stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aachen
Aiheesta muualla

Kaupungin kotisivu
Ratsastuksen MM-kisat
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nordrhein-Westfalenin kaupunkipiirit ja piirikunnat
| --- | --- |
Kaupungit:   Aachen  Bielefeld  Bochum  Bonn  Bottrop  Dortmund  Duisburg  Düsseldorf  Essen  Gelsenkirchen  Hagen  Hamm  Herne  Köln  Krefeld  Leverkusen  Mönchengladbach  Mülheim  Münster  Oberhausen  Remscheid  Solingen  Wuppertal 
Piirikunnat:   Aachenin kaupunkialue  Borken  Coesfeld  Düren  Ennepe-Ruhr-Kreis  Euskirchen  Gütersloh  Heinsberg  Hereford  Hochsauerland  Höxter  Kleve  Lippe  Märkischer Kreis  Mettmann  Minden-Lübbecke  Oberbergischer Kreis  Olpe  Paderborn  Recklinghausen  Rheinisch-Bergischer Kreis  Rhein-Erft-Kreis  Rhein-Kreis Neuss  Rhein-Sieg-Kreis  Siegen-Wittgenstein  Soest  Steinfurt  Unna  Viersen  Warendorf  Wesel
Abisares

Abisares (300-luku eaa.) oli kuningas, jonka valtakunta sijaitsi Hydaspes- ja Akesines-jokien välissä. Abisares lähetti turhaan joukkoja Oraan vastustamaan Aleksanteri Suurta. Aornoksen piirityksen jälkeen vuonna 326 paikalliset pakenivat Abisareen luokse. Abisares solmi tämän jälkeen liiton erään toisen hallitsijan Poroksen kanssa. Poros ja Abisares olivat aikaisemmin sotineet yhdessä Oksydrakai-heimoa vastaan. Abisareen armeijan kerrottiin olleen samaa luokkaa Poroksen armeijan kanssa. Aleksanteri päätti kukistaa Poroksen ennen kuin Abisares kerkesi yhdistämään armeijansa liittolaisensa kanssa. Abisares ei kuitenkaan toiminut ajoissa auttaakseen liittolaistaan. Poroksen tappion jälkeen Hydaspesjoen taistelussa Aleksanteri vaati Abisareen tulemaan luokseen. Abisares lähetti kuitenkin veljensä Aleksanterin luokse toimittamaan hänen antautumisensa.
Abborren-luokka

| Abborren |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  388 t
Pituus:  49,8 m
Leveys:  4,3 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  1-akselinen 1 x 8-sylinterinen turboahdettu Kockum-MAN -dieselmoottori 1 100 hv 1 x sähkömoottori
Nopeus:  14solmua (pinnalla) 9 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  23
Aseistus
Meritorjunta:  3 x 53,3 cm torpedoputkea revolverimakasiini kymmenelle TP40 ja TP41 ASW-torpedolle
Abborren-luokka oli Ruotsin merivoimien kuuden aluksen muodostama sukellusveneluokka. Luokan alukset olivat alun perin U1-luokan aluksia, jotka modernisoitiin 1960-luvulla.
1960-luvulla U1-luokka oli kaksikymmentävuotta vanha, mutta merivoimat todisti luokan olevan edelleen modernisoitavissa. Modernisointi toteutettiin 1962-1964, minkä jälkeen ne luokiteltiin rannikkosukellusveneiksi (ruots. kustubåtar). Modernisoitaessa aluksen runkorakennetta virtaviivaistettiin kuten Yhdysvaltain laivaston GUPPY-hankkeessa, millä pyrittiin parantamaan vedenalaista suorituskykyä. Ruotsin merivoimien tavoite poikkesi kuitenkin Yhdysvaltain laivaston tavoitteesta, koska sukellusveneille oli suunniteltu ainoastaan yksi tehtävä eli vieraiden sukellusveneiden torjunta.
Alusten keulaan asennettiin suuret kaikuluotaimet ja rungon takaosan painolastitankkiin erityisesti suunniteltu pyörivä kasetti sukellusveneidentorjuntatorpedoille. Laukaistaessa torpedo siirrettiin jommankumman laukaisuluukun kohdalle, minkä auettua torpedo ui mereen noin 30 asteen kulmassa runkoon nähden. Toteutus edellytti koko takarungon uudelleen suunnittelua, jolloin alkuperäiset perässä olleet torpedoputket poistettiin ja alusten voimanlähteeksi tuli ainoastaan yksi akseli. Aluksilla oli kaikkiaan kaksitoista lankaohjattua TP40-torpedoa.
Alukset

| Nimi | Aiempi nimi | Telakka | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Abborren | HMS U5 | Kockums, Malmö | 19. kesäkuuta 1963 | poistettu palveluksesta 1. heinäkuuta 1976 |
| HMS Laxen | HMS U8 | Kockums, Malmö | 7. helmikuuta 1964 | poistettu palveluksesta 1. heinäkuuta 1976 |
| HMS Forellen | HMS U4 | Karlskronavarvet | 25. lokakuuta 1963 | poistettu palveluksesta 1. heinäkuuta 1970 |
| HMS Gäddan | HMS U7 | Karlskronavarvet | 18. lokakuuta 1963 | poistettu palveluksesta 1. heinäkuuta 1973 |
| HMS Siken | HMS U6 | Karlskronavarvet | 18. kesäkuuta 1964 | poistettu palveluksesta 1. heinäkuuta 1974 |
| HMS Makrillen | HMS U9 | Karlskronavarvet | 18. syyskuuta 1964 | poistettu palveluksesta 1. heinäkuuta 1976 |
Aavikkokultakontiainen

| Aavikkokultakontiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Afrosoricida
Alalahko::  Chrysochloridea
Heimo::  Kultakontiaiset Chrysochloridae
Alaheimo::  Chrysochlorinae
Suku::  Eremitalpa  Roberts, 1924
Laji::  granti
Kaksiosainen nimi
 Eremitalpa granti  Broom, 1907 
Katso myös
   Aavikkokultakontiainen Wikispeciesissä   Aavikkokultakontiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aavikkokultakontiainen eli aavikkokultamyyrä eli aavikkokultiainen (Eremitalpa granti) on eteläafrikkalainen nisäkäslaji.
Tuntomerkit

Muiden kultakontiaisten tapaan aavikkokultakontiainen on sopeutunut maahan kaivautumiseen. Sen eturaajoissa on kummassakin kolme kaivamiseen sopeutunutta kynttä. Häntä ja korvat ovat surkastuneet näkymättömiksi, silmät ovat karvaisen nahan peittämät ja kuonossa on nahkamainen tyyny, jota myös käytetään kaivautumiseen.
Aavikkokultakontiaisella on pitkä, silkkinen turkki, väriltään harmaa pennuilla ja hiekanruskea aikuisilla. Eläimen pituus on 7,5–9 senttimetriä, paino 15–25 grammaa, ja se on näin kultakontiaisista pienin.
Elinalueet, ruokavalio ja sosiaalinen käyttäytyminen

Aavikkokultakontiainen asuu Etelä-Afrikan länsirannikolla ja Namibian lounaisosissa lähinnä hiekka-aavikolla. Toisin kuin monet muut kultakontiaiset aavikkokultakontiainen harvoin rakentaa kestäviä tunneleita. Se pikemmin ikään kuin ui tai ryömii hiekan pinnalla tai juuri pinnan alla ruokaa etsiessään. Se liikkuu pääosin öisin ja syö muun muassa termiittejä ja muita selkärangattomia sekä matelijoita kuten skinkkejä.
Aavikkokultakontiainen on yksineläjä, reviirin keskikoko on 4,6 ha.
Uhanalaisuus

Aavikkokultakontiainen on IUCN:n uhanalaisuusluokituksessa merkitty elinvoimaiseksi. Se on kuitenkin erittäin herkkä eläinympäristön tuhoutumiselle.
Luettelo Britannian kuninkaallisen laivaston alusten nimistä (A)

Royal Navyn alusten nimet
A –
B –
C –
D –
E –
F –
G

H –
I –
J –
K –
L –
M –
N

O –
P –
Q –
R –
S –
T –
U 

V –
W –
X –
Y –
Z
lentotukialukset
saattuetukialukset
vesilentokoneidenemälaivat
maihinnousualukset
taisteluristeilijät
dreadnought taistelulaivat
pre-dreadnoughtit
panssarilaivat
mörssärialukset
korvetit ja sluupit
risteilijät
hävittäjät
polttolaivat
fregatit
tykkiprikit
tykkiveneet
miinantorjunta-alukset
monitorit
partioalukset
kuninkaalliset jahdit
linjalaivat
sukellusveneet
apualukset
tutkimusalukset
tukikohdat
sairaalat ja sairaalalaivat
lentoasemat
lentoyksiköt
yhtymät
laivueet
Englannin sota-alukset
Skotlannin sota-alukset
Tämä on luettelo Britannian kuninkaallisen laivaston nimistä, jotka alkavat A:lla. Luettelo kattaa lähteenä esitetyn teoksen luetteloimat alukset sekä erikseen lähteistettynä tai kysymysmerkillä (?) merkitty ne sen ulkopuolelta olevat.
Abergelen onnettomuus

Abergelen onnettomuudessa kuolleiden muistomerkki
Abergelen onnettomuus oli junaonnettomuus, joka sattui 20. elokuuta 1868 lähellä Walesin Abergeleä. Se oli Ison-Britannian ensimmäinen vakava raideonnettomuus. Onnettomuudessa kuoli 33 ihmistä.
Tapahtumien kulku ja seuraukset

London & North Western -yhtiön The Irish Mail -postijuna lähti Lontoon Eustonin asemalta kello 7.30 kohti Luoteis-Walesin Holyheadia. Otettuaan muutaman matkustajavaunun Chesteristä sillä oli mukanaan neljä ensimmäisen ja toisen luokan vaunua matkustajille, ja kaksi postivaunua kuljetettaville posteille ja postityöntekijöille. Junan oli tarkoitus jättää matkustajat ja posti kuljettavaksi Holyhead-lautalla meren yli. Kuljettajana toimi Arthur Thompson.
Samalla Llanddulasissa pääraiteelta järjestettiin rahtijunan vaunuja uudelleen pistoraiteelle. Jarruvaunu piti pääraiteelle väliaikaisesti jätettyjä vaunuja paikallaan jyrkällä rinteellä. Kahdessa vaunussa oli 50 tynnyriä petrolia. Pistoraiteelle sijoitetut vaunut kuitenkin lähtivät liikkeelle osuen pääraiteen vaunuihin saaden jarruvaunun luiskahtamaan paikoiltaan ja pääraiteen vaunut vierimään mäkeä alas.
Postijunan kuljettaja ei saanut varoitusta lähestyvistä vaunuista, koska Abergelen ja Llanddulasin väliltä puuttui sähkölennätinyhteys. Kuljettaja ei voinut myöskään nähdä niitä mutkikkaan rantavallin takia. Huomattuaan ne hän yritti peruutusvaihteella välttää vakavan onnettomuuden. Noin kello 12.50 vaunut ja juna törmäsivät toisiinsa, ja rahtivaunujen petroli räjähti. Lähellä olleen louhoksen työntekijät yrittivät sammuttaa syntynyttä tulipaloa merivedellä. 33 ihmistä kuoli törmäyksessä ja tulipalossa, mutta heistä vain kolme kyettiin tunnistamaan liekkien aiheuttamien vaurioiden jälkeen.
Tapahtumien seurauksena Ison-Britannian kauppaministeriö asetti lukuisia uusia turvallisuustoimenpiteitä. Pakolliseksi tulivat muun muassa sähkölennätinyhteydet asemien välille.
Eduskuntavaalit 1933

Suomen 15. eduskuntavaalit järjestettiin 1.–3. heinäkuuta 1933.
Eduskuntavaalit rauhoittivat Suomen sisäpoliittista tilannetta vuosikymmenen alun kuohunnan jälkeen. Lapuan liike oli lakkautettu vuonna 1932 ensin sisäministeriön ja sitten oikeuden päätöksellä, mutta sen seuraajaksi perustettiin saman vuoden aikana Isänmaallinen kansanliike (IKL), joka lähti eduskuntavaaleihin vaaliliitossa kokoomuksen kanssa.
Vaalivoittajia olivat sosialidemokraatit, jotka saivat 12 lisäpaikkaa. Sen sijaan porvaripuolueet menestyivät varsin kehnosti. Kokoomuksen ja IKL:n vaaliliitto sai kymmenen eduskuntapaikkaa vähemmän kuin kokoomus oli saanut yksinään vuoden 1930 vaaleissa. IKL:n järjestyessä heti vaalien jälkeen omaksi 14 hengen eduskuntaryhmäkseen kokoomus menetti tosiasiassa peräti 24 paikkaa. IKL vei ääniä ilmeisesti myös maalaisliitolta, joka koki kuuden paikan tappion. Porvaripuolueiden piirissä vaalitappion jälkipyykki johti siihen, että kokoomus teki uuden puheenjohtajansa valtioneuvos J. K. Paasikiven johdolla pesäeron äärioikeistoon ja maalaisliitto alkoi entistä selkeämmin asemoida itseään poliittiseen keskustaan. IKL oli seuraavien runsaan kymmenen vuoden ajan eduskunnassa alituisessa käsirysyssä muiden puolueiden kanssa, kunnes se lakkautettiin syyskuussa 1944 Moskovan välirauhansopimuksen tulkinnan nojalla.
Eduskuntavaalien tulos osoitti, että suomalainen demokratia oli selviytynyt – vaikkakin horjuen – sitä koetelleesta kriisistä. Oikeistoradikalismin nousu taittui, mikä oli Euroopan oloissa harvinaista. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen syntyneistä eurooppalaisista valtioista vain Suomi, Irlanti ja Tšekkoslovakia sekä muodollisesti Unkari säilyivät demokratioina samalla kun muut nuoret valtiot joutuivat toinen toisensa jälkeen eriasteisten totalitaaristen hallitusten valtaan.
Kansanedustajat

Uusia kansanedustajia olivat muun muassa SDP:n Gunnar Andersson, Alpo Lumme, Onni Peltonen, Edvard Pesonen ja Arvi Turkka, maalaisliiton Väinö Kaasalainen, kokoomuksen Toivo Horelli, K. F. Lehtonen ja Edwin Linkomies, RKP:n Johan Otto Söderhjelm ja Ebba Östenson, IKL:n Reino Ala-Kulju, Vilho Annala, Iisakki Nikkola, Leonard Pietari Tapaninen ja Veikko Wainio, pienviljelijöiden Eino Rytinki, sekä kansanpuolueen Yrjö Hautala.
Eduskunnan jättivät muun muassa kokoomuksen Edvard Kilpeläinen, Väinö Malmivaara, Niilo Solja ja Antti Tulenheimo, sekä edistyksen Kaarlo Juho Ståhlberg. Eduskuntaan palasivat niin ikään SDP:n Hilda Herrala ja Heikki Kääriäinen, maalaisliiton Tilda Löthman-Koponen ja Toivo Ikonen, RKP:n Rafael Colliander sekä IKL:n Kaarlo Kares. Eduskunnasta putosivat muun muassa SDP:n Kalle Hakala ja Miina Sillanpää, maalaisliiton Antti Junes, Erkki Pullinen ja August Raatikainen, sekä kokoomuksen Emanuel Kolkki.
Parlamentarismista poiketen istunut Kivimäen hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi vaalien jälkeen.
Ab urbe condita (kirja)

| Ab urbe condita |
| --- | --- |
 Ab urbe condita, 1493.
Kirjailija:  Titus Livius
Kieli:  latina
Genre:  historia
Julkaistu:  noin 27–9 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Marja Itkonen-Kaila (osa); Erkki Palmén, Maija-Leena Kallela, Ylermi Luttinen ja Teivas Oksala (osa)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ab urbe condita (suom. Kaupungin perustamisesta lukien) on roomalaisen historioitsija Titus Liviuksen kirjoittama kirja, joka kertoo Rooman osittain myyttisestä menneisyydestä, alkaen Rooman perustamisesta vuonna 753 eaa. Teos kertoo roomalaisten urhoollisista saavutuksista. Teokseen viitataan usein nimellä Rooman historia.
Livius aloitti teoksen kirjoittamisen noin vuonna 27 eaa. ja se päättyy vuoteen 9 eaa. Ab urbe condita on alun perin sisältänyt 142 kirjaa, mutta nykypäiviin niistä on säilynyt vain 35. Kirjat 1–10 kertovat Rooman perustamisesta ja samnilaissodista, kirjat 21–45 kertovat toisesta puunilaissodasta ja päättyvät sotaan Perseusta vastaan.
Ab urbe conditasta on säilynyt hyvin toista puunilaissotaa kuvaava jakso, jossa on erityisesti kuvattu sodan puhkeamiseen johtaneet tapahtumat, roomalaisten ja karthagolaisten välien kiristyminen ja vaivalloinen Alppien ylittäminen. Kirjasta kuvastuu roomalaisten voimakas kansallinen ilo ja ylpeys siitä, että heidän onnistui lopulta selviytyä voittajina "viekkaasta ja vaarallisesta perivihollisestaan" Hannibalista.
Kirjallisuutta > Alkuteos

Livius, Titus: Ab urbe condita The Latin Library. (latinaksi)
Kirjallisuutta > Suomennokset

Livius, Titus: Rooman synty.  ((Ab urbe condita I–II). Latinan kielestä suomentanut ja nimihakemistolla varustanut Marja Itkonen-Kaila. 3. painos 1999)  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19615-0
Livius, Titus: Karthagon Hannibal lähtee sotaan.  (Ab urbe condita XXI)  Suomentanut Erkki Palmén, Maija-Leena Kallela, Ylermi Luttinen ja Teivas Oksala. Basam Books, 2014.  ISBN 978-952-260-261-9
Livius, Titus: Karthagon Hannibal Rooman porteilla.  (Ab urbe condita XXII)  Suomentanut Maija-Leena Kallela ja Ylermi Luttinen. Basam Books, 2015.  ISBN 978-952-260-432-3
Livius, Titus: Karthagon Hannibal Campaniassa.  (Ab urbe condita XXIII)  Suomentanut Maija-Leena Kallela ja Ylermi Luttinen. Basam Books, 2018.  ISBN 978-952-724-032-8
Livius, Titus: Hannibalin sota ja Sisilian myllerrykset.  (Ab urbe condita XXIV)  Suomentanut Maija-Leena Kallela ja Ylermi Luttinen. Basam Books, 2021.  ISBN 978-952-379-184-8
Livius, Titus: Hannibalin sota. Suuria menetyksiä.  (Ab urbe condita XXV)  Suomentanut Maija-Leena Kallela ja Ylermi Luttinen. Basam Books, 2024.  ISBN 978-952-379-471-9
Aiheesta muualla

Ab urbe condita (Rooman historia), Kirjat I–III (englanniksi)
Ab urbe condita (Rooman historia), Kirjat IX–XXVI (englanniksi)
Ab urbe condita (Rooman historia), Kirjat XXVII–XXXVI (englanniksi)
Aavikkopikkumarsu

| Aavikkopikkumarsu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Piikkisikamaiset jyrsijät Hystricomorpha
Osalahko::  Piikkisikamaiset Hystricognathi
Heimo::  Marsut Caviidae
Alaheimo::  Caviinae
Suku::  Pikkumarsut Microcavia
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Microcavia australis  (I. Geoffrey & d'Orbigny, 1833) 
Alalajit 
 M. a. australis  M. a. maenas  M. a. salinia 
Katso myös
   Aavikkopikkumarsu Wikispeciesissä   Aavikkopikkumarsu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aavikkopikkumarsu eli etelänpikkumarsu (Microcavia australis) on eteläamerikkalainen pieni jyrsijä.
Ulkonäkö ja koko

Aikuinen aavikkopikkumarsu painaa noin 200–350 grammaa ja on 17–25 senttimetriä pitkä. Se on väriltään harmahtavan ruskea, silmät ovat suuret ja tummat.
Levinneisyys

Aavikkopikkumarsua tavataan Argentiinassa, Chilessä ja Boliviassa. Se viihtyy puoliaavikolla.
Aiheesta muualla

Mikko’s Phylogeny Archive
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1770240  Wikispecies: Microcavia australis  ADW: Microcavia_australis  CoL: 42SBB  EoL: 1038697  GBIF: 2437626  iNaturalist: 43804  IRMNG: 10855320  ITIS: 584719  IUCN: 13319  MDD: 1001202  MSW: 13400202  NCBI: 181541  Observation.org: 84835  Paleobiology Database: 263112  Paleobiology Database: 263112  uBio: 106446
Abhasian kreikkalaiset

Abhasian kreikkalaiset ovat Abhasiassa asuvia kreikkalaisia. Nykyisin suurin osa heistä on muuttanut muualle ja etenkin Kreikkaan. Vuoden 2003 tietojen mukaan Abhasiassa asui 1 486 kreikkalaista, eli he muodostivat noin 0,7 % väestöstä.
Historia

Kreikkalaisia on asunut Mustanmeren rannikoilla jo antiikin ajoista lähtien. Abhasian pääkaupunki Suhumista on aiemmin käytetty kreikankielisiä nimityksiä Dioskurias ja Sevastopolis. Suurin osa Abhasian kreikkalaisista tuli kuitenkin alueelle vasta Venäjän ja ottomaanien käymien sotien seurauksena 1800-luvulla. He olivat niin sanottuja Pontuksen kreikkalaisia, eikä heillä ollut varsinaisesti mitään yhteyksiä Kreikan valtioon. Venäläiset käyttivät heistä venäjänkielistä nimitystä greki, mutta kreikkalaiset itse nimittivät itseään pontuksen kreikkalaista tarkoittavalla nimityksellä Romanoi eli roomalaiset. Nimitys viittasi Bysantin valtakuntaan, johon he olivat aiemmin kuuluneet.
Toinen kreikkalaisten muuttoaalto Pontuksesta Abhasiaan tapahtui ensimmäisen maailmansodan yhteydessä. Lausannen sopimuksella Turkki ja Kreikka olivat sopineet väestönvaihdoista keskenään ja Pontuksen kreikkalaiset hävisivät Pontuksesta lähes kokonaan. Osa heistä muutti Kreikan sijaan Neuvostoliittoon, johon Abhasiakin kuului. Abhasia oli luonnollinen muuttokohde kreikkalaisille, sillä se muistutti paljon Pontusta. Monet alueelle muuttaneet kreikkalaiset ryhtyivät tupakanviljelijöiksi tai kauppiaiksi. 1900-luvun alussa kahdeksan Suhumin 12:sta kirkosta oli kreikkalaisortodoksisia ja kreikkalaiset muodostivat noin kolmanneksen kaupungin väestöstä.   Vuonna 1939 Abhasiassa asui yhteensä 34 621 kreikkalaista. Neuvostokauden alussa kreikkalaisilla oli omakielisiä kouluja ja oma sanomalehti nimeltä Kokkinos Kapnas. Myöhemmin Stalinin kaudella heitä alettiin kuitenkin pitää maan vihollisina, jolloin koulut ja sanomalehti suljettiin ja tuhansia karkotettiin Kazakstaniin muiden Kaukasuksen kreikkalaisten ohella.
Nikita Hruštšovin kaudella vuonna 1956 kreikkalaisten sallittiin palata koteihinsa, mutta Abhasiaan heistä tuli takaisin vain noin neljännes. 1980-luvulla alkoi muuttoaalto Kreikkaan. Abhasiassa syttyneiden väkivaltaisuuksien takia elokuun 15. päivänä 1993 Kreikan valtio evakuoi suurimman osan vielä muuttoaallon jälkeen jäljelle jääneistä kreikkalaisista laivalla Suhumin satamasta. Evakuoidut saivat Kreikan kansalaisuuden.
Abhasian kreikkalaisen liikemies Ioachim Aloizin vuonna 1912 rakennuttama Villa Aloizi Suhumissa.
Villa Aloizi nykyään.
Aberfanin onnettomuus

| Aberfanin onnettomuus |
| --- | --- |
 Ilmakuva kaivoksen jätekasoista onnettomuuden jälkeen. Vasemmassa reunassa näkyy vyöryn tekemiä tuhoja.
Päivämäärä:  21. lokakuuta 1966
Tapahtumapaikka:  Aberfan, Wales
Aberfanin onnettomuus oli maanvyöry, joka tapahtui 21. lokakuuta 1966 Aberfanin kaivoskylässä Etelä-Walesissa lähellä Merthyr Tydfilin kaupunkia. Onnettomuudessa kuoli 144 ihmistä, joista 116 oli lapsia.
Onnettomuuden muistokilpi
Tapahtumien kulku ja seuraukset

National Coal Boardin Merthyr Tydfilin lähellä sijainneen hiilikaivoksen jätteet sijoitettiin Aberfanin kylän läheisen vuoren rinteille. Kyläläiset olivat varoitelleet National Coal Boardia yhden suurimman jätekasan alla sijainneesta maanalaisesta lähteestä. Lisäksi edeltävinä päivinä oli satanut paljon. Vesi sai jätemassan muuttumaan epävakaaksi. National Coal Board mainitsi myöhemmin onnettomuuden syyksi epätavallisen sateen.
Pantglasin ala-asteen oppilaat olivat juuri aloittelemassa oppituntiaan laulettuaan aamunavauksessa virren "All Things Bright and Beautiful". Kello 9.15 he kuulivat kaivoksen tavallisista äänistä poikkeavan, jyrisevän äänen. Pian vuorta alas vyörynyt noin 500 000 tonnin lietemassa pyyhkäisi kylän yli. Koulun lisäksi noin 20 muuta kylän taloa tuhoutui ja peittyi hiilijätteeseen.
Pelastuslaitokset ja paikalliset asukkaat aloittivat nopeasti kaivaustyöt eloonjääneiden ja kuolleiden löytämiseksi. 85 lasta koulun 250:stä julistettiin kuolleeksi välittömästi. Koulun apulaisrehtori David ”Dai” Beynon löydettiin kuolleena yrittäen suojella viittä oppilasta. Äidit yrittivät etsiä lapsiaan koulusta paksussa mudassa.
National Coal Board tuomittiin myöhemmin syylliseksi onnettomuuteen. Merthyr Tydfilin pormestari perusti rahaston onnettomuuden jälkien korjaamiseksi. Rahaston varoista maksettiin 150 000 puntaa jätekasojen poistamiseen, koska hallitus ei suostunut antamaan tähän erillistä rahoitusta. Summa palautettiin rahastolle vuonna 1997 ilman korkoa.
Aarniometsä

Punapuita Kalifornian aarniometsässä.
Aarniometsä (myös luonnontilainen tai koskematon metsä) on metsäalue, jonka puusto on saanut kasvaa täysin tai lähes täysin ilman metsänhoidollisia toimenpiteitä ja on siksi keski-iältään varsin korkea.
Aarniometsien peruspiirteitä

Aarniometsien ekosysteemit poikkeavat merkittävästi "hoidettujen" metsien ekosysteemeistä. Niissä on tyypillisesti suuria eläviä puita, suuria pystyyn kuolleita puita sekä usein myös runsaasti vanhoja kaatuneiden puiden runkoja. Aarniometsissä on yleensä useita eri-ikäisten ja -lajisten puiden ja pensaiden muodostamia kasvillisuuskerroksia. Vanhoja metsiä, jotka ovat uudistuneet avohakkuiden tai metsänhoidollisten hakkuiden jälkeen, ei kutsuta aarniometsiksi ennen kuin on kulunut riittävästi aikaa hakkuiden aiheuttamien jälkien häviämiseksi metsästä kokonaan. Täydelliseen luonnontilaan palautumiseen saattaa kulua aikaa sadasta vuodesta tuhanteen vuoteen metsän puulajistosta riippuen. Esimerkiksi Yhdysvalloissa on arvioitu hakattujen lehtimetsien palautumisen aarniometsiksi kestävän yleensä yhden tai kahden kokonaisen puusukupolven ajan eli 150–500 vuotta.
Aarniometsien koskemattomuuden ja lahopuiden suuren määrän ansiosta niissä elää usein nykyisin muualla hyvin harvinaisiksi käyneitä eläin- ja kasvilajeja. Aarniometsät ovat siten ekologisesti merkittäviä ekosysteemejä, jotka ylläpitävät luonnon monimuotoisuutta koskemattoman metsän tarjoamalla ainutlaatuisella elinympäristöllä. Vaikka aarniometsien lajisto yleensä poikkeaa selvästi hakkuilla uudistetuista talousmetsistä, aarniometsien lajien kokonaisrunsaus ei kuitenkaan ole aina talousmetsiä suurempi, vaan se voi olla joissakin ympäristöissä pienempikinlähde?.
Aarniometsien puuvarojen hyödyntäminen on monissa maissa ympäristöjärjestöjen ja metsätalouden välisten eturistiriitojen kohteena. Harvinaisten eliölajien runsauden lisäksi aarniometsät ovat yleensä myös suuria orgaanisen hiilen varastoja sekä vanhan puustonsa että maaperän sisältämän paksun eloperäisen kerroksen ansiosta. Aarniometsien jatkuva hävittäminen kiihdyttää siten paitsi lajien häviämistä myös ilmastonmuutosta.