stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alli Vaittinen-Kuikka
Elämä

Alli Vaittinen-Kuikka valmistui Kätilöopistosta vuonna 1942. Tämän jälkeen hän toimi opiston valmistavan koulun opettajana ja johtajana vuoteen 1949. Tällöin hänestä tuli lääkintöhallituksen määräämä Nokian suuren kulkutautisairaalan organisoija. Varsinaisen taistelun lapamadon hävittämiseksi Vaittinen-Kuikka aloitti vuonna 1953 toimiessaan Suomen Punaisen Ristin piiriterveyssisarena Joensuussa. Tuolloin arvioitiin jopa viidenneksen suomalaisista olevan lapamadon kantajia ja tautia oli siihen saakka hoidettu erilaisin poppakonstein. Vielä 1960-luvulla Vaittinen-Kuikka kiersi Suomea lääketehdas Medican tieteellisenä assistenttina valistamassa hankalasta suolistoloisesta. Valistusmatkoillaan hänellä oli aina mukanaan matolääkettä. Määrätietoisella työllään hän saikin lapamatotaudin kuriin. Tästä hän sai lempinimensä.
Kokoomuslainen Vaittinen-Kuikka valittiin eduskuntaan vuonna 1966 Pohjois-Karjalan vaalipiiristä, ja hän toimi kansanedustajana vuoteen 1979. Kansanedustajana hän tuli tunnetuksi vastustaessaan pornografisina pitämiään julkaisuja. Hän toimitti vuonna 1971 oikeusministeriöön 60 kansanedustajan allekirjoittaman kirjelmän ja nipun alan lehtiä (muun muassa Hymy, Nyrkkiposti, Jallu ja Stump). Vaadittuja syytteitä ei kuitenkaan nostettu, vaikka hän toivoi Suomeen pornonkieltolakia.
Vaittinen-Kuikka oli 1970-luvulla myös näkyvä ja jyrkkä vapaan abortin, e-pillerin ja avoliiton vastustaja. Hän vastusti myös puoluetukea, ”kulkutaudin tavoin leviävää epideemistä rahaa”. Suomen liikenneturvallisuus oli 1960-luvulla ja 1970-luvun alkupuolella heikolla tasolla, minkä vuoksi Vaittinen-Kuikka vaati ensiapulaukkua autojen pakolliseksi varusteeksi. Lihavia kansanedustajakollegojaan hän patisti jouluna 1966 syömään kanaa, kalkkunaa ja kasviksia sekä korvaamaan herkuttelun kuntovoimistelulla. Vuonna 1973 Vaittinen-Kuikka oli yksi kokoomuksen 15 kansanedustajasta, jotka vastustivat presidentti Urho Kekkosen virkakauden pidentämiseksi kaavailtua poikkeuslakia.
Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1968 ja 1978. Hänelle myönnettiin sosiaalineuvoksen arvo vuonna 1974.
Alli Vaittisen puoliso vuodesta 1972 oli rakennusmestari Esko Kalervo Kuikka.
Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Vaittinen-Kuikka sijoittui 73. tilalle.
Valakit

Valakit on Valakian romanialaisista käytetty nimitys, mutta toisinaan myös yleensä romanialaisista. Lisäksi heihin kuuluvat Pohjois-Makedonian, Albanian ja Kreikan aromanialaiset eli aromuunit.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valakit Wikimedia Commonsissa
Wallachians (Vlachs; волохи; volokhy) (englanniksi) (encyclopediaofukraine.com)
Assyrialaiset

Assyrialaiset tarkoittaa:
Assyrian valtakunnan muinaisia asukkaita
Assyrialaisia, aramean- ja syyriankielistä kristittyä vähemmistöä Lähi-idässä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Assyrialaiset”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Klågerupin mellakat

Muistokivi
Klågerupin mellakat tapahtuivat kesäkuussa 1811 Klågerupissa Ruotsin Skånessa. Ne olivat osa laajempaa liikehdintää, jonka taustalla oli Ruotsin valtiopäivien edellisenä vuonna tekemä päätös uusista pakkovärväyksistä armeijaan sekä talonpoikien yleinen tyytymättömyys aatelisten valtaa ja omaa asemaansa kohtaan. Kansannousun tukahdutti kenraalimajuri Hampus Mörner, joka 15. kesäkuuta hyökkäsi 160 miehen voimin noin 800 Klågerupin linnan luokse kokoontunutta mielenosoittajaa vastaan sillä seurauksella, että noin 20–40 heistä kuoli, 60 loukkaantui ja 195 otettiin vangiksi. Tämän jälkeen levottomuudet rauhoittuvat.
Vajaasointu

Vajaasointu merkitsee sointua, josta on jätetty jokin sen itsenäisistä sävelistä pois.
Avosoinnut

Avosoinnut sisältävät vain avosävyisiä intervalleja, eli priimejä, oktaaveja, kvartteja ja kvinttejä. Kolmisoinnusta voidaan esimerkiksi jättää pois terssi, jolloin soinnun duuri- tai molliluonne häviää, ja se muuttuu sävyltään avosointiseksi. Tällaiset soinnut, eli terssittömät kolmisoinnut, olivat etenkin keskiajan ja renessanssin musiikissa yleisiä varsinkin |lopukkeissa. Klassisen ajan musiikissa niitä pyrittiin välttämään, tosin poikkeuksen tähän tekee esim. Beethoven yhdeksännessä sinfoniassaan. Tonaalisessa musiikissa avosointuja käytetään lähinnä vain arkaaisen sävyn aikaansaamiseksi.
Kvintittömät soinnut

Kvintin poisjättäminen vaikuttaa soinnun luonteeseen kaikkein vähiten, koska se on, kuten mainittua, avosointinen intervalli. Septimisoinnuissa kvintti joudutaan usein jättämään pois; noonisoinnuissa tämä tehdään lähes aina. Kolmisoinnuistakin kvintti voidaan lähinnä äänenkuljetuksellisista syistä jättää pois, mutta silloin sen sointi käy sävyltään hieman tehottomaksi.
Valehtelijoiden klubi

| Valehtelijoiden klubi |
| --- | --- |

Tyyli:  viihde
Luoja(t):  Pertti Reponen Heikki Kinnunen
Pääosissa:  Helge Herala Marita Jyrkinen Leo Lastumäki Aake Kalliala
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:   MTV
Esitetty:  1981 – 1983
Palkinnot
Voitetut:  Venla 1982 (kunniamaininta)
Aiheesta muualla
IMDb 
Valehtelijoiden klubi on suomalainen Mainostelevision tuottama viihdeohjelma, jota esitettiin vuosina 1981–1983. Ohjelman käsikirjoittivat Pertti Reponen ja Heikki Kinnunen. Ohjelma perustuu Yhdysvalloissa 1970-luvulla aloittaneeseen The Liar's Club -sarjaan.
Ohjelmassa olivat alusta alkaen mukana näyttelijät Leo Lastumäki (jäsen K), Aake Kalliala (jäsen R), Maija-Leena Soinne (jäsen F) sekä Olavi Ahonen (jäsen Z), joista viimeksi mainittu esitti vankia. Mukana hänellä oli poliisiasuinen vartija.
Kilpailussa esiteltiin outoja esineitä, joiden merkitykselle ja käytölle edellä mainitut henkilöt keksivät selityksiä. Heistä yksi puhui totta ja muut valehtelivat. Mukana olleen kilpailijan tehtävänä oli sanoa, kuka puhuu totta. Kilpailun juontajana toimi steppaileva Helge ”Heguli” Herala. Hänellä oli apunaan ”sihteerikkö”, jota esitti Marita Jyrkinen. Pöydän yläpuolella roikkui narulla pyykkipoikien pitelemänä 50 markan seteleitä (nykyrahassa vajaa 20 €), joita Heguli jakoi kilpailijoille melko mielivaltaisesti. Lisäksi ohjelmassa esitettiin valehtelu-aiheisia sketsejä. Ohjelma sai kunniamaininta-Venlan vuonna 1982.
Olavi Ahosen esittämä hahmo sai vuonna 1984 lyhytikäisen oman spin off -sarjan Ollin koppivuodet.
Kahdeksan jaksoa sarjasta esitettiin uusintana lauantaisin 10. toukokuuta – 7. kesäkuuta 1997 ja 21. kesäkuuta – 5. heinäkuuta 1997 klo 19.30–20.00 MTV3-kanavalla. Jaksoja oli lyhennetty uusintaa varten.
Ohjelman formaatti herätettiin henkiin vuonna 2013, kun MTV3 alkoi esittää siihen perustuvaa Totuuden torvet -nimistä ohjelmaa.
Aiheesta muualla

Helge Herala ja Eino Grön Valehtelijoiden klubissa[vanhentunut linkki] Katsomo.fi
Leo Lastumäki ja Helge Herala Valehtelijoiden klubissa (Arkistoitu – Internet Archive) Katsomo.fi
Valesokkeli

Valesokkeli on Suomessa 1970–1980-luvuilla käytetty pientalojen perustustapa, jossa on kellariton maanvarainen alapohja. Valesokkelirakenteessa talon ulkoseinien alapinnan ja perustusten välinen rakenne on suunniteltu siten, että sokkelirakenne näyttää ulospäin korkeammalta kuin se todellisuudessa on. Tätä matalaperustaista rakennetta on käytetty yleisimmin pientalojen, erityisesti omakotitalojen ja rivitalojen, rakentamisessa. Sen käytöllä haluttiin parantaa alapohjan lämpötaloutta. Rakennuksista oli myös helppo tehdä esteettömiä.
Valesokkelia kutsutaan joissain yhteyksissä myös piilosokkeliksi.
Valesokkelia käytettäessä rakennuksen seinärakenteen alaosa eli alajuoksupuu usein kostuu ja mahdollisesti homehtuu, synnyttäen kosteusvaurion. Kosteusvaurioiden estämiseksi valesokkelin kanssa pitää olla hyvät salaojat ja kapillaarikatko. Valesokkeli on määritelty riskirakenteeksi vuonna 2007.
Seppo Mölsä on esittänyt kirjassaan Näin Suomi homehtui, että valesokkeli on peräisin Pohjois-Amerikasta.
Aiheesta muualla

Valesokkeli Kotitalo-lehden sanakirja
Valentin Varennikov

Valentin Varennikov vuonna 1994.
Valentin Ivanovitš Varennikov (ven. Валентин Иванович Варенников 15. joulukuuta 1923 – 6. toukokuuta 2009) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen armeijakenraali ja poliitikko, yksi Neuvostoliiton Afganistanin sodan suunnittelijoista ja johtajista. Hän osallistui vuoden 1991 kaappausyritykseen Mihail Gorbatšovia vastaan.
Varennikov syntyi köyhään kasakkaperheeseen Krasnodarissa. Hän otti osaa suureen isänmaalliseen sotaan (toinen maailmansota) vuodesta 1942. Hän valmistui Frunzen sotilasakatemiasta 1954. Myöhemmin hän lisäksi osallistui taisteluihin Angolassa, Syyriassa, Etiopiassa ja Afganistanissa. Hän oli pääorganisaattorina Tšernobylin onnettomuuden raivaustöissä.
Varennikov komensi 1962–1966 divisioonaa ja 1967–1969 Leningradin sotilaspiiriä. Vuodesta 1969 hän oli Saksassa, jossa komensi aluksi kolmatta armeijaa. Vuonna 1978 hänet ylennettiin armeijankenraaliksi, ja vuodesta 1979 hän oli pääesikunnan varapäällikkö. Vuosina 1984–1989 hän oli puolustusministeriön Afganistanin joukkojen päällikkö Kabulissa. Operaatio Magistralista hänelle myönnettiin Neuvostoliiton sankarin arvo. Vuonna 1989 Varennikov sai nimityksen maavoimien komentajaksi ja varapuolustusministeriksi.
Varennikov oli myös korkeimman neuvoston jäsen vuodesta 1974 ja 1989–1991 Neuvostoliiton kansanedustaja.
Varennikov oli 1991 Gorbatšovia vastaan tehdyn kaappausyrityksen pääsuunnittelijoita. Helmikuussa 1994 duuma myönsi armahduksen valtion hätätilakomitean jäsenille ja vuoden 1993 kriisin osallistujille, mutta Varennikov kieltäytyi armahduksesta, ja oikeudenkäynti hänen osaltaan jatkui, kunnes hänet vapautettiin maanpetossyytteistä loppuvuodesta 1994.
Varennikov valittiin 1995 Venäjään duumaan kommunistisen puolueen ehdokkaana. Hän johti veteraanien asioiden komiteaa. Vuonna 2003 hän liittyi Rodina-puolueeseen, mutta palasi kommunistiseen puolueeseen 2007.
Aiheesta muualla

Russian Army Gen. Varennikov dead at 85 (Arkistoitu – Internet Archive), RIA
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB
Vahinko

Vahinko voi tarkoittaa valitettavaa asiaa, jonkin teon tai tapahtuman aiheuttamaa vauriota tai muuta haittaa, tai onnettomuutta tai epähuomiossa sattunutta tapahtumaa tai tekoa. Vahinkojen taloudellisiin seurauksiin varaudutaan usein ennakolta erilaisilla vakuutuksilla. Vahinkoja myös tutkitaan, jotta niiltä voidaan välttyä.
Vahingonkorvauslaki Suomessa

Suomessa vahingonkorvauslain mukaan se, joka tahallisesti tai tuottamuksesta aiheuttaa toiselle vahingon, on velvollinen korvaamaan sen, jollei laissa ole muuta seuraamusta. Näin ollen ihminen ei ole lähtökohtaisesti vastuussa "vahingossa" aiheuttamistaan vahingoista eli tapaturmista, joihin ei liity huolimattomuutta tai muuta erityistä vastuuperustetta. Muussa tapauksessa vahingon aiheuttaja voi joutua vahingonkorvausvelvolliseksi.
Suomen lainsäädännössä ei ole yksiselitteistä vahingon käsitettä, vaan vahingon korvattavuus on selvitettävä perehtymällä laajasti oikeusjärjestykseen. Oikeuskirjallisuudenkin esittämät luokittelut ovat pikemminkin esitystä tukevia apuneuvoja kuin korvattavuuden osoittavia tarkkoja määrittelyjä. Yleisperiaatteena on, että vahingon kärsineen henkilön olosuhteita verrataan oloihin, joissa hän eläisi ilman kärsimäänsä vahinkoa. Näin noudatetaan täyden korvauksen periaatetta eli vahingonkorvauksen tulisi saattaa henkilö sellaiseen varallisuusasemaan, jossa hän olisi ollut ilman vahinkotapahtuman sattumista.
Korvattavaa vahinkoa koskevat säännökset sisältyvät vahingonkorvauslain (412/1974) 5. lukuun tai lukuisiin muissa laeissa oleviin erityissäännöksiin. Vahingonkorvaus toimii hyvityksenä henkilö- ja esinevahingosta ja joissain tapauksissa myös sellaisesta taloudellisesta vahingosta, joka ei ole yhteydessä henkilö- tai esinevahinkoon (ns. puhdas varallisuusvahinko).
Vahingonkorvauslaki Suomessa > Henkilövahinko

Henkilövahinkona pidetään ihmisen ruumiinvammaa, sairautta tai eräitä psyykkisiä häiriöitä. Perusmääritelmän mukaan henkilövahingoksi luetaan terveydentilan häiriö, joka on lääketieteellisin keinoin todettavissa. Henkilövahingon seurauksena korvataan vahingosta aiheutuneet tarpeelliset sairaanhoitokustannukset ja muut kulut, ansionmenetys, kipu, särky sekä muu tilapäinen tai pysyvä haitta. Korvattavia voivat olla myös kärsimys, elatuksen menetys tai läheisille aiheutuneet kulut. Kuolemaan johtaneesta vahingosta korvataan hautauskulut kohtuulliseen määrään, mutta ei täyden korvauksen periaatteen mukaisesti.
Vahingonkorvauslaki Suomessa > Esinevahinko

Esinevahingossa irtain tai kiinteä esine vaurioituu. Sen synonyymi on omaisuusvahinko, mutta vahingonkorvauslaki ei käytä tätä nimitystä. Esinevahinkona korvataan esineen korjauskustannukset, arvonalennus ja muut kulut tai tuhoutuneen esineen arvo. Esinevahingoksi luetaan myös esineen hallinnan estyminen ja tulojen tai elatuksen väheneminen. Tavallisesti korvauksen saa esineen omistaja, mutta myös rajoitetun esineoikeuden haltijan (esimerkiksi vuokramiehen) vahinko voidaan korvata. Korjattavissa olevasta esineestä korvataan vain korjauskustannukset ja mahdollinen arvonalennus. Jos esinettä ei voida korjata tai se tulee liian kalliiksi, maksetaan yleensä arvokorvaus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vahingonkorvauslaki.
Julius

| Julius |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  12. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  12. huhtikuuta
– ortodoksinen:  18. toukokuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Jules, Giulio
Nimen alkuperä:  latinalainen Iulius (maitopartainen nuorukainen)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Julius (lat. Iulius) on latinalaisperäinen miehen nimi. Samaa alkuperää ovat myös naisennimi Julia (lat. Iulia) sekä johdannainen Julianus.
Julius-nimi Suomessa ja maailmalla

Suomessa Juliuksen nimipäivä on 12. huhtikuuta, paavi Julius I:n kuolin- ja muistopäivänä. Samana päivänä on myös Julian nimipäivä. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Julius on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu Suomessa 12 953 miehelle ja muutamalle naiselle.
Julius-nimen asuja muissa kielissä ovat esimerkiksi ranskan Jules, espanjan Julio ja italian Giulio. Unkarissa Julius-nimen paikallisena muotona on ruvettu pitämään nimeä Gyula, joka alkuaan oli luultavasti turkkilaisperäinen jonkinlaisen sota- tai heimopäällikön arvonimi.
Julius-suku

Alkujaan Julius oli erään Rooman valtasuvun genticilium eli sukunimi. Suvun jäseniä:
Gaius Julius Caesar,  roomalainen valtiomies, sotilas ja kirjailija, diktaattori 45–44 eaa.
Sextus Julius Frontinus, sotilas, poliitikko, kirjailija ja insinööri
Gnaeus Julius Agricola, sotapäällikkö
Sukuun kuuluivat myös seuraavat Rooman keisarit:
Augustus (adoption kautta), hallitsi 31 eaa. – 14 jaa.
Tiberius (adoption kautta), hallitsi 14–37
Caligula, hallitsi 37–41
Claudius, hallitsi 41–54
Nero, hallitsi 54–68
Muita Juliuksia > Rooman keisareita

Nämä keisarit eivät kuuluneet Juliusten sukuun.
Maximinus Thrax, Gaius Julius Verus Maximinus, hallitsi 235–238
Philippus Arabs, Marcus Julius Philippus, hallitsi 244–249
Valens, Flavius Julius Valens, hallitsi 364–378
Julius Nepos, Länsi-Rooman keisari 474–475
Muita Juliuksia > Paaveja

Pyhä Julius I, paavi 337–352
Julius II, paavi 1503–1513
Julius III, paavi 1550–1555
Julius sukunimenä

David Julius (s. 1955), yhdysvaltalainen fysiologi ja professori, Nobelin lääketieteen palkinnon saaja
Leigh Julius (s. 1985), eteläafrikkalainen pikajuoksija
Kuvitteellisia Juliuksia

Julius-apina, Paul Frankin keulahahmo
Julius Hibbert, hahmo Simpsoneissa
Julius MacAnkka, Roope Ankan esi-isä
Julius Tiitinen, hahmo sarjakuvassa Helmi ja Heikki
Julius Väre, supersankari elokuvasarjassa Ihmeperhe
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Julius Wikimedia Commonsissa
Vaeltajalurikki

| Vaeltajalurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Myskilurikit Glossopsitta
Laji::  porphyrocephala
Kaksiosainen nimi
 Glossopsitta porphyrocephala  (Dietrichsen, 1837) 
Katso myös
   Vaeltajalurikki Wikispeciesissä   Vaeltajalurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vaeltajalurikki (Glossopsitta porphyrocephala) on Etelä-Australiassa elävä papukaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Vaeltajalurikin pituus on noin 16 cm ja paino 40–50 g. Kooltaan se on selvästi myskilurikkia pienempi. Sen höyhenpuku on selkäpuolelta vihreä ja vatsapuolelta vaaleansininen. Otsa on violetti, ja nokan ja otsan väli on punainen. Poskella on keltainen laikku.  Nokka on musta, iiris ruskea ja koivet harmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on muuten aikuisen värinen, mutta sen värit ovat himmeämmät. Lentävän linnun siivet synnyttävät viuhuvan äänen.
Esiintyminen

Vaeltajalurikki elää Etelä-Australian mantereen rannikkoalueilla. Lajin elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on luultavasti yli 50 000 yksilöä. Vaeltajalurikkia pidetään harvoin Australiassa vankeudessa lemmikkilintuna.
Elinympäristö

Vaeltajalurikit asuvat sisämaan kuivilla harvapuustoisilla mailla. Kaupunkeihin ne etsiytyvät vain syömään koristekukkia. Vaeltajalurikit lyöttäytyvät joskus myski- tai pikkulurikkien seuraan. Vaeltajalurikkiparvet etsivät kukkivia eukalyptuspuita ja -pensaita, ja parvissa voi olla satoja lintuja.
Lisääntyminen

Vaeltajalurikin pesintää tapahtuu tavallisesti elokuusta joulukuulle. Pesä on joko puunrungon tai paksun oksan kolossa, yleensä veden äärellä kasvavassa eukalyptuksessa. Laji voi pesiä yhdyskunnissa siten, että kaikki tietyn alueen mahdolliset pesäkolot ovat asutettuja. Pesintä tunnetaan vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Naaras munii kolme tai neljä munaa. Muna on kooltaan 20,3*16,7 mm. Naaras hautoo noin 17–20 päivää ja pesäpoikasaika on noin kahdeksan viikkoa.
Ravinto

Vaeltajalurikit syövät pääasiassa eukalyptusten mettä ja siitepölyä, jota ne harjaavat erikoisella kielellään. Ne voivat syödä myös hedelmiä, siemeniä ja hyönteisiä. Puutarhoissa ne saattavat aiheuttaa vahinkoja.
Maria Vainio-Kurtakko

| Maria Vainio-Kurtakko |
| --- | --- |
 Maria Vainio-Kurtakko vuonna 2022
Henkilötiedot
Syntynyt: 1976
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  historiantutkija, kirjailija ja tuottaja
Kirjailija
Tyylilajit:  tietokirjallisuus
Palkinnot
  Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2016  Valtioneuvos Mauritz Hallbergin palkinto 2011  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Maria Vainio-Kurtakko (s. 1976) on suomalainen historiantutkija, tietokirjailija ja asiantuntija. Vainio-Kurtakko on koulutukseltaan filosofian tohtori, ja hän toimii Svenska litteratursällskapetissa tuottajana.
Vainio-Kurtakon erityisalaa ovat Albert Edelfelt ja sääty-yhteiskunnan viimeiset vuosikymmenet.
Vainio-Kurtakko väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2010 aiheesta Idyll eller verklighet? : Albert Edelfelt och Gunnar Berndtson i det moderna genombrottets ambivalens.
Vainio-Kurtakko on kirjoittanut ja toimittanut tieteellisiä kirjoja ja artikkeleita sekä julkaissut tietokirjoja. Hänen johtamansa asiantuntijaryhmä sai vuonna 2016 Tiedonjulkistamispalkinnon verkkojulkaisusta Albert Edelfelts brev. Vainio-Kurtakon kirja Ett gott parti Albert Edelfeltistä ja tämän vaimosta Ellan de la Chapellesta oli ehdolla Vuoden 2022 tiedekirjaksi. Kirja on suomennettu nimellä Sovelias liitto.
Palkinnot ja tunnustukset

Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2016
Valtioneuvos Mauritz Hallbergin palkinto 2011
Julkaisuja

Vainio-Kurtakko on kirjoittanut useamman kirjan Albert Edelfeltistä ja julkaissut tieteellisiä artikkeleita naisten roolista avioliitossa ja yhteiskunnassa 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun Suomessa, sekä aatelistosta ja kartanoelämästä.
Julkaisuja > Luettelo teoksista

Bränn, Michaela – Vainio-Kurtakko, Maria: Svenska Kvinnoförbundet i Sörnäs. Ett sekel av kvinnoengagemang 1911-2011, Svenska Kvinnoförbundet i Sörnäs. 2011. ISBN 978-952-92-9629-3.
Vainio-Kurtakko, Maria: Ett gott parti: Scener ur Ellan de la Chapelles och Albert Edelfelts liv. Svenska litteratursällskapet i Finland & Appell Förlag. 2022. ISBN 978-951-583-557-4.
Vainio-Kurtakko, Maria: Idyll eller verklighet? Albert Edelfelt och Gunnar Berndtson i det moderna genombrottets ambivalens. Diss. Finska fornminnesföreningen. 2010. ISBN 978-951-9057-76-7
Vainio-Kurtakko, Maria: Albert Edelfelt ja Pohjolan kesä – Albert Edelfelt och den nordiska sommaren – Albert Edelfelt and the Nordic Summer. Toimittanut Ilkka Karttunen. Taidekeskus Retretti – Konstcentret Retretti. 2009. ISBN 978-951-8977-38-7
Knapas, Rainer – Vainio, Maria: Albert Edelfelt och Ryssland. Brev från åren 1875−1905. Svenska litteratursällskapet i Finland & Bokförlaget Atlantis. 2004. ISBN 951-583-111-3.
Maria Vainio-Kurtakko Albert Edelfelts brev. Elektronisk brev- och konstutgåva (Albert Edelfeltin kirjeet. Elektroninen julkaisu). 2014−2020. Maria Vainio-Kurtakko & Henrika Tandefelt & Elisabeth Stubb, Svenska litteratursällskapet i Finland. (ruotsiksi)
Vadelmavillaselkä

| Vadelmavillaselkä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Sirppisiipimäiset Drepanoidea
Heimo::  Sirppisiivet ja villaselät Drepanidae
Alaheimo::  Villaselät Thyatirinae
Suku::  Thyatira
Laji::  batis
Kaksiosainen nimi
 Thyatira batis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Vadelmavillaselkä Wikispeciesissä   Vadelmavillaselkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vadelmavillaselkä (Thyatira batis) on sirppisiipimäisiin kuuluva, helposti tunnistettava yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Vadelmavillaselän siipien kärkiväli on noin 34–40 mm. Pohjaväriltään tummanharmaissa etusiivissä on viisi isoa, vaaleanpunaista täplää, jotka vaalenevat reunoja kohti. Takasiivet ovat vaaleanharmaat.
Noin 40 mm pitkä toukka elää vadelman lehtien yläpinnoilla loppuvuodesta.
♀
♂
♂   △
Levinneisyys ja lentoaika

Laajalti levinnyt laji, jota tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa ja Aasiassa Japaniin ja Himalajalle saakka. Suomessa laji on melko yleinen ja se on levinnyt Etelä-Lapin korkeudelle asti. Vadelmavillaselkä lentää toukokuusta elokuuhun lehtimetsissä ja vesakoissa. Elokuun yksilöt ovat toista sukupolvea.
Elinympäristö ja elintavat

Vadelmavillaselkä elää metsiköissä, puistoissa, puutarhoissa ja muissa vadelmaa kasvavissa paikoissa. Perhonen aloittaa lentonsa illalla hämärän laskeuduttua ja tulee valolle, mutta sitä voi myös tehokkaasti houkutella perhosbaarilla. Lajia tavataan tavallisesti yksitellen. Talvehtii kotelona yhteensidottujen lehtien välissä.
Laji on helppo kasvattaa toukasta.
Ravintokasvi

Toukka elää vadelma (Rubus idaeus), mutta myös erilaisilla koristevatukoilla.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Vadelmavillaselkä
kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Pertti Pakkanen: Thyatira batis
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q640500  Wikispecies: Thyatira batis  BioLib: 51814  BOLD: 109507  CoL: 56PHK  EPPO: THYTBA  EUNIS: 307041  Fauna Europaea: 443429  Fauna Europaea (new): 4a0fdcf4-af21-45c9-9755-c18f85c9fc58  GBIF: 5142870  iNaturalist: 123022  IRMNG: 10470867  LepIndex: 57148  LoB: 4964  MaBENA: ThyatBatis  NBN: NBNSYS0000005724  NCBI: 721163  NZOR: b30d90fc-f54d-4e8f-a9f0-c99a1681b296  Observation.org: 8363  Open Tree of Life: 192280  Laji.fi: MX.61374