stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korkea fantasia
Tunnettuja kirjoja ja kirjailijoita

David Eddings: Belgarionin taru ja Mallorean taru
Ursula K. Le Guin: Maameren tarinat
Robert Jordan: Ajan pyörä
C. S. Lewis: Narnian tarinat
R. A. Salvatore: Forgotten Realms -kirjat
J. R. R. Tolkien: Taru sormusten herrasta
Christopher Paolini: Perillinen-trilogia
George R. R. Martin: Tulen ja jään laulu
Suomessa

Seikkailufantasia tuli Suomessa lopullisesti tunnetuksi 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Viihteellisen fantasian keskeiseksi muodoksi tuli viihteellinen roolipelifantasia, fantasiaromaanit, joita tehdään samoihin fantasiamaailmoihin sijoittuvien roolipelien pohjalta. Roolipelifantasia tuli Suomeen, kun Margaret Weisin ja Tracy Hickmanin Dragonlance-kirjoja alettiin kääntää vuonna 1990.
Fantasiakirjallisuus koki 1990-luvun alkupuolella Suomessa suuren noususuhdanteen. Otava, Jalava ja Karisto julkaisivat ajan fantasiakirjallisuudelle ominaista eeppistä fantasiaa eli pitkiä, samaan maailmaan sijoitettuja teossarjoja. Yhdysvaltalaisen David Eddingsin Belgarionin taru suomennettiin 1991–1993. 1990-luvun jälkipuoliskolla suomennettiin runsaasti muutakin viihdefantasiaa, kuten Terry Brooksin, Robert Jordanin ja Tad Williamsin fantasiasarjoja.
Aiheesta muualla

Petri Hiltunen: Fantasian pahimmat kliseet – top 10. Kosmoskynä 4/1995 – Legolas 1/1995.
Antti Heikkilä (jääkiekkoilija, 1958)

| Antti Heikkilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. helmikuuta 1958 Joensuu
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Hanska:  vasen
Seurat:  Ilves (SML)
Antti Heikkilä (s. 1. helmikuuta 1958 Joensuu) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-liigassa vuosina 1977–1986 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Heikkilä edusti koko SM-liigauransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-liigan runkosarjassa yhteensä 286 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 57 + 122 = 179 ja jäähymääränsä 258 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 25 ottelua, joissa hän teki kolme maalia, antoi yhdeksän maalisyöttöä ja istui jäähyllä 33 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1985 sekä saavutti lisäksi yhden SM-pronssin.
Olli Heikinpoika

Olli Heikinpoika (mainitaan 1548–1608) oli neljänneskuntamies ja talollinen ainakin 60 vuotta.
Heikinpoika mainitaan maakirjassa Asikkalan Vesivehmaan kylässä ensimmäisen kerran 1548, jolloin hän maksoi veroa pienimmän veroluvun eli 1/24 koukun mukaan. Mahdollisesti hän oli sukua samaa taloa 1546-1549 hallinneelle Lasse Ollinpojalle, sillä miehet maksoivat 1550 yhteisen savuveron. Heikinpojan äidin mainitaan saaneen sakkoja lyötyään naapuriaan Kaarina Yrjöntytärtä 1553. Myös Heikinpoika itse sai useita käräjätuomioita väkivaltaisuudesta, esimerkiksi katkaistuaan naapurikylän isännän reisiluun ja lyötyään kotikylänsä emännältä nenän murskaksi. Hän oli kuitenkin myös tarmokas tilallinen, 1570-luvulla hänellä oli jo 1/4 koukkua verotettavaa eli kuusinkertaisesti vuoteen 1548 nähden. 1576 Heikinpoika mainitaan Asikkalan neljänneskunnan veronkantajana, laaja veronkantoalue ulottui kirkonkylästä Kalkkisiin ja nykyisen Heinolan puolelle.  1580-luvulla hänellä oli jo 7/24 koukkua maata, 1589 hänen todettiin olleen kylän toiseksi suurimman talon omistaja, jolla oli eniten hevosia. 1595 Heikinpoika oli käräjillä todistajana Maalin Sipintyttären tappojutussa, 1607 hän kylvi kylän suurimman alan viljaa eli puoli pannia ja hänellä oli neljä renkiä. Viimeisen kerran Olli Heikinpoika mainitaan verojen maksajana 1608, joten hän lienee kuollut pian sen jälkeen. Hänen perustamansa talo on silti yhä jälkeläisten hallussa, Ala-Pietilän sukutilana.
Lasse Heikkilä (pesäpalloilija)

Lasse Aarne Ilmari Heikkilä (19. huhtikuuta 1929 Kuusankoski – 26. toukokuuta 2009) oli suomalainen pesäpalloilija.
Lasse ”Volle” Heikkilä edusti Kuusankosken Puhtia, jossa voitti TUL:n mestaruuden vuosina 1947, 1948 ja 1950. SM-sarjassa Puhti sijoittui Heikkilän pelivuosina parhaimmillaan viidenneksi, vuonna 1949. SM-sarjan lyöjätilastossa Heikkilä oli neljäs vuonna 1952. Hän oli TUL:n joukkueen koppari vuoden 1952 Helsingin kesäolympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa.
Heidelbergin katekismus

Heidelbergin katekismus on vuonna 1563 kirjoitettu katekismus, joka esittää 129 kysymyksen ja vastauksen muodossa kristillisen opin keskeisen sisällön. Katekismus laadittiin Pfalzin vaaliruhtinaan Frederik III:n toimeksiannosta ja sen kirjoittajina pidetään Zacharius Ursinusta ja Caspar Olevianusta.  Heidelbergin katekismus on yksi reformoidun kirkon tunnustuskirjoista.
Aiheesta muualla

Ahvio, Juha: Heidelbergin katekismus: Historiallinen ja teologinen johdanto reformoituun uskonoppiin sekä katekismuksen tekstin käännös.  (Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 262)  Helsinki:  Suomalaisen teologinen kirjallisuusseura, 2009.  ISBN 978-952-9791-76-7
Korpunoi

Korpunoin kunta Lomonosovin piirin kartalla.
Korpunoi (ven. Горбунки́, Gorbunki) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee Nuolijoen varrella Pietarin lounaispuolella. Korpunoin kylässä on 7 600 ja kunnassa 9 700 asukasta (vuonna 2010).
Korpunoin kunnan pinta-ala on 33,7 neliökilometriä. Se rajoittuu Lomonosovin piirin Annamoision, Teppolan ja Ropsunhovin kuntiin sekä Pietarin kaupungin Pietarhovin piiriin. Keskuskylän Korpunoin lisäksi kuntaan kuuluvat seitsemän kylää: Raikkosi eli Nuolijoki (ven. Райкузи, Raikuzi), Rospeekka (Разбегаево, Razbegajevo), Sameraisi (Новополье, Novopolje), Srednjaja Kolonija (Средняя Колония), Staryje Zavody (Старые Заводы), Vellankontu (Велигонты, Veligonty) ja Ylä-Kalanisto (Верхняя Колония, Verhnjaja Kolonija).
Toiseen maailmansotaan saakka seudulla asui venäläisten lisäksi inkerinsuomalaisia ja saksalaisia. Raikkosi, Rospeekka ja Sameraisi kuuluivat Hietamäen luterilaiseen seurakuntaan. Jälkimmäisessä oli myös ortodoksisia inkerikkoja. Nuolijokeen laskevan Mustajoen suussa sijaitseva kunnan entinen keskuspaikka Staryje Zavody on saanut alkunsa 1700-luvun alussa syntyneestä Strelnan tiilitehtaan työläisasutuksesta. Vuonna 1810 Nuolijoen varrelle perustettiin saksalaisia siirtokuntia. Venäläisessä Korpunoin kylässä oli suuriruhtinaan kartano.
Nykyään Korpunoi on Lomonosovin piirin suurin asutuskeskus. Siellä toimii Lomonosovskajan suurkanala, joka on yksi Euroopan suurimmista. Kunnassa on keskikoulu, Korpunoin ja Rospeekan kulttuuritalot, kaksi kirjastoa ja poliklinikka. Nähtävyyksiin kuuluu entisen Korpunoin kartanon puisto. Kunnan alueella on laajoja puutarhapalsta-alueita.
Aiheesta muualla

Korpunoin kunnan sivusto (venäjäksi)
Korpunoin kunta Lomonosovin piirin sivustolla (venäjäksi)
Katri Korolainen

| Katri Korolainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. joulukuuta 1984 (ikä 39)
Kansalaisuus:  suomalainen
Katri Korolainen (ent. Korolainen-Virkajärvi, s. 21. joulukuuta 1984) on suomalainen filosofian maisteri ja kirkolliskokouksen tulevaisuusvaliokunnan puheenjohtaja. Korolainen on työskennellyt vuodesta 2022 lähtien OAJ:n puheenjohtajan erityisasiantuntijana. Aikaisemmin hän on toiminut Lasten ja Nuorten Keskus ry:n viestintä- ja vaikuttamisjohtajana, Vantaan seurakunnilla kärkihankekoordinaattorina vuosina 2015-2017, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan pääsihteerinä vuosina 2012-2015. Vuonna 2011 hän oli Suomen ylioppilaskuntien liiton puheenjohtaja.
Korolainen on myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Helsingin hiippakunnan maallikkoedustaja.
Elämä ja ura

Korolainen valmistui 2012 Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi pääaineenaan Suomen historia. Hänen pro gradu -tutkielmansa käsitteli sosiaalista kontrollia sekä kirkon ja kaupungin avustustyötä Sörnäisten seurakuntien alueella 1900-luvun alussa.
Korolainen on ollut HYY:n hallituksen puheenjohtajana 2010 ja hallituksen jäsenenä 2009.
Korolainen valittiin 2012 kirkolliskokouksen jäseneksi Tulkaa kaikki -listalta ja oli kaudella 2012-2016 kirkon parlamentin nuorin edustaja. Hän on myös Kallion seurakuntaneuvoston ja Helsingin yhteisen kirkkovaltuuston jäsen. Korolainen toimi kirkolliskokouksessa kolmen kauden ajan vuoden 2024 kirkolliskokousvaaleihin saakka.
Korolainen oli kunnallisvaaleissa 2012 vihreiden ehdokkaana Helsingissä ja valittiin 539 äänellä varavaltuutetuksi. Kaudella 2013–2016 hän oli opetuslautakunnan jäsen.
Korolainen on toiminut cover-yhtye The Sisters and the Big Fat Familyn laulajana.
Teoksia

Kaskinen, Katja-Maaria (piirrokset) & Korolainen, Katri: Kiitos kun olet olemassa.  Kirjapaja, 2001.  ISBN 951-625-842-5
Kaskinen, Katja-Maaria (piirrokset) & Korolainen, Katri: Kiitos kun jaat tämän hetken.  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-842-5
Kaskinen, Katja-Maaria (piirrokset) & Korolainen, Katri: Rukouksen siiville.  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-051-5
Korolainen-Virkajärvi, Katri & Korolainen, Lauri (toim.): Don’t worry, be happy!.  Minerva Kustannus, 2007.  ISBN 978-952-492-046-9
Korolainen-Virkajärvi, Katri & Leinonen, Lauri: Lähes täydellinen polttarikirja.  Helsinki:  Minerva, 2012.  ISBN 978-952-492-587-7
Aiheesta muualla

Katri Korolainen-Virkajärven kampanjasivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Suomen ylioppilaskuntien liiton puheenjohtajat |
| --- | --- |
Liiton puheenjohtajat (1927–1964):  Eino B. Lehtinen (1927–1929)  Antti Soini (1930)  Jussi Teljo (1931)  Einar Inkeroinen (1931)  Lauri Aho (1932)  Antti Soini (1933)  Paavo Turtola (1934–1935)  Keijo Loimu (1936)  Niilo Elo (1937)  Eino Saari (1938–1951)  Erkki Laurila (1952–1953)  Eero Manner (1954–1956)  Erkki Kangasaho (1957–195)  Mikko Juva (1960–1962)  Yrjö Blomstedt (1963–1964) 
Hallituksen puheenjohtajat (1938–1964):  Eero Manner (1938–1939)  Olavi Rytkönen (1940–1941)  Eero Manner (1941–1945)  Tauno Nurmela (1945–1947)  Urpo Ratia (1947–1948)  Esko Similä (1948–1950)  Erkki Tynkkynen (1951–1952)  Pauli Leiwo (1953)  Martti Mutru (1954–1955)  Lauri Kärävä (1956–1957)  Hannu Kärkkäinen (1958–1959)  Pentti Mahlamäki (1960–1961)  Timo S. Kylliäinen (1962–1963)  Matti Niemistö (1964) 
Liiton puheenjohtajat (1965–):  Carl-Olaf Homén (1965)  Veikko Löyttyniemi (1966)  Jussi Tuori (1967)  Ulf Sundqvist (1968)  Kimmo Eskola (1969)  Pekka Puska (1970)  Seppo Härkönen (1971–1972)  Jorma Ollila (1973–1974)  Hannu Kemppainen (1975)  Kari Sulkko (1976–1977)  Jarmo Heimo (1978–1979)  Marjo Timonen (1980–1981)  Tapani Mäkinen (1982–1983)  Vesa Jussila (1984–1985)  Hilkka Mattila (1986–1987)  Ebba Dåhli (1988)  Katariina Poskiparta (1989)  Kristiina Hartikainen (1990)  Erja Salo (1991)  Ossi Leikola (1992)  Ari Mäkelä (1993)  Arto Hakkarainen (1994)  Aino Järvi (1995)  Janne Laine (1996)  Esa Iivonen (1997)  Jarkko Kotamäki (1998)  Heli Lantta (1999)  Tommi Himberg (2000)  Esa Perkiö (2001)  Elina Moisio (2002)  Tommi Laitio (2003)  Oskari Nokso-Koivisto (2004)  Arttu Laasonen (2005)  Ilkka Wennberg (2006)  Lasse Männistö (2007)  Tuomas Telkkä (2008)  Jussi Rauvola (2009)  Matti Parpala (2010)  Katri Korolainen-Virkajärvi (2011)  Jarno Lappalainen (2012)  Marina Lampinen (2013)  Piia Kuosmanen (2014)  Jari Järvenpää (2015)  Heikki Koponen (2016)  Riina Lumme (2017)  Miika Tiainen (2018)  Sanni Lehtinen (2019)  Tapio Hautamäki (2020)  Annika Nevanpää (2021)  Konstantin Kouzmitchev (2022)  Lotta Leinonen (2023)
Pekka Heikkilä

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 9. joulukuuta 1946
Syntymäpaikka: Kymi, Suomi
Kuolinaika: 5. toukokuuta 2022 (75 vuotta)
Kuolinpaikka: Valkeakoski
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 183 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1966 |  PeKa | – | (–) |
| 1967–1969 |  KTP | 53 | (9) |
| 1970–1972 |  HIFK | 70 | (9) |
| 1973–1984 |  Haka | 212 | (13) |
| Yhteensä | Yhteensä | 335 | (31) |
Maajoukkue
| 1967–1968 |  Suomi U21 | 9 | (0) |
| 1968–1973 |  Suomi | 24 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Pekka Heikkilä (9. joulukuuta 1946 Kymi – 5. toukokuuta 2022 Valkeakoski) oli suomalainen jalkapalloilija.
Heikkilän pelaajaura pääsarjatasolla alkoi Kotkan Työväen Palloilijoista kaudella 1967. Hän voitti samana vuonna seurassa myös Suomen cupin. Kaudeksi 1970 Heikkilä siirtyi juuri takaisin Mestaruussarjaan nousseen HIFK:n riveihin. Ensimmäinen kausi toi Heikkilälle SM-pronssia. HIFK putosi kauden 1972 päätteeksi ja Heikkilä siirtyi Valkeakosken Hakaan. Hän pelasi seurassa aina vuoteen 1984 asti ja oli mukana voittamassa mestaruutta kaudella 1977 sekä Suomen cupia 1977 ja 1982. Heikkilä pelasi urallaan kaikkiaan 314 pääsarjaottelua.
Maajoukkueessa Heikkilä pelasi yhteensä 24 maaottelua.
Konstantinus Suuri
Elämä > Sisällissota

Galerius ei hyväksynyt Konstantinusta, vaan nimitti itse Severuksen valtakunnan länsiosan augustukseksi. Konstantinus sai toistaiseksi tyytyä caesarin arvonimeen. Seuraavan kuuden vuoden ajan Konstantinus hallitsi Galliassa ja Britanniassa. Konstantinus soti Galliassa ollessaan muun muassa frankkeja vastaan ja otti ehkä arvonimen Germanicus Maximus.
Vuonna 307 Konstantinus erosi jalkavaimostaan Minervinasta ja meni uusiin naimisiin entisen keisari Maximianuksen (jonka Diocletianus oli pakottanut luopumaan keisarinvallasta) tyttären Faustan kanssa. Maximianus oli poikansa Maxentiuksen kanssa kaapannut vallan Roomassa. Konstantinus pysytteli erossa Galeriuksen ja Severuksen yrityksistä kukistaa Maximianus ja Maxentius. Vuonna 308 Maximianus yritti kapinoida poikaansa vastaan ja joutui pakenemaan Konstantinuksen luokse Galliaan. Maximianus yritti kuitenkin pettää Konstatinuksen vuonna 310 yrittämällä saada Konstantinuksen armeijat puolelleen. Yritys epäonnistui, ja Konstantinus pakotti Maximianuksen tekemään itsemurhan.
Vain pari päivää ennen kuolemaansa huhtikuussa 311 Galerius antoi säätää lain, joka kielsi kristittyjen vainoamisen. Galeriuksen kuoleman jälkeen korkeimmasta vallasta taisteli enää neljä henkilöä: Konstantinus, Galeriuksen kanssahallitsija Licinius, tämän veljenpoika Maximinus Daia ja Maximianuksen poika Maxentius. Konstantinus ja Licinius solmivat liiton, joka edellytti, että Konstantinus valtaisi Maxentiukselle kuuluvan Italian ja että Licinius solmisi avioliiton Konstantinuksen siskon Constantian kanssa. Liciniuksella oli ongelmia Maximianus Daian kanssa, joka hallitsi melkein koko valtakunnan itäosaa.
Elämä > Mulviuksen sillan taistelu

Alkukesästä 312 Konstantinus marssi Galliasta Italiaan noin 8 000 ratsumiehen ja 90 000 jalkaväkisotilaan voimin. 28. lokakuuta 312 Konstantinus kohtasi Maxentiuksen joukot Via Flaminian varrella Roomasta koilliseen. Eusebios mainitsee, että Konstantinus näki ennen taistelua taivaalla merkin, punaisen ristin, ja kuuli äänen: "Tässä merkissä olet voittava" (lat. "In hoc signo vinces"). Mulviuksen sillan taistelussa Konstantinuksen joukot kukistivat Maxentiuksen joukot täydellisesti. Maxentius oli itse kaatuneiden joukossa ja hänen päätänsä kannettiin keihään nokassa, kun Konstantinus valtasi Rooman. Kunnioittaakseen Konstantinusta Rooman senaatti rakennutti riemukaaren, joka on vieläkin nähtävänä Colosseumin lähettyvillä. Riemukaareen käytettiin vanhojen riemukaarten osia. Siihen kirjoitettiin, että Konstantinus oli voittanut jumalaisen johdatuksen avulla. Kristinuskoon ei viitattu.
Jo Galliassa ollessaan Konstantinus oli alkanut suosia monoteismiä ja oli antanut lyödä rahoja, joissa ei ollut vanhojen roomalaisten jumalien kuvia, vaan yhden ainoan jumalan, Sol Invictuksen eli Voittamattoman Auringon kuva. Konstantinus tiesi, että yksijumalainen mithralaisuus oli suosittua hänen sotilaidensa keskuudessa. Tammikuussa 313 Konstantinus ja Licinius tapasivat Mediolanumissa ja sopivat kristinuskon laillistamisesta Rooman valtakunnassa. Pakanuutta ei vielä kielletty eikä kristinuskosta tehty valtionuskontoa. Keisari ei vielä tässä vaiheessa suosinut kristinuskoa ehdottomasti yli muiden, ja Sol Invictuksen kuvaa lyötiin yhä rahoihin.
Keisareiden tapaaminen keskeytyi, kun he saivat kuulla, että Maximinus Daia oli hyökännyt Liciniuksen alueelle 70 000 miehen voimin ja vallannut Byzantionin kaupungin. Licinius lähti heti Mediolanumista ja keräsi sotajoukkonsa matkan varrella. Pienen Heraclea Propontis -kaupungin lähellä armeijat kohtasivat. Liciniuksen joukot olivat väsyneitä pitkän marssin jälkeen ja heidän kenraalinsa oli paljon Maximinus Daiaa vanhempi, mutta kaikesta huolimatta Licinius voitti vastustajansa täydellisesti. Taas Rooman valtakunnassa oli vain kaksi keisaria.
Elämä > Konstantinus ja Licinius

Pian tämän jälkeen, vuoden 314 kesällä Licinius julisti Konstantinukselle sodan. Konstantinus, joka oli juuri palannut Galliaan, marssi 30 000 sotilaan kanssa vastustajaansa vastaan. 8. lokakuuta heidän armeijansa kohtasivat ja Konstantinus murskasi vastustajansa, joka pakeni aina Byzantioniin asti. Täällä keisarit solmivat rauhansopimuksen, joka takasi Liciniukselle Rooman itäosan, lukuun ottamatta Balkania, josta ainoastaan Traakia jäi hänen haltuunsa.
Vuonna 317 Konstantinus julisti kaksi nuorta poikaansa caesareiksi. Crispus oli Konstantinuksen poika aikaisemmasta avioliitosta Minervinan kanssa. Isänsä mukaan nimetty Konstantinus oli taas toisesta avioliitosta Faustan kanssa. Seuraavana vuonna Konstantinus siirsi pääkaupunkinsa Serdican kaupunkiin (nykyinen Sofia).
Vuonna 323 Konstantinus ylitti Traakian rajan ja 3. heinäkuuta hän kohtasi Liciniuksen armeijan Adrianopoliksen lähellä. Konstantinus kukisti jälleen Liciniuksen, joka pakeni Byzantioniin, kuten hän oli tehnyt yhdeksän vuotta aikaisemmin. Tällä kertaa rauhanneuvottelut eivät tulleet kyseeseen, vaan Licinius julisti Konstantinuksen karkotetuksi ja apulaisensa Marcus Martianuksen augustukseksi tämän tilalle. Konstantinus alkoi piirittää Byzantionia ja odottaa poikaansa Crispusta ja tämän johtamaa laivastoa. Crispuksen laivasto tuhosi sitä vastaan lähetetyn laivaston Hellespontoksen salmessa. Kuultuaan laivastonsa tappiosta Licinius pakeni Vähään-Aasiaan, mutta Konstantinus seurasi perässä ja kukisti Liciniuksen toistamiseen Khrysopoliksen edustalla. Licinius anoi Konstantinukselta armoa ja hänet lähetettiin vankina Thessalonikaan. Paria kuukautta myöhemmin Licinius teloitettiin; tarkkaa syytä, miksi Konstantinus muutti mielensä, ei tiedetä.
Elämä > Konstantinuksen uudistukset

Konstantinus olikin Liciniuksen kukistumisen jälkeen valtakunnan kiistaton hallitsija. Hän kevensi kuitenkin omaa taakkaansa nimittämällä viisi tai kuusi pretoriaaniprefektiä. Yhden näistä nimityksistä sai myös caesariksi ylennetty Crispus. Hänen hallittavakseen tuli jo vuonna 318 Britannia, Gallia ja Espanja. Crispus palasi länteen Liciniusta vastaan käydyn sotaretken jälkeen. Yksi prefekteistä oli aina keisarin mukana, joka oli päättänyt tehdä valtakunnan itäosasta oman uuden hallintopaikkansa. Muista prefekteistä ensimmäinen hallitsi Pannonian, Italian ja Afrikan diokeesejä. Toinen hallitsi Makedoniaa, Daakiaa ja Traakiaa. Viimeinen prefekti hallitsi Asiaa, Ponticaa ja Idän diokeesejä. Näiden kolmen prefektin alueet oli luultavasti tarkoitettu Konstantinuksen vielä alaikäisille pojille.
Konstantinus oli koonnut valtavan armeijan ennen hyökkäystään Liciniusta vastaan. Tämä armeija koostui Konstantinuksen ja tämän entisten vastustajien käytössä olleista reserveistä. Konstantinus kokosi nyt näistä joukoista noin 20 000 sotilasta käsittäneen hyvin koulutetun armeijan. Tämän armeijan valiojoukoksi Konstantinus muodosti myös ehkä 3 500 ratsumiestä käsittäneen scholaen, joka toimi keisarin henkivartiona.
Pretoriaaniprefektien ohella magister officiorum oli virkamieskoneiston korkein virkamies. Aikaisemmin kaikilla keisareilla oli ollut omat virkamiehensä, mutta Konstantinuksen aikana virkamiesten tuli seurata keisarin mukana. Valtakunnan pääkaupunki oli siellä missä keisari sattui olemaan.
Konstantinus vähensi myös rahojen kultapitoisuutta. Aikaisemmin yhdestä roomalaisesta naulasta kultaa oli lyöty 60 solidusta. Nyt yhden Konstantinuksen soliduksen painoksi tuli vain 1/72 naulaa. Saadakseen lisää varoja Konstantinus antoi takavarikoida pakanallisten temppeleiden aarteita. Konstantinus sääti myös veroja, jotka oli maksettava kullassa, mikä takasi valtiolle jatkossakin mahdollisuuden täydentää kultavarojaan. Vastaamaan valtion raha-asioista Konstantinus loi kaksi uutta virkaa. Comes sacrarum largitionum vastasi valtion julkisista menoista. Comes rei privatae taas vastasi keisarin henkilökohtaisesta omaisuudesta. Konstantinuksen rahauudistus osoittautui erittäin pysyväksi ja hänen määrittelemänsä soliduksen paino pysyi lähes muuttumattomana läpi koko Bysantin valtakunnan historian.
Elämä > Konstantinopoli

Vain muutama kuukausi Liciniuksen kukistumisesta Konstantinus aloitti vanhan kreikkalaisen Byzantionin kaupungin jälleenrakentamisen uudeksi pääkaupungikseen. Konstantinus oli huomannut kaupungin strategisen sijainnin Bosporinsalmen rannalla kolmiomaisen niemen kärjessä. Kaupunkia ympäröi kahdelta puolelta meri ja maapuolelta muurit. Lisäksi alueella sijaitsi yhteensä seitsemän kukkulantapaista, aivan kuin alkuperäisessä Roomassakin. Legendan mukaan hän oli nähnyt kaupungin sijainnin unessa.lähde? Konstantinus antoi kaupungille nimeksi Nova Roma eli Uusi Rooma (m.kreik. Νέα Ῥώμη, Nea Rhōmē). Konstantinuksen kuoleman jälkeen kaupunkia alettiin kuitenkin kutsua Konstantinopoliksi eli Konstantinuksen kaupungiksi. Byzantion sopi valtakunnan uudeksi pääkaupungiksi sijaintinsa ansiosta. Rooma ei enää sopinut tähän tehtävään, koska se sijaitsi liian kaukana valtakunnan itäosista, missä keisaria eniten tarvittiin. Byzantionista käsin keisari oli lähellä levottomia Tonavan ja Persian vastaisia alueita sekä valtakunnan vilja-aittaa, Egyptiä. Kaupungilla oli myös symbolista arvoa paikkana, jossa Licinius oli kukistunut. lähde?
Konstantinus laajensi kaupunkia, jakoi sen 14 alueeseen ja rakennutti uudet muurit sekä useita julkisia rakennuksia. Konstantinus perusti kaupunkiin myös senaatin ja aloitti samanlaisen ruoanjakelun, kun Roomassakin. Konstantinopolista ei kuitenkaan tullut heti tärkeää kaupunkia, koska keisari matkusti usein muualle ja suurin osa virkamiehistä seurasi aina hänen mukanaan. Kaupungissa oli jo ennestään muun muassa kylpylöitä, stadioni ja luultavasti myös akvedukti, mutta Konstantinuksen käskystä sinne rakennettiin uusi forum. Stadionia laajennettiin ja se muutettiin etupäässä hevosajoja varten tarkoitetuksi hippodromiksi. Kaupunkiin rakennettiin myös niin sanottu Suuri palatsi, kaksi eri taloa senaatille ja monia rakennuksia julkishallinnolle. Konstantinus myös rakennutti useita kirkkoja, muun muassa Hagia Irenen katedraalin. lähde?
Kaupunki vihittiin virallisesti valtakunnan uudeksi pääkaupungiksi 11. toukokuuta 330. Samalla Konstantinus julisti poikansa Constantius II:n caesariksi, mikä vain entisestään yhdisti uuden kaupungin siteitä Konstantinukseen ja hänen perheeseensä.
Diocletianuksesta poiketen Konstantinus halusi säilyttää vanhan senaattisäädyn. Halukkaat Rooman senaattorit saivat muuttaa Konstantinopoliin ja saivat vastalahjaksi maatiloja Anatoliasta sekä muita tukiaisia. Konstantinus kannusti myös kristittyjä muuttamaan kaupunkiin, vaikka ei sulkenutkaan kaupungin pakanallisia temppelejä.
Elämä > Konstantinus ja kristinusko

Konstantinuksesta tuli ensimmäinen keisari, joka kääntyi kristinuskoon. Hän antoi kuitenkin kastaa itsensä vasta kuolinvuoteellaan. Ei tiedetä, kääntyikö Konstantinus kristinuskoon vähitellen elämänsä aikana vai omaksuiko hän uskon äitinsä Helenan vaikutuksesta jo nuorena. lähde?
Konstantinus oli jo vuonna 313 silloisen kanssahallitsijansa Liciniuksen kanssa säätänyt niin kutsutun Milanon ediktin, joka poisti lopullisesti esteet kristinuskon ja muiden uskontojen harjoittamiselta. Edikti poisti kristittyihin kohdistuneet vainot ja palautti kirkoilta takavarikoidun omaisuuden. Konstantinus oli kuitenkin alkanut suosia kristittyjä, ja hän oli jo Mulviuksen sillan taistelun jälkeen lahjoittanut Rooman piispalle alueen, jolle Lateraanikirkko rakennettiin. Konstantinus sääti myös lakeja, jotka antoivat kirkoille ja papistolle etuoikeuksia ja verohelpotuksia sekä vapautuksia erilaisista velvollisuuksista. Kristinuskosta ei kuitenkaan tehty valtionuskontoa eikä pakanallisuutta kielletty. lähde?
Konstantinus sekaantui innolla kirkon sisäisiin kiistoihin ja nykypäivään on säilynyt useita kirjeitä, joissa Konstantinus kommentoi muun muassa donatolaisuutta ja areiolaisuutta.