stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hawker Sea Hawk
Käyttäjät

Britannian laivaston ilmavoimat luovutti joitakin koneitaan Australian laivastolle.
Vuonna 1956 Alankomaat tilasi 32 konetta, jotka saivat tunnuksen Mk.50.  Sir W. G. Armstrong Whitworth Aircraft Limitedin Coventryssä vuosina 1957-1958 valmistamat koneet olivat FGA6-mallista poiketen varustettu Phillipsin valmistamin UHF-radioin, mikä aiheutti suuren veitsen terän muotoisen antennin sijoittamisen keskirunkoon. Koneisiin asennettiin Rolls-Royce Nene Mark 103 -moottorit. Vuoden 1959 loppuun mennessä koneisiin asennettiin kummankin siiven alle Philco Sidewinder IA ilmasta-ilmaan ohjus. Ohjusten asennukseen liittyvät kustannukset maksoi Nato.
Vuonna 1956 Länsi-Saksan laivasto tilasi 64 Sea Hawks. Sir W. G. Armstrong Whitworth Aircraft Limitedin Coventryssä vuosina 1957-1959 valmistamista koneista 32 oli gyro-tähtäimin varustettuja Mk.100 päivähävittäjiä ja loput Mk.101 tutkalla varustettuja jokasään hävittäjiä. Koneissa oli Eko 34 -tutka siiven alle sijoitetussa säiliössä. Lisäksi Saksaan toimitetuissa koneissa oli suurennetut peräsin pinnat.
Koneita palveluksesta poistettaessa Saksan laivastolla oli jäljellä 53 Sea Hawkia, jotka kerättiin Eggebekissä. Viimeinen koneista laskeutui 24. elokuuta 1964 Eggebekiin, mistä ne siirrettiin Bremen-Leemwerderiin VFW-Fokkerille varastoitavaksi. Merex SpA osti koneista 28 Intian laivastolle, mutta Intian sotiessa Pakistanin kanssa Saksan valtio asetti koneet vientikieltoon. Merwx myi koneet edelleen Italiaan Tirennia SpA:lle, joka toimitti lentokoneet Intiaan.
Syyskuussa 1959 Intian hallitus 24 konetta, joista puolet olivat uusia ja loput laivaston ilmavoimien FGA6-koneita. Uudet koneet valmisti Sir W. G. Armstrong Whitworth Aircraft Limited Coventryssä vuosina 1959-1960. Kuninkaallisen laivaston ilmavoimat toimitti 1960-luvun lopulla 12 tarkastettua FB4 ja FGA6 konetta ja  Saksan laivastolta aiemmin mainitut 28 käytöstä poistettua konetta.  1970-luvun loppuun mennessä koneiden määrä laski noin 50:een, joista puolet oli sijoitettu INS Vikrantille 300. laivueeseen. 1980-luvun alkupuolella ne korvattiin vähitellen Sea Harriereilla.
Tekniset tiedot

Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&012.09000012,09 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.089000011,89 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.06400002,64 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&025.083000025,83 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04409.&&&&004 409 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Rolls-Royce Nene 103 -suihkuturbiini; &&&&&&&&&&&&&024.&&&&0024,0 kN
Suoritusarvot
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0969.&&&&00969 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01191.&&&&001 191 km
Aseistus
4 × 20 mm Hispano-tykkiä
2 × 225 kg pommia tai raketteja: joko 20 × 3", tai 16 × 5"
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hawker Sea Hawk Wikimedia Commonsissa
Military factory: Hawker (Armstrong Whitworth) Sea Hawk Carrier-borne Fighter Aircraft (englanniksi)
Air Vectors: The Hawker Sea Hawk (englanniksi)
Thunder and Lightnings: Hawker Sea Hawk (englanniksi)
Hawker Sea Hawk, un chasseur embarqué de transition (ranskaksi)
http://www.netti.fi/~halle/planes/eng/seahawk.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Länsi-Saksan laivaston Hawker Sea Hawk Mk.100
Mantilan koulu

Mantilan koulu  toimi vuosina 1917–1993 entisen Jalasjärven kunnan Keskikylässä, noin viisi kilometriä Jalasjärven keskustasta Tampereen suuntaan..
Mantilan kansakoulu perustettiin vuonna 1917, ja ensin se toimi Hirvijärven kylässä Iisakki Vuorenmaan talossa, jossa toistakymmentä vuotta aiemmin oli aloittanut myös Keskikylän kansakoulu. Talon yläkerrasta oli vuokrattu neljä huonetta 28 oppilaan koulutiloiksi ja opettajan asunnoksi. Ensimmäinen opettaja oli Helmi Rintala, joka teki koulussa 33 vuoden uran. Poikien veistonopettajana toimi aluksi Eino Nurmela.
Toukokuun 9. päivänä 1921 Vuorenmaan talo ja useita muita lähirakennuksia tuhoutui tulipalossa kokonaan. Sen jälkeen koulua pidettiin Maija Mäki-Mantilan talossa, kunnes oma koulutalo valmistui kauppias Valentin Lehtisen lahjoittamalle tontille.
Helmi Rintalan jälkeen opettajana toimivat Aino Saarinen ja Tyyne Ventelä, kunnes 1922 Rintala palasi tehtävään. Vuonna 1927 toiseksi opettajaksi tuli Hilda Koski, myöhemmin Joutsalo, joka työskenteli koulussa vuoteen 1968 saakka. Vuonna 1944 kolmanneksi opettajaksi tuli Aino Ahvonen. Pitkäaikaisimpia veistonopettajia olivat Toivo A. Nuotio ja Lauri Mäkelä. Mantilan koulun 1960-luvun opettajia olivat koulunjohtaja Seija-Sisko Niemelä ja Lauri Kotiranta.
Suurimmillaan Mantilan koulussa oli 126 oppilasta vuonna 1945. Vuonna 1969 salamanisku poltti koulun ulkorakennuksen. Koulutaloa peruskorjattiin 1970- ja 1980-luvuilla, mutta oppilasmäärän vähennyttyä koulu lakkautettiin 1993.
Urpo Harva

| Urpo Harva |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Urpo Hemminki Harva
Syntynyt: 22. toukokuuta 1910 Vampula
Kuollut: 29. heinäkuuta 1994 (84 vuotta) Lohja
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Tutkimusalue:  kasvatustiede
Urpo Hemminki Harva (vuoteen 1926 Heerman, 22. toukokuuta 1910 Vampula – 29. heinäkuuta 1994 Lohja) oli suomalainen filosofi, kasvatustieteilijä ja aikuiskasvatuksen ensimmäinen professori. Päätyönsä ohella hän toimi sivistysjärjestöissä.
Ura

Harva aloitti vuonna 1940 kansansivistysopin opettajana Helsingin Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa (YKK). Hänet nimitettiin professoriksi vuonna 1946 tieteenalansa ensimmäisenä Pohjoismaissa, ja samalla hänestä tuli Yhteiskunnallisen korkeakoulun ensimmäinen professori, jonka ala oli kansansivistysoppi. Myöhemmin kansansivistysoppi muuttui aikuiskasvatukseksi ja Tampereelle 1960 muuttaneesta Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta vuonna 1966 Tampereen yliopisto. Harva jatkoi Tampereen yliopiston aikuiskasvatuksen professorin virassa vuoteen 1973.
Tutkijana ja ajattelijana

Tutkijana Harvaa kiinnostivat perimmäiset kysymykset, sivistyksen määritelmä, kasvatuksen ja koulutuksen perimmäiset päämäärät sekä siveelliset kysymykset. Harva kiinnitti huomiota siihen, että pyrkimys jatkuvaan taloudelliseen kasvuun voi nousta perusarvojen edelle. Julkisena keskustelijana Harva nosti esiin ajatuksia, jotka eivät niiden esittämishetkellä olleet suosiossa, esiintyen konservatiivina, mikä ei miellyttänyt 1970-luvun opiskelija- tai opettajapolvea. Toisaalta hänen ajatuksensa saattoivat olla radikaaleja, kuten ajatus opiskelijoista arvioimassa opettajien opetustaitoa tai tarkastamassa pro gradu -tutkielmia.
Harva piti ihanteenaan sokraattista, kyselevää ja totuutta etsivää opettajakäsitystä, jonka hän johti Platonin Akatemiasta.
Harva oli ahkera kirjoittaja. Filosofi Sami Pihlströmin arvion mukaan ”(v)ain harvat suomalaiset ovat osallistuneet yhtä aktiivisesti sekä filosofiseen, kasvatustieteelliseen että uskonnollis-elämänkatsomukselliseen keskusteluun”.
Eläkkeellä Harva toimi Aamulehden kolumnistina nimimerkillä Tavin tornista. Lehtikirjoittajana hän käsitteli kasvatuksen ja koulutuksen kysymyksiä sekä eläinten oikeuksia, uskontoa ja työttömyyttä. Elämänsä viime vuosina hän otti voimakkaasti kantaa eutanasian puolesta – ja kuoli vaikean sairauden murtamana 1994.
Urpo Harva -luento

Urpo Harva -luento oli Tampereen yliopiston kasvatustieteiden laitoksen järjestämä vierailuluento vuosina 2006–2012.
Urpo Harva -luennon tavoitteena oli herättää keskustelua ajankohtaisista yhteiskunnallisista ja sivistyksellisistä kysymyksistä. Luennoitsijaksi kutsuttiin henkilö, joka on merkittävistä edistänyt kriittistä yhteiskunnallista ja sivistyksellistä keskustelua.
Luennon perusti professori Juha Suoranta vuonna 2006 juhlistamaan osaltaan sitä, että tuolloin oli tullut kuluneeksi 60 vuotta Urpo Harvan astumisesta aikuiskasvatuksen professorin virkaan, joka oli samalla Tampereen yliopiston ensimmäisen professorin vakanssi. Harva tunnettiin kasvatusfilosofian ja etiikan tutkijana sekä yhteiskunnallisista ja kulttuurikysymyksistä kiinnostuneena keskustelijana.
Urpo Harva -luento > Urpo Harva -luennoitsijat

professori Juha Varto (2006) (Aihe: Post-sivistyksellisiä kouristuksia)
professori Heikki Patomäki (2007) (Aihe: Uusliberalismi Suomessa).
journalisti Johanna Korhonen (2008) (Aihe: Eliitit kansaa kaitsemassa).
päätoimittajat Kimmo Jylhämö (Voima) ja Hanna Nikkanen (Fifi) (2009) (Aihe: Journalismi ja ideologia)
pääsihteeri Aaro Harju (2010) (Aihe: Miksi demokratia on piilossa?)
filosofi Tommi Uschanov (2012) (Aihe: Salainen ja julkinen Suomi)  - luentoa kommentoi emeritusprofessori Antti Eskola
Teokset

Die Philosophie von G. I. Hartman,  1935 (väitöskirja)
Kristinusko ja psykologia: Tutkimus kristinuskon ja tieteen suhteesta.  (Sivistys ja tiede 113)  Porvoo:  WSOY, 1940.
Vapaa kansansivistystyö, 1943
Kansansivistäjä, 1948
Johdatus filosofiaan.  (Aikamme kulttuuri 21)  Helsinki:  Otava, 1953.
Yksilö ja yhteisö.  Helsinki:  Otava, 1954.
Aikuiskasvatus, 1955
Suuria ajattelijoita: Suppea filosofian historia.  (16. painos 1995)  Helsinki:  Otava, 1955.
Ihminen etsii itseään: Ihmisen ongelma marxismissa, eksistentialismissa ja personalismissa.  (Otavan filosofinen kirjasto 4)  Helsinki:  Otava, 1957.
Moraali ja yhteiskunta: Tutkimus sosiologisesta etiikasta.  (Otavan filosofinen kirjasto 3)  Helsinki:  Otava, 1957.
Etiikka.  Porvooi:  WSOY, 1958.
Systemaattinen kasvatustiede, 1960
Ihminen hyvinvointivaltiossa, 1964
Alas professorit, 1968
Marxismi ja perimmäiset kysymykset.  (Acta Universitatis Tamperensis Ser. A 41)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1970.
Suomalainen aikuiskasvatus, 1973
Maailmankatsomuksen ongelmia.  (Kokeilumoniste)  Helsingissä:  Otava, 1973.  ISBN 951-1-01177-4  5. uudistettu painos 1979. ISBN 951-1-05255-1.
Aikuisten opettaminen, 1975
Moraalin ongelmia.  Helsingissä:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-01653-9  3. uudistettu painos 1979. ISBN 951-1-05254-3.
Hyvä ja paha: Praktisen etiikan ongelmia.  (3. painos 1989)  Helsingissä:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-04683-7
Inhimillinen ihminen Homo humanus: Humanistisia tarkasteluja.  Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-11715-3
Kirjallisuutta

Manni, Eeva & Tuomisto, Jukka (toim.): Humanistin teemojen tuntumassa: Urpo Harvan juhlakirja.  (Julkaisijat: Aikuiskasvatuksen tutkimusseura r.y., Tampereen yliopiston aikuis- ja nuorisokasvatuksen laitos. Acta Universitatis Tamperensis. Ser. A, vol. 196)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1985.  ISBN 951-44-1828-X
Mäki-Kulmala, Heikki: Urpo Harva ja filosofin kutsumus. (Acta Popularia, Tampereen yliopisto 1995. 36 s.)
Tuomisto, Jukka & Oksanen, Raija (toim.): Urpo Harva: Filosofi, kasvattaja, keskustelija.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1997.  ISBN 951-44-4146-X
Aiheesta muualla

Urpo Harvan teokset  (Arkistoitu – Internet Archive)
Urpo Harva (1953), Ihmisarvo, Huoltaja
Heikki Mäki-Kulmala: Konservatiivi ja radikaali – Professori Urpo Harvan 100-vuotismuisto (Arkistoitu – Internet Archive). Kasvatus ja aika 4/2010.
Sami Pihlström: Suomalaista arvo- ja kulttuurifilosofiaa (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 2/1998.
| n k Yhteiskunnallisen korkeakoulun ja Tampereen yliopiston (1925–2018) rehtorit |
| --- | --- |
Kansalaiskorkeakoulu (1925–1930):  Yrjö Ruutu (1925–1930) 
Yhteiskunnallinen korkeakoulu (1930–1966):  Yrjö Ruutu (1930–1932)  Eino Kuusi (1932–1935)  Yrjö Ruutu (1935–1945)  Urpo Harva (1945–1948)  Antero Rinne (1948–1949)  Yrjö Ruutu (1949–1953)  V. J. Sukselainen (1953–1954)  Tuttu Tarkiainen (1954–1956)  Armas Nieminen (1957–1962)  Paavo Koli (1962-1966) 
Tampereen yliopisto (1966–2018):  Paavo Koli (1966–1968)  Jaakko Uotila (1969–1974)  Erkki Pystynen (1975–1976)  Reino Erma (1976–1981)  Jarmo Visakorpi (1981–1987)  Tarmo Pukkila (1987–1993)  Jarmo Visakorpi (1993–1996)  Uolevi Lehtinen (1996–1997)  Jorma Sipilä (1998–2004)  Krista Varantola (2004–2009)  Kaija Holli (2009–2015)  Liisa Laakso (2016–2018) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Harvialan kartano

Harvialan kartanon talousrakennus.
Harvialan kartano on Janakkalan ja Hämeenlinnan alueilla sijaitsevassa Harvialan kylässä sijaitseva kartano. Kartano on useasta eri tilasta muodostettu kartano ja eräs Janakkalan suurkartanoista.
Kartano on toiminut Janakkalassa suurena työllistäjänä ja paikkakunnan sosiaalisen toiminnan kehittäjänä.
Nykyisin kartanossa toimii Harviala Oy, VRJ Groupin tytäryhtiö. Harvialan taimiston tuotteita ovat muun muassa havu- ja lehtipuut, marja- ja koristepensaat, perennat ja hedelmäpuut.
Harviala-nimen etymologiasta

Harviala, josta käytetään paikallisessa murteessa myös nimitystä Harvijala, esiintyy ensimmäisen kerran muodossa Harwiala vuonna 1425. Asiakirjoissa esiintyvät myös kirjoitusasut Harvela, Harvila ja Harvala. Lisäksi ovat olleet käytössä esimerkiksi muoto Morthen Hareasist (1464) sekä muodot Harfuila (1477) ja Harffwela (1490). Nimen pohjana on ehkä sana Harvia(inen), esimerkiksi Oleff Harffwia (1455) Lempäälässä, Mor(ten) Haruia 1571 Lahdenpohjan neljänneksessä Satakunnassa.
Tämän Harvialan nimen puitteissa voidaan koota eräänlainen nimipesue, johon kuuluvat: Harvia, Harviala, Harviainen, Harvio, Harva, Harvi[la], Harvo, Harvola, Harvonen sekä esimerkiksi Vanajassa Harvoilanmäki, Harwoila 1766 (Mäskälässä). Tämä nimipesue on Suomen nimistössä melko yleinen.
Historia > 1200–1800-luvut

Perimätiedon mukaan kylän paikalle syntyi kartano Ruotsin vallan aikana. Kartanon ensimmäinen omistaja olisi ollut Birger-jaarlin poika Pentti (1254–1291), myöhempi Suomen herttua ja Linköpingin piispa. Harviala oli Vanajan pitäjän suurin yhtenäinen rälssiomistus. Kartano periytyy jo keskiajalta, jolloin se oli muun muassa Kurki-suvun omistuksessa. Näin se kilpailee Laukon kartanon kanssa Kurki-suvun synnyinsijana.lähde?
Tilan omistajat tiedetään varmuudella 1300-luvulta lähtien. 1300-luvulta 1700-luvulle kartano oli saman suvun omistuksessa, vaikka omistajien sukunimet vaihtuivat.
Harvialan lääni (vertaa Jokioisten lääni), kuten tilakokonaisuutta yleisesti kutsuttiin, jaettiin neljään osaan 1400-luvun lopulla. Lepaan sukuinen valtaneuvos Björn Klasson omisti vuonna 1527 neljäsosan Harvialasta, Äikäälän ja maita myös Janakkalan Kiialasta. Björn oli yksi Klas Hanssonin perillisistä. Näitä maitansa hän laajensi ostamalla sisarusten osuuksia Harvialasta. Vuonna 1530 hän osti lisäksi Yläneen ja Höitilän talot. Tämän suureksi muodostuneen Harvialan läänin lisäksi hän omista alueita myös muualla Hämeessä, Uudellamaalla sekä Varsinais-Suomessa. Vuonna 1555 Björnin maaomaisuus oli Hämeen mahtavin ja koko Suomen viidenneksi suurin.lähde?
Myöhemmin kartanolle on ollut tyypillistä kuulua korkeille ruotsalaisille aatelissuville, jotka eivät ole itse asuneet kartanossa. Kartanon maista on erotettu muun muassa Äikäälän tila, josta on myöhemmin muodostunut Vanajanlinna ja entinen lampuotitila josta muodostui Suvikkaan kartano. Aikojen kuluessa on Harvialaan yhdistetty 23 säteri-, rälssi- ja verotilaa, yhteensä 27 manttaalia. Torpparivapautuksen jälkeen tilasta myyttiin 57 torppaa, joiden pinta-ala on 1 939 ha, itsenäisiksi taloiksi, muut Harvialan torpat on liitetty kartanon maihin. Kartanon pinta-ala oli vielä 1930-luvulla, torpparivapautuksen jälkeenkin 10 914,8 ha; josta puutarhaa 12, peltoa 430, laidunta 129,58, metsämaata 9 815,26 ja joutomaata 527,96 ha.
Historia > 1900-luku

1900-luvun alussa kartano omisti oman metsärautatien, rautatieaseman, voimalaitoksen, kasvihuoneita ja taimitarhan. Kartanon viimeinen yksityinen omistaja Otto Brusin muodosti Harvialan tilasta osakeyhtiön vuonna 1908. Harviala Oy otti haltuunsa kartanon ja sen tilukset. Vuonna 1913 yhtiön osakkeet myytiin W. Rosenlew & Co -osakeyhtiölle. Yhtiön johtokunnan puheenjohtajana toimi tri W. Rosenlew, kartanon isännöitsijänä oli agr. B. Schildt ja metsätalouden johtajana metsänhoitaja, fil. maist. L. Runeberg.lähde? Metsätaimia alettiin viljellä vuonna 1915. 1920-luvulla kartanolla oli 12 000 hehtaaria maata.
Sotavuosina Harvialan lastuvillatehdas muutettiin miinatehtaaksi. Kun se räjähti vuonna 1941, kolme ihmistä kuoli ja taloudellinen menetyskin oli suuri. Sodanjälkeen suomalaisten elintaso nousi ja Harvialassa alettiin tuottaa koristekasvien taimia.
Taimitarha oli Rosenlewin omistuksessa yli 70 vuotta. Lännen Tehtaiden omistukseen kartano siirtyi vuonna 1988. Harviala teki kuluttajakauppaa 1990-luvun lamaan asti omissa puutarhamyymälöissään, joita oli suurimmillaan neljäkymmentä ympäri Suomea. Konkurssien yleistyessä Harviala määritteli kohderyhmänsä uudestaan: kuluttajien sijaan taimia alettiin myydä ammattirakentajille ja julkisyhteisöille.
Historia > 2000-luku

Vuonna 2004 Lännen Tehtaat myi kartanon Saarioisten taimistoille. 2010-luvulla Harvialalla oli tuotantopinta-alaa noin 80 hehtaaria.
Helmikuussa 2017 VRJ Etelä-Suomi osti taimien tukkukauppaan keskittyneen Harvialan Saarioisten Taimistot Oy:ltä. Harviala tuotti viherrakentamiseen tarvittavia koristetaimia, muun muassa havu- ja lehtipuita, marja- ja koristepensaita, perennoja ja hedelmäpuita. Perennat ja pensaiden taimet saadaan sopimustuottajien kautta.
Kesällä 2023 kerrottiin, että kartanon alueelle aletaan tehdä 6 hehtaarin laajuista arboretumia. Alueella sijaitsi jo valmiiksi vanhoja puita. Hankkeen takana oli Harvialan kartanon omistaja Milko Tuominen, Harviala Oy ja Rudus Oy. Harviala Oy käyttää aluetta tuotteidensa esittelyssä. Lehti- ja havupuiden lisäksi puulajipuistoon istutetaan myös alppiruusua, koristeomenapuita ja erilaisia pihlajalajikkeita.
Vuonna 2025 Harviala Oy:n Janakkalassa viljelemien peltojen pinta-ala oli yli sata hehtaaria, joista seitsemän hehtaaria se omisti itse.
Historia > Kartanon omistajat

Harvialan kantatila on entinen rälssisäteri, johon on yhdistetty Niemenpään yksinäinen (ainoa talo kylässä) rälssisäteri, joka oli keskiaikainen asumiseen tarkoitettu kartano. Se on vuodesta 1600 lähtien kuulunut samalle omistajalle Harvialan kanssa, joka on todennäköisesti ollut päätila. Niemenpää on nykyisen tulkinnan mukaan Laukon asemesta todettu vanhemman Kurki-suvun kantatilaksi.
Harvialan kartanon lampuotitiloina ovat ainakin 1600-luvulta lähtien olleet Höitilän, Kirrin, Sillanpään ja Syvänojan sekä Mäntsälässä sijaitsevan Olkisen (vuosina 1589–1804) yksinäiset rälssitilat.
Syrjäntaan yksinäinen rälssitila ostettiin rälssiksi vuonna 1639. Tämän lisäksi Koljalan koko kylä kuului kartanoon. Kylä käsitti 1600-luvulla 13 tilaa, joista 3 oli vanhaa rälssiä ja 10 ostettiin rälssiksi vuonna 1624. Näin kymmenestä tilasta reduktion yhteydessä peruttiin kolme ja näin syntyivät Hakkolan ratsutila sekä Lintulan ja Raivolan perintötilat, jotka uudelleen yhdistettiin kartanoon 1850-luvulla.
Luettelo kartanon omistajista:
Niklis Koike (Kurki), valtaneuvos –1426
Henrik Svärd, valtaneuvos 1425–ennen 1440, oli edellisen veljenpoika
edellisen leski omaa sukua Diekn –1486
Hans Pedersson (Lepaan sukua) tuomari ja edellisen vävy
Klas Hansson, tuomari, kuollut ennen 1523
Björn Klasson, valtaneuvos, kuollut 1551
Karin Stiernsköld, edellisen leski, kuollut 1584
Mats Larsson Kruus, vouti ja valtaneuvos, kuoli 1606, edellisen vävy
Jesper Mattsson Kruus, valtionvarainhoitaja, kuoli 1622, edellisen poika
Brita De la Gardie, kuollut 1645, edellisen leski
Lars Kruus af Gudhem, eversti, kuollut 1656, edellisen poika
Agneta Horn af Björneborg, kreivitär, kuoli 1672, edellisen leski
Fabian Wrede, kamarikollegion presidentti, kuoli 1712, edellisen vävy
edellisen perilliset 1730
Magnus Julius De la Gardie, kreivi ja valtaneuvos 1731–1741, edellisen tyttären vävy
edellisen perilliset 1741–1757
Fredrik Axel von Fersen, kreivi ja valtaneuvos 1758–1794
edellisen perilliset 1794–1797
Knut von Troil, vapaaherra ja salaneuvos 1798–1815
Otto Joakim Brusiin, majuri 1816–1817
Otto Reinhold Brusiin, sihteeri 1817-39
Fredrika Wilhelmina Brusiin o.s. Spåre 1839–1841, edellisen leski
Wilhelm Granlund, professori 1841–1854, edellisen toinen aviopuoliso
Otto Reinhold Brusiin, kunnallisneuvos, 1854–1911
W. Rosenlew & Co, 1913–1988
Lännen Tehtaat, 1988–2004
Saarioisten Taimistot Oy, 2004–2017
VRJ Group, 2017–
Kirjallisuutta

Närhi, Seppo: Harvialan tarina, 2025
Aiheesta muualla

Harviala Oy
Harvialan kartanon päärakennus kuvattuna 1910-1921. Päärakennus tuhoutui vuonna 1941.
Harvialan kartanon omistaneen Brusiin-suvun hautaholvi Vanajan kirkkomaalla
Kirsti Manninen

| Kirsti Manninen |
| --- | --- |
 Kirsti Manninen Helsingin kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kirsti Marjatta Manninen (o.s. Aukia)
Syntynyt: 22. lokakuuta 1952 (ikä 72) Seinäjoki
Kansalaisuus:  Suomi
Kirjailija
Salanimi: Enni Mustonen
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kirsti Marjatta Manninen (o.s. Aukia, s. 22. lokakuuta 1952 Seinäjoki) on suomalainen kirjailija ja käsikirjoittaja, joka on julkaissut toistasataa teosta omalla nimellään ja kirjailijanimellä Enni Mustonen. Mannisen laajaan tuotantoon kuuluu lastenkirjoja, historiikkeja, näytelmiä, televisiokäsikirjoituksia, historiallisia romaaneja, naisviihdettä, dekkareita ja kirjallisuudentutkimuksia.
Elämä ja ura

Manninen opiskeli Helsingin yliopistossa kotimaista kirjallisuutta, Suomen historiaa, suomen kieltä, kasvatusoppia ja tiedotusoppia. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1987 Ylioppilaslehden pakinoista (Ollista Bisquitiin – Ylioppilaslehden pakinat 1913–1968).
Mannisen tunnetuin teos on Pirkko Kanervan kuvittama Tivolimäellä tavataan, josta tehtiin animaatiosarja vuonna 1989.
Vuonna 2006 Manninen sai yhdessä Jussi Kaakisen ja Juha Kuisman kanssa Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-palkinnon teoksesta Suomen lasten historia. Vuonna 2009 hänelle myönnettiin Kaarina Helakisa -palkinto.
Kirsti Mannisen isä oli kirjailija Pekka Aukia ja tytär on kirjailija Katri Manninen. Pojat Kusti ja Jaakko ovat muusikoita.
Manninen asuu Mäntsälän Jokelanseudulla ja on kirjoittanut paikkakunnan historiasta. Hän sai törkeästä veropetoksesta ja kirjanpitorikoksesta kuuden kuukauden ehdollisen vankeusrangaistuksen maaliskuussa 2017.
Tuotanto > Romaanit nimimerkillä Enni Mustonen

Maitotyttö (1984)
Saako olla muuta? (1985)
Hukkakauraa (1986)
Mäntykosken Anna (1987)
Johannes ja Helena (1988)
Mäntyniemen miniä (1988)
Vasikantanssi (1989)
Toinen kevät (1989)
Tunteiden lukukausi (1990)
Kukkia Piretille (1991)
Nostovara (1992)
Yksinäisten sydänten kerho (1993)
Seitsemäs huone (1994)
Brysselinkaalia (1995)
Yhdeksäs aalto (1996)
Yllätysperintö (2003)
Morsiuskesä (2009)
Tuotanto > Romaanit nimimerkillä Enni Mustonen > Koskivuori-sarja

Verenpisara ikkunalla (1998)
Ruiskukkaseppele (1999)
Kielon jäähyväiset (2000)
Metsäkukkia asvaltilla (2001)
Unikkoja ikkunassa (2002)
Tuotanto > Romaanit nimimerkillä Enni Mustonen > Järjen ja tunteen tarinoita -sarja

Nimettömät (2004)
Mustasukkaiset (2005)
Lipunkantajat (2006)
Sidotut (2007)
Parittomat (2008)
Tuotanto > Romaanit nimimerkillä Enni Mustonen > Pohjatuulen tarinoita -sarja

Lapinvuokko (2010)
Jääleinikki (2011)
Kultarikko (2012)
Tuotanto > Romaanit nimimerkillä Enni Mustonen > Syrjästäkatsojan tarinoita -sarja

Mustonen, Enni: Paimentyttö.  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-29279-1
Mustonen, Enni: Lapsenpiika.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28537-3
Mustonen, Enni: Emännöitsijä.  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-27583-1
Mustonen, Enni: Ruokarouva.  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-28492-5
Mustonen, Enni: Ruokarouvan tytär.  Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-28493-2
Mustonen, Enni: Taiteilijan vaimo.  Helsinki:  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-31869-9
Mustonen, Enni: Sotaleski.  Helsinki:  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-31870-5
Mustonen, Enni: Pukija. Helsinki: Otava, 2020. ISBN 978-951-1-34931-0
Mustonen, Enni: Näkijä.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-34932-7
Mustonen, Enni: Tekijä.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-34933-4
Tuotanto > Romaanit nimimerkillä Enni Mustonen > Rouvankartanon tarinoita

Mustonen, Enni: Kasvattitytär.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-45434-2
Mustonen, Enni: Kartanonrouva.  Helsinki:  Otava, 2024.  ISBN 978-951-1-45454-0