Kilpirauhasen vajaatoiminta
Hoitojen teho ja turvallisuus > Yhdistelmähoidot > Tyreoglobuliini (biologinen kilpirauhaslääke)

Osa synteettistä yhdistelmähoitoa saavista kilpirauhaspotilaista kärsii edelleen vajaatoimintaoireista siitä huolimatta, että heillä on optimaaliset laboratorioarvot. Kyselytutkimuksissa on havaittu, että tyreoglobuliiniin eli biologiseen kilpirauhaslääkitykseen siirtyminen poistaa monen kohdalla vajaatoiminnan oireita kuten lihomista, väsymystä sekä mieliala- ja muistiongelmia. Hoitotuloksissa on ollut kuitenkin runsaasti yksilöllistä vaihtelua, sillä osa potilaista saa biologisesta lääkityksestä joko kilpirauhasen liikatoimintaa muistuttavia oireita tai heidän vajaatoimintaoireensa jatkuvat tai palaavat. Tämän on väitetty johtuvan siitä, ettei biologisten kilpirauhasääkkeiden hormonipitoisuutta vakioitaisi.
Yhdysvalloissa myytävän biologisen kilpirauhaslääkkeen on sisällettävä yhdysvaltalaisen lääkkeiden laadunvalvontajärjestö United States Pharmacopeian mukaan noin 8–10 mikrogrammaa T3-hormonia ja noin 34–42 µg T4-hormonia jokaista niin sanottua jyväyksikköä kohden. Yhdysvaltojen viranomaiset eivät kuitenkaan valvo säännöllisesti biologisen kilpirauhaslääkkeen pitoisuuksia. Tämä johtuu siitä, ettei biologiselle kilpirauhaslääkkeelle ole tarvinnut hakea lääkelupaa, koska sitä käytettiin jo ennen vuotta 1938.
Valmistajien mukaan biologisen kilpirauhaslääkkeen T3 - ja T4-hormonien pitoisuudet noudattavat yhdysvaltalaista standardia. Yhdysvaltojen ruoka- ja lääkevirasto havaitsi kuitenkin vuonna 2020 tekemissään tarkastusmittauksissa, että Acell- ja VRLC Labs -yhtiöiden valmistamissa kilpirauhaslääkkeen joissain erissä oli liikaa tai liian vähän vaikuttavaa ainetta.
Jos potilaan kudokset muuntavat tyroksiinia normaalisti T3-hormoniksi, elimistöön saapuu biologisen lääkkeen myötä ylimäärä T3-hormonia. Jos potilaan elimistö kykenee poistamaan ylimäärän, ei synny ongelmia. Muussa tapauksessa potilas saa kilpirauhasen liikatoimintaa muistuttavia oireita. Nämä oireet voidaan poistaa lisäämällä synteettistä levotyroksiinia biologisen lääkkeen rinnalle. Biologisen lääkkeen annos voidaan laskea tällöin tasolle, joka ei aiheuta oireita.
Biologista lääkettä käyttävien potilaiden T3-hormonin määrä veressä vaihtelee sen mukaan, kuinka pitkä aika lääkkeen ottamisesta on kulunut. Monet lääkärit ovat kantaneet huolta, että tämä voisi johtaa sydämen rytmihäiriöihin tai luuston haurastumiseen. Viitearvojen sisällä olevat T3-hormonin veripitoisuuksien vaihtelut eivät ole kuitenkaan aiheuttaneet tutkimuksissa terveysriskejä.
Biologisen lääkityksen ja synteettisen T4-monoterapian eroista julkaistiin vuonna 2013 pienehkö kaksoissokkoutettu interventiotutkimus. Puolet tutkimukseen osallistuneista T4-monoterapialla olleista potilaista arvottiin biologisen lääkkeen ryhmään. Heistä 49 prosenttia koki uuden lääkityksen paremmaksi, mutta vain 19 prosenttia huonommaksi. Biologista lääkettä parempana pitäneiden oireet vähenivät ja yleistä terveydentilaa mittaavat pisteet nousivat merkittävästi. Kyseisen ryhmän jäsenet myös laihtuivat keskimäärin lähes kaksi kiloa 3,5 kuukauden mittaisen seurantajakson aikana.
Vuonna 2021 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että T4-monoterapialla olleilla esiintyi lähes kaksi kertaa enemmän väsymystä ja lihomista kuin biologisella lääkityksellä olevilla. Toisaalta 19 prosenttia biologista lääkettä kokeilleista keskeytti kokeen etuajassa. Heistä 38 prosentilla oli suurimpana syynä se, ettei siirtyminen biologiseen lääkkeeseen ollut lievittänyt oireita, 21 prosentilla syynä olivat sydämentykytykset, 13 prosentilla levottomuuden lisääntyminen ja 8 prosentilla biologisen lääkkeen kalleus.