stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mehmet Oz
Poliittinen ura

Vuonna 2018 presidentti Donald Trump nimitti Ozin presidentin urheilu-, terveys- ja ravitsemusneuvostoon kahdeksi vuodeksi. Ozin nimitys uusittiin vuonna 2020 Trumpin presidenttikauden lopulla. Maaliskuussa 2022 presidentti Joe Biden pyysi Ozia eroamaan, koska tämä oli ehdolla Yhdysvaltain senaatin vaaleissa.
Marraskuussa 2021 Oz ilmoitti lähtevänsä ehdolle Yhdysvaltain senaatinvaaleissa, jossa Pennsylvanian toinen senaattorin paikka olisi tarjolla. Hänen mukaansa liittovaltion toiminta koronaviruspandemian aikana ei ollut kehuttavaa, ja hän lupasi korjata järjestelmän. Lähtiessään ehdokkaaksi Oz myös lopetti uransa viihdeteollisuuden parissa keskittyäkseen politiikkaan.
Ozin asuinpaikka, joka vaikuttaa hänen poliittisiin oikeuksiinsa, on ollut epäselvä. Joulukuussa 2020 Ozin kerrottiin olevan Pennsylvanian asukas, joka asui appivanhempiensa omistamassa talossa Montgomeryn piirikunnassa. Ozin kerrottiin maksavan asunnosta "markkinahintaista" vuokraa. Tätä ennen Oz asui New Jerseyn puolella yli 30 vuoden ajan. Hän on rekisteröitynyt äänestäjäksi Pennsylvaniassa, ja hänellä on myös osavaltion myöntämä ajokortti. Pennsylvanian laki vaatii, että äänestäjäksi rekisteröityvä osoittaa aikomusta asettua siihen vaalipiiriin, jossa hän suunnittelee äänestävänsä.
Oz voitti republikaanien esivaalit kesäkuussa 2022 ja oli jo pari kuukautta aikaisemmin saanut entisen presidentin Donald Trumpin julkisen tuenilmauksen. Demokraatit valitsivat omaksi ehdokkaakseen Pennsylvanian silloisen varakuvernöörin, John Fettermanin. Fetterman voitti vaalit saatuaan 51,25 % äänistä.
Hävittyään vaalit Oz soitti Fettermanille seuraavana päivänä ja onnitteli tätä vaalivoiton johdosta, mitä kummaksuttiin, koska Trumpin tukemat ehdokkaat ovat yleensä kiistäneet vaalien tulokset tappionsa jälkeen.
Poliittinen ura > Poliittisia kantoja

Vuonna 2007 Oz kuvaili olevansa maltillinen republikaani, ja kertoi poliittisiksi esikuvikseen Arnold Schwarzeneggerin ja Theodore Rooseveltin.
Oz on kertonut kannattavansa kannabiksen lääketieteellistä käyttöä. Hän kertoi Larry Kingin haastattelussa muuttaneensa kantaansa kannabiksen suhteen erittäin kielteisestä huomattavasti sallivampaan suuntaan. Kannabiksen viihdekäytön laillistamista hän ei kuitenkaan kannata.
Lokakuussa 2022 Oz kertoi, ettei kannata liittovaltion tasoista lainsäädäntöä aborttioikeuden kohdalla. Sen sijaan hänen mukaansa päätös kuuluu "naisille, lääkäreille ja paikallisille poliittisille johtajille".
Omaisuus

Yhdessä vaimonsa kanssa Oz omistaa väitetysti kymmenen kiinteistöä Yhdysvaltain itärannikolla ja Turkissa. Näihin kuuluivat 830-neliöinen kartano ja kerrostaloasunto New Jerseyssa, 650-neliöinen omakotitalo Pennsylvaniassa, kaksi kerrostaloasuntoa Manhattanilla, merenrantakartano ja maatila Floridassa, kaksi asuinrakennusta Sariyerissa sekä yksi opiskelija-asunto Konyassa.
Ozin omaisuuden arvo liikkuu 100–315 miljoonan dollarin välillä.
Kunnianosoituksia

Maailman 500 vaikutusvaltaisinta muslimia (2022)
Maailman 100 vaikutusvaltaisinta ihmistä (TIME, 2008)
Ellis Islandin kunniamitali (USA, 2008)
Jukka H. Meurman

Jukka H. Meurman
Jukka Heikki Meurman (s. 14. syyskuuta 1947) on entinen Helsingin yliopiston kovakudos- ja infektiosairauksien professori ja lääketieteellisen tiedekunnan varadekaani. Hän on toiminut myös HYKS:n suu- ja leukasairauksien klinikan ylilääkärinä.
Koulutukseltaan Meurman on hammaslääketieteen sekä lääketieteen ja kirurgian tohtori.
Meurman on toiminut aikaisemmin Kuopion yliopiston määräaikaisena hammaslääketieteen professorina 1996–1997 ja hammaslääketieteellisen tiedekunnan dekaanina 1994–1997.
Meurman on tutkinut ehkäisevää hammaslääketiedettä ja tutkimustyönsä ansiosta vastaanottanut niin kansallista kuin kansainvälistäkin tunnustusta. Meurman on kutsuttu Saksan tiedeakatemian jäseneksi ja hän on Louis Pasteur -yliopiston ja Tukholman Karoliinisen instituutin kunniatohtori.
Meurmanien sivistyssukuun kuuluva Jukka Meurman on asemakaava-arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin pojanpoika ja siten suomalaisuusmies ja poliitikko Agathon Meurmanin pojanpojan pojanpoika. Jukka Meurman on naimisissa ja hänellä on avioliitosta kaksi lasta. Lapsista Kristian A. J. Meurman (s. 1979) menestyi vuoden 2007 Idolsissa.
Aiheesta muualla

Jukka H. Meurmanin CV European Association of Oral Medicinessa
Helsingin Yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan tiedote[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Leopoldina  ORCID  Scopus 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Taisto Lempinen

Taisto Armas Lempinen (4. lokakuuta 1914 Kymi – 2. huhtikuuta 1970 Kymi) oli suomalainen painija. Hän edusti Suomea Lontoon olympialaisissa 1948 kreikkalais-roomalaisen painin alle 57-kiloisten sarjassa ja sijoittui neljänneksi. Hän edusti Suomessa Tiutisen Pyrintöä ja Popinniemen Ponnistusta. Hän voitti kreikkalais-roomalaisessa painissa Suomen-mestaruuden alle 57-kiloisten sarjassa vuonna 1948 sekä TUL:n mestaruuden alle 61-kiloisissa vuonna 1944 ja alle 62-kiloisissa vuonna 1947.
Lempinen sijoittui Lontoon olympialaisissa 1948 alle 57-kiloisten sarjassa neljänneksi. Ensimmäisellä kierroksella hän hävisi unkarilaiselle Lajos Benczelle pistein 1–2. Toisella kierroksella hän voitti ranskalaisen Jésus Arenzanan selätyksellä ajassa 8.16. Kolmannella kierroksella hän voitti kreikkalaisen Nikolaos Birisin selätyksellä ajassa 3.53. Neljännellä kierroksella hän hävisi sittemmin kultaa voittaneelle ruotsalaiselle Kurt Pettersénille selätyksellä ajassa 14.17 ja putosi jatkosta.
Taisto Lempisen veljet Vilho ja Tauno olivat myös maaottelupainijoita ja Vilho lisäksi työläisolympialaisten kultamitalisti.
Metyylitrioksorenium

| Metyylitrioksorenium |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  70197-13-6
PubChem CID:  2734010
SMILES:  [CH3-].O=[Re](=O)=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH3ReO3
Moolimassa:  249,241 g/mol
Sulamispiste:  111 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen, reagoi
Metyylitrioksorenium eli metyylireniumtrioksidi (CH3ReO3) on eräs reniumin organometalliyhdisteistä eli se kuuluu organoreniumyhdisteisiin. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä ja hapettimena orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa metyylitrioksorenium on väritöntä kiteistä ainetta. Monista muista organometalliyhdisteistä poiketen se on stabiili ilman vaikutuksille. Metyylitrioksorenium liukenee veteen, mutta hydrolysoituu erityisesti emäksisissä liuoksissa muodostaen muun muassa metaania. Se liukenee myös useisiin orgaanisiin liuottimiin.
Tyypillisimmin metyylitrioksoreniumia valmistetaan reniumheptoksidin ja tetrametyylitinan välisellä reaktiolla. Tämän lisäksi on kehitetty myös menetelmiä yhdisteen valmistamiseksi metallisesta reniumista ja perrenaattisuoloista. Metyylitrioksoreniumia käytetään hapettimena ja katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä. Yhdiste kykenee muun muassa hapettamaan alkeenit epoksideiksi ja katalysoimaan alkeenien metateesireaktioita ja alkeenien valmistamista aldehydeistä.
Metyylieugenoli

| Metyylieugenoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2-dimetoksi-4-prop-2-enyylibentseeni
CAS-numero:  93-15-2
PubChem CID:  7127
SMILES:  COC1=C(C=C(C=C1)CC=C)OC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C11H14O2
Moolimassa:  178,222 g/mol
Sulamispiste:  -2 °C
Kiehumispiste:  254,7 °C
Tiheys:  1,0396 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,1448 g/l (25 °C)
Metyylieugenoli (C11H14O2) on aromaattisiin eettereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa hajusteissa ja aromiaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa metyylieugenoli on väritöntä tai hieman kellertävää nestettä. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin. Metyylieugenolilla on kukkaismainen tuoksu. Luonnossa ainetta esiintyy yli 450 kasvin kukissa, lehdissä, eteerisissä öljyissä tai juurissa. Useat niistä ovat yrttejä tai mausteita kuten sitruunaheinä, basilika, rakuuna, fenkoli ja laakeripuu. Kukkivissa kasveissa metyylieugenoli toimii pölyttäjähyönteisiä, erityisesti kärpäsiä, houkuttelevana kemikaalina.
Metyylieugenolia valmistetaan kemiallisesti eugenolia metyloimalla. Yhdistettä käytetään muun muassa kukkaistuoksujen ainesosana, elintarvikkeiden aromiaineena ja hyönteisansoissa houkuttimena.
Aiheesta muualla

PubChem: Methyleugenol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Methyleugenol (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Methyleugenol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Methyleugenol (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Methyl-eugenol (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - methyl eugenol (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - methyl eugenol (englanniksi)
Lemmini

| Lemmini |
| --- | --- |
 Tunturisopuli (Lemmus lemmus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Myyrät Cricetidae
Alaheimo::  Varsinaiset myyrät Arvicolinae
Tribus::  Lemmini  Gray, 1825
Katso myös
   Lemmini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lemmini (sopulitlähde?) on pienikokoisten jyrsijöiden sukuryhmä eli tribus, jonka jäseniä esiintyy pääasiassa pohjoisilla alueilla. Ne kuuluvat osana varsinaisten myyrien alaheimoon (Arvicolinae).
Lemmini-tribus käsittää kolme sopulisukua:
Lemmus - sopulit
Myopus - metsäsopulit
Synaptomys - suosopulit
Suomessa tavataan kahta sopulilajia, tunturisopulia (Lemmus lemmus) ja metsäsopulia (Myopus schisticolor). Muita sopulilajeja ovat esimerkiksi amurinsopuli (Lemmus amurensis), siperiansopuli eli ruskosopuli (Lemmus sibiricus) ja kanadansopuli (Lemmus trimucronatus).
Lemmini-sukuryhmä edustaa myyrien alaheimossa selvästi rajattua, monofyleettistä evoluutiohaaraa,, mutta se ei kuitenkaan sisällä kaikkia sopuleiksi kutsuttuja sukuja ja lajeja. Lemmini-sukuryhmään kuulumattomia sopulisukuja ovat kaulussopulit (Dicrostonyx) sekä arosopulit (Lagurus) ja kelta-arosopulit (Eolagurus), jotka luetaan muihin tribuksiin.
Sopulit, erityisesti tunturisopuli, ovat tunnettuja massavaelluksistaan, joita esiintyy populaation koon saavuttaessa kriittisen kynnyksen. Sopulilaumojen heittäytyminen alas mereen jyrkänteiltä on kuitenkin vain myytti , jonka eräs kuvausryhmä loi saadakseen dokumenttielokuvaansa sopuleista lisää draamaa. Vaeltaessaan sopulit liikkuvat ravintoa etsien jokien varsilla ja muiden vesistöjen lähettyvillä. Sopulit osaavat myös uida.
Metsälitukka

| Metsälitukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Tribus::  Cardamineae
Suku::  Litukat Cardamine
Laji::  flexuosa
Kaksiosainen nimi
 Cardamine flexuosa  L. 
Katso myös
   Metsälitukka Wikispeciesissä   Metsälitukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Blomställning
Metsälitukka (Cardamine flexuosa syn. Cardamine sylvatica) on Euroopassa kasvava kaksi- tai monivuotinen ristikukkaiskasvi. Suomessa laji on uhanalainen ja se on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Ulkonäkö ja koko

Metsälitukan varsi on usein siksakmutkilla ja kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Kasvin maata vasten oleva tyviruusuke on epäselvä ja vähälehtinen. Varsilehdet ovat parilehdykkäiset, ja lehdykät ovat soikeita tai munuaismaisia. Metsälitukka kukkii kesä-heinäkuussa pienin valkoisin kukin. Kukkien kuihduttua kasvavat pötkömäiset hedelmät eli lidut, joista tulee vajaa kolme senttiä pitkiä ja millin leveitä. Metsälitukka muistuttaa läheisesti lähisukulaisiaan purolitukkaa (C. amara), luhtalitukkaa (C. pratensis) ja mäkilitukkaa (C. hirsuta). Lajeja on vaikea erottaa toisistaan varsinkin kukinta-ajan ulkopuolella.
Levinneisyys

Metsälitukan päälevinneisyysalue ulottuu Pyreneiden niemimaalta läpi Keski- ja Etelä-Euroopan aina Länsi-Venäjälle saakka. Pohjoisessa lajia tavataan yleisesti Ruotsissa ja Norjassa, jossa sitä tavataan jopa napapiirin pohjoispuolella. Laji on levinnyt alkuperäisen alueensa ulkopuolelle Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja monille alueille Aasiassa.
Suomessa metsälitukkaa kasvaa harvinaisena pääasiassa Etelä-Suomessa. Vuosituhannen vaihteen jälkeen lajia on löydetty myös muutamilta paikoilta Keski-Suomesta, Pohjois-Karjalasta ja Pohjois-Pohjanmaalta. Suomessa metsälitukka elää levinneisyytensä koillisella äärirajalla. Laji on jääkauden jälkeisen lämpökauden aikainen relikti. Metsälitukka on myös yleinen kasvihuoneiden rikkakasvi.
Elinympäristö

Metsälitukka kasvaa monenlaisilla alustoilla, mutta niiden pitää olla joko kosteita tai märkiä. Suomessa metsälitukkaa tavataan lähteiköissä, puronvarsilla sekä kosteissa lehdoissa. Laji ei kestä maan jäätymistä talvella, joten kasvupaikan pitää pysyä vuoden ympäri sulana. Se hyötyy vedenpinnan vaihteluiden synnyttämistä paljaan maan laikuista ja pienestä maanpinnan rikkoontumisesta. Suomessa metsälitukan pahin uhka on kasvupaikkojen kuivattaminen ojittamalla sekä vedenotto.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Metsälitukan (Cardamine flexuosa) levinneisyys Suomessa
Luontoportti: Metsälitukka (Cardamine flexuosa)
Pohjolan kasvien pauloissa: Cardamine flexuosa - metsälitukka
ITIS: Cardamine flexuosa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Cardamine flexuosa (englanniksi)
Flora of China: Cardamine flexuosa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158048  Wikispecies: Cardamine flexuosa  APDB: 77675  APNI: 108661  ATRF: Cardamine_flexuosa  BioLib: 39088  Calflora: 8509  CoL: R4DP  eFloraSA: Cardamine_flexuosa  EoL: 584083  EPPO: CARFL  EUNIS: 163294  FNA: 200009301  FoAO2: Cardamine flexuosa  FoC: 200009301  GBIF: 3046076  GISD: 1579  GRIN: 461130  iNaturalist: 69636  IPA: 13950  IPNI: 280312-1  IRMNG: 11426096  ISC: 112949  ITIS: 22795  MichiganFlora: 627  NatureServe: 2.155725  NBN: NBNSYS0000002875  NCBI: 50462  NSWFlora: Cardamine~flexuosa  NZOR: 3267fa5c-c90c-4783-b88e-41a81d2fd7d4  NZPCN: 3578  Open Tree of Life: 608996  PfaF: Cardamine flexuosa  PFI: 1429  Plant List: kew-2699731  PLANTS: CAFL14  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:45189-2  RHS: 119108  SANBI: 2874-2  Tropicos: 4100093  VASCAN: 3953  VicFlora: 2f38caef-2fe8-401a-a6bc-7b38ae496684  WisFlora: 2876  WFO: wfo-0000586792  Laji.fi: MX.38410
Lemures

Lemures tai Larvae oli roomalaisessa mytologiassa nimitys pirumaisilleselvennä kuolleiden hengille. Ne ilmenivät tarinoiden mukaan usein irvokkaina tai pelottavina hahmoina ja vaivasivat tai jopa vahingoittivat kuolleiden perheitä. Näiden henkien poissapitämiseksi roomalaiset tekivät Lemuria-nimellä tunnettuja rituaaleja vuosittain 9. 11. ja 13. toukokuuta. Lemuria sai tarinan mukaan alkunsa Romuluksen tekemistä rituaaleista, jotka hän teki surmattuaan veljensä Remuksen. Lamurian aikaan perheen miehen tuli nousta ylös keskiyön aikaan, pestä kätensä, heitellä mustia papuja henkien kerättäväksi ja lausua vetoomuksia henkien poistumiseksi.
Meningomyeloseele

| Spina bifida cystica (selkärankahalkio) |
| --- | --- |

Luokitus
ICD-10:  Q05
OMIM:  182940
Tautitietokanta:  12306
MeSH:  C10.500.680.800.730
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Meningomyeloseele (lat. meningomyelocele, lyh. MMC) kuuluu ihmisen yleisimpiin vakaviin synnynnäisiin epämuodostumiin. Nimitys tulee latinan sanoista meninx, joka tarkoittaa aivokalvoja, myelon, joka viittaa selkäytimeen, ja cele eli tyrä tai kohju. Epämuodostumasta käytetään myös nimityksiä selkäydintyrä, selkäydinkohju, selkärankahalkio ja spina bifida cystica.
Meningomyeloseele on vakavin spina bifida -tyyppisiin hermostoputken sulkeutumishäiriövammoihin kuuluvista vammoista. Vamma syntyy sikiölle yksilönkehityksen varhaisessa vaiheessa, ja siihen liittyy aina osittainen selkäytimen vaurioituminen. Vamma ilmenee ulkoisesti vastasyntyneellä lapsella selässä aivokalvojen kokonaan tai osittain peittämänä kohjuna. Vamman oireita pystytään jossain määrin lievittämään heti syntymän jälkeen tehdyllä kohjun kirurgisella leikkauksella. Yleisimmät vammasta aiheutuvat ongelmat ovat jonkinasteinen jalkojen halvaustila, tunnottomuus, suoliston ja virtsarakon toimintahäiriöt ja kognitiiviset toimintahäiriöt.
Vamman aiheuttavia tekijöitä on monia, ja nykyisten tutkimusten valossa sen aiheuttaa perinnöllisen alttiuden ja ympäristötekijöiden yhteisvaikutus. Hoitomuotojen kehittymisen ansiosta MMC-vammautuneina syntyneiden lasten eloonjäämistodennäköisyys on noussut merkittävästi 1950-luvun jälkeen, jolloin spina bifida -vammautuneiden vastasyntyneiden kuolleisuus oli jopa 90 prosenttia. Meningomyeloseele on yksi yleisimmistä vastasyntyneiden kehityshäiriöistä. Vamma on yleisin köyhissä ympäristöissä. Vamman yleisyys on kuitenkin vähentynyt elintason parannuttua.
Termejä meningomyeloseele ja spina bifida käytetään usein tarkoittamaan samaa asiaa, vaikka meningomyeloseelen lisäksi spina bifida -tyypin vammoja ovat myös spina bifida occulta ja meningoseele. Vaikka spina bifida occulta on hyvin yleinen, se on kuitenkin yleensä oireeton. Noin 75 prosentissa tapauksista lapsella havaittu oireellinen spina bifida luokitellaan meningomyeloseeleksi.
Kehittyminen ja oireet

MMC-vamma syntyy sikiölle hyvin varhaisessa vaiheessa, 3–4 viikkoa hedelmöityksestä eli raskausviikkojen 5–6 aikana. Neurulaatiovaiheessa alkion hermostoputki sulkeutuu, ja osasta siitä muodostuu myöhemmin lapsen aivot, osasta selkäydin. Meningomyeloseelessä sikiön selkärangan yksi tai useampi nikama ei kuitenkaan kehity normaalisti, koska sulkeutuminen ei tapahdu neurulaation aikana täydellisesti. Kehittymätön kohta muodostuu yleensä selkärangan alaosaan.
Sikiön kasvun aikana aivo-selkäydinnestettä ja selkäydin hermoineen pursuaa auki jääneestä kohdasta osittain ulos ja pursuamiskohtaan muodostuu pieni pussukka. Pussukka joudutaan lapsen syntymän jälkeen poistamaan kirurgisella selänsulkuleikkauksella, sillä leikkausta vaille jääneistä MMC-potilaista useimmat kuolevat ensimmäisen elinvuotensa aikana. Selkään syntynyt aukko suljetaan infektioriskin vuoksi mahdollisimman pian, yleensä ensimmäisen elinvuorokauden aikana. Selkäydinkohjua suojaavat yleensä vain selkäydintä normaalisti ympäröivät aivokalvot (meninges), jotka kohjun kohdassa pullistuvat selästä ulos. Joskus kohjua saattaa osittain suojata ohut ihokerros, jolloin puhutaan lipomeningomyeloseelestä. Joskus taas kohju saattaa puhjeta jo kohdussa, jolloin sikiön selkäydin jää avoimeksi. Avoimesta selkäydinhalkiosta käytetään toisinaan nimeä meningomyeloskiisi.
Muista spina bifida -tyypin vammoista meningomyeloseele erottuu siinä, että osa selkäytimestä ja hermoista on pullistunut selkään muodostuneeseen kohjuun ja siten osittain vaurioitunut. Spina bifida occultan ja meningoseelen tapauksissa taas selkäydin ja hermot eivät yleensä vaurioidu, koska kohjua ei muodostu tai se sisältää vain aivo-selkäydinnestettä.
Kehittyminen ja oireet > Syntymekanismi

Selkäydinkohjun eli MMC:n synnyn tarkkaa mekanismia ei tunneta, mutta on ehdotettu kahdenlaisia mekanismeja. Saksalaisen patologin Friedrich Daniel von Recklinghausenin jo vuonna 1886 esittämän teorian mukaan selkäydinkanavan kehityshäiriö johtuu hermostoputken sulkeutumisen häiriöstä (engl. nonclosure theory). Nykyisen tietämyksen mukaan sulkeutumisen epäonnistumisen perimmäisenä syynä olisivat soluviestinnän häiriöt hermokudoksen ja sitä ympäröivien alkion solukerrosten eli ektodermin- ja mesodermin välillä. Näistä solukerroksista syntyvät sikiön keskushermoston aihe eli hermostoputki ja vastaavasti selkäranka. Solukerrosten viestinnän häiriöt aiheuttavat hermostoputken ja luuston kehityshäiriöitä.
Muitakin teorioita on esitetty. Giovanni Battista Morgagnin vuonna 1769 esittämän teorian mukaan vamma syntyisi pikemminkin jo sulkeutuneen hermostoputken rikkoutuessa laajentumisen seurauksena (engl. overdistention theory). Sulkeutumisteoria on kuitenkin laajemmin hyväksytty, sillä se kattaa pitkälti ihmisten selkäydinkohjujen syyt. Morgagnin teoria voi kuitenkin selittää osaltaan eläinkokeissa havaittujen hermostoputken sulkeutumishäiriöiden syyt, esimerkiksi A-vitamiinilla aiheutetun häiriön.
Kehittyminen ja oireet > Selkäydinkohjun sijainti

Mitä alempana selkäydinkohju on selkärangassa, sitä vähemmän haittaa siitä yleensä on. Selkäranka voidaan jakaa viiteen alueeseen: kaularanka (kervikaalinen), rintaranka (torakaalinen), lanneranka (lumbaalinen), ristiranka (sakraalinen) ja häntänikamat. Lanne- tai ristirangan alueella sijaitseva MMC on yleisin. Näillä alueilla sijaitsevan MMC:n aiheuttamat oireet rajoittuvat lantioon ja alaraajoihin siten, että niiden liikkuminen ei ole täysin estynyt, vaikka lannerangan vammoissa alaraajojen liike on yleensä erittäin rajoittunutta. Rintarangan vammoissa sen sijaan jalat ovat yleensä täysin halvaantuneet. Oireet riippuvat selkäytimen vaurion laadusta, eikä oireiden vakavuutta voida ennustaa pelkästään kohjun sijainnin tai sen koon perusteella.
Kehittyminen ja oireet > Selkäytimen liekaantuminen

MMC-henkilölle saattaa kehittyä selkäytimen liekaantuminen eli selkäytimen vapaan liikkumisen estyminen, jos selänsulkuleikkausta ei tehdä. Selkäytimen liekaantuminen voi kuitenkin johtua myös selän sulkuleikkauksen aiheuttamista arvista. Liekaantumisessa johonkin kohtaan jumiin jäänyt selkäydin ja siitä lähtevät hermot eivät pääse liikkumaan MMC-potilaan selkäydinkanavassa vapaasti selkärangan asennon muuttuessa. Jos selänsulkuleikkaus tehdään jo sikiövaiheessa, sen myönteiset vaikutukset ovat voimakkaampia eikä liekaantumista välttämättä tapahdu. Liekaantumisen aiheuttavat ongelmat tulevat esille erityisesti murrosiässä, jolloin kasvu on nopeaa. Hermojen venyminen voi aiheuttaa esimerkiksi virtsarakon toimintakyvyn heikkenemistä.
Kehittyminen ja oireet > Kognitiiviset oireet

MMC-vammaan liittyy usein, noin 90 prosentissa tapauksista, hydrokefalia eli aivojen nestekierron häiriö. Hydrokefalia aiheutuu siinä tapauksessa aivojen takaosan ja kallon takakuopan alueen rakennepoikkeamasta Arnold–Chiari-epämuodostumasta eli Chiari II -epämuodostumasta. Näitä epämuodostumia ei kuitenkaan synny lipomeningomyeloseelen yhteydessä, jossa kohjua suojaa ohut ihokerros.
Chiari II -poikkeamassa kallon takakuopan alue on normaalia ahtaampi, ja muun muassa pikkuaivot sijaitsevat tavallista alempana tai osia niistä on työntynyt niska-aukosta selkäydinkanavaan. Ahtauma tällä alueella estää helposti aivojen normaalin nestekierron. Chiari II voi aiheuttaa lukuisia muitakin oireita, mutta valtaosalle ainoaksi merkittäväksi oireeksi jäävät hydrokefalian oireet, kuten päänsärky, pahoinvointi, oksentelu, alentunut tajunnantaso ja joskus jopa näköhäiriö. MMC-sairauteen liittyvää hydrokefaliaa hoidetaan asentamalla ihon alle venttiilillä varustettu silikoniletku eli suntti johtamaan ylimääräinen neste aivokammioista vatsaonteloon. Ajoissa hoidettuna hydrokefaliasta ei todennäköisesti aiheudu suuria haittoja. Noin 10–30 prosentilla MMC-potilaista on kuitenkin jonkinlaisia sairauskohtauksia, joiden arvellaan johtuvan aivojen epämuodostumasta, ongelmista suntin toiminnassa tai infektiosta. Suntin toimintahäiriöiden ohella chiari-epämuodostumat ovat nykyään MMC-potilaiden yleisin kuolinsyy.