stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Christine Manie

Christine Manie
Christine Manie (s. 4. toukokuuta 1984) on kamerunilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on ollut ratkaisevassa roolissa Kamerunin naisten maajoukkueen pääsyssä vuosien 2015 ja 2019 maailmanmestaruuskilpailuihin tehtyään ensin mainitun karsinnan ratkaisevassa ottelussa maalin jatkoajalla Norsunluurannikkoa vastaan ja jälkimmäisellä kerralla maalin 92. minuutilla Malia vastaan. Hän on toiminut pitkään maajoukkueen kapteenina.
Daf-16

daf-16 on geeni. Geeni vaikuttaa keskeisesti solun elinkaaren pituuteen. Geeni on löydetty madoilta mutta vastaava geeniryhmä löytyy myös ihmiseltä.
Creeper ja Reaper

Creeper oli maailman ensimmäinen löydetty tietokonemato, kun taas Reaper oli maailman ensimmäinen virustorjuntaohjelma, joka oli suunniteltu tuhoamaan Creeper.
Creeper

Creeper oli Bob Thomasin luoma kokeellinen tietokoneohjelma, jonka hän kirjoitti vuonna 1971 työskennelleensä BBN:llä. Sen alkuperäisen version tarkoitus oli liikkua TENEX-käyttöjärjestelmää käyttävien DEC PDP-10 suurtietokoneiden välillä käyttäen ARPANET:iä, kun taas Ray Tomlinsonin kehittämä myöhempi versio kopioi itsensä koneelta toiselle pelkästään liikkumisen sijaan. Tämä itseään monistava versio Creeperistä on hyväksytty yleisesti ensimmäiseksi tietokonemadoksi. Joidenkin lähteiden mukaan sitä on myös kutsuttu maailman ensimmäiseksi tietokonevirukseksi. Creeper oli kokeilu, jonka tarkoituksena oli demonstroida itsensä monistavan ja toisiin tietokoneisiin leviävän ohjelman olemassaolon mahdollisuus.
Creeper ei ollut käyttäjälleen haitallinen, sillä se ei muokannut mitään dataa vaan näytti ainoastaan viestin näytölle "I'M THE CREEPER : CATCH ME IF YOU CAN" (suom. MINÄ OLEN HIIPIJÄ : OTA MINUT KIINNI, JOS VOIT).
Reaper

Reaper oli ensimmäinen viruksentorjuntaohjelma, joka oli suunnitteltu tuhoamaan Creeper liikkumalla ympäriinsä ARPANET:issä. Sen loi vuonna 1972 Ray Tomlinson, joka loi myös Creeperin itseään monistavan version.
Käännös suomeksi
Come Away Melinda (albumi)

| Come Away Melinda Uriah Heep |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1969–1978
 Julkaistu: 2001
 Tyylilaji: hard rock   progressiivinen rock
 Levy-yhtiö: Castle Music
Uriah Heepin muut kokoelmalevyt
| The Best of... Part 2 1997 | Come Away Melinda 2001 | Empty the Vaults – The Rarities 2001 |
Come Away Melinda on brittiläisen Uriah Heep -yhtyeen kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 2001. Albumi sisältää ainoastaan balladityylisiä kappaleita.
Kappaleet

Come Away Melinda – 3.50 (säv. Hellerman/Minkoff)
Lady in Black – 4.44 (säv. Ken Hensley)
The Park – 5.41 (säv. Hensley)
What Should Be Done – 4.14 (säv. Hensley)
The Wizard – 2.58 (säv. Hensley/Mark Clarke)
Rainbow Demon – 4.24 (säv. Hensley)
Circle of Hands – 6.26 (säv. Hensley)
Rain – 3.59 (säv. Hensley)
If I Had the Time – 5.37 (säv. Hensley)
Circus – 2.44 (säv. Gary Thain/Mick Box/Lee Kerslake)
Wonderworld – 4.29 (säv. Hensley)
The Easy Road – 2.42 (säv. Hensley)
Why Did You Go – 3.51 (säv. David Byron/Box/Hensley/Kerslake)
A Year or a Day – 4.23 (säv. Hensley)
Weep in Silence – 5.06 (säv. Hensley/John Wetton)
Footprints in the Snow – 3.54 (säv. Hensley/Wetton)
Free Me – 3.33 (säv. Hensley)
Come Back to Me – 4.19 (säv. Kerslake/Hensley)
Albumin takakansi väittää virheellisesti kappaleen 14 olevan kappale "Your Turn to Remember". Todellisuudessa kappale on "A Year or a Day".
Chet Atkins

| Chet Atkins |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Chester Burton Atkins
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1924
Kuollut: 30. kesäkuuta 2001 (77 vuotta)
Muusikko
Aktiivisena:  1942–1996
Tyylilajit:  country, folk
Soittimet:  kitara
Levy-yhtiöt:  RCA Records ja Columbia Records 
Aiheesta muualla
www.misterguitar.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Chester Burton ”Chet” Atkins (20. kesäkuuta 1924 – 30. kesäkuuta 2001) oli yhdysvaltalainen country-kitaristi ja musiikin tuottaja. Hän oli yksi niistä jotka loivat nimellä "Nashville sound" tunnetun poppia muistuttavan  countrymusiikin tyylin.
Atkins on tunnettu virtuoosimaisesta näppäilytyylistään, jonka inspiraation lähteenä olivat muun muassa Merle Travis, Django Reinhardt, George Barnes ja Les Paul. Atkins tuotti nauhoituksia Eddy Arnoldille, Don Gibsonille, Jim Reevesille, Jerry Reedille, Connie Smithille, ja Waylon Jenningsille.
Elämäkerta

Atkins syntyi 20. heinäkuuta 1924 Luttrellissa Tennesseessä, lähellä Clinch Mountainsin vuoristoa. Hän kasvoi äitinsä ja kahden veljen ja siskon kanssa, joista Chet oli nuorin. Hänen vanhempansa erosivat, kun hän oli kuusivuotias. Alue oli hyvin köyhää maaseutua ja myös Atkinsin lapsuuden koti oli vaatimaton, heillä ei ollut sähköä, eikä juoksevaa vettä. Perhe kasvatti kivisillä rinteillä maissia ja tupakkaa sekä laidunsi rinteillä myös lehmiä.
Atkinsin isä, James Arley Atkins, oli kiertävä musiikinopettaja ja hengellinen laulaja. Koko Atkinsin perhe harrasti musiikkia, Ida-äiti soitti pianoa ja lauloi, vanhemmat veljet soittivat kitaraa, musiikki soi lähes päivittäin heidän kotonaan. Lapsuuden ja nuoruuden musiikki oli eurooppalaisten siirtolaisten kansanmusiikkia, gospelia ja Appalakkien alueen hillbilly-musiikkia.
Atkins aloitti ukulelen soitolla ja siirtyi myöhemmin viuluun. Ensimmäisen kitaransa, akustisen Silvertone flat-topin, Atkins sai yhdeksänvuotiaana vaihtokaupassa isäpuoleltaan Willie Streveliltä. Vaihtokaupassa Atkins antoi isäpuolelleen isältään saaman metsästyskiväärin ja Lowell-veljeltään saamansa pistoolin. Joe-sedältä Atkins sai oman viulun. Nuo instrumentit saatuaan Atkinsista tuli intohimoinen harjoittelija. Meni hän minne vain hänellä oli kitara tai viulu mukanaan.
Atkins sairasti pienestä pitäen vaikeaa astmaa. Kymmenen iässä Atkinsin astma paheni ja vanhemmat ajattelivat, että Atkinsin terveyden kannalta oli parempi muuttaa asumaan isänsä luo Georgiaan. Siellä Atkinsin astma hellitti niin, että hän pystyi osallistumaan tilan päivittäisiin askareisiin ja jaksoi myös käydä koulua.
Isän luona asuessaan Chet otti kitaransa mukaan kouluun ja harjoitteli kaikki välitunnit ja liikuntatunnit, joihin hänen ei tarvinnut osallistua astmansa takia. Atkins oli itseoppinut ja myöhemmin elämässään antoi itselleen arvon "CGP", tarkoittaen "Certified Guitar Player". Hänen velipuolensa Jim oli myös hyvä kitaristi, joka työskenteli Les Paul Triossa New Yorkissa.
Atkinsilla ei ollut vahvasti omaa tyyliään, ennen kuin hän kuuli vuonna 1939 Merle Travisin soittavan WLW Radiossa. Travis soitti peukaloplektralla tasaista vaihtobassokuviota ja etusormellaan melodiaa. Atkins päätteli radiosta kuulemansa perusteella Travisin soittavan melodiaa kahdella tai jopa kolmella sormella ja omaksui tämän tavan.
Varhainen ura

Erottuaan lukiosta vuonna 1942, hän  palasi Tennesseehen ja sai työn Knoxvillen WNOX-radiosta. Siellä hän soitti viulua laulaja Bill Carlislen sekä koomikko Archie Campbellin kanssa. Erään esityksen jälkeen WNOX:in johtaja Lowell Blanchard kuuli Atkinsin soittavan itsekseen kitaraa ja palkkasi Chesterin kitaristiksi radioaseman bändiin, jota kutsuttiin myös nimellä Dixieland Swingsters.
Atkinsin repertuaari kitaristina oli tuolloin hyvin suppea, hän oli keskittynyt hiomaan tekniikkaansa. Blanchard antoi Atkinsin käyttöön radioaseman levy- ja nuottiarkiston ja käski opetella niistä. Siellä hän sai tutustua kitaransoiton pioneerien Django Reinhardtin, Andrés Segovian, George Barnesin ja Les Paulin äänitteisiin.
Kolmen vuoden jälkeen hän siirtyi Cincinnatin WLW-radioon, missä Merle Travis oli työskennellyt aikaisemmin. Siellä Atkins tapasi tulevan vaimonsa Leona Johnsonin. WLW:n omistajan vaihduttua Atkins sai potkut ja muutti Raleighiin Pohjois-Carolinaan. Siellä hän työskenteli Johnnie Wrightin ja Jackin Anglin kanssa WPTF-radioasemalla ennen kuin suuntasi Richmondiin Virginiaan, jossa hän esiintyi 
WRVA-radioasemalla Sunshine Sue Workmanin kanssa.
Radioasemilla oli tuohon aikaan omat orkesterinsa ja Tennesseen ja muun Appalakkien alueen radioasemilla soitettiin paljon hillbillyä. Radioasemilla vieroksuttiin Atkinsin jazz-vaikutteita saanutta soittoa ja hänen työsuhteensa jäivät usein lyhyeksi.
Talvella 1946 Atkins matkusti Chicagoon päästäkseen mukaan Red Foleyn yhtyeeseen. Chicagon WLS-asemalla esiintynyt Foley oli saanut kiinnityksen WLS-radiokanavan Grand Ole Opry -ohjelmaan. Koesoiton annettuaan Foley kiinnitti Atkinsin yhtyeensä kitaristiksi. Heidän ensimmäinen esiintymisensä kyseisessä ohjelmassa tapahtui 13.4.1946. Atkinsilla oli esityksessä oma soolo-osuutensa. Hän nauhoitti myös singlen Bullet Recordsille samana vuonna. Singlen a-puolella oli instrumentaali "Guitar Blues", joka sisälsi Atkinsin kitarasoolojen lisäksi klarinettisoolon Dutch McMillianilta. Toisena kappaleena singlellä oli Jack Shookin laulama "Brown Eyes A'Cryin' In The Rain". Radio-ohjelman rahoittajan karsittua Atkinsin osuuden ohjelmasta, erosi hän Foleyn yhtyeestä ja siirtyi KWTO:lle Springfieldiin.
RCA Victor

KWTO-aseman johtaja Si Siman arvosti suuresti Atkinsin soittotaitoa ja lähetti tallentamiaan soittonäytteitä eri levy-yhtiöihin. Yhden näytteistä oli saanut RCA Victorin Nashvillen yksikön johtaja Steve Sholes. Simanin avustuksella Sholes saikin värvättyä Atkinsin, ja tämä teki ensimmäisen nauhoituksensa RCA:lle 11.8.1947 Chicagossa. Nauhoituksista tehdyt ensimmäiset singlet eivät kuitenkaan menestyneet.
Sholes järjesti seuraavan äänityssession marraskuussa 1947 New Yorkissa. Täällä taltioitiin kahdeksan sävelmää, mutta menestystä ei tullut niilläkään. Vaikka Atkins oli saanut Sholesilta myös studiomuusikon töitä, oli hänen vaikea elättää vaimoaan ja tytärtään. Atkins muuttikin tammikuussa 1948 takaisin Knoxvilleen, missä hän työskenteli Henry "Homer" Haynesin ja Kenneth "Jethro" Burnsin kanssa WNOX:n uudessa lauantai-illan ohjelmassa. WNOX:lle siityi pian myös legendaarisen Carter Familyn perinteitä jatkaneet Mother Maybelle ja the Carter Sisters. Chet palkattiin heidän kitaristikseen.
Alkuvuodesta 1949 Homer ja Jethro siirtyivät WNOX:lta ja KWTO:lle Springfieldiin. Carterit ja Atkins seurasivat pian perässä KWTO:lle. Helmikuun alussa RCA Victorin Chicagon studiolla taltiotiin useita sävelmiä sekä Carters Sistersien että Chet Atkinsin tuleville levyille. Näistäkään levyistä ei tullut suurta myyntimenestystä, mutta Atkinsin "Galloping on the Guitar" sai hyvin radiosoittoa ja lisäsi Atkinsin arvostusta.
Gand Ole Opryssä menestynyt George Morgan sattui kuulemaan Sprigfieldissä Carter Sistersiä ja Nashvilleen palattuaan ylisti heitä siellä. Niin Mother Maybelle ja Carter Sisters saivat kutsun Opryn koesoittoon. Sen tuloksena heidät ja Atkins heidän mukanaan palkittiin esiintymään WSM:n Martha White Flourin sponsoroimaan aamupäivän ohjelmaan. Nashvillessa Atkins sai pian myös lisää töitä studiomuusikona. Hän soitti 50-luvun alussa mm. monilla Hank Williamsin levyillä, kuten "Jambalaya", "Your Cheatin' Heart" ja "Cold, Cold Heart".
Atkinsin ensimmäinen hittisingle oli versio "Mr. Sandman" -kappaleesta ja sitä seurasi duetto "Silver Bell" Hank Snowin kanssa.
Atkins levytti RCAlle 1970-luvun ajan, mutta vuosikymmenen loppupuolella hän koki yhtiön rajoittavan kehitystään. Hän siirtyi Columbialle 1982. COlumbialla hän osoitti olevansa myös taitava jazz-kitaristi, mutta palasi joitakin kertoja countryn pariin.
Aiheesta muualla

Chet Atkinsin virallinen kotisivu
Darryl Dybkan kotisivut
Chet Atkinsin muistosivu
Raimo Öystilä, Rytmimusiikin Syke: Chet Atkins Certified Guitar Player - osa1: Nuori Atkins löytää tyylinsä
Read My Licks - Chet Atkins Pedagogy Project
Country Music Discographies  - Chet Atkinsin levytyssessiot -osa1
Country Music Discographies  - Chet Atkinsin levytyssessiot -osa2
Cosmogramma

| Cosmogramma Flying Lotus |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2008–2009
 Julkaistu: 3. toukokuuta 2010
 Formaatti: CD, LP, digitaalinen
 Tuottaja(t): Flying Lotus
 Tyylilaji: kokeellinen musiikki, elektroninen musiikki, instrumental hiphop
 Kesto: 45.36
 Levy-yhtiö: Warp
Listasijoitukset
  Iso-Britannia 60.
Flying Lotuksen muut julkaisut
| L.A. EP 3 X 3 2009 | Cosmogramma 2010 | Pattern + Grid World 2010 |
Cosmogramma on yhdysvaltalaisen Flying Lotuksen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 3. toukokuuta 2010. Albumin nimi tuli siitä, kun hän kuunteli ashram-opetusta ja kuuli sanat "cosmic drama" väärin.[lähde? ]
Flying Lotuksen äiti kuoli diabetekseen ja hän päätti tehdä tämän albumin hänen muistokseen.[lähde? ]
Kappaleet

Clock Catcher – 1.12
Pickled! – 2.14
Nose Art – 1.58
A Cosmic Drama – 1.11
Zodiac Shit – 2.48
Computer Face//Pure Being – 2.33
...And The World Laughs with You – 2.55  (mukana Thom Yorke)
Arkestry – 2.51
Mmmhmm – 4.15
Do the Astral Plane – 3.58
Satelllliiiiiiiteee – 3.49
German Haircut – 1.57
Recoiled – 3.37
Dance of the Pseudo Nymph – 2.47
Drips//Auntie's Harp – 2.10
Table Tennis – 3.02  (mukana Laura Darlington)
Galaxy in Janaki – 2.28
Arvostelut

Metacritic: 86/100
Allmusic:
The Needle Drop: 8/10
Pitchfork: 8.8/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Cosmogramma discogs.com -sivustolla (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
DCLXVI – To Ride Shoot Straight And Speak The Truth

| DCLXVI – To Ride Shoot Straight And Speak The Truth Entombed |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Kesällä 1996 Sunlight Studiossa Tukholmassa
 Julkaistu: 3. maaliskuuta 1997
 Tuottaja(t): Tomas Skogsberg
 Tyylilaji: Death 'n' roll
 Kesto: 39.45
 Levy-yhtiö: Threeman Recordings
Entombedin muut studioalbumit
| Wolverine Blues 1993 | DCLXVI – To Ride Shoot Straight And Speak The Truth 1997 | Entombed 1997 |
DCLXVI – To Ride Shoot Straight And Speak The Truth, myös DCLXVI: To Ride Shoot Straight And Speak The Truth, on ruotsalaisen metalliyhtye Entombedin vuonna 1997 julkaistu neljäs studioalbumi. DCLXVI on roomalainen luku, ja se tarkoittaa samaa kuin 666.
Metal Hammer -lehti nimesi albumin vuoden 1997 toiseksi parhaaksi metallialbumiksi heti Feederin debyyttialbumi Polythenen jälkeen. AllMusicin Stephen Thomas Erlewine antoi arvostelussaan albumille kaksi ja puoli tähteä viidestä.
Albumin kappale ”To Ride, Shoot Straight and Speak the Truth” on myös Tony Hawk’s Underground -pelissä.
Aiheesta muualla

Albumi Amazon.comissa (englanniksi)
Cynthia Ann Parker

Cynthia Ann Parker leikkasi hiuksensa lyhyeksi palattuaan valkoisten pariin. Comanchien parissa se osoitti surua.
Cynthia Ann Parker (1827 Illinois – 1870) oli viimeisen Comanche-päällikkö Quanah Parkerin äiti. Hän oli uudisasukkaiden Silas ja Lucy Parkerin tytär.
Vuonna 1836 intiaanit hyökkäsivät Cynthian perheen kimppuun uudisasukkaiden uloimmassa tukikohdassa Fort Parkerissa ja kaappasivat muutamia ihmisiä, muun muassa 9-vuotiaan Cynthian, hänen 7-vuotiaan veljensä John Parkerin ja heidän 15-vuotiaan serkkunsa Rachel Plummerin. Rachel Plummer joutui orjaksi, mutta sekä Cynthia että John kasvoivat intiaaniperheessä. Molemmat viihtyivät uudessa ympäristössä ja unohtivat entisen elämänsä. Intiaaneille oli tyypillistä, että kaapattuja lapsia kohdeltiin aivan samoin kuin intiaanilapsia, mutta kaapattuja aikuisia kohdeltiin armottomasti.
Parkerin hautakivi
Cynthia, joka kutsuttiin Naduah’ksi (”löydetty”), meni naimisiin päällikkö Peta Noconan (”vaeltaja”) kanssa ja sai kolme lasta. Quanah oli heidän vanhin poikansa. Valkoiset etsivät Cynthia Annia jatkuvasti, ja kauppiaat näkivät hänet 24 vankeusvuoden aikana kahdesti.
Intiaanien ja valkoisten suhteet kiristyivät voimakkaasti 1850-luvulla. Vuonna 1860 Lawrence Sullivan ”Sul” Rossin sotilaat hyökkäsivät intiaanien kimppuun ja kaappasivat 33-vuotiaan Cynthian, josta oli tullut intiaani – hän ei enää osannut englantia eikä halunnut palata biologisen perheensä luo. Hän ei koskaan kotiutunut sukulaistensa luo ja yritti turhaan paeta monta kertaa.
Vuonna 1870 Cynthia Ann Parker kuoli 43-vuotiaana sukulaistensa kodissa. Hän ei koskaan saanut tietää poikiensa Quanahin ja Pecosin kohtaloa, mutta itki heitä usein ajatellen heidän saaneen surmansa Rossin tekemässä iskussa.
Cynthia Ann Parkerin kohtalo tuli tunnetuksi vuonna 1982 kun Lucia St. Clairin romaani Ride the Wind – The Story of Cynthia Ann Parker and The Last Days of the Comanche ilmestyi. Myös John Waynen tähdittämä elokuva The Seachers perustuu samaan tarinaan.
Aiheesta muualla

Etsijät, The Seachers Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Clarke Quayn metroasema

Clarke Quay on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Singaporen keskusta-alueella. Se avattiin 20. kesäkuuta 2003. Asemaa käyttävät North East Linen junat.
Junat

| Pääteasema | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Viimeinen juna |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ma – la |  | su & yleinen vapaa |  | joka päivä |  |  |
North East Line
| NE1 HarbourFront | 6:08 |  | 6:29 |  | 23:54 |  |  |
| NE17 Punggol | 6:07 |  | 6:27 |  | 0:02 |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clarke Quayn metroasema Wikimedia Commonsissa
Clarke Quayn metroasema Singaporen liikennelaitoksen sivuilla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltävä asema: Chinatown | North East Line | Seuraava asema: Dhoby Ghaut |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Clarke Quay MRT Station
Käännös suomeksi
Christoph Harting

| Christoph Harting |
| --- | --- |
 Christoph Harting vuonna 2015
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. huhtikuuta 1990 (ikä 34) Cottbus, Saksa
Yleisurheilija
Pituus:  205 senttimetriä
Paino:  117 kilogrammaa
Laji:  kiekonheitto
Seura:  SCC Berlin
Valmentaja:  Torsten Schmidt
Ennätykset:  68,37 m (2016)
 Tietolaatikko päivitetty 13. elokuuta 2016 
Aiheesta muualla
Timanttiliiga
| Mitalit> Maa:  Saksa.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Saksa.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Saksa.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:  Saksa> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Rio 2016 | kiekonheitto |  |
Christoph Harting (s. 10. huhtikuuta 1990 Cottbus) on saksalainen kiekonheiton olympiavoittaja. 205 senttimetriä pitkä ja 117 kilogrammaa painava Harting edustaa SCC Berliniä. Hartingin valmentajana toimii Torsten Schmidt.
Ura

Harting sijoittui viidenneksi alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011. Hän oli mukana vuoden 2013 MM-kilpailuissa Moskovassa, jossa hän jäi karsintaan heitettyään 62,28. Vuonna 2015 hän voitti Saksan mestaruuden ja sijoittui kahdeksanneksi Pekingin MM-kilpailuissa tuloksella 63,94. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän oli neljäs. Vuoden 2016 kesäolympialaisissa Rio de Janeirossa Harting voitti kultaa uudella ennätystuloksellaan 68,37 tuoden kiekonheiton olympiakullan Hartingin perheeseen toisen kerran peräkkäin. Hän voitti Saksan mestaruuden 2018. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui loppukilpailusta.
Muuta

Hartingin isoveli Robert Harting on kiekonheiton olympiavoittaja, maailmanmestari ja Euroopan-mestari. Christoph Harting on syntynyt viisi kuukautta ennen Saksan jälleenyhdistymistä. Hän työskentelee siviilissä poliisina.
Henkilökohtaiset ennätykset

| Laji | Tulos | Paikka | Päivä  |
| --- | --- | --- | --- |
| Kiekonheitto | 68,37 m | Rio de Janeiro | 13. elokuuta 2016 |
Chessmaster

| Chessmaster |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Software Toolworks, Mindscape, Ubisoft
Julkaisija:  Software Toolworks, Mindscape, Ubisoft
Lajityyppi:  Shakki
Alusta:  Amiga, Amstrad CPC, Apple II, Atari ST, Commodore 64, Macintosh, MS-DOS, MSX, PlayStation, PlayStation 2, Game Boy, Nintendo Entertainment System, SNES, Sega Master System, Sega Game Gear, Windows, Xbox 360
Ensijulkaisu:  Chessmaster 2000 (1986)
Viimeisin julkaisu:  Chessmaster XI: Grandmaster Edition (2007)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Chessmaster 2000 kansikuva.
Chessmaster on alun perin Software Toolworksin kehittämä ja nykyään Ubisoftin omistama shakkia opettava, pelaava ja analysoiva tietokoneohjelmasarja. Ohjelmat sisältävät opetusosion, joka sopii minkä tahansa tasoiselle pelaajalle.
Chessmaster-sarja syntyi vuonna 1986, jolloin Chessmaster 2000 julkaistiin Amigalle, Apple II:lle, Atari ST:lle, Commodore 64:lle ja DOS:ille. Vuonna 1991 Chessmaster 3000 julkaistiin Windows 3.x:lle ja vuonna 1995 PlayStationille. Ohjelmasarjan versio Chessmaster 10th Edition julkaistiin vuonna 2004 Microsoft Windowsille ja Xboxille. Chessmaster pelejä on kehitelty myös käsikonsoleille, kuten Gameboy Colorille ja Advancelle.
Sarjan uusin versio on nimeltään Chessmaster XI: Grandmaster Edition. Se julkaistiin vuonna 2007.
Vuonna 2002 Chessmaster 9000 voitti Yhdysvaltojen mestarin Larry Christiansenin pistein 2.5 – 1.5. Chessmaster toimi ottelun ajan tavallisessa kotikoneessa.
Pelit

The Chessmaster 2000 (1986)
The Fidelity Chessmaster 2100 (1988)
The Chessmaster (1989)
The Chessmaster 3000 (1991)
The Chessmaster 4000 Turbo (1993)
Chessmaster 3-D (1995)
Chessmaster 5000 (1996)
Chessmaster 5500 (1997)
Chessmaster 6000 (1998)
Chessmaster II (1999)
Chessmaster 7000 (1999)
Chessmaster 8000 (2000)
Chessmaster 9000 (2002)
Chessmaster (2003)
Chessmaster 10th Edition (2004)
Chessmaster Challenge (2005)
Chessmaster: Grandmaster Edition (2007)
Chessmaster LIVE (2008)
Aiheesta muualla

Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
DaKKI-menetelmä

DaKKI-menetelmä on viemäreiden kunnostusmenetelmä, jonka Bror Eklund keksi vuonna 1991. Kunnostus tehdään pinnoittamalla vanhat putket sisäpuolelta hyvin tarttuvalla, joustavalla epoksilla. Työssä käytetään erikoistyökaluja ja kaikkia työvaiheita seurataan videokameralla.
Svenska Boverket on myöntänyt tyyppihyväksynnän DaKKI-menetelmälle vuonna 2003.
Aiheesta muualla

http://www.dakki.fi/ (Arkistoitu – Internet Archive)
DC-animaatiouniversumi

DC-animaatiouniversumi (engl. DC animated universe) on useista DC Comicsin animoiduista supersankari-televisiosarjoista koostuva jatkumo, jonka on tuottanut Warner Bros. Animation. Suurimmaksi osaksi tätä universumia ovat olleet mukana tekemässä Bruce Timm ja Paul Dini.
Kaikki hahmot, jotka ovat mukana DC-animaatiouniversumissa perustuvat DC-sarjakuvien sankareihin. Tämä universumi on lähtöisin Batman: The Animated Series -sarjasta, jonka jälkeen on tuotettu lisää spin-off DC-sarjoja, kuten Teräsmies ja Justice League. DC-animaatiouniversumi kesti vuodesta 1992 aina vuoteen 2006 asti.
Viimeisen sarjan päätyttyä DC-animaatiouniversumista oli suunnitteilla vielä yksi elokuva Justice League: Worlds Collide, joka ei kuitenkaan päässyt tuotantoon. Kesällä 2008 Timm ilmoitti keskittyvänsä tuottamaan DC:n animaatioelokuvia, jonka myötä on mahdollista nähdä Worlds Collide elokuvan saavan ensi-iltansa. Elokuvan tuotanto peruttiin, mutta sen muokattua käsikirjoitusta käytettiin elokuvassa Justice League: Crisis on Two Earths.
Vuonna 2017 julkaistu Batman and Harley Quinn ja vuonna 2018 julkaistu Justice League vs. the Fatal Five eivät virallisesti kuulu DC-animaatiouniversumiin, mutta Bruce Timm on kommentoinut, että elokuvat on toteutettu sopivaksi osaksi varsinaista sarjaa. Tästä huolimatta hän pitää niitä myös itsenäisinä elokuvinaan, jotka ovat riippumattomia aiemmista tapahtumista.
Televisiosarjat

DC-animaatiouniversumi koostuu seuraavista animaatiosarjoista:
Batman (vuoden 1992 animaatiosarja) (1992–1995)
Teräsmies (animaatiosarja) (1996–2000)
The New Batman Adventures (1997–1999)
Batman of the Future (1999–2001)
Static Shock (2000–2004)
The Zeta Project (2001–2002)
Justice League (2001–2004)
Justice League Unlimited (2004–2006)
Elokuvat

Batman – Mustan kostajan paluu (1993)
Batman & Teräsmies: Ässäpari ja Jokeri (1998, koottu televisiosarjan jaksoista)
Batman ja Pakkasherra (1998)
Batman of the Future: Return of the Joker (2000)
Batman: Salaperäinen Batwoman (2003)
Batman and Harley Quinn (2017, osa universumia Bruce Timmin mukaan)
Justice League vs. the Fatal Five (2018, osa universumia Bruce Timmin mukaan)