stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elinkeino-oikeus
Historiaa

Suomen vanhimmat elinkeinot metsästys ja kalastus olivat pitkään vailla oikeudellista sääntelyä. Samoina oli karjanhoidon ja kaskiviljelyn laita. Sen sijaan kauppaa, käsityötä ja merenkulkua on säännelty keskiajalta lähtien. Varhainen kaupankäynti pyrittiin keskittämään kaupunkeihin. Jo vuonna 1284 Maunu Ladonlukko kielsi maakaupan. Maaseudun asukkaille jäi kuitenkin oikeus omiksi tarpeikseen ostaa, myydä ja vaihtaa maalaistavaroita. Myös käsityöelinkeinot haluttiin saada kaupunkien yksinoikeudeksi. Keskittämispyrkimys ei kuitenkaan koskenut pitäjänkäsityöläisiä, kuten räätäleitä, seppiä ja suutareita. Kaupungissa elinkeinoja saivat harjoittaa porvarisoikeuksien haltijat. Keskiajan ja uuden ajan taitteessa käsityöammattien harjoittamista alkoi kahlita ammattikuntalaitos. Meritse tapahtuvaa ulkomaankauppaa saivat harjoittaa vain tietyt kaupungit. Sitä sääteli muun muassa vuoden 1614 kauppa- ja purjehdussääntö.
Nykyaikaisen teollisuuden syntyminen edellytti taloudellisia vapauksia, kuten elinkeino-, muuttamis- ja työsopimusvapautta. Kehitys lähti liikkeelle Englannista 1700-luvulla ja levisi vähitellen ympäri Eurooppaa. Elinkeinovapautta edistivät esimerkiksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus 1766 ja Ranskan suuri vallankumous, joka toteutti tämän vapauden 1791. Pohjoismaissa elinkeinovapaus toteutui 1800-luvulla. Suomessa uudistukset toteutuivat melko myöhään. Vuonna 1859 säädettiin ammattikuntajärjestelmän piirin koskevan vain 15:tä ammattia. Ammattikuntapakko kumottiin 1868. Lopullisesti elinkeinovapaus toteutui 1879. Elinkeinovapauslaki (122/1919) säädettiin 1919.
Elektrolyytti

Elektrolyytti on aine, joka sulana tai liuenneena pooliseen liuottimeen, kuten vesi, on kokonaan tai osaksi dissosioitunut heterolyyttisesti kationeiksi ja anioneiksi. Heikko elektrolyytti, kuten etikkahappo, on vain vähän dissosioitunut ja vahva elektrolyytti, kuten epäorgaaninen emäs, on laimeana liuoksena täysin dissosioitunut. Dissosioituminen ilmastaan dissosiaatiovakion avulla. Aito elektrolyytti, joka on usein vahva elektrolyytti, on kiinteässä olomuodossa jakautunut ioneiksi (ionikide), ja potentiaalinen elektrolyytti, kuten kloorivety, muodostaa ioneja vasta reagoidessaan liuottimen kanssa. Sähkön johtavuus elektrolyytissä perustuu ionien liikkumiseen.
Vahva elektrolyytti

Vahvat elektrolyytit ovat nestemäisiä vahvoja happoja ja emäksiä, ja kiinteitä ioniyhdisteitä. Näiden elektrolyytin konsentraatio on suoraan verrannollinen liuoksen väkevyyteen.  Vuonna 1874 Friedrich Kohlrausch osoitti kokeellisilla tutkimuksillaan, että elektrolyytin  molaarinen konduktiivisuus on ilmaistavissa yhtälöllä (1):
Tässä  \Lambda _{m}^{0} on molaarinen konduktiivisuus äärettömässä laimennuksessa, jossa ionien välistä vuorovaikutusta ei ole;  c on konsentraatio,  c^{\ominus } on standardikonsentraatio (1 M) ja  s on kulmakerroin. Yhtälö (1) tunnetaan Kohlrauschin lakina ja sen mukaan molaarinen konduktiivisuus pienenee elektrolyytin konsentraation kasvaessa. Kohlrauschin laissa molaarisen konduktiivisuuden riippuvuus elektrolyytin konsentraation neliöjuuresta juontuu ionien dielektrisestä varjostuksesta, kuten on pääteltävissä Debye-Hückel-yhtälöstä. Molaarisen konduktiivisuuden yksikkö on S m2 mol-1, jossa S = siemens. Yhtälön (1) kulmakerroin, s, riippuu enemmän elektrolyytin stoikiometriasta kuin koostumuksesta. Vahvalla elektrolyytillä on yhtälössä (1) tyypillisesti lineaarinen riippuvuus molaarisen konduktiivisuuden ja liuoksen konsentraation neliöjuuren välillä.
Kohlrausch'n mukaan vahvoilla elektrolyyteillä äärettömässä laimennuksessa pätee myös yhtälö (2):
Tässä esim.  v_{+} on elektrolyytin kemiallisen yhdisteen kationien lukumäärä, ja  \lambda _{+} on kationin konduktiivisuus. Esimerkiksi NaCl:lle  v_{+}=v_{-}=1. Yhtälö (2) on ionien vapaan kulun laki ja sen mukaan laimeissa liuoksissa elektrolyytin molaarinen kunduktiivisuus on yhtä suuri kuin siinä olevien ionien konduktiivisuuksien summa.
Käytännön esimerkkinä vahvan elektrolyytin käytöstä on lyijyakku. Siinä elektrolyyttinä on laimea rikkihappo.
Heikko elektrolyytti

Heikko elektrolyytti on vain vähän dissosioitunut liuoksessa. Heikot orgaaniset hapot dissosioituvat vain osaksi H3O+:ksi ja sen konjugaattiemäkseksi. Esimerkiksi heikon hapon, HA, dissosioituminen on ilmaistavissa yhtälöllä (3):
Tässä  \alpha  on dissosioitumisaste välillä 0 - 1, ja  c on elektolyytin alkukonsentraatio. Kun yhtälö (3) sijoitetaan heikon hapon tasapainovakion lausekkeeseen,
on heikon hapon dissosioitumisen tasapainovakio eli happovakio:
Heikon elektrolyytin molaarinen konduktiivisuus on suhteessa molaariseen konduktiivisuuteen äärettömässä laimennuksessa:  \Lambda _{m}=\alpha \Lambda _{m}^{0}. Sijoittamalla tämä yhtälöön (4), saadaan heikon elektrolyytin konsentraation ja molaarisen konduktiivisuuden välinen riippuvuus:
Tämä tunnetaan Ostwaldin laimennuslakina. Yhtälön tarkkuutta käytännön mittauksiin voi parantaa kertomalla konsentraatio aktiivisuuskertoimella, jolloin kyseessä on ns. tehokas konsentraatio.
Lewisin ja Clarkin tutkimusretki

Lewis ja Clark
Lewisin ja Clarkin tutkimusretki (1804–1806) oli ensimmäinen Yhdysvaltain suorittama koko Pohjois-Amerikan mantereen ylittävä tutkimusretki. Retki on nimetty johtajiensa kapteeni Meriwether Lewisin ja vänrikki William Clarkin mukaan. Oppaana matkalla toimi Sacagawea-niminen intiaaninainen, jonka kunniaksi on jälkeenpäin pystytetty useita muistomerkkejä.
Presidentti Thomas Jeffersonin aloitteesta toteutettu tutkimusretki alkoi 14. toukokuuta 1804 retkikunnan lähdettyä Camp Dubois’sta läheltä nykypäivän Hartfordia Illinois’ssa. St. Louisista tutkimusmatkailijat purjehtivat jokilaivoilla ylös Missouria. Miesten tehtävänä oli etsiä reitti yli Kalliovuorten ja kartoittaa entuudestaan tuntemattomia alueita länsirannikolla. 7. marraskuuta 1805 retkikunta saapui Tyynenmeren rannalle Columbia-joen suulle ja rakensi itselleen tukikohdan talven ajaksi. Matka päättyi St. Louisiin 23. syyskuuta 1806. Presidentti oli tyytyväinen tutkimusretken lopputulokseen, vaikka matkan kustannukset ylittivätkin suunnitellun budjetin.
Tutkimusretken taustat

Kun Thomas Jefferson nousi Yhdysvaltain kolmanneksi presidentiksi maaliskuussa 1801, Yhdysvaltain asukasluku oli hieman yli 5 miljoonaa. Vaikka maan rajat ylettyivät Atlantin rannikolta Mississippijokeen ja Isoiltajärviltä Meksikonlahteen, niin verrattain pieni ala mantereesta oli uudisasutettu. Koko Mississippin ja Tyynenmeren välinen alue oli edelleen mantereen alkuperäisväestön hallussa.
Jeffersonin kunnianhimoinen haave oli lähettää tutkimusretkikunta kartoittamaan näitä entuudestaan tuntemattomia alueita. Hän oli jo ennen presidenttikauttaan houkutellut miehiä tutkimaan Missourin latvavesiä jopa Venäjälle kuuluvasta Alaskasta käsin, mutta nämä yritykset olivat kilpistyneet venäläisten, espanjalaisten ja kanadalaisten vastustukseen. Jefferson katsoi yhdysvaltalaisten läsnäolon sekä Oregonissa että luoteisilla Tyynenmeren rannoilla tärkeäksi ennen kuin eurooppalaiset alkaisivat vaatia alueita itselleen. Vaikka eurooppalaisten kiinnostus sisämaan herruuden saamiseksi oli enemmän teoreettinen kuin todellinen, heidän olemassaoloaan ei voitu vähätellä. Englantilaiset olivat turkiskaupan vuoksi kiinnostuneet Louisianan territorion ylimmistä osista  ja Oregonista. Venäläisiä kiinnostivat Columbiajoen latvat ja espanjalaiset puolestaan olivat esittäneet joitakin epäselviä vaatimuksia Tyynenmeren rannikon suhteen.
Jeffersonin hallitsemalla Amerikalla oli eurooppalaisiin kilpailijoihinsa nähden yksi suuri etu. Sen asukkaat olivat ylittäneet Appalakit ja asettuneet Ohion maaseudulle Mississippin itäisille rannoille. Osa näistä uudisasukkaista oli ehtinyt jopa ylittää Mississippin ja asettua asumaan Ylä-Louisianaan.
Napoleon Bonaparten myytyä Yhdysvalloille koko Ranskan Louisianan vuonna 1803 pääsi Jefferson monta askelta lähemmäs päämääräänsä. Kun kongressi vielä samana vuonna myönsi hänelle salaisen määrärahan tutkimuksen järjestämiseksi oli suunnitelma valmis toteutettavaksi. Retkikunnan vetäjäksi palkattiin Yhdysvaltain armeijan kapteeni ja Jeffersonin yksityissihteeri Meriwether Lewis, joka valitsi kumppanikseen kokeneen eränkävijä William Clarkin. Miehet värväsivät matkalle 40 nuorta, naimatonta ja tervettä miestä, jotka uskoivat fyysisen kuntonsa riittävän yli vuoden mittaiselle vaellukselle.
Jeffersonin ohjeet retkikunnalle

Retkikunnan matka-arkut täytettiin monenlaisilla varusteilla ja Yhdysvallat painatti erikoiserän hopeisia muistomitaleita, jotka Lewisin ja Clarkin oli tarkoitus lahjoittaa matkan aikana tapaamilleen intiaanijohtajille merkkinä Yhdysvaltain rauhanomaisesta lähestymistavasta. Jefferson antoi Lewisille ja Clarkille myös joukon ohjeita:
Opetelkaa eri heimojen nimet, katsokaa ketkä ovat vihamielisiä ja yrittäkää oppia paikallisia kieliä.
Rohkaiskaa intiaaneja lähettämään rauhanlähettiläitään itään Suuren Isän luo.
Taivuttakaa intiaaneja kauppaliittoon Yhdysvaltain kanssa (Yhdysvallat halusi monopolin turkiskauppaan tarkoituksenaan kiilata britit pois) ja yrittäkää saada eri heimot sopimaan keskinäiset sotansa.
Jakakaa intiaaneille riittävästi lahjoja ja herättäkää heidän kiinnostuksensa yhteistyöhön.
Pitäkää tarkkaa päiväkirjaa ja tehkää täsmällisiä karttoja ja piirroksia.
Kerätkää näytteitä eläimistä ja kasvillisuudesta ja merkitkää ylös erilaiset maalajit, sääolosuhteet ja mineraalit. Suunnistakaa tähtien avulla.
Tulkaa elävinä takaisin.
Tutkimusretki > Fort Mandanissa

Lokakuun lopulla retkikunta alkoi rakentaa itselleen paaluvarustettua linnaketta talven ajaksi. Paikaksi valittiin sopiva alue lähellä nykyistä Bismarckin kaupunkia Pohjois-Dakotassa. Tukikohdan nimeksi tuli Fort Mandan. Varsinaisen tutkimusretken alku oli suunniteltu huhtikuulle 1805. Tukikohdan läheisyydessä asuneet mandanit ja hidatsat suhtautuivat retkikuntaan myötämielisesti ja kävivät kauppaa sen jäsenten kanssa. Kaupankäyntiä helpotti ranskalais-kanadalainen turkiskauppias Renè Jussome, joka oli asunut hidatsojen parissa yli kymmenen vuotta ja tunsi intiaanien tavat.
Ensiarvoisen tärkeäksi asiaksi nousi sellaisten tulkkien löytäminen, jotka osaisivat matkan varrella tavattavien heimojen kieliä. Siouxien murteita osannut turkismetsästäjä Toussaint Charbonneau oli valmis toimimaan oppaana ja tulkkina matkalla. Charbonneaun sallittiin ottaa mukaan nuoren vaimonsa Sacagawean, jonka hän oli ostanut hidatsoilta. Tyttö oli siepattu shoshoneilta viisi vuotta sitten, joten hänen kielitaidolleen uskottiin löytyvän käyttöä matkan aikana. Shoshonet asuttivat tärkeitä alueita Kalliovuorten ja Suurten tasankojen rajoilla ja muodostivat siten merkittävän pysähdyspisteen reitin varrella. Kuusi viikkoa ennen retkikunnan lähtöä Sacagawea synnytti pojan, josta tuli retkikunnan nuorin jäsen.
Tutkimusretki > Montanasta Kalliovuorille

Matkan alkaessa huhtikuun toisella viikolla 1805 seurueeseen kuului 33 jäsentä. Kulkuvälineinä oli kaksi pirogueta ja kuusi pienempää dugout-kanoottia. Mukana oli monenlaisia aseita, erilaisia karttoja, raportteja, lahjatavaroita intiaaneille ja näytelaatikoita.
Kesän aikana retkikunta joutui vaikeuksiin niin eläinten kuin luonnonvoimienkin kanssa. Alkumatkasta jäljitetyt kaksi harmaakarhua aiheuttivat vaaratilanteen, joka päättyi molempien karhujen ampumiseen. Toukokuun puolivälissä äkillinen myrsky riepotteli retkikunnan veneitä Missourilla, jolloin osa tärkeistä asiapapereista huuhtoutui jokeen. Sacagawea onnistui pelastamaan suurimman osan papereista ja sai kapteeneilta täyden tunnustuksen uhkarohkeasta toiminnastaan. Keskikesän voimakkaat rankkasateet aiheuttivat kanjonien tukkeutumisen vesimassoista ja hidastivat etenemistä. Heinäkuun alussa retkikunta tuli Montanaan. Kuukautta myöhemmin Sacagawea tunnisti Idahon rajamailla paikan, jossa hidatsa-soturit olivat siepanneet hänet viisi vuotta aiemmin.
Elokuun puolivälissä retkikunta kohtasi Idahon Lemhijoen läheisyydessä shoshoneita, jotka ottivat vieraat vastaan varautuneesti. Noin sadasta soturista ja moninkertaisesta määrästä naisia ja lapsia koostunutta kylää johti nuori päällikkö Cameahwait, joka osoittautui Sacagawean veljeksi. Vieraat viettivät useita päiviä shoshonien luona ja ostivat näiltä noin 40 hevosta. Lähtiessään jatkamaan matkaansa retkikunta sai oppaakseen Old Toby -nimisen shoshonen, joka tunsi Kalliovuoret ja niillä kulkevat intiaanien reitit.
Vietettyään kaksi yötä flatheadien vieraina retkeläiset suuntasivat matkansa vuoristoon syyskuun ensimmäisellä viikolla 1805. Nopeasti muuttuva sää hankaloitti liikkumista kallioilla ja retkikunta joutui Bitterrootvuoristossa lumimyrskyn yllättämäksi. Osa hevosista putosi liukkailta rinteiltä kuiluun ja osa jouduttiin teurastamaan ravinnoksi riistan vähyyden vuoksi. Old Tobyn ansiosta retkikunta selvisi nez percéin metsästysleirille, jota johti päällikkö Twisted Hair. Vieraanvaraisen kohtelun lisäksi ystävälliset intiaanit tarjosivat apuaan kanoottien valmistuksessa matkan seuraavaa vaihetta varten. Lisäksi retkikunta sai mukaansa kaksi uutta opasta, jotka johdattivat heidät Columbiajoelle ja Dallesin putouksille. Sacagawean shoshonikielestä ei ollut näin kaukana lännessä mitään apua, mutta nez percé -oppaat pystyivät kommunikoimaan putousten luona asuvien heimojen kanssa ja helpottivat ratkaisevalla tavalla asioiden ymmärtämistä.
Tutkimusretki > Oregonista Itään

7. marraskuuta 1805 retkikunta saapui Tyynenmeren rannikolle. He rakensivat talven ajaksi tukikohdan, joka sai nimekseen Fort Clatsop. Rakennus sijaitsi samannimisen heimon alueilla aivan Oregonin rannikolla Columbiajoen suulla. Paikalliset intiaanit olivat käytökseltään epäsosiaalisia ja kaupankäynti oli vähäistä. Lisäksi retkikunnan kauppatavarat olivat lähes lopussa. Alueella liikkuvista eläimistä hirvi osoittautui merkittävimmäksi ravinnonlähteeksi, mutta syötäviksi kelpasivat myös vesilinnut ja monet kasviskunnan tuotteet. Ympäristön asukkaat kertoivat Lewisille ja Clarkille valkoisista miehistä, jotka tulivat mereltä ja toivat mukanaan paljon kauppatavaraa. Retkikunta odotti innoissaan merimiesten saapumista, mutta nämä eivät tulleet koko talven aikana.
Samoihin aikoihin kun tutkimusmatkaajat valmistautuivat paluumatkaansa, New Argancelista lähtenyt Juno-alus yritti ylittää Columbiajoen särkkiä ankkuroidakseen rantaan. Venäläisen kreivi Nikolai Rezanovin komennossa ollut laiva ajautui kovassa tuulessa takaisin avomerelle . Myöhemmin samana vuonna Rezanov miehistöineen purjehti San Franciscoon Kaliforniaan, jonne perustettiin pieni venäläinen siirtokunta.
Maaliskuun lopulla 1806 retkikunta jätti Fort Clatsopin vietettyään siellä 105 päivää. Näiden päivien aikana jatkuvat vesi- tai raesateet olivat tehneet oleskelusta epämiellyttävän kokemuksen. Eräs retkikunnan paluumatkan mieleenpainuvimmista esityksistä nähtiin kesäkuun lopulla Idahon itärajalla Bitterroot-vuoristossa. Lewisin ja Clarkin oppaana toimineet flatheadit sytyttivät suuria havupuita palamaan saadakseen aikaan paremman sään Montanaan laskeutuvalle retkikunnalle. Suuret pihkaiset puut räiskyivät kuin ilotulitus ja nostattivat valtavat liekit korkealle taivaalle.
Vakavin välikohtaus tulomatkan aikana sattui heinäkuussa miesten kohdattua joukon mustajalkoja, jotka eivät suhtautuneet myönteisesti Yhdysvaltain toiveisiin saattaa pysyvä rauha läntisten heimojen välille. Nez percét olivat varoittaneet retkikuntaa mustajaloista, mutta Lewis arveli voivansa solmia ystävälliset suhteet heihin. Epäonnistumisen riskit nousivat kuitenkin esiin. Mustajalkojen yrittäessä varastaa retkikunnan aseita yksi intiaaneista sai surmansa tapausta seuranneessa yhteenotossa. Tämä huononsi Yhdysvaltain tulevia suhteita mustajalkoihin kymmenien vuosien ajan.
Tutkimusmatkan päätös

26. syyskuuta 1806 retkikunnan jäsenet saapuivat St. Louisiin, jossa heitä juhlittiin suurina kansallisina sankareina. Lähes jokainen matkaan osallistunut sai palkkiokseen määrätyn rahasumman ja 1,3 km² maata. Ilman palkkiota jääneiden joukossa oli Sacagewea. Hänen lisäkseen kapteeni Clarkin musta palvelija York sai epäoikeudenmukaisen kohtelun. Hän pyysi palkkioksi vapauttaan, mutta Clark ei suostunut tähän.
Likimain 16 kuukautta kestäneen matkan aikana (laskettu Fort Mandanista lähdöstä eteenpäin) miehet olivat taivaltaneet noin 8 000 kilometriä. Tieteellisessä mielessä matka täytti hyvin presidentin odotukset. Lewis ja Clark olivat kirjanneet kaikkiaan 178 uutta luonnonvaraista kasvia ja 122 eläinlajia, jotka olivat eurooppalais-amerikkalaisille entuudestaan tuntemattomia. Matkan varrelta miehet olivat piirtäneet 140 karttaa, jotka kattoivat laajan alueen pääpiirteet. Muistiinpanoissa oli lisäksi mainittu 72 alkuperäisasukkaista koostuvaa heimoa. Useat näistä Idahon, Montanan, Nebraskan, Oregonin ja Washingtonin heimoista saivat kuulla ensimmäisen kerran Yhdysvalloista Lewisiltä ja Clarkilta. Presidentti Jefferson myönsi olevansa suhteellisen tyytyväinen tutkimusretken lopputulokseen, vaikka matkan kustannukset ylittivätkin suunnitellun budjetin.
Osa Jeffersonin päämääristä jäi kuitenkin täyttymättä. Lewis ei löytänyt lupaamaansa vesireittiä, jonka piti johtaa suoraan Tyynellemerelle. Tämän lisäksi Yhdysvaltain suvereniteetti läntisten intiaanikansojen yli jäi toteutumatta. Entuudestaan voimakkaimpina pidetyt lakotat ja mustajalat päätyivät molemmat Yhdysvaltain vihollisiksi. Lewisin ja Clarkin intiaanidiplomatia epäonnistui myös Tyynenmeren kansojen keskuudessa. Kukaan retkikunnasta ei ymmärtänyt chinookinkieliä ja intiaanit eivät vastaavasti osanneet tasankojen merkkikieltä.
Retkikunnan palaaminen hengissä takaisin oli Yhdysvaltain tulevaisuuden kannalta tärkeä asia. Päinvastaisessa tapauksessa Kanadan brittiläiset kauppiaat olisivat solmineet lujat kauppasuhteet Missourijoen länsipuolella asuviin heimoihin ja aseistaneet nämä omia etujaan hyödyttäen. Vuonna 1812–1814 käydyssä Yhdysvaltain ja Ison-Britannian välisessä sodassa voimatasapaino olisi siirtynyt briteille, jotka olisivat saaneet taakseen suuret joukot läntisiä heimoja. Ylimmän Louisianan alueista olisi tuolloin saattanut tulla osa Kanadaa.
Yhdysvaltain ja Espanjan väliset suhteet 1803 - 1806

Tutkimusretken aikana Yhdysvaltain ja Espanjan keskinäiset välit olivat huonot. Tieto Lewisin ja Clarkin retkikunnan lähdöstä St.Louisista kulkeutui nopeasti Madridiin kenraali James Wilkinsonin välityksellä. Yhdysvaltain armeijan johtavana kenraalina ja Louisianan kuvernöörinä toiminut Wilkinson teki salaisia palveluksia Espanjalla koodinimellä agentti 13.
Madridissa pelättiin Yhdysvaltain levittäytymistä yli Mississippijoen, ja haluttiin turvata luoteisten alueiden tuottava kaivostoiminta. New Mexicossa toimineen Uuden-Espanjan sisäisten provinssien päämajan komentaja kenraali Nemesio Salcedo sai Madridista käskyn pysäyttää amerikkalaisten retkikuntien eteneminen. Hänen sotilaansa onnistuivat sulkemaan tien Texasiin Red riverille lähetetyltä kahdelta tutkimusryhmältä vuosina 1804 ja 1806. Neljä erillistä Salcedon lähettämää sotilasryhmää jäljitti myös Lewisin ja Clarkin retkikuntaa kahden vuoden ajan löytämättä näistä jälkeäkään.
Maiden kiristyneet välit näkyivät myös Amerikan mantereen ulkopuolella. Syksyllä 1804 espanjalaiset tykkiveneet tulittivat Yhdysvaltain lipun alla purjehtinutta fregatti Presidentiä Espanjan rannikolla lähellä Algecirasia.
Lewisin ja Clarkin jälkeen

Vuonna 1811 perustettiin Tyynenmeren rannikolle ensimmäinen Yhdysvaltain siirtokunta, joka nimettiin perustajansa John Jacob Astorin mukaan Fort Astoriaksi (Nykyinen Astoria). Paikka sijaitsi Columbiajoen suulla hyvin lähellä Lewisin ja Clarkin retkikunnan rakentamaa Fort Clatsopia. Astorin perustama Pacific Fur Company oli Yhdysvaltain hallussa vain lyhyen ajan, sillä vuoden 1812 sota Isoa-Britanniaa vastaan johti sen myymiseen brittiläiselle Hudson Bay Companylle ja vuotta myöhemmin North West Companylle. Gentin rauhassa määriteltyjen ehtojen mukaisesti alue luovutettiin takaisin Yhdysvalloille 1817.
Yhdysvaltain asutus laajeni alussa hyvin hitaasti kohti länttä. Monet muut retkikunnat seurasivat Lewisin ja Clarkin esimerkkiä seuraavien vuosikymmenien aikana ja toimivat "polunlöytäjinä" muun muassa Kaliforniassa, Nevadassa ja Utahissa. Pysyvä reitti mantereen halki läpi keskisten tasankojen muotoutui 1840-luvun aikana. Tämä Oregonin reittinä (Oregon Trail) tunnettu tie jakaantui kahtia Wyomingissa toisen haaran johtaessa Oregoniin, toisen Kaliforniaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lewisin ja Clarkin tutkimusretki Wikimedia Commonsissa
Thomas Jefferson
Ranskan Louisiana
Rekonstruoitu Fort Mandan
Tutkimusretken kartta
Uudelleen kunnostettu Fort Clatsop
Bitterroot-vuoristo
Vuonna 1926 pystytettiin Columbiajoen suulle Oregonissa Lewisin ja Clarkin tutkimusmatkan ja presidentti Jeffersonin kunniaksi 38 metriä korkea Astorian pylväs
Sari Elfving

Sari Elfving (s. 1974) on suomalainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Taivaat jotka ansaitsemme ilmestyi keväällä 2019 kustannusosakeyhtiö Teoksen kustantamana.
Elämä ja ura

Elfving on kotoisin Hämeenlinnasta. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kaurialan lukiosta vuonna 1993. Hän opiskeli Tampereen yliopistossa yleistä kirjallisuustiedettä, tiedotusoppia ja sosiologiaa, valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2001 ja yhteiskuntatieteiden tohtoriksi vuonna 2008.lähde? Tiedotusopin alaan kuuluva väitöskirja Taikalaatikko ja tunteiden tulkit käsittelee suomalaisen televisioviihteen historiaa 1960- ja 70-luvuilla. Väitöskirjassa tarkastellaan mm. populismin ja elitismin suhdetta televisiota koskevassa aikalaiskritiikissä ja amerikkalaisen Peyton Place -melodraamasarjan vastaanottoa suomalaisissa lehdissä.
Elfving on työskennellyt myös tutkijana, opettajana, käytettävyysasiantuntijana ja sanataideohjaajana. Hän valmistui sanataideohjaajaksi Hämeen kesäyliopistosta vuonna 2020.
Tuotanto > Romaanit

Taivaat jotka ansaitsemme. Teos, 2019. ISBN 978-951-851-924-2
Tuotanto > Romaanit > Tutkimuskirjallisuus

Tele-visioita. Mediakulttuurin muuttuvat muodot. toim. Mari Pajala ja Sari Elfving. Gaudeamus, 2011. ISBN 9789524951869
Taikalaatikko ja tunteiden tulkit. Akateeminen väitöskirja. Tampere University Press 2008. ISBN 978-951-44-7326-5
Paul Lillrank

| Paul Lillrank |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. elokuuta 1955 (ikä 69) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  laadunohjauksen ja palvelutuotannon professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Noriaki Kano
Instituutti:  Aalto-yliopisto   Tukholman kauppakorkeakoulu
Aiheesta muualla
Kotisivu
Paul Martin Lillrank (s. 23. elokuuta 1955 Helsinki) on Aalto-yliopiston perustieteiden korkeakoulun tuotantotalouden (laadunohjaus ja palvelutuotanto) professori ja Elinkeinoelämän Valtuuskunnan (EVA) sekä ajatuspaja Liberan hallituksen jäsen.
Lillrank on aktiivinen keskustelija ja pamfletisti myös muilla aloilla.
Elämä ja ura

Lillrankin vanhemmat ovat psykiatrian erikoislääkäri Mika Lillrank ja psykologi Marianne Eklund. Hän valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1974. Hän aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi parin vuoden kuluttua valtiotieteelliseen tiedekuntaan, jossa hän opiskeli sosiaalipolitiikkaa ja valtio-oppia. Hänen pro gradu -tutkielmansa Vankeinhoidon varastomiehet: Tutkimus Helsingin lääninvankilan vartijoista (1979) käsitteli vankeinhoitoa kohteenaan vanginvartijat.
Lillrank valmistui valtiotieteen kandidaatiksi 1979 ja lisensiaatiksi 1982. Hän teki tutkimusta Tokion Sophia-yliopistossa 1982–1986 ja Tokion tiedeyliopistossa 1986–1988 ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1988. Lillrankin pääaineena oli taloustiede ja väitöksen aiheena olivat teollisuuden organisaatiot ja tuotantoprosessin organisointi laadun tuottamiseksi. Englanninkielisen väitöskirjan otsikko on Organization for continuous improvement: Quality control circle activities in Japanese industry. Työn ohjaaja oli professori Noriaki Kano Tokion luonnontiedeyliopistosta.