stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daniel Parejo

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Daniel Parejo Muñoz
Syntymäaika: 16. huhtikuuta 1989 (ikä 35)
Syntymäpaikka: Coslada, Espanja
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 180 senttimetriä
Seura
Seura: Villarreal
Pelinumero: 10
Junioriseurat
1998–2000: Coslada
2000–2003: Espinilla
2003–2006: Real Madrid
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2006–2008 | Real Madrid B | 37 | (11) |
| 2008–2009 | Real Madrid | 5 | (0) |
| 2008 | → QPR (laina) | 14 | (0) |
| 2009–2011 | Getafe | 64 | (9) |
| 2011–2020 | Valencia | 282 | (54) |
| 2020– | Villarreal | 156 | (13) |
Maajoukkue
| 2018– | Espanja | 4 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 27. joulukuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 4. marraskuuta 2019.
Daniel ”Dani” Parejo Muñoz (s. 16. huhtikuuta 1989 Coslada) on espanjalainen jalkapalloilija, joka edustaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Villarrealia. Parejon pelipaikka on keskikentän keskellä.
Ura

Parejo aloitti jalkapalloilun kotikaupungissaan Cosladassa UD Espinillan ja CD Cosladan joukkueissa. Cadete-ikäisenä (alle 15-vuotiaat) hän siirtyi pääkaupungin suurseuraan Real Madridiin. Kauden 2006–2007 loppupuoliskolla hän nousi seuran reservijoukkueeseen Castillaan, joka pelasi tuolloin vielä Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Seuraavaksi kaudeksi joukkue putosi Segunda División B:hen, jossa Parejo kuului joukkueen kantaviin voimiin.
Otettuaan osaa Real Madridin edustusjoukkueen harjoituskaudelle ja tehtyään voittomaalin Emirates Cup -harjoitusturnauksen ottelussa HSV:tä vastaan Parejo siirtyi vuoden mittaiselle lainalle englantilaisseura Queens Park Rangersiin 4. elokuuta 2008. Ensiesiintymisensä QPR:ssä hän teki viisi päivää myöhemmin tultuaan vaihdosta kentälle kotiottelussa Barnsleya vastaan. Hän pelasi syyskaudella kaikkiaan 18 mestaruussarjan ja liigacupin ottelussa kunnes loukkaantumisista kärsinyt Real Madrid kutsui hänet takaisin. Tammikuusta 2009 alkaen Parejo kuului seuran edustusjoukkueen kokoonpanoon. Ensiesiintymisensä Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa hän teki 15. helmikuuta 2009 ottelussa Sportingia vastaan.
Kevätkaudella 2009 Parejo esiintyi Real Madridin paidassa vain viidessä ottelussa. Kesällä 2009 hänet myytiin kolmella miljoonalla eurolla Getafeen. Sopimukseen kirjattiin pykälä, jonka mukaan Real Madridilla on pelaajaan takaisinosto-oikeus ensimmäisen kahden sopimusvuoden aikana.
Ura > Maajoukkue

Parejo on edustanut Espanjaa nuorten maajoukkueissa. Vuoden 2007 alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän teki Espanjalle mestaruuden ratkaisseen maalin loppuottelussa Kreikkaa vastaan. Sittemmin hän on pelannut alle 21-vuotiaiden joukkueessa.
Aiheesta muualla

Dani Parejon esittely Valencian virallisella sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Dani Parejon tilastot Soccerway-sivustolla (englanniksi)
Villarreal – Primera División
1 Júnior |
2 Costa |
3 Albiol |
4 Bailly |
5 Kambwala |
6 Suárez |
7 Gerard |
8 Foyth |
10 Parejo |
11 Akhomach |
12 Bernat |
13 Conde |
14 Comesaña |
15 Barry |
16 Baena |
17 Femenía |
18 Gueye |
19 Pépé |
20 Terrats |
21 Pino |
22 Ayoze |
23 Cardona |
24 Pedraza |
31 Álvarez |
Valmentaja Marcelino
Uudenseelanninranskalaiset

Uudenseelanninranskalaiset ovat Uudessa-Seelannissa asuvia ranskalaisia. Vuoden 2006 tietojen mukaan Uudessa-Seelannissa oli 2 475 Ranskassa syntynyttä ja 3 819 etniseksi ranskalaiseksi taustakseen ilmoittanutta henkilöä.
Historia

Ensimmäinen ranskalainen Uudessa-Seelannissa oli kapteeni Jean François Marie de Surville, joka oli St Jean Baptiste -laivan päällikkönä sen ollessa kauppatutkimusmatkalla alueella vuonna 1769. Hän purjehti Doubtless Bayhin, josta hän kuitenkin lähti vihamielisten maorien takia. Vuonna 1772 Mascarin-laiva kävi Uudessa-Seelannissa kapteeninaan Marion du Fresne. Laivan miehistö kävi kauppaa paikallisten kanssa ja teki tieteellisiä havaintoja alueesta. Maorit surmasivat du Fresnen ja hänen miehistönsä pari viikkoa heidän paikalle tulemisensa jälkeen heidän ilmeisesti suututettuaan maorit epäselvästä syystä. Louis Isidore johti ensimmäistä puhtaasti tieteellistä tutkimusmatkaa Uuteen-Seelantiin vuonna 1824 laivalla Coquille. Hänen mukanaan oli Jules Sébastien César Dumont d'Urville, joka teki oman tutkimusretkensä alueelle vuonna 1827. Ranskalaiset valaanpyytäjät tulivat Uuteen-Seelantiin 1830-luvulla ja perustivat joitakin siirtokuntia. Jean Baptiste François Pompallier teki katolilaista lähetystoimintaa Uudessa-Seelannissa vuodesta 1838. Hänestä tuli Uuden-Seelannin ensimmäinen piispa ja hän johti paikallista katolilaista kirkkoa seuraavat 30 vuotta. Ranskalaiset lähetyssaarnaajat käännyttivät kymmenessä vuodessa noin 5 000 paikallista. Vuonna 1838 Jean François Langlois perusti ranskalaisen siirtokunnan maoreilta ostetuille maille Akaroaan. Vuonna 1840 siirtokuntaan saapui laiva Comte de Paris mukanaan 53 siirtolaista. Ranskalaisten toimet huolestuttivat Britanniaa, joka kiihdytti omia toimiaan alueella. Britannia julisti omistavansa Eteläsaaren Akaroan siirtokunta mukaan luettuna 17. kesäkuuta 1840. Vuonna 1843 siirtokunnassa asui 69 ranskalaista, 86 brittiä ja muutamia maoreja ja saksalaisia. Ranskalaiset sulautuivat myöhemmin muuhun väestöön. Myöhemmin ranskalaisia tuli kultakuumeen myötä 1870-luvulla. Vuonna 1881 saavutettiin ranskalaisen siirtolaisuuden huippuvuosi, jolloin maahan saapui 848 ranskalaista. Määrä ei tuosta luvusta kohonnut sataan vuoteen. Vuosien 1991–2006 välillä Ranskassa syntyneiden määrä kolminkertaistui 858:ta 2 475:een. Suurin osa ranskalaisista siirtolaisista on asettunut Aucklandiin ja Wellingtoniin.
Kulttuuri

Huolimatta ranskalaisten siirtolaisten suhteellisen vähäisestä määrästä heillä on ollut suuri vaikutus uusiseelantilaiseen kulttuuriin. Ranskalaisten mukana maahan levisi esimerkiksi viini. Ranskaa on opetettu kouluissa jo koulujen alusta lähtien. Vuonna 2001 ranskan kieli on suurin Uuden-Seelannin kielistä englannin, maorin ja samoan jälkeen. Ranskalaisten edustusjärjestönä on toiminut vuonna 1908 perustettu Cercle Français, joka muutti nimensä muotoon Alliance Française vuonna 1984. Järjestöllä on 11 alajärjestöä joihin kuuluu noin 2 500 jäsentä.
Marion du Fresnen ja hänen miehistönsä muistomerkki Bay of Islandsissa.
Kaukana poissa

Kaukana poissa tai Harhama (engl. The Far Side) on Gary Larsonin luoma yhden kuvan strippisarjakuva, jota julkaistiin vuosina 1979–1995. Sarjakuva perustui lakoniselle ja mustalle huumorille, ja sitä julkaistiin suosionsa huipulla tuhansissa sanomalehdillä ja käännettynä lukuisille kielille. 25 vuoden tauon jälkeen vuonna 2020 Larson alkoi julkaista uusia Kaukana poissa -strippejä sarjakuvan virallisilla kotisivuilla.
Suomeksi sarjaa on julkaistu kokoelma-albumeina sekä sanoma- ja aikakauslehdissä. Ilta-Sanomat julkaisee sarjakuvaa nimellä Harhama. Kaukana poissa -sarjakuvasta on tehty myös animaatiolyhytelokuva Tales from the Far Side.
Vaikka sarjakuvan aiheet vaihtelevat erittäin paljon, se kierrättää tiettyjä perushahmoja ja tilanteita, kuten
maalaiselämää maanviljelijöiden ja eläinten näkökulmasta
haaksirikkoiset saarella
luolamiehet ja dinosaurukset
tiedemiehiä laboratoriossa
ulkoavaruuden muukalaisia
villi länsi
”Cow Tools”

Tunnetuin Kaukana poissa -strippi lienee lokakuussa 1982 julkaistu ”Cow Tools”. Se esittää seisovaa lehmää, jonka edessä pöydällä on epämääräisiä esineitä. Stripin kuvaus on pelkästään teksti cow tools (suom. lehmätyökalut). Useat hämmentyneet lukijat vaativat omituiselle stripille selitystä kirjeitse ja puhelimitse. Larson julkaisi lopulta lehdistötiedotteen, jossa sanoi, ettei strippiin sisälly mitään syvempää vitsiä tai merkitystä, ja arveli menneensä sen piirtäessään liian pitkälle. Stripin merkityksenä on vain kommentoida sitä, että lehmien tekemät työkalut olisivat laadultaan huonoja. Lehmien tarve työkaluille tai pöydällä olevien työkalujen käyttötarkoitus taas on stripin ymmärtämisen kannalta täysin merkityksetöntä tietoa.
Stripissä on absurdistisia ominaisuuksia, jotka ovat sen alkuperäisen julkaisun jälkeen yleistyneet internetmeemeissä. ”Cow Tools” onkin myöhemmin muodostunut internetmeemiksi. Sitä varten on perustettu myös Facebook-ryhmä, jossa oli vuonna 2022 noin 3 200 jäsentä.
Aiheesta muualla

Virallinen The Far Side -sivusto (englanniksi)
Suomeksi julkaistujen albumien sisältö
Renkomäen koulu

Renkomäen koulu on Lahden Renkomäessä sijaitseva koulu, joka perustettiin vuonna 1901. Koulun nykyisenä rehtorina toimii Karoliina Mäkelä. Koulurakennusta on laajennettu vuosina 1953, 1965, 2008, 2020 ja 2022.
Historia

Renkomäen koulu perustettiin vuonna 1901 Simolan, nykyisen Renkomäen, kaupunginosaan. Kun ihmisiä alkoi muttamaan Renkomäkeen, myös oppilasmäärä kasvoi. Vuonna 1953 koulu siirtyi viereisen asuintalon tiloihin. Vuonna 1965 oppilasmäärä oli taas kasvanut ja kouluun rakennettiin länsisiipi. Tähän aikaan opettajat asuivat koululla vanhojen asuntojen tiloissa.
Koulun oppilasmäärä jatkoi kasvuaan ja vuonna 2008 koulun pihalle rakennettiin parakit, mihin ensimmäinen luokka siirtyi. Vuonna 2019 tilojen puutteen takia alettiin suunnittelemaan monitoimitaloa koulun tilalle. Vuonna 2020 koulun viereinen kirjasto purettiin, ja kirjasto siirtyi koulun tiloihin. Viidennet ja kuudennet luokat siirtyivät Launeelle hetkeksi aikaa kirjaston siirtymisen takia. Vuonna 2022 monitoimitalon nimeksi paljastettiin tulevan Aura. Monitoimitalo Aura valmistui joulukuussa 2022, ja oppilaat siirtyivät uuden koulun tiloihin vuonna 2023 tammikussa.
Monitoimitalo Aura

Monitoimitalo Aura avattiin vuonna 2023 oppilaille. Monitoimitalon tiloissa on myös Renkomäen päiväkodilta siirtynyt esikoulu, neuvola ja hammaslääkäri. Tiloissa sijaitsevat myös Renkomäen kirjasto ja Ali-Juhakkalan koulu, joka siirtyi Launeelta Renkomäkeen 2023 tammikuussa.
Tulevaisuus

Kesällä 2023 aiotaan viimeistellä monitoimitalon pihaa, ja suunitelmissa on purkaa vanhan Renkomäen koulun itä-siipi, ja muuttaa loput asuintaloiksi.
Martinlaakson voimalaitos

Martinlaakson voimalaitos, arkkitehti Ole Gripenberg, valmistunut 1975.
Martinlaakson voimalaitos on Vantaan Energian omistama vastapainevoimalaitos, joka sijaitsee Vantaalla Martinlaaksossa. Voimalaitos toimii biovoimalla. Laitoksen vanhin yksikkö (Martinlaakso 1) on otettu käyttöön vuonna 1975 ja se oli alun perin öljykäyttöinen, mutta muutettiin vuonna 1989 maakaasukäyttöiseksi. Yksikkö muutettiin vuonna 2019 biovoimakäyttöiseksi. Nykyään voimalaitoslaitos koostuu neljästä yksiköstä. Voimalan hiili- ja biokattilan savupiippu on 85 metriä ja kaasuturbiinilaitoksen piippu 60 metriä korkea.
Uudistus voimalaitoksessa

Martinlaakson voimalaitoksessa tehtiin muutostyö, jonka tarkoituksena oli muuttaa voimalaitos biovoimalaksi. Uusi biokattila otettiin käyttöön vuoden 2019 alussa, ja kokonaisuudessaan tarkoituksena on luopua kivihiilen käytöstä 2020-luvulla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vantaan Energian sivusto
Martinlaakson asukasyhdistyksen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Martinlaakson voimalaitos (Q11881260)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: lämpövoimalaitos
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Vantaa
sijainti: Martinlaakso
katuosoite: Martinkyläntie 19, 01620 Vantaa
koordinaatit: 60°17′00″N 24°50′11″E﻿ / ﻿60.2833°N 24.8364°E﻿ / 60.2833; 24.8364
Hiekkaharjun rautatieasema

Hiekkaharjun rautatieasema (lyh. Hkh, ruots. Sandkulla järnvägsstation) on lähijunien käyttämä asema Vantaalla Jokiniemen kaupunginosassa lähellä Hiekkaharjua. Asema sijaitsee noin 17 kilometriä Helsingin rautatieasemasta pohjoiseen Keravan kaupunkiradan varrella. Kehärata haarautuu pääradasta Hiekkaharjun ja Koivukylän aseman puolivälissä.
Riihimäen suuntaan ja lentoasemalle liikennöidään raiteelta 3 ja Helsinkiin raiteelta 4. Aseman länsipuolella on kaksi raidetta, joita käyttävät aseman ohittavat kauko- ja lähijunat.
Historia

Asema avattiin vuonna 1931, kun Tikkurilan taajama oli levinnyt niin pitkälle pohjoiseen että sen katsottiin tarvitsevan toisen rautatieliikennepaikan Tikkurilan rautatieaseman lisäksi. Se sai nimen Hiekkaharju-Sandkulla sijainnistaan kaakosta luoteeseen radan alla kulkevalla harjulla. Aseman avaamisen jälkeen myös sitä ympäröinyttä asuinaluetta ryhdyttiin kutsumaan Hiekkaharjuksi. Nykyisin Hiekkaharju on virallisesti aseman länsipuolisen kaupunginosan nimi.
Hiekkaharjun asema on toiminut välietappina Keravan kaupunkirataa rakennettaessa. Pääradan kolmas raide otettiin vuonna 1972 käyttöön välillä Helsinki–Hiekkaharju ja sitä jatkettiin 1981 Keravalle asti. Vuoteen 1975 asti aseman kohdalla sijaitsi tasoristeys, joka korvattiin alikululla. Pääradan neljäs raide valmistui ensin vuonna 1996 välille Helsinki–Hiekkaharju ja ulotettiin Keravalle vuonna 2004. Kaupunkiradan valmistumisen yhteydessä vuonna 2004 Hiekkaharjun asema uudistettiin perusteellisesti. Samalla P-juna, joka ajoi Helsingistä Hiekkaharjuun, lopetettiin ja korvattiin I-junalla, joka ajoi Helsingistä vain Tikkurilaan asti, kunnes Kehärata avattiin 1. heinäkuuta 2015.
Asemalla pysähtyvät junat

I (Helsinki–Tikkurila–Lentoasema–Huopalahti–Helsinki)
K (Helsinki–Kerava)
P (Helsinki–Huopalahti–Lentoasema–Tikkurila–Helsinki)
T (Helsinki–Riihimäki)
Linja-autoyhteydet

619 Tikkurila–Hiekkaharju–Simonsilta
625 Tikkurila–Hiekkaharju–Koivukylä–Peijas–Rekolanmäki
735 Tikkurila–Koivukylä–Korso–Mikkola
Kyösti Kallion patsas

| Kyösti Kallion patsas |
| --- | --- |

Nimi:  Kyösti Kallion patsas
Tekijä:  Kalervo Kallio
Valmistumisvuosi:  1962
Julkistettu:  10. marraskuuta 1962
Taiteenlaji:  Julkinen taide
Teostyyppi:  Veistos ja muistomerkki
Materiaali:  Pronssi ja graniitti
Korkeus:  3,6 m
Kokoelma:  HAM Helsingin taidemuseo
Sijainti:  Eduskuntatalo
Koordinaatit:  60°10′25″N 24°56′00″E﻿ / ﻿60.173687°N 24.933235°E﻿ / 60.173687; 24.933235
Kyösti Kallion patsas on Helsingissä Eduskuntatalon pohjoispuolisessa puistikossa sijaitseva Suomen presidentti Kyösti Kallion näköispatsas, jonka on toteuttanut hänen poikansa, kuvanveistäjä Kalervo Kallio. Patsas on vuodelta 1962.
Patsas on pronssia ja sen jalusta punaista graniittia. Itse patsaan korkeus on 3,6 metriä ja jalustan korkeus 1,7 metriä. Patsas esittää Kyösti Kalliota istumassa tuolilla.
Presidentti Kyösti Kallion patsastoimikunta anoi Helsingin kaupunginhallitukselta helmikuussa 1957, että patsas voitaisiin sijoittaa Eduskuntatalon edustalla olevan nurmikon eteläpäähän, mutta tämä paikka annettiinkin P. E. Svinhufvudin patsaalle. Helsingin kiinteistölautakunta ehdotti vuonna 1961 Kallion patsaan sijoittamista väliaikaisesti Hesperian esplanadille. Lopulta sijoituspaikaksi valittiin niin sanottu Eduskuntapuisto, joka on Eduskuntatalon korttelissa talon pohjoispuolella. Veistos tilattiin presidentin pojalta Kalervo Kalliolta. Se on Svinhufvudin patsaan ohella toinen Helsingin presidenttimuistomerkeistä, josta ei järjestetty avointa kilpailua. Patsas paljastettiin 10. marraskuuta 1962. Tilaisuudessa puhui presidentti Urho Kekkonen.
Taiteellisesti patsasta on moitittu jäykäksi ja jopa epäonnistuneeksi. Runoilija Pentti Saarikoski luonnehti sitä tuoreeltaan sanoilla ”mykkä paskalla”.
Suomen Keskustan Helsingin-vappujuhla järjestetään vuosittain Kyösti Kallion patsaan luona.
Siikajoki

| Siikajoki |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Siikajoenkylä talvella.
Sijainti:  64°48′50″N, 024°45′45″E
Maakunta:  Pohjois-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Raahen seutukunta
Kuntanumero:  748
Hallinnollinen keskus:  Siikajoenkylä (–2006) Ruukki (2007–)
Perustettu:  1868
Kuntaliitokset:  Ruukki (2007)
Pinta-ala ilman merialueita:  1 062,61 km² 84:nneksi suurin 2022 
Kokonaispinta-ala:  1 653,73 km² 64:nneksi suurin 2022 
– maa:  1 053,89 km²
– sisävesi:  8,72 km²
– meri:  591,12 km²
Väkiluku:  4 792 170:nneksi suurin 31.10.2024 
– väestötiheys:  4,55 as./km² (31.10.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  21,2 %
– 15–64-v.:  54,1 %
– yli 64-v.:  24,7 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  98,2 %
– muut:  1,7 %
Kunnallisvero:  9,40 % 60:nneksi suurin 2024 
Kunnanjohtaja:  Tiina Hovi
Kunnanvaltuusto:  27 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • PS   • SDP   • Vas.   • Kok.:   16 4 3 2 2
www.siikajoki.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siikajoen kirkko
Siikajoen vanha vaakuna (1954–2006)
Siikajoki on Suomen kunta, joka sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan maakunnan länsiosassa. Kunnassa asuu 4 792 ihmistä ja sen pinta-ala on 1 653,73 km2, josta 8,72 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 4,55 asukasta/km2. Siikajoen naapurikunnat ovat Hailuoto, Liminka, Lumijoki, Raahe ja Siikalatva.
Historia

Revonlahdelta ja etenkin Paavolasta on tehty joitakin kivikautisia esinelöytöjä. Siikajoenkylältä ja sen lähialueilta kivikautisia löytöjä ei ole tehty, koska alue oli tuolloin vielä veden alla. Siikajoen tunnetuimpia muinaisjäännöksiä ovat kuitenkin Pesuankankaan ja Linnakankaan jätinkirkot. Ensimmäiset asukkaat saapuivat Siikajoen suulle jo 1400-luvulla, mutta vakinaisesti alue asutettiin vasta 1500-luvun puolivälissä, jolloin seudulle asettui savolaisia uudisasukkaita. Revonlahden seudulle tuli väestöä myös rannikolta. Asutus laajeni nopeasti seuraavina vuosisatoina, paitsi jokilaaksossa asutus oli hidasta, sillä kapea alue ei tarjonnut mahdollisuuksia uudisasutukseen. Väestönkasvu perustui maatalouden ja erityisesti karjanhoidon varaan. Siikajoesta saatiin myös lohta ja siikaa.
Seutu kuului aluksi Saloisten seurakuntaan. Ensimmäinen Siikajoen kirkko rakennettiin todennäköisesti 1589, mutta venäläiset polttivat sen 1591. Siikajoesta tuli 1590 Saloisten kappeli. Vuonna 1600 rakennettiin seurakunnan toinen kirkko ja 1701 otettiin käyttöön uusi puukirkko. Kirkon alkuasu muuttui huomattavasti vuoden 1852 peruskorjauksessa. Omaksi seurakunnaksi Siikajoki erotettiin 1689. Seurakunta käsitti laajan alueen, sillä siihen kuuluivat myöhemmin itsenäistyneet Rantsila, Piippola, Paavola, Pulkkila, Kestilä, Pyhäntä ja Revonlahti. Paavolasta tuli Siikajoen saarnahuone 1702 ja 1811 se liitettiin Siikajoen kappeliksi. Omaksi seurakunnaksi Paavola erotettiin 1874. Revonlahti liitettiin Siikajoen kappeliksi 1845.
Sodat ovat koetelleet Siikajokea usein. Venäläiset hävittivät seutua pahoin muun muassa 1550-luvun lopulla. Suomen sodan aikaan Siikajoen seudulla käytiin tunnettuja taisteluita. 18. huhtikuuta 1808 käytiin Siikajoen taistelu, jossa C. J. Adlercreutzin johtamat joukot löivät J. P. Kulnevin johtaman venäläiset etujoukon. Voitto päätti Ruotsin armeijan koko talven jatkuneen peräytymisen. Revonlahdella käytiin 27.–28. huhtikuuta 1808 yksi Suomen sodan maineikkaimmista taisteluista. Taistelu tunnetaan myös Revonlahden taisteluna. Taistelussa C. A. Adlercreutzin ja C. O. Cronstedtin johtamat joukot löivät perusteellisesti kenraali Bulatovin johtamat venäläiset. Voitto pelasti Ruotsin päävoimat täydelliseltä saarrostukselta.
Historia > Siikajoki

Siikajoki erotettiin 1868 omaksi pitäjäksi. Siikajoen asukasluku kasvoi hitaasti 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Vuonna 1935 asukkaita oli 2 262. Tämän jälkeen väkiluku alkoi laskea poismuuton vuoksi. Vuonna 1960 asukkaita oli 1 703 ja 1980 enää 1 244. Asukasluku alkoi 1980-luvulla uudelleen kasvamaan.
Historia > Paavola ja Revonlahti

Paavola muodostui omaksi kunnaksi 1874 ja Revonlahti 1930. 1970-luvun alussa Paavolassa oli asukkaita runsaat 4 500 ja Revonlahdella 1 000 asukasta.
Historia > Kuntaliitokset

Ruukin kunta syntyi Paavolan ja Revonlahden kuntien yhdistyessä vuonna 1973. Kunnan nimi tuli tuolloisen Paavolan kunnassa sijainneen Ruukin kylän nimestä.
Ruukin ja Siikajoen kunnat lakkautettiin ja niiden tilalle perustettiin uusi Siikajoen kunta 1. tammikuuta 2007 molemmissa kunnissa järjestetyn kansanäänestyksen jälkeen. Uuden kunnan keskustaajamaksi tuli Ruukki. Kunnan nykyinen vaakuna peilaa kuntahistoriaa. Tähdet ovat peräisin Revonlahden vaakunasta, yläreunaltaan sahakorkoinen ja alareunaltaan aaltokorkoinen hirsi on Paavolan vaakunasta ja kala Siikajoen vaakunasta.
Vuonna 2015 Raahen kaupunki sekä Pyhäjoen ja Siikajoen kunnat neuvottelivat yhdistymisestä uudeksi Raahen kaupungiksi. Liitoksen oli tarkoitus toteutua vuoden 2017 alusta. Pyhäjoen kunnanvaltuusto hylkäsi yhdistymisehdotuksen.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Siikajoen väestönkehitys 1880–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 6 170 | 6 170 |
| 1890 | 1890 |    | 7 130 | 7 130 |
| 1900 | 1900 |    | 7 739 | 7 739 |
| 1910 | 1910 |    | 7 642 | 7 642 |
| 1920 | 1920 |    | 8 079 | 8 079 |
| 1930 | 1930 |    | 8 523 | 8 523 |
| 1940 | 1940 |    | 8 731 | 8 731 |
| 1950 | 1950 |    | 9 773 | 9 773 |
| 1960 | 1960 |    | 8 932 | 8 932 |
| 1970 | 1970 |    | 6 976 | 6 976 |
| 1980 | 1980 |    | 6 122 | 6 122 |
| 1985 | 1985 |    | 6 419 | 6 419 |
| 1990 | 1990 |    | 6 583 | 6 583 |
| 1995 | 1995 |    | 6 507 | 6 507 |
| 2000 | 2000 |    | 6 061 | 6 061 |
| 2005 | 2005 |    | 5 808 | 5 808 |
| 2010 | 2010 |    | 5 682 | 5 682 |
| 2015 | 2015 |    | 5 466 | 5 466 |
| 2020 | 2020 |    | 5 140 | 5 140 |
Lähteet: Vuodet 1880–1970 ja 1980–2015 Tilastokeskus
Luonto

Siikajoen alue on tyypillistä Pohjanmaan lakeutta, jota elävöittävät vain loivakaarteiset kohoumat ja kuntaa halkova Siikajoki.
Kallioperä on pääasiassa grano-, kvartsidioriittia, graniittia ja migmatiittia, pohjoisessa on myös granoriittia. Alueella jonkin verran myös gabroa ja amfiboliittia. Kallioperä on yleisten maalajien peitossa. Rannikon tuntumassa on tuulten kasaamia dyynejä. Moreenimaita on vain kunnan eteläosassa, mutta sen sijaan turvemaita on paljon. Siikajoen pohjoispuolella vallitseva maalaji on hiekka. Joen eteläpuolella maaperä on joki- ja purolaaksoissa hiesua ja savea. Purolaaksojen välissä aaltoilevat moreeniselänteet. Pohjoisessa Limingan rajalla on loivarinteinen harjumuodostuma. Revonlahden seudulla yleisimmät maalajit ovat hiekka ja hiesu.
Voimakkaan maankohoamisen ja jokien tuoman lietteen vuoksi kunnan rantaviiva muuttuu jatkuvasti. Saaria on vain Siikajoen suun seutuvilla. Kunta on pääasiassa alavaa lakeutta. Maasto kohoaa loivasti luoteesta kaakkoon ja saavuttaa eteläosissa 80 metrin tason. Kunnan korkein kohouma ovat Ahvenharju Vihannin vastaisella rajalla. Tauvon Ulkonokassa on 128 hehtaarin laajuinen linnustonsuojelualue.
Kunnan ranta-alueilla, varsinkin Tauvonniemen seudulla on kasvittomia dyynialueita. Kauempana rannikolta on mäntymetsää kasvavia kankaita. Sisämaata kohti kankaat muuttuvat kosteammiksi ja soiden osuus kasvaa. Laajimpia suoalueita ovat mm. runsaasta linnustostaan tunnettu Lumineva, Isoneva, Pahaneva, Navettaneva, Revonneva, Matoneva, Kivikartanonneva ja Valkeisneva-Kaakkurinneva.
Siikajoen huomattavin vesistö on Siikajoki, joka saa alkunsa Suomenselän vedenjakajalta. Siikajoki on ollut aikoinaan arvokas lohijoki, mutta jokisuun madaltuessa lohen nousu jokeen on vaikeutunut. Vuosina 1986–1987 toteutettu jokisuun ruoppaus ja kalaportaiden rakentaminen kuitenkin paransi tilannetta. Siikajoen tärkeimmät sivujoet kunnan alueella ovat Luohuanjoki ja Ohtuanoja. Siikajoki on kasannut suulleen Simpukkasäikän suiston. Muita jokia kunnan alueella ovat vähäinen Majavaoja sekä eteläisimmän osan poikki virtaava Olkijoki. Järviä kunnan alueella ei ole lainkaan, vain muutamia lampia.
Yhteydet

Kunnan päätiet ovat valtatie 8, kantatie 86 ja seututie 807. Vanhastaan koko kunnan läpi kulkeva Siikajoki on toiminut sahateollisuuden tukinuittojen kuljetusväylänä Oulujärveltä saakka Siikajoen uittokanavan kautta. Vuonna 1886 Ouluun saakka jatkettu Pohjanmaan rata kulkee Ruukin kautta. Eräänä tuon ajan perintönä on Ruukissa kunnanviraston molemmin puolin kaksi rautaista niitattua siltaa. Vanhempi siirrettiin nykyiselle paikalleen rautatiesillaksi, ja ”Huokausten silta” on nykyisin kevyemmän liikenteen käytössä.