stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metyleenisininen
Käyttö > Väriaineena

Metyleenisinistä on mahdollista käyttää kankaiden ja nahan värjäykseen. Parhaiten se värjää pellavan, hampun ja juutin. Biologiassa sitä käytetään bakteerien värjäyksessä ja yhdisteellä oli tärkeä rooli tuberkuloosia aiheuttavan bakteerin löytämisessä. Monissa maissa denaturoitu sprii värjätään siniseksi metyleenisinisellä.
Käyttö > Käyttö kemiassa > Redox-indikaattorina

Metyleenisinistä voidaan käyttää redox-indikaattorina useissa hapetus-pelkistystitrauksissa. Hapettuneessa muodossaan se on väriltään sinistä ja pelkistyneenä väritöntä leukometyleenisinistä eli metyleenivalkoista.
Käyttö > Käyttö kemiassa > Sulfidien osoittamisessa

Metyleenisinisen muodostumisreaktiota voidaan käyttää osoittamaan divetysulfidin läsnäolo. Dimetyyli-4-fenyleenidiamiini kondensoituu ja hapettuu happamissa olosuhteissa rauta(III)kloridin vaikutuksesta. Vetysulfidi pelkistää muodostuneen yhdisteen metyleenisiniseksi. Metyleenisinisen määrä voidaan määrittää spektrofotometrisesti ja näin saadaan selville näytteen sulfidipitoisuus.
Käyttö > Käyttö lääketieteessä > Malaria

Metyleenisinisen käyttökelpoisuus malarian hoidossa huomattiin 1891. Sen käyttö lopetettiin Tyynenmeren sodan aikana, koska amerikkalaiset ja muut liittoutuneiden sotilaat eivät pitäneet sen haittavaikutuksista: se värjäsi virtsan vihreäksi ja muutti silmän valkuaiset sinisiksi. Sen halpuudesta johtuen kiinnostus sen käyttöön antimalarialääkkeenä on herännyt uudelleen.
Käyttö > Käyttö lääketieteessä > Methemoglobinemia

Methemoglobinemiassa veren methemoglobiinin määrä on korkealla. Pieninä määrinä metyleenisininen on pelkistin, mutta suurempina annoksina hapetin. Ihmisen elimistössä sytokromi-b5-reduktaasientsyymi eli methemoglobiinireduktaasi pelkistää metyleenisinisen leukometyleenisiniseksi, joka on pelkistin. Se kykenee pelkistämään methemoglobiiniin kiinnittyneen kolmiarvoisen Fe+-ionin takaisin kaksiarvoiseksi rauta(II)-ioniksi Fe2+.
Käyttö > Käyttö lääketieteessä > Syanidi- ja häkämyrkytys

Metyleenisinistä voidaan käyttää vastamyrkkynä syanidi-ionien aiheuttamaan myrkytystilaan. Sitä voidaan käyttää myös häkämyrkytyksen hoidossa.
Käyttö > Käyttö lääketieteessä > Ifosfamidi

Syövän hoidossa käytettävä ifosfamidi voi aiheuttaa enkefalopatiaa. Metyleenisiniliuoksen on todettu vähentävän ifosfamidin neurotoksisuutta ruiskutettuna suoneen.
Käyttö > Käyttö lääketieteessä > Haittavaikutukset

Tyypillisiä metyleenisinisen aiheuttamia haittavaikutuksia ovat dyspnea ja rintakivut. Harvinaisempia oireita ovat tärinäkohtaukset ja keuhkoödeema. Metyleenisinisen yliannostus voi johtaa oksidatiiviseen stressiin, koska ihmisen entsyymit eivät pysty pelkistämään kaikkea metyleenisinistä, joka on hapetin suurina määrinä.
Käyttö > Käyttö lääketieteessä > Akvaarioissa

Metyleenisininen on antiseptinen ja antibakteerinen aine. Sitä käytetään estämään bakteerien ja homeiden kasvaminen mädin pinnalla. Aineen pitkäaikaista käyttöä ei suositella, koska se on myrkyllistä myös hyödyllisille bakteereille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Metyleenisininen Wikimedia Commonsissa
Metyleenisiniliuosta mittapullossa
Mies joka toi rock ’n’ rollin Suomeen

| Mies joka toi rock ’n’ rollin Suomeen Leevi and the Leavings |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1981
 Studio : Finnvox   Takomo   Photosonic Studiot
 Julkaistu: kevät 1981   (1989 2. LP- ja C-kasettipainokset,   1. CD-painos)   (2004 remasteroitu CD-painos)   (12.5.2017 3. LP-painokset)   (10.2.2021 4. LP-painos,   3. CD-painos)
 Formaatti: LP-levy (BLSLP 8111 / JHN 2514 / SRE201 / LIPPOLEVY116)   C-kasetti (BLSC 8111 /   JHNK 2514)   CD-levy (JHNCD 2514 / LIPPOCD-008)
 Tuottaja(t): Gösta Sundqvist (Producentrum)
 Tyylilaji: suomirock, pop rock, synthpop
 Kesto: 34.05
 Levy-yhtiö: Johanna Kustannus   Love Kustannus (2004)   Universal Music Finland (2017, 2021)
 Levymerkki: Black Label Stories   Johanna (1989, 2004)   Svart Records (2017)   Lipposen levy ja kasetti (2021)
Muut kannet
   Vuoden 2004 CD-painoksen takakansi.
Listasijoitukset
  Suomi: 23. (toukokuu 2017) 
Leevi and the Leavingsin muut studioalbumit
| Suuteleminen kielletty 1980 | Mies joka toi rock ’n’ rollin Suomeen 1981 | Kadonnut laakso 1982 |
Singlet albumilta Mies joka toi rock ’n’ rollin Suomeen
 ”Pojat tanssimaan / Onnelliset” Julkaistu: 1980  ”Elämää / Kolmen dollarin tähden” Julkaistu: 1981
Mies joka toi rock ’n’ rollin Suomeen on Leevi and the Leavingsin toinen studioalbumi, joka julkaistiin keväällä 1981.
Levyn kannessa autosta ulos astuva mies on Tavastia-klubin johtaja Juhani Merimaa. Julkaisuvuonna yhtye osallistui myös euroviisujen Suomen-alkukarsintaan, mutta ilman menestystä.
Albumi julkaistiin keväällä 1981 Black Label Series-levymerkillä vinyylilevynä ja C-kasettina. Johanna Kustannus julkaisi levyn uudelleen vinyylinä ja C-kasettina sekä ensimmäisen kerran CD-painoksena. Vuonna 2004 julkaistiin remasteroitu CD-painos. 12. toukokuuta 2017 Svart Records julkaisi levystä kaksi uutta vinyylipainosta: 250 kappaleen rajoitettu painos sinisellä vinyylillä ja 300 kappaleen rajoitettu painos tavallisella, mustalla vinyylillä. 10. helmikuuta 2021 Levykauppa Äx:n omalla levymerkillä julkaistiin jälleen uusi, 350 kappaleen käsinnumeroitu vinyylipainos punaisella vinyylillä sekä uusi CD-painos.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Gösta Sundqvist.
Kaikki kappaleet sovittanut Gösta Sundqvist ja yhtye.
Kappaleet > A-puoli

Tyttö jota rakastan – 2.53
Elämää – 3.17
Pojat tanssimaan – 3.41
Nigger Jonas (Palkkionmetsästäjä) – 2.30
Kolmen dollarin tähden – 4.14
Kappaleet > B-puoli

Herra Presidentti käy kuvauttamassa itsensä ja näkee unenomaisessa näyssä vanhan äitinsä – 1.08
Mene pois – 2.58
Onnelliset – 2.47
Tämä vaikea elämä – 3.22
Älä itke, Baby Jane – 3.21
Anastasia – 4.07
Kokoonpano > Leevi and the Leavings

Juppe Karastie - sähkö- ja akustiset kitarat (lead), Polymoog sekä laulu
J.D. Leivo - lyömäsoittimet ja laulu
Rife Paananen - basso- ja akustiset kitarat, Polymoog ja sähköurut
Gösta Sundqvist - laulu ja kitara
Kokoonpano > Lisäksi

Haije Sundqvist - taustalaulu
Atte Blom - puheosuus (1)
Pekka Aarnio - bassoäänet (5)
Kokoonpano > Tuotanto

Gösta Sundqvist (Producentrum) - tuotanto
Atte Blom - valvonta
Tom Bildo - äänitys (Finnvox, Takomo, Photosonic)
Dan Tigerstedt - äänitys (Finnvox, Takomo, Photosonic)
Måns Groundstroem - äänitys (Finnvox, Takomo, Photosonic)
Riipinen - kansi (Lab) ja valokuvat
Esa Santonen - vuoden 2004 CD-painoksen masterointi (Der, Tammisaari kesäkuu 2004)
Timo Kalevi Forss - vuoden 2017 uusintajulkaisun kansitekstit
Joona Lukala - 2017 uusintajulkaisun masterointi
Ville Angervuori - 2017 uusintajulkaisun taitto
Mil Mi-4

| Mil Mi-4 Nato:Hound |
| --- | --- |

Kuvaus
Tyyppi:  kuljetushelikopteri
Miehistö:  2-3
Matkustajamäärä:  15 rahditta
Kuljetuskyky:  1 600 matkustajitta kg
Ensilento:  1952
Valmistaja:  Mil
Valmistusmäärä:  3 500 (1952-1969)
Mitat
Pituus: 25,02 m
Roottorikehän halkaisija: 21,00 m
Pyrstöroottorikehän halkaisija: 2,5 m
Korkeus: 5,18 m
Massa
Tyhjämassa: 5 390 kg
Lentoonlähtömassa: 7 800 kg
Voimanlähde
Moottori:  Švetsov AŠ-82V
Teho:  1 250 kW
Suoritusarvot
Lentonopeus:  210 km/h
Lentomatka:  400 km
Lakikorkeus:  5 500 m

Mil Mi-4 (Nato-raportointinimi Hound) on neuvostoliittolainen kuljetushelikopteri, jota suunniteltiin Mil Mi-1:n seuraajaksi. Mihail Milin johtama suunnittelutoimisto suunnitteli Mi-4:n vuonna 1951. Prototyyppi lensi vuonna 1952 ja 1954 kone tuli Neuvostoliiton ilmavoimien käyttöön. Amerikkalaisten laaja ja menestyksellinen helikoptereiden käyttö Korean sodassa oli luonut tarpeen Mi-4:n valmistukselle. Siinä on vaikutteita Sikorsky S-55-helikopterista. Kiinassa Mi-4:ää valmistettiin nimellä Harbin Z-5.
Suomen ilmavoimilla oli kolme Mi-4-helikopteria (HR-1, HR-2, HR-3) käytössään 1962-1979, muun muassa meripelastuksessa, sairaankuljetuksessa ja erilaisissa nostotehtävissä (muun muassa sähkönjakelun runkoverkon sähkötolppien nosto).
Museokoneita Suomessa

Keski-Suomen ilmailumuseossa Tikkakoskella on HR-1
Karjalan ilmailumuseossa Lappeenrannassa HR-2:n jäänteet (HR-2 oli harjoituskohteena Pelastusopistolla Kuopiossa ja kone on poltettu)
Suomen ilmailumuseossa Vantaalla on HR-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keski-Suomen Ilmailumuseo järjesti Lentotekniikan Killan kanssa museoilma-aluskurssin Mi-4-helikopterista 27.–28.9.2008.
Pääjärven alue

Pääjärven alue (vesistöaluetunnus 14.63) on Saarijärven reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 295,15 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 13,73 %. Vesistön alueen alarajana on Kouheroisenkoski, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 1 213,88 neliökilometriä ja sen järvisyys on 7,09 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Mahlunjärven alueeseen (14.62).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kolme aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta luetellussa järjestyksessä :
Pääjärven lähialue (14.631)
Päällinjärven valuma-alue (14.633)
Puukonjoen valuma-alue (14.632)
Pärttyli

| Pärttyli |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Pertteli, Perttu, Perttuli, Perttyli, Pärtteli, Pärtty 
Vastineita eri kielissä:  Bertel, Bertil 
Nimen alkuperä:  kreikkalais-latinalainen pyhimysnimi Bartolomeus, joka juontuu aramealaisesta nimestä Bar Tolmai (’Ptolemaioksen poika’) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pärttyli on vanha suomalainen miehen etunimi, joka pohjautuu Jeesuksen opetuslapsen Bartolomeuksen nimeen. Vuosina 1908–1929 Pärttylillä oli Suomen almanakassa nimipäivä 24. elokuuta.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoden 2019 loppuun mennessä tilastoitu 176 Pärttyli-nimistä henkilöä.
Tunnettuja Pärttylejä

Urpo Veikko Pärttyli Hoikkala (1924–2023), agronomi ja toimitusjohtaja
Kyösti Pärttyli Kiuasmaa (1930–1986), historioitsija ja apulaisprofessori
Bartholdus ”Pärttyli” Vhaël (1667–1723), pappi, runoilija ja fennisti
John Miles

| John Miles |
| --- | --- |
 John Miles vuonna 1970
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. kesäkuuta 1943 
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1969-1970
Talli(t):  Lotus
Kilpailuja:  15 (12 lähtöä)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  2
Ensimmäinen kilpailu:  Ranskan Grand Prix 1969
Viimeinen kilpailu:  Italian Grand Prix 1970
John Miles (14. kesäkuuta 1943 Lontoo – 8. huhtikuuta 2018 Norwich) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja ja näyttelijöiden Bernard Milesin ja Josephine Wilsonin poika. Hän osallistui 15 Formula 1 -osakilpailuun kausilla 1969–1970, joista ajoi 12 kilpailussa. Hän saavutti yhteensä kaksi MM-pistettä ajamalla viidenneksi vuoden 1970 Etelä-Afrikan GP:ssä. Miles jätti Lotuksen Jochen Rindtin kuoleman jälkeen ja hänet korvattiin Reine Wisellillä.
F1-tulokset

| Vuosi | Talli | Valmistaja | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1969 | Gold Leaf Team Lotus | Lotus 63 | Cosworth V8 | RSA | ESP | MON | NED | FRA Kesk. | GBR 10 | GER | ITA Kesk. | CAN Kesk. | USA | MEX Kesk. |  |  | - | 0 |
| 1970 | Gold Leaf Team Lotus | Lotus 49C | Cosworth V8 | RSA 5 |  | MON DNQ |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 19. | 2 |
| 1970 | Gold Leaf Team Lotus | Lotus 72 | Cosworth V8 |  | ESP DNQ |  | BEL Kesk. | NED 7 | FRA 8 | GBR Kesk. | GER Kesk. |  |  |  |  |  | 19. | 2 |
| 1970 | Gold Leaf Team Lotus | Lotus 72C | Cosworth V8 |  |  |  |  |  |  |  |  | AUT Kesk. | ITA DNS | CAN | USA | MEX | 19. | 2 |
Muuta

Miles toimi myös urheiluautojen teknisenä suunnittelija, autolehden reportterina sekä tuotti jazz-muusikoiden levyjä perustamassaan Miles Music levy-yhtiössä.
Päätyy

Päätyy tai Päätyekylä oli kylä Soanlahden kunnan eteläosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Päätyy oli virallisesti osa Soanlahden kirkonkylää, mutta käytännössä sitä pidettiin omana kylänään.
Päätyy sijaitsi Jänisjärven koillisrannalla Soanlahden kirkonkylän kaakkoispuolella. Muita naapurikyliä olivat Hartikanvaara idässä ja Ypäkkö pohjoisessa. Kylän halki kulki Suistamo–Korpiselkä maantie, josta kylän kohdalla erkani pienempi tie Hartikanvaaran kautta Suistamon puolelle Suistamo–Jalovaara maantielle
Talvisodan taistelut eivät ulottuneet Soanlahdelle, mutta Moskovan rauhassa 1940 koko kunta ja Päätyy sen mukana luovutettiin Neuvostoliitolle. Kylän asukkaat evakuoitiin jäljelle jääneen Suomen alueelle. Jatkosodan alussa 1941 luovutetut alueet vallattiin takaisin ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan kotikyläänsä, mutta 1944 alue evakuoitiin ja luovutettiin uudelleen.
Mikrointervalli

Mikrointervalli eli mikrosävelaskel tarkoittaa tasavireistä puolisävelaskelta pienemmiksi viritettyjä intervalleja. Mikrointervallin käsite tarkoittaa kaikkia ei-kromaattisia intervalleja, jotka eivät ole minkään tasavireisen puolisävelaskeleen monikertoja.
Mikrointervallin käsite on mielekäs vain, kun siitä puhutaan suhteessa yleisesti ymmärrettyihin perussävelasteikkoihin, jolloin perustana olevista kromaattisista sävelasteikoista poiketaan tarkoituksella.
Historia

Mikrointervallit ovat olleet läsnä eurooppalaisessa musiikissa jo antiikin aikakaudelta läpi renessanssin 1800-luvulle.
Jo antiikin kreikkalaisessa musiikissa esiintyi mikrosävelaskelien systemaattista hyödyntämistä. Myöhäisbysanttilaisessa musiikissa oktaavi voitiin jakaa jopa 78 osaan.
Diatonisen sävelasteikon virityksessä 1500-luvulla havaittu ongelma sovittaa yhteen puhtaat terssit ja kvintit toi mikrointervallit jälleen kiinnostuksen kohteeksi. Esimerkiksi diatoninen puolisävelaskel g-as oli renessanssin aikaa jopa viidesosasävelaskeleen suurempi kuin kromaattinen puolisävelaskel g-gis.
Uranuurtajana mikrointervallien käyttämisessä oli italialainen Nicola Vicentino. Hän kehitti 1555 viritysjärjestelmän, joka mahdollisti kaikkien kolmen antiikin musiikissa tunnetun viritysjärjestelmän, diatonisen, kromaattisen ja enharmonisen yht'aikaisen hyödyntämisen. Viritysjärjestelmän mukaisesti rakennettiin myös soittimia, joista jälkipolville on säilynyt yksi Vito de' Trasuntinin rakentama Archicembalo. Soittimessa oli kaksi kromaattista koskettimistoa, joista ylemmän viritys oli viidesosasävelaskeleen ylempänä kuin toisen. Edelleen mustat koskettimet oli jaettu kahteen osaan, alemman sormion sisältäessä vielä erityiset koskettimet sävelien e-f ja h-c väleissä. Jokaista oktaavia kohti oli siten 36 säveltä ja kosketinta. Vicentino myös sävelsi mikrotonaalista musiikkia, joista on jäänyt tunnetuiksi lähinnä vain joitakin madrigaaleja.
Hollantilainen Christiaan Huygens puolestaan jakoi 1600-luvulla oktaavin 31 osaan saadakseen aikaan sävelasteikon, jossa mistä tahansa sävelestä saataisiin aikaan puhdas keskisävelviritys. Hänen ideansa sai uutta voimaa 1940-luvulla, jolloin alankomaalainen Adriaan Fokker kiinnostui ajatuksesta. Hän rakennutti 1950 31-sävelurut. Urut ovat edelleen Haarlemin Teyler-museossa, joilla niillä esitetään musiikkia säännöllisin väliajoin. Musiikkiteoreetikot osoittivat jo 1600-luvulla, että 53-osainen oktaavi tuottaa ihmiskorvalle täysin puhtaat terssi- ja kvintti-intervallit.
Mikrointervalliasteikkoihin pohjaavia soittimia kehitti 1900-luvulla edelleen amerikkalainen Harry Partch, joka jakoi oktaavin 43 erisuuruiseen osaan sisältäen kokonaislukujen 1–12 keskinäiset suhteet.
Mikrointervallimusiikki

Tasavireinen sävelasteikko vakiintui länsimaisessa musiikkiperinteessä 1800-luvulla, minkä jälkeen siihen suhteutetun mikrointervallimusiikin tekeminen tuli mahdolliseksi. Mikrointervallimusiikissa esiintyy runsaasti tasavireisestä kromaattiasteikosta poikkeavia sävelkorkeuksia.
Klassisen ja romanttisen aikakauden musiikinlajit kaihtoivat mikrointervalleja. 1800-luvun puolivälin jälkeen niistä kiinnostuttiin kuitenkin uudelleen. Vuonna 1864 Moskovan konservatoriossa oli käytössä ¼-sävelaskelklaveeri. Muun muassa Béla Bartók ja Charles Ives käyttivät musiikissaan joskus mikrointervalleja. Joskin esimerkiksi Bartókin sooloviulusonaatin finaalin alkuperäistä ¼-sävelaskeleita sisältävää versiota rohkenivat esittää vain harvat viulistit. Ives sävelsi 3 kappaletta kahdelle ¼-askeleen päähän toisistaan viritetylle pianolle vuonna 1924.
Meksikolainen Julián Carrillo perehtyi mikrointervalleihin 1890-luvulla sisällyttäen niitä sävellyksiinsä. Hän rakennutti pianoja ja harppuja, joissa saattoi olla jopa 96 säveltä oktaavin sisällä. Tšekkiläinen Alois Hába käytti puolestaan omaa neljäs- ja kuudesosasävelaskeliin pohjautuvaa tyyliään sekä suunnitteli ¼-askelpuhallinsoittimia ja kolmikoskettimistoisen pianon.
Venäläinen Ivan Vyšnegradski esitteli 1910-luvulla ultrakromatiikaksi kutsutun teorian mikrosävelaskelista. Monet nykysäveltäjät, kuten Giacinto Scelsi, Krzysztof Penderecki, György Ligeti ja Iannis Xenakis käyttivät sävellyksissään mikrointervalleja, joskin usein erityyppisten järjestelmien mukaan.
Mikrointervallit nuottikirjoituksessa

Länsimaissa mikrointervallit käsitetään enimmäkseen kromaattisen sävelasteikon poikkeamina. Siksi niiden nuottikirjoitus pohjautuu yleensä lähintä kromaattisen asteikon säveltä edustavaan nuottiin, josta poikkeamaa kuvataan erityisellä etumerkillä. Vakiintuneita käytäntöjä ei kuitenkaan ole. Jo ¼-säveltä edustavia etumerkkejä on ollut käytössä useita, jopa satoja. Muunkokoisille mikrointervalleille on olemassa sitäkin vähemmän merkintäkäytäntöjä, joten niitä käyttävät säveltäjät selittävät yleensä omat merkintätapansa teostensa partituureissa.
Soini Mikkonen

Soini Mikkonen
Soini Armas Mikkonen (27. elokuuta 1911 Käkisalmi – 13. helmikuuta 1944 Jolmajärvi) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 31. Komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 12:ssa palvellut Mikkonen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 22. lokakuuta 1941. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä luutnantti. Mikkonen menehtyi jatkosodassa helmikuussa 1944.
Soini Mikkosen sodanajan vaiheista on kattavasti kerrottu Eino Pohjamon kirjassa Jänkäjääkärit. Soinin sotakirjeenvaihtoa on kattavasti julkaistu Laila Kanonin kirjassa Stadin friidu ja metsien mies, josta Helsingin kaupunginteatteri on tehnyt saman nimisen näytelmän.
Elämä

Varusmiespalveluksessa Soini oli 1928–1930 Terijoella polkupyöräpataljoona 1:ssä (PPP 1). Hän oli aktiivisena soittajana Karjalan Kaartin Rykmentin soittokunnassa 1930–1937. Ylioppilaaksi hän valmistui Viipurin reaalikoulu, maanviljelys- ja kauppalyseosta 1937. Hän oli nuorempana upseerina 1937-1938 selvennä, minkä jälkeen hän hakeutui Kadettikouluun Santahaminaan. Suoritettuaan kadettikurssin 22 1938–1939 hän valmistui upseeriksi.
Elämä > Talvisota

Talvisodassa Soini oli tiedustelu-upseeri ja komppanianpäällikkö jalkaväkirykmentti 6:ssa.
Elämä > Jatkosota

Soini Mikkonen tunnettiin huimapäisenä komppanian päällikkönä. Kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo esitti Mikkoselle 2. luokan Mannerheim-ristiä lokakuussa 1941. Mikkosen ansioiksi esitettiin muun muassa seuraavat seikat:
”Heinäkuun taisteluissa hän komppaniallaan valtasi useita kyliä ylivoimaiselta viholliselta ja tuhoamalla heinäkuun 29. päivänä rohkealla selustahyökkäyksellä vihollisen ampuma- ja elintarvikekolonnan.”
”Elokuun alkupuolella hän kärkijoukkonsa mukana tunkeutui jopa 30 kilometriä vihollisen puolustuslinjojen taa. Seuranneissa taisteluissa hän osoitti erinomaista henkilökohtaista urhoollisuutta, tuotti viholliselle suuria tappioita ja otti runsaasti sotasaalista torjuessaan 426. venäläisen jalkaväkirykmentin toistuvat iskut. Ratkaisupäivänä hänen asemistaan löydettiin muun muassa rykmentin komentaja, eversti Sedov, kaatuneena.”
”Elokuun 27. päivänä hän komppaniansa 40 miehen alkupäässä hyökäten tuhosi täydellisesti vihollisen sitkeästi puolustautuvan valiojoukon, 88. venäläisen divisioonan aliupseerikoulun, jolloin taistelukentälle jäi noin 120 venäläistä aliupseerioppilasta.”
Elämä > Jatkosota > Viimeinen sissiretki

Kapteeniksi 30. maaliskuuta 1943 ylennetyn Mikkosen johtama viiden miehen ryhmä lähti partioimaan Jolmajärven maastoon 13. helmikuuta 1944 kello 11.30. Ryhmä lähestyi Koivujärveä avonaiselta suolta, kun järven vastarannalla harjanteella havaittiin vihollisia. Vihollinen avasi konepistooli- ja pikakivääritulen, ja Mikkonen haavoittui välittömästi jalkaansa. Muut ryhmän jäsenet yrittivät auttaa Mikkosen pois rannalta, mutta ennen suojaan pääsemistä hän sai kuolettavan osuman. Partiosta selvinneet sotilaat kertoivat Mikkosen kuolleen. Vapaaehtoisista muodostettu partio palasi Koivujärven rannalle ja löysi ritarin ruumiin.
Soini Mikkonen haudattiin Viipurin sankarihautausmaahan. Ritarin hautaa ei enää ole olemassa, vaan paikalla on graniittinen muistomerkki.
Mikko

| Mikko |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  29. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  11. tammikuuta, 23. toukokuuta, 20. syyskuuta, 8. marraskuuta, 22. marraskuuta
Muunnelmia:  Mika, Miko, Miiko,
Vastineita eri kielissä:  Michel, Michael, Mickel
Nimen alkuperä:  heprealainen Mikael
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mikko on suomalainen miehen etunimi. Nimi on suomalainen muunnos heprealaisesta nimestä Miikael, Mikael, joka mainitaan Raamatussa myös arkkienkelin nimenä. Mikkelin kaupunki on saanut nimensä arkkienkeli Mikaelista.
Mikko on ollut almanakassa vuodesta 1890. Mikon nimipäivä on 29. syyskuuta, joka on myös arkkienkeli Mikaelin kunniaksi vietetyn kirkollisen juhlapäivän, mikkelinpäivän alkuperäinen päivämäärä. Suomessa ja Ruotsissa mikkelinpäivä on kuitenkin vuodesta 1774 ollut aina sunnuntai.
Vuoden 2021 loppuun mennessä nimi Mikko oli Suomessa annettu 57 055 miehelle ja alle 20 naiselle. Mikoista enemmistö on syntynyt 1970–1990-luvuilla. Huippuvuosi pelkkien ensimmäisten nimien perusteella oli 1979, jolloin sen sai 1 743 miespuolista henkilöä ensimmäiseksi etunimekseen.
Kuvitteellisia Mikkoja

Mikko, Kersti Bergrothin näytelmässä Anu ja Mikko
Mikko Mallikas, Gunilla Bergströmin piirroshahmo (Alfons Åberg)
Mikko Mekaanikko, hahmo lastenohjelmassa
Mikko Neppius, hahmo Maikki Harjanteen Minttu-kirjoissa
Rajamäen Mikko, hahmo Aleksis Kiven romaanissa Seitsemän veljestä
Mikko Repolainen, kettu Veli Kani -sarjakuvissa
Mikko Rouhiala, hahmo tv-sarjassa Tahdon asia
Mikko Vilkastus, henkilö Aleksis Kiven näytelmässä Nummisuutarit, myös Eino Leinon nimimerkki
Mikko Virtanen, päähenkilö Miika Nousiaisen romaanissa Vadelmavenepakolainen
Mikko Zetterberg, Krista Kososen sketsihahmo Putous-ohjelmassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikko Wikimedia Commonsissa
J. J. Mikkola

| Jooseppi Julius Mikkola |
| --- | --- |
 J. J. Mikkola ja hänen puolisonsa Maila Talvio, Eero Järnefeltin maalaama muotokuva vuodelta 1929.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. heinäkuuta 1866 Ylöjärvi
Kuollut: 28. syyskuuta 1946 (80 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kielitieteilijä slaavilaisen filologian professori
Puoliso:  Maria Winter
Jooseppi Julius (J. J.) Mikkola (6. heinäkuuta 1866 Ylöjärvi – 28. syyskuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä ja Helsingin yliopiston slaavilaisen filologian professori.