stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porin keskusaukio

Porin keskusaukio. Vasemmalla Keskuskartano ja etualalla Porin linja-autoasema. Taustalla näkyvä korkea rakennus on Linnainmaankulma.
Keskusaukio on Porin ydinkeskustan etelälaidalla sijaitseva aukio. Sitä rajaavat itä-lansi-suunnassa Itsenäisyydenkatu sekä pohjois-eteläsuunnassa Yrjönkatu ja Tampereentie. Aukiolle johtavat lisäksi Isolinnankatu ja Rautatienpuistokatu, joka yhdistää Keskusaukion Porin rautatieaseman edustalla olevaan Asema-aukioon.
Keskusaukiolla sijaitsee liikerakennuksia sekä itälaidalla oleva Porin linja-autoasema. Ympäröivissä rakennuksissa toimivat muun muassa hotellit Cumulus ja Amado. Aukion etelälaidalla on suuri arkkitehti Charles Haganin suunnittelema Keskuskartano-niminen vuokratalo, joka valmistuessaan vuonna 1962 oli Pohjoismaiden suurin vuokratalo. 11-kerroksisessa rakennuksessa on nykyään 160 asuntoa, joista osa on myyty omistusasunnoiksi. Yrjönkadun varrella sijaitsevassa rakennuksessa toimii ravintola Rattaanpyörä eli "Rattis", joka on Porin legendaarisimpia ravintoloita. 1980-luvulla se tunnettiin muun muassa Yön ja Dingon jäsenten kantapaikkana. Aukion keskellä on torimainen kivetty alue, jossa sijaitsee vuonna 1968 paljastettu kuvanveistäjä Terho Sakin teos "Taiteen Tammi". Se toimii myös suihkulähteenä.
Vuonna 1956 valmistuneen linja-autoaseman laiturit sijaitsivat alun perin nykyisestä poiketen Keskusaukion puolella. Samana vuonna olleen yleislakon yhteydessä Keskusaukiolla nähtiin väkivaltainen mellakka, kun lakkoilijat yrittivät estää liikennöitsijöitä ajamasta linja-autojaan. Aluksi autojen ikkunoita kivitettiin rikki, jonka jälkeen nähtiin yhteenottoja lakkoilijoiden ja paikalle hälytettyjen poliisien välillä.
Polesian säteily-ekologinen suojelualue

Polesian säteily-ekologinen suojelualue tai Polesian valtiollinen säteily-ekologinen suojelualue (valkoven.  Палескі дзяржаўны радыяцыйна-экалагічны запаведнік, Paleski dzjaržauny radyjatsyina-ekalagitšny zapavednik, ven. Полесский государственный радиационно-экологический заповедник, Polesski gosudarstvennyi radiatsionno-ekologitšeski zapovednik) on Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden seurauksena perustettu suuri säteilysuojelu- ja luonnonsuojelualue Valko-Venäjän eteläosissa Ukrainan rajalla.
Lähi- ja kaukokulkeumana levinneen cesium-137:n aiheuttama aktiivisuus Tšernobylin voimalan ympäristössä. Polesian säteily-ekologinen suojelualue käsittää Valko-Venäjän puoleisen voimalan läheisen, kartalla punaisella merkityn suljetun alueen.
Tämä Valko-Venäjän suurin luonnonsuojelualue sijaitsee Homelin alueella, noin 110 kilometriä Homelista lounaaseen ja 300 kilometriä Minskistä kaakkoon. Alueen läpi virtaa Dneprin tärkeä sivuhaara Pripet.
Perustaminen ja sijainti

Suojelualue perustettiin 24. helmikuuta 1988 tehdyllä päätöksellä Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan Homelin alueen eteläosiin ukrainalaisen Tšernobylin  voimalan radioaktiivisesti saastuneille lähialueille (suljettu vyöhyke). Valkovenäläisen rauhoitusalueen eteläraja on lähimmillään vain 11 kilometrin päässä Tšernobylin voimalasta. Kymmeniä maaseutukyliä evakuoitiin Ukrainan rajan tuntumassa sijainneiden Narouljan, H’oinikin ja Brahinin piirien (kuntien) eteläosista. Sittemmin useimmat rajoitusalueen kylien asukkaat uudelleensijoitettiin kokonaisuudessaan muualle. Suojelualueen perustamisella ja siihen liittyvillä voimakkailla väestönsuojelutoimenpiteillä pyrittiin suojelemaan väestöä ionisoivalta säteilyltä.
Suojelualue sijoittuu Homelin alueen Narouljan pikkukaupungin kaakkoispuolelle ja H’oinikin sekä Brahinin pikkukaupunkien eteläpuolelle. Rauhoitus- ja säteilysuojelualue astui syyskuussa 1988 voimaan ensin 1 313 km² suuruisena. Helmikuussa 1989 alue nimettiin Polesian valtiolliseksi säteily-ekologiseksi suojelualueeksi. Vuonna 1993 aluetta laajennettiin niin, että rauhoitusalueen pinta-alaksi tuli 2 162 km². Maataloustuotanto lopetettiin näin laajennetulla alueella. Rauhoitusalue on nyt 70 kilometriä leveä itä-länsisuunnassa ja ulottuu 48 kilometriä etelä-pohjoissuunnassa. Pinta-alaltaan rauhoitusalue on ylivoimaisesti suurin Valko-Venäjän kansallispuistoista tai luonnonreservaateista. Polesian valtiollinen säteily-ekologinen suojelualue on säteilysuojelualueena Ukrainan puoleisen Tšernobylin suojavyöhykkeen välitön jatke Valko-Venäjän etelärajan pohjoispuolella.
Rauhoitusalueen sisään jääneellä, kolmeen piiriin kuuluneella alueella asui ennen säteilyonnettomuutta ja suojelualueen perustamista yhteensä 22 000 henkeä.
Heti Polesian säteily-ekologisen suojelualueen eteläpuolella, välittömästi Ukrainan rajan takana yhtenäinen säteilysuojelualue jatkuu. Laaja Ukrainan puoleinen rajoitusalue kulkee nimellä Tšernobylin suojavyöhyke (kirjaimellisemmin: Tšernobylin ydinvoimalan suojavyöhyke).
Toiminta ja rajoituksia

Polesian säteily-ekologisella rauhoitusalueella pyritään toimimaan niin, että alueella olevat radionuklidit eivät poistuisi muille alueille. Ilman erityistä lupaa alueelle on pääsy kielletty. Alueelle arvioidaan jääneen alun perin noin 30 % koko Valko-Venäjälle kulkeutuneesta cesium-137:stä, yli 70 % strontium-90:stä ja noin 97 % transuraanihiukkasista (mm. 238Pu, 239Pu, 240Pu ja 241Am). Alueen sisällä näistä alkuaineista peräisin olevan ionisoivan säteilyn aktiivisuus pääsääntöisesti pienenee pohjoista kohti.
Polesian säteily-ekologisen suojelualueen hallinto sijaitsee H’oinikissa. Henkilökuntansa puolesta kyseessä on suuri laitos; organisaatiossa työskentelee 700 henkeä. Alueella monitoroidaan säteilyä sekä seurataan ilmakehän ja vesien, maaperän, kasviston ja eläimistön tilaa. Alueella tutkitaan kasviston ja eläimistön säteilybiologista ja -ekologista tilaa. Radioaktiivisesti saastuneen maaperän puhdistusta ja uudelleenkäyttöä selvitellään myös kenttäkokein. Lisäksi valvotaan alueen rajoja ja torjutaan metsä- tai ruohikkopaloja.
Alue mainitaan ekstriiminä kohteena maan turismikartastossa. Rauhoitusalueella on tiukan suojelun seurauksena paljolti luonnontilassa elävä eläimistö ja kasvisto; lajisto kattaa useimmat maan harvinaisuuksista.
Luokitus kansainvälisellä suojeluasteikolla

Suojelualue on luokiteltu Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton (International Union for the Conservation of Nature, IUCN) suojelualueasteikolla luokkaan 1b (Erämainen alue). Tällainen luokka voi olla suurella koskemattomalla tai liki koskemattomalla suojelualueella, jolla ei asuta lainkaan tai asuminen on vähäistä. Aluetta hoidetaan niin, että sen luonnontilaisuus ja erämaaluonne säilyy.
Aiheesta muualla

Wikimapia kartta Polesian säteily-ekologisesta suojelualueesta
Säteilymittausverkostolla mitattu gammasäteilyn määrä Valko-Venäjällä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Polesian säteily-ekologisen suojelualueen sijainti ja laajuus Valko-Venäjän kaakkoisosassa.
Alueelle saapuvat tiet on merkitty muun muassa kansainvälisellä radioaktiivisuudesta varoittavalla kyltillä ja ajokiellosta kertovin tiemerkein
Pleistoseeni

| Kvartäärikauden jako> kausi | Kvartäärikauden jako> epookki | Kvartäärikauden jako> vaihe | Kvartäärikauden jako> Ikä (mvs) |
| --- | --- | --- | --- |
| Kvartääri | holoseeni | Meghalayan | 0.0042–0 |
| Kvartääri | holoseeni | Northgrippian | 0.0082–0.0042 |
| Kvartääri | holoseeni | Greenlandian | 0.0117–0.0082 |
| Kvartääri | pleistoseeni | Taranto (myöhäis) | 0,0117–0,126 |
| Kvartääri | pleistoseeni | Joonia (keski) | 0,126–0,781 |
| Kvartääri | pleistoseeni | Calabria | 0,781–1,806 |
| Kvartääri | pleistoseeni | Gela | 1,806–2,588 |
| Neogeeni | plioseeni | Piacenza | vanhempi |
Kvartäärikauden jako ICS:n mukaan tammikuussa 2013.
Mammutti kehittyi pleistoseenikaudella ja hävisi kauden lopulla ehkä osin ilmastonmuutoksen aiheuttamiin kasvillisuusmuutoksiin, ehkä osin nykyihmisen metsästämänä.
Pleistoseeni on Maan historiassa geologinen aikakausi, joka alkoi noin 2,6 miljoonaa vuotta sitten ja päättyi noin 11 500 vuotta sitten. Pleistoseenikaudelle olivat ominaisia toistuvat jääkaudet ja ihmisen nopea evoluutio ja aivan lopussa myös kiihtyvä kivikautinen kulttuurikehitys ja maanviljelyksen ensimmäiset elkeet. Pleistoseenikaudella eli monia kauden lopussa ja seuraavan kauden alussa sukupuuttoon kuolleita eläimiä, kuten mammutti, mastodontti, sapelihammaskissa ja jättiläislaiskiainen. Pleistoseeni oli kvartäärikauden ensimmäinen osa, ja sitä seurasi nykyisin jatkuva holoseeni.
Jo plioseenikauden loppupuolella noin 2,75 miljoonaa vuotta sitten maapallon ilmasto viileni huomattavasti. Lämpötila laski edelleen, ja noin 0,9 miljoonaa vuotta sitten alkoivat keskipleistoseenin suuret jääkaudet. Pleistoseenikauden lopussa päättyivät viime jääkausi ja ihmisen historiassa niin sanottu paleoliittinen kivikausi.
Pleistoseeni ja holoseeni (nykyinen jääkauden jälkeinen lämpökausi) muodostavat yhdessä kvartäärikauden. Välillä oli vallalla jaottelu, jonka mukaan neogeenikausi ulottui pidemmälle ja pleistoseeni on neogeenin kolmas kausi.
Jääkausiaika päättyi pleistoseenikauden lopussa, ja monet jättiläiseläimet hävisivät sen jälkeen ehkä osin ilmastonmuutosten, osin aikaisempia ihmislajeja kehittyneemmän nykyihmisen metsästämänä. Pleistoseenin ajallinen määritelmä on muuttunut asiasta käydyn pitkän keskustelun jälkeen. Aiemmin sen katsottiin alkaneen 1,8 miljoonaa tai 1,6 miljoonaa vuotta sitten. Vuonna 2009 geologinen yhteisö siirsi pleistoseenin (ja kvartäärikauden) alkukohdan 2,588 miljoonaan vuoteen, aikaan jolloin Maan ilmasto Gela-vaiheen (ja pretegelen-vaiheen) alussa kylmeni ratkaisevasti.
Kohti pleistoseenin jääkausia

Merkittävä Maan lämpötilaan vaikuttava tekijä on merivirtojen kierto. Jos päiväntasaajan lähellä on koko Maan kiertävä yhtenäinen merivirta, Maa on lämmin.
Maapalloa viilentävät napojen lähellä pyörivät yhtenäiset kylmät merivirrat ja jäätiköitymiskykyiset mantereet korkeilla leveysasteilla. Maa oli ollut pitkään hyvin lämmin - Englannin leveysasteilla kasvoi trooppisia kasveja. Maa oli alkanut viiletä jo eoseenikaudella mannerliikuntojen takia. Noin 35 miljoonaa vuotta sitten Australia ajautui Etelämantereesta riittävän kauas, jotta leveä, kylmä merivirta saattoi kiertää Etelämantereen ympäri ja jäähdyttää maapalloa. Noin 14–13 miljoonaa vuotta sitten Afrikka törmäsi Euraasiaan.
Välimeren paikalla silloin ollut Tethysmeri eristyi Atlantista. Tethysmeren sulkeutuminen ohjasi sen kautta kulkeneen lämpimän merivirran kiertämään Afrikan eteläkärjen viileämpien vesien kautta. Tämä käynnisti jäätiköitymisen Etelämantereella. Ilmasto viileni, arot ja savannit laajenivat ilmaston kuivumisen takia. Maa viileni edelleen muun muassa Himalajan ja Tiibetin ylängön kohoamisen takia. Noin 6 miljoonaa vuotta sitten hävisivät palmut Keski-Euroopasta. Lämpimällä merivirralla oli yhä kapea reitti Panamankannaksen tienoilla, mutta se alkoi supistua toden teolla 4,5 miljoonaa vuotta sitten. Silti maa oli nykyistä lämpimämpi vielä noin 4 miljoonaa vuotta sitten. Euroopassa oli 4–5 astetta nykyistä lämpimämpää, ja Ranskassa kasvoi suosypressejä. Maa koki tilapäisiä viilenemisiä noin 3,3 ja 3,15 miljoonaa vuotta sitten, jolloin Panamankannas näytti hetkeksi sulkeutuneen, mutta avautui uudelleen. Maa ajautui lopullisesti jääkausitilaan noin 2,75 miljoonaa vuotta sitten, kun Panamankannaksen sulkeutuminen muutti merivirrat ja Atlantin suolapitoisuuden niin, että Maan akselikallistuman ja radan muutokset saattoivat ohjailla maan lämpötiloja. Jääkausitilassa termohaliinikierto, johon kuuluu pohjoista Eurooppaa lämmittävä Golf-virta, on hyvin herkästi häiriytyvä. Kun Maan ilmasto kylmeni noin 2,75 miljoonaa vuotta sitten, alkoivat kylmät ja kuivat sekä lämpimät ja kosteat kaudet vuorotella säännöllisesti. Laajoilla alueilla metsä ja aro vaihtelivat niin, että viileällä jaksolla oli aroa ja lämpimällä metsää. Noin 0,87 miljoonaa vuotta sitten alkoi Dorst, ensimmäinen 100 000 vuotta kestänyt pitkä ja hyvin kylmä jääkausi.
Pleistoseenikauden kasvillisuus

Kasvilajisto oli pleistoseenilla yleisesti ottaen melko lähellä nykyistä, mutta vaihteli tuntuvasti suurten jääkausiin liittyvien ilmastonvaihtelujen mukana. Monilla alueilla, joilla ei tapahtunut huomattavaa kylmenemistä, tapahtuikin kuivumista, ja joillakin alueilla metsälajisto ja arolajisto vaihtelivat peilikuvamaisesti. Esimerkiksi Alankomaissa kasvoi toisinaan lähes lämpimänlauhkean ilmaston lehtimetsäkasvillisuutta, toisinaan alue oli arktista tundraa. Kylmiksi jääkausiksi lauhkean ilmanalan kasvillisuus pakeni Etelä-Euroopan refugioihin. Cromer-kaudella oli Luoteis-Euroopan kasvilajisto supistunut lähes nykyiselleen. Monet puulajit hävisivät Pohjois- ja Keski-Euroopasta kauden edetessä.
Pleistoseenikauden jako

Pleistoseenikauden jaksojen ajoitus nykyisin perustuu muun muassa merenpohjasta sekä Grönlannin ja Etelämantereen jäästä porattuihin näytteisiin, joiden kerrostumista päätellään ilmaston lämpötilan vaihtelut ja jääkausijaksot.
Seuraavan pohjalta saa kuvan siitä, miten hajanaisia mantereilta saadut tiedot ovat olleet eri lähteiden mukaan: Günzin ja Mindelin välissä on joillain alueilla Alpeilla Haslach-jääkausi. Gunz, Haslach ja Mindel muodostavat Deckenin. Deckshotter jakautuu Tonavaan (Donau) ja Biberiin (Menap, Eburon), ja siinä on mukana myös mahdollisesti Ylä-Tiglia. Erään oletuksen mukana Weybourne olisi sama kuin Günz.lähde?
Myöhäispleistoseeni 0,126–0,0115 Nykyihminen
Keskipleistoseeni 0,781–0,126 Suuret jääkaudet
Varhaispleistoseeni 2,588–0,781 Varhaisimmat ihmislajit
Pleistoseenikauden jako > Jääkausien nimet eri seuduilla

Eri seutujen jääkausien yhteensovittamisessa on suuria ongelmia varsinkin varhaisten jäätiköitymisten osalta.
Viimeiset jääkaudet ovat
Alpeilla: (Amper-Atter)-Biber-Donau- Günz -(Haslach )- Mindel - Riss - Würm, ja myös Paar ja Roth. Monet jääkausista kuten Haslach ja Donau perustuvat kiistanalaisiin todisteisiin. Varmasti todistettuja ovat Günz, Mindel, Riss ja Würm.
Pohjois-Euroopassa: Pre-Tiglia-Eburon-Menap-Elster-Saale-Veiksel .
Amerikassa Nebraska-Kansas-Illinois-Wisconsin.
Englannissa: Walton (viileä 2,5 miljoonaa vuotta sitten)-Thurne (kylmä)- Bavents Pre-Paston (ainakin 2 kylmää kautta)- Beeston - Anglia - Wolston - Devensi.
Laaja jäätiköityminen alkoi happi-isotooppivaiheesta MIS22 joka oli noin 900 000 vuotta sitten.
Pleistoseenikauden jääkaudet > Viimeisimmät jääkaudet

lähde?
| Jääkausi numero | Nimi Pohjois-Euroopassa | Nimi Alpeilla | Nimi Pohjois-Amerikassa | Nimi Britanniassa | Interglasiaali/Jääkausi | Ikä tuhatta vuotta sitten | MIS |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | (holoseeni) |   |   | Flandrian | interglasiaali | nyt–12 | MIS1 |
| 1. | Veiksel | Würm | Wisconsin | Devensian | jääkausi | 15–70 | MIS2-4 & 5a-d |
|   | Eem | Riss-Würm | Sangamon | Ipswichian | interglasiaali | 110–130 | MIS5e |
| 2. | Saale | Riss (Riß) | Illinois | Wolstonian | jääkausi | 125–200 | MIS6 |
|   | Holstein | Mindel-Riss | Yarmouth | Hoxnian | monia interglasiaaleja? | 200–425 | MIS7 |
| 3.–6. | Elster | Mindel | Kansas | Anglian | jääkausi(a) | 240–455 |   |
|   |   | Günz-Mindel | Afton | Cromerian | interglasiaaleja | 455–620 |   |
| 7. | Bavel? | Günz | Nebraska | Bavel? | jääkausi | 620–680 |   |
Pleistoseenikauden jääkaudet > Jääkaudet ja happi-isotooppivaiheet

Huomautuksia ja lisäyksiä:
Laajimmat jääkaudet olivat MIS 2, 6 ja 12
lämpimimmät interglasiaalit MIS 1, 5, 9 ja 11.
MIS19 on Cromer-interglasiaali I:ssä, jolloin tapahtui magneettikentän kääntyminen Brunhes-Matuyama noin 0,78 miljoonaa vuotta sitten. Se on kiinnekohta monien moreenien ajoituksessa.
MIS54:stä eteenpäin 1,55 miljoonaa vuotta sitten ilmasto vaihteli kylmästä lämpimään melko lyhyessä jaksossa. Hieman suurempia jäätiköitymisiä alkoi tapahtua MIS36:sta lähtien noin 1,2 miljoonaa vuotta sitten, jolloin alkoi Menap-jääkausi. Ensimmäinen suurjäätiköityminen oli MIS22 0,87 Mvs eli 870 000 vuotta sitten. Pleistoseenin kylmimmät jäätiköitymiset olivat välillä MIS22-MIS12 0,87-0,43 Mvs.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Quaternary Geology
Kenotsooinen maailmankausi (66,0mvs – nykyään)
| --- | --- |
Paleogeenikausi (66,0–23,03 mvs): Paleoseeni (66,0–56 mvs) • Eoseeni (56–33,9 mvs) • Oligoseeni (33,9–23,03 mvs)
Neogeenikausi (23,03–2,588 mvs): Mioseeni (23,03–5,333 mvs) • Plioseeni (5,333–2,588 mvs)
Kvartäärikausi  (2,588 mvs – nykyään): Pleistoseeni (2,588 mvs – 11,7 tvs) • Holoseeni (11,7 tvs – nykyään)
Lämpötilan vaihtelut viimeisen viiden miljoonan vuoden aikana
Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit

Pohjois-Amerikan lounaisalueen intiaanit olivat eteläisen Yhdysvaltain Kalliovuorten alueella Yhdysvaltain ja Meksikon rajaseudulla asuneita alkuasukkaita. Alue tunnetaan lähinnä maanviljelystä, mutta siihen sopimattomilla alueilla elettiin metsästyksellä ja keräilyllä. Tunnetuimmat alueen intiaaniheimot lienevät olleen ryöstelystään tunnetut apassit ja navajot. Melko tunnettuja ovat myös maataviljeleviin, taloissa asuneisiin maanviljelijöihin kuuluneet hopit ja zunit, jotka olivat pueblointiaaneja. Pohjoisesta saapuneet apassit ja navajot olivat pueblointiaanien vihollisia. Espanja valloitti seudun 1540-luvulla ja Yhdysvallat valtasi alueen Meksikolta 1840-luvulla. Pueblointiaanit kapinoivat espanjalaisia vastaan vuonna 1680, minkä takia hevosen käyttö alkoi voimaperäisesti levitä intiaanien keskuuteen. Yhdysvallat liitti alueen itseensä vuonna 1849, jolloin navajot ja apassit aloittivat pitkän sissisodan valloittajaa vastaan. Intiaanisodat päättyivät lopulta sissipäällikkö Geronimon antautumiseen vuonna 1886. 1900-luvulla alueen intiaaniväestö lähes kuusinkertaistui ja oli 1980-luvun alussa jo 270 000.
Lounaisalue

Lounaisalue kattaa suunnilleen nykyisten Yhdysvaltain Arizonan ja New Mexicon ja näihin rajoittuvia osia Coloradosta, Kansasista, Texasista ja Oklahomasta. Meksikon puolella lounaisalueen tapaan eläneitä heimoja oli Baja Californiassa, Sonorassa, Chihuahuassa ja Coahuilassa.
Alue on suureksi osaksi kuivaa ja kuumaa vuoristoista aluetta. Etelässä ja lännessä on aavikkoa kaktuksineen ja yuccapensaineen. Pohjoisessa on vuoristometsiä, joiden puut ovat joillain seuduilla harvassa kasvavia ja pensasmaisia, joillain seuduilla korkeita. Itäalueella on ylängön lyhytheinäpreeriaa. Maanviljely onnistui kuivuuden takia vain jokilaaksoissa, vaikka maa oli muuten hedelmällistä. Riistaa oli aavikoilla niukasti, muilla alueilla kohtalaisesti. Riista oli yleensä valkohäntäpeuraa, muurileuraa, jäniksiä, kaniineja ja biisonia vain itäosan preerialla. Pähkinämännyn siemenet, kaktuksen ja yuccan hedelmät, agaven ydin ja monet juurekset ja marjat kelpasivat ravinnoksi.
Lounaisalueen kulttuuripiirijako:
Pueblot
Apassit
Etelä-Arozona
Coloradojoki
Ylämaan yumat
Lounaisalueen intiaanit

Seudun intiaanit olivat pääosin maanviljelijöitä sen jälkeen kun maanviljely saapui alueelle, noin 800 eaa. Alueelle kulkeutui myös vaeltelevia heimoja, jotka tekivät ryöstöretkiä paikallisiin kyliin. Maanviljelyn tuonut Meksikon keskiylängön vaikutus lienee heikennyt noin vuonna 1 Elatusta saattoi hankkia muun muassa peuran, kaniinin ja jäniksen metsästyksellä ja kasvien siemenien ja hedelmien keräilyllä. Kalastuksen merkitys oli pieni, koska alueella ei ole juurikaan suuria vesistöjä.
Alue on vuoristojen ja kanjonien halkomaa ylätasankoa, jonka eteläisissä ja läntisissä osissa on aavikkoa, idässä lyhytheinäistä aroa ja pohjoisessa mäntyä ja katajaa kasvavia vuoristometsiä. Vuorilla kasvaa mäntyä ja katajaa. Autiomaassa muun muassa ruohoa, pensaita ja kaktuksia. Kesällä on tasangoilla kuivaa ja kuumaa, mutta vuoristoissa kosteaa ja sateista. Kuumalla kuivalla puebloalueella on yleensä kuivaa, mutta sade tulee pääosin loppukesästä valtavina ukkoskuuroina ja mahdollistavat maissin kasvatuksen. Määritelmältään hieman epämääräinen lounaisalue kattaa Lounais-Yhdysvalloista melkein koko Arizonan ja New Mexicon. Lisäksi alueeseen kuuluu pieni osa läntistä Texasia, pala eteläistä Nevadaa, itäistä Kaliforniaa ja kaakkoista Utahia ja eteläistä Coloradoa, Kansasia ja Oklahomaa. Pohjoisesta Meksikosta osia Sonoran, Pohjois-Chihuahuan, Coahuilan, Baja Californian ja Sinaoian osavaltioista.
Kielellisesti alue oli hyvin hajanainen, sillä se oli kansainvaellusten pääasiallisia alueilta niin esihistoriallisena kuin historiallisena aikanakin. Seudulle tulleet tulokkaat uhkasivat vakinaisia asukkaita. Kuivuus oli maanviljelijä-intiaanien tavallinen vihollinen, ja aiheutti kylien hylkäämisiä. Seudulla asuu maanviljelykylissä pueblointiaaneja, joita ovat esimerkiksi hopit ja zuñit. Muualta tulleita heimoja ovat alueen keskiosissa asuvat maanviljelijöitä ryöstelevät apassit ja pohjoisosassa maata viljelevät navajot, jotka olivat pueblointiaanien vihollisia. Apasseista tunnetuimpia ovat jicarillot, chiricahuat ja mescalerot. Esihistoriallisena aikana alueella kukoistivat muun muassa Cochise-, Anasazi-, Mogollon ja Hohokam-kulttuurit. Alueen intiaanien kulttuurista ei voi päätellä heidän sukujuuriaan, esimerkiksi puebloissa asuneet hopit ja zunit kuuluivat kokonaan eri kielikuntiin. Pueblojen kulttimenot liittyivät muun muassa maissin kasvulle välttämättömän sateen rukoilemiseen. Pueblot osasivat maissin viljelyn, mm. käyttivät kuivassa ympäristössä pitkäjuurisia lajikkeita ja suojasivat maissia tuulelta antamalla papujen köynnöstyä sen ympärille. Maissin lisäksi pueblot viljelivät kurpitsaa, papuja, meloneita, puuvillaa ja auringonkukkaa niin kuin intiaanit yleensä. Pueblojen keskuudessa naiset pitivät ylintä valtaa. Publointiaanita naamioasuisiin miehiin pukeutuneiden katsinoiden kultti. Katsinoiden eräs tehtävä oli uusien talojen siunaaminen. Etelämpänä Arizonassa elivät pimat ja papagot, joiden esi-isät olivat luultavasti hohokam-intiaaneja.. Hohokamien elämä pohjautui kasteluviljelyyn.
Kulttuurialueet

Jotkut lounaisalueen intiaanit elivät kylissä maata viljellen, toiset osan aikaa kylissä liikkuen osan vuotta ympäristössä puolinomadisesti ja sotien, ja kolmannet elivät pienissä ryhmissä metsästäen ja keräillen. Lounaisalueella oli kolmenlaista maanviljelyä. Edistyneimpänä viljelynä pidetään yleensä pueblojen, Etelä-Arizonan ja Coloradojoen maanviljelyä. Toisaalta taas alkuaan viljelijöinä pidetyt yuomat alkoivat metsästää ja keräillä hyvin kuivilla seuduilla. Kolmanneksi apassit vaelsivat alueelle metsästys-keräilykulttuurin piiristä ja omaksuivat täällä jonkin verran maanviljelyä ja muuta "kehittyneempää" kulttuuria. Pueblojen kulttuuri kehittyi varhemmasta anasazista ja siihen vaikutti osin myös Mogollon. Pueblointiaanit tunnetaan parhaiten rakentamistaan suorakulmaisista taloista. Pueblokulttuuri oli yhtenäisestä talonrakennustavasta huolimatta melko hajanainen, erot lännessä asuvian hopien ja zunien sekä idässä asuvien Rio Granden ja sen itäpuolisten kansojen välillä olivat suuret. Pueblointiaanit viljelivät lähinnä maissia, papua, kurpitsaa ja puuvillapensasta paikoissa missä oli vuorilta virtaavaa vettä tai lähteitä, ja varsinkin Rio Granden varrella harjoitettiin kastelukanavien kaivua. Pueblointiaanit myös metsästivät, keräilivät kasveja ja kalastivat sitä mukaa kun alueen luonnon antimet sen sallivat.