stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rauhanaate
Sanan merkitys ja historia > Sosialistinen rauhanliike

Sosialistinen rauhanaate tai -liike syntyi Venäjän pyrkiessä irtautumaan Ensimmäisestä maailmansodasta ensin maailmanlaajuisella sosialistisella vallankumouksella ja lopulta täysin yksipuolisesti. Bolševikit olivat Venäjällä nousseet valtaan ja alkoivat lietsoa voimakkaalla propakandalla sosialistista maailmanvallankumousta. Ulkoasiainkomissaari Leo Trotskin luotsaama prokandajulistus vaikutti saavan aluksi lievää myötätuntoa keskusvalloissa, mutta erityisen myönteisesti siihen suhtauduttiin Venäjällä. Bolševikkien rauhantahdoksi naamioima maailmanvallankumous ei kuitenkaan käynnistynyt Trotskin oletusten mukaisesti. Sekä keskusvallat ja muut ympärysvallat torjuivat täysin heidän ehdotuksensa, Saksa ryhtyi sotatoimilla uudelleen pakottamaan Venäjän kahden keskiseen rauhaan. Ympärysvallat taas katsoivat Venäjän pettäneen keskinäisen liittosopimuksen. Prosessin lopputuloksena Saksan sotilasjohtajat sanelivat Brest-Litovskin rauhan maaliskuussa 1918.
Neuvostoliiton peitejärjestöt olivat usein kansainvälisiä rauhanjärjestöjä. Ne syyttivät sodista aina muita kuin Neuvostoliittoja ja pyrkivät heikentämään länsimaiden puolustustahtoa. Niitä olivat Maailman rauhanneuvosto ja Kristillinen rauhankonferenssi. Nytkin osa rauhanjärjestöistä vaatii lopettamaan länsimaiden aseavun Ukrainalle mutta vaikenee siitä, että Iran aseistaa Venäjää ohjuksilla ja Pohjois-Korea sotilailla.
Suomalaisia pasifisteja

Liberaali senaattori Leo Mechelin oli tunnettu rauhanaktiivi ja kuuluisa myös johtamastaan passiivisesta vastarinnasta 1800- ja 1900-lukujen vaihteen sortovuosina. Suomen Rauhanliiton säätiö on nimetty hänen mukaansa. Mechelin toimi myös kansainvälisen rauhankongressin varapuheenjohtajana ja ajoi kansainvälistä lainsäädäntöä rauhan takeeksi.
Merkittävä suomalainen pasifisti oli Arndt Pekurinen, joka teloitettiin jatkosodan aikana hänen kieltäydyttyään osallistumisesta maanpuolustustoimintaan. Myös Yrjö Kallinen oli kuuluisa suomalainen pasifisti – jopa maailmanhistoriallisestikin mielenkiintoinen tapaus, sillä vaikka oli pasifisti, hän toimi vuosina 1946–1948 Suomen puolustusministerinä. Professori Felix Iversen toimi pitkään Suomen Rauhanliiton puheenjohtajana ja on edustanut Suomea Maailman rauhanneuvostossa. Maailman rauhanneuvostossa Suomea ovat edustaneet myös Veikko Svinhufvud, Göran von Bonsdorff, Mirjam Vire-Tuominen ja Olavi Saarinen. Väinö Meltti toimi puheenjohtajana Maailman rauhanneuvoston alaisessa Suomen Rauhanpuolustajat ry:ssä.
Kirjallisuutta

Cortright, David: Rauha. Ajatusten ja liikkeiden historia.  ((Peace. A History of Movements and Ideas, 2008.) Suomentanut Eila Salomaa. Esipuhe: Kalevi Suomela)  Helsinki:  Gaudeamus, 2011.  ISBN 978-952-495-163-0
Kallio, Kalle & Metsämäki, Mikko (toim.): Pasifistin taskukirja.  Helsinki:  Suomen sadankomitealiitto, 2003.  ISBN 951-9372-22-9
Suolahti, Jaakko & Vehviläinen, Olli & Järvinen, Markku (toim.): Rauhanajatus historiassa.  Porvoo:  WSOY, 1970.
Taipale, Ilkka: Rauhankirjallisuuden bibliografia.  Helsinki:  Suomen rauhanliitto, 1987.  ISBN 951-9193-05-7
Väänänen, Jouko (toim.): Rauhaa, peace! Pasifismin klassikoita.  Helsinki:  Like: Into, 2009.  ISBN 978-952-01-0364-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pacifism. Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Bordercollie

| Bordercollie |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Iso-Britannia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 8 313
Rodun syntyaika:  1800–1900-lukujen vaihde
Alkuperäinen käyttö:  paimenkoira
Nykyinen käyttö:  paimen- ja harrastuskoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  bortsu, BC, Scotch Sheepdog
FCI-luokitus:  ryhmä 1 Lammas- ja karjakoirat alaryhmä 1 Lammaskoirat #297
Ulkonäkö
Paino:  12–25 kg
Säkäkorkeus:  noin 48–56 cm
Väritys:  kaikki värit ovat sallittuja, kunhan valkoinen ei ole pääväri
Bordercollie (engl. Border Collie) on brittiläinen paimenkoirarotu, joka kuuluu FCI:n roturyhmään 1. Se on hyvin suosittu käyttö- ja harrastuskoira paimennustaitojensa, oppimiskykynsä ja ketteryytensä vuoksi. Bordercollie on alkuperäisrotu, josta polveutuvat muut collie-sukuiset koirat, kuten pitkäkarvainen collie eli skotlanninpaimenkoira (kuuluisin edustaja Lassie), sileäkarvainen collie, partacollie sekä pienikokoinen muunnos shetlanninlammaskoira.
Ulkonäkö

Bordercollie on ulkomuodoltaan sopusuhtainen ja sulavalinjainen. Ruumiinrakenteeltaan se on pitkänomainen. Pää on muodoltaan leveähkö, korvat ovat pystyt tai puolipystyt. Koiran häntä on pitkä. Karva on joko lyhyttä tai pitkää, tiheää ja karkeaa. Bordercollie on väritykseltään yleensä mustavalkoinen, mutta kaikki väritykset ovat sallittuja kunhan valkoinen ei ole hallitseva väri. Säkäkorkeus vaihtelee 48 sentistä 56 senttimetriin, ja urokset olvat narttuja jopa huomattavasti kookkaampia.
Bordercollieiden ulkonäössä on rodun sisällä suurta hajontaa. Työlinjaiset koirat ovat yleensä joko puolipitkäkarvaisia tai lyhytkarvaisia ja kevytrakenteisia, näyttelylinjaiset taas paksuturkkisia ja huomattavasti raskaamman oloisia. Näin ollen rotu rajataan melko karkeasti kahteen eri luokkaan: työkoiriin ja näyttelykoiriin. Näyttelykoirat jakaantuvat vielä kolmeen eri linjaan: australialaisiin, englantilaisiin ja uusiseelantilaisiin. Jakautumista linjoihin on kuitenkin pyritty häivyttämään ja saamaan yhtenäisempi rotumääritelmä.
Luonne ja käyttäytyminen

Bordercollien luonteessa on säilynyt hyvin paljon alkuperäisessä käytössä eli paimennuksessa olleita hyödyllisiä piirteitä. Rotu on sitkeä, innokas, ahkerasti työskentelevä ja omistajalleen nöyrä. Bordercollien ei kuulu olla aggressiivinen. Bordercollie kiintyy omistajiinsa ja viihtyy laumansa kanssa. Jos se on hyvin kiintynyt omistajiinsa, voi omistajien poissa ollessa ilmetä eroahdistusta, joka on kuitenkin poistettavissa. Niiden luonne on lempeä, suvaitsevainen ja sosiaalinen, ja niissä on myös terävyyttä ja taistelutahtoa.
Nopeutensa ja koulutettavuutensa ansiosta bordercolliet ovat myös suosittuja harrastuskoiria, ja ne ovat ihanteellisia kumppaneita muun muassa agilityyn ja tokoon. Ilman jatkuvia virikkeitä koiran työinto saattaa ilmetä häiritsevänä, esimerkiksi ärtyisyytenä tai tavaroiden tuhoamisella, eikä bordercollielle näin ollen riitä pelkkä kaupunkilenkki, vaan se vaatii älyllistä haastetta, kuten pallonheittelyä, interaktiivisia pelejä, ongelmapalloja yms. Rotua pidetään yhtenä maailman älykkäimmistä roduista, ja sitä on siten suhteellisen helppo kouluttaa.lähde? Rodun älykkyydestä kertoo, että yhdysvaltalainen Chaser-niminen narttu on oppinut ainakin 1 022 esineen nimen.
Käyttötarkoitus

Bordercollien pääasiallisena tehtävänä on edelleen maailmanlaajuisesti paimennus, kuten on ollut rodun syntyajoilta lähtien. Se on sopii hyvin kaikenlaisen karjan paimennukseen, mutta eniten sitä käytetään lampaiden paimentamisessa. Nykyään sitä kuitenkin käytetään myös harrastuskoirana.
Useimmissa maissa paimen- ja harrastuskoirat ovat eri linjoista. Bordercollie on suosittu harrastuskoira erinomaisten käyttö- ja koulutettavuusominaisuuksiensa ansiosta. Bordercollie on epävirallisesti älykkäimpiä koirarotuja, koska sillä on nopea reagointikyky, kova miellyttämisenhalu, syvä kiintymys omistajaan ja nopeat refleksit. Se ei turhaudu eikä jätä tehtävää kesken. Bordercollien kanssa voi harrastaa paimennusta, tottelevaisuuskokeita, agilitya, palveluskoiralajeja, koiranäyttelyitä ja monia muita lajeja.
Alkuperä

Bordercollien kaltaisia koiria on ollut Skotlannissa ja Englannissa vuosisatojen ajan lammaspaimenina. Kyse on yhdestä maailman vanhimmista alkuperäisistä koiraroduista, joka on muiden collie-sukuisten rotujen kanta. Sen uskotaan polveutuvan roomalaisten mukanaan tuomien kookkaiden ja raskasluustoisten paimenkoirien sekä viikinkien mukanaan tuomien pienempien paimenpystykorvien risteytyksistä. Ulkonäöltään koirat olivat varsin vaihtelevia, koska sukua jatkamaan valittiin paimennusominaisuuksiltaan parhaat koirat. 1800-luvun lopulla alkoi rodun varsinainen kehitys, kun kuningatar Viktoria liittyi sen harrastajiin. Siinä vaiheessa skotlanninpaimenkoira ja bordercollie jaettiin kahdeksi roduksi. Vuonna 1915 rotu sai nimekseen virallisesti bordercollie, koska rotu on lähtöisin Pohjois-Englannin ja Etelä-Skotlannin rajamailta (border tarkoittaa rajaa). Rotua on pidetty kautta aikojen erittäin hyvänä paimenkoirana, ja sen erityispiirteenä on paimennus tuijottamalla. Tätä hypnoottista tuijotusta kutsutaan eyeksi. Bordercollie pystyy paimentamaan jo pelkällä katsellaan. Bordercollie on vieläkin suosittu rotu, ja niitä on Suomessakin paljon.
Terveystilanne

Bordercolliet on jalostettu paimentamaan ja siihen käyttötarkoitukseen niiden tulisi edelleenkin kyetä. Tämän vuoksi niiden tulee olla kaikin puolin terveitä ja hyväkuntoisia. Paimenkoiralta edellytetään myös kyllin vahvaa hermorakennetta, jotta se kestää myös paineen alla työskentelyn.
Bordercollie on yleisesti ottaen melko terve rotu. Rodun edustajilla on havaittu Suomessa jonkun verran lonkkaniveldysplasiaa, CEA:ta (collie eye anomaly) ja harmaakaihia. Suomessa harvinaisina tapauksina on todettu myös PRA:ta (verkkokalvon etenevä surkastuma), kyynärniveldysplasiaa ja epilepsiaa. Muissa maissa ne ovat bordercolliella hieman yleisempiä. Bordrcolliella esiintyy lonkkavikaa: vuosina 1997–2003 tutkituista 484 koirasta tapauksia oli 22,73 prosenttia. Nykyään ainakin Suomessa sairaita koiria on huomattavasti vähemmän. Rodulla on nousevina ongelmina nivelen kasvu- ja luutumishäiriö (osteokondroosi) erityisesti olkapäässä irtopalalla ja sitä ilman (OCD ja OC) sekä epilepsia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta bordercollie Wikimedia Commonsissa
Suomen Bordercolliet & Australiankelpiet ry
Tunturisuden koiralinkit – Bordercollie (Arkistoitu – Internet Archive)
Blue merle -värinen bordercollie
Työlinjainen bordercollie
Bordercollie alkuperäisessä työssään.
GNU General Public License

GNU General Public License eli lyhennettynä GNU GPL tai pelkkä GPL on vapaiden ohjelmistojen julkaisemiseen tarkoitettu lisenssi, joka antaa kenelle tahansa oikeuden käyttää, kopioida, muuttaa ja jakaa edelleen ohjelmia ja niiden lähdekoodia. Lisäksi lisenssi takaa, että nämä vapaudet säilyvät myös GPL-koodiin pohjautuvissa muunnelluissa teoksissa (derivative work). Mikäli GPL-ohjelmaa tai sen muunnelmaa levitetään edelleen, lähdekoodi on julkaistava samalla lisenssillä eikä ohjelman käytölle tai levitykselle saa asettaa lisärajoituksia. 
Tätä kutsutaan copyleft-menetelmäksi.
GPL-koodia ei voi levittää omisteisesti, mutta lisenssi ei estä koodin kaupallista käyttöä. Ohjelman käyttäjä tai muokkaaja saa myydä tuotteen kopioita tai muunnelmia, mahdollisesti tukipalveluilla täydennettynä, kunhan noudattaa lisenssin asettamia ehtoja. GPL-ohjelmia voidaan myös teettää maksua vastaan. On olemassa yrityksiä, joiden liiketoiminta perustuu siihen, että ne räätälöivät ja yhdistelevät GPL-ohjelmia muiden yritysten tarpeisiin. Jos ohjelmaa ei levitetä edelleen (pysyy palomuurin sisäpuolella) muokattua lähdekoodia ei tarvitse julkaista.
Tekijän näkökulmasta GPL:n käyttö koodia julkaistaessa on usein mielekästä etenkin siksi, että tällöin muiden julkaisemat parannellut versiot palautuvat alkuperäisenkin tekijän hyödynnettäviksi. Jatkokehittäjän näkökulmasta taas olemassa oleva GPL-koodikanta saattaa huomattavasti vähentää kehityskustannuksia. Parhaassa tapauksessa hyötyjiä ovat niin kehitystyötä tekevä yritys (joka pystyy GPL-koodin varaan rakentamaan tuottavaa liiketoimintaa), asiakas (joka saa edullisen, räätälöidyn lopputuotteen) kuin laaja kehittäjä- ja käyttäjäyhteisökin (joka saa lisää GPL-lähdekoodia yhteiseen käyttöön).
GPL on käytetyin vapaiden ohjelmistojen lisenssi, ja muun muassa Linux-käyttöjärjestelmät koostuvat suurelta osin GPL-ohjelmista. David A. Wheelerin vuonna 2001 julkaistu tutkimus Red Hat Linux 7.1 -jakeluversiosta totesi, että 50 % sen sisältämien ohjelmien lähdekoodista oli GPL-lisensoitu. Osa lähdekoodista on kaksoislisensoitua, joka vaikeuttaa arviointia.
Historia

GPL syntyi alun perin yhdysvaltalaisen Richard Stallmanin perustaman GNU-projektin tarpeisiin. Ennen GPL-lisenssiä useilla GNU-projektin tuottamilla ohjelmilla oli omat, erilliset lisenssinsä, mikä oli hankalaa ja esti muun muassa koodin siirtämisen ohjelmasta toiseen. GNU tarvitsi yhden lisenssin jota voisi käyttää kaikkiin hankkeen tuottamiin ohjelmiin. GPL:n ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 1989. Uudistettu versio 2 julkaistiin 1991 ja hyväksyttiin laajasti GNU-hankkeen ulkopuolellakin muun muassa Linus Torvaldsin todettua sen sopivan kehittämänsä Linux-ytimen lisenssiksi vuonna 1992.
GPL:n versio 3 julkaistiin 29. kesäkuuta 2007. Se pyrkii vastaamaan muun muassa haasteisiin, joita ohjelmistopatentit asettavat vapaiden ohjelmistojen kehittämiselle. Etenkään kaikki Linux-ytimen kehittäjät eivät ole pitäneet kolmosversioon liittyviä muutoksia tarpeellisina, ja lisenssin kakkosversiota käytetään yhä.
GPL:n pohjalta on kehitetty myös ehdoiltaan väljempi sisarlisenssi GNU LGPL (GNU Lesser General Public License), joka soveltuu etenkin ohjelmakirjastojen julkaisemiseen.
Lisensointi ja sopimusoikeus

GPL suunniteltiin lisenssiksi eikä sopimukseksi. Tällä erolla on merkitystä, koska sopimuksia sitoo sopimusoikeus, kun taas lisenssejä säätelee tekijänoikeus.
Jos käyttäjä ei hyväksy GPL:n ehtoja, hänellä ei ole tekijänoikeuslain mukaan lupaa jakaa GPL-lisensoitua ohjelmaa tai siitä johdettuja töitä. Yksityisesti ohjelmaa saa kuitenkin käyttää ja muunnella miten tahansa.
Versiot > Versio 1

GNU GPL:n ensimmäinen versio julkaistiin tammikuussa 1989. Se ehkäisi kaksi tärkeintä menetelmää, joilla ohjelmistotuottajat rajoittivat käyttäjien oikeuksia. Ensimmäinen ongelma oli, että jakelijat antoivat käyttäjille pelkän binääritiedoston, joten loppukäyttäjä saattoi ajaa ohjelmaa, mutta sen tutkiminen tai muokkaaminen oli vaikeaa tai mahdotonta. Tämän vuoksi GPLv1 asetti ehdoksi, että ohjelmaa jaettaessa tulee tarjota myös lukukelpoinen lähdekoodi samoin lisenssiehdoin.
Toinen ongelma olivat jakelijoiden lisäämät ylimääräiset rajoitteet. Sellaisia saattoi syntyä, jos jakelija lisäsi ylimääräisiä ehtoja itse lisenssiin tai yhdisti ohjelman toisten ohjelmien kanssa, joiden lisenssissä oli muita rajoituksia. Tällöin käytettiin näiden sopimusten liittoa, minkä vuoksi lopulliseen työhön olisi ilmaantunut ylimääräisiä rajoitteita. Tämän estämiseksi GPLv1 vaatii versioiden lisensoinnin kokonaan GPL:n ehtojen mukaisesti. Tällöin GPL-lisensoitu ohjelma voitiin yhdistää toisen ohjelman kanssa, jolla oli vielä vapaampi lisenssi, mutta sitä ei voitu jakaa ohjelman kanssa, jolla oli tiukempi lisenssi.
Versiot > Versio 2

Richard Stallmanin mukaan GPLv2:n tärkein muutos oli kohta 7, jota hän kutsuu "vapaus tai kuolema" -lausekkeeksi. Tämän kohdan mukaan jakelija ei saa lainkaan jakaa GPL-ohjelmistoa, jos se olisi mahdollista ainoastaan toisten käyttäjien vapauksia rajoittamalla (esimerkiksi jos laki antaisi luvan jakaa ohjelmistoa ainoastaan binäärimuodossa).
Versiot > Versio 3

GNU GPL:n versio 3, GPLv3, julkaistiin 29. kesäkuuta 2007. Sen keskeisimmät uudistukset tähtäsivät muunnellun koodin suorittamista rajoittavien laitteistoratkaisujen muodostaman porsaanreiän, DRM:n murtamisen kieltävän lainsäädännön sekä ohjelmistopatenttien muodostamien rajoitteiden torjumiseen.
TiVon valmistamat digitaaliset videotallentimet käyttivät Linuxiin perustuvaa käyttöjärjestelmäydintä. Linux-ydin on GPL-lisensoitu ohjelmisto, joten TiVon käyttämä versio siitä on periaatteessa muunneltavissa, mutta TiVo oli rakentanut tallentimiinsa laitteistopohjaisen eston, jota FSF nimittää "tivoisaatioksi": tallentimet eivät suorita muunneltua ohjelmistoa. GPLv3-lisensoitua ohjelmistoa käyttävä laitteistovalmistaja velvoitetaan lisenssissä asettamaan saataville ohjelmiston muunnelmien suorittamisen edellyttämä tieto (esimerkiksi tarvittavat salausavaimet).
Linus Torvalds on sanonut vastustavansa versioon 3 siirtymistä sen lisäämien käyttörajoituksien vuoksi.
DRM:n murtaminen on joidenkin maiden laeissa osittain tai kokonaan kielletty. GPLv3:n mukaan sillä lisensoitu ohjelmisto ei ole tehokas DRM-esto, eikä GPLv3-lisensoidun DRM-ohjelmiston kiertäminen näin ollen periaatteessa voi rikkoa tehokkaan DRM-eston murtamisen kieltävää lakia. DRM-estojen sisällyttämistä GPLv3-lisensoituun ohjelmistoon sinänsä lisenssi ei kiellä.
GPLv3 torjuu ohjelmistopatenttien GPL:ään kuuluville oikeuksille muodostamia uhkia kahdella tavalla. GPLv3-lisensoidun ohjelman tekijän tai muuttajan tulee sallia kaikkien ohjelman mahdollisesti sisällään pitämien, GPL:ään kuuluvia oikeuksia rajoittavien ohjelmistopatenttien käyttö. GPLv3-lisensoidun ohjelman muunnelman valmistaja, joka uhkaa ohjelmiston käyttäjiä patentteihin liittyvin oikeustoimin, menettää lisenssin suomat oikeutensa.
Aiheesta muualla

FSF:n englanninkielinen GPL-sivu
A Practical Guide to GPL Compliance (englanniksi)
GPL-3.0 lisenssi
GPL-2.0 lisenssi
GPL-1.0 lisenssi
Pikkulepakko

| Pikkulepakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Alalahko::  Pienlepakot Microchiroptera
Heimo::  Siipat Vespertilionidae
Alaheimo::  Vespertilioninae
Tribus::  Pipistrellini
Suku::  Pipistrellus
Laji::  nathusii
Kaksiosainen nimi
 Pipistrellus nathusii  (Keyserling & Blasius, 1839) 
Synonyymit
 Pipistrellus (Pipistrellus) nathusii (Keyserling and Blasius, 1839)   Pipistrellus (Pipistrellus) unicolor Fatio, 1905  Pipistrellus unicolor Fatio, 1905   Vespertilio nathusii Keyserling & Blasius 1839  
 Pikkulepakon levinneisyys
Katso myös
   Pikkulepakko Wikispeciesissä   Pikkulepakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkulepakko (Pipistrellus nathusii) on Euroopassa elävä lepakkolaji, joka kuuluu siippojen heimoon. Suomessa se on harvinainen pesimälaji. Pikkulepakko on yksi Euroopan pienikokoisimmista lepakkolajeista, ja sen ruumis on 4,5–5,7 senttimetriä pitkä ja paino 5–10 grammaa. Se käyttää ravinnokseen erityisesti yöperhosia ja sääskiä. Laji on saanut tieteellisen nimensä saksalaisen Hermann von Nathusiusin mukaan.
Piirteet > Ulkonäkö ja koko

Pikkulepakko muistuttaa ulkonäöltään viiksi- ja isoviiksisiippaa. Sen selkä on tumman harmaanruskea ja hartioissa on tumma laikku. Selän karvoitus jatkuu myös häntäräpylässä. Vatsapuoli on vaalea ja kellertävän harmaanruskea. Korvan edessä oleva uloke, tragus, on pyöreäpäinen. Lennossa lajin tärkein tuntomerkki on nilkasta häntäpoimun reunaan ulottuva pitkä kannus.
Nimestään huolimatta pikkulepakko ei ole erityisen pieni, vaan samankokoinen kuin esimerkiksi isoviiksisiippa. Pikkulepakon ruumis on noin 4,5–5,7 senttimetriä pitkä, ja se painaa 5–10 grammaa. Häntä on 3,5–4 senttimetrin mittainen. Siipien kärkiväli on 22–24,5 senttimetriä ja kyynärvarren pituus 3,6 senttimetriä. Pikkulepakko on hyvin samannäköinen kuin kääpiö- ja vaivaislepakko, ja lajien selkein ero on viidennen sormen pituudessa: kääpiö- ja vaivaislepakolla se on enintään 4,3 senttimetriä, pikkulepakolla vähintään 4,4 senttiä. Pikkulepakko on myös hieman suurempi kuin nämä lähisukulaisensa.
Piirteet > Äänet

Pikkulepakot viestivät keskenään erilaisilla, ihmiskorvinkin kuultavilla sirisevillä ja rätisevillä äänillä. Ne ääntelevät varsinkin silloin, kun ovat lähdössä päiväpiilostaan. Ihminen voi kuulla pikkulepakon, kuten muidenkin lepakkojen, lentäessään päästämät korkeataajuiset kaikuluotausäänet vain ultraäänidetektorin avulla. Lajin luotausäänet ovat samankaltaisia, mutta korkeampia (yleensä 36–42 kilohertsi) ja nopearytmisempiä kuin pohjanlepakolla.
Levinneisyys

Pikkulepakon levinneisyysalue ulottuu Länsi-Euroopasta Kaukasukselle, Uralille ja Länsi-Aasiaan. Laji elää myös Britteinsaarten eteläosissa. Pikkulepakot muuttavat talvehtimaan Keski-Eurooppaan, jopa 2 000 kilometrin päähän pesimäalueeltaan. Baltian ja Saksan alueen yksilöt siirtyvät talveksi Atlantin rannikolle tai Pohjois-Italiaan, jossa ne horrostavat. Ne saapuvat takaisin pohjoiseen toukokuun tienoilla.
Ruotsissa pikkulepakko on melko harvinainen, mutta Virossa yleinen. Suomessa pikkulepakoita on aiemmin tavattu keväisin ja kesäisin vain satunnaisesti, lähinnä etelärannikolla. Ensimmäinen havainto tehtiin vuonna 1982 Hangossa, ja vuoteen 1999 mennessä oli havaittu vasta alle kymmenen yksilöä. 2000-luvun alussa yksilöitä tavattiin jo useita joka kesä. Heinäkuussa 2006 saatiin itäiseltä Uudellamaalta, Ruotsinpyhtäältä, havainto siitä, että pikkulepakot myös lisääntyvät ja saavat poikasia Suomessa. Lisääntymisyhdyskunnan löytymisen jälkeen pikkulepakkohavainnot ovat yleistyneet Suomen rannikkoseuduilla ja saaristossa, mutta se johtuu osittain myös lepakkoharrastyksen yleistymisestä ja parantuneesta lajintuntemuksesta. Vuoteen 2011 mennessä maasta oli löydetty toinenkin pesimäyhdyskunta. Suomessa lajin muuttokäyttäytymistä ei ole tutkittu kovinkaan paljon. Havaintoja kevät- ja syysmuutosta on tehty Suomen rannikoilla vasta vuoden 2006 jälkeen. Detektoreilla saatujen havaintojen mukaan pikkulepakot saapuvat maahan toukokuun alussa ja lähtevät elokuun lopulla.
Elinympäristö

Pikkulepakko elää mieluiten rannikon ja rehevien järvien tuntumassa korkeiden, harvassa kasvavien rantapuiden latvuksissa. Sitä tavataan paljon myös kaupungeissa. Kesäaikaan se viettää päivät esimerkiksi puunkoloissa, rakennuksissa tai lepakonpöntöissä. Laji talvehtii kallionhalkeamissa, luolissa ja rakennuksissa.
Elintavat > Ravinto

Pikkulepakot käyttävät ravinnokseen yöllä lentäviä hyönteisiä, muiden Suomessa elävien lepakoiden tapaan. Ne syövät varsinkin yöperhosia ja sääskiä. Pikkulepakko on vilkas ja nopea lentäjä.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Pikkulepakko saa kerrallaan useimmiten kaksi poikasta. Synnytys tapahtuu kesäkuussa. Poikaset saavuttavat lentokykyisyyden 3–4 viikon ikäisinä. Vanhin tunnettu pikkulepakko on elänyt 11-vuotiaaksi.
Aiheesta muualla

ARKive: Nathusius's pipistrelle (Pipistrellus nathusii) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Encyclopedia of Life: Pipistrellus nathusii (luettu 8.7.2010) (englanniksi)
Pikkulepakon ääntä Suomen Lepakkotieteellisen yhdistyksen sivuilla
Luonnontieteellinen Keskusmuseo 31.7.2006: Uusi lisääntyvä nisäkäslaji Suomelle
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pipistrellus nathusii:  Wikidata: Q520425  Wikispecies: Pipistrellus nathusii  ADW: Pipistrellus_nathusii  ARKive: pipistrellus-nathusii  BioLib: 2280  BOLD: 70343  CoL: 4J6L8  CMS: pipistrellus-nathusii  EoL: 289882  EUNIS: 1517  Fauna Europaea: 305433  Fauna Europaea (new): 0192e67e-4b9e-41d8-8c30-26772e18af41  GBIF: 5218471  iNaturalist: 40391  IRMNG: 11416858  ITIS: 632118  IUCN: 17316  MDD: 1005628  MSW: 13802088  NBN: NHMSYS0000080187  NCBI: 59473  Observation.org: 1702  Open Tree of Life: 867399  Paleobiology Database: 376836  TSA: 13951  uBio: 5995082  WoRMS: 1037274  Laji.fi: MX.46049 
Vespertilio nathusii:  Wikidata: Q106448028  CoL: 7G342  GBIF: 8379029  ITIS: 946485  WoRMS: 1037292
700-luku eaa.

| --- | --- |
Vuosisadat: 800-luku eaa. · 700-luku eaa. · 600-luku eaa.
Vuosikymmenet: 800-luku eaa. · 790-luku eaa. · 780-luku eaa. · 770-luku eaa. · 760-luku eaa. · 750-luku eaa. · 740-luku eaa. · 730-luku eaa. · 720-luku eaa. · 710-luku eaa. · 700-luku eaa. · 690-luku eaa.
700-luku eaa. oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 799–700 eaa.