stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saaroinen (Korpiselkä)

Saaroinen on kylä Joensuun kaupungin itälaidalla Venäjän rajalla. Saaroinen on entisen Korpiselän kunnan kylä, jonka itäosa luovutettiin Neuvostoliitolle vuonna 1944. Saaroinen sijaitsee Korpijärven pohjoisrannalla nykyisen valtakunnanrajan tuntumassa noin 70 kilometriä Joensuun keskustaajamasta kaakkoon. Venäjän puolelle jääneeseen, nykyisin tyhjillään olevaan, Korpiselän kirkonkylään matkaa on alle kymmenen kilometriä. Saaroisten naapurikyliä ovat Hoilola, Mannervaara, Ruhovaara ja Korpijärven eteläpuolella Meriinaho sekä luovutetulle alueelle jääneet Korpiselän kirkonkylä sekä Hominvaara ja Tšiipakka Korpijärven itä- ja eteläpuolella.
Ennen alueluovutuksia Saaroisten kautta kulki maantie Korpiselän kirkonkylästä Hoilolan kautta Värtsilään, jolta Saaroisten kohdalla erkani kylätie Korpijärven rantaan. Moskovan rauhan raja jätti Saaroisen ja muut Korpiselän Suomen puolelle jääneet kylät ilman tieyhteyttä muuhun Suomeen, sillä Korpiselkä–Hoilola–Värtsilä maantien molemmat päät jäivät luovutetulle alueelle. Tieasiaan saatiin parannus vasta vuonna 1948, kun tieyhteys Hoilolasta Tuupovaaran Öllölään valmistui. Nykyisin Hoilolasta seututie 500:lta Saaroisten kautta itärajalle johtavan maantien numero on 15 634.
Korpijärven seudulle perustettiin Hoilolan kansakoulu vuonna 1909 ja se aloitti toimintansa Saaroisten kylässä vuokratiloissa. Varsinaisen koulun paikasta käytiin pitkään keskustelua Hoilolan ja Saaroisten kylien välillä. Koulupiiriin kuului tuolloin vielä Tšiipakka, jonka vuoksi koulu rakennettiin vuonna 1914 koulupiirin keskelle Korpijärven rantaan Saaroisten Jeskasenniemeen. Alueluovutuksissa koulu jäi Suomen puolelle, mutta koulun alueen kuuluminen rajavyöhykkeeseen vaikeutti liikkumista.
Historia

Saaroisten kylä perustettiin 1500-luvulla, jolloin alue kuului Venäjälle. Saman vuosisadan loppupuolella kylä kärsi sodista ja vuonna 1617 Stolbovan rauhassa alue siirtyi Ruotsille. Sotien seurauksena vuoden 1618 maakirjan mukaan kylässä oli vain kaksi taloa. Elpyminen on kuitenkin ollut nopeaa, sillä jo vuoden 1631 maakirjan mukaan taloja oli jo 12.
Ortodoksisen väestön muutto Ruotsin luterilaistamista ja verotusta pakoon Venäjälle kasvoi 1600-luvulla joukkoliikkeeksi. Saaroisista muutti pois 77 henkeä. Poismuuton vuoksi oli vuonna 1651 puolet Saaroisten taloista autioina. Ruptuurisodan seurauksena lisää ortodoksiväestöä muutti alueelta ja niinpä vuosina 1651–1683 Saaroisista katosi kaksi taloa. Alue kärsi taas sodasta 1700-luvun alussa suuren Pohjan sodan vuoksi. Tuolloin Saaroisten kylää hävittivät välillä ruotsalaiset välillä venäläiset. Vuonna 1721 Uudenkaupungin rauhassa alue siirtyi Venäjälle. Seuraavana vuonna suoritettiin väestönlaskenta, jolloin Saaroisten kylässä oli vain yksi asuttu talo ja siinä 10 asukasta. Vuonna 1764 laaditussa tutkintapöytäkirjassa ilmoitetaan Saaroisten kylän kantatalojen määräksi kuusi.
Viime sotien alueluovutuksissa uusi valtakunnan raja halkaisi Saaroisten kylän, siten että osa kylästä jäi luovutetulle alueelle. Saaroinen kuului Korpiselän kuntaan vuoteen 1946 asti, jolloin kunta lakkautettiin ja liitettiin Tuupovaaran kuntaan, joka puolestaan liitettiin Joensuun kaupunkiin vuonna 2005.
Rochefort (Charente-Maritime)

| Rochefort |
| --- | --- |
 Rochefortin satama.
 vaakuna
Valtio:  Ranska
Alue:  Uusi-Akvitania
departementti:  Charente-Maritime
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  22 km²
Korkeus:  14 m
Väkiluku:  24 000
 – Väestötiheys:  1 125,2 as./km²
Postinumero:  17300
 
 www.ville-rochefort.fr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rochefort on satamakaupunki Lounais-Ranskassa Uuden-Akvitanian alueella Charente-Maritimen departementissa Charentejoen suulla.
Historia

Jean-Baptiste Colbert valitsi Rochefortin 1665 Ranskan laivaston turva-, puolustus- ja tarvikkeiden täydennyspaikaksi. Arsenal de Rochefort oli tukikohta ja telakka vuoteen 1926, jolloin se suljettiin.
Seitsenvuotisen sodan aikana Rochefort joutui syyskuussa 1757 Englannin ankaran hyökkäyksen kohteeksi .
Telakan lisäksi Rochefortissa oli vuodesta 1766 tiukasti valvottu rangaistussiirtola jossa vankeja käytettiin työvoimana. Rangaistussiirtolat olivat tavallisia sotasatamissa ja tukikohdissa, kuten Toulonissa ja Brestissä, sillä niissä oli tarjolla ilmaista työvoimaa. Ranskan vallankumouksen aikana jakobiinien kaudella (1790–95) siellä sijoitettiin vankilalaivoihin 800 roomalaiskatolista pappia ja muita kirkon työntekijöitä, jotka kieltäytyivät vannomasta papiston siviiliperustuslain paavin vastaista valaa. Monet kuolivat epäinhimillisissä oloissa.
Napoleon Bonaparte antaitui Rochefortin rannikolla Île-d'Aix'n saarella, jossa hän oli viettänyt useita päiviä aikoessaan paeta Yhdysvaltoihin,  kapteeni Frederick Lewis Maitlandille HMS Bellerophonilla 17. heinäkuuta 1815, ja siihen päättyi "satapäiväinen keisarikunta".
Rochefort on erinomainen esimerkki 1600-luvun "ville nouvellesta", joka tarkoittaa, että sen suunnittelu ja rakennukset perustuivat säädökseen. Rochefortin rakentamisen syy oli suurelta osin se, että hallitsija ei voinut luottaa kapinallisiin protestantteihin La Rochelleihin, jotka kardinaali Richelieu joutui piirittämään muutama vuosikymmen aikaisemmin. 1900-luvulla Rochefort oli lähinnä varuskuntakaupunki. Terveyslähteensä ansiosta kaupunki oli ollut matkailukaupunki, ja matkailusta tuli tärkeä elinkeino 1990-luvulla.
Merkittäviä asukkaita

Rochefort on seuraavien henkilöiden synnyinpaikka:
Louis-René Levassor de Latouche Tréville (1745–1804), amiraali
Charles Rigault de Genouilly (1807–1873), amiraali, Vietnamin valloittaja.
Pierre Loti (1850–1923), kirjailija. Hänen kotinsa on nykyisin museo
Amédée William Merlaud-Ponty (1866-1915), Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernööri
Pauline Réage, Anne Desclos'n kirjailijanimi (1907–1998), kirjailija
Maurice Merleau-Ponty (1908–1961), filosofi
Pierre Salviac, (1946–), urheilutoimittaja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rochefort (Charente-Maritime) Wikimedia Commonsissa
Rochefortin sivusto
Saint-Michel (Aisne)

| Saint-Michel |
| --- | --- |
 Saint-Michelin luostari
 vaakuna
 Saint-Michel
 Koordinaatit: 49°55′07″N, 4°08′01″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Hauts-de-France
Departementti:  Aisne
Arrondissementti:  Vervins
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  42,2 km²
Väkiluku (2019):  3 314 
 – Väestötiheys:  78 as./km²
Kunnan numero:  02684
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saint-Michel on kunta Pohjois-Ranskassa Aisnen departementissa Hauts-de-Francen alueella. Se sijaitsee Gland-joen varrella, noin 21 kilometriä Vervinsin kaupungista koilliseen. Kunnalla on yhteistä rajaa Belgian kanssa.
Kunnan nähtävyyksiä on 900-luvulla rakennettu Saint-Michelin luostari. Vuosisatojen aikana luostari on ollut toistuvasti tulipalojen ja ryöstöjen kohteena, mutta aina se on rakennettu uudelleen. Barokkityylisen luostarikirkon rakennutti venetsialainen kardinaali Jean-Baptiste de Mornat 1500-luvun lopulla. Vuonna 1981 luostari päätyi Saint-Michelin kunnan omistukseen, ja kunta on vastannut sen jälkeen luostarin kunnostamisesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Michel (Aisne) Wikimedia Commonsissa
Samba de Uma Nota Só

”Samba de Uma Nota Só”, englanniksi ”One Note Samba”, on Antônio Carlos Jobimin säveltämä bossa nova -kappale vuodelta 1961. Newton Mendonça sanoitti kappaleen portugaliksi ja englanninkieliset sanat kirjoitti Jobim itse. Kerrotaan, ettei säveltäjä pitänyt kappaleidensa englanninkielisistä käännöksistä ja opetteli englantia voidakseen itse sanoittaa omia kappaleitaan englanniksi.
Kappale on yksi Jobimin tunnetuimmista sävellyksistä. Sen ovat nauhoittaneet lukuisia kertoja sekä Jobim että monet muut. Jobimin nauhoituksiin kuuluu muun muassa Stan Getzin ja Charlie Byrdin albumi Jazz Samba vuodelta 1962, Jobimin The Composer of ”Desafinado”, Plays vuodelta 1963 sekä Herbie Mannin ja João Gilberton Herbie Mann & Joao Gilberto with Antonio Carlos Jobim vuodelta 1964. Suomessa kappaleen levytti Laila Kinnunen vuonna 1963 Kari Tuomisaaren suomentamin sanoin.
Kappaleen nimi tarkoittaa ”yhden nuotin samba”, ja melodia perustuu nimensä mukaisesti yhden nuotin toistamiseen. Soitettava melodiasävel pysyy samana useiden tahtien ajan soinnun vaihtuessa sen alla. Luiz Bonfá kirjoitti myöhemmin kappaleen innoittamana bossa nova -sävellyksen ”Samba de Duas Notas” (kahden nuotin samba).
Ruumisauto

Nykymallinen ruumisauto. Tätä autoa on käytetty Yhdysvaltain entisen presidentin Ronald Reaganin hautaukseen.
Ruumisauto on tietyn korimallin mukainen auto, joka on suunniteltu ruumisarkun kuljettamiseen ruumishuoneelta hautapaikalle.
Suomessa on lakiin tarkasti määritelty termi ruumisauto seuraavasti (Ajoneuvolain 3. luku, 23. §): Ruumisauto on kuolleiden henkilöiden kuljetukseen tarkoitettu M-luokan ajoneuvo, jossa on erikoisvarusteita tätä tarkoitusta varten.
Autoverolaissa säädetään tarvittaessa sellaisen ruumisauton, joka on verovapaa tai 
josta suoritetaan alennettua veroa, hallinnasta, rakenteesta, 
varusteista ja väristä.
Autoverolaki säätää varusteista ja väristä seuraavasti:
auton on oltava hautaustointa harjoittavan omistuksessa;
auton värin on oltava musta, valkoinen tai hopeanharmaa;
autossa on oltava kiinteällä vetolavalla varustettu kori;
auton ohjaamon ja arkkutilan välillä on oltava kiinteä väliseinä;
arkkutilan pituus on oltava 0,4 metrin korkeudelta vetolavasta mitattuna vähintään 2,1 metriä; ja
arkkutilassa saa olla enintään yksi istuin yhdelle henkilölle.
Yleiskielessä nimitystä ruumisauto ei tietenkään ole sidottu yhtä tarkkaan määritelmään auton rakenteesta, vaan ruumisautoja ovat kaikki joskus tässä käytössä olleet ajoneuvot.
Historia

Ruumisvaunut olivat alun perin hevosten vetämiä, mutta polttomoottoreiden yleistyttyä varsinaisia ruumisautoja alettiin valmistaa vuonna 1909 Yhdysvalloissa.[lähde? ] Ennen myös jotkut ruumisautot toimivat ambulansseina. Joissakin kaupungeissa oli myös suuria autoja ja metroja, joissa kuljetettiin sekä arkku, että surijat, mutta ne eivät olleet kovin suosittuja.
Helsingissä oli käytössä erityinen hautausjuna, joka liikennöi Harjun ruumishuoneen ja Malmin hautausmaan välillä. Sen vaunut olivat tavallisia Ga- tai Gb-umpitavaravaunuja, joiden kylkiin asetettiin pahvipaloilla olevat ristit arkkukuljetuksen ajaksi. Lisäksi junaan kuului yhdestä kolmeen kolmannen luokan matkustajavaunua hautajaisvieraille sekä yksi toisen luokan vaunu papeille ja muille arvoväelle. Junaan liittyi se erikoismääräys, että hautausmaan alueelle piti ajaa mahdollisimman vähillä höyryillä ettei varoventtiili alkaisi puhaltaa hautausmaalla ja siten häiritsisi käynnissä olleita hautajaisia. Samoin viheltimiä ei käytetty hautausmaalla. Malmin hautausmaalla ei ollut omaa suoritusta vaan juna liikennöi Malmin rautatieaseman junanlähettäjän vastuulla. Hautausmaaliikenne lopetettiin vuonna 1954.
Valmistajat

Toisin kuin autot yleensä, ruumisautot ovat edelleen pohjimmiltaan erikoistuneiden yritysten käsityönä valmistamia ajoneuvoja.
Yhdysvalloissa perinteiset ruumisautoja valmistava koripajat Eureka, Miller-Meteor, S&S ja Superior ovat nykyisin yhdistyneet ja ne tunnetaan Accubuilt-nimisenä yrityksenä. Yhdysvalloissa toimivat myös muun muassa Federal Coach ja Krystal Enterprises. Eurooppalaisia tunnettuja koripajoja on useassa maassa. Muun muassa Saksassa Binz, Kuhlmann, Pollmann, Rappold ja Stolle, Isossa-Britanniassa esimerkiksi Woodall Nicholson ja Crayford, Italiassa Pilato, Ruotsissa Nilsson sekä Spendex Suomessa.
Nykyään Yhdysvalloissa käytettävät ruumisautot on rakennettu usein Cadillacin ja Lincolnin pohjalta, kun taas Euroopassa suosittuja ovat Mercedes-Benz, Jaguar, Opel, Ford ja Volvo.[lähde? ] Myös muita automerkkejä käytetään.
Ruumisauton lähtökohtana on usein autotehtaan tätä tarkoitusta varten toimittama niin sanottu erikoiskori, joka voi olla esimerkiksi riisuttu ja osin epätäydellinen – eli siis valmiina koripajan muokattavaksi. Erikoiskoreista valmistetaan myös muun muassa ambulanssit. Ruumisautoja voidaan valmistaa myös muokkaamalla sedan-korisista autoista. Ruumisautoina käytetään nykyisin myös enenevässä määrin tila-autoja, koska ne eivät vaadi kalliita korimuutoksia. Käytössä on myös täysin massasta erottumattomia pakettiauton tyyppisiä niin sanottuja siirtoautoja tai normaalin farmarimallin näköisiä autoja.
Harrastekäyttö

Yhdysvalloissa ja Saksassa on jo pitkään ollut oma erikoisautoihin keskittynyt harrastajakuntansa. Ruumisautot ovat Suomessa olleet harrastuskäytössä vieroksuttuja autoja, mutta viime vuosinaselvennä myös suomalaiset autoharrastajat ovat löytäneet ruumisautot. Samalla ruumisautoharrastuksesta on tullut yleisesti hyväksytympää, vaikka ennakkoluujoja harrastajia kohtaan tietenkin esiintyy edelleen.
Turkulainen Woodoo-musiikkiyhtye käytti 1970-luvun puolivälissä kuljetusautonaan entistä Liedon kunnan ruumisautoa, jossa hetken ajan oli etuovissa Harro Koskisen sikavaakunat – jotka tosin poistettiin viranomaisten määräyksestä.[lähde? ]
Ruumisautoa on käytetty myös mainoskäytössä. Muun muassa Suomen syöpäyhdistys käytti tupakoinnin vastaisessa Coffin Shop -kampanjassaan ruumisautoa muistuttamaan tupakoinnin vaarallisuudesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ruumisauto.fi – suomalaisten ruumisautoharrastajien sivusto
Hevosten vetämä ruumisvaunu 1900-luvun alkupuolelta.
Volkswagen Transporter T2.
Sambalpurin piirikunta

Sambalpurin piirikunta (orijaksi ସମ୍ବଲପୁର ଜିଲ୍ଲା, Sambalapura jillā) on yksi Intian Odishan osavaltion 30 piirikunnasta. Piirikunta rajautuu pohjoisesta Sundargarhin piirikuntaan, idästä Deogarhin ja Angulin piirikuntiin ja lännestä Jharsugudan, Bargarhin ja Subarnapurin piirikuntiin.
Piirikunnassa oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 1 041 099 asukasta.
Sarandën piirikunta

| Sarandën piirikunta Rrethi i Sarandës |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Albania
Prefektuuri:  Vlorë
Lakkautettu:  2000
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Sarandë
Pinta-ala:  730 km²
Väkiluku (2001):  35 235
 – väestötiheys:  48,3 as./km²
Sarandën piirikunta (alb. Rrethi i Sarandës) oli yksi Albanian 36:sta piirikunnasta vuoteen 2000 saakka, jolloin se lakkautettiin. Se kuului Vlorën prefektuuriin, joka vastaa nykyistä Vlorën maakuntaa. Piirikunnan pinta-ala oli 730 neliökilometriä ja vuoden 2001 väestönlaskennassa siellä oli 35 235 asukasta.
Piirikuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Aliko, Dhivër, Konispol, Ksamil, Livadhja, Lukovë, Markat, Sarandë ja Xarrë. Pääkaupunkina toimi Sarandë.
Riihimäen keskuskirkko

| Riihimäen keskuskirkko |
| --- | --- |
 Riihimäen Keskuskirkko
Sijainti:  Riihimäki
Seurakunta:  Riihimäen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1905
Suunnittelija:  Arkkitehtitoimisto Nyström–Petrelius–Penttilä
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  630
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Riihimäen keskuskirkko on Riihimäen keskustassa sijaitseva puukirkko. Sen on suunnitellut helsinkiläinen arkkitehtitoimisto Nyström–Petrelius–Penttilä, ja se valmistui vuonna 1905. Kirkkoa on laajennettu vuonna 1927 ja korjauksia suoritettu vuosina 1952, 1977–1978 ja 2005. Kirkossa on 630 istumapaikkaa. Kirkossa toimii Riihimäen seurakunta.
Historia

Riihimäen kuuluessa Hausjärven kuntaan palveli riihimäkeläisiä vuonna 1789 valmistunut Hausjärven kirkko. Riihimäkeläiset kävivät jumalanpalveluksessa jalkaisin ja talvisin hevoskyydillä. Kävelymatka lyheni kolme kilometriä, kun Riihimäen ja Hikiän välillä alkoi kulkea kirkkojuna.
Aloite rukoushuoneen rakentamisesta Riihimäelle tuli lähetysompeluseuraväen piiristä. Rahaa tämän rukoushuoneen rakentamiseen kerättiin muun muassa arpajaisilla. Hausjärven kunta luovutti osan viinaverovaroista, seurakunta antoi 3 000 markkaa ja suuriruhtinaskunnan senaatti osallistui 16 000 markalla sekä myöntämällä puuta Kytäjärven kruununmetsästä. Tontin rukoushuonetta varten lahjoitti Karan kartanon isäntä Torsten Nordensvan.
Rukoushuoneen suunnitteli helsinkiläinen arkkitehtitoimisto Nyström-Petrelius-Penttilä, ja se vihittiin kirkoksi helluntaina 1905. Vihkijänä toimi Porvoon piispa Herman Råbergh. Omalla kirkolla oli suuri vaikutus koko Riihimäen yhdyskunnan kehitykseen. Seurakunta itsenäistyi Hausjärvestä kauppalan kanssa vuonna 1922.
Kirkkoa uudistettiin 1927 arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitelmien mukaan. Kirkon tornia korotettiin ja istumapaikkojen määrää lisättiin 800:an. Kirkko vaurioutui talvisodan pommituksissa mutta korjattiin välirauhan aikana sekä vuonna 1952. Vuosina 1977-1978 tehdyn peruskorjauksen yhteydessä rakennettiin kirkon sakasti. Viimeisimmän korjauksen aikana 2005 toteutettiin arkkitehti Hanna Lyytisen suunnitelema väritys ja valaisimet.
Sisätilat

Kirkkosalin kuorisyvennys pilastereineen muodostaa "Taivaan portti" -aiheen. Kirkon kristallisen kynttiläkruunun on kirkolle lahjoittanut ylikonduktööri Gustaf Skogster. Alttariseinällä on kuvataiteilija Hannes Autereen veistämä, seurakuntanuorten lahjoittama krusifiksi. Kattoholvin koristemaalaus on taiteilija Urho Lehtisen työtä vuodelta 1927. Kirkon etuosassa ovat saman taiteilijan maalaukset: syntiinlankeemus, Golgata ja taivas. Maalaukset olivat alkujaan saarnatuolin seinämissä.
Kirkon ensimmäiset 11-äänikertaiset urut valmistuivat 1906. Nykyiset 26-äänikertaiset urut asennettiin vuonna 1978. Urut suunnitteli Asko Rautioaho ja valmisti urkurakentamo Hans Heinrich.
Kellotornin pienempi kirkonkello on valettu Pietarissa, ja se on peräisin Riihimäen varuskunnan ortodoksisesta kirkosta. Vuodelta 1927 peräisin oleva isompi kello on Lokomon valama.
Ympäristö

Kirkonmäen rinteeseen rakennettiin 1964 Erkko Virkkusen suunnittelemat seurakuntakoti ja pappila. Riihimäen karjalaiset pystyttivät 1955 kuvanveistäjä Kirsi Liimataisen suunnitteleman gabrokivisen muistomerkin 1944 luovutettuun Karjalaan jääneiden vainajien muistoksi. Kuvanveistäjä Jyrki Sailo veisti samana vuonna pronssisen patsaan Kalapojan läheiseen kirkonpuistoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Riihimäen keskuskirkko Wikimedia Commonsissa
SFS-4

SFS-4 (Sweden-Finland 4) on noin 254 kilometriä pitkä tietoliikennemerikaapeli Turusta Norrtäljeen. Kaapeli on otettu käyttöön joulukuussa 1993, ja sen omistavat Telia ja Elisa.
Ruslan

| Ruslan> Driven to Kill |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jeff F. King
Käsikirjoittaja:  Mark James
Tuottaja:  Kirk Shaw
Säveltäjä:  Peter Allen
Kuvaaja:  Thomas M. Harting
Leikkaaja:  Jamie Alain
Pääosat:  Steven Seagal, Dmitry Chepovetsky
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat, Kanada
Tuotantoyhtiö:  Insight Film Studios Steamroller Productions
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  19. toukokuuta 2009
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti, venäjä
Budjetti:  10 000 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruslan (engl. Driven to Kill) on vuonna 2009 suoraan DVD:lle julkaistu toimintaelokuva, joka on kuvattu Maple Ridgessä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Elokuvan ohjasi Jeff F. King ja käsikirjoitti Mark James. Pääosassa esiintyivät Steven Seagal ja Dmitry Chepovetsky.
Juoni

Nykyään rikoskirjailijana toimiva entinen venäläinen gansteri Ruslan Drachev (Seagal) joutuu kohtaamaan menneisyytensä ollessaan matkalla tyttärensä häihin. Perillä hän saa huomata tyttärensä sulhasen olevan hänen entisen arkkivihollisen Mikhail Abramovin poika Stephan. Pian Ruslanin entinen vaimo ja tytär joutuvat väkivallan kohteeksi, jonka seurauksena hän alkaa tutkimaan tapausta saadakseen murhaajan kiinni.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steven Seagal  | … |  Ruslan Drachev   |
|  Mike Dopud  | … |  Boris    |
|  Igor Jijikine  | … |  Mikhail Abramov   |
|  Robert Wisden  | … |  Terry Goldstein   |
|  Inna Korobkina  | … |  Catherine   |
|  Zak Santiago  | … |  Etsivä Lavastic   |
|  Alexander Rafalski  | … |  Alex   |
|  Yevgeni Lazarev  | … |  baarimikko   |
|  Laura Mennell  | … |  Lanie Drachev   |
|  Aleks Paunovic  | … |  Tony   |
|  Ingrid Torrance  | … |  Etsivä Norden   |
|  Sergei Nasibov  | … |  Ilya   |
|  Dmitry Chepovetsky  | … |  Stephan Abramov   |
|  Crystal Lowe  | … |  Tanya   |
Aiheesta muualla

Iltalehden arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Leffatykin arvostelu
Turun yliopiston Satakuntalais-Hämäläinen Osakunta

| Turun yliopiston Satakuntalais-Hämäläinen Osakunta |
| --- | --- |
 SHO, Soho 
 Vaakuna
Perustettu:  1925
Tyyppi:  Turun yliopiston osakunta
Päämaja:  Yo-talo B Rehtorinpellonkatu 4-6 B 20500 Turku
Toiminta-alue:  Satakunta ja Häme
Inspehtori:  Jaakko Ossa
Kuraattori:  Linda Elovaara
Puheenjohtaja:  Santeri Maatsola
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Turun yliopiston Satakuntalais-Hämäläinen Osakunta ry (lyh. SHO, Soho) on yksi Turun yliopiston neljästä osakunnasta.
Ulos nostettu kyltti kertoo Osakuntatilan aukiolosta.
SHO:n toiminta koostuu pääosin erilaisten juhlien, tapahtumien ja kerhojen järjestämisestä sekä vapaa-ajan viettoon tarkoitettujen tilojen ylläpidosta. Suurin osa osakunnan päivittäisestä toiminnasta tapahtuu Yo-talo B:n katutasossa sijaitsevassa Osakuntatilassa. Tilassa toimivat myös Turun yliopiston Savo-Karjalainen Osakunta (SKO) sekä Turun yliopiston Pohjalainen Osakunta (TPO).
Historiaa > Ensimmäiset vuodet

Turun yliopiston Satakuntalais-Hämäläinen Osakunta otti ensiaskeleensa Turun Suomalaisessa Yliopistossa keväällä 1925, jolloin satakuntalainen maakuntakerho perustettiin. Hämäläinen kerho puolestaan sai alkunsa vuonna 1926. Myös muut maakuntakerhot, joista sittemmin kasvoi osakuntia, perustettiin 1920-luvun aikana. Kerhojen tarkoituksena oli pitää yllä yhteyksiä kotiseutuun, sillä liikenneyhteydet olivat tuolloin huonot eikä kotona ehditty käymään kuin harvoin.
Alkuvaiheessa kerhojen toiminta ei ollut erityisen vilkasta: jäseniä oli vain muutamia kymmeniä ja rahapula vaikeutti toimintaa. Kerhot kuitenkin pysyttelivät hengissä sotaa edeltävän ajan, ja monet osakunnan perinteistä juontavat juurensa tuolta ajalta. Kerhot keräsivät rahaa ylioppilastaloa varten, mutta talvisodan sytyttyä varat luovutettiin maanpuolustukseen.
Rauhan tultua Satakuntalainen kerho alkoi elvyttää toimintaansa. Hämäläistä kerhoa ei enää saatu kunnolla käyntiin, jolloin kerhot yhdistyivät Satakuntalais-Hämäläiseksi kerhoksi vuonna 1950. Liittymisen ei ollut tarkoitus olla lopullinen, minkä vuoksi SHO:lla on edelleen kaksi matrikkelikirjaa sekä osakuntanauhaa. Eroamista ei kuitenkaan koskaan tapahtunut. Myös opiskelijapuhallinorkesteri Sohon Torwet sai alkunsa 1951 Satakuntalais-Hämäläisen kerhon torviseitsikkona.
Historiaa > Pakkojäsenyyden aika

Vuonna 1957 ylioppilaskunta havaitsi, ettei se kykene yksin selviytymään alati kasvavista opiskelijamääristä. Niinpä tehtiin päätös jakaa ylioppilaskunta osiin, osakuntiin, mistä lähtien jokaisen opiskelijan oli kuuluttava johonkin osakuntaan. Osakunnat saivat tiloja rakenteilla olevista ylioppilastaloista, joiden rakennusvarat ne olivat pitkälti keränneet. SHO ja TPO jakoivat B-talon katutason ja Turun yliopiston Varsinaissuomalainen Osakunta (TVO) asettui C-talon kellariin, jossa se sijaitsi aina 2010-luvun C-talon remonttiin asti. Savo-Karjalainen Osakunta majoittui A-talon alakertaan, tiloihin, joissa ylioppilaskunta nykyisin sijaitsee.
Pakkojäsenyyskaudella sekä yliopiston että osakuntien jäsenmäärät kasvoivat valtavasti. SHO:lla oli viimeisenä pakkojäsenyysvuotena yli 2 000 jäsentä, mikä merkitsi myös vilkkaampaa toimintaa. Tänä aikana osakunnat hoitivat myös tuutoroinnin ja kaikkien ”uusien opiskelijoiden kasvatuksen”.