stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
George Sand
Elämä ja ura

Sand syntyi Pariisissa ja varttui isoäitinsä luona Berryn alueella Ranskassa. Vuonna 1822 hän avioitui paroni Casimir Dudevantin kanssa. He saivat kaksi lasta.lähde?
Sand kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Rose et Blanche (1831) yhteistyössä Jules Sandeaun kanssa – onkin sanottu, että hän otti kirjailijanimensä Sandeaulta. Vuonna 1835 Sand jätti miehensä ja otti lapsensa mukaansa Pariisiin.lähde?
Sand on tunnetuin 1800-luvun ranskalaisista naiskirjailijoista. Hän kirjoitti yli sata teosta, mukaan lukien romaaneja, jotka käsittelivät esimerkiksi naisten asemaa, yhteiskunnallisia kysymyksiä ja kristinuskoa. Romaanien lisäksi Sand kirjoitti kirjallisuuskritiikkiä ja poliittisia tekstejä. Hän oli itsenäinen ja voimakas luonne, mutta samalla herkkätuntoinen ja lämminsydäminen, ja tunsi myötätuntoa sorrettuja ja köyhiä kohtaan.
Naisten oikeudet ovat esillä etenkin Sandin varhaisromaaneissa 1830-luvun alussa. Hänen romaaneitaan myytiin runsaasti. Ne ovat sentimentaalisia kuvauksia avioliitosta, intohimosta ja naisen oikeudesta omiin tunteisiinsa. Myöhemmissä romaaneissaan Sandin feministiset painotukset vähenivät, ja hän alkoi korostaa yleisinhimillisiä tekijöitä kuten kiinnostusta sosialismin ja kristinuskon aatteiden yhdistämiseen. Hän omaksui kuitenkin nämä aatteet vain pintapuolisesti ja liitti niihin utopistisia ja mystisiä piirteitä.
Sandin näytelmät ovat sittemmin jääneet unohduksiin, vaikka niitä hänen elinaikanaan esitettiin runsaasti. Liäksi hän julkaisi artikkeleita, novelleja, julkisia kirjeitä ja omaelämäkerrallisen teoksen. Hänen teostensa puutteina nähdään ajatusten pintapuolisuus, henkilökuvauksen kaavamaisuus ja vuoropuhelujen teennäisyys. Maalaisromaaneissaan hän välttää nämä puutteet. Itse hän painotti, ettei pyrkinyt näkyvän todellisuuden kuvaamiseen vaan totuuden ihanteen etsimiseen.
Sand tunnettiin aikanaan romaaniensa ohella myös lukuisista rakkaussuhteistaan kuuluisiin miehiin. Sandilla oli suhde Alfred de Musset’n (1833–1835), Frédéric Chopinin (1836–1847) ja siinä välissä ehkä myös Franz Lisztin kanssa. Chopinin Sand jätti pari vuotta ennen tämän kuolemaa lapsistaan johtuneen kiistan vuoksi.lähde?
Sand kuoli 71-vuotiaana Nohantin kylässä lähellä Châteauroux’ta 8. kesäkuuta 1876, ja hänet haudattiin sukukartanonsa maille lähelle kotiaan. Vuonna 2004 ehdotettiin Sandin jäänteiden siirtämistä Pariisin Panthéoniin.lähde?
Teokset (valikoima)

Sand, George: Correspondence, Textes réunis, classés et annotés par Georges Lubin, Tome 1 (1812–1831), Tome 2 (1832 – Juin 1835), Tome 3 (Juillet 1835 – Avril 1837), Paris 1964, 1966, 1967.
Suomennetut teokset

Talvi Mallorcassa (Un hiver à Majorque, 1842),, suom. Liisa Nurmela ja Olavi Taskinen. WSOY, 1968
Taiteilijattaren tarina (Consuelo, 1842–1843) suom. Katri Ingman. WSOY, 1949. 2.p. 1967
Pikku Fadette
Pikku Fadette (La petite Fadette, 1849) teoksessa Novelli-kirjasto 1869-1870. 1870, Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimittama. Simelius, 1870.
Pikku Fadette, suom. P. E. E. (=Edv. Ervast 1841-1899) Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1870. (vrt. ed.)
Pikku Fadette : kyläkertomus, suom. Ester Peltonen. WSOY, 1904. Sarja:Suurten kertojain teoksia 2
Hiidenlampi, suom. ja johdannolla varustanut Edwin Hagfors. Karisto, 1924. - Kariston klassillinen kirjasto 27
Ranskalaisia kansansatuja ja tarinoita. Waasan Painoyhtiö 1885.
Pikku Marie : kyläkertomus; suom. Aatto S. WSOY, 1889.
Hiidenlampi.  (3. painos. Ranskalaisen kirjallisuuden helmiä; La mare au Diable, 1846)  Suomentanut Leena Kirstinä. Hämeenlinna:  Karisto, 1986.  ISBN 951-23-2266-8
Markiisitar, kertomus; ranskankielestä suomentanut Timo Tuura. Karisto, 1910. Sarja: Kirjallisia pikkuhelmiä; n:o 25
Vihreät sisaret; suom. Felix Borg. Ahjo, 1920. - Ahjon ajanvietelukemisto; 22
Rakas vanha trubaduuri : George Sandin ja Gustave Flaubertin kirjeenvaihtoa vuosilta 1863-1876, toimi. ja suom. Eila Kostamo. Helsinki : WSOY, 2007 ISBN 978-951-0-33191-0
Kirjallisuutta

Tapola, Päivi: George Sandin Hiidenlampi, teoksessa Päivi Tapola: Äitini puutarhassa - Polkuja naiskirjallisuuteen, Kääntöpiiri/Like, 2002, ISBN 951-8989-61-3
Sydän ei erehdy eli George Sandin elämä, suom. Reijo Wilenius. WSOY, 1954. 2. p. 1955
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta George Sand Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia George Sandin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Ebba Jacobson-Lilius

| Ebba Lilius |
| --- | --- |
 Ebba Lilius 1930-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1888 Ii
Kuollut: 22. maaliskuuta 1970 Helsinki
Ammatti:  radiokuuluttaja, puhetekniikan ja lausunnan opettaja
Vanhemmat:  Victor Immanuel Jacobson  Alma Jacobson o.s. Thauvón
Puoliso:  Aleko Lilius
Lapset:  Birgit Ebba Natalie Lilius
Ebba Alma Naemi Jacobson-Lilius (o.s. Jacobson; 7. maaliskuuta 1888 Ii – 22. maaliskuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen puhetekniikan ja lausunnan opettaja, Yleisradion varhaisimpia radiokuuluttajia ja Pohjoismaiden ensimmäinen naisradiokuuluttaja. Lilius työskenteli Yleisradiossa vuosina 1929–1948.
Elämäkerta

Jacobson-Lilius kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1908. Hän opiskeli lausuntaa Tukholmassa ja Helsingissä. Hän oli myös voimistelunopettaja. Lilius opetti lausuntaa ja puhetekniikkaa Sibelius-Akatemiassa vuonna 1927.
Jacobson-Lilius oli myös vuonna 1947 perustetun Suomen Puheopiston perustajajäseniä. Hänen oppilaitaan olivat muun muassa laulaja ja muusikko Teijo Joutsela. Jacobson-Lilius opetti myös kuoronjohtajia. Suomen Kuoroliitto järjesti vuonna 1928 ensimmäisen kuoronjohtajakurssin, jonka yhtenä opettajana Jacobson-Lilius oli.
Jacobson-Lilius oli naimisissa Aleko Liliuksen kanssa. Heillä oli kaksi lasta. Tyttären Birgit Liliuksen puoliso oli vuodesta 1940 lähtien Ville Zilliacus.
Aiheesta muualla

Aleko Lilius seikkaili sukunsa mustaksi lampaaksi. Yle Elävä arkisto.
Aleko Lilius – mannen med äventyr i portföljen. Yle Arkivet.
Peter Sandelin

| Peter Sandelin |
| --- | --- |
 Peter Sandelin vuonna 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1930 Pietarsaari
Kuollut: 16. helmikuuta 2019 (88 vuotta) Helsinki
Ammatti:  runoilija
Lapset:  Annika Sandelin
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi
Esikoisteos:  Ur svalans loggbok (1951)
Pääteokset:  Tyst stiger havet (1971)
Palkinnot
 Tollanderin palkinto (1990) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Peter Johan Sandelin (30. toukokuuta 1930 Pietarsaari – 16. helmikuuta 2019 Helsinki) oli suomenruotsalainen runoilija ja kuvataiteilija.
Schildts Förlag julkaisi 1951 Sandelinin ensimmäisen runokirjan nimeltä Ur svalans loggbok. Sandelinin teokset ovat osa 1920–1930-luvulla läpimurtonsa tehneen modernismin perinnettä, jonka merkittäviä nimiä ovat muun muassa Gunnar Björling ja Rabbe Enckell.
Peter Sandelinin veli on kirjailija Carl Fredrik Sandelin. Peter Sandelin avioitui vuonna 1967 Oscar Parlandin tyttären kirjastonhoitaja Nina Parlandin kanssa. Heille syntyi kaksi lasta, joista Annika Sandelin (s. 1972) on kirjailija.
Teoksia > Ruotsiksi

Ur svalans loggbok, 1951
De lysande och de döda, 1953
Etyder, 1957
Stunder av ljus, 1960
Hemma i universum, 1962
En vanlig solig dag, 1965
Minuter på jorden, 1968
Fågeln i stenmuren, (proosarunoja) 1970
Tyst stiger havet, 1971
Var det du? 1973
Barnen på rymdens strand, (proosarunoja) 1975
Klockan 5 och klockan ingenting vid havet, (runovalikoima) 1977
Dikter med varandra, 1977
Dikter mellan vinter och vinter, 1980
Vägen upphör men jag fortsätter, (proosarunoja) 1982
Den undermedvetna staden, 1984
Den vita orten, 1986
Existens, 1989
Ljuset över leran, (runovalikoima) 1991
Regnets uråldriga sätt att regna, 1992
Vedhuggaren i natten (proosa), 1995
Tystnader, ljud, 1998
I skuggan av ingenting, 2000
Den finlandssvenska dikten 12, antologia, Söderström, 2001
Cyklar utan att hålla i, 2003
Bo vid en flod, 2007
Stenar och ljus, 2009
Måsen och skeppet, Schildts & Söderströms, 2013
Teoksia > Suomennettu tuotanto

Puunhakkaajan varjo, 2007. Suomentaneet Sven Andersson ja Kirsti Andersson. Omakustanne Kirsti Andersson. ISBN 978-952-92-3079-2
Seitsemän runoa, julkaisussa: Parnasso 48(1998) : 1, s. 57–60
Kuvituksia

Parland, Stella – Sandelin, Annika: Dikter om öden och döden. Teckningar av Peter Sandelin. Söderström, 2000. ISBN 951-52-1806-3
Palkinnot ja tunnustukset

Tollanderin palkinto 1990
Pro Finlandia -mitali 2001
Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 2005
Kirjallisuutta

Ekman, Michel: Att glödga orden med tystnad: En essä om Peter Sandelins diktning.  Esbo:  Schildt, 2005.  ISBN 951-50-1479-4
Sundell, Dan: Peter Sandelin: Maalauksia. Retrospektiivinen näyttely.  (Runot suomentanut Britt-Louise Kyyrö. Amos Andersonin taidemuseon julkaisuja: Uusi sarja, 33)  Helsinki:  Amos Andersonin taidemuseo, 2000.  ISSN 0788-0138  ISBN 952-9531-32-X
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Limisiimasammal

| Limisiimasammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Lahko::  Palmikkosammalten lahko Hypnales
Heimo::  Nuorasammalten heimo Pterigynandraceae
Suku::  Siimasammalet Myurella
Laji::  julacea
Kaksiosainen nimi
 Myurella julacea  (Schwägr.) Schimp. 
Katso myös
   Limisiimasammal Wikispeciesissä   Limisiimasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Limisiimasammal (Myurella julacea) on lehtisammallaji nuorasammalten heimossa (Pterigynandraceae). Sen levinneisyysalue on Maan pohjoispuoliskon lauhkea ja viileä vyöhyke mantereen puoleisiin osiin painottuen. Suomen alueella lajia esiintyy melko suuressa osassa maata paitsi keskiosan eteläosassa mm. Satakunnasta Keski-Pohjanmaalle. Laji kasvaa kalkkiseuduilla kalkki- ja liuskekallioiden seinämillä.
Limisiimasammal muodostaa tiheitä kasvustoja ja kasvaa yhdestä kuuteen senttimetriä pitkäksi. Versot ovat liereitä ja haarattomia, väri vaihtelee sinertävän vihreästä valkohohtoiseen. Lehdet ovat soikeita ja sijaitsevat tiheästi limittäin. Itiöpesäkkeitä syntyy hyvin harvoin. Lehdissä muodostuu myös itujyväsiä.
Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö

Enemmistö ry:n tunnus.
Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö r.y., puhekielessä Enemmistö, on syksyllä vuonna 1968 perustettu joukkoliikenteen, jalankulun ja pyöräilyn asemaa parantamaan pyrkivä järjestö. Yhdistys syntyi vastustamaan yhteiskuntaa, jossa ihmisten liikkuminen perustui etupäässä oman auton käyttöön. Keskeisenä uhkakuvana nähtiin Smithin–Polvisen liikennesuunnitelma, jonka mukaan auton käyttöä varten Helsinkiin olisi rakennettu kattava väyläverkosto.
Enemmistö ry ja syntyajan Helsinki

Amerikkalainen konsulttitoimisto Wilbur Smith and Associates laati yhdessä konsulttitoimisto Pentti Polvinen ky:n kanssa 1960-luvun lopulla Helsingille esityksen, joka perustui alueen kehittämiseen nojautumalla yksityisautoiluun ja laajamittaiseen liikenneväylien rakentamiseen.
Ehdotus synnytti vilkkaan julkisen keskustelun ja lopputuloksesta tuli päinvastainen, kun Helsingissä päätettiin sen sijaan jatkossa suosia joukkoliikennettä. Kantakaupungin yleiskaavassa omaksuttiin 1970-luvulla uusi linjaus. Ohjaamatonta kehitystä ei pidetty enää suotavana vaan kantakaupungin muutosta pyrittiin aktiivisesti rajoittamaan haluttuun suuntaan. Kaupunginvaltuusto oli toukokuussa 1969 päätynyt myönteisen metropäätöksen yhteydessä joukkoliikenteen kehittämisen kannalle.
Arkkitehti Jorma Männyn vuonna 1967 Helsinki-Seuran kokouksessa tekemästä ehdotuksesta Aleksanterinkadun muuttamisesta kävelykaduksi tuli myöhemmin perustettavan Enemmistö ry:n merkittävä symboli. Autoton Aleksi nousi Enemmistö ry:n konkreettiseksi tavoitteeksi vuonna 1969. Enemmistöläisyys osoitti ajan hengen ideologista polarisoitumista. Vasemmisto ajoi autottomuutta, oikeisto vastusti sitä.
Yhdistyksen synty

Järjestön juuret juontavat 1960-luvun lopun Helsingin yliopiston opiskelijaradikalismiin. Yhdistyksen perustajat Asko Salokorpi ja Lauri Nordberg kutsuivat syksyllä 1968 koolle joukon samanhenkisiä ihmisiä. Salokorven ja Nordbergin 118 henkilön kutsulistalla oli arkkitehteja, poliitikkoja, kirjailijoita ja taiteilijoita. Näistä paikalle tulleet noin 50 henkilöä perustivat yhdistyksen.
Yhdistys laati 26-kohtaisen liikennemanifestin, jossa "valtaenemmistö" eli jalankulkijat, pyöräilijät ja joukkoliikenteen käyttäjät, vaati muutoksia liikennelainsäädäntöön ja -suunnitteluun. Yhdistyksen johtokunnan jäsenistä Leena Maunula, Jorma Mänty, Lauri Nordberg, Asko Salokorpi, Leif Sundström ja Pentti Tuovinen kirjoittivat Tammen Huutomerkki-sarjassa vuonna 1969 ilmestyneen Leena Maunulan toimittaman kirjan Alas auton pakkovalta. Kirjassa käydään läpi perusteita, miksi auton laajamittaisesta käytöstä pitää luopua, ja keinoja joilla luodaan autoton yhteiskunta.
Yhdistys on alusta asti ollut virallisesti poliittisesti sitoutumaton ja pitää alkuaikojensa menestystä osin puoluekentän ulkopuolelta löytyneiden aktiivien ansiona. Yhdistyksen alkuvuosina kommunismin eri suuntaukset ja erityisesti taistolaisuus olivat vahvasti edustettuna yhdistyksen vuosikokouksissa.
Yhteiskunnallinen vaikuttaminen

Yhdistys on alkuajoista saakka tavoitellut merkittävää yhteiskunnallisen vaikuttajan roolia. Yhdistyksen jäseniä ja kannattajia pyrki aktiivisesti virkoihin ja luottamustoimiin, joissa he pystyisivät vaikuttamaan ajamaansa asiaan. Joukossa on ollut liikennealan asiantuntijoita, suunnittelijoita ja poliitikkoja.
Yhdistyksen toiminnan vaikutuksesta Paasion hallitus asetti maaliskuussa 1972 ensimmäisen parlamentaarisen liikennekomitean, jonka tehtävänä oli laatia esitykset nopeusrajoituksista, liikenneturvallisuustyön organisoinnista ja liikenneonnettomuuksien tilastoinnista. Vuoteen 1975 istuneen komitean mittavin työ oli esitys uudeksi tieliikennelaiksi. Eduskunta hyväksyi pitkän valmistelun jälkeen uuden tieliikennelain ja sitä täydentävän tieliikenneasetuksen huhtikuussa 1981, ja ne astuivat voimaan huhtikuun alussa 1982. Komitean puheenjohtajana oli valtiosihteeri Paul Paavela ja jäseninä kansanedustajat Sakari Knuuttila, Veikko Pajunen ja Ilkka Taipale (SDP), Esko Härkönen ja Olavi Martikainen (Kesk.), Matti Hokkanen ja Matti Jaatinen (Kok.), Pauli Puhakka ja Veikko Saarto (SKDL), Victor Procopé (RKP), Pekka Tarjanne (LKP) ja Matti Asunmaa (SMP). Pekka Tarjanteen tultua nimitetyksi Sorsan hallituksen liikenneministeriksi hänen tilalleen komiteaan tuli Tuure Salo. Komitean sihteeriksi valittiin Enemmistö ry:n puheenjohtaja Asko Salokorpi.
Helsingin liikennesuunnitteluviraston pitkäaikaisen päällikön Heikki Salmivaaran mukaan Enemmistö oli 1970-luvulla voimakkain liikennesuunnittelun ulkopuolinen painostusryhmä. Hän mainitsee Enemmistön jäsenistä etenkin Lauri Nordbergin ja SKDL:n edustajan Marja Kureniemen, jotka pystyivät vaikuttamaan koko Suomen liikennepolitiikkaan. Salmivaara uskoo silloisen vastakkaisasettelun näkyvän henkilöautokielteisessä politiikassa, joka on jatkunut nykypäivään saakka ja jossa jaetaan yhteen leiriin jalankulkijat, pyöräilijät ja joukkoliikenteen käyttäjät, toiseen henkilöautoilijat.
Yhdistyksen myöhempiä vaiheita

Enimmillään 1970-luvun alussa yhdistykseen kuului yli 3 000 jäsentä, ja vuonna 2010 yhdistyksellä oli 100–150 maksanutta jäsentä.
Yhdistyksen toimintaan on kuulunut monenlainen aktivismi, kuten lehtien anonyymit mielipidekirjoitukset, tarrojen liimailu autoihin ja aktiivinen yhteydenpito muihin kansalaisjärjestöihin ja poliittisiin päättäjiin.
Vuonna 1981 Enemmistön nk. pyöräilijäryhmä perusti oman yhdistyksen, Helsingin Polkupyöräilijät.
Meluongelman politisoitumisesta kirjoittava Outi Ampuja näkee yhdistyksen tarkoituksellisesti politisoineen liikennekysymyksiä. Alkuaikoina vaadittiin muun muassa autojen siirtämistä tunneleihin. Viime vuosina yhdistys on ottanut vastustavan kannan muun muassa Helsinki-Malmin lentoasemaan.
Yhdistys on myös vastustanut mielestään huonoa esimerkkiä tarjoavaa autourheilua. Erityistä huomiota osakseen ovat saaneet Jyväskylän Suurajot sekä 1990-luvulla ajetut Sörnäisten DTM-osakilpailut. Vaikka tämä aktivismi on liitetty Enemmistöön, sen takana on toisaalta ollut ammattiaktivistiksi kuvailtu Raimo Laakia, jonka 1988 perustama Jalkaliitto on toiminut hyvin suoraviivaisesti yksityisautoilun vastustamisessa ylipäätään.
Vuonna 2005 yhdistys oli mukana perustamassa Kenkää Keskustatunnelille -liikettä, joka pyrki estämään Helsingin keskustan alittavan liikennetunnelin rakentamisen. Yhdistys on aktiivisesti vastustanut myös lähes jokaista muuta suurempaa väylähanketta pääkaupunkiseudulla.
Yhdistyksessä toimii yhä monia alkuajan jäseniä. Tunnettuja entisiä tai nykyisiä enemmistöläisiä ovat muun muassa Osmo Soininvaara, Oras Tynkkynen, Ville Komsi ja Ilkka Taipale. Nykyinen puheenjohtaja on Keijo Lehikoinen. Yhdistyksen aiempi puheenjohtaja Risto Larjavaara on kuvaillut Enemmistöä Suomessa pisimpään vaikuttaneena yhden asian liikkeenä.
Yhdistys julkaisee lehteä Enemmistö.
Aiheesta muualla

Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö ry. – virallinen sivusto
Enemmistö ry oli ympäristöliikkeen pioneeri (Arkistoitu – Internet Archive)
Enemmistö ry:n kylttejä Aleksanterinkadulla Stockmannin tavaratalon edustalla vuonna 1971.
Samaa sukupuolta olevien parien adoptio-oikeus

Sateenkaariperhe
Samaa sukupuolta olevien parien adoptio-oikeus tarkoittaa nais- ja miesparien oikeutta adoptioon. Samaa sukupuolta olevilla pareilla on oikeus adoptioon lukuisissa maailman valtiossa sekä kaikissa Yhdysvaltain, Kanadan ja Australian osavaltioissa. Suomessa samaa sukupuolta olevien parien adoptio tuli mahdolliseksi 8. huhtikuuta 2016 eduskunnan hyväksymän hallituksen esityksen HE 65/2015 vp. pohjalta.
Nais- ja miesparien adoptiosta puhuttaessa erotetaan yleensä toisistaan  sisäinen ja ulkoinen adoptio. Monet samaa sukupuolta olevat vanhemmat hankkivat lapsia tai heillä voi olla niitä aikaisemmasta suhteesta eri sukupuolta olevan kumppanin kanssa. Sisäinen adoptio tarkoittaa sitä, että perheen sosiaalinen (ei-biologinen) vanhempi adoptoi kumppaninsa biologisen lapsen. Ulkoinen adoptio tarkoittaa adoptointia perheen ulkopuolelta, eli esimerkiksi kansainvälistä adoptiota.
Järjestöjen kannat neuvonnan käytännön toteutukseen ja adoption marssijärjestykseen

Suomessa lastensuojeluun ja adoptioon erikoistuneet järjestöt kannattavat samaa sukupuolta olevien adoptio-oikeutta. Mannerheimin lastensuojeluliiton mukaan ei ole lapsen edun mukaista, että lapsen adoptoi parisuhteen yksi osapuoli perheeseen, jossa on tosiasiallisesti kaksi vanhempaa. Liiton mukaan lasten edun kannalta on parempi, että molemmat samaa sukupuolta olevat vanhemmat pääsevät adoptioneuvontaan samanaikaisesti. Myös Pelastakaa Lapset ry:n mukaan on lasten edun arvioinnin kannalta parempi, että adoptioneuvontaan osallistuvat molemmat tosiasialliset vanhemmat. Myöskään Adoptioperheet ry:n mukaan kaksivaiheinen adoptioprosessi, jossa toinen vanhempi adoptoi lapsen ensin, ei edistä lapsen etua. Myös Lapsiasiavaltuutettu on todennut että lasten oikeuksien näkökulmasta ei ole esteitä sille, että samaa sukupuolta olevat parit hakevat adoptiota yhdessä.
Yksilöidyt juridiset kiistanaiheet liittyen adoptioon

Osa samaa sukupuolta olevien parien adoptio-oikeuden vastustajista hyväksyy huoltajuuden, muttei adoptiota. He perustelevat kantaansa sillä että monissa maissa adoptiolla on vahvat oikeusvaikutukset: adoptio katkaisee niissä juridisen suhteen aikaisempaan vanhempaan nykylainsäädännön mukaan ja voi olla purkamaton. Yksi heidän toiveistaan on ettei adoptiota koskaan tehtäisi etävanhemman tai varttuneen lapsen tahdon vastaisesti.kenen mukaan? Lisäksi monia adoptio-oikeuden vastustajia huolestuttaa, että adoption sallivan lain säätäminen johtaisi myöhemmin esimerkiksi naisparien vanhemmuusolettamaan, jossa vanhemmuus automaattisesti annettaisiin äidin samaa sukupuolta olevalle puolisolle, vaikka biologinen isä olisi tiedossa ja isyyden selvittämisen ja tunnustamisen edellytykset olemassa. Naisparien vanhemmuusolettamaa on hallitus esittänyt Ruotsissa.
Laillinen asema maailmalla

Samaa sukupuolta olevien parien adoption laillisuus on laillista seuraavissa valtioissa ja osavaltioissa:
Andorra (2014)
Argentiina (2010)
Australia (ensimmäinen laki vuodelta 2002, viimeisin laki vuodelta 2018)
Itävalta (2016)
Belgia (2006)
Brasilia (2010)
Kanada (ensimmäinen laki vuodelta 1996,viimeisin laki vuodelta 2011)
Kolumbia (2015)
Costa Rica (2020)
Tanska (2010)
Grönlanti (2016)
Färsaaret (2017)
Suomi (2017)
Ranska (2013)
Saksa (2017)
Islanti (2006)
Irlanti (2015)
Israel (2008)
Luxembourg (2015)
Malta (2014)
Alankomaat (2001)
Uusi-Seelanti (2013)
Norja (2009)
Portugali (2016)
Etelä-Afrikka (2002)
Espanja (2005)
Ruotsi (2003)
Britannia
Englanti ja Wales (2005)
Skotlanti (2009)
Pohjois-Irlanti (2013)
Britannia (ensimmäinen laki vuodleta 1993, viimeisin laki vuodelta 2017)
Uruguay (2009)
Saman sukupuolen parien yhteinen adoptio on laillista seuraavissa aluetasolla:
Britannian merentakaiset alueet:
Bermuda (2015)
Caymansaaret (2019)
Gibraltar (2014)
Guernsey (2017)
Mansaari (2011)
Jersey (2012)
Pitcairn  (2015)
Falklandinsaaret (2017)
Saint Helena, Ascension ja Tristan da Cunha (2017)
Meksiko:
Aguascalientes (2019)
Baja California (2017)
Campeche (2016)
Chiapas (2017)
Chihuahua (2017)
Coahuila (2014)
Colima (2016)
Hidalgo (2019)
Ciudad de México (2010)
Michoacán (2016)
Morelos (2016)
Nayarit (2019)
San Luis Potosí (2019)
Puebla (2017)
Veracruz (2016)
Querétaro (2017)
Alankomaiden Karibia  (2012)
Seuraavat maat sallivat portaattoman lapsen adoption, jossa parisuhteessa oleva parisuhde voi adoptoida parisuhteensa luonnollisen ja adoptoidun lapsen:
Viro (2016)
Italia (2016 – tapauskohtaisesti)
Slovenia (2011)
Sveitsi (2018)
San Marino (2018)
Taiwan (2019)
Tilanne Suomessa

Suomen lainsäädännössä ulkoinen adoptio sallitaan vain aviopareille ja yksin eläville. Samaa sukupuolta olevalla parilla on mahdollisuus avioliittoon. Avioliitossa samaa sukupuolta olevilla pareilla on vuodesta 2016 ollut oikeus adoptoida niin ulkoisesti kuin sisäisesti. Ennen vuotta 2016 samaa sukupuolta olevalle parille oli mahdollista adoptoida sisäisesti. Tätä ennen sateenkaariperheiden vanhemmilla oli oikeus ainoastaan sisyhteishuoltajuuteen, joka eroaa juridisesti vanhemmuudesta muun muassa elatusvelvollisuuden ja perimisoikeuden osalta.
Tilanne Suomessa > Kansainvälinen adoptio

Sosiaali- ja terveysministeriön mietinnössä pohditaan myös kansainvälisen adoption sallimista rekisteröidyssä parisuhteessa eläville pareille. Työryhmän mukaan adoptio voi olla lapselle niin rasittava prosessi, ettei sitä kannata vaikeuttaa sijoittamalla lapsi homo- tai lesboperheeseen. Toisaalta mietinnössä huomautetaan, että vanhempien kuuluminen johonkin muuhun vähemmistöön voi olla lapselle aivan yhtälainen rasite. Myös luovuttajamaan suhtautuminen samaa sukupuolta oleviin vanhempiin voi aiheuttaa ongelmia.
Tilanne Suomessa > Hallitusohjelma

19. huhtikuuta 2007 nimitetyn Vanhasen II hallituksen hallitusohjelmassa todetaan, että "nais- ja miesparien oikeus perheen sisäiseen adoptioon tehdään mahdolliseksi ottaen huomioon biologisen vanhemman oikeudet".