stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohnpeinluri

| Pohnpeinluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Sateenkaarilurit Trichoglossus
Laji::  rubiginosus
Kaksiosainen nimi
 Trichoglossus rubiginosus  (Bonaparte, 1850) 
Katso myös
   Pohnpeinluri Wikispeciesissä   Pohnpeinluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pohnpeinluri (Trichoglossus rubiginosus) on sateenkaarilurien sukuun kuuluva kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 24 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään kastanjanruskea ja kaulan sekä alapuolen höyhenten reunat ovat tummemmat synnyttäen raidallisen värityksen. Siipi- ja pyrstösulat ovat oliivinkeltaiset, nokka oranssi (koiras) tai kellanoranssi (naaras), iiris kellanoranssi (koiras) tai vaaleanharmaa (naaras) ja koivet tummanharmaat. Sukupuolet ovat muuten samanvärisiä. Nuoren linnun väritys on samanlainen kuin aikuisen.
Paikallisten asukkaiden lajille antama nimi tarkoittaa "suojautuu aina sateelta", mikä havainnollistaa sen taipumusta suojautua sateella ison lehden alle.
Esiintyminen

Pohnpeinluri esiintyy Pohnpein eli Ponapén saarella Mikronesiassa.
Lajin kantaa pidetään silmälläpidettävänä, sillä sen populaatio on saavuttamassa vaarantuneen rajaa ja on pienenemässä. Lajin levinneisyysalue on melko suppea, mutta se ei todennäköisesti ole kaventumassa, sillä laji on hyvin sopeutuva.
Elinympäristö

Pohnpeinlurit elävät metsissä, erityisesti kookospalmumetsiköissä.
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesä sijaitsee kolossa joko kookospalmun latvassa tai jonkin muun suuren puun onkalossa. Naaras munii vain yhden munan.
Ravinto

Pohnpeinlurit liikkuvat yleensä pienissä muutaman yksilön parvissa ja ruokailevat enimmäkseen kookospalmuissa. Ne syövät siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Pitäjä

Pitäjä (aikaisemmin myös pitäjäs) on Suomessa jo esihistoriallisena aikana käytetty sana, joka on ollut erilaisten hallinnollisten ja kirkollisten paikallisyhteisöiden nimenä 1800-luvulle asti. Sen jälkeen kun maaseudulle 1860-luvulla perustettiin kunnallishallinto, sanaa on epävirallisesti käytetty tarkoittamaan maalaisseutumaisen kunnan aluetta. Nykypäivänä pitäjä-sana soveltuu Kotimaisten kielten keskuksen suosituksen mukaan kuvaamaan toiseen kuntaan liitetyn entisen, maaseutumaisen kunnan aluetta.
Vastaava ruotsinkielinen termi on socken, jolla Ruotsissa yleensä tarkoitetaan Ruotsin entisten kuntien alueita sellaisina kuin ne olivat ennen vuonna 1952 toteutettua tai myöhemmin toteutettuja kuntauudistuksia. Norjan ja tanskan kielissä sana esiintyy muodossa sogn.
Sanan alkuperä ja muinaispitäjät

Suomen kielessä sanalla pitäjä on alun perin tarkoitettu Länsi-Suomen esihistoriallisen ajan paikallisyhteisöjä. Nimitys johtuu todennäköisesti siitä, että pitäjät muodostuivat alkujaan kestitys- ja uhripitojen järjestämistä varten, joskin toisen selityksen mukaan sana viittaisi vieraalle verottajalle toimeenpantuihin pitoihin. Pitäjät kehittyivät myöhemmin itsehallinnollisiksi yhteisöiksi, joiden puitteissa hallinnoitiin ja jaettiin oikeutta. Kristinuskon päästyä voitolle maassa alettiin pitäjiksi (ruots. socken) nimittää sekä kirkollisia seurakuntia että valtionhallinnollisia alueyksiköitä.
Ruotsin sana socken ja sen tanskalainen vastine sogn on johdettu verbistä söka, tanskaksi søge, joka merkitsee etsiä, mutta myös hakeutua. Sillä tarkoitettiin aluetta, jonka väestö kokoontui eli hakeutuu samalle kulttipaikalle tai myöhemmin samaan kirkkoon. Esihistoriallisena aikana sana on todennäköisesti merkinnyt myös oikeuspiiriä.
Sanan alkuperä ja muinaispitäjät > Kirkkopitäjien alkuperä

Erään mahdollisen selityksen kirkkopitäjien alkuperälle Pohjoismaissa on kehittänyt kielitieteilijä Stefan Brink. Pohjoismaissa harjoitetun lähetystyön ensimmäisessä vaiheessa 900- ja 1000-luvuilla mahtimiehet Skandinaviassa ja Islannissa rakennuttivat yksityisestä aloitteestaan kirkkoja tiluksilleen. Todennäköisesti tämä ei vielä johtanut varsinaiseen kirkolliseen jaotukseen. Vasta 1000-luvun lopulla ja 1100-luvulla kirkkoa alettiin johtaa keskitetysti, mikä johti muun muassa hiippakuntien perustamiseen. Tähän aikaan kuninkaat rakennuttivat ”valtakirkkoja” strategisesti tärkeille paikoille Norjan Trøndelagiin sekä ilmeisesti myös eräille seuduille Ruotsiin, kuten Itä-Götanmaan, Hälsinglandin ja Gotlannin kruununtiloille. Vasta tämän jälkeen muodostuivat todelliset kirkkopitäjät, mikä läheisesti liittyi kymmenysten käyttöönottoon. Keskeisille paikoille sijoitettujen pitäjänkirkkojen ympärille perustettiin hautausmaat, jotka olivat koko seudun yhteisiä, ja samalla tilojen omat hautausmaat jäivät pois käytöstä. Niinpä 1200-luvulla hylättiin esimerkiksi Ångermanlandin Skelettåkern, joka todennäköisesti sijaitsi erään yksityisten rakentaman kirkon ympärillä ja jossa kristillisiä hautauksia oli suoritettu jo noin vuodesta 1000 saakka.
Tanskan pitäjät

Tanskassa pitäjien (tansk. sogn) katsotaan muodostuneen jokseenkin lyhyen ajan kuluessa. Jo 1000-luvulla Adam Bremeniläinen mainitsi, että Tanska oli jaettu suureen määrään pitäjiä. Sjællandin ja Skånen kirkkolaeista noin vuodelta 1170 ilmenee, että pitäjälaitos oli jo täysin kehittynyt. Kun Tanskaan 1800-luvulla perustettiin kunnallinen itsehallinto, vanhoista kirkkopitäjistä muodostettiin ”pitäjäkuntia” (sognekommun), jotka pysyivät itsenäisinä kuntina vuoden 1970 kuntauudistukseen saakka.
Tanskassa vanhat kirkkopitäjät olivat pinta-alaltaan pieniä, usein vain yhden kylän käsittäviä. Jo 1100-luvun lopulla maassa oli 2350 kirkkoa. Juuri ennen vuoden 1970 kuntauudistusta maassa oli noin 1 300 kuntaa.selvennä
Norjan pitäjät

Norjalaiset kääntyivät kristinuskoon pitkälti voimakkaiden kuninkaiden vaikutuksesta. Tämä johti siihen, että kuninkaat saivat suuren vaikutusvallan myös kirkon organisaatioon. Olavi Tryggvenpoika (n. 968–1000) rakennutti kirkkoja rannikolle, kun taas Olavi Haraldinpoika (Pyhä Olavi, hallitsijana 995–1030) piti huolen siitä, että jokaiseen lääniin oli rakennettava pääkirkko, ja hän otti huolekseen myös papiston palkkauksen. Myöhemmin muodostuivat seurakunnat kirkkoineen läänejä pienemmiksi alueellisiksi yksiköiksi. Norjassa oli myös joukko yksityisten omistamia kirkkoja, joita paikalliset mahtimiehet olivat rakennuttaneet tiluksilleen. Täten Norjaan muotoutui julkisten ja yksityisten eriasteisten kirkkojen järjestelmä, joka myöhemmin vahvistettiin lailla. Esikuva tälle järjestelylle saatiin mahdollisesti Englannista, josta useimmat lähetyssaarnaajatkin olivat maahan saapuneet. Siellä oli jo ennestään eri asteisten kirkkojen muodostama organisaatio, joka ulottui katedraalikirkoista tavallisiin pitäjänkirkkoihin ja yksityisiin kappeleihin. Kaikkiaan Norjassa oli keskiajan lopulla noin 1 200 kirkkoa.
Vuoteen 1837 saakka pitäjä (norj. sogn) oli Norjan kirkon pienin hallinnollinen yksikkö. Sen jälkeen perusyksiköksi tuli seurakunta (prestegjeld, vuodesta 2004 lähtien prosti), joka voi käsittää yhden tai useamman pitäjän. Se on pitäjänpapin virkapiiri, ja sitä johtaa rovasti.
Pitäjällä säilyi kuitenkin tietynlainen itsehallinnollinen asema ei-kirkollisissa asioissa. Paikallisilla pitäjäkunnilla, joita johtivat pitäjänvaltuutetut kihlakunnanraadissa, oli suuri merkitys kunnallisen itsehallinnon kehityksessä. Parantuneiden kulkuyhteyksien vuoksi paikallisten pitäjäkuntien merkitys väheni ajan mittaan, ja ne lakkautettiin hallinnollisina yksikköinä vuonna 1950.
Ruotsin pitäjät

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Socken
Ruotsin pitäjät > Kirkkopitäjät > Kirkkopitäjät ja kunnat

Ruotsin vuoden 1862 kunnallisasetuksilla, jotka tulivat voimaan 1. tammikuuta 1863, lakkautettiin pitäjänkokouksen johtamat kirkkopitäjät hallinnollisina alueina. Niiden tilalle perustettiin Ruotsin kunnat, joiden alue kuitenkin oli sama kuin Ruotsin kirkon seurakuntien. Kunnan ylin päättävä elin oli kunnanvaltuusto. Koska kuntien alue oli yleensä sama kuin vanhojen pitäjien, säilyi niiden alueellinen identiteetti ennallaan. Myöhemmin Ruotsin kuntajakoa on kuitenkin perusteellisesti muutettu vuosien 1952 ja 1971 kuntauudistuksissa, jotka suuresti vähensivät kuntien lukumäärää.
Viime aikoina myös Ruotsin kirkon seurakuntia on enenevässä määrin yhdistetty lähinnä taloudellisista syistä.
Ruotsin pitäjät > Ruotsin hallintopitäjät

Kustaa Vaasan hallinnollisten uudistusten yhteydessä Ruotsiin perustettiin maakirjapitäjät (ruots. jordebokssocken), joilla oli merkitystä ennen kaikkea verohallinnossa. Niiden alueet olivat yleensä, mutta eivät aina, samat kuin kirkkopitäjien. Kun kuitenkin oli joukko poikkeuksia, joissa kirkko- ja maakirjapitäjien alueet poikkesivat toisistaan, tällaisia alueita käsittelemään asetettiin vuonna 1882 erityinen komitea. Sen työn tuloksena maakirjapitäjien alueet päätettiin muuttaa kirkkopitäjien mukaisiksi.
Kun kirkkopitäjät vuonna 1862 lakkautettiin hallinnollisina yksikköinä, muutos ei vaikuttanut maakirjapitäjiin, joilla säilyi niiden entinen merkitys kiinteistöjaotuksen yksikkönä maaseudulla. Ne menettivät kuitenkin tärkeimmän merkityksensä, kun maaverot myöhemmin lakkautettiin, ja vuonna 1908 maakirjat päätettiin korvata maa- ja kiinteistörekisterillä. Muutoksen toteuttaminen kesti kuitenkin aikansa, ja maarekisteri saatiin valmiiksi vasta vuonna 1931. Sen mukaisesti maakirjapitäjät muutettiin 1. heinäkuuta 1936 maarekisteripitäjiksi. Kaupungeissa, useimmissa kauppaloissa sekä joissakin taajaväkisissä yhdyskunnissa sijaitsevia kiinteistöjä ei merkitty maarekisteriin, vaan erilliseen kiinteistörekisteriin. Vuosien 1976 ja 1995 välillä kiinteistötietojärjestelmä uudistettiin, minkä jälkeen kiinteistöt lueteltiin kunnittain. Tämän jälkeen maarekisteripitäjiä ei hallinnollisina yksikköinä enää ole olemassa.
Maanmittauksessa vanhaa pitäjäjakoa käytetään edelleen, mutta tässä tarkoituksessa se ”jäädytettiin” sellaiseksi kuin se oli ennen uudistusta. Tämä jaotus on yhä merkitty rekisterikarttoihin, eikä sitä enää muuteta. Ruotsin maanmittaushallituksen paikannimitietokannassa ja karttahaku-toiminnossa entisten pitäjien nimet esiintyvät paikannimityypillä asutusnimi (bebyggelse).
Ruotsin pitäjät > Ruotsin piirit

Nykyisin Ruotsi on jaettu piireihin, jotka alueeltaan vastaavat Ruotsin kirkon seurakuntia sellaisina kuin ne olivat 31. joulukuuta 1999, jolloin Ruotsin kirkon asema valtionkirkkona lakkasi. Maaseudulla ne suurelta osin vastaavat vanhoja pitäjiä (muutamien pitäjien seurakuntia oli yhdistetty jo aiemmin), mutta suurimmat kaupungit ovat jakautuneet kukin useaan piiriin. Ne eivät ole itsehallinnollisia alueita, mutta niitä käytetään aluejaon yksikköinä väestö­kirjan­pidossa ja kiinteistörekisterissä.
Suomen pitäjät > Kirkkopitäjät

Suomessakin kirkkopitäjät syntyivät kristinuskon levitessä. Ne muodostuivat usein esihistoriallisten pitäjien pohjalta. Lounais-Suomessa oli 1300-luvun alussa jo 17 kirkkopitäjää, Satakunnassa 8 ja Hämeessä 6. 1600-luvulta lähtien kirkkopitäjissä alkoi vahvistua seurakunnallinen itsehallinto, jonka päättävä elin oli pitäjänkokous.
Suomessa kirkkopitäjiä oli selvästi vähemmän kuin muissa Pohjoismaissa. Vielä keskiajan lopulla Suomessa oli vain 136 seurakuntaa.  Ne olivat kuitenkin hyvin eri laajuisia eri osissa maata. Niinpä Varsinais-Suomessa monet pitäjät (ja sen mukaisesti alueen kunnat viimeaikaisiin kuntaliitoksiin saakka ja osittain vieläkin) olivat pinta-alaltaan pieniä, vain muutaman kymmenen neliökilometrin laajuisia, kun taas Itä- ja Pohjois-Suomen harvaan asutuilla seuduilla monet pitäjät (ja nykyiset kunnat) ovat useiden tuhansien neliökilometrien laajuisia.
Kirkkopitäjät lakkautettiin vuoden 1865 kunnallisasetuksessa. Uusiksi maallisiksi paikallishallintoalueiksi perustettiin kunnat, jotka vastasivat alueiltaan vanhoja kirkkopitäjiä tai niiden kappeliseurakuntia, ja pitäjänkokoukset korvattiin kuntakokouksilla. Kaupungeissa maallinen hallinto oli jo alun pitäenkin erkaantunut seurakunnallisesta päätöksenteosta, koska kaupunkeja johti raati ja maistraatti.
Suomen pitäjät > Hallintopitäjät

Hallintopitäjät olivat Suomessa keskiajalta peräisin olleita hallinnollisia ja oikeudellisia piirejä. Ne muodostettiin 1300- ja 1400-luvun vaihteessa ja saattoivat erota alueiltaan kirkkopitäjistä. Erityisesti näin oli Turun lähellä ja Hämeessä. Hallintopitäjät muodostettiin verojen kantamiseksi ja ne olivat samalla käräjäpiirejä. Niiden tärkein hallintoelin oli käräjät. Keskiajalta 1700-luvulle saakka paikallishallinnolliset ja oikeudelliset asiat käsiteltiin samoissa kokouksissa. Hallintopitäjän alue jakautui edelleen pienempiin hallinnollisiin yksiköihin, esimerkiksi neljänneskuntiin tai kolmanneskuntiin. Hallintopitäjän tärkein virkamies oli nimismies. Useampi hallintopitäjä muodosti yhdessä kihlakunnan, joka oli kihlakunnantuomarin virkapiiri.
Kirkkopitäjät saivat uudella ajalla enemmän valtaa myös maallisissa asioissa ja näin hallintopitäjien merkitys väheni. 1700-luvulla paikallishallinnon tärkeimmäksi elimeksi nousi pitäjänkokous, joka toimi kirkkopitäjässä. Hallintopitäjät hävisivät lopullisesti 1870-luvulla, kun vuoden 1865 kunnallisasetuksessa seurakuntajaon pohjalta perustettiin kunnallinen ja oikeudellinen aluejako.
Suomen pitäjät > Sanan myöhempi käyttö

Sen jälkeen kun Suomen maaseudulle vuoden 1865 kunnallislain johdosta perustettiin kunnallishallinto, sanaa pitäjä on puhekielisesti käytetty tarkoittamaan kunnan aluetta, vaikka muutos merkitsikin sitä, että pitäjät 1860–80-luvulla hävitettiin. Virallisestikin termiä käytettiin vielä 1900-luvun alkupuolella maakirjassa. Sanaa on vakiintuneesti edelleen käytetty myös muun muassa murteiden, historian ja kansanperinteen tutkimuksessa.
Kun kuntajako maaseudulla oli Ruotsin tavoin pitkään sidoksissa seurakuntajakoon, pitäjä-käsitteen merkitys oli käytännössä selvä: pitäjän alue oli aina sama kuin vastaavan kunnan ja seurakunnan. Sanan merkitys kävi kuitenkin epämääräisemmäksi sen jälkeen, kun vuonna 1925 säädetty laki teki mahdolliseksi muuttaa kuntajakoa kirkollisesta jaosta riippumatta. Sanaa pitäjä ei voitu enää kiistattomasti käsittää kunnan synonyymiksi, eikä sille myöskään vakiintunut sellaista merkitystä, että sillä olisi aina tarkoitettu nimenomaan seurakunnan aluetta.
Kun Suomessa on viime vuosikymmeninä suoritettu suuri joukko kuntaliitoksia ja uusiakin liitoksia on suunnitteilla, Kotimaisten kielten keskuksen nimistönhuolto on suosittanut, että pitäjä-nimitystä käytettäisiin entisistä maaseutumaisista kunnista, jotka on liitetty toiseen kuntaan, erotukseksi toisaalta nykyisistä kunnista ja toisaalta pienemmistä kaupunginosista ja kylistä.
Ehdotettu pitäjä-terminologia ei toistaiseksi ole vakiintunut yleissuomalaiseksi käytännöksi, mutta muutamissa lakkautetuissa kunnissa kuten Kiihtelysvaarassa ja Kesälahdella paikalliset kylä- ja asukasyhdistykset ovat tehneet virallisen aloitteen, että näiden entisten kuntien alueista käytettäisiin virallisestikin pitäjä-nimitystä. Hollolassa taas on tehty valtuustoaloite, että lakkautetun Hämeenkosken kunnan alueesta käytettäisiin kaikissa virallisissa yhteyksissä nimitystä Hämeenkosken pitäjä. Parikkalan kunnassa on virallisestikin päätetty, että entisen Uukuniemen kunnan alueesta käytetään nimeä Uukuniemen pitäjä. Toisaalta kun Kuopioon on vuosien kuluessa liitetty Riistaveden, Vehmersalmen, Karttulan, Nilsiän, Maaningan ja viimeksi Juankosken kunnat; vuonna 2016 jokaiseen näistä päätettiin perustaa lähidemokraattiseksi toimielimeksi pitäjänraadit. Kun Mikkelin maaseurakunta vuoden 2013 alussa lakkautettiin, tuli siihenastisen Mikkelin maaseurakunnan kirkon nimeksi Mikkelin pitäjänkirkko. Samoin vuoden 2007 alussa lakanneen Heinolan maaseurakunnan kirkon nimeksi tuli Heinolan pitäjänkirkko.
Vastaavia käsitteitä muissa maissa

Kirkkopitäjän käsite vastaa kanonisen oikeuden käsitettä parochia, jolla tarkoitetaan kirkollisen organisaation perusyksikköä, yhden papin virkapiiriä. Samaa alkuperää on englannin kielen sana parish. Englannissa parish on, paitsi kirkollinen, myös maallinen hallintoalue, jollaisena siitä käytetään usein myös nimitystä civil parish.
Aiheesta muualla

Litzen, Veikko: Om socknen. Historisk tidskrift för Finland, 1977, 62. vsk, s. 331–335.  (ruotsiksi)
Jutikkala, Eino (toim.): Suomen historian kartasto.  (2. uudistettu painos)  Porvoo:  WSOY, 1959.
Manninen, Ohto: Suomen hallintopitäjät vuoteen 1809. Teoksessa Sukututkimuspäivien esitelmiä 1981–1982, Suomen sukututkimusseuran julkaisuja 38, Suomen sukututkimusseura 1984, ISBN 951-95152-4-0, ISSN 0355-3175, sivut 67–128.
| n k Suomen hallinto |
| --- | --- |
Hallinto:  Suomen hallitsijat  Eduskunta  Ruotsin maapäivät  Ruotsin valtaneuvosto  Suomen senaatti  Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät  Suomen äänioikeuden historia 
Hallintojaot:  Aluehallintovirastot  Historialliset maakunnat  Itämaa  Keskiaikaiset seurakunnat  Kihlakunnat  Kirkkopitäjät  Kreivi- ja vapaaherrakunnat  Kunnat  Laamannikunnat  Lapinkylät  Lapinmaat  Linnaläänit  Läänit  Maakunnat  Neljänneskunnat  Pitäjät  Voutikunnat 
Haltdalenin sauvakirkko Trøndelagissa rakennettiin noin vuonna 1170.
Käännös suomeksi
Akebäckin kirkkoa Gotlannissa alettiin rakentaa 1100-luvun lopulla.
Suomen hallintopitäjät vuonna 1635.
William Kennedy

William Joseph Kennedy (s. 16. tammikuuta 1928  Albany,  New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja. Useat hänen teoksensa kuvaavat Albanyn todellista ja kuvitteellista historiaa. Albanyn historiasta hän on kirjoittanut teoksen O Albany (1983). Hän sai romaanistaan Karhiainen vuonna 1984  Pulitzer-palkinnon.
Kennedy oli 1952–1956 ja 1963–1970 toimittaja kotikaupunkinsa Albanyn lehdessä Times-Union ja 1957–1959 Time-Lifen kirjeenvaihtaja Puerto Ricossa. Hän oli yliopistolehtori New Yorkin yliopistossa Albanyssa 1974–1982 ja sen jälkeen englannin kielen professori.
Kennedy loi maineensa vuoden 1983 romaanilla Ironweed (Karhiainen), vaikka useat kustantajat olivat hylänneet sen käsikirjoituksen ennen kuin Viking Press sen hyväksyi. Romaani tapahtuu kolmen vuorokauden aikakehyksessä ja sen rakenne mukailee katolista messua. Päähenkilö tekee viinanhuuruisessa tajunnassaan tiliä menneisyydestään. Se on monitasoinen teos syyllisyydestä, sovituksesta ja lunastuksesta. Kennedy kirjoitti sen jälkeen samaan Albany-sarjaan liittyviä romaaneja, ja nekin saivat hyvän menestyksen. Kennedy on perinteisen tyylin tarinankertoja. Hänen henkilöhahmonsa ovat ääri-ihmisiä, kuten gangstereita, pelureita ja pultsareita.
Palkinnot ja tunnustukset

Pulitzer-palkinto 1984
Suomennetut teokset

Karhiainen (Ironweed, 1983), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1984 ISBN 951-1-08035-0 Sarja: Otavan kirjasto 28; Albany-sarja 3.
Billy Phelanin suurin peli (Billy Phelan's Greatest Game, 1978), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1986 ISBN 951-1-08824-6 Sarja: Otavan kirjasto 44; Albany-sarja 2
Taikakalu (Quinn's Book, 1988), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1984 1988 ISBN 951-1-10123-4 Sarja: Otavan kirjasto 76; Albany-sarja 4.
Ikivanhat luut (Very Old Bones, 1988), 1993, suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1988 ISBN 951-1-12524-9 Sarja: Otavan kirjasto 107; Albany-sarja 5.
Gangsteri (Legs, 1983), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1996 ISBN 951-1-12035-2 Sarja: Otavan kirjasto 119; Albany-sarja 1.
Liekki rinnassa (The Flaming Corsage, 1996), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 2001 ISBN 951-1-14487-1 Sarja: Otavan kirjasto 144; Albany-sarja 6.
Sisäpiiri (Roscoe, 2002), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1984 2005 ISBN 951-1-18490-3 Sarja: Otavan kirjasto 169; Albany-sarja 7.
Veikko Polameri

Veikko Polameri
Veikko Olavi Polameri (11. helmikuuta 1946 Helsinki – 20. elokuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen runoilija ja japanilaisen kirjallisuuden asiantuntija ja kääntäjä. Polameri perusti kirjallisuuslehti Manifestin vuonna 1968. Hän oli naimisissa 1966–1978 kirjailija Eila Kostamon kanssa.
Teoksia

365.  Helsinki:  Tammi, 1967.
Veden ääni.  Helsinki:  Tammi, 1968.
Kevään kuolleet lehdet.  Helsinki:  Tammi, 1970.
Nyt kun en kysy sinun mieltäsi maailma.  Helsinki:  Tammi, 1971.
Mäkelä, Hannu & Polameri, Veikko (toim.): Uuden runon kauneimmat 2: 60-luvun runoutta.  (Delfiinikirjat)  Helsingissä:  Otava, 1971.
Biwansoittajan tarina. Vanhaan japanilaiseen legendaan perustuva kuunnelma, johdanto sekä käännökset samaan aiheeseen pohjautuvista teoksista.  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-2829-1
(toim.): Runojen kirja: Neljä vuosisataa suomalaista runoutta.  Helsingissä:  Otava, 1977 (5. painos 1993).  ISBN 951-1-04304-8
Vogelfrei.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-4044-5
Japanese literature in Finnish language: A bibliography.  (Täydentänyt Pirjo-Riitta Kuusikko)  Helsinki:  Japanilaisen kulttuurin ystävät, 1982.
(toim.): Shōsetsu: Japanilaisia kertojia.  Helsingissä:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07298-6
Käännöksiä

Hemingway, Ernest: Jäähyväiset aseille (Tammi, 1968) ISBN 978-951-31-6301-3. Alkuperäinen: (A Farewell to Arms, 1929)
Palkinnot

J.H. Erkon rahaston esikoisteospalkinto 1968
Kalevalaseuran tunnustuspalkinto 1971
Oiva Kentta

Oiva Jaakko Kentta (14. maaliskuuta 1943 – 15. tammikuuta 2020 Korsnäs) oli suomalainen puuseppämestari ja koristeveistäjä. Häntä pidetään Suomen johtavana koristeveistomestarina, joka nosti erityisesti jurvalaisen tyylihuonekaluteollisuuden tasoa, kehitti veistotekniikkaa ja veistorautojen ylläpitoa ja teräystekniikkaa.
Kentta opiskeli 1960-luvun alussa Jurvan kotiteollisuuskoulussa. Puusepän opintoja hän täydensi Åke Skjöldin piirustuskurssilla. Hän työskenteli ensin koristeveistäjänä jurvalaisten tyylihuonekalutehtaiden palveluksessa ja suoritti koristeveistomestarin tutkinnon 1972. Hän toimi koristeveiston opettajana kotiteollisuuskoulussa, kansalaisopistossa, Koulutuskeskus Sedussa ja Seinäjoen ammattikorkeakoulun muotoilun koulutusohjelmassa.
Oiva Kentta osallistui lukuisiin koristeveistoalan näyttelyihin, kilpailuihin ja työmessuihin Suomessa ja muissa Pohjoismaissa.
Teoksia

Koristeveistokirja yhdessä Kalervo Puskalan ja Petri Karjalaisen kanssa, Ajatus 1999. ISBN 951-566-000-9.
Aiheesta muualla

Oiva Kentan ja hänen oppilaidensa töitä (pdf) (Arkistoitu – Internet Archive)
Martti Kerkkonen

Martti Kerkkonen vuonna 1967.
Martti Aatto Olavi Kerkkonen (13. syyskuuta 1905 Liminka – 28. helmikuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija. Hän oli Valtionarkiston arkistoneuvos 1952–1967, valtionarkistonhoitaja professorin arvolla 1967–1970. Hän tutki Pietari Kalmin vaiheita.
Martti Kerkkosen vanhemmat olivat kouluneuvos Kaarlo Kerkkonen ja Anni Kulta Sofia Krank. Hänen vanhempi veljensä oli yliopettaja Veikko Kerkkonen. Kerkkosen puoliso vuodesta 1930 oli historiantutkija Gunvor Kerkkonen.
Julkaisuja

Pietari Kalm talousopin professorina. Diss. Suomen historiallinen seura, 1936.
Peter Kalm’s North American journey: Its ideological background and results. Studia Historica, 1. Suomen historiallinen seura, 1959.
Kalm, Pehr: Resejournal över resan till Norra Amerika I. Julkaisija Martti Kerkkonen. Svenska litteratursällskapet i Finland, 1966. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 419. ISSN 0039-6842.
Kalm, Pehr: Resejournal över resan till Norra Amerika II. Julkaisijat Martti Kerkkonen & John E. Roos. 1970. Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 436.
Suomen arkistolaitos Haminan rauhasta maan itsenäistymiseen. Valtionarkisto, 1988. ISBN 951-47-1575-6