Mongolivaltakunta
Yhteiskunta, perhe ja naisen asema

Mongolien valtakunnan naiset jakoivat arolla elämisen miesten kanssa ja olivat päävastuussa eläinten hoidosta, leirien perustamisesta ja muutosta, lastenkasvatuksesta, ruoantuotannosta ja aterioiden valmistamisesta. Naisilla oli enemmän oikeuksia kuin nykykulttuureissa Mongolian itä- ja länsipuolella: heillä oli mahdollisuus omistaa ja periä omaisuutta, osallistua uskonnollisiin seremonioihin ja olla šamaaneja, ja vanhimpien heimojohtajien vaimot saattoivat ilmaista mielipiteensä heimokokouksissa. Useat suurkaanien lesket tai äidit kuten Töregene-kaanitar, Sorghaghtani Beki ja Ogul Qaimiš toimivat sijaishallitsijana ennen kuin uusi kaani valittiin Tšingis-kaanin jälkeläisistä, usein monien vuosien ajan.
Avioliittojen tavoite oli lujittaa klaanisuhteita ja vahvistaa liittoutumia. Tapana oli mennä naimisiin oman klaaniryhmänsä ulkopuolella (eksogamia) ja ryöstää naisia kilpailevista heimoista. Useimmat avioliitot oli suunniteltu vahvistamaan olemassa olevia perheryhmien välisiä siteitä. Miehet maksoivat morsiamesta hinnan tulevalle apelleen tai tarjosivat vaihtoehtoisesti työvoimaa. Koska monet paimentolaismiehet olivat suhteellisen köyhiä, yleinen tapa oli ryöstää vaimo hyökkäyksen aikana, välittämättä poliittisista eduista. Hienovaraisemmissa ennalta sovituissa avioliitoissa tuleva morsian toi mukanaan myötäjäiset, jotka koostuivat karjasta, koruista, kankaista, palvelijoista ja orjista. Myötäjäisiä saatettiin maksaa useiden vuosien aikana, ja ne olivat yleensä arvoltaan alhaisemmat kuin sulhasen ja hänen perheensä maksama morsiamen hinta. Myötäjäiset olivat vaimon omaisuutta, joka jaettiin hänen kuoltuaan lasten kesken. Vaimo sai pienen osuuden miehen omaisuudesta, jota hän hallinnoi itse, mutta luovutti sen nuorimmalle pojalle isän kuoleman jälkeen.
Naisilla näyttää olleen aktiivinen rooli perheen päätöksissä. Mongolien salainen historia kertoo hallitsijoiden vaimoista, jotka pitävät innostavia puheita sotureille ja näin saavat soturit uskollisiksi aviomiehelleen. Yksi tapa edistää lojaalisuutta oli vieraanvaraisuus – aviomiehen perheen, liittolaisten ja vieraiden kestitseminen oli vaimon vastuulla. Jos aviomies oli kuollut ennen vaimoaan, tämän nuorempi miessukulainen saattoi ”adoptoida” lesken. Mongolilakien mukaan naiset saattoivat erota ja omistaa omaa omaisuutta, mutta kuinka usein näin käytännössä tapahtui, ei ole tiedossa. Aviorikostapauksissa sekä mies että nainen teloitettiin. Mongolien yhteiskunta oli patrilineaalinen, ja moniavioisuus oli yleistä niiden miesten keskuudessa, joilla oli varaa useisiin vaimoihin ja jalkavaimoihin. Päävaimoksi valittiin kuitenkin aina vain yksi vaimo, ja hänen lapsensa perivät isänsä omaisuuden ja/tai aseman heimossa. Koska nuorin poika yleensä peri perheen omaisuuden, hän ja hänen vaimonsa asuivat miehen vanhempien luona. Leskeksi jääneiden heimojohtajien vanhimmat vaimot edustivat usein edesmennyttä aviomiestään heimokokouksissa, kuten kurultaissa, joissa päätettiin tulevista hallitsijoista.
Paimentolaiskansan parissa kaikkien – miesten, naisten ja pienten lasten – piti osata ratsastaa hyvin ja käyttää jousta metsästämiseen. Miehet ja naiset pystyivät yleensä hoitamaan toistensa tehtäviä, sillä kuolemantapauksessa parisuhteen eloonjääneen täytyi huolehtia perheestä ja  karjasta. Jurtassa oli oma tila miehille ja naisille, joista edellisillä oli länsipuoli ja jälkimmäisillä itäpuoli, jossa tehtiin ruoka. Oviaukko tehtiin etelään päin. Jurttien sijoittuminen leirissä (ordu) oli tärkeää keisarillisissa ja suurissa leireissä: vanhimmalla vaimolla se oli lännessä, nuorimmalla vaimolla idässä; jalkavaimoilla, lapsilla sekä palvelijoilla jossain taustalla. Naiset lypsivät lampaat, vuohet ja lehmät, miehet lypsivät vain tammat, joiden maidosta tehtiin alkoholipitoista kumissia. Sekä miesten että naisten yletön juopottelu oli sosiaalisesti hyväksyttävää. Naiset osallistuivat miesten kanssa juhliin, kuten heimopäälliköiden kokouksiin, syntymäpäiviin ja häihin.