stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pariisin rauhansopimus (1947)
Suomi ja Pariisin rauha

Suomen rauhanvaltuuskuntaan kuuluivat pääministeri Mauno Pekkala, ulkoministeri Carl Enckell, professori Väinö Voionmaa, sosiaaliministeri Lennart Heljas, kansanedustaja John Österholm ja pääsihteerinä juristi Tauno Suontausta sekä asiantuntijoina Suomen Neuvostoliiton-lähettiläs Cay Sundström, kontra-amiraali Svante Sundman, kenraalimajurit Ilmari Karhu ja Frans Helminen, vuorineuvos Wilhelm Wahlforss ja professori Kaarlo Kaira. Allekirjoittajina olivat Suomen puolesta ulkoministeri Enckell, maatalousministeri Vihtori Vesterinen ja Suomen Ranskan-lähettiläs Johan Helo sekä liittoutuneista Neuvostoliiton, Britannian ja Tšekkoslovakian sekä Britannian dominiosta Australian, Etelä-Afrikan, Intian, Kanadan ja Uuden-Seelannin kuin myös Neuvostoliittoon kuuluneiden Ukrainan ja Valko-Venäjän edustajat. Suomen osalta Pariisin rauhansopimus astui voimaan Neuvostoliiton ratifioitua sen 15. syyskuuta 1947. Valvontakomission viimeiset jäsenet poistuivat Helsingistä 25. syyskuuta 1947, ja välittömästi tämän jälkeen presidentti J. K. Paasikivi julisti yhtäjaksoisesti 30. marraskuuta 1939 lähtien voimassa olleen sotatilan päättyneeksi. Sota-ajan luoma poikkeustila päättyi lopullisesti tasavallan suojelulain voimassaolon lakattua kolme kuukautta myöhemmin.
Sotien jälkeisen ajan huomattava ulkopoliittinen vaikuttaja Max Jakobson on luonnehtinut Pariisin rauhansopimusta ”valmiina ostetuksi puvuksi, joka oli tehty vieraiden mittojen mukaan”. Jakobson huomauttaa kuitenkin, että sopimuksen voimaantulon myötä Suomi pääsi eräänlaisesta ehdonalaisesta vapaudesta ja oli jälleen suvereeni valtio. Hänen mukaansa oli onni, että Suomi ehti saada rauhansopimuksensa valmiiksi ennen läntisten liittoutuneiden ja Neuvostoliiton erimielisyyksien kärjistymistä kylmäksi sodaksi, eikä Suomelle käynyt kuten Itävallalle, joka joutui odottamaan omaa valtiosopimustaan vuoteen 1955 saakka. Pariisin konferenssin tärkein saavutus olikin se, että rauhansopimus ylipäänsä saatiin aikaan, mikä kylmän sodan puhkeamista ajatellen tapahtui aivan viime hetkellä.
Suomi ja Pariisin rauha > Alueluovutuksen vahvistus

Pariisin rauhassa vahvistettiin Moskovan välirauhansopimus vuodelta 1944. Luovutettuihin alueisiin kuuluivat luovutettu Karjala, Suomenlahden ulkosaaret, Sallan–Kuusamon alue ja Petsamo.
Suomi ja Pariisin rauha > Sotakorvaukset

Suomen oli korvattava vahingot, jotka se aiheutti Neuvostoliiton alueeseen, erityisesti Itä-Karjalaan kohdistamilla sotatoimilla ja miehityksellä. Korvausten suoritusaika kesti vuoteen 1952 ja olivat arvoltaan 300 miljoonaa dollaria.
Suomi ja Pariisin rauha > Sotilaalliset rajoitteet

Pariisin rauhansopimuksen III osa asetti puolustusvoimille sotilaallisia rajoituksia:
maajoukkojen määrä rajoitettiin 34 400 mieheen sisältäen rajavartioston ja ilmatorjunnan
ohjukset kiellettiin;
merivoimien kooksi määrättiin korkeintaan 10 000 tonnia ja 4 500 miestä
kosketuksetta räjähtävät torpedot ja merimiinat sekä sukellusveneet, moottoritorpedoveneet ja erikoisrynnäkköalukset kiellettiin
Panssarilaiva Väinämöisestä luopumista sopimuksessa ei edellytetty. Alus pysyi Suomen merivoimien vahvuudessa vuoteen 1947 jolloin se myytiin Neuvostoliitolle.
ilmavoimien yhteisvahvuudeksi 60 konetta ja 3 000 miestä
pommikoneet kiellettiin
ydinaseen hankinta, valmistus ja kokeilu kiellettiin
Erikseen kiellettiin hankkimasta mitään sotamateriaalia Saksasta tai myöskään siviililentokoneita, joista vain osakin oli saksalaista tai japanilaista valmistetta. Koneiden mallitkaan eivät saaneet olla saksalaisia tai japanilaisia.
Myös puolustusvoimien ulkopuolinen sotataitojen koulutus eli vapaaehtoinen maanpuolustus kiellettiin. Sopimuksen kahdeksannessa artiklassa todettiin Suomen jo Moskovan välirauhansopimuksen mukaisesti hajottaneen ”fascisminluontoiset poliittiset, sotilaalliset tai sotilaallisluontoiset järjestöt sekä muut järjestöt, jotka harjoittavat Neuvostoliitolle tai muille Yhdistyneille kansakunnille vihamielistä propagandaa”, kuten suojeluskunnat ja Lotta Svärdin.
Sopimusta tulkittiin ajan myötä sen sanamuotoa väljemmin. Jo varhaisessa vaiheessa 60 lentokoneen rajoituksen katsottiin koskevan ainoastaan taistelukoneita. Vuonna 1963 Neuvostoliitto ja Britannia tulkitsivat sopimusta niin, että puolustukselliset ohjukset olisivat mahdollisia, mikä mahdollisti panssarin- ja ilmatorjuntaohjusten hankkimisen.
Suomi ja Pariisin rauha > Sopimuksen raukeaminen

Saksan jälleenyhdistyttyä 1990 ja Saksan saavutettua täyden suvereniteetin Suomi julisti yksipuolisella päätöksellään Pariisin rauhansopimuksen sotilaallisista rajoituksista  ydinasekieltoa lukuun ottamatta mitättömiksi syyskuussa 1992. Suomi on ollut mukana ydinsulkusopimuksessa vuodesta 1970 pysyen ydinaseettomana. Suomi oli tiedottanut aikeestaan Neuvostoliiton seuraajavaltio Venäjälle ja Britannialle, jotka vastasivat ennen päätöksen tekemistä eivätkä asettuneet vastustamaan.
Pariisin rauhansopimus raukesi valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen (1969) mukaan lopullisesti Suomen liityttyä Euroopan unioniin vuonna 1995 eli samaan taloudellis-poliittiseen yhteenliittymään, jossa mukana oli rauhansopimuksen toisen osapuolen allekirjoittajamaista Britannia (v:een 2020). Raukeaminen mahdollisti Suomen sotilaallisen liittymisen Natoon vuonna 2023. Pariisin rauhansopimuksen raukeaminen ei vaikuta voimassa oleviin rajasopimuksiin.
Kirjallisuutta

Uutela, Marjo: Operaatio Pax: Pariisin rauhansopimuksen tulkinnat ja Saksan kysymys Suomen ulkopolitiikassa 1987–1990.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2018.  ISBN 978-951-51-3817-0  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pääministeri Pekkalan puhe rauhansopimuksesta. Elävä arkisto, Yleisradio.
Finlandia-katsaus 83: "Suomen valtuutettujen lähtö Malmin lentokentältä Pariisin rauhankonferenssiin" – filmin alusta 4:56 aina loppuun. Elonet.
Parisfreden hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Tarton rauha 1920 Moskovan rauha 1940 (talvisota) | Moskovan välirauha 1944 (jatkosota) | Pariisin rauha 1947 |  |
Leonard Peikoff

Leonard Peikoff vuonna 2010.
Leonard Sylvan Peikoff (s. 15. lokakuuta 1933 Winnipeg, Kanada) on yhdysvaltalainen filosofi. Hänet tunnetaan parhaiten Ayn Randin työn jatkajana objektivistisen filosofian kehittämisessä. Peikoff oli perustamassa Ayn Rand Institutea vuonna 1985.
Teoksia

The Ominous Parallels (1982) ISBN 0-452-01117-5
The Early Ayn Rand (toimitti ja sisältää esitteleviä esseitä Peikoffilta) (1984) ISBN 0-453-00465-2
The Voice of Reason: Essays in Objectivist Thought (toimitti ja sisältää esseitä lisäksi Peikoffilta) (1989) ISBN 0-453-00634-5
Introduction to Objectivist Epistemology (laajennettu toinen painos) (Harry Binswangerin, PhD, kanssa joka toimitti) (1990) ISBN 0-453-00724-4
Objectivism: The Philosophy of Ayn Rand (1991) ISBN 0-452-01101-9
The Ayn Rand Reader (with Gary Hull, PhD, toimittaja) (1999) ISBN 0-452-28040-0
Understanding Objectivism: A Guide to Learning Ayn Rand's Philosophy (Michael Berliner, PhD, editor) (2012) ISBN 0-451-23629-7
The DIM Hypothesis: Why the Lights of the West Are Going Out (2012) ISBN 0-451-46664-0
Objective Communication: Writing, Speaking and Arguing (2013) ISBN 0-451-41815-8
Teaching Johnny to Think: A Philosophy of Education Based on the Principles of Ayn Rand's Objectivism (2014) ISBN 0-9794661-6-4
The Cause of Hitler's Germany (2014) ISBN 0-14-218147-1
Discovering Great Plays: As Literature and as Philosophy (2017) ISBN 978-0979466199
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Valentinolaisuus

Syyrialais-egyptiläinen gnostilaisuus
Setiläisyys
Tuomaskristityt
Valentinolaisuus
Basilidelaisuus
Persialainen gnostilaisuus
Mandealaisuus
Manikealaisuus
Kristillisen gnostilaisuuden isät
Simon Magus
Kerinthos
Markion
Valentinos
Muita ryhmiä
Ofiitit
Barbelo-gnostikot
Kainiitit
Karpokratiaanit
Paulikiaanit
Bogomiilit
Kataarit
Gnostilaisuuden lähteet
Nag Hammadin kirjasto
Codex Tchacos
Muuta
Gnosis
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Valentinolaisuus eli valentinolainen kristillisyys oli yksi gnostilaisuuden pääsuuntauksista. Se sai nimensä Valentinokselta, Roomassa toimineelta teologilta joka eli toisella vuosisadalla ja hylkäsi valtavirran kristinuskon ja siirtyi gnostilaisuuteen.
Valentinolaisuus levisi nopeasti läpi koko Rooman valtakunnan ja provosoi useat kristilliset harhaoppeja vastustaneet kirkkoisät eli heresiologistit kirjoittamaan poleemisia kirjoituksia sitä vastaan. Valentinolaisuus kuvataan yleensä lähinnä kristillisenä harhaoppina jolla oli äärimmäinen, kielteinen mielipide materiasta ja erityisesti ihmisruumiista.
Nykyaikainen tutkimus on kuitenkin osoittanut tällaisen näkemyksen olevan liian yksinkertaistava. Ensinnäkin ajatus siitä, että varhaisella kristinuskolla olisi ollut alusta asti selkeä oppi ja kanonisten kirjoitusten kokoelma, on väärä. Uuden testamentin nykyinen kaanon hyväksyttiin vasta kauan Jeesuksen kuoleman jälkeen, ja heprealaisen raamatun Tanakhin hyväksyminen Vanhaksi testamentiksi oli vielä pidempi prosessi. Voidaan väittää, että se mistä tuli katolinen kirkko, kehittyi paljolti vastauksena gnostilaisuudelle, kun Irenaeus ja muut harhaoppien vastustajat kirjoittivat teoksia, joissa vertasivat ja asettivat vastakkain "oikeaoppisen" (katolisen) ja heterodoksisen (gnostilaiset, markiolaiset, areiolaiset, jne.) opetuksen.
Monet nykyiset tutkijat näkevät varhaiskristillisyyden enimmäkseen häilyvänä kokonaisuutena, joka sulki sisäänsä monia tuon ajan näennäisen ristiriitaisia liikkeitä ja ajatuksia. Se mitä nykyään kutsutaan kristinuskoksi on synteesi osasta noita uskomuksia, kun taas osa uskomuksista ajettiin lopulta ulos kirkosta. Tämän vuoksi ei voida katsoa, että olisi ollut joku yksi "oikeaoppisuus", josta gnostilaisuus — tai mikään muu harhaoppi — olisi erkaantunut.
Vaikka ulkopuoliset näkivät valentinolaiset "harhaoppisina", he itse näkivät itsensä ennemminkin kirkon henkisesti edistyneempinä jäseninä. Omien kokoustensa lisäksi he osallistyivat usein myös katolisen kirkon jumalanpalveluksiin,  kauhistuksena sellaisille kirjoittajille kuin Irenaeus ja Tertullianus, jotka katsoivat valentinolaisten olevan "susia lampaiden vaatteissa". Valentinolaisuus ärsytti ehkä erityisesti juuri sen vuoksi, etteivät valentinolaiset erottuneet selkeästi omaksi ryhmäkseen, vaan halusivat toimia kirkon sisällä.
Merkittäviä valentinolaisia olivat Valentinoksen lisäksi Herakleon, Ptolemaios, Theodotos ja Markos.
Yhteisö

Valentinolaiset eivät nähneet oppiensa olevan ristiriidassa katolisen kirkon opetusten kanssa, vaikka monet kirkkoisät pitivätkin heitä harhaoppisina. He itse kokivat tarjoavansa täydemmän esoteerisen opetuksen kristinopista. Heidän mukaansa Valentinos oli saanut oppinsa Theudaalta, joka oli ollut Paavalin oppilas.
Valentinolaisten mukaan gnosiksen saavuttaminen tarkoitti suoran yhteyden saamista jumaluuteen. Heidän yhteisönsä oli tästä johtuen tasa-arvoinen, eikä heillä ollut pappeja tai muita viranhaltijoita. Kokoontumisissa valentinolaiset vuorottelivat liturgissa tehtävissä, joihin osallistui myös naisia.
Valentinolaiset hyväksyttiin yleisesti kristillisten yhteisöjen jäseniksi aina 300-luvulle saakka, mutta kirkkoisien jyrkän suhtautumisen vuoksi heidät lopulta karkotettiin niistä ja he muodostivat oman koulukuntansa. Valentinolaisuus säilyi jossain muodossa aina 600-luvulle saakka.
Opetukset

Koska valentinolaisuus syntyi todennäköisesti kristinuskon pohjalle, sen opetukset perustuivat enemmän kristinuskoon kuin esimerkiksi setiläisen gnostilaisuuden opetukset. Valentinolaisten käsitys maailman synnystä vastaa setiläisten klassista gnostilaista luomismyyttiä, mutta heidän käsityksensä maailman luoneesta demiurgista eivät olleet yhtä negatiivisia kuin setiläisillä. Demiurgin ei katsottu olevan samalla tavalla ihmiskunnan vihollinen kuin setiläisyyden Jaldabaoth.
Kirkkoisien mukaan valentinolaiset jakoivat ihmiset kolmeen luokkaan, aineelliseen, sielulliseen ja hengelliseen luokkaan, sen mukaan, mikä olemus on ihmisessä hallitsevana. Sielullisen olemuksen tehtävänä oli valita, pelastuuko se, kuten hengellinen maailma, vai katoaako se, kuten aineellinen maailma. Valentinolaiset katsoivat olevansa nimenomaan hengellisiä ihmisiä, jotka pelastuvat väistämättä. Tämä johti syytöksiin, että valentinolaiset eivät välitä moraalista.
Valentinolaiset uskoivat Jumalaan, jota on mahdotonta kuvailla ja joka on kaiken alku ja loppu ja sisältää kaiken maailmassa. Heidän mukaansa Jumalalla on sekä maskuliinisia, että feminiinisiä ominaisuuksia, jotka ovat toisistaan erottamattomia, eikä toista voi ymmärtää ilman toista.
Kirjoitukset > Raamattu

Valentinolaiset pitivät Raamattua autoratiivisena. He tulkitsivat vanhan testamentin kirjoja allegorisesti. Uuden testamentin jakeita he tulkitsivat joko kirjaimellisesti tai allegorisesti. Vanhasta testamentista he käyttivät ainakin Mooseksen kirjoja, Joosuan kirjaa, Ensimmäistä Samuelin kirjaa, Ensimmäistä kuninkaiden kirjaa, Psalmien kirjaa, Sananlaskujen kirjaa, Laulujen laulua, Jesajan kirjaa, Valitusvirsiä, Hesekielin kirjaa, Danielin kirjaa sekä Hoosean kirjaa.
Uudesta testamentista he käyttivät ainakin Matteuksen, Markuksen, Luukkaan ja Johanneksen evankeliumeja, kirjettä roomalaisille, ensimmäistä ja toista korinttilaiskirjettä, kirjeitä galatalaisille, efesolaisille, filippiläisille, ja kolossalaisille, Ensimmäistä kirjettä Timoteukselle, Heprealaiskirjettä, Jaakobin kirjettä, Ensimmäistä Pietarin kirjettä, Ensimmäistä Johanneksen kirjettä sekä Ilmestyskirjaa.
Kirjoitukset > Valentinolaisia kirjoituksia

Raamatussa olevien kirjojen lisäksi valentinolaiset käyttivät monia kirjoja, joita ei ole hyväksytty uuden testamentin kaanoniin.
Apostoli Paavalin rukous
Filippuksen evankeliumi
Kolmiosainen tutkielma
Ptolemaioksen kirje Floralle
Totuuden evankeliumi
Tulkinta tiedosta
Tutkielma ylösnousemuksesta
Katkelmia Valentinokselta (Klemens Aleksandrialaisen, Hippolytoksen, Fotioksen ja Pseudo-Anthimos Nikomedialaisen kirjoituksista)
Kirjallisuutta

Desjardins, Michel: "The Sources for Valentinian Gnosticism: A Question of Methodology". Vigiliae Christianae, Vol. 40, No. 4. (Dec., 1986), ss. 342–347.
Dunderberg, Ismo; Marjanen, Antti: Nag Hammadin kätketty viisaus - gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä, 2. täydennetty painos. WSOY, Helsinki 2005. ISBN 951-0-30859-5.
Pagels, Elaine: Gnostilaiset evankeliumit.  ((The gnostic gospels, 1979.) Suomentanut Outi Lehtipuu)  Helsinki:  Art House, 2006.  ISBN 951-884-416-X
Wilson, R. McL. "Valentianism and the Gospel of Truth" in Layton, B., (ed.) The Rediscovery of Gnosticism, (Leiden 1980): 133–45.
Robert Peary

| Robert Peary |
| --- | --- |
 Robert Peary.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Robert Edwin Peary
Syntynyt: 6. toukokuuta 1856 Cresson, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 20. helmikuuta 1920 (63 vuotta) Washington, D.C., Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Robert Edwin Peary (6. toukokuuta 1856 Cresson, Pennsylvania, Yhdysvallat – 20. helmikuuta 1920 Washington, D.C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija, jonka väitettiin saavuttaneen 6. huhtikuuta 1909 maantieteellisen pohjoisnavan ensimmäisenä ihmisenä maailmassa. Sittemmin saavutusta on epäilty ja sitä kohtaan on esitetty vastaväitteitä.  Monien mukaan Peary kävi korkeintaan 89 leveysasteella, jos niinkään lähellä napaa
. National Geographic Society, joka oli yksi Pearyn rahoittajista, uskoo häneen, mutta Yhdysvaltojen ja Pohjoismaiden tieteelliset seurat eivät.
Ennen pohjoisnavalle suuntautunutta retkeään Peary teki useita matkoja Grönlantiin. Näistä merkittävin on Pearynmaalle tehty pitkä matka, joka lienee Pearyn merkittävin kiistaton saavutus naparetkeilyn alalla
 Peary yritti pohjoisnapamatkaa jo vuosina 1902 ja 1906, mutta nämä matkat epäonnistuivat.
Hän paneutui eskimoiden eloonjäämistekniikoihin ja opetteli rakentamaan igluja. Hän otti matkoilleen suuria eskimoryhmiä koiravaljakkoineen. Hän toi eskimoita mukanaan Yhdysvaltoihin, ja eskimonainen synnytti hänelle ainakin yhden pojan.
Matthew Henson ja inuittijälkeläiset

Robert Peary tapasi tulevan matkakumppaninsa ja avustajansa, merillä lukemaan opetelleen afroamerikkalaistaustaisen Matthew Hensonin, joka toimi kaupan lähettinä. Henson toimi luotettuna apulaisena ja varakomentajana useilla Pearyn retkillä Grönlantiin. Heidän yhteinen matkakumppanuutensa alkoi Nicaraguasta vuonna 1887. Sekä Pearyllä että Hensonilla on jälkeläisiä Grönlannin pohjoisosissa kuten Qaanaaqissa. Muusikko ja šamaani Hivshu Ua on Pearyn lapsenlapsenlapsi.
Robert Peary Roosevelt -höyrylaivan kannella.
Paperikone

Laboratoriopaperikone.
Paperikoneet ovat suuria, paperitehtaiden monimutkaisia yksiköitä, jotka tuottavat paperia. Ensimmäisen paperikoneen keksi vuonna 1799 ranskalainen Nicolas Louis Robert. Sen leveys oli 60 cm ja ajonopeus 9 m/min. Toinen varhainen paperikone oli Fourdrinierin veljesten ja John Gamblen Englannissa vuonna 1807 patentoima jatkuvatoiminen tasoviiraa käyttävä paperikone.
Maailman suurimmat paperikoneet ovat vuonna 2005 käynnistetty Stora Enson Kvarnsvedenin tehtaan PM12  ja vuonna 2007 käynnistetty UPM:n Plattlingin tehtaan PM1, joiden leveys on 11,3 m ja ajonopeus 2 000 m/min. Paperikoneiden valmistus on keskittynyt hyvin voimakkaasti lähestyttäessä 1900-luvun loppua. 1970-luvulla vielä Suomessakin oli neljä eri paperikoneiden valmistajaa (Ahlström (Karhula), Valmet, Tampella ja Wärtsilä), kun nykyään maailmassa merkittäviä valmistajia ovat enää Valmet ja Voith. Nykyaikaista paperikonetta ohjataan keskitetysti valvomoista. Rainanmuodostuksen menetelmät sekä koneiden rakenteet vaihtelevat valmistettavan paperilajin mukaan.
Paperikoneen toiminta > Paperikoneen toimintaan vaadittavat osatekijät

Paperinkoneen toimintaan vaaditaan huomattava määrä raakavettä (massan valmistus), sähköä, paineistettua vettä, alipainetta, paineilmaa, paineistettua höyryä ja öljyä.
Paperikonetta käytetään sähköisesti joko yksittäiskäytöllä tai pääakselikäytöllä. Yksittäiskäytöllä tarkoitetaan, että paperikoneen jokaisen yksikön käyttövoima tuotetaan omalla sähkömoottorilla, kun taas pääakselikäytöllä paperikoneen eri yksiköitä käytetään yhdellä isolla sähkömoottorilla, koneen takana kulkevan pääakselin kautta, josta eri yksiköille johdetaan voima vaihdelaatikoiden välityksellä. Pääakselikäyttö on käytössä vain vanhemmissa paperikoneissa.
Alipainetta käytetään pääasiassa erinäisiin kuivaustoimintoihin koneen viira- ja puristinosalla (koneen märkäpää), painevettä koneen pyörimisvaiheessa mm. huopien ja viirojen pesuihin.
Paineilmaa käytetään koneen pneumaattisena ohjausjärjestelmänä. Se on myös työntekijöiden pääasiallinen työkalu mm. rainan pään viennissä ja siivouksessa.
Paineistettua höyryä käytetään paperirainan kuivatukseen kuivatusosalla.
Öljyä käytetään kiertovoitelujärjestelmissä ja hydrauliikassa.
Paperikoneen toiminta > Paperinvalmistuksen alkuvaiheet

Paperin valmistus alkaa monimutkaisesta prosessistaselvennä, joka tuottaa paperimassaa. Massaa käsitellään muun muassa valkaisemalla tai lisäämällä lisäaineita haluttujen ominaisuuksien tuottamiseksi, esimerkiksi märkälujuus, kiilto, värisävy, painomusteen imukyky ym. Paperi muodostuu pääasiassa kuitujen välisten vetysidosten avulla, jotka syntyvät paperirainan kuivatuksessa.
Paperikoneen toiminta > Massa paperikoneen perälaatikolla

Paperimassa syötetään perälaatikkoon 0,2–1,2 % kiintoainetta sisältäväksi. Massa syötetään perälaatikon pumpun avulla neliöpainoventtiilin, joka läpäisee oikean määrän paperimassa lopputuotteen vaatimaa neliöpainoa vastaavaksi paperikoneen perälaatikolle. Perälaatikosta massavirta tulee spindeleillä ohjatun huuliaukon kautta viiran päälle tai kahden viiran väliin, riippuen viiraosan tyypistä. Viira tai viirat kulkevat erilaisten vedenpoistoelementtien yli, jolloin massassa olevasta vedestä poistuu noin 20 % ja massa muodostuu märäksi paperirainaksi, jossa kuidut on pyritty saamaan mahdollisimman konesuuntaisiksi perälaatikon ja viiraosan välisen suihkusuhteen avulla. Yleisimmät viiraosatyypit ovat tasoviira, hybridiformeri, kitaformeri ja sylinteriformeri. Viiraa tai viiroja poikittaissuunnassa ohjataan korkeapaineisella ilmalla ohjaavien ohjaustelojen avulla (kuten koneen myöhemmässä vaiheessa olevia huopia ja viiroja)
Paperikoneen toiminta > Paperirata paperikoneen puristinosalla

Seuraavaksi paperirata siirtyy puristinosalle pick-up-telalla, missä paperi kulkee puristinhuopien avulla eri puristinosien telojen nipeistä. Puristinosan puristinyksiköitä on tavanomaisesti yhdestä neljään, useimmiten kolme. Puristinosan eri puristinyksikköjen välissä on yleensä vetoero, joka tarkoittaa jälkimmäisen puristinyksikön korkeampaa nopeutta. Teloja voi olla erilaisia, esimerkiksi kivi- (yleensä viimeinen nippi), taipumakompensoituja- (nipin muotoa, telaa taivuttamalla muuttava), ura- (vettä huovasta poistava) tai kenkäteloja (telan paksuutta muuttava). Telojen välissä vesi puristuu paperista huopaan. Puristinosan jälkeen paperiradan kuiva-ainetaso on 35–50 % riippuen valmistettavasta paperilajista. Teloja valmistetaan alihankintana ja Suomessa mm. Tevo Oy tekee ja huoltaa paperikoneen teloja.
Huopia voi olla monta yhdessä puristinyksikössä. Huopa puhdistetaan pesuaineilla ja painevedellä ja kuivatetaan imulaatikoiden avulla huovan kierrossa, jolloin se on taas valmis vastaanottamaan vettä. Puristimella pyritään saamaan riittävän suuri märkälujuus, jotta rainan siirto kuivatusosalle onnistuisi ilman katkoja. Vaikka tavoitteena on mahdollisimman suuri kuiva-ainepitoisuus, pyritään liian suuria puristinpaineita välttämään, jotta paperin riittävä paksuus säilyisi. Puristinosalla kuiva-ainepitoisuuden nousu yhdellä prosentilla vähentää kuivatusosalla höyrynkulutusta jopa neljällä prosentilla.