stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filosofinen antropologia
Filosofisia antropologeja

Max Scheler, saksalainen fenomenologi, tunnetaan filosofisesta antropologiastaan, joka ei määrittele ihmisolentoa perinteisesti ”rationaalisena eläimenä” (kuten on tehty Aristoteleesta lähtien) vaan enemmänkin ”rakastavana olentona”. Scheler hylkäsi perinteisen hylemorfisen (yleensä esimerkiksi ruumis ja sielu) käsityksen ihmisen persoonasta, ja kuvasi ihmisen kolmiosaisena ruumiin, sielun ja hengen muodostamana kokonaisuutena. Rakkaus ja viha eivät olleet psykologisia tunteita, vaan persoonan henkisiä intentionaalisia akteja, jotka hän luokitteli ”intentionaalisiksi tuntemuksiksi”.
Muita merkittäviä filosofisia antropologeja ovat Pierre Bourdieu, Jaques Derrida, Hans-Georg Gadamer, Rene Girard, Arnold Gehlen, Martin Heidegger, Hans-Eduard Hengstenberg, Paul Häberlin, Maurice Merleau-Ponty, Friedrich Nietzsche, Helmuth Plessner, Paul Ricoeur ja Jean-Paul Sartre.
Kirjallisuutta

Agassi, Joseph: Towards a Rational Philosophical Anthropology. The Hague, 1977.
Kowalczyk, Stanislaw: An Outline of the Philosophical Anthropology. Frankfurt a.M. etc., 1991.
Laine, Timo & Kuhmonen, Petri: Filosofinen antropologia: Ihmisen kokonaisuutta etsimässä.  Jyväskylä:  Atena, 1995.  ISBN 951-9362-10-X
Salonen, Toivo: Ihmisen idea: Ihminen filosofiassa ja ihmisen ongelma filosofisessa ihmistutkimuksessa.  Rovaniemi:  Lapin yliopistokustannus, 2008.  ISBN 978-952-484-246-4
Stevenson, Leslie Forster & Haberman, David L.: Ten theories of human nature.  (4th edition)  New York:  Oxford University Press, 2004.  ISBN 0195169743  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Filosofian ihmiskäsityksiä (Arkistoitu – Internet Archive). Peda.net.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Philosophical anthropology
Käännös suomeksi
Filosofikuningas

Filosofikuninkaat olivat Platonin dialogissaan Valtio esittämän valtioutopian eli Kallipoliksen hallitsijoita tai vartijoita.
Filosofikuningas Platonin Valtiossa

Platonin mukaan jotta hänen ihannevaltionsa voisi toteutua, "on joko filosofien tultava kuninkaiksi tai sitten niiden, joita me nyt sanomme kuninkaiksi ja hallitsijoiksi, on ryhdyttävä toden teolla ja vakavasti harrastamaan filosofiaa".
Selittäessään ajatustaan tarkemmin Platon lähtee liikkeelle filosofin sananmukaisesta määritelmästä. Filosofi on viisauden rakastaja, ja rakastajana hänen tulee olla sellainen, että hän rakastaa viisautta kokonaisuudessaan ja kaikessa. Tämän jälkeen hän erottaa ne, jotka rakastavat totuutta itseään ja ne jotka rakastavat vain näkemäänsä tai oppimaansa. Filosofeja ja näin ainoita filosofikuninkaiksi sopivia ovat ne, jotka kykenevät näkemään Platonin ideaopin mukaiset ideat.
Myöhemmin Platon käsittelee muun muassa filosofikuninkailta vaadittavaa koulutusta. Peruskoulutus kestää 18-vuotiaaksi. Tämän jälkeen seuraa kaksi vuotta fyysistä harjoittelua, kymmenen vuotta matemaattisia tieteitä sekä viisi vuotta dialektiikkaa. Lopuksi vaaditaan viisitoista vuotta osallistumista kaupunkivaltion käytännön hallitsemiseen. Tämän koulutuksen läpikäyneet ovat lopulta 50-vuotiaina sopivia hallitsijoiksi.
Valtiossa Platon käyttää myös metaforaa valtiolaivasta kuvaamaan ajatustaan filosofikuninkaista tämän laivan parhaina kapteeneina.
Myöhemmin

Historiassa muun muassa Rooman keisari Marcus Aureliusta, joka oli myös stoalainen filosofi, on usein kutsuttu filosofikuninkaaksi. Uudellakin ajalla ajatusta on sovellettu muun muassa joihinkin valistusajan hallitsijoihin ja poliitikkoihin, kuten Fredrik II Suureen ja Thomas Jeffersoniin.
Karl Popper syytti Platonia totalitarismin noususta 1900-luvulla ja näki tämän ajatuksen idealistisista ja yhteiskuntaa manipuloimaan pyrkivistä filosofikuninkaista sellaisena, että se johti Adolf Hitlerin kaltaisten diktaattoreiden nousuun.
Niccolò Machiavelli kritisoi filosofikuninkaan ajatusta todeten, että tosiasiallisesti filosofikuningas on huonoin mahdollinen hallitsija, sillä reaalimaailmassa filosofikuninkaasta tulee väistämättä pelkkä tyranni, jolla on ideologinen agenda. Myös Bertrand Russell kritisoi voimakkaasti Platonia teoksessaan Länsimaisen filosofian historia, rinnastaen Benito Mussolinin ja Josef Stalinin filosofikuninkaisiin.
Ajatolla Khomeinin sanotaan saaneen innoitusta platonilaisesta ajatuksesta filosofikuninkaista hänen kiinnostuttuaan islamilaisesta mystiikasta ja Platonin Valtiosta. Hänen on arveltu ottaneen tästä vaikutteita ajatukseensa islamilaisesta tasavallasta.
Kirjallisuutta

Platon: Valtio. Teoksessa Teokset 4.  (Suomennos Marja Itkonen-Kaila. Toinen painos)  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15895-3
Sprague, Rosamond Kent: Plato's philosopher-king: a study of the theoretical background.  University of South Carolina Press, 1976.  ISBN 0872493369
Aiheesta muualla

Plato: Text of section of The Republic - The philosopher-king (Arkistoitu – Internet Archive) Ancient History Sourcebook. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Philosopher king
Käännös suomeksi
Fritz Fleischer

Fritz Fleischer (2. maaliskuuta 1894 Wien – 27. helmikuuta 1943 Theresienstadt) oli itävaltalainen pikajuoksija.
Fleischer edusti Itävaltaa Tukholman 1912 olympialaisissa 100 metrin juoksussa, 200 metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa mutta karsiutui niiden kaikkien alkuerissä. Hän voitti Itävallan mestaruuden 100 metrin juoksussa vuosina 1911, 1913, 1914, 1919 ja 1920. Hän teki 200 metrin juoksussa Itävallan ennätyksen 23,2 s vuonna 1911 ja 23,0 s seuraavana vuonna sekä sivusi 100 metrin juoksun Itävallan ennätystä 10,8 s vuonna 1913.
Arabiankeihäsantilooppi

| Arabiankeihäsantilooppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Hevosantiloopit Hippotraginae
Suku::  Keihäsantiloopit Oryx
Laji::  leucoryx
Kaksiosainen nimi
 Oryx leucoryx  (Pallas, 1777) 
Katso myös
   Arabiankeihäsantilooppi Wikispeciesissä   Arabiankeihäsantilooppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Arabiankeihäsantilooppi eli valkobeisa (Oryx leucoryx) on Lähi-idän aavikoilla elävä sorkkaeläinlaji. Se on neljästä keihäsantilooppilajista pienikokoisin. Arabiankeihäsantiloopit elävät pieninä laumoina. Laji hävisi luonnosta vuonna 1972, mutta on nyt palannut joillekin alueille istutusten ansiosta.
Koko ja ulkonäkö

Arabiankeihäsantiloopin ruumiinpituus on 1,5–1,6 metriä ja säkäkorkeus 0,81–1,04 metriä. Naaraalla on painoa keskimäärin 80 kiloa ja koiraalla 90 kiloa. Sukupuolet eroavat ulkonäöltään vain vähän toisistaan. Ruumiinmuoto on lähes identtinen, joskin naaraan kaula on lyhyempi kuin koiraalla. Sekä koiraalla että naaraalla on pitkät ja ohuet, 60–75 senttiä pitkät sarvet. Naaraan sarvet ovat yleensä ohuemmat ja pidemmät kuin koiraiden. Arabiankeihäsantilooppien harja ulottuu päästä hartioihin ja koirailla on lisäksi kurkussa karvatupsu. Sarvet ovat suorat ja nousevat melkein pystysuoraan ylöspäin. Arabiankeihäsantilooppi on väriltään pääasiassa valkoinen ('valkobeisa'), mutta sillä on tummanruskeat tai mustat jalat. Nilkat ovat kuitenkin valkoiset. Muutoin valkeassa päässä on tummat laikut sarvien välissä ja kuonon päällä sekä sierainten välissä. Leuan alla on myös tumma alue, joka jatkuu kapeana juovana tummaan rintaan asti. Toisinaan niillä erottuu myös kylkijuova. Tummat alueet ovat kesäisin vaaleampia, mutta puuttuvat usein kokonaan. Vastasyntyneet vasat ovat harmaita ja nuoret yksilöt vaalean kellanruskeita, mutta saavat aikuisen värityksen kolmen kuukauden ikäisinä. Säkän yläpuolella on matala kyttyrä. Häntä on 45–60 senttiä pitkä, väritykseltään valkea lukuun ottamatta mustaa kärkitupsua. Korvat ovat pitkät ja kapeat. Levitetyt ja lapiomaiset sorkat auttavat eläintä kulkemaan hiekkaisessa maassa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Arabiankeihäsantiloopin levinneisyys käsitti aiemmin koko Arabian- ja Siinain niemimaan, Irakin ja Syyrian aavikot ja puoliaavikot. Laji on kokonaan hävinnyt Egyptistä, Syyriasta, Jemenistä ja Kuwaitista. Israelin, Jordanian, Saudi-Arabian, Arabiemiraattien ja Omanin nykyiset yksilöt ovat peräisin palautusistutuksista. Niitä on siirretty myös Bahrainiin, josta ne alun perin puuttuivat.
Elinympäristöä ovat karut tasangot, sekä hiekkaiset ja kiviset aavikot. Niitä tavataan myös kivisten kukkuloiden rinteillä ja tiheissä pensaikoissa. Kesäkuukausina alueen lämpötila voi olla jopa varjossa 50 °C.
Levinneisyys ja elinympäristö > Kantojen kehitys

Arabiankeihäsantiloopin levinneisyys oli suppea jo 1900-luvun alussa. Irakin viimeinen yksilö kuoli vuonna 1914. Vuoteen 1920 mennessä lajia tavattiin enää kahdella alueella. Toinen oli Saudi-Arabian pohjoisosissa elänyt eristäytynyt populaatio, joka hävisi 1950-luvulla. Suurempi eteläinen populaatio eli Rub al-Khalin aavikolla ja sen ympäristössä, sekä Keski- ja Etelä-Omanin tasangoilla. Niiden levinneisyys kuitenkin supistui jatkuvasti ja 1960-lukuun mennessä arabiankeihäsantilooppeja tavattiin enää osassa Omanin etelä- ja keskiosia. Viimeiset eläimet tapettiin vuonna 1972 Jiddat al-Harasisissa.
Lajin onneksi useat arabivaltiot pyrkivät lisäämään arabiankeihäsantilooppi määrää eläintarhoissa. Muutamia yksilöitä vietiin vuonna 1962 Phoenixin eläintarhaan Yhdysvaltoihin, jonka ilmasto on hyvin samanlainen kuin lähtömaissa. Muutama yksilö saatiin myös Euroopan eläintarhoista. Arabiankeihäsantiloopit lisääntyivät Phoenixissa menestyksekkäästi. Laji palasi luontoon, kun kymmenen puolivilliä yksilöä palautusistutettiin luontoon Omanissa. Laji palasi myös Saudi-Arabiaan vuonna 1990.
Luonnossa elää nykyään noin tuhat arabiankeihäsantilooppia. Tarhattuna elävien yksilöiden määrä on arviolta 6 000–7 000, joista useimmat alkuperäisellä levinneisyysalueella. Niistä osa elää suurissa aidatuissa tarhoissa, joita on esimerkiksi Arabiemiraateissa, Bahrainissa, Qatarissa ja Syyriassa. Saudi-Arabiassa elää arviolta 600 eläintä, joista noin 400 Mahazat as Saydin suojelualueella ja loput Uruq Bani Ma'aridin suojelualueella. Arabiemiirikunnissa elää noin 200, Israelissa yli 100 ja Jordaniassa noin 50 yksilöä. Omaniin palautettujen eläinten määrä oli parhaimmillaan yli 450, mutta maan kanta on romahtanut. Vuoden 1996 elokuussa niitä oli vielä yli 400, mutta vuonna 2011 niitä oli jäljellä vain 50 koirasta. Salametsästäjät pyydystivät lähinnä naaraita ja vasoja, jotka vietiin myytäväksi ulkomaiden yksityisiin eläintarhoihin. Nykyään Omanissa on arviolta 50 yksilöä, mutta joukossa ei ole ainuttakaan naarasta. Abu Dhabissa elää noin sata luonnonvaraista eläintä, jotka ovat peräisin vuonna 2007 aloitetuista istutuksista. Palautusistutuksia harkitaan myös Jemeniin. Arabiankeihäsantilooppeja tuotiin Jordaniaan jo vuonna 1983, mutta niitä vapautettiin luontoon vasta heinäkuussa 2009, jolloin Wadi Rumin suojelualueelle tuotiin Arabiemiraateista 12 naarasta ja kahdeksan koirasta. Vaikka kokonaispopulaatio on hieman pienentynyt 2000-luvulla, kanta on kuitenkin vakiintunut ja IUCN nosti lajin luokituksen vuonna 2011 erittäin uhanalaisesta vaarantuneeksi.
Elintavat

Arabiankeihäsantiloopit ovat laumaeläimiä. Ne elävät yleensä korkeintaan kymmenen yksilön laumoina, mutta jopa sadan eläimen lauma on tavattu. Ainakin tarhaolosuhteissa eläviä laumoja hallitsee yksi aikuinen uros, jonka laumaan kuuluu lisäksi useita aikuisia naaraita ja vasoja. Muut urokset elävät erillään poikamiesryhminä, joissa ne ratkovat keskinäisen arvojärjestyksensä takaa-ajoilla ja taisteluilla. Urokset voivat elää myös erakkoina. Juoksu on tasaista hevosmaista laukkaa. Arabiankeihäsantiloopit kaivavat puiden ja pensaiden varjoon matalia kuoppia, joita ne käyttävät lepopaikkoina helteen aikana. Ne elävät hyvin laajoilla alueilla siirtyessään laidunmaalta toiselle. Erään Omaniin siirretyn lauman raportoitiin liikkuvan noin 3 000 km² laajuisella alueella, joka jakautui 100–300 km² kokoisiin laikkuihin, joita ne käyttivät 1–18 kuukautta kerrallaan. Kannan tiheys oli vain noin 0,035 yksilöä neliökilometriä kohden.
Lajia on kuvailtu araksi, valppaaksi ja tarkkanäköiseksi. Ne käyttävät sarviaan kaivamisessa ja puolustautuessaan. Puolustautuva eläin painaa päänsä alas, jolloin sarvet osoittavat suoraan eteenpäin. Susi ja ihminen ovat lajin ainoita saalistajia. Vasoja uhkaavat myös sakaalit ja joskus myös aggressiiviset koiraat. Eläimiä kuolee kuivuuden aikaan myös nälkään ja nestehukkaan, sadeaikaan eläimiä hukkuu tulviin. Niitä kuolee myös tauteihin, käärmeenpuremiin ja koiraiden välisten kamppailujen aiheuttamiin vammoihin.
Elintavat > Ravinto

Arabiankeihäsantiloopin ravintoa ovat ruohot, pensaat ja niiden lehdet, silmut, hedelmät, puiden vastakasvaneet osat, siemenpalot sekä kasvien maanalaiset osat, kuten juuret mukulat. Eläin voi pärjätä useita kuukausia ilman vettä. Ne saavat suurimman osan tarvitsemastaan vedestä ravinnon mukana, mutta saavat vettä myös vesikuopista ja puroista. Juoksevan veden puutteessa ne saavat nestettä myös meloneista ja sipulikasveista, jotka riittävät niille pitkäksi ajaksi. Arabiankeihäsantiloopit liikkuvat laajoilla alueilla ravintoa etsiessään. Ne haistavat satunnaisten sateiden vihertämät laidunlaikut pitkien matkojen päästä. Omanissa tehdyn tutkimuksen mukaan lajin pääravintoa ovat untuvaheinät (Stipagrostis). Sen lehdet ovat hyvä ravinnon lähde muiden kasvien ohella, kun taas kukista eläimet saavat valkuaisaineita ja vettä.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinkaari

Arabiankeihäsantilooppien lisääntymisaika vaihtelee. Suotuisissa oloissa vasoja syntyy ympäri vuoden. Useimmat Jordaniassa elävät naaraat synnyttävät loka-toukokuussa. Tähän aikaan myös useimmat Omanin naaraat synnyttivät. Naaras synnyttää yhden vasan noin kahdeksan kuukauden kantoajan jälkeen. Kaksoset ovat äärimmäisen harvinaisia. Emo imettää vasaa noin 4,5 kuukautta. Naaraat saavuttavat sukukypsyyden hieman yli vuoden ikäisinä. Urokset ovat sukukypsiä kaksivuotiaina, mutta naaraista käytävän kilpailun takia lisääntyvät yleensä aikaisintaan kolmivuotiaina. Useimmat naaraat synnyttävät joka vuosi, jos ravintoa on riittävästi. Uroksia ja naaraita syntyy yhtä paljon. Elinikä voi olla jopa 20 vuotta.
Etymologia ja luokittelu

Tieteellinen nimi tulee kreikan sanasta orux, joka tarkoittaa gasellia tai antilooppia, ja sanasta leukos, joka tarkoittaa valkoista. Arabiankeihäsantiloopin arabialaisia nimiä ovat Wudhaihi, Baqr al Wash ja Omanissa Boosohla. Hepreankielisiä nimiä ovat Re’em lavan ja Re’em tenachi.
Lajin tieteellinen nimi perustuu Venäläisen eläintieteilijä Peter Simon Pallas lajinkuvaukseen. Vuonna 1767 julkaisemassaan muistelmateoksessa, joka käsitteli Antilope-sukua hän käytti ensimmäisen kerran sanaa oryx. Hän sovelsi nimitystä kuitenkin afrikkalaiseen hirviantilooppiin. Sana tuli kuitenkin tieteellisen kirjallisuuden käyttöön. Toisessa, vuonna 1777 julkaistussa muistelmateoksessa nimeä käytettiin Kapmaan keihäsantiloopista ("Gemsbock"). Samassa teoksessa Pallas käytti arabiankeihäsantiloopista tieteellistä nimeä Antilope leucoryx. Ranskalainen Henri Marie Ducrotay de Blainville jakoi Antelope-sukua vuonna 1816 ja otti tällöin käyttöön keihäsantilooppien suvun nimeksi Oryx. Arabiankeihäsantiloopin nimi ei kuitenkaan vakiintunut, sillä saksalainen Martin Lichtenstein siirsi lajinimen leucoryx sapeliantiloopille. Arabiankeihäsantilooppi jäi tällöin ilman nimeä. Tilanne muuttui kun Zoological Society of Londonille lahjoitettiin vuonna 1857 kaksi arabiankeihäsantilooppia. Ne olivat ensimmäisiä Eurooppaan elävinä tuotuja lajin edustajia. Naaras kuoli pian, mutta urosta säilytettiin British Museumissa. Sitä pidettiin aluksi keskenkasvuisena Etelä-Afrikan keihäsantilooppina (Oryx gazella), kunnes John Edward Gray huomasi yksilöiden edustavan hänelle tuntematonta lajia. Hän ei kuitenkaan osannut yhdistää sitä Pallasin aiemmin kuvaamiin eläimiin, vaan piti lajia uutena. Gray antoi sitten samana vuonna tietämättään arabiakeihäsantilooppille uudeksi nimeksi Oryx beatrix, Prinsessa Beatricen kunniaksi. Oldfield Thomas nimesi sapelibeisan uudelleen vuonna 1903 ja palautti arabiankeihäsantiloopille Oryx leucoryx -nimen. Grayn antamaa lajinimeä käytettiin kuitenkin sitkeästi vielä vuosia.
Jotkut auktorit pitävät arabiankeihäsantilooppia ja muita lajeja vain Oryx gazella -lajin (keihäsantilooppi) alalajina, mutta esimerkiksi Mammal Species of the World (2005) luokittee sen omaksi lajikseen.
Arabiankeihäsantilooppi kulttuurissa

Arabiankeihäsantilooppi on ollut kotiaavikoidensa suosittua riistaa. Beduiinit ovat metsästäneet sitä sen nahan ja maukkaan lihan vuoksi. Lisäksi lajin verellä uskottiin olevan parantavia voimia käärmeenpuremia ja ampumahaavoja vastaan. Suurriistan metsästäjät jahtasivat niitä saadakseen metsästysmuistoja. Lajia metsästettiin pitkään kamelien selästä, kunnes metsästys tehostui nelipyöräisten ajoneuvojen ja tehokkaampien automaattikivääreiden saatavuuden parannuttua.
Luultavasti vain kameli on inspiroinut arabialaisia kansantaruja ja runoutta enemmän kuin arabiankeihäsantilooppi. He ihailivat sen valkeutta ja käyttivät siitä nimeä ”Wahedi Arabi”, jolla viitataan lajin puhtaaseen ja kirkkaaseen väritykseen. Sitä on myös kutsuttu ”villilehmäksi” ja kuvailtu tuikkivaksi tähdeksi kimaltelemassa taivaalla. Arabiankeihäsantilooppien taisteluista ihmisiä ja heidän koiriaan vastaan jo kauan sitten kirjoittaneet arabirunoilijat eivät koskaan toivoneet metsästäjien voittoa. Runoilijat vertasivat beisalaumaa ”kauniiksi metsäksi karulla aavikolla”. Beisa oli vallan, arvokkuuden ja ylpeyden symboli, koska se ei koskaan paennut mahdollista taistelua, vaan heidän mukaansa seurasi ahdistelijaansa, kunnes se joko hävisi tai voitti hyökkääjän. Arabiankeihäsantilooppi on saattanut vaikuttaa yksisarvisen taruun, koska se voi sivulta katsottuna näyttää siltä, kuin sillä olisi vain yksi sarvi. Lisäksi sen juoksu muistuttaa enemmän hevosen kuin antiloopin juoksua.
Arabiankeihäsantilooppi oli vuonna 2006 Dohassa pidettyjen Aasian kisojen maskotti.
Arabiankeihäsantilooppi Etelä-Israelissa.
Edinburghin eläintarhassa lepäileviä arabiankeihäsantilooppeja.
Aikuinen arabiankeihäsantilooppi ja kaksi vasaa Tierpark Berlinissä.
Peter Simon Pallas.
Fisting

Vaginan itsefistausta.
Fistauksen alkuvaiheen ”hiljainen ankka” -käden asento.
Fisting (englannista, viittaa nyrkkiin) on seksuaalista toimintaa, jossa henkilö itse tai seksin toinen osapuoli työntyy kädellään emättimeen tai peräaukkoon.
Fistingissä ei nimityksestään huolimatta tavallisesti laiteta sisään nyrkkiin puristettua kättä, vaan käsi laitetaan sisään yleensä sormi kerrallaan. Vastaanottavan osapuolen rento asento vähentää lihasjännityksen vaaraa ja avaa emättimen. Myös naisen kiihottuminen helpottaa aktia. Huoneenlämpöisen liukuvoiteen avulla käsi liukuu sisään ilman kitkaa tai lihasten jännittymistä. Jos käden vie sisään yksi sormi kerrallaan samalla hitaasti hieroen emätintä, nainen tottuu emättimen venymiseen ja voi kokea nautintoa. Vaikeinta on saada lopuksi myös peukalo sisään. Kädestä tehdään nuolen muotoinen ja tiivis, jotta sisään meno olisi helpointa. Liike on hidas, jotta nainen ei tuntisi kipua. Emättimen sisällä kättä voi liikuttaa hitaasti tai pyörittää, ja sillä voi stimuloida G-pistettä tai muita erogeenisia alueita. Sen voi myös laajentaa nyrkkiin.
Nainen voi suorittaa fistingin myös itselleen sopivassa asennossa.
Jos nainen saa fistingin aikana orgasmin, suorittaja ei saa vetää kättään yhtäkkiä pois, sillä se voi tuntua naisesta epämiellyttävältä ja voi jopa vaurioittaa suorittajan sormia. Aktin jälkeen emätin voi olla muutaman päivän ajan hellänä.
Fistaus saattaa olla terveydelle vaarallista, jos sitä ei suoriteta fistattavan ehdoilla, oikean fistaustekniikan puuttuessa eikä riittävästä liukastuksesta huolehdita.
Fistingiä ei suositella naisille, joilla on ollut vaihdevuodet, eikä naisille, joille on suoritettu kohdunpoisto, sillä tällaisten naisten emättimen elastisuus on heikentynyt. Synnyttämättömän naisen emätin voi olla liian tiukka fistingiin. Myös päihteiden vaikutuksen alaisena fisting voi olla vaarallista. Pitkät kynnet, sormukset ja muut raapivat esineet voivat aiheuttaa vaurioita. Bakteerien leviämisen voi halutessaan estää lateksihanskoilla.
Fisting ei ole kovin yleistä, ja moni suhtautuu siihen kielteisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta fisting Wikimedia Commonsissa
X of Fisting World Guide. (englanniksi)
Vaginal Fisting Basics. (englanniksi)
Filotera (Palestiina)

| Filotera> Φιλωτέρα |
| --- | --- |
 Filoteran arkeologista aluetta Beth Yerahissa.
Sijainti
 Filotera
Koordinaatit:  32°42′50″N, 35°34′24″E
Valtio:  Israel
Paikkakunta:  Beth Yerah (Beit Yerah, Tel Bet Yeraẖ, Khirbet el-Kerak), Pohjoinen hallintoalue
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta Bysantin valtakunta
Alue:  Galilea, Palestiina
Aiheesta muualla
  Filotera Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Filotera (m.kreik. Φιλωτέρα, Filōtera, myös Φιλωτερία/Φιλοτερία, Filōteria/Filoteria; lat. Philotera, Philoteria) oli antiikin aikainen kaupunki Galileassa Palestiinassa nykyisen Israelin alueella. Sen arkeologinen kohde tunnetaan nimellä Beth Yerah (hepr. ‏בית ירח‎; myös Beit Yerah, Tel Bet Yeraẖ), arabiaksi Khirbet al-Karak (arab. خربة الكرك‎‎).
Maantiede

Filotera sijaitsi Genesaretinjärven lounaisrannalla lähellä järven eteläpäätä. Se oli rakennettu pienelle saarelle Jordanvirran ja järven yhtymäkohtaan. Joskus kaupungin mainitaan kuuluneen Koile-Syyriaan, mutta tämä ei vastaa sen sijaintia.
Filoteran lähellä sijaitsi Sennabris, jonka Josephus mainitsee Jordanin laakson pohjoisimpana kohtana; kyseessä saattoi myös olla sama paikka kuin Filotera.
Historia

Kaupungin paikka on ollut asutettuna jo varhaisella pronssikaudella 3100–2300 eaa. Filoteran kaupungin perusti Egyptin kuningas Ptolemaios II hellenistisellä kaudella. Välissä paikka oli ollut asumattomana useita vuosisatoja. Kaupunki sai nimensä Ptolemaioksen sisaresta Filoterasta. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Filōterios (Φιλωτέριος). Paikka säilyi asuttuna arabikaudelle 1100-luvulle saakka.
Rakennukset ja löydökset

Kaupunki on ollut ympäröity muurilla, jonka pituus on ollut noin 1,6 kilometriä ja jossa oli neliskulmaisia ja pyöreitä torneja. Sen rakentamisessa hyödynnettiin varhaisemman pronssikautisen muurin rakenteita. Muurista on löydetty joitakin osia. Beth Yerahin muihin arkeologisiin löydöksiin lukeutuu muun muassa taloja, katu, roomalaisaikainen linnoitus ja kylpylä, synagoga sekä varhaiskristillinen basilikakirkko, joka rakennettiin 400-luvulla ja tuhoutui 600-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filotera Wikimedia Commonsissa
Filoteran raunioita.
Filoteran raunioita.
Flevopoúla

Flevopoúlan (pieni saari oikealla) ja Flévesin (suurempi saari vasemmalla) saaret.
| --- | --- |
Sijainti:  37°46′46″N, 23°46′02″E, Vári-Voúla-Vouliagméni Itä-Attika, Attika Kreikka
Saariryhmä:  Argo-Saroniset saaret
Vesialue:  Saroninlahti
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,02 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Flevopoúla (kreik. Φλεβοπούλα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Argo-Saronisiin saariin ja sijaitsee Saroninlahdessa Vouliagménin kaupungin edustalla pohjoiseen Flévesin saaresta. Saaren pinta-ala on noin 0,02 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Flevopoúla kuuluu Vári-Voúla-Vouliagménin kuntaan, Itä-Attikan alueyksikköön ja Attikan alueeseen. Saari kuuluu suuremman Flévesin tavoin Kreikan merivoimille, joka käyttää sitä koulutuksessa.