Saburō Sakai
Sodan loppuvaiheet > Sodan jälkeen

Vuonna 1957 Sakai kirjoitti Samurai-muistelmateoksen. Sakai kuvailee siinä laivaston alokasaikaa ja sen raakoja ja mielivaltaisia sekä usein kollektiivisia rangaistuksia mahdollisista virheistä. Tämä juurrutti häneen vihan aliupseereiden epäinhimillisyyttä kohtaan.
Sakai kuvailee, että vain vuotta ennen yhdysvaltalaisten maihinnousua Iwo Jima oli täysin linnoittamaton kalliosaari, jonka miehitys olisi ollut yhdysvaltalaisille rutiinityö.
Hän kertoo yksinkertaisesti japanilaisten tavasta evakuoida väkeä hylättäväksi päätetyistä tukikohdista. Poispääsyjärjestyksen ratkaisi tarkoin vanhan sotilaallisen kastijärjestelmän mukaisesti sotilasarvo muuta huomioon ottamatta. Hänet itsensä tosin haettiin myöhemmin erikseen lähetetyllä lentokoneella, koska varsinainen evakuointilaivue tuli täyteen ennen häntä ja hänen ryhmänsä vuoroa.
Sakai kuvailee myös ristiriitaansa perinteensä mukaisen kunniantunnon ja toivottoman taistelun välillä heinäkuun 2. päivä 1944 täydellistä ilmaylivoimaa vastaan tehdyn epäonnistuneen tehtävän jälkeen. Tehtävän lopuksi hänet ja muut saattohävittäjät oli määrätty itsemurhatehtävään yhdessä torpedopommittajien kanssa. Määräyksenä oli törmätä yhdysvaltalaisiin laivoihin. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun lentäjille annettiin tietoinen käsky tarkoituksellisesti uhrata itsensä. Sakai tuo teoksessaan samalla esille, että varsinaisiin kamikaze-lentäjiin oli vapaaehtoisesti ilmoittautuneita halukkaita joukoittain. Myös hän itse ilmoittautui useasti, mutta hänen esimiehensä hylkäsi anomukset.
Partioivat F6F-hävittäjät torjuivat osaston, ja Sakain onnistui siipimiehineen vaivoin paeta kumpupilveen. Jatkaessaan lentoa hän tekee eron todellisen voitonmahdollisuuden ja sokean perinnetietoisuuden välillä, koska toteaa, ettei tehtävän suorittamiseen ole mitään mahdollisuutta. Kuitenkin hänen toverinsa jäisivät siihen uskoon, että tehtävä olisi onnistunut tai että he olisivat saaneet sankarikuoleman. Hän pitää tätä moraalittomana.
Hän palasi siipimiestensä kanssa lentueen joutuessa lentämään ukkosmyrskyn läpi, ja hän piti tätä lentosuoritusta sekä selviytymistä vihollisista osoituksena näiden lentäjien kyvyistä ja arvosta. Myös mukana olleet toinen ässä Kinsuke Mutō sekä erään torpedopommittajan lentäjä tekivät erikseen saman päätöksen.
Sakai oli pitkään kihloissa arvostetun suvun tyttären Fujiko Niorin kanssa, mutta Sakai purki kihlauksen haavoituttuaan. Sakai katsoi itsensä hylkiöksi, joka ei olisi arvollinen aviomies tuon kaltaiselle tytölle. Hän meni naimisiin sodan lopussa tokiolaisen serkkunsa Hatsujon kanssa. Avioliitto oli hänen kertomansa mukaan onnellinen, mutta päättyi lapsettomana jo pian vaimon kuoltua lyhyen sairauden jälkeen. Fujiko ja Hatsujo olivat ystäviä ja he tekivät yhdessä Sakaille jo sodan alussa kuuluisan valkoisen vyön, johon he kadunkulmassa seisten keräsivät punaisen ompeleen 998:lta ohi kulkeneelta naiselta – kuten lukemattomat japanilaisten sotilaiden äidit, vaimot, morsiamet, sisaret ja serkut tekivät.
Sakai meni myöhemmin naimisiin uudelleen, ja hänellä oli tytär ja poika toisesta avioliitostaan.
Sodan jälkeen Sakai ryhtyi kirjapainoyrittäjäksi. Hän etsi ja otti yrityksensä palvelukseen useita kaatuneiden taistelutovereidensa leskiä ja veljiä sen alkaessa menestyä. 1982 hän tapasi erään häntä tulittaneista SBD:en taka-ampujista, Harold L. Jonesin. Huolimatta oikean silmän sokeudesta ja haavoittumisesta saadusta invaliditeetista Sakai oli siviilissä tasokas golfaaja.