stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stoicorum veterum fragmenta

Stoicorum veterum fragmenta on Hans von Arnimin (1859-1931) kokoama stoalaisten tekstifragmenttien kokoelma. Se julkaistiin alun perin vuosina 1903-1905. Teokseen viitataan usein lyhenteellä SVF.
Stoicorum veterum fragmenta sisältää suurimmaksi osaksi toisen käden lähteissä säilyneitä ja niistä koottuja tekstikatkelmia varhaisimmilta kreikkalaisilta stoalaisilta filosofeilta, merkittävimpinä Zenon Kitionilainen ja Khrysippos. Suurin osa katkelmista on muinaiskreikaksi, mutta joukossa on myös latinankielisiä katkelmia.
Teos koostuu neljästä osasta, joista osat I-III sisältävät tekstikatkelmat ja osa IV on M. Adlerin toimittama hakemisto.
Kirjallisuutta

Arnim, Hans von: Stoicorum veterum fragmenta.  Leipzig:  B. G. Teubneri, 1903-1905.  Uusintapainos: Stuttgart, 1964.
Aiheesta muualla

Arnim, Hans von: Stoicorum veterum fragmenta
Osa 1 - Zenon ja hänen oppilaansa
Osa 2 - Khrysippos: logiikka ja fysiikka
Osa 3 - Khrysippos: etiikka; Khrysippoksen seuraajat
Osa 4 - hakemisto
Idavoll

Aasat pelaavat pelejä ja takovat metallia Idavollilla. Lorenz Frølichin piirustus vuodelta 1895.
Idavoll (muinaisnorjaksi Iðavǫllr "loistava tasanko") on skandinaavisessa mytologiassa jumalten asuinsijassa Asgårdissa sijaitseva niitty tai tasanko. Snorri Sturlusonin mukaan se olisi sijainnut keskellä Asgårdia. Völuspá-runon mukaan Idavoll oli jumalten kohtauspaikka, jonne he olivat rakentaneet pyhäkköjä, kartanoita sekä ahjoja rautaesineiden valmistusta varten. Völuspá-runon näkijätär kertoo, että alussa aasat elivät onnellisina Idavollilla, ja pelasivat lautapelejä kultaisilla nappuloilla. Rauha särkyy, kun kolme jotunieukkoa ilmestyi niitylle. Jotunit aiheuttivat aasajumalissa levottomuutta. He pitivät neuvoa ja päättivät luoda kääpiöt ja ensimmäiset ihmiset, Askrin ja Emblan.
Ragnarökin jälkeen eloonjääneet jumalat kokoontuvat Idavolliin, joka oli alkanut hävityksen jälkeen taas viheriöidä. Ruohon seasta he löytävät muinaisten aasojen pelinappulat. Onnellinen aikakausi alkaa uudelleen.
Susi kosiomatkalla

Kosiosusi
Susi kosiomatkalla, myös Kosiosusi, on Eija Hännisen ja Henna Onnelan (nykyisin Heiskanen) pronssiveistos Joensuussa
kävelykadun penkillä.
Susiveistos syntyi alkujaan kun Pohjois-Karjalan Ammattikorkeakoulun kuvataiteen ja muotoilun koulutusohjelma, sanomalehti Karjalainen ja Joensuun Kaupunkikeskustayhdistys järjestivät keväällä 2006 Susi Pop Art -veistoskilpailun. Veistos oli aluksi lasikuidusta, se oli muiden kilpailutöiden kanssa esillä vain kesän ajan ja sai kolhuja mutta palasi korjattuna paikalleen.
Veistos voitti yleisöäänestyksen, ja kilpailun järjestäjät päättivät tehdä siitä sen saaman suosion vuoksi pysyvän teoksen, ja se valettiin pronssiin. Pronssiin valettu teos tuotiin paikalleen penkille 30. toukokuuta 2007.. Alkuperäinen susiveistos on sanomalehti Karjalaisen toimitalon aulassa Noljakassa.
Susi kosiomatkalla näkyy verkossa kaupungin esittelyvideolla. Se on hyvin suosittu valokuvauskohde.
Aiheesta muualla

Joensuun kaupungin esittelyvideo
Hrubieszówin piirikunta

Hrubieszówin piirikunta (puol. powiat hrubieszowski) on yksi Lublinin voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 62 847. Siihen kuuluvat seitsemän kuntaa ovat Dołhobyczów, Horodło, Hrubieszów, Mircze, Trzeszczany, Uchanie ja Werbkowice.
Piirikunnan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa Hrubieszówin piirikunnan asukkaista 51 prosenttia oli naispuolisia ja 49 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 15,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 60,3 prosenttia ja eläkeikäiset 24,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 43,5 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 458 lasta. Hrubieszówin piirikunnan väkiluvun ennakoidaan pienenevän 41 612 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Sotamuseo (Ateena)

| Sotamuseo Πολεμικό Μουσείο |
| --- | --- |

Tyyppi:  sotamuseo
Sijainti:  Kolonáki, Ateena, Attika, Kreikka
Perustettu:  1975
Kotisivut:  www.warmuseum.gr
Koordinaatit:  37°58′31″N, 23°44′43″E
 fiSotamuseo 
   
Sotamuseo (kreik. Πολεμικό Μουσείο, Polemikó Mouseío) on museo Ateenassa Kreikassa. Se keskittyy sotahistoriaan ja sotilaalliseen esineistöön. Museo on perustettu vuonna 1975 ja se toimii Kolonákin kaupunginosassa Ateenan keskustassa sijaitsevassa modernissa rakennuksessa.
Museo esittelee eri aikojen aseistusta antiikista nykyaikaan. Uusin aineisto liittyy Kreikan vaiheisiin toisessa maailmansodassa sekä maan osallistumiseen Korean sotaan ja Kyproksen miehityksen aikaisiin tapahtumiin. Museon kokoelmiin kuuluu aseistuksen lisäksi myös paljon valokuvia, karttoja ja muuta aineistoa sekä suuri kirjasto. Museon ulkotiloissa on vanhoja lentokoneita ja helikoptereita, tykkejä sekä muuta aseistusta.
Antiikin aikaisia pronssikypäriä.
Bulgarialainen panssaroitu tykki, Kreikan armeijan sotasaalista vuodelta 1918.
Toisen maailmansodan aikaista aseistusta.
F-5 Freedom Fighter, F-84G ja T-6 Texan -hävittäjät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sotamuseo Wikimedia Commonsissa
Πολεμικό Μουσείο - War Museum. Museon verkkosivut. (kreikaksi) (englanniksi)
Storsanden (Maalahti)

Storsanden
| --- | --- |
Sijainti:  63°04.815′N, 020°44.064′E, Maalahti Suomi
Saariryhmä:  Rönnskärin saariryhmä
Pinta-ala:  noin 0,2 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Storsanden on saari Rönnskärin saariryhmässä Merenkurkun saaristossa. Saari on osa Maalahden kuntaa ja sijaitsee Rönnskärin saaresta noin kolme kilometriä länteen ja Storskärin saaresta noin neljä kilometriä lounaaseen. Storsandenin saarella on pituutta noin 1,3 kilometriä ja leveyttä puolestaan noin 500 metriä. Storsanden on osa Unescon maailmanperintöluetteloon hyväksyttyä Merenkurkun saaristoa. Saaren korkeimmalla kohdalla on jatulintarha, jolla läpimittaa suunnilleen 13 metriä.
Noin vuonna 1990 Storsandenin omistuksesta käytiin oikeutta Suomen valtion ja Maalahden jakokunnan välillä. Oikeus totesi tuolloin saaren kuuluvan Suomen valtiolle.
Sundomilaiset kalastajat ovat vuokranneet valtiolta joitain saaren mökkejä. Uusia mökkejä ei Storsandenille saa rakentaa, sillä saari on suojeltu. Saaren käyttöä säätelee nykyisin Maalahden rantayleiskaava.
Laihialla oikeuksia saareen?

Sisämaakunta Laihia selvitti talven 2008–2009 aikana oikeuksiaan saareen. Toukokuussa 2008 sanomalehti Pohjalaisessa oli mielipidekirjoitus, jonka mukaan Storsanden kuuluisi Laihialle vanhojen maanmittauskarttojen mukaan. Laihialainen kunnallispoliitikko Jussi K. Niemistö sai kuntalaiselta mielipidekirjoituksen lehdestä leikattuna. Kuntalainen pyysi Niemistöä viemään asiaa eteenpäin. Laihian maanmittausteknikko Veli-Pekka Pouttu teki asiasta selvityksen, jonka mukaan virallisissa asiakirjoissa ei ole merkintöjä Laihian omistusoikeudesta saareen. Laihian kunnanhallitus esittikin maaliskuun alussa 2009 kunnanvaltuustolle, että asia olisi loppuunkäsitelty. Laihialaisilla on luultavasti ollut muinoin oikeuksia Storsandeniin, sillä Laihialta on käyty sielläpäin kalastelemassa. Laihialla on ollut oikeuksia aikoinaan myös merenrantaan. Tämä käy ilmi isojaon ajoilta peräisin olevista jakonumeroista.
Aiheesta muualla

Saaresta Museoviraston sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Storsandenin kartta Kansalaisen Karttapaikassa[vanhentunut linkki]
Ilmarinen kyntää kyisen pellon (täsmennyssivu)

Ilmarinen kyntää kyisen pellon voi tarkoittaa seuraavia:
Ilmarinen kyntää kyisen pellon, Akseli Gallen-Kallelan maalaus
Ilmarinen kyntää kyisen pellon, Jukka Salmisen veistos
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ilmarinen kyntää kyisen pellon”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Southern Gothic

Marlon Brando ja Vivien Leigh elokuvassa Viettelyksen vaunu (1951).
Southern Gothic (suom. eteläinen gotiikka) on goottilaisen kauhukirjallisuuden suuntaus, joka sijoittuu Etelä-Yhdysvaltoihin. Lajityypin teemoja ovat orjuus, rasismi ja patriarkaatti sekä ristiriita idyllisen maalaisromantiikan ja epätasa-arvoisen todellisuuden välillä. Tyypillisessä juonikuviossa menneisyyttä koskevat salaisuudet tulevat julki haamujen ja muiden yliluonnollisten ilmestyksien kautta.
Lajityypin historia

»Mennyt ei koskaan kuollut. Se ei edes mennyt.» 
(William Faulkner)
Lajityypin historia > Tausta

Goottilainen romaani syntyi 1700-luvun Englannissa. Yhdysvaltoihin se rantautui 1800-luvun alussa. Yhdysvaltalaiselle gotiikalle ominainen piirre on amerikkalaisen unelman haastaminen ja kansakunnan historian vaiettujen murhenäytelmien paljastaminen. Englantilaisesta gotiikasta sen erottivat myös rajaseudun kuvaus, puritaanien henkinen perintö, rotujen väliset ristiriidat ja poliittinen utopismi.
Varsin pian gotiikan groteski ja hirviömäinen kuvasto alkoi yhdistyä maan eteläosiin, jotka oli jo entuudestaan usein kuvattu takapajuisena, ilmastoltaan sairaalloisena ja uudisasukkaille hengenvaarallisena seutuna. Euroopasta poiketen Yhdysvalloissa ei ollut vanhoja linnoja, mutta sisällissodan jälkeen etelävaltioissa oli runsaasti rappeutuneita kartanoja ja autioituneita plantaaseja, jotka tarjosivat kauhukirjallisuudelle tunnelmallisen miljöön. Etelä oli kuvattu maalaisromanttisena idyllinä, jossa ihmisten ei tarvinnut työskennellä, mutta todellisuudessa tämä oli mahdollista vain pienelle yläluokalle, joka hyväksikäytti mustia orjia.
Etelävaltioiden kuvasto on vähitellen muodostunut Yhdysvaltain kauhukirjallisuudessa niin hallitsevaksi, että nykyään kaikkea amerikkalaista gotiikkaa voidaan kuvailla nimityksellä Southern Gothic.
Lajityypin historia > Vakiintuminen

Southern Gothicin tärkein edelläkävijä oli Edgar Allan Poe (1809–1849), jonka novelleissa esiintyivät lajityypin perusainekset: rappeutuva sukutalo, selittämätön ahdistus ja hulluus, seksuaalinen ja rotujen välinen jännite, insesti ja nekrofilia. Poen ”Usherin talon häviö” (1839) ei sijoitu mihinkään tiettyyn paikkaan, mutta se tarjosi mallin myöhemmälle etelägotiikalle. Poeta ei arvostettu omana aikanaan, ja 1800-luvun kriitikot pitivät gotiikkaa älyllisesti, moraalisesti ja taiteellisesti alhaisena kirjallisuutena, jonka fantastisuus, väkivaltaisuus ja dekadenssi vetosivat vain kieroutuneeseen mieleen. Kioskikirjallisuudessa Etelä-Yhdysvallat kuvattiin väkivaltaisena, sisäsiittoisena ja takapajuisena. Älymystö suhtautui kielteisesti sekä mustiin että etelävaltioiden valkoiseen köyhälistöön.
Etelägotiikan merkittävin kirjailija oli William Faulkner (1897–1962), joka kirjoissaan kuvasi sepitteellistä Yoknapatawphan piirikuntaa ja sen yhteiskunnallista, väestöllistä ja taloudellista muutosta sisällissodassa kärsityn tappion jälkeen. Uuden ja vanhan Etelän kohdatessa myös orjuuden, patriarkaatin ja luokkaerojen salatut synnit tulevat vääjäämättä julki. Faulknerin tuotanto kattaa sekä romaaneja että novelleja, ja niissä käsitellään esimerkiksi raiskauksia sekä mustien ja valkoisten välisiä seksisuhteita. Monet teoksista herättivät tuoreeltaan kohua, mutta myöhemmin niiden arvostus on noussut.
Lajityypin historia > Modernisoituminen

Faulknerin jälkeen etelägotiikkaa modernisoi Eudora Welty (1909–2001), joka tosin itse kiisti edustavansa Southern Gothic -suuntausta. Goottilaisen kuvaston kautta Welty haastaa Etelä-Yhdysvaltojen historiaa koskevia myyttejä ja nostaa esiin sorrettujen ja toiseutettujen näkökulmaa, ja 1900-luvun lopun tutkijat ovat nähneet hänen teoksissaan feministisiä aineksia.
Flannery O’Connor (1925–1964) oli katolinen kristitty ja katsoi elämän olevan perusluonteeltaan selittämätöntä. Koska O’Connor tästä huolimatta yritti kuvata elämää realistisesti, oli lopputulos sisäisessä ristiriitaisuudessaan groteski, väkivaltainen ja komediallinen. Teoksissaan O’Connor käsitteli esimerkiksi fundamentalismia, tekopyhiä saarnaajia ja uskon menetystä. Carson McCullersin (1917–1967) henkilöhahmot olivat normeista poikkeavia yksilöitä: lyhyt- tai jättikasvuisia, homoseksuaaleja, ristiinpukeutujia ja kuuromykkiä.
Tennessee Williams (1911–1983) toi 1940- ja 1950-luvuilla etelägotiikan aineksia Yhdysvaltain teatteritaiteeseen. Williamsin näytelmät käsittelivät esimerkiksi sairautta, homoseksuaalisuutta, alkoholismia ja perheiden hajoamista. Williamsin hahmot eivät kuitenkaan olleet pelkkiä kummajaisia vaan epäsovinnaisten hahmojensa kautta hän kyseenalaisti normaaliuden käsitteen sekä tavan, jolla ihmisen julkinen rooli poikkeaa yksityisestä.
Truman Capote (1924–1984) kirjoitti monia tyylilajeja mutta luetaan yleensä etelägotiikan edustajaksi. Other Voices, Other Rooms (1948) sisältää monia lajityypin ominaispiirteitä, kuten syrjäisen, lahoavan kartanon, pedofiliaa ja väkivaltaa kuvaavia kohtauksia sekä epäsovinnaisia henkilöhahmoja. Capoten lapsuudenystävä Harper Lee (1926–2016) kirjoitti vain yhden romaanin Kuin surmaisi satakielen (1960). Poikatyttö Scoutin näkökulmasta kerrottu tarina käsittelee rotua, yhteiskuntaluokkaa ja sukupuolta 1930-luvun Alabamassa ja on 1900-luvun luetuin Southern Gothic -romaani. Goottilaisia aineksia ovat esimerkiksi Scoutin salaperäinen erakkonaapuri, vesikauhuinen koira ja pyhäinpäivän ilta, jonka edetessä yliluonnolliset pelot väistyvät todellisen väkivallan tieltä.
Tuoreemmista etelägotiikan kirjailijoista menestynein oli Cormac McCarthy (1933–2023). Southern Gothic ja post-apocalypse -tyylejä yhdistellyt romaani Tie (2006) voitti Pulitzer-palkinnon.
Gotiikka ja afroamerikkalaiset

Southern Gothic käsittelee rasismia ja Yhdysvaltain mustan väestön asemaa. Perinteisesti lajityypin kirjailijat ja päähenkilöt ovat kuitenkin olleet valkoisia. Mustat on kuvattu toiseutena, jota vasten valkoinen Yhdysvallat on peilannut itseään ja käsitellyt omia heikkouksiaan. Richard Wright (1908–1960) pohdiskeli teoksessaan 12 Million Black Voices (1941), kuinka mustat henkilöhahmot on esitetty lapsellisina, seksuaalisina ja taikauskoisina – muistutuksena painajaismaisesta aikakaudesta, jonka valkoiset mieluummin unohtaisivat. Ralph Ellison kirjoitti romaanissaan Näkymätön mies (1952) olevansa näkymätön. ”En sellainen kammotus, jotka riivasivat Edgar Allan Poeta. – – Kun ihmiset tulevat luokseni he näkevät vain ympäristöni, itsensä, tai oman mielikuvituksensa tuotteen – kaiken ja mitä tahansa paitsi minut.”
1900-luvulta alkaen myös afroamerikkalaiset ovat kirjoittaneet Etelä-Yhdysvaltoihin sijoittuvaa gotiikkaa. Varhainen esimerkki on Jean Toomerin (1894–1967) romaani Cane (1923), joka käsittelee etnisten ryhmien seka-avioliittoja ja niiden jälkeläisten asemaa. Zora Neale Hurston (1891–1960) romaani Their Eyes Were Watching God (1937) kertoo floridalaisesta naisesta, joka joutuu ampumaan vesikauhuun sairastuneen miehensä. Toni Morrison (1931–2019) ei itse ollut Etelä-Yhdysvalloista kotoisin mutta käsitteli aihetta teoksessaan Minun kansani, minun rakkaani (1987). Ohioon sijoittuvan romaanin tapahtumat kietoutuvat etelässä koettujen traumojen ympärille. Randall Kenanin (1963–2020) A Visitation of Spirits (1989) nostaa kauhun keskipisteeksi valkoiset instituutiot, jotka sortavat mustia.
Plantaasin päärakennus Washingtonin piirikunnassa Teksasissa.
Ilmarinen (höyrylaiva)

| SS Ilmarinen |
| --- | --- |
 Juhan Gabriel Fabritiuksen maalaus laivasta Kiteellä
Tyyppi:  siipiratashöyrylaiva
Kotipaikka:  Kitee
Omistaja:  Nils Ludvig Arppe ja kauppahuone Hackman
Rakennustelakka:  Puhoksen Varviniemen telakka
Tilattu:  1833
Kölinlasku:  1833
Vesillelasku:  1833
Neitsytmatka:  10. elokuuta 1833
Status:  todennäköisesti romutettu
Tekniset tiedot
Pituus:  26,2 m
Leveys:  4,0 m
Koneisto:  Alexandrowskin konepajan toimittama Clarken valmistama höyrykone
Koneteho:  34 ihv kW
Ilmarinen oli Suomen ensimmäinen höyrylaiva, joka rakennettiin Kiteen Puhoksessa vuonna 1833.
Laivan rakennutti pohjoiskarjalainen teollisuusmies Nils Ludvig Arppe, ja sen rahoitukseen osallistui viipurilaisen Hackman & Co -kauppahuoneen johtaja Johan Fredrik Hackman. Laivan rakennusmateriaalina oli puu ja se oli tyypiltään siipiratashinaaja, mitoiltaan 26,2 × 4 m. Englantilaisen Clarken konepajan valmistaman höyrykoneen teho oli 34 hevosvoimaa.
Ilmarinen hinasi lotjia mm. Utran, Puhoksen ja Varkauden sahoilta Joutsenoon ja Lauritsalaan. Sieltä sahatavara kuljetettiin edelleen maitse Viipuriin. Paluukuormina tuotiin elintarvikkeita Savon ja Karjalan kauppiaille.
Ilmarinen lopetti purjehduksensa 1844. Todennäköisesti se romutettiin Puhoksessa samana vuonna. Vuonna 1933 julkaistun lehtiuutisen mukaan laivan omistanut Hackman myi sen 1870-luvulla venäläiselle kauppiasyhtymällä. Laiva vietiin Saimaan kanavan ja Pietarin kautta Laatokalle, jossa se muutettiin jauhonkuljetusta varten rahtilaivaksi. Laiva upposi kuitenkin jo toisena liikennöintikesänään korkeassa aallokossa Laatokan syvyyksiin.
Laiva maksoi tiettävästi 40 000 ruplaa. Se tuotti ensimmäisinä toimintavuosinaan voittoa.
Nils Ludvig Arppe tunnetaan myöhemmiltä vuosiltaan muun muassa Värtsilän  ja Möhkön ruukkien omistajana.
Hyötäminen (puutarhanhoito)

Hyötäminen on puutarhanhoidossa käytetty keino, jolla kasvien vuosirytmi saadaan sekaisin ja kasvi saadaan kukkimaan väärään aikaan. Tunnetuin hyötämisharrastus on keväällä kukkivien sipulikukkien, kuten hyasintti ja amaryllis, hyötäminen jouluksi kukkaan.
Hyötämisessä käytetään vuorokautisen valorytmin muuttamista pimeä- ja valaistuskäsittelyllä, talvehtimisen jäljittelyä kylmäkäsittelyllä sekä joskus siementen kuoren ohentamista hiekkapaperilla.
Stepan Gontšarov

Stepan Gontšarov vuonna 1907.
Stepan Osipovitš Gontšarov (ven. Степáн Óсипович Гончарóв; 9. huhtikuuta (J: 28. maaliskuuta) 1831 – 21. kesäkuuta (J: 8. kesäkuuta) 1912 Pietarhovi) oli venäläinen kenraali, joka toimi virkaatekevänä Suomen kenraalikuvernöörinä tammikuusta 1897 elokuuhun 1898.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stepan Gontšarov Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Fjodor Heiden | Suomen kenraalikuvernööri (vt.) 1897–1898 | Seuraaja: Nikolai Bobrikov |
Stojan Vranković

| Stojan Vranković> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Stojan Vranković
Syntynyt: 22. tammikuuta 1964 (ikä 60) Drniš, Jugoslavia
Kansalaisuus:   Kroatia
Koripalloilija
Lempinimi:  ”Stojko”
Pituus:  218 cm
Paino:  118 kg
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1982–1989 1989–1990 1990–1992 1992–1996 1996–1997 1997–1999 1999–2001:   KK Zadar  Aris BC  Boston Celtics  Panathinaikos BC  Minnesota Timberwolves  Los Angeles Clippers  Fortitudo Bologna
Maajoukkueet
1985–1992 1992–1996:   Jugoslavia  Kroatia
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Miesten koripallo.Maa:   Jugoslavia. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten koripallo.Maa:   Jugoslavia. Olympialaiset  | Mitalit> Miesten koripallo.Maa:   Jugoslavia. Olympialaiset  | Miesten koripallo> Maa:   Jugoslavia. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Soul 1988 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Espanja 1986 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Jugoslavia 1989 |  |  |
|  Pronssia | Kreikka 1987 |  |  |
Maa:   Kroatia
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1992 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Kanada 1994 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Saksa 1993 |  |  |
|  Pronssia | Kreikka 1995 |  |  |
Stojan ”Stojko” Vranković (s. 22. tammikuuta 1964 Drniš, Jugoslavia) on kroatialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Ura

Vranković aloitti uransa KK Zadarissa, josta hän siirtyi myöhemmin Arisiin. Lokakuussa 1990 Vranković siirtyi NBA-seura Boston Celticsiin. Hän sai seurassa vain vähän peliaikaa ja teki kahden kauden aikana keskimäärin 1,9 pistettä ottelua kohden. Tämän jälkeen Vranković palasi Eurooppaan Panathinaikosiin. Seuran paidassa hän voitti Euroliigan mestaruuden vuonna 1996. Kaudeksi 1996–1997 Vranković teki paluun NBA:han Minnesota Timberwolvesin paitaan. Hän pelasi seurassa yhden kauden 3,4 pisteen ottelukohtaisella pistekeskiarvolla. Kesällä 1997 hänet vaihdettiin Los Angeles Clippersille, jolloi Minnesota sai vaihdossa Stanley Robertsin. Seuraavat kaksi kautta Vranković edusti seuraa, mutta pelasi jälkimmäisellä kaudella vain kaksi ottelua. Elokuussa 1999 hänet vapautettiin seurasta. Uransa kaksi viimeistä kautta Vranković pelasi italialaisessa Fortitudo Bolognassa.
Vranković edusti maajoukkuetasolla Jugoslavian ja Kroatian maajoukkueita. Hän oli mukana kolmissa olympialaisissa ja voitti kaksi olympiahopeaa. EM-kisoista Vranković voitti yhden kultamitalin.
Aiheesta muualla

Euroliigan pelaajaprofiili (englanniksi)
Stojko Vrankovic NBA Stats Basketball-Reference.com (englanniksi)
Jugoslavian joukkue – Kesäolympialaiset 1988
4 Petrović |
5 Radulović |
6 Čutura |
7 Kukoč |
8 Paspalj |
9 Obradović |
10 Zdovc |
11 Vranković |
12 Divac |
13 Rađa |
14 Arapović |
15 Cvjetičanin |
Valmentaja Ivković
Jugoslavian joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1989
4 Petrović |
5 Radulović |
6 Čutura |
7 Kukoč |
8 Paspalj |
9 Zdovc |
10 Radović |
11 Vranković |
12 Divac |
13 Danilović |
14 Rađa |
15 Primorac |
Valmentaja Ivković
Kroatian joukkue – Kesäolympialaiset 1992
4 Petrović |
5 Perasović |
6 Cvjetičanin |
7 Kukoč |
8 Alanović |
9 Arapović |
10 Tabak |
11 Vranković |
12 Gregov |
13 Komazec |
14 Rađa |
15 Naglić |
Valmentaja Skansi
Kroatian joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1993
5 Perasović |
6 Gregov |
7 Žurić |
8 Alanović |
9 Arapović |
10 Tabak |
11 Vranković |
12 Cvjetičanin |
13 Komazec |
14 Rađa |
15 Kovačić |
16 Mršić |
Valmentaja Novosel
Kroatian joukkue – Koripallon MM-kilpailut 1994
J. Vranković |
 Gregov |
 Komazec |
 Kukoč |
 Alanović |
 Žurić |
 Pejčinović |
 S. Vranković |
 Cvjetičanin |
 Jurić |
 Rađa |
 Mršić |
Valmentaja Đerđa
Kroatian joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1995
4 J. Vranković |
5 Perasović |
6 Komazec |
7 Kukoč |
8 Alanović |
9 Marić |
10 Žurić |
11 S. Vranković |
12 Gregov |
13 Mršić |
14 Rađa |
15 Pejčinović |
Valmentaja Petrović
Sonic Shuffle

| Sonic Shuffle |
| --- | --- |
 Sonic Shuffle -pelin pohjoisamerikkalainen kansikuva.
Kehittäjä:  Hudson Soft Sonic Team
Julkaisija:  Sega
Säveltäjä:  Yoshitaka Hirota
Pelisarja:  Sonic the Hedgehog
Julkaistu:   14. marraskuuta 2000  21. joulukuuta 2000  9. maaliskuuta 2001
Lajityyppi:  partypeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ACB: G CERO: A ESRB: E  Virheellinen ESRB-arvo
Alusta:  Sega Dreamcast
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Sonic Shuffle on Hudson Softin ja Sonic Teamin kehittämä partypeli, joka julkaistiin Pohjois-Amerikassa 14. marraskuuta ja Japanissa 21. joulukuuta 2000 sekä Euroopassa 9. maaliskuuta 2001. Se on toistaiseksi ainoa Sonic-peli, joka on lajiltaan Partypeli ja se on kehitetty ainoastaan Sega Dreamcastille.