stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen jääpallomaajoukkue
Historia > Nykyaika

Uusia jääpallomaita vastaan Suomen jääpallomaajoukkue on pelannut jääpallon maailmanmestaruuskilpailuissa. Yhdysvallat tuli MM-kisoihin helmikuussa 1985, Kazakstan helmikuussa 1997 ja Valko-Venäjä maaliskuussa 2001.
Nykyään Suomi kohtaa muita maajoukkueita pääasiassa maailmanmestaruuskilpailuissa ja muissa turnauksissa kuten Russian Government Cupissa. Vuonna 2004 Suomi voitti ensimmäisen jääpallon maailmanmestaruutensa Ruotsissa järjestetyissä kisoissa. Suomi eteni loppuotteluun kaatamalla Venäjän välierässä 3–4.  Loppuottelussa Ruotsia vastaan Suomi nousi varsinaisella peliajalla tappioasemasta tasalukemiin 4–4. Jatkoajalla Sami Laakkosen viimeistelemä kultainen maali ratkaisi maailmanmestaruuden Suomelle loppulukemin 4–5. Vuoden 2004 maailmanmestaruuden jälkeen Suomi on edennyt loppuotteluun kolmesti (2011, 2016, 2023).
Saavutukset

1 maailmanmestaruus: 2004
9 maailmanmestaruushopeaa: 1957, 1963, 1967, 1987, 1989, 1999, 2011, 2016, 2023
22 maailmanmestaruuspronssia: 1961, 1969, 1971, 1973, 1975, 1977, 1979, 1981, 1983, 1985, 1991, 1995, 1997, 2001, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2017, 2018, 2019
2 Russian Government Cupin hopeaa: 1978, 1990
9 Russian Government Cupin pronssia: 1972, 1974, 1976, 1980, 1982, 1986, 1988, 1998, 2002
1 Pohjoismaisten kisojen mestaruus: 1922
Päävalmentajat

Pehr Lindholm, 1946–1952
Sakari Salo, 1955–1961
Reino Arvola, 1966–1971
Pentti Jokinen, 1971–1973
Esko Heltola, 1974–1976
Kyösti Vilhunen, 1980–1983
Seppo Jolkkonen, 1983–1989
Antti Parviainen, 1989–1992
Vladimir Janko, 1992–1993
Seppo Jolkkonen, 1993–1995
Antti Parviainen,  1997–1999
Esko Tammilehto, 1999–2004
Sören Persson, 2004–2009
Tommy Österberg, 2009–2013
Antti Parviainen, 2014–2019
Ari Holopainen, 2019-
Pelaajat

Suomen joukkue Ruotsin MM-kilpailuissa Växjössä 28. maaliskuuta – 2. huhtikuuta 2023.
| Pelipaikka | Numero | Nimi | Seura |
| --- | --- | --- | --- |
| Mv | 23 | Kimmo Kyllönen |  IFK Vänersborg |
| Mv | 30 | Jussi Aaltonen |  IFK Motala Bandy |

| Pelipaikka | Numero | Nimi | Seura |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 41 | Elias Gillgren |  IFK Motala Bandy |

|  | 5 | Jaakko Hyvönen |  Broberg/Söderhamn |
|  | 7 | Casper Hänninen |  IFK Motala |
|  | 66 | Tommi Määttä |  Edsbyns IF |
|  | 8 | Tuomas Liukkonen |  Kampparit |
|  | 14 | Samuli Helavuori (C) |  Edsbyns IF |
|  | 9 | Niklas Holopainen |  IFK Vänersborg |
|  | 6 | Teemu Määttä |  Edsbyns IF |
|  | 10 | Kalle Lempinen |  IFK Vänersborg |
|  | 11 | Riku Hämäläinen |  Bollnäs |
|  | 15 | Tatu Ässämäki |  Broberg/Söderhamn |
|  | 22 | Eero Paavola |  Narukerä |
|  | 4 | Jimi Heinonen |  Edsbyns IF |
|  | 61 | Emil Fedorov |  Vetlanda BK |
|  | 16 | Tero Liimatainen |  Frillesås |
|  | 20 | Topi Saukkonen |  Kampparit |
Pelaajat > Eniten otteluita

Tilanne 1. marraskuuta 2019.
| # | Pelaaja | Vuodet | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Samuli Niskanen |  | 169 | 107 |
| 2 | Ville Aaltonen |  | 161 | 47 |
| 3 | Jukka Ohtonen |  | 139 | 35 |
| 4 | Sami Laakkonen | –2016 | 138 | 127 |
| 5 | Esko Tammilehto |  | 121 | 16 |
| 6 | Ari Holopainen |  | 117 | 143 |
| 7 | Jarmo Haavisto |  | 115 | 1 |
| 8 | Timo Serenius |  | 110 | 45 |
| 8 | Mika Mutikainen |  | 110 | 36 |
| 10 | Veikko Niemikorpi |  | 106 | 63 |
| 10 | Mikko Lukkarila |  | 106 | 59 |
Pelaajat > Parhaat maalintekijät

Tilanne 1. marraskuuta 2019.
| # | Pelaaja | Vuodet | Maalit | Ottelut | Keskiarvo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Ari Holopainen |  | 143 | 117 | 1.22 |
| 2 | Sami Laakkonen |  | 127 | 138 | 0.92 |
| 3 | Samuli Niskanen |  | 107 | 169 | 0.63 |
| 4 | Veikko Niemikorpi |  | 63 | 106 | 0.59 |
| 5 | Mikko Lukkarila |  | 59 | 106 | 0.56 |
| 6 | Leo Segerman |  | 52 | 84 | 0.62 |
| 7 | Jouni Vesterinen |  | 51 | 94 | 0.54 |
| 8 | Markus Kumpuoja |  | 49 | 89 | 0.55 |
| 9 | Ville Aaltonen |  | 47 | 161 | 0.29 |
| 10 | Timo Serenius |  | 45 | 110 | 0.41 |
Aiheesta muualla

Suomen Jääpalloliitto
Suomen Jääpalloliitto – Kaikki maajoukkuepelaajat
Ylen Elävä arkisto – Jääpallon MM-kisat (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto – Suomi–Norja-jääpalloa 1953 (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k  Suomen maajoukkueet |
| --- | --- |
 Amerikkalainen jalkapallo M  N  Baseball  Beach volley M  N  Cheerleading  Curling  Futsal M  N  Haavipallo M  N  Hiihto M  N  Jalkapallo M  N  Beachfutis  Jääkiekko M  N  Jääpallo M  N  Koripallo M  N  Kriketti M  M  Käsipallo M  N  Maahockey  Ringette  Lentopallo M  N  Purjehdus  Ratsastus  Rugby union M  N  Rullakiekko M  N  Rullalautailu  Salibandy M  N  Softball  Sulkapallo  Squash  Tennis M  N  Uinti  Vesipallo 
Suomen jääpallomaajoukkue Tukholman olympiastadionilla 11.2.1940.
Suomen maajoukkue Oulussa vuonna 1959
Suomi-Venäjä 2016 MM-Finaali
FS Amiral Charner (1893)

| Amiral Charner |
| --- | --- |
 Amiral Charner

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Rochefort
Kölinlasku:  15. kesäkuuta 1889
Laskettu vesille:  18. maaliskuuta 1893
Palveluskäyttöön:  26. elokuuta 1895
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 8. helmikuuta 1916
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 748 t
Pituus:  110,2 m
Leveys:  14,04 m
Syväys:  6,06 m
Koneteho:  8 300 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  16 upseeria ja 378 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  2 × Canon de 194 mm Modèle 1887 6 × Canon de 138 mm Modèle 1887 4 × Canon de 65 mm Modèle 1891 4 × Canon de 47 mm Modèle 1885 8 × Hotchkiss 37 mm 4 × 450 mm torpedoputkea
Amiral Charner oli 1890-luvun alussa valmistettu Ranskan laivaston Amiral Charner -luokan panssariristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Rochefortin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 15. kesäkuuta 1889 nimellä Charner. Alus laskettiin vesille 18. maaliskuuta 1893 ja nimettiin uudelleen Amiral Charneriksi 25. maaliskuuta 1895. Alus otettiin palvelukseen puoli vuotta myöhemmin 26. elokuuta.
Kansainvälinen foneettinen aakkosto

Kansainvälinen foneettinen aakkosto (suomennettu kaavio)
Kansainvälinen foneettinen aakkosto (myös kansainvälinen foneettinen kirjaimisto; engl. International Phonetic Alphabet, IPA) on foneettiseen merkitsemiseen tarkoitettu kirjaimisto. Nimestään huolimatta se ei ole aakkosten kokoelma, joka palvelisi jonkin tietyn kielen oikeinkirjoitusta ja määrittäisi aakkosjärjestyksen, vaan foneettisessa kirjoituksessa pyritään vakioimaan merkintätavat, joiden avulla voidaan esittää minkä tahansa kielen äänteitä ja foneemeja.
Kansainvälinen foneettinen aakkosto on laajimmin käytetty tarkekirjoitusjärjestelmä, mutta kielitieteen piirissä on kehitetty muitakin vastaavanlaisia järjestelmiä. Etenkin uralilaisten kielten tutkimuksessa on perinteisesti käytetty suomalais-ugrilaista tarkekirjoitusta. Suomen kielen kannalta myös kansainvälisen foneettisen aakkoston kirjaimet ovat kuitenkin muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta suhteellisen lähellä suomen oikeinkirjoitusta.
Historia

Kansainvälinen fonetiikkayhdistys International Phonetic Association alkoi kehittää foneettista kirjaimistoaan Pariisissa vuonna 1886. Tuolloin yhdistyksen nimi oli foneettisella kirjoituksella merkittynä Dhi Fonètik Tîtcerz’ Asóciécon (The Phonetic Teachers’ Association ’Fonetiikanopettajien yhdistys’). Työ perustui filologien Henry Sweetin sekä Isaac Pitmanin ja Alexander John Ellisin ehdotuksiin 1800-luvulta.
Kirjaimiston yli satavuotisen historian aikana sitä on muokattu usein. Suurimmat muutokset kirjaimistoon tehtiin vuonna 1986, minkä jälkeen sitä on edelleen päivitetty vuosina 1993, 1996 ja 2005.
Merkintätavat

Kansainvälistä foneettista aakkostoa voidaan soveltaa erilaisilla kuvailutasoilla ja erilaisilla tarkkuuksilla. Kielen ääntämystä voidaan kuvata lavealla tarkekirjoituksella, jolloin ilmaistaan vain tärkeimmät, kielikohtaisesti kontrastiiviset piirteet; tällöin tarkekirjoitus voi olla lähellä foneemista kuvausta ja se sijoitetaan vinoviivojen ”/ /” sisään. Vastaavasti joitain tarkoituksia varten voi olla soveliasta käyttää hyvinkin yksityiskohtaista tarkekirjoitusta, jossa pyritään merkitsemään pienimmätkin artikulatoriset piirteet. Tällöin käytetään hakasulkeita ”[ ]”.
Kun on tarpeen ilmaista, että tietty kirjainjono ei ole foneettinen tai foneeminen kuvaus vaan jonkin kielen oikeinkirjoituksen mukainen merkintätapa, voidaan sijoittaa sana kulmasulkeiden sisään ”⟨ ⟩” (tosin aitojen kulmasulkeiden sijasta käytetään usein suuremmuus- ja pienemmyysmerkkejä ”< >” tai toisinaan yksinkertaisia kulmalainausmerkkejä ”‹ ›”). Kulmasulkeiden sijasta voidaan kirjoitusasu merkitä myös kursivilla.
Pääperiaatteet

Kansainvälisen foneettisen aakkoston pääperiaatteisiin kuuluu tarjota eri symboli jokaiselle puheen segmentille pyrkien välttämään kirjainyhdistelmiä (digrafeja), kuten suomen <ng> [ŋ], ja monimerkityksisyyttä (vrt. englannin <c> [s] ~ [k] ~ [ʃ]).
Kansainvälistä foneettista aakkostoa on kuvattu selektiiviseksi kirjaimistoksi, sillä se pyrkii tarjoamaan nimenomaisen kirjaimen jokaiselle ihmiskielissä esiintyvälle kontrastiiviselle (eli foneemiselle, ks. fonologia) äänteelle. Äänteet voivat erota toisistaan äärettömän monella tavalla, minkä takia erilaisia äänteitä on periaatteessa rajattomasti, mutta kansainvälinen foneettinen aakkosto ei tarjoa varta vastista merkkiä sellaiselle piirteelle, jota ei missään luonnollisessa kielessä käytetä erottamaan sanoja toisistaan. Ääntämyksen piirteitä voidaan kuitenkin tarvittaessa merkitä hyvinkin yksityiskohtaisesti lisäämällä kantamerkkeihin tarkkeita, ja kielestä riippuen tarkkeita voidaan tarvita foneemistenkin erojen merkitsemiseen (on esimerkiksi kieliä, joissa on kontrastiivisia apikaalisia dentaalisia ja laminaalisia alveolaarisia klusiileja). Myös suprasegmentaalisille piirteille on omat merkkinsä.
Aiheesta muualla

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
International Phonetic Association kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen kielen ääntämyksen kuvaus IPA-merkein (englanniksi)
Orientenkerttuli

| Orientenkerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiskerttulit Zeledoniidae
Suku::  Kuubankerttulit Teretistris
Laji::  fornsi
Kaksiosainen nimi
 Teretistris fornsi  (Gundlach, 1858) 

Katso myös
   Orientenkerttuli Wikispeciesissä   Orientenkerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Orientenkerttuli (Teretistris fornsi) on peukaloiskerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Orientenkerttulia tavataan kotoperäisenä Kuubassa. Sitä on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bully

| Bully |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Larry Clark
Käsikirjoittaja:  Jim Schutze (romaani) Zachary Long  Roger Pullis
Tuottaja:  Chris Hanley Don Murphy Fernando Sulichin David McKenna (ei mainintaa)
Kuvaaja:  Steve Gainer
Leikkaaja:  Andrew Hafitz
Pääosat:  Brad Renfro Rachel Miner Nick Stahl Bijou Phillips Michael Pitt Kelli Garner Leo Fitzpatrick Daniel Franzese
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Lion's Gate Entertainment Canal Plus
Levittäjä:  Lionsgate Netflix
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  113 min. (leikkaamaton versio) 109 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bully on Larry Clarkin ohjaama elokuva, joka perustuu tositapahtumiin ja niiden pohjalta Jim Schutzen kirjoittamaan romaaniin Bully: A True Story of High School Revenge. 
Elokuva sai ensi-iltansa 15. kesäkuuta 2001.
Juoni

Bully kertoo joukosta lähiönuoria, jotka päättävät yhdessä murhata koulukiusaaja Bobby Kentin. Marty Puccio ja hänen tyttöystävänsä Lisa Connelly pistävät juonen alulle, kun he kyllästyvät Kentin jatkuvaan ahdisteluun ja psykologiseen sodankäyntiin. Mukaan liittyy lopulta myös muita nuoria, joista kaikilla ei kuitenkaan ole mitään tekemistä Kentin kanssa. He joutuvat kuitenkin huomaamaan, ettei murhaaminen ole kovin helppoa, kun ryhmä ei ole yhtenäinen eikä kunnon suunnitelmaa ole.
Käsikirjoittaja David McKenna veti nimensä pois elokuvan tuotantotiedoista, sillä Clark ei pitänyt hänen Hollywood-tyyppisistä ratkaisuistaan ja ohjasi lopulta vain kirjan pohjalta.
Elokuva ja tositapahtumat

Bobby Kentin murha tapahtui vuonna 1993, mutta elokuvan tapahtumat sijoittuvat nykypäivään ja henkilöhahmoja ja heidän saamiaan tuomioita on käsikirjoituksessa muutettu.
Kirjallisuutta

Jim Schutze: Bully: A True Story of High School Revenge.  Harpercollins, 1998.  ISBN 0-380-72333-6
Aiheesta muualla

MTV:n elokuva-arvostelu
Kuubankerttuli

| Kuubankerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiskerttulit Zeledoniidae
Suku::  Kuubankerttulit Teretistris
Laji::  fernandinae
Kaksiosainen nimi
 Teretistris fernandinae  (Lembeye, 1850) 

Katso myös
   Kuubankerttuli Wikispeciesissä   Kuubankerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuubankerttuli (Teretistris fernandinae) on Kuubassa tavattava peukaloiskerttuleihin kuuluva varpuslintu.
Ulkonäkö

Kuubankerttulin selkä, siivet ja vatsa ovat väriltään harmaat. Vatsa on hieman yläruumista vaaleampi. Lajin pää on kirkkaan keltainen.
Elinympäristö

Kuubankerttulia tavataan Kuuban länsiosissa. Tyypillistä elinympäristöä ovat alankojen metsämaat. Saaren itäosissa elää lähisukulainen orientenkerttuli (Teretistris fornsi).
Gourgé

| Gourgé |
| --- | --- |
 Näkymä Gourgéhen.
 vaakuna
 Gourgé
 Koordinaatit: 46°43′45″N, 00°09′52″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Uusi-Akvitania
Departementti:  Deux-Sèvres
Arrondissementti:  Parthenay
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  50,4 km²
Väkiluku (2016):  965
 – Väestötiheys:  19,4 as./km²
Postinumero:  79200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gourgé on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se sijaitsee Parthenayn kaupungin koillispuolella. Kunnan pinta-ala on 50,4 neliökilometriä ja siellä on arviolta 965 asukasta (vuonna 2016).
Kunnan alueella kulkevat Loiren sivujoki Thouet ja sen sivujoki Cébron omine sivujokineen. Kunnan keskustasta on noin 11 kilometriä sekä Parthenayn että Airvault’n keskustaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gourgé Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Gourgé
Thouetjoki Gourgéssa
Käännös suomeksi
Länsi-Suomen lääni

| Länsi-Suomen lääni Västra Finlands län |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Pääkaupunki:  Turku
Viimeinen maaherra:  Rauno Saari
Historialliset maakunnat:  Häme Pohjanmaa Satakunta Varsinais-Suomi
Pinta-ala ilman merialueita :  81 148,69 km² toiseksi suurin 2009
– maa:  74 239,54 km²
– sisävesi:  6 909,15 km²
– meri:  24 752,03 km²
Väkiluku :  1 889 542 toiseksi suurin 2009
Väestötiheys:  25,34 as./km²
Länsi-Suomen lääni (ruots. Västra Finlands län) oli vuosina 1997–2009 yksi Suomen lääneistä. Lääni sijaitsi maan länsiosassa, sen pääkaupunki oli Turku ja väkiluvultaan suurin kaupunki Tampere. Etelässä lääni rajoittui Etelä-Suomen lääniin, idässä Itä-Suomen lääniin ja pohjoisessa Oulun lääniin.
Läänin pinta-ala oli 105 900,72 km², josta
maata 74 239,54 km²,
sisävesiä 6 909,15 km² ja
merialueita 24 752,03 km².
Lääni oli pinta-alaltaan Suomen toiseksi suurin lääni – suurin mikäli merialueet lasketaan mukaan – kattaen noin 27 prosenttia koko maan pinta-alasta.
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Länsi-Suomen lääni luotiin yhdistämällä Turun ja Porin lääni, Vaasan lääni ja Keski-Suomen lääni sekä Hämeen läänin pohjoisosat.
Länsi-Suomen lääni muodostui seitsemästä maakunnasta: Etelä-Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa, Pohjanmaa, Keski-Suomi, Pirkanmaa, Satakunta ja Varsinais-Suomi.
Valtion aluehallintoa Varsinais-Suomen ja Satakunnan alueella hoitaa nykyään Lounais-Suomen aluehallintovirasto. Pirkanmaan, Keski-Suomen, Pohjanmaan sekä Keski- ja Etelä-Pohjanmaan alueilla vastaavia tehtäviä hoitaa Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto.
Hallinto

Länsi-Suomen lääninhallitus oli seitsemän ministeriön ohjaama valtion aluehallintoviranomainen. Lääninhallituksen tehtävä oli edistää läänin asukkaiden hyvinvointia ja tukea kuntia peruspalveluiden järjestämisessä ja kehittämisessä.
Lääninhallitus sijaitsi Turussa ja muut palvelupisteet Jyväskylässä, Tampereella, Porissa ja Vaasassa.
Maa- ja seutukunnat

Länsi-Suomen läänissä oli seitsemän maakuntaa ja 30 seutukuntaa:
Etelä-Pohjanmaan maakunta
Järviseudun seutukunta
Kuusiokuntien seutukunta
Seinäjoen seutukunta
Suupohjan seutukunta
Keski-Pohjanmaan maakunta
Kaustisen seutukunta
Kokkolan seutukunta
Keski-Suomen maakunta
Joutsan seutukunta
Jyväskylän seutukunta
Jämsän seutukunta
Keuruun seutukunta
Saarijärven–Viitasaaren seutukunta
Äänekosken seutukunta
Pirkanmaan maakunta
Etelä-Pirkanmaan seutukunta
Kaakkois-Pirkanmaan seutukunta
Lounais-Pirkanmaan seutukunta
Luoteis-Pirkanmaan seutukunta
Tampereen seutukunta
Ylä-Pirkanmaan seutukunta
Pohjanmaan maakunta
Kyrönmaan seutukunta
Pietarsaaren seutukunta
Suupohjan rannikkoseutu
Vaasan seutukunta
Satakunnan maakunta
Pohjois-Satakunnan seutukunta
Porin seutukunta
Rauman seutukunta
Varsinais-Suomen maakunta
Loimaan seutukunta
Salon seutukunta
Turun seutukunta
Vakka-Suomen seutukunta
Turunmaan seutukunta
Kunnat 2009 (kaupungit lihavoitu)

Länsi-Suomen lääni jakautui vuonna 2009 142 kuntaan.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   Akaa   Alajärvi   Alavus   Aura   Eura   Eurajoki   Evijärvi   Halsua   Hankasalmi   Harjavalta   Himanka   Honkajoki   Huittinen   Hämeenkyrö   Ikaalinen   Ilmajoki   Isojoki   Isokyrö   Jalasjärvi   Joutsa   Juupajoki   Jyväskylä   Jämijärvi   Jämsä   Kaarina   Kangasala   Kankaanpää   Kannonkoski   Kannus   Karijoki  |   Karstula   Karvia   Kaskinen   Kauhajoki   Kauhava   Kaustinen   Kemiönsaari   Keuruu   Kihniö   Kiikoinen   Kinnula   Kivijärvi   Kokemäki   Kokkola   Konnevesi   Korsnäs   Koski Tl   Kristiinankaupunki   Kruunupyy   Kuhmalahti   Kuhmoinen   Kuortane   Kurikka   Kustavi   Kylmäkoski   Kyyjärvi   Köyliö   Laihia   Laitila   Lappajärvi  |   Lapua   Laukaa   Lavia   Lempäälä   Lestijärvi   Lieto   Loimaa   Luhanka   Luoto   Luvia   Länsi-Turunmaa   Maalahti   Marttila   Masku   Merikarvia   Multia   Mustasaari   Muurame   Mynämäki   Mänttä-Vilppula   Naantali   Nakkila   Nokia   Noormarkku   Nousiainen   Närpiö   Oravainen   Oripää   Orivesi   Paimio  |   Parkano   Pedersören kunta   Perho   Petäjävesi   Pietarsaari   Pihtipudas   Pirkkala   Pomarkku   Pori   Punkalaidun   Pyhäranta   Pälkäne   Pöytyä   Raisio   Rauma   Ruovesi   Rusko   Saarijärvi   Salo   Sastamala   Sauvo   Seinäjoki   Siikainen   Soini   Somero   Säkylä   Taivassalo   Tampere   Tarvasjoki   Teuva  |   Toholampi   Toivakka   Turku   Töysä   Ulvila   Urjala   Uurainen   Uusikaarlepyy   Uusikaupunki   Vaasa   Valkeakoski   Vehmaa   Vesilahti   Veteli   Viitasaari   Vimpeli   Virrat   Vähäkyrö   Vöyri-Maksamaa   Ylöjärvi   Ähtäri   Äänekoski  |
Läänin asukasluvultaan suurimmat kunnat olivat lakkautettaessa:
Tampere, 211 544
Turku, 176 157
Jyväskylä, 129 634
Pori, 76 641
Vaasa, 59 185
Seinäjoki, 57 018
Salo, 54 896
Kokkola, 45 902
Rauma, 39 793
Nokia, 31 362
Maaherrat

Heikki Koski 1997–2003
Rauno Saari 2003–2009
Vaakuna

Länsi-Suomen läänin vaakuna luotiin yhdistämällä Varsinais-Suomen ja Satakunnan historiallisten maakuntien vaakunat sekä asettamalla alaosaan kolme kärppää Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakunasta. Kilven päällä oli herttuakunnan kruunu Varsinais-Suomen ja Satakunnan vaakunoista.
Oikeaoppisesti vaakunan alaosankin olisi kuulunut olla halkoinen, jonka heraldisesti oikeanpuoleisessa kentässä Hämeen historiallisen maakunnan vaakuna ja vasemmanpuoleisessa Pohjanmaan vaakuna. Tämä siksi, että läänin alueella oli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja osan Pohjanmaata lisäksi myös osa historiallista Hämettä, lähinnä sen pohjoisosa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsi-Suomen lääni Wikimedia Commonsissa
| n k Suomen läänit (1634–2009) |
| --- | --- |
1634–1917:  Hämeen lääni (1831–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymenkartanon ja Savon lääni (1747–1775)  Kymenkartanon lääni (1775–1831)  Käkisalmen lääni (1634–1721)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Pohjanmaan lääni (1634–1775)  Savon ja Karjalan lääni (1775–1831)  Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni (1721–1747)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Uudenmaan ja Hämeen lääni (1634–1831)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin ja Savonlinnan lääni (1634–1721)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1917–1997:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Hämeen lääni (1831–1997)  Keski-Suomen lääni (1960–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymen lääni (1945–1997)  Lapin lääni (1938–2009)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Petsamon lääni (1921–1921)  Pohjois-Karjalan lääni (1960–1997)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1997–2009:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Etelä-Suomen lääni (1997–2009)  Itä-Suomen lääni (1997–2009)  Lapin lääni (1938–2009)  Länsi-Suomen lääni (1997–2009)  Oulun lääni (1775–2009) 
 Suomen myöhemmälle alueelle ulottuneet Ruotsin läänit ja Venäjän kuvernementit: Västernorrlandin lääni (1634–1638)  Västerbottenin lääni (1638–1809)  Pietarin kuvernementti (1721–1744)  Viipurin kuvernementti (1744–1812)
Kalervo Sipi

Kalervo Vilho Sipi (s. 24. kesäkuuta 1946 Kauvatsa) on suomalainen kenraalimajuri evp.
Sipi syntyi toimitusjohtaja Kauko Sipin ja Anja Kallion perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1969 on Seija Tauriainen.
Sipi tuli ylioppilaaksi Kokemäen yhteiskoulusta 1965, Kadettikoulusta hän valmistui 1969 ja Sotakorkeakoulusta 1979. Sipi toimi opetusupseerina ja komentotoimiston päällikkönä Turun ilmatorjuntapatteristossa 1966 ja 1969–1976, patterin varapäällikkönä vuodesta 1979, patterinpäällikkönä vuodesta 1982 ja patteristonkomentajana Helsingin ilmatorjuntarykmentissä vuodesta 1984. Pääesikunnassa hän työskenteli toimistoesiupseerina vuodesta 1987 ja sitten Ilmatorjuntakoulun johtajana vuodesta 1991, Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentin komentajana vuodesta 1992, Pääesikunnan ilmatorjuntatarkastajana vuodesta 1997 ja Puolustusvoimien materiaalilaitoksen johtajana vuodesta 2000. Eläkkeelle Sipi jäi puolustusvoimien huoltopäällikön tehtävästä kesällä 2006, mitä ennen hän oli toiminut Pääesikunnan maavoimapäällikkönä vuodesta 2002.
Sipi ylennettiin vänrikiksi 1966, luutnantiksi 1969, yliluutnantiksi 1973, kapteeniksi 1977, majuriksi 1982, everstiluutnantiksi 1989, everstiksi 1994 ja prikaatikenraaliksi 1999, ennen ylentämistään kenraalimajuriksi vuonna 2001.
Sipi toimi Vapaussodan Perinneliiton puheenjohtajana vuosina 2008–2022.