Antisemitismi arabimaailmassa
Historia > Varhaiset vaiheet

Ensimmäinen profeetta Muhammedista ja islamista kertova teos oli Ibn Ishaqin Bagdadissa kirjoittama Muhammedin elämäkerta, joka on säilynyt vain 800-luvulla ja 900-luvulla tehtyinä selostuksina. Ibn Ishaqin teos oli vahvasti juutalaisvastainen. Siinä kerrotaan, miten juutalaiset yrittivät vahingoittaa Muhammedia jo tämän lapsuudessa, ja juutalaisnaisen kerrotaan lopulta myrkyttäneen profeetan kuoliaaksi. Juutalaisten viha johtui Ibn Ishaqin mukaan siitä, että he olivat kateellisia, koska Jumala oli lähettänyt profeettansa tällä kertaa arabeille. Profeetta puolestaan järjesti juutalaisten joukkomurhan Medinassa ja hävitti juutalaiskaupunki Khaibarin, mitä edelleen juhlitaan arabien mielenosoituksissa Israelin tulevan kohtalo symbolina. Khaibarin taistelun yhteydessä tulee esille myös teema aarteitaan piilottelevasta juutalaisesta.
Antisemitismi näkyy myös Koraanin useissa kohdissa. Avauksen suurassa 1 todetaan: "Ohjaa meidät oikeata tietä, niiden tietä, joiden osana on Sinun mielisuosiosi, ei niiden tietä, jotka ovat Sinun vihasi alaisia, eikä niiden, jotka harhaan eksyvät." Vallitsevan selityksen mukaan vihan alaisilla ja harhaan eksyvillä tarkoitetaan juutalaisia.  Harras muslimi toistaa nämä sanat joka päivä kolmetoista kertaa osana rukoushetkiään. Koraani sisältää useita avoimen juutalaisvihamielisiä toteamuksia, kuten määräyksen olla ottamatta juutalaisia ystäväksi (5:51) tai ilmoituksen heidän muuttamisestaan apinoiksi ja sioiksi (5: 59–60). Hadith -kertomukset sisältävät samoin juutalaisvastaista aineistoa. Kerrotaan että Muhammed kivitti kuoliaaksi juutalaisen miehen ja naisen. Profeetta Muhammedin kerrotaan sanoneen: "Viimeinen tuomio ei tule ennen kuin taistelette juutalaisia vastaan, ja kivi, jonka taakse juutalainen piiloutuu, huutaa: Oi muslimi! Juutalainen piilottelee minun takanani. Tapa hänet!"
Muhammedin elämäkerta, Koraani ja hadith -kertomukset osoittavat, että juutalaisvastaisuus oli 800-luvun abbasidikalifaatissa ideologinen virtaus, josta oli tullut osa uskontoa. Juutalaisten asema dhimmeinä täsmennettiin niin sanotussa Umarin sopimuksessa, josta oli 800-luvun alussa jo useita versioita. Kristityt ja juutalaiset saivat jatkaa uskontonsa harjoittamista tietyin rajoituksin, mutta heidän piti osoittaa nöyryyttä muslimeita kohtaan. Juutalaisten piti myös kantaa keltaista tunnusta vaatteissaan. Tämä osa Umarin sopimusta siirtyi myöhemmin natsien käyttöön. Sekä muslimien että juutalaisten puhtausvaatimukset tekivät mahdottomaksi esimerkiksi yhteisen ruokailun, mutta näiden ryhmien suhteita islamilaisessa maailmassa on tutkittu vain vähän, joten tietoa on niukasti. Juutalaisten sorrettu asema johti luultavasti vain harvoin pogromeihin ja massamurhiin, poikkeuksena kuitenkin al-Andalusin joukkomurha 31.12.1066. Khedouri A. Zilkha professuuria hoitanut Mark R. Cohen on korostanut muslimien ja juutalaisten hyviä suhteita 1200-luvulle ulottuneessa tutkimuksessaan.  Sen sijaan muslimivaltaa Andalusiasta vuonna 1160 paennut Moses Maimonides kirjoitti myöhemmin: "Koskaan ei ole ollut kansakuntaa, joka olisi yhtä paljon vihannut, nöyryyttänyt ja inhonnut meitä yhtä paljon kuin tämä."
Osmanien valtakunnassa ei-muslimien vainot olivat harvinaisia, vaikka välillä painostusta esiintyi. Vakavin kohtaus sattui Mehmed IV:n (1648–1687) aikana, jolloin juutalaisista tehtiin syyllisiä Konstantinopolin paloon vuonna 1660. Heidät pakotettiin myymään omaisuutensa muslimeille ja sitten karkotettiin. Seuraavana vuonna kristittyjen että juutalaisten pukeutumiselle annettiin tunnistamista auttavia määräyksiä, heidän  omaisuuttaan takavarikoitiin ja kirkkoja ja synagogia hävitettiin. Vuosina 1663–1687 juutalaisten hovilääkärien ja muun henkilöstön oli pakko kääntyä islamiin. Juutalaiset  korvattiin korkeissa viroissa kreikkalaisilla ortodokseilla.