Sakoku
Historia

Noustuaan valtaan 1600-luvun alussa Tokugawa-hallinto ja sen ensimmäinen shōgun Tokugawa Ieyasu suhtautui hyvinkin myötämielisesti kaupankäyntiin – niin Kiinan ja Korean, kuin Kaakkois-Aasian valtioiden ja eurooppalaistenkin kanssa. Sakoku-järjestelmä kehittyi vähitellen 1640-luvulle mennessä: se ei syntynyt yhden säädöksen tai lain kautta, vaan vastauksena erilaisiin historallisiin tapahtumiin ja kehityskulkuihin. Japani ei koskaan eristäytynyt täydellisesti, vaikka Tokugawa-hallinto rajoittikin voimakkaasti ulkomaankauppaa ja kanssakäymistä eurooppalaisten kanssa. Ajatusta ”eristäytymisestä” voidaankin pitää Eurooppa-keskeisenä: historioitsija Arano Yasunorin mukaan sakoku on aasialaisessa kontekstissa nähty erityisenä vain siksi, että Japanin historiaa on pitkään leimannut eurooppalainen maailmankuva.
Ennen sakoku-kautta kauppa ulkomaiden kanssa oli hyvinkin vilkasta, ja merkittävä määrä japanilaisia asettui asumaan ympäri Aasiaa. 1500- ja 1600-luvuilla Japani tuotti noin kolmasosan maailman hopeasta.  Portugalilaiset jesuiittalähetyssaarnaajat olivat vuoteen 1614 mennessä käännyttäneet jopa 250 000 japanilaista kristinuskoon. Tilanne muuttui radikaalisti 50 vuoden kuluessa. Ensimmäiset sakoku-säädökset annettiin ennen 1630-lukua. Kauppa eurooppalaisten kanssa rajoitettiin Hiradon ja Nagasakin satamiin, daimioita kiellettiin rakentamasta valtamerikelpoisia aluksia ja ulkomaankauppa sallittiin vain muutamille japanilaisille suvuille. Vuoteen 1640 mennessä portugalilaisten ja espanjalaisten pääsy maahan kiellettiin, kauppa hollantilaisten kanssa rajoitettiin Dejiman saarelle Nagasakiin ja japanilaisia kiellettiin poistumasta maasta kuolemanrangaistuksen uhalla. Kristinusko kiellettiin ja sitä kohtaan aloitettiin perusteellinen vaino, jonka ansiosta uskonto onnistuttiin lähes hävittämään maasta. Sakoku-säädöksinä tunnetaan erityisesti Tokugawa Iemitsun vuonna 1635 julistama laki.
Sakoku ei merkinnyt harkitsematonta, täydellistä sulkeutumista, vaan säädösten avulla Tokugawa-hallinto kykeni päättämään, minkälainen kaupankäynti oli hallinnon omien strategisten tavoitteiden kannalta järkevää. Sakoku ei myöskään kummunnut vihasta eurooppalaisia tai kristinuskoa kohtaan. Hallinto ei ollut niinkään kiinnostunut ”kristinuskon teologiasta tai eurooppalaisten tavoista” kuin oman poliittisen valtansa vahvistamisesta ja laajentamisesta daimioiden kustannuksella.
Vaikka kanssakäyminen eurooppalaisten kanssa sakoku-säädösten aikana oli rajoittunutta, Japani ei ollut tietämätön länsimaista. Länsimainen tieto välittyi maahan Nagasakissa oleskelevien hollantilaisten kautta (rangaku), ja lännen laajamittainen poliittinen tutkimus aloitettiin 1780-luvulla sen aiheuttaman uhan noustua jälleen pintaan. Hallintoa alettiin vähitellen kehittää ulkopoliittisia tarpeita silmällä pitäen. Maassa saavutettiin hyvä hollannin kielen taso ja kohtalainen tietämys länsimaisesta yhteiskunnasta. Kun suurin haaste sakoku-politiikalle saapui 1850-luvulla, siihen kyettiin vastaamaan yllättävän onnistuneesti.
Eristäytymispolitiikka päättyi lopulta vuonna 1853, kun Yhdysvaltain laivasto ”mustine laivoineen” (kurofune) kommodori Matthew Perryn johdolla pakotti Japanin avautumaan ulkomaankaupalle.