stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gallienus
Elämä > Roomalaiset vallananastajat 260-luvun alussa > Kuvitteelliset vallananastajat

Erään Trebellianuksen kerrotaan julistautuneen keisariksi Isauriassa Vähässä-Aasiassa. Historia Augustan mukaan hän hallitsi Kilikiaa, mutta pian hänet surmasi Gallienuksen duxin ja Aurelius Theodotuksen veli Camsisoleus. Nykyään Trebellianusta kuitenkin pidetään sepitteellisenä henkilönä. Historia Augustan lisäksi myös Eutropius mainitsee hänet, mutta Eutropius on varmasti sekoittanut Trebellianuksen toiseen usurpaattoriin, Regalianukseen.
Historia Augusta mainitsee myös Celsus-nimisen entisen tribuunin, joka asui maatilallaan African provinssissa. Hän oli maineikas ja tunnettu oikeudenmukaisuudestaan, minkä vuoksi provinssin prokonsuli Vibius Passienus ja dux Fabius Pomponianus julistivat hänet keisariksi. Mutta jo viikon kuluttua Gallienuksen sukulaisen Gallienan sanotaan murhanneen Celsuksen, jonka ruumis heitettiin koirille. Historia Augustan mainitsemat henkilöt ja tapahtumat ovat kuitenkin varmasti keksittyjä.
Historia Augustan mukaan myös eräs Saturninus julistautui keisariksi, mutta pian omat sotilaat murhasivat hänetkin. Saturninuskin on Historia Augustan kirjoittajan omaa keksintöä.
Elämä > Roomalaiset vallananastajat 260-luvun alussa > Postumuksen kapina

Vakavin kapina puhkesi Galliassa, missä sotilaat julistivat touko-heinäkuussa 260 Ala-Germanian maaherran Postumuksen keisariksi. Zosimoksen mukaan Postumus aikoi jakaa frankeilta saadun sotasaaliin sotilailleen, mutta sitä eivät pretoriaaniprefekti Silvanus ja Gallienuksen poika Saloninus kuitenkaan hyväksyneet. Vihastuneet sotilaat julistivat Postumuksen keisariksi, jolloin tämä lähti Silvanusta ja Saloninusta vastaan. Postumuksen armeija piiritti heidät Colonia Agrippinassa. Saloninus yritti saada kaupungin asukkaiden ja joukkojen tuen puolelleen, mutta turhaan. Muutaman viikon piirityksen jälkeen kaupunkilaiset päättivät murhata Silvanuksen ja Saloninuksen, minkä jälkeen he avasivat ovensa Postumukselle. Gallienus, jolla oli tuolloin kädet täynnä töitä germaanien ja lukuisten usurpaattoreiden vuoksi, ei pystynyt tekemään mitään piiritettyjen hyväksi. Loppukesällä Postumus hallitsi jo Gallian, Germanian, Raetian ja Britannian provinsseja, ja vuonna 261 myös Hispania siirtyi Postumuksen puolelle. Hänestä tuli uuden valtakunnan keisari, ja hän nimitti pretoriaanikaartinsa, senaatin ja kaksi konsulia. Postumuksen perustamaa keisarikuntaa kutsutaan Gallian keisarikunnaksi.
Gallienus ei pystynyt vastatoimiin Postumuksen hallussa olevien provinssien valloittamiseksi. Postumuskaan ei ollut halukas marssimaan Roomaan vaan keskittyi vahvistamaan valtaansa ja jälleenrakentamaan germaanien hyökkäyksissä tuhoutuneita kaupunkeja. Tämä antoi Gallienukselle mahdollisuuden keskittyä Italian, Pohjois-Afrikan, Egyptin, Tonavan provinssien ja Kreikan käsittäneen keskushallintonsa turvaamiseen. Vuoteen 262 mennessä kaikki kapinat idässä oli kukistettu, ja jäljellä oli ainoastaan Postumus. Vaikka Gallienus oli halukas kostamaan poikansa puolesta, hänen täytyi vielä vahvistaa asemaansa Rooman hallussa olevilla alueilla. Hänen kerrotaan myös haastaneen Postumuksen kaksintaisteluun, josta tämä kieltäytyi.
Elämä > Vuodet 262–265

Vuoden 262 lopulla valtakunta alkoi jo olla rauhallisempi. Gootit tekivät yhä ryöstöretkiä meriteitse Vähään-Aasiaan mutta tämä alue oli Odaenathuksen vastuulla. Gallienus piti suuret juhlat kymmenvuotisen kautensa kunniaksi (Decennalia). Pidettiin loistelias triumfi, johon otti osaa muun muassa senaattoreita, ritareita, gladiaattoreita, sotilaita ja vieraiden kansojen edustajia. Lisäksi kansalle järjestettiin kisoja ja muuta viihdykettä, jolla nostettiin Gallienuksen suosiota. Juhlat muistuttivat Philippus Arabsin Rooman 1000-vuotisjuhlia vuonna 248. Gallienus samastui voimakkaisiin roomalaisiin jumaliin, kuten Juppiteriin ja Herakleeseen. Hän myös julisti olevansa Apollon, Dianan ja Solin suojeluksessa. Näitä jumalia juhlistettiin Gallienuksen lyöttämissä kolikoissa. Myöhemmissä kolikoissa Gallienus esiteltiin eräänlaisena jumalana ja valtakunnan pelastajana. Roomassa ritari Marcus Aurelius Victor muutti Porta Esquilinan portin riemukaareksi ja omisti sen keisari Gallienukselle ja hänen vaimolleen Cornelia Saloninalle.
Vuosina 262–265 valtakunnassa oli suhteellisen rauhallista ja Gallienus ehti omistautua filosofialle, erityisesti platonismille. Hän ihaili varsinkin Plotinosta. Gallienus suunnitteli antavansa maata Campaniasta Plotinokselle ja hänen oppilailleen opiskelua varten, mutta keisarin hovissa vastustettiin sitä. Siitä huolimatta Plotinoksen koulu kukoisti ja hän sai runsaasti seuraajia. Gallienuksen mielenkiinto ei rajoittunut ainoastaan filosofiaan, vaan hän oli hyvin kiinnostunut myös kirjallisuudesta, runoudesta ja taiteesta. Hän kirjoitti keisarikautensa aikana useita runoja. Näiden lisäksi Italian puolustusta vahvennettiin.
Gallienuksen aikana veistoksissa alkoi näkyä uusi tyyli, jossa keisarin jumalallisuutta korostettiin. Piirteet muuttuivat abstraktimmiksi ja jäykemmiksi ja silmät olivat suuntautuneet yläviistoon. Tätä suuntausta monet Gallienuksen seuraajat 300-luvulla noudattivat.
Vuonna 264 Gallienus vieraili myös Ateenassa, missä hänet nimitettiin kaupungin arkontiksi, minkä jälkeen hän tutustui Eleusiin mysteereihin. Gallienuksen vihamiehet kuitenkin käyttivät hänen poissaoloaan hyväkseen ja syyttivät keisaria velvollisuuksiensa laiminlyömisestä.
Elämä > Hyökkäys Galliaan

Vuonna 265 Gallienus päätti hyökätä Postumuksen hallitsemaan Galliaan. Hän otti mukaan kenraali Aureoluksen komentaman ratsuväen, ylitti Alpit ja marssi syvälle Galliaan. Gallienus kukisti Postumuksen joukot taistelussa mutta ei onnistunut saamaan lopullista voittoa, koska ratkaisevalla hetkellä Aureolus empi tai oli tottelematta käskyjä. Gallienus soi kuitenkin Aureolukselle armahduksen eikä rangaissut häntä mitenkään. Tämän jälkeen Gallienus aloitti hyökkäyksen uudestaan, mutta eräässä piirityksessä hän haavoittui vakavasti nuolesta ja joutui perääntymään. Koko sotaretki keskeytettiin, ja tilanne säilyi ratkaisemattomana.
Gallienus oli seitsemännen kerran konsulina vuonna 266 erään Sabillinuksen kanssa. Hän joutui matkustamaan Tonavalle, missä hän taisteli gootteja vastaan.
Elämä > Goottien hyökkäys

Myöhään kesällä 267 gootit tekivät massiivisen maa- ja merihyökkäyksen Balkanille ja Vähään-Aasiaan. Gallienus jätti Aureoluksen Pohjois-Italiaan vartioimaan Alppien solia Postumuksen joukkojen varalta ja lähti itse itään kohti Balkania.
Sillä aikaa herulien heimoon kuuluneiden goottien laivasto purjehti Mustanmeren länsirannikkoa pitkin etelään ja hyökkäsi matkalla moniin kaupunkeihin, muun muassa Byzantioniin. Vaikka laivasto onnistuttiin osittain voittamaan Bithynian rannikolla, gootit purjehtivat Dardanellien läpi Egeanmerelle. He hyökkäsivät useisiin kreikkalaisiin satamakaupunkeihin Lemnoksella ja Skyroksella, rantautuivat Attikassa ja ryöstivät Ateenan. Erään tarinan mukaan gootit taivuteltiin säästämään kaupungin kirjastot, jotta kreikkalaiset pystyisivät opiskelemaan. Gootit jatkoivat Korintin kannaksen läpi lounaaseen, missä he ryöstivät Korintin, Spartan ja Argoksen, mutta kun he olivat palaamassa kohti Ateenaa, historioitsija Deksippoksen komentamat miliisijoukot pysäyttivät heidät. Gootit kääntyivät pohjoiseen ja kulkivat Boiotian läpi, missä he kohtasivat roomalaisen kenraali Marcianuksen armeijan. Marcianus ei saanut gootteja kokonaan pysäytetyksi, mutta onnistui ajamaan heidät talven tullen pohjoiseen kohti Macedoniaa, minne Gallienuksen joukot olivat marssimassa lännestä.
Maitse tulleet gootit hyökkäsivät Traakiaan ja piirittivät Filippopoliin mutta epäonnistuivat sen valtaamisessa. Gallienuksen armeija löi gootit keväällä 268 Nestosjoen lähettyvillä, Makedonian ja Traakian rajalla. Taistelu ei tosin ollut ratkaiseva, mutta Gallienus onnistui pääsemään sopimukseen goottien kanssa ja päästi heidät palaamaan rauhassa pohjoiseen kotiseuduilleen. Hän tarjosi goottien päällikölle Naulobatukselle konsulin arvoa ja virkaa Rooman armeijassa. Goottien piti luovuttaa sotilaita Rooman armeijaan, mutta suunnitelma ilmeisesti epäonnistui.
Vuonna 267 Odaenathus murhattiin idässä ja hänen vaimonsa Zenobia nosti noin 7-vuotiaan poikansa Vaballathuksen valtaistuimelle. Hän peri isänsä virat ja tittelit mutta todellista valtaa piti Zenobia, jonka aikana Palmyra irtautui Rooman vaikutuspiiristä.
Elämä > Aureoluksen kapina ja Gallienuksen kuolema

Pian kuitenkin tuli tieto, että Aureolus oli noussut kapinaan Pohjois-Italiassa, ilmoittanut tukevansa Postumusta ja lyöttänyt Mediolanumissa kolikoita hänen nimissään. Aureolus yritti näin saada Postumuksen puolelleen, mutta hän epäonnistui, sillä Postumus ei halunnut puuttua asiaan. Gallienuksen ja Aureoluksen välit eivät olleet hyvät ja Aureolus oli ilmeisesti tyytymätön Gallienuksen hallintoon.
Gallienus kokosi nopeasti niin suuren armeijan kuin pystyi, lähti kohti Italiaa ja jätti kenraali Marcianuksen Balkanille. Alkukesästä 268 Gallienus pääsi Pohjois-Italiaan, missä hän kohtasi Aureolukselle uskolliset joukot. Gallienuksen armeija voitti ensimmäisen taistelun Pons Aureoluksessa, ja Aureoluksen joukot joutuivat perääntymään Mediolanumiin, joka piiritettiin. Piirityksen jatkuessa jotkut Gallienuksen Illyrian armeijan upseereista osoittivat tyytymättömyytensä keisarin politiikkaa ja hänen kiinnostustaan ei-perinteistä uskontoa ja filosofiaa kohtaan. Heihin kuului pretoriaaniprefekti Aurelius Heraclianus, ratsuväen komentaja Marcus Aurelius Claudius sekä todennäköisesti myös kenraali ja tuleva keisari Lucius Domitius Aurelianus. He alkoivat suunnitella keisarin salamurhaa. He ottivat juoneen mukaan dalmatialaisen ratsuväenkomentajan Cecropiuksen, ja myös kenraali Marcianus lupasi tukea salaliittolaisia.
Suunnitelma päätettiin toteuttaa joko heinä–elokuussa tai syyskuun alussa. David Potterin mukaan kesällä ja Christopher S. Mackayn mukaan kesän lopulla tai syksyn alussa. Gallienuksen murhasta on monia versioita, mutta tunnetuin ja dramaattisin on Zosimoksen. Hän kertoo, että kun Gallienus oli eräänä iltana teltassa syömässä, Cecropius juoksi sisään ja kertoi keisarille, että vihollisen joukot olivat hyökkäämässä. Gallienus ryntäsi nopeasti ulos ilman henkivartijoitaan, jolloin Cecropius murhasi hänet. Sen jälkeen Claudius julistettiin keisariksi. Gallienus haudattiin 14 kilometriä Roomasta etelään Via Appian varrella olevaan hautaan.
Gallienuksen armeijauudistukset > Ratsuväkiarmeija

Toistuvat kapinat ja germaanien hyökkäykset eri puolilla valtakuntaa vaativat armeijalta liikkumiskykyä ja nopeutta. Gallienus päätti siksi perustaa erityisen ratsuväkiarmeijan, joka pystyisi siirtymään nopeasti aina sinne, missä tilanne oli vaarallisin. Uuteen ratsuväkiarmeijaan kuului muun muassa tavallisia alae- ja cohortes equitatae -ratsuväkiyksiköitä legioonista sekä mauri- ja osroeneratsuväkeä, jotka Severus Alexander toi Reinille vuonna 235. Lisäksi siihen kuului dalmatialaista ratsuväkeä (equites Dalmatae), joka oli todennäköisesti värvätty paikallisten heimojen parista. Uuden armeijan komentoon Gallienus nimitti kenraali Aureoluksen. Sen asemapaikka oli Pohjois-Italiassa Pojoen ja Mediolanumin lähistöllä, missä oli runsaasti hevosille sopivaa laidunmaata. Alueelta pääsi myös nopeasti Tonavan alueen provinsseihin.
Uudistus osoittautui hyväksi, mutta Gallienuksen kuoleman jälkeen uudet yksiköt lakkautettiin. Vasta keisari Diocletianus 20 vuotta myöhemmin alkoi taas muodostaa ratsuväkiarmeijaa.
Gallienuksen armeijauudistukset > Muita uudistuksia

Uuden ratsuväkiarmeijan lisäksi Gallienus käynnisti muitakin uudistuksia. Hän joutui taistelemaan monissa sodissa, joissa alempiarvoisten upseerien päätökset saattoivat ratkaista tärkeän taistelun kulun. Aikaisemmin upseerit olivat olleet pääasiassa senaattorisäätyläisiä, ja heillä ei juuri ollut kokemusta sodankäynnistä. Gallienus esti senaattorien pääsyn korkeisiin sotilasvirkoihin ja nimitti niihin armeijan riveistä nousseita sotilaita ja ritarisäätyläisiä, jotka olivat paljon kokeneempia ja myös luotettavampia. Tämä tietysti haittasi monien senaattorien uraa ja herätti tyytymättömyyttä keisaria kohtaan. Piirtokirjoituksista on päätelty, että tämä uudistus tapahtui vuonna 262. Ritareita nimitettiin pääasiassa legioonien johtoon ja provinssien maaherroiksi. Sen ansiosta tavallisen rivisotilaan oli paljon helpompi nousta korkeisiin virkoihin ja jopa ritarisäätyyn tai senaattiin asti.
Gallienus otti käyttöön myös erityisen kultarahan, multiplan, jolla maksettiin sotilaiden palkat. Sen arvo pysyi vakaana toisin kuin yleisesti käytetyn hopearahan, jonka arvo laski 260-luvulla pohjalukemiin.
Perhe

| --- | --- |
: Valerianus
Egnatia Mariniana: Valerianus
Cornelia Salonina: Valerianus II
Cornelia Salonina: Valerianus II
: Saloninus
: Saloninus

Gallienuksen vanhemmat olivat Valerianus ja Egnatia Mariniana, ja hänellä oli veli, Valerianus nuorempi. Kun Gallienus nousi vuonna 253 valtaan yhdessä isänsä kanssa, hän oli ollut naimisissa Julia Cornelia Saloninan kanssa jo ainakin kymmenen vuotta. Heillä oli silloin kaksi poikaa, vanhempi Valerianus II ja nuorempi Saloninus, joka oli syntynyt noin vuonna 242. Valerianus II kuoli vuonna 258, luultavasti sairauteen, ja Saloninus sai surmansa vuonna 260 Colonia Agrippinassa. Noin 258–260 Gallienus otti jalkavaimokseen markomannikuningas Attaloksen tyttären Pipan. Vuoden 265 tienoilla syntyi Gallienuksen ja Cornelia Saloninan kolmas poika Marinianus, joka oli myös konsulina vuonna 268, vaikka olikin vasta kolmivuotias. Myös Marinianus ja Cornelia Salonina luultavasti murhattiin Gallienuksen kuoleman jälkeen.
Perintö

Gallienuksen kausi oli harvinaisen pitkä, sillä hän ehti hallita peräti 15 vuotta aikana, jolloin Rooman valtakunta oli toistuvissa vaikeuksissa ja keisarit pysyivät vallassa keskimäärin runsaat kaksi vuotta. Hänen armeijauudistuksensa ja voittonsa ulkoisista vihollisista auttoivat myöhempiä keisareita elvyttämään Rooman valtakuntaa ja selviämään 200-luvun kriisistä. Gallienus suosi kristittyjä ja antoi heille miltei laillisen aseman, mikä vahvisti kristinuskoa ja auttoi sitä selviytymään tulevista vainoista. Hän oli kuitenkin senaattoreiden epäsuosiossa, koska hän oli estänyt heidän pääsynsä korkeisiin sotilasvirkoihin. Myöhemmät historiankirjoittajat olivat senaattoreita, joten he kirjoittivat Gallienuksesta erittäin negatiivisesti ja juuri senaattoreiden näkökulmasta. Silti Gallienuksen ja senaatin välit eivät koskaan tulehtuneet pahemmin.
Armeija piti Gallienuksesta, ja hänen murhansa jälkeen Claudius Gothicus joutui rauhoittamaan kapinamielialassa olleen armeijan rahapalkkioin. Claudius pakotti senaatin julistamaan Gallienuksen jumalaksi (Divus Gallienus) ja teki hänen murhastaan rikollisen teon. Cecropius ja pretoriaaniprefekti Heraclianus murhattiin, tai he tekivät itsemurhan. Claudius yritti näin laillistaa vallankaappaustaan ja rauhoitella Gallienuksen kannattajia. Se onnistuikin hyvin, sillä Claudius sai myöhemmin erittäin hyvän maineen. Aurelius Victorin mukaan Gallienus nimitti kuolinvuoteellaan Claudiuksen seuraajakseen, mutta se on epätodennäköistä.
Gallienuksen ajalla rahan arvo heikentyi miltei olemattomiin, mutta sitä tarvittiin kuitenkin yhä enemmän kansalaisten ja armeijan tyydyttämiseksi. Siksi hän perusti useita rahapajoja ympäri valtakuntaa lyömään pääasiassa arvottomia kolikoita. Gallienuksen ajan yli 1 500 erilaista kolikkoa ovat kuitenkin olleet hyödyksi monille nykyajan numismaatikoille ja historioitsijoille. He ovat pystyneet selvittämään useita keisarillisen propagandan käyttämiä keinoja.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Lukas de Blois: The Policy of the Emperor Gallienus.  BRILL, 1976.  ISBN 9004045082
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gallienus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aemilianus | Rooman keisari Valerianuksen kanssa 253–260 | Seuraaja: Gallienus |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Valerianus | Rooman keisari 260–268 | Seuraaja: Claudius Gothicus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Gallienuksen vaimo Julia Cornelia Salonina.
Gallienuksen rintakuva noin vuodelta 261. Louvre.
Gallienuksen riemukaari.
Goottien hyökkäykset vuosina 267–269.
Gallienuksen lyöttämä Antoninianus Legio III Italican kunniaksi. Vasemmalla on keisarin kuva ja teksti "GALLIENVS AVG" (Gallienus Augustus), oikealla legioonan tunnus haikara ja teksti "LEG III ITAL VI P VI F" (Legio III Italica VI Pia VI Fidelis, suom. kolmas italialainen legioona, kuusi kertaa uskollinen ja kuusi kertaa luotettava).
Gkázi

| Gkázi Γκάζι |
| --- | --- |
 Gkázin vanha kaasutehdas, nykyinen Technópolis-kulttuurikeskus.
 Kaupungin kartta, jossa Gkázi korostettuna.
Kaupunki:  Ateena, Attika, Kreikka
Suuralue:  3.
Koordinaatit:  37°58′41″N, 23°42′52″E
Lähialueet:  Kerameikós, Votanikós
Gkázi (kreik. Γκάζι; myös Gázi; aiemmin Γκαζοχώρι, Gkazochóri tai Φωταέριο, Fotaério) on kaupunginosa Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsee Ateenan ydinkeskustan länsipuolella ja kuuluu kaupungin 3. suuralueeseen.
Technópoliksen rakennuksia.
Gkázi on saanut nimensä alueella sijainneesta kaasulaitoksesta. Kaasulaitoksessa toimii nykyisin suuri kulttuurikeskus, Technópolis, jossa järjestetään erilaisia tapahtumia, kuten festivaaleja ja näyttelyitä. Alueella on myös paljon ravintoloita, teattereita ja elävän musiikin tarjontaa.
Gkázissa sijaitsee Kerameikóksen metroasema. Gkázin itäpuolella on Kerameikóksen kaupunginosa, länsipuolella Votanikós.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gkázi Wikimedia Commonsissa
Ateenan kaupunginosat ja alueet
Aérides
Ágios Artémios
Ágios Elefthérios
Ágios Loúkas
Ágios Nikólaos
Ágios Panteleímonas
Akadimía
Akadimía Plátonos
Akrópoli
Ampelókipoi
Anafiótika
Anáktora
Asteroskopeío
Attikí
Chílton
Elaiónas
Ellinoróson
Erythrós Stavrós
Evangelismós
Exárcheia
Filopáppou
Girokomeío
Gkázi
Gkráva
Gkýzi
Goudí
Goúva
Ilísia
Kallimármaro
Kansallispuutarha
Kerameikós
Klafthmónos
Kolokynthoú
Kolonáki
Kolonós
Koukáki
Kountouriótika
Kynosárgous
Kypriádou
Kypséli
Lampriní
Lófos Skouzé
Lykavittós
Makrygiánni
Metaxourgeío
Mets
Monastiráki
Néa Filothéi
Neápoli
Néos Kósmos
Omónoia
Pagkráti
Patísia
Pedíon Áreos
Pefkákia
Petrálona
Pláka
Plateía Amerikís
Plateía Koliátsou
Plateía Koumoundoúrou
Plateía Mavíli
Plateía Viktorías
Polýgono
Profítis Daniíl
Profítis Ilías
Promponás
Psyrí
Rizoúpoli
Rouf
Sepólia
Stathmós Larísis
Sýntagma
Thiseío
Thymarákia
Treis Géfyres
Váthi
Votanikós
Záppeio
Germanus (sotapäällikkö)

| Germanus |
| --- | --- |
Syntymäaika:  ennen 505
Kuolinaika:  syksy 550
Kuolinpaikka:  Serdica (nykyinen Sofia Bulgariassa)
Sotilasarvo:  magister militum
Germanus (kreik. Γερμανός; s. ennen 505 – k. 550) oli itäroomalainen sotapäällikkö ja yksi keisari Justinianus I:n sotilaskomentajista. Hän oli Justinianuksen serkku ja hallitsijasuvun jäsen. Germanus johti joukkoja Traakiassa, Pohjois-Afrikassa ja idässä persialaisia vastaan. Germanusta pidettiin Justinianuksen todennäköisimpänä seuraajana valtaistuimelle, mistä keisarinna Theodora ei pitänyt. Vuonna 550 Justinianus nimitti Germanuksen Italiaan suuntautuneen sotaretken johtoon ja tämä otti vaimokseen ostrogoottien prinsessan Matasuintan. Germanus kuitenkin kuoli äkillisesti ennen sotaretken alkua syksyllä 550.
Elämä > Varhainen ura

Ennen vuotta 505 syntynyt Germanus oli keisari Justinuksen sisarenpoika ja keisari Justinianuksen serkku. Justinus nimitti Germanuksen magister militum per Thraciakseksi. Germanus kukisti kaudellaan Tonavan ylittäneen Antae-kansan armeijan, mikä toi hänelle paljon mainetta. Germanus mainitaan vuonna 519, kun paavi Hormisdas kirjoitti hänelle ja Justinianukselle. Germanus oli tuolloin vaikutusvaltainen senaattori, ja hänellä oli arvonimensä illustris ansiosta oikeus puhua senaatissa. Vuoteen 536 mennessä Germanus oli nimitetty kunniakonsuliksi, patriciukseksi ja magister militum praesentalikseksi.
Elämä > African kapina ja komennus Antiokiaan

Vuonna 536 Justinianus lähetti Germanuksen vastavallattuun African provinssiin kukistamaan armeijan keskuudessa puhjennutta kapinaa. Germanus huomasi provinssiin saapuessaan, että vain kolmasosa armeijasta oli pysynyt uskollisena Justinianukselle. Lupausten, rahalahjojen ja palkkojen maksamisen avulla Germanus onnistui turvaamaan enemmistön joukkojen uskollisuuden. Kapinajohtaja Stotzas marssi armeijansa kanssa kohti Karthagoa toivoen, että hänen läsnäolonsa saisi Germanuksen joukot siirtymään hänen puolelleen. Tämä kuitenkin epäonnistui ja Stotzas perääntyi joukkoineen Germanuksen armeijan seuratessa perästä. Germanus sai Stotzaksen joukot kiinni Scalae Veteresissä, ja seuranneessa taistelussa vuonna 537 Germanus kukisti kapinalliset. Germanus palasi Karthagoon, missä hän sai tietää joidenkin alaistensa juonitelleen häntä vastaan. Juonittelijat vangittiin tai surmattiin, ja heidän johtajansa ristiinnaulittiin kaupungin muurien lähelle. Germanuksen hallinto Africassa oli onnistunut, ja Justinianus kutsui hänet takaisin Konstantinopoliin vuonna 539.
Vuonna 540 Justinianus lähetti Germanuksen 300 miehen kanssa Antiokiaan vahvistamaan kaupungin varuskuntaa persialaisten hyökkäyksen varalta. Germanus aloitti neuvottelut Persian kuningas Khosraun kanssa, mutta huomattuaan, että vahvistuksia ei ollut tulossa, Germanus päätti vetäytyä kaupungista Kilikiaan. Hän palasi seuraavana vuonna takaisin Konstantinopoliin.
Elämä > Theodora ja Artabaneen salaliitto

Germanusta pidettiin yhtenä Justinianuksen vaikutusvaltaisimmista sukulaisista. Justinianuksella ja tämän vaimolla Theodoralla ei ollut lapsia, joten Germanusta pidettiin todennäköisimpänä vaihtoehtona keisariksi, jos Justinianus kuolisi. Theodora piti Germanusta uhkana itselleen eikä pitänyt hänestä ja hänen perheestään, vaan esti Germanuksen ja tämän poikien uran. Germanuksen tyttären Justinan ja sotapäällikkö Johanneksen avioliitto suututti Theodoran, joka yritti tuloksetta peruuttaa sen. Theodora kuitenkin kuoli vuonna 548 ja Germanuksen asema vahvistui entisestään.
Vuonna 549 paljastui salaliitto Justinianusta vastaan. Salaliittolaisiin kuuluivat armenialaiset Artabanes ja Arsakes, jotka kantoivat kaunaa Justinianusta kohtaan. He suunnittelivat Justinianuksen murhaamista ja luultavasti myös Germanuksen nostamista hänen tilalleen. Artabanes ja Arsakes paljastivat juonensa Germanuksen pojalle Justinukselle, joka kertoi asiasta isälleen. Germanus puolestaan kertoi juonesta keisarillisen henkivartiokaartin (excubitores) komentajalle Marcellukselle, joka paljasti juonen keisari Justinianukselle. Tämä oli aikonut nimittää Germanuksen Italian sotaretken komentoon, mutta alkoi nyt epäilemään Germanusta. Marcelluksen todistettua Germanuksen puolesta Justinianus uskoi tämän syyttömyyteen.
Elämä > Nimitys Italian sotaretken johtoon ja kuolema

Kun Justinianus oli todennut Germanuksen syyttömäksi ja halusi osoittaa luottamiksensa, Justinianus nimitti Germanuksen ylipäälliköksi sodassa ostrogootteja vastaan. Germanus toivoi saavansa gootit puolelleen menemällä naimisiin goottien kuningas Vitigesin entisen vaimon Matasuintan kanssa. Germanus värväsi joukkoja Traakiasta ja Illyriasta, mutta slaavien hyökkäys Tonavan yli käänsi hänen huomionsa hetkeksi. Slaavit aikoivat suunnata Thessalonikaan, mutta kuullessaan Germanuksen läsnäolosta, he kääntyivät länteen, Dalmatiaan. Germanus aikoi nyt siirtyä armeijansa kanssa Italiaan, kun hän yhtäkkiä sairastui ja kuoli syksyn 550 alussa Serdicassa (nykyinen Sofian kaupunki Bulgariassa).