Suomen tulli
Historia

Ruotsin vallan aikana ulkomaankauppaa sai käydä vain muutamissa kaupungeissa. Suomessa tällaisia kaupunkeja olivat keskiaikaiset kaupungit Turku, Viipuri, Porvoo, Rauma, Ulvila ja Naantali. Kaupunkien tullikirjurit perivät ulkomailta tulevista tavaroista tullimaksut, jotka tuloutettiin kruunulle. Sittemmin ulkomaankauppaan oikeutettuja kaupunkeja alettiin kutsua tapulikaupungeiksi.
Kuningas Kustaa Vaasa oli kiinnostunut valtionhallinnon uudistamisesta ja kruunun varallisuuden kartoittamisesta joten tullauksesta tuli tarkempaa ja säännöllisempää. Vuonna 1636 Ruotsin valtakuntaan perustettiin varsinainen meritullilaitos. Tämä oli ensimmäinen organisaatio, jolle oli määritelty selkeä ulkomaankaupan tullitoimintaa koskeva toimivalta. Ulkomaankauppaa käyvän tapulikaupungin tunnusmerkiksi tuli oma tullikamari.
Vuodesta 1667 lähtien tullimaksut määrättiin kauppatavaroiden painoon perustuviksi. Tavarat punnittiin ja tullattiin kaupunkien ylläpitämissä pakkahuoneissa. Vuonna 1689 tullirikokset määriteltiin erityisrikoksiksi, joiden tutkinta kuului tulliviranomaisille. 1700-luvun puolivälin jälkeen tapulikaupunkeja Suomessa lisättiin ja tullitoimipaikkojen määrä kasvoi.
Kun Suomi oli vuonna 1809 liitetty Venäjään, muodostettiin tulliraja Ruotsia vastaan. Samalla tulliraja jäi voimaan myös Suomen ja Venäjän välille. Näin sai alkunsa oma Suomen tullialue, josta huolehti Suomen tullilaitos. Suomen tullilaitoksen johtoon asetettiin 18. helmikuuta 1812 päätullijohtokunta, jonka tehtäviin kuului kruunulle kuuluvien tullien periminen ja tilitys, tullikamarien valvonta, salakuljetuksen ehkäisy, maan kauppataseen laskeminen sekä merihylkyjä koskevien tietojen kerääminen. Päätullijohtokunta muutettiin keisarillisella asetuksella vuonna 1885 Tullihallitukseksi.
Itsenäisyyden aikana tullilaitoksen tehtäväkenttä laajeni: se huolehti vuosina 1919–1936 valmisteverojen kannosta ja uudelleen 1970–2016. Vuosina 1941–1994 Tulli kantoi tuonnin liikevaihtoveroa ja vuodesta 1994 aina vuoteen 2017 arvonlisäveroa EU:n ulkopuolisesta tuonnista. Vuosina 1958–2016 Tullille kuului myös auto- ja moottoripyörävero, jota kannettiin maahan tuotavista ajoneuvoista.
Tullimaksut olivat 1930-luvulle saakka valtion tärkein tulonlähde: 1830-luvun lopulla niiden osuus valtion veronluontoisista tuloista oli alle 20 prosenttia, mutta 1850-luvulla jo yli 40 prosenttia ja 1900-luvun alussa jo 70 prosenttia. Vielä 1930-luvulla tullimaksut tuottivat noin 30–40 prosenttia valtion verotuloista. Siirtyminen kansainväliseen vapaakauppaan 1950-luvulta lähtien tarkoitti tullimaksujen asteittaista alentamista. Samaan aikaan siirryttiin painoon perustuvasta tullauksesta pääosin tavaran kauppalaskuarvoon perustuvaan tullaukseen. Kaupan vapautumisen myötä tullimaksut lakkasivat olemasta valtiolle tärkeä tulonlähde. Sen sijaan muiden tullauksen yhteydessä kannettavien verojen merkitys kasvoi. Niinpä Tullin kantamien verojen osuus valtion koko verotuloista pysyi yhtä suurena kuin ennenkin.
Vielä ennen 1960-lukua kaikki kauppatavarat tullattiin satamissa, joihin ne purettiin ja varastoitiin. Uusien laivakuljetusmuotojen myötä suuri osa Suomen ulkomaankaupasta siirtyi kumipyörille. Tulliselvitys uudistettiin 1970-luvun alussa ilmoitusmenettelyksi, jossa rekisteröity yritys saa kuljettaa tuomansa kauppatavarat suoraan Tullin hyväksymään varastoon tai terminaaliin. Tavaran purkausvalvonta siirtyi terminaalinpitäjälle. Tulli teki terminaaleihin tarkastuksia tarpeen vaatiessa.
Ennen Suomen liittymistä Euroopan unioniin tullaustoimistoja oli yhä tärkeimmissä satamissa ja ympäri maata olevissa rahti- eli tulliterminaaleissa. Terminaalissa voitiin käsitellä ulkomaankauppaa käyvien yritysten tullausasioita. Terminaalissa voitiin myös sinetöidä rahtia kuljettavan ajoneuvon rahtitila tai kuljetuskontti. Näin tavarat voitiin kuljettaa määränpäähänsä ilman kaikilla rajoilla tehtävää yksityiskohtaista tarkastusta. TIR-merkinnällä varustetut sinetöidyt rekat olivat Suomen maanteillä tuttu näky. Kun Suomi liittyi EU:n jäseneksi vuoden 1995 alussa, TIR-kuljetuksista tuli harvinaisempia, koska EU-sisäkaupassa ei ole tulliselvitystä tai muita säännöllisesti toistuvia tullitoimenpiteitä. TIR-passitusta voi yhä käyttää tullaamattoman tavaran kuljettamiseen EU:n tullialueen sisällä, jos tavara poistuu EU:n alueelta.
1990-luvun alusta lähtien on siirrytty käyttämään sähköisiä tulli-ilmoitusmuotoja, eikä tullitoimistoja ole enää tarvittu yhtä paljon. Vuodesta 2010 myös yksityishenkilöt ovat voineet tulliselvittää EU:n ulkopuolelta saapuvat postilähetyksensä Tullin verkkosovelluksen avulla. Tullin organisaatio käsittelee isoja määriä sähköistä dataa, itse tavaroita vain poikkeustapauksissa. Tullin valvontatoimet tavaraliikenteessä kohdennetaan ennen kaikkea tiedon perusteella. Tulli huolehtii yhä tullirikosten rikostutkinnasta.
Tullihallitus ja tullipiirit lakkautettiin vuoden 2013 alusta ja yhdistettiin uudeksi Tulli-nimiseksi viranomaiseksi.