stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pirtanauha

Nauhapirta.
Pirtanauha on perinteisellä kutomistekniikalla tehty, usein villainen nauha. Poimituissa nauhoissa (vironvyö, Baltic pickup) on tavallisimmin puuvillapohja ja villaiset kuviolangat. Tavallisimmin pirtanauhan valmistamisessa käytetään nauhapirtaa, jonka rakoihin ja reikiin loimilangat pujotellaan, ja käpyä, jolla kudelanka painetaan tiiviiksi ja mahdollinen kuvio poimitaan. Suomessa on myös kudottu pirran sijasta lankaniisillä, tätä kutsutaan papelolta kutomiseksi.
Saamelaisnainen valmistamassa pirtanauhaa.
Pirtaa nostamalla ja laskemalla saadaan vuorotellen parilliset (reikiin pujotetut) ja parittomat (rakoihin pujotetut) loimilangat nousemaan ylemmäksi. Kude pujotetaan lankakerrosten väliin muodostuneeseen viriöön. Kudelanka vedetään kireälle, jolloin loimilangat peittävät kudelangan.
Pirtanauhatekniikka levisi Pohjoismaihin ilmeisesti keskiajalla, ja syrjäytti lautanauhatekniikkaa, koska pirtanauhan tekeminen on helpompaa.
Nauhapirralla eli -tiuhtalla tai irtoniisillä kudotuissa nauhoissa on enemmän varsinaisen kankaankudonnan piirteitä kuin lautanauhoissa. Onkin arveltu, että irtoniisillä kutominen oli muinoin, alkeellisin kangaspuiden keksimistä edeltänyt vaihe. Läntisessä Suomessa, varsinkin Pohjanmaalla ja Ahvenanmaalla, missä koristeveistotaito oli 1700- ja 1800-luvuilla kehittynyttä, sulhasmiehet koristelivat nauhapirtoja lahjaesineiksi leikkauksin ja maalauksin. Pohjanlahden rannikkoseudulta tunnetaan myös pyöreitä, koristeleikattuja nauhapirtoja. Lisäraoilla varustetut nauhapirrat eli "lohenpyrstöpirrat", joilla voidaan kutoa neliniitisen luontoisia kuviollisia nauhoja ilman poimintaa, näyttävät olleen yleisiä vain läntisessä Suomessa ja jonkin verran Savossa.
Lounais- ja pohjoissuomalaiset tuntevat nauhapirran tiuhta-nimisenä, eteläpohjalaiset viulana, karjalaiset paikoitellen mytkänä. Paikoitellen Etelä-Suomessa sen nimi on sidekaide, kun taas vyö-ja nauhapirta sanat ovat itäsuomalaista perua. Pirtanauhoja sanotaan Länsi-Suomessa mm. tiuhtarihmoiksi, Kaakkois-Suomessa mm. siteiksi, paikoitellen Savossa ja Keski-Suomessa rippunauhoiksi, Varsinais-Suomessa polusteiksi ja paikoitellen Itä-Hämeessä kilpasiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Museotietokanta Finnassa olevia pirtanauhoja Suomesta, Saamenmaalta ja muualtakin . Museovirasto.
Susanna Terho: Mihin nauhoja ja nauhatekniikkaa voisi käyttää? (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen käsityön museo 2007.
Merisalo, Viivi. 1978. Nauhoja. Porvoo: WSOY.
Opas, Hilkka (toim.). 2010. Taito tehdä. Neulalla ja naulalla. WSOY.
Suomen käsityön museo verkkonäyttely Kansanomaiset nauhat (Arkistoitu – Internet Archive)
Statens historiska museum: Myöhäiskeskiaikainen nauhapirta Väskindestä Gotlannista
Al-Farabi

Al-Farabin kuva Kazakstanin 200  tengen setelissä.
Kuvitusta Al-Farabin teokseen Kitāb al-mūsīqī al-kabīr. Šāh-rūd -nimellä tunnettu soitin.
Abū Nasr Muhammad ibn al-Farakh al-Fārābi (n. 872–950) (turk. Farabi, pers. ‏محمد فارابی‎) oli filosofi, joka islamilaisessa maailmassa tunnettiin nimellä ”toinen opettaja”, siinä missä ensimmäinen oli Aristoteles. Hän oli kotoisin Keski-Aasiasta, mistä hän myöhemmin siirtyi kalifaatin pääkaupunkiin Bagdadiin. Al-Farabi opiskeli hellenististä filosofiaa Syyriassa ja Mesopotamiassa nestoriolaisten kristittyjen opettajien johdolla ja kuului uusplatonisteihin. Al-Farabi korosti filosofian itsenäistä asemaa suhteessa teologiaan.
Al-Farabin kerrotaan kirjoittaneen 160 teosta, joista kahdeksan käsitteli musiikkia. Hän kehitti etenkin rytmiikan teoriaa. Ainoastaan hänen suppein musiikkia koskeva kirjoituksensa oli käännetty keskiajalla latinaksi. Al-Farabin luomat musiikkitieteen käsitteet ja metodit ovat silti jättäneet pysyvän jäljen musiikin teoriaan.
Al-Farabin kuva on Kazakstanin 200 tengen setelissä.
Aiheesta muualla

Al-Fârâbî as a Source of the History of Philosophy and of Its Definition (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (muslimheritage.com)
FĀRĀBĪ i. Biography (englanniksi) (iranicaonline.org)
Pietarsaaren urheilutalo

| Pietarsaaren urheilutalo |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Pietarsaari
Avattu:  1967
Laajennettu:  2003
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Pietarsaaren urheilutalo on Pietarsaaressa sijaitseva urheilurakennus. Urheilutalo rakennettiin 1967 ja peruskorjattiin vuonna 2003.
Tilat

Urheilutalo koostuu pallosalista, tanssisalista, budosalista, kokoushuoneesta, keilahallista, ja uimahallista. Uimahallissa on neljä allasta, sekä vesiliukumäki, hyppytorni ja poreallas.
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut

Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestetään nykyään joka toinen vuosi. Kilpailuiden järjestäjänä toimii Kansainvälinen hiihtoliitto.
Ensimmäisen kerran alppihiihdossa kilpailtiin maailmanmestaruuksista vuonna 1931 ja vuoteen 1939 kilpailut järjestettiin vuosittain. Vuosina 1948–1982 kilpailut pidettiin joka toinen vuosi. Kilpailujen ollessa järjestämisvuorossa olympiavuonna (alkaen vuoden 1948 talviolympialaisista Sankt Moritzissa ja päättyen vuoden 1980 talviolympialaisiin Lake Placidissä) olympiavoittajat nimettiin myös maailmanmestareiksi, eikä erillisiä maailmanmestaruuskilpailuja järjestetty. Poikkeuksena on alppiyhdistetty, joka ei ollut olympialaji (laji palautettiin olympialajiksi vuoden 1988 talviolympialaisiin). Vuonna 1984 kilpailuja ei kuitenkaan järjestetty vaan päätettiin siirtyä järjestämään kisat parittomina vuosina alkaen vuodesta 1985. Nykyään talviolympialaisten järjestämisellä ei ole vaikutusta maailmanmestaruuskilpailujen järjestämiseen. Lumenpuutteen seurauksena eteläisessä Espanjassa pidettäväksi suunnitellut vuoden 1995 maailmanmestaruuskilpailut jouduttiin siirtämään seuraavalle vuodelle.
Järjestämispaikat

| Vuosi | Paikkakunta | Huomautukset |
| --- | --- | --- |
| 1931 |  Mürren |  |
| 1932 |  Cortina d’Ampezzo |  |
| 1933 |  Innsbruck |  |
| 1934 |  Sankt Moritz |  |
| 1935 |  Mürren |  |
| 1936 |  Innsbruck |  |
| 1937 |  Chamonix |  |
| 1938 |  Engelberg |  |
| 1939 |  Zakopane |  |
| 1941 |  Cortina d’Ampezzo | FIS mitätöi kilpailujen tulokset vuonna 1946. |
| 1948 |  Sankt Moritz | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1950 |  Aspen, Colorado |  |
| 1952 |  Oslo | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1954 |  Åre |  |
| 1956 |  Cortina d’Ampezzo | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1958 |  Bad Gastein |  |
| 1960 |  Squaw Valley, Kalifornia | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1962 |  Chamonix |  |
| 1964 |  Innsbruck | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1966 |  Portillo |  |
| 1968 |  Grenoble | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1970 |  Val Gardena |  |
| 1972 |  Sapporo | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1974 |  Sankt Moritz |  |
| 1976 |  Innsbruck | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1978 |  Garmisch-Partenkirchen |  |
| 1980 |  Lake Placid, New York | Olympialaisten yhteydessä. |
| 1982 |  Schladming |  |
| 1985 |  Bormio |  |
| 1987 |  Crans-Montana |  |
| 1989 |  Vail, Colorado |  |
| 1991 |  Saalbach-Hinterglemm |  |
| 1993 |  Morioka |  |
| 1996 |  Sierra Nevada |  |
| 1997 |  Sestriere |  |
| 1999 |  Vail / Beaver Creek |  |
| 2001 |  St. Anton |  |
| 2003 |  Sankt Moritz |  |
| 2005 |  Bormio / Santa Caterina |  |
| 2007 |  Åre |  |
| 2009 |  Val d’Isère |  |
| 2011 |  Garmisch-Partenkirchen |  |
| 2013 |  Schladming |  |
| 2015 |  Beaver Creek / Vail, Colorado |  |
| 2017 |  Sankt Moritz |  |
| 2019 |  Åre |  |
| 2021 |  Cortina d’Ampezzo |  |
| 2023 |  Courchevel / Méribel |  |
| 2025 |  Saalbach-Hinterglemm |  |
| 2027 |  Crans-Montana |  |
Eniten maailmanmestaruuksia

Eniten maailmanmestaruuksia. (Mukaan lukien joukkuekilpailut, top 10). Päivitetty vuoden 2023 MM-kilpailujen jälkeen.
Eniten maailmanmestaruuksia > Miehet

| Sija | Nimi | Maa | Vuodet | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Marcel Hirscher |  Itävalta | 2013–2019 | 7 | 4 | – | 11 |
| 2 | Toni Sailer |  Itävalta | 1956–1958 | 7 | 1 | – | 8 |
| 3 | Jean-Claude Killy |  Ranska | 1966–1968 | 6 | – | – | 6 |
| 4 | Kjetil André Aamodt |  Norja | 1991–2003 | 5 | 4 | 3 | 12 |
| 5 | Aksel Lund Svindal |  Norja | 2005–2019 | 5 | 2 | 2 | 9 |
| 6 | Gustav Thöni |  Italia | 1972–1976 | 5 | 2 | – | 7 |
| 7 | Ingemar Stenmark |  Ruotsi | 1976–1982 | 5 | 1 | 1 | 7 |
| 8 | Ted Ligety |  Yhdysvallat | 2009–2015 | 5 | – | 2 | 7 |
| 9 | Marc Girardelli |  Luxemburg | 1985–1996 | 4 | 4 | 3 | 11 |
| 10 | Pirmin Zurbriggen |  Sveitsi | 1985–1989 | 4 | 4 | 1 | 9 |
Eniten maailmanmestaruuksia > Naiset

| Sija | Nimi | Maa | Vuodet | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Christl Cranz |  Saksa | 1934–1939 | 12 | 3 | – | 15 |
| 2 | Mikaela Shiffrin |  Yhdysvallat | 2013–2025 | 8 | 4 | 3 | 15 |
| 3 | Anja Pärson |  Ruotsi | 2001–2011 | 7 | 2 | 4 | 13 |
| 4 | Marielle Goitschel |  Ranska | 1962–1968 | 7 | 4 | – | 11 |
| 5 | Erika Hess |  Sveitsi | 1980–1987 | 6 | – | 1 | 7 |
| 6 | Annemarie Moser-Pröll |  Itävalta | 1970–1980 | 5 | 2 | 2 | 9 |
| 7 | Janica Kostelić |  Kroatia | 2003–2005 | 5 | – | – | 5 |
| 8 | Tina Maze |  Slovenia | 2009–2015 | 4 | 5 | – | 9 |
| 9 | Hanni Wenzel |  Liechtenstein | 1974–1980 | 4 | 3 | 2 | 9 |
| 10 | Pernilla Wiberg |  Ruotsi | 1991–1999 | 4 | 1 | 1 | 6 |
Eniten henkilökohtaisia MM-mitaleja

Alppihiihtäjät joilla on vähintään 5 henkilökohtaista MM-mitalia. Päivitetty vuoden 2023 MM-kilpailujen jälkeen.
Mitalitaulukko

Päivitetty vuoden 2025 MM-kisojen jälkeen.
| Sija | Maa |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Itävalta | 103 | 110 | 103 | 316 |
| 2 |  Sveitsi | 76 | 78 | 69 | 223 |
| 3 |  Ranska | 48 | 52 | 38 | 138 |
| 4 |  Saksa | 35 | 38 | 47 | 120 |
| 5 |  Yhdysvallat | 33 | 28 | 37 | 98 |
| 6 |  Norja | 27 | 23 | 23 | 73 |
| 7 |  Italia | 25 | 27 | 27 | 79 |
| 8 |  Ruotsi | 17 | 11 | 22 | 50 |
| 9 |  Kanada | 16 | 8 | 9 | 33 |
| 10 |  Slovenia | 6 | 6 | 2 | 14 |
| 11 |  Kroatia | 6 | 2 | 2 | 10 |
| 12 |  Liechtenstein | 5 | 9 | 7 | 21 |
| 13 |  Yhdistynyt kuningaskunta | 4 | 4 | 3 | 11 |
| 13 |  Luxemburg | 4 | 4 | 3 | 11 |
| 15 |  Slovakia | 1 | 4 | 1 | 6 |
| 16 |  Jugoslavia | 1 | 3 | 5 | 9 |
| 17 |  Suomi | 1 | 2 | 2 | 5 |
| 18 |  Tšekki | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 19 |  Australia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 19 |  Espanja | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 21 |  Japani | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 21 |  Puola | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 23 |  Kreikka | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 23 |  Uusi-Seelanti | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 25 |  Neuvostoliitto | 0 | 0 | 1 | 1 |
Amy Billigin katoamistapaus

Amy Billig (9. tammikuuta 1957 – kadonnut 5. maaliskuuta 1974) oli yhdysvaltalainen tyttö, joka katosi 17-vuotiaana Coconut Grovessa Floridassa vuonna 1974. Katoamisen taustalla epäillään sieppausta. Tapaus on kuitenkin jäänyt selvittämättömäksi.
Billigin vanhemmat olivat Ned Billig (k. 1993) ja Susan Billig (k. 2005). Billigillä oli veli, joka hänen katoamisensa aikaan oli 16-vuotias.
Katoaminen ja tutkinnat

Billig katosi 5. maaliskuuta 1974 matkalla isänsä toimistoon lainaamaan rahaa. Hänen oli tarkoitus tavata ystäviään myöhemmin saman päivän aikana, mutta hänen ystävänsä eivät enää nähneet häntä. Billig oletettavasti liftasi Coconut Groven Main Highwaylla.
Joitain päiviä myöhemmin 16-vuotiaat kaksosveljekset soittivat Billigin perheelle ja väittivät kidnapanneensa tytön. Veljekset vaativat tästä 30 000 dollarin lunnaita. Veljekset asetettiin syytteeseen kiristyksestä, mutta kävi ilmi, ettei heillä ollut muuta yhteyttä katoamiseen. Billigin äiti Susan matkusteli pitkin Yhdysvaltoja ja lisäksi Isoon-Britanniaan tapauksesta saamiensa vihjeiden pohjalta. Vihjeiden mukaan Amy Billig olisi joutunut aivopesun kohteeksi tai siepatuksi.
Katoaminen ja tutkinnat > Henry Johnson Blair

Amy Billigin äiti Susan joutui vuosina 1974–1995 puhelinhäirinnän kohteeksi. Soittaja väitti tytön joutuneen seksiorjaksi. Puhelut onnistuttiin jäljittämän vasta vuonna 1995, jolloin soittajaksi paljastui tullissa työskennellyt Henry Johnson Blair. Vuonna 1996 Blair tuomittiin häirinnästä kahden vuoden vankeusrangaistukseen. Hän kertoi poliisille, ettei tiennyt todellisuudessa mitään Amy Billigin katoamisesta. Sanojensa mukaan Blair oli alkoholisti ja kärsi pakko-oireisesta häiriöstä.
Amy Billig oli ennen katoamistaan kirjoittanut päiväkirjaansa aikeista karata Etelä-Amerikkaa Hankiksi kutsumansa miehen kanssa. Kävi ilmi, että Henry Johnson Blairista käytettiin lempinimeä Hank. Asiaa tutkittiin, mutta Blairin ja katoamisen väliltä ei löydetty suoraa yhteyttä.
Katoaminen ja tutkinnat > Paul Branch

Joulukuussa 1997 kuoli Pagans-rikollisjengissä aiemmin toiminut Paul Branch. Hän oli ennen kuolemaansa kertonut vaimolleen Amy Billigin tulleen viedyksi kuolemaan johtaneisiin "juhliin" Evergladesissa, jossa jengin käytössä oli klubitalo. Vaimolle annetun tunnustuksen yksityiskohdat täsmäsivät tutkijoiden aiemmin keräämiin tietoihin. Päätutkijana toiminut Jack Calvar uskoi katoamistapauksen selvinneen tunnustuksen myötä. Poliisi oli kuullut Paul Branchia jo toistuvasti vuosien varrella, mutta hän ei ollut tunnustanut. Jack Calvar kertoi vuonna 1998, että Pagansin jäsenet olivat todennäköisesti huumanneet, raiskanneet ja murhanneet Amy Billigin. Ruumis oli hänen mukaansa hävitetty Evergladesiin tuntien kuluessa sieppauksesta. Calvar arvioi yli kahdenkymmenen jengiläisen osallistuneen seksuaalimurhaan johtaneeseen illanviettoon. Ruumiin löytymistä hän ei enää pitänyt mahdollisena.
Myös äiti Susan Billig oli saanut vihjeitä, joiden mukaan hänen tyttärensä olivat mahdollisesti siepanneet Pagansin tai Outlawsin jäsenet.
Julkinen käsittely

A&E esitti Amy Billigin katoamista koskevan dokumentin vuonna 1998. Vuonna 2001 äiti Susan julkaisi Greg Aunapun kanssa tapauksesta kirjan Without a Trace: The Disappearance of Amy Billig – A Mother's Search for Justice. Susan Billig kuoli 80-vuotiaana vuonna 2005.
Aigunin sopimus

Aigunin sopimuksessa Venäjälle luovutettu alue keltaisella.
Aigunin sopimus (ven. Айгунский Договор, kiin. 瑷珲条约, Àihún Tiáoyuē) oli Venäjän keisari­kunnan ja Qing-dynastian hallitseman Kiinan vuonna 1858 tekemä sopimus, jolla Kiina luovutti Amur-joen pohjois­puolella olleen osan Mantšuriaa Venäjälle. Sopimus kumosi vuonna 1689 tehdyn Nertšinkin rauhan­sopimuksen, jonka mukaan Venäjän ja Kiinan rajana olivat Stanovoivuoret. Kiinan Venäjälle luovuttaman alueen pinta-ala oli yli 600 000 neliö­kilo­metriä.
Tausta

Venäjä oli jo 1700-luvulla pyrkinyt merivaltaan Tyynellämerellä. Sitä varten se oli perustanut laivasto­tuki­kohtia Japaninmeren rannalle lähelle Amurin suuta, rohkaissut kansalaisiaan muuttamaan sinne ja tullut vähitellen sotilaalliseksi mahtitekijäksi alueelle. Qing-dynastian hallitsema Kiina ei koskaan hallinnut pohjoisimpia rajaseutujaan tehokkaasti eikä kiinnittänyt huomiota Venäjän toimiin alueella.
Vuonna 1850 Kiinassa alkoi hallitsevaa mantšulaista Qing-dynastiaa vastaan suunnattu Taiping-kapina, joka johti 14 vuotta kestäneeseen veriseen sisällis­sotaan. Samaan aikaan Venäjän kauko­idän kenraali­kuvernööri Nikolai Muravjov
sijoitti kymmeniä­tuhansia sotilaita lähelle Mongolian ja Mantšurian rajoja aikoen saada Amurin laakson tosiasiallisesti Venäjän hallintaan. Muravjov havaitsi sopivan tilaisuuden tulleen, kun kävi selväksi, että Kiina oli häviämässä toisen oopiumi­sodan Britanniaa vastaan, ja hän uhkasi Kiinaa sodalla toisella rintamalla. Qing-dynastia myöntyi neuvottelemaan Venäjän kanssa.
Allekirjoittaminen

Neuvottelut olivat jännittyneitä ja kestivät kuusi päivää, minkä aikana Venäjän sotajoukot jatkuvasti ampuivat tykeillä ja uhkasivat paikallista väestöä karkotuksilla. Venäjän edustaja Nikolai Muravjov ja Qing-dynastian edustaja Yishan, jotka molemmat olivat raja­seudulla toimivia sotilas­johtajia, alle­kirjoittivat sopimuksen Amurin varrella sijaitsevassa Aigunin kaupungissa 28. toukokuuta 1858.
Vaikutukset

Sopimus vahvisti Amurin suurelta osin Venäjän ja Kiinan väliseksi rajaksi. Sopimuksen mukaisesti:
Venäjään liitettiin Amurin pohjois­puoliset alueet, jotka vuonna 1689 alle­kirjoitetun Nertšinkin rauhan­sopimuksen mukaisesti olivat siihen saakka kuuluneet Kiinalle. Heilongjiang-joen itäpuolella asuneet kiinalaiset ja mantšut saivat jäädä alueelle Kiinan mantšu­hallituksen vallan alaisina. Amuria, Sungaria ja Ussuria pitkin saivat kulkea sekä kiinalaiset että venäläiset mutta eivät muunmaalaiset alukset.
Amurin, Sungarin ja Ussurin jokilaaksojen asukkailla oli oikeus käydä kauppaa keskenään.
Venäläiset saivat haltuunsa venäjän- ja mantšun­kieliset kopiot sopimuksen tekstistä, kun taas kiinalaiset saivat haltuunsa mantšun- ja mongolin­kieliset kopiot.
Kaikki rajan yli käytyä kauppaa koskeneet rajoitukset kumottiin.
Ussuri-joen itä­puoliset alueet jäivät Venäjän ja Kiinan yhteis­hallintaan.
Keisari Xianfeng katsoi voittaneensa sopimuksella aikaa ennen kuin hän saattoi "toimia venäläisiin nähden päättäväisemmin", mutta siihen ei koskaan tarjoutunut tilaisuutta. Sen sijaan venäläiset tunkeutuivat Kiinaan uudestaan marras­kuussa 1860 ja vaativat yhteis­hallinnassa olleet alueet kokonaan itselleen. Tällöin he perustivat Primorjen aluepiirin, joka sulki Kiinalta kokonaan yhteyden Japaninmereen.  Vuonna 1860 Pekingin rauhansopimus vahvisti, että nämä alueet kuuluivat Venäjään.
Aiheesta muualla

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Treaty of Aigun
Käännös suomeksi
Day the World Ended

| Day the World Ended |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roger Corman
Käsikirjoittaja:  Lou Rusoff
Tuottaja:   Roger Corman  Alex Gordon 
Säveltäjä:  Ronald Stein
Kuvaaja:  Jockey Arthur Feindel
Leikkaaja:  Ronald Sinclair
Pääosat:   Richard Denning  Lori Nelson  Adele Jergens  Mike Connors 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Golden State Productions
Ensi-ilta:  8. joulukuuta 1955
Kesto:  79 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Day the World Ended on Roger Cormanin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva joka sai ensi-iltansa 8. joulukuuta 1955.
Juoni

Elokuvassa joukko ydinsodasta henkiinjääneitä löytää turvapaikan suojaisesta laaksosta, jonka omistaa Jim Maddison (Paul Birch) yhdessä tyttärensä Louisen (Lori Nelson) kanssa. Laaksossa osoittautuu kuitenkin olevan runsaasti radioaktiivisia mutanttieläimiä. Myöhemmin laaksoon saapuu myös mutatoituneita ihmisiä.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Richard Denning  | … |  Rick   |
|  Paul Birch  | … |  Jim Maddison   |
|  Lori Nelson  | … |  Louise Maddison   |
|  Adele Jergens  | … |  Ruby   |
|  Mike Connors  | … |  Tony Lamont   |
Aiheesta muualla

Day the World Ended Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ryhmäavioliitto

Havainnekuva ryhmäavioliitosta.
Ryhmäavioliitto on polyamorian muoto. Siinä ainakin kolme ihmistä muodostaa perheen, jossa heidän kaikkien katsotaan olevan naimisissa toistensa kanssa ja he kaikki jakavat liitossa mahdollisesti syntyvien lasten vanhemmuuden.
Ei-eurooppalaiset kulttuurit

Havaijin Sandwich-saarella punalua-suhteessa veljesten ja heidän vaimojensa tai sisarusten ja heidän miestensä katsottiin kaikkien olevan naimisissa keskenään.
Paikoin Melanesiassa veljekset saattoivat elää avioliitonomaisesti sisarusparven kanssa.
Friedrich Ratzel raportoi teoksessaan Völkerkunde (1885–1888) punalua-ryhmäavioliitoista.lähde?
Toda-kansa, Etelä-Intiassa harjoitti aiemmin avioliittoja, joissa veljet olivat mukana.lähde?
N. W. Thomas (1906) mainitsee Omahoiden keskuudessa olevan sisaruuteen liittyviä ryhmäavioliittoja ja Australian eri kansojen keskuudessa olevan monenlaisia ryhmäavioliittoja, joista osa rakentuu sisaruuden päälle.lähde?
Antropologi George P. Murdockin vuoteen 1949 mennessä tutkimista 250 yhteiskunnasta vain Brasilian Caingang-yhteisössä oli avioliittoja, joihin saattoi kuulua yhtaikaa ainakin kaksi miestä ja ainakin kaksi naista.
Länsimaat

1800- ja 1900-luvuilla on perustettu monia ryhmäavioliitonomaisia yhteisöjä mm. USA:ssa.lähde?
Kirjallisuus

Tunnettuja ryhmäavioliittojen kuvauksia on muun muassa tieteiskirjailija Robert A. Heinleinin myöhemmissä romaaneissa kuten Stranger in a Strange Land, Friday, Time Enough for Love ja Kuu on julma.
Sh1ro

| sh1ro> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Dmitri Eduardovitš Sokolov
Syntynyt: 15. heinäkuuta 2001 (ikä 23)
Kansalaisuus:   Venäjä
Ammatti:  ammattipelaaja
Elektronisen urheilun pelaaja
Pelaajanimi:  sh1ro
Aktiivisena:  2018–
Nyk. joukkue:  Team Spirit
Rooli:  tarkkuuskivääripelaaja
Peli:  Counter-Strike 2
Mestaruudet:  mm. IEM Katowice 2024, BetBoom Dacha Belgrade 2024 #2, BLAST Premier: Spring Finals 2021, BLAST Premier: Spring Final 2024
Ammattilaisjoukkueet

 2018 :  team7
 2018 :  FLuffy Gangsters
 2018 :  Vyalie Pitoni
 2019–2020 :  Gambit Youngsters
 2020–2022 :  Gambit
 2022 :  Players
 2022–2023 :  Cloud9
 2023– :  Team Spirit
Palkinnot
 4× HLTV-MVP, 4× HLTV TOP 20 -sijoitusta 
Dmitri Eduardovitš Sokolov, eli ”sh1ro” (ven. Дмитрий Эдуардович Соколов; s. 15. heinäkuuta 2001) on venäläinen Counter-Strike 2 -ammattilainen. Hänen nykyinen joukkueensa on  Team Spirit, jossa hän pelaa tarkkuuskivääripelaajana. Hänet on valittu Counter-Strikeen keskittyneen HLTV-sivuston mukaan neljä kertaa maailman parhaimpien pelaajien joukkoon vuosina 2021, 2022, 2023 ja 2024.
Sokolov on edustanut urallaan muun muassa joukkueita Cloud9 ja Gambit.
Saavutukset > Palkinnot

Sija 4. HLTV TOP 20 -arvioinnissa vuonna 2021.
Sija 3. HLTV TOP 20 -arvioinnissa vuonna 2022.
Sija 8. HLTV TOP 20 -arvioinnissa vuonna 2023.
Sija 6. HLTV TOP 20 -arvioinnissa vuonna 2024.
Saavutukset > MVP

IEM Katowice 2021
IEM Fall 2021 CIS
V4 Future Sports Festival - Budapest 2021
Funspark ULTI 2021
Prince (automerkki)

Prince Skyline
Prince Gloria Super 6
Prince tai PMC on vuosina 1952–1967 valmistettu japanilainen automerkki, joka yhdistettiin vuonna 1966 Nissaniin. Ensimmäinen valmistettu auto oli 1952 valmistunut sähköauto. Vuonna 1955 yhtiön nimi muutettiin Princeksi Japanin kruununprinssi Akihiton kunniaksi.
Yhtiön alkuperäinen nimi oli Tachikawa Aircraft Company ja se valmisti kuuluisia Zero-hävittäjäkoneita. Sodan jälkeen tehdas aloitti autojen valmistuksen. Prince-merkki saatettiin lyhentää PMC:ksi, joka tulee tehtaan englanninkielisestä nimestä Prince Motor Company.
Nissan osti Prince Motor Companyn vuonna 1966. Prince-autojen valmistus jatkui vuoteen 1967, jonka jälkeen entisten Prince-autojen merkki muuttui Nissaniksi.
Suomessa nimellä PMC

Ensimmäinen koekappaleena tuotu PMC-merkkinen auto rekisteröitiin Suomessa vuonna 1963. Isoa Prince Gloria -automallia tuotiin Suomeen huhtikuusta 1965 alkaen nimellä PMC Gloria 6. Auto oli rekisteröity kuudelle. Siinä oli 1 988 cm³ kuusisylinterinen rivimoottori. Gloria 6:n numero 6 tarkoittaa sylinterien määrää. Toinen Suomeen samoihin aikoihin tuotu Prince-automalli oli viidelle hengelle rekisteröity PMC Skyline 1500. Prince Skylinen hinta vuonna 1965 oli 10 000 markkaa ja Prince Glorian 14 000 markkaa. Maahantuojana toimi Oy Rego Ab, joka edusti tuolloin myös itäsaksalaista Wartburgia. Prince-autot olivat laadukkaita, mutta vastaavankokoisia kilpailijoitaan kalliimpia. PMC Skyline- ja Gloria-autoja ehdittiin vuosina 1965–1967 rekisteröidä Suomessa yhteensä hieman yli 500 kappaletta.