stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pakistanin historia
Pakistanin alkuvuodet > Ensimmäinen demokratian kausi

Muhammad Ali Jinnah kuoli syyskuussa vuonna 1948, vain 13 kuukautta Pakistanin itsenäistymisen jälkeen. Jinnahin unelma valtiosta, jossa oli yhtäläiset oikeudet kaikille uskonnosta riippumatta, ei hänen elinaikanaan toteutunut. Jinnahia seurasi Muslimiliiton johdossa Liaquat Ali Khan, joka otti hoitaakseen myös Pakistanin pääministerin tehtävät. Liaquatin tavoitteena oli saattaa voimaan uusi perustuslaki brittiläisen Westminster-järjestelmän mukaan. Hänen tavoitteensa kuitenkin epäonnistui, sillä Muslimiliitto ja lakia säätävä kokous eivät olleet valmiita ratkaisemaan parlamentaarisesti islamin roolin ja maakuntien itsemääräämisoikeuden aiheuttamia ongelmia ja ristiriitoja.
Liaquat Ali Khan murhattiin Rawalpindissa vuonna 1951 hänen ollessaan julkisessa puhetilaisuudessa. Salamurhan takana olivat luultavasti punjabilaiset maanomistajat, jotka murhauttivat Liaquatin sillä he katsoivat tämän olevan esteenä omalle vallalleen. Liaquat oli tullut Pakistaniin pakolaisena Intian puolelta ja hänen murhansa symboloi Intiasta paenneiden ja Pakistanin alueella jo asuneiden vastakkainasettelua. Pakolaisia pidettiin tunkeilijoina ja he olivat usein myös paremmin koulutettuja kuin alkuperäisväestö, eikä heidän suurta osuuttaan Pakistanin hallinnossa katsottu hyvällä.
Liaquatin kuoltua pääministeriksi tuli Khwaja Nazimuddin ja kenraalikuvernööriksi Malik Ghulam Muhammad. Jinnahin ja Liaquatin kausien jälkeen Pakistanin hallinto ajautui yhä epävakaampaan suuntaan ja maassa alkoi syntyä poliittis-sotilaallinen hallintokulttuuri. Kaoottisessa hallinnossa poliitikoille oli tärkeämpää oman maakunnan etu, kuin Pakistanin valtion etu. Muualla maassa herätti pelko siitä että maata johdettiin Punjabista käsin. Tämä herätti huolta etenkin Bengalissa. Myös maan hallinnossa näkyi maan eri osien jakautuneisuus bengalilaisen pääministerin Khwaja Nazimuddin ja punjabilaisen kenraalikuvernööri Malik Ghulam Muhammadin välillä. Tämä oli tyytymätön Nazimuddinin kyvyttömyyteen hillitä bengalilaisten vaatimuksia maakunnallisesta autonomiasta. Vuonna 1953 Punjabissa islamistit aloittivat väkivaltaisuuksia rauhanomaista Ahmadiyya lahkoa vastaan. Ghulam Muhammad piti Nazimuddinia vastuussa levottomuuksista, koska tämä ei kyennyt hillitsemään niitä ja Nazimuddin syrjäytettiin virastaan. Häntä seurasi pääministerinä Mohammad Ali Bogra, hänkin bengalilainen. Maan hallinnossa korkeinta valtaa piti kuitenkin Ghulam Muhammadin kaltaiset henkilöt, jotka eivät olleet todellisia poliitikkoja. Ghulam Muhammad luovutti tehtävänsä Iskander Mirzalle vuonna 1955 heikon terveytensä takia. Hän kuoli seuraavana vuonna.
Sotilashallinto > Islamilainen tasavalta

Iskander Mirza hallitsi maata kovalla kädellä, eikä hän antanut itäpakistanilaisten äänen tulla kuuluviin. Bengalilaiset syrjäyttivät äänestyksellä Muslimiliiton maakunnan hallinnosta vuonna 1954, mutta Mirza kieltäytyi hyväksymästä tulosta ja asetti Bengaliin kuvernöörin vallan. Tämä oli yksi askel kohti Pakistanin hajoamista ja maan politiikan ajautumista kohti sotilashallintoa.
Vuonna 1956 Pakistanissa julkistettiin perustuslaki, joka teki maasta islamilaisen tasavallan. Uusi valtiomuoto kuitenkin vaati kurinalaisesti toimivia poliittisia puolueita, joita ei ollut. Itä-Pakistanissa suurta kansansuosiota nauttinut Huseyn Shaheed Suhrawardy nousi bengalilaisväestön tuella Pakistanin pääministeriksi vuonna 1956. Hän ajoi Itä-Pakistanille autonomiaa, mikä teki hänestä epäsuositun länsipakistanilaisten keskuudessa. Hänen johtamansa koalitiohallituksen toimintaa häiritsivät etniset levottomuudet, yhteiskunnalliset väkivaltaisuudet ja maakuntien pyrkimykset toimia vastoin keskushallinnon määräyksiä. Suhrawardy pyrki estämään Länsi-Pakistanin maakuntien halun kasvattaa määräysvaltaansa, mikä aiheutti hänen suosionsa romahtamisen. Luottamuspulan vuoksi Suhrawardy syrjäytettiin pääministerin paikalta vuonna 1957. Yhteiskunnalliset levottomuudet eivät kuitenkaan päättyneet.
Poliittinen sekasorto alkoi kasvaa hallitsemattomaksi ja maan politiikka alkoi militarisoitua yhä enemmän. Iskander Mirza peruutti Pakistanin armeijan tuella vuoden 1956 perustuslain ja otti käyttöön sotatilalain. Itsensä Mirza nosti maan presidentiksi. Mirza väitti että hänen aikomuksenaan oli poistaa sotatilalaki mahdollisimman pian. Vuonna 1958 hän nimitti pääministeriksi armeijan kenraali Ayub Khanin. Kolme muuta armeijan päällikköä nimettiin ministereiksi ja kahdeksan jäsenen hallitus koostui liikemiehistä ja asianajajista, heidän joukossaan tuntematon sindhiläinen Zulfikar Ali Bhutto.
Olli Partanen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Bryssel 1950 | kiekonheitto |  |
Heikki Olavi (Olli) Partanen (18. elokuuta 1922 Kouvola – 15. kesäkuuta 2014) oli suomalainen kiekonheittäjä.
Partanen saavutti EM-pronssia kiekonheitossa Brysselissä 1950 tuloksella 48,69.
Partanen heitti ennätyksensä 50,14 Karhulassa 25. syyskuuta 1949. Hän oli toinen suomalainen 50 metrin ylittäjä kiekonheitossa. Seuratasolla hän edusti Kouvolan Urheilijoita. Suomen-mestaruutta hän ei koskaan voittanut.
Toisen maailmansodan aikana Partanen palveli suomalaisessa SS-vapaaehtoispataljoonassa.
Saavutuksia

Olympiakisoissa 18:s karsinnassa Helsingissä 1952 tuloksella 45,71
EM-pronssia Brysselissä 1950
SM-hopeaa 1950
5 maaottelua (2 lajivoittoa)
Paritus Suomessa

Paritus Suomessa on Suomen alueella tapahtuvaa hyödyn hankkimista toisten tarjoamista seksipalveluista. Suomen lainsäädäntö prostituution osalta perustuu niin sanottuun "abolitionistiseen" ajatteluun, jonka mukaan seksipalveluiden ostaminen ja myyminen on sallittua, mutta toisen prostituutiosta hyötyminen kriminalisoitu. Suomessa paritukseksi katsotaan muun muassa paikan järjestämisestä seksipalveluita varten, seksityöntekijän markkinointia ja seksityöhön houkuttelemista. Myös seksin ostaminen ihmiskaupan uhreilta on ollut vuodesta 2007 rikos. Suomessa prostituutioon liittyy myös pakottamista, väkivaltaa, paritusta ja ihmiskauppaa, mutta tutkija Anna Kontulan mukaan ei kuitenkaan niin paljon kuin tiedotusvälineissä on annettu ymmärtää. Tutkimusten mukaan paritusrikollisuudessa prostituoitujen hyväksikäytön muodot ja vakavuus vaihtelevat suuresti järjestetystä asunnosta perittävästä pienestä päivävuokrasta aina lähes seksiorjuuteen asti.
Suomen poliisi on paljastanut 2000-luvulla useita laajoja paritusjuttuja, joissa päätekijöinä on ollut venäläisiä ja virolaisia. Suomen laajimman paritusliigan epäillään parittaneen 150 naista 19 kaupungissa 2005–2007. Palveluksessa oli kerrallaan 5–16 naista. Liiga keräsi jopa 70 000 – 100 000 € kuukausitulot. Syyllisiä on yhteensä noin 20 ihmistä.
Kesäkuussa 2010 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi vankeuteen 10 ihmistä yli sadan venäläisnaisen parituksesta 26 paikkakunnalla Suomessa vuosina 2005–2008. Poliisi arvioi toiminnan rikoshyödyksi miljoona euroa. Venäjältä toimintaa johtanut nainen tuomittiin törkeästä parituksesta kolmen vuoden ehdottomaan vankeuteen.
Suomen rikoslain mukainen parituksen määritelmä

”9 § Paritus
"9 a § Törkeä paritus
Suomalaisen paritusrikollisuuden erityispiirteitä

Vuodesta 1999 alkaen ulkomaalaislain perusteella on henkilö voitu karkottaa Suomesta, mikäli hänen "perustellusta syystä epäillään myyneen tai aikoneen myydä seksuaalipalveluja". Lakimuutosta perusteltiin itäprostituution lisääntymisen aiheuttamalla häiriöllä ja paritusrikollisuudella. Lain seurauksena ulkomaalaisten prostituoitujen piti toimia Suomessa näkymättömästi, minkä on arveltu johtaneen paritusrikollisuuden lisääntymiseen. Lain voimaantulon jälkeen usean vuoden ajan yhä useampi prostituoitu työskenteli parittajan kanssa ja yhä
harvempi itsenäisesti. Viime vuosina niin sanottu "turistiviisumiprostituutio" ja siten myös paritusrikollisuus on kuitenkin ilmeisesti kääntynyt laskuun muun muassa Viron EU-jäsenyyden myötä, joka on mahdollistanut prostituoitujen toimimisen aikaisempaa itsenäisemmin, koska käännytyspykälä ei koske EU-kansalaisia.
Suomessa paritukseen liittyy hyvin harvoin fyysistä pakottamista tai väkivaltaa ilmeiseksi siksi, että sosialististen järjestelmien romahtamisen aiheuttama elintasokuilu on toistaiseksi taannut sen, että vapaaehtoisia prostituoituja on löytynyt enemmän kuin paritusverkostot ovat pystyneet tuomaan rajan yli. Paritusrenkaat toimivat yleensä niin, ettei Virosta tai Venäjältä tuleva prostituoitu koko maassaoloaikanaan tapaa parittajiaan. Suomessa pysyvästi asuvien prostituoitujen piirissä paritusta esiintyy hyvin vähän. Anne Kontula arvioi, että vuonna 2005 "päivätasolla noin neljännes ja vuositasolla kolmannes Suomessa toimivista prostituoiduista työskentelee parittajan kanssa tai alaisuudessa".
Suuri osa suomalaisesta paritusrikollisuudesta on yhteydessä järjestäytyneeseen rikollisuuteen. Paritusrenkaiden toiminta on ammattimaista ja parituksesta saaduilla tuotoilla voidaan rahoittaa muita rikollisuuden alueita kuten ase- tai huumekauppa. Paritusorganisaatiot ovat yleensä kansainvälisiä: venäläisten, virolaisten, vironvenäläisten ja suomalaisten lisäksi organisaatiossa saattaa toimia myös muita kansallisuuksia. Toisaalta esimerkiksi Murmanskista Lappiin suuntautuvassa "turistiviisumiprostituutiossa" ei ole havaittu merkkejä järjestäytyneestä rikollisuudesta.
Aiheesta muualla

Punaisen talon tarina – näin opettajista, sairaanhoitajista ja kotiäideistä valmennettiin Suomen kuuluisimpia seksityöläisiä Yle, 2017
Sofismi

Sofistit (m.kreik. οἱ σοφισταί, hoi sofistai, yks. ὁ σοφιστής, ho sofistēs) olivat antiikin Kreikassa kierrelleitä viisauden opettajia. He harjoittivat paljon dialektiikkaa ja opettivat maksua vastaan retoriikkaa ja muita taitoja, joita vapaat miehet tarvitsivat voidakseen osallistua poliittiseen elämään. Sofistit voidaan lukea esisokraatikkojen joukkoon.
Sofistit olivat alun perin arvostettuja opettajia. Nykyään sanaan liittyy kielteinen merkitys, joka vihjaa, että sofistit käyttivät loogisesti epäpäteviä argumentteja, jotka vain näyttivät päteviltä taitavien retoristen menetelmien ansiosta. Tämä ei kuitenkaan todennäköisesti täysin vastaa alkuperäisten sofistien näkemyksiä, paitsi siinä, että he opettivat retoriikkaa. Sofistien työn objektiivinen arviointi nykyään on vaikeaa, koska heidät tunnetaan lähinnä heidän vastustajiensa, pääasiassa Platonin ja Aristoteleen, kirjoitusten kautta. Nämä perivät sofistien vastustuksen Sokrateelta.
Sofismin historia

Alun perin sana sofisti (kr. sofia, "viisaus") tarkoitti henkilöä, jolla oli sofiaa eli tiedosta koostunutta viisautta, ja joka opetti sitä oppilailleen. Nimitys oli mairitteleva, ja sitä käytettiin useista varhaisista filosofeista, kuten Kreikan seitsemästä viisaasta.
400-luvun eaa. toisella puoliskolla, erityisesti Ateenassa, sanaa "sofisti" alettiin käyttää joukosta ajattelijoita, jotka hyödynsivät väittelytaitoa ja retoriikkaa ajatustensa opetuksessa ja levityksessä, ja tarjoutuivat myös opettamaan näitä taitoja muille. Ensimmäisenä sofistina pidetään yleensä Protagorasta. Muita johtavia 400-luvun eaa. sofisteja olivat Gorgias ja Prodikos.
Ateenan poliittisessa elämässä sofistien opettamilla taidoilla oli suuri merkitys, ja tämän vuoksi sofistit perivät yleensä suuria maksuja opetuksestaan. Tämä johti ennen pitkää sofistien arvostuksen laskuun, yhdessä sen kanssa, että monet käyttivät retorisia taitojaan ajaessaan epäoikeudenmukaisia oikeusjuttuja. Samalla laski heidän filosofiansa ja kirjoitustensa arvostus.
Sokrates oli ensimmäinen filosofi, joka merkittävällä tavalla haastoi sofistit ja sofistiikan. Platonin ja Aristoteleen aikana sana "sofisti" oli jo saanut osittain kielteisen merkityksen. Sillä viitattiin henkilöön, joka käytti retorisia silmänkääntötemppuja ja sanojen monimerkityksellisyyttä tukemaan tai peittämään ontuvaa päättelyä. Sekä Sokrates, Platon että Aristoteles haastoivat sofismin filosofiset perusteet. Platon kuvasi sofisteja rahanhimoisiksi viisastelijoiksi. Lopulta valtio syytti koko sofistien koulukuntaa epämoraalisuudesta.
Myöhemmin sofistiikasta kehittyi eristiikka, jonka harjoittajat eli eristikot pyrkivät löytämään väittelytapoja, joilla voi kumota mitä tahansa. Rooman valtakunnan kaudella syntyi niin sanottu toinen sofistiikka, jolloin sofistit olivat pelkästään retoriikan opettajia. Muun muassa Libanios, Himerios, Aelius Aristides ja Fronto olivat sofisteja tässä merkityksessä.
Sofistien filosofia

Perinteisessä loogisessa argumentoinnissa joukko premissejä liittyy toisiinsa logiikan sääntöjen mukaisesti ja niistä voidaan näin olleen johtaa joku johtopäätös. Kun joku arvostelee argumenttia, se tapahtuu joko pyrkimällä osoittamaan joko joku väärä oletus premisseissä tai looginen epäjohdonmukaisuus itse päättelyssä. Tällainen kritiikki asettuu puolestaan vastakritiikin kohteeksi, ja niin edelleen. Lopulta joku tuomari tai yleisö päättää lopputuloksen, ja näin saavutetaan yhteisymmärrys totuudesta.
Sofistiikan esittämä väite oli, että argumentin todellinen looginen totuudenmukaisuus oli täysin yhdentekevää – ainoastaan tuomarin tai yleisön tekemä lopullinen päätös määritteli sen, mikä oli "totta" ja mikä "epätotta". Kun puhuja vetosi tuomitsevan osapuolen ennakkoluuloihin ja tunteisiin, hän saattoi saada tämän puolelleen, ja näin hänen käyttämästään epätodesta argumentista tuli lopulta tosi.
Sofistit menivät vieläkin pidemmälle ja esittivät, että koska tuomarien oikeaksi tuomitsema mielipide hyväksyttiin yleisesti todeksi, tästä seuraa, että mikä tahansa tuomarien oikeaksi tuomitsema mielipide oli yleisesti totta, vaikka tuomio olisikin saatu aikaan ilmiselvällä tuomarien ennakkoluulojen kiihottamisella tai jopa lahjonnalla.
Sofisteilla oli relativistinen näkemys tiedosta ja tietämisestä. Heidän filosofiansa sisälsi uskonnon arvostelua sekä lakien ja etiikan opetusta. Vaikka monet sofistit olivat yhtä uskonnollisia kuin muutkin aikansa ihmiset, monet olivat omaksuneet ateistisia ja agnostisia näkemyksiä.
Suurin osa sofistien kirjoittamista teoksista on kadonnut. Nykyinen käsitys sofistisesta liikkeestä tulee lähes pelkästään Platonin kirjoituksista. Tulee pitää mielessä, että Platonilla ja sofisteilla oli hyvin suuria erimielisyyksiä monista asioista, ja Platon todennäköisesti hyötyi siitä, että muokkasi tai suorastaan esitti sofistien näkemyksiä väärässä valossa omissa kirjoituksissaan, mikä oli ironisesti juuri tyypillinen sofistien käyttämä tekniikka. Saattaa myös olla, ettei Platon itsekään täysin ymmärtänyt sofistien esittämiä argumentteja.
Nykyisessä filosofisessa kielenkäytössä sofistiikka viittaa sellaiseen retoriikkaan, joka pyrkii vetoamaan massoihin sen sijaan, että pyrkisi käyttämään tiukasti loogisia perusteluja esitettyjen argumenttien tukena. Sofismiksi kutsutaan ”viisastelua” tai näennäistodistusta tai tahallista virhepäätelmää.
Sofisteja

Merkittäviä sofisteja olivat muun muassa:
Hippias (485-415 eaa.)
Gorgias (483-375 eaa.)
Protagoras (481-420 eaa.)
Antifon (480-411 eaa.)
Prodikos (465-390? eaa.)
Thrasymakhos (459-400 eaa.)
Isokrates (436–338 eaa.)
Kirjallisuutta

Diels, Hermann: The older Sophists.  (A complete translation by several hands of the fragments in Die Fragmente der Vorsokratiker, edited by Diels-Kranz. Edited by Rosamond Kent Sprague. 1st edition 1972)  Indianapolis:  Hackett, 2001.  0872205568  (englanniksi)
Kerferd, G. B.: The sophistic movement.  Cambridge:  Cambridge University Press, 1981.  ISBN 0-521-23936-2  (englanniksi)
O'Grady, Patricia F.: The Sophists: An Introduction.  Duckworth Publishers, 2008.  ISBN 0715636952  (englanniksi)
Philostratus, Flavius: The lives of the sophists.  (With an English translation by Wilmer Cave Wright. The Loeb classical library 134. Reprint 1952)  Cambridge:  Harvard University Press, 1921.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sofismi Wikimedia Commonsissa
Fieser, James & Dowden, Bradley (toim.): Sophists The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Palonen, Kari: Sofistiikka retoriikan vaihtoehtona. niin & näin 1/1997, 12–15.
Taylor, C. C. W. & Lee, Mi-Kyoung: The Sophists The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Antiikin filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Esisokraattinen filosofia:   Miletoslaiset  Pythagoralaiset  Efesoslaiset  Elealaiset  Pluralistit  Atomistit  Sofistit 
Sokraattinen filosofia:   Akatemialaiset  Peripateetikot  Kyynikot  Kyreneläiset  Megaralaiset  Dialektikot  Elisläiset 
Hellenistinen filosofia:   Epikurolaiset  Stoalaiset  Skeptikot  Uuspythagoralaiset  Uusplatonistit
Parkkila (Muolaa)

Parkkila (ven.  (Suomessa) Паркино, Parkino, v:sta 1948 (Venäjällä) Подгоре, Podgorje) on entinen Suomen kylä Karjalankannaksella Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Suomelle kuuluessaan Parkkila kuului Kyyrölän kuntaan vuoteen 1934 asti ja tämän jälkeen Muolaan kuntaan. Nykyisin kylässä ei ole asutusta.
Kyläkuva

Parkkila sijaitsi Muolaan kunnan keskiosassa Yskjärven länsipuolella ja se oli eteläisin entisen Kyyrölän kunnan kylistä. Kylästä oli matkaa Kyyrölän kirkonkylään noin neljä kilometriä ja Muolaan kirkonkylään noin seitsemän kilometriä. Parkkilan naapurikyliä olivat pohjoisessa Kyyrölä, idässä ja etelässä Sormula sekä lännessä Lavola ja Vihola. Parkkilan halki kulki Viipurista Kivennavalle johtanut kantatie 63, josta kylän keskustan pohjoispuolella erkani kylätie itään Yskjärven etelärannan kyliin: Sormulaan ja Harvolaan. Lisäksi kylän keskustan eteläpuolelta erkani maantie länteen Perkjärven asemalle ja edelleen Kuolemajärven puolelle. Kyläkeskustan itäpuolella virtasi Yskjoki. Vuonna 1936 Sudenojan pinta-ala oli 3,29 neliökilometriä, josta oli peltoa 108 hehtaaria, niittyä kolme hehtaaria ja metsää 218 hehtaaria. Kylä rajoittui idässä Yskjärveen ja kylän länsiosassa oli pieni Parkkilanlampi, joka laski Muolaanjärveen.
Parkkilan väestö oli lähes kokonaan venäläisiä, joiden esi-isät oli siirretty alueelle 1700-luvulla. Kyläkeskus sijaitsi mäellä kantatie 63 varrella ja sen talot olivat perinteisen venäläisen maalaiskylän tavoin vieri vieressä maantien molemmin puolin, päädyt tielle päin. Talojen takana olevat pellot laskeutuivat luoteeseen Parkkilanlampea kohti. Kylän mäeltä oli avara näköala läheiselle Yskjärvelle ja Parkkilanlammen yli aina Muolaanjärvelle asti. Osa kylän taloista sijaitsi myös Sormulaan vievän kylätien varressa. Kylässä oli koulu, Kannaksen Osuusliikkeen myymälä ja Lukianoffin kauppa. Kylän venäläiset asukkaat olivat ortodokseja ja kuuluivat Kyyrölän seurakuntaan.
Parkkilan kylä muodosti oman koulupiirinsä, jossa toimi supistettu kansakoulu. Kylän koulu tuhoutui talvisodassa. Jatkosodan aikana kylän koulua ei rakennettu uudelleen, vaan koulupiiri lakkautettiin ja liitettiin Kyyrölään.
Sota-aika

Parkkilan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kyläläiset pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennuksen lisäksi päätettiin Kyyrölän jakokunnan kylissä, joihin Parkkila kuului, aloittaa tilusjärjestely, jonka avulla useisiin osiin ja palstoihin jakautuneet tilat saataisiin toimivimmiksi kokonaisuuksiksi. Tilusjärjestelyn yhteydessä Kangaspellon, Sudenojan ja Parkkilan kylät lakkautettiin ja liitettiin Kyyrölän kylään. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen, Etelä-Pirkanmaalle ja Hämeenlinnan seudulle, jossa Kyyrölän alueen kylien asukkaat asutettiin Hämeenlinnan kaupunkiin, Hämeenlinnan maalaiskuntaan ja Vanajan kuntaan.
Skandinaavinen mytologia

Thor taistelee jättiläisten kanssa. Mårten Eskil Wingen maalaus vuodelta 1872.
Skandinaavinen mytologia (myös pohjoismainen mytologia tai muinaisnorjalainen mytologia) tarkoittaa Skandinavian rautakautisten ja varsinkin viikinkiaikaisten asukkaiden myyttejä ja uskomuksia. Myytit kertovat maailman synnystä, rakenteesta ja tuhosta sekä jumalten, jättiläisten ja muiden olentojen seikkailuista. Tärkein myyttien lähde on Edda, joka kirjoitettiin muistiin 1200-luvulla Islannissa.
Alkuperä

Skandinaavinen mytologia on osa germaanista mytologiaa yhdessä anglosaksisen mytologian ja germaanisen muinaisuskon kanssa. Skandinaavisten myyttien alkuperä on hävinnyt esihistorian hämäriin. Usein on arveltu, että niillä on etäiset juuret indoeurooppalaisten kansojen muinaisuudessa neoliittisella kivikaudella ja pronssikaudella.
Kirjallisuuslähteet

Tiedot skandinaavisesta mytologiasta perustuvat ennen kaikkea Edda-kokoelmiin, jotka kirjoitettiin Islannissa muistiin kristinuskoon kääntymisen jälkeen.
Suullisena perinteenä oli Skandinaviassa jo ensimmäisen vuosituhannen lopulla kerrottu runomuotoisia tarinoita, joita alettiin kirjoittaa ylös Runo-Eddaksi 1000-luvulla.
1100-luvulla tanskalainen Saxo Grammaticus kirjoitti Tanskan historiaa käsittelevän teoksen De gesta danorum, jonka ensimmäiset yhdeksän osaa sisältävät paljon materiaalia pakanallisesta elämästä. Hän ei suurestikaan pitänyt pakanauskontoon liittyvistä ilmiöistä, mutta hänen ansiostaan on säilynyt paljon sellaista materiaalia, joka muuten olisi kadonnut.
Vielä merkittävämpi pakanallisten myyttien tallentaja oli islantilainen runoilija, historioitsija ja poliitikko Snorri Sturluson. Hän kirjoitti vuonna 1220 Proosa-Eddan, joka oli tarkoitettu käsikirjaksi runoilijoille. Teoksen tarkoituksena oli tallentaa katoavaa kansanperinnettä, jota oli aiemmin esitetty suullisesti. Lähteenä on käytetty skaldirunoja, Runo-Eddaan sisältyviä eeposrunoja sekä nykyisin jo hävinneitä tekstejä ja perimätietoja.
Jonkin verran pakanauskonnosta kertovaa materiaalia sisältyy myös islantilaisiin saagoihin, mutta nämä lähteet ovat myöhäisiä (1200- tai 1300-luvulta) ja usein epäluotettavia.
Myyttien säilyminen

Runot elivät pitkään runomuodossa esitettynä suullisena perimätietona ennen kuin ne kirjoitettiin ylös Islannissa toisen vuosituhannen alkuvuosisatoina. Kaikkia runoja ei koskaan kirjoitettu ylös, ja osa kirjoitetuistakin on kadonnut. Ei tiedetä, siirtyivätkö runot sukupolvelta toiselle samassa muodossa vai uusiutuivatko ne jatkuvasti lausujien tuntemien runokaavojen puitteissa. Yleisimmin uskotaan runojen siirtyneen muistinvaraisesti, vaikka joistain runoista tunnetaankin hiukan toisistaan poikkeavia versioita.
Eddarunojen esittäjiä ei tunneta nimeltä, eikä heidän sukupuolestaan ole tietoa. Sitäkään ei tiedetä, missä runonlausujat esiintyivät. Yleisesti arvellaan, että runoa lausui yksi lausuja yleisölleen. Joidenkin tutkijoiden mukaan runoja saattoi esittää usea esittäjä, joista jokaisella oli oma roolinsa.
Mytologiset runot olivat esitettäviä teoksia, eivätkä ihmiset välttämättä pitäneet tarinoita muuna kuin viihteenä.