stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vyborgskaja tselljuloza
Historia

Johanneksen sellutehdas perustettiin Suomessa vuonna 1928 sulfiittisellutehtaana. Paperintuotanto alkoi yhdellä koneella vuonna 1936, jolloin tehdas oli Hackmanin omistuksessa. Johanneksen tehdas vaurioitui talvisodassa, ja se myytiin 1942 Wärtsilä-Selluloosa Oy:lle, joka kuitenkin joutui luopumaan tehtaasta Suomen alueluovutusten yhteydessä. Sellutehtaan kapasiteetti luovutushetkellä oli noin 30 000 t/v.
Neuvostoliiton romahdettua tehdasta ryhdyttiin yksityistämään. Tehtaan omistussuhteisiin liittyi erimielisyyksiä  1990-luvun lopulla, kun sen otti haltuunsa Olhavan alumiinisulaton hallitsema Isoon-Britanniaan rekisteröity yritys. Työntekijät rekisteröivät toisen yrityksen ja ylläpitivät tehdasta sen lukuun. Yhtiön omistaa kokonaan OAO Sjasski tselljulozno-bumažnyi kombinat.[lähde? ]
Tehtaalla valmistetaan nykyisin selluloosaa sekä hienopaperia kapealla Voithin toimittamalla paperikoneella, joka on valmistettu vuonna 1995.
Aiheesta muualla

JSC Vyborgskaya Cellulose  (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
OAO Vyborgskaja tselljuloza (venäjäksi)
В январе-августе 2006 г ОАО "Выборгская целлюлоза" увеличило производство продукции на 42,7% (Arkistoitu – Internet Archive) Rosinvest.com (venäjäksi)
Johanneksen kunnan sivut (venäjäksi)
Kontupohjan levottomuudet 2006

Kontupohjassa, Karjalan tasavallassa, mellakoitiin 2. ja 3. syyskuuta välisenä yönä vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Ekholm, Harri: Kontupohjassa etsitään syyllisiä[vanhentunut linkki] Turun Sanomat 5.9.2006.
BBC:  Russian town hit by race violence, 4. syyskuuta 2006
RIAN:  Authorities scramble to curb ethnic violence in North Russia, 4. syyskuuta 2006
Kondopoga city forum with first-hand discussions of the conflict (Arkistoitu – Internet Archive)
Kristuksen uuden liiton kirkko

Kristuksen uuden liiton kirkko (engl. Church of the New Covenant in Christ) on John W. Bryantin (s. 1946) perustama myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluva yhteisö. Yhteisön päämaja on nykyisin Salemissa Oregonissa.
Bryant kääntyi 1964 Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon jäseneksi. Kirkon jäsenenä hän toimi lähetystyössä Japanissa. 1970-luvun alussa Bryant tuli vakuuttuneeksi siitä, että MAP-kirkko oli ollut väärässä hylätessään moniavioisuuden. Hän erosi MAP-kirkosta ja liittyi moniavioisuutta harjoittavaan Apostolic United Brethren -yhteisöön Utahissa.
Vuonna 1974 Bryant alkoi kertoa saavansa ilmestyksiä Jeesukselta. Hän kertoi apostoli Johanneksen vierailleen luonaan enkelinä ja kehottaneen häntä muodostamaan "ikiaikaisten yhteisön". 1975 hän kertoi tulleensa temmatuksi näyssä muinaiseen Eenokin kaupunkiin, jossa mormonismi perustaja Joseph Smith ja Apostolic United Brethrenin perustaja Joseph White Musser olivat asettaneet hänet kirkon johtoon. Bryant erosikin Apostolic United Brethrenistä ja perusti oman yhteisön, jolla hän antoi nimen Patriarkaalinen Kristuksen kirkko (Church of Christ Patriarchal). Myöhemmin kirkko nimettiin uudelleen Kristuksen evankeliseksi kirkoksi (Evangelical Church of Christ). 1985 se sai nykyisen nimensa Kristuksen uuden liiton kirkko.
Osa Apostolic United Brethrenin jäsenistä siirtyi Bryantin seuraajiksi. 1979 hän muutti seuraajineen Fair Haven Ranchille lähelle Las Vegasia Nevadaan. Bryant järjesti siellä kirkkonsa kommuuniksi, jossa otettiin käyttöön omaisuuden yhteyden laki. 1981 ryhmä muutti maatilalle lähellä Salemia Oregoniin.
Bryantin oli naimisissa kuuden naisen kanssa. Yksi heistä, joka myöhemmin jätti liikkeen, syytti Bryantia siitä, että tämä oli muuttanut temppelitoimitukset seksuaalisiksi riiteiksi. Hänen mukaansa liike suoritti sinetöinnin iankaikkiseen avioliittoon sukupuoliyhdynnän avulla. Hän syytti Bryantia myös insestistä ja lapsiin sekaantumisesta. Syytöksiä ei ole kuitenkaan vahvistettu puolueettomissa tutkimuksissa.
1980-luvun puolivälissä Bryantin johtama ryhmä joutui vaikeuksiin, koska sen väitettiin pyrkivän käännyttämään läheisen koulun lapsia jäsenikseen. Bryantin asema horjui, ja lopulta hän päätti hajottaa liikkeensä. 1985 hän kuitenkin järjesti sen uudelleen Kristuksen uuden liiton kirkoksi. Kirkkoon kuuluu nykyään noin 120 perhettä, joista suurin osa asuu kommuunissa Salemissa.
Kotavaaran rautatieasema

Kotavaaran rautatieasema (lyh. Ktv) oli rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Laurila–Kelloselkä. Liikennepaikka sijaitsi Kemijärven kaupungissa, 8,3 kilometrin päässä Kemijärven rautatieasemalta ja 1,8 kilometrin päässä Isokylän rautatieasemalta itään. Liikennepaikka lakkautettiin 3. kesäkuuta 2007, kun uudet Isokylän liikennepaikkamerkit asennettiin. Tässä yhteydessä Kotavaaran liikennepaikka jäi nykyisen Isokylän liikennepaikan rajojen sisäpuolelle.
Kotavaaran liikennepaikka käsitti vain liikennepaikkamerkit nimikyltteineen, ja toimi liikenteenohjaukseen liittyvänä ilmoittautumis- ja luvankysymispaikkana.
Kithairónas

Kithairónas-vuori.
| --- | --- |
Tyyppi:  vuoristo 
Sijainti:  Boiotia, Keski-Kreikka ja Länsi-Attika, Attika, Kreikka
Vuoristo:  Párnitha 
Korkeus merenpinnasta:  1 409 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kithairónas (kreik. Κιθαιρώνας), antiikin Kithairon (m.kreik. Κιθαιρών, Kithairōn; lat. Cithaeron), on vuori Keski-Kreikassa. Sen korkeus on 1 409 metriä.
Kithairónas-vuori antiikin Aigosthenan raunioilta nähtynä.
Kithairónas sijaitsee lähellä Korintinlahden pohjoisrantaa ja erottaa Boiotian Attikasta ja Megariista. Vuoren korkeimman huipun nimi on Profítis Ilías (Προφήτης Ηλίας) eli Elatiás (Ελατιάς).
Kreikkalaisessa mytologiassa vuori sai nimensä Kithairon-nimisestä kuninkaasta. Vuori yhdistettiin myös samannimiseen jumalaan, joka saattoi olla sama kuin Dionysoksen kasvatti-isä Nysos. Vuorelle sijoittui useita mytologian tapahtumia: Artemis muutti Aktaionin hirveksi vuorella, mainadit raatelivat siellä Pentheuksen, ja Oidipus hylättiin sinne lapsena. Plataiain kaupunki sijaitsi antiikin aikana vuoren pohjoisrinteellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kithairónas Wikimedia Commonsissa
Walter Paepcke

Walter Paepcke (1896–1960) oli yhdysvaltalainen liikemies, joka tuli tunnetuksi muun muassa Aspenin hiihtokeskuksen perustamisesta 1950-luvulla Coloradon osavaltioon.
Viivakoodinlukija

Tyypillinen kädessä pidettävä viivakoodinlukija.
Viivakoodinlukija tai viivakoodiskanneri on elektroninen lukulaite paperisten viivakoodien lukemiseen. Kuten tavallisessa skannerissa, siinä on valo, usein laser tai LED sekä kamera, joka muuttaa valonsäteet elektronisiksi signaaleiksi. Lähes kaikissa lukijoissa on myös dekooderi, joka etsii kuvasta viivakoodeja ja lähettää niiden sisällön esimerkiksi tietokoneelle. Jos lukijassa ei ole dekooderia, tietokoneelle lähetetään otetut kuvat kokonaisuudessaan ja tietokoneen suoritin etsii ja tulkitsee viivakoodit.
Viivakoodinlukijoiden tyyppejä > Käyttötapoja

Viivakoodinlukijakynät: Käyttäjän täytyy liu'uttaa kynä viivakoodin yli tasaisella nopeudella.
Kädessä pidettävät lukijat: Käyttäjän täytyy osoittaa lukijalla viivakoodia.
Automaattiset lukijat: Käyttäjän täytyy pitää viivakoodia lukijan päällä. Lukeminen voidaan suorittaa myös automatisoidusti.
Viivakoodinlukijoiden tyyppejä > Tekniikkoja > Viivakoodinlukijakynät

Viivakoodinlukijakynien päässä on valonlähde ja fotodiodi. Viivakoodin lukemiseksi käyttäjän on liu'utettava kynä koodin yli tasaisella nopeudella. Fotodiodi mittaa viivakoodista takaisin heijastuneen valon määrän ja muodostaa aaltomuodon jonka avulla voidaan mitata mustien ja vaaleiden palkkien leveys. Mustat palkit eivät heijasta juurikaan valoa, mutta valkoiset heijastavat, joten fotodiodin antama jännitteen aaltomuoto vastaa valkoisten ja mustien palkkien yhdistelmää viivakoodissa. Tämä aaltomuoto voidaan purkaa lukijassa samalla tavalla kuin morsen aakkoset.
Viivakoodinlukijoiden tyyppejä > Tekniikkoja > Laserskannerit

Laserskannerit toimivat kuten viivakoodinlukijakynät, mutta niissä käytetään lasersädettä valonlähteenä ja ne käyttävät tyypillisesti joko liikkuvaa peiliä tai pyörivää prismaa siirtääkseen lasersädettä edestakaisin viivakoodin päällä. Kuten viivakoodinlukijakynässä, fotodiodi mittaa takaisin heijastuneen valon määrän. Sekä viivakoodinlukijakynässä että laserskannerissa lukijan päästämän valon kirkkaus vaihtelee nopeasti, koska vastaanottajapiiri on suunniteltu havaitsemaan vain tietyllä tavalla moduloituja signaaleja.
Viivakoodinlukijoiden tyyppejä > Tekniikkoja > CCD-viivakoodinlukijat

CCD-lukijat käyttävät satojen pienenpienten valoantureiden kennoa viivakoodien lukemiseen. Jokainen anturi havaitsee siihen edestä tulevan valon intensiteetin. Laserskannerin ja CCD-lukijan tärkein ero on se, että CCD-lukija havaitsee koodista heijastuvan taustavalon määrän, laserskanneri taas vain valon joka on peräisin skannerista itsestään.
Viivakoodinlukijoiden tyyppejä > Tekniikkoja > Kameraan perustuvat lukijat

Kameraan perustuvat viivakoodinlukijat ovat viivakoodinlukijoiden uusin tyyppi. Ne sisältävät pienen digitaalikameran, joka ottaa kuvan viivakoodista. Sitten lukija käyttää pitkälle kehittyneitä kuvankäsittelymenetelmiä viivakoodin dekoodaamiseen. Tekniikka on muuten sama kuin CCD-viivakoodinlukijoissa, paitsi että CCD-lukijoissa valoantureita on vierekkäin vain yksi rivi, kameraan perustuvissa lukijoissa on satoja anturirivejä päällekkäin, eli ne siis ottavat viivakoodista kaksiulotteisen kuvan.
Viivakoodinlukijoiden tyyppejä > Tekniikkoja > Monisädelukijat

Melkein kaikki monisädelukijat käyttävät laseria. Toisin kuin tavallisessa laserskannerissa, niissä käytetään useita erisuuntaisia laserraitoja viivakoodin lukemiseen. Tämä mahdollistaa monissa eri suunnissa ja asennoissa olevien viivakoodien skannaamisen skanneria liikuttamatta.
Monisädelukijat ovat yleisin lukijatyyppi päivittäistavarakaupoissa, missä tuotteet liu'utetaan lasisen ikkunan vierestä, jonka takana olevassa laatikossa lukija sijaitsee.
Viivakoodinlukijoiden tyyppejä > Tekniikkoja > Matkapuhelimien kamerat

Moniin matkapuhelimiin on saatavissa ohjelmia jotka ottavat matkapuhelimen kameralla videokuvaa ja viivakoodin siitä löytäessään tulkitsevat sen tekstiksi. Monet tällaiset ohjelmistot soveltuvat vain kaksiulotteisten viivakoodien skannaamiseen.
Kytkentämenetelmiä > Sarjaportti

Vanhemmat viivakoodinlukijat käyttivät lähes aina silloin yleistä RS232-sarjaporttia. Se oli erittäin yksinkertainen, joten myös oli yksinkertaista kirjoittaa ohjelma, joka kuunteli sitä, mutta ohjelma piti kirjoittaa jokaiselle erilaiselle tietokoneelle erikseen.
Kytkentämenetelmiä > Keyboard-wedge

Kun PC-tietokoneet ja niiden standardisoitu näppäimistönkytkentärajapinta yleistyi, myös viivakoodinlukijoiden kytkeminen tietokoneisiin helpottui. Viivakoodinlukija voitiin kytkeä PS/2-näppäimistöporttiin tietokoneen ja näppäimistön väliin, ja kun viivakoodi skannattiin, merkit siirtyivät tietokoneelle aivan kuin näppäimistöllä kirjoitettuina.
Kytkentämenetelmiä > USB

Uusimmat viivakoodinlukijat käyttävät usein USB-porttia näppäimistöliitännän sijaan, ja tästä tuli helpompi vaihtoehto. Yhteensopivuuden säilyttämiseksi vanhempien ohjelmien kanssa käytetään "software wedge":ksi kutsuttua laitteistoajuria näppäintenpainallusten emulointiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
DENSO WAVE INCORPORATED - What is a bard code scanner?
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kännykällä luettava 2D-viivakoodi
PS/2 näppäimistö- ja hiiriportit
Käännös suomeksi
Viro.nyt

| Viro> nyt |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  kulttuurilehti
Julkaisija:  Suomen Viro-yhdistysten liitto
ISSN:  ISSN 1459-2134
Perustettu:  2001
Päätoimittaja:  Kirsi Bongwirnso
Sitoutuneisuus:  sitoutumaton
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  4 kertaa vuodessa
Aiheesta muualla
Viro.nyt – SVYL
viro.nyt on Suomen Viro-yhdistysten liitto ry.:n julkaisema kulttuurilehti, joka on ilmestynyt vuodesta 2001.
viro.nyt ilmestyy neljä kertaa vuodessa ja se lähetetään kaikille SVYL:n paikallisseurojen jäsenille sekä lehteä tilaaville kirjastoille ja yksityishenkilöille. Lehteä voivat tilata myös muut kuin Suomen Viro-yhdistysten liiton jäsenet. Lehden levikki on noin 3500. ISSN on 1459-2134.
viro.nyt on ikkuna niin Viron tapahtumiin kuin kaikkeen Viroon liittyvään Suomessa. Jokaisessa numerossa on jokin Viroon liittyvä teema, joka saa osakseen perusteellisemman käsittelyn. Muuten lehden linjassa painottuu ennen kaikkea ajankohtaisuus.
Lehden päätoimittaja on liiton toiminnanjohtaja. Päätoimittajia ovat olleet Kulle Raig ja Sanna Immanen. Tällä hetkellä viro.nytin päätoimittaja on Kirsi Bongwirnso. Toimituskuntaan kuuluu päätoimittajan lisäksi useita vapaaehtoisia avustajia sekä lehden taittaja.
Vähä Kangasjärvi

| Vähä Kangasjärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Mänttä-Vilppula
Koordinaatit:  62°01′21″N, 24°29′16″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Ruoveden alue (35.33)
Laskuoja:  oja Ruoveteen 
Järvinumero:  35.332.1.014
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  101,9 m  
Rantaviiva:  1,818 km  
Pinta-ala:  13,51 ha  
Saaria:  2 
 fiVähä Kangasjärvi 
Vähä Kangasjärvi  on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Kyrönniemen kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 13,5 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Ruoveden alueella (35.33), jonka Paloselän alueeseen (35.332) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 101,9 metriä mpy.
Kiinankääpiötulilisko

| Kiinankääpiötulilisko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Sammakkoeläimet Amphibia
Lahko::  Pyrstösammakot Caudata
Heimo::  Vesiliskot Salamandridae
Suku::  Tuliliskot Cynops
Laji::  orientalis
Kaksiosainen nimi
 Cynops orientalis  David, 1873 
Synonyymit
 Hypselotriton orientalis 
Katso myös
   Kiinankääpiötulilisko Wikispeciesissä   Kiinankääpiötulilisko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiinankääpiötulilisko (Cynops orientalis tai Hypselotriton orientalis) on Kiinassa elävä tuliliskolaji. Kiinankääpiötulilisko on noin 6–8 cm pitkänä muita tuliliskoja pienempi, ja sen takia kiinankääpiötuliliskon nimessä on sana ”kääpiö”.
Lajia pidetään myös lemmikkinä. Se on yksi Suomen yleisimmistä lemmikkeinä pidettävistä sammakkoeläimistä.
Ulkonäkö

Kiinankääpiötulilisko on päältäpäin katsottuna musta ja ryppyinen. Sen maha on punainen, jonka päällä on myös mustia laikkuja. Laikut ovat yksilöllisiä, kuten ihmisen sormenjäljet. Kiinankääpiötuliliskolla on 4 sormea eturaajoissa ja 5 sormea takaraajoissa. Yksi sormi jokaisesta raajasta on surkastunut, ja se on oranssi. Myös sen olkapäissä tai kainaloissa on oranssia tai punaista.Kiinankääpiötuliliskolla on ihollaan myrkkyä, joka ärsyttää ihmisen ihoa.Kiinankääpiötulilisko on myös syötynä myrkyllinen.Sen räikeät värit varoittavat saalistajia. Myös kiinankääpiötulilisko voi olla albiino, jolloin se on harmaa. Nimestään huolimatta kiinankääpiötulilisko ei ole lisko vaan kuuluu sammakkoeläimiin.
Kiinankääpiötuliliskon erottaa muista lajeista kuten japanintuliliskosta ja miekkahäntätuliliskosta koon ja mahan värityksen perusteella.
Kiinankääpiötuliliskon mahassa on täpliä ja kiekuroita, japanintuliliskolla niitä on tiheämmässä tai ei ollenkaan ja miekkahäntätuliliskolla hännässä kuvio.
Levinneisyys

Luonnossa lajia tavataan Kaakkois-Kiinassa Kiangsun, Tchekiangin, Kiangsin, Nganhouein ja Houpen maakunnissa. Sen elinympäristö on heikosti tunnettu, mutta ilmeisesti se asustaa kaikenlaisissa seisovissa tai hitaasti virtaavissa viileissä vesissä aina puroista tulvaniittyihin.Kiinankääpiötulilisko ei valtaa reviiriä, ja se suorastaan pitää kumppanista.
Elinympäristö

Kiinankääpiötulilisko tarvitsee kosteutta iholleen muiden sammakkoeläinten tapaan, muuten se kuivuu ja kuolee. Tuliliskot ovat sopeutuneet vesielämään, eli ne viettävät suurimman osan ajastaan vedessä. Joskus ne kuitenkin kapuavat maalle saalistamaan tai muuten vain kuivattelemaan.
Lisääntyminen

Sammakoiden tapaan kiinankääpiötuliliskokin kutee. Naaras laskee munat vesikasvin lehdelle. Eri sukupuolet tunnistaa mm. paritteluaikaan, jolloin urokselle saattaa tulla hopeaa väriä. Lisäksi uroksella on lyhyempi ja korkeampi häntä. Liskot tunnistaa myös tietenkin sukupuolielimistä.
Ravinto

Kiinankääpiötulilisko syö selkärangattomia, kuten etanoita, hämähäkkejä, toukkia, hyttysiä ja matoja. Lemmikeille saattavat maistua myös maustamaton kala ja jotkin maustamattomat lihat,kuten jauheliha. Pahimmassa tapauksessa vanhemmat voivat syödä omat poikasensa, joten poikaset on hyvä siirtää eri altaaseen kasvamaan ja sen jälkeen vanhempien altaaseen. Myös poikaset saattavat syödä toisiaan, joten kannattaa siirtää isot ja pienet poikaset eri altaaseen,jos lemmikkeinä pidettävät tuliliskot lisääntyvät.Lemmikkejä syötetään noin joka toinen päivä.Liikaruokintaa tulee välttää.
Lemmikkieläimenä

Kuten edellä sanottiin, kiinankääpiötulilisko elää vedessä. Se siis tarvitsee itselleen akvaterraarion, jossa on paljon vettä ja jonkin verran maata.
Yhdelle kiinankääpiötuliliskolle riittää noin 30 litran kokoinen akvaterraario, kahdelle noin 60 litran. Altaassa pitää olla kasveja, muovisia tai oikeita. Kasvit esimerkiksi luovat piilopaikkoja, ja naaraat voivat laskea kutunsa niille. Oikeat kasvit taas tuottavat happea veteen, jolloin vesi on kirkasta ja kaikenlaiset liat vähenevät.
Lisäksi akvaterraariossa pitää olla piilopaikkoja jokaiselle asukille. Lisäksi akvaterraarioon voi laittaa kiviä. Mutta pitää olla varovainen,että rakenteet eivät kaadu tuliliskojen päälle.
Sitten, kiinankääpiötuliliskon akvaterraariossa pitää olla jokin maa-alue, esimerkiksi kelluva korkkilautta, johon eläimet pääsevät kuivattelemaan. Maa-alueellakin olisi hyvä olla piilopaikkoja, ja ehkä jokin muovi-tai elävä kasvi.
Pohjamateriaalina voit käyttää soraa tai matelijamattoa, tai sitten ei mitään. Hienojakoinen hiekka on todella huono valinta, sillä tuliliskot voivat nielaista sitä vahingossa, ja siitä voi seurata suolitukos. Lisäksi sorankin täytyy olla vähintään tuliliskon pään kokoista.
Vedessä voi olla suodatin, joka auttaa pitämään akvaterraarion puhtaana. Mutta jotkin tuliliskot voivat stressaantua suodattimen hurinasta ja siitä, miten se värisyttää veden pintaa. Ulkosuodatin on parempi valinta kuin sisäsuodatin, mutta sellaista on vaikeaa saada sopimaan 30–70 litran akvaterraarioon. Lisäksi akvaterraarion saa pidettyä puhtaana ilman suodatintakin.
Vesi vaihdetaan kokonaan noin kuukauden välein (jos ei ole suodatinta) ja lisäksi vettä otetaan vähän joka viikko ja vaihdetaan uuteen.
Veden syvyys saa olla noin 10–25 cm. Veden lämpötila taas 18–23 astetta. Lämpö ei saa kohota kuumana kesäpäivänäkään yli 28 asteeseen, sen pitää pysyä jossain 24 tienoilla.
Mytologiassa

Ennen uskottiin,että tuliliskot pystyivät elämään tulessa.Eräs tarina kertoo,että tulilisko myrkytti koko kylän juomaveden ja sitä juoneet ihmiset.Tämä on saattanut johtua siitä,kun tulilisko tippuikylän kaivoon.
Kiinassa kiinankääpiötuliliskoja ja monia muita eläimiä pidetään avaimenperinä.Niiden uskotaan tuovan hyvää onnea.
Kristofer Manderström

| Kristofer  Manderström |
| --- | --- |
 Kristofer  Manderström
Henkilötiedot
Syntynyt: 1727
Kuollut: 1788 (60–61 vuotta)
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kristofer Manderström (1727–1788), vapaaherra, oli ruotsalainen kirjailija. Hän palveli hovissa kamariherrana ja lopulta hovimarsalkkana, josta virasta hän 1781 erosi. Manderström oli myös runoilija. Dalinin suuntaa noudattaen hän julkaisi sekä omia runoelmia että käännöksiä Voltairen, Jean Racinen ja muiden teoksista. Hän julkaisi myös teokset Försök til et svenskt rimlexikon (1779) ja Mina poetiska arbeten (1788).
Manderströmin pojanpoika oli Kristofer Rutger Ludvig Manderström.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kristofer Manderström Wikimedia Commonsissa
Kolmas vuosituhat

Kolmas vuosituhat on tuhannen vuoden ajanjakso, joka kestää matemaattisessa mielessä vuoden 2001 alusta vuoden 3000 loppuun. Usein yleiskielessä sanotaan vuosituhannen alkavan ja päättyvän vuotta aikaisemmin.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Vuosisata: Vuosikymmen
| 2000-luku: | 2000, | 2010, | 2020, | 2030, | 2040, | 2050, | 2060, | 2070, | 2080, | 2090 |
| 2100-luku: | 2100, | 2110, | 2120, | 2130, | 2140, | 2150, | 2160, | 2170, | 2180, | 2190 |
| 2200-luku: | 2200, | 2210, | 2220, | 2230, | 2240, | 2250, | 2260, | 2270, | 2280, | 2290 |
| 2300-luku: | 2300, | 2310, | 2320, | 2330, | 2340, | 2350, | 2360, | 2370, | 2380, | 2390 |
| 2400-luku: | 2400, | 2410, | 2420, | 2430, | 2440, | 2450, | 2460, | 2470, | 2480, | 2490 |
| 2500-luku: | 2500, | 2510, | 2520, | 2530, | 2540, | 2550, | 2560, | 2570, | 2580, | 2590 |
| 2600-luku: | 2600, | 2610, | 2620, | 2630, | 2640, | 2650, | 2660, | 2670, | 2680, | 2690 |
| 2700-luku: | 2700, | 2710, | 2720, | 2730, | 2740, | 2750, | 2760, | 2770, | 2780, | 2790 |
| 2800-luku: | 2800, | 2810, | 2820, | 2830, | 2840, | 2850, | 2860, | 2870, | 2880, | 2890 |
| 2900-luku: | 2900, | 2910, | 2920, | 2930, | 2940, | 2950, | 2960, | 2970, | 2980, | 2990 |
Vähä Karstujärvi

| Vähä Karstujärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Eura 
Koordinaatit:  60°57′20″N, 22°14′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  puro laskee Pyhäjärveen 
Järvinumero:  34.034.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  50,4 m 
Rantaviiva:  1,272 km 
Pinta-ala:  8,143 ha  
 fiVähä Karstujärvi 
Vähä Karstujärvi sijaitsee Eurassa Satakunnassa ja kuuluu Eurajoen vesistön Säkylän Pyhäjärveen laskevaan Vähä Karstunjärven valuma-alueeseen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 8,1 hehtaaria ja sen pituus on 500 metriä ja leveys 250 metriä. Se saa vetensä laskuojan välityksellä Iso Karstujärvestä. Järven luusua sijaitsee sen koillisrannassa ja sen 1,6 kilometriä pitkä laskuoja (Karstunoja) johtaa vedet Pyhäjärveen. Järveen johtaa neljä muuta ojaa.
Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja järven ranta on enimmäkseen joutomaata, mutta sen lähiympäristössä on peltomaata ja idässä on kallioita ja moreenimaata metsässä.
Järvelle pääsee Yläneen ja Honkilahden väliseltä seututieltä 210, joka ylittää laskujoen järven lähellä. Säkylän ja Euran välisen raja kulkee 150 metriä kaakkoon järven itärannasta. Myös laskujoki purkaa vetensä rajan lähellä.
Historia

Vuonna 1930 tilanomistaja Toivo Sillanpää haki lupaa laskea järveä, mihin hän saikin luvan samana vuonna.
Luonto

Järvessä elää luontaisena jokirapu.
Vähä Kalliojärvi (Luhanka)

| Vähä Kalliojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Luhanka
Koordinaatit:  61°47′48″N, 25°37′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskuoja:  oja Päijänteeseen 
Järvinumero:  14.221.1.223
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  96,8 m  
Pituus:  280 m  
Leveys:  110 m  
Rantaviiva:  0,705 km  
Pinta-ala:  1,861 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVähä Kalliojärvi 
Vähä Kalliojärvi  on Keski-Suomessa Luhangalla Rekolankylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,9 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.