stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuopion klassillinen lukio
Tunnettuja Klassikan oppilaita

Eija Ahvo, näyttelijä, laulaja
Eero Balk, kääntäjä
Eero Castrén, professori
Eeli Granit-Ilmoniemi, toimittaja ja sukututkija
Heikki Haapavaara, toimittaja
Pekka Hakkarainen, tutkimusprofessori
Matti Hautamäki, mäkihyppääjä
Ilkka Herola, yhdistetty
Aleksi Härkönen, suurlähettiläs
Sami Kapanen, jääkiekkoilija
Jussi Kauhanen, professori
Minja Korhonen, yhdistetty
Mikko Korhonen, professori
Risto Kotilainen, professori, erikoishammaslääkäri
Sirpa Kähkönen, kirjailija
Mika Laitinen, mäkihyppääjä
Martti Nissinen, professori
Pekka Nykänen, toimittaja
Hannu Ollikainen, Suomen Lääkärilehden päätoimittaja
Heikki Patomäki, professori
Harri Pursiainen, kansliapäällikkö
Tuomas Sammelvuo, lentopalloilija
Hannu Sariola, professori
Seppo Sarlund, lehdistöneuvos
Kimmo Timonen, jääkiekkoilija
Raimo Tuomainen, terveyssosiologi
Aiheesta muualla

Kuopion klassillisen lukion kotisivu (ohjaus) (klassikka.fi)
Klassikan historiasta (Kuopion koulut ja oppilaat 1947) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuopion kaupungin lukiot Kuopion kaupunki, kuopio.fi. Arkistoitu 19.9.2018. Viitattu 19.9.2018.
Kuopion klassillisen lukion vaakuna.
Martti Brandt

Valokuvaajat Osmo Kuusisto (vas.) ja Martti Brandt vuonna 1966.
Martti Brandt (17. syyskuuta 1939 Viipuri – 29. marraskuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen lehtivalokuvaaja.
Martti Brandt joutui Viipurista evakkoon kahden kuukauden ikäisenä Helsingin alueelle, jossa nuorena miehenä aloitti sähköasentajan oppilaana   VR:n Pasilan konepajalla. Sähköstä ei tullut Martti Brandtin ammattia, kun valokuvaus kiinnosti enemmän. Hän pääsikin kesäkuvaajaksi Uuteen Suomeen vuonna 1957, siellä hän toimi vuoteen 1962 saakka. Tämän jälkeen hän siirtyi  Apu-lehteen, jossa pääsi tekemään kuvareportaaseja niin koti- kuin ulkomaillakin. Avussa hän työskenteli vuoteen 1994 saakka.
Martti Brandt on lahjoittanut 130 000 kuvan negatiivikokoelman Suomen valokuvataiteen museolle.
Kirjoja

Martti Brandt, lehtikuvia 1957–1994, ISBN 951-97386-4-9
Tarinoita kuvien takana 2010, ISBN 978-952-5818-11-6
Suomi lehtikuvin 1947–1977 : Suomen lehtikuvaajat ry:n 30-vuotisjuhlakirja (työryhmän jäsenenä), ISBN 951-1-04450-8
Palkintoja

Vuoden lehtikuva-kilpailun voittaja 1965 ja 1974. Valokuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1979 ja Patricia Seppälän säätiön kuvajournalistipalkinto vuonna 2011.
Kunta

Savitaipaleen kunnantalo.
Kunta on paikallistasolla toimiva julkishallinnon yksikkö, jolla on oma rajattu alueensa ja väestönsä.
Etymologia

Sanaa kunta arvellaan suomalais-ugrilaisissa kielissä omaperäiseksiselvennä sanaksi. Sanalle on esitetty myös indoeurooppalaisia lainaetymologioita, mutta niitä pidetään epätodennäköisinä.
Sana  kuuluu moniin yhdyssanoihin, jotka yleensä viittaavat suurehkoon joukkoon, kuten kirkkokunta, maakunta, kansakunta, eläinkunta, kymmenkunta (noin kymmenen) ja eduskunta. Etäsukukielissä sanan vastineet merkitsevät myös esimerkiksi sotajoukkoa, valtakuntaa ja ihmistä.
Hallinto

Useimmiten kunnan hallinnosta vastaa vaaleilla valittava kunnanvaltuusto. Kaupungeissa sitä voidaan kutsua kaupunginvaltuustoksi. Suomessa ja Ruotsissa kunnallista toimeenpanovaltaa käyttää kunnanvaltuuston nimittämä kunnanhallitus, jonka alaisuudessa kunnan hallintoa johtaa kunnanjohtaja, jota kaupungeissa voidaan kutsua kaupunginjohtajaksi. Kuntalaki mahdollista myös pormestarimallin, jolloin virkajohtajan sijaan henkilöstöorganisaation johdossa on luottamushenkilöistä valtuustokaudeksi valittu pormestari. Joissakin maissa kaupunginjohtajasta käytetään suoraan nimitystä pormestari. Useimmissa maissa kunta on pienin julkishallinnon yksikkö, jolla on vaaleilla valittava edustajisto.
Tehtävät

Kunnan tehtävien, velvollisuuksien ja itsehallinnon määrä ja laatu vaihtelevat maittain. Useimmiten kuntien tehtävänä on järjestää ja ylläpitää tiettyjä peruspalveluita. Varsinkin Pohjoismaissa kuntien tehtäväkenttä on laaja: kuntien pitää järjestää muun muassa koulutus- ja kulttuuripalvelut. Tehtävien lisäksi kuntien asema valtionhallinnon osana vaihtelee maittain. Joissakin maissa on useita erilaisia kuntamuotoja: esimerkiksi Kanadan Québecin provinssissa on sekä alueellisella (aluekunnat) että paikallisella tasolla (paikalliskunnat) toimivia kuntia. Esimerkiksi paikallisella tasolla toimivia kuntia on kaikkiaan kuutta eri tyyppiä.
Kuntaa vastaavan paikallishallinnon yksikön nimitys vaihtelee maittain. Pohjoismaissa (myös Suomessa ruotsin kielessä) ja muualla Euroopassa käytetään usein sanaa kommun tai vastaavaa (< lat. communis 'yhteinen').
Kuntien väkiluku ja pinta-ala vaihtelevat suuresti. Esimerkiksi Helsinki on väkimäärältään Suomen suurin kunta (657 674 asukasta, vuonna 2020). Pinta-alaltaan Suomen suurin kunta on Inari, jonka pinta-ala on 17 333,89 km². Pinta-alaltaan maailman suurimmat kunnat sijaitsevat Grönlannissa ja Pohjois-Kanadan harvaanasutuilla alueilla. Esimerkiksi Kanadan Québecissä sijaitsevan Baie-Jamesin kunnan pinta-ala on 297 330 km², joten se on pinta-alaltaan suurempi kuin esimerkiksi Iso-Britannia. Myös kuntien kaupunkimaisuusaste vaihtelee, jotkut kunnat ovat rakenteeltaan maaseutumaisia ja hyvin harvaan asuttuja, kun taas osa kunnista on kaupunkimaisia ja tiheään asuttuja. Esimerkiksi Helsingin väestötiheys on yli 3000 as./km², mutta Savukosken vain 0,16 as./km².
Eri maiden kuntia

Alankomaiden kunnat
Albanian kunnat
Belgian kunnat
Burundin kunnat
Englannin hallintopiirit
Espanjan kunnat
Färsaarten kunnat
Grönlannin kunnat
Islannin kunnat
Italian kunnat
Kreikan kunnat
Liettuan kunnat
Norjan kunnat
Portugalin kunnat
Puolan kunnat
Ranskan kunnat
Ruotsin kunnat
Saksan kunnat
Suomen kunnat
Sveitsin kunnat
Tanskan kunnat
Viron kunnat
Kirjallisuutta

Itkonen, Erkki (toim.): Suomen sanojen alkuperä A–K.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992.  ISBN 951-717-692-9
Mäkelä, Mika – Retti, Pirkko (toim.): Suomen taskuatlas. Suomen kunnat 1917–2009. Atlas Art, 2008.
Oulasvirta, Lasse: Kuinka kunta toimii. 4. uud. p. Helsinki: Kuntakoulutus, 1996. ISBN 952-9843-05-4
Ryynänen, Aimo: Kuntauudistus ja itsehallinto. Tampere University Press, 2008.
Sotarauta, Markku: Kohti epäselvyyden hallintaa. Acta Futura Fennica 6.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuntalaki Finlex. Edita ja Oikeusministeriö. Arkistoitu 23.2.2017. Viitattu 9.11.2010.
Kunnallisalan kehittämissäätiö
Lujo Brentano

Lujo Brentano.
Lujo Brentano (18. joulukuuta 1844, Aschaffenburg, Saksa – 9. syyskuuta 1931, München, Saksa) oli saksalainen taloustieteilijä, joka toimi professorina Münchenissä 1891–1916. Hän oli liberaalisesti suuntautunut kateederisosialisti, joka tutki työoloja ja oli kiinnostunut ammattiyhdistyksistä. Hän oli myös Saksan sosiaalipoliittisen yhdistyksen (Verein für Sozialpolitik) johtomiehiä. Brentano vastusti valtion liiallista sekaantumista talouselämään. Filosofi Franz Brentano oli Lujo Brentanon veli.
Teoksia

Die Arbeitergilden der Gegenwart, 1871–1872, pääteos, jossa ensimmäisenä manner-eurooppalaisena tutkijana osoitti ammattiyhdistysliikkeen merkityksen
Über das Verhältnis vom Arbeitslohn und Arbeitszeit zur Arbeitsleistung, 1876
Der Wirtschaftende Mensch in der Geschichte, 1923
Konkrete Grundbedingungen der Volkswirtschaft, 1924
Mein Leben im Kampf um die soziale Entwicklung Deutschlands, 1931, omaelämäkerta
Tonje Brenna

| Tonje Brenna |
| --- | --- |
 Brenna vuonna 2022.
Norjan työ- ja sosiaaliministeri
 Støren hallitus 16. lokakuuta 2023–  
Edeltäjä:  Marte Mjøs Persen
Norjan opetusministeri
 Støren hallitus 14. lokakuuta 2021 – 16. lokakuuta 2023  
Edeltäjä:  Guri Melby
Seuraaja:  Kari Nessa Nordtun
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. lokakuuta 1987 (ikä 37)
Kansalaisuus:  norjalainen
Tiedot
Puolue:  työväenpuolue
Tonje Brenna (s. 21. lokakuuta 1987) on norjalainen työväenpuolueen poliitikko ja Norjan nykyinen työ- ja sosiaaliministeri lokakuusta 2023. Tätä ennen hän oli opetusministeri vuosina 2021–2023.
Tonje Brenna oli AUF:n pääsihteerinä mukana järjestön kesäleirillä Utøyalla vuonna 2011, ja selviytyi sitä vastaan tehdystä terrori-iskusta.
Aiheesta muualla

Tonje Brenna Norjan suurkäräjien nettisivuilla (norjaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tonje Brenna Wikimedia Commonsissa
| n k Støren hallitus |
| --- | --- |
Støre
Nykyiset: Aas-Hansen Sigrun Gjerløw Aasland Terje Aasland Aukrust Borch Brenna Eide Eriksen Jaffery Myrseth Nordtun Nygård Næss Sandtrøen Sandvik Skjæran Stensend Stoltenberg Tung Vestre Vågslid
Entiset: Enoksen (2021–2022) Gjelsvik (2022–2023) Gram (2022–2025) Hoel (2024–2025) Huitfeldt (2021–2023) Kjerkol (2021–2024) Mehl (2021–2025) Moe (2021–2023) Persen (2021–2023) Pollestad (2023–2025) Sande (2023–2025) Tajik (2021–2022) Toppe (2021–2025) Trettebergstuen (2021–2023) Tvinnereim (2021–2025) Vedum (2021–2025)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Brigantia

Brigantia oli kelttiläinen jumalatar, luultavasti voiton jumalatar. Hänen nimensä on johdettu kelttiläisestä sanasta brig, mäki tai korkeus. Sama sana on Walesissa asuneen briganttien heimon nimen taustalla, ja Brigantia olikin heimon suojelusjumalatar  . Brigantia yhdistettiin veteen, ja roomalaisaikana jumalatarta kutsuttiin "nymfijumalattareksi". Useat Britannian ja Irlannin joet on nimetty hänen mukaansa. Brigantialla saattaa olla yhteys irlantilaiseen jumalattareen Brigitiin, mutta tämä ei ole varmaa.
John Bowlby

Edward John Mostyn Bowlby (26. helmikuuta 1907 Lontoo – 2. syyskuuta 1990 Isle of Skye, Skotlanti) oli brittiläinen psykiatri ja kehityspsykologi.
John Bowlby syntyi vuonna 1907 aatelisperheeseen. Hänen isänsä Sir Anthony Alfred oli kirurgi ja kuului kuningasta hoitaneeseen lääkärikuntaan. John Bowlbyn kasvatuksesta vastasivat varhaislapsuudessa pääosin perheen lastenhoitajat. Sittemmin Bowlby kävi koulua sisäoppilaitoksessa erossa vanhemmistaan. Bowlby opiskeli Britannian laivastoakatemiassa (Royal Naval College) Dartmouthissa ja  Trinity Collegessa Cambridgessä pääaineenaan luonnontieteet ja psykologia. Lääketieteellisen koulutuksen hän sai Lontoossa (University College London, Medical School).
Bowlby toimi ensin psykoanalyyttisen viitekehyksen mukaisena psykiatrina, mutta kyseenalaisti tämän koulukunnan teoreettisia lähtökohtia ja oli lasten tunne-elämän tutkimusmenetelmien uranuurtajia. Häntä pidetään erityisesti psykologisen kiintymyssuhdeteorian luojana. Bowlby toi esille, miten siteen katkeaminen äitiin vaikuttaa lapsen tunteisiin.
Amerikkalaisia psykologeja korostavassa vertailussa (2002) John Bowlby listattiin 1900-luvun merkittävimpien psykologien joukkoon sijalle 49.
Bowlby puolusti julkisessa puheenvuorossaan kantaa, että "huono" koti saattoi olla lapsen kehitykselle parempi ratkaisu kuin "hyvä" laitoshoito.
Aiheesta muualla

John Bowlby (1907-1990) (englanniksi) (goodtherapy.org)
John Bowlby (1907-90) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (sciencemuseum.org.uk)
Curriculum Vitae John Bowlby 1907 - 1990 (pdf) (englanniksi) (psychology.sunysb.edu)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta suomeksi

Bowlby, J. (1957). Lasten hoivan ja hellyyden tarve [Child care and the growth of love] [Maailman terveysjärjestön mietinnöstä Material care and mental health lyhentänyt Margery Fry] (L. Jokinen, Trans.). Porvoo: WSOY.
Männikkö, K. (1997). Kiintymystä lapsesta aikuiseksi [Attachment from childhood to adulthood / Bowlby, John; Ainsworth, Mary]. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Mäntymaa, M., & Tamminen, T. (1999). Varhainen vuorovaikutus ja lapsen psyykkinen kehitys. Duodecim, 115(22), 2447–2453. (pdf) (terveyskirjasto.fi)
Mäntymaa, M., Luoma, I., Puura, K., & Tamminen, T. (2003). Tunteet, varhainen vuorovaikutus ja aivojen toiminnallinen kehitys. Duodecim, 119(6), 459–465. (pdf) (terveysportti.fi)
Pajulo, M. (2004). Vauvan tunnetila ja sen säätely: Äidin reflektiivinen kyky ja sen merkitys turvallisessa kiintymyssuhteessa (katsaus). Duodecim, 120, 2543–2548. (pdf) (terveysportti.fi)
Silvén, M., & Vienola, M. (1995). Varhaisesta vuorovaikutuksesta kiintymyssuhteeseen. Psykologia, 30, 445–457.
Nauha, S., & Silvén, M. (2000). Puolisoiden varhaiset kiintymyssuhteet: viehättääkö samanlaisuus? Psykologia, 35(1), 71–81.
Sinkkonen, J. (2004). Kiintymyssuhdeteoria – tutkimuslöydöksistä käytännön sovelluksiin (Katsaus). Duodecim, 120, 1866–1873. (pdf) (terveyskirjasto.fi)
Sinkkonen, J., & Kalland, M. (2001). Vauvan ensimmäiset ihmissuhteet. Porvoo: WSOY.
Sinkkonen, J., & Kalland, M. (2001). Varhaiset ihmissuhteet ja niiden häiriintyminen: Kiintymyssuhdeteoria – teoria yksilön kiin(nit)tymisestä tärkeisiin toisiin ihmisiin, kiintymyssuhteen katkoksista ja merkityksestä kehitykselle [Disturbances in Early Realtionships]. Vantaa: WSOY.
Tamminen, T. (2000). Sisäisen turvan syntyminen. Ryhmätyö, 29(3), 2–5.
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta englanniksi

Bowlby, J. (1960) Separation anxiety. International Journal of Child Psychoanalysis 4t: 89–113.
Bowlby, J. (1969). Disruption of affectional bonds and its effects on behavior. Canada’s Mental Health Supplement, 12(59).
Bowlby, J. (1974). Attachment - volume one of Attachment and Loss (3 ed.). London: Hogarth press.
Bowlby, J. (1973) Separation: Anxiety & Anger. Vol. 2 of Attachment and loss London: Hogarth Press; New York: Basic Books; Harmondsworth: Penguin (1975).
American Professional Society on the Abuse of Children (APSAC). (2006)  Report of the APSAC Task Force on Attachment Therapy, Reactive Attachment Disorder, and Attachment Problems. Child Maltreatment. Feb;11(1):76–89.
Becker-Weidman, A., & Shell, D., (Eds.) (2005), Creating Capacity for Attachment Wood N Barnes, Oklahoma City, OK.  ISBN 1-885473-72-9
Cassidy, J., & Shaver, P., (Eds.), Handbook of Attachment Theory Research and Practice, NY: Guilford Press.  ISBN 1-57230-087-6
Clinton, D. N. (1986). A critical analysis of Bowlby's theory of attachment [Kohdehenkilö:  Bowlby, John]. Stockholm: University of Stockholm.
Greenspan, S. (1993) Infancy and Early Childhood.  Madison, CT: International Universities Press.  ISBN 0-8236-2633-4.
Holmes, J. (1993) John Bowlby and Attachment Theory.  Routledge; ISBN 0-415-07730-3
Mercer, J. (2006) Understanding Attachment: Parenting Child Care, and Emotional Development.  Westport, CT: Praeger.  ISBN 0-275-98217-3.
Robertson, James and Joyce (1989) "Separation and the Very Young"  Free Association Books
Siegel, D. J. (1999). The Developing Mind: Toward a Neurobiology of Interpersonal Experience. New York: Guilford Press.
Siegel, D. J. (2001). Toward an interpersonal neurobiology of the developing mind: Attachment relationships, »mindsight» and neural integration. Infant Mental Health Journal, 22, 67–94.
Zeanah, C., (Ed.) (1993) Handbook of Infant Mental Health. Guilford Press, NY; ISBN 0-89862-996-9
Waters, E., Merrick, S., Treboux, D., Crowell, J., & Albersheim, L. (2000). Attachment security in infancy and early adulthood: A twenty-year longitudinal study. Child Development, 71(3), 684–689.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Brestin lentoasema

Brestin lentoasema (IATA: BQT, ICAO: UMBB) on Valko-Venäjän kuudenneksi suurimman kaupungin Brestin lentoasema maan lounaisosissa. Lentoasema sijaitsee Brestin piirissä noin 17 kilometriä Brestin kaupungin itäpuolella ja runsas kilometri Brest-Minsk-Moskova moottoritien M1:n (osa eurooppatietä E30) eteläpuolella.
Brestin lentoaseman sijainti
Vuoden 2010 Lentoliikenteen tiedotusjulkaisun (AIP) mukaan kentällä on ICAO:n CAT I:n mukainen valaistus ja kenttä soveltuu muun muassa seuraaville lentokonetyypeille: Antonov An-124, Iljushin Il-76, Tupolev Tu-154, Boeing 737-800, B757-200, B757-500, Airbus 320-100, A310-200, B737-500 ja M-76.
Kentälle liikennöi ainakin kausittain Valko-Venäjän kansallinen lentoyhtiö Belavia. Yhtiön kesäaikataulun 2013 mukaan sillä on reittilento Brestistä Kaliningradiin ja takaisin kahdesti viikossa (3.6.2013 lähtien). Lentomatkustajia ei ole kovin paljoa, sillä Brestin lentokentän matkustajamäärän uutisoitiin vuonna 2013 jääneen noususta huolimatta vain 8 400 henkeen.
Aiheesta muualla

Brestin lentoaseman kotisivut (englanniksi) ja (venäjäksi)
METAR lentosäähavainto ja TAF lentosääennuste Brestin lentoasemalle (UMBB) (englanniksi)
Perustietoja kentästä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Valkovenäläinen sääennuste Brestiin (venäjäksi) (pogoda.by)
Kuopion asevarikko

Kuopion Asevarikko (lyhenne KuoAseV) on Kuopiossa ja Pielavedellä toiminut Suomen puolustus­voimien asevarikko. Varikon päätoimipiste sijaitsi Kuopion kaupungin keskustassa, kunnes siirtyi 1970-luvun alussa Suureen Neulamäkeen. Varikkoon kuului Kuopiossa myös Pienen Neulamäen varastoalue.
Historia

Kuopion Asevarikon virallisena perustamispäivänä voidaan pitää 18. heinäkuuta 1918 senaatin sota-asiaintoimituskunnan julkaistua käskylehdellä kapteeni Sanfrid Mikanderin nimityksen Kuopion Sotavarikoksi nimetyn varikon vt. päälliköksi. Sota-asiaintoimituskunta ilmoitti 6. elokuuta käskylehdellä, että taisteluvälineosasto käyttää varikoilleen nimityksiä Asevarikko, Helsinki; Asevarikko, Viipuri ja  Asevarikko, Kuopio.
Jokaiseen asevarikkoon rakennettiin ase- ja korjauspaja saksalaisten sotilasasiantuntijoiden suunnitelmien mukaisesti. Vuoden 1919 alussa Kuopion Asevarikko käsitti ase-, ammus-, pioneeri- sekä kuormasto- ja valjasosaston. Taisteluvälineiden pääkorjauspaja määrättiin sijoitettavaksi Kuopion Asevarikon yhteyteen pääasiassa kuormaston, valjasten ja aseiden korjauksia varten. Syksyllä vuonna 1921 muuttuivat asevarikoiden nimet ase- ja ampumatarvikevarikoiksi, jolloin  varikosta tuli Ase- ja Ampumatarvikevarikko 3. Vuoden 1930 lopulla se sai jälleen uuden nimen Asevarikko 3.
Puolustusministeriö käynnisti tunnelivarastojen rakentamisen Suuren Neula­mäen alueella tekemällä urakkasopimukset kesällä 1939. Talvisotaan perustettavat yhtymät tarvitsivat aseita ja joulukuussa vuonna 1939 volyyminä oli 1 500–2 000 kivääriä päivässä. Kaikkiaan talvisodan aikana kunnostettiin noin 75 000 kivääriä m/91 sekä 107 konekivääriä ja jonkin verran muita aseita. Talvisodan aikana varsinaisen asevarikon vahvuus nousi 500 henkeen, mutta kaikkiaan työntekijöitä oli noin 1 400 varikon yhteyteen perustetussa kenttävarikkokeskuksessa.
Vuoden 1944 alussa Asevarikko 3 sai jälleen nimekseen Ase- ja ampumatarvikevarikko 3, mutta varikosta tuli jo vuonna 1945 Keskusvarikko 6. Keskusvarikko 6:sta tuli Pääesikunnan taisteluvälinepäällikön alainen Asevarikko 1.
Vuosikymmenten ajan, viimeksi 1960-luvulla luolaston räjähteitä oli tapana hävittää upottamalla niitä paikalliseen Neulalahti-järveen. Räjähteitä raivattiin järvestä laajasti kesällä 2014 uuden asuntoalueen takia.
Esikuntarakennus, autohalli, ruokala ja kasarmirakennus valmistuivat vuonna 1965. Korjaamoluolasto sekä puu- ja nahkatyöosastojen maanpäälliset rakennukset otettiin käyttöön vuonna 1970.
Historia > Osaksi Materiaalilaitosta

Puolustusvoimissa siirryttiin uuteen johtamis- ja hallintojärjestelmään vuoden 1993 alussa ja samaan aikaan aloitti toimintansa Puolustusvoimien Materiaalilaitos, jonka osaksi varikko tuli.
Valtioneuvoston vuoden 2001 turvallisuus- ja puolustuspoliittisen selonteon perusteella käynnistyi silloisen puolustusvoimien organisaation kehittämisen valmistelu, mikä johti muun muassa Iisalmen Asevarikon lakkauttamiseen vuoden 2003 alusta lukien. Ohenmäen alueesta luovuttiin ja Koivujärven varastoalue liitettiin Kuopion Asevarikkoon.
Puolustusministeri päätti 12.5.2006, että Kuopion Asevarikko lakkautetaan itsenäisenä joukko-osastona 31.12.2007 lukien. Seuraavan vuoden alusta lukien se liitettiin Itä-Suomen Huoltorykmentin alaiseksi Kuopion Varikoksi. Varikkoon liitettiin Ylämyllyn varastoalue, Hiienvaaran (ampuma-alue) ja Sotinpuron (ampuma-alue) jo aikaisemmin varikkoon kuuluneen Pielaveden Koivujärven varaston lisäksi.
Päälliköt

Varikon päälliköinä ovat olleet:
kapteeni Sanfrid Mikander 1918–1919
everstiluutnantti Aksel Kihlström 1919–1937
jääkärieverstiluutnantti Kustaa Adolf Järvinen 1937–1954
everstiluutnantti Arvo Kervinen 1955–1958
everstiluutnantti Vilho Pösö 1959–1961
everstiluutnantti Pekka Kääriö 1961–1967
everstiluutnantti Jalmari Heino 1967–1968
everstiluutnantti Pentti Hovilainen 1968–1970
everstiluutnantti Arvo Pentti 1970–1973
everstiluutnantti Jussi Kivelä 1973–1975
everstiluutnantti Aarte Taskinen 1975–1977
everstiluutnantti Kalevi Vaittinen 1978–1979
everstiluutnantti Eero Tikkanen 1980–1983
everstiluutnantti Paavo Perkkala 1983–1989
everstiluutnantti Matti Virta 1989–1992
everstiluutnantti Pentti Väänänen 1993–1996
everstiluutnantti Markku Lainevirta 1997–2000
komentaja Matti Rautonen 2000–2004
majuri Pertti Kuokkanen 2004–2005
majuri Osmo Huopainen 2006–2007
Nykyhetket

Puolustusministerin päätöksellä maavoimien materiaalin kunnossapidon kehittämisvaihtoehdoksi valittiin strateginen kumppanuus. Päätöksen mukaisesti strategisen kumppanuuden valmistelutyötä jatkettiin tavoitteena siirtyä kumppanuuteen 1.1.2009 alkaen. Puolustusministeriö solmi strategista kumppanuutta koskevan aiesopimuksen Millog Oy:n kanssa.
Kuopion Varikolta siirtyi Millog Oy:n palvelukseen 1.1.2009 lukien 54 henkilöä. Kunnossapidon tehtävistä siirtyivät jalkaväkiaseiden kunnossapitotyöt, kunnossapidon materiaalipalvelu, puu- ja varustehuoltotyöt sekä myymälätoiminta.
Maavoimien materiaalilaitoksen uudelleenorganisoinnin myötä Kuopion Varikosta tuli 1.1.2009 lukien Itä-Suomen Huoltorykmentin Savo-Karjalan Varasto-osasto. Sittemmin maavoimien varastoinnin kehittämiseen liittyen puolustusministeri päätti varastoinnin lakkaamisesta Suuressa Neulamäessä Kuopiossa. Muutoksen johdosta Savo-Karjalan Varasto-osasto lakkautettiin ja sen osat yhdistettiin Itä-Suomen Huoltorykmentin Varasto-osastoon 1.1.2010 lukien.
Perinteet ja heraldiikka

Kuopion Asevarikon kilta perustettiin 26. marraskuuta 2008 vaalimaan varikon perinteitä. Killan tarkoituksena on edistää jäsentensä maanpuolustustahtoa ja yhteenkuuluvuutta sekä järjestää heille tätä päämäärää palvelevia harrastus- ja koulutusmahdollisuuksia.
Varikon joukko-osastotunnus on yhtenevä Tervolan, Toivakan, Haapajärven ja Ähtärin varikkojen kanssa ja siinä on kaksi ristikkäin olevaa tykinputkea, joiden päällä tykkilavetin pyörä sekä niiden alla varikoille yhtenäinen V-kirjain.
Bristol Bloodhound

Kuvan it-ohjus RAF:n museossa, Lontoon Hendonissa.
Bristol Bloodhound oli ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Se suunniteltiin ja valmistettiin Englannissa. Ohjusasetyyppiä käytettiin lentokoneiden korkeatorjuntaan. Sitä käytettiin laajasti myös Ruotsissa, missä sen nimenä oli Rb-68. Lyhennös tuli nimestä robotsystem.
Ohjuksessa oli kaksi kaksoispatopainemoottoria ja siksi se sai tarvitun alkuvauhdin keskellä olevasta rakettimoottorista.
Ohjusasetyypin suunnittelu aloitettiin jo 1949 ja se poistettiin käytöstä 1991. Bristol Bloodhoundia valmistettiin kahta versiota, Mk I:tä ja Mk II:ta. Myöhempi versio ylsi 2.7 Machin nopeuteen, ja sen kantama oli 185 kilometriä.