Kummituslentokoneet
Selitysmalleja ja kokeita

Suomen ilmavoimat pyrki ensisijaisesti tutkimaan olivatko havainnot tuntemattomia lentokoneita. Ilmavoimat suoritti 31. tammikuuta 1934 yölennon lentokoneen valojen näkymisen kokeilemiseksi. 1 500 metrissä koneen havaitseminen ei onnistunut harjaantumattomalle moottorin äänen kuuluessa. Puolipimeässä 300 metrin korkeudessa havaittiin keula- ja perävalo, ja purjehdusvalot järjestyksessä vihreä ja punainen. Keula- ja perävalo näkyivät noin 15–20 kilometrin etäisyydeltä. Ne olivat ainoat valot, jotka näkyivät suoraan lennettäessä havaitsijan yli.
Jotkin havainnot on voitu kohtuullisen luotettavasti selittää planeetan tai kirkkaan tähden avulla. Erään yöhavainnon nopeus oli puolestaan havaintokertomusten perusteella tehtyjen laskelmien mukaan 1 500 km/h, mikä oli lentotekniikan tasolle ylivoimaista. Havainnon nopeus selittyisi meteorilla. Selitystä vaikeuttaa että muualla tehtiin samoihin aikoihin riippumattomasti havaintoja samankaltaisista valoista, joiden selittäminen yhdellä kohteella on epäloogista. Ilmavoimat suoritti lentokokeen tämän tapauksen johdosta. Havaintoalueen yli tehtiin yöllinen lento, joka jäljitteli havainto-olosuhteita. Moottorin ääni kuului selkeästi. Lisäksi koneen lentovalot olisivat peittyneet hetkeksi sen lentäessä havaitsijoiden ohi, mitä ei ollut tapahtunut. Lentokokeen avulla myös todettiin havaitun kohteen hyvin suuri nopeus.
Toinen vastaava koe suoritettiin havainnosta, jossa valo oli liikehtinyt pienellä alueella vaihdellen väriään. Ilmiöllä oli toisistaan riippumattomia havaitsijoita, ja saadun kolmion avulla voitiin laskea, että aiheuttajan täytyi olla avaruudessa. Lentokone ei vastannut havaintoa ja lentokoneen liikehdintä pienellä alueella olisi peittänyt sen valoja havaitsijalta. Mahdollinen selitys saattaa olla Sirius-tähti, mutta erilliset havainnot eivät puoltaisi tätä. Sirius on taivaan kirkkain tähti ja voi näkyä eri väreissä vaihtaen niitä ilmakehän taiton vuoksi.
Ilmavoimat tutki Alavieskan kerrottua laskeutumispaikkaa. Paikka todettiin mahdottomaksi laskeutua tai nousta tavanomaisella lentokoneella. Neuvostoliitolla oli autogiroja, mutta niiden toimintasäde olisi ollut liian lyhyt.
Eräs jälki selittyi hevosvetoisen reen jäljeksi, ja se voitiin varmistaa ajamalla reellä uudelleen. Kylän väen suolla havaitsemia kirkkaita valoja tämä ei selittänyt.
Kummituslennot alkoivat uudelleen  1937 - 1938.
Ainakin osa havainnoista lienee ollut aitoja lentokonehavaintoja. Vuosina 1937 - 1939 Neuvostoliiton vakoilukoneita lenteli luvatta lähinnä Suomen ja Ruotsin yllä. Saksan koneita lensi taas tukialukselta käsin Norjan ja Ruotsin ilmatilassa. Neuvostoliiton lentojen eräs syy oli vakoilijoiden ja huollon toimittaminen kommunistiselle puolueelle. Suurvaltojen oli tuohon aikaan helppo lentää luvatta muiden maiden ilmatilassa, koska tutkaa ei oltu kehitetty ja muukin ilmavalvonta oli puutteellista.  Varsinkin harvaan asuttu Lappi sopi luvattomiin lentoihin. Radioamatöörit saattoivat kuulla kummituslentäjien viestiliikennettä. Venäläisten koneet lensivät Kantalahdesta ja Uhtualta.
Venäläisillä pitkän matkan lentoihin sopivia konetyyppejä olivat Polikarpov R-5, Tupolev TB-3 ja TB-6. Juuri ennen talvisotaa lentelivät Suomen yllä luvatta Tupolev SB-2 ja Iljušin DB-3-pommikoneet. Saksalaiset käyttivät luvattomiin lentoihinsa esimerkiksi lentokonemalleja Heinkel He 60, Dornier Do 17, Junkers Ju 52 ja Heinkel He 111.
Amerikkalainen monipuolisesti paranormaaleja ilmiöitä tutkinut ufotutkija John Keel nosti kummituslentäjät vuonna 1971 ufojen joukkoon.