stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taistelu Britanniasta
Tausta

Saksa valloitti keväällä ja kesällä 1940 Ranskan nopealiikkeisten panssarijoukkojen hyökkäyksillä. Toukokuun lopulla ja kesäkuun alussa toteutetussa operaatio Dynamossa Brittiläisen imperiumin joukot evakuoitiin Euroopan mantereelta. Ranskan solmittua rauhan Yhdistynyt kuningaskunta jäi Euroopan ainoaksi akselivaltoja avoimesti vastustavaksi valtioksi. Pääministeri Winston Churchill piti 18. kesäkuuta kuuluisan puheen, jossa totesi taistelun Ranskasta päättyneen ja ennusti taistelun Britanniasta olevan alkamaisillaan. Churchill kehotti maanmiehiään taistelemaan niin, että vielä tuhannen vuoden päästäkin voitaisiin sen sanoa olleen Brittiläisen kansainyhteisön ja imperiumin hienoin hetki.
Ranskan kukistuttua saksalaiset saivat haltuunsa Englannin kanaalin etelärannikon satamat. He eivät olleet valmistautuneet sotaretkeen Britteinsaaria vastaan, sillä Saksan diktaattori Adolf Hitler piti brittien tilannetta toivottomana ja oletti näiden suostuvan neuvottelurauhaan. Saksan asevoimissa arveltiin sodan olevan päättymäisillään, monille sotilaille annettiin lomaa ja ilmavoimien koneita siirrettiin pois sotatoimialueelta. 2. heinäkuuta Hitler määräsi esikuntansa pohtimaan hyökkäystä Englantiin, mutta vasta 16. heinäkuuta hän myönsi, ettei Yhdistynyt kuningaskunta antautuisi, ja määräsi aloitettavaksi Operaatio Merileijonan eli Britteinsaarille suuntautuvan maihinnousun valmistelut. Hyökkäyksen oli määrä alkaa elokuun puolivälissä, mutta Saksan asevoimilla ei ollut tarvittavaa maihinnousukalustoa eikä joukkoja ollut koulutettu maihinnousuoperaation varalle. Kuninkaallinen laivasto oli Saksan laivastoon verrattuna ylivoimainen, joten vihollisen merivoimat päätettiin lamauttaa ilma-asetta käyttämällä. Saksan ilmavoimille annettiin tehtäväksi Kuninkaallisten ilmavoimien tuhoaminen ja ilmaherruuden saavuttaminen, ja maihinnoususuunnitelmat lykättiin syksyyn.
Osapuolet > Luftwaffe > Vahvuus ja konetyypit

Luftwaffella oli taistelujen alkaessa noin 1 300 pommikonetta ja syöksypommittajaa, 900 yksimoottorista hävittäjäkonetta ja 300 kaksimoottorista hävittäjää. Britannian-sotaretkeen niistä oli käytettävissä 725 hävittäjää ja 1 280 pommikonetta. Lähes kaikki Luftwaffen yksimoottoriset hävittäjät oli kesällä 1940 koottu Englannin kanaalin etelärannalle. Syystalvella saksalaiset saivat lisävoimia liittolaiseltaan Italialta.
Saksalaisten pääasiallinen hävittäjätyyppi Messerschmitt Bf 109 oli suorituskyvyltään lähellä Spitfireä. Suurissa nopeuksissa Bf 109 oli ketteryydeltään ylivertainen, ja kaartotaistelussa se pärjäsi hyvin erityisesti vanhempaa Hurricanea vastaan. Saksalaiskoneiden moottorissa oli ruiskutuspumppu, mikä teki siitä kaasutinta käyttäneitä vihollishävittäjiä luotettavamman. Myös nousukyky oli erinomainen. Bf 109:n lyhyt toimintasäde vaikeutti pommikoneiden suojaamista. Hävittäjät kykenivät toimimaan Britannian ilmatilassa vain puoli tuntia, ennen kuin niiden oli palattava tukikohtiinsa. Lähitaistelussa polttoaine kului vieläkin nopeammin. Raskaalla kaksimoottorisella Messerschmitt Bf 110 -hävittäjällä oli pitkä toimintasäde, mutta se ei pärjännyt ketterämpiä Hurricane- ja Spitfire-hävittäjiä vastaan ja siirrettiin pois päivähävittäjäkäytöstä.lähde?
Saksalaiset pommikoneet olivat lähinnä kevyitä kaksimoottorisia malleja. Niiden hyötykuorma oli melko kevyt, joten pommitusten aiheuttamat tuhotkin jäivät suhteellisen pieniksi. Dornier Do 17 ja Heinkel He 111 oli otettu käyttöön jo 1930-luvun puolivälissä, ja niiden suorituskyky osoittautui riittämättömäksi. Junkers Ju 88 oli nykyaikainen ja vahvasti panssaroitu kone, joka kykeni toimimaan myös syöksypommittajana. Syöksy helpotti hyökkäävien viholliskoneiden väistämistä. Syöksypommittaja Junkers Ju 87 (Stuka) ei soveltunut mattopommituksiin ja oli hitautensa vuoksi helppo maali ilmatorjunnalle ja hävittäjille. Sekä Bf 109 että 110 olivat syksystä 1940 alkaen ajoittain käytössä hävittäjäpommittajina, mutta niiden hyötykuorma oli pieni ja hävittäjälentäjillä oli usein kiire päästä pommeistaan eroon mahdollisimman nopeasti. Hävittäjäpommittajia käytettiin päivisin ja ne lensivät 8–10 kilometrin korkeudessa, kun taas raskaammat koneet keskittyivät enenevästi vain yöpommituksiin.
Taistelun kulku > Ensimmäinen vaihe: taistelu kanaalista

Sotahistorioitsijat jakavat Britannian ilmasodan neljään vaiheeseen, joista ensimmäinen oli taistelu Englannin kanaalista. Saksalaiset tunnustelivat Britannian ilmapuolustusta hyökkäilemällä Etelä-Englannin satamia ja kanaalissa liikkuvia laivastosaattueita vastaan. Taistelu alkoi 10. heinäkuuta 1940, jolloin saksalaiset tekivät ensimmäiset ilmahyökkäykset Yhdistyneen kuningaskunnan merikuljetuksia vastaan. Aluksi saksalaiset toimivat rajatuin voimin, sillä suurin osa heidän hävittäjälaivueistaan vasta toipui Ranskassa kärsityistä tappioista, mutta ilmahyökkäysten voima kasvoi seuraavina viikkoina. Saksalaiset eivät saavuttaneet ilmaherruutta kanaalin yllä mutta onnistuivat aiheuttamaan raskaita tappioita Hävittäjäilmavoimille. Syöksypommittajien ja moottoritorpedoveneiden hyökkäykset käytännössä estivät brittiläisten laivojen liikkumisen kanaalissa. Krollin oopperatalossa 19. heinäkuuta pitämässään puheessa Hitler parjasi Churchillia sodanlietsojaksi ja esitti rauhantarjouksen, jonka Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus välittömästi torjui.
Ensimmäinen suuri ilmataistelu käytiin 24. heinäkuuta, kun Adolf Gallandin johtama osasto hyökkäsi Thamesin suulla seilanneen laivasaattueen kimppuun, jolloin kolme Spitfire-laivuetta kävi vastahyökkäykseen. Saksalaisten tappiot jäivät pieniksi, mutta Galland yllättyi brittien taistelutahdosta ja omien lentäjiensä haluttomuudesta ottaa riskejä.
Ilmasodan ensimmäinen vaihe päättyi 7. elokuuta. Saksalaiset olivat siihen mennessä menettäneet 192 konetta, joista 100 pommittajia. RAF:n tappiot olivat noin 70 hävittäjää. Huomattavasti suurempi määrä koneita vaurioitui. Monet RAF:n menettämistä koneista olivat arvokkaita Spitfirejä.
Taistelun kulku > Toinen vaihe: kotkan hyökkäys

Elokuun alussa saksalaiset tekivät tiedustelulentoja Englantiin. Ne kartoittivat RAF:n lentokenttiä ja yrittivät uuvuttaa vihollisen hävittäjälentäjiä pakottamalla nämä tarpeettomiin partiolentoihin. Laajasta tiedustelutoiminnasta huolimatta saksalaisilla ei ollut todenmukaista käsitystä Britannian ilmapuolustuksesta. Elokuun 10. päivälle suunniteltu päähyökkäys lykkääntyi huonon sään vuoksi. 12. elokuuta saksalaiset pommikoneet tuhosivat Wightin saarella sijainneen Ventnorin tutka-aseman, joka vaurioitui korjauskelvottomaksi ja korvattiin liikkuvalla asemalla.
Saksalaisten päähyökkäys alkoi lopulta 13. elokuuta, jonka Hitler oli nimennyt Kotkanpäiväksi (saks. Adlertag) tai Kotkan hyökkäykseksi (saks. Adlerangriff). Luftwaffen tavoitteena oli määrällisen ylivoimansa turvin saavuttaa ilmaherruus Etelä-Englannin yllä. Kaakkois-Englannin satamia ja lentokenttiä pommitettiin kaikkiaan 11 perättäisenä päivänä, ja kumpikin osapuoli kärsi suuria menetyksiä.
Ensimmäisenä päivänä saksalaiset lensivät 1 485 taistelulentoa Ranskassa, Alankomaissa ja Norjassa sijainneista tukikohdistaan. Luftwaffen tappiot olivat 45 konetta ja RAF:n 13. Huono sää haittasi edelleen toimintaa, ja kiivaimmat taistelut käytiin kaksi päivää myöhemmin, jolloin 940 saksalaiskonetta lensi 1 786 Britanniaan suuntautunutta taistelulentoa. Saksalaiset menettivät 75 konetta, ja raskaiden tappioiden myötä Luftwaffen lentäjät alkoivat kutsua elokuun 15. päivää ”mustaksi torstaiksi”. RAF:n tappiot olivat tuona päivänä 32 hävittäjää ja 21 pommikonetta. 18. elokuuta käytiin jälleen ankaria ilmataisteluja, jotka aiheuttivat Luftwaffelle 69 koneen tappiot. RAF menetti ilmataisteluissa 39 hävittäjää, ja lisäksi saksalaiset tuhosivat kentille 29 konetta. Britit havaitsivat tutkilla kaikki kolme suurhyökkäystä, eivätkä saksalaiset onnistuneet tuhoamaan Hävittäjäilmavoimien toimintakykyä. Pysyvää vahinkoa ei aiheutunut myöskään maakohteille, sillä britit saivat aina nopeasti korjatuksi vaurioituneet kiitoratansa ja tutka-asemansa.
Epätarkan tiedustelutiedon vuoksi monet saksalaisten hyökkäyksistä kohdistuivat pieniin lentokenttiin tai RAF:n hävittäjälennoston kannalta epäolennaisiin tukikohtiin. Suuren lukumääränsä turvin saksalaiset pystyivät kerta toisensa jälkeen murtautumaan brittien hävittäjäpuolustuksesta läpi ja pommittamaan sisämaassa sijainneita kohteita, mutta raskaat tappiot ja Göringin armottomuus alkoivat heikentää taistelutahtoa. 2. ja 3. ilma-armeijan välinen koordinointi epäonnistui, eikä hyökkäyksiä kyetty ajoittamaan niin, että ne olisivat kohdistuneet kentillä ammus- ja polttoainetäydennyksiä odottaneisiin brittihävittäjiin. Stuka-syöksypommittajia oli elokuun puolivälissä menetetty niin paljon, että ne oli vedettävä pois suurista operaatioista. Myös RAF:n hävittäjälennoston menetykset olivat suuret, ja tappioiden välttämiseksi hävittäjälentäjiä kiellettiin seuraamasta vihollista kanaalin ylle.
Tappiot

Elokuun 1940 alusta maaliskuun 1941 loppuun Luftwaffe menetti taistelussa Britanniasta 2 840 lentokonetta. Lentosotilaita kuoli 3 363, haavoittui 2 117 ja jäi sotavangiksi 2 641. RAF menetti samalla aikavälillä 1 023 hävittäjää. Hävittäjäilmavoimien lentäjiä kuoli taistelussa 544 ja Pommitusilmavoimien lentäjiä 801. RAF:n tappioihin on laskettu Saksaan suuntautuneiden pommituslentojen tappiot, joissa menetettiin 524 pommikonetta. Italialaisten tappiot jäivät muutamaan koneeseen. Huomattava osa kummankin osapuolen menetyksistä johtui vihollisen toiminnan sijaan onnettomuuksista.
Molemmat osapuolet yliarvioivat saavuttamiensa ilmavoittojen määrän. Useampi lentäjä saattoi esimerkiksi ilmoittaa tuhonneensa saman koneen. Saksalaisten arviot olivat erityisen epärealistisia, sillä pudotuksia ei voitu varmistaa tutkimalla alas ammuttuja viholliskoneita. Luftwaffen kulttuuri lisäksi painotti juuri ilmavoittojen tärkeyttä, mikä suorastaan kannusti liioitteluun. Saksalaisten suosiman taktiikan vuoksi ilmavoitot kasaantuivat taisteluparien johtajille, kun taas siipimiehet eivät usein saaneet ainuttakaan pudotusta vaikka olisivat palvelleet pitkäänkin. Erityisesti uusilla lentäjillä tappioprosentti oli korkea. Jos lentäjä selvisi muutamasta ensimmäisestä taistelulennostaan, hänen eliniänodotteensa parani selvästi. Englantilaisista eniten pudotuksia sai luutnantti Brian Carbury (15 pudotusta) ja saksalaisista kapteeni Herbert Ihlefeld (33 pudotusta).
Vaikutukset siviileihin

Suurkaupunkeihin kohdistuvien ilmapommitusten vaikutuksista ei ennen taistelua Britanniasta ollut tarkkaa tietoa. Britanniassa pelättiin jopa 600 000 siviilin kuolevan ja miljoonan haavoittuvan, mutta tämä arvio osoittautui aivan liian suureksi. Yhdeksän kuukautta jatkuneet pommitukset surmasivat noin 43 381 siviiliä, joista 22 069 syys–joulukuussa 1940. Lisäksi 50 856 tarvitsi sairaalahoitoa, joista 28 240 ennen vuodenvaihdetta. Kuolleista siviileistä noin 20 000 oli lontoolaisia. Liverpoolin pommituksissa kuoli noin 4 000 siviiliä ja Conventryn pommituksissa yli tuhat.
Lontoosta ja muista suurkaupungeista evakuoitiin miljoonia lapsia, äitejä ja raskaana olleita naisia. Heidät sijoitettiin maaseudun kotitalouksiin, jotka arvioitiin riittävän varakkaiksi vastaanottamaan pakolaisia. Osa isäntäperheistä oli vapaaehtoisia, mutta tarvittaessa kotitaloudet pakotettiin huolehtimaan evakoista. Konflikteja syntyi varsinkin silloin, kun vauraisiin maalaisperheisiin sijoitettiin kaupunkien köyhistä slummeista paenneita ihmisiä. Erityisen kielteisesti maaseudulla suhtauduttiin Liverpoolin ja Glasgow’n köyhiin roomalaiskatolisiin. Joihinkin evakkoihin kohdistui fyysistä ja seksuaalista väkivaltaa. Toisaalta evakuoinnit lisäsivät eri yhteiskuntaluokkiin kuuluneiden ihmisten tietoisuutta toistensa elinolosuhteista. Köyhille kaupunkilaislapsille evakuointi antoi tilaisuuden tutustua maaseutuun ja syödä terveellistä ruokaa, ja sota-ajan säännöstelyannokset itse asiassa vähensivät Britannian lapsikuolleisuutta ja lastentautiepidemioita. Jotkut evakot jäivät pysyvästi maaseudulle, kun vanhemmat eivät koskaan saapuneet noutamaan lapsiaan.
Kaupunkeihin rakennettiin väestönsuojia, ja metroasemia muunnettiin suurille ihmisjoukoille turvallisemmiksi. Niihin kerättiin ruokaa ja rakennettiin vessoja ja ensiapuasemia. Ryhmähengen ylläpitämiseksi maanalaisissa suojissa järjestettiin ohjelmaa, kuten viihdenumeroja ja yhteislaulua. Metroasemilla esiintyi muiden muassa koomikko George Fromby. Pommitusten päätyttyä vapaaehtoiset auttoivat tulipalojen sammutustöissä ja kaivoivat esiin raunioihin jääneitä ruumiita ja loukkaantuneita. Peräänantamattomuudesta tuli yleinen ylpeydenaihe, ja pommitusten välissä elämää pyrittiin jatkamaan mahdollisimman normaalisti. Sodan ensimmäisenä vuotena levinneet huhut saksalaisista vakoojista ja maahanlaskujoukoista väistyivät todellisen uhkan ja sen torjumiseen tähdänneiden yhteisten ponnistusten tieltä.
Britanniassa toiminut Women’s Land Army värväsi naisia maataloustöihin sotaponnistusten tueksi. Jotkut kaupunkilaiset liittyivät siihen päästäkseen pakoon pommituksia, mutta epäonnisimmat sijoitettiin lähelle lentotukikohtia, joita saksalaiset joka tapauksissa pommittivat.
Yksinomaan Lontoossa saksalaiset tuhosivat tai vaurioittivat yli 1,4 miljoonaa rakennusta. Coventryssa 50 000 taloa vaurioitui asuinkelvottomiksi. Kodittomiksi jääneiden asuttaminen tuotti suuria vaikeuksia. Valmistalojen tuotanto alkoi vasta 1944.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taistelu Britanniasta Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  NARA 
Ilmatilan tähystäjä lontoolaisen rakennuksen katolla. Taustalla St. Paulin katedraali.
Brittien tutkaverkko ilmasodan aikana.
Brittiläisiä hävittäjälentäjiä heinäkuun lopulla.
Saksalaisia pommikoneita Englannin kanaalin yllä.
RAF:n hävittäjälentäjät juoksevat koneisiinsa.
Brittikoneesta otettu kuvasarja raskaan Bf 110 -hävittäjän pudottamisesta.
Brittiläisten ja saksalaisten lentokoneiden käymän taistelun jättämiä tiivistysjuovia taivaalla 18. syyskuuta 1940.
Tuhoutuneita saksalaiskoneita Britanniassa vuonna 1940.
Lontoon pommitustuhoja.
1952

| --- | --- |
Vuosisadat: 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku · 2100-luku
Vuosikymmenet: 1890-luku · 1900-luku · 1910-luku · 1920-luku · 1930-luku · 1940-luku 1950-luku · 1960-luku · 1970-luku · 1980-luku · 1990-luku · 2000-luku
Vuodet: 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909 1910 · 1911 · 1912 · 1913 · 1914 · 1915 · 1916 · 1917 · 1918 · 1919 1920 · 1921 · 1922 · 1923 · 1924 · 1925 · 1926 · 1927 · 1928 · 1929 1930 · 1931 · 1932 · 1933 · 1934 · 1935 · 1936 · 1937 · 1938 · 1939 1940 · 1941 · 1942 · 1943 · 1944 · 1945 · 1946 · 1947 · 1948 · 1949 1950 · 1951 · 1952 · 1953 · 1954 · 1955 · 1956 · 1957 · 1958 · 1959 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
Vuosi 1952 oli karkausvuosi, joka alkoi tiistaista.
Tapahtumia > Tammikuu−maaliskuu

2. tammikuuta – Länsi-Saksan evankelisluterilaisen kirkon johtaja Martin Niemöller matkusti Moskovaan neuvottelemaan Neuvostoliitossa olleiden saksalaisten sotavankien tilanteesta.
10. tammikuuta – Yhdysvaltalainen rahtilaiva Flying Enterprise upposi Atlantilla Ison-Britannian rannikolla oltuaan hirmumyrskyn jäljiltä tuuliajolla vuodenvaihteesta lähtien. Aluksen miehistöstä laivassa oli jäljellä enää sen kapteeni, joka poistui alukselta 13 minuuttia ennen sen uppoamista.
23. tammikuuta – Pääministeri Urho Kekkosen sairastumisen vuoksi pitämättä jäänyt, muun muassa Pohjolan puolueettomuutta käsitellyt ”pyjamantaskupuhe” julkistettiin Maalaisliiton pää-äänenkannattajassa Maakansassa. Puhe herätti vilkkaan keskustelun.
6. helmikuuta – Elisabet II nousi Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kuningattareksi Yrjö VI:n kuoleman jälkeen.
8. helmikuuta – Saksan liittotasavallan tilastokeskus ilmoitti maassa olevan 9,8 miljoonaa pakolaista.
14.–25. helmikuuta – Talviolympialaiset Oslossa.
26. helmikuuta – Pääministeri Winston Churchill ilmoitti Britannian omistavan atomipommin.
1. maaliskuuta − Yhdistynyt kuningaskunta palautti Helgolandin saaren Saksan liittotasavallalle.
6. huhtikuuta – Saksalainen toisen maailmansodan aikainen sotarikollinen Jürgen Stroop teloitetaan Varsovassa.
10. maaliskuuta – Kenraali Fulgencio Batista kaappasi vallan Kuubassa.
10. maaliskuuta – Stalinin nootti: Neuvostoliitto ehdotti muille miehitysvalloille, Ranskalle, Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja Yhdysvalloille konferenssia yhdistyneen, itsenäisen ja neutraalin Saksan valtion luomiseksi, jolla olisi oikeus armeijaan itsepuolustustarkoituksessa ja joka voisi solmia rauhansopimuksen voittajavaltojen kanssa.
16. maaliskuuta − Pohjoismaiden neuvosto perustettiin Kööpenhaminassa.
17. maaliskuuta – Suomen ensimmäinen Sokos-tavaratalo avattiin Helsingissä.
27. maaliskuuta – Saksan liittotasavallan liittokansleri Konrad Adenaueria vastaan tehtiin epäonnistunut murhayritys.
Tapahtumia > Huhtikuu−kesäkuu

1. huhtikuuta – Neuvostoliiton valtionpäämies Josif Stalin sanoi yhdysvaltalaisille lehtimiehille myöntämässään haastattelussa, että kommunismi ja kapitalismi ”voivat elää rauhanomaisissa suhteissa keskenään”.
18. huhtikuuta – Bolivian kansallinen vallankumous: yleinen äänioikeus myönnettiin myös naisille ja alkuperäiskansoille, lisäksi järjestettiin maauudistus ja kansallistettiin kaivokset.
28. huhtikuuta – San Franciscon rauha tuli virallisesti voimaan. Japanin miehitys päättyi ja Japani sai itsenäisyyden.
2. toukokuuta – Ensimmäinen suihkumatkustajakonelinja Lontoon ja Johannesburgin välillä.
6. toukokuuta – Egyptin kuningas Faruk julisti olevansa profeetta Muhammedin jälkeläinen.
23. toukokuuta – Turussa paljastettiin Mikael Agricolan patsas.
24. toukokuuta – Ruotsin kuningas Kustaa VI Aadolf ja kuningatar Louise saapuivat kolmipäiväiselle valtiovierailulle Suomeen. He olivat vierailleet Suomessa edellisen kerran vuonna 1932.
25. toukokuuta – Espoossa vihittiin käyttöön kehitysvammaisten hoitolaitos Rinnekoti.
30. toukokuuta – Suomen Huolto -järjestö lopetti toimintansa.
1. kesäkuuta – Katolinen kirkko kielsi André Giden kirjat.
4. kesäkuuta – Helsingissä pidettiin ensimmäinen sodanjälkeinen puolustusvoimien lippujuhlan paraati.
13. kesäkuuta – Catalina-tapaus: Neuvostoliitto ampui alas ruotsalaisen Douglas DC-3 -vakoilukoneen kansainvälisillä vesillä Gotska Sandönin itäpuolella, kuten myös sitä etsimään lähteneen toisen koneen. Neuvostoliitto myönsi vuonna 1991 ampuneensa koneen alas. Koneen hylky löytyi 2003.
18. kesäkuuta − Suomen sotakorvauksina Helsingin Ullanlinnaan rakentama uusi lähetystötalo luovutettiin Neuvostoliitolle. Edellinen Hietalahdessa sijainnut lähetystörakennus oli tuhoutunut talvisodassa Neuvostoliiton puna-armeijan lentopommittamana.
19. kesäkuuta – Pietarsaaren kaupunki täytti 300 vuotta.
29. kesäkuuta – Armi Kuusela kruunattiin Miss Universumiksi.
29. kesäkuuta – Ahvenanmaan lippu oli ensimmäistä kertaa julkisesti käytössä laulujuhlilla Maarianhaminassa, vaikka sitä ei ollut vielä virallisesti vahvistettu.
29. kesäkuuta − Ásgeir Ásgeirsson valittiin Islannin presidentiksi Sveinn Björnssonin kuoltua.
Tapahtumia > Heinäkuu−syyskuu

8. heinäkuuta – Kreikan Olympiassa sytytetty olympiatuli saapui Suomen maaperälle Torniossa, jossa siihen yhdistettiin Pallastunturin Taivaskerolla sytytetty tuli. Suomen rajalla olympiatulen otti vastaan kuulantyöntäjä Ville Pörhölä, ja juoksija Paavo Nurmi saattoi tulen Helsingin olympiastadionille kisojen alkaessa.
12. heinäkuuta – Pohjoismaiden välinen passivapaus astui voimaan.
13. heinäkuuta – Itä-Saksa ilmoitti oman armeijan muodostamisesta.
19. heinäkuuta – 3. elokuuta – Helsingin kesäolympialaiset.
21. heinäkuuta – Kenraali Muhammad Naguibin ja eversti Gamal Abdel Nasserin sotilasvallankaappaus syöksi Egyptin kuninkaan Farukin vallasta.
25. heinäkuuta – Puerto Rico sai itsehallinnon Yhdysvaltain alaisuudessa.
31. heinäkuuta – Ruotsalainen Fritiof Enbom ja viisi muuta tuomittiin elinkautiseen pakkotyöhön vakoilusta Neuvostoliiton hyväksi. Enbomin on sittemmin arveltu olleen mytomaani, joka sepitti rikoksensa.
1. elokuuta – Miss Universum Armi Kuusela palasi Yhdysvalloista Suomeen ja sai loisteliaan vastaanoton Helsinki-Vantaan lentoasemalla.
11. elokuuta – Jordanian armeija pakotti mielisairaan kuningas Talalin eroamaan, hänen seuraajakseen tuli Hussein.
14. elokuuta − Saksan liittotasavalta liittyi Maailmanpankin jäseneksi.
27. elokuuta – Saksan liittotasavalta suostui maksamaan kolme miljardia D-markkaa korvauksia Israelille juutalaisten vainoista.
30. elokuuta – Viimeinen Suomen sotakorvauksia kuljettanut juna ylitti rajan Vainikkalassa.
4.–9. syyskuuta – Savusumu aiheutti 4 000 ihmisen kuoleman Lontoossa.
18. syyskuuta – Suomi sai maksetuksi loppuun sotakorvaukset Neuvostoliitolle viimeisen sotakorvauksena rakennetun kuunarin ylitettyä Suomen ja Neuvostoliiton aluevesirajan Suomenlahdella.
18. syyskuuta – Neuvostoliitto esti vetollaan Japanin liittymisen Yhdistyneisiin kansakuntiin.
19. syyskuuta – Kokoomuksen kansanedustaja Iisakki Nikkola sai sairauden vuoksi pyytämänsä eron eduskunnasta ja hänen tilalleen tuli rehtori Reino Ala-Kulju. Molemmat olivat aikoinaan olleet eduskunnassa Isänmaallisen Kansanliikkeen edustajina.
23. syyskuuta – Helsingin Messuhallissa järjestettiin Suomen ja Neuvostoliiton yhteinen juhlatilaisuus sotakorvausten tultua suoritetuiksi.
Syntyneitä > Heinäkuu–syyskuu

1. heinäkuuta – Jussi Ala-Kuha, suomalainen soitinrakentaja, säveltäjä, sanoittaja ja sovittaja (k. 2007)
1. heinäkuuta – Dan Aykroyd, kanadalainen koomikko, näyttelijä, käsikirjoittaja ja muusikko
2. heinäkuuta – Ahmed Ouyahia, Algerian pääministeri
3. heinäkuuta – Laura Branigan, yhdysvaltalainen poplaulaja ja näyttelijä (k. 2004)
4. heinäkuuta – Álvaro Uribe, Kolumbian presidentti 2002–2010
11. heinäkuuta – Stephen Lang, yhdysvaltalainen näyttelijä
14. heinäkuuta – Antti Rajamäki, suomalainen pikajuoksija
17. heinäkuuta – David Hasselhoff, yhdysvaltalainen näyttelijä
19. heinäkuuta – Allen Collins, yhdysvaltalainen kitaristi (Lynyrd Skynyrd) (k. 1990)
21. heinäkuuta – Hannele Lauri, suomalainen näyttelijä
21. heinäkuuta – Tiina Makkonen, suomalainen lavastaja (k. 2011)
24. heinäkuuta – Carola Teir-Lehtinen, suomalainen yritysjohtaja ja hallitusammattilainen
26. heinäkuuta – Stellan Bengtsson, ruotsalainen pöytätennispelaaja ja maailmanmestari
28. heinäkuuta – Maha Vajiralongkorn, Thaimaan kuningas
7. elokuuta – Gérard Gili, ranskalainen jalkapalloilija ja valmentaja
9. elokuuta – Paul Reubens, yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä, käsikirjoittaja, tuottaja, juontaja ja koomikko
17. elokuuta – Noni Hazlehurst, australialainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja
18. elokuuta – Patrick Swayze, yhdysvaltalainen tanssija, laulaja ja näyttelijä (k. 2009)
19. elokuuta – Jonathan Frakes, yhdysvaltalainen näyttelijä (Star Trek: The Next Generation)
21. elokuuta – Joe Strummer, brittiläinen punk rock -laulaja ja lauluntekijä (k. 2002)
25. elokuuta – Charles M. Rice, vuoden 2020 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut yhdysvaltalainen virologi
1. syyskuuta – Esko Lotvonen, suomalainen virkamies
2. syyskuuta – Timo Eränkö, suomalainen sanoittaja, näyttelijä ja muusikko (k. 2021)
9. syyskuuta – Arto Nuotio, suomalainen laulaja
18. syyskuuta – Sergei Djatšenko, kazakstanilainen poliitikko (k. 2016)
21. syyskuuta – Anneliese Michel, länsisaksalainen riivaajahenkien vainoamaksi väitetty nainen (k. 1976)
24. syyskuuta – Jonas Fjeld, norjalainen muusikko
24. syyskuuta – Joseph Patrick Kennedy II, yhdysvaltalainen poliitikko
25. syyskuuta – Christopher Reeve, yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja ja kirjailija (k. 2004)
28. syyskuuta – Micaela Comberti, brittiläinen viulisti
28. syyskuuta – Sylvia Kristel, alankomaalainen näyttelijä (k. 2012)