stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuoden lehtikuvat
Palkittuja > 1966

Helge Heinonen: Maailman silmä ja korva
vuoden urheilukuva: Arto Jousi
Palkittuja > 1967

Arto Jousi: 12.10.1967
vuoden urheilukuva: Kaj Hagström
Palkittuja > 1968

Kai Hagström: Saiskos herralle olla piänet (Mauno Koivisto ja kansanmies)
vuoden urheilukuva: Lauri Kautia
Palkittuja > 1969

Lauri Kautia: Ministerin voivuori (Mauno Koivisto katsoo himoiten voipallovatia ruokapöydässä)
vuoden urheilukuva: Kari Santala: Pehmeä lasku
vuoden reportaasi: Caj Bremer: Falls Road (Pohjois-Irlannin konflikti).
Palkittuja > 1970

Martti Peltonen: Muovikassi (Väinö Leskinen Kekkosen takana lentokentällä)
Palkittuja > 1971

Erkki Laitila: Kaksi kalliota (liittokansleri Willy Brandt Munkkiniemen rantakalliolla)
vuoden urheilukuva: Hannu Lindroos: Yli ja ohi (viestijuoksu, EM-kisat Helsingissä)
vuoden reportaasi: Jorma Komulainen: Rock
Palkittuja > 1972

Jorma Blomqvist: Olympiatuli (salamanisku Münchenin olympiakylän yllä)
vuoden urheilukuva: Jorma Pouta: Vuoden kaatuja (Lasse Viren)
vuoden reportaasi: Kalle Kultala (Suomen Maaseudun Puolueen puoluekokous).
Palkittuja > 1973

Vuoden lehtikuva: Hannu Hautala: Kotkat parittelevat ("ainutlaatuinen kuva parittelevista kotkista")
Vuoden urheilukuva: Hannu Lindroos: Juokse henkesi edestä (maratoonari Reino Paukkonen)
Vuoden reportaasi: Caj Bremer: Tulivuorisaari (tulivuorenpurkaus Islannissa)
Palkittuja > 1974

Kaius Hedenström: Yksin (Kekkonen Sylvi-vaimon hautajaisissa)
vuoden urheilukuva: Hannu Lindroos (Riitta Salinin ME-voittoilme)
vuoden reportaasi: Martti Brandt (Katajanokan vankila)
Palkittuja > 1979

Heikki Kotilainen: Iranin naisia
Palkittuja > 1980

Seppo Saves: Joulukadulla
vuoden urheilukuva: Esa Pyysalo
Palkittuja > 1981

Erkki Laitila: Tamminiemi eräänä lokakuun aamuna klo 6.15 (sairasta Kekkosta talutetaan poispäin kamerasta)
vuoden urheilukuva: Leif Weckström: Keihään kärjessä (Tiina Lillak)
Palkittuja > 1982

Peter Jansson: Kukko ja kotka
vuoden reportaasi: Hannele Rantala
Palkittuja > 1983

vuoden lehtikuva ja vuoden reportaasi: Petri Kaipiainen: Ristisaatto
vuoden uutiskuva: Esa Pyysalo: 6 kuukautta myöhemmin (työministeri Urpo Leppänen)
vuoden urheilukuva: Vidar Lindqvist: The One and Only (pikajuoksija Carl Lewis)
vuoden feature: Topi Ikäläinen: Joulusauna
Palkittuja > 1984

vuoden lehtikuva ja lehtikuvaaja: Leif Weckström
vuoden reportaasi: Jukka Gröndal
vuoden uutiskuva: Jorma Puusa
vuoden feature: Hannu Lindroos.
Palkittuja > 1985

vuoden lehtikuva: Timo Pylvänäinen: Nipa ja Enkelit (popyhtye Dingo)
vuoden lehtikuvaaja: Leif Weckström
vuoden uutiskuva: Martti Kainulainen: Idän uusi ihme (Eduard Ševardnadze)
vuoden urheilukuva: Lauri Kautia: Perhonen (telinevoimistelun EM Helsingissä)
vuoden reportaasi: Christian Westerback: Istanbul Express (turkkilaiset siirtotyöläiset)
vuoden feature: Heikki Kotilainen: Ohi on (Etykin 10-vuotisjuhla)
Palkittuja > 1986

vuoden lehtikuva ja urheilukuva: Lauri Kautia: Kamikaze (mäkihyppääjä Masahiro Akimoto)
vuoden lehtikuvaaja: Lauri Kautia
vuoden uutiskuva: Heikki Saukkomaa: Tuula Siikanen pelastuu Mikkelissä (Mikkelin panttivankidraama)
vuoden reportaasi: Jukka Gröndal: Konnien kuntokoulu (Konnunsuon vankila)
vuoden feature: Pentti Koskinen: Sökö sontikka
Palkittuja > 1988

vuoden lehtikuva ja vuoden uutiskuva: Erkki Raskinen: Vapauden huumaa (kielletty Viron lippu liehuu Viron SNT:ssa)
vuoden reportaasi: Tapio Vanhatalo
vuoden lehtikuvaaja: Leif Weckström
vuoden urheilukuva: Hans Paul
vuoden feature: Jorma Puusa.
Palkittuja > 1990

Hans Paul: Ennen luovutusta (neuvostoliittolainen lentokonekaappari)
vuoden lehtikuvaaja: Jonny Holmén
vuoden urheilukuva: Jaakko Julkunen
vuoden reportaasi: Timo Kirves ja Kimmo Räisänen.
Palkittuja > 1991

vuoden lehtikuva: Kimmo Räisänen: Viipuri kesäkuussa 1991 (iloinen kaupustelijamummo)
vuoden lehtikuvaaja: Leif Weckström
vuoden uutiskuva: Jarmo Matilainen: Tuponeuvottelut (STK:n Tapani Kahri)
vuoden reportaasi: Kimmo Räisänen ja Ilkka Ranta
vuoden urheilukuva: Olli Herranen: Tuulispää (pikajuoksija Sisko Hanhijoki)
Palkittuja > 1993

Olli Herranen: Erävoitto (tuore presidenttiehdokas Raimo Ilaskivi)
vuoden lehtikuvaaja: Ilkka Ranta
vuoden reportaasi: Hannu Lindroos
vuoden urheilukuva: Jorma Pouta.
Palkittuja > 1994

vuoden lehtikuva ja vuoden uutiskuva: Pentti Koskinen: Estonia (ruumiita kannetaan paareilla vajaan)
Palkittuja > 1996

vuoden lehtikuva: Hannes Heikura: Atomi, kuuluuko? (Sosnovyi Bor)
vuoden uutiskuva: Hannes Heikura: Lähiö Sarajevossa (lapset katsovat Bosnian sodan vaurioittaman kerrostalon ikkunasta)
vuoden kuvituskuva: Hannes Heikura
vuoden lehtikuvaaja: Jaakko Julkunen
vuoden reportaasi: Milla von Konow
vuoden urheilukuva: Hannu Lindroos.
Palkittuja > Vuoden lehtikuvat 2000-luvulla

Vuoden 2006 lehtikuva: Helsingin Sanomien valokuvaajan Sami Keron kuva Lordin euroviisuvoitosta
Vuoden 2007 lehtikuva: Helsingin Sanomien valokuvaajan Hannes Heikuran kuva sinilevästä Suomenlahdella
Vuoden 2008 lehtikuva: Helsingin Sanomien valokuvaajan Sami Keron kuva yhdysvaltalaissotilasta pelaamassa jalkapalloa lasten kanssa Irakissa
Vuoden 2009 lehtikuva: Helsingin Sanomien valokuvaajan Indonesian metsätuhoista
Vuoden 2010 lehtikuva: freelancer Vesa Laitisen kuva Asta-myrskyn tuhoista
Vuoden 2011 lehtikuva: Helsingin Sanomien valokuvaajan Sami Keron kuva arabikeväästä
Vuoden 2012 lehtikuva: freelancevalokuvaaja Meeri Koutaniemen kuva Venäjältä paenneesta naisesta
Vuoden 2013 lehtikuva: Helsingin Sanomien valokuvaajan Heidi Piiroisen kuva naapuristaan
Vuonna 2014 kilpailua ei järjestetty resurssipulan vuoksi.
Vuonna 2015 kilpailu uudistui Kuvajournalismikilpailuksi. Vuoden lehtikuvaa ei valittu.
Vuoden 2016 lehtikuva: Akseli Valmusen valokuva Koreassa kloonatusta koirasta
Vuoden 2017 lehtikuva: Ella Kiviniemen valokuva pakastetusta riekosta
Vuoden 2018 lehtikuva: Joonas Brandtin valokuva rippikoululeiriltä
Vuoden 2019 lehtikuva: Juha Metson valokuva lehmän lopetuksesta
Vuoden 2020 lehtikuva: Silja Viitalan valokuva koronavirukselta suojautuneesta talkoolaisesta
Palkittuja > Kaikkien sarjojen voittajat 2006–2013

|  | Vuoden lehtikuvaaja | Vuoden lehtikuva | Vuoden uutiskuva | Vuoden henkilökuva | Vuoden urheilukuva | Vuoden kotimaan reportaasi | Vuoden ulkomaan reportaasi | Vuoden kuvaessee | Multimedia | Yleisön suosikki | Muut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | Katja Lösönen | Sami Kero | Sampo Rautamaa | Kari Kaipainen | Hannu Lindroos | Joonas Brandt | Katja Lösönen |  |  | Joonas Brandt |  |
| 2007 | Hannes Heikura | Hannes Heikura | Niklas Tallqvist | Timo Pyykkö | Jaakko Avikainen | Henrik Malmström | Rami Hanaf |  |  | Hannes Heikura |  |
| 2008 | Jussi Leinonen | Sami Kero | Eetu Sillanpää | Jussi Leinonen | Anssi Jokiranta | Henrik Malmström | Mika Ranta |  |  |  | Katja Lösönen (vuoden henkilökuva, kunniamaininta) |
| 2009 | Hannes Heikura | Heidi Piiroinen | Mika Ranta | Jukka Ritola | Tomi Glad | Heidi Piiroinen | Markus Jokela | Hannes Heikura |  | Maija Tammi | Markku Niskanen (vuoden oivallus) |
| 2010 | Maija Tammi | Vesa Laitinen | Eetu Sillanpää | Ossi Ahola | Eetu Sillanpää | Kaisa Rautaheimo | Antti Raatikainen | Aino Salmi |  | Jussi Leinonen | Anne Vatén (vuoden oivallus) |
| 2011 | Touko Hujanen | Sami Kero | Miikka Pirinen | Meeri Koutaniemi | Antti Raatikainen | Tiina Somerpuro | Markus Jokela | Maija Tammi | Marjaana Malkamäki | Tomi Glad |  |
| 2012 | Meeri Koutaniemi | Meeri Koutaniemi | Jenni Gästgivar | Meeri Koutaniemi | Timo Pyykkö | Aleksi Poutanen | Meeri Koutaniemi | Aapo Huhta | Meeri Koutaniemi | Meeri Koutaniemi |  |
| 2013 | Meeri Koutaniemi | Heidi Piiroinen | Jussi Nukari | Juha Metso | Miikka Pirinen | Touko Hujanen | Meeri Koutaniemi | Kaisu Jouppi | Kari Kuukka | Meeri Koutaniemi | Markus Jokela (vuoden eduskuntakuva) |
Aiheesta muualla

Kuvajournalismikilpailun verkkosivu
Krautsuk, Satu: Vuoden uutiskuva Yle Uutiset.
Vuoden lehtikuva kiteyttää suomalaisen maanviljelijän ahdingon – "Lähes raamatullinen". Maaseudun Tulevaisuus 17.3.2020.
RN Italia

| RN Italia |
| --- | --- |
 Italia

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  3. tammikuuta 1876
Laskettu vesille:  29. syyskuuta 1880
Palveluskäyttöön:  16. lokakuuta 1885
Poistui palveluskäytöstä:  16. marraskuuta 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  13 898-15 654 t
Pituus:  124,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  24,42 m
Syväys:  9,12 m
Koneteho:  11 900 - 11 986 ihp
Nopeus:  17,5-17,8-9 solmua
Miehistöä:  669
Aseistus
Aseistus:  3 × 17"/26 tykkiä 1 × 17"/27 tykki 7 × 5,9"/26 tykkiä 4 × 4,7"/23 tykkiä 12 × 57 mm/40 tykkiä 2 × 47 mm/40 tykkiä 2 × 37 mm/25 tykkiä 4 × konekivääriä 4 × 356 mm torpedoputkea
RN Italia (ital. Regia Nave Italia) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1880 vesillelaskettu Italia-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta, missä köli laskettiin 3. tammikuuta 1876. Alus laskettiin vesille 29. syyskuuta 1880 ja liitettiin laivastoon 16. lokakuuta 1885.
Palvelus

Vuosina 1905-1906 aluksen alkuperäiset kuusi savuhormia supistettiin neljään ja aluksen silmiinpistävä keskusmasto korvattiin kahdella lyhemmällä, joista toinen asennettiin etummaisen savuhormin eteen ja toinen neljännen savuhormin taakse. Alus poistettiin palveluksesta 1. kesäkuuta 1914 ja alusluettelosta 4. kesäkuuta. Ammiraglio di Saint Bon hinasi 20. huhtikuuta 1915 aluksen Brindisin ulkosatamaan uivaksi patteriksi. Alus palautettiin alusluetteloon 23. toukokuuta ja palvelukseen 1. kesäkuuta. Se oli uivana patterina aina 16. joulukuuta 1917 saakka. Joulukuussa alus lähti Brindisistä La Speziaan muutettavaksi kauppalaivaksi, jonka aseistuksena olisi takakannelle asennetut kaksi 4,7 tuuman tykkiä. Alus poistettiin  palveluksesta 13. tammikuuta 1921 ja alusluettelosta 16. marraskuuta 1921.
Ozark

Ozark voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Ozarkvuoret, vuoristo- ja ylänköalue Yhdysvalloissa
Ozark, kaupunki Alabamassa, Yhdysvalloissa
Ozark, kaupunki Arkansasissa, Yhdysvalloissa
Ozark, kaupunki Missourissa, Yhdysvalloissa
Ozarkin piirikunta Missourissa, Yhdysvalloissa
Ozark Christian College, yksityinen korkeakoulu Joplinissa, Yhdysvaltain Missourissa
Ozark, yhdysvaltalainen televisiosarja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ozark”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
RN Regina Elena

| RN Regina Elena |
| --- | --- |
 RN Regina Elena koeajoissa 17. toukokuuta 1907

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  La Spezian laivastontelakka
Kölinlasku:  27. maaliskuuta 1901
Laskettu vesille:  19. kesäkuuta 1904
Palveluskäyttöön:  11. syyskuuta 1907
Poistui palveluskäytöstä:  16. helmikuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  12 550-12 658 t (normaali) 13 771-13 914 t (kuormattu)
Pituus:  144,60 m (kokonaispituus)
Leveys:  22,40 m
Syväys:  7,91-8,58 m
Koneteho:  19 299 ihp
Nopeus:  22,15 solmua
Miehistöä:  742-764
Aseistus
Aseistus:  2 × 12"/40 tykkiä 12 × 8"/45 tykkiä 16 × 3"/40 tykkiä 2 × 450 mm torpedoputkea
RN Regina Elena (ital. Regia Nave Regina Elena) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1907 palvelukseen otettu Regina Elena -luokan pre-dreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin La Spezian laivastontelakalta, missä köli laskettiin 27. maaliskuuta 1901. Alus laskettiin vesille 19. kesäkuuta 1904 ja liitettiin laivastoon 11. syyskuuta 1907.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 16. helmikuuta 1923.
Alexia Putellas

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Alexia Putellas vuonna 2024. |  Alexia Putellas vuonna 2024. |  Alexia Putellas vuonna 2024. |  |
Maa:   Espanja
Naisten jalkapallo
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Australia & Uusi-Seelanti 2023 | Jalkapallo |  |
Alexia Putellas Segura (s. 4. helmikuuta 1994) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Putellas saavutti pronssia alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010. Hän edusti Espanjan naisten maajoukkuetta arvokisoissa ensimmäisen kerran EM-kilpailuissa 2013. Hän teki EM-kisojen alkulohkossa 3–2-voittomaalin Englantia vastaan tultuaan kentälle vaihtopelaajana. Hän on vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä pelannut 70 maaottelua ja tehnyt niissä 14 maalia. Putellas voitti vuoden 2021 ja 2022 naisten Kultaisen pallon palkinnon.
Seuratasolla Putellas on edustanut FC Barcelonaa vuodesta 2012. Hän voitti Barcelonan joukkueessa Mestarien liigan vuonna 2021.
RN Vittorio Emanuele

| RN Vittorio Emanuele |
| --- | --- |
 RN Vittorio Emanuele

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  18. syyskuuta 1901
Laskettu vesille:  12. lokakuuta 1904
Palveluskäyttöön:  1. elokuuta 1908
Poistui palveluskäytöstä:  1. huhtikuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  12 550-12 658 t (normaali) 13 771-13 914 t (kuormattu)
Pituus:  144,60 m (kokonaispituus)
Leveys:  22,40 m
Syväys:  7,91-8,58 m
Koneteho:  19 424 ihp
Nopeus:  21,36 solmua
Miehistöä:  742-764
Aseistus
Aseistus:  2 × 12"/40 tykkiä 12 × 8"/45 tykkiä 16 × 3"/40 tykkiä 2 × 450 mm torpedoputkea
RN Vittorio Emanuele (ital. Regia Nave Vittorio Emanuele) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1908 palvelukseen otettu Regina Elena -luokan pre-dreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta, missä köli laskettiin 18. syyskuuta 1901. Alus laskettiin vesille 12. lokakuuta 1904 ja liitettiin laivastoon 1. elokuuta 1908.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1923.
Ounasrinteen kirjasto

| Ounasrinteen kirjasto |
| --- | --- |
Sijainti:  Matkajängäntie 5, 96440 Rovaniemi
Koordinaatit:  66°29.20′N, 25°48.05′E
Perustettu:  1982
Kotisivut
Ounasrinteen kirjasto sijaitsee Rovaniemellä Ounasrinteellä, ja se on yksi Rovaniemen kaupunginkirjaston toimipisteistä.
Kirjasto avattiin asiakkaille uudessa monitoimitalossa 9. tammikuuta 2017. Viralliset avajaiset pidettiin 14. helmikuuta 2017. Samassa rakennuksessa toimivat koulu ja nuorisotila.
Matti J. Kankaanpää

Matti Juhani Kankaanpää (6. marraskuuta 1943 Kokkola – 7. joulukuuta 2017 Virrat) oli tietokirjailija ja sukututkija.
Matti Kankaanpää on tehnyt muun muassa useita sukukirjoja ja historiikkeja. Hän on myös julkaissut talohistorioita sekä kirjoittanut lukuisia lehtiartikkeleita. Hän pystyi tulkitsemaan vanhoja tekstejä ja käänsi esimerkiksi rippikirjoja sukututkijoiden työn helpottamiseksi.
Hänen sukujuurensa olivat Virroilla Ala-Härkösen, Virtain Sipilässä ja Kauppilassa. Matti pääsi ylioppilaaksi Virtain yhteiskoulusta, opiskeli yhteiskuntatieteitä Turun yliopistossa, ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi 1972. Sen jälkeen jatko-opintoja, ennen kuin hän siirtyi päätoimiseksi sukututkijaksi ja perusti yrityksen T:mi Toiset Aijat.
Matti Kankaanpää aloitti jo 1960-luvulla tutkia virtolaisia sukuja. Hän keräsi myös tarinoita, juttuja ja muistitietoa. Hän haastatteli iäkkäämpiä henkilöitä ja aluksi kirjasi muistiin käsin tiedot. Hän aloitti työnsä ennen tietokoneiden aikaa. Sen vuoksi hän kirjoitti ensimmäiset kirjansa tavallisella kirjoituskoneella. Tietokoneen hän otti käyttöön 1980-luvun alkupuolella.
Matti Kankaanpäätä kiinnosti erityisesti Suomen vanhemmat ajat. Hän keräsi paljon historiallista aineistoa sukututkimuksen ohella. Näin syntyi hänen tärkeimpiä teoksia oli Suuri pohjansota, iso viha ja suomalaiset (2001) ja Suomalainen ratsuväki Ruotsin ajalla (2016).
Nojatuolikenraali

Nojatuolikenraali tai kolpakkostrategi on halventava käsite henkilöstä, joka pitää itseään asiantuntijana sotilaallisissa asioissa, vaikka hänellä on vähän tai ei ollenkaan mitään todellisia kokemuksia armeijasta. Käsitteen laajemmalla määritelmällä se tarkoittaa henkilöä, jolla ei ole kouriintuntuvaa kokemusta jostain asiasta (esimerkiksi nojatuolimatkailija), vain epäsuoraa tai teoreettista tietoa.
Tavanomainen käyttö

Sanan yleisin käyttö viittaa ”henkilöön, jolla ei ole sotilaallista kokemusta, mutta joka pitää itseään asiantuntijana tai strategina.” Termiä käytetään myös kuvaamaan ”sotilaskomentajaa, joka ei osallistu aktiivisesti sodankäyntiin tai joka johtaa joukkoja mukavasta tai turvallisesta paikasta”.
Carl von Clausewitz viittasi epäsuorasti nojatuolikenraaleihin:
»6. Voidaan pitää varmana, ettei armeija ole koskaan sellaisessa tilassa kuin sen toimia lämpimissä sisätiloissa seuraava tarkastelija luulee. Jos hän suhtautuu tähän armeijaan myönteisesti, hän arvioi sen kolmanneksen verran tai puolet suuremmaksi ja paremmaksi kuin se on.» 
(Carl von Clausewitz, Sodankäynnistä,  Art House, (1998), s. 320)
Barentsinmeri

Barentsinmeri
Barentsinmeri (norj. Barentshavet, ven. Ба́ренцево мо́ре, Barentsevo more) on Pohjoiseen  jäämereen kuuluva reunameri Euroopassa, Norjan ja Venäjän rannikoista pohjoiseen. Se on suhteellisen syvä mannerjalustalla sijaitseva meri (keskisyvyys 230 m, suurin syvyys 450 m). Barentsinmerta rajaavat idässä Frans Joosefin maa ja Novaja Zemlja, pohjoisessa Huippuvuoret. Lännessä sen raja Norjanmerta vastaan seuraa mannerjalustan reunaa; toisen, käytännöllisemmän IHO:n määritelmän mukaan länsiraja kulkee Norjanmeren koillisrajassa eli kulkee Huippuvuorten eteläkärjestä Karhusaareen ja siitä edelleen Nordkappiin.
Barentsinmeri on nimetty hollantilaisen, aluetta 1500-luvun lopulla kartoittaneen Willem Barentsin mukaan.
Barentsinmeren kaakkoinen osa Venäjän Nenetsian rannikon ja Novaja Zemljan eteläosan välillä on nimeltään Petšoranmeri. Etelässä Barentsinmereen aukeaa Vienanmeri, joka on Pohjoisen jäämeren lahti (ajattelutavassa maailmanmeri jaetaan viiteen osaan), mutta jota ei lueta osaksi Barentsinmerta. Barentsinmeren ja Vienanmeren raja kulkee Kaninin niemimaan kärjestä Kuolan niemimaan Svjatyi Nos -niemeen.
Barentsinmeren etelärannikon satamat, kuten Murmansk, Kirkkoniemi ja Vuoreija, pysyvät jäättöminä ympäri vuoden Golfvirran vuoksi.
Sekä Venäjän että Norjan puolella on runsaasti maaöljy- ja -kaasuvaroja. Öljyä alettiin alueelta etsiä 1970-luvulla.  Ensimmäinen tuotantoon päässyt kenttä oli norjalainen Snøhvit. Vuonna 1988 Venäjän puolelta löytynyt Štokmanin kaasukenttä on yksi maailman suurimpia. Sen hyödyntämistä on kuitenkin lykätty liuskekiveen varastoituneeseen maakaasuun pohjautuvan tuotannon muutettua maailmanmarkkinoita. Toukokuussa 2012 Statoil- ja Rosneft-yhtiöt sopivat yhteisestä toiminnasta öljyn poraamiseksi Barentsinmerellä ja Ohotanmerellä, niin että tuotanto olisi käynnissä vuodesta 2016 alkaen. Samaan aikaan Norja tarjosi kolmea suurta Barentsinmeren tuotantoaluetta öljy-yhtiöiden väliseen tarjouskilpailuun, jonka tulos on määrä julkistaa alkuvuonna 2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Barentsinmeri Wikimedia Commonsissa
Devaštitšin piiri

| Devaštitšin piiri ноҳияи Деваштич |
| --- | --- |
 Piiri Tadžikistanin kartalla.
Valtio:  Tadžikistan
Maakunta:  Suğd
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Ğontšī
Pinta-ala:  1 588,7 km²
Väkiluku (2020):  177 760
Devaštitšin piiri (tadžikiksi ноҳияи Деваштич, nohijai Devaštitš) on hallintopiiri Suğdin maakunnassa Tadžikistanissa. Sen keskus on Ğontšīn taajama. Piirin pinta-ala on 1 588,7 neliökilometriä. Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan siellä oli 177 760 asukasta.
Devaštitšin piiri rajoittuu etelässä Vuoristo-Masttšohin ja Ainīn ja lounaassa Šahristonin piireihin, luoteessa Istaravšanin kaupunkiin, koillisessa Spitamenin piiriin ja idässä Kirgisiaan. Se sijaitsee Turkestanvuorten pohjoisrinteillä ja ulottuu pohjoisessa Fergananlaaksoon. Hyötykaivannaisia ovat marmori ja muut rakennusaineet.
Seudulla vallitsee kuiva mannerilmasto. Tammikuun keskilämpötila on –2:sta –4:ään ja heinäkuun 20–30 astetta. Vuorilla ilmasto on viileämpi. Vuotuinen sademäärä on alangolla 200–300 ja vuorilla jopa 700 millimetriä. Tärkeimmät joet ovat Kattasain tekojärveen laskevat Sarkat ja Ovtšī. Piirin alueella sijaitsee Dahanasoin tekojärvi.
Hallintoalue on perustettu Ğontšīn piirinä vuonna 1929. Se kuului välillä Ūroteppan piiriin ja sai nimen Devaštitš vuonna 2016. Siihen kuuluu Ğontšīn kaupunkikunta ja seitsemän maalaiskuntaa: Daljoni Bolo, Ğazantarak, Ismoili Sominī (entinen Kalininobod), Jaxtan, Mudžun, Rosrovut ja Vahdat (entinen Ovtšī). Kaupunkiväestön osuus on seitsemän prosenttia. Asukkaista yli kaksi kolmasosaa on tadžikkeja ja lähes kolmasosa uzbekkeja.
Ğontšīsta on maantieyhteydet Istaravšaniin ja Xudžandiin. Matkaa maakunnan pääkaupunkiin on 64 ja Dušanbehen 285 kilometriä.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut viljan, vihannesten, perunan, hedelmien ja viinirypäleiden viljelyyn sekä karjanhoitoon ja silkin tuotantoon. Lisäksi on elintarvike-, tekstiili- ja rakennustarviketeollisuutta.
Paikallinen nähtävyys on pyhiinvaelluspaikkana toimiva Sajidzodan mausoleumi Xodžahoin kylässä.
Vetelin kirjasto

Vetelin kirjasto
Vetelin kirjasto on Vetelin kunnan ainoa kirjasto. Se rakennettiin vuonna 1947. Uusi rakennus korvasi edellisen puusta rakennetun kirjastorakennuksen, joka siirtyi paikallisen lukion käyttöön. Vanha rakennus oli rakennettu jo 1800-luvulla. Vetelin kirjasto on kerran valittu Keski-Pohjanmaan parhaaksi kirjastoksi, vuonna 1984. Kirjaston lakkauttamista on harkittu 2020-luvulla budjettiongelmien vuoksi, mutta kuntalaiset ovat vastustaneet tätä vahvasti.
Artur Rehn

Artur Rehn (15. helmikuuta 1885 Lohja – 4. tammikuuta 1940) oli suomalainen teatteriohjaaja.
Rehn kävi seitsemän luokkaa Helsingin ruotsalaista reaalilyseota ja meni sitten teatterialalle. Hän esiintyi ensi kerran syksyllä 1901 Helsingissä Folkteaternissa Orvon roolissa Gustaf von Numersin Striden vid Luukkala (Luokkalan tappelu)-näytelmässä. Sen jälkeen hän toimi Ruotsalaisen teatterin näyttämöjärjestäjänä 1906–1916 ja siitä lähtien 10 vuoden ajan operettien ohjaajana ja johtajana kesäisin toimineessa Kaivohuoneen Operetissa. Hän toimi myös oman taiteilijain välitystoimiston johtajana ja elokuvaohjaajana. Rehn laatii ohjelmat ja hankki esiintyjät useissa Helsingin ravintoloissa pidettyihin kabaree-esityksiin. Hän johti maaseudulle suuntautuneita huvinäytelmiä ja operetteja esittäneitä teatterikiertueita ja toimi juhlien järjestelmä eri kylpyläpaikkakunnilla. Rehn teki useita ulkomaisia opintomatkoja muun muassa 1916 valtion stipendiaattina Moskovaan.
M-Sport World Rally Team

|  M-Sport Ford |
| --- | --- |
Koko nimi:  M-Sport Ford World Rally Team
Päämaja:   Cumbria, Englanti
Tallipäällikkö:   Richard Millener
Kilpakuljettajat:   Adrien Fourmaux  Gregoire Munster
Runko:  Puma Rally1
Moottori:  Ford
Renkaat:  P Pirelli
Nykyiset sarjat:  Rallin MM-sarja
Ensimmäinen kilpailu:  Monte Carlo -ralli 2006
Tuloksia
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  1 (2017)
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  2 (2017, 2018)
Voittoja:  12
Sijoitus kaudella 2023:  3. (287p.)
Esapekka Lappi ajamassa M-Sportin autolla Ruotsin rallissa vuonna 2020.
M-Sport Ford World Rally Team on brittiläisen M-Sportin talli Rallin MM-sarjassa. Talli on kilpaillut sarjassa vuodesta 2006 lähtien yksityistallina. Tallipäällikkönä toimii Richard Millener. Tallin päämaja sijaitsee Cumbriassa Englannissa. Tallin kuljettajina toimivat kaudella 2024 ranskalainen Adrien Fourmaux ja luxemburgilainen Gregoire Munster.
Historia > Kausi 2006

Kaudelle 2006 talli sai nimekseen Stobart VK M-Sport Ford Rally Team.
Historia > Kausi 2011

Kaudella 2011 talli otti käyttöön uusittujen World Rally Car -sääntöjen mukaisen Ford Fiesta RS WRC -auton, jonka talli kehitti Ford Europen kanssa.
Historia > Kausi 2012

Kaudelle 2012 talli vaihtoi nimekseen M-Sport Ford World Rally Team.