Meilahden tornisairaala
Historia

Nykyinen sairaalarakennus vihittiin käyttöön 20. marraskuuta 1965. Hyksin I ja II Sisätautien klinikat muuttivat Helsingin Yleisestä sairaalasta Unioninkatu 38:sta ja Uudelta klinikalta Unioninkatu 33:sta ja kaikki osastot otettiin käyttöön lokakuuhun 1966 mennessä. Sairaalan valmistuminen oli niin suuri asia, että rakennuksen vihki käyttöön silloinen Tasavallan Presidentti Urho Kekkonen. Sairaalaa myös esiteltiin mielellään valtiovierailujen yhteydessä.
Rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Jaakko Paatela ja Reino Koivula. Se edustaa niukkaa modernismia. Se oli ensimmäinen pilvenpiirtäjämäisyyttä tavoitellut sairaalarakennus Suomessa. Muotoon vaikutti käytettävissä ollut tila, mutta myös pyrkimys luoda lyhyet liikenneyhteydet sairalaan eri osien välille sekä ”otollinen tilaisuus avata ihastuttavat näköalat potilashuoneista Suomenlahdelle ja saaristoon”, kuten konseptia on sen suunnittelun yhteydessä kuvailtu. Meilahden sairaalan alkuperäinen kokonaisuus rakentui matalasta jalustasta eli toimenpide- ja laboratorio-osasta sekä niiden päälle toteutetusta 16-kerroksisesta vuodeosastotornista. Rakennustyyppi edustaa tyylipuhdasta ”torni jalustalla” -ratkaisutapaa.
Alkuperäisessä vuoden 1951 suunnitelmassa oli kaavailtu jopa 3 000 paikkaista, tähdenmuotoista kolmisakaraista suursairaalaa, jossa yhteen siipeen olivat sijoitettuina vuodeosastot, toiseen poliklinikat ja kolmanteen toimenpidetilat,  mutta kokonaisuus toteutui huomattavasti vaatimattomampana vuoden 1956 jälkeen tehdyissä suunnitelmissa. Urakkasopimus Suomen suurimman sairaalarakennuksen rakentamistyöstä allekirjoitettiin marraskuussa 1962. Vuodepaikkoja oli lopulta lähes tuhat jakautuneena 30 osastoon, joissa jokaisessa oli 32 potilaspaikkaa.
Rakennuksen korkeus on 54-60 metriä ja siinä on 18 kerrosta, joista kolme maan alla. Vaikuttavan kokoinen ja hotellimainen sairaalarakennus sai heti tuoreeltaan liikanimen ”Meilahden Hilton tai Hotelli Hilton”. Siihen sijoitettiin seitsemän yliopistollista klinikkaa, kaksi poliklinikkaa, sairaalan keskuslaboratorio sekä opetustiloja. Suunnitelmista puuttunut teho-osasto lisättiin leikkaussalien viereen vasta rakennuksen valmistuttua. Paikalla valetun teräsbetonirunkoisen rakennuksen tummat siniharmaat lasijulkisivut olivat Suomen ensimmäisiä rasterimaisia verhoseiniä (curtain wall). Ikkunarakenteita jouduttiin vuosien 1980–1996 aikana useaan otteeseen korjaamaan työskentelyä ja viihtyvyyttä haittaavan vetoisuuden vuoksi. Valmistuessaan sairaalaa kuvattiin seuraavasti: tilavuutta 220 000 m², ikkunoita 4 721, julkisivulasia 8 000 m² ja siivottavaa lattiapinta-alaa 5,5 ha.
Kaikki vuodeosastot olivat 32-paikkaisia, potilashuoneissa oli jopa kuusi vuodepaikkaa ja yhteiset wc- sekä kylpyhuonetilat olivat käytävillä. Aluksi noudatettiin nais- ja miesosastojakoa niin, että eteläpäädyn osastot varattiin naisille ja pohjoispäädyn osastot miehille. Sairaalaan kutsutut potilaat tulivat kylpyosaston kautta, missä alkuvuosina peseydyttiin ennen vuodeosastolle tuloa. Osastoilla ei ollut henkilökunnalle taukotilaa, vaan päiväkahvit juotiin lääkärin kansliassa, missä lääkäri työskenteli usein samanaikaisesti. Potilaat saivat tupakoida joko osaston parvekkeella tai hissiaulassa aina 1980-luvulle asti.