Kuolemanrangaistus Suomessa
Suomen suuriruhtinaskunnan aikana

Vuoden 1734 laki pysyi Venäjän vallan aikana voimassa Suomen suuriruhtinaskunnassa. Vuonna 1826, pian valtaan­tulonsa jälkeen, keisari Nikolai I kuitenkin antoi keisarillisen julistuksen, jonka mukaan kuolemantuomiot oli siitä lähtien pantava täytäntöön ainoastaan, jos tuomittu oli syyllistynyt valtio­rikokseen taikka keisarin tai keisariperheen jäsenen murhaan. Muussa tapauksessa tuomitut oli sen sijaan karkotettava Siperiaan, jossa he joutuivat elinikäiseen pakkotyöhön. Jos tuomittu oli nainen, rangaistuksena oli elinikäinen vankeus ja pakkotyö kehruuhuoneessa Suomessa.
Tiettävästi viimeinen rauhan aikana teloitettu suomalainen henkilö oli Tahvo Putkonen, jonka tuomio pantiin täytäntöön 8. heinäkuuta 1825. Hän oli pieksämäkeläinen renki, joka tuomittiin miestaposta. Hänelle langetettiin kuolemantuomio mestaamalla ja hautaaminen kirkkomaan ulkopuolelle sekä 24 hopeataalarin sakot oikeuden halventamisesta, juopottelusta ja pyhärauhan rikkomisesta.lähde?
Vuoden 1826 keisarillisen määräyksen jälkeen oikeusistuimet langettivat Suomessa edelleen vanhan Ruotsin lain mukaisia kuolemantuomioita, mutta niitä ei pantu täytäntöön vaan ne muunnettiin automaattisesti karkotukseksi Siperiaan tai elinkautiseksi kehruuhuonevankeudeksi, joten rauhan aikana ei suoritettu lainkaan teloituksia. Vuodesta 1848 myös naiset voitiin karkottaa Siperiaan. Vuodesta 1826 alkaen Suomesta karkotettiin Siperiaan kaikkiaan 899 kuolemantuomion saanutta. Kun Suomeen oli 1880-luvulla rakennettu uusia vankiloita, luovuttiin Siperiaan karkottamisista vuonna 1888 ja sen sijaan kuolemantuomiot muunnettiin elinikäiseksi linnanvankeudeksi.
Vuonna 1889 säädettiin kokonaan uusi rikoslaki  ja siihen liittyvä asetus rangaistusten täytäntöönpanosta. Sen mukaan kuolemanrangaistus voitiin vielä tuomita kuudesta rikoksesta. Se oli ainoa mahdollinen rangaistus keisarin murhasta, joka katsottiin valtiopetokseksi, sekä keisarinnan, perintö­ruhtinaan, leski­keisarinnan tai muun keisarillisen perheen jäsenen sekä ystävyydessä olevan valtion päämiehen murhasta. Vaihto­ehtoisesti muun rangaistuksen kanssa se olisi voitu tuomita muustakin murhasta sekä majesteetti­rikoksesta ja maan­petoksesta. Lain mukaan teloitukset oli suoritettava viipymättä mestaamalla (ruots. genom halshuggning) vankilan pihalla tai suljetussa paikassa vankilan lähellä. Rangaistusta ei siis enää olisi pantu täytäntöön julkisesti, vaan laissa määrättiin, keiden virkamiesten tuli olla mestauksen tapahtuessa paikalla; muita ei saanut olla läsnä. Rikoslain tultua voimaan vuonna 1894 kuolemantuomioiden nimellisestäkin langettamisesta tuli erittäin harvinaista. Teloituksia ei edelleenkään suoritettu, ja harvat kuolemantuomiot muunnettiin uuden lakitermin mukaisesti elinkautisiksi kuritushuonerangaistuksiksi.
Venäjän sotalain mukaan sotilas­rikoksista saatettiin tuomita kuolemaan. Täytäntöönpanomenetelmä oli joko ampuminen tai hirttäminen.lähde? Ensimmäisen maailmansodan aikana teloitettiin hirttämällä neljä suomalaista, jotka oli tuomittu kuolemaan Venäjän sotatilalain nojalla: heinäkuussa 1915 hirtettiin Krestyn vankilassa Pietarissa Viipurin maalaiskunnasta kotoisin olleet Onni Nöjd ja Juho Jaatinen, jotka olivat tappelussa aiheuttaneet venäläisen aliupseerin kuoleman, syyskuussa 1916 hirtettiin niinikään pietarilaisessa vankilassa raippaluotolainen itsenäisyysaktivismin tukija Johannes Gustafsson ja marraskuussa 1916 Oulussa aktivisti Taavetti Lukkarinen. Lukkarinen oli viimeinen Suomessa hirtetty. Häntä ei hirtetty hirsi­puuhun vaan kaupungin ulkopuolella Kontinkankaalla olleeseen mäntyyn.