stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Calamity Jane
Elämäkerta > Lempinimen tausta

Jane sai nimensä ”Calamity Jane” yleisimmän tarinan mukaan Goose Creekissä Wyomingissa vuosina 1872–1873 tapahtuneen välikohtauksen seurauksena. Jane kertoo tuolloin pelastaneensa kapteeni Eganin intiaanien väijytyksestä, minkä ansiosta kapteeni antoi hänelle sankaruuteen viittaavan lempinimen ”Calamity Jane, tasankojen sankaritar”. Kapteeni Egan tosin kiisti tämän tarinan todenperäisyyden. Monia muitakin tarinoita nimeämisestä on kerrottu. ”Calamity Jane” oli esimerkiksi uudisraivaajien usein käyttämä lempinimi rääväsuisista ja omaperäisesti pukeutuvista naisista, joskin on mahdollista, että Jane oli nimen alkuperäinen haltija. Calamity-sanaa käytettiin myös sukupuolitaudin synonyyminä. Janen itsensä mukaan suuronnettomuuteen viittaava nimi tuli siitä, että hänellä oli aina paha tapa joutua kaikenlaisiin vaikeuksiin. Oli lempinimen alkuperä mikä tahansa, se on ollut yksi Janen sankarillisen ja salaperäisen legendan tärkeistä osatekijöistä. Hänen esimerkiksi kerrottiin usein ilmoittaneen ovella nimensä astuessaan saluunaan.
Elämäkerta > Crookin tiedustelijana

Calamity Jane saapui Mustille kukkuloille vuonna 1875 Newton–Jenneyn retkikunnan mukana, ja hän palasi seudulle seuraavana vuonna mainareiden suojaksi lähetettyjen kenraali Crookin joukkojen mukana. Jane kertoo elämäkerrassaan työskennelleensä Crookin tiedustelijana. Sotilasjoukkojen mukana matkanneesta ja tiedustelijan vaatteisiin pukeutuneesta Janesta tuli sotilaille eräänlainen maskotti, joka viihdytti miehiä kepposillaan sekä auttoi jokapäiväisissä askareissa ja metsästi näille riistaa.
Janesta alkoi tulla kuuluisuus, sillä sotilasretkikunnan mukana kulkenut epätavallinen nainen herätti huomiota. Ensimmäisenä hänet mainitsi nimeltä Chicago Tribune kesäkuussa 1875, ja varhaisin tunnettu valokuva hänestä on saman vuoden heinäkuulta French Creekiltä, missä sotilasretkikunta leiriytyi. Janen seikkailut ja anarkistiset tempaukset päätyivät tästä lähtien usein paikallislehtien sivuille. Hänen mainettaan kasvattivat hänen tapansa pukeutua miesten vaatteisiin sekä hänen juopottelunsa, kiroilunsa ja purutupakan käyttönsä. Hänen mukaansa nimettiin jopa eräs vuori, ”Calamity Peak”.
Elämäkerta > Deadwoodissa

Jane tapasi kesäkuussa 1876 Fort Laramien linnoituksessa revolverisankari ja peluri Wild Bill Hickokin ja tämän ystävän Charlie Utterin ja lähti näiden mukana Deadwoodin kaupunkiin Mustille kukkuloille. Janen maine ylitti jopa Hickokin maineen, sillä paikallislehti Black Hills Pioneer uutisoi seurueen saapumisen Deadwoodiin otsikolla ”Calamity Jane on saapunut!”. Jane hankki elantonsa Deadwoodissa tiettävästi saluunatyttönä ja prostituoituna, tosin tästä hän ei omassa elämäkerrassaan puhu. Vuonna 1876 Deadwoodin alueella oli isorokkoepidemia, jonka aikana Jane toimi sairaanhoitajana.
Janen kansallinen maine epätavallisena lännensankarina jatkoi kasvamista hänen vaiheitaan seuranneiden lehtijuttujen kautta. Hänen hahmonsa alkoi esiintyä vuodesta 1877 alkaen myös huokeissa pulp-novelleissa, kuten Edward Wheelerin ”Deadwood Dick” -nimisen sankarin apurina ja parina.
Elämäkerta > Deadwoodin jälkeen, avioliitot ja lapset

Jane palasi syksyllä 1877 ratsuväkijoukkoihin. Sen jälkeen hän kaivoi jonkin aikaa kultaa ja toimi rahtaajana Fort Pierressä. 1880-luvun alussa hän piti karjatilaa ja majataloa Yellowstonen piirikunnassa. Sieltä hän lähti pitkälle matkalle Kaliforniaan, Texasiin ja Arizonaan. Vuonna 1885 hän meni kertomansa mukaan naimisiin texasilaisen Clinton Burken kanssa ja sai kaksi vuotta myöhemmin tämän kanssa tyttären. Vuonna 1889 Jane jatkoi kiertelyään Wyomingissa ja Dakotassa aina 1890-luvun puoliväliin asti.
Jane oli vuonna 1888 papereiden mukaan naimisissa William Steers -nimisen miehen kanssa ja sai hänen kanssaan Jessie-nimisen tyttären. Erään aikalaistodistajan mukaan Janen yhteiselo Clinton Burken kanssa tapahtui vasta 1890-luvun alkuvuosina.
Pian Wild Bill Hickokin kuoleman vuonna 1876 jälkeen Jane väitti olleensa naimisissa tämän kanssa ja että tämä oli Janen 1873 syntyneen lapsen isä. Janen mukaan hän oli antanut lapsen adoptoitavaksi. Ei ole olemassa tietoa siitä, onko lapsi todellinen vai ei. Sen sijaan Hickokin lapsen isyys on melko varmasti perätön, koska Jane toimi tuohon aikaan armeijassa tiedustelijana ja Hickok työskenteli villin lännen show’ssa. Varmasti tiedetty ystävyysaikakin oli vain kuusi viikkoa. Kuitenkin vuonna 1941 eräs Jean Hickok Burkhardt McCormick väitti olevansa Martha Jane Cannaryn ja James Butler Hickokin jälkeläinen, ja hän esitti todisteita siitä että Calamity Jane ja Wild Bill olivat olleet naimisissa. Todiste oli kirjoitettu Raamattuun ja siinä oli lukuisien todistajien allekirjoituksia.
Elämäkerta > Lavaesiintyjänä

Palattuaan 17 vuoden jälkeen Deadwoodiin syksyllä 1895 Jane kertoi aikovansa luopua kiertelevästä elämästään ja asettuvansa aloilleen tyttärensä kanssa. Hän oli kuitenkin edelleen hyvin kuuluisa niin Deadwoodissa kuin koko maassakin, ja hänet palkattiin Kohlin ja Middletonin viihdenäytökseen, joka lähti kiertueelle itärannikon suurkaupunkeihin. Janea markkinoitiin teatterishow’n vetonaulana, ”Yhdysvaltain kuuluisimpana naisena”. Hän näyttäytyi lavalla kahdesti päivässä korostetun miehekkäissä tiedustelijan varusteissaan revolvereineen, kertoili urastaan ja sankariteoistaan sekä esitteli tarkka-ampujan kykyjään.
Jane palasi takaisin länteen keväällä 1896. Hän vietti seuraavat vuodet eri paikoissa Wyomingissa ja Montanassa, teki sekalaisia töitä sekä myi valokuviaan ja pientä elämäkertakirjastaan.
Kesällä 1901 Jane teki paluun lännenesiintyjänä itärannikon Buffalon Pan-American Exposition -näyttelyssä, jossa mukana oli myös kuuluisa intiaanipäällikkö Geronimo. Show’ssa Jane esitteli ratsastus- ja ampumistaitojaan. Paluumatkansa länteen alkoholiriippuvuudesta kärsinyt Jane rahoitti esiintymällä matkan varrella teattereissa.
Elämäkerta > Kuolema

Calamity Jane kuoli muutaman päivän sairasteltuaan hotellissa Terryssä Etelä-Dakotassa 1. elokuuta 1903, luultavasti 47-vuotiaana. Kuolinsyy oli suolistotulehdus, joka oli luultavasti aiheutunut alkoholin liikakäytöstä. Janen hautajaisiin saapui paljon väkeä, ja hänet haudattiin Wild Bill Hickokin viereen Deadwoodiin, yhden tarinan mukaan oman toiveensa mukaisesti.
Legenda

Janen kuoleman jälkeen lehdet julkaisivat muistokirjoituksia, joissa surtiin tämän villin lännen suuren persoonan kuolemaa. Janen legenda jäi kuitenkin elämään, ja hänestä on julkaistu lukemattomia kirjoja ja elokuvia, joissa hänen tarinansa kerrotaan eri näkökulmista ajan kulloisenkin hengen mukaisesti.
Suuri osa Calamity Janen elämään liittyvistä kertomuksista on peräisin hänen itsensä sanelemasta kirjasesta Life and Adventures of Calamity Jane, By Herself. Seitsensivuinen kirjanen julkaistiin vuonna 1896 markkinointimateriaalina viihdenäytökseen, jossa Jane tuolloin esiintyi. Sävyltään kirjanen on tiivis ja asiallinen. Siinä Jane kuvailee ampuma- ja ratsastustaitojaan, kokemuksiaan kenraali Custerin tiedustelijana ja Pony Expressin kuriirina sekä Wild Bill Hickockin murhaajan kiinniottamista ja Deadwoodin postivaunujen pelastamista. Näitä tarinoita hän oli aiemmin kertonut itse suullisesti. Niistä suurin osa on kuitenkin todettu keksityksi myytinrakentamiseksi. Todellisuudessa Jane ei ollut tiettävästi koskaan toiminut Custerin tai armeijan tiedustelijana tai Pony Expressin kuriirina, eikä hän ollut Bill Hickockin murhaajan kiinniottaja. Totta tarinassa oli se, että Jane oli ollut armeijan tutkimusretkillä 1875–1876, asunut Northern Pacificin ja Union Pacificin rautatieleireillä, kaivanut kultaa Mustilla kukkuloilla ja noussut kuuluisuudeksi Deadwoodissa. Calamity Janen tarina oli kuitenkin niin kiehtova, että lukijat eivät välittäneet sen puutteista. Myöhemmät elämäkerturit ovat kuitenkin pyrkineet erottamaan toden sepitteestä ja havainneet, että todisteita mistään väitetyistä sankariteoista ei löydy. Janella oli tapana väittää olleensa useiden kuuluisien lännen hahmojen ystävä vasta näiden kuoleman jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Calamity Jane Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Calamity Jane noin vuonna 1895 aloitellessaan lavaesiintyjän uraansa.
Calamity Jane Wild Bill Hickokin haudalla vuonna 1903 vain kuukausi ennen omaa kuolemaansa. Jane haudattiin Hickokin viereen.
Himola

| Himola Гимолы, Gimoly Himol’a |
| --- | --- |
 Himola
 Koordinaatit: 62°56′0″N, 32°31′30″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Kunta:  Sukkajärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2012):  309
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Himola (ven. Гимолы, Gimoly; karjalaksi Himol’a) on taajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Sukkajärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Himolanjärven kaakkoispuolella 28 kilometriä Sukkajärvestä etelään. Taajamassa on 309 asukasta (vuonna 2012).
Historia

Selkin pogostaan kuulunut Himolan kylä mainitaan Lapin pogostojen tarkastuskirjassa vuonna 1597, jolloin siellä oli 25 taloa. Myöhemmin se kuului Aunuksen läänin Poventsan kihlakunnan Porajärven volostiin eli kuntaan, joka oli suomalaisten miehittämä vuosina 1919–1921 ennen Tarton rauhan toteuttamista. Porajärven Klyyssinvaaran kyläkunnan Himolan kylässä oli vuonna 1905 koulu, 30 taloa ja 158 asukasta.
Porajärven kunnan lakkauttamisen jälkeen Himolasta tuli osa Klyyssinvaaran kyläneuvostoa. Vuonna 1926 kylässä oli 184 asukasta, joista 177 oli karjalaisia ja seitsemän suomalaisia. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.
Nykyinen taajama on perustettu metsätyöläisten asutukseksi rautatien rakentamisen yhteydessä vuonna 1954. Parhaimmillaan siellä asui lähes 3 500 henkeä vuonna 1966, mutta vuonna 1991 enää 650. Vuonna 1956 perustettu Himolan kyläneuvosto (myöhemmin kylähallinto) liitettiin Sukkajärven kuntaan vuonna 2006. Taajaman kuihtuminen alkoi jo vuonna 1973, jolloin Himolan metsäteollisuuspiiri muutettiin Sukkajärven metsäteollisuuspiirin työmaaksi.
Nykypäivä

Taajaman kautta kulkee Porajärven ja Mujejärven välinen soratie sekä Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie. Rautatieaseman venäjänkielinen nimi on Gimolskaja.
Himolan lähellä on graniitti-, hiekka- ja soralouhoksia. Taajamassa toimii sepelintuotantolaitos. Palveluihin kuuluu posti.
Nähtävyydet ja matkailu

Autioksi jäänen Himolan kylän lähettyvillä on kivikautisia asuinpaikkoja. Himolanjärven rannalla sijaitsevan kylän rakennusmuistomerkkeihin kuuluu joukko 1800–1900-lukujen vaihteen asuin- ja talousrakennuksia. Myös muut alueen kylät Klyyssinvaara, Kuutamalahti, Roikonniemi ja Uskali ovat nykyään autioina.
Himolan taajamassa on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka. Sen lounaispuolella Himolanjärven rannalla sijaitsee lomakylä. Lomakyliä suunnitellaan myös Himolanjärven Dengasaarelle, entisen Himolan kylän tienoille sekä Roikonniemelle. Seudun huomattavin nähtävyys on Himolan koillispuolella sijaitseva Länsi-Karjalan ylängön korkein kohta Vuottovaara (ven. Vottovaara) muinaisine seitoineen.
Hirvensalmen vaakuna

Hirvensalmen vaakuna
Hirvensalmen vaakuna on Hirvensalmen kunnan tunnus, ja se on aiheeltaan puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys on ”kultakentässä musta, kävelevä hirvi, kaviot punaiset.” Hirvi tosin on sorkkaeläin eikä sillä ole kavioita. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Hirvensalmen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 22. joulukuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. huhtikuuta 1953.
Hipponikos III

| Hipponikos> Ἱππόνικος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 421 eaa. Ateena
Kuollut: n. 342/341 eaa.
Vanhemmat:  Kallias III ja ?
Hipponikos (m.kreik. Ἱππόνικος, lat. Hipponicus; n. 421–342/341 eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja kuului Kalliasten ja Hipponikosten ylimyssukuun. Erotuksena suvun muista samannimisistä häneen viitataan tutkimuksessa nimellä Hipponikos III.
Elämä

Hipponikos oli Kallias III:n poika ja kotoisin Alopeken demoksesta. Hänen äitinsä oli nimeltä tuntematon Glaukon II:n tytär. Äiti kuoli pian hänen syntymänsä jälkeen, ja hänen isänsä meni uusiin naimisiin. Kallias menetti hopeakaivostoimintansa Laureionissa peloponnesolaissodan aikana, mikä vähensi suuresti suvun Hipponikokselle periytynyttä omaisuutta. Silti hän oli edelleen varsin varakas. Lisäksi hän oli Spartan perinnöllinen proksenos, mutta hän ei saanut isänsä asemaa keryksien suvulle kuuluneena Eleusiin mysteerien soihdunkantajana.
Hipponikos nai vuonna 399 eaa. Alkibiades III:n ja Hippareten nimeltä tuntemattoman tyttären, joka oli hänen serkkunsa. Hän otti kuitenkin eron vaimostaan jo vuonna 395 eaa. syyttäen tätä insestisestä suhteesta veljeensä Alkibiades IV:een. Hipponikos mainitaan vielä noin 80-vuotiaana, kun hän teki sijoituksia Melitessä. Hänen myötään suku menetti kuitenkin entisen vaurautensa ja vaikutusvaltansa.
Hipponikoksen mainitsevat muun muassa Platon, Lysias ja Andokides.
Hindulainen filosofia

Hindulainen filosofia on yksi intialaisen filosofian merkittävimpiä osia. Se kytkeytyy läheisesti hindulaisuuteen uskontona. Filosofiaa kuvaa vapaamielinen universalismi.
Koulukuntia

Rajajooga
Nyaya
Purva Mimamsa
Samkhya
Vaisheshika
Vedanta
Kirjallisuutta

Raju, P. T.: Intian filosofia.  ((The philosophical traditions of India, 1972.) Englanninkielisestä alkuteoksesta suomentanut Juhani Pietiläinen. Sanskritinkieliset termit tarkistanut Klaus Karttunen. Taskutieto 118)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06238-3
Tamminen, Tapio (toim.): Guruja, joogeja ja filosofeja: Intian filosofiaa.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-31665-8
Aiheesta muualla

Ranganathan, Shyam: Hindu Philosophy The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Ruzsa, Ferenc: Sāṅkhya The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Carinus

| Carinus |
| --- | --- |
 
Rooman keisari
Valtakausi:  283–285
Edeltäjä:  Carus
Seuraaja:  Diocletianus

Syntynyt:  noin 250?
Kuollut:  elo- tai syyskuu 285 Margusjoki, Moesia
Puoliso:  Magnia Urbica
Lapset:  Nigrinianus
Isä:  Carus
Carinus roomalaisessa kultakolikossa (aureus). Kirjoituksessa lukee: "IMP C M AVR CARINVS NOB C", (Imperator Caesar Marcus Aurelius Carinus Nobilissimus Caesar, suom. Ylipäällikkö Caesar Marcus Aurelius Carinus, ylhäisin caesar)
Marcus Aurelius Carinus (noin 250? – elo- tai syyskuu 285) oli Rooman keisari vuosina 283–285. Hän oli keisari Caruksen vanhempi poika.
Elämä > Sotaretki Persiaan ja Caruksen kuolema

Carinuksen varhaisista vuosista ei tiedetä mitään. Kun hänen isänsä Carus julistettiin keisariksi syksyllä 282, Carinus oli jo aikuinen mies, jolla oli vaimo, Magnia Urbica ja lapsi Nigrinianus. Pian keisariksi tulonsa jälkeen Carus nimitti Carinuksen ja hänen veljensä Numerianuksen caesareiksi eli keisarin seuraajiksi. Molemmat saivat myös arvonimet nobilissimus Caesar (suom. ylhäisin caesar) ja princeps iuventutis (suom. nuorison johtaja). Vuonna 283 Carus ja Numerianus lähtivät sotaretkelle itään Persiaa vastaan. Saman vuoden keväällä, joskus maaliskuun ja toukokuun välillä Carus korotti Carinuksen keisariksi (augustus), eli samanarvoiseksi itsensä kanssa, ja konsuliksi kuluvalle vuodelle. Carus jätti Carinuksen vartioimaan läntisiä provinsseja. Matkalla itään Carus ja Numerianus löivät kvadit ja sarmaatit, ja kaikki kolme ottivat arvonimen Germanicus Maximus (suom. suuri germaanien voittaja). Jotkut todisteet viittaavat siihen, että Carinus jatkoi sotaa germaaneja vastaan Caruksen ja Numerianuksen ollessa Persiassa.
Persian sotaretki meni hyvin, ja pääkaupunki Ktesifon vallattiin kesään mennessä jolloin Carus, Carinus, ja Numerianus ottivat arvonimen Persicus Maximus (suom. suuri persialaisten voittaja). Pian tämän jälkeen, luultavasti heinä- tai elokuussa Carus kuitenkin kuoli yllättäen ja pretoriaaniprefekti Aper julisti Numerianuksen keisariksi, jolloin sekä hän että Carinus hallitsivat yhdessä valtakuntaa. Vuodenvaihteessa 283–284 Carinus oli Roomassa, missä otti vastaan konsulinviran. Hänen konsulikumppaninaan toimi hänen veljensä Numerianus. Tämän jälkeen Carinus lähti sotaretkelle Britanniaan, jonka päätyttyä veljekset ottivat arvonimen Britannicus Maximus. Numerianus päätti johdattaa armeijan takaisin Eurooppaan, mutta hän kuitenkin kuoli marraskuussa 284, mahdollisesti sairauteen. Tämän jälkeen Numerianuksen armeijaan kuulunut Diokles julistautui keisariksi. Samaan aikaan Pannoniassa eräs Marcus Aurelius Sabinus Julianus oli julistautunut myös keisariksi, joko Caruksen tai Numerianuksen kuoleman jälkeen.
Elämä > Vallananastajien kukistaminen ja kuolema

Vuonna 285 Carinus oli kolmannen kerran konsulina. Hän päätti lähteä pikaisesti kukistamaan vallankaappaajia. Carinuksen armeija löi Julianuksen joukot joko Veronan lähellä tai Illyriassa alkuvuonna 285. Usurpaattori Julianuksen paikan ja ajankohdan epäselvyydestä johtuen on myös esitetty että Julianus-nimisiä vallananastajia olikin kaksi: Marcus Aurelius Julianus Pannoniassa ja Sabinus Julianus, joka kukistettiin Veronan lähellä.
Sabinuksen kukistumisen jälkeen Carinus lähti kohtaamaan Diocletianusta ja lopullinen taistelu käytiin Moesiassa, Margusjoen varrella. Erään tarinan mukaan Carinuksen joukot voittivat Diocletianuksen armeijan, mutta eräs Carinuksen joukkoihin kuulunut upseeri murhasi keisarin, koska hän oli vietellyt upseerin vaimon. Toisen kertomuksen mukaan taas Carinuksen armeija loikkasi Diocletianuksen puolelle, jonka jälkeen pretoriaaniprefekti ja Carinuksen konsulikumppani Titus Claudius Marcus Aurelius Aristobulus murhasi hänet. Joka tapauksessa hänet kuitenkin murhattiin.
Elämä > Kuoleman jälkeiset tapahtumat

Uusi keisari Diocletianus antoi myöhemmin kirota Carinuksen muiston (damnatio memoriae). Tulevat historiankirjoittajat kirjoittivat hänestä myös erittäin negatiiviseen sävyyn. Hänen kerrottiin olleen julma ja verenhimoinen tyranni, joka teloitutti senaattoreita, raiskasi heidän vaimojaan ja murhautti niitä, jotka olivat kiusanneet häntä pienempänä. Historia Augusta kertoo hänellä olleen yhdeksän vaimoa.
Keisarina hänen hallitsijanimensä oli Imperator Caesar Marcus Aurelius Carinus Pius Felix Invictus Augustus (suom. Ylipäällikkö Caesar Marcus Aurelius Carinus, hurskas, menestyksekäs, voittamaton Augustus).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carinus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Carus | Rooman keisari Kanssahallitsija Numerianus | Seuraaja: Diocletianus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Te Papa (New Zealand)
Himejin linna

| Himejin linna> jap. 姫路城, Himeji-jō |
| --- | --- |
 Himejin linna kuvattuna Nishi-no-maru -pihalta. Oikealla seitsemänkerroksinen pääpuolustustorni eli donjon.
Sijainti:   Himeji, Hyōgon prefektuuri, Japani
Rakennustyyppi:  Japanilainen linna
Valmistumisvuosi:  1609
Julkisivumateriaali:  Puu
 Liitetty Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1993. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Himejin linnan sijainti Japanin kartalla
Himejin linna (jap. 姫路城, Himeji-jō) on historiallinen linna Himejissä, Hyōgon prefektuurissa, Japanissa. Himeyaman kukkulalla Kōben lähistöllä sijaitseva linna on Japanin parhaiten 1600-luvulta säilynyt linnoitus. Himejin linna käsittää yhteensä 83 rakennusta ja sen puuseinät on maalattu laastilla valkoisiksi. Valkoisten seiniensä vuoksi Himejin linnaa kutsutaan myös "Valkoisen haikaran linnaksi". Himejin linna on eräs Japanin kuuluisimmista linnoista. Se liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon joulukuussa 1993 ja on yksi Japanin kansallisaarteista.
Historiaa

Ensimmäinen Himejin linnan paikalla sijainnut rakennus oli Akamatsu Norimuran vuonna 1333 rakennuttama linnake. Myöhemmin Toyotomi Hideyoshi tuhotutti linnakkeen ja rakennutti paikalle kolmekerroksisen linnan, joka valmistui vuonna 1581. Nykyinen Himejin linna on peräisin 1600-luvun alusta, jolloin Ikeda Terumasa uudelleenrakennutti sen. Rakentaminen aloitettiin vuonna 1601 ja saatiin päätökseen yli kahdeksan vuotta myöhemmin 1609.
Arkkitehtuuri

Yksi Himejin linnan tärkeimmistä puolustusmekanismeista ovat sen huolellisesti suunnitellut linnapihat, portit ja muurit. Niiden labyrinttimaisen asettelun tarkoitus oli pakottaa linnaan hyökkäävä vihollinen kiertämään linnoitusta spiraalin muotoisessa kehässä pyrkiessään kohti linnan keskustaa. Tiettyä reittiä kulkeva hyökkääjä pysyi koko ajan puolustajien jatkuvan tarkkailun ja jousitulen kohteena. Tämän lisäksi matkan varrelle oli rakennettu useita hämääviä umpikujia ja risteyksiä. Linnan nykyinen versio ei kuitenkaan ole joutunut tämäntapaisen hyökkäyksen kohteeksi, joten menetelmän toimivuutta ei ole todettu käytännössä.
Maailmanperintökohde

Himejin linna nimettiin Unescon maailmanperintökohteeksi vuonna 1993 kriteereillä I ja IV. Maailmanperintöluetteloon liitetty alue on kooltaan 107 hehtaaria ja sitä ympäröi 143 hehtaarin suojavyöhyke.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikivoyage: Himeji castle (englanniksi)
Himejin linna Unescon sivuilla (englanniksi)
| n k Unescon maailmanperintökohteet Japanissa |
| --- | --- | --- |
| Kulttuurikohteet |  Fujivuori  Gusukut ja muut Ryūkyū-kuningaskunnan omistukset  Himejin linna  Hiraizumin Puhtaan Maan buddhalaisuuden temppelit, puutarhat ja arkeologiset kohteet  Hiroshiman rauhanmuistomerkki  Hōryū-jin alueen buddhalaiset monumentit  Itsukushiman pyhäkkö  Iwamin hopeakaivos  Kii-vuoriston pyhät paikat ja pyhiinvaellusreitit  Le Corbusierin arkkitehtoniset työt (jaettu kohde)  Meiji-kauden Japanin teollisen vallankumouksen sijaintipaikat: rauta ja teräs, laivanrakennus ja kivihiili  Mozun–Furuichin kofun-ryhmä: muinaisen Japanin hautakummut  Muinaisen Kioton historialliset monumentit  Muinaisen Naran historialliset monumentit  Nagasakin alueen kätketyt kristinuskon sijaintipaikat  Nikkōn pyhäköt ja temppelit  Okinoshiman pyhä saari ja Munakatan alueen kulttuuriperintö  Shirakawa-gōn ja Gokayaman historialliset kylät  Tomiokan silkkikehräämö ja teollinen perintö  |  |
| Luontokohteet |  Ogasawarasaaret  Shirakami-sanchi  Shiretoko  Yakushima  |  |
Liisa Hirvijärvi

Liisa Hirvijärvi (s. 15. huhtikuuta 1935) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950-luvun alussa SM-mitaleja pituushypyssä ja viestijuoksussa. Hän edusti Suomea yhdessä maaottelussa vuonna 1953. Kotimaassa hän edusti Seinäjoen Urheilijoita.
Hirvijärvi saavutti pituushypyssä SM-pronssia vuonna 1953 ja sijoittui neljänneksi vuonna 1952. Hän saavutti Seinäjoen Urheilijoiden joukkueessa 4 × 100 metrin viestijuoksussa SM-hopeaa vuosina 1951 ja 1952.
Hirvijärvi edusti Suomea 4 × 100 metrin viestijuoksussa maaottelussa Ruotsia vastaan elokuussa 1953 Jyväskylässä.
Hirvijärven ennätys pituushypyssä oli 548 cm ja 100 metrin juoksussa 13,0 s, molemmat vuodelta 1953.