stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Levoton Tuhkimo (elokuva)
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Saku Taittonen  | … |  Pertti Neumann   |
|  Alvari Stenbäck  | … |  Pepe Laaksonen   |
|  Mauno Terävä  | … |  Eve   |
|  Samuel Kujala  | … |  Pete Nuotio   |
|  Emil Kihlström  | … |  Jonttu Virta   |
|  Valtteri Lehtinen  | … |  Juha Seittonen   |
|  Ronja Keiramo  | … |  Marika   |
|  Reino Nordin  | … |  Pave Maijanen   |
|  Elias Salonen  | … |  Lasse Norres   |
|  Karlo Haapiainen  | … |  Timo Lindström   |
|  Timo Ruokola  | … |  Lido Salonen   |
|  Väinö Karjalainen  | … |  Dan Tigerstedt   |
|  Kris Gummerus  | … |  Pertin isä Asko   |
|  Miia Lindström  | … |  Pertin äiti Iina   |
|  Joel Hirvonen  | … |  Pertin veli Ari   |
|  Jani Karvinen  | … |  Pertti Neumann nykyaikana   |
|  Hugo Komaro  | … |  Pertti lapsena   |
|  Tommi Raitolehto  | … |  Ari nykyaikana   |
|  Eino Smedroos  | … |  Ari lapsena   |
|  Eeva-Riitta Salo  | … |  Iina nykyaikana   |
Vastaanotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Episodi Jouni Vikman: 
Helsingin Sanomat Pertti Avola: 
Iltalehti Juho Rissanen: 
Ilta-Sanomat Taneli Topelius: 
Seura Jukka Vuorio: 

Elokuva sai kriitikoilta ristiriitaisen vastaanoton. Elokuva arvosteltiin epäonnistuneeksi muun muassa Dingon uran liian pintapuolisesta käsittelystä. Toisaalta elokuvaa on kehuttu myös onnistuneesta 1980-luvun kuvailusta ja onnistuneista maskeerauksista. Varsinkin Saku Taittosen roolisuoritus Neumannnina ja Elias Salosen rooli Lasse Norreksena saivat kehuja.
Dingon managerina toiminut Lasse Norres piti roolihahmoaan epäonnistuneena. Norreksen mukaan elokuva antaa hänestä väärän kuvan.
Elokuvan oli nähnyt kahden ensimmäisen esitysviikon aikana yli 100 000 katsojaa.
Soundtrack

Musiikkia elokuvasta Levoton Tuhkimo (29. marraskuuta 2024)
Aiheesta muualla

Levoton Tuhkimo -elokuvan traileri Youtubessa.
| n k Dingo |
| --- | --- |
 Pertti Neumann  Jonttu Virta  Tom Eklund  Leena Peisa  Saska Ketonen   Juha ”Quuppa” Seittonen  Jarkko Eve  Tumppi Vähä-Pesola  Pete Nuotio  Pepe Laaksonen  Pave Maijanen  Jari Nieminen  Vesa Aaltonen  Pekka Kuorikoski  Hombre Lampinen  Juha Jokinen  Sami Välimäki  Ari Toikka  Pekka Siistonen  Jukka Mänty-Sorvari  Robert Engstrand  Vesa Kuhlman  Ville Siuruainen  Erik Valkama  Jani Hölli  Janne Kasurinen  Mikko Virta  Esa Nummela  Topi Karvonen  Jere Ijäs  Tero Rikkonen  Rein T. Rebane  Taago Daniel  Vallo Vildak  Petri Lapintie 
Studioalbumit:  Nimeni on Dingo  Kerjäläisten valtakunta  Pyhä klaani  Via Finlandia  Purppuraa  Humisevan harjun paluu 
Livealbumit:  Live 
Kokoelmat:  Tuhkimotarina  Sinä & Minä  Suomen parhaat  20 suosikkia – Autiotalo  Parhaat  Dingomania  Tähtisarja – 30 suosikkia  Kunnian päivät 1983–1986  Sound Pack  Autiotalon aarteet 
VHS/DVD:  Nimemme on Dingo  Kerjäläisten valtakunnassa  Dingo Live  Dingomania 
Elokuvan kutsuvierasensi-ilta 27. marraskuuta 2024  Tennispalatsin elokuvateatterissa Helsingissä.
Juuso Puustinen

| Juuso Puustinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1988 (ikä 36) Kuopio, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Puti, Pudi, Pude
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  187 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  JYP
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  71
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2008–
Aik. seurat:  Blues (SML)  HPK (SML) Milwaukee Admirals (AHL) HIFK (SML) Neftehimik Nižnekamsk (KHL) Sibir Novosibirsk (KHL) Örebro HK (SHL)
NHL-varaus:  149. varaus, 2006 Calgary Flames
Juuso Puustinen (s. 5. huhtikuuta 1988 Kuopio) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue JYPissä. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Puustinen on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös keskellä. Puustinen laukoo oikealta.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ruotsi 2006 | jääkiekko |  |
| U-18 Junior World Cup  | U-18 Junior World Cup  | U-18 Junior World Cup  |  |
|  Pronssia | Piešťany 2005 | jääkiekko |  |
Puustinen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008, jolloin hän oli Suomen paras maalintekijä neljällä osumallaan. Valmennus valitsi Puustisen joukkueensa turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Vuoden 2007 kisaryhmästä hän putosi viimeisten joukossa. Puustinen pelasi myös alle 18-vuotiaiden vuonna 2006, jolloin hän voitti hopeaa. Puustinen pelasi myös U-18 Junior World Cupissa vuonna 2005 voittaen pronssia. Hän pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2005, jolloin Puustinen oli tehoilla 5+1=6 Suomen paras maalintekijä sekä jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Juuso Antosen ja Jan-Mikael Juutilaisen kanssa. Hän kuulunut myös alle 17-vuotiaiden maajoukkueen kapteenistoon.
Suomen A-maajoukkueessa Puustinen on pelannut yhteensä 36 ottelua tehopistein 13+11=24. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä jo ennen ensimmäistäkään SM-liigaotteluaan Finnkampenissa 6. syyskuuta 2008 Södertäljessä Ruotsia vastaan. Puustinen teki Suomen 1–4-voittoon päättyneen ottelun voittomaalin ja hän keräsi siinä myös yhden syöttöpisteen. Keväällä 2011 Puustinen oli mukana Suomen MM-leiriryhmässä ja hän onnistui tekemään 7. huhtikuuta 2011 kypärätempun Riiassa Latviaa vastaan. Hyvistä harjoitusotteluista huolimatta Puustinen ei kuitenkaan mahtunut Suomen lopulliseen MM-joukkueeseen ja putosi siitä viimeisten joukossa. Hän putosi viimeisten joukossa myös vuoden 2018 lopullisesta MM-kisajoukkueesta.
Pelityyli

Elite Prospects-sivuston Matias Strozykin vuonna 2011 tekemän analyysin mukaan Puustinen on pelityyliltään kahden suunnan hyökkääjä, jonka suurimmat vahvuudet ovat kuitenkin hyökkäyspään pelaamisessa. Hänen aiemman seuransa, SM-liigajoukkue JYPin silloisen urheilutoimenjohtaja Jukka Holtarin mukaan Puustinen on todistanut tasonsa tehokkaana liigapelaajana, jonka laukaisutaito vaikeistakin asennoista sekä ajoitukset maalin lähellä ovat koko liigan eliittiä.
Muuta

Puustinen voitti suopotkupallon maailmanmestaruuden ”Mestaruus – Ei selityksiä” -nimisessä joukkueessa vuonna 2010. Hän on voittanut myös Kalajoen Hiekkasählyn Suomen-mestaruuden vuonna 2008.
Massive Luxury Overdose

| Massive Luxury Overdose Army of Lovers |
| --- | --- | --- |

Yhdysvaltain painoksen kansikuva
Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 26. elokuuta 1991
 Tuottaja(t): Alexander Bard, Anders Wollbeck, Per Adebratt
 Tyylilaji: pop, dance
 Kesto: 44.54
 Levy-yhtiö: Ton Son Ton, Giant
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 28. (4/1992)
Army of Loversin muut julkaisut
| Disco Extravaganza 1990 | Massive Luxury Overdose 1991 | The Gods of Earth and Heaven 1993 |
Massive Luxury Overdose on Army of Lovers-yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1991 Euroopassa ja Yhdysvalloissa alkuvuodesta 1992. Se on yhtyeen kaikkien aikojen myydyin studioalbumilähde?. Albumia on myyty Suomessa yli 24 000 kappalettalähde?.
Kappaleet

| --- | --- |
 Standardipainos Crucified  Candyman Messiah  Obsession  We Stand United  Say Goodbye to Babylon  Ride the Bullet (1991 Remix)  I Cross the Rubicon  Supernatural (1991 Remix)  Flying High  Walking With a Zombie  My Army of Lovers :  Yhdysvaltain painos Dynasty of Planet Chromada – 3.57  Crucified (Radio Edit) – 3.33  Candyman Messiah (US Version) – 3.09  Obsession – 3.41  We Stand United – 3.41  Say Goodbye to Babylon – 4.34  Ride the Bullet (US Version) – 3.27  The Particle Song – 3.28  Someone Somewhere – 3.16  I Cross the Rubicon – 4.03  Flying High – 3.41  Walking With a Zombie – 4.09  Judgment Day – 3.57
Arvostelut

Allmusic:
Thure Hellström

Hämeenlinnan rautatieasema
Thure Adolf Hellström (30. toukokuuta 1880 Koiviston maalaiskunta – 23. joulukuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka tunnetaan suunnittelemistaan rautatieasemista.
Hellström valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1905. Hän työskenteli Tie- ja vesirakennusten ylihallituksessa vuosina 1907–1918 suunnitellen myös rautatieasemia sekä Rautatiehallituksessa 1918–1940, josta rataosaston huonerakennustoimiston esimiehenä 1927–1940. Hellström suunnitteli kymmeniä rautatieasemia jugendtyylistä funktionalismiin. Ivalosta Jäämeren rannalle Petsamoon rakennetun maantien varrelle hän suunnitteli 1910-luvulla majataloja ja 1920-luvun lopulla matkailumajoja.
Vuonna 1906 Hellström voitti rakenteilla olevien ratojen asemista järjestetyn arkkitehtikilpailun, jonka jälkeen kymmeniä rautatieasemia toteutettiin hänen suunnitelmiensa mukaisesti rataosilla Kemi–Rovaniemi, Joensuu–Nurmes, Seinäjoki–Kaskinen, Perälä–Kristiinankaupunki, Pieksämäki–Savonlinna ja Jyväskylä–Pieksämäki. Hellströmin varhaiskauden asemarakennukset edustivat jugend-tyylisuuntausta.
Hellström on todennäköisesti suunnitellut myös 1920-luvulla valmistuneiden rataosien uusklassisistiset asemarakennukset. Lisäksi hän on tehnyt tyyppipiirustukset, joita on käytetty rakennettaessa pysäkkirakennuksia rataosille Oulu–Kontiomäki, Joensuu–Varkaus sekä Pori–Haapamäki Myöhemmin 1930-luvulla Hellström suunnitteli suurempia asemarakennuksia, kuten Hämeenlinnan, Malmin, Kuopion, Riihimäen, Porin ja Lahden rautatieasemat.lähde?
Hellströmin suunnittelemia rautatieasemia

Uimaharjun rautatieasema, 1908
Koivun rautatieasema, 1908
Kauhajoen rautatieasema, 1911
Kristiinankaupungin rautatieasema, 1913
Koiviston rautatieasema 1915
Merstolan rautatieasema, 1918
Raudun rautatieasema, 1919
Hämeenlinnan rautatieasema, 1921
Ylitornion rautatieasema, 1927
Lapinnevan rautatieasema, 1933
Kuopion rautatieasema, 1934
Malmin rautatieasema, 1934
Riihimäen rautatieasema, 1935
Lahden rautatieasema, 1935
Porin rautatieasema, 1937
Valkeakosken rautatieasema, 1938
Niemisjärven rautatieasema, 1918
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thure Hellström Wikimedia Commonsissa
Pisara runoilijaa

| Pisara runoilijaa> A Touch of the Poet |
| --- | --- |

Kirjoittaja:  Eugene O’Neill
Kirjoitettu:  1935–1942
Alkuperäiskieli:  englanti
Tyylilaji:  draama
Tapahtumapaikka ja -aika:  Melodyn kapakan ruokasali lähellä Bostonia 27. heinäkuuta 1828
Kantaesitys:  29. maaliskuuta 1957
Kantaesityspaikka:  Kuninkaallinen draamateatteri, Tukholma
Pisara runoilijaa (engl. A Touch of the Poet) on yhdysvaltalaisen Eugene O’Neillin vuosien 1935–1942 välillä kirjoittama nelinäytöksinen näytelmä, joka sai kantaesityksensä Kuninkaallisessa draamateatterissa Tukholmassa vuonna 1957.
Juoni

Pisara runoilijaa sijoittuu Bostonin lähellä sijaitsevaan kapakkaan 27. heinäkuuta vuonna 1828. Kapakan omistaja Cornelius ”Con” Melody on ylpeä irlantilaisen kartanon kasvatti ja entinen englantilaisarmeijan majuri. Conin talonpoikaisvaimo Nora rakastaa miestään tämän halveksunnasta huolimatta. Häntä uhmaa suorasukaisesti kuitenkin hänen tyttärensä Sara, joka aikoo paeta nykyistä elämäänsä pääsemällä rikkaisiin naimisiin. Tilanne kärjistyy, kun isän ja tyttären välillä syntyy yhteenotto.
Juoni > Henkilöhahmot

Näytelmän henkilöhahmoista kolme on naisia ja seitsemän miehiä. Henkilöhahmot ovat:
Cornelius ”Con” Melody, kapakan omistaja
Nora Melody, Corneliuksen vaimo
Sara Melody, Corneliuksen ja Noran tytär
Mickey Maloy, kapakoitsija
Jamie Cregan, Corneliuksen serkku ja sotakaveri
Dan Roche, kapakan kanta-asiakas
Paddy O’Dowd, kapakan kanta-asiakas
Patch Riley, kapakan kanta-asiakas
Deborah Harford
Nicholas Gadsby, Harfordin asianajaja
Teemat

Pisara runoilijaa tarkastelee ylpeyttä ja identiteettiä maahanmuuttajan näkökulmasta. Näytelmän teemoihin lukeutuvat lisäksi yhteiskuntaluokkien väliset jännitteet ja sukupolvien välinen konflikti eli vanhanaikaisen arvomaailman ja uudenaikaisen kunnianhimon välinen yhteentörmäys.
Esityshistoriaa

Pisara runoilijaa on tuotettu Broadwaylla New Yorkissa neljä kertaa. Näytelmä sai Broadwayn kantaesityksensä Helen Hayes Theatressa 2. lokakuuta 1958, ja sitä esitettiin seuraavan vuoden kesäkuuhun asti. Myöhemmin näytelmää on esitetty vuosina 1967, 1977–1978 ja 2005–2006. Näytelmän Broadway-tuotannot ovat saaneet yhteensä viisi Tony-ehdokkuutta esimerkiksi kategoriassa paras näytelmä vuonna 1959. New Yorkissa näytelmää on esitetty lisäksi Off-Broadwaylla vuonna 2022.
Lontoossa näytelmää on esitetty Young Vic -teatterissa vuonna 1988. Myöhemmin samana vuonna se siirtyi esitettäväksi West Endillä Comedy Theatressa ja sai kolme Olivier-ehdokkuutta.
Esityshistoriaa > Suomessa

Kirsti Porras suomensi näytelmän vuonna 1961. Näytelmän Suomen kantaesitys oli Kansallisteatterissa 26. huhtikuuta 1961. Myöhemmin näytelmää on esitetty Joensuun kaupunginteatterissa vuonna 1978.
Jatko-osa

Pisara runoilijaa sai jatko-osan Kaikki maailman rikkaus (More Stately Mansions), jonka O’Neill kirjoitti vuonna 1939. Näytelmä sai kantaesityksensä Kuninkaallisessa draamateatterissa Tukholmassa vuonna 1962. Sen Suomen kantaesitys oli Kansallisteatterissa vuonna 1975.
Sovitus

Kirk Browning ja Stephen Porter ohjasivat näytelmän pohjalta yhdysvaltalaisen televisioelokuvan A Touch of the Poet, joka ensiesitettiin vuonna 1974. Draamaelokuvassa näyttelevät muun muassa Nancy Marchand ja Fritz Weaver.
Kirjallisuutta

O’Neill, Eugene: A Touch of the Poet.  (Uusittu painos, 2021.)  Creative Media Partners, LLC, 1957.  ISBN 978-1-014073-34-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pisara runoilijaa Wikimedia Commonsissa
Pisara runoilijaa Concord Theatricalsin sivustolla (englanniksi)
Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen

”Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen” (”Helvetin kosto kiehuu sydämessäni”) on Yön kuningattaren toinen aaria Mozartin oopperassa Taikahuilu.
Aaria

Musiikkinäytteet
Sandra Partridge, Siam Philharmonic Orchestra, johtajana Trisdee na Patalung; live-tallenne vuodelta 2006 Bangkokissa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
”Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen” tunnetaan myös nimellä ”Yön kuningattaren aaria”, vaikka Taikahuiluun kuuluu sen ohella myös Yön kuningattaren ensimmäinen aaria ”O zittre nicht, mein lieber Sohn”. Sitä pidetään yhtenä tunnetuimmista ooppera-aarioista, ja se on tarttuva, nopeatempoinen ja pahaenteisen suurellinen.
Aaria kuuluu oopperan toiseen näytökseen. Se kuvaa Yön kuningattaren kostonhimoista raivokohtausta, jossa hän työntää tikarin tyttärensä Paminan käteen ja vaatii tätä tappamaan kilpailijansa Sarastron uhaten hylätä ja kirota tyttärensä jos tämä kieltäytyy. Taikahuilun kantaesityksessä Yön kuningattaren roolin lauloi Mozartin käly Josepha Hofer.
Musiikki

Aaria on sävelletty d-mollissa, ja sen orkesterikokoonpanoon kuuluu kaksi huilua, oboeta, fagottia, käyrätorvea ja trumpettia sekä jouset (1. ja 2. viulut, alttoviulut, sellot ja kontrabasso). Orkesteri on laajempi kuin ensimmäisessä aariassa ”O zittre nicht”, ja siihen kuuluu klarinetteja ja pasuunoja lukuun ottamatta oopperan koko soittajisto.
Aaria on vaikea esitettävä. Se ulottuu yksiviivaisestä f:stä aina kolmiviivaiseen f:ään asti ja edellyttää laulajalta korkeaa äänialaa.
Teksti

Taikahuilun libretto on Mozartin ystävän Emanuel Schikanederin nimissä. Schikaneder myös esitti Papagenon roolin oopperan ensiesityksessä.
| --- | --- |
Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen,  Tod und Verzweiflung flammet um mich her!  fühlt nicht durch dich Sarastro Todesschmerzen,  so bist du meine Tochter nimmermehr.    Verstoßen sei auf ewig,  verlassen sei auf ewig,  zertrümmert sei'n auf ewig  alle Bande der Natur  wenn nicht durch dich Sarastro wird erblassen!  Hört, Rachegötter, hört der Mutter Schwur!: Helvetin raivo kiehuu sydämessäni;  Kuolema ja epätoivo liekehtivät ympärillani!  Jos Sarastro ei tunne kuolontuskaa kauttasi,  silloin et ole enää tyttäreni.    Kiellän sinut ikuisesti,  Hylätty ole ikuisesti,  murskatut olkoot ikuisesti  kaikki Luonnon siteet  jos Sarastro ei sinun kauttasi [kuolon]kalpene!  Kuulkaa, koston jumalat, kuulkaa äidin vala!
Tekstin runomitta koostuu neljästä säkeestä jambista pentametriä, jota seuraa neljä säettä jambisessa trimetrissä, ja lopuksi on vielä kaksi säettä jambisessä pentametrissä. Riimikaava on ABAB CCCD ED.
Triviaa

Aaria sisältyy Voyager 1 & 2 -luotainten mukana avaruuteen lähetettyihin kultaisiin äänilevyihin.
Aiheesta muualla

Lea Piltti esittää aarian Elävässä arkistossa
Partituuri Digitale Mozart-Edition -sivustolla
Ensimmäisen koloratuurin alku
Ruotsalainen näyttelijä Louise Michaëli (1830–1875) Yön kuningattaren roolissa, ennen 1894.
Mikael Nordenswan

Mikael Nordenswan (1904 – 12. helmikuuta 1986) oli suomalainen arkkitehti joka suunnitteli useita kirkko- ja kappelirakennuksia.
Nordenswan oli 1930- ja 1940-luvulla työssä Tampereen kaupungin arkkitehtiosastolla kaupunginarkkitehti Bertel Strömmerin alaisena. Hän perusti oman arkkitehtitoimiston Mikael Nordenswan & Kumppanit 1950-luvulla.
Rakennuksia

Kaupin keuhkotautiparantola, Tampere, 1939 (Bertel Strömmerin kanssa)
Tampereen ammattikoulutalo, Tampere, 1940, työpajaosasto 1954
Kissanmaan koulu (ent. Kalevan kansakoulu), Tampere, 1950 (Bertel Strömmerin kanssa)
Haapamäen kirkko, Keuruu, 1953
Padasjoen siunauskappeli, Padasjoki, 1953
Virkkalan kirkko, Lohja, 1953
Koskenkorvan seurakuntatalo, Ilmajoki, 1953
Kehon siirtolapuutarhan mökit, Nokia, 1954
Hausjärven siunauskappeli, Hausjärvi, 1955
Kolhon kirkko, Vilppula, 1955
Puolimatkan siunauskappeli, Hyvinkää. 1956
Vihdin siunauskappeli, Vihti, 1957
Lammin siunauskappeli, Hämeenlinna, 1959
Länsi-Porin kirkko, Pori, 1960
Toijalan uusi siunauskappeli, Akaa, 1964
As. Oy Pertinkulma, Pyynikinrinne, Tampere, 1967
Muistomerkkejä

Toijalan sankarimuistomerkki, yhdessä Arvo Siikamäenin kanssa, 1947; maljakko Ilmari Wirkkala 1953, Akaa.
Pohjaslahden sankarihautausmaan muistomerkki, 1948, Mänttä-Vilppula.
Kullaan sankarimuistomerkki, 1949, Ulvila.
Luvian sankarimuistomerkki, 1954, Eurajoki.
Kaupin keuhkotautiparantola.
Mainichi Shimbun

| Mainichi Shimbun> 毎日新聞 |
| --- | --- |
 Tokyo Nichinichi Shimbun -lehden ensimmäisen numeron (21.2.1872) kansi.
Levikki:  3,055 milj. (elokuu 2016)
Perustettu:  21. helmikuuta 1872 (Tokyo Nichinichi Shimbun), toisen tulkinnan mukaan 1882
Kotimaa:   Japani
Kieli:  japani
Aiheesta muualla
Kotisivu
Mainichi Shimbun (jap. 毎日新聞, Mainichi Shinbun, "Päivän uutiset") on levikiltään kolmanneksi suurin Japanin "kolmesta suuresta" sanomalehdistä. Sen julkaisee aamu- ja iltapäiväpainoksen Tokiossa, Osakassa ja kolmessa muussa Japanin aluekeskuksessa.
Tämä japanilainen lehti sai alkunsa lehden oman tulkinnan mukaan  21. helmikuuta 1872, jolloin tokiolainen Tokyo Nichinichi Shimbun -lehden ensimmäinen numero ilmestyi. Toisen näkemyksen mukaan taustalla oli Rikken Seitōn vuonna 1882 julkaisema puoluelehti Nihon Rikken Seitō shimbun.Lehti päätyi vuonna 1903 teollisuusmies Motoyama Hikoichin hallintaan. Vuodesta 1911 lehteä on julkaistu nimellä Mainichi Shimbun.
Tyyliltään uudistusmielinen sanomalehti vetoaa erityisesti Japanin laajaan keskiluokkaiseen lukijakuntaan. Lehden levikki oli 1970-luvulta lähtien viiden miljoonan suuruusluokassa.  Nyttemmin, painetun japanilaisen sanomalehdistön levikin yleisesti laskiessa, myös levikki oli laskenut 3,055 miljoonaan (elokuu 2016). Mainichi Shimbunia luonnehditaan yleisesti kansallisesti ja kansainvälisesti toiseksi arvostetuimmaksi Japanin kolmesta suurimmasta sanomalehdestä Asahi Shimbun -lehden jälkeen.
Lehtikonsernin palveluksessa on noin 3 200 henkeä (toisen lähteen mukaan yli 6 000 henkeä). Lehti julkaisee moniin länsimaalaisiin sanomalehtiin verrattuna varsin runsaasti kansainvälisiä uutisia.
Lehden Tokion pääkonttorin rakennus (2006).
Toimituksen tiloja (2006).
Osakan toimipiste.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mainichi Shimbun Wikimedia Commonsissa
The Mainachi (englanniksi) (mainichi.jp)
Silta

Metrojuna Vartiokylänlahden ylittävällä Vuosaaren metrosillalla.
Silta on rakenne, joka mahdollistaa kulun tai materiaalin kuljetuksen jonkin esteen yli sallien myös kulun itsensä ali. Siltoja suunnitellaan ylittämään jokia, salmia, syviä laaksoja sekä teitä, rautateitä ja muita hankalia tai vaarallisia alueita tai kohtia. Suomessa sillaksi määritellään rakenne, jonka vapaa-aukko eli peräkkäisten tukien vapaa väli on vähintään 2 metriä. Tätä pienemmät luokitellaan rummuiksi. Siltaa, joka ei ylitä vettä vaan ainoastaan maata tai rakennelmia, kutsutaan maasillaksi eli viaduktiksi. Siltatyyppejä ovat kaarisilta, kaaripalkkisilta, vinoköysisilta, riippusilta, palkkisilta, nivelpalkkisilta, ristikkosilta ja  läppäsilta.
Suomen teillä on noin 14 000 siltaa, ja niitä rakennetaan parisataa vuosittain. Tiehallinto koordinoi yleisille teille suunniteltavia siltoja: katuverkon sillat ovat kuntien vastuulla. Suomen rautateillä on runsaat 2 000 siltaa, joita hallinnoi Ratahallintokeskus.
Suomen pisin silta on vuonna 1997 valmistunut, yli kilometrin mittainen Raippaluodon silta. Rakenteilla oleva, arviolta vuonna 2025 valmistuva 1 200-metrinen Kruunuvuorensilta kuitenkin ylittää sen pituuden noin 150 metrillä.
Historia

Ensimmäiset vesistöjen ylittämiseen käytetyt rakenteet lienevät olleet luonnon itsensä tekemiä ja luonnosta matkittuja: kiviä, joita pitkin on päässyt astumaan tai hyppimään, ja puita, jotka ovat kaatuneet esimerkiksi joen yli. Näitä ajatuksia yhdistelemällä, ja ottamalla oppia talonrakennustekniikasta, ovat syntyneet ensimmäiset varsinaiset sillat. Jo ammoisina aikoina jokeen asetettuja astinkiviä on yhä vielä muun muassa Kreikan matalissa joissa, eikä liene ollut suuri harppaus yhdistää nämä jollakin katteella, kivilaatoilla tai puilla.
Ennen holvin käyttöönottoa kaikki suuremmat siltarakennelmat tehtiin puusta, ja puu on yhä käytössä oleva siltamateriaali. Varhaisista puusilloista paras kuvaus lienee Gaius Julius Caesarin Gallian sodassa (De bello Gallico), jossa kuvataan puusilta, jota pitkin legioonat ylittävät Reinin. Kiviholvisiltoja on käytetty antiikin ajoista aina 1800-luvulle, jolloin rauta, rautabetoni ja vihdoin teräs ja teräsbetoni alkoivat korvata kiven siltamateriaaleina. Köysiin ja sittemmin teräsvaijereihin perustuvat riippu- ja vinoköysisillat ovat myös hyvin vanha keksintö, joita suositaan etenkin vuoristo-olosuhteissa, ja milloin jännevälit ovat hyvin pitkät.
Nykyään suurin osa uusista silloista tehdään teräsbetonista, ja ne usein vielä jännitetään rakenteen sisässä kulkevilla teräspunoksilla.
Historia > Suomessa

Suomessa siltoja samoin on tehty jo esihistoriallisella ajalla. Kiviset sillat liittyivät yleensä muinaisiin maanteihin, joista tunnetuin on Hämeen härkätie, puisia ylityspaikkoja ja pitkospuita tehtiin paikallisiinkin tarpeisiin. Vanhimpiin sillaksi arvioituihin rakenteisiin kuuluu vuoden 500 jaa. paikkeilla rakennettu 49 metriä pitkä kivilatomus ”Jättiläisen tie” Vähässäkyrössä. Suomen vanhin yhä käytössä oleva silta on Espoonkartanossa sijaitseva Espoon kartanon Qvarnbron silta vuodelta 1777.
Merkittävä osa Suomen silloista rakennettiin 1960–1970-luvuilla, kun autoistuminen käynnistyi. Silloille on kertynyt paljon korjausvelkaa.
Avattavat sillat

Silta voidaan suunnitella avattavaksi. Avaamistapoja on monenlaisia: silta voidaan esimerkiksi nostaa pystyyn vipuvarren tavoin, jolloin toinen sillan päistä toimii kiintopisteenä. Tätä kutsutaan läppäsillaksi. Nostosillaksi kutsutaan siltaa, jonka päällysrakenne nostetaan paikoiltaan hissin tavoin ylöspäin. Kääntösilta on useimmiten keskeltä tuettu, tuen ympäri kääntyvä rakenne. Silta voidaan tehdä avattavaksi mikäli esimerkiksi joessa kulkee paljon isoja laivoja suhteellisen harvoin.