Puoluevaltio
Eri maissa > Kiinan kansantasavalta

Puoluevaltio on kuulunut Kiinan kansantasavallan poliittiseen järjestelmään sen perustamisesta 1949 saakka. Se lävistää koko yhteiskunnan, jonka valtarakenteet ovat Kiinan kommunistisen puolueen (KKP) valvonnassa. Vallan keskuksia ovat itse puolueen ohella esimerkiksi keskushallitus, oikeuslaitos, kansan vapautusarmeija, maakunnat ja aluehallinto sekä Hongkongin ja Macaon erityishallintoalueet. Kaikki Kiinan poliittiset järjestöt ja instituutiot on siten integroitu puolueeseen, joka hallitsee niitä. Näin siitä huolimatta, että puolueen vallan ja byrokratian kasvu eivät vastanneet kansantasavallan perustajan Mao Zedongin ja kommunistipuolueen vasemmistosiiven ihanteita tasa-arvosta. Vaikka Kiinassa toimii useita puolueita, valta on käytännössä keskitetty KKP:lle. Puolueen jäseneksi kelpaavat käytännössä kaikki täysi-ikäiset, jotka paikallinen puolue-elin hyväksyy. Jäseniä on kymmeniä miljoonia, yhteensä noin 5 % Kiinan koko väestöstä. Heillä on paljon velvollisuuksia, mutta jäsenyydestä on myös monenlaisia etuja.
Kiinassa toteutettiin 1940- ja 1950-lukujen taitteessa suuri maareformi. Sen aikana puolueeseen värvättiin paljon paikallistason jäseniä, mikä muodosti puoluevaltion perustukset. Kaadereista ja korkea-arvoisista sotilaista oli 1950-luvun loppuun mennessä muodostunut Kiinan uusi yläluokka. Kaadereilta edellytettiin uhrautuvaisuutta, epäitsekkyyttä ja kurinalaisuutta sekä ”oikeaa luokkatietoisuutta”. Poliittisen päätöksenteon lisäksi puoluevaltio sai merkittävän roolin Kiinan talouselämässä. Järjestelmän perusyksikkö oli danwei (”työyksikkö”), joka välitti puolueen päätökset ruohonjuuritasolle, huolehti niiden toimeenpanosta ja sääteli jäsentensä elämän jokaista osa-aluetta. Danwein jäsenyys oli käytännössä pakollista ja liikkuvuus niiden välillä vähäistä. Taloudellisesti danweit olivat huomattavan autonomisia ja vastasivat jäsentensä perustoimeentulosta sikäli kuin resurssit tähän riittivät. Käytännössä puoluevaltio oli äärimmäisen hierarkkinen eikä kyennyt reagoimaan kriiseihin, vaikka ongelmat olisivat olleet yleisessä tiedossa. Suuren harppauksen aikana kriisiä pahensi alempien kaaderien halu osoittaa uskollisuuttaan ylemmilleen sekä johdon välinpitämättömyys.
Maon kaudella puoluevaltion ongelmiin puututtiin usein joukkokampanjoilla. Ne saattoivat olla valtion laajuisia tai paikallisia. Usein ne keskittyivät pieniin käytännön ongelmiin, mutta myös poliittinen väkivalta ja puhdistukset olivat niiden toistuvia piirteitä. Kriisien seurauksena puoluevaltion toiminta muuttui tehottomammaksi, kaaderien usko järjestelmään heikkeni ja korruptio yleistyi. 1960-luvun alussa Kiinan johto alkoi painottaa luokkataistelun merkitystä. Vuonna 1964 arvioitiin jopa kolmanneksen puolueen paikallissoluista olevan ”vihamielisiä”. Keskushallinto lähetti maakuntiin jopa satojen jäsenten suuruisia työryhmiä, joita johtivat korkea-arvoiset puolueen jäsenet. Ongelmia havaittiinkin paljon, ja korruptoituneiden paikallistason kaaderien tilalle oli vaikea löytää sopivia korvaajia. Ainakin miljoona puoluevaltion alemman tason kaaderia pantiin viralta.
Puoluevaltion epäkohdat olivat eräs kulttuurivallankumouksen syistä ja osaltaan nostattivat ihmisjoukkojen vihaa, joka purkautui laajamittaisena poliittisena väkivaltana. Erityisesti lasten ja nuorten rooli korostui kulttuurivallankumouksen aikana, ja heidät organisoitiin Nuoriin pioneereihin sekä Nuorisoliittoon. Jäsenten velvollisuus oli tarkkailla myös muiden nuorten aatteellista puhdasoppisuutta. Puoluevaltion hallintokoneistoon kohdistui laajamittaista kritiikkiä, valta vaihtui useimmissa Kiinan piirikunnissa ja sadattuhannet kuolivat tai vammautuivat. Ennen kaikkea kulttuurivallankumouksessa oli kyse KKP:n vasemmistosiiven sekä teknokraattien välisestä valtataistelusta. Vuosina 1966–1968 puoluevaltio oli käytännössä lamaantunut, eikä puolueen arvovalta ole koskaan täysin toipunut. Vuodesta 1970 lähtien sitä alettiin jälleenrakentaa, ja Kiinan poliittista järjestelmää uudistettiin yleisemminkin. Ammattiliitot perustettiin uudestaan 1973, ja niillä oli suuri rooli puoluevaltion päätösten toimeenpanossa.
Maon kuoltua 1976 kommunistipuolueen vasemmistosiipi menetti valtansa ja sen edustajat syrjäytettiin puoluevaltion vastuutehtävistä. Tämä heikensi Deng Xiaopingia vastustaneen opposition valtaa ja helpotti liberaaleja uudistuksia, jotka maolaisessa järjestelmässä olivat olleet lähes mahdottomia. Puoluevaltion tärkeimmiksi viroiksi nousivat puolueen puhemiehen, pääministerin ja keskussotilaskomission puhemiehen tehtävät. Alkuun kaikki kolme virkaa kuuluivat Hua Guofengille, mutta myöhemmin valtaa hajautettiin. Vuoteen 1993 mennessä keskeisimmät päättäjät olivat jo vaihtuneet niin, ettei puoluevaltion tärkeimmissä viroissa ollut yhtäkään yli 80-vuotiasta, ja suurin osa jäsenistä oli alle 70-vuotiaita. Jopa Deng Xiaoping oli luopunut muodollisista viroista.
Jiang Zeminin ja Hu Jintaon kausilla myös keskiluokka ja talousuudistusten myötä rikastuneet päästettiin mukaan puoluevaltion toimintaan, kun järjestelmä oli aiemmin suosinut köyhistä oloista tulevia. Tämä demokratisoi järjestelmää jossain määrin, vaikkakin suurin osa uusista puoluevaltion edustajista tuli niistä ryhmistä, jotka olivat hyötyneet Kiinan uudistumisesta. Hun kaudella järjestelmään yritettiin värvätä myös niitä, joita uudistukset eivät olleet vaurastuttaneet. Danwei-järjestelmä ajettiin alas vuosituhannen vaihteeseen mennessä. Tilalle tulivat jossain määrin autonomisempi kansalaisyhteiskunta ja kolmas sektori, joiden aktiivisuuden vallanpitäjät koettivat ohjata puoluevaltiota tukevaan toimintaan.
Järjestelmä on edelleen käytössä, mikä näkyy esimerkiksi siinä, että Kiinan pienimmilläkin kylillä on oma puolueosasto ja -johto mutta ei muodollisen valtionhallinnon suoraa edustusta. Esimerkiksi hallinnollisia yksikköjä johtaa puolueen edustaja, ei muodollinen poliittinen virkamies tai luottamushenkilö. Tosin usein nimellinen johtaja ja puolueen edustaja ovat sama henkilö. Nykyään – 2000-luvun alkuvuosina – yhä useampi kiinalainen vaatii puoluevaltiota noudattamaan säätämiään lakeja, jotka muodollisesti turvaavat kansalaisille laajat perusoikeudet. Laajaa, yhtenäistä oppositiota Kiinaan ei kuitenkaan ole syntynyt. Puoluevaltiosta erillisten organisaatioiden synty on pyritty estämään houkuttelemalla yhä uusia ryhmiä puoluevaltion piiriin. Järjestelmällä on silti ollut vaikeuksia sopeutua Kiinan yhteiskunnan nopeaan muutokseen ja kaupungistumiseen. Myös korruptio on laajamittainen ongelma puoluevaltion kaikilla tasoilla.