stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Josef Harpe
Sotilasura

Harpe liittyi Preussin kuningaskunnan armeijaan 28. syyskuuta 1909 kadettina ja siirrettiin 56. jalkaväkirykmenttiin vuonna 1911. Harpe ylennettiin luutnantiksi 20. maaliskuuta ja osallistui tässä rykmentissä ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan loppuun mennessä hän oli komppanian päällikkö.
Sodan jälkeen Harpe jäi armeijaan. Vuonna 1931, salanimellä Direktor Hacker, hän oli johtavassa asemassa salaisessa saksalais-venäläisessä panssarivaunukoulussa (Organisatio Kama) Kazanissa, Neuvostoliitossa. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1. elokuuta 1934 ja tuli 3. panssarirykmentin komentajaksi 15. lokakuuta 1935. Hänet siirrettiin 1. panssariprikaatin johtoon 1. elokuuta 1939. Vuonna 1940, Harpe otti panssarisotakoulu Wünsdorfin johtoonsa seitsemäksi kuukaudeksi. Tämän jälkeen hän palveli itärintamalla 17. tammikuuta 1945 asti, minkä jälkeen hän siirtyi länsirintamalle. Siellä hän komensi Saksan 5. panssariarmeijaa, kunnes hän joutui sotavangiksi 17. huhtikuuta 1945. Hänet vapautettiin sotavankeudesta 14. huhtikuuta 1948.
Kunniamerkit

Rautaristi
Toisen luokan rautaristi (21. syyskuuta 1914)
Ensimmäisen luokan rautaristi (3. syyskuuta 1915)
Rautaristin ritariristi tammenlehvin ja miekoin
Ritariristi 13. elokuuta 1941 komentaessaan 12. panssaridivisioona kenraalimajurina
Tammenlehdykät 31. joulukuuta 1941 komentaessaan 12. panssaridivisioona kenraalimajurina
Miekat 15. syyskuuta 1943 komentaessaan XXXXI panssariarmeijakunta
Lewis Tewanima

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lewis Tewanima New Yorkissa 1911. |  Lewis Tewanima New Yorkissa 1911. |  Lewis Tewanima New Yorkissa 1911. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Tukholma 1912 | 10000 m |  |
Lewis Tewanima myös Louis Tewanima (1888 Second Mesa, Arizona, Yhdysvallat – 18. tammikuuta 1969 Second Mesa, Arizona, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen hopi-intiaaneihin kuulunut pitkän matkan juoksija. Hän kilpaili aktiivisesti vuodet 1907–1912 ja osallistui kahdesti olympialaisiin. Tukholmassa 1912 Tewanima sijoittui hopealle 10 000 metrin juoksussa.
Elämä

Tewanima syntyi hopi-intiaanien reservaatissa ja eli siellä lähes koko elämänsä. Hänet siirrettiin pois 1906, kun hopi-intiaanit ajautuivat riitoihin Yhdysvaltain hallituksen kanssa koulutuksesta. Tewanima lähetettiin Second Mesasta ensin Fort Wingateen ja sitten 1907 intiaaneille suunnattuun Carlisle Indian Industrial Schooliin.
Tewanima onnistui nopeasti vakuuttamaan Carlislen koulun valmentajan Glenn Scobey Warnerin juoksukyvyistään. Tewanima juoksi säännöllisesti Carlislen joukkueessa 10–15 mailin matkoja. Hän voitti vuonna 1908 Pennsylvanian yliopiston maastojuoksukilpailun ja pääsi edustamaan Yhdysvaltoja Lontoon olympialaisiin. Tewanima sijoittui olympiamaratonilla yhdeksänneksi ajalla 3.09.15.
Olympialaisten jälkeen Tewanima ja Jim Thorpe kuuluivat yleisurheilujoukkueeseen, joka onnistui usein voittamaan korkeakoulukilpailuissa kaikki suuremmat oppilaitokset. He olivat niin ylivoimaisia, että heidät nimettiin Yhdysvaltain Tukholman olympialaisten joukkueeseen ilman karsintakilpailuja. Tewanima sijoittui olympialaisten 10 000 metrin kilpailussa hopealle Hannes Kolehmaisen jälkeen. Tewanima osallistui olympialaisissa lisäksi maratonille, jossa sijoittui 16:nneksi.
Tewanima palasi vuoden 1912 olympialaisten jälkeen kotireservaattiinsa, jossa hän paimensi lampaita ja kasvatti maissia, meloneita ja papuja. Tewanima matkusti loppuelämänsä aikana vain harvoin kotinsa ulkopuolelle. Hän kuitenkin osallistui vuonna 1920 New Orleansissa 20 mailin Mardi Gras -juoksuun ja New York Evening Mailin maratonille, jotka hän voitti. Lisäksi hän teki samana vuonna Madison Square Gardenissa 10 mailin maailmanennätyksen.
Tewanima kuoli tammikuussa 1969 pudottuaan noin 20 metriä korkealta kallionkielekkeeltä. Hän oli matkalla kotiinsa uskonnollisesta seremoniasta, kun hän eksyi pimeässä eikä nähnyt heikentyneen näkönsä takia kunnolla eteensä.
Tunnustukset ja merkitys

Tewanima sai useita tunnustuksia vielä elinaikanaan. Vuonna 1954 hänet valittiin Yhdysvaltain 22 parhaimman olympialaisyleisurheilijan joukkoon, ja vuonna 1957 hän kuului ensimmäisiin Arizonan urheilun kunniagalleriaan valittuihin henkilöihin.
Tewanimaa muistetaan hopi-intiaanien parissa, ja hän on erityisesti nuorten juoksijoiden sankari. Hopit ovat järjestäneet vuodesta 1974 alkaen Tewaniman mukaan nimettyä maastojuoksukilpailua.
Aiheesta muualla

Louis Tewanima Footracen kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Tilastopaja 🔒
Charlie Lindgren

Charlie Lindgren vuonna 2017.
Charlie Lindgren (s. 18. joulukuuta 1993) on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa NHL-seura Washington Capitalsissa. Lindgren pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 7. huhtikuuta 2016 Carolina Hurricanesia vastaan. Uransa ensimmäisen nollapelin hän pelasi Chicago Blackhawksia vastaan 5. marraskuuta 2017 pelatussa ottelussa.
Maaliskuussa 2025 Lindgren solmi Capitalsin kanssa kolmivuotisen ja yhteensä yhdeksän miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Luonnosta (Herakleitos)

| Luonnosta> Περί φύσεως.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Herakleitos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 500–475 eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Luonnosta (m.kreik. Περί φύσεως, Peri fyseōs) oli Herakleitoksen kirjoittama luonnonfilosofiaa käsittelevä teos. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan myöhempien kirjailijoiden teoksissa säilyneitä katkelmia.
Diogenes Laertioksen mukaan teos oli jaettu kolmeen osaan, jotka käsittelivät maailmankaikkeutta, politiikkaa ja teologiaa. Theofrastoksen mukaan osa teoksesta oli keskeneräinen, osa taas sekavasti kirjoitettu.
Diogenes kertoo myös, että Herakleitos omisti teoksensa Efesoksen Artemiin temppelille sijoittaen teoksen sinne. Temppeleitä käytettiin antiikin aikana usein kallisarvoisten esineiden säilytyspaikkana. Diogeneen mukaan teos sai sellaisen maineen, että Herakleitoksen ajattelu keräsi paljon herakleitoslaisiksi kutsuttuja kannattajia. Teos oli saatavilla vielä Plutarkhoksen ja Klemens Aleksandrialaisen aikana, ellei myöhemminkin.
Aarlahti

Näkymä Aarlahden uimarannalta Mietoistenlahdelle.
Aarlahti on kylä Mynämäen kunnan  Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Mynälahden tuntumassa, Laajoen suistossa, Kustavintien eteläpuolella.
Historia

Ensimmäinen tunnettu kirjallinen tieto Aarlahden kylästä on vuodelta 1467, kun talon isäntä Matti Antinpoika teki 60 markan lahjoituksen Turun tuomiokirkon Johanneksen kuorille. Kylä mainitaan myös 1500-luvun kirkollisissa lähteissä. Aarlahden tila kuului 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa Turun linnalle, jonka jälkeen tila muuttui säteritilaksi.
Aarlahden talon mainitaan joutuneen kruunulle vuonna 1683, jolloin siitä muodostettiin Vehmaan komppanian ratsutila. Samassa yhteydessä mainitaan myös kylässä sijaitseva Palokylän tila, joka oli Aarlahden tilan aputila. Viimeistään isojaon aikana Aarlahti jaettiin kahtia Alis- ja Ylistaloksi, joiden rakennukset alun perin sijaitsivat vierekkäin. Myöhemmin Alistalo siirtyi vanhalta kylätontilta etelään ja sen rakennuskanta uusittiin.
Kylässä sijaitsi 1800-luvulla yhden kiviparin jalkamylly. Samalla vuosisadalla kylän maille oli muodostunut runsaasti mäkitupalaistiloja, josta monet sijoittuivat nykyisen Aarlahdentien läheisyyteen, noin puolen kilometrin etäisyydelle kantatiloista. Tämän jälkeen uusi asutus kylässä on keskittynyt pääasiassa Mynälahden rannoille, jonne on rakennettu runsaasti loma-asuntoja. Myös monia mäkitupalaistiloja on muutettu loma-asuntokäyttöön.
Kylämaisema ja luonto

Kylä on maaseutuvaltainen ja kylän vanha rakenne on säilynyt hyvin. Varsinkin Aarlahden Ylistaloon 1800-luvulla valmistuneet päärakennus ja lukuisat piharakennukset ovat rakennushistoriallisesti edustavia.
Kylän itäpuoli rajautuu mereen ja sen rannat ovat matalia ja ruovikkoisia. Yksi Mietoisten huomattavimmista luonnonnähtävyyksistä, Mietoistenlahden Natura-alue Laajoen suistossa sijaitsee osin myös kylän mailla. Alavat rantamaat ja kylän pohjoispuoli Kustavintielle asti ovat puolestaan peltoa, asutuksen keskittyessä peltojen länsipuolella kulkevan Aarlahdentien varteen. Kylän länsipuoli on puolestaan pääosin metsävaltainen.
Palvelut

Kylässä sijaitsee kunnan yleinen rantasauna, uimaranta, matonpesupaikka sekä pienvenesatama.
Aiheesta muualla

Kuinka Aarlahden säteri periytyi? - Genos, Suomen sukututkimusseuran aikakauskirja (Arkistoitu – Internet Archive)
Aarlahden paikannimistöä WirmoWikissä
Mietoisten kylät
Aarlahti
Antikkala
Haijainen
Harainen
Heikkilä
Hietamäki
Hiippavuori
Hiivola
Hirmuinen
Hämäläinen
Kaivattula
Kaskinen
Katavainen
Kaukurla
Kaulakko
Kauvainen
Kivivuori
Koivisto
Kumiruona
Kuneinen
Kurina
Kuuskorpi
Laukola
Lehtinen
Leinakkala
Mannuinen
Mietoinen
Nummi
Orkovakkinen
Palokylä
Pursila
Pyhä
Pyhäranta
Rantavakkinen
Raukkaa
Rauvola
Ravea
Runoinen
Ruonkallio
Saari
Soukko
Sukoinen
Sydänperä
Tavastila
Telkinmäki
Tervoinen
Tiirola
Tuokila
Uhlu
Valaskallio
Vähäkylä
Aarlahden rantasauna.
Karelian Trains

Oy Karelian Trains Ltd on suomalais-venäläinen rautatiekalustoyhtiö, joka omistaa Helsingin ja Pietarin väliä liikennöivät Allegro-junat. Yhtiön ovat perustaneet suomalainen VR-Yhtymä Oy ja Venäjän valtion rautatieyhtiö OAO Rossijskije železnyje dorogi (RŽD) vuonna 2006. Kumpikin omistaa yhtiöstä 50 %, ja sen kotipaikka on Helsinki. Yhtiön toimitusjohtajana on Viktoria Hurri ja hallituksen puheenjohtajana Rossijskije železnyje dorogin varapääjohtaja Dmitrii Vladimirovitsh Pegov. Liikennöinti Allegro-junilla alkoi 12.12.2010.
Allegro-junia liikennöivät VR ja RŽD yhdessä. Matka-aika Helsingistä Pietariin on noin kolme ja puoli tuntia.
Kalusto

Karelian Trains jätti kalustosta 5. joulukuuta 2006 kansainvälisen hankintailmoituksen, jossa se pyysi tarjouksia sähkökäyttöisistä ja kaksivirtajärjestelmässä toimivista, kallistuvakorisista junayksiköistä. Hankintailmoituksen mukaan junien huippunopeuden oli oltava normaalilla rataverkolla 220 km/h ja liikennöinnin mahdollista sekä Suomen 1 524 millimetrin että Venäjän 1 520 millimetrin levyisellä radalla. Vaatimuksena oli, että juna soveltuu pohjoiseurooppalaiseen ilmastoon, jossa lämpötila voi olla kesällä +40 °C ja talvella −40 °C. Junayksikköjä oli tarkoitus hankkia neljä ja niiden yhteishinnaksi arvioitiin sata miljoonaa euroa. Tarjouspyynnössä oli lisäksi optio yhden tai kahden lisäjunan hankintaan.
Syyskuussa 2007 VR ilmoitti, että Karelian Trains on tilannut suunnitelman mukaiset neljä junaa ranskalaiselta Alstom-yhtiöltä. Junien nimeksi tuli Allegro. Ensimmäinen junayksikkö toimitettiin Vuosaaren satamaan 15. tammikuuta 2010. Junat ovat pääpiirteittäin samankaltaisia, mutta uudempaa sukupolvea ja yhtä vaunua pidempiä kuin Sm3-junat (Pendolino), jota VR käyttää kotimaan liikenteessä. Allegro-junat koostuvat seitsemästä vaunusta, joista viisi on toisen luokan vaunuja, yksi ensimmäisen luokan vaunu ja yksi ravintolavaunu. Junassa on 342 matkustajapaikkaa, joista 48 paikkaa 1. luokassa. Lisäksi junassa on 2 paikkaa pyörätuolimatkustajille. Junassa on myös leikkipaikka lapsille.
Vuosina 2019–2020 Allegro-junien design uudistettiin ja samalla parannettiin matkustusmukavuutta.
Aiheesta muualla

Karelian Trains
Pocahontas

| Pocahontas |
| --- | --- |
 Pocahontasin muotokuva. Tuntemattoman taiteilijan työ perustuu Simon van de Passen teokseen 1600-luvulta.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1595 Virginia
Kuollut: maaliskuu 1617 Kent, Englanti
Kansalaisuus:  powhatan
Puoliso:  John Rolfe
Lapset:  Thomas Rolfe
Pocahontas (1595 – 21. maaliskuuta 1617) oli pohjoisamerikkalainen intiaanityttö, joka auttoi siirtolaisia perustamaan ensimmäisen englantilaisen siirtokunnan nyky-Yhdysvaltojen alueelle. Hänen isänsä oli powhatanien liittokunnan päällikkö Wahunsunacock, jonka poliittinen valta ylettyi lähes kaikkiin Virginian itäisiä rannikkoalueita (silloiselta nimeltään Tenakomakah) asuttaviin algonkin-kielisiin heimoihin.
Kristinuskoon kastamisen jälkeen Pocahontas sai nimen Rebecca ja avioitumisensa jälkeen hänestä tuli Rebecca Rolfe. Matkustettuaan miehensä kanssa Lontooseen vuonna 1616 Pocahontas saavutti suuren suosion kuningas Jaakko I:n hovissa ja hänen nimensä tuli tunnetuksi ympäri Englantia. Vain hieman yli 20-vuotiaana Pocahontas kuoli äkillisesti laivamatkalla Englannista Virginiaan. Seuraavien vuosisatojen aikana hänestä tuli eräs amerikkalaisista legendoista ja maailman tunnetuin intiaaninainen.
Pocahontasin jälkeläisiä on edelleen elossa ja yksi heistä on Oscar-palkittu näyttelijä Edward Norton.
Elämäkerta > Lapsuus

Pocahontas syntyi Virginian rannikolla powhatanien pääkylän Werowocomocon ylimmän päällikön Wahunsunacockin tyttärenä noin vuonna 1595. Pocahontasin alkuperäinen nimi oli Amonute tai Matoaka. Jo lapsena hän sai Pocahontas-lempinimen (vapaa suomennos ”leikkisä pikkutyttö”, joskus myös ”pikku häirikkö”), joka juontui hänen kujeilevasta luonteestaan.  Pocahontasin varhaiset vaiheet ovat pääosin tuntemattomia, mutta joitakin seikkoja hänen lapsuudestaan voidaan päätellä powhatanien kulttuurin perusteella. Päällikkösukujen lasten tavoin hän oli enemmän silmälläpidon alaisena kuin muut lapset. Pocahontas oli menettänyt äitinsä syntyessään ja hänestä oli tullut isänsä lempilapsi. Joidenkin lähteiden mukaan Pocahontasista koulutettiin eräänlaista tulevaa powhatanien priesea, papitarta.
Elämäkerta > John Smithin saapuminen

Kun englantilaiset uudisasukkaat saapuivat toukokuussa 1607 Virginiaan ja aloittivat siirtokunnan rakentamisen, Pocahontas oli noin 12-vuotias. Yksi johtavista uudisasukkaista tutkimusmatkailija John Smith kertoi tavanneensa tuolloin Pocahontasin, joka oli isänsä lähettämänä tullut tervehtimään vieraita.
Smithin kertomuksen mukaan joukko powhatan-sotureita sieppasi hänet joulukuussa 1607 ja kuljetti Werowocomocoon. Siellä hänet asetettiin makaamaan kivelle odottamaan nuijilla varustettujen soturien toimeenpanemaa teloitusta. Juuri ennen teloitusta Pocahontas astui esiin paikalle kerääntyneiden katselijoiden joukosta. Tyttö heittäytyi Smithin päälle ja pelasti tämän varmalta kuolemalta.
Elämäkerta > Pocahontasin sieppaus

1610-luvun ensimmäisinä vuosina powhatanien ja siirtolaisten välit kiristyivät äärimmilleen. Kummatkin osapuolet tekivät useita iskuja toistensa asutuksille ja omaisuutta tuhottiin molemmin puolin. Uhrien määrät jäivät tuntemattomiksi. Pocahontasin vaiheista seuraava maininta on vuodelta 1613, jolloin hän asui potowomackien kylässä Potomacin varrella noin sadan kilometrin päässä Werowocomoconista. Kuningas Powhatan oli lähettänyt tyttärensä turvaan englantilaisilta, joiden huhuttiin suunnittelevan Pocahontasin sieppausta. Huhu osoittautui oikeaksi, sillä siirtokuntien päättäjät halusivat Pocahontasin panttivangikseen estääkseen täten tytön isää lähettämästä liittokuntansa sotureita tuhoamaan uudisasutuksia. Kapteeni Samuel Argallin johtama etsintäpartio jäljitti tytön piilopaikan ja sieppasi hänet.
Sieppaajat lupasivat vaihtaa Pocahontasin intiaanien ottamiin englantilaisiin vankeihin sekä varastettuihin aseisiin. Päällikkö Powhatan suostui vapauttamaan vangit, mutta englantilaiset pettyivät palautettujen aseiden määrään. Tämä johti vaikeaan pattitilanteeseen. Pocahontasia ei laskettu vapaaksi, vaan häntä pidettiin vankina Henricusin kylässä nykyisen Richmondin lähellä seuraavan vuoden ajan. Pocahontasin saama kohtelu oli ystävällistä. Englantilainen pappi Alexander Whitaker perehdytti hänet kristinoppiin ja opetti hänelle englannin kieltä. Pocahontasista tuli anglikaani ja hänet kastettiin Rebeccaksi.
Maaliskuussa 1614 pattitilanne lopulta purkautui yhteenottoon satojen englantilaisten ja powhatan-sotureiden kesken Pamunkeyjoella. Joenrantaan kerääntyneet intiaanit tervehtivät brittejä ivahuudoin ja ampuivat nuolikuuron näitä kohti. Pienen kahakan jälkeen britit tunkeutuivat powhatanien uuteen pääkylään Matchcotiin. Suuri joukko powhataneita uhkasi heitä, mutta ei ryhtynyt väkivaltaisuuksiin. Kaksi kuningas Powhatanin poikaa vaati nähdä vangitun sisarpuolensa elossa ja vahingoittumattomana. Nähtyään Pocahontasin voivan hyvin pojat taivuttivat isänsä solmimaan rauhan siirtokunnan kanssa. Englantilaiset suostuttelivat Pocahontasin puhumaan omalle kansalleen. Pocahontas kuitenkin moitti heille sitä, kuinka oma isä oli asettanut hänet vähempiarvoiseksi kuin ”vanhat miekat, ampuma-aseet ja kirveet”. Hän ilmaisi samalla halunsa elää mieluummin englantilaisten kanssa.
Elämäkerta > John Rolfe

Asuessaan vielä Henricusissa Pocahontas tapasi John Rolfen, jonka englantilainen vaimo oli kuollut. Rolfe oli onnistunut luomaan tupakkaviljelmän Virginiaan ja vietti paljon aikaansa hoitaen viljelyksiään. Hän oli uskonnollinen mies, jolla oli suuria tunnontuskia naida pakanallinen nainen. Pitkässä kirjeessään käskynhaltijalle hän ilmaisi rakkautensa Pocahontasiin sekä uskomuksensa siihen, että kykeni pelastamaan tämän sielun. Hän myös vannoi, ettei avioliittoa solmittu ”aistillisesta intohimosta” vaan ”siirtokunnan parhaaksi”. Pocahontasin tunteista Rolfea tai avioliittoa kohtaan ei ole tietoa. Heidät vihittiin huhtikuun 5. päivänä 1614. Samalla avioliitto sinetöi rauhan powhatanien ja Virginian siirtokunnan välillä. Intiaanit opettivat Rolfelle kaiken tupakanviljelystä ja koko Virginian siirtokunnan vauraus nojasi vuosien ajan tupakan viennin varaan.
Pocahontas muutti miehensä kanssa asumaan tämän viljelyksille Varinan farmeille. He saivat pojan, Thomas Rolfen, 30. tammikuuta 1615. Heidän avioliittonsa ei tuonut kaikkia siepattuja englantilaisia takaisin, mutta se toi rauhan powhatanien ja englantilaisten välille vuosikausiksi.
Elämäkerta > Matka Englantiin

Virginian siirtokuntien kehittäjät huomasivat, että asukkaiden houkutteleminen epävakaille maille ei ollut helppoa. He päättivät käyttää Pocahontasia houkutuslintuna sekä todisteena siitä, kuinka Uuden maailman alkuperäiskansat ovat sivistettävissä. Vuonna 1616 Rolfe ja Pocahontas matkustivat Englantiin. Heitä seurasi 11 powhatania, muun muassa Pocahontasin sisarpuoli Mattachanna ja tämän aviomies Tomocomo, joka oli muista poiketen maalannut kasvonsa ja vartalonsa kansansa perinteisen tavan mukaan ja pukeutunut lannevaatteeseen ja turkistakkiin. Matkan kustansi sir Thomas Dale, joka oli lumoutunut Pocahontasin syntyperästä ja piti häntä aitona intiaaniprinsessana. Seurue saapui Plymouthiin 12. kesäkuuta ja jatkoi matkaansa vaunuilla Lontooseen 16. kesäkuuta. Pocahontas sai tietää John Smithin olevan vielä elossa kuultuaan tämän kirjoittaneen kirjeen kuningatar Anna Tanskalaiselle. Kirjeessään Smith toivoi, että Pocahontasia kohdeltaisiin kuninkaallisena vierailijana, sillä jos häntä kohdeltaisiin huonosti, Pocahontasin rakkaus englantilaisia ja kristinuskoa kohtaan saattaisi sammua.
Pocahontasia viihdytettiin useilla sosiaalisilla tilaisuuksilla. Hänet ja Tomocomo vietiin 5. tammikuuta 1617 kuninkaan eteen Whitehallin palatsiin katsomaan Ben Jonsonin The Vision of Delight -näytelmää. Pocahontas ja Rolfe asettuivat asumaan Brentfordin esikaupunkialueelle joksikin aikaa, kuten myös Rolfen lapsuudenkotiin Heacham Halliin, Norfolkiin. Alkuvuodesta 1617 John Smith vieraili heidän luonaan. Smithin sanojen mukaan Pocahontas tervehti häntä häveliäästi, mutta ei sanonut sanaakaan, vaan kääntyi pois ja piilotti kasvonsa syvän hämmennyksen vallassa.
Joitakin tunteja myöhemmin Pocahontas suostui puhumaan. Hän muistutti kaikesta huomaavaisuudesta, jota hän oli osoittanut Smithiä kohtaan, ja kuinka Smith oli luvannut kaiken, mikä oli hänen, olevan myös powhatanien. Pocahontas myös hämmensi Smithiä kutsumalla tätä isäkseen samoin kuin Smith itse oli kutsunut tytön isää tavatessaan tämän muukalaisena Virginiassa. ”Et pelännyt tulla isäni maahan aiheuttamaan pelkoa hänelle ja hänen kansalleen, mutta nyt pelkäät, koska kutsun sinua isäksi? Mutta jos sinä kutsut minua lapseksesi niin minä tulen olemaan aina sinun maanmiehesi.” Hän myös kertoi, kuinka intiaanit olivat luulleet Smithin kuolleen, mutta päällikkö oli pyytänyt Tomocomoa etsimään häntä, koska ”Smithin maanmiehet valehtelevat paljon”.
Elämäkerta > Pocahontasin kuolema

Maaliskuussa 1617 Pocahontas ja hänen seurueensa lähtivät purjehtimaan kohti Virginiaa. Laiva ei vielä ollut ehtinyt pois Thamesjoelta, kun Pocahontas sai äkillisen kouristuskohtauksen ruokailun jälkeen. Hänen sisarensa Mattachanna haki nopeasti Rolfen paikalle, mutta heidän saapuessaan Pocahontasin luo tämä oli jo kuollut. Englantilaisten aikalaisten mukaan kuolinsyy jäi epäselväksi.
Pocahontas kuljetettiin maihin Gravesendissa, ja haudattiin paikalliselle kirkkomaalle 21. maaliskuuta 1617. Pocahontas oli kuollessaan 22-vuotias. Hautapaikasta ei ole tietoa, mutta hänelle on pystytetty patsas Pyhän Yrjön kirkon maalle. Myös Pocahontasin poika Thomas sairastui ja jäi setänsä hoitoon Englantiin lähes kahden vuosikymmenen ajaksi.
Virginiaan saavuttuaan Pocahontasin seurueeseen kuuluneet powhatanit kertoivat Pocahontasin isälle, että hänen tyttärensä oli murhattu. Pocahontasin terveys oli ollut hyvä ja hänen äkillinen kuolemansa ruokailun jälkeen sai intiaanit uskomaan, että Pocahontas oli myrkytetty. Kuningas Powhatan otti tiedon raskaasti ja kuoli vuotta myöhemmin.
Kuolemanjälkeinen legenda

Pocahontasin kuoleman jälkeen hänestä julkaistiin useita tarinoita, jotka perustuivat vain löyhästi todellisuuteen. Monet historioitsijat ovat ihmetelleet, miksi Smith ei maininnut vuonna 1608 kirjoittamassaan True Relation -kirjassa mitään Pocahontasin suorittamasta hengenpelastuksesta, vaan kertoi asiasta vasta vuonna 1616 lähettämässään kirjeessään kuningatar Annalle. Dramaattisen tapauksen puuttumista kirjasta on perusteltu sillä, että kirjan englantilainen kustantaja poisti tapausta käsittelevän kohdan, koska pelkäsi sen julkistamisen lannistavan siirtolaisten halun muuttaa Virginiaan.
Vasta Smithin kolmas kirja General Historie, Book III, joka julkaistiin 1624, kertoi Pocahontasin urotyöstä kolmella eri sivulla. Tämä ”historia” kirjoitettiin seitsemän vuotta Pocahontasin kuoleman jälkeen ja kaksi vuotta tämän miehen kuoleman jälkeen. Myös lähes kaikki Jamestownin varhaisista siirtolaisista olivat jo vainajia, eivätkä olleet kiistämässä Smithin uuden version tapahtumia. Tosin vuonna 1612 julkaistu Smithin The Preceedings (eri kirjoittajien kokoelma) sisältää kahden kirjailijan mainintoja intiaaniprinsessan vierailuista Jamestownissa. ”Tyttö oli noin 13–14-vuotias ja silminnähden kunnioitti paljon kapteeni Smithiä.”
Myöhempien aikojen kirjallisuus toi uudelleen esiin Pocahontasin ja kapteeni Smithin välille rakennetun dramaattisen rakkaustarinan, jonka todenperäisyys on vailla pitäviä lähteitä. Suurelle elokuvayleisölle Pocahontas tuli tutuksi Disneyn 1990-luvun piirroselokuvissa Pocahontas ja Pocahontas II – matka uuteen maailmaan. Disneyn elokuvat aiheuttivat monia vastareaktioita historian tutkijoissa, jotka yrittivät levittää todellista tietoa Pocahontasista. Vuonna 1999 valmistui samaa aihetta käsittelevä draamaelokuva Pocahontas: The Legend ja vuonna 2005 Terrence Malickin ohjaama The New World, joka keskittyi Virginian siirtolaisasutukseen ja Pocahontasin (ei nimetty) ja Smithin rakkaustarinaan.
Pocahontasin kunniaksi on nimetty useita kaupunkeja, paikkoja ja piirikuntia muun muassa Alabamassa, Illinoisissa, Iowassa ja Länsi-Virginiassa. Lisäksi hänen nimensä on annettu neljälle Yhdysvaltain laivaston alukselle.
Suomenkielinen kirjallisuus

Donnell, Susan: Pocahontas – intiaaniprinsessa.  Suomentanut Liisa Paakkanen. WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20807-8
Hanes, Mari: Pocahontas – todellinen prinsessa.  Suomentanut Päivi Lankinen. Aika, 1997.  ISBN 951-606-473-6