stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskonnoton kasvatus
Suomessa

Suomessa lasten päivähoidossa annetaan uskontokasvatusta tai elämänkatsomustietokasvatusta. Kasvatuksessa on kunnioitettava lapsen huoltajien vakaumusta. Perustuslain 11 § turvaamaa oikeutta ajatuksenvapauteen käyttää esiopetusikäisten kohdalla huoltaja, joka valitsee joko uskontokasvatuksen tai elämänkatsomustietokasvatuksen.
Suomen perustuslain 11 §:n 2 momentin perusteella ketään ei voida velvoittaa osallistumaan vakaumuksensa vastaisesti uskonnon harjoittamiseen. Tämän perusteella koulun oppilasta ei voida velvoittaa osallistumaan jumalanpalvelukseen, uskonnolliseen päivänavaukseen tai muuhun uskonnolliseen tilaisuuteen. Nykyinen käytäntö on, että oppilaan huoltaja ilmoittaa, jos oppilas ei osallistu uskonnon harjoittamiseen. Ilmoituksen voi tehdä kertaluontoisesti esimerkiksi kouluun ilmoittauduttaessa tai tapauskohtaisesti. Ilmoituksen jälkeen koulun on huolehdittava siitä, että oppilas ei osallistu kyseisiin tilaisuuksiin. Koululla on vastuu oppilaan turvallisuudesta myös silloin, kun oppilas ei osallistu koulun järjestämään uskonnolliseen tilaisuuteen. Koulu järjestää oppilaalle tilaisuuden ajaksi muuta toimintaa. Lukiossa ilmoituksen tekee oppilas itse.
Suomessa uskontokuntiin kuulumattomia koululaisia on kaikista oppilaista noin 10–15 prosenttia. Elämänkatsomustietoa opiskelevien määrä oli vuonna 2008 3 prosenttia kaikista Suomen koululaisista.
Suomessa perustettiin vuonna 1990 uskonnottomien nuorten aikuistumisleirejä järjestämään Prometheus-leirin tuki ry. Leiri käydään yleensä kahdeksannen tai yhdeksännen luokan jälkeen, 14–15-vuotiaana. Nimensä Prometheus-leiri on saanut kreikkalaisen jumaltaruston Prometheus-titaanilta, joka varasti tulen jumalilta ja antoi sen ihmisille. Leirin tavoitteena on rohkaista nuoria pohtimaan asioita, hahmottamaan ja kehittämään omaa elämänkatsomustaan, kunnioittamaan itseään ja muita sekä ottamaan vastuun itsestään ja maailmasta.
Kirjallisuutta

Brockman, Chris: Ateisti kertoo lapselleen jumalista.  ((What about gods?, 1978.) Kuvittanut Anna Cammisotto. Suomeksi toimittanut ja kääntänyt Kimmo Sundström)  Helsinki:  Vapaa-ajattelijain liitto, 1986.
Paasio, Ulla: Hilla pohtii uskontoja.  (Kuvitus Kaarina Löfgren)  Littoinen:  Ulla Paasio, 2008.  ISBN 978-952-92-4241-2
Aiheesta muualla

Atheistparents.org (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Raising Noodles on yhdistys vanhemmille, jotka kasvattavat lapsiaan sekulaarin humanismin periaatteiden mukaisesti.
William Schmidt

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | München 1972 | keihäänheitto |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1975 | keihäänheitto |  |
William David (Bill) Schmidt (s. 29. joulukuuta 1947 Muse, Pennsylvania, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti.
Schmidt saavutti Münchenin 1972 olympialaisissa pronssia keihäänheitossa tuloksella 84,42 m. Hän jätti suomalaisen Hannu Siitosen neljänneksi 10 senttimetrin erolla.
Savitaipaleen rintama

Savitaipaleen rintama oli Suomen sisällissodan Savon rintaman rintamalohko, jonka taistelut käytiin 27. helmikuuta – 25. huhtikuuta 1918 Etelä-Karjalan Savitaipaleella. Rintaman taisteluilla oli suuri merkitys erityisesti punaisten kannalta, sillä kylä turvasi 30 kilometriä etelämpänä kulkevan elintärkeän Pietarin radan pysymisen heidän hallussaan.
Savitaipale oli valkoisten hallussa sodan ensimmäisen kuukauden ajan, kunnes punaiset miehittivät sen 28. helmikuuta. Savitaipaleen rintaman taistelut liittyivät myös punaisten Karjalan rintaman sotatoimiin, kun heidän tavoitteenaan oli työntää rintamalinjaa pohjoisemmaksi Savitaipaleen ja Taipalsaaren suuntaan. Savitaipaleen suunnalla alkuperäinen tarkoitus oli edetä Mikkeliin ja Savon radalle, mutta lopulta punaiset päätyivät ainoastaan puolustamaan kylää ja sulkemaan valkoisten tien Pietarin radalle. Savitaipaleen taistelut päättyivät lopulta 25. huhtikuuta, jolloin punaiset vetäytyivät kohti Kymenlaaksoa.
Edeltäviä tapahtumia

Yhteiskunnallisen tilanteen kärjistyttyä tammikuun 1918 aikana, otti punakaarti Lappeenrannan haltuunsa 21. tammikuuta käydyn Taavetin kahakan jälkeen. Tämän seurauksena suojeluskuntalaiset vetäytyivät kaupungista 26. helmikuuta Taavetin kautta Savitaipaleelle, jonne vajaan 40 miehen joukko saapui kaksi päivää myöhemmin. Alun perin tarkoituksena oli miehittää Kouvola, mutta kun se oli jo punaisten hallussa, saivat he Taavetissa käskyn jatkaa Savitaipaleelle ja riisua paikkakunnalla olleet venäläiset aseista.
Savitaipaleen läpi kulki venäiläisten ensimmäisen maailmansodan aikana rakentama puolustuslinja, joka ulottui Saimaan länsirannalla Ristiinasta Säkkijärvelle. Paikkakunnalla oli Kaakkois-Suomessa linnoitustöitä tehneitä joukkoja varten perustettu dynamiittivarasto, jota vartioi noin 50 venäläissotilasta. Suojeluskuntalaiset tekivät heti saavuttuaan sopimuksen aseiden luovuttamisesta ja saivat venäläisiltä noin 100 kivääriä, 1 500 patruunaa ja 17 tonnia dynamiittia. 45 kivääriä jätettiin vastaperustetulle Savitaipaleen suojeluskunnalle, ja loput vietiin Savonlinnaan ja Imatralle. Paikkakunnalla olleet venäläiset puolestaan marssivat Sortavalan kautta Venäjälle.
Seuraavan parin viikon aikana Savitaipaleelle saapui jatkuvasti Etelä-Suomesta rintamalinjan yli siirtyneitä valkoisten kannattajia ja suojeluskuntalaisia, joille annettiin kylässä sotilaskoulutusta. Valkoiset odottivat punaisten iskua Lappeenrannan tai Taavetin suunnasta, mutta ryhtyivät lopulta itse toimeen ja hyökkäsivät 15. helmikuuta punaisten valtaamaan Taavettiin noin 50 miehen voimin. Hyökkäyksestä tuli kuitenkin täydellinen epäonnistuminen valkoisten menettäessä 13 kaatunutta. Kymmenen päivää myöhemmin Savitaipaleelta tehtiin toinen epäonnistunut hyökkäys Lemille.
Sotatoimet > Lyytikkälän taistelu ja Savitaipaleen miehitys

Kymenlaakson punakaartilaiset lähtivät 26. helmikuuta liikkeelle Kouvolasta tarkoituksenaan edetä Savitaipaleen kautta Mikkeliin. Lähinnä Kymin pitäjästä ja Kotkasta koottu 500 miehen osasto majoittui illalla noin seitsemän kilometriä Savitaipaleen kirkonkylän eteläpuolella sijaitsevaan Lyytikkälän kylään. Seuraavana päivänä noin kello 11.30 Georg Hjalmar Tulanderin johtama valkoisten osasto hyökkäsi Lyytikkälään, mutta punaiset onnistuivat ajamaan heidät takaisin parin tunnin taistelun jälkeen.
Punaisten hyökkäyksen pelossa valkoiset jättivät Savitaipaleen ja siirtyivät noin 20 kilometrin päähän Kuolimojärven pohjoispuolelle Suomenniemen kylään. Näin punaiset saivat Savitaipaleen haltunsa ilman taisteluja 28. helmikuuta. Mikkeliin etenemisen sijasta heille annettiin kuitenkin määräys jäädä paikoilleen, koska eteneminen Mäntyharjun suunnalla ei ollut edennyt samaan tahtiin. Esikunta perustettiin Savitaipaleen pappilaan ja lisäksi punakaartilaisia asettui muun muassa kansakoululle. Rintamapäällikkönä toimi aluksi vuoden 1912 Tukholman olympialaisten painin kultamitalisti Kaarlo Koskelo, joka huhtikuussa vaihtui varastomies Heikki Krögeriin. Molemmat olivat Kotkan punakaartin jäseniä.
Sotatoimet > Valkoisten hyökkäävät Savitaipaleelle

Valkoiset tekivät ensimmäisen hyökkäyksensa Savitaipaleen kirkonkylään 4. maaliskuuta. Operaation suunnitteli valkoisten joukkoihin liittynyt Saksan keisarillisen armeijan korpraali Karl Müller, joka väitti olevansa yliluutnantti Karl von Zedtwitz zu Hackenbach. Hyökkäykseen osallistui noin 550 miestä, jotka koostuivat pääosin suojeluskuntalaisista, mutta mukana oli myös luutnantti Väinö Vainikaisen komentama Savon ryhmän komppania.
Punaiset olivat saaneet tiedon hyökkäyksesta valkoisten joukoissa olleelta kannattajaltaan ja tiesivät näin ollen varautua siihen. Valkoiset hyökkäsivat kirkonkylään kahden osaston voimin, joista yksi eteni kilometrin levyisenä rintamana lännestä ja toinen pohjoisesta Kärnäkoskelle johtavaa maantietä pitkin. Illan hämärtyessä epäjärjestykseen joutuneet valkoiset kuitenkin perääntyivät. Suurin osa palasi omatoimisesti Suomenniemelle, josta he jatkoivat seuuraavana päivänä edelleen Partakoskelle. Hyökkäyksen pysäyttäminen oli punaisille tärkeä voitto, sillä Savitaipaleen hallinta takasi elintärkeän Pietarin radan pysymisen heidän hallussaan. Ennen omien hyökkäysten käynnistämistä punaiset keskittyivät puolustusvarustusten rakentamiseen kirkonkylän ympäristöön.
Sotatoimet > Punaisten hyökkäykset

Epäonnistuneen hyökkäyksensä jälkeen valkoiset asettuivat Savitaipaleen pohjoispuolella sijaitseville Partakoskelle ja Kärnäkoskelle, joita punaiset yrittivät maaliskuun jälkipuoliskolla vallata kahdesti. Eteneminen pysähtyi kuitenkin molemmilla kerroilla jo pari kilometriä kirkonkylästä sijoitettuun valkoisten etuvartioon. Ensimmäinen hyökkäys tehtiin 16. maaliskuuta ja toinen 23. maaliskuuta, jolloin valkoisten ensimmäinen puolustuslinja näytti jo murtuvan. Punaiset etenivät Kärnäkosken maantietä pikin vajaan kilometrin verran ensimmäistä hyökkäystä pidemmälle, mutta palasivat lopulta illan hämärtyessä takaisin. Valkoisten päällikkönä toiminut korpraali Müller haavoittui jälkimmäisessä taistelussa vakavasti päähänsä, jonka tilalle nimettiin aikaisemmin tykistöpatteria komentanut ruotsalainen kapteeni Einar Förberg.
Punaisten hyökkäysten jälkeen valkoiset iskivät seuraavan kuukauden ajan säännöllisesti 2–3 kertaa viikossa punaisten puolustuslinjoja vastaan. Kaikki hyökkäykset torjuttiin, eivätkä valkoiset myöskään onnistuneet saartamaan kylää, vaan tie Taavetin suuntaan pysyi koko ajan auki.
Sotatoimet > Punaisten vetäytyminen

Valkoiset aloittivat ratkaisevan suurhyökkäyksensä Savitaipaleelle 23. huhtikuuta. Siihen osallistuivat Savon ryhmän Savitaipaleen pataljoonan 2.–4. komppaniat, Kyminlaakson komppania, Puumalan lentävä osasto sekä kapteeni Einar Förbergin johtama 3. patteri. Punaisia oli tuolloin Savitaipaleella noin 800 miestä.
Ensimmäisenä päivänä valkoisten tykistö tulitti ankarasti kirkonkylää, jolloin apteekki ja ainakin kolme muuta taloa tuhoutui. Punaisten puolustuslinja kuitenkin kesti iltaan saakka. Hyökkäyksen aikana Savitaipaleen suojeluskuntaan kuulunut tuleva kaksinkertainen olympiavoittaja Jonni Myyrä toimi kahdesti valkoisten oppaana. Ensimmäisellä kerralla Myyrä arvioi etäisyyden viholliseen liian lyhyeksi, jonka vuoksi lännestä edennyt Aleksander Kallion komppania marssi suoraan punaisten konekiväärituleen kärsien suuria tappioita kaatuneina ja haavoittuneina. Myöhemmin samana iltapäivänä Myyrä toimi oppaana Kyminlaakson 1. komppanialle, mutta pelästyi jo ensimmäistä lähelle osunutta kranaattia ja säntäsi valkoisten kertomusten mukaan pakoon. Myöhemmin kirjoittamissaan muistelmissa hän kuitenkin väitti toimineensa urhoollisesti punaisten tulituksen keskellä.
Seuraavana päivänä valkoiset käynnistivät uuden hyökkäyksen. He onnistuivat etenemään kirkonkylän tuntumassa olevaan Paimensaareen asti, josta punaiset vetäytyivät kirkonkylään. Samana päivänä tuhoutui Savitaipaleen kirkko, jonka valkoisten tykistötuli sytytti palamaan puoli viiden aikaan iltapäivällä. Valkoiset tulittivat kirkkoa luullessaan punaisten pitävän sen tornia tähystyspaikkana ja konekivääripesäkkeenä.
Punaiset saivat yöllä perääntymiskäskyn ja vetäytyivät Taavettiin, josta he jatkoivat edelleen Kymenlaaksoon yhdessä Taipalsaaren rintamalta vetäytyneiden punaisten kanssa. Punakaartilaisen lisäksi mukaan liittyi paikallisia siviilejä. Punaisten poistuessa jatkoivat valkoiset kirkonkylän tulitusta, jolloin tuhoutui punaisten päämajanaan pitämä Savitaipaleen pappila sekä kenttäsairaalana toiminut pappilan navetta. Joidenkin väitteiden mukaan tulipalossa menehtyi sairaalassa olleita haavoittuneita. Valkoiset saivat kirkonkylän haltuunsa 25. huhtikuuta kello 4 aamulla.
Tappiot

Savitaipaleen rintamalla kaatui 25 valkoista ja ainakin 32 punaista. Suurin osa kaatuneista tuli kolmen viimeisen päivän aikana, jolloin surmansa sai 21 valkoista ja ainakin 12 punaista. Punaiset surmasivat taisteluiden ulkopuolella seitsemän paikallista isäntää sekä kaksi rintamalinjan yli valkoisten puolelle pyrkinyttä ylioppilasta. Valkoisen terrorin uhreista ei ole tarkkaa tietoa, mutta rintamalla toimi vastaaviin surmiin syyllistynyt Savo-Karjalan Kenraaliesikunnan Lentävä Sotapoliisiosasto.
Muistomerkit

Savitaipaleen vanhalla hautausmaalla on valkoisten lokakuussa 1920 pystyttämä Savitaipaleen taisteluiden muistomerkki, jossa on nimiluettelo kaatuneista valkoisista. Hautausmaalla on myös punaisten joukkohauta. Vuonna 2014 Savitaipaleen kirkonmäelle pystytettiin sovintoa symboloiva Savitaipale 1918 -muistomerkki. Paikalliset työväenjärjestöt eivät kuitenkaan olleet mukana hankkeessa.
Muuta

Savitaipale 1918 -työryhmä on 2000-luvulla julkaissut kaksi Savitaipaleen taisteluiden aikalaiskertomuksia sisältävää kirjaa. Lisäksi vuonna 2013 ilmestyi Pentti Pylkön teos Vaiettu vuosi, joka kertoo Savitaipaleen rintaman tapahtumista. Tutkija Marko Tikka on kritisoinut teosta siitä, että kirjasta puuttuisi kokonaan valkoinen terrori ja punaisten toimiakin käsitellään kritiikittömästi paikkansapitämättömien huhupuheiden pohjalta.
Kirjallisuutta

Pylkkö, Pentti (toim.); Savitaipale 1918 -työryhmä: Pelon päivät : siviilihenkilöiden aikalaismuistelmia Savitaipaleen rintamalta 1918.  Savitaipale:  Savitaipale 1918 -työryhmä, 2009.  ISBN 978-952-92658-4-8
Pylkkö, Pentti (toim.); Savitaipale 1918 -työryhmä: Kauhun kevät : siviilihenkilöiden aikalaismuistelmia Savitaipaleen rintamalta 1918.  Helsinki:  Neirol-kustannus, 2010.  ISBN 978-952-56883-6-8
Pylkkö, Pentti: Vaiettu vuosi : Savitaipaleen rintama 1918.  Savitaipale:  Savitaipaleen Aura, 2013.  ISBN 978-952-93305-3-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Savitaipaleen rintama Wikimedia Commonsissa
Valkoisten tykistötulessa vaurioitunut Savitaipaleen kansakoulu.
Punaisten majapaikkana toimineen kansakoulun sisätiloja taistelun jälkeen.
Ben Schrey

Ben Schrey (s. 7. marraskuuta 1957 Turku) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-liigassa vuosina 1977–1981 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Schrey edusti koko SM-liigauransa ajan Porin Ässiä. Hän joutui tyytymään varamaalivahdin rooliin, ja vaikka hänen SM-liigatilastoistaan löytyy 56 runkosarjaottelua ja yhdeksän pudotuspeliä, pääsi hän pelaamaan vain neljässä runkosarjaottelussa. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1978 ja saavutti lisäksi yhden SM-hopean.
Ammatiltaan Schrey on keittiömestari ja hän on toimii ravintola-alan opettajana Porin ammattiopistossa.
Hermine Schröder

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Schröder (toinen oik.) EM-kilpailuissa 1938. |  Schröder (toinen oik.) EM-kilpailuissa 1938. |  Schröder (toinen oik.) EM-kilpailuissa 1938. |  |
Maa:   Saksa
Naisten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Wien 1938 | kuulantyöntö |  |
Hermine Schröder (o.s. Wüst, 12. helmikuuta 1911 – 1978) oli saksalainen yleisurheilija, jonka menestyi parhaiten kuulantyönnössä.
Schröder voitti Wienin EM-kilpailuissa 1938 kuulantyönnössä kultaa tuloksella 13,29.
Rainer Schrey

Erik Rainer Schrey (12. tammikuuta 1933 Turku – 16. helmikuuta 2001) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1952–1958 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Schrey edusti koko SM-sarjauransa ajan Turun Palloseuraa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 60 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 39 + 16 = 55 ja jäähymääränsä kahdeksan minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1956 sekä saavutti kaksi SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin.
Ilo Schroeder

Ilo Emil Schroeder (21. toukokuuta 1875 Liperi – 25. marraskuuta 1947 Nummi) oli suomalainen opettaja, joka toimi Karjalankannaksen rajakomendattina ja tullinhoitajana useissa eri kaupungeissa.
Ilo Schroederin vanhemmat olivat sotakomissaari Aron Schroeder ja Mathilda Emilia Jankowsky ja puoliso vuodesta 1902 Elli Maria Genetz. Schroeder tuli ylioppilaaksi Joensuun lyseosta ja valmistui voimistelunopettajaksi 1898. Hän toimi Kuopion lyseon voimistelun ja terveysopin lehtorina 1900–1927, Joensuun rajakomendattina vuodesta 1919, kaakkoisen rajamaan rajakomendattina 1921, itärajan rajatarkastajana 1927–1936 ja Karjalankannaksen rajakomendanttina 1922–1936. Tullinhoitajana Hangossa, Tammisaaressa ja Oulussa Schroeder työskenteli 1936–1942. Hän oli myös Hangon suomalaisen yhteiskoulun voimistelunopettaja 1942–1944. Schroeder oli Terijoen kunnanvaltuuston jäsen ja Terijoen sekakuoron puheenjohtaja. Hänet tunnettiin tiukkana rajamiehenä, joka joutui 1929 lyhyeksi aikaa eroamaan kommenttiensa takia, mutta pääsi sitten jatkamaan tehtäviään.
Ard Schenk

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ard Schenk vuonna 2006 |  Ard Schenk vuonna 2006 |  Ard Schenk vuonna 2006 |  |
Maa:   Alankomaat
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sapporo 1972 | 1 500 metriä |  |
|  Kultaa | Sapporo 1972 | 5 000 metriä |  |
|  Kultaa | Sapporo 1972 | 10 000 metriä |  |
|  Hopeaa | Grenoble 1968 | 1 500 metriä |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oslo 1970 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Göteborg 1971 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Oslo 1972 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Göteborg 1966 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Oslo 1967 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Oslo 1965 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Göteborg 1968 | yhteispisteet |  |
| Sprinttereiden MM-kilpailut  | Sprinttereiden MM-kilpailut  | Sprinttereiden MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Inzell 1971 | sprintti |  |
|  Pronssia | Eskilstuna 1972 | sprintti |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Deventer 1966 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1970 | yhteispisteet |  |
|  Kultaa | Davos 1972 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 1971 | yhteispisteet |  |
Adrianus ”Ard” Schenk (s. 16. syyskuuta 1944 Anna Paulowna, Pohjois-Hollanti) on alankomaalainen pikaluistelija, joka oli pikaluistelu-urallaan maailman huipulla 1960-luvun loppu- ja 1970-luvun alkupuolella.
Schenk voitti urallaan Euroopan mestaruuden kolmesti (1966, 1970 ja 1972), samoin kuin yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden (1970–1972), joista vuoden 1972 kisoissa voitti ensimmäisenä ihmisenä 60 vuoteen kaikki matkat. Sprintterien MM-kisoista hänellä on kaksi pronssia (1971–1972).
Ensimmäisen olympiamitalinsa Schenk voitti Grenoblessa 1968 (hopeaa 1 500 metrillä), ja neljä vuotta myöhemmin Sapporon talviolympialaisissa hän voitti kolme kultamitalia (1 500, 5 000 ja 10 000 metriä). Sapporossa hän kaatui 500 metrillä.
Uransa aikana Schenk luisteli kaikkiaan 18 maailmanennätystä. Ensimmäisenä ihmisenä hän alitti 15 minuutin rajan 10 000 metrillä ja kahden minuutin rajan 1 500 metrillä.
Schenk (Deventer, 1965)
Schenk (Oslo, 1967)
Schenk (Grenoble, 1968)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ard Schenk KOK:n sivuilla
Miesten 1 500 metrin pikaluistelun olympiavoittajat
Miesten 5 000 metrin pikaluistelun olympiavoittajat
Miesten 10 000 metrin pikaluistelun olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Alankomaat
Robert Schul

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Robert Schul (kesk.) Tokion olympialaisissa 1964. |  Robert Schul (kesk.) Tokion olympialaisissa 1964. |  Robert Schul (kesk.) Tokion olympialaisissa 1964. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 5 000 m |  |
Robert ”Bob” Schul (28. syyskuuta 1937 West Milton, Ohio – 16. kesäkuuta 2024 Middletown, Ohio) oli yhdysvaltalainen kestävyys- ja estejuoksija.
Schul aloitti juoksuharrastuksen high school -aikoinaan. Yliopistossa opiskellessaan hän keskittyi mailin juoksuun. Myöhemmin hän innostui myös 3 000 metrin estejuoksusta. Koska estejuoksussa kilpailtiin niin harvoin, hän päätti harjoitella myös pidempiä juoksumatkoja. Valmistumisensa jälkeen Schul liittyi Yhdysvaltojen ilmavoimiin vuonna 1961, jolloin hänen harjoittelumahdollisuutensa paranivat. Samana vuonna Schul sijoittui kolmanneksi Yhdysvaltojen mestaruuskilpailujen 3 000 metrin estejuoksussa. Hän kärsi vuosia pahoista loukkaantumisista ja sairauksista, muun muassa mononukleoosista. Hänen valmentajanaan oli tällöin Yhdysvaltoihin muuttanut unkarilainen huippuvalmentaja Mihály Iglói.
Vuonna 1964 hän oli vihdoin kunnossa ja teki 5 000 metrin juoksussa uuden Yhdysvaltojen ennätyksen. Seuraavaksi hän rikkoi 29. elokuuta kahden mailin juoksun maailmanennätyksen ajalla 8.26,4. Hän selvisi helposti Yhdysvaltojen olympiajoukkueeseen Tokion olympialaisiin. Olympialaisten 5 000 metrin loppukilpailussa Ranskan Michel Jazy näytti voittavan kilpailun, mutta hän hiipui loppusuoralla ja Schul onnistui ohittamaan hänet. Schulin voittoaika kilpailussa oli 13.48,8. Olympialaisten jälkeen Schul voitti vielä 1965 Yhdysvaltojen mestaruuden kolmen mailin juoksussa, mutta hän ei enää koskaan saavuttanut vuoden 1964 tasoaan.
Urheilu-uransa jälkeen Schul toimi yleisurheiluvalmentajana.
Carolyn Schuler

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Schuler (keskellä) |  Schuler (keskellä) |  Schuler (keskellä) |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 100 m perhosuinti |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 4×100 m sekauinti |  |
Carolyn Schuler (5. tammikuuta 1943 – 22. heinäkuuta 2024) oli yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja.
Schuler voitti Rooman 1960 olympialaisten 100 metrin perhosuinnissa kultaa ajalla 1.09,5. Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa hän oli hävinnyt 14-vuotiaalle Carolyn Woodille, mutta olympiafinaalissa tämä hörppäsi liikaa vettä ja keskeytti. Toisen kultamitalinsa Schuler sai 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jossa Yhdysvallat ui maailmanennätyksen 4.41,1. Laji oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa.
Schweizerische Nordostbahn

NOB:n Zürich-Baden-radan veturi Zürichin päärautatieaseman kääntöpöydällä vuonna 1867.
Schweizerische Nordostbahn (NOB) on entinen, sveitsiläinen rautatieyhtiö, joka toimi vuonna 1853-1901. Yhtiö aloitti toimintansa 1.7.1853 Schweizerische Nordbahnin (SNB) sekä Bodensee- ja Rheinfallbahnin fuusioituessa. Toiminta loppui 31.12.1901, jolloin NOB:n toiminta siirtyi vastaperustetulle valtiolliselle Schweizerishe Bundesbahnille (SBB).
NOB toimi Koillis-Sveitsissä ja se oli aikanaan Sveitsin suurin rautatieyhtiö. Toiminnan päättyessä rataverkon pituus oli 853 km.
Fritz Schwab

| Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Sveitsi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | 10 000 metrin kävely |  |
|  Pronssia | Lontoo 1948 | 10 000 metrin kävely |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bryssel 1950 | 10 000 metrin kävely |  |
|  Hopeaa | Oslo 1946 | 10 000 metrin kävely |  |
Erich Arthur Fritz Schwab (31. joulukuuta 1919 Berliini, Saksa – 24. marraskuuta 2006) oli sveitsiläinen kilpakävelijä ja olympiamitalisti.
Schwab saavutti hopeaa 10 000 metrin kävelyssä Oslon EM-kilpailuissa 1950 ajalla 47.03,6. Lontoon 1948 olympialaisissa hän sai pronssia ajalla 46.00,2. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän voitti kultaa ajalla 46.01,8. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sai hopeaa ajalla 45.41,0 voitettuaan jopa juoksuksi menneessä loppukirissä Neuvostoliiton Bruno Junkin. Laji oli tuolloin viimeisen kerran olympiaohjelmassa. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui vielä kahdeksanneksi ajalla 47.21,6. Myös EM-kilpailuissa laji korvattiin Bernin kisojen jälkeen 20 kilometrin kilpailulla.
Fritz Schwabin isä Arthur Schwab oli 50 kilometrin kävelyn olympiamitalisti.