Lokakuun palatsi
Käyttö ja kunnostukset

Seuraavina vuosina rakennuksessa ja sen viereisellä alueella tehtiin useita kunnostustöitä. Vuonna 1851 aatelisvaltuusto päätti, että instituutin puutarha ja sitä ympäröivä aita tulee saattaa käytännöllisempään kuntoon. Jo samana vuonna päärakennuksen pohjakerrokseen järjestettiin esimerkillinen keittiö, joka tutustutti oppilaat ruoanlaittotaiteeseen. Vuonna 1854 puutarhaan rakennettiin katettu galleria kesäistä ulkotoimintaa mm. aamuista ja lounaista ateriointia varten. Samana vuonna koko rakennukseen asennettiin Ammosov-uunit. Taloudellisesti niukemmat olosuhteet 60-luvulla johtivat siihen, että osa puiston viereisestä alueesta jouduttiin myymään ja täysihoitolan maksua nostettiin 280 ruplaan. Musiikin lisäopetuksien kera maksu nousi 330 ruplaan. Vuonna 1871, kun kaupunkiin perustettiin vesihuoltojärjestelmä, se asennettiin myös instituutin rakennukseen, mikä helpotti veden saantia ja mahdollisti laadukkaamman puhtauden ylläpidon. Vuonna 1872 yhdessä asuntolassa nostettiin kattoa ja vuonna 1874 päärakennukseen kuuluva asuttava siipirakennus kunnostettiin ja varustettiin juoksevalla vedellä. Vuonna 1883 asuntoloita laajennettiin ja musiikkitunteja varten järjestettiin useita erityistiloja. Vuonna 1843 instituutin neuvosto, huomioidessa tarpeen laajentaa sekä kiinteistöä että puutarhaa, hyväksyi silloisen valtioneuvoston jäsenen Pasenkon ehdotuksen ja osti häneltä 1745 neliömetrin tontin kaikkine sen päällä olevine rakennuksineen. Vuonna 1884 opiston rehtorin aloitteesta uudelleensuunniteltiin puutarhassa oleva kesägalleria, jossa lapset olivat aiemmin vastahakoisesti vierailleet ja joka oli toiminut enemmän vanhojen huonekalujen varastona. Myöhemmin siitä tuli oppilaiden suosikkipaikka kesätunneilla. Samana vuonna 1884 rakennuksen eteläpuolelle valmistui kuja istutuksineen ja johtajan asunnon viereen pieni puutarha. Vuonna 1888 varustettiin piirustusluokka.
Instituutin pihan itäosassa pitkään olleet puiset maatalousrakennukset purettiin 1890-luvulla ja niiden tilalle rakennusinsinöörin ja arkkitehdin J.A. Tolstoin hankkeen mukaan nousi kaksikerroksinen tiilirakennus, jossa oli kellarikerros ja portiikki neljän toskanalaistyyliin pylvään kera. Siinä sijaitsivat työntekijöiden asunnot, ruokasali ja pieni sali. Laajennus oli kaarevalla käytävällä yhdistetty päärakennuksen toiseen kerrokseen.
Sisällissodassa vaurioitunut instituutin rakennus korjattiin ja otettiin julkislaitosten käyttöön. Vuodesta 1918 alkaen täällä majaili mm. korkeampi sotilaskoulu ja jonkin aikaa rakennus toimi sotilaskomissariaatin tukikohtana. Vuonna 1923 sotilaspedagogiikkaan perehdyttävä korkeakoulu sijaitsi tässä entisessä instituutissa. Yhtenä osastonjohtajana työskenteli täällä Mihail Bulgakovin sisaren aviomies Leonid Karum, jota kirjailija kuvasi Sergei Talbergina romaanissaan "Valkokaarti". Keväällä 1924 instituutin päärakennukseen siirrettiin Ilmalaivaston sotakoulu ja jo seuraavan vuoden maaliskuussa sitä vaati käyttöönsä kansallisten vähemmistöjen neuvosto, joka aikoi avata tähän Itään kansojen talon. Kiovan maakunnan toimeenpaneva komitea hylkäsi vetoomuksen ja neuvoi etsimään muita tiloja. Heinäkuussa tänne päätettiin sijoittaa H’reštšatykilla sijainneet kunnallispalvelutoimikunta, kunnallisyritysten ja piirin e. alueellinen arkkitehtuurihallinto. Vuodesta 1925 tässä työskenteli paikallispiirin kunnallispalveluosasto. Tänne rakennettiin yksi niistä asuntoloista, jossa asuivat kaupungin useiden instituuttien ja teknisten koulujen opiskelijat.
Vuonna 1934 täällä sijaitsi Stanislav Kosiorin mukaan nimetty korkeampi maatalouskoulu ja sen kirjasto. Kun kesäkuussa vuonna 1934 Ukrainan pääkaupunki siirrettiin Harkovasta Kiovaan, kolmikerroksinen päärakennus ja kaikki muut kartanon rakennukset siirrettiin Ukrainan SNT:n poliittiselle hallinnolle. Josif Stalinin hallituskaudella vuosina 1934–1941 ja Natsi-Saksan miehitysvuosina rakennus oli sekä NKVD:n että Gestapon käytössä, jolloin niiden sisäinen vankila sijaitsi talon kellarikerroksessa Siinä sekä suoritettiin "kansan vihollisten" kuulustelut että toteutettiin teloitukset. Nykyaikaisten historioitsijoiden mukaan rakennuksessa joko tapettiin tai kidutettiin kuoliaaksi noin 30 tuhatta ihmistä. Joitakin ihmisiä muurattiin elävänä rakennuksen kellareihin, joista 2000-luvun alussa alkoi löytyä surmattujen jäännöksiä.
Toisen maailmansodan aikana entinen instituutti, kuten monet muut rakennukset, tuhoutui ja paloi lähes kokonaan. Räjähdyksien ja tulipalon seurauksena katot ja takaseinä romahtivat ja useita vuosia vapautumisen jälkeen tällä paikalla seisoi raunioita. Joihinkin paremmin säilyneisiin tiloihin asettuivat ja heidät jopa rekisteröitiin asumaan useita kotinsa menettäneitä kiovalaisia perheitä. Vuonna 1952 arkkitehti Aleksei Ivanovitš Zavarovin johdolla aloitettiin laajamittainen rakennus- ja kunnostustyö. Rakennuksen pohjaratkaisu muuttui täysin ja tähän rakennettiin iso, noin 1900 tai 2020–2200-paikkainen auditorio, jossa oli teatteri permantoineen ja kaksikerroksine parveineen. Päärakennukseen lisättiin keskimmäinen sisäänkäynti ja tilavat eteiset. Entisessä asuinrakennuksessa aloittivat toimintansa 320-paikkainen luento- ja urheilusali. Sisätilat koristeltiin 1950-luvun tyylisillä listoilla ja suunnittelussa käytettiin laajalti erilaisia keinotekoisesta marmorista tehtyjä koristeellisia yksityiskohtia. V. I. Berettin suunnittelemaan rakennukseen lisättiin graniittiportaat keskikaiteineen. Kunnostuksen jälkeen 24. joulukuuta 1957 pidettiin avajaiset ja uutta rakennusta alettiin kutsua Lokakuun kulttuuripalatsiksi. Ennen Ukraina-palatsin avaamista vuonna 1970 paikalla koristeltiin kaupungin tärkein joulukuusi lasten uudenvuoden lomien aikana. Huhtikuussa 1966 kosmonautin Juri Gagarinin sanotaan osallistuneen siellä komsomolkokoukseen. Noin 1970-luvun puoliväliin rakennuksessa järjestettiin balettiesityksiä, klassisen, sinfonisen ja jazzmusiikin konsertteja, kokouksia ja konferensseja. Useat tunnetut taiteilijat ovat aloittaneet uransa siellä.