George Foreman
Elämä ja ura > Paluu ja toinen maailmanmestaruus

Foreman päätti palata kehään perustamansa järjestön rahahuolien vuoksi vuonna 1987, kun hän oli 38-vuotias ja ollut eläkkeellä jo kymmenen vuotta. Hänen urallaan ansaitsemansa rahat olivat alkaneet loppua, ja lisäksi hänellä oli silloin kahdeksan lasta elätettävänä. Lisäksi ihmiset olivat sanoneet hänen käyttävän Raamattua tekosyynä, koska hän pelkäsi nousta kehään. Foremanin tyyli oli menettänyt pitkän tauon aikana tehokkuuttaan, eikä hänen iskuvoimansa enää ollut samalla tasolla kuin ennen. Hän ottikin käyttöön hienostuneemman tyylin, joka osoittautui tehokkaaksi. Yleisesti Foremanin paluuseen suhtauduttiin aluksi varauksella, sillä hänen uskottiin lopettavan uransa pian uudelleen, kun joku nuori nyrkkeilijä voittaisi hänet.
Ensimmäisessä paluuottelussaan Foreman painoi yli 120 kiloa, vaikka olikin pudottanut painoaan jo noin 30 kiloa. Hän voitti ensimmäisen vuotensa aikana neljä kamppailua samalla, kun hän palautui fyysisesti asteittain lähemmäs huippuvuosien tasoa. Vuosi paluunsa jälkeen kohdatessaan Dwight Muhammad Qawin Foreman painoi enää 106 kiloa. Hän kukisti kahdessa vuodessa 24 vastustajaa, joista 23 ennen täyttä aikaa. Vastustajien joukossa oli muun muassa entinen MM-haastaja Gerry Cooney. Vastustajat oli aluksi tarkkaan valikoitu, mutta vähitellen Foreman pääsi kohtaamaan yhä vakavammin otettavia nyrkkeilijöitä. Samoihin aikoihin hän alkoi myös esiintyä yhä useammin televisiossa ja mainostaa muun muassa grillejä.
19. huhtikuuta 1991 41-vuotias Foreman haastoi hallitsevan WBC:n, WBA:n ja IBF:n nyrkkeilyliittojen maailmanmestarin Evander Holyfieldin mutta kärsi tappion yksimielisesti pistein. Läpi ottelun Foreman pyrki painostamaan vastustajaansa ja pystyi jopa horjuttamaan nopeampaa Holyfieldia, vaikka otti itse samalla runsaasti iskuja vastaan. Kestämällä kokonaisen ottelun ajan Foreman yllätti monet, jotka eivät olleet uskoneet hänellä olevan mitään mahdollisuuksia voittoon. Tämän jälkeen Foreman otteli kolme voittoa. Hän esimerkiksi voitti Alex Stewartin pistein kymmeneräisessä kamppailussa, vaikka hänen kasvonsa turposivat kamppailun aikana ja alkoivat vuotaa verta. Hän sai uuden mahdollisuuden toiseen maailmanmestaruuteensa vuonna 1993, kun hän kohtasi 7. kesäkuuta Tommy Morrisonin ottelussa avoimesta WBO-liiton maailmanmestaruudesta, mutta hävisi yksimielisesti pistein.
5. marraskuuta 1994 Foreman otteli WBA:n ja IBF:n mestaruudesta, kun silloinen mestari Michael Moorer hyväksyi hänet haastajaksi. Nyrkkeilykomissio ei olisi aluksi halunnut antaa Foremanille enää kolmatta mahdollisuutta tämän Morrisonille kärsimän tappion jälkeen, jolloin Foreman syytti heitä ikäsyrjinnästä. Ottelulle myönnettiin lupa ja se käytiin ajallaan. Kamppailussa Foremanin valmentajana oli Angelo Dundee, Alin entinen valmentaja. Foreman oli koko ottelun ajan tappiolla pisteissä, mutta onnistui kääntämään kamppailun voitokseen tyrmäämällä Moorerin oikealla suorallaan kymmenennessä erässä. Niin hän voitti takaisin 20 vuotta aiemmin menettämänsä mestaruuden ja nousi samalla 45-vuotiaana kaikkien aikojen vanhimmaksi raskaansarjan maailmanmestariksi. Myöhemmin Joe Bugner onnistui voittamaan WBF-liiton maailmanmestaruuden 49-vuotiaana, mutta hänen liittonsa jakamalla maailmanmestaruudella ei ollut yleistä hyväksyntää.
Foreman menetti WBA:n mestaruutensa melkein välittömästi, koska kieltäytyi ottelemasta haastaja Tony Tuckeria vastaan. IBF:n titteliä hän puolusti menestyksekkäästi saksalaista Euroopan mestaria Axel Schulzia vastaan ja voitti samalla avoinna olleen WBU:n mestaruuden. Hän kuitenkin menetti IBF:n mestaruuden kieltäydyttyään uusintaottelusta Schultzia vastaan. Foremanin mestaruuskautta leimasi vaarallisina pidettyjen vastustajien vältteleminen, mutta siitä huolimatta hänen suosionsa kasvoi. Osasyynä tähän saattoi olla, ettei Foreman enää esiintynyt yhtä uhkaavasti kuin nuorempana, vaan hän oli yleensä hyväntuulinen. Oltuaan kaksi vuotta mestarina hän julisti itsensä lineaaliksi maailmanmestariksi, joka voi menettää maailmanmestaruutensa vain häviämällä kehässä, ja lupasi jatkaa uraansa, kunnes joku voittaisi hänet.
WBU-titteliä Foreman puolusti menestyksellä Crawford Grimsleytä ja Lou Savaresea vastaan, kunnes kohtasi Shannon Briggsin viimeiseksi jääneessä ottelussaan Atlantic Cityssä vuonna 1997. Ottelun panoksena oli kamppailu WBC:n maailmanmestaria Lennox Lewisia vastaan. Foreman ajoi Briggsia takaa läpi ottelun ja osui tätä molemmin käsin useita kertoja, vaikka joutuikin ottamaan muutamia iskuja. Tuomarit merkitsivät kuitenkin hänelle pistetappion. Tuomio jakoi mielipiteet, ja esimerkiksi Sports Illustrated piti sitä "tyrmistyttävänä, jopa nyrkkeilyssä". Ottelun jälkeen Foreman kuunteli tuloksen hymyillen ja ilmoitti lopettavansa uransa. Hän kommentoi Briggsin tyyliä sanomalla, ettei mestaruuksia voiteta pakoon juoksemalla ja että nyt on nuorten miesten aika jahdata nuoria miehiä.