stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen koripallon historia
1900−luku > 1990-luku: paluu Euroopan kärkeen > Ateenan EM-kisat 1995

Suomi eteni vuonna 1995 EM-kilpailuihin kahdeksantoista vuoden tauon jälkeen. Hanke lähti käyntiin jo vuonna 1991, jolloin maajoukkueen valmentajaksi hankittiin Henrik Dettmann. Hän sai takakentälle palaamaan Kari-Pekka Klingan, joka oli vuoden 1989 EM-karsintojen episodin jälkeen jäänyt pois maajoukkueesta. Ensimmäisessä Unkarissa pidetyssä EM-kisojen karsintaturnauksessa Suomi sai vastaan Englannin, Romanian, Valko-Venäjän, Albanian ja Luxemburgin. Joukkue selvitti tiensä finaaliin, vaikka pelit eivät olleet helppoja. Viimeisessä ratkaisupelissä Suomi voitti Englannin niukasti ja pääsi jatkamaan karsintoja. Pian karsintojen jälkeen Klinga sanoi jättävänsä maajoukkueen, koska ei mielestään saanut tarpeeksi vastuuta Petri Niirasen takana. Yllättävä käänne tapahtui kuitenkin pian kun Niiranen loukkaantui sen verran pahasti, ettei hän olisi päässyt loppukaudeksi pelaamaan. Klingaa pyydettiinkin pian takaisin maajoukkueeseen ja hän suostui pienen taivuttelun jälkeen.
Syksyn 1993 jatkokarsinnoissa taso nousi ja vastaan tulivat Ukraina, Bosnia ja Hertsegovina ja Venäjä. Pelit lähtivät heti hyvin käyntiin ja Suomi voitti Helsingin urheilutalolla käydyssä ottelussa lajin suurmaan Venäjän luvuin 98–96. Ottelu oli joukkueiden historian ensimmäinen kohtaaminen. Peliä toimittajana seurannut Pentti Salmi sanoi vierasjoukkueen tulleen peliin takki auki, mutta pelin taso oli silti korkea. Voiton ratkettua Suomelle Salmi itki yleisön joukossa vuolaasti. Seuraavissa peleissä Suomi voitti Ukrainan kahdesti sekä Bosnia ja Hertsegovinan kotona, joten ratkaisua odotettiin Venäjän ja Bosnian välisestä pelistä. Kun Venäjä voitti ottelun, varmistui Suomen paikka lopputurnauksessa.
Ennen kisoja joukkueeseen nostettiin nuoret pelaajat Hanno Möttölä ja Jyri Lehtonen. Muiden pelaajien keskuudessa tämä aiheutti pientä närää, koska koettiin, että he tulisivat viemään heidän peliaikansa ja aikaansaannoksensa. Kun pelit alkoivat, loppuivat myös puhelut. Ensimmäisen pelin Suomi hävisi Venäjälle selvästi luvuin 74–126. Pelin arveltiin olleen kasvojenpesu joukkueelta. Esimerkiksi Venäjän joukkueen takamiestä Sergei Bazarevitšia haukuttiin lehdissä, joten hän halusi näyttää pelitaitonsa. Hän olikin joukkueensa parhaimpia pistemiehiä tehtyään 16 pistettä. Seuraavat pelit Suomi hävisi Espanjalle, Turkille, Ranskalle, Kroatialle ja Slovenialle. Ottelu Turkkia vastaan oli turnauksen tiukin, ja Suomi hävisi sen ainoastaan kahdella pisteellä. Vaikka Suomen mahdollisuudet jatkopeleihin olivat pienet, pidettiin voitotta jäämistä silti pettymyksenä.
Joukkue vuoden 1995 EM-kisoissa
1900−luku > 1990-luku: paluu Euroopan kärkeen > Torpan Poikien nousu ja tuho

Vuonna 1995 Jukka Suomela siirtyi Torpan Poikien puheenjohtajaksi ja seura ilmoitti tavoitteekseen nousta lähelle Euroopan kärkeä. Joukkueen kokoaminen aloitettiin hankkimalla seuraan yhdysvaltalainen valmentaja Aaron McCarthy. Suomalaiset pelaajat suhtautuivat ulkomaalaisen valmentajan palkkaamiseen pienellä varauksella mutta valmentajan lajituntemus oli suurempi kuin suomalaisilla, joten pelaajatkin tottuivat valmentajaan. Ensimmäisellä kaudella 1995–1996 seura voitti heti Suomen mestaruuden. Seuraavaksi kaudeksi ToPo:on siirtyi Saksasta Pekka Markkanen ja joukkue pääsi pelaamaan myös Euroopan Cupia. Heti syksyllä se nousikin suomalaisjoukkueiden Eurocup-voittojen listalla kärkeen.
Kausi 1997–1998 oli ToPo:n historian menestyksekkäin. Joukkue aloitti Euroopan Cupin pelit voitolla Tofaş Bursasta juuri rakennetulla Hartwall Areenalla. Seuraavaksi ToPo voitti ranskalaisen Le Mansin ja varmisti paikkansa kuudentoista parhaan joukkoon. Neljännesvälierissä joukkue sai vastaansa CSK VVS Samaran. Ensimmäinen ottelu päättyi tiukkaan kolmen pisteen tappioon. Lopussa ToPo jopa johti ottelua, mutta hävisi lopulta luvuin 77–74. Toisessa osaottelussa ToPo johti ottelua puoliajalla jo kahdeksalla pisteellä, mutta onnistui voittamaan ottelun lopulta ainoastaan yhdellä pisteellä. Se ei auttanut, sillä Samara meni jatkoon korieron turvin. Ottelussa oli paikalla yli 10 000 ihmistä, joka on Suomen koripallon katsojaennätys.
Seuraavina kausina joukkue koki kovia muutoksia, kun pelaajat lopettivat uransa ja pelaajia siirtyi muihin seuroihin. Lisäksi loukkaantumissumat ja rahavaikeudet tekivät tilanteesta kestämättömän. Toukokuussa 2000 ToPo joutui luopumaan sarjapaikastaan talousvaikeuksien takia.
2000-luku > 2000-vuosikymmen

2000-luvun alussa helsinkiläisseurojen määrä kahdella korkeimmalla tasolla laski merkittävästi. Sarjapaikasta luopui muun muassa lukuisia Suomen mestaruuksia voittanut Helsingin NMKY. Pantterit putosi I-divisioonasta eikä ole onnistunut nousemaan takaisin. Muita pääkaupunkiseudun seuroja, jotka ovat vetäytyneet korkeimmilta tasoilta ovat Vantaan Pussihukat ja Rekolan Urheilijat.
FIBA teki vuonna 2003 uudistuksen, jolla maajoukkueet jaettiin A- ja B-divisioonaan. Uudistuksen arveltiin nostavan Suomen juniorimaajoukkueiden mahdollisuuksia nousta arvokisoihin. Uudistuksen myötä EM-karsinnat toimisivat myös olympiakarsintoina, jolloin Olympiakomitealta toivottiin lisäystä tukirahoihin.
Vuonna 2006 Korisliigassa jatkettiin sääntöuudistuksia, joilla poistettiin ulkomaalaisrajoitukset sarjasta. Ennen sarjassa sai käyttää kahta ulkomaalaista pelaajaa, joiden lisäksi saattoi olla Cotonoun sopimuksen perusteella muitakin ulkomaalaisia. Kauden lopussa seurat tekivät rajoitusten poistamisen takia herrasmiessopimuksen, jonka nojalla seuroissa saisi olla ainoastaan kolme ulkomaalaista pelaajaa.
Suomen koripallokentillä nähtiin myös entisiä NBA-tähtiä kun Aleksi Valavuori hankki Dennis Rodmanin ja Scottie Pippenin Suomeen muutaman pelin ajaksi. Rodmanin pelissä tehtiin Korisliigan yleisöennätys kun ottelua seurasi paikan päällä 7420 katsojaa.
Kaudella 2008–2009 Korisliigassa otettiin käyttöön kolmen tuomarin käytäntö. 1990-luvulla oltiin kokeiltu samanlaista käytäntöä, mutta tämä kaatui siihen, että seurat joutuivat leikkaamaan ylimääräisiä menoja, jolloin tuomareista luovuttiin. Tällä kertaa Koripalloliitto lupautui kattamaan kaikki kolmannesta tuomarista koituvat ylimääräiset kulut.
2000-luku > 2000-vuosikymmen > Möttölästä ensimmäinen NBA-pelaaja

Hanno Möttölä osallistui vuoden 2000 NBA:n varaustilaisuuteen, jossa hänet varattiin hieman yllättäen vasta toisella kierroksella. Atlanta Hawks varasi hänet 40:ntenä pelaajana eli suomalaispelaajien siihenastisen historian alhaisimmalla varausnumerolla. Kuukausi varaustilaisuuden jälkeen Möttölä ja Atlanta tekivät yhden vuoden sopimuksen, joka sisälsi option myös yhdestä lisäkaudesta.
Ensimmäisen pelinsä Atlantassa Möttölä pelasi Charlotte Bobcatsia vastaan ja kuului heti aloituskokoonpanoon. Möttölä aloitti pelin hyvin tehden pelin ensimmäiset pisteet. Ottelu päättyi lopulta Atlantan selvään tappioon, mutta Möttölä keräsi ottelussa 10 pistettä ja viisi levypalloa. Ensimmäisen kauden hän päätti NBA:ssa 4,4 pisteen ja 2,4 levypallon keskiarvoihin.Kaudella 2001–2002 Möttölä pelasi kaikissa runkosarjan peleissä ja aloitti pelin kentältä 14 kertaa. Kesällä 2002 Möttölällä ei ollut enää sopimusta minkään joukkueen kanssa. NBA:n ja NBA:n pelaajayhdistyksen väliset riidat vaikeuttivat pelaajien sopimuksen saantia, jolloin etenkin Möttölän kaltaiset pienipalkkaiset pelaajat kärsivät tilanteesta. Kun tarjouksia ei tullut NBA:sta, mutta Euroopasta kiinnostusta osoitettiin, päätti Möttölä siirtyä Espanjan pääsarjaan TAU Cerámican joukkueeseen.
2000-luku > 2000-vuosikymmen > Taru Tuukkasesta ensimmäinen WNBA-varaus

Taru Tuukkanen osallistui huhtikuussa 2001 WNBA-seurojen katsastusleirille, joka järjestetään ennen varsinaista varaustilaisuutta. Tuukkasen mukaan leiri meni hänen osaltaan huonosti, eikä hän odottanut NBA-varausta. Tuukkasen nimi poistettiin New York Libertyn pelaajalistalta ennen harjoituspelien alkua. Osasyy tähän oli se, että kaksi WNBA-joukkuetta lopetettiin, jolloin markkinoilla oli paljon pelaajia, sekä tähtipelaaja Rebecca Lobon tulo takaisin Libertyn joukkueeseen.
Varaustilaisuus aloitettiin Lauren Jacksonin varaamisella. New York Libertyn ensimmäinen varausmahdollisuus tuli vasta 57:ntenä, jolloin seura varasi Tuukkasen. Seura karsi Tuukkasen myöhemmin pelaajaringistään, jolloin se menetti myös pelioikeutensa Tuukkaseen.
2000-luku > 2000-vuosikymmen > Dettmannille MM-pronssia

Henrik Dettmann siirtyi Saksan koripallomaajoukkueen valmentajaksi toukokuussa 1997 kaksivuotisella sopimuksella. Dettmannin hyvien tulosten ansiosta osapuolet tekivät uuden sopimuksen, jota jatkettiin vielä myöhemmin vuoteen 2003 asti. Maajoukkueen menestys oli vaatimatonta mutta Dettmann sai kurssin kääntymään vasta vuonna 2001, jolloin Saksa hävisi olympiahopeamitalisti Ranskalle pisteellä. Saman vuoden kesällä Dettmann nuorensi joukkuetta tuntuvasti ja nosti tulevaisuuden lupauksia mukaan joukkueeseen. Vuoden 2001 EM-kisoissa Dettmann valmensi joukkueensa välieriin saakka ja samalla se varmisti paikkansa MM-kisoihin.
Dettmann valitsi kisajoukkueeseen nuoria pelaajia; ainoa yli 30-vuotias pelaaja oli Henrik Rödl. Mukana oli muun muassa 19-vuotias Misan Nikagbatse, jonka äiti on suomalainen. Alkulohkossa Saksa sijoittui toiseksi Yhdysvaltain taakse. Jatkopeleissä Saksa sai vastaan kisojen yllättäjäjoukkue Uuden-Seelannin ja Argentiinan. Argentiinaa vastaan Saksa kärsi kisojen toisen tappionsa.
Puolivälierissä Saksa voitti Espanjan, ja välieriin se sai vastaansa Argentiinan. Tiukan väännön jälkeen Saksa hävisi Argentiinalle luvuin 80–86. Pronssiottelussa Saksa voitti Uuden-Seelannin selvästi luvuin 117–94. Mitalia Dettmann piti piristysruiskeena Saksan koripallolle.
2000-luku > 2000-vuosikymmen > Koposesta ensimmäisen kierroksen NBA-varaus

Petteri Koponen vahvisti kesäkuussa 2007 ilmoittautuvansa NBA:n varaustilaisuuteen. Alun perin Koponen sanoi, ettei lähde varaustilaisuuteen, jos häntä ei valita 30 ensimmäisen joukossa. Ennen varaustilaisuutta Koponen kävi lukuisten joukkueiden testattavana.
Ensimmäisenä pelaajana varattiin Greg Oden, joka siirtyi Portland Trail Blazersin riveihin. Sama joukkue ilmoitti halunsa varata Koponen, mutta ei uskaltanut varata häntä, koska heidän varausvuoronsa olisi ollut vasta 37. Muista joukkueista Boston Celtics oli ilmoittanut halunsa varata Koponen ja heidän vuoronsa tuli 32:ntena. Tämän takia Portland pyysi Philadelphia 76ersia varaamaan Koposen. Philadelphia tekikin näin ja varasi Koposen 30:ntena pelaajana. Pian varauksen jälkeen Portland osti Koposen oikeudet. Näin Koposesta tuli historian ensimmäinen suomalainen ykköskierroksen NBA-varaus.
2000-luku > 2010-luku > Paluu arvokisoihin

Vuoden 2011 EM-kilpailuita laajennettiin 24 joukkueen turnaukseksi, minkä myötä Suomi pääsi jatkokarsinnoista EM-kilpailuihin. Kisoissa joukkue selviytyi karsimaan paikasta puolivälieriin, mutta hävisi ratkaisuottelun Slovenialle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen koripallon historia Wikimedia Commonsissa
Suomen koripallomaajoukkue vuonna 1939.
Suomi–Meksiko peli Tennispalatsissa. Kuvassa Suomen maajoukkueen jäsenistä Raimo Lindholm(5) ja Timo Suviranta(6).
Hilkka Hakola voitti naisten EM-kisojen korikuninkuuden vuonna 1956.
HKT:n ja Kotkan TP:n välinen ottelu vuonna 1961.
Kari Liimo Real Madridin pelaajien ympäröimänä.
Helsingin jäähalli.
Dennis Rodman Topon paidassa.
Koponen Hongan paidassa kaudella 2006–2007.
Valtalaki

| Valtalaki 1917 |
| --- | --- |
Oikea nimi:  Laki Suomen korkeimman valtiovallan käyttämisestä.
Lakiteksti:  Wikiaineistossa
Vaikutusalue:  Suomen suuriruhtinaskunta
Säädöskokoelmassa:  ei julkaistu
Hyväksytty:  18. heinäkuuta 1917
Annettu:  ei vahvistettu
Voimassa:  (ei tullut voimaan)
Lainsäädäntö
Lakiehdotus:  Lex Tulenheimo
Tiivistelmä
 Suomen eduskunta yksin päättää, vahvistaa ja voimaanpantavaksi määrää kaikki Suomen lait. – – Eduskunta lopullisesti päättää myös kaikkien muiden Suomen asiain ratkaisusta, jotka keisari ja suuriruhtinas tätä ennen – – on ratkaissut. – – – Eduskunta määrää Suomen toimeenpanevan vallan. 
Valtalaki oli Suomen eduskunnan heinäkuussa 1917 hyväksymä perustuslaintasoinen laki, jolla aiemmin Venäjän keisarille kuulunut korkein valta Suomen suuriruhtinaskunnassa siirrettiin eduskunnalle, kuitenkin ilman ulkopolitiikan hoitoa ja sotilasasioita, jotka olisivat jääneet edelleen Venäjän vastuulle. Laki liittyi helmikuun vallankumouksen aiheuttamaan muutokseen Suomen valtiollisessa asemassa. Ilman Venäjän hallituksen hyväksyntää säädetty valtalaki ei kuitenkaan tullut voimaan.
Valtalakia ajoi varsinkin eduskunnassa tuolloin enemmistöä hallussaan pitänyt Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP), joka katsoi sen lisäävän kansanvaltaa. Valtalaki muokattiin eduskunnassa Lex Tulenheimo -nimellä tunnetusta lakiesityksestä, jonka alkuperäinen ajatus oli siirtää osa keisarin entisistä valtaoikeuksista toimeenpanovaltaa edustaneelle Suomen senaatille eikä eduskunnalle. Valtalaki sai eduskunnassa taakseen tarvittavan määräenemmistön, koska sitä tukivat myös Maalaisliitto sekä osa muiden porvarillisten puolueiden kansanedustajista, jotka uskoivat sen edistävän Suomen itsenäisyyttä. Venäjän hallitus kieltäytyi vahvistamasta valtalakia ja hajotti Suomen eduskunnan heinäkuun lopussa lain suomalaisten vastustajien myötävaikutuksella.
Valtalain kohtalo lisäsi vasemmiston ja oikeiston keskinäistä katkeruutta Suomessa syksyllä 1917, varsinkin kun sosiaalidemokraatit lisäksi menettivät enemmistönsä eduskunnan hajotusta seuranneissa lokakuun 1917 vaaleissa. Valtalakia ei vahvistettu myöhemminkään, mutta Venäjällä tapahtuneen lokakuun vallankumouksen jälkeen uusi eduskunta päätti 15. marraskuuta 1917 ottaa korkeimman vallan tilapäisesti itselleen.
Valtalain hyväksyminen eduskunnassa

Valtalain hyväksymiseen eduskunnassa tarvittiin perustuslainsäätämisjärjestyksen mukaisesti ensin viiden kuudesosan määräenemmistön kannatus asian kiireellisyydelle ja sen jälkeen kahden kolmasosan tuki itse hyväksymiselle. Koska suuren määräenemmistön saaminen lain taakse oli epävarmaa, sosiaalidemokraattien piirissä pohdittiin mahdollisuutta julistaa valtalaki hyväksytyksi yksinkertaisella enemmistöllä perustuslainsäätämisjärjestyksestä piittaamatta tai hyväksyttää se erikseen valittavassa Suomen perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa eduskunnan sijaan. Sosiaalidemokraatteja edustanut puhemies Kullervo Manner ja puolueen johtava linjanmäärittäjä Edvard Valpas hylkäsivät ajatuksen yksinkertaisen enemmistön käytöstä eduskunnassa, jolloin vaihtoehdoiksi jäivät perustuslaillisuus tai vallankumous kansalliskokouksen muodossa. SDP:n eduskuntaryhmä päätti 15. heinäkuuta, että valtalain eduskuntakäsittelyssä noudatettaisiin perustuslakia, mutta lain tullessa hylätyksi tai lykätyksi vaalien yli puolue vetäytyisi senaatista ja vaatisi uusia vaaleja.
Eduskunnassa näkyviä valtalain vastustajia olivat muun muassa Lex Tulenheimolle nimensä antanut Antti Tulenheimo ja hallitusmuotokomiteaa johtanut K. J. Ståhlberg. Maalaisliittolaisista lakia vastusti senaattori Kyösti Kallio, kun taas puolueen johtohahmo Santeri Alkio kannatti sitä innokkaasti. Puolueen eduskuntaryhmässä oli valtalakia vastustanut vähemmistö. Pääosa valtalain vastustajista ei äänestänyt lakiehdotuksen kiireellisyyttä vastaan, joten kiireellisyys sai siten taakseen riittävän määräenemmistön äänin 165–27. Lopulta itse laki hyväksyttiin ratkaisevassa käsittelyssä 18. heinäkuuta sosiaalidemokraattien, Maalaisliiton ja muiden puolueiden itsenäisyyslinjalaisten tuella äänin 136–55. Varsinkin nuorsuomalaisten ryhmä hajosi äänestyksessä kahtia enemmistön vastustaessa lakia. Äänestystuloksen selvittyä puhemies Manner johti edustaja Lucina Hagmanin ehdotuksesta eduskunnan ja lehteriyleisön yhteistä eläköönhuutoa ”vapaalle Suomelle”. Äänestys osui juuri samoihin aikoihin Pietarin kapinan kanssa, ja Suomessa uskottiin väliaikaisen hallituksen jo kukistuneen.
Koska valtalain mukaan eduskunta voisi vastaisuudessa vahvistaa itse hyväksymänsä säädökset, sosiaalidemokraattien mielestä laki saattoi tulla voimaan saman tien riippumatta Venäjän hallituksen hyväksynnästä. Edes valtalakia tukeneet porvarit eivät kuitenkaan hyväksyneet tätä tulkintaa ja pitivät sitä laillisuusajattelun vastaisena. He katsoivat uuden lain voivan tulla voimaan vasta kun se olisi vahvistettu Pietarissa vallitsevan, vanhan valtiosäännön mukaan. Aluksi sosiaalidemokraatit saivat kuitenkin eduskunnassa läpi äänin 104–84 päätöksen, että valtalaki lähetettäisiin Pietariin vain ilmoituksena, ei vahvistettavaksi. Sosiaalidemokraatit katsoivat lain voimaanastumisen edellyttävän enää vain sen antamista eli promulgaatiota, joka oli Suomen senaatille kuuluva muodollisuus.
”Mannerin eduskunnan” myöhemmät kokoontumiset

Puhemies Manner kieltäytyi esittämästä eduskunnan hajotusta koskevaa tiedonantoa täysistunnossa. Hän kutsui eduskunnan koolle hajotusta uhmaten elokuun 29. päiväksi, vaikka SDP ja muut puolueet olivat tuolloin jo ehtineet päättää osallistuvansa uusiin eduskuntavaaleihin. Kun ilmoitettuna istuntopäivänä venäläiset sotilaat estivät kenraalikuvernöörin määräyksestä sisäänpääsyn eduskunnan kokoontumispaikkana toimineeseen Heimolan taloon, pitivät valtalakia tukeneet kansanedustajat Mannerin johdolla Säätytalossa mielenosoituksellisen varjoistunnon, johon osallistui 140 edustajaa. Porvarilliset puolueet eivät pitäneet istuntotoiminnan jatkamista enää mahdollisena, joten sitä ei toistaiseksi jatkettu.
Eduskunta onnistui vielä 28. syyskuuta kokoontumaan yhden kerran pelkkien sosiaalidemokraattien voimin Heimolan talossa, kun Manner rikkoi omakätisesti kenraalikuvernöörin määräyksestä ulko-oveen asetetut sinetit. Bolševikit olivat vahvistaneet asemiaan Suomen sijoitettujen venäläisten sotajoukkojen piirissä, joten väliaikaisen hallituksen ei enää uskottu kykenevän estämään sotavoimalla eduskunnan kokoontumista. Tässä istunnossa, johon osallistui 94 edustajaa, päätettiin julkaista valtalaki sekä vahvistaa sen nojalla ennen hajotusmanifestia hyväksytyt ja toistaiseksi vahvistamattomat kahdeksan tunnin työaikalaki ja laki yleisestä kunnallisesta äänioikeudesta. Näitä päätöksiä ei kuitenkaan pidetty lainvoimaisina. Porvarilliset puolueet suhtautuivat koko istuntoon kielteisesti, sillä ”Mannerin eduskunnan” toiminnan jatkamista aivan vaalien alla pidettiin sosiaalidemokraattien keinotteluna mahdollisen vaalitappion varalta.
Seuraukset

Valtalaista seuranneet tapahtumat ajoivat Suomen vasemmistoa ja oikeistoa yhä jyrkemmin vastakkain. Valtalakia vastustaneet porvarit olivat helpottuneita sen voimaantulon estymisestä, mutta sosiaalidemokraatit olivat katkeria oikeiston ”selkäänpuukotuksesta” sekä Suomen ja Venäjän ”taantumuksellisten voimien liittoutumisesta”. SDP päätti välttämättömyyden edessä osallistua uusiin vaaleihin, joita se kuitenkin piti samalla myös laittomina. Menetettyään enemmistönsä lokakuun alussa pidetyissä eduskuntavaaleissa puolue takertui vaatimukseen valtalain välittömästä julkaisemista, mikä oli myös ”Me vaadimme” -ohjelman pääkohtia. Lokakuun 1917 vaaleissa äänestysprosentti oli 69, kun se edellisvuoden vaaleissa oli ollut vain 55, joten uusi vaalitulos antoi luotettavamman kuvan puolueiden kannatuksesta äänestäjien keskuudessa. Koska sosiaalidemokraatit kuitenkin katsoivat valtalain olleen koko ajan voimassa, heidän mielestään uuden eduskunnan tuli luovuttaa valtansa laittomasti hajotetulle ”Mannerin eduskunnalle”. Lisäksi he vaativat rajoittamattomalla yleisellä äänioikeudella valittavaa kansalliskokousta, joka voisi säätää uuden perustuslain yksinkertaisella enemmistöllä.
Ståhlbergin komiteassa valmistellusta hallitusmuotoesityksestä sekä korkeimman vallan tilapäisestä järjestämisestä hallitusmuodon hyväksymistä odoteltaessa käytiin vielä loka–marraskuussa neuvotteluita porvarillisten puolueiden ja heikentyneen väliaikaisen hallituksen edustajien kesken. Suomalaiset sopivat kenraalikuvernööri Nekrasovin kanssa manifestista, jolla Venäjän hallitus luopuisi Suomessa kaikesta paitsi ulkopoliittisesta hallitusvallasta senaatin hyväksi. Lokakuun vallankumous kuitenkin muutti tilanteen ennen kuin Kerenskin kanta asiaan ehdittiin kuulla.
Sosiaalidemokraattien julistaman yleislakon keskellä eduskunta päätti 15. marraskuuta 1917 valtio-oikeudellisesti entistäkin epäselvemmässä tilanteessa Santeri Alkion aloitteesta ottaa korkeimman vallan ”toistaiseksi” kokonaan itselleen, mikä tosiasiallisesti merkitsi valtalain idean toteutumista, vieläpä ilman ulkopolitiikkaa ja sotilasasioita koskevia varauksia. Perustuslain vastaisesti yksinkertaisella enemmistöllä tehty päätös syntyi valtalakirintaman tuella äänin 127–68. Eduskunnan porvarienemmistön hyväksynnällä valta kuitenkin de facto siirrettiin pian takaisin kotimaiselle toimeenpanovallalle, eli uudelle Svinhufvudin senaatille. Vasemmiston ja radikaalien porvareiden yhteinen valtalakirintama oli jo tässä vaiheessa hajonnut yleislakon ajan levottomuuksien ja SDP:n jyrkän esiintymisen vuoksi. Yleislakon jälkeen sosiaalidemokraatit lakkasivat vaatimasta kansalliskokousta tai ”Mannerin eduskuntaan” palaamista.
Viimeisen kerran kerran valtalakia käsiteltiin eduskunnan istunnossa 4. joulukuuta 1917, kun käsiteltäväksi otettiin sosiaalidemokraateilta saatu ehdotus, että eduskunta päättäisi vahvistaa viime heinäkuun 18. päivänä päätetyn lain Suomen korkeimman valtiovallan käyttämisestä sekä määrätä sen heti julkaistavaksi ja voimaan astuvaksi. Ehdotus päätettiin jättää vahvistamatta äänestyksellä, jossa 91 kansanedustajaa puolusti vahvistamista ja 103 vastusti.
Jälkiarviot

Jälkeenpäin paitsi valtalain vastustajat myös jotkut maltilliset sosiaalidemokraatit arvostelivat hanketta epäviisaaksi ja haitalliseksi, sillä se katkaisi Suomen välit väliaikaiseen hallitukseen sekä Venäjän maltillisiin vasemmistopuolueisiin ja rakentui pelkästään toiveikkaalle oletukselle bolševikkien johtaman kapinan onnistumisesta. Toisaalta myöhemmin on huomautettu, että vaihtoehtona olisi ollut Suomen tulevaisuuden jääminen Venäjän perustuslakia säätävän kansalliskokouksen päätettäväksi – ja siten epävarmaksi.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Valtalaki on Wikiaineistossa
Lisää luettavaa aiheesta Manifesti eduskunnan hajoittamisesta on Wikiaineistossa
Senaatin oikeuksien maltillinen laajentaminen muuttui valtalaissa laajaksi eduskuntavallaksi, Svinhufvud, Suomen itsenäisyyden tekijät ja vaiheet, Itsenäisyys100.fi
Hannes Ryömä: Vallankumousvuoden tapahtumista Teos digitoituna työväenliikkeen arkistossa. 1918.
Suomen valtiojohto poistumassa valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksesta huhtikuussa 1917. Pitkäpartainen mies on kenraalikuvernööri Mihail Stahovitš, hänestä oikealle senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Oskari Tokoi.
Vuonna 1916 valitun eduskunnan voimasuhteet, vasemmalta oikealle SDP (sis. KTL), RKP, Maalaisliitto, nuorsuomalaiset ja vanhasuomalaiset.
Eduskunnan puhemies Kullervo Manner.
Venäjän uusi pääministeri Aleksandr Kerenski.
Eduskunnan hajotusta puuhannut ministerivaltiosihteeri Carl Enckell.
Eduskunnan kokoontumispaikka, Heimolan talo (kuva vuodelta 1969).