stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brigitte Foster-Hylton

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Brigitte Foster-Hylton (vasemmalla) vuonna 2006. |  Brigitte Foster-Hylton (vasemmalla) vuonna 2006. |  Brigitte Foster-Hylton (vasemmalla) vuonna 2006. |  |
Maa:   Jamaika
Naisten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Berliini 2009 | 100 m aj. |  |
|  Hopeaa | Pariisi 2003 | 100 m aj. |  |
|  Pronssia | Helsinki 2005 | 100 m aj. |  |
Brigitte Ann Foster-Hylton (o.s. Foster, s. 7. marraskuuta 1974 Saint Elizabeth, Jamaika) on jamaikalainen pika-aitajuoksija.
Foster-Hylton nousi kansainväliselle huipputasolle verraten vanhalla iällä. 26-vuotiaana vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä hän oli 100 metrin aitajuoksussa kahdeksas. Vuotta myöhemmin Edmontonin MM-kisoissa hän jäi välieriin. 2002 maailmancupissa Madridissa hän oli toisella sijalla.
2003 Birminghamin MM-hallikisoissa Foster-Hylton oli 60 metrin aidoissa kuudes, ja samana vuonna saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa, hopeisen, Pariisin ulkoratojen MM-kisoista. 2004 Ateenan kesäolympialaisessa hän jäi alkueriin, mutta vuotta myöhemmin Helsingin MM-kisoissa saavutti pronssia. Vuoden 2006 Kansainyhteisön kisoissa Melbournessa hän saavutti kultamitalin ajalla 12,76. Hän voitti matkan myös Amerikan edustajana syyskuussa maailmancupissa Ateenassa. Pekingin olympialaisissa 2008 hän sijoittui kuudenneksi.
2009 Berliinin MM-kisoissa Foster-Hylton voitti 100 metrin aitojen maailmanmestaruuden ajalla 12,51. Kaksi vuotta myöhemmin hän karsiutui Daegun MM-kilpailuiden välierissä.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 m: 11,17 (1,8), Havanna, 31. toukokuuta 2003
100 m aj.: 12,45 (1,4), Eugene, 24. toukokuuta 2003
Aiheesta muualla

Brigitte Foster-Hylton Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Naisten 100 metrin aitajuoksun maailmanmestarit
Charles Alfred Bartlett

| Charles Alfred Bartlett |
| --- | --- |
 Charles Alfred Bartlett
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1868
Kuollut: 15. helmikuuta 1945 (76 vuotta) Waterloo (Merseyside), Liverpool
Ammatti:  Merikapteeni
Kommodori Charles Alfred Bartlett CB CBE RD RNR (21. elokuuta 1868 – 15. helmikuuta 1945) oli merimies ja Royal Naval Reservesin upseeri, joka saavutti päällikön aseman White Star Linen varustamolla.
Bartlett syntyi Lontoossa 21. elokuuta vuonna 1868. Bartlett palveli kuusi vuotta British-India Steam Navigation Companyllä ennen siirtymistään White Star Linelle vuonna 1894. Hänet nimitettiin upseeriksi Royal Naval Reservissä vuonna 1893. Hänet muistetaan ehkä parhaiten HMHS Britannicin kapteenina vuoden 1915 marraskuusta vuoteen 1916, kunnes Britannic upposi Kreikan rannikolla saksalaiseen merimiinaan. Bartlett tunnettiin nimellä "Iceberg Charlie" ("Suom Jäävuori-Charlie") miehistön keskuudessa, koska hänellä oli iso nenä ja hänen väitettiin pystyvän haistamaan jäävuoria jopa monien kilometrien päästä. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1931 ja kuoli hoitokodissa Waterloossa lähellä Liverpoolia 15. helmikuuta 1945, 76-vuotiaana.
Populaarikulttuurissa

Kapteeni Bartlettia näytteli John Rhys-Davies vuonna 2000 Fox Family -televisiokanavan elokuvassa Britannic. Kuitenkin elokuvassa hänen nimekseen kirjoitettiin "Barrett".
Aiheesta muualla

Britannic, Kapteeni Bartlettin kuva (Arkistoitu – Internet Archive)
Sivar Ahlrud

Sivar Ahlrud on  kirjailijoiden Ivar Ahlstedt ja Sid Roland Rommerud yhteiskäytössä oleva taiteilijanimi. Sivar Ahlrud on yhdistelmä kummankin etu- ja sukunimistä. Sivar Ahlrudina he kirjoittivat nuorisokirjoja, kuten Etsiväkaksoset-sarjaa (Tvillingdetektiverna) vuosina 1944–1974, sekä muutamia muita teoksia. Etsiväkaksoset-sarjaa ilmestyi ruotsiksi 38 osaa. Samaa taiteilijanimeä käyttivät 1980-luvulla myös Börje Isakson, George Johansson ja Dag E. Hogsten jatkaessaan Etsiväkaksosten kirjoittamista muutaman kirjan verran.
Joissakin Etsiväkaksoset-kirjoissa Sivar Ahlrud esiintyy omana fiktiivisenä itsenään, joka kuten Arthur Conan Doylen Dr. Watson, kirjasi muistiin tapahtumia, tai nuorisokirjojen parista vastaavana esimerkkinä Alfred Hitchcockin esiintyminen Kolme etsivää -sarjassa.
Etsiväkaksoset Klas ja Göran sekä heidän serkkunsa Hubert "Hubbe" seikkailevat tässä kirjasarjassa. Klas ja Göran ovat innokkaita etsiviä, jotka selviytyvät miltei kaikesta. Yleensä he liikkuvat Vindselessä ja Tukholmassa. He ovat samannäköisiä ja käyttävät sitä hyödyksi vaikkapa kujeillessaan. Heidän Hubbe-serkkunsa asuu Tukholmassa ja on vasten tahtoaan mukana etsiväkaksosten puuhissa. Hubbe on erittäin sivistynyt ja älykäs. Toisinaan kaksoset kunnioittavat Hubbea (esimerkiksi kirjassa Jalkapalloarvoitus). Kirjassa esiintyy myös Vindselen sanomain toimittaja, joka joskus auttaa kaksosia ja Hubbea.
Suomennetut teokset

| --- | --- |
 Valokuvattu Varkaus (sama kuin Moottoripyörä-arvoitus eri kustannusyhtiö 1056 suomessa)  Agenttiarvoitus (1944)  Kaksoisolennon arvoitus (1945)  Elokuva-arvoitus (1947)  Postimerkin arvoitus (1949)  Radioarvoitus (1950)  Krokotiililammen arvoitus (1951)  Jääkiekkoarvoitus (1952)  Karjamajan arvoitus (1953)  Moottoripyörä-arvoitus (1953)  Raviarvoitus (1954)  Maanalaisen arvoitus (1954)  Rakettiarvoitus (1955)  Televisioarvoitus (1956)  Lauantai-arvoitus (1957)  Jalkapalloarvoitus(1958)  Pyramidin arvoitus (1958)  Romuauton arvoitus (1959)  Elokuva-arvoitus (1960)  Kaksoisarvoitus (1960)  Pilvenpiirtäjän arvoitus (1961):  Kaksoisolennon arvoitus (1961)  Sammakkomiehen arvoitus (1962)  Bokseriarvoitus (1963)  Slalomarvoitus (1963)  Miljoona-arvoitus (1964)  Luola-arvoitus (1964)  Helikopteriarvoitus (1965)  Salakuljetusarvoitus (1965)  Punaisen bussin arvoitus (1967)  Agenttiarvoitus (1968)  Automaalaamon arvoitus (1969)  Taulujen arvoitus (1970)  Seteliarvoitus (1971)  Rekka-auton arvoitus (1972)  Salkkuarvoitus (1972)  Kaappariarvoitus (1973)  Mafia-arvoitus (1973)  Purjelentoarvoitus (1974)  Prinsessa-arvoitus (1974)
Bollate

| Bollate |
| --- | --- |
 Villa Arconati edustaa Bollaten historiallisesti merkittävää arkkitehtuuria
 vaakuna
 Koordinaatit: 45°33′0″N, 9°7′0″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Lombardia
Metropolikaupunki:  Milano
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  13,12 km²
Korkeus:  156 m
Väkiluku (31.12.2019):  36 761
 – Väestötiheys:  2 801 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
Postinumero:  20021
Suuntanumero(t):  02
 
 https://comune.bollate.mi.it/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bollate on kunta Lombardian alueella Pohjois-Italiassa. Se on osa Milanon metropolikaupunkia, etäisyys Milanon keskustasta on noin 10 kilometriä luoteeseen. Bollate on kasvanut Milanon kyljessä ja jakanut sen kohtalot. Kaupungissa on muun muassa lääketeollisuutta.
Maantiede

Bollate sijaitsee Lombardian länsiosassa ja tiheään asutun Milanon metropolikaupungin pohjoisosassa. Lähes 80 neliökilometrin laajuinen luonnonpuisto Parco delle Groane levittäytyy Bollaten pohjoispuolella.
Historia

Bollaten nimi saattaa olla kelttiläistä perua, jolloin se palautuisi koivuun (beola). Nykyisin koivu on yleinen etenkin Castellazzon frazionessa. Toinen vaihtoehto on latinan bula, joka viittaa alueen useisiin vesilähteisiin. Keltit asuttivat aluetta ennen roomalaisvaltaa. Rooman valtakunnan aikana Bollaten halki kulki Via Mediolanum-Bilitio, joka johti Mediolanumista (Milano) Luganumiin (Lugano). Nyky-Bollatesta on varhaisin kirjallinen maininta vuodelta 1039. Milanon merkitys kasvoi sydänkeskiaikana, ja se otti pesäeroa Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta. Fredrik I Barbarossan joukot tuhosivat Bollaten huhtikuussa 1162, ja se rakennettiin uudelleen Legnanon taistelun (1176) jälkeen. Bollate pysyi uskollisena Milanolle, ja oli siten Milanon vihollisten silmätikkuna. 1300-luvulla huomattava osa paikkakunnan väestöstä muutti toisaalle. Noin vuonna 1570 Bollate läänitettiin espanjalaiselle don Jorge Manriquez de Laralle. 1800-luvulla Bollateen liitettiin muun muassa Baranzate, joka itsenäistyi omaksi kunnakseen vuonna 2004. Ennen Baranzaten itsenäistymistä Bollaten väkiluku oli enimmillään noin 50 000.
Bollaten historiallisia rakennuksia ovat muun muassa barokkityylinen Villa Arconati 1620-luvulta ja kaupungin suojeluspyhimyksen San Martinon kirkko. Bollaten vankila, Carcere di Bollate, sijaitsee nimestään huolimatta Baranzaten ja Milanon hallinnollisilla alueilla. Kun vankila otettiin käyttöön joulukuussa 2000, se kuului vielä Bollaten alueeseen.
Talous ja liikenne

Bollatessa on muun muassa kemianteollisuutta. Jälkiteollisten kaupunkien tavoin myös Bollaten elinkeinoelämä on palveluvaltaistunut. Bollatessa on kaksi rautatieasemaa, Stazione di Bollate Centro ja Stazione di Bollate Nord. Kumpikin sijaitsee 21-kilometrisen Milano–Saronno-radan varrella. Milanon kehämoottoritie kulkee Bollaten eteläpuolitse, ja se välittää liikennettä tehokkaasti eri puolille Eurooppaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bollate, Lombardia, Italia — Sunrise, Sunset, and Daylength
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: it:Bollate
Milanon metropolikaupunki
Abbiategrasso | Albairate | Arconate | Arese | Arluno | Assago | Baranzate | Bareggio | Basiano | Basiglio | Bellinzago Lombardo | Bernate Ticino | Besate | Binasco | Boffalora sopra Ticino | Bollate | Bresso | Bubbiano | Buccinasco | Buscate | Bussero | Busto Garolfo | Calvignasco | Cambiago | Canegrate | Carpiano | Carugate | Casarile | Casorezzo | Cassano d’Adda | Cassina de’ Pecchi | Cassinetta di Lugagnano | Castano Primo | Cernusco sul Naviglio | Cerro Maggiore | Cerro al Lambro | Cesano Boscone | Cesate | Cinisello Balsamo | Cisliano | Cologno Monzese | Colturano | Corbetta | Cormano | Cornaredo | Corsico | Cuggiono | Cusago | Cusano Milanino | Dairago | Dresano | Gaggiano | Garbagnate Milanese | Gessate | Gorgonzola | Grezzago | Gudo Visconti | Inveruno | Inzago | Lacchiarella | Lainate | Legnano | Liscate | Locate di Triulzi | Magenta | Magnago | Marcallo con Casone | Masate | Mediglia | Melegnano | Melzo | Mesero | Milano | Morimondo | Motta Visconti | Nerviano | Nosate | Novate Milanese | Noviglio | Opera | Ossona | Ozzero | Paderno Dugnano | Pantigliate | Parabiago | Paullo | Pero | Peschiera Borromeo | Pessano con Bornago | Pieve Emanuele | Pioltello | Pogliano Milanese | Pozzo d’Adda | Pozzuolo Martesana | Pregnana Milanese | Rescaldina | Rho | Robecchetto con Induno | Robecco sul Naviglio | Rodano | Rosate | Rozzano | San Colombano al Lambro | San Donato Milanese | San Giorgio su Legnano | San Giuliano Milanese | San Vittore Olona | San Zenone al Lambro | Santo Stefano Ticino | Sedriano | Segrate | Senago | Sesto San Giovanni | Settala | Settimo Milanese | Solaro | Trezzano Rosa | Trezzano sul Naviglio | Trezzo sull’Adda | Tribiano | Truccazzano | Turbigo | Vanzaghello | Vanzago | Vaprio d’Adda | Vermezzo | Vernate | Vignate | Villa Cortese | Vimodrone | Vittuone | Vizzolo Predabissi | Zelo Surrigone | Zibido San Giacomo
Stazione di Bollate Nord, Bollaten pohjoinen rautatieasema. Raiteet johtavat kaakkoon kohti Milanon keskustaa ja luoteeseen kohti Saronnoa.
Käännös suomeksi
Sklóka

Σκλόκα-vuori etelästä päin nähtynä.
| --- | --- |
Sijainti:  Akrotíri, Chaniá, Kreeta, Kreikka
Korkeus merenpinnasta:  526 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sklóka (kreik. Σκλόκα) on vuori Akrotírin niemellä Kreetan saarella Kreikassa. Sen korkeus on 526 metriä (toisen lähteen mukaan 529 metriä).
Sklóka-vuori sijaitsee Chanián kunnassa Akrotírin niemen koillisosassa. Sen eteläpuolella on tasankoa, jolla sijaitsee Chanián lentoasema.
Beloit

Beloitin kone Stora Enson Imatran tehtailla
Beloit oli yhdysvaltalainen paperikoneenvalmistaja, joka ajautui vararikkoon vuonna 2000 lähinnä 1990-luvun lopun Aasian talouskriisin vuoksi, koska sen ottamat riskit paperikonetoimituksissa toteutuivat. Beloitin huoltopalvelut menivät Metso Paperille (nykyään Valmet) ja jäljellä oleva valmistus pääosin Mitsubishi Heavy Industriesille, joka päätyi myös Metsolle vuonna 2008. Myös pienemmät paperikonevalmistajat hankkivat Beloitin tuotantolaitoksia. Beloit omisti myös puolalaisen Fampa-yhtiön (entinen Füllner) vuodesta 1991 alkaen.
Beloitin vararikon jälkeen maailmaan jäi kaksi merkittävää paperikonevalmistajaa, suomalainen Valmet ja saksalainen Voith Paper.
Laajentuminen

Beloit oli vienyt paperikoneita ulkomaille jo vuosisadan alussa, mutta ulkomaan myynti ei ollut merkittävää ennen kuin toisen maailmansodan jälkeen. Harry Moore suuntasi Beloitia ulkomaanmyyntiin, jonka osuus olikin jo 20 prosenttia 1950-luvun puolivälissä.
Eurooppaan alettiin perustaa myyntikonttoreita. Beloit myös hankki osaomistukseensa italialaisen paperikonerakentaja Pinerolon vuonna 1957 ja solmi samana vuonna lisäksi lisenssisopimuksen japanilaisen Mitsubishin kanssa. Kun englantilainen, lähes satavuotias paperikonevalmistaja Walmsley tarvitsi lisää pääomaa, Beloitista tuli sen vähemmistöomistaja ja lisenssinantaja vuonna 1960.
Beloit hankki osaomistukseensa lisäksi Sorelin-telakan Kanadasta ja muutti sen paperikonetehtaaksi 1960-luvulla. Yrityshankintoja täydennettiin vielä espanjalaisen Valladolidin puolikasomistuksella 1960-luvulla. Markkinat oli jaettu siten, että Beloitin päätehdas hoiti USA:n markkinat, Walmsley Englannista käsin Euroopan vapaakauppa-alueen ja kansainyhteisön, Pinorolo Italiasta Euroopan yhteisön. Valladol puolestaan tarjosi kapeat koneet espanjan- ja portugalinkielisille markkinoille.
Mitsubishi kattoi Aasian, Kanadan-tehdas maansa laajat markkinat. Näin Beloit saavutti tulliedun ja kansallisen hyväksynnän tuotteilleen. Tämän verkoston avulla Beloit pystyi myös palvelemaan vanhoja ja kansainvälistyviä paperinvalmistaja-asiakkaitaan, kuten Scott Paperia, Kimberly Clarkia ja Internationalia. (Hodge & Ely 1983.)
Laajentuminen > 1960-luku

Kansainvälisen organisaation koordinoiminen oli vaivalloinen tehtävä, mutta E. J. Justuksen vetämän tutkimuskeskuksen perustaminen vuonna 1955 auttoi. Tutkimuskeskus sai uudet tilat Beloitin pääkonttorin läheltä 1960-luvun alusta, mikä vahvisti Beloitin asemaa paperikoneteknologian johtajana. 1960-luvulla sillä oli hallussaan viisi kertaa enemmän patentteja kuin yhdelläkään kilpailijallaan, ja sen tutkimuskeskus tuotti monia merkittäviä keksintöjä paperiteollisuuteen, kuten telojen bombeerauksen, hydraulisen Converflo-perälaatikon, kaksoisviirakonseptin Bel-Baie II:n. Erityisesti Bel-Baei II antoi Beloitille kilpailuetua sanomalehti- ja pehmopaperikoneissa 1970-luvulta alkaen. (Hodge & Ely 1983.)
Beloit hoiti ensimmäisen avaimet käteen -toimituksen jo 1960-luvun alussa ja perusti oman yrityksen tätä toimintaa varten. Vaikka avaimet käteen -toiminta helpotti uusien koneiden myyntiä, siitä ei tullut kannattavaa yksikköä Beloitille ja se lopetettiinkin 1970-luvun alussa.
Beloitin tietokone- ja automaatiotoiminnalla oli samanlainen elinkaari. Beloit Iron Worksin uudeksi nimeksi muutettiin vuonna 1962 Beloit Corporation. Tätä aikaisemmin Beloit hankki omistukseensa massanvalmistuslaitteita valmistavan massachusettslaisen Jones & Sonsin Pittsfieldistä USAsta vuonna 1958. Kaupan edellytyksenä oli uusi tehdas, jonka Beloit rakensi Daltoniin, ja tämän takia massankäsittelystä tuli hyvin kannattava osa Beloitia. Beloit osti myös Budowin ja Bob Larsonin yritykset vuonna 1963 ja sai tuotevalikoimiinsa puunkäsittelyn. Vuosikymmenen lopulla se osti lisäksi kalanterin teloja valmistavan Wheeler Rollin. Beloit kokeili diversifiointia paperikoneteknologian ulkopuolelle useaan eri otteeseen, mutta yritykset päättyivät enemmän tai vähemmän katastrofeihin. (Hodge & Ely 1983.)
Laajentuminen > 1970-luku

E. H. Neese nuorempi astui Beloitin johtoon vuonna 1974, ja hänestä tuli myös hallituksen puheenjohtaja vuonna 1978. Edellä mainittujen vuosien välissä Beloit osti englantilaisen Walmsleyn, espanjalaisen Seguran ja kanadalaisen Sorelin loputkin osakkeet ja tuli näiden yhtiöiden ainoaksi omistajaksi. Alkuperäinen ajatus oli ollut yhdistää Walmsley tiukasti Beloitin tuotekehitykseen, mutta se pysyi itsenäisenä aina 1990-luvulle asti. Etelä-Amerikan markkinoille meneminen osoittautui pitkälliseksi prosessiksi, sillä useista yrityksistä huolimatta 1960-luvun alusta lähtien Beloit ei saanut vakituista kumppania eikä jalansijaa markkinoilta. Lopulta vuonna 1977 Beloit muodosti suomalaisen Rauman ja brasilialaisen partnerinsa kanssa yhteisyrityksen Beloit Rauma Industrial Ltd.
Beloit hankki rullaimiin, paperirullien käsittelyyn ja eksruudereiden päällystyskoneita tekevän Lenoxin kahdessa erässä – ensin vähemmistöosuuden 1975 ja myöhemmin loput osakkeista vuonna 1978. Johtuen loistavista tuloksista 1970-luvun lopulla Beloit joutui tilanteeseen, jossa sen piti miettiä yrityksen kassan käyttämistä diversifiointiin. Se päätti investoida vuonna 1977 telateknologiaan erikoistuneeseen Raybestos-Manhattaniin, josta tulikin erittäin kannattava ja kasvava osa firmaa.
Vuotta myöhemmin Beloit teki historiansa suurimman yritysoston ja hankki omistukseensa sellunvalmistus- ja puunkäsittelylaitteita sekä hiilen jalostukseen erikoistuneen Raderin. Beloit oli vakuuttunut erityisesti Raderin hiilenjalostusteknologiasta. Se jatkoi diversifioitumista ostamalla ison maatilan Georgiasta vuonna 1978 ja seuraavana vuonna rautatieyhtiön. Beloit hankki Beloit Foundry Company -valimon 1979, koska peräti 50 % sen valuista tuli yhtiön ulkopuolelta ja toimitusajoissa oli ongelmia. Beloit aloitti kierrätyskuidun ja mekaanisen massan valmistuslaitteiden tutkimuksen ja valmistuksen Jones-divisioonan alla. 1970-lopulla Beloit kehitti pitkänipin, jolla oli merkittävä vaikutus paperikoneiden puristinosalle, mutta se ei antanut ylivoimaista kilpailuetua. (Hodge & Ely 1983.)
Laajentuminen > 1980-luku

E. H. Neese nuoremman jälkeen vuonna 1984 Beloitin johtoon tuli Tom McKie. E. H. Neese ilmoitti vuonna 1985, että Beloit on myytävänä. Harnischfeger osti Beloitin paperi- ja sellukonetoiminnot seuraavana vuonna ja liitti sen portfolioonsa. John McKaysta tuli samalla Beloitin vetäjä seuraaviksi kuudeksi vuodeksi. Harnischfeger myi 20 prosentin osuuden Beloitista japanilaiselle Mitsubishille 1986.
Se panosti uudestaan voimakkaasti tuotekehitykseen, ja 1980-luvun loppuvuodet olivatkin Beloitin historian kannattavinta kasvua.
Laajentuminen > 1990-luku

Muutos Harnischfegerissä tapahtui vuonna 1992, kun William Goessel jäi eläkkeelle ja Jeffery Gradesta tuli vetäjä. Beloit hankki omistukseensa puolalaisen paperikonevalmistajan Fampan vuonna 1991 ja investoi siihen merkittävästi. Weldon J. Colesta tuli Beloitin vetäjä vuonna 1992. Jagenberg ja Beloit muodostivat yhteisyrityksen paperikoneteknologian myymiseksi vuonna 1994, mutta yritys kaatui vuotta myöhemmin. Ranskalainen telahuoltoyritys Rollin S.A. ostettiin vuonna 1995.
Tom Englesman astui Beloitin johtoon samana vuonna, ja Beloit hankki sellunvalmistuslaitteisiin keskittyneen Impcon ja muodosti yhteisyrityksen kalanteriteloja valmistavan Küstersin kanssa. Beloit sopi indonesialaisen APP:n kanssa kahden paperikoneen toimittamisesta rahoituksineen vuonna 1997. Kauppa kaatui Aasian-laman seurauksena, muuta myyntiä ei saatu aikaiseksi ja rakennejärjestelyistä koituivat suuret kertaluonteiset kustannukset. Näin Beloit ajautui konkurssiin vuonna 1999.
Konkurssi

Konkurssipesästä paperikoneteknologian oikeudet osti Metso (Valmet) ja Mitsubishi. Metso (Valmet) osti lisäksi Beloit-Manhattanin toiminnot. Sellutoimintoja hankki itselleen GL&V. Ulkomaan toiminnot, kuten Walmsley, Pinerolo ja Fampa, ajautuivat paikallisille omistajille. (Bagnato 2005; Goessel 19.7.2005; Cole 13.6.2005.)
Metso on vuonna 2008 hankkinut Mitsubishin paperikoneliiketoiminnot sekä Mitsubishin osuuden Beloitin paperikonetekniikasta, jonka yhtiöt hankkivat yhdessä amerikkalaisyhtiön konkurssipesältä vuonna 2000.
Beloit paperi- ja kartonkikoneet Suomessa

Kotkan paperitehdas, PK1, käynnistetty 1948
Kotkan paperitehdas, PK2, käynnistetty 1953
Nokian paperitehdas, PK7, käynnistetty 1965
Nokian paperitehdas, PK8, käynnistetty 1969
Nokian paperitehdas, PK9, käynnistetty 1971
Mäntän paperitehdas, PK10, Käynnistetty 1968
Mäntän paperitehdas, PK8, toiminnassa vuosina 1961-19xx
Kaukopään kartonkitehdas, KK1, käynnistetty 1950
Kaukopään kartonkitehdas, KK2, käynnistetty 1956
Kaukopään kartonkitehdas, KK3, toiminnassa vuosina 1960-1982
Kaukopään kartonkitehdas, KK4, käynnistetty 1961
Kaukopään kartonkitehdas, KK4, käynnistetty 1964 (vain osittain Beloitin toimittama)
Summan paperitehdas, PK1, toiminnassa vuosina 1955-2003
Summan paperitehdas, PK2, toiminnassa vuosina 1958-2008
Kaipolan paperitehdas, PK4, käynnistetty 1961
Kaipolan paperitehdas, PK5, toiminnassa vuosina 1964-1992
Rauman paperitehdas, PK 1, käynnistetty 1969
Rauman paperitehdas, PK 2, käynnistetty 1971
Sivan piiri

Sivan piiri Permin aluepiirin kartalla.
Sivan piirin vaakuna.
Sivan piiri (ven. Сивинский район, Sivinski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1924 perustetun piirin pinta-ala on 2 517 neliökilometriä. Asukkaita on 16 800 henkeä (vuonna 2009).
Sivan piirin sijaitsee Permin aluepiirin länsiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Kudymkarin, idässä Karagain ja etelässä Vereštšaginon piireihin sekä lännessä Udmurtiaan ja Kirovin alueeseen. Pinta-alasta  yli puolet on metsää. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve. Huomattavin joki on Obva.
Piiriin kuuluu neljä maalaiskuntaa: Bub, Jekaterininskoje, Severnyi Kommunar ja Siva. Hallinnollinen keskus on Sivan kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 149.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 96,1 % venäläisiä ja 1 % komipermjakkeja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Permin ja Afanasjevon välinen maantie. Pääelinkeino on karjanhoitoon erikoistunut maatalous. Lisäksi harjoitetaan puunhankintaa. Severnyi Kommunarissa on kartonkitehdas.
Piirissä toimii ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, kolme musiikkikoulua, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Na rodnoi zemle (”Kotiseudulla”).
Seudulla on arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat Kizvan ja Jekaterininskojen ortodoksiset kirkot.
Aiheesta muualla

Sivan piirin sivusto (venäjäksi)
Aleksandrovsk • Barda • Berezniki • Berjozovka • Bolšaja Sosnova • Dobrjanka • Gainy • Gornozavodsk • Gremjatšinsk • Gubaha • Iljinski • Jelovo • Jurla • Jusva • Karagai • Kišert • Kizel • Kosa • Kotšovo • Krasnokamsk • Krasnovišersk • Kudymkar • Kudymkar • Kujeda • Kungur • Kungur • Lysva • Nytva • Ohansk • Oktjabrski • Orda • Osa • Otšor • Perm • Perm • Siva • Solikamsk • Solikamsk • Suksun • Tšaikovski • Tšastyje • Tšerdyn • Tšernuška • Tšusovoi • Uinskoje • Usolje • Vereštšagino • Zvjozdnyi
Seututie 932

Seututie 932 on Lapin maakunnassa kulkeva seututie. Tie kulkee Ylitornion kunnassa Aavasaksan kylästä seututieltä 930 Raanujärven kylään kantatielle 83.
Reitti

Seututie 932 seuraa alussa Tengeliönjoen pohjoisrantaa muutaman kilometrin, jonka jälkeen tie kulkee Portimojärven kylän lävitse, joka sijaitsee samannimisen järven rannalla. Portimojärven jälkeen tie seuraa Tiskinivanjokea, sen luoteispuolella. Tie erkanee Tiskinivasta Pakisvaarassa, jossa tiestä haarautuu seututie 929 Tervolaan. Pakisvaaran jälkeen tie ylittää Miekojärven muutaman kilometrin päässä Honkurin sillalla Pessalompolon kylässä. Pessalompolon jälkeen tie kulkee kymmenisen kilometriä erämaa-alueella, kunnes tulee Meltosjärven kylään. Meltosjärven jälkeen tie seuraa loppumatkan Iso-Vietosen järvenrantaa ja päättyy Raanujärven kylään.
Meltosjärven kirkko sijaitsee seututie 932:n varrella