stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isoviiksisiippa
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Isoviiksisiipat parittelevat syksyllä, ennen horrokseen vaipumista. Sikiönkehitys alkaa kuitenkin vasta keväällä, sillä siittiöt ovat talven ajaksi varastoituneina naaraan kohtuun. Naaraat kerääntyvät 20–60 yksilön lisääntymislaumoihin kesällä. Ne synnyttävät kukin yhden poikasen kesä- tai heinäkuussa, 2,5 kuukauden tiineysajan jälkeen. Poikanen oppii lentämään noin kolmeviikkoisena, ja kuuden viikon iässä se pystyy saalistamaan itse ruokansa.
Viiksisiipat tulevat sukukypsiksi luultavasti vuoden ikäisinä. Vanhin tunnettu isoviiksisiippa on ollut siperialainen yksilö, jonka tiedetään rengastustietojen perusteella eläneen peräti 41-vuotiaaksi. Pienelle nisäkkäälle poikkeuksellisen korkeaan ikään on saattanut vaikuttaa pitkä talvihorros, joka Siperiassa voi olla kahdeksan kuukauden mittainen.
Aiheesta muualla

Suomen Ympäristökeskus: Isoviiksisiippa (pdf)
Encyclopedia of Life: Myotis brandti (luettu 8.7.2010) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Myotis brandtii:  Wikidata: Q599519  Wikispecies: Myotis brandtii  BioLib: 2270  BOLD: 84661  CMS: myotis-brandtii  EUNIS: 1477  Fauna Europaea: 305412  Fauna Europaea (new): 04eb861e-6fb8-435c-88fd-1c3413816293  GBIF: 7261875  iNaturalist: 74699  ISC: 73580  ITIS: 946240  IUCN: 14125  MDD: 1005380  MSW: 13802375  NBN: NHMSYS0000528026  NCBI: 109478  Observation.org: 379  Open Tree of Life: 353460  WoRMS: 1049371  Laji.fi: MX.46319 
Vespertilio brandtii:  Wikidata: Q106447919  CoL: 8LJ6Y  EUNIS: 14400  GBIF: 7767175  ITIS: 946512  WoRMS: 1049372 
Rengastettu isoviiksisiippa maahan laskeutuneena.
Harju

Piirros harjuselänteestä, jonne on tasoittunut tie.
Harju on eräs jäätikköjokimuodostuman tyyppi, joka on syntynyt viime jääkauden loppuvaiheessa sulavan mannerjäätikön sisällä virranneen jäätikköjoen pohjalle tai jäätikköjoen purkautumisaukon eteen syntynyt erityinen kerrostumamuoto. Harjun tunnusmerkkejä ovat maa-aineksen huuhtoutuneisuus sekä ympäristöään ylemmäksi kohonnut kumpumainen muoto. Harju voi kummun sijasta olla myös pitkä, mutkitteleva ja kapea, jolloin sitä kutsutaan harjuselänteeksi. Silloin on helppo huomata, että harjulla on suunta, joka selittyy jääkauden aikaisella mannerjäätikön virtaussuunnalla. Monesti harjut esiintyvät peräkkäisinä ryhminä, joita kutsutaan harjujaksoiksi. Harjujaksot voivat olla kymmeniä kilometrejä pitkiä muodostumia, jotka hahmottaa parhaiten kartalta.
Harjuja on Suomessa 1,5 miljoonaa hehtaaria eli 4,5 % maan pinta-alasta.
Harjun muodostuminen > Jäätiköiden ja jäätikköjokien kulutustyö

Harju on vaatinut muodostuakseen paksun jäätikön, jonka halkeamassa on virrannut jäätikköjokien tuoma vesi. Vuoristojäätiköt ja mannerjäätiköt virtasivat maanpintaa myöten irrottaen kallioperästä kiveä, soraa, hiekkaa ja savea, jota se kuljetti mukanaan. Kun jäätikkö alkoi sulaa, joutui kiviaines veden muodostaman jäätikköjoen virtauksiin mukaan. Etenkin kesäisin, kun ilma oli ollut lämmintä ja sulamisvettä oli kertynyt jäätikköjokiin eniten, kasvoivat virtaukset niin voimakkaiksi, että vesi kuljetti mukanaan kiviä ja soraa. Ne pyörivät eteenpäin veden mukana törmäten toisiinsa pyöristyen. Pyöristyneiden kivien pinnasta irronnut hiekka ja savi tempautui veden kuljettamaksi. Näin selitetään veden kulutustyön tulokset, jotka löydetään harjujen sisältä hiekan- tai soranoton yhteydessä.
Virtaava vesi kulutti myös jäätikköä. Veden paine yhdessä sen painon ja lämpötilan kanssa laajensi halkeamat tunneleiksi, jotka päätyivät jäätikön pohjalle asti. Sinne ne laajentuivat jäätikköjokitunneleiksi, jotka muodostivat jäätikköön tunneliverkoston. Verkoston sivutunnelit yhdistyivät suuremmiksi tunneleiksi, jotka kuljettivat vedet kohti jäätikön reunoja. Siellä ne purkautuivat kuivalle maalle tai jäätikköreunan edessä avautuvaan jäätikköjärveen tai jäämereen. Veden mukana kulkeutui myös kiviaines, joka muodosti maaperärakenteita tunneleihin, railoihin tai tunnelin suuaukon eteen.
Harjun muodostuminen > Harjun muodostuminen

Jäätikköjoen vesi tuo hiekka- ja kiviainesta mukanaan ja se asettuu jäätikkötunnelin pohjalle kunhan sen virtaus hellittää riittävästi. Yleensä jäätikköjoen pohjalla esiintyy paksu kerros pyöristyneitä kiviä ja suuria lohkareita. Niitä jäätikköjoki on pystynyt vain vaivoin liikuttelemaan joenuomaa eteenpäin. Kun jäätikön reuna sulaessaan on riittävän lähellä tulevan harjun kohtaa, on jäätikkö samalla ohentunut niin paljon, että tunnelin katto saattaa aueta. Silloin jäätikkötunnelin paine hellittää ja virtaus pienenee, kun vesi pääsee ulos jäätikköjokitunnelista useita uusia reittejä myöten. Pienempi virtaus mahdollistaa soran ja hiekan laskeutumisen uoman pohjalle. Paikalle tulee tunnelista kiviainesta koko ajan lisää, mutta se kasautuu tunnelin pohjalle paksuksi kerrostumaksi. Kerrostuma jää tunnelin muotoiseksi, joka voi profiililtaan olla ympyrä, kolmio tai näiden epämääräinen yhdistelmä.
Jäätikön käyttäytyminen tässä tilanteessa ratkaisee sen, muodostuuko paikalle korkea vai matala harju tai syvään veteen matala hiekkadelta (suisto) taikka kuivalle maalle sanduri. Kun sanduri ja delta leviää yleensä jäätikköjoen tunnelin suuakon eteen, vaatii korkea harju erityiset olosuhteet. Jäätikön reunan tulee säilyä ehjänä, jotta jäätikköjoella olisi tunnelissa tai halkeamassa korkeat seinät. Erittäin korkea harju muodostuu tunnelin suulle jääneeseen pitkään ja leveään halkeamaan, joka on samalla korkeampi kuin jääjärven vedenpinta. Tällaisen raon täyttävä hiekka voi jäätikön sulaessa valua harjun rinteitä alas ja muodostaa veden alla jyrkkärinteisen harjanteen. Yleensä harjun syntykohdan olosuhteet aiheuttavat vain kymmenistä jopa satoihin metriin ulottuvan yksittäisen harjun tai harjuselänteen. Toisinaan harjuja syntyy useita peräkkäin ja vieläpä lähelle toisiaan, jolloin voidaan puhua harjujaksosta.
Leveää ja loivarinteistä deltaa muodostuu jos jäätikön reuna ei vetäydy, ja jyrkempirinteistä ja kapeampaa harjua jäätikön reunan vetäytyessä. Harju (ent. pitkittäisharju) muodostuu jäätikön vetäytymissuuntaiseksi. Talvi ja kesä vaikuttivat eri lailla sulamisvesien virtauksiin ja sen seurauksena maa-aines koostuu erilaisista hiekka- ja sorakerrostumista. Pohjimmaiseksi kasautui isoja, jäätikköjoen virtauksessa pyöristyneitä kiviä ja päällimäiseksi hiekkaa. Harjut polveilevat, koska maaperän muodostumat (esim. kukkulat) ovat vaihtaneet jäätikkövirtojen suuntaa. Harjut levittäytyvät maastoon kuin jokisysteemit. Ne voivat yhtyä toisiinsa tai haarautua.
Harjuja Suomessa

Jääkauden lopulla noin 13 000–10 000 vuotta sitten syntyneet soraharjut ovat Suomelle tunnusomaisia maastonmuotoja. Soraharjuja on käytetty Suomessa lähinnä soranottoon, mutta nykyään harjumaisemia on alettu myös suojella.
Suurin yhtenäinen soraharjujono Suomessa ulottuu Etelä-Pohjanmaalta Lahden seudulle. Pohjoispäässä harjujaksoa on Etelä-Pohjanmaalla Pohjankangas, sen jälkeen Hämeenkangas. Pyynikinharju jatkuu länteen päin Tahmelana tunnettuna kallioisena harjuna ja itään päin harju nousee Tampereen kaupunkiasutuksen jälkeen Kalevankankaaksi. Kangasalla harjujakso jatkuu Kirkkoharjuna ja Keisarinharjuna. Harjujono päättyy Salpausselkään. Punkaharju Saimaan Puruveden eteläosassa on suosittu matkailukohde.lähde?
Luontoarvoja

Petäjät eli männyt ovat vallanneet suurimman osan harjujen rinteistä ja keväisin varsinkin Etelä- ja Keski-Suomessa sinivuokot koristavat sinisillä ja sinipunaisilla kukillaan etelän puoleiset rinteet. Soraharjut ovat luonnonkauniita maisemallisesti.
Soraharjuilla on usein suppia. Suppa syntyy jäälohkareen joutuessa kasautuvan aineksen sisään ja lopulta sulaessa satojen vuosien aikana, jolloin paikalle muodostuu kuoppa.
Radon

Monet soraharjut ovat hyvin radonpitoisia. Radon on radioaktiivinen kaasu, joka helposti tunkeutuu suojaamattomiin asuntoihin. Asunnot on rakennettava siten, että niiden pohjan alle jää riittävän paljon vapaata tilaa ja siten ilmanvaihto poistaa radonkaasun niin ettei se pääse asuinhuoneisiin. Talon pohja on rakennettava niin tiiviiksi, ettei kaasu pääse sen läpi. Tutkimuksissa on todettu, että radonkaasu lisää (keuhko)syöpäriskiä huomattavasti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harju Wikimedia Commonsissa
Rintala, Jari: Soranoton ja suojelun tila harjujensuojelualueilla.  (SYKE'n raportteja I)  Suomen ympäristökeskus, 2006.  ISBN 952-11-2198-X  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 8.6.2019).
Tyypillinen harju Järvi-Suomessa
Akasialepinkäinen

| Akasialepinkäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Afrikanlepinkäiset Malaconotidae
Suku::  Pensaslepinkäiset Tchagra
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Tchagra australis  (Smith, 1836) 
Katso myös
   Akasialepinkäinen Wikispeciesissä   Akasialepinkäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Akasialepinkäinen (Tchagra australis) eli vanhemmalta nimeltään akaasialepinkäinen on laajalti Saharan eteläpuolisessa Afrikassa elävä afrikanlepinkäisiin kuuluva varpuslintu. Se puuttuu vain Kongosta ja muutamalta muulta seudulta. Lajin holotyypin kuvaili Andrew Smith Etelä-Afrikan Kurrichanen pohjoispuolelta 1836.
Koko ja ulkonäkö

Akasialepinkäinen kasvaa noin 17 cm pitkäksi. Linnun vatsa ja selkä ovat väriltään vaaleanruskeat. Siivet ovat punaruskeammat. Päässä on mustareunainen valkea silmäkulmajuova. Pyrstö on pitkä.
Elinympäristö

Akasialepinkäinen elää metsissä ja pensaikkomailla pääosin aluskasvillisuuden seassa. Erityisesti laji pitää akaasian ja muiden leveälehtisten puiden muodostamista tiheiköistä. Laji ei yleensä elä yli 1 500 metrin korkeudessa ja puuttuu myös alueilta, joiden vuotuinen sademäärä on alle 20 cm
Elintavat ja ravinto

Akasialepinkäiset elävät pääasiassa yksin tai pareittain. . Naaras munii 2–4 munaa syys-maaliskuussa.
Akron

| Akron |
| --- | --- |

 Koordinaatit: 41°4′23″N, 81°31′4″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Ohio
Piirikunta:  Summit
Hallinto:  
 – Pormestari:  Don Plusquellic
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  161,6 km²
 – Josta vettä:  0,9 km² 
Korkeus:  291
Väkiluku (2010):  199,110 
 – Väestötiheys:  1 350,3 as./km²
 – Metropolialue:  703,200
Aikavyöhyke:  UTC -5
Lempinimi::  Rubber Capital of the World
 
 http://www.ci.akron.oh.us/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Akron on kaupunki Ohiossa, Yhdysvalloissa. Vuonna 2010 tehdyn väestönlaskennan mukaan itse kaupungissa oli 199 110 asukasta ja suur-Akronin alueella yli 700 000. Kaupunki perustettiin 1825 lähelle Ohio–Erie-kanavaa, ja siitä tuli tuotantoteollisuuden keskus hyvien kulkuyhteyksien ansiosta. Se on lempinimeltään "Yhdysvaltojen kumipääkaupunki", sillä sekä Goodyearilla että Firestonella on ollut pääkonttorinsa kaupungissa. Nykyisin siellä sijaitsevat Goodyearin pääkonttori ja erikoisrenkaiden valmistus, sekä Firestonen teknologiakeskus.
Art Deco -tyyliä edustavia rakennuksia Akronin keskustassa.
Akron sijaitsee Mississippin vesistön ja Suurten järvien välisellä vedenjakajalla. Se kasvoi voimakkaasti 1820-luvulta alkaen, kun alueelle valmistui kaksi kanavaa, joista saatiin kuljetusyhteydet ja vesivoimaa. Rautatie paransi kulkuyhteyksiä entisestään, ja niiden lisäksi helppo veden saatavuus houkutteli paikkakunnalle monia kumitehtaita.
Vuonna 1895 valmistunut paikallisjunalinja ABC-linja (Akron, Bedford, and Cleveland Railroad) kuljetti akronilaisia töihin Clevelandiin. Valmistuessaan se oli maailman pisin sähköjunarata, ja Yhdysvaltojen ensimmäisiä (jo ennen New Yorkin metroa).
Koko Yhdysvaltojen suurin Ku Klux Klan -paikallisosasto oli 1900-luvun alussa Akronin ympäristössä Summitin piirikunnassa, oman ilmoituksensa mukaan siinä oli 50 000 jäsentä. Monet korkeat virkamiehet olivat jäseniä.
Mäkiautorata.
KIlpailuautoja vuodelta 2007.
Kaupungissa järjestetään vuosittain heinäkuussa mäkiautojen Amerikan mestaruuskilpailu. Vuonna 2013 kisa järjestettiin 76. kerran, ja siihen osallistui 430 kilpailijaa. Kisoja varten on rakennettu erityinen rata lähellä lentoasemaa sijaitsevalle kukkulalle. Rakennustyöt vuonna 1936 kuuluivat New Dealin työllistysohjelmaan, nykyisin radan omistaa Akronin kaupunki.
Tunnettuja Akronissa syntyneitä

Tim "Ripper" Owens
LeBron James
Chrissie Hynde
W. V. O. Quine
Butch Reynolds
Jim Jarmusch
Stephen Curry
David Allan Coe
Dan Auerbach
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akron Wikimedia Commonsissa
Ohion osavaltio
| --- | --- |
Alueita:   Alleghenyn laakio  Bluegrass  Connecticut Western Reserve  Eriejärvi  Great Black Swamp  Ohio-joki 
Piirikunnat:   Adams  Allen  Ashland  Ashtabula  Athens  Auglaize  Belmont  Brown  Butler  Carroll  Champaign  Clark  Clermont  Clinton  Columbiana  Coshocton  Crawford  Cuyahoga  Darke  Defiance  Delaware  Erie  Fairfield  Fayette  Franklin  Fulton  Gallia  Geauga  Greene  Guernsey  Hamilton  Hancock  Hardin  Harrison  Henry  Highland  Hocking  Holmes  Huron  Jackson  Jefferson  Knox  Lake  Lawrence  Licking  Logan  Lorain  Lucas  Madison  Mahoning  Marion  Medina  Meigs  Mercer  Miami  Monroe  Montgomery  Morgan  Morrow  Muskingum  Noble  Ottawa  Paulding  Perry  Pickaway  Pike  Portage  Preble  Putnam  Richland  Ross  Sandusky  Scioto  Seneca  Shelby  Stark  Summit  Trumbull  Tuscarawas  Union  Van Wert  Vinton  Warren  Washington  Wayne  Williams  Wood  Wyandot 
Kaupungit (suurimmat):   Akron  Ashtabula  Canton  Cincinnati  Cleveland  Columbus (pääkaupunki)  Cuyahoga Falls  Dayton  Elyria  Hamilton  Kettering  Lakewood  Lorain  Mansfield  Mentor  Middletown  Parma  Springfield  Toledo  Youngstown 
Panoraamakuva Akronin keskustasta vuodelta 1911.
Akzidenz-Grotesk

Akzidenz-Grotesk
Akzidenz-Grotesk on H. Bertholdin kirjasinvalimon vuonna 1898 julkaisema sans-serif tai groteski kirjaintyyppi. Kirjaintyypin nimi oli aluksi Accidenz-Grotesk, ja sen kirjainmuodot perustuvat Royal Grotesk -kirjaintyyppiin, jonka oli suunnitellut Ferdinand Theinhardt. Theinhardtin kirjapaino yhdistyi sittemmin Bertholdiin.
Bertholdin taiteellisen johtajan Günter Gerhard Langen johdolla Akzidenz-Grotesk laajeni 1950- ja 1960-luvuilla kokonaiseksi kirjainperheeksi. Kirjaintyypin merkistöä laajennettiin ja uudet leikkaukset AG Medium Italic, AG ExtraBold, AG Italic, AG ExtraBold Condensed & Italic ja AG Super suunniteltiin. 2000-luvulla Akzidenz-Groteskiin on lisätty vielä useita muitakin leikkauksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akzidenz-Grotesk Wikimedia Commonsissa
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:   Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:   Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:   Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:   Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:   Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi
OIRT FM

OIRT FM on nimitys radioaaltojen taajuusalueelle 65,84–74,00 MHz, jota käytetään Venäjällä ja muissa entisen OIRT-järjestön itäeurooppalaisissa jäsenmaissa yleisradio-ohjelman lähettämiseen taajuusmoduloituna (WFM).
Taajuusalueen venäjänkielinen nimitys on ultrakorotkije volny ('ultralyhyet aallot') – UKV.
OIRT:n liityttyä EBU:hun vuonna 1992 monet Itä-Euroopan maat ovat ottaneet käyttöön ULA-taajuusalueen 87,50–108,00 MHz (nk. VHF-kaista II).
OIRT FM on edelleen käytössä Venäjällä, Ukrainassa, Moldovassa ja Valko-Venäjällä.
OIRT-taajuusalue on osittain päällekkäinen lupavapaiden RHA68-radiopuhelinten kanavien kanssa, mistä seuraa radiopuhelimille käyttörajoituksia Venäjän rajan läheisyydessä.
Karjalan tasavallassa on lopetettu yleisradiolähettäminen taajuusalueella 65,84–74,00 MHz. Valtiollinen Radio Rossii lähettää edelleen:
60,33 MHz Pietarissa
66,29 MHz Severobaikalskissa
66,44 MHz Moskovassa
66,65 MHz Apapajevskissa
67,19 MHz Livnyssä
67,67 MHz Kingiseppissä
68,54 MHz Smolenskissa
69,29 MHz Nižni Tagilissa
70,28 MHz Oktjabrskissa
70,94 MHz Naro-Fominskissa
71,09 MHz Saratovissa
71,93 MHz Sotšissa
700-vuosikymmen eaa.

| --- | --- |
Vuosisadat: 800-luku eaa. · 700-luku eaa. · 600-luku eaa.
Vuosikymmenet: 800-luku eaa. · 790-luku eaa. · 780-luku eaa. · 770-luku eaa. · 760-luku eaa. · 750-luku eaa. · 740-luku eaa. · 730-luku eaa. · 720-luku eaa. · 710-luku eaa. · 700-luku eaa. · 690-luku eaa.
Tapahtui vuosikymmenen aikana

Sargon II menehtyy taistelussa 705 eaa.
Shebitkusta tulee Egyptin faarao vuonna 702 eaa.
Hiili

Hiiliatomin esitys Bohrin atomimallin mukaisesti.
Hiili on yleinen epämetallinen alkuaine, jolla on myös useita allotrooppisia muotoja. Sen kemiallinen merkki on C (lat. carbonium) ja järjestysluku 6. Sanaa hiili käytetään puheessa myös, kun tarkoitetaan kivi- tai puuhiiltä. Hiilen muodostamat sidokset ovat kovalenttisia, koska hiilen elektronegatiivisuus on 2,5. Hiiliketjuissa hiilten välinen kulma on 109 astetta, minkä vuoksi hiiliketju on polvekkeinen. Hiilen CAS-numero on 7440-44-0. Hiilen IUPACin standardin mukainen atomimassa on [12,0096; 12,0116] amu.
Esiintyminen

Hiiltä esiintyy kaikkialla, missä on elämää ja orgaanisia yhdisteitä. Hiilen kiertokulku on eräs elämälle keskeinen osa luonnon kiertokulkua. Hiili­atomeilla on myös kemiallisesti mielenkiintoinen kyky sitoutua toisiinsa muodostaen pitkiä ketjuja ja renkaita (katenaatio), ja ne voivat sitoutua laajoin eri muodoin myös muihin alkuaineisiin muodostaen lähes 10 miljoonaa tunnettua yhdistettä. Suurin osa hiilen yhdisteistä luetaan kuuluvaksi orgaaniseen kemiaan. Kuitenkin jotkut yksinkertaiset yhdisteet, joissa ei ole hiiliatomien välisiä sidoksia, kuuluvat epäorgaaniseen kemiaan. Myös jotkin yhden hiiliatomin yhdisteet, kuten metaani (CH4) ja formaldehydi (CH2O), luokitellaan orgaanisiksi yhdisteiksi, koska ne ovat homologisten sarjojen ensimmäisiä jäseniä (tässä tapauksessa alkaanit ja aldehydit).
Hiilen ja vedyn yhdisteitä ovat hiilivedyt, joista tärkeät fossiiliset polttoaineet maaöljy ja maakaasu pääasiassa koostuvat. Kun hiili palaessaan yhdistyy happeen, muodostuu hiilidioksidia, jota kasvit käyttävät hiilen lähteenä. Hiilen palaessa riittämättömässä hapessa muodostuu hiilimonoksidia eli häkää.
Monet tärkeät orgaaniset yhdisteet koostuvat hiilestä, vedystä ja hapesta. Sellaisia ovat esimerkiksi hiilihydraatit ja rasvahapot, jotka ovat oleellisia elämälle, sekä monet esterit, jotka antavat aromit monille hedelmille. Elävissä olennoissa esiintyy lukemattomia muitakin erilaisia hiilen yhdisteitä, joista monet sisältävät vielä muitakin alkuaineita, esimerkiksi typpeä tai fosforia. Hiili siis muodostaa Maan elämän perustan.
Hiiltä esiintyy maapallolla myös kallioperässä etenkin karbonaatteina kuten kalsiumkarbonaattina eli kalkkikivenä (CaCO3). Vapaana alkuaineena hiiltä esiintyy luonnossa ruskohiilenä, kivihiilenä, antrasiittina ja grafiittina, jonkin verran myös timantteina. Koksi on pyrolysoitua kivihiiltä. Puuta pyrolysoimalla (esim. tervanpolton yhteydessä) saadaan puuhiiltä eli sysiä, jota on vuosisatojen ajan käytetty sepäntyössä ja raudan valmistuksessa masuunissa, ja nykypäivänä grillihiilenä.
Hiiltä ei syntynyt alkuräjähdyksessä, koska sen synty tarvitsee kolmen alfahiukkasen (heliumytimen) törmäyksen, mikä on äärimmäisen epätodennäköistä ja universumi laajeni ja jäähtyi nopeasti. Sitä kuitenkin syntyy tähtien sisuksissa kolmi-alfa-prosessilla.
Ominaisuudet

| Ionisoitumisenergiat |
| --- | --- |
1. ionisoitumisenergia: 1 086,5 kJ/mol
2. ionisoitumisenergia: 2 352,6 kJ/mol
3. ionisoitumisenergia: 4 620,5 kJ/mol
4. ionisoitumisenergia: 6 222,7 kJ/mol
5. ionisoitumisenergia: 37 831 kJ/mol
6. ionisoitumisenergia: 47 277 kJ/mol
Ominaisuudet > Eri muodot

Vapaana alkuaineena hiili voi esiintyä erilaisissa allotrooppisissa muodoissa. Sen eri muotoihin sisältyy yksi pehmeimmistä aineista (grafiitti) ja yksi kovimmista aineista (timantti). Timantin kiderakenne on kuutiollinen timanttirakenne, ja se on kovin luonnossa esiintyvä rakenne. Grafiitilla on levymäinen rakenne kuin päällekkäin asetetuilla kirjan lehdillä, mikä saa aikaan grafiitin pehmeyden. Niin sanottu amorfinen hiili, jota kivihiili ja puuhiili pääasiassa ovat, muodostuu oikeastaan hyvin pienistä grafiittikiteistä. Fullereenit ovat nanoluokan molekyylejä, yksinkertaisessa muodossaan 60 hiiliatomia muodostaa grafiittimaisen kerroksen taipuneena 3-ulotteiseksi jalkapallomaiseksi rakenteeksi. Lamppunoki koostuu pienistä grafiittimaisista osista. ’Lasimainen hiili’ on isotrooppinen ja vahva kuin lasi. Toisin kuin normaalissa grafiitissa, kerrokset ovat rypistyneet kuin rypistynyt paperi. Hiilikuidut ovat samanlaisia kuin lasimainen hiili. Erikoiskäsittelyllä on mahdollista järjestää hiilitasot kuidun suuntaan, jolloin tuloksena on terästä kestävämpi rakenne.
Ominaisuudet > Isotoopit

Hiilellä on kaksi pysyvää isotooppia, hiili-12 (C-12) (98,89 %) ja hiili-13 (C-13) (1,11 %). Lisäksi on olemassa epävakaa hiili-14 (C-14) isotooppi, joka on radioaktiivinen. C-14-isotooppia esiintyy luonnossa vain hyvin pieniä määriä, koska sitä syntyy kosmisella säteilyllä typpiatomeista. C-14:n puoliintumisaika on 5 730 vuotta.
| Isotooppi | NA | p> aika | DM | DE MeV | DP |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 12C | 98,9 % | C on vakaa 6 neutronilla | C on vakaa 6 neutronilla | C on vakaa 6 neutronilla | C on vakaa 6 neutronilla |
| 13C | 1,1 % | C on vakaa 7 neutronilla | C on vakaa 7 neutronilla | C on vakaa 7 neutronilla | C on vakaa 7 neutronilla |
| 14C | synt. radioisotooppi | 5 730 vuotta | β− | 0,156 | 14N |
Hiili-13-/hiili-12-isotooppisuhdetta voidaan käyttää hiilen lähteen tunnistamisessa. Eliöt eivät käytä hyväkseen molempia isotooppeja tasapuolisesti, vaan suosivat voimakkaasti hiilen kevyempää isotooppia C-12.lähde? Tämä rikastuminen kevyemmän C-12:n suhteen on mitattavissa niin nykyisestä elävästä luonnosta kuin muinaisten sedimenttien joukkoon kerrostuneesta eloperäisestä materiaalista ja on voitu päätellä, että elämä ilmaantui maapallolle hyvin varhain hydrologisen kierron käynnistyttyä.
Erikoistapauksessa, koska eroja myös kasvien ja eläinten välillä, tätä rikastumista voidaan käyttää myös yhdisteen kasvi- vastaan eläinalkuperän tunnistamiseen, johon sanotaan eräiden dopingvalvontatestien perustuvan (eräiden synteettisten hormonien hiilen lähde oli kasviperäinen ja erottui siten ihmisen normaalista luonnollisesta hormonista).lähde?
Näiden luonnossa esiintyvien kolmen isotoopin lisäksi on pystytty tuottamaan 11:ta muuta hiilen isotooppia. Niistä pitkäikäisin on hiili-11, jonka puoliintumisaika on 20,364 min. Muiden  puoliintumisaika on alle 20 s, monien alle 200 ms.
Ominaisuudet > Vaarallisuus

Jotkut hiiliyhdisteet ovat hengenvaarallisia. Hiilimonoksidi (CO) eli häkä on jo pieninä annoksina tappava, ja henkiin jääneet kärsivät muistinmenetyksistä ja heikkoudesta. Syanidit (CN-) ovat äärimmäisen myrkyllisiä lähes kaikille hemoglobiinia hapenkuljetukseen käyttäville organismeille, varsinkin tasalämpöisille selkärankaisille, kuten nisäkkäille. National Geographicin mukaan puhtaat fullereenit ovat hyvin myrkyllisiä.lähde tarkemmin?
Eteeni, etyyni ja metaani ovat erittäin räjähdysherkkiä, sekoittuessaan ilman hapen kanssa.