stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karunan vanha kirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karunan vanha kirkko Wikimedia Commonsissa
Kun Karunan kirkkoa kuljetettiin, Uusi Suomi, 09.08.1936, nro 212, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Helsingin kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Mikael Agricola  Alppila  Andreaskirkko  Diakonissalaitoksen kirkko  Hakavuori (ei enää käytössä)  Herttoniemi  Huopalahti  Itäkeskus  St. Jacobs kyrka  Jakomäki (purettu 2023)  Johanneksenkirkko  Kallio  Kannelmäki  Karunan kirkko  Konala (ei enää seurakuntakäytössä)  Kontula  Koskelan kirkko  Kristuskyrkan  Kulosaari  Käpylä  Laajasalo  Lauttasaari  Luther-kirkko  Lähetyskirkko  Malmi  Maunula  Meilahti  Merimieskirkko  Munkkiniemi  Munkkivuori  Myllypuro  Olaus Petrin kirkko  Oulunkylä  Oulunkylän puukirkko  Paavali  Pakila  Pasila (purettu 1978)  Pihlajamäki  Pitäjänmäki  Puistola  Pyhän Henrikin katedraali  Pyhän Kolminaisuuden kirkko  Pyhän Marian kirkko  Pyhän Nikolauksen kirkko  Roihuvuori  Saalem-temppeli  Saksalainen kirkko  Suomenlinna  Tammisalo  Tapanila  Temppeliaukio  Tuomaankirkko  Tuomiokirkko  Töölö  Uspenskin katedraali  Vanha kirkko  Vartiokylä  Viikki  Vuosaari  Östersundom 
Kappelit:  Herttoniemenranta  Jätkäsaari  Kamppi  Katukappeli (Vuosaari)  Leposaari (Kulosaari)  Länsi-Pasila (ei enää seurakunnan käytössä)  Malminkartano  Merirasti-kappeli  Puotila  Pyhän Laurin kappeli  Pyhän Sydämen kappeli  Ruoholahti  Vankilahotellin kappeli 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Karunan vanha kirkko (Q10544129)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko, museokirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki, Helsinki
sijainti: Karuna
koordinaatit: 60°10′58″N 24°53′13″E﻿ / ﻿60.18269°N 24.88694°E﻿ / 60.18269; 24.88694

Karunan museokirkko, alun perin vuodelta 1686.
Sisänäkymä Karunan museokirkosta.
Karunan kartano

Karunan kartano
Karunan kartano on vanha säteritila Sauvossa Varsinais-Suomessa Itämereen kuuluvan pienen Karunanlahden rannalla. Sen historia ulottuu 1560-luvulle. Kartano on yksityisomistuksessa. Museovirasto on määritellyt sen ympäristöineen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Historia

Karunalle myönnettiin säterioikeudet vuonna 1562, kun Turun linnan vouti Henrik Simoninpoika aateloitiin. Henrikin puoliso oli Kristiina Perintytär Fleming (1503–1573). Heidän jälkeläisensä omistivat kartanon 1670-luvulle asti. Seuraava omistaja oli vapaaherra Arvid Horn. Isonvihan vuosina kartanoa tuhottiin ja päärakennus jäi pitkäksi aikaa rappiolle. Valtiopäivämies Johan Gezelius - aateloinnin jälkeen Johan Olivecreutz - nosti kartanon uuteen kukoistukseen.
Karunan kartanolla oli vuosina 1770–1870 niin sanottu patronaattioikeus eli kartanon omistaja sai valita seurakuntansa kirkkoherran. Vuoden 1918 maanvuokralain myötä kartanon alue supistui. Toisen maailmansodan jälkeen kartanosta lohkottiin kahdeksan maatilaa siirtolaisia varten. Kartanon omistajat vaihtuivat tiuhaan 1900-luvulla, kunnes Pauli Tahvonen osti sen vuonna 1943. Vuonna 2012 kartano oli Tahvosen suvun omistuksessa, jolloin tilan peltoala oli runsaat 60 hehtaaria ja metsäala 115 hehtaaria.
Arkkitehtuuri

Karunan kartanon tiilestä ja kivestä rakennettu paritupapohjainen kaksikerroksinen päärakennus valmistui vuonna 1566 ja se edustaa suomalaisen kartanoarkkitehtuurin vanhinta kerrostumaa. Kivenhakkaaja Antonius Timmermanin veistämä vaakunataulu on edelleen kartanon pääoven päällä. Kartanon rakennustyyli muistuttaa Flemingien suvun rakennuttamia Suitian ja Kuitian kartanoita. Matka meriteitse Karunasta Kuitiaan on kahdeksisen kilometriä. Karunan porrashuone rakennettiin ilmeisesti 1780-luvulla. Nykyisen ulkoasunsa kartano sai 1860-luvun tyylikorjauksessa. Tuolloin keskirisaliittiin rakennettiin keskiaikaistyylinen porrastettu päätykoriste. Päärakennuksen kahden asuinkerroksen huonekorkeus on 350 cm, ullakon korkeus on 900 cm. Seinien paksuus on 120 cm.
Päärakennuksen ohella Karunan kartanon alueella sijaitsee kuusitoista 1700–1900-luvuilla valmistunutta rakennusta. Arvid Hornin vuonna 1685 rakennuttama Karunan vanha kirkko siirrettiin Seurasaaren ulkomuseoon Helsinkiin 1912, Karunan uusi kirkko on Josef Stenbäckin suunnittelema.
Lähteet ja viitteet

Haikonen, Iris, Teräväinen, Erkki: Kartanon mailla - sätereitä ja rälssimiehiä, Genimap Oy, 2006, ISBN 951-593-977-1
Aiheesta muualla

Karuna[vanhentunut linkki]
NBA
Edvard Karvonen

| Edvard Karvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1905 Itä-Karjala, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 5. lokakuuta 1973 (ikä 68 vuotta) Lahti, Suomi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi  Viro  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  Suojeluskunta Pohjan Pojat Ranskan muukalaislegioona Sturmabteilung Schutzstaffel Condor Legion Suomen armeija
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota Viron vapaussota Aunuksen retkikunta Espanjan sisällissota Talvisota Jatkosota
Sotilasarvo:  Vääpeli
Kunniamerkit:  Useita natsimerkkejä
Edvard Karvonen (19. heinäkuuta 1905 – 5. lokakuuta 1973) oli suomalainen kansallissosialisti ja sotilas.
Elämä

Karvonen syntyi Itä-Karjalassa. Hän osallistui Viipurin valtaukseen 12-vuotiaana. Sisällissodan jälkeen hän osallistui heimosotiin Virossa ja Aunuksessa ja palveli Ranskan muukalaislegioonassa vuosina 1920–1923. Vuonna 1926 hän muutti Saksaan ja liittyi Sturmabteilungiin ja Schutzstaffeliin. Opiskellessaan taidetta Saksassa hän liittyi Legion Condoriin ja osallistui Espanjan sisällissotaan. Hän osallistui talvisotaan, jossa hän haavoittui päähän ja menetti silmänsä. Hän haavoittui kahdeksan kertaa elämänsä aikana, viimeisen kerran jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941 Luttojoella.
Karvonen osallistui Lapuan liikkeeseen, oli Suomen Kansallissosialistisen Liiton Sortavalan-ryhmän perustajajäsen ja myöhemmin Suomen Kansallissosialistisen Työjärjestön turvallisuuspäällikkö.
Karvonen oli monikielinen; hän osasi puhua sujuvasti saksaa, ruotsia, venäjää ja suomea.
Perhe

Karvonen eli avopuolisonsa Olga Kekäläisen kanssa, joka oli suomalainen pakolainen Neuvostoliitosta. Hänellä oli tytär.
Karvakehrääjät

| Karvakehrääjät |
| --- | --- |
 Tammikehrääjä (Lasiocampa quercus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Karvakehrääjämäiset Lasiocampoidea
Heimo::  Karvakehrääjät Lasiocampidae  Harris, 1841
Alaheimot
 Chondroseginae  Chionopychinae  Lasiocampinae  Macromphalinae  Poecilocampinae 
Katso myös
   Karvakehrääjät Wikispeciesissä   Karvakehrääjät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karvakehrääjät eli lehtikehrääjät (Lasiocampidae) on kehrääjämäisiin kuuluva perhosten heimo, josta tunnetaan noin 2200 lajia lajirunsauden ollessa suurin indoaustralialaisella alueella sekä Afrikassa. Palearktisella alueella lajeja tavataan 290 ja Euroopassa 39.
Piirteitä

Karvakehrääjät ovat enimmäkseen yöaktiivisia, joskin myös päivällä lentäviä lajeja on, ja vaihtelevat kooltaan keskikokoisista suuriin. Perhosen ruumis ja siipien tyviosat ovat tuuheakarvaiset. Siivet ovat suojaväriset ja niiden pohjaväri vaihtelee lajista riippuen vaaleankeltaisesta punaruskeaan ja tummanharmaaseen. Siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Naaraat ovat usein selvästi koirasta kookkaampia. Naaraiden siivet ovat pitemmät ja kapeammat, pohjaväriltään koirasta selvästi vaaleammat ja siipien kuviointi on vaaleampaa. Tuntosarvet ovat naarailla vain heikosti kampamaiset kun koiraalla kaksoiskampamaisuus erottuu selvästi. Naaraan takaruumiin kärjessä on monilla lajeilla tuuhea, pyöreä karvatupsu. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu. Verkkosilmät ovat melko pienet ja karvaiset. Raajat ovat lyhyet ja tukevat.
Aikuinen perhonen on hyvin lyhytikäinen. Koiras kuolee heti parittelun jälkeen ja naaraskin saatuaan munimisen päätökseen. Nuoret toukat hakeutuvat uusille elinpaikoille heittäytymällä erittämänsä silkkirihman varassa ilmavirtojen matkaan. Täysikasvuiset toukat ovat tyypillisesti isoja ja karvaisia, ja koteloitumispaikkaa etsivä toukka on usein tavallisin vaihe jossa karvakehrääjiä havaitsee. Toukkaa sekä koteloa ja sitä ympäröivää kotelokehtoa peittävät karvat voivat ihokosketuksessa aiheuttaa voimakkaan allergisen reaktion.
Lajit Suomessa

Karvakehrääjiin kuuluvia lajeja on tavattu Suomessa viisitoista, joskin muutamaa vain harhailijoina. Systemaattisessa järjestyksessä lajit ovat
Hallakehrääjä Poecilocampa populi
Pihlajakehrääjä Trichiura crataegi
Koivukehrääjä Eriogaster lanestris
Tarharengaskehrääjä Malacosoma neustria (harhailija)
Niittyrengaskehrääjä Malacosoma castrense
Apilakehrääjä Lasiocampa trifolii
Tammikehrääjä Lasiocampa quercus
Heinähukka Macrothylacia rubi
Mäntykehrääjä Macrothylacia pini
Heinänorsu Euthrix potatoria
Kuutäplä Cosmotriche lobulina
Mustikkakehrääjä Phyllodesma ilicifolium
Pihlajanorsu Gastropacha quercifolia
Haapanorsu Gastropacha populifolia
Luumukehrääjä Odonestis pruni (harhailija)
Aiheesta muualla

Pertti Pakkanen: Karvakehrääjät. Suomen Perhostutkijain Seura.
Kuvia toukista (Arkistoitu – Internet Archive)
Ruotsalaisia lajeja (ruotsiksi)
Eurooppalaisia lajeja (englanniksi)
Australialaisia lajeja (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q857997  Wikispecies: Lasiocampidae  AFD: Lasiocampidae  BAMONA: Lasiocampidae  BioLib: 17284  BOLD: 623  BugGuide: 178  CoL: BSP  EoL: 848  EPPO: 1LASIF  Fauna Europaea: 6728  Fauna Europaea (new): a2ba0ca4-b0bb-4717-9bb5-b303eb5bd52f  GBIF: 3530  iNaturalist: 56584  IRMNG: 109912  ITIS: 117541  NBN: NBNSYS0000160276  NCBI: 7096  Open Tree of Life: 440265
Kóstas Karyotákis

| Kóstas Karyotákis |
| --- | --- |
 Kóstas Karyotákis
Henkilötiedot
Syntynyt: 1896 Trípoli, Peloponnesos, Kreikka
Kuollut: 1928 (31–32 vuotta) Préveza, Kreikka
Kansalaisuus:  Kreikka
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: kreikka
Tuotannon kieli: kreikka
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kóstas Karyotákis (kreik. Κώστας Καρυωτάκης; 1896 Trípoli, Peloponnesos, Kreikka – 1928 Préveza, Kreikka) oli kreikkalainen runoilija. Hän oli maailmansotien välisen sukupolven merkittävin kreikkalainen runoilija.
Karyotákis opiskeli oikeustiedettä ja toimi sitten maaseudulla virkamiehenä. Hän nousi itsemurhan tehtyään kulttimaineeseen. Itsemurha tuli esille usein jo hänen runoissaan. Hänen tyylilleen on ominaista sarkasmi ja elämänuskon menettäminen.
Suomennetut teokset

Ihmisten ja asioiden kipu; suomentanut Reija Tanninen, Vantaa: Nihil interit 1996 ISBN 952-9886-05-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kóstas Karyotákis Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Alfred Karlberg

Alfred Gideon Karlberg (8. helmikuuta 1892 Helsinki - 26. heinäkuuta 1947) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat saarnaaja Johan Alfred Karlberg ja Anna Maria Hellström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Alice Dagmar Granfeltin kanssa.
Opinnot

Karlberg kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1911–1915. Sotakorkeakoulun komentajakurssi hän suositti vuosina 1925–1926 ja  suojeluskuntain piiripäälliköitten täydennyskurssin keväällä vuonna 1937.
Jääkärikausi

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 23. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 10. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Karlberg suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kirssin.
Suomen sisällissota

Karlberg saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana yliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ensin joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet kumminkin siirrettiin jo 21. maaliskuuta 1918 komppanianpäälliköksi 3. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella, Kämärän kylässä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Karlberg määrättiin sisällissodan jälkeen 1. kesäkuuta 1918 ase- ja konekivääriupseeriksi Suomen valkoiseen kaartiin, josta hänet nimitettiin 1. huhtikuuta 1919 Lapuan pataljoonan komentajaksi. Hän erosi armeijasta ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 6. joulukuuta 1927 ja hänet sijoitettiin Vaasan suojeluskuntapiirin päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Karlberg osallistui talvisotaan YH:n (ylimääräiset harjoitukset) aikana Kymenlaakson suojeluskuntapiirin päällikkönä, mistä tehtävästä hänet vapautettiin hänellä todetun sairauden takia. Jatkosodan puhjettua hän kykeni kumminkin taas astumaan palvelukseen ja hänet komennettiin päälliköksi Helsingin suojeluskuntapiirin työvoimatoimistoon, mutta hänen kuntonsa heikkeni jälleen ja hän joutui vuonna 1942 sairaalahoitoon eikä enää palannut sodan aikana takaisin palvelukseen. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Karlberg toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1920–1924 ja 1927 ja oli apujäsenenä valtioneuvoston määräämässä tutkintolautakunnassa ruotsinkielessä suoritettavia tutkintoja varten vuosina 1925–1927.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hifsgewehrführer 10. tammikuuta 1916  Gewehrführer 4. huhtikuuta 1916  Zugführer 25. joulukuuta 1917  Yliluutnantti 11.. helmikuuta 1918  Kapteeni 3. maaliskuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1920  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927 |      |  Vapaudenristi 3. lk. (1918 ja 1943)  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jäkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 4. lk. kunniamerkki  Ruotsin MK hopeinen ansiomitali  Ruotsin Länsipohjan läänin ampujainliiton kultainen ansiomitali |
Valtteri Karmo

Valtteri Roope Karmo ent. Valter Robert Dahl (7. kesäkuuta 1895 Porvoo – 23. kesäkuuta 1970) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Valfrid Dahl ja Sifra Matilda Trygg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Ida Hynnisen kanssa.
Opinnot

Karmo kävi kansakoulun ja Pikakiväärikurssin Lappeenrannassa vuonna 1921.
Jääkärikausi

Karmo toimi jääkärivärvärinä Porvoossa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Karmo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonan, josta hänet siirrettiin 5. maaliskuuta 1918 alkaen 9. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, joka siirrettiin 8. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 2. komppaniaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaalla sekä etenemiseen Viipurin-Pietarin radalle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Karmo toimi sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:n 4. komppaniassa, josta muodostettiin myöhemmin Jääkäripataljoona n:o 3, Kajaanin sissipataljoona ja Pohjanmaan jääkäripataljoona. Hänen komppaniansa siirrettiin 9. huhtikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmenttiin, missä siitä muodostettiin 12. komppania. Käkisalmen läänin rykmentin lakkauttamisen jälkeen 20. huhtikuuta 1921 hänet siirrettiin Polkupyöräpataljoona l:n 3. komppaniaan. Armeijasta Karmo erosi 10. elokuuta 1922 ja astui 15. marraskuuta 1922 palvelukseen Helsingin komennuskomppaniaan, missä hän toimi aluksi Sotaväen esikuntaan komennetun joukkueen ja 1. marraskuuta 1925 alkaen Puolustusministeriön joukkueen johtajana. Puolustusministeriön ylivahtimestarina hän sai viran 30. elokuuta 1928 alkaen.
Opetustoimet

Karmo oli komennettuna opetusaliupseeriksi Vuoristoprikaatin aliupseerikouluun Vaasaan vuonna 1918 ja Pohjois-Inkerin rykmentin aliupseerikouluun Rautuun vuonna 1920 sekä Reserviupseerikouluun, jossa hän toimi komppanian vääpelinä vuonna 1925.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 5. toukokuuta 1918  Sotilasvirkamies 1941  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Kasvohermo

Kasvohermo (lat. nervus facialis) on seitsemäs (VII) kahdestatoista aivohermosta. Kasvohermo on kasvolihasten liikehermo sekä kielen etuosan makuhermo, ja sen pääasiallinen tehtävä on huolehtia kasvojen liikkeistä ja ilmeistä. Kasvohermo on myös kyynelrauhasen ja parin sylkirauhasen parasympaattinen hermo. Kasvohermo lähtee tumakkeesta aivorungosta aivosillan ja ydinjatkeen välistä, josta se kulkee ohimoluun läpi ja haarautuu kasvojen alueelle. Kasvohermo on herkkä traumoille, koska se  kulkee melko suojaamattomana ulomman puremalihaksen päältä.
Kasvohermon toimintahäiriön eli kasvohermohalvauksen oireina ovat kasvojen lihasten heikkous tai toimimattomuus, joka voi olla osittaista tai täydellistä. Sentraalinen kasvohermohalvaus vaikuttaa lähinnä kasvojen alaosan eli suun alueen lihaksiin, kun taas perifeerinen halvaus aiheuttaa lihasheikkouden koko kasvoissa otsasta leukaan. Kasvohermohalvaus on yleensä idiopaattinen, jolloin sitä kutsutaan Bellin halvaukseksi. Muita syitä halvaukselle voivat olla herpes zoster -infektio, borrelioosi, kasvaimet ja kasvon alueen vammat. Keskikorvan tulehdus myös saattaa aiheuttaa kasvohermon halvaantumisen, koska kasvohermon kanavaa ohimoluussa erottaa keskikorvasta vain ohut limakalvo.
Akseli Kaskela

Akseli Kaskela
Akseli Kaskela (vuoteen 1927 Akseli Caselius (26. maaliskuuta 1900 Varkaus – 27. toukokuuta 1979 Helsinki) oli suomalaisen liikuntakulttuurin voimahahmo. Hän oli SVUL:n ja Suomen Hiihtoliiton puheenjohtaja sekä sosiaalineuvos.
Ura

Kaskela oli kiinnostunut paitsi ammattilaisurheilusta, myös kunto- ja työpaikkaliikunnan kehittämisestä. Hänellä oli myös henkilökohtaisia saavutuksia urheilussa, kuten korkeushypyn akateeminen mestaruus. Hänen harrastuksiinsa kuuluivat muun muassa hiihto, pesäpallo, uinti ja jalkapallo. Vuonna 1919 Kaskela voitti kahdensadan kilpailijan joukosta Sortavalan Suojeluskuntapiirin 25 kilometrin marssikilpailun kantamuksinaan 15 kilogrammaa hiekkaa ja 150 patruunaa. Kaskela oli niin ikään innokas hiihtovaeltaja Lapin tuntureilla. Hänen lähtökohtansa oli kansallinen ja kansanterveydellinen: "Kansalaisten piti liikunnassa kokea riemastuttavia elämyksiä, mutta tuntea samalla toimivansa Suomen kansan parhaaksi." Kaskela toimi 1920-luvulla Suojeluskuntain Yleisesikunnan urheilutarkastajana, jonka jälkeen hän siirtyi Heinolan maalaiskunnan Vierumäelle perustetun Suomen urheiluopiston ensimmäiseksi rehtoriksi vuosiksi 1928–1939. Olympiavuonna 1932 Akseli Kaskelasta tuli myös Suomen Urheilulehden vakituinen toimittaja vajaan vuoden ajaksi. Kaskelasta tuli vuonna 1941 Suomen Työnantajain Keskusliiton (STK) urheiluasiamies. Tässä tehtävässä hänen tavoitteenaan oli Suomen urheilun ja liikuntaelämän säilyttäminen kansallismielisten voimien käsissä. Jatkosodan asemasodan aikana Kaskela toimi Rukajärvellä 14. Divisioonan urheilu-upseerina.
Toisen maailmansodan jälkeen Kaskelasta tuli SVUL:n ensimmäinen varapuheenjohtaja, jolloin hän toimi usein V. A. M. Karikosken sijaisena, koska tämä päätoimessaan STK:n toimitusjohtajana joutui toimimaan tiiviisti ajankohtaisissa työ- ja palkkariidoissa. Kesällä 1947 SVUL:n ensimmäisissä Suomen Suurkisoissa Kaskela toimi järjestelytoimikunnan puheenjohtajana. Vuodesta 1949 alkaen Kaskela valittiin SVUL:n mandaatilla Suomen olympiakomitean johtokuntaan. Vuonna 1956 hänestä tuli SVUL:n hallituksen, entisen johtokunnan, varapuheenjohtaja ja vuonna 1963 puheenjohtaja vuoteen 1969 asti. Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajana Kaskela toimi vuosina 1954–1960. SVUL:n puheenjohtajuudesta Kaskela luopui vuonna 1971.
Akseli Kaskelalla oli 1950-luvun loppupuoliskolla useita erimielisyyksiä Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkosen kanssa. Vastakkainasettelu kärjistyi, kun presidentti Kekkonen toimi välittäjänä vuoden 1960 Rooman kesäolympialaisten olympiaedustuksessa, koska SVUL:n ja TUL:n sopimukseton tila oli estämässä TUL:n urheilijoiden mukaantulon olympiajoukkueeseen. Neuvottelut ajautuivat umpikujaan; tässä yhteydessä Kaskela ja presidentti Kekkonen leimautuivat toistensa urheilupoliittisiksi vastustajiksi.
Perhe

Akseli Kaskelalla oli viisi veljeä ja kuusi siskoa. Hänen ensimmäinen aviopuolisonsa oli Elna Routamo (1926–1937; liitto päättyi puolison kuolemaan). Toinen puoliso oli Irma Aurora Augusta Aarra (naimisiin 1938). Kaskelalla oli neljä lasta: Kaarina (1927), Ritva (1929), Mauri (1933) ja Leena (1939).
SVUL:n 2. Suomen Suurkisat 1956 – SVUL:n silloiset urheilujohtajat vasemmalta Liisa Orko, J.W.Rangell, Kauno Kleemola, Akseli Kaskela ja Yrjö Valkama vastaanottamassa urheilijoiden paraatia Töölön Pallokentällä kesäkuun lopulla 1956 sateisen sään vallitessa.
Knut Kaskinen

Knut Yrjö Kaskinen
Knut Yrjö Kaskinen (17. maaliskuuta 1897 Lokalahti – 28. maaliskuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Knut Kaskinen ja Aini Josefina Perttala.
Opinnot

Kaskinen opiskeli Uudenkaupungin yhteislyseossa, mistä hän erosi kuudennelta luokalta liittyäkseen vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 29. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kaskinen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän kaatui taistelussa 28. maaliskuuta 1918 vihollisen luodin lävistäessä hänen päänsä. Hänet haudattiin Lokalahdelle.
Karvio

Karvion kanava ja sen ympäristö.
Karvio on kylä pohjoisella Heinävedellä, Valtatie 23:n ja Heinäveden reitin varrella.
Karvio on Heinäveden kirkonkylän jälkeen Heinäveden toiseksi suurin taajama. Kylässä toimii luokka-asteiden 0-6 alakoulu, Karvion koulu. Valtatien vierellä on Neste-huoltoasema, päivittäistavarakauppa asiamiesposteineen, seurakuntakoti ja muutamia muita palveluja. Karvionkosken eteläpuoli on rakennettua aluetta sen pohjoispuolen ollessa rakentamatonta. Kosken länsipuolella sijaitsee Lomakeskus Karvio, jossa on mahdollista yöpyä mökeissä, caravan- tai camping-alueella sekä vierasvenesatamassa.
Kylä valittiin Mikkelin läänin vuoden kyläksi 1993.