stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fanta
Tuotteet > Fanta-maut  Suomessa

Fanta Appelsiini
Fanta sokeriton Appelsiini
Fanta sokeriton Sitruuna
Fanta Etelän Hedelmät
What the Fanta (Ajoittain myynnissä oleva kausituote, jonka ideana on se että juoman makua ei kerrota etukäteen)
Lähde:
Yllä mainittujen makujen lisäksi joissain kaupoissa myydään myös muun makuisia Fantoja ulkomailta tuotuna.
Tuotteet > Suomessa markkinoilta poistuneita Fantoja

Fanta-maun jälkeen ilmoitettu lanseerausvuosi.
Fanta Päärynä, 2001
Fanta Vadelma, 2001
Fanta Lemon, 2003
Fanta Lime, 2005
Fanta Shokata, 2006
Fanta Green Apple, kesä 2007
Fanta Free-tuotteet
Fanta B’good-hyvinvointijuomat
Fanta World Citrus Brazil, 2009
Fanta 1+9 Puutarhamarjat, 2010
Fanta 1+9 Appelsiini-Sitruuna, 2010
Fanta Lemon
Fanta Mansikka Twist, 2013
Fanta Persikka Twist, 2014
Fanta Wildberry, 2003
Fanta Free Apple Pear, 2006
Fanta Appelsiini, 2008
Fanta World Mandariini China, 2008
Fanta B’good Fruity Vita-Kick, 2008
Fanta B’good Berry Delight, 2008
Fanta World Mango Thailand, 2008
Fanta World Ananas, 2009
Fanta Zero Verigreippi, 2010
Fanta 1+9 Puutarhamarjat, 2009
Fanta 1+9 Appelsiini-Sitruuna, 2010
Fanta Zero Lemon, 2011
Fanta Mansikka Twist, 2013
Fanta Persikka Twist, 2014
Fanta Zero Mansikka Twist, 2016
Fanta Ananas Twist
Fanta Metsämarja, 2017
Fanta Zero Verigreippi 2010
Fanta Ananas 2009
Fanta Exotic 2012
Fanta Persikka Twist 2013
Fanta Mandariini 2008
Fanta Mandariini 2019
Fanta Mansikka Twist 2019
Fanta Lemon 2018
Fanta Ananas 2017
Sokeriton, What The Fanta?
As-molliasteikko

As-mollin etumerkintä, 7 alennusta
Harmoninen as-molliasteikko
As-molliasteikko on Asista alkava mollisävelasteikko. Luonnolliseen as-molliin kuuluvat sävelet As, B, Ces, Des, Es, Fes, Ges ja As. Se on Ces-duurin rinnakaismolli ja sen muunnosduuri on As-duuri. As-mollin subdominanttisointu on des-mollisointu ja luonnollisen mollin dominanttisointu on Es-mollisointu, jossa on as-mollin seitsemäs sävel Ges, joka ei ole varsinainen johtosävel. Johtosävel esiintyy harmonisen mollin mukaisessa dominanttisoinnusa, joka on Es-duurisointu, ja siinä oleva asteikon johtosävel on G, joka saadaan ylentämällä luonnollisen mollin seitsemäs sävel.
Asteikon säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A♭m | B♭° | C♭ C♭+ | D♭m | E♭m E♭ | F♭ | G♭ G° |
| i | ii° | III+ | iv | V7 | VI | vii°7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A♭m(maj7) | B♭m7♭5 | C♭maj7♯5 | D♭m7 | E♭7 | F♭maj7 | G°7 |
As-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. As-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Tunnettuja klassisia sävellyksiä as-mollissa

Kuten Ces-duuri, myös as-molli on yksi harvinaisimpia asteikoita taidemusiikissa. As-mollissa lähtökohtaisesti kaikki seitsemän säveltä on alennettu, mutta johtosävelen saamiseksi Ges:n voi palauttaa G:ksi, jotta johtosävel saadaan puolisävelaskeleen päähän toonikasta, jolloin dominanttisoinnuksi saadaan Es-duuri.
Ludwig van Beethoven - Pianosonaatti nro 12, 3. osa, surumarssi
Johannes Brahms - Fuuga uruille as-mollissa
Giuseppe Concone - Preludi nro. 16 (kirjoitettu myös gis-molliin)
Charles Valentin Alkan - Preludi nro. 8, opuksesta 31
As-mollin sijasta käytetään monesti sen enharmonista vastinetta, gis-mollia, jossa on viisi ylennystä.
Tunnettua populaarimusiikkia as-mollissa

Ray Charles – Hit the road Jack
Piirpauke – Konevitsan kirkonkellot
Pop-, rock- ja iskelmämusiikissa kitarat viritetään silloin tällöin jenkkivireesen. (E♭-A♭-d♭-g♭-b♭-e♭1) Tällöin a-mollissa soitetut kappaleet voidaan ajatella soivan as-mollissa. Esimerkkejä "as-mollissa" (a-molli + jenkkivire) soitetuista kappaleista ovat muun muassa
Metallica – Until It Sleeps
Sonata Arctica – Full Moon
The 69 Eyes – Dance d'Amour
Käännös suomeksi
Pohjois-Savon maakunnan kuntien vaakunat
Käytöstä poistuneet tai lakkautettujen kuntien vaakunat

| Vaakuna | Kunnan nimi, vaakunan käytössäoloaika, kuvaus, suunnittelija ja vahvistamispäivä |
| --- | --- |
: Iisalmen maalaiskunta (1954–1969) Mustassa kentässä vieretysten kolme hopeakynttilää, joiden liekit kultaa. Olof Eriksson, 20. syyskuuta 1954
: Juankoski (1957–2016) Mustassa kentässä alainen, yläpuoleltaan sakarakoroinen ja alapuoleltaan aaltokoroinen hopeahirsi; sakaroista, joita on näkyvissä kolme, nousee hopea-punainen tulenlieska. Arvi Rannanheimo, 10. joulukuuta 1957
: Kangaslampi (1965–2004) Mustassa kentässä kultainen vesilehti. Kaj Kajander, 4. marraskuuta 1965
: Karttula  (1965–2010) Sinisessä kentässä kanto, josta kasvaa kummallekin puolelle koivunverso; kaikki hopeisia. Aake Kaarnama, 4. helmikuuta 1965
: Kuopion maalaiskunta (1953–1968) Mustassa kentässä kolme kultaista jännittämätöntä käsijousta alakkain. Olof Eriksson, 10. syyskuuta 1953
: Maaninka (1952–2014) Mustassa kentässä kultapalkki, jossa kolme mustaa, punavaruksista, seisovaa sorsaa hirsittäin. Gustaf von Numers, 12. joulukuuta 1952
: Muuruvesi (1963–1970) Vihreässä kentässä kaksi vasemmalta esiintyöntyvää kultaista uittohaan terää. Kaj Kajander, 18. huhtikuuta 1963
: Nilsiä (1953–2012) Mustassa kentässä kultainen havuristi. Olof Eriksson, 29. joulukuuta 1953
: Riistavesi (1964–1972) Mustassa kentässä aaltokoroisesta hopeatyviöstä nouseva kolmipiikkinen kulta-atrain. Kaj Kajander, 17. huhtikuuta 1964
: Säyneinen (1964–1970) Kilpi apilakoron vastalohkoisesti jakama punaiseen ja hopeaan; kaksi apilanlehteä näkyvissä. Kaj Kajander, 3. huhtikuuta 1964
: Varpaisjärvi (1961–2010) Kilpi halkoinen ja havukorokatkoinen, kulta-musta. Gustaf von Numers, 26. kesäkuuta 1961
: Vehmersalmi (1964–2004) Mustassa kentässä kolme airoa vieretysten, vastapalkeittain ja niiden päällikkeenä kolme airoa vieretysten, palkeittain; kaikki kultaa. Gustaf von Numers, 10. kesäkuuta 1964
Dmitri Medvedev

| Dmitri Medvedev> Дмитрий Медведев |
| --- | --- |
 Medvedev vuonna 2022.
Venäjän federaation turvallisuusneuvoston varapuheenjohtaja
 16. tammikuuta 2020 alkaen  
Venäjän pääministeri
 8. toukokuuta 2012 – 16. tammikuuta 2020  
Presidentti:  Vladimir Putin
Varapääministeri:  Igor Šuvalov
Edeltäjä:  Viktor Zubkov (vt.)
Seuraaja:  Mihail Mišustin
Venäjän 3. presidentti
 7. toukokuuta 2008 – 7. toukokuuta 2012  
Pääministeri:  Vladimir Putin
Edeltäjä:  Vladimir Putin
Seuraaja:  Vladimir Putin
Yhtenäisen Venäjän puheenjohtaja
 25. huhtikuuta 2012 –  
Edeltäjä:  Vladimir Putin
Venäjän ensimmäinen varapääministeri
 14. marraskuuta 2005 – 12. toukokuuta 2008  
Pääministeri:  Mihail Fradkov Viktor Zubkov
Edeltäjä:  Mihail Kasjanov
Seuraaja:  Viktor Zubkov Igor Šuvalov
Henkilötiedot
Syntynyt: Dmitri Anatoljevitš Medvedev   14. syyskuuta 1965 (ikä 59)  Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto (nykyään Pietari, Venäjä)
Ammatti:  asianajaja virkamies
Puoliso:  Svetlana Medvedeva   (aviol. 1993)
Lapset:  Ilja Medvedev
Tiedot
Puolue:  Yhtenäinen Venäjä   NKP (ennen 1991)   sitoutumaton (1991–2011)
Uskonto:  ortodoksi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
da-medvedev.ru
Dmitri Anatoljevitš Medvedev (ven. Дми́трий Анато́льевич Медве́дев, s. 14. syyskuuta 1965 Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen poliitikko, joka toimii Venäjän federaation turvallisuusneuvoston varapuheenjohtajana. Hän toimi Venäjän kolmantena presidenttinä vuosina 2008–2012. Hän toimi myös Venäjän pääministerinä vuosina 2012–2020. Hänet valittiin 70,3 % kannatuksella presidentiksi Venäjän vuoden 2008 presidentinvaaleissa. Medvedev astui virkaansa 7. toukokuuta 2008 ja luopui virastaan 7. toukokuuta 2012. Sekä hänen edeltäjänsä että seuraajansa on maan nykyinen presidentti Vladimir Putin.
Medvedev nimitettiin presidentti Vladimir Putinin presidentinhallinnon apulaiskansliapäälliköksi vuonna 1999. Hän oli myös Gazpromin hallituksen puheenjohtajana 2000–2001, varapuheenjohtajana vuosina 2001–2002 ja taas puheenjohtajana vuodesta 2002. Venäjän laajan presidentinhallinnon johtajana eli kansliapäällikkönä Medvedev toimi vuosina 2003–2005. Hänet nimitettiin Venäjän ensimmäiseksi varapääministeriksi marraskuussa 2005.
Medvedeviä pidetään Putinin johtamia silovikkeja hieman liberaalimpien niin sanotun teknokraattien ryhmän tosiasiallisena johtajana.
Medvedev on silti sanonut, että parlamentarismi olisi Venäjälle katastrofi. Medvedev on esiintynyt korruption vastustajana. Mutta oppositio syytti vuonna 2017 Medvedeviä korruptiosta, mikä laukaisi protestit.
Medvedevin hallitus erosi tammikuussa 2020.  Tarkoituksena oli pedata pohjaa Putinin ajamille perustuslakimuutoksille. Pääministeriksi nousi Mihail Mišustin.
Siirryttyään turvallisuusneuvoston varapuheenjohtajaksi Dmitri Medvedevin suosio on ollut laskussa. Hän on tullut tunnetuksi äärimmäisten mielipiteiden laukojana, joissa on "läpeensä fasistinen sävy". Näistä voi päätellä, että Medvedev on joutunut statistin rooliin.
Henkilöhistoria

Medvedev on lähtöisin korkeasti koulutetusta perheestä. Hänen isänsä Anatoli opetti teknillisessä instituutissa ja äitinsä Julija kieltä ja kirjallisuutta Herzenin instituutissa. Perhe sai tämän ansiosta oman asunnon Kupsilasta Pietarin eteläpuolelta. Asepalveluksensa hän suoritti Karjalassa ja yleni tykistön vänrikiksi. Tulevan vaimonsa Svetlana Vladimirovna o.s. Linnikin Medvedev tapasi seitsemännellä luokalla koulussa nro 305 Leningradissa. Heillä on poika Ilja (s. 1996). Medvedev kastettiin 23-vuotiaana ortodoksisen kirkon jäseneksi.
Medvedev valmistui Leningradin valtionyliopiston oikeustieteen osastolta 1987 ja suoritti oikeustieteen lisensiaatin tutkinnon 1990. Hän opetti samassa, nyt nimensä Pietarin valtionyliopistoksi muuttaneessa korkeakoulussa dosenttina vuosina 1991–1999. Hän on yksi ensimmäistä kertaa 1991 julkaistun kolmiosaisen yliopistojen siviililain oppikirjan kirjoittajista.
Medvedevin poliittinen ura alkoi 1990 Leningradin kaupunginneuvoston palveluksessa Anatoli Sobtšakin alaisuudessa ja hän oli 1991–1996 pormestarin toimiston ulkoasiainvaliokunnan lakiasiantuntijana muun muassa Putinin alaisuudessa.
Vuosina 1993–1999 Medvedev toimi pietarilaisen metsäteollisuusyhtiö Ilim Pulpin palveluksessa lakiasianjohtajana. Vuonna 1998 hänet valittiin niin ikään Bratski LPK -paperitehtaan hallituksen jäseneksi. Vuonna 1999 hän siirtyi Moskovaan Putinin mukana. Venäläinen lehti SmartMoney kirjoitti, että Medvedevin vuonna 1999 omistamat Ilim Pulpin osakkeet olisivat 300 miljoonan euron arvoiset, jos hän omistaisi ne edelleen. Medvedevin varoiksi ilmoitettiin presidentinvaalikampanjan alla 76 111 euroa. Perheellä on kuitenkin 364 neliömetrin asunto Minsk-kadulla Moskovassa.
Medvedevin vastuulla olivat varapääministerinä neljä sosiaalista ”kansallista projektia”: terveydenhuolto, koulutus, asuminen ja maatalous. Näihin jaettiin valtion rahaa 7,6 miljardia euroa vuonna 2007.lähde?
Henkilöhistoria > Vuoden 2008 presidentinvaalit

10. joulukuuta 2007 presidentti Putin lupautui tukemaan Dmitri Medvedevin presidenttiehdokkuutta vuoden 2008 maalisvaaleissa. Putinin lisäksi Medvedevin presidenttiehdokkuuden taakse astuivat samana päivänä Yhtenäinen Venäjä -puolue, Oikeudenmukainen Venäjä, Agraaripuolue ja Kansalaisvoima. 11. joulukuuta presidenttiehdokas Medvedev pyysi Putinia Venäjän pääministeriksi tämän vuonna 2008 päättyvän presidenttikauden jälkeen.
Dmitri Medvedev voitti vaalit 70,3 prosentin kannatuksella. Äänestysprosentti nousi yli 69 prosenttiin. Euroopan neuvoston parlamentaarista yleiskokousta edustavien tarkkailijoiden mukaan vaalit eivät olleet täysin reilut tai demokraattiset, mutta niiden tulos heijastaa kuitenkin melko hyvin kansan tahtoa. Tarkkailijoiden mukaan vaaleissa toistuivat samat puutteet kuin joulukuun parlamenttivaaleissa, mikä kyseenalaistaa vaalien demokraattisuuden, eikä vaaleja voi myöskään pitää reiluina, sillä ehdokkailla ei ollut samanlaista mahdollisuutta näkyvyyteen tiedotusvälineissä.
Politiikka

Presidenttinä Medvedev on siirtänyt syrjään joukon alueiden johtajia ja kuvernöörejä, joista osa on ollut vallassa lähes 20 vuotta.
Lähtöpassit saivat mm. Orjolia vuosina 1993–2009 johtanut Jegor Strojev, Tatarstania vuodesta 1991 johtanut Mintimer Şäymiev ja Baškortostania vuodesta 1993 johtanut Mortaza Räximev, sekä Moskovan pormestari Juri Lužkov, jonka Medvedev erotti 28. syyskuuta 2010, kun hän kieltäytyi eroamasta.
Valtiovierailut Suomeen

Dmitri Medvedev teki ensimmäisen virallisen valtiovierailunsa Suomeen 20–21. huhtikuuta 2009. Vierailun aikana hän keskusteli presidentti Tarja Halosen kanssa maanostokysymyksistä, kaupankäynnistä ja viisumivapaudesta. Medvedev nosti esiin ehdotuksensa eurooppalaiseksi turvallisuusjärjestelmäksi ja kannatti maakaasuputken rakentamista. Hän piti juhlapuheen Helsingin yliopiston juhlasalissa ja vieraili Hietaniemen hautausmaalla laskien seppeleen Urho Kekkosen haudalle. Vierailun aikana nähtiin rauhallinen mielenosoitus presidentinlinnan edessä.
Toisen kerran Medvedev kävi Suomessa 20.–21. heinäkuuta 2010.
Muuttuneet puheet

Ollessaan presidenttinä Medvedeviä pidettiin liberaalina poliitikkona venäläisellä mittapuulla. 2020-luvulla hänen viestinsä sosiaalisessa mediassa ovat muuttuneet. Medvedev on muun muassa kehottanut Japanin pääministeriä tekemään itsemurhan ja uhannut Hollannin Haagia pommituksilla. Haagissa sijaitsee kansainvälinen rikostuomioistuin ICC, joka teki presidentti Vladimir Putinista pidätysmääräyksen maaliskuussa 2023.
Ukrainan suhteen Medvedevin puheissa on nähtävissä kiihottamista kansanmurhaan. Dmitri Medvedev on todennut ukrainalaisista muun muassa: "Vihaan heitä. He ovat paskiaisia ja friikkejä. Niin kauan kuin minussa henki pihisee, aion tehdä kaikkeni, jotta heidät pyyhitään maailmankartalta."
Twitterissä Medvedev perustelee kuuden kohdan listalla, ”miksi Ukraina häviää maailmankartalta”. Hän käy läpi, kuinka ”kukaan ei tarvitse Ukrainaa”. Hän myös väittää, että ukrainalaisetkaan eivät tarvitse ”natsi-Ukrainaa”. Hän kutsuu ukrainalaisia verta imeviksi parasiiteiksi ja ehdottaa, että jäljelle jääneet ukrainalaiset voisivat liittyä Antarktikseen pingviinien seuraksi.
Ulkopoliittisen instituutin vanhempi tutkija Jussi Lassila arvioi, että Medvedevin suosio on ollut Venäjällä pohjamudissa, ja hänen asemansa on todennäköisesti vain huonontunut kirjoitteluiden seurauksena.
Yksityiselämä

Medvedev pitää 70-luvun rock-musiikista, jota alkoi kuunnella jo neuvostoaikoina. Nuorena hän keräili länsiyhtyeiden kuten Black Sabbathin, Led Zeppelinin ja Deep Purplen kasetteja. Hänellä on myös laaja kokoelma Deep Purplen LP-levyjä, ja yhtye soitti Medvedevin läksiäisissä hänen jättäessään Gazpromin puhemiehen aseman.
Medvedevin poika Ilja Medvedev liittyi näyttävästi Yhtenäinen Venäjä -puolueeseen kesällä 2022. Hän sai samalla isansä johtamassa puolueessa luottamustehtäviä, yhtenä tarkoituksena houkutella puolueelle nuoria äänestäjiä.
Kritiikkiä

Tunnetun venäläisen oppositioaktivistin Aleksei Navalnyin korruption vastainen järjestö julkaisi maaliskuussa 2017 videon "Teille hän ei ole Dimon" (Он вам не Димон, On VAM ne Dimon). Siinä kerrottiin Medvedevin omistavan huomattavan omaisuuden välikäsien kautta. Lisäksi videossa väitetään Medvedevin hankkineen noin miljardi dollaria lahjusten avulla. Videon julkaiseminen laukaisi vuonna 2017 protesteja ja laski Medvedevin suosion alimmilleen kymmeneen vuoteen. Medvedev itse kiisti videon korruptiosyytökset.
Kirjallisuutta

Taisto Tolvanen: Medvedev ja Putinin varjo (Minerva, 2010)
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Dmitri Medvedev yhdessä Tarja Halosen kanssa lehdistötilaisuudessa
Kristillisen uskonnon opetus

| Institutio Religionis Christianae |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Jean Calvin
Genre:  uskonnollinen
Julkaistu:  1536
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Institutio Religionis Christianae (suom. Kristillisen uskonnon opetus) on Jean Calvinin vuonna 1536 ensipainoksena julkaistu evankelisten maanmiesten opettamiseen tarkoitettu katekismus. Teos on Ranskan kristikunnan ja kirjallisuuden merkkiteos. Ennen teosta ranskan kieltä ei ollut käytetty yhtä voimakkaasti ja selvästi kristinuskon kysymyksissä. Vuonna 1541 teoksesta ilmestyi laajennettu ranskankielinen laitos. Sen ilmestyminen laajensi uskonpuhdistuksen maallikkopohjaa aatelistossa ja porvaristossa.
Sisältö

Teoksen alkusanat on omistettu Frans I:lle. Calvin painottaa kristillisen ruhtinaan velvollisuutta evankeliumia kohtaan. Hän puhuu vainottujen puolesta palavan kaunopuheisesti. Neljässä ensimmäisessä luvussa hän kuvaa Lutherin katekismusta: laki–usko–rukous–sakramentit; viidennessä hän polemisoi vääriä sakramentteja vastaan ja kuudennesssa hän esittää uskonpuhdistukselleen merkityksellisen määrittelyn hengellisen ja maallisen esivallan keskinäisistä suhteista.
Torinon tuomiokirkko

Torinon tuomiokirkko (ital. Duomo di Torino) on Pohjois-Italiassa sijaitsevan Torinon pääkirkko. Kirkko on omistettu Johannes Kastajalle (ital. San Giovanni Battista), ja se on rakennettu vuosina 1491–1498 kampaniilin (kellotorni,1470) viereen. Käärinliinan kappeli, Cappella della Sacra Sindone (myös: La Cappella del Guarini), jossa Torinon käärinliina nykyisin on, rakennettiin vuosina 1668–1694.
Historia

Kirkko on samalla paikalla, jossa oli muinainen roomalainen kaupunki. Alkuperäinen kristillinen pyhäkössä oli kolme kirkkoa, San Salvatore, Santa Maria de Dompno ja San Giovanni Battista, joista suurin oli Johannes Kastajalle omistettu. Joidenkin lähteiden mukaan Johannes Kastajalle omistetun olisi vihkinyt langobardien kuningas Agilulf, joka hallitsi 591–616. Garibaldo di Torinon murhasi tässä kirkossa vuonna 662 Godepertin kannattaja, jonka murhaan Garibaldon uskotaan olleen osallinen.
Kolme kirkkoa hävitettiin vuosina 1490 ja 1492. Uutta kirkkoa, joka jälleen nimettiin Johannes Kastajan mukaan, alettiin rakentaa 1491, ja sen suunnitteli Amedeo de Francisco di Settignano, joka tunnetaan myös nimellä Meo del Caprino, ja joka sai sen valmiiksi seitsemässä vuodessa. Kellotorniksi, kampaniiliksi, jäi kuitenkin torni, joka oli rakennettu 1469 ja on yhä paikallaan. Filippo Juvarra muokkasi kirkkoa 1600-luvulla jonkin verran. Paavi Leo X vahvisti sen metropoliitan istuimeksi 1515.
Katedraalin laajentamiseksi perustettiin 1649 projekti, jotta käärinliinalle saataisiin hienompi säilytyspaikka. Bernardino Quadri tuli Roomasta Torinoon Savoijin herttua Kaarle Emmanuel II:n hoviin. Quadrin suunnitelma perustui Carlo di Castellamonten vanhaan suunnitelmaan, jossa oli kuorin takana soikea kappeli. Guarino Guarini kutsuttiin 1667 viemään hanke loppuun. Kappelin rakentaminen kesti 28 vuotta, ja se valmistui 1694.
Tuomiokirkkoon on haudattu Piergiorgio Frassati (1901–1925), torinolaissyntyinen urheilija, köyhien hyväntekijä, jota sanotaan "kolmannen vuosituhannen nuorison pyhimykseksi". Paavi Johannes Paavali II julisti hänet autuaaksi 1990.
Kun katedraalin takana olevaa Käärinliinan kappelia korjattiin vuonna 2009, käärinliina oli katedraalin sisällä olevassa pienessä kappelissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torinon tuomiokirkko Wikimedia Commonsissa
Kuva 1800-luvulta, kirkon takana Käärinliinan kappeli.
Torinon tuomiokirkko ja sen kellotorni, kampaniili. Taustalla olevan kappelin torni on tulipalon jäljiltä suojattu korjaustöiden ajaksi.
Uuden Musiikin Kilpailu 2014

| Uuden Musiikin Kilpailu 2014 |
| --- | --- |

Tyyli:  laulukilpailu, musiikki, viihde, tosi-TV
Pääosissa:  Juontajat:  Ilkka Uusivuori   Anne Lainto
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  Yle
Jaksoja:  Karsinnat:   11. tammikuuta 2014   18. tammikuuta 2014   Semifinaali:   25. tammikuuta 2014   Finaali:   1. helmikuuta 2014
Ikäraja:  
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Yleisradio
Edeltäjä:  Uuden Musiikin Kilpailu 2013
Seuraaja:  Uuden Musiikin Kilpailu 2015
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Uuden Musiikin Kilpailu 2014 (UMK 2014) järjestettiin 11. tammikuuta – 1. helmikuuta 2014. Kilpailun voitti Softengine kappaleellaan "Something Better". Kilpailu oli kolmas Uuden Musiikin Kilpailu.lähde?
Formaatti

Kilpailuun osallistui 12 avoimen haun kautta mukaan päässyttä laulajaa ja yhtyettä, jotka jaettiin kahteen karsintaan. Kummastakin karsinnasta valittiin kaksi parasta suoraan finaaliin ja pudotettiin kaksi kappaletta. Loput kahdeksan kappaletta kilpailivat semifinaalissa, josta finaaliin eteni kuusi parasta. Espoon Barona Areenalla pidetyssä finaalissa voittaja valittiin puoliksi yleisöäänillä ja puoliksi tuomaristonäänillä. Kilpailun voittaja edusti Suomea Euroviisuissa 2014.lähde?
Kilpailun kulku > 1. Karsinta (11. tammikuuta)

| Nro | Artisti | Kappale | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Dennis Fagerström | "My Little Honey Bee" | Semifinaaliin |
| 2 | Hukka ja Mama | "Selja" | Semifinaaliin |
| 3 | Jasmin Michaela | "Kertakäyttösydän" | Semifinaaliin |
| 4 | Lili Lambert | "Let Me Take You There" | Karsiutui |
| 5 | MIAU | "God/Drug" | Semifinaaliin |
| 6 | Softengine | "Something Better" | Suoraan finaaliin |
Kilpailun kulku > 2. Karsinta (18. tammikuuta)

| Nro | Artisti | Kappale | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Clarissa feat. Josh Standing | "Top of the World" | Semifinaaliin |
| 2 | Hanna Sky | "Hope" | Suoraan finaaliin |
| 3 | Lauri Mikkola | "Going Down" | Semifinaaliin |
| 4 | MadCraft | "Shining Bright" | Semifinaaliin |
| 5 | Makea | "Painovoima" | Karsiutui |
| 6 | Mikko Pohjola | "Sängyn reunalla" | Semifinaaliin |
Kilpailun kulku > Semifinaali (25. tammikuuta)

| Nro | Artisti | Kappale | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Lauri Mikkola | "Going Down" | Finaaliin |
| 2 | Jasmin Michaela | "Kertakäyttösydän" | Karsiutui |
| 3 | Hukka ja Mama | "Selja" | Finaaliin |
| 4 | Clarissa feat. Josh Standing | "Top of the World" | Finaalin |
| 5 | Dennis Fagerström | "My Little Honey Bee" | Karsiutui |
| 6 | MadCraft | "Shining Bright" | Finaaliin |
| 7 | MIAU | "God/Drug" | Finaaliin |
| 8 | Mikko Pohjola | "Sängyn reunalla" | Finaaliin |
Kilpailun kulku > Finaali (1. helmikuuta)

| Nro | Artisti | Kappale | Tuomaristoäänet (%) | Yleisöäänet (%) | Tulos | Sija |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Softengine | "Something Better" | 18.27% | 28,28% | 23.28% | 1. |
| 2 | Hanna Sky | "Hope" | 9.13% |  | 9.13% |  |
| 3 | MIAU | "God/Drug" | 15.38% | 13,94% | 14.66% | 3. |
| 4 | MadCraft | "Shining Bright" | 11.06% |  | 11.06% |  |
| 5 | Lauri Mikkola | "Going Down" | 6.25% |  | 6.25% |  |
| 6 | Clarissa feat. Josh Standing | "Top of the World" | 9.62% |  | 9.62% |  |
| 7 | Mikko Pohjola | "Sängyn reunalla" | 16.83% | 19,48% | 18.16% | 2. |
| 8 | Hukka ja Mama | "Selja" | 13.46% |  | 13.46% |  |
Front Mission

| Front Mission |
| --- | --- |
Kehittäjä:  G-Craft, Square
Julkaisija:  Square, Square Enix
Lajityyppi:  taktinen roolipeli, vuoropohjainen taktiikkapeli
Ensijulkaisu:  Front Mission (1995)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Front Mission on G-Craftin aloittama taktisten roolipelien sarja. Sarjan pelejä on myöhemmin kehittänyt ja julkaissut Square sekä Square Enix.
Sarjaan on myöhemmin tullut myös muiden lajityyppien pelejä kuten kolmannen persoonan ammuntapeli Front Mission Evolved (2010).
| --- | --- |
1995: Front Mission
1996: 
1997: Front Mission 2
1998: 
1999: Front Mission 3
2000–2002: 
2003: Front Mission 4
2004: 
2005: Front Mission 5
2006–2009: 
2010: Front Mission Evolved
2011–2018: 
2019: Left Alive
Kehitys

Sarjan on kehittänyt G-Craft, jonka perusti Toshiro Tsuchida. Sarjan ensimmäinen peli oli vuonna 1995 Super Nintendo Entertainment Systemille (SNES) julkaistu Front Mission.
Sarjan kolmesta ensimmäisestä osasta julkaistaan remake-uusintaversiot, joista ensimmäinen lokakussa 2022, toinen vuonna 2023 ja kolmas on kehityksessä.
Pelit

Front Mission (1995)
Front Mission: Gun Hazard (1996)
Front Mission 2 (1997)
Front Mission: Alternative (1997)
Front Mission 3 (1999)
Front Mission 4 (2003)
Front Mission Online (2005)
Front Mission 5: Scars of the War (2005)
Front Mission Evolved (2010)
Left Alive (2019)