Hamiltoninajokoira
Alkuperä

Metsästäjä-kasvattaja, kreivi Adolf Patrik Hamilton loi rodun risteyttämällä keskenään holsteininajokoiran, hannoverilaisen haidinajokoiran, englanninkettukoiran ja puolalaisia ajokoiria. Toiset lähteet mainitsevat myös harrieria ja sveitsiläisiä ajokoiria käytetyn sen kehittämiseen. Kolmannen teorian mukaan myös kuurinmaanajokoiralla olisi ollut osuutta rodun syntyyn. Neljännen mukaan se olisi pelkästään hannoverilaisen ajokoiran ja kettukoiran välisen risteytyksen tulos.
Hamilton perusti jalostuksensa vanhaan ruotsalaiseen ajokoirakantaan, joka polveutui varhaisista Saksan tuonneista, smoolantilaisista ajokoirista, von Grieffin kasvattamista koirista ja Kavlås-linjasta. Hänen kantanarttunsa oli Pila, joka oli Kurre I:n, Pangin ja Stella I:n emä. Pila puolestaan polveutui Fiholm-sukulinjasta, joka pohjautui vanhaan Greiffin linjaan. Greiffin koirissa oli hänen mielestään kaikki hyvältä ajokoiralta vaadittavat ominaisuudet: sinnikyys, hyvä hajuaisti, toimiva fysiikka ja voimakas haukku. Myöhemmin hän ymmärsi tarvitsevansa jalostukseen myös uutta verta, ja sitä hän hankki englantilaisista koirista, erityisesti englanninkettukoirasta.
Vuonna 1886 Tukholmassa järjestettiin maan ensimmäinen koiranäyttely, ja kaikki ajokoirat sijoitettiin keskenään samaan luokkaan jakthundar ("metsästyskoirat"). Hamiltonilla oli esitteillä Hector, Kurre, Pang ja Stella I, ja ne saivat kunniapalkinnon. Vuonna 1891 järjestetyssä Göteborgin koiranäyttelyssä ajokoirat jaettiin kahteen eri luokkaan, ruotsalaisiin ajokoiriin ja risteytystaustaisiin ajokoiriin. Hamiltonin koirat kisasivat ensiksi mainitussa luokassa.
Vuonna 1893 julkaistu Svenska Kennelklubbenin ensimmäinen kantakirja luokitteli Hamiltonin omistamat Pangin ja Dansan luokkaan svensk stöfvare (tysk-svensk, småländsk) ("ruotsalaiset ajokoirat (saksalais-ruotsalaiset, smoolantilaiset)"). Vuonna 1897 luokittelu monimutkaistui: ajokoirat, joita oli risteytetty muiden koirien kanssa jaettiin kahteen alaluokkaan, pääosin ruotsalaista linjaa oleviin ja niihin joissa oli 50 % tai yli ulkomaalaista perimää. Vuonna 1913 jaottelu muuttui entistä tarkemmaksi: ruotsalaiset ajokoirat, risteytystaustaiset ajokoirat joilla on pääosin ruotsalainen perimä, schillerinajokoira ja risteytystaustaiset ajokoirat joilla on pääosin ulkomaalainen perimä. Vasta vuonna 1921 hamiltoninajokoirasta tuli virallisesti oma rotunsa, ja tätä ennen se tunnettiin vain "ruotsalaisena ajokoirana". Vuonna 1934 gotlanninajokoira ja oman rotunsa sisällä huonosti menestyneet smoolanninajokoira-yksilöt liitettiin osaksi hamiltoninajokoiran kantaa, minkä seurauksena populaatio koostui keskenään erittäin heterogeenisistä ajokoirista.
Hamilton kuoli vuonna 1910, ja hänen jälkeensä jalostukseen vaikuttivat erityisesti av Aspö- ja Dalabo-kennelit, sekä myöhemmin av Eksjöholm, H-stam ja Trolldalen. Bas av Eksjöholm oli yksi menestyneimpiä rodun edustajia ja siitti elinaikanaan yli 1000 pentua. 1920- ja 1930-luvuilla kiinnostus rotua kohtaan kasvoi, ja näyttelymenestyksen tavoittelun hiipumisen myötä metsästystuloksista tuli koirien myyntivaltti. 1940-luvulla hamiltoninajokoirasta tuli Ruotsin suosituin ajokoira, ja vasta viimeaikoina sen on ohittanut rekisteröinneissä suomenajokoira. Vuonna 1972 syntyi peräti 2309 rodun edustajaa, minkä jälkeen vuosittainen lukumäärä pysyi pitkään 1500-2000 välillä. 2000-luvun alussa lukumäärä oli kuitenkin enää vain noin 500-700 pentua vuosittain.