stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elizabeth McGovern

| Elizabeth McGovern |
| --- | --- |
 Elizabeth McGovern vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1961 (ikä 63) Evanston, Illinois, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, muusikko
Puoliso:  Simon Curtis (1992–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1979–
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Elizabeth McGovern (s. 18. heinäkuuta 1961 Evanston, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja muusikko. Hän sai roolistaan elokuvassa Ragtime (1981) sekä Oscar- että Golden Globe -ehdokkuuden.
Muiden McGovernin elokuvien joukossa ovat muun muassa Tavallisia ihmisiä (1980) ja Suuri gangsterisota (1984). McGovern on myöhemmin saanut julkisuutta myös työstään musiikkialalla. Vuodesta 2010 McGovern on näytellyt Granthamin kreivitärtä televisiosarjassa Downton Abbey, josta hän on saanut sekä Emmy- että Golden Globe -ehdokkuuden.
Aiheesta muualla

Elizabeth McGovern Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Hämekoski (yritys)

Hämekoski Aktiebolag (Karelia Wood) eli Hämekosken kartonkitehdas oli Laatokan Karjalan Harlun kunnassa Jänisjoen Hämekoskessa toiminut metsäteollisuusyhtiö. Hämekosken tehtaat toimivat aluksi nimellä Hämekoski Aktiebolaget ja sittemmin Karelia Wood-nimellä.
Jänisjoen yläjuoksulle Hämekoskeen oli 1800-luvun lopulla perustettu voimalaitos sekä Suomen ensimmäinen karpiiditehdas. Tehtaan toiminta jouduttiin kuitenkin lopettamaan karpiidin huonon menekin vuoksi ja tilalle valmistui vuonna 1902 puuhiomo ja vuonna 1904 kartonkitehdas. Kartonkitehtaassa oli yksi kartonkikone. Vuonna 1916 Wärtsilä osti yhdessä Läskelän kanssa pääosan Hämekosken osakkeista. Wärtsilä sai haltuunsa kosket, puuhiomon ja kartonkitehtaan. Läskelä sai haltuunsa metsät. Puuhiomo korvattiin vuonna 1918 vaneritehtaalla, koska kartongin menekki romahti rajan sulkeuduttua Venäjälle.
Omistusjärjestelyjen jälkeen yritys vaihtoi nimekseen Ab Karelia Wood Oy omistajanaan Wärtsilä. Vuonna 1921 valmistui vielä rautasulattamo rautaromun sulattamista varten. Hämekosken tehtaiden toiminta lakkasi rakennusten vaurioiduttua pahoin talvisodan pommituksissa. Muut Harlussa sijaitsevat Jänisjoen suuret kosket ovat alempana sijaitsevat Leppäkoski ja Läskelänkoski.
Tuotanto

Tehtaalla oli yksi kartonkikone.
Tuotanto > Tehtaan kartonkikone

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kone | Valmistaja | Toiminnassa vuosina | Viiraosa | Viiraleveys | Puristinosa | Nopeus | Kapasiteetti ja tuotteet | Muuta |
| Kartonkikone |  ? | 1904-1941 |  ? |  ? |  ? |  ? | t/a, Kartonki | Kone tuhoutui sodassa. |
Tuotanto > Hämekosken vesivoimala

Hämekoskessa oli tehtaisiin liittynyt vesivoimala, joka on edelleen pystyssä. Voimalassa oli alun perin viisi Asean valmistamaa koneistoa vuodelta 1903. Voimalaitoksen omistaa TGK-1. Voimalan nykyinen nimi on HPS-21 ja sen teho on 2,68 MW.[lähde? ] 
Voimalaitos on peruskorjattu 2000-luvulla.
Tuotanto > Rautatie

Tehdasalueelle oli rautatieyhteys Matkaselkä–Suojärvi-radalta Jänisjärven asemalta. Myöhemmin rakennettiin Aunuksen rata välille Jänisjärvi-Lotinanpelto. Myös tehdasalueella oli oma rautatie ja veturi.
Veturi: Baldwin 16020/1898, 0-4-0ST, "Aline"
Toiminta Neuvostoliiton ja Venäjän aikana

Tehdas tuhoutui sodassa lähes kokonaan ja sitä ei rakennettu enää uudelleen. Voimalaitos on ollut toiminnassa myös neuvostoaikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tehtaasta: Vaneritehdas sisältä 1930-luvulla (suomeksi)
DreamHack

Dreamhack talvena 2004
DreamHack on Ruotsissa järjestettävä demokompojen ja pelikilpailujen lähiverkkotapahtuma. Dreamhack järjestetään kahdesti vuodessa Elmian messukeskuksessa Jönköpingissa sekä kahdesti vuodessa Expolaris-kongressikeskuksessa Skellefteåssa. Tapahtuma on Guinnessin ennätysten kirjan ja Twin Galaxiesin mukaan lajinsa suurin.
Dreamhackin perustajat saivat vuonna 2007 kunniakirjan Jönköpingin kunnalta ollessaan tärkeä vaikuttaja alueen elinkeinolle, opetukselle ja yhteisöille.
Historiaa

DreamHack-tapahtuma sai alkunsa vuonna 1995 Malungissa Ruotsissa. Ensimmäisessä tapahtumassa oli vain 30 osanottajaa, mutta vuosien saatossa osanottajien määrä on kasvanut liki 14 000 kävijään. Dreamhackin kävijäennätys rikottiin Dreamhack Winter 2010:ssä: Paikalla oli 12 754 tietokonetta ja 13 608 kävijää. Aikaisempi ennätys oli Dreamhack Winter 2007:stä, jolloin paikalla oli 10 544 tietokonetta ja 11 060 kävijää.
Nykyään

Dreamhackin ohessa järjestetään DreamHack expo, jossa esitellään hienoimmat uutuudet tietokoneiden maailmasta. Osallistujien ikäjakauma jakaantuu alakouluikäisistä eläkeläisiin, ja 10 prosenttia kävijöistä on naisia. Kävijöitä saapuu kaikkialta maailmasta, jopa Amerikasta ja Yhdistyneistä arabiemiirikunnista.
Epäorgaaninen

Epäorgaaninen, epäelimellinen, elottomaan luontoon kuuluva, tarkoittaa yleisesti elotonta vastakohtana orgaaniselle, elollinen.
Epäorgaaninen aine, elottomasta luonnosta peräisin oleva aine, kuten kivi, ei sisällä mitään elollisen luonnon ainetta, kuten hiiltä.
Epäorgaaninen kemia (toisin kuin orgaaninen kemia) tutkii yhdisteitä, jotka eivät sisällä hiiltä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Epäorgaaninen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Elossa (Samae Koskisen albumi)

| Elossa Samae Koskinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 4. helmikuuta 2009
 Formaatti: CD, LP, digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Samae Koskinen, Riku Mattila
 Tyylilaji: pop, rock
 Kesto: 40.37
 Levy-yhtiö: KHY Suomen Musiikki
Samae Koskisen muut julkaisut
| Vol. 1 2006 | Elossa 2009 | Kuuluuko, kuuntelen 2011 |
Elossa on Samae Koskisen toinen sooloalbumi.
Samae Koskinen ja Kauko Röyhkä jatkoivat yhteistyötä tällä levyllä. Tarkoituksena oli työstää teemalevy, jonka kappaleet kertoisivat yhden päivän tapahtumista eri henkilöiden näkökulmista. Levyn piti alun perin ilmestyä keväällä 2008, mutta se julkaistiin lopulta 4. helmikuuta 2009. Sanoitukset syntyivät Koskisen ja Röyhkän yhteistyönä.
Kappaleet

Perjantai – 4.22
5+2 – 3.17
Hevonen – 3.56
Saa haluta – 2.53
Vanha mies parvekkeella – 3.30
Aikasi loppuu – 3.58
Vapaamuurari – 3.44
Ettei kukaan lähtis yksin – 3.59
27 – 3.17
Kuolematon – 4.05
Kaiken pitää aina jatkua – 3.32
J. D. Salinger

| Jerome David Salinger |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1919 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 27. tammikuuta 2010 (91 vuotta) Cornish, New Hampshire, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1940–1965
Esikoisteos:  Sieppari ruispellossa (1951)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jerome (Jerry) David Salinger (1. tammikuuta 1919 Manhattan, New York, New York, Yhdysvallat – 27. tammikuuta 2010 Cornish, New Hampshire, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Sieppari ruispellossa, joka ilmestyi vuonna 1951.
Salingerin tuotannon hallitseva teema on häiriintyneen nuoren miehen mieli ja lasten tervehdyttävä vaikutus sellaisen nuoren miehen henkiseen elämään. Siepparin lisäksi hän on kirjoittanut novelleja, joissa monissa on samat päähenkilöt kuin Siepparissa, Holden Caulfield ja Glassin perhe.
Salingerin omaa elämää järkyttivät vuodet toisen maailmansodan taisteluissa. Joissakin hänen sodan jälkeen kirjoittamissaan novelleissa kertojana on traumaattisia kohtaloita kokenut sotilas. Myöhempinä vuosinaan Salinger eristäytyi täysin, eikä hän julkaissut uusia teoksia vuoden 1965 jälkeen. Hän oli kiinnostunut hindulaisuudesta ja skientologiasta.
Tuotanto

Salingerin suppea julkaistu tuotanto käsittää neljä ohutta teosta, romaanin Sieppari ruispellossa ja novellikokoelmia, joiden kertomuksista useimmat olivat ilmestyneet aiemmin New Yorkerissa.
Laila Escartín-Sorjonen pohtii artikkelissaan "Salingerin mysteeri" syitä kirjailijan vaikenemiseen. Yhtenä syynä hän esittää, että Salinger toteutti uskonnollisuuttaan ja henkisiä haaveitaan lopettamalla julkaisemisen ja luopumalla näin maineesta ja kunniasta. Salingerhan oli etsijä, hän oli kiinnostunut itämaisista uskonnoista ja Escartín-Sorjosen sanoin "hurahti" elämänsä aikana niistä moneen. Escartín-Sorjonen toteaa Siepparista, että se on syvällisempi ja filosofisempi kuin ensilukemalla näyttää. Sen hahmot eivät voi sietää pinnallisuutta ja teennäisyyttä eivätkä liian suurta egoa. Toisaalta hän itse muuttui ylimieliseksi ja vihamieliseksi mediaa kohtaan. Tätä ristiriitaa Salinger pohtii Frannyn ja Zooeyn hahmoissa. Kun Franny haluaa lopettaa näyttelemisen, Zooey vihastuu ja toteaa, että on ylimielistä riistää yleisöltä se, mitä Frannylla olisi heille annettavaa.
Teokset

The Catcher in the Rye, 1951, suom. Sieppari ruispellossa  1961 ja 2004
Nine Stories , 1953, suom. Yhdeksän kertomusta 1966
"A Perfect Day for Bananafish", 1948, suom. "Loistava banaanikalapäivä"
"Uncle Wiggily in Connecticut", 1948
"Just Before the War with the Eskimos", 1948
"The Laughing Man", 1949, suom.  "Naurava mies"
"Down at the Dinghy", 1949
"For Esmé – with Love and Squalor", 1950
"Pretty Mouth and Green My Eyes", 1951
"De Daumier-Smith's Blue Period", 1952, suom.  "De Daumier-Smithin sininen kausi"
"Teddy", 1953 "Teddy"
Franny and Zooey , 1961, suom. Franny ja Zooey 1962
"Franny", 1955
"Zooey", 1957
Raise High the Roof Beam, Carpenters and Seymour: An Introduction , 1963
"Raise High the Roof-Beam, Carpenters", 1955
"Seymour: An Introduction", 1959
Aiheesta muualla

J. D. Salingerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Huittisten ja Pelson varavankiloiden rautatiet

Pelson ja Huittisten varavankiloiden molemmat höyryveturit museokäytössä Kovjoella 1.toukokuuta 2003.
Huittisten ja Pelson varavankiloiden rautatiet olivat turpeen nostoa ja varavankiloiden sisäistä liikennettä varten rakennettuja raideleveydeltään 600 mm:n kapearaiteisia teollisuusratoja; suolta nostettua turvetta käytettiin polttoturpeen ja turvepehkun valmistukseen. Radat perustettiin noin vuonna 1935. Tällaisia ratoja oli useissakin Suomen vankiloissa.
Historia

Huittisten ja Pelson radat hoitivat vankilan sisäisiä kuljetuksia sekä liikennettä turvesuolle; varsinaista ulos menevää liikennettä normaalimielessä ei ollut, toisin kuin Konnunsuolla, jossa oli myös umpinaisia tavaravaunuja, yksi vankivaunu ja kolmekin matkustajavaunua.  Radat rakennettiin alun perin hevosvetoisiksi, mutta kumpikin rata kiskotettiin uudelleen tukevammilla kiskoilla ja niille hankittiin veturi vuonna 1937.
Ensimmäiset veturit

Vankeinhoitolaitos tilasi veturit kaikille kolmelle vankilaradalle; ensimmäisenä Konnunsuon-Muukon rautatielle jossa vetureita oli jo käytössä. Tarjouksista valittiin edullisin, Lokomon tarjous 0-4-0T–höyryveturista.  Konnunsuolle valmistusnumerolla 121/1937 toimitettu veturi oli halkopolttoinen, märkähöyrytyyppinen, ja varustettu Walschart-luistikoneistolla  sekä mäntäluisteilla. Voitelukojeena on hyttiin sijoitettu voideprässi. Saman sarjan toinen veturi, 122/1937 lähetettiin Huittisten varavankilan radalle, ja kolmas 123/1937 Pelson varavankilan käyttöön. Vetureista on säilynyt kaksi, vain Konnunsuon veturi on romutettu.
Ensimmäiset veturit > Veturityypin ominaisuuksia

Veturimalli on pienikokoinen ja erittäin halvalla toteutettu. Esimerkiksi normaali tehonsäätövipu puuttui; suunnanvaihtajassa on vain ääriasennot eteen ja taakse, itse tehoa säädetään valtaventtiilin avulla. Ratkaisu oli rakenteellisesti halpa ja jokseenkin tasaisilla suoradoilla teholtaan täysin riittävä, joskin epätaloudellinen verrattuna normaaliin tehonsäätövivulla tapahtuvaan täytöksen säätelyyn. Veturissa oli tuolloin vain mekaaninen vipujarru normaalisti käytetyn höyryjarrun sijasta. Sinänsä veturimalli oli hyvinkin ajanmukainen.
Huittisten veturista voidaankin sanoa muodostuneen koko radan merkittävin muistomerkki: se säilyi ohi kahdenkin sodan myllerryksen eikä sitä vähävoimaisuutensa tähden missään vaiheessa edes harkittu takavarikoitavan sotakäyttöön, esimerkiksi Merisuon rautatielle - jonne se olisi mitä ilmeisimmin kadonnutkin. Se on ollut kaikista 600 mm:n vetureista myös ehkä eniten julkisuudessa.
Ratojen muu kalusto

Varavankiloiden ratojen vaunut olivat miltei kaikki kuuppavaunuja turpeen kuljetusta varten; lisäksi oli pari avointa penkein varustettua miehistönkuljetusvaunua, muutama soravaunu ja pari avointa tavaravaunua. Turpeen lastaus tehtiin molemmilla radoilla miltei yksinomaan lapiotyönä, kaivinkonetta ei käytetty kuin aivan satunnaisesti. Kummallakaan radalla ei ollut kaivinkoneen kuljettamiseen soveltuvaa lavettivaunua, jollainen oli Utin-Haukkasuon radalla.
Ratojen merkitys

Ratojen merkitys polttoturpeen tuotannolle kasvoi erityisesti sota-aikana, kun kaikesta polttoaineesta oli huutava pula. Tuolloin ajetut kilometrit olivatkin suurimmat koko toiminnan aikana. Sodan loputtua tarve laski.
Moottoriveturin aikakauteen

Huittisten höyryveturi palveli radalla aina 23. syyskuuta 1948 saakka, jolloin laitoksen viimeinen höyryveturipätevä kuljettaja jäi eläkkeelle.
Radalle hankittiin nyt Move1 -moottoriveturi ja höyryveturi siirrettiin täysin vastaavalle, samaan aikaan perustetulle Pelson varavankilan radalle jossa ennestään oli sen aivan samanlainen sisarveturi, Lokomon valmistama 0-4-0T–veturi valmistusnumeroltaan 123/1937.
Sotakorvaustarkastus

Kumpaakaan veturia ei uutuudestaan huolimatta hyväksytty Neuvostoliitolle luovutettavan sotakorvausmateriaalin joukkoon. Ilmeisesti syynä oli veturien märkähöyrytyyppisyys ja tehon puute tasaisen maaston ulkopuolella. Vetureita käytettiin vielä kymmenkunta vuotta sodan päättymisen jälkeen.
Kapearaideliikenne hiljenee ennen loppuaan

Pelsossakin liikenne alkoi hiljalleen hiipua turpeen kulutuksen laantuessa ja autokaluston parantuessa. Viimeisinä vuosina vetureita käytettiin enää vuoron perään.
Koska viimeinenkin höyryveturinkuljettaja jäi eläkkeelle vuonna 1956, molemmat höyryveturit poistettiin liikenteestä tuolloin ja kattilarekisteristä 28. tammikuuta 1959. Molempien ratojen liikenne jatkui jonkin aikaa moottoriveturein, kunnes sekin loppui 1960-luvun loppupuolella.
Radan loppu

Radat ja kalusto seisoivat joitakin vuosia toimettomina odottaessaan uutta käyttöä, mutta koska turpeen käyttötarve oli siinä vaiheessa romahtanut, päädyttiin siihen, että molempien vankiloiden kapearaiteinen rataverkko purettiin sekä vaunu- ja moottoriveturikalusto romutettiin.
Höyryveturit varastoitiin Pelson tiloihin, kunnes ne lopulta vuonna 1967 poistettiin Vankeinhoitolaitoksen eli VAHOn inventaariluetteloista, jolloin ne voitiin myydä.
Myynnin jälkeen

Myynnin jälkeen pikkuhöyryveturit kiertelivät muun muassa huvipuistoissa ja yksityisessä omistuksessa ennen uutta ajokuntoon kunnostustaan. Huittisten veturi oli erittäin kauan liikenteessä Lahnuksen rautatiellä; siellä se sai nimen Emma ja numeron 1.
Heinäkuussa 2007 molemmat entiset varavankiloiden höyryveturit (ja Ojakkalan kolmonen) olivat liikenteessä Kovjoen Museorautatiellä. Alun perin Pelsoon hankittu veturi valmistui peruskorjauksesta syksyllä 2002, katsastettiin matkustajaliikenteeseen vapuksi 2003 ja sai nimen Laura ja numeron 2.
Jaakko Kaappa

Jaakko Kaappa (13. heinäkuuta 1923 Veneskoski, Kankaanpää –  23. joulukuuta 1993) oli suomalainen näytelmäkirjailija ja maanviljelijä.
Käytyään keskikoulun Kaappa lähti vapaaehtoisena jatkosotaan. Hän haavoittui sodan aikana ja oli jonkin aikaa hoidettavana Saksassa. Sodan jälkeen Kaappa toimi maanviljelijänä kotikylällään Veneskoskella. Kaapan esikoisnäytelmä Unennäkijä esitettiin Tampereen teatterissa 1956. Näytelmien kirjoittamisen ohella hän esitti ja keräsi kansanmusiikkia.
Kaappa sai taiteilijaeläkkeen 1991.
Näytelmiä

Unennäkijä. Tampereen teatteri 1958
Poika ja kissa. Tampereen teatteri 1960
Äijä joka etsi kehrääjää. TV2 1967
Mustalaistyttö : tv-näytelmä. TV2 1969
Färikaran Jaska : tv-näytelmä. TV2 1970
Kaksipa pientä poikaa : tv-näytelmä. TV2 1970
Nainen on kuin enkeli : tv-näytelmä. TV2 1971
Porsaskauppias : tv-näytelmä. TV2 1973
Valojuhlat : tv-näytelmä. TV2 1974
Haudankaivajan kylä : tv-näytelmä. TV2 1975
Teemun ja Riikan seikkailut : 8-osainen nukkenäytelmä. TV2 1975
Joki-Jussin pojat : tv-näytelmä. TV2 1977
Soikan häät ; esitetty alun perin nimellä Soikkalaiset. Samppalinnan kesäteatteri 1977
Yliluoman Anteron laulu : musiikkinäytelmä. Vaasan kaupunginteatteri 1977
Johtajatar. 1978
Härmäläiset. Helsingin kaupunginteatteri 1979
Profeetta eli räätäli kunnallismiehenä : 5-osainen sarjanäytelmä. TV2 1979
Kuinka vaalivankkurit valjastetaan : kunnallispoliittinen satiiri. 1981
Haudankaivajan kylä ; tapahtuman sijoittuvat jatkosodan jälkeiseen aikaan erääseen maalaiskylään. 1982
Hiiskan miniät ; kertoo tapahtumista Valkealassa ja Kouvolassa sotavuosina 1941 ja 1944. 1983
Valojuhlat hämäläiseen tapaan : kansankomedia. 1983
Kenttäpostia. 1989
Benjamin Kolvaan sota. 1990
Paholaispolska. 1991
Muuta kirjallista tuotantoa

Hiirennahkat : kertomuksia maaseudulta ; toim. Eino Säisä. WSOY 1972
Kankaanpään kansanlaulukirja ; toim. Jaakko Kaappa. Kankaanpää Seura 1991
Palkinnot

Nortamo-palkinto 1974
Jussi-palkinto 1975 tv-näytelmästä Haudankaivajan kylä
Turun ja Porin läänin taidepalkinto 1976.
Kirjallisuutta

Rebekka Suninen : Unennäkijän painajaiset : tutkielma Jaakko Kaapan uran alkuvaiheista sekä hänen ensimmäisestä näytelmästään Unennäkijä. Teatterikorkeakoulun erikoistyö. Kankaanpää 2008
Elizabeth May

| Elizabeth May |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1954 (ikä 70) Hartford, Connecticut, Yhdysvallat
Lapset:  Victoria Cate May (s. 1991)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Elizabeth May, OC, (s. 9. kesäkuuta 1954 Hartford, Connecticut) on Kanadan Vihreän puolueen puheenjohtaja.
May on myös luonto-aktivisti, kirjailija ja asianajaja. Hän toimi ympäristöliikkeeseen kuuluvan Sierra Club of Canadan johtajana 1989–2006.
Puolueen puheenjohtajaksi

9. toukokuuta 2006 May asetti itsensä ehdolle Kanadan Vihreän puolueen puheenjohtajavaaliin. Hänen agendanaan olivat muun muassa ilmastonmuutos ja yhteiskunnan demokratiavaje. Hän ilmaisi myös tyytymättömyytensä muihin puoluejohtajiin, jotka televisioiduissa väittelyissä kyllä puhuvat asioista, mutta eivät sano mitään tärkeää. May ilmaisi halunsa tuoda julki toisenlaisen näkemyksen ja erilaisen tavan tehdä politiikkaa, samalla toivoen äänestäjien pitävän tästä asenteesta, eikä vain äänestävän vähiten huonoa vaihtoehtoa vaalipäivänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elizabeth May Wikimedia Commonsissa
Kanadan parlamentin kirjaston profiili (englanniksi, ranskaksi)
Ensimmäinen Intian–Pakistanin sota

Ensimmäinen Intian–Pakistanin sota (tunnetaan myös nimellä ensimmäinen Kashmirin sota) käytiin 1947–1948, ja oli ensimmäinen neljästä sodasta vastikään itsenäistyneiden Intian ja Pakistanin välillä.
Kashmirissa on kolme osaa: islamilaisenemmistöinen Kashmirin laakso, hinduenemmistöinen Jammu ja buddhalainen Ladakh. Kun itsenäistyvä Intia jaettiin hindulaiseksi Intiaksi ja islamilaiseksi Pakistaniksi,  Kashmirin asema jäi epäselväksi, sillä maharadža Hari Singh ei halunnut päättää asiasta hätiköidysti. Muslimit painostivat häntä liittymään Pakistaniin, ja osoittivat mieltään. Maharadžan joukot ampuivat mielenosottajia. Islamilaiset aloittivat sissisodan jota Pakistan tuki. Hari Singh pyysi apua Intiasta.
Tammikuussa 1948 vetosi Intia Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvostoon vaatien Pakistania vetämään heimosotilaat Kashmirista. Pakistan vastasi väittämällä, että Kashmir oli liitetty Intiaan väkivalloin. Turvallisuusneuvosto päätti perustaa YK:n Intian ja Pakistanin komission (UNCIP) maiden välisen selkkauksen lopettamiseksi. Turvallisuusneuvosto ehdotti 13. elokuuta 1948 välitöntä tulitaukoa, Intian ja Pakistanin armeijoiden vetäytymistä sekä kansanäänestystä Yhdistyneiden kansakuntien valvomana. Intian ja Pakistanin hallitukset hyväksyivät päätöslauselman. Tammikuussa 1949 UNCIP:in alaisuuteen perustettiin YK:n sotilaallinen valvontaryhmä, jonka tehtävä oli valvoa 1.1.1949 aikaansaatua aselepoa. Sen jälkeenkin Kashmirissa on ollut äänestyksiä ja uusia taisteluita liki viidenkymmenen vuoden ajan.
Aiheesta muualla

Kashmir War 1947 - 49 (Arkistoitu – Internet Archive) Pakistan Army
Ernst Palmén

Ernst Palmén voi tarkoittaa seuraavia:
Ernst Gustaf Palmén (tavallisesti E. G. Palmén, 1849–1919), historiantutkija, Helsingin yliopiston historian professori, valtiopäivien jäsen, kansanedustaja, valtioneuvos, vapaaherra
Ernst Philip Palmén (tavallisesti Ernst Palmén, 1916–1991), eläintieteilijä, Helsingin yliopiston eläintieteen professori, rehtori ja kansleri, vapaaherra, Ernst Gustaf Palménin pojanpoika
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ernst Palmén”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Elin Prøysen

| Elin Prøysen |
| --- | --- |
 Prøysen (oik.) perhekuvassa vuonna 1964.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Elin Julie Prøysen
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1949 (ikä 75) Nittedal, Norja
Ammatti:  laulaja, kitaristi, toimittaja, kirjailija
Elin Prøysen (s. 26. maaliskuuta 1949 Nittedal) on norjalainen laulaja, kitaristi, toimittaja ja kirjailija. Hänen isänsä oli Alf Prøysen.
Diskografia

Pikeønsker fra en veranda (1973)
Emigrantviser (1976)
Præysen for to (1977)
Med et smil (1978)
Nå swinger vi (1981)
Dans med Prøysen (2007)
Fra Hompetitten til Bakvendtland (2010)
Igjen og igjen (2014)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elin Prøysen Wikimedia Commonsissa
Dream Alive

| Dream Alive Excalion |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 7. heinäkuuta 2017
 Tyylilaji: power metal
 Kesto: 59.47
 Levy-yhtiö: Scarlet Records
Excalionin muut julkaisut
| High Time 2010 | Dream Alive 2017 | Emotions 2019 |
Dream Alive on Excalionin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 7. heinäkuuta 2017.
Vastaanotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Angry Metal Guy : 
| Imperiumi  | 9-/10 |  |
Inferno : 

Albumi sai erinomaisen vastaanoton. Infernon Jaakko Silvast kehui yhtyeen osanneen tehdä jo viidentoista vuoden ajan laadukasta power metal -musiikkia, ja sanoi yhtyeen nousevan julkaisullaan kansainväliselle tasolle. Hän piti myös käsittämättömänä, ettei kymmenen vuotta kitaristin virkaa hoitanutta Vesa Nupposta ole noteerattu missään. Angry Metal Guyn arvioija piti albumia potentiaalisena vuoden power metal -albumina.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Divergent Falling | 5.18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Centenarian | 4.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Marching Masquerade | 4.39 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Amelia | 5.20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Release the Time | 5.16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | One Man Kingdom | 4.56 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Deadwater Bay | 5.44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | The Firmament | 4.12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Man Alive | 3.55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Living Daylights | 4.54 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Portrait on the Wall | 11.06 |  |  |  |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Dream Alive Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Dream Alive Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Elovaara

Elovaara voi viitata seuraaviin: