stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ihmisen luuranko
Kehittyminen

Sikiön luusto alkaa kehittyä joko suoraan sidekudoksesta tai rustoisesta mallista luutumalla. Luutuminen kestää pitkään, ja vastasyntyneen tulevasta luustosta osa onkin edelleen rustoista. Tämä on itse asiassa erittäin hyödyllistä muun muassa mahdollistaen normaalin synnytyksen, sillä lapsen osittain rustoinen kallo joustaa. Syntymisen jälkeen viimeisetkin rustot kallosta alkavat luutua, ja aikuisella kallo on kiinteä ja joustamaton. Jos kallon luut eivät luudu normaalisti syntymän jälkeen, voi seurauksena olla esimerkiksi pää- tai suulaen halkio.
Erot lähisukulaisten luurankoon

Ihmisen luuranko poikkeaa lähimpien yhä elävien sukulaislajien luustosta muun muassa siinä, että se mahdollistaa pystyasennon. Pystyasennon vuoksi ihmisen luusto on jäykempi ja suorempi. Selkäranka on suorempi, ja tavallisesti seisovan ihmisen jalat osoittavat lantiosta alaspäin melko lailla selkärangan suuntaisesti, eivätkä käänny polvista. Pystyasennon vuoksi ihmisen jalat ovat suhteessa pitemmät ja kädet suhteessa lyhemmät kuin muilla nykyisin elävillä kädellisillä. Toinen tärkeä ero sukulaislajeihin on huomattavan suuri aivokoppa, joka mahdollistaa suuremmat aivot. Lisäksi ihmisen elävillä lähisukulaisilla kylkiluiden koossa pitämä ruumiinontelo on hartioiden kohdalta kapeampi ja levenee kohti vatsan seutua, kun taas ihmisen rintakehä on leveämpi. Tämä on sopeutumaa ihmisen muita kädellisiä paremmasta kyvystä metsästää; liharuoka sulaa helpommin eikä edellytä niin isoa suolistoa.
Luuydin

Lapsella punaista luuydintä on suhteellisesti enemmän kuin aikuisella. Iän myötä luuydin alkaa kuitenkin muuttua keltaiseksi, ja aikuisella punaista luuydintä onkin enää pitkien luiden (kuten reisiluun) ja isojen litteiden luiden (esimerkiksi lapaluun) ytimessä. Luuytimen luovutuksessa otetaan nimenomaan punaista luuydintä, joka kykenee tuottamaan terveitä verisoluja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ikkunakärpäset

| Ikkunakärpäset |
| --- | --- |
 Scenopinus fenestralis
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Osalahko::  Asilomorpha
Yläheimo::  Asiloidea
Heimo::  Ikkunakärpäset Scenopinidae  Burmeister, 1835
Alaheimot
 Caenotinae  Proratinae  Scenopininae 
Katso myös
   Ikkunakärpäset Wikispeciesissä   Ikkunakärpäset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ikkunakärpäset (Scenopinidae) on kärpästen heimo, johon kuuluu noin 420 lajia kolmessa alaheimossa. Heimo on levittäytynyt ympäri maailmaa, mutta se on monimuotoisimmillaan kuivilla alueilla. Heimon laajasta levinneisyydestä huolimatta mannertaosolla monet suvut ovat kotoperäisiä. Ikkunakärpäset ovat varsin pieniä, ja aikuiset yksilöt ovat vain harvoin viittä millimetriä pidempiä.
Heimon tieteellisen nimen pohjana oleva kreikan kielen sana skenopinos tarkoittaa näytteilleasettajaa ja viittaa aikuisten kärpästen tapaan hakeutua sisätiloissa ikkunoille.
Elintavat

Ikkunakärpäset ovat pieniä, hidasliikkeisiä kärpäsiä, jotka eivät ole kovin innokkaita lentämään. Niitä tavataan harvoin luonnosta ja aikuinen kärpänen lieneekin lyhytikäinen. Matomaisen ohuet toukat ovat aktiivisesti liikkuvia petoja, jotka elävät lintujen ja nisäkkäiden pesissä saalistaen muiden siellä elävien hyönteisten, kuten kirppujen ja koiperhosten toukkia. Joitakin lajeja on saatu kasvatettua lahopuista, joissa toukat lienevät eläneet petoina.
Navettaikkunakärpänen (Scenopinus fenestralis) on levinnyt ihmisen mukana kaikkialle maailmaan ja se on Suomessakin melko tavallinen ihmisasuntojen vieras. Koska ikkunakärpästoukat ovat muita hyönteisiä saalistavia petoja, ikkunakärpäsiä voitaneen pitää ihmisen kannalta hyödyllisinä asuntovieraina.
Lajit Suomessa

Suomesta on tavattu kolme ikkunakärpäslajia.
Scenopininae – varsinaiset ikkunakärpäset
Scenopinus fenestralis navettaikkunakärpänen
Scenopinus jerei metsäikkunakärpänen
Scenopinus niger mustaikkunakärpänen
Aiheesta muualla

Laji.fi: Ikkunakärpäset – Scenopinidae
UniProt: Taxonomy - Scenopinidae (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Scenopinidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1404864  Wikispecies: Scenopinidae  AFD: SCENOPINIDAE  BioLib: 17466  BOLD: 190312  BugGuide: 90886  CoL: 8ZXKL  EoL: 9006  EPPO: 1SCENF  Fauna Europaea: 10954  Fauna Europaea (new): 288762ae-4348-417a-85c8-91dd3eae1f8a  GBIF: 3526  iNaturalist: 245353  IRMNG: 110806  ITIS: 132049  NBN: NBNSYS0000160944  NCBI: 50675  Open Tree of Life: 653872  Paleobiology Database: 213751
Iljušin Il-114

| Il-114 |
| --- | --- |

Tyyppi:  matkustajalentokone
Alkuperämaa:   Uzbekistan  Venäjä
Valmistaja:  Iljušin
Ensilento:  29. maaliskuuta 1990
Esitelty:  elokuussa 1998 Uzbekistan Airwaysin kanssa
Tila:  tuotannossa
Pääkäyttäjät:  Ilyushin Design Bureau
Valmistusmäärä:  20 
Valmistusvuodet:  1992–
Iljušin Il-114 on venäläinen, kahdella potkuriturbiinimoottorilla varustettu matkustajalentokone. 29. maaliskuuta 1990 ensilentonsa lentäneen koneen matkustajakapasiteetti on 64. Konetyyppiä käyttää liikenteessään muun muassa Uzbekistan Airways. 2016 valmistaja ilmoitti aloittavansa konetyypin uudelleen valmistamisen 2013 keskeyttämisen jälkeen. Kone on käytännössä täysin kotimaisista osista valmistettu, ja siten hinnaltaan hyvin kilpaillukykyinen muihin vastaavan tyyppisiin koneisiin nähden. Ensi lento modernisoidusta tyypistä on tarkoitus tapahtua 2019 ja kaupalliseen liikenteeseen 2021. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Matkustajat: 64
Pituus: &&&&&&&&&&&&&026.090000026,9 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&030.&&&&0030 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&09.03000009,3 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&082.&&&&0082 m²
Hyötykuorma: &&&&&&&&&&&06500.&&&&006 500 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Klimov TV7-117S -potkuriturbiinia; &&&&&&&&&&&01860.&&&&001 860 kW (&&&&&&&&&&&02500.&&&&002 500 hv) per moottori
Potkuri: kuusilapainen, halkaisija &&&&&&&&&&&&&&03.06000003,6 m
Suoritusarvot
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0500.&&&&00500 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01000.&&&&001 000 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&07500.&&&&007 500 m
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iljušin Il-114 Wikimedia Commonsissa
Iljušin Il-86

| Il-86 |
| --- | --- |
 Aeroflotin Il-86
Tyyppi:  matkustajalentokone kuljetuslentokone
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Iljušin
Ensilento:  22. joulukuuta 1976
Esitelty:  26. joulukuuta 1980
Tila:  sotilaskäytössä
Pääkäyttäjät:  Aeroflot Siberia Airlines KrasAir Donavia
Valmistusmäärä:  106 
Valmistusvuodet:  1976–1995
Muunnelmat:  Iljušin Il-96
S7 Airlinesin Iljušin Il-86.
Iljušin Il-86 on neuvostoliittolainen keskipitkän matkan laajarunkoinen matkustajakone, jonka ensilento tapahtui 22. joulukuuta 1976. lähde?
Il-96-300 on Il-86:sta kehitetty pitkän matkan versio, jossa on lyhennetty runko ja pidempi lentomatka. lähde?
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Matkustajat: 234–350
Pituus: &&&&&&&&&&&&&059.054000059,54 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&048.06000048,06 m
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&0206000.&&&&00206 000 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004 × Kuznetšov NK-86 -suihkumoottoria
Suoritusarvot
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0900.&&&&00900 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&04600.&&&&004 600 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010670.&&&&0010 670 m
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iljušin Il-86 Wikimedia Commonsissa
Ilhéu de Cima

Ilhéu de Cima
Ilhéu de Cima sijaitsee Porto Santon edustalla
| --- | --- |
Sijainti:  Porto Santo, Madeira Portugali
Saariryhmä:  Makaronesia
Merialue:  Atlantti
Korkein kohta:  111 m
Pinta-ala:  0,32 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ilhéu de Cima on yksi Madeiraan kuuluvan Porto Santon saaren edustalla sijaitsevista pikkusaarista.
Galleria

Ilhéu de Cima
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilhéu de Cima Wikimedia Commonsissa
Porto Santon saaret
Ilhéu da Cal
Ilhéu das Cenouras
Ilhéu de Cima
Ilhéu de Fora
Ilhéu de Ferro
Ilhéu da Fonte da Areia
Ihmisen ihonväri

Ihmisen ihonvärejä kuvaavia paletteja. Ranskalainen taulukko vuodelta 1879.
Ihmisen ihonväri voi vaihdella erittäin tummanruskeasta vaaleaan. Ihon väri on voimakkaasti perinnöllinen ominaisuus, ja sen aiheuttaa etupäässä melaniinipigmentti.
Ihmisten iho on pääsääntöisesti tumminta päiväntasaajan seudulla, missä auringon säteily on voimakkainta. Melaniinipigmentti suojaa ihoa Auringon haitalliselta ultraviolettisäteilyltä, joka aiheuttaa foolihapon hajoamista ja ihosyövän vaaran. Iho vaalenee suurempia leveysasteita kohti, kun auringon säteilyn määrä vähenee, sillä vaalea iho sallii tärkeän D-vitamiinin muodostumisen iholla vähäisenkin auringonvalon vaikutuksesta.
Vaaleaihoiselle ihmisille ultraviolettisäteilyn haittavaikutukset ovat suuria päiväntasaajan seudulla, kun taas tummaihoinen voi kärsiä pohjoisen pimeydessä D-vitamiinin puutoksesta. Jotkut vaaleaihoiset ihmiset ruskettuvat helposti, mikä suojaa ihoa.
Biologia

Ihmisen ihonväri on voimakkaasti perinnöllinen ominaisuus. Ihon väriä säätelee pääasiassa kolme geeniä: MR1R, OCA2 ja OCA4. Ihon väriin vaikuttaa kuitenkin myös ympäristö, etenkin suoran auringonvalon määrä.
Ihon epidermiksen melanosyytit tuottavat pigmenttijyväsiä, melanosomeja, joiden sisältämä melaniini erittyy keratinosyytteihin. Melanosyyttien määrä eriväristen ihmisten välillä on miltei vakio, mutta vaaleaihoisilla melanosomit ovat keskittyneet tyvikerrokseen, kun taas tummaihoisilla niitä löytyy kaikista epidermiksen kerroksista. Lisäksi vaaleaihoisilla melaniini hajoaa nopeammin lysosomaalisen toiminnan johdosta. Myös veren hemoglobiini vaikuttaa ihon väriin tekemällä vaaleaihoisten ihmisten läpikuultavasta ihosta punertavan.
Miehet ovat yleisesti ottaen naisia tummempia, mikä johtuu luultavasti sukupuolihormonien erilaisista vaikutuksista melaniinin tuotantoon. Ihmisen iho tummenee nuoruusiässä, etenkin naisten iho. Iän mukana ihonväri vaalenee, sillä melanosyyttien määrä vähenee.
Albinismissa melaniinin tuotanto on entsyymipuutoksen vuoksi häiriintynyt, jolloin iho ja hiukset jäävät hyvin vaaleiksi.
Ihoa voi valkaista kemiallisesti esimerkiksi myrkyllisellä elohopeaa sisältävällä voiteella, joka vähentää melaniinin tuotantoa.
Esiintyminen

Ihmispopulaatioiden ihonväri riippuu niiden asuinseutujen ultraviolettisäteilyn tasosta. Koska UV-säteily on suurinta päiväntasaajan seudulla, ihmiset ovat siellä tummia. Koska auringon ultraviolettisäteily on voimakkaampaa eteläisellä pallonpuoliskolla kuin pohjoisella, eteläisen pallonpuoliskon alkuperäiskansoilla on tummempi iho kuin pohjoisen pallonpuoliskon alkuperäiskansoilla vastaavilla leveysasteilla.
Kehitys ja merkitys

Nykyihmisen edeltäjät olivat karvojensa alla ilmeisesti vaaleaihoisia. Nykyihminen kehittyi Afrikassa tummaihoiseksi menetettyään karvapeitteensä ja alettuaan tarvita suojaa Auringon ultraviolettisäteilyä vastaan. Joistain afrikkalaiskansoista tulikin hyvin tummaihoisia, mutta myös vaaleaihoisuutta aiheuttavia geenejä säilyi afrikkalaisillakin. Ihmisen väripaletti olikin pitkälti kehittynyt jo Afrikassa, ja sieltä löytyvät miltei kaikki ihmiskunnan nykyiset ihonvärit.
Ihmisten ihonväri vaaleni heidän alettuaan vaeltaa Afrikasta vähäisemmän auringonvalon vyöhykkeille. Evoluutio tuotti vuosituhansien kuluessa vaaleamman ihonvärin, sopeuman oloihin, joissa auringon ultraviolettisäteilyä on vähemmän. Ultraviolettisäteilyn vahingollisin vaikutus iholla on foolihapon hajoaminen, millä on vakavia seurauksia ihmisen terveyteen. Vaalea iho myös palaa herkästi, mikä voi lisätä ihosyövän vaaraa. Ihon tumma pigmentti estää folaatin tuhoutumista ja muita ultaviolettisäteilyn haittavaikutuksia pienillä leveysasteilla, missä auringon säteily on voimakkainta. Sama pigmentti kuitenkin estää D-vitamiinin muodostumista iholla auringon säteilyn vaikutuksesta. Tämä voi aiheuttaa D-vitamiinin puutostilan suurilla leveysasteilla, missä auringon säteily on heikkoa. Nykykäsityksen mukaan ihmisen ihonväri onkin kehittynyt ensisijaisesti tasapainotilaksi folaatin tuhoutumisen estämisen (tumma iho) ja D-vitamiinin riittävän muodostumisen (vaalea iho) välille.
Eurooppalaiset ihmiset ovat maapallolla vaaleaihoisimpia. Vaaleaihoisuudesta tuli etu maanviljelyn levitessä Lähi-idästä Eurooppaan. D-vitamiinia on eläintuotteissa, erityisesti kaloissa, maksassa, munissa ja maidoissa, mutta viljalla ja juureksilla elävän ihmisen täytyy valmistaa D-vitamiininsa itse ihossaan. Metsästyksestä siirtyminen maanviljelyyn vähensi eurooppalaisten D-vitamiinin saantia ravinnosta ja auringonsäteilyn aiheuttama D-vitamiinin tuotanto ihossa tuli entistä tärkeämmäksi.
Eurooppalaisten vaaleaan ihoon vaikuttavat useat geenit. Vaaleaihoisuus johtuu muutamista geeneistä, kuten ASIP, MATP, TYR, OCA2 ja MC1R. Erityisesti geeni SLC24A5 säätelee eurooppalaisilla tumman melaniinin määrää ihossa. SLC24A5-geenistä on kuitenkin vaaleilla itäaasialaisilla ja tummilla afrikkalaisilla sama versio, joten se ei yksinään voi selittää kaikkea ihmiskunnassa esiintyvää vaaleaihoisuutta. Variantti alkoi yleistyä Euroopassa nopeasti viimeisten 6 000 vuoden aikana. Samaa varianttia esiintyy edelleen myös Itä-Afrikassa, etenkin Etiopiassa. Kahta muuta vaalean ihonvärin synnyttävää geenivarianttia löytyy eurooppalaisten lisäksi myös Botswanassa elävän san-kansan metsästäjä-keräilijöiltä.
Erittäin todennäköisesti eurooppalaisten ja itäaasialaisten vaaleaihoisuus on kehittynyt toisistaan riippumatta erilaisin geneettisin mekanismein.
Luokittelu

Ihmisen ihon väriä ja melaniinipitoisuutta voidaan luokitella esimerkiksi ihotautilääkäri Thomas B. Fitzpatrickin vuonna 1975 kehittämän kuusiportaisen asteikon avulla. Asteikon alapäässä on kalpeanvaalea ihotyyppi, joka ei rusketu lainkaan ja palaa äärimmäisen herkästi auringossa. Nelostyyppiä kutsutaan "oliivinsävyiseksi" ihoksi. Nelostyypin iho ei pala juuri koskaan ja ruskettuu helposti. Asteikon yläpäässä on tummanruskea iho, joka ei pala koskaan ja ruskettuu äärimmäisen herkästi. Ihosyöpäriski on suurin vaaleimman ihon kohdalla, mutta tummimpaan ihoon muodostuu helpoimmin arpikudosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ihmisen ihonväri Wikimedia Commonsissa
Jablonski, Nina G. & Chaplin, George: The evolution of human skin coloration. Department of Anthropology, California Academy of Sciences.  25.3.1999. Arkistoitu 24.3.2003. Viitattu 23.11.2023. (englanniksi)
Vaikka ihon väri riippuukin paljon geeneistä, suora auringonvalo saa joidenkin ihmisten ihon ruskettumaan voimakkaasti. Olkavarressa näkyy vaaleaa ihoa, joka ei ole saanut auringonvaloa.
Kartta ”alkuperäisten populaatioiden” ihonvärin vaihtelusta Renato Biasuttin keräämänä ennen 1940-lukua.
Fitzpatrickin kuusiportainen asteikko. Alimpana ihonvärien suhde ihosyöpäriskiin.
Ignatioksen kirje efesolaisille

| Ignatioksen kirje efesolaisille> Ἐπιστολὴ πρὸς Ἐφεσίους.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ignatios Antiokialainen
Kieli:  muinaiskreikka (koinee)
Genre:  teologia, kirje
Julkaistu:  100-luvun alku
Suomennos
Suomentaja:  Niko Huttunen
Kustantaja:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura
Julkaistu:  2020
ISBN:  978-952-7272-03-9

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ignatioksen kirje efesolaisille (myös Ignatioksen kirje efesoslaisille; m.kreik. Ἐπιστολὴ πρὸς Ἐφεσίους, Epistolē pros Efesiūs, lat. Epistula ad Ephesios) on Ignatios Antiokialaisen kirjoittama kirje, joka oli nimensä mukaisesti osoitettu Efesoksen kaupungin seurakunnalle. Se luetaan apostolisten isien kirjoituksiin.
Historia

Ignatios toimi Antiokian piispana Syyriassa 100-luvun alussa. Hänen nimissään on säilynyt 13 kirjettä, joista seitsemän on aitoja. Vähän-Aasian Jooniassa sijainneen Efesoksen kristityille osoitettu kirje on yksi näistä. Ignatios kirjoitti sen Smyrnassa ollessaan vangittuna ja sen vuoksi matkalla Roomaan. Eusebios Kesarealainen mainitsee kirjeen.
Myöhemmin kirje esiintyi osana kahta Ignatioksen nimiin laitettua kirjekokoelmaa, pidempää ja lyhyempää kokoelmaa. Lyhyempi kokoelma sisälsi vain seitsemän aitoa kirjettä, ja pidempi kokoelma näiden lisäksi kuusi epäperäistä kirjettä. Lisäksi kirje tunnetaan lyhyestä kokoelmasta tehdystä syyriankielisestä lyhennelmästä, joka löytyi vuonna 1845.
Sisältö

Kirjeessä on 21 lukua ja yhteensä 47 jaetta, ja se on näin Ignatioksen kirjeistä pisin. Ignatios kiittää aluksi seurakuntaa siitä, että heidän piispansa Onesimoksen johtama lähetystö oli käynyt tervehtimässä häntä Syyriassa. Kirjeessään hän myös kehottaa seurakuntaa yksimielisyyteen ja toimimaan kaikessa piispan kanssa yhteisymmärryksessä. Lisäksi hän varoittaa harhaopeista ja antaa ohjeita kristillistä elämää varten sekä kehottaa viettämään jumalanpalvelusta. Kirjeen lopussa Ignatios lupaa kirjoittaa uudelleen, ja pyytää esirukousta itselleen ja Syyrian seurakunnalle.
Kirjeen sisältö luvuittain on:
Alkutervehdys
Efesoksen kristittyjen rakkaus (luvut 1–2)
Piispan totteleminen ja ykseyden vaaliminen (2–6)
Varoitus eksymisestä (7–9)
Maltillinen suhtautuminen painostukseen sekä Ignatioksen vankeus (10–13)
Sanat ja teot (14–17)
Jumalan salaisuudet (18–19)
Lupaus uudesta kirjeestä, loppukehotukset ja tervehdykset (20–21)
Kirjallisuutta > Suomennokset

Ignatioksen kirje efesolaisille. Teoksessa Apostoliset isät.  (Suomentanut Heikki Koskenniemi. 2. uudistettu painos (1. painos 1975). Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 163)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1989.  ISBN 951-9111-75-1
Ignatioksen kirje Efesoksen kristityille. Suomentanut Niko Huttunen. Teoksessa Apostoliset isät.  (Kokoelma varhaiskristillisiä kirjoituksia. Toimittaneet Niko Huttunen, Joona Salminen ja Ulla Tervahauta. Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 290)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2020.  ISBN 978-952-7272-03-9
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Letters of Ignatius. Teoksessa The Apostolic Fathers, Volume I.  (I Clement. II Clement. Ignatius. Polycarp. Didache. Edited and translated by Bart D. Ehrman. Loeb Classical Library 24)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2003.
Aiheesta muualla > Teksti

Ἐπιστολὴ πρὸς Ἐφεσίους. Christian Classics Etheral Library. (kreikaksi)
Ignatius to the Ephesians. Käännös Roberts-Donaldson. Early Christian Writings. (englanniksi)
Ignatius to the Ephesians. Käännös Lightfoot & Harmer, 1891 . Early Christian Writings. (englanniksi)
The Epistle of Ignatius to the Ephesians. New Advent. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Ignatius of Antioch. Early Christian Writings. (englanniksi)
Apostolisten isien teokset
| --- | --- |
Klemensin kirjeet:  Ensimmäinen Klemensin kirje · Toinen Klemensin kirje
Ignatioksen kirjeet:  Ignatioksen kirje efesolaisille · Ignatioksen kirje filadelfialaisille · Ignatioksen kirje magnesialaisille · Ignatioksen kirje roomalaisille · Ignatioksen kirje smyrnalaisille · Ignatioksen kirje tralleslaisille · Ignatioksen kirje Polykarpokselle
Muut tekstit:  Barnabaan kirje · Didakhe · Hermaan Paimen · Kirje Diognetokselle · Polykarpoksen kirje filippiläisille · Polykarpoksen marttyyrikuolema
Jarmo Ilola

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 25. elokuuta 1956 (ikä 68)
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 180 senttimetriä
Lempinimi: Jarkki
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1973–1975 | RoPS |  ? | (?) |
| 1976 | HJK | 21 | (0) |
| 1977–1979 | OTP | 44+ | (5) |
| 1980–1989 | RoPS | 181+ | (7) |
Maajoukkue
| 1977 | Suomi | 1 (0) | 1 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jarmo Ilola (s. 25. elokuuta 1956) on entinen suomalainen maajoukkuetason jalkapalloilija. Urallaan hän toimi mm. Rovaniemen Palloseuran kapteenina. Pelipaikaltaan hän oli keskuspuolustaja.
Ilola voitti urallaan RoPSissa Suomen Cupin vuonna 1986.
Jarmon poika Jari Ilola on myös jalkapalloilija.
Île Sainte-Marguerite

| --- | --- |
Sijainti:  43°31′09″N, 7°02′57″E  Ranska
Pinta-ala:  2,1 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Île Sainte-Marguerite on Îles de Lérins -saariryhmän suurin saari Ranskan Rivieran edustalla lähellä Cannesin kaupunkia. Saari tunnetaan 1600-luvulla rakennetusta Fort Royal -linnastaan, jossa oli vankina legendaarinen rautanaamioinen mies. Suurin osa saarta on Ranskan valtion omistuksessa.
Maantiede

Île Sainte-Marguerite on pinta-alaltaan 210 hehtaaria, ja se on pääosin metsää. Saaren erottaa viereisestä Île Saint-Honorat'n saaresta vain kapea meriväylä. Fort Royal sijaitsee saaren pohjoisrannalla, ja sen lähistöllä on myös espanjalaisten vuonna 1635 rakentama kaivo. Saaren länsipäässä on 1500-luvulta peräisin oleva tornin raunio sekä Rooman valtakunnan aikaisen kalastussataman ja kylpylän jäänteet. Saaren itäosassa on lampi nimeltä Etang du Batéguier. Saaren ainoa yksityisalue on Grand Jardin, jossa sijaitsee 1500-luvulta peräisin oleva Oubliettes eli Unohduspaikka-rakennus. Suurimman osan saarta kattavassa metsässä kulkee useita teitä. Liikennettä teillä on rajoitettu ja esimerkiksi pyöräily on kokonaan kielletty. Metsä koostuu lähinnä männyistä ja tammista sekä muutamista eucalyptuspuista. Batéguierin lampi on tärkeä levähdyspaikka useille muuttolinnuille. Suurin osa saarta, noin 95% sen pinta-alasta, on suojeltua.
Saaren ilmasto on välimerellinen ja sille on tyypillistä kuumat ja kuivat kesät sekä rankat vesisateet keväisin ja syksyisin. Vuoden keskimääräinen lämpötila on 15,9 °C. Alimmillaan lämpötila on –2,9 °C ja korkeimmillaan 35,8 °C. Vuosittainen sateen määrä on 875 mm. Kesän kuivakausi kestää noin kolmen kuukauden ajan, ja tästä syystä useimpien kasvien kasvukausi ajoittuu keväälle.
Historia

Saaren rannikolla tehdyissä kaivauksissa on löydetty keramiikan ja seinämaalausten jäänteitä, jotka on ajoitettu 300-luvulle eaa. Saari sai nimensä Pyhän Honoratuksen sisaren mukaan, joka asui saarella pienen uskonnollisen yhteisön kanssa 300-luvulla. Heidän lisäkseen saarella vieraili ajoittain munkkeja viereiseltä pienemmältä île Saint-Honorat'n saarelta. Kuningatar Jeanne antoi saaren Bertrand Grasselaiselle vuonna 1351, mutta munkit saivat saaren takaisin omistukseensa 1400-luvulla. Chevreusen herttua Claude de Lorraine hankki saaren itselleen vuonna 1617 ja se siirtyi myöhemmin Guisen herttuan omistukseen. Sittemmin Kardinaali Richelieu valloitti saaren, ja hänen käskystään saarelle rakennettiin vuonna 1635 Fort Royal. Se ei kuitenkaan kestänyt espanjalaisten hyökkäyksiä. He valloittivatkin saaren muutaman vuoden ajaksi kolmikymmenvuotisen sodan aikana, mutta ranskalaiset valloittivat sen takaisin vuonna 1637. Fort Royalesta tuli valtion vankila vuonna 1685, ja vuodet 1687–1698 linnassa oli vankina rautanaamioisena miehenä tunnettu tuntematon vanki. 1700-luvulla saaren valloittivat Ranskalta vuorotellen Itävalta, Piemonte ja Englanti, mutta ne kaikki ajettiin sittemmin pois. Saaren linna luokiteltiin historialliseksi monumentiksi vuonna 1927, ja sen sotilaallinen merkitys lakkasi vuonna 1944. Linnaa entisöitiin vuonna 1971, ja se siirtyi Cannesin kaupungin omistukseen vuonna 1995.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Île Sainte-Marguerite Wikimedia Commonsissa
Etang du Batéguier.
Fort Royal.
Ilonoʻtti

Timurin portti. Vasili Vereštšaginin maalaus 1870-luvun vaihteesta.
Ilonoʻtti on Molguzar- ja Nurotavuoret erottava Sangzorjoen kapea laakso Jizzaxin alueella Uzbekistanissa. Sen pituus on 16–18 kilometriä ja leveys 200–500 metriä.
Laakson kautta kulkee Taškentin ja Samarkandin välinen maantie ja rautatie. Sen kapein kohta (30 metriä) on saanut Timur Lenkin mukaan nimen ”Timurin portti” (Temir qapigʻ tai Temir darvoza). Solan kallioissa on Ulugh Begin piirtokirjoitus vuodelta 1425.