stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riikka
Tunnettuja Riikkoja

Riikka Ala-Harja (s. 1967), kirjailija ja dramaturgi
Riikka Hakala (s. 1998), keilaaja
Riikka Haapalainen, (s. 1968), taidehistorioitsija, professori, museokouluttaja ja taidekriitikko
Riikka Hakkarainen (s. 1977), golfaaja
Riikka Hakola (1962–2024), oopperalaulaja
Riikka Hannula (s. 1990), jalkapalloilija
Riikka Harju (s. 1963), koripalloilija
Riikka Honkanen (s. 1998), alppihiihtäjä
Riikka Häyrinen, ringettepelaaja
Riikka Ikäheimo (s. 1989), vaatesuunnittelija
Riikka Juvonen (s. 1955), kuvataiteilija, graafikko, kuvittaja, kirjailija ja opettaja
Riikka Jäntti (s. 1972), kuvittaja ja lastenkirjailija
Riikka Kaihovaara, radiotoimittaja
Riikka Karppinen (s. 1994), poliitikko ja luonnonsuojelija
Riikka Karppinen (s. 1991), pesäpalloilija
Riikka Ketoja (s. 1994), jalkapalloilija
Riikka Korppi-Tommola (s. 1960), tanssija ja tanssin tutkija
Riikka Krenn (s. 1979), päätoimittaja ja matkakirjailija
Riikka Kujala (s. 1995), koripalloilija
Riikka Kuoppala (s. 1980) videotaiteilija ja oikeusnotaari
Riikka Lehtonen (s. 1979), lentopalloilija
Riikka Lilja (s. 2002), jalkapalloilija
Riikka Markkanen, o.s. Ellonen (s. 1965), koripalloilija
Riikka Moilanen, aik. Moilanen-Savolainen (s. 1970), keskustalainen poliitikko ja kaupunginjohtaja
Riikka Möttönen (s. 1975), kognitiotieteilijä ja professori
Riikka Niemelä (s. 1975), juoksija
Riikka Noronen (s. 1982), jääkiekkoilija
Riikka Pakarinen (s. 1981), yleisurheilija, keskustalainen poliitikko ja Suomen Urheiluliiton puheenjohtaja
Riikka Palander (s. 1986), runoilija
Riikka Pelo (s. 1972), kirjailija ja käsikirjoittaja
Riikka Pirkkalainen (s. 1979), poliitikko ja Keskustan puoluesihteeri
Riikka Polso (s. 2004), pesäpalloilija
Riikka Pulkkinen (s. 1980), kirjailija
Riikka Puronen (s. 1968), kuvanveistäjä
Riikka Purra (s. 1977), perussuomalaisten puheenjohtaja, kansanedustaja ja ministeri
Riikka Pynnönen (s. 1979), maantiepyöräilijä
Riikka Rantanen (s. 1959), oopperalaulaja
Riikka Rossi (s. 1978), kirjallisuuden professori
Riikka Räisänen, o.s. Venäläinen (s. 1971), Yleisradion uutis- ja ajankohtaistoimituksen päätoimittaja
Riikka Sallinen, o.s. Nieminen, ent. Välilä (s. 1973), jääkiekkoilija, jää-, kaukalo- ja pesäpalloilija
Riikka Salmi, Suomen Kansa Ensin -puolueen puheenjohtaja
Riikka Sarasoja-Lilja (s. 1982), maastohiihtäjä
Riikka Simpura (s. 1994), runoilija
Riikka Sirviö (s. 1974), maastohiihtäjä
Riikka Slunga-Poutsalo (s. 1971), perussuomalainen poliitikko ja valtiosihteeri
Riikka Suikkari (ent. Warras, aik. Schmidt), televisiokuuluttaja
Riikka Suominen (s. 1977), toimittaja ja kirjailija
Riikka Taivassalo (s. 1987), poliitikko ja urheiluvaikuttaja
Riikka Takala (s. 1970), kirjailija, dramaturgi ja kirjallisuuskriitikko
Riikka Talvitie (s. 1970), säveltäjä ja oboisti
Riikka Tanner (s. 1949), toimittaja, dokumenttielokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Riikka Timonen, laulaja
Riikka Tuomari (1948–1992), animaattori ja lastenkirjojen kuvittaja
Riikka Ukkola (s. 1968), uimari
Riikka Ulanto (s. 1982), kirjailija
Riikka Uosukainen (s. 1956), televisiotoimittaja
Riikka Ylitalo (s. 1976), fonetiikan tutkija
Rheinfeldenin taistelu

Rheinfeldenin taistelu käytiin vuonna 1638 kolmikymmenvuotisen sodan aikana kahdessa osassa (28. helmikuuta ja 3. maaliskuuta). Taistelussa olivat vastakkain keisarilliset ja Bernhard Weimarin johtamat joukot. Taistelu päättyi Weimarin murskavoittoon.
Taustaa

Kun protestantit olivat hävinneet Nördlingenin taistelun, Ranska joutui liittymään kolmikymmenvuotiseen sotaan protestanttien puolelle ja julistamaan sodan keisari Ferdinand II:lle vuonna 1635. Palkkasoturi Weimar siirtyi Ruotsin palveluksesta Ranskan palvelukseen ja sitoutui pitämään aseissa 18 000 miestä vuosittaista korvausta vastaan.
Vuosina 1637–1638 Weimar saattoi toimia suhteellisen vapaasti Etelä-Saksassa, koska Matthias Gallasin johtama keisarillinen pääarmeija keskittyi Johan Banérin johtamien ruotsalaisten ahdisteluun Pohjois-Saksassa.
Kesällä 1637 Weimar taisteli menestyksekkäästi Franche-Comtéssa. Sotaretken jälkeen hän ylitti elokuun alussa Reinin Rheinaussa ja kohtasi Johann von Werthin johtamat keisarilliset taistelussa, jonka Weimar voitti. Syyskuussa Weimarin oli kuitenkin pakko vetäytyä takaisin Reinin länsirannalle, ja sen jälkeen hän siirtyi talvimajoitukseen Baselin hiippakuntaan. Weimar ei ollut saanut Ranskan lupaamaa rahallista tukea, ja siksi hänen armeijansa oli kutistunut alle 4 000 mieheen.
Talvella 1637–1638 Weimar teki onnistuneen sotaretken Korkea-Reinille. Ensimmäinen menestys tuli, kun Hohentwielin linnoituksen komentaja siirtyi varuskuntansa kanssa Württembergin herttuan Eberhardin puolelta Weimarin puolelle. Sen jälkeen Weimar keskittyi valtaamaan Itävallan Waldstädten.
Rheinfeldenin piiritys

Weimar alkoi 5. helmikuuta piirittää Rheinfeldeniä, joka oli tärkeä strateginen kohde Korkea-Reinillä. Reiniä ei voi alueella ylittää, mutta Rheinfeldenissä on silta. Lähin silta on 20 kilometriä itään Laufenburgissa, jonka Weimar oli vallannut ensiksi. Seuraavaksi hän oli järjestänyt Rheinfeldenin lähellä Buckenin kylässä lauttayhteyden Reinin yli. Vielä kun Weimar valtasi Rheinfeldenin sillan, oli kaupunki eristetty täydellisesti.
Rheinfeldenissä oli keisarillinen varuskunta, jossa oli 600 miestä ja 22 tykkiä. Weimar piiritti kaupunkia aggressiivisesti: hän räjäytti kolme erillistä miinaa kaupungin muurien alla (15., 16. ja 23. helmikuuta) ja onnistui murtamaan osan kaupunginmuurista. 28. helmikuuta vielä yksi miina oli valmiina räjäytettäväksi, ja sen jälkeen kaupunki oli tarkoitus vallata väkirynnäköllä 1. maaliskuuta.
Toinen taistelu

Weimar oli itsepäinen eikä hyväksynyt kärsimäänsä tappiota. Vetäytyessään hän kohtasi 1. maaliskuuta 300 miehen keisarillisen varuskunnan Säckingenissä ja valtasi sen rynnäköllä. Weimarin armeijan puoliskot kohtasivat Laufenburgissa 2. maaliskuuta. Hän oli valmis kohtaamaan vihollisen uudestaan 3. maaliskuuta.
Seitsemältä aamulla 3. maaliskuuta Savellin ulommaiset varustukset havaitsivat Weimarin lähestyvän armeijan. Savelli, Sperreuter ja Werth kokosivat nopeasti hajallaan olevan armeijansa ja valmistautuivat taisteluun. Kolme ratsuväkirykmenttiä ei kuitenkaan ehtinyt ajoissa taisteluun. Siksi keisarillisilla oli käytössään vain yksi rykmentti raskasta ratsuväkeä.
Weimar jakoi armeijansa kahteen siipeen, joissa oli treffen-taktiikan mukaisesti kaksi peräkkäistä taistelulinjaa. Taupadell johti oikeaa, Weimar vasenta. Taisteluryhmitys tuettiin oikealla Reiniin ja vasemmalla metsään. Linjassa oli aluksi seitsemän tykkiä. Määrä kasvoi kuitenkin kymmeneen, kun Weimar sai haltuunsa aikaisemmin menettämänsä kolme tykkiä. Keisarilliset olivat jättäneet valtaamansa tykit lojumaan taistelukentälle niille sijoilleen, ja nyt Weimar otti ne uudestaan käyttöön.
Savelli asettui puolustukseen. Keisarilliset järjestettiin kolmeen peräkkäiseen treffen-taktiikan mukaiseen taistelulinjaan, jonka sivustat oli tuettu Reiniin ja metsään. Ryhmitys tuettiin Reiniin johtavaan ojaan, jonka takana ensimmäinen linja oli. Puolet armeijan musketööreistä asetettiin ojaan, varsinaisen taistelujärjestyksen eteen. Savelli komensi oikeata siipeä, Werth vasenta ja Sperreuter jalkaväkikeskustaa.
Weimarin armeija eteni hyvässä järjestyksessä. Tykistö ampui keisarillisten taistelujärjestykseen, eivätkä keisarilliset pystyneet vastaamaan. Weimarin miesten vallatessa ojan alkoi keisarillisten jalkaväkikeskusta kääntyä pakoon; samoin ojassa ollut jalkaväki pakeni. Ratsuväen huomatessa keskustan paon myös se pakeni taistelukentältä ilman taistelukosketusta.
Savelli ja Sperreuter seurasivat pakenevien miestensä esimerkkiä. Reinin ylittävä silta täyttyi, kun 2 000 ratsukkoa (Savelli joukon mukana) yritti ylittää sen. Vain harva pääsi yli. Werth koetti jatkaa taistelua ja koetti koota pakenevaa ratsuväkeä ainoan taistelukentälle jääneen jalkaväkirykmentin ympärille.
Weimarin ratsuväki ei ollut osallistunut taisteluun juuri lainkaan, mutta nyt se pääsi ajamaan takaa pakenevaa vihollista. Satoja pakenevia jalkamiehiä vangittiin, samoin kun suurin osa sillalla olleista ratsumiehistä. Suurin osa Reinin rantaa pitkin paenneesta ratsuväestä pääsi pakoon. Werth ja taistelukentälle jäänyt jalkaväki piiritettiin ja pakotettiin antautumaan.
Seuraukset

Weimar tuhosi käytännössä keisarillisen armeijan. Sen kokonaistappiot olivat 500 kuollutta ja 3 000 vankia (1 200 ratsukkoa ja 1 800 jalkamiestä). Kaikki vihollisen neljä kenraalia otettiin vangiksi samoin kun kymmenen everstiä. Keisarillisten armeijan rippeet vetäytyivät Tübingeniin.
Taistelun jälkeen Weimarin armeija kasvoi 9 000:en mieheen, kun 3 000 vankia liittyi alkuperäiseen 6 000:en. Rheinfelden antautui 22. maaliskuuta ja ensimmäisessä Rheinfeldenin taistelussa vangitut Weimarin alijohtajat vapautettiin.
Vangituista kenraaleista Werth lähetettiin Pariisiin, jossa hän oli vankina vuoteen 1642 asti. Savelli pakeni sotavankeudesta myöhemmin, mutta menetys ei ollut suuri, sillä Savelli oli siinä määrin epäpätevä kenraali, että hänestä oli jatkossa enemmän hyötyä Weimarille.
Weimar oli tuhonnut koko keisarillisten armeijan ja vallannut Baselin yläpuolisen Reinin keskitalven sotaretkellä. Rheinfeldenin valtaamisen ja Werthin vangitsemisen kunniaksi Pariisissa järjestettiin kiitosmessu.
Bernhard Weimar (1604–1639)
Kreivi Johann von Werth (1591–1652).
Ringebun sauvakirkko

| Ringebun sauvakirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Ringebu, Opplandin lääni, Norja
Koordinaatit:  61°30′31.82″N, 10°10′23.60″E
Rakennustyyppi:  sauvakirkko
Valmistumisvuosi:  1200-luvulla, laajennettu 1630–1631
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ringebun sauvakirkko (norj. Ringebu stavkyrkje) on sauvakirkko Ringebun kunnassa Opplandin läänissä Norjassa. Kirkko rakennettiin alun perin 1200-luvulla. Kirkonrakentaja Werner Olsen laajensi kirkkoa 1630–1631.  Lohikäärmeaihein koristeltu ovensuu on säilynyt alkuperäisestä kirkosta. Alttaritaulu ja saarnastuoli ovat barokkityyliä.
Ringeten maailmanmestaruuskilpailut 2013

Vuoden 2013 ringeten maailmanmestaruuskilpailut olivat kymmenennet Kansainvälisen ringetteliiton (IRF) järjestämät ringeten maailmanmestaruuskilpailut. Ne pidettiin North Bayssa, Ontariossa, Kanadassa 31. joulukuuta 2013 – 4. tammikuuta 2014.
Maailmanmestaruuden voitti Suomi, joka voitti kaksiosaisessa loppuottelussa Kanadan. Suomi voitti ensimmäisen loppuottelun maalein 8–4 ja toisen loppuottelun maalein 7–5. Pronssiottelussa Yhdysvallat voitti Ruotsin maalein 21–6. Mestarijoukkueen päävalmentaja oli Timo Himberg. Turnauksen parhaana pelaajana palkittiin Suomen Marjukka Virta.
Rikkapalsami

| Rikkapalsami |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Palsamikasvit Balsaminaceae
Suku::  Palsamit Impatiens
Laji::  parviflora
Kaksiosainen nimi
 Impatiens parviflora  DC. 
Katso myös
   Rikkapalsami Wikispeciesissä   Rikkapalsami Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lähikuva rikkapalsamin kukasta
Rikkapalsami (Impatiens parviflora) on palsamikasveihin kuuluva kasvilaji, joka voi kasvaa puoli metriä korkeaksi. Rikkapalsamin soikeat lehdet ovat suuria ja ohuita. Lajin vaaleankeltaiset kukat ovat pystyjä, ja niissä on suora kannus. Rikkapalsami on yksivuotinen kasvi ja se kukkii kesäkuussa. Suomessa laji on harvinainen ja se kasvaa vain Etelä- ja Keski-Suomen lehdoissa ja puistoissa. Laji on levinnyt muihin Pohjoismaihin paitsi Islantiin, muualle Eurooppaan sekä Aasiaan.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Rikkapalsami (Impatiens parviflora)
Kasviatlas 2022: Rikkapalsamin (Impatiens parviflora) levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Impatiens parviflora – rikkapalsami
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158063  Wikispecies: Impatiens parviflora  BioLib: 3588  CoL: 3PK9K  EoL: 486847  EPPO: IPAPA  EUNIS: 161752  FNA: 242445561  FoC: 242445561  GBIF: 2891782  GRIN: 19843  iNaturalist: 51736  IPNI: 374266-1  IRMNG: 10197427  ISC: 28768  ITIS: 503159  NatureServe: 2.158827  NBN: NBNSYS0000003188  NCBI: 191132  Observation.org: 6898  Open Tree of Life: 1058068  PalDat: Impatiens_parviflora  PfaF: Impatiens parviflora  PFI: 3048  Plant List: kew-2862981  PLANTS: IMPA2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:374266-1  Tropicos: 3100029  VASCAN: 3660  WFO: wfo-0000730833  Laji.fi: MX.39157
Renessanssin taide

Michelangelo, Daavid 1504.
Masaccio, Veroraha 1425.
Fra Angelico, Marian ilmestys, n. 1431
Andrea del Verrocchio,Kristuksen kastaminen 1475, öljy levylle.
Giovanni Bellini, Pyhän Fransiskuksen ekstaasi, 1480. Öljy ja tempera paneelille.
Leonardo da Vinci, Nainen ja kärppä, noin 1489–1491.
Giorgione, Myrsky, noin 1508. Gallerie dell'Accademia, Venetsia.
Rafael, Ateenan koulu, 1509–1510.
Michelangelo, Viimeinen tuomio, 1537-1541.
Tizian, Euroopan ryöstö, 1562
Renessanssin taiteen aika oli taiteiden historian suurimpia kukoistuskausia. Renessanssi sai alkunsa Firenzessä vuoden 1400 aikoihin. Sen päätyessä Alppien pohjoispuolelle Italia oli jo siirtymässä manierismiin. Innoituksena oli antiikin taide, jonka uskottiin syntyvän uudelleen keskiajan välikauden jälkeen. Täten Giorgio Vasari antoi uudelle kehitykselle nimen "renessanssi", uudelleensyntyminen.
Uutta tuntumaa etsittiin innokkaasti kaikissa taiteissa. Maalauksessa ja kuvanveistossa renessanssi ilmeni ihmisfiguurien aiempaa todenmukaisempana kuvaamisena ja tilan uudentyyppisenä käsittelynä. Tilan kuvaukseen kehitettiin keskeisperspektiivi, ja tieteet, kuten anatomia ja matematiikka, olivat taiteen välineitä. Kuvanveistossa ja arkkitehtuurissa oli mahdollista ottaa vaikutteita suoraan antiikin saavutuksista ja kilpaillakin niiden kanssa. Yleensä ottaen normina olivat antiikin taideteokset ja arkkitehtuuri.
Arkkitehtuurissa uusia pyrkimyksiä heijasti selvimmin kupolikattoinen keskeiskirkko. Kirjallisuudessa taas vaikutteita sovellettiin aikakauden elämää kuvaavissa novelleissa. Teatterissa pyrittiin herättämään antiikin teatteri, jolloin sivutuotteena luotiin ooppera. Musiikissa taas laulumusiikki, kuten messut, motetit ja madrigaalit nousivat suosioon.
Taustaa

Italian niemimaan kaupunkivaltioissa oli kiinnostuttu klassisista kielistä ja antiikin taiteesta jo 1300-luvun loppupuolella. Vaikka keskiaika nähtiin pimeänä välikautena, antiikin perintö oli säilynyt sen läpi. Tätä perintöä alettiin uudistaa renessanssissa. Humanistien uuden arvojärjestelmän mukaan tärkeintä oli lahjakkuus ja älykkyys, ei niinkään syntyperä.
Taustaa > Renessanssin ajat ja paikat

Renessanssi jaetaan taidehistoriassa tavallisesti varhaisrenessanssiin (ital. quattrocento), joka vaikutti lähes koko 1400-luvun, ja täysrenessanssiin. Varhaisrenessanssin painopisteenä oli Firenze.
Täysrenessanssi (cinquecento) vallitsi 1500-luvun alussa taiteellisen painopisteen siirtyessä Firenzestä Roomaan. Silloin myös Venetsiasta muodostui merkittävä taidekeskus. Täysrenessanssi on renessanssin huipentuma. Italiasta renessanssi levisi grafiikan, kirjojen ja oppineiden mukana. Alppien pohjoispuoliseen renessanssiin kuuluvat flaamilainen alue eli Alankomaiden ja Saksan renessanssi. 
Renessanssin ja barokin väliin sijoittuva manierismi saatetaan myös joskus laskea kuuluvaksi renessanssiin. Sekä flaamilainen että saksalainen taide oli erilaista verrattuna Italian renessanssin taiteeseen. Taiteilijat olivat yhä käsityöläisiä, eivätkä he saaneet yhtä paljon huomiota osakseen kuin italialaiset kollegansa.
Italian kaupunkivaltioissa kehiteltiin taideteoriaa ja vauraita mesenaatteja nousi esiin. Taiteen omistaminen ja tilaustöiden teettäminen kohottivat heidän statustaan. Tunnetuimpia mesenaatteja oli Medici-suku, joka tuki muiden muassa Michelangeloa. Italiassa taiteilijoista myös laadittiin elämäkertoja ja heistä on saatavilla muutenkin enemmän kirjallisia lähteitä kuin keskiajan taiteilijoista.
Yleensäkin renessanssille oli ominaista taiteilijan uusi asema. Parhaimmillaan keskiajan käsityöläistaiteilijasta tuli riippumaton, oppineiden tasolla oleva luova intellektuelli. Uskonnollisen asketismin sijaan ihanteena oli uomo universale, elämänmyönteinen ja maailmallinen monilahjakkuus. Anonyymiyden korvasi individualismi ja omat persoonallisuudet, joita korostettiin elämäkertakirjallisuudessa. Kuitenkin käytännössä tuli esiin vain harvoja ihanteen mukaisia yleisneroja.
Alankomaiden renessanssi kattaa Flanderin ja Hollannin. Nimitystä flaamilainen taide käytetään Alankomaiden 1400- ja 1500-luvun taiteesta, jonka katsotaan sisältäneen sekä varhais-, että täysrenessanssin piirteitä. Renessanssitaiteen määreillä voidaan luonnehtia myös 1500-luvun lopun hollantilaista taidetta. Hollannin taiteeseen vaikutti erityisesti manierismi. Flaamilaisen taiteen keskus oli Flanderin maakunta ja sen varakkaat kauppakaupungit, kuten Brugge, Gent ja Antwerpen.  Hollannin taiteen keskuksia olivat muun muassa Haarlem ja Utrecht.
Saksan renessanssitaide vallitsi 1400- ja 1500-luvuilla. Murros gotiikan ja uuden renessanssityylin ilmaisun välillä näkyy selkeästi esimerkiksi Albrecht Dürerin taiteessa.
Renessanssin kirjallisuus

Renessanssin antiikin arvostus näkyi niin tieteissä, taiteissa, kuin myös kirjallisuudessa. Antiikin klassikoita käännettiin latinaksi sekä aiheita kirjallisuuteen haettiin antiikin myyteistä sekä taruista. Tarinoiden mukaisesti antiikin naisihannetta korostettiin, joissain tapauksissa aiheita etsittiin myös keskiajalta. Joitakin teoksia kirjoitettiin kokonaan uudelleen renessanssin tyylille sopivaksi.
Renessanssin musiikki

Renessanssimusiikin merkittävin ero sitä edeltäneisiin musiikkityyleihin oli lisääntynyt terssi-intervallin käyttö harmonian pohjana. Keskiajalla terssiä oli vielä pidetty riitasointuna, ja esimerkiksi gregoriaaninen kirkkomusiikki perustuu pääasiassa kvintteihin ja oktaaveihin pohjautuvaan harmoniaan. Renessanssimusiikki oli luonteeltaan modaalista eikä tonaalista, vaikka kauden loppuaikoina musiikkiin alkoi ilmaantua tonaalisia piirteitä. Jo 1100-luvulta asti käytössä ollut polyfonia muuttui monimutkaisemmaksi ja eri äänien itsenäisyys lisääntyi 1400-luvulla.
Renessanssimusiikin keskeisimpiä kirkollisia sävellysmuotoja olivat messu ja motetti. Myös maallisen musiikin säveltäminen yleistyi renessanssin aikana, vaikka on mahdollista, että näennäinen maallisen musiikin määrän lisääntyminen johtuu vain painokoneen keksimisestä ja sen mahdollistamasta suuremman musiikkimäärän julkaisemisesta. Keskeisiä maallisen musiikin muotoja olivat frottola, chanson ja madrigaali.
1600-luvulla renessanssin muuttuessa hiljalleen barokiksi erityisesti madrigaaleja ryhdyttiin säveltämään voimakkaan maneerisella tyylillä. Sävellykset monimutkaistuivat ja niissä saatettiin käyttää jopa hyvin voimakkaita kromaattisia kulkuja, kuten esimerkiksi Carlo Gesualdon sävellyksissä.
Italian renessanssimaalaus

Italian taide kehittyi Vasarin Taiteilijaelämäkertojen mukaan orgaanista kasvuprosessia seuraillen, ja tämä metafora onkin hallinnut taidehistorian ajattelua viime aikoihin asti. Italian varhaisrenessanssia 1400-luvulla nimitetään quattrocentoksi, cinquecento taas tarkoittaa 1500-luvun täys- ja myöhäisrenessanssia.
Italian renessanssimaalaus > Varhaisrenessanssi

Firenzen katsotaan olevan renessanssin alkukoti, vaikka Rooma voisi olla toinen vaihtoehto. Firenzen päätymistä uuden taiteen syntysijaksi auttoi Milanon hyökkäyksen uhka, joka synnytti isänmaallista henkeä. Humanisti Leonardo Brun julkaisi 1403 kirjan, jossa Firenzeä ylistettiin antiikin Rooman ja Ateenan perillisenä. Uudessa Ateenassa oli luonnollista suunnata kiinnostus antiikin taiteisiin.
Renessanssin taustana on pidetty vaihetta, jolloin Bysantin taiteen perinteestä irrottautuminen alkoi. Giotto edusti vielä keskiaikaa, mutta hänen katsotaan luoneen pohjaa Firenzen tulevalle naturalistiselle maalaukselle.
Maalaustaiteessa renessanssipiirteitä on hankalampi määritellä kuin kuvanveistossa ja arkkitehtuurissa. Antiikki ei toiminut suorana esikuvana, vaan tavoitteena oli yleisemmin kolmiulotteisuuden vaikutelma ja realismi. Käsitys antiikin maalauksesta perustui lähinnä kirjallisiin lähteisiin 1400-luvulla. Roomalaisia seinämaalauksia alkoi löytyä vasta vuosisadan lopulla.
Tieteellisen perspektiivin käyttäminen sekä kiinnostus ihmiskehon kuvaamiseen ja anatomiaan olivat ominaista Firenzen varhaisrenessanssille 1400-luvulla. Maalaustaiteessa tulivat keskeisiksi myös muodon plastisen kolmiulotteisuuden ja ihmisfiguurin suhteiden tutkiminen. Ensimmäinen suoranainen renessanssimaalari oli Masaccio. Häntä seuranneita varhaisrenessanssimaalareita oli useita, kuten Paolo Uccello, Andrea del Castagno ja Piero della Francesca.
Antiikin mytologia oli maalausten aiheena  Andrea Mantegna ja Sandro Botticellilla. Aiheet alkoivat maallistua sitä mukaa kun taidetta keräävät ruhtinaat kutsuivat taiteilijoita hoveihinsa. Kirkko suosi yhä uskonnollisia aiheita, ja samaan aikaan oli myös gotiikkaan suuntautuneita taiteilijoita, kuten Fra Angelico ja Fra Filippo Lippi.
Antiikin ohella nousivat myös luontoaiheet. Maisemakuvauksen keskuksena toimi Venetsia.
Muiden muassa Giovanni Bellini loi tunnelmaa taustamaisemilla ja niiden valonkäytöllä. Hänen maalauksensa sekä Antonello da Messinan Venetsiaan tuoma flaamilainen öljyväritekniikka loivat perustaa väritaiteelle, josta Venetsian koulu tuli kuuluisaksi.
Kuten kukoistuskaudelle sopii, Italiassa toimi varsin paljon maalareita varhaisrenessanssin aikaan, kuten Andrea del Verrocchio, Domenico Ghirlandaio ja Pietro Perugino.
Italian renessanssimaalaus > Täysrenessanssi Italiassa

Täysrenessanssilla on ollut suuri vaikutus, vaikka sen aika jäi suhteellisen lyhyeksi. Täysrenessanssi alkoi noin 1495 ja jo neljännesvuosisadan päästä 1520 se alkoi olla ohi. Täysrenessanssille tyypilliseksi katsotaan ilmaisukeinojen täysi hallitseminen, jolloin toteutus on vaivatonta ja teoksille on ominaista viehättävä tasapainoisuus.
Täysrenessanssin määritelmänä onkin maalaustaiteessa pyrkimys täydelliseen tasapainoon teoksen osien välillä. Teokset perustui sekä piirustukseen että värinkäyttöön, joten taiteilijat olivat vähemmän sidoksissa malliin.
Ihanteiden mukaisesti täysrenessanssi oli suurten taiteilijapersoonallisuuksien aikaa. Heitä olivat ennen kaikkea Leonardo da Vinci, Michelangelo, Rafael ja Tizian. Michelangelon teoksille oli ominaista rationaalinen sommittelu ja luja ääriviiva, kuten toscanalaisessa taiteessa yleensäkin. Hienostunut värinkäyttö taas oli venetsialaisten mestarien alaa, ja erityisesti Tizian tuli tunnetuksi loisteliaista väreistään.
Ihanteena ollutta tasapainoa ja myös monumentaalisuutta oli Leonardo da Vincin Pyhä ehtoollinen -freskossa (1495-1489). Da Vinci kehitti myös sfumaton eli valohämytekniikan, jota monet muutkin alkoivat soveltaa. Maalaustapa oli vastakkainen Michelangelon tekniikalle Sikstuksen kappelin kattofreskoissa 1500-luvun alkupuolella.
Sikstuksen kappelin freskot ovat vaikuttaneet taiteen myöhempään kehitykseen vahvasti, samoin Rafael, jonka teoksissa täysrenessanssin aatteet ilmenevät puhtaina.
Muita täysrenessanssin taiteilijoita olivat Fra Bartolommeo ja Andrea del Sarto.
Venetsiassa maalaustaide poikkesi monella tapaa muusta Italiasta 1500-luvulla.
Flanderista kotoisin olleen öljyväritekniikan ohella siellä sovellettiin ensimmäisinä taulumaalausta. Väritaiteessa Giorgione maalasi uudella sävyihin, valööreihin ja maalauksen atmosfääriin perustuvalla tavalla. Tizian jatkoi samalla linjalla tehden lopuksi melko impressionistisilta vaikuttavia maalauksia. Muita venetsialaismestareita olivat Bellinit ja Paolo Veronese.