stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sovetski (Marin tasavalta)

| Sovetski (У Роҥго, U Rongo) Сове́тский |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Marin tasavalta Venäjällä, alla taajaman sijainti tasavallassa
 Sovetski
 Koordinaatit: 56.757°N, 48.478°E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Marinmaa
Kunnallispiiri:  Sovetskin piiri
Pinta-ala  (Piirin pinta-ala):  
 – Kokonaispinta-ala:  1421 km²
Väkiluku (2010):  10 664
Aikavyöhyke:  UTC+4
Postinumero:  425400 (Piiri 425400-425421)
Suuntanumero(t):  +7 83638
 
 www.sovetskiy12.ru 
 Kunnallispiirin sivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sovetski (ven. Сове́тский) tai U Rongo (mariksi У Роҥго) on Marin tasavallassa Venäjällä sijaitseva kaupunkityyppinen taajama ja Sovetskin piirin hallinnollinen keskus. Se sijaitsee maanteitse noin 43 kilometriä tasavallan pääkaupungista Joškar-Olasta itäkaakkoon. Joškar-Olassa sijaitsee myös lähin juna- ja lentoasema.
Sovetskin piirin sijainti Marinmaalla
Sovetskin kaupunkimaisessa taajamassa asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 10 664 ja koko Sovetskin piirissä 31 081 henkeä.
Aiheesta muualla

Sovetskin kaupunkikunnasta Sovetskin piirin sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (sovetskiy12.ru)
Eugenio Montale

| Eugenio Montale |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. lokakuuta 1896 Geneva
Kuollut: 12. syyskuuta 1981 (84 vuotta) Milano
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: italia
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 1975 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eugenio Montale (12. lokakuuta 1896 Genova – 12. syyskuuta 1981 Milano) oli italialainen runoilija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto vuonna 1975. Nuorena hän opiskeli musiikkia haaveenaan tulla oopperalaulajaksi. Ensimmäisessä maailmansodassa Montale palveli jalkaväessä.  Hänen nuoruudenrunojensa maisema on kotimaakunta Liguria. Sodan absurdius johti hänet surrealismin ja pessimismin pariin.
Montale oli kantava voima runoilijaryhmässä, joka kutsui itseään Hermeettiseksi seuraksi. Ryhmä tuotti täysin epäloogisia runoja, jotka kuvastivat absurdia ajatusta Sodasta, joka päättää kaikki sodat.
Teokset

Ossi di seppia, Torino, Gobetti, 1925.
La casa dei doganieri e altri versi, Firenze, Vallecchi, 1932.
Poesie, Firenze, Parenti, 1938.
Le occasioni, Torino, Einaudi, 1939.
Finisterre. Versi del 1940-42, Lugano, Collana di Lugano, 1943.
Quaderno di traduzioni, Milano, Edizioni della Meridiana, 1948.
La bufera e altro, Venezia, Neri Pozza, 1956.
Farfalla di Dinard, Venezia, Neri Pozza, 1956.
Xenia. 1964-1966, San Severino Marche, Bellabarba, 1966.
Auto da fé. Cronache in due tempi, Milano, Il Saggiatore, 1966.
Fuori di casa, Milano-Napoli, Ricciardi, 1969; Collana SIS, Mondadori, 1973; Oscar Moderni, Mondadori, 2017. [40 prose di viaggi apparse originariamente sul Corriere della Sera e sul Corriere d'Informazione fra il 1946 e il 1964]
Satura. 1962-1970, Milano, A. Mondadori, 1971.
Nel nostro tempo, Milano, Rizzoli, 1972.
Diario del '71 e del '72, Milano, A. Mondadori, 1973.
Sulla poesia, Milano, A. Mondadori, 1976.
Quaderno di quattro anni, Milano, A. Mondadori, 1977.
Altri versi e poesie disperse, Milano, A. Mondadori, 1981.
Diario postumo. Prima parte: 30 poesie, Milano, A. Mondadori, 1991. ISBN 88-04-34169-6.
Diario postumo. 66 poesie e altre, Milano, A. Mondadori, 1996. ISBN 88-04-41032-9.
Teokset > Suomennokset

Tuo minulle auringonkukka (Portami il girasole) suom. Hannamari Heino, Parkko 2018
Runosuomennoksia on julkaistu useissa antologioissa, ja samasta runosta voi olla eri versioita.
| --- | --- |
 Aamu  Ankerias  Auringonkukka  Dora Marcus  Englannintorvi  Falsettiääni  Jumalan kieli  Kaksi illan hämärässä  Kalpea mietteliäisyys varjon alla  Kenties jonakin aamuna  Kirjoittamaton kirje  Kirjoittamattomassa kirjeessä  Kirjoittamattomasta kirjeestä  Korkeat vedet  Laskeuduin käsivarteni tarjoten  Laskeuduin, tarjoten sinulle käsivarteni :  Lindau  Luccan kylpylät  Motetteja  Muisto  Myrsky  Puolikuun tuuli  Saavutettu onni  Sateen jälkeen  Syntymäpäivä  Tiedät, on sinusta luovuttava  Tullimiesten talo  Tullivartijoiden maja  Tuo minulle auringonkukka  Tuuli kuun yllä  Tässä  Verboten
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eugenio Montale Wikimedia Commonsissa
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Mot (jumala)

Mot oli foinikialaisessa mytologiassa kuoleman, kuivuuden ja hedelmättömyyden jumala. Hän hallitsi manalaa ja kuivuuskausilla myös maaseutua.
Motista ja Baalista kerrotaan seuraavaa myyttiä:
Eräänä päivänä sateen, ukkosen ja hedelmällisyyden jumala Baal päätti alistaa Motin. Baal oli käynyt ylpeäksi kukistettuaan meren jumala Yamin. Baal käski Motin asua karulla kuivettuneella maalla, jossa mikään ei kasvanut ja kielsi tätä astumasta hedelmällisille maille. Mot päätti kuitenkin haastaa Baalin vierailemaan Manalaan ja syömään mutaa, kuolleiden ravintoa. Itsevarma Baal tarttui haasteeseen ja kuoli. Baalin vaimo ja sisar, surun murtama jumalatar Anat, laskeutui silloin manalaan hakemaan miehensä ruumista. Hän ei kuitenkaan kyennyt herättämään Baalia henkiin, jolloin hän anoi Motilta apua. Mot kieltäytyi, jolloin raivostunut Anat surmasi Motin sirpillä, ja Baal palasi eläväksi.
Tämä myytti kuvaa symbolisesti maanviljelyskulttuurin toistuvaa sykliä, Motin hallitsemaa ankaraa kuivuuskautta ja Baalin hallitsemaa kasvukauden hedelmällisyyttä.
Filon Aleksandrialaisen mukaan Mot oli syntynyt aikojen alussa, kun kaaoksen pimeät voimat sekoittuivat ilmaan. Yleensä Motin uskottiin kuitenkin olevan ylijumala Ēlin poika.
Mohawkit

Mohawk-intiaanit ovat nykyisen New Yorkin osavaltion alkuperäisiä asukkaita. He ovat itäisin irokeesien liittokunnan viidestä kansakunnasta, joihin kuudes kansa tuscarorat liittyi myöhemmin. Mohawkien nimi tarkoittaa algonkin-kielisten kansojen keskuudessa "ihmissyöjiä", mutta oman liittokuntansa sisällä heidät tunnetaan "Itäisen oven vartijoina". Mohawkit kutsuvat itseään nimellä Kanien'kehá:ka, joka merkitsee piikiven kansaa.
Mohawkien maine oli sotaisa. Esihistoriallisella ajalla solmitun irokeesiliiton etuja ajaen he tuhosivat 1600-luvulla kokonaisia kansakuntia. Suhteet eurooppalaisiin olivat mutkikkaat. Mohawkit onnistuivat luomaan hyvät kauppasuhteet Uusiin-Alankomaihin, mutta pitivät ranskalaisia vihollisinaan. 1600-luvun jälkimmäisellä puoliskolla irokeesiliiton sotavoimat estivät Uuden-Ranskan siirtomaavallan leviämisen Pohjois-Amerikan itärannikolle. Seuraavan vuosisadan aikana mohawkit tukivat brittiläisiä, ja taistelivat Yhdysvaltain vapaussodassa Englannin puolella siirtokuntia vastaan.
Historia > Eurooppalaiset siirtokunnat

Ranskan kuningas Henrik IV päätti maansa sisällissodan päättymisen kunniaksi hankkia uusia siirtomaita Pohjois-Amerikasta. Kuninkaallisen määräyksen alla Samuel de Champlain purjehti Huhtikuussa 1603 Tadoussaciin, joka oli ranskalaisten perustama kauppa-asema Saguenayn ja Saint Lawrencen yhtymäkohdassa nykyisessä Kanadassa. Tadoussecin lähialueilla Champlain liittoutui paikallisten huron-intiaanien kanssa, jotka tunsivat seudun ja toimivat oppaina. Tutkimusmatkat veivät ylös St. Lawrencea ja sen sivujokia ja johtivat paikkaan, joka sai nimekseen Quebec. Tämä tapahtui 8.7.1608 ja päivästä tuli Kanadan syntymäpäivä.
Huron-liittolaisineen Champlain ja hänen miehensä kohdistivat retkensä sisämaahan, jossa he laajoilla metsäalueilla joutuivat kosketuksiin mohawkien kanssa. Tuliaseisiin perehtymättömät mohawkit säikähtivät ranskalaisten yhteislaukausta ja pakenivat. Seuraavien vuosien aikana syntyneissä monissa yhteenotoissa ranskalaiset ja huronit pitivät yhtä irokeesien liittokunnan joukkoja vastaan.
Uusi manner kiinnosti myös hollantilaisia, jotka purjehtivat Hudsonjoelle vuonna 1609. Tuolloin navigaattori Henry Hudson avasi kauppasuhteet Hudsonin ylintä jokilaaksoa asuttavien mahicanien kanssa. Henry Vogeut Amsterdamista jatkoi Hudsonin jäljillä, ja sopi alkavasta turkiskaupasta venäläisten kanssa. Ranskalaisen turkiskaupan ulkopuolelle jääneet mohawkit pyrkivät avaamaan kauppasuhteet Hudsonjoen hollantilaisiin, mutta mahicanit halusivat säilyttää yksinoikeutensa kaupankäyntiin Hollannin kanssa.
Mahicanien vaatiessa maittensa läpi kulkevilta mohawkeilta veroa puhkesivat näiden kahden kansan vanhat vihamielisyydet. Hollantilaisten kauppa-asema Fort Nassau jäi sotivien intiaanien ja tulvivan Hudsonjoen armoille. Osa hollantilaisista asettui vuoden 1626 aikana puolustamaan mahicaneja, mutta heidän saatuaan surmansa mohawkien väijytyksessä hollantilaiset päätyivät pysymään puolueettomina.
Sota päättyi 1628 mohawkien voittoon mahicanien paetessa Hudsonjoen itäpuolelle. 1630-luvulla Uusien-Alankomaiden kuvernööri Peter Minuit solmi pitävän rauhan mohawkeihin, joista tuli hollantilaisten tärkein kauppakumppani Hudsonin alueen turkiskaupassa. Samanaikaisesti mohawkit halusivat rakentaa ystävälliset suhteet myös Uuteen Ranskaan, mutta epäonnistuivat.
1600-luvun alkuvuosina myös britit aloittivat siirtolaisasutuksensa Pohjois-Amerikan itärannikolla. Heidän Uusi-Englantinsa levisi Plymouthiin, nykyisen Massachusettsin alueelle, jossa Isorokko oli verottanut saaren intiaaniväestöä englantilaisten tieltä.
Vuonna 1629 britit valtasivat Quebecin. Valtauksella oli huomattava merkitys irokeesien yhdistyneille kansakunnille, sillä paikalliset pienet algonkinkieliset heimot jäivät vaille ranskalaisten suojaa. Mohawkit liittolaisineen käyttivät tilannetta hyväkseen ja hyökkäsivät näiden kyliin. Vaikka ranskalaiset saivatkin Quebecin takaisin, heidän asemansa oli heikentynyt.
Historia > Majavasodat

Kiihtyneen turkiskaupan seurauksena mohawkit metsästivät omat pyyntimaansa tyhjiksi 1630-luvun aikana. Tämä johti aluksi mohawkien lisääntyvään sissisotaan St.Lawrencejoella, jossa he ryöstivät turkiksia ja tukkivat vesiliikenteen Huronjärvelle. Seuraavan vuosikymmenen vaihteessa tilanne muuttui "majavasodiksi", jossa mohawkit ja muut irokeesiliiton heimot alkoivat laajentaa metsästysmaitaan naapurikansojen alueille. Mohawkit pyrkivät aluksi lähestymään Ranskan vahvimpia liittolaisia huroneita diplomatian keinoin ja pyysivät lupaa metsästää näiden mailla. Huronit eivät suostuneet pyyntöön, ja huononsivat näin kansojen keskinäisiä välejä.
Vuosien 1638–1663 välillä mohawkit osallistuivat useiden irokeesin-kielisten kansojen tuhoamiseen Isojenjärvien itäpuolella. Vuonna 1638 irokeesiliiton soturit hyökkäsivät läntisessä New Yorkissa asuvien wenrojen kyliin. Isorokon jäljiltä heikentyneet wenrot pakenivat huronien ja attiwendaronkien luokse.
Hollantilaisten ja brittien mukana kehittynyt kiihtyvä asevarustelu lisäsi mohawkien sotaintoa ja vuonna 1640 he hyökkäsivät Uutta Ranskaa vastaan liittolaistensa tukemina. Ranskalaiset rakensivat lisää linnakkeita ja koettivat suojella asutustaan. Ranskaa tukevat huronit pystyivät aluksi vastaamaan irokeesien sotatoimiin, mutta 1640-luvun vaihteessa eurooppalaisten tuomat isorokkoepidemiat heikensivät lähes puolella huronien rivistöjä.
Vuonna 1647 mohawkit ja muut irokeesit aloittivat hyökkäykset huronien kyliin. Sodankäynnin taustalla oli irokeesiliiton tekemä päätös tuhota jokainen heimo, jota se epäili Uuden-Ranskan nykyiseksi tai tulevaksi liittolaiseksi. Huronit eivät kyenneet vastaamaan iskuihin. Järjestelmällisesti irokeesit tuhosivat kylän toisensa jälkeen, ja hävittivät samalla kylien yhteydessä olevat ranskalaisten lähetysasemat. Irokeesiarmeija käsitti lähes 2000 mohawkia ja senecaa, ja heillä oli vähintään 400 kauppatavarana hankittua muskettia. Huronit eivät itse olleet onnistuneet avaamaan asekauppaa ranskalaisten kanssa, koska näiden asettama hinta musketista oli liian korkea.
Huronien tuho romahdutti ranskalaisten herruuden turkiskaupassa. Irokeesit jatkoivat iskujaan 1650-luvun alussa ja polttivat kulkutautien heikentämien tionontatien kylät Huron-järven etelärannalla. Jo seuraavana vuonna irokeesit tuhosivat attiwendarokit, jotka olivat pysytelleet erossa irokeesien ja huronien riidoista. Talvella 1651–1652 hollantilaisten rohkaisemat mohawkit hyökkäsivät susquehannockien kyliin, mutta Uuden Ruotsin aseistamat susquehannockit torjuivat hyökkäykset ja aiheuttivat mohawkeille tuntuvia menetyksiä. Vuosina 1654–1656 irokeesit kävivät kaksivuotisen sodan erieitä vastaan. Asekaupan ulkopuolelle jääneet eriet ja heihin liittyneet huronien pakolaiset eivät luopuneet kylistään helposti ja irokeesiliiton soturit kokivat tuntuvia menetyksiä ennen kuin sota oli ohi.
Historia > Irokeesiliitto horjuu

Vaikka irokeesit solmivat hetkellisen rauhan ranskalaisten kanssa, aselepoa ei jatkunut pitkään. Ranskalaiset kärsivät siirtolaisten vähäisyydestä, sillä vuonna 1660 koko Uuden-Ranskan muonavahvuus oli vain 2300 henkeä, ellei intiaaniliittolaisia laskettu mukaan. Irokeesien liittokunta käsitti tuolloin arviolta 10 000 jäsentä. Mohawkit ahdistelivat Uuden Ranskan asutuksia sillä seurauksella, että Ranskasta lähetettiin jalkaväkirykmentti pelastamaan maanmiehensä julmalta kohtalolta. Apuvoimat tuhosivat mohawkien kylät vuonna 1666. Vuotta myöhemmin irokeesit suostuivat aselepoon, jonka tuloksena solmittiin noin 10 vuotta kestänyt rauha. Vuonna 1676 mohawkit osallistuivat Kuningas Philipin sotaan brittien kanssa tehdyssä sopimusliitossa (Covenant chain), ja tukahduttivat algonkin-kielisten intiaanien aloittaman suuren kapinan.
Mohawkit ja muut irokeesit käänsivät sotaisuutensa eteläisiin ja läntisiin intiaanikansoihin ja karkottivat muun muassa Ohion jokilaakson heimot pois mailtaan. Vuonna 1684 irokeesit iskivät miamien ja illinoisien kyliin. Sotatila kesti seuraavan vuosisadan alkuun. Tuona aikana Uusi Ranska osoitti vaarallisuutensa, ja lähetti algonkin-kieliset intiaaniliittolaisensa suojaamaan ranskalaisten marssivia rykmenttejä. Yhdistetyt ranskalaisten ja algonkinien joukot tunkeutuivat irokeesien paaluvarustettuihin kyliin, ja vahva irokeesien sotilasliitto alkoi murentua. Yksistään taistelut kaatoivat suuret määrät irokeeseja ja monet pakoon päässeistä nääntyivät myöhemmin nälkään tai viluun. Vuonna 1701 irokeesit solmivat rauhan ranskalaisten kanssa.
Historia > 1700-luvulta nykypäivään

Jesuiittojen periksiantamattoman käännöstyön seurauksena osa mohawkeista kääntyi kristinuskoon 1700-luvun alkupuolella. Käännytystyö jätti jälkensä irokeesiliittoon, jonka poliittinen toiminta ei enää palautunut ennalleen. Monet katolisen uskon omaksuneet mohawkit siirtyivät Kanadaan, jossa ystävystyivät ranskalaisten kanssa. 1700-luvun puoliväliin mennessä katolisten irokeesien määrä oli 3500 henkeä.
Kuudenneksi kansaksi irokeesien liittokuntaan vuonna 1722 liittyneet tuscarorat eivät kyenneet täyttämään mohawkien paikkaa. Vaikka irokeesiliitto laajensi asumuksiaan etelään, heidän valtansa oli kadonnut. 1760-luvulla liittokunta repeili, ja irokeeseja taisteli sekä brittien että ranskalaisten puolella. Mohawkien keskuudessa avioliittonsa kautta suureen arvostukseen noussut sir William Johnson lisäsi mohawkien brittimielisyyttä, mutta Yhdysvaltain vapaussota horjutti irokeesiliittoa uudelleen, ja se menetti yhtenäisyytensä vuosikymmenien ajaksi.
Kuuluisin mohawkien päälliköistä oli Thayendanagea, joka tunnettiin parhaiten englanninkielisellä nimellä Joseph Brant. Vapaussodassa hän johti irokeesit brittien puolella. Hän toimi myös kielenkääntäjänä, kun Raamattua käännettiin mohawkien kielelle, ja vieraili Englannissa Yrjö III:n hovissa. Myöhemmin Brant palveli brittiarmeijassa everstinä. Hän johti mohawkeja, senecoja, onondagoja ja cayugoja näiden tehdessä hyökkäyksiä New Yorkin ja Pennsylvanian valkoista asutusta vastaan. Irokeesiliiton oneidat ja tuscarorat eivät totelleet Brantin komentoja vaan liittyivät vapaustaistelijoiden riveihin muita irokeeseja ja englantilaisia vastaan.
Vapaussodan tauottua Brant puhui monissa tilaisuuksissa irokeesien puolesta ja vieraili erikielisten heimojen keskuudessa puhumassa uudesta liitosta. Hänen tarkoituksenaan oli yhdistää kaikki intiaanit yhdeksi suureksi kansakunnaksi, joka pystyisi estämään Yhdysvaltain leviämisen. Hän pyysi myös brittien apua hankkeensa taakse. Mutta englantilaiset eivät halunneet sotaa Yhdysvaltoja vastaan. Myös suurin osa irokeeseista oli rauhan kannalla, samoin muut heimot. 1700-luvun loppuun mennessä irokeesien maa-alueet Yhdysvaltain puolella siirtyivät valkoisille omistajille. Brant mohawkeineen siirtyi Kanadaan ja suurin osa irokeeseista seurasi heitä.
Montrealissa vuonna 1779 perustettu turkiskauppaa harjoittava North West company värväsi palvelukseensa paljon katolisia mohawkeja. Useat heistä ryhtyivät metsästäjiksi kaukana alkuperäisiltä alueiltaan. Osa mohawkeista päätyi kauppiaiksi. Kun suurta rautatiesiltaa rakennettiin St. Lawrence-joen ylitse, palkattiin sillanrakentajiksi useita mohawkeja heidän huimapäisyytensä vuoksi. Myöhemmin 1900-luvulla mohawkit kunnostautuivat terästeollisuudessa ja eritoten pilvenpiirtäjien rakennusryhmissä. Heidän panoksensa oli merkittävä mm. Empire State Buildingin ja World Trade Centerin valmistumisessa. Kun Trade Centerin tornit sortuivat vuoden 2001 syyskuussa, mohawkien jälkeläiset palasivat purkamaan esi-isiensä kätten töitä.
Nykyaika > Mohawkit ja Okan kriisi

Vuonna 1990 mohawkit saivat maailmanlaajuista huomiota toimimalla alkuunpanijoina Quebecissa sattuneessa Okan kriisissä. Okan pikkukaupungin hallinnon julkistama suunnitelmansa laajentaa paikallisen golf-seuran alueita läheiseen mäntymetsään, ei miellyttänyt Kanehsatake-mohawkeja, jotka katsoivat metsän kuuluvan itselleen. Lisäksi alueella sijaitsi heidän vanha hautausmaansa. Kun mohawkien protesteihin ei suhtauduttu vakavasti he asettivat tiesulkuja estämään hakkuuryhmien pääsyn pyhille mailleen.
Okan kunnanjohtajat kääntyivät Kanadan hallituksen puoleen, joka lähetti yli 100 poliisia murtamaan mohawkien barrikadit. Hyökkäys suoritettiin heinäkuun 11. päivänä 1990. Poliisit odottivat helppoa operaatiota ja luottivat varhain aamulla käynnistetyn yllätyshyökkäyksen psykologiseen vaikutukseen. Mohawkit turvautuivat aseisiin ja vastasivat tulitukseen. Tämä sai poliisit turvautumaan painekäsikranaatteihin ja kyynelkaasuun. Äkillinen tuuli painoi kyynelkaasun takaisin hyökkääjien silmiin, ja yhteenotto päättyi ilman lopullista ratkaisua.
Poliisit moninkertaistivat voimansa ja piirittivät joka puolelta mohawkien barrikadit. Etelä-Montrealin Kahnawake-mohawkit miehittivät Montrealista St.Lawrence-joen yli etelään johtavan Mercier-sillan ja uhkasivat räjäyttää sen mikäli poliisi uudistaisi hyökkäyksensä. Siltaa käytti päivittäin noin 70 000 esikaupunkilaista, joten räjäytyskohde oli kaupungille elintärkeä.
Kanadan hallitus suunnitteli suuren sotilasoperaation, johon osallistui kaikkiaan yli 4000 sotilasta. Armeija käytti aseenaan psykologista sodankäyntiä. Matalalla lentäviä suihkukoneita lensi yli mohawkien barrikadien ja tankkeja, panssaroituja joukkojenkuljetusautoja ja muuta raskasta kalustoa oli sijoitettu näkyvään riviin herättämään pelkoa. Mohawkit vastasivat psykologiseen sodankäyntiin erikoisella tavalla. He maalasivat tyhjiä kenkälaatikoita mustiksi, sitoivat ne selkäänsä ja kiipeilivät Mercier-sillan palkkirakenteilla antaen kuvan, että he olivat valmiit sillan räjäyttämiseen. Kanadan armeija ei uskaltanut aloittaa hyökkäystä.
Okan kriisi päättyi syyskuun lopulla kestettyään 78 päivää. Golf-kentän laajennustyöt lopetettiin ja mohawkit saivat pitää alueen. Kanadalle kriisi tuli kalliiksi ja sai maan solidaarisuustoiminnan heräämään eri puolilla maata. Okan kriisi osoitti, että myös vähemmistöryhmillä oli mahdollisuus saada tahtonsa läpi. Eräs kriisin haittavaikutuksia oli rautateihin ja siltoihin suunnattujen sabotaasiiskujen lisääntyminen.
Nykyaika > Kulttuurin elvyttäminen ja populaatio

Nykyään yli puolet irokeeseista on mohawkeja. Heitä asuu yksinomaan Kanadassa noin 30 000 ja Yhdysvaltain puolella lähes 20 000. Vaikka suuri osa heistä polveutuu valkoisista, niin oma kieli ei ole kadonnut. Vuonna 1993 uuden ajan kasinotoimintaa ja vanhoja perinteisiä arvoja puolustavat mohawkien ryhmät riitaantuivat. Jälkimmäinen ryhmä osti maata Mohawkjoen rannalta New Yorkissa ja perusti Kanatsiohareken kommuunin. Sen asukkaat puhuvat mohawkia, pitävät traditionaalisia seremonioita ja harjoittavat perinteistä maanviljelyä, erilaisia käsitöitä sekä majoitustoimintaa. Myöhemmin vanhaa kulttuuria on elvytetty muidenkin mohawkien keskuudessa ja irokeesien liittokunnan perinteinen yhtenäisyys on palautettu. Päällikköjen neuvosto vastaa kahdeksan tämänhetkisen mohawk-kommuunin poliittisista, sosiaalisista ja kulttuurillisista asioista.