stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gustav Bygglin

Hans Gustav Anders Bygglin (s. 20. kesäkuuta 1951 Helsinki) on entinen Suomen korkeimman oikeuden jäsen.
Bygglin valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1974 ja lisensiaatiksi vuonna 1979 Helsingin yliopistosta. Hän toimi Porvoon tuomiokunnan apulaisena ja notaarina 1974–1977 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1978. Vuosina 1976–1979 Bygglin oli assistentti Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa.
Vuosina 1980–1983 Bygglin toimi korkeimman oikeuden esittelijänä ja 1983–1992 oikeusministeriön lainvalmisteluosaston lainsäädäntöneuvoksena. Vuosina 1990–1992 hän toimi osakeyhtiölakitoimikunta 1990:n puheenjohtajana. Vuosina 1993–1995 Bygglin oli Eftan tuomioistuimen presidentin lakimiesavustaja Genevessä ja vuonna 1995 tuomari. Suomen liityttyä Euroopan unioniin Bygglin työskenteli tuomarin lakimiesavustajana EY-tuomioistuimessa Luxemburgissa 1995–1997.
Bygglinistä tuli vuonna 1985 nuorempi oikeussihteeri, vuonna 1992 vanhempi oikeussihteeri ja vuonna 1995 esittelijäneuvos. Hänestä tuli korkeimman oikeuden jäsen ja oikeusneuvos 1. kesäkuuta 1999.
Gustav Bygglin avioitui vuonna 1976 varatuomari Eva Elisabeth Bygglinin (o.s. Modeen, s. 1951) kanssa. Hän on toiminut mm. Porvoon käräjäoikeuden käräjätuomarina vuosina 1985-1986, Espoon käräjäoikeuden käräjätuomarina vuosina 1988-1989 ja 1994-2003 sekä Helsingin hovioikeudessa hovioikeudenneuvoksena vuosina 1984-1994 ja vuodesta 2003 lähtien. Elisabeth Bygglinin äiti oli Aili Modeen (o.s. Ignatius, 1915-2003), veljensä varatuomari, teollisuuslakimies Rolf Hjalmar Modeen (1940-2009) ja isänsä, Viking Henrik Albert Modeen (1908-1983) toimi Korkeimman oikeuden jäsenenä eli oikeusneuvoksena vuosina 1961-1978.
Gustav Bygglinin äiti on sihteeri Margareta Bygglin (o.s. Backström, s. 1916) ja isä varatuomari Lars Anders Bygglin (1916-1979) joka työskenteli mm. Helsingin hovioikeudessa hovioikeudenneuvoksena. Gustav ja Elisabeth Bygglinillä on kaksi lasta, joista toinen on vanhempiensa tavoin varatuomari, asianajaja Anders Bygglin (s. 1978). Sotilasarvoltaan Gustav Bygglin on luutnantti. Nykyään hän on pitkäaikaisin ja myös ainoa Korkeimmassa oikeudessa oleva oikeusneuvos, joka on toiminut tehtävässään 1990-luvulta saakka.
Julkaisuja

Om franchiseavtal och upplösningsfrihet med särskild hänsyn till förhållandena på dagligvaruhandelns område (Oikeustiede-Jurisprudentia 11), 1978.
Ministeriöiden virkamiesten esteellisyydestä (yhdessä Heikki Kannisen kanssa). Oikeusministeriön lainvalmisteluosasto 1989.
Henkilöstörahastot (yhdessä Henrik Nordströmin ja Erkki Savosen kanssa). Weilin + Göös, 1990. ISBN 951-35-4948-8
Bykovon lentoasema

Bykovon lentoasema (ven. Аэропорт Быково; IATA: BKA, ICAO: UUBB) on vuonna 2011 yleisestä käytöstä poistettu lentoasema Moskovan kaakkoispuolella Moskovan alueen Ramenskojen piirissä Venäjällä. Lentoasema sijaitsee linnuntietä noin 32 kilometriä Moskovan keskustasta kaakkoon ja on 13 kilometriä Moskovan kehätien kaakkoispuolella.
Lentokenttä avattiin vuonna 1933, ja kiitotie oli aluksi ruohopeitteinen. Sittemmin kenttää parannettiin useaan otteeseen. Lentokenttä lopetti toimintansa 2010 ja se poistettiin 2011 Venäjän federaation siviililentoasemien listalta. Lentokenttää käytetään yhä federaation sisäministeriön helikopterilentoihin.
Aiheesta muualla

Dexter lišili Bykovo – Zakrylsja podmoskovski Bykovo (11/2010) (venäjäksi) (kommersant.ru)
Aeroport Bykovo. Spravka (11/2010) (venäjäksi) (ria.ru)
Denis Parsons Burkitt

Denis Parsons Burkitt
Denis Parsons Burkitt (28. helmikuuta 1911 Enniskillen, Fermanaghin kreivikunta, Irlanti – 23. maaliskuuta 1993 Gloucester, Britannia) oli irlantilainen kirurgi, joka työskenteli pääosan urastaan Afrikassa. Burkitt tunnetaan Burkittin lymfooman keksijänä, kuituteorian kehittäjänä sekä vuonna 1979 julkaistun ravintoaiheisen menestyskirjan kirjoittajana.
Elämänvaiheet

Tunnetun ornitologin James Parsons Burkittin poika Denis Burkitt opiskeli Dublinin Trinity Collegessa alkuun teknisiä tieteitä, mutta siirtyi pian lääketieteen pariin ja valmistui vuonna 1938. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Britannian armeijan lääkintäjoukoissa ensin Englannissa ja myöhemmin Keniassa ja Somalimaassa. Sodan päätyttyä Burkitt muutti Ugandaan asettuen lopulta Kampalaan, jossa asui vuoteen 1964.
Eurooppaan palattuaan Burkitt julkaisi tieteellisiä artikkeleita ravintokuidun ja sairauksien välisestä yhteydestä sekä kirjoitti kirjan Don’t Forget Fibre in your Diet.
Burkin kuoli aivohalvaukseen vuonna 1993.
Tieteellinen ura

Burkitt julkaisi vuonna 1958 tutkimuksen sairaudesta, joka nimettiin myöhemmin Burkittin lymfoomaksi.
Britanniaan palattuaan Burkitt julkaisi kolme ravintokuidun ja länsimaisten sairauksien yhteyttä käsittelevää tieteellistä artikkelia. Monet länsimaissa yleiset sairaudet johtuivat Burkittin mukaan ainakin osaksi ravintokuidun puutteesta. Burkin popularisoi kuituteoriaansa vuonna 1979 julkaistussa menestysteoksessa Don’t Forget Fibre in your Diet.. Kirja julkaistiin vuonna 1982 myös Suomessa nimellä Syö kuituja ja pysy terveenä.
Burkitt palkittiin vuonna 1992 tieteellisistä saavutuksistaan Pennsylvanialaisen Franklin-tiedemuseon jakamalla Bower Award and Prize -palkinnolla.
Suomennetut teokset

Syö kuituja ja pysy terveenä (Don't forget fibre in your diet), suom. Ilkka Rekiaro. Jyväskylä: Gummerus 1982 ISBN 951-20-2417-9
Bushismi
Kirjallisuutta

Ville Sutinen. "George W. Bush - Unohtumattomimmat bushismit". Savukeidas ISBN 952-5500-07-1
Ville-Juhani Sutinen. "George W. Bush ja hänen perheensä - Unohtumattomimmat bushismit II". Savukeidas ISBN 952-5500-15-2
Thorne, Justin. The DubyaSpeak Compendium (Arkistoitu – Internet Archive)
Miller, Mark Crispin.  The Bush Dyslexicon.  ISBN 0-393-04183-2.
George W. Bushisms: The Accidental Wit and Wisdom of Our 43rd President.  Ed. Jacob Weisberg.  ISBN 0-7407-4456-9.
Aiheesta muualla

Global Language Monitor's "Don't Misunderestimate George W. Bush" (englanniksi)
DubyaSpeak.com (englanniksi)
About.com: Bushisms (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Bushism Daily RSS (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Eero Kuussaari

| Eero Kuussaari |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Eero Vilho Kuussaari, Carl Ek
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1891 Oulu
Kuollut: 29. huhtikuuta 1978 (86 vuotta) Helsinki
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärieversti
Eero Vilho Kuussaari (vuoteen 1927 Heickell, käytti Saksassa ollessaan peitenimeä Carl Ek; 15. kesäkuuta 1891 Oulu – 29. huhtikuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen jääkärieversti, heimosoturi ja sotahistorioitsija. Hänen vanhempansa olivat raatimies, päätoimittaja Johan Vilhelm Heickell ja Maria Lovisa Gutzen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Hertta Muhosen kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kemin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1910–1914. Kadettikoulukurssin hän suoritti vuosina  1921–1922 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1925–1927.
Kohti sotilasuraa

Jatko-opintojensa ohella hän toimi assistenttina ilmatieteellisessä keskuslaitoksessa vuonna 1911 ja Tornio Lehden aputoimittajana vuosina 1909–1916. Opintojensa päätyttyä hän toimi Peräpohjolan ja Lapin kotiseutuyhdistyksen sihteerinä vuosina 1914–1916 ja voimistelu- ja urheiluseura Pyryn puheenjohtajana vuosina 1915–1916. Itsenäisyysaatteen ja jääkäriliikkeen puraisemana hän liittyi siihen aivan sen alkuvaiheessa. Hän järjesteli jo vuonna 1915 jääkärialokkaille ensimmäisen salaisen kulkureitin rajan yli länteen (Tornion etappi). Hänen käsialaansa oli myös ensimmäisten salaisten käsiposti- ja kuriirilinjojen organisointi Haaparannan ja Helsingin välille. Hänen ansiokkaan toimintansa johdosta hän sai avustajia toiminnalleen rajaseudun virkamieskunnasta ja väestöstä. Hänen käsialaansa oli myös suuren jääkärivärväyksen järjestäminen ja organisointi kesällä 1915, jonka tarkoituksena oli kasvattaa Saksassa oleva joukko pataljoonan suuruiseksi. Tämän jääkärivärväyksen tueksi hän laati myös suunnitelman tämän joukon kuljettamiseksi Peräpohjolan kautta Ruotsiin. Tämä hänen suunnitelmansa saikin vihreän valon, kun se hyväksyttiin Helsingissä niin sanotussa Liisankadun toimistossa. Tämän hyväksynnän saatuaan hän järjestikin yhdessä Kemissä, Oulussa ja Tornionjokilaaksossa asuvien ystäviensä kanssa Tornion etapin. Hän osallistui itse etappitoimintaan ja jääkärivärväykseen sekä toimi samalla Tornion etapin johtajana siihen asti, kunnes hän joutui santarmien takaa-ajamana pakenemaan maasta 18. toukokuuta 1916.
Jääkäriaika

Maasta pakonsa jälkeen hän liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 1. elokuuta 1916 ja hänet sijoitettiin pataljoonan täydennysjoukkoon. Jo kesällä 1916 hän osallistui erikoiskursseille Berliinissä ja Kielissä. Syksyllä 1916 hänet komennettiin Saksan meriesikunnan käskystä erikoistehtäviin Haaparannalle, missä hän johti meriesikunnan salaista alaosastoa, jonka toiminta-alueena oli Suomen ja Ruijan sekä Muurmannin rannikot. Tällä salaisella komennuksellaan hän osallistui myös jääkäripataljoonan etappitoimintaan. Vuonna 1917 tapahtuneen Venäjän vallankumouksen mainingeissa hän päätti käydä myös Suomessa, mutta joutui venäläisten sotilaiden pidättämäksi. Hänen onnekseen venäläiset luovuttivat hänet suomaisten viranomaisten käsiin, joilta hän pääsi pakenemaan ja suuntasi kulkunsa takaisin Ruotsiin. Ennen sisällissodan varsinaisten taistelujen puhkeamista hän toimi aseiden hankkijana ja tiedustelutoiminnassa sekä erilaisten komennuskuntien järjestelytehtävissä.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen ja Tornioon 31. tammikuuta 1918 ja liittyi Tornion suojeluskuntaan. Ensimmäiseksi tehtäväkseen hän sai oberzugführer Friedel Jacobssonilta aseiden hankintamatkan Tukholmaan, jolta retkeltä hän palasi aseiden kera Tornioon 8. helmikuuta 1918. Torniosta hänet määrättiin helmikuun puolivälissä Päämajan tiedusteluosaston päälliköksi ja 21. maaliskuuta alkaen Hämeen ryhmän tiedustelu-upseeriksi ja osallistui Tampereen valtaukseen. Tampereen valtauksen jälkeen hänet komennettiin takaisin Päämajan tiedusteluosastoon.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet nimitettiin Yleisesikunnan tiedusteluosaston päälliköksi, josta tehtävästä hän erosi 28. helmikuuta 1919 ja otti vastaan Viron Avustamisen Päätoimikunnan jäsenen tehtävät sotilaskomiteassa, jossa tehtävässä hän toimi 1. toukokuuta 1919 saakka, kunnes toukokuussa 1919 hän sai tehtäväkseen koota Pohjois-Inkerin vapaajoukon ja toimi sen perustamisen jälkeen joukon esikunnassa 17. syyskuuta 1919 saakka. Edellä mainitun joukon mukana hän otti osaa taisteluihin Kirjasalossa. Suomalaisten aktivistien toimeksiannosta Kuussaari myös kokosi inkeriläisistä 35 miehen iskuryhmän, joka suoritti 30. maaliskuuta 1919 sarjan pommi-iskuja Pietarin vesilaitoksen toimipisteissä. Suomalaisten tietojen mukaan iskuissa kuoli ainakin 16 ihmistä. Kuussaari otti osaa myös Aunuksen retkikunnan valmisteluihin. Armeijan palvelukseen hän astui uudelleen 1. huhtikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin toimistoupseeriksi Yleisesikunnan tiedustelutoimistoon ja 1. toukokuuta 1922 alkaen osasto 2:n taloudenhoitajaksi, josta hänet siirrettiin 26. elokuuta 1927 Karjalan Kaartin rykmentin 1. pataljoonan komentajaksi ja 6. joulukuuta 1928 alkaen Yleisesikunnan liikekannallepanotoimiston päälliköksi. Kuussaari oli järjestämässä presidentti K. J. Ståhlbergin kyyditystä Helsingistä Joensuuhun 14. lokakuuta 1930 yhdessä Suomen Lukon sihteerin, hovioikeuden auskultantin Mikko Jaskarin kanssa, jonka seurauksena hänet erotettiin vakinaisesta palveluksesta 28. lokakuuta 1930. Korkein oikeus tuomitsi hänet teosta yhden vuoden ehdottomaan vankeusrangaistukseen. Yleisesikunnan sotahistoriallisen toimiston palvelukseen hän astui 1. syyskuuta 1932 ja tutki Aunuksessa ja Itä-Karjalassa Suomen sisällissodan aikana ja sen jälkeen käytyjen sotatoimien historiaa.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui IV Armeijakunnan operatiivisen toimiston päällikkönä ja myöhemmin operatiivisen osaston päällikkönä. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Laatokan Karjalassa ja Itä-Lemetissä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä kuten talvisodassa, mutta myöhemmin komennettiin IV Armeijakunnan huoltopäälliköksi ja edelleen Puolustusministeriön sotahistorialliseen toimistoon. Jatkosodan syttyessä hän sai komentoonsa vanhoista heimosotureista ja suomenheimoisista kootun Osasto Kuussaaren, joka nimettiin myöhemmin Prikaati Kuussaareksi. Prikaatin päällystöön kuuluivat muun muassa Antti Isotalo ja entinen metsäsissipäällikkö Ilmarinen (Jalmari Takkinen). Kuussaaren komennossa rykmentti osallistui Jatkosodassa taisteluihin Kuutamalahdella, Porajärvellä, Tshinjärvellä, Soutjärvellä, Semsvaaralla ja Juustjärvellä. Vuonna 1942 hänet komennettiin komentajan apulaiseksi Itä-Karjalan sotilashallinnon esikuntaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin samana vuonna Puolustusministeriön historiantoimiston tutkijaupseeriksi, missä tehtävässä hän oli aina vuoteen 1951 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Vielä eronsa jälkeenkin hän hoiti kyseistä tointa niin sanottuna palkkiotoimena.
Luottamustoimet

Yleisesikunnan kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1924 ja 1926 ja  2. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1928. Suomalaisuuden liiton keskushallituksen jäsenenä hän toimi vuosina 1922–1924 ja Rajaseutuyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1924–1930 sekä Suomen heimosoturien liiton puheenjohtajana vuodesta 1934–1944. Akateemisen Karjala-seuran hallituksen jäsenenä hän toimi vuosina 1934–1935. Vapaussoturijärjestöjen keskusvaliokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1937–1940. 
Rajaseutu-lehden toimituskunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1924–1930. Sotahistoriallinen seura ry:n kunniajäsenenä hän oli vuodesta 1961 alkaen. Kunniapuheenjohtajuuksia hänellä oli Kotiseutuyhdistys Tornion Väylässä ja Suomen Vapaussoturien Huoltoyhdistyksessä.
Toimittajan tehtävät

Muiden tehtäviensä ohella hän toimi Suunnan toimittajana vuosina 1919–1921. Heimosoturin toimittajana hän toimi vuosina 1935–1937 ja päätoimittajana vuosina 1937–1939. Kansa taisteli -lehden toimitussihteerinä hän toimi vuosina 1957–1972.
Teoksia

Venäläisten sotataito : arvosteleva tutkielma, osa 1: Muinaisuudesta Pietari I:een.  Otava 1931
Suomen suvun tiet: kuvaus Suomen sukukansojen kehityksestä sekä tuhatvuotisista vaelluksista ja valtataisteluista.  Helsinki:  Suomen heimosoturien liitto, 1935.
Heimosodat 1918–1922, osa 1: Taistelu Petsamosta. Suomen heimosoturien liitto 1939
Suomen sota v. 1941–1945 : maavoimien sotatoimet, tekijät Eero Kuussaari ja Vilho Niitemaa.  Mantere 1948
Suomen sota 1941–1945 osa 3: Karjalankannaksen valtaus kesällä 1941.  Kivi, Helsinki 1951
Vapaustaistelujen teillä: sotahistoriallinen katsaus Suomen rajantakaisilla heimoalueilla 1900-luvun alkupuoliskolla käytyihin sotatoimiin.  1957
Suomen sota 1941–1945 osa 7: Venäläisten suurhyökkäys Karjalankannaksella kesällä 1944.  Kivi, Helsinki 1957
Lisäksi Kuussaari on myös kirjoittanut sanoma- ja aikakauslehtiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Reservin Luutnantti 13. maaliskuuta 1918  Reservin Kapteeni 16. toukokuuta 192  Kapteeni 6. joulukuuta 1922  Majuri  6. joulukuuta 1925  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1928  Eversti 1944  Yleisesikuntaupseeri 1929 |       |  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Heimosotaristi  Inkerin Valkoinen Muuri  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin Rautaristi 2. lk.  Suomen lentomerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan Punaisen Risrin mitali 2. lk.  Viron Vapaudenristi I/3. lk.  Viron vapaussodan muistomitali  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Kaarina Buure-Hägglund

| Kaarina Buure-Hägglund> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1942 Helsinki
Ammatti:  juristi
Ritva Kaarina Buure-Hägglund (s. 16. kesäkuuta 1942 Helsinki) on suomalainen juristi (OTT) ja virkamies, joka nousi ensimmäisenä naisena kenraalikuntaan ottaessaan helmikuussa 1996 vastaan Puolustusvoimien asessorin eli johtavan juristin viran. Asessori on siviilivirka, joka osastopäällikkönä rinnastettiin vuoteen 2008 asti kenraalin arvoiseksi.
Ennen puolustusministeri Anneli Tainan 1995 suorittamaa nimitystä Buure-Hägglund toimi Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa kansainvälisen yksityisoikeuden, erityisesti ulkomaankaupan oikeuden apulaisprofessorina. Kontaktin Puolustusvoimiin Buure-Hägglund loi toimiessaan puheenjohtajana naisten asepalvelusta selvittäneessä toimikunnassa. Hänellä oli taustallaan myös pitkähkö ura oikeusministeriössä, muun muassa lainsäädäntöjohtajana.
Buure-Hägglund oli vuonna 2001 ehdolla eduskunnan oikeusasiamieheksi. Tehtävään valittiin lopulta apulaisoikeusasiamies Riitta-Leena Paunio. 27. marraskuuta 2001 järjestetyssä äänestyksessä Paunio sai 170 ääntä, 5 äänesti tyhjää ja 3 hylättiin, koska olivat äänestäneet Buure-Hägglundia, joka oli peruuttanut hakemuksensa kirjeitse 16. marraskuuta 2001. Juuri ennen hakemuksen poisvetämistä perustuslakivaliokunta oli asettunut yksimielisesti Paunion kannalle.
Syksyllä 2001 Buure-Hägglund palasi Helsingin yliopistoon, jossa hän ryhtyi hoitamaan dosentuuria.
Helsingin yliopistossa

Oikeustieteen kandidaatti, 1960-luvulla
Oikeustieteen tohtori, 1978
Kansainvälisen yksityisoikeuden dosentti 9.4.1979–1987
Kansainvälisen yksityisoikeuden apulaisprofessori 1987–1.2.1996
Kansainvälisen yksityisoikeuden dosentti 2.10.2001–
Kirjallisuutta

Buure-Hägglund, Kaarina: Nainen kenraalikunnassa. Edita, 2001. ISBN 951-37-3325-4
Buure-Hägglund, Kaarina: Suomen kriisilainsäädäntö. WSOY, 2002. ISBN 978-95-1670091-8
Buure-Hägglund, Kaarina: Irtaimiin esineihin kohdistuvat reaalivakuudet kansainvälisen yksityisoikeuden kannalta. Suomen lakimiesyhdistys, 1978. ISBN 951-90-6889-9
Anna Bunina

Anna Bunina, Aleksandr G. Varnek 1823, Eremitaašin taidemuseo Pietari.
Anna Petrovna Bunina (ven. А́нна Петро́вна Бу́нина); (7. tammikuuta [J: 18. tammikuuta] 1774 Urusovo, Rjazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta –  4. joulukuuta [J: 16. joulukuuta] 1829, Denisovka, Rjazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija. Hän oli ensimmäinen venäläinen naiskirjailija, joka ansaitsi elantonsa pelkästään kirjallisesta työstä.
Elämä ja perhe

Bunina syntyi Urusovon kylässä Rjazanin kuvernementissa (nyk. Lipetskin alue). Hänen vanhempansa olivat aliluutnantti Pjotr Maksimovitš Bunin (1746–1801), Urusovin kartanon omistaja Rjažskin alueella, ja vanhan moskovalaisen aatelissuvun tytär Anna Ivanovna, os. Lodigina (k. 1775). Hänen äitinsä kuoli seuraavan lapsen synnytyksessä. Annalla oli kolme veljeä ja kaksi sisarta. Annan kasvattivat useat sukulaiset, ja hän sai vain alkeellisen koulutuksen. Hän osasi tytölle riittävät taidot: kyrilliset aakkoset ja neljä peruslaskutapaa, ja oli taitava tekemään kirjontaa sekä pitsinnypläystä.
Veli Vasili Petrovitš Bunin kuului aikansa koulutetuimpien ihmisten joukkoon, osasi useita vieraita kieliä ja kuului vapaamuurareihin. Tunnetut kirjailijat kokoontuivat hänen talossaan Moskovassa ja Anna liittyi tähän seuraan. Sisar Marija Semjonova (1774-1847) oli näytelmäkirjailija Pjotr Nikolajevitš Semjonovin äiti ja P. P. Semjonov-Tjan-Šanskin isoäiti. Semjonova rohkaisi sisarensa Annan intohimoa kirjallisuutta kohtaan.
Bunina matkusti Aleksanteri I:n luvalla ja myötävaikutuksella rintasyövän vuoksi hoitoon Isoon-Britanniaan vuosiksi 1815–1817, mutta hoito ei tuottanut tulosta. Hän lähti Pietarista vuonna 1824 jatkuvan sairastelun vuoksi ja asui sukulaisten luona, mutta säilytti taloudellisen itsenäisyyden. Syöpäkivut olivat niin kovat, ettei hän enää pystynyt olemaan makuulla, ainoastaan polvillaan. Hän vietti viimeiset viisi vuotta Moskovassa ja kuoli Denisovkassa, Rjazanin kuvernementissä vuonna 1829 vain 55-vuotiaana ja hänet on haudattu Urusovoon. Elämäkerroissa ei ole mainintaa, että hän olisi mennyt naimisiin  tai hänellä olisi lapsia.
Anna Bunina kuuluu samaan aatelissukuun kuin nobelisti, kirjailija Ivan Bunin, Vasili Žukovski ja kirjailija Julius Aleksejevitš Bunin (1857–1921).
Kirjallinen ura

Anna Bunina aloitti kirjoittamisen noin 13-vuotiaana. Hän julkaisi ensimmäisen runonsa Rakkaus (ven. Любовь, Ljubov) vuonna 1799. Hän matkusti veljensä, Kronstadtin linnoituksen kapteenin Ivan Petrovitš Buninin (1773–1859) luokse Pietariin vuonna 1802 isänsä jättämän pienen 600 ruplan perinnön avulla, päätti jäädä kaupunkiin ja perusti oman kodin Vasilinsaarelle. Hän jatkoi koulutustaan 28-vuotiaana yksityisopettajien avulla ja opiskeli ranskaa, saksaa ja englantia, fysiikkaa, matematiikkaa ja erityisesti venäläistä kirjallisuutta. Hän omistautui kokonaan kirjoittamiselle. Kun perintö loppui 1,5 vuoden kuluttua, hän elätti itsensä mesenaattien avulla sekä teostensa myyntituloilla.
Veli Ivan Petrovitš Bunin esitteli hänet keisarilliselle perheelle, joka myönsi hänelle eläkkeen vuosina 1809, 1810 ja 1813. Myyntimenestykseksi osoittautuneen esikoiskokoelman Kokematon muusa ilmestyttyä vuonna 1809 siihen tutustunut keisarinna Elisabet Aleksejevna myönsi hänelle 400 ruplan vuosieläkkeen. Vuosina 1807–1810 hän kuului Gavrila Deržavinin ja Aleksandr Šiškovin kirjalliseen piiriin. Hän oli tutustunut Šiškoviin perhesuhteittensa avulla, ja tästä tuli hänen mentorinsa.
Vuonna 1811 Buninalle annettiin Venäjän sanan rakastajien (ven. Беседа любителей русского слова, Beseda ljubitelei russkogo slova) kunniajäsenyys. Hänen vuonna 1809 ilmestyneen esikoiskokoelmansa nimi on Kokematon muusa (ven. Неопытная муза, Neopytjana muza), ja sitä seurasi samanniminen toinen osa vuonna 1812. Bunina julkaisi Venäjän tiedeakatemian tuella kolmiosaisen runokokoelmansa Kootut teokset (ven. Собрание стихотворений, Sobranije stihotvoreni) vuosina 1819–1821. Vuonna 1820 hänestä tuli kirjallisuuden, tieteen ja taiteen ystävien vapaan seuran (ven. Вольное общество любителей словесности, наук и художеств, Volnoje obštšestvo ljubitelei slovesnosti, nauk i hudožestv) kunniajäsen.
Bunina käytti teoksissaan monipuolisempia teemoja ja tyyliä sekä laajempaa metriikkaa eli runomittaa kuin aikaisemmat venäläiset naisrunoilijat. Hänen teoksiinsa sisältyy omaperäisiä ja huomionarvoisia havaintoja naisten kokemuksista ja etenkin konflikteista miesten kanssa. Buninan runous oli aikanaan suosittua ja hänestä tuli kuuluisa. Aikalaiskeskustelussa muun muassa Arzamas-seura teki hänestä julmaa satiiria kutsumalla häntä ”kirjalliseksi ruumiiksi”. Hänen teoksensa unohdettiin suurelta osin hänen kuolemansa jälkeen johtuen jossain määrin Arzamas-seuran ja muitten tahojen hyökkäyksistä häntä ja hänen teoksiaan kohtaan. Tämä rajoitti hänen vaikutustaan tuleviin runoilijoihin.
Asiasta lisää

Anna Buninan teokset Lib.ru verkkosivulla (venäjäksi)
Anna Bunina: Kokematon muusa 1809 alkuperäisteos digitoituna (venäjäksi)
Englanniksi käännettyjä teoksia

Bunina, Anna (1994) [1813], "'Though poverty's no stain'", in Kelly, Catriona (ed.), An Anthology of Russian Women's Writing, 1777–1992, Oxford University Press, s. 3–8, ISBN 9780198715054.
Bunina, Anna (1994) [1818], "Conversation Between Me and the Women", in Kelly, Catriona (ed.), An Anthology of Russian Women's Writing, 1777–1992, Oxford University Press, s. 8–11, ISBN 9780198715054.