Pjotr Stolypin
Pääministerikausi > Liberaalin duuman ja levottomuuksien nujertaminen

Keisari Nikolai II nimitti Stolypinin pääministeriksi eronneen Goremykinin tilalle 21. (8.) heinäkuuta 1906. Samana päivänä keisari myös hajotti kaksi kuukautta aiemmin valitun ensimmäisen duuman. Liberaalin kadettipuolueen edustajat yrittivät turhaan protestoida hajotusta vastaan niin sanotulla Viipurin manifestilla, mutta sen allekirjoittajilta vain kiellettiin osallistuminen seuraaviin vaaleihin. Stolypin ei kannattanut paluuta täydelliseen itsevaltiuteen, mikä ärsytti taantumuksellisinta oikeistoa, mutta hänen suhteensa liberaalin opposition hallitsemaan duumaan oli vielä ongelmallisempi. Hän hyväksikäytti järjestelmällisesti poikkeustilanteisiin tarkoitettua uuden perustuslain 87. pykälää, joka antoi hallitukselle oikeuden säätää väliaikaisia lakeja asetuksina duuman ollessa hajotettuna. Stolypin pyrki toteuttamaan mahdollisimman paljon lainsäädäntöä näillä asetuksilla. Duuman ollessa koolla hän turvautui jopa lahjontaan saadakseen lakiesityksensä läpi.
Stolypinin virkakauden alussa Venäjä oli vallankumouksellisten levottomuuksien vallassa ja viranomaisia murhattiin yhtenään terroristisessa tarkoituksessa. Pelkästään lokakuun 1905 ja lokakuun 1906 välisenä aikana iskuissa kuoli tai haavoittui 3 611 hallituksen virkailijaa sekä suuri määrä sivullisia. Kaksi upseereiksi naamioitunutta sosialistivallankumouksellisen puolueen maksimalistisiiven jäsentä yritti salamurhata Stolypinin 25. (12.) elokuuta 1906 tekemällä itsemurhapommi-iskun tämän huvilaan Pietarin Korpisaaressa. Iskussa kuoli 27 ihmistä – monet pääministerin vastaanotolle pyrkineitä viattomia sivullisia – ja haavoittui kymmeniä. Stolypinin kolmivuotias poika Arkadi haavoittui lievästi ja 15-vuotias tytär Natalja vammautui jaloistaan pysyvästi, mutta samassa rakennuksessa ollut Stolypin sai vain harmittoman viillon kasvoihin. Hän siirsi tämän jälkeen Nikolai II:n kehotuksesta perheensä keisarilliseen Talvipalatsiin.
Stolypin ryhtyi tämän jälkeen rauhoittamaan maata armottomalla vastaterrorilla. Viikkoa murhayrityksen jälkeen hän antoi asetuksella sotaoikeuksille valtuudet jakaa sotatilaan julistetuilla alueilla siviileille pikatuomioita, joista ei voinut valittaa ja jotka pantiin täytäntöön kahden vuorokauden kuluessa. Asetus oli voimassa kahdeksan kuukautta, minä aikana yli tuhat ihmistä teloitettiin pikatuomioilla. Lisäksi vuoteen 1909 mennessä yli 3 000 tuomittiin kuolemaan poliittisista rikoksista tavallisissa oikeusistuimissa. Venäjän liberaalit ja vasemmisto eivät antaneet teloituksia Stolypinille anteeksi. Hirttoköyttä alettiin kutsua ”Stolypinin kravatiksi” (Stolypinskii galstuk) kadettipuolueen kansanedustajan Fjodor Roditševin vuonna 1907 esittämän lausahduksen mukaan.
Samaan aikaan Stolypinin hallitus ei juuri puuttunut äärioikeistolaisten mustien sotnioiden vastavallankumoukselliseen ja juutalaisiin kohdistuvaan terroriin. Stolypin jopa rahoitti salaa mustasotnialaisen Venäjän kansan liiton sanomalehtiä. Hän ei kuitenkaan ollut itse juutalaisvastainen. Hänen mukaansa Venäjän juutalaiset olivat ”paitsi välttämättömiä myös hyvin tarkoituksenmukaisia ja miellyttäviä” ja heidän oikeuksiensa lisääminen olisi perusteltua.
Helmikuussa 1907 valittu vasemmistolaisempi toinen duuma oli entistä haluttomampi yhteistyöhön Stolypinin kanssa. Kun duuma kieltäytyi hänen 14. (1.) kesäkuuta esittämästään vaatimuksesta erottaa radikaalien vasemmistopuolueiden edustajat, hän järjesti sen hajotetuksi kaksi päivää myöhemmin ja pidätytti pääosan bolševikkien ja menševikkien edustajista. Stolypin julkisti samana päivänä uuden vaalilain, joka muutti äänten painoarvoa suosimaan enemmän rikkaita ja ylimystöä ja samalla vähensi työläisten ja vähemmistökansallisuuksien painoarvoa. Koska perustuslaki kielsi muuttamasta vaalilakeja hallituksen asetuksella, muutos toteutettiin keisarillisella manifestilla, mitä oppositio piti vallankaappuksena. Uusilla vaalilaeilla valittu ja marraskuussa 1907 kokoontunut kolmas duuma olikin Stolypinin toiveiden mukaisesti konservatiivisempi. Sen suurimmaksi puolueeksi kohosivat oktobristit, joiden kanssa hän kykeni hedelmälliseen yhteistyöhön. Hallitusta tukevilla puolueilla oli nyt enemmistö.
Stolypin pyrki käyttämään demokratian elementtejä tsaarin hallinnon vahvistamiseen eikä tavoitellut demokraattista tai parlamentaarista hallintoa. Hän halusi duuman olevan edustuselin, joka tukisi ja siten vahvistaisi hallituksen politiikkaa mutta ei valvoisi tai ohjaisi sitä. Hänen esikuvanaan oli Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarck.