stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansanparannus

Kansanparannusvälineitä Pielisen museon kokoelmista. Ylimpänä puinen rasia, joka sisältää hevosen päätautilääkkeet. Keskellä kalmanmultaa päresuojuksessa, rikkiä, päivännäkemättömiä koivunpahkoja, karhunkynsi, sian torahammas ja rasvarasia. Alimpana korpinkivi, ruusukääre ja ukonkivi.
Kansanparannus tai kansanlääkintä tarkoittaa vuosituhansien kokemuksiin ja perinteisiin kansanuskomuksiin ja myytteihin perustuvia käsityksiä sairauksista ja vammoista, ja niiden hoitokeinoja. Varsinaiset kansanparantajat ovat olleet usein maallikkoja, jotka ovat saaneet oppinsa suvultaan. Toisaalta myös yhteisöjen arvostetut tietäjät eli samaanit ovat harjoittaneet kansanparannusta, mutta heidän toimintaansa on liittynyt yliluonnollinen näkökulma.
Nykyaikainen lääketiede on kehittynyt kansanparannuksesta, mutta vastustaa usein ankarasti kansanparannuksen hoitokeinoja ennen kuin löydetään tieteellinen selitys miksi perinteinen hoitokeino toimii. Näin on käynyt usein. Esimerkiksi kuusenpihkavoide, joka on ikivanha kansanlääkinnän keino haavojen ja ihon infektioiden hoidossa, hyväksyttiin vasta vuonna 2008 lääkinnälliseksi tuotteeksi. Kuusenpihka on näin ensimmäinen suomalainen luonnontuote, joka on läpäissyt Lääkelaitoksen testin ja saanut CE-hyväksynnän.
Nykyisin aito kansanparannus eroaa nykyajan näennäistieteellisistä hoitomuodoista siten, ettei se edes yritä olla tieteellistä.  Näennäistieteelle tunnusomainen tieteellisyyden esittäminen ja tieteellisten termien väärinkäyttö ei kuulu aitoon kansanperinteeseen, vaan on nykyajan ilmiö. Myös näennäistieteellisiä hoitoja on kuitenkin yritetty markkinoida kansanparannuksena.
Kansanparannuksen historiaa

Kansanparannuksen ja jäsenkorjauksen historia ulottuu alkuaikojen hämäriin. Kansanparannus on kansan keskuudesta lähtöisin olevaa parannustoimintaa, joka on kehittynyt aikojen kuluessa kokemuksen kautta ja perinteen mukaisesti. Lähes 80 prosenttia maailman väestöstä on vielä nykyisinkin länsimaisen lääketieteen ulottumattomissa.
Kansanparannus elää ja on voimissaan vielä nykyisinkin myös teollistuneissa maissa. Kansanparantajiin on totuttu luottamaan ja heiltä haetaan apua moniin sellaisiin vaivoihin, joihin ei lääketieteestä ole löytynyt apua. Aikaisemmin kansanparannuksessa käytettiin apuna taikoja, loitsuja ja erilaisia maagisia parantamisrituaaleja. Lääkkeitten tehoa voitiin myös lisätä lukemalla erilaisia loitsuja. Usein käytettiin erilaisia taikakaluja sairauden määrittelyssä sekä kertomaan parantajalle, mistä tauti oli tullut.
Kansanparannukseen kuului jo varhaisina aikoina hyvin monenlaisia puhtaasti mekaanisiakin hoitoja. Hierominen, kuppaus, veren lasku, jäsenten sitominen ja jopa jotkut alkeelliset kirurgiset toimenpiteet kuuluivat kansanparantajien hoitokeinoihin, samoin kuin erilaiset lääkeyrtit, hauteet ja voiteet, joita valmistettiin sukupolvelta toiselle säilyneiden reseptien mukaan. Kansanlääkintätaidot ovat kehittyneet satojen vuosien kuluessa yritysten ja erehdysten — joskus kohtalokkaidenkin — kautta.
Aiheesta muualla

Harjula, Raimo: Veljeni Mirau. Kansanparantajan matkassa afrikkalaisessa kulttuurimaisemassa.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1981.  ISBN 951-717-254-0
Kansanlääkintä tarjoaa mielenkiintoisen ikkunan arjen ja lääkinnän historiaan. Mikko Saira 29.3.2023. Agricolaverkko.
Pekka Rissanen toimittaa "kohtauksista mittaamista". Tarkoitus on selvittää, onko sairaus aiheutunut kuolleen henkilön sielun tai haltijan kohtaamisesta, jolloin tila voidaan parantaa esimerkiksi pelästyttämällä.
Kansanmusiikki

Kiinalaisia kansanmuusikoita
Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Kansanmusiikki tarkoittaa kansanomaista musiikkia, joka on säilynyt muistin varassa. Kansanlaulujen tekijänoikeuksien haltijoita ei tunneta. Eurooppalaisessa ja pohjoisamerikkalaisessa kulttuuriperinnössä kutsutaan kansanmusiikkia muistuttavaa nykyaikaista laulumusiikin tyylilajia folkmusiikiksi.
Historia

Kansanmusiikki on syntynyt erilaisista ihmisryhmien sävelilmaisuista, jotka sittemmin ovat siirtyneet alkukantaisessa ympäristössä sukupolvelta toiselle kuulomuistin perusteella ilman kirjallisia esikuvia – tekstejä, nuotteja tai äänentoistovälineitä, jotka kehittyneemmissä yhteisöissä helpottavat aineiston oppimista ja omaksumista, mikä on erona alkuperäisen tarvemusiikin ja viihde- ja harrastemusiikin välillä.
Kun sävelmillä ei ole sitovia esikuvia, sävelet ja sanat muuttuvat, minkä johdosta syntyy erilaisia toisintoja eli variantteja. Sävelmien muuttaminen ja eri sävelmien samankaltaisuus onkin eräs elävän kansanmusiikin merkittävistä tunnusmerkeistä. Edelleenkin nykypäivien musiikissa toteutuvat samat sävelilmaukset, joita vuosituhansien ajan on käytetty pelkistetyissä rakenteissa töitten, taikojen, riittien ja seremonioitten tarpeisiin.
Lähes kaikkien kansojen työntekoon on liittynyt erilaiset laulut ja rallatukset. Asiantuntijat ovatkin monesti ajatelleet tasaisesta yksinkertaisesta luontevasti työntekoon liittyvästä musiikista koko kansanmusiikin lähtökohtaa. Laulua ja rallatuksia vielä alkeellisimpia sävelrakenteita sisältävät erilaiset ihmisille, eläimille ja henkiolennoille huudellut melodiset huhuilut ja huudot, jotka nekin ovat syntyneet tarpeen eivätkä viihteen kannalta, esimerkiksi karjan- ja poronajossa, tai kaupungeissa kaupustelijoiden pyrkiessä saamaan tuotteitaan kaupaksi. Myös erilaisten kulttuureitten loitsintaan liittyy monenlaisia säveliä. Kaikkialla maailmassa esiintyy myös pelkistettyjä sävelkaaria sisältävää luentaa ja resitointia, kuten rukousten ja muiden hengellisten kirjojen kuten myös runojen ja hokemien esittämiseen.
Entisajan perinnäisissä uskomuksissa musiikkiin on liitetty yliluonnollisia ja salaperäisiä puolia, ja sävelien mahdilla uskottiin kykenevän vaikuttamaan elämän tapahtumiin, kuten syntymään, säähän tai riistaonneen. Musiikkiin on myös liitetty mytologisia hahmoja, kuten kreikkalainen soiton jumalatar Euterpe tai itämerensuomalainen soitollaan lumonnut Väinämöinen.
Yhteiskunnan sivistyessä ja kehittyessä musiikin luonne etenevissä määrin muuttui tarvemusiikista ajanvietteeksi, kun sillä ei enää ollut tarvetta palvella käytännön elämää.
Kirjallisuutta

Asplund, Anneli & Hako, Matti (toim.): Kansanmusiikki.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 366)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1981.  ISBN 951-717-234-6
Kansanterveystiede

Kansanterveystiede tutkii ihmisten ja ihmisryhmien terveyttä ja sairautta yhteiskunnallisesta ja kulttuurisesta näkökulmasta. Kansanterveystieteen kiinnostuksen kohteena on koko väestö, ei siis yksilö kuten lääketieteessä.
Kansanterveystiede on saanut alkunsa 1800-luvulta. Sen merkittävimpiin saavutuksiin kuuluu tupakoinnin terveyshaittojen havaitseminen.
Kansanterveystiede tutkii muun muassa sairauteen vaikuttavia tekijöitä, sairauden merkitystä ihmisten elämälle, terveydehuollon järjestelmiä keinoja terveyden edistämiseksi sekä keinoja sairauden ehkäisemiseksi.
Kansanterveystiedettä voi opiskella yliopistossa. Kansanterveystieteestä valmistuu terveystieteen kandidaatteja ja terveystieteen maistereita. Opiskeluaika on kandidaateille kolme vuotta ja maisterit opiskelevat lisäksi vielä kaksi vuotta kandidaatin tutkinnon suoritettuaan. Kandidaatin tutkinton on 180 ja maisterin 300 opintoviikon laajuinen.
Kirjallisuutta

Nissinen, Aulikki & Kauhanen, Jussi & Myllykangas, Markku: Kansanterveystiede.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19063-2
Aiheesta muualla

Helsingin yliopiston kansanterveystieteen laitos
Kuopion yliopiston kansanterveystieteen yksikkö
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (Arkistoitu – Internet Archive)
Työterveyslaitos (Arkistoitu – Internet Archive)
Tampereen yliopiston terveystieteen laitos
Turun yliopiston kansanterveystieteen laitos (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun yliopiston kansanterveystieteen laitos (Arkistoitu – Internet Archive)
Terveyden edistämisen keskus
Kansanlaulu

Kansanlaulu on kansanmusiikkiin kuuluva laulu, jonka tekijänoikeuksien haltijoita, säveltäjää, sanoittajaa tai sovittajaa tai mitään näistä ei tunneta. Joskus kansanlaulu merkitään nuotistoihin ”trad.”, traditionel eli perinteen mukainen.
Kansanlaulut Suomessa

Tunnettuja suomalaisia kansanlauluja ovat muun muassa "Säkkijärven polkka", "Karjalan kunnailla", "Seitsemän miehen voima" ja "Kalliolle kukkulalle". Neuvostoaikana suomalaisissa nuotistoissa merkittiin tunnettujenkin venäläissäveltäjien 1800-luvulla tai 1900-luvun alussa säveltämät teokset kansanlauluiksi. Neuvostoliitto liittyi tekijänoikeussopimukseen 1973.
Suomalaisen kansanmusiikin suosio oli suurimmillaan 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa. Vuodesta 1968 järjestetyt Kaustisen kansanmusiikkijuhlat ylittivät yli 100 000 hengen yleisön rajan 1970-luvun alussa ja Konsta Jylhän johtamien Kaustisen purppuripelimannien LP-levyt ohittivat iskelmälevyjen myynnin vuosina 1971−1972.  Vuonna 1970 Viktor Klimenko julkaisi venäläisiä kansanlauluja sisältäneen albumin Stenka Rasin, joka herätti huomiota myös ulkomailla.  Hortto Kaalo -yhtye puolestaan julkaisi useita romanimusiikkia sisältäneitä albumeja. Samoihin aikoihin myytiin menestyksekkäästi myös kisällilauluja ja muuta työväenmusiikkia sekä ns. "isojen poikien lauluja" sisältäviä levyjä.  Useiden kansanmusiikkilevyjen myynti ylitti kultalevyrajan, Viktor Klimenko sai Stenka Rasin -albumistaan jopa timanttilevyn.
Kirjallisuutta

Asplund, Anneli & Piela, Ulla (toim.): Laulan lempilintusille: Kalevalaisia häälauluja.  Helsinki:  Kalevalaisten naisten liitto, 1998.  ISBN 951-95056-6-0
Asplund, Anneli & Forstadius, Annukka (toim.): Unilintu: Sata suomalaista kehtolaulua.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1989.  ISBN 951-717-549-3
Kalliolle kukkulalle: 120 kansanlaulua.  Helsingissä:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24942-9
Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue

PAICV:n päämaja Praiassa.
Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue (port. Partido Africano da Independência de Cabo Verde) eli PAICV on poliittinen puolue Kap Verdellä.
Kap Verden ja Guinea-Bissaun itsenäistyttyä molempia maita hallitsi Guinean ja Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue PAIGC. Sen pääsihteerinä toimi Kap Verden presidentti Aristides Pereira ja varapääsihteerinä Guinea-Bissaun presidentti Luís Cabral. Puolue ajoi maiden valtiollista yhdistämistä.
João Vieiran vuonna 1980 johtaman Guinea-Bissaun vallankaappauksen jälkeen maiden yhdistämisajatuksesta luovuttiin. PAIGC:n kapverdeläinen siipi perusti tammikuussa 1981 Kap Verden afrikkalaisen itsenäisyyspuolueen, joka jatkoi edeltäjänsä valtiojohtoisella ja sosialistismyönteisellä linjalla. PAICV oli vuoteen 1990 saakka Kap Verden ainoa sallittu puolue. Joulukuun 1990 presidentinvaaleissa ja tammikuun 1991 parlamenttivaaleissa se menetti asemansa Carlos Veigan johtamalle Movimento para Democracia -liikkelle (MPD). Entinen pääministeri ja PAICV:n pääsihteeri Pedro Pires siirtyi oppositioon ja entinen presidentti Pereira otti etäisyyttä puolueesta. Vuonna 1993 PAICV:n puoluekokous valitsi pääsihteeriksi Aristides Raimundon.
Seuraavina vuosina maata hallitsivat MPD ja siihen kuulunut presidentti António Monteiro. PAICV palasi valtaan vuoden 2001 vaaleissa, joissa se sai 40 parlamenttipaikkaa 72:sta. Presidentiksi valittiin äärimmäisen täpärästi Pedro Pires. Vuoden 2006 vaaleissa PAICV sai 41 paikkaa ja Pires voitti jälleen niukasti vastaehdokkaansa Carlos Veigan.
Ola Fogelberg

| Ola Fogelberg |
| --- | --- |
 Ola Fogelberg vuonna 1927.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1894 Helsinki
Kuollut: 25. elokuuta 1952 (58 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kuvataiteilija, mainospäällikkö
Muut tiedot
Lempinimet:  Fogeli
Merkittävät teokset: Janne Ankkanen, Pekka Puupää
Ola ”Fogeli” Fogelberg (20. heinäkuuta 1894 Helsinki – 25. elokuuta 1952 Tammisaari) oli suomenruotsalainen sarjakuvataiteilija ja Osuusliike Elannon mainospäällikkö, jota pidetään yhtenä suomalaisen sarjakuvan tärkeimmistä pioneereista. Hänen tunnetuin luomuksensa on sarjakuva Pekka Puupää, jota hän piirsi 27 vuoden ajan vuosina 1925–1952 ja jota hänen tyttärensä Toto Fogelberg-Kaila jatkoi vuoteen 1975. Fogelbergin töihin kuuluu myös kaikkien aikojen ensimmäinen suomalainen jatkosarjakuva Janne Ankkanen. Sarjakuvansa hän signeerasi nimimerkillä Fogeli.
Fogelberg vaikutti lukuisilla elämänalueilla. Nuoruudessaan hän oli suomenennätyksiä rikkonut juoksija ja myöhemmin työväen urheiluliikkeen keskeinen vaikuttaja. Hän oli myös lahjakas keksijä, joka sai keksinnöilleen lukuisia eri patentteja, sekä animaation pioneeri, joka valmisti yhden Suomen ensimmäisistä piirretyistä elokuvista, Vaimo on viisaampi kuin mies (1927).
Elämä > Perhe ja nuoruusvuodet

Ola Fogelberg vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Oulunkylässä, joka oli tuolloin Helsingin maalaiskuntaan kuulunut asemakylä ja huvilayhdyskunta. Hän oli Carl Fogelbergin ja Ebba Fogelbergin (o.s. von Mickwitz) vanhin lapsi, ja hänelle syntyi myöhemmin kaksi pikkuveljeä, Harald ja Cedric. Hänen perhetaustansa oli vankan porvarillinen, ja suvussa oli runsaasti virkamiehiä, pappeja ja upseereita. Isä Carl Fogelberg oli Posti- ja lennätinhallituksen reviisori, isoisä J. J. Fogelberg puolestaan Helsingin pitäjän kirkkoherra. Äiti Ebba von Mickwitz oli puolestaan baltiansaksalaista aatelissukua. Yläluokkaisesta taustastaan huolimatta Ola Fogelbergistä tuli poliittiselta vakaumukseltaan vasemmistolainen, ja hänen koko työuransa kietoutui työväenliikkeen järjestöjen ja lehtien sekä osuustoiminnan ympärille.
Nuorena miehenä Fogelberg oli innokas puolimaileri, lempinimeltään ”Fogeli från Ågeli” (”Fogeli Ogelista” eli Oulunkylästä). 19-vuotiaana, vuonna 1913, hän alitti ensimmäisenä suomalaisena Suomen maaperällä kaksi minuuttia 800 metrin juoksussa suomenennätysajalla 1.59,3 (Tahko Pihkala oli alittanut kaksi minuuttia aikaisemmin Tukholmassa, mutta suoritusta ei oltu hyväksytty suomenennätykseksi, koska se oli tehty ulkomailla). Samana syksynä Fogelberg teki suomenennätyksen myös tuhannella metrillä ajalla 2.32,8. Vuoden 1914 Kalevan-ottelussa hän voitti 800 metrin juoksun. Menestyksestä huolimatta Fogelbergin juoksutyyliä arvosteltiin voimakkaasti: hänellä oli tapana roikkua koko kisan ajan kärjessä olijan perässä ja ohittaa tämä juuri ennen maalia valtavalla loppukirillä. Suomen Urheilulehti nimitti häntä ”loisjuoksijaksi”.
Fogelberg ei halunnut ammattiurheilijaksi, ja hän lopetti menestyksekkään urheilu-uransa 21-vuotiaana, vuonna 1915. Hän pysyi kuitenkin urheilumaailman luottamustehtävissä. Vuonna 1919 perustetun Suomen Työväen Urheiluliiton lippu ja tunnuskuva olivat Fogelbergin suunnittelemia, ja hän toimi myös liiton julkaiseman Työväen Urheilulehden ensimmäisenä päätoimittajana. Hän oli myös toimitsijana kaksissa Sosialistisen Työläisurheiluinternationaalin järjestämissä työläisolympialaisissa: Prahan epävirallisissa kisoissa 1921 sekä ensimmäisissä virallisissa työläisolympialaissa Frankfurt am Mainissa 1925. Ola Fogelberg edusti Helsingin Jyryä.
Menestyksekkään urheilu-uran vastapainona Fogelbergin koulunkäynti Svenska Normallyceumissa oli takkuista. Hän jäi kerran luokalleen ja kirjoitti keväällä 1914 ylioppilaaksi rimaa hipoen, huhun mukaan koko maan huonoimmilla pisteillä. Isänsä yllytyksestä hän pyrki opiskelemaan Helsingin kauppakorkeakouluun, mutta reputti suomen kielen kokeen. Taitavana itseoppineena piirtäjänä Fogelberg alkoi elättää itsensä tekemällä pilapiirroksia ja kuvituksia.
Elämä > Piirtäjä ja mainosmies

1910-luvulla Fogelberg työskenteli kuvittajana lukuisissa eri lehdissä. Hän avusti pääasiassa vasemmistolaisia lehtiä, kuten TUL:n Työväen Urheilulehteä, sosialidemokraattien pää-äänenkannattajaa Työmiestä ja pilalehti Kurikkaa. Etenkin Kurikka oli tärkeässä asemassa: ensimmäisen maailmansodan vuosina Fogelberg oli lehden johtava taiteilija ja teki siihen runsaasti pilapiirroksia. Hänen piirroksiaan leimasi tyypillinen sosialistinen kuvasto: työläiset kärsivät porvarien sotapolitiikan kynsissä, Saksan Vilhelm II saa potkut kansaltaan, maaliskuinen myrskytuuli sieppaa kruunun Nikolai II:n päästä, Aleksandr Kerenski antaa kuoliniskun Suomi-neidolle, kruunut ja valtikat palavat roviolla. Useimpien tuon ajan pilapiirtäjien tavoin Fogelberg ei kuitenkaan antanut puoluerajojen kahlita työskentelyään, ja hän avusti myös oikeistolaista Suomen Kuvalehteä.
Sisällissodan aikana Fogelberg toimi Työmiehen ja Kurikan pilapiirtäjänä, mutta sodan jälkeen hän ei kuitenkaan joutunut hankaluuksiin, vaan siirtyi sulavasti Suomen Kuvalehteen piirtämään reportaaseja Helsingin valtauksesta. Fogelberg kutsuttiin myös asepalvelukseen Helsingin vartiopataljoonaan. Hän matkusti Santahaminaan 21. toukokuuta 1918 samalla laivalla, jossa kuljetettiin teloitettaviksi tuomittuja punavankeja, ja joutui silminnäkijäksi, kun kirjailija ja Työmiehen entinen päätoimittaja Algot Untola ammuttiin mereen. Fogelberg vapautui asepalveluksesta vuonna 1919.
Sisällissodan jälkeen Fogelberg alkoi työskennellä vakituisena mainospiirtäjänä Osuusliike Elannossa. Hänet palkkasi henkilökohtaisesti yhtiön toimitusjohtaja Väinö Tanner, josta tuli hänen pitkäaikainen ystävänsä. 1920-luvun puolivälissä Fogelbergistä tuli Elannon ensimmäinen mainospäällikkö. Tässä tehtävässä hän pysyi vuoteen 1945 saakka ja organisoi sekä yhdenmukaisti nopeasti laajenevan Elannon mainonnan. Fogelberg myös piirsi henkilökohtaisesti lukuisia julisteita ja mainoskuvia, joista tunnetuin on Elannon kuuluisa tulitikkuetiketti. Fogelbergin alaisina Elannon mainososastolla työskentelivät muun muassa Asmo Alho, tuleva Kieku ja Kaiku -sarjakuvan piirtäjä, sekä Tapani Kovanen, tuleva Suomen Sosialidemokraatin pilapiirtäjä.
Mainospäällikön työnsä lisäksi Fogelberg teki lukuisia kuvakirjoja, joissa lapsille mainostettiin osuuskauppa-aatetta enemmän tai vähemmän suoraviivaisesti. Kirjassa Jussi ja Maija ja Iso-Laiska (1922) lapsia varoiteltiin ”Iso-Laiskoista” eli ahneista yksityiskauppiaista. KK:n aapiskirja pienokaisille (1924) ja Olli, Tutti ja Killi (1927) opettivat osuusliikkeen tuotemerkkejä. Aladdin, lampun prinssi – tarina Pekka Housunkuluttajasta (1928) puolestaan kertoi, että osuuskaupan säästölipas on kuin Aladdinin taikalamppu: kun sinne säästää ahkerasti rahaa, osuusliike täyttää kaikki toiveet kuin lampun henki. Lisäksi Fogelberg kuvitti osuusliikkeen työntekijöille tarkoitettua valistusaineistoa, kuten kirjan Myyjän katekismus: 9 kysymystä ja 100 vastausta (1929).
Elämä > Sota-aika ja viimeiset vuodet

Talvisodan aikana 45-vuotias Fogelberg kutsuttiin palvelukseen, jota hän suoritti ilmavalvojana Helsingin Sörnäisissä. Jatkosodan aikana hän ei enää joutunut sotilaspalvelukseen, mutta osallistui vapaaehtoisena viihdytystehtäviin. Ollessaan kerran Lapissa viihdytyskiertueella elokuvia esittämässä Fogelberg loukkaantui vakavasti, kun häntä kuljettanut kuorma-auto ajoi sillalta jokeen. Hän joutui makaamaan useita kuukausia Ivalon saksalaisessa sotilassairaalassa kylkiluut ja selkä murtuneina. Saksalaiset sotilaslääkärit pitivät ihmeenä, että hän selvisi onnettomuudesta hengissä.
Viimeinen sotavuosi oli Fogelbergille henkisesti raskas. Hänen poikansa Bengt, panssarintorjuntajoukkojen kersantti, kaatui Vuosalmen taistelussa heinäkuussa 1944. Hänen vävynsä Urpo Viinikka, joka palveli sotilaslääkärinä, teloitettiin rintamakarkurina kuukautta myöhemmin. Rauhansopimuksen astuessa voimaan syyskuussa Fogelbergien kesäasunto Kirkkonummella jäi Neuvostoliittolle luovutetulle Porkkalan vuokra-alueelle.
Vastoinkäymisistä huolimatta Fogelberg piirsi Pekka Puupäätä läpi sodan, jopa sairaalassa maatessaan. Vuonna 1943 hän julkaisi ensimmäisen sarjakuvistaan kootun albumin Pekka Puupää – 101 sarjaa. Albumi menestyi hyvin, ja Fogelberg ryhtyi julkaisemaan samanlaisen joka joulu.
Sodan jälkeen, vuonna 1945, Fogelberg erosi Elannon mainospäällikön tehtävästä ja ryhtyi loppuiäkseen vapaaksi sarjakuvataiteilijaksi. Hän osti tilan Skåldön saaresta Tammisaaresta ja ilmoitti uudeksi ammatikseen kalastajan. Tässä oli kuitenkin kyse lähinnä lainkierrosta, sillä sodan jälkeinen lainsäädäntö salli maatilan omistamisen vain maanviljely- ja kalastusammattien päätoimisille harjoittajille; tosin Fogelberg harjoitti tilallaan jonkin verran kalastusta ja omenanviljelyä. Elannosta eroamisen ja vapaaksi taiteilijaksi heittäytymisen mahdollistivat Pekka Puupää -albumeista saadut ansiot.
Fogelberg ehti viettää ”Tammisaaren vapaaherran” elämää seitsemän vuoden ajan. Keväällä 1952 hän sairastui vakavasti ollessaan lomamatkalla Kanariansaarilla. Paikallinen sairaala määritteli sairauden keltataudiksi, mutta Suomeen palattuaan Fogelbergiltä diagnosoitiin haimasyöpä. Tauti eteni nopeasti ja Fogelberg joutui vuodepotilaaksi, mutta hän piirsi Pekka Puupäätä niin kauan kuin pystyi. Viimeisinä aikoinaan hän siirsi piirustusvastuun tyttärelleen Ruth Elisabeth ”Toto” Fogelberg-Kailalle. Ola Fogelberg kuoli Tammisaaressa elokuun 1952 lopussa, 58-vuotiaana.
Kuoleman jälkeen

Fogelbergin kuoleman jälkeen Suomen Filmiteollisuus teki Pekka Puupäästä 13 elokuvaa. Esa Pakarinen, Masa Niemi ja Siiri Angerkoski olivat Pekka, Pätkä ja Justiina. Fogelin leskelle maksettiin oikeuksista vain kertakorvaus 50 000 markkaa.
Fogelbergin tytär Toto Fogelberg-Kaila (1924–2013) toimitti ja kirjoitti Pekka Puupää-sarjaa vuoteen 1976, piirtämisessä apuna oli Lasse Hietala.
Suomen sarjakuvaseura on vuodesta 1972 alkaen jakanut ansioituneille suomalaisille sarjakuvan tekijöille Puupäähattu-palkintoa, joka perustuu Pekka Puupään hattuun.
Lauttasaari-seuran ehdotuksesta Helsingin kaupunki nimesi vuonna 2015 Fogelbergin entisen kotitalon lähellä Lauttasaaren Pajalahdessa sijaitsevan pienen puistikon Fogelberginpuistoksi.
Aiheesta muualla

Järvi, Olavi: Parhaat pilapiirtäjämme. Tammi 1979, ss. 27–30
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Janne Ankkanen suunnittelee Suomelle lippua, Fogelbergin piirtämä sarjakuvaruutu vuodelta 1918.
Fogelbergin tunnetuin luomus, Pekka Puupää.
Esko Kaonpää

| Esko Kaonpää |
| --- | --- |
 Kaonpää 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1942 Tampere, Suomi
Kuollut: 9. tammikuuta 2022 (79 vuotta) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1959–1978
Seurat:  Ilves HIFK Tappara Klagenfurt HC Auronzo (Serie A) ESC Wedemark
Esko Antero Kaonpää (4. heinäkuuta 1942 Tampere – 9. tammikuuta 2002 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi SM-sarjassa vuosina 1959–1972 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta. Vuosina 1970 ja 1971 Kaonpää voitti Itävallan mestaruuden Klagenfurtin joukkueessa. Kauden 1975–1976 hän pelasi italialaisessa HC Auronzossa. Suomen maajoukkueessa hän pelasi 21 maaottelua.
Kaonpää edusti SM-sarjassa Tampereen Ilvestä vuosina 1959–1963 ja uudelleen kaudella 1971–1972, Helsingfors IFK:ta vuosina 1964–1966 ja Tampereen Tapparaa vuosina 1966–1969. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 182 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 77 + 58 = 135 ja jäähymääränsä 183 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1962 ja 1972 sekä saavutti lisäksi yhden SM-pronssin.
Pelaamissaan 21 maaottelussa Kaonpää teki kuusi maalia ja antoi viisi maalisyöttöä. Hän edusti Suomea Innsbruckin olympialaisissa 1964.