Helsingin poliisipäällikkö Carl Wilhelm Malm.
Hakaniemen rauhoittumisen jälkeen tapahtumien painopiste siirtyi Palokunnantalolle, jossa suojeluskuntalaiset olivat valmistelleet kostohyökkäystä Hakaniemeen. Palokunnantalolle kokoontunut suuri väkijoukko vaati suojeluskuntalaisten riisumista aseista. Suojeluskuntalaiset ampuivat ilmaan pelottaakseen väkijoukkoa, mutta ilman tulosta. Lopulta suojeluskuntalaisten piti luopua aseistaan, jotka otettiin talteen poliisilaitokselle. Samalla ilmoitettiin kunnan varoin ylläpidettyjen suojeluskuntien lakkauttamisesta. Illalla suurlakkokomitea lopetti suurlakon.