stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sunwing Airlines
Kohteet > Kanada

Alberta
Calgary (Calgaryn kansainvälinen lentoasema)
Edmonton (Edmontonin kansainvälinen lentoasema)
Brittiläinen Kolumbia
Comox (Comoxin lentoasema)
Vancouver (Vancouverin kansainvälinen lentoasema)
Victoria (Victorian kansainvälinen lentoasema)
Manitoba
Winnipeg (Winnipeg James Armstrong Richardsonin kansainvälinen lentoasema)
New Brunswick
Fredericton (Frederictonin kansainvälinen lentoasema)
Moncton (Suur-Monctonin kansainvälinen lentoasema)
Saint John (Saint Johnin lentoasema)
Newfoundland ja Labrador
Deer Lake (Deer Laken lentoasema)
Gander (Ganderin kansainvälinen lentoasema)
St. John’s (St. John'sin kansainvälinen lentoasema)
Stephenville (Stephenvillen kansainvälinen lentoasema)
Nova Scotia
Halifax (Halifax Stanfieldin kansainvälinen lentoasema)
Ontario
Hamilton (John C. Munro Hamiltonin kansainvälinen lentoasema)
Kitchener (Waterloon alueen kansainvälinen lentoasema)
London (Lontoon kansainvälinen lentoasema)
Ottawa (Ottawa Macdonald-Cartierin kansainvälinen lentoasema)
Sault Ste. Marie (Sault Ste. Marien lentoasema)
Sudbury (Sudburyn lentoasema)
Toronto (Toronton Pearsonin kansainvälinen lentoasema) Solmukohde
Windsor (Windsorin lentoasema)
Prinssi Edwardin saari
Charlottetown (Charlottetownin lentoasema)
Quebec
Saguenay (Bagotvillen lentoasema)
Montreal (Montreal-Pierre Elliott Trudeaun kansainvälinen lentoasema) Solmukohde
Québec (Québec City Jean Lesagen kansainvälinen lentoasema)
Val-d'Or (Val-d'Orin lentoasema)
Sept-Îles (Sept-Ilesin lentoasema)
Saskatchewan
Regina (Reginan kansainvälinen lentoasema)
Saskatoon (Saskatoon John G. Diefenbakerin kansainvälinen lentoasema)
Kohteet > Yhdysvallat

Florida
Fort Lauderdale (Fort Lauderdale-Hollywoodin kansainvälinen lentoasema)
Fort Myers (Southwest Florida International Airport)
Orlando (Orlandon kansainvälinen lentoasema)
St. Petersburg (St. Petersburg-Clearwaterin kansainvälinen lentoasema)
Nevada
Las Vegas (McCarranin kansainvälinen lentoasema)
Kohteet > Yhdysvallat > Yhdysvaltain erillisalueet

Puerto Rico
San Juan (Luis Muñoz Marínin kansainvälinen lentoasema)
Kohteet > Kansainväliset kohteet

Barbados
Bridgetown (Grantley Adamsin kansainvälinen lentoasema)
Costa Rica
Liberia (Daniel Oduberin kansainvälinen lentoasema)
Kuuba
Camagüey (Ignacio Agramonten kansainvälinen lentoasema)
Cayo Coco (Jardines del Reyn lentoasema)
Cayo Largo (Vilo Acuñan lentoasema)
Cienfuegos (Jaime Gonzálezin lentoasema)
Holguín (Frank Paísin lentoasema)
Manzanillo (Sierra Maestran lentoasema)
Santa Clara (Abel Santa Marían lentoasema)
Santiago de Cuba (Antonio Maceon lentoasema)
Varadero (Juan Gualberto Gómezin lentoasema)
Dominikaaninen tasavalta
La Romana (La Romanan kansainvälinen lentoasema)
Puerto Plata (Gregorio Luperón kansainvälinen lentoasema)
Punta Cana (Punta Canan kansainvälinen lentoasema)
Samaná (Samaná El Cateyn kansainvälinen lentoasema)
Santo Domingo (Las Américasin kansainvälinen lentoasema)
Jamaika
Montego Bay (Sir Donald Sangsterin kansainvälinen lentoasema)
Meksiko
Acapulco (General Juan N. Álvarezin kansainvälinen lentoasema)
Cancún (Cancúnin kansainvälinen lentoasema)
Cozumel (Cozumelin kansainvälinen lentoasema)
Huatulco (Bahías de Huatulcon kansainvälinen lentoasema)
Ixtapa-Zihuatanejo (Ixtapa-Zihuatanejon kansainvälinen lentoasema)
Mazatlán (General Rafael Buelnan kansainvälinen lentoasema)
Puerto Vallarta (Lic. Gustavo Díaz Ordazin kansainvälinen lentoasema)
Los Cabos (Los Cabosin kansainvälinen lentoasema)
Panama
Panamá (Tocumen kansainvälinen lentoasema)
Saint Lucia
Vieux-Fort (Hewanorran kansainvälinen lentoasema)
Sunwing Airlinesin Boeing 737-800 laskeutumassa McCarranin kansainväliselle lentoasemalle.
Sunwing Airlinesin entinen Boeing 767-300ER laskeutumassa Glasgow'n kansainväliselle lentoasemalle.
Sunwing Boeing 737-800 laskeutumassa Torontoon.
Sunwing Boeing 737-800 laskeutumassa Vancouveriin.
Matkalla Halifaxiin, Nova Scotiaan.
St. John’sin lentokentällä Newfoundlandissa.
Teeworlds

| Teeworlds |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Teeworlds Team
Julkaisija:  Teeworlds Team
Jakelija:  Steam
Julkaistu:  2007
Lajityyppi:  tasohyppely ja kolmannen persoonan ammuntapeli
Pelimuoto:  moninpeli
Alusta:  Alustariippumattomuus, Microsoft Windows, macOS ja Linux
Lisenssi:  Zlib-lisenssi
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Teeworlds on nopeatempoinen 2D-räiskintäpeli. Pelissä on vanhojen pelien aseita. Uusin versio on 0.6.3. Versiossa 0.4.0 peli muutti nimeä Teewarssista Teeworldsiksi lakiasioiden takia.
Teeworldsin voi ladata  heidän kotisivuiltaan ja steamista Mac OS:lle, Linuxille ja Windowsille
Pelityypit

TeeWorldsissa on tällä hetkellä kolme pelityyppiä: DeathMatch (DM), Team Death Match (TDM) ja Capture The Flag (CTF). DeathMatchissä jokainen taistelee yksin muita vastaan, Team Death Matchissä punainen ja sininen joukkue taistelevat toisiaan vastaan, ja Capture The Flagissä punainen ja sininen joukkue yrittävät varastaa toistensa liput ja viedä ne tukikohtaan.
Pelityypit > Muut pelityypit

Race: Tässä pelimuodossa yritetään päästä maaliin mahdollisimman nopeasti. Radan aikana tulee yleensä paljon esteitä eteen, jotka tappavat. Jotkut kartat ovat todella vaikeita ja toiset taas myös hyvin helppoja.
Zomb (Zombie) [uusi pelimuoto]: Tässä pitää estää zombeja tappamasta sinua. Ensimmäisillä aalloilla tulee nuoria zombeja, joilla on vaan nuija, eli voit ampua niitä ilmasta helposti. Seuraavilla aalloilla tulee zombeja joilla on pistooli ja vähän enemmän elämää kuin nuorilla zombeilla. Sitten tulee Elder Zombieita, jotka ovat vieläkin vaikeampia. Välillä tulee Boss Zombeja, jotka ovat pahimpia! Zombeja ei saisi päästää ottamaan sinulle varattuja aseita, tai muuten niistä tulee erittäin vaarallisia! Tätä pelimuotoa voi pelata yhtä aikaa neljä pelaajaa. Kaikki Zombit ovat botteja.
Tulevaisuus

Peli on aktiivisen kehityksen alla.
Linkit

Pelin kotisivut (englanniksi)
Suomupaksujalka

| Suomupaksujalka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Paksujalat Burhinidae
Suku::  Paksujalat Burhinus
Laji::  capensis
Kaksiosainen nimi
 Burhinus capensis  (Lichtenstein, 1823) 
Katso myös
   Suomupaksujalka Wikispeciesissä   Suomupaksujalka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suomupaksujalka (Burhinus capensis) on afrikkalainen kahlaaja. Sen elinympäristö ulottuu Senegalista Eritreaan, Somaliaan ja Arabian niemimaan eteläosaan, ja sieltä etelään Etelä-Afrikkaan, Namibiaan ja Angolaan. Siitä tunnetaan neljä alalajia. Lajin holotyypin kuvaili Martin Lichtenstein Hyväntoivonniemeltä 1823.
Steinstücken

Steinstückenin kartta
Steinstücken on Berliinin Steglitz-Zehlendorfin hallinto­alueeseen ja Wannseen kaupungin­osaan kuuluva pieni, noin 200 asukkaan asunto­alue, joka muodostaa tämän hallinto­alueen eteläisimmän osan. Saksan kahtiajaosta 1949 vuoden­vaihteessa 1971-1972 toteutettuun rajan muutokseen saakka Steinstücken oli muusta Länsi-Berliinistä erillään eksklaavina keskellä Saksan demo­kraattisen tasa­vallan (Itä-Saksan) aluetta. Tällaisia Länsi-Berliiniin kuuluneita, mutta sen pääosasta erillään sijainneita eksklaaveja oli kaikkiaan 12, joista Steinstücken oli ainoa vakituisesti asuttu. Samaan aikaan länsi­liittoutuneiden miehittämä, mutta käytännössä Saksan liittotasavaltaan monin tavoin läheisesti liittynyt Länsi-Berliini itsekin oli eksklaavina keskellä Itä-Saksan aluetta.
Eksklaavin alkuperä

Steinstücken oli aikoinaan maatalousaluetta, joka kuului Wendish Stahnsdorfin kyllän. Tämä kylä oli mahdollisesti autioitunut jo ennen kuin se ensimmäisen kerran mainittiin keisari Kaarle IV:n määräyksestä vuonna 1375 laaditussa kaupunkien ja kylien luettelossa.
Eksklaavi sai alkunsa vuonna 1787, kun läheisen Stolpen kylän maanviljelijät ostivat oman kuntansa alueen ulkopuolelta 151 eekkerin laajuisen alueen, johon kuului osa Potsdamin metsää. Täten tämä alue muodostui tähän kylään kuuluneeksi eksklaaviksi. Vuonna 1817 sinne syntyi pieni asutus, joka sai nimen Steinstücken. Nimi, joka merkitsee kivenpalasia, johtuu alueelta löydetyistä jääkauden aikaisten jäämassojen siirtämistä kivi­lohkareista.
Vuonna 1898 Stolpe liitettiin silloin perustettuun Wannseen kuntaan. Kun Wannsee vuoden 1920 alueliitoksessa liitettiin Berliiniin, sen mukana Berliiniin liitettiin myös Steinstücken lukuun ottamatta siihen kuulunutta osaa Potsdamin metsästä. Steinstücken sijaitsi kuitenkin muusta Berliinistä erillään. Ennen vuotta 1945 tällä seikalla oli kuitenkin vähän merkitystä: käytännössä Steinstücken liittyi toiminnallisesti Potsdamin Babelsbergin kaupungin­osaan, jonka välittömässä läheisyydessä se sijaitsi.
Berliinin jako

Vuonna 1945, toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitto, Yhdysvallat, Ranska ja iso-Britannia jakoivat Saksan miehitys­vyöhykkeisiin. Saksan pääkaupunki Berliini sijaitsi keskellä Neuvosto­liiton miehitys­vyöhykettä, mutta se jaettiin erikseen samojen voittajavaltioiden kesken. Vuoden 1920 alue­liitoksessa määritelty Berliinin raja muodostui samalla näiden Berliinistä muodostettujen miehitys­vyöhykkeiden ulkorajaksi.  Muutamia vuosia sodan jälkeen vyöhykkeiden rajat olivat kuitenkin edelleen täysin avoimia.
Neuvostoliiton ja länsivaltojen välinen kylmä sota johti kuitenkin jo vuonna 1948 Berliinin saartoon ja seuraavana vuonna kahden saksalaisen valtion syntymiseen. Täten Länsi-Berliinin rajasta tuli osa rautaesirippua, ja Stein­stückenistä tuli Länsi-Berliiniin kuuluva erillinen saareke.
Vuonna 1951 Saksan demokraattinen tasavalta yritti liittää Stein­stückenin alueeseensa lähettämällä sinne poliisi- ja sotavoimia. Kun Yhdysvallat esitti vasta­lauseensa, itäsaksalaiset joukot poistuivat alueelta muutamaa päivää myöhemmin. Tämän tapauksen jälkeen Stein­stückenin asukkailta kiellettiin pääsy ympäröivään Itä-Saksaan. Siitä lähtien heidän ainoa pääsytiensä muuhun maailmaan oli Itä-Saksan raja-asemien kautta ja noin yhden kilometrin pituista tietä pitkin varsinaiseen Länsi-Berliiniin. Niinpä he eivät päässeet tältä pieneltä asuma-alueeltaan minnekään, eivät myöskään esimerkiksi töihin, kouluun, ostoksille tai vierailulle muualla asuvien sukulaistensa tai tuttaviensa luo muutoin kuin Itä-Saksan rajavartio­asemien kautta ja vartijoiden saattamina.
Sen jälkeen kun Berliinin muuri vuonna 1961 rakennettiin, Steinstückenin rajoilla tapahtui useita pakoyrityksiä. Tätä keskellä Itä-Saksan aluetta sijainnutta pientä enklaavia ympäröivät vielä pitkään tämän jälkeen vain piikkilanka-aidat, ei muuri. Sen jälkeen kun yli 20 itäsaksalaista rajavartijaa yritti paeta länteen Steinstückenin kautta, Itä-Saksan kommunistihallitus rakensi erillisen muurin myös Steinstückenin ympärille sulkeakseen tämän pakoreitin.
Sen jälkeen kun Lucius D. Clay 21. syyskuuta 1961 kävi Steinstückenissä helikopterilla, alueelle sijoitettiin yhdysvaltalainen sotilastukikohta. Sotilaita kuljetettiin säännöllisesti helikoptereilla. Tämän muistoksi alueelle on pystytetty muistomerkki.
Yhdyskäytävä

Eristyneestä asemasta Steinstückenin asukkaille aiheutuneiden tavattoman suurten haittojen lieventämiseksi vuonna 1972 rakennettiin tie alueelta Länsi-Berliinin Kohlhasenbrückiin. Tien rakentaminen edellytti aluevaihtoa Itä-Saksan ja Länsi-Berliinin välillä, mikä taas edellytti kaikkien neljän miehittäjävallan, Neuvostoliitto, Yhdysvaltojen, Ison-Britannian ja Ranskan suostumusta. Nämä valtiot tekivät 3. syyskuuta 1971 Berliinin aseman selkiyttämiseksi neljän vallan sopimuksen.
Samalta sovittiin myös alue­vaihdosta, jolla kapea maakaistale, joka yhdisti Stein­stückenin muuhun Länsi-Berliiniin, liitettiin Länsi-Berliinin alueeseen. Vaihtovastikkeena Länsi-Berliini luovutti Itä-Saksalle kuusi asumatonta eksklaavia ja maksoi neljä miljoonaa Länsi-Saksan markkaa. Tälle maakaistaleelle rakennettiin yhdystie, Bernhard-Beyer-Straße, joka avasi Steinstückenin asukkaille esteettömän kulku­yhteyden muuhin Länsi-Berliiniin ilman raja­tarkastuksia. Koska valtakunnan­raja kulki tien reunoja pitkin kummallakin puolella, Itä-Saksan hallitus rakennutti kuitenkin uuden tien kummallekin puolelle muurit, jotka muodostivat osan tällä tavoin pidennettyä Berliinin muuria.
Lisäongelmia aiheutti kuitenkin Stein­stückenin poikki kulkeva rautatie, joka oli osa Itä-Saksan rautatieyhtiön, Deutsche Reichsbahnin rataverkkoa, ja sen yli johtanut silta, jonka toiselle puolelle Steinstücken myös ulottui. Itä-Saksa ei suostunut luovuttamaan rautatie­aluetta Länsi-Berliinille. Asiasta käydyissä neuvotteluissa päästiin kuitenkin sopimukseen, jonka mukaan silta ja sen yläpuolella ollut ilmatila tulivat kuulumaan Länsi-Berliiniin, kun taas sillan alapuolinen ilmatila, maaperä ja raiteet pysyivät Itä-Saksan hallinnassa.
Käytännön kannalta Steinstücken lakkasi aluevaihdon ja tien rakentamisen myötä olemasta eksklaavi, joskin se seikka, että maa sillan alla pysyi Itä-Saksan alueena, jättää sijaa tulkinnalle, jonka mukaan osa Steinstückeniä olisi edelleen ollut eksklaavi.
Saksojen jälleenyhdistyminen

Kun Saksojen välinen raja vuonna 1989 avattiin, myös Stein­stückeniä ja sinne johtanutta tietä ympäröineet muurit ja muut raja­esteet purettiin, mutta Stein­stücken ja sinne johtava Bernhard-Beyer-Straße kuuluvat hallinnollisesti edelleen Berliiniin. Asukkaiden jokapäiväinen elämä on normalisoitunut, ja alue on jälleen läheisessä yhteydessä viereiseen Babelsbergiin. Syyskuussa 2005 Berliinin televisiossa esitettiin elämää Stein­stückeniä kuvaava elokuva.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Steinstücken
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Steinstückenin kartta vuodelta 1972 Berliinin kaupunki. Arkistoitu 5.11.2014. Viitattu 21.5.2015.
Berlin Exclaves berlin.enclaves.org. (englanniksi)
Steinstücken ilmasta lounaasta päin katsottuna vuonna 1989. Bernhard-Beyer-Straße ja sen vieressä oleva rautatie johtavat alueelta luoteeseen muuhun Länsi-Berliiniin. Valkoinen maakaistale Steinstückenin ympärillä on muurin vieressä Itä-Saksan puolella sijainnut miinoitettu ns. kuolemanvyöhyke.
Steinstückenin muuhun Länsi-Berliiniin yhdistänyt tie, Bernhard-Beyer-Straße vuonna 1987. Tien molemmilla puolilla kapeiden vihervyöhykkeiden takana osia Berliinin muurista.
Käännös suomeksi
Terho

Terho tarkoittaa seuraavia:
tammenterho, tammen pähkinä
Terho, etunimi
Terhokoti, Helsingissä toimiva saattohoitokoti
Inkeroisten Terho, urheiluseura Inkeroisissa
Terho, järvi Tammelassa
Terho, pilapiirtäjä Terho Ovaskan nimimerkki
Sukunimi

Casper Terho (s. 2003), jalkapalloilija
Emma Terho (s. 1981), jääkiekkoilija
Evald Terho, ent. Valde Condu (1889–1970), näyttelijä
Fredrik Terho (1867–1947), ratamestari ja keksijä
Heikki Terho (1888–1959), filosofian maisteri ja rehtori
Iina Terho (s. 1977), elokuvaohjaaja
Jalmari Terho (1896–1966), taidemaalari
Johannes Terho (1885–1961), shakinpelaaja, shakkitehtävien laatija ja toimittaja
Johan Oskar Terho (1870–1935), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Juho Terho (s. 1976), koripalloilija
Lasse Terho (1920–2006), suomalainen virkamies, opettaja, Satamaliiton toimitusjohtaja 1975–1983 ja satamaneuvos
Mandi Terho, vuoteen 1910 Vilenius (1885–1971), näyttelijä
Martti Terho (1929–1952), kirjallisuustoimittaja, kriitikko ja kirjailija
Mika Terho (s. 1968), kirjailija
Mikko Terho (1874–1937), opettaja ja heimoaktivisti
Olga Terho (1910–2003), kansanedustaja (skdl)
Sampo Terho (s. 1977), tietokirjailija, sinisten poliitikko, kansanedustaja ja ministeri
Tauno Terho (1912–1976), näytelmäkirjailija
Teemu Terho (s. 1979), futsalpelaaja
Toivo Terho, vuoteen 1906 Tarkenius (1889–1944), professori ja järkiperäisen kotieläinjalostuksen uranuurtaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Terho”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Suoruumis

Erityisen hyvin säilynyt suoruumis Tanskasta, Tollundin mies.
Suoruumis on suosta löytynyt ihmisruumis. Tässä artikkelissa käsitellään soista löytyneitä muinaisia vainajia, joiden tutkimus kuuluu arkeologian piiriin.
Tietynlaiseen suohon upotetut ruumiit säilyvät huomattavan hyvin verrattuna maahan hautaamiseen, vähähappisten olosuhteiden vuoksi. Tällaisia soita on lähinnä Luoteis-Euroopassa, josta on myös valtaosa suoruumiista löydetty. Vain jotkut balsamoidut tai jäätyneet vainajat ovat säilyneet yhtä hyvin tai paremmin kuin hyvin säilyneet suoruumiit. Monet suoruumiit ovatkin arkeologian kannalta kiinnostavia siksi, että niissä on säilynyt pehmytkudoksia, kuten ihoa ja sisäelimiä.
Muinaisia suoruumiita on löydetty Luoteis-Euroopasta sadoittain. Huomattavan useissa näistä on väkivallan merkkejä. On arveltu, että ainakin osa olisi uhrattu tai teloitettu suohon.
Suomesta tunnetaan ainakin yksi suo, Leväluhta, josta on löytynyt esihistoriallisia ruumiita. Suomen suot eivät kuitenkaan säilytä ruumiita yhtä hyvin kuin monet Luoteis-Euroopan suot. Niinpä Leväluhdan vainajista on jäljellä lähinnä vain luita ja luiden osia.
Löydettyjä suoruumita

Lindow’n mies
Tollundin mies
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suoruumis Wikimedia Commonsissa
Archeo News: Museum to examine remains found in Irish bog
Terveystieteiden keskuskirjasto

Terveystieteiden keskuskirjasto
Terveystieteiden keskuskirjasto (Terkko) on terveystieteisiin erikoistunut kirjasto, joka tarjoaa alan kirjallisuutta ja huolehtii Helsingin seudun yliopistollisen keskussairaalan (HYKS) tieteellisistä ja ammatillisista tietopalveluista. Terveystieteellisten kirjojen ja lehtien lisäksi kirjasto tarjoaa myös erilaisia verkko- ja informaatiopalveluita. Kirjasto on toiminut Maailman terveysjärjestö WHO:n Euroopan alueen tietopalvelukeskuksena Suomessa vuodesta 1991 lähtien.
Terveystieteiden keskuskirjasto sijaitsee Meilahden kampusalueella Biomedicum Helsinki -rakennuksen vieressä.
Historia

Terveystieteiden keskuskirjasto aloitti toimintansa Lääketieteellisenä keskuskirjastona vuoden 1966 alussa. Kirjasto toimi Helsingin yliopiston erillislaitoksena ja sijaitsi HYKS:n tiloissa. Kirjaston perustamiseen vaikuttivat eri tavoin lääketieteelliset seurat, Tieteellisten kirjastojen kehittämistoimikunta sekä Lääketieteellinen keskuskirjastokomitea. Kirjaston nimi muutettiin Terveystieteiden keskuskirjastoksi vuoden 1992 alussa.
Terveystieteiden keskuskirjasto liitettiin Helsingin yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan vuoden 1999 alussa. Kirjastosta tuli tiedekunnan laitos, Meilahden kampuskirjasto, johon yhdistyi klinikka- ja laitoskirjastoista koostuva Lääketieteellisen tiedekunnan kirjasto.
Vuonna 2010 Terveystieteiden keskuskirjastosta tuli Helsingin yliopiston kirjaston kampuskirjastoksi.
Kirjaston tilat

Terkon vuonna 1998 valmistuneessa Olli Pekka Jokelan suunnittelemassa kirjastorakennuksessa on kokoelmatilojen ja lehtisalin lisäksi lukusali, muita luku- ja työskentelytiloja, kaksi tietokoneluokkaa, ryhmätyöhuoneita sekä av-laittein varustettu auditorio.
Kokoelmat ja palvelut

Painettujen terveystieteellisten kausijulkaisujen lisäksi käytettävissä on Journal Navigator -palvelun kautta yli 10 000 elektronista kokotekstilehteä.
Terkon painetut kokoelmat käsittävät yhteensä noin 87 000 lehtivuosikertaa ja noin 53 000 nidettä monografioita, väitöskirjoja, hakuteoksia ja lääketieteen kurssikirjoja sekä erilaisia virallisjulkaisuja ja WHO:n tuottamaa aineistoa. Myös kirjoja on kasvavassa määrin elektronisina verkossa.
Terkko järjestää käyttäjäkoulutusta muun muassa elektronisista palveluista ja informaatiolukutaidosta. Kaukopalvelu välittää lainoja, artikkelijäljenteitä ja muita dokumentteja Terkon omista kokoelmista sekä kaikkialta maailmasta. Kirjaston verkkosivuston kautta ovat käytettävissä elektroniset kokoelmapalvelut ja muut digitaaliset tietopalvelut.
WHO:n tietopalvelukeskus

WHO:n tietopalvelukeskuksena Suomessa Terkko on luonut ajankohtaisen informaatiojärjestelmän WHO:n tuottamista julkaisuista, dokumenteista, raporteista ja monografioista. Terkon WHO-informaatiopalvelu kattaa sekä painetussa muodossa olevat kokoelmat että Internetin välityksellä tavoitettavissa olevat elektroniset WHO:n tietopalvelut ja kokotekstiaineistot.
Aiheesta muualla

Terveystieteiden keskuskirjasto - Terkko
Helsingin yliopiston kirjaston kampuskirjasto - Terkko
Suotniemen hovi

Suotniemen hovi eli Suotniemen kartano (aikaisemmin myös Sotaniemi) oli kartano Käkisalmen maalaiskunnan länsiosassa Suotniemen kylässä.
Suotniemi kuului Räisälän läänitykseen, jonka Ruotsin kuningas antoi sotakomissaari Eerikki Antinpoika Tranalle vuonna 1626. Läänityksen mukaan Eerikki Trana kutsui itseään Räisälän ja Sotaniemen herraksi. Trana kaatui sodassa vuonna 1634 ja läänitys siirtyi hänen lapsilleen ja sitten vävylleen maaherra Jakob Törnsköldille ja lopulta tämän toisesta avioliitosta eloon jääneelle leskelle Brita Appelgreenille.  Suotniemi oli koko Ruotsin vallan ajan Eerikki Tranan ja tämän perillisten hallussa. Siellä sijaitsi Tranan Räisälän hovissa asuneen voudin alainen Suotniemen hovi. Suotniemen hovi oli 1600-luvun loppupuolella vuokrattuna käkisalmelaiselle kauppiaalle  Viktor Gröönille.
Kun Venäjä valloitti Käkisalmen 1710 siirtyi kaupungin asukkaita asumaan Suotniemen hovin alueelle, josta he vuokrasivat pieniä maatilkkuja tai harjoittivat kalastusta. Vuonna 1728 Suotniemen kartanoa viljeli porvari Henrik Wolter. Vuonna 1818 kartanon omistajiksi mainitaan Schadanovin perilliset ja Artemjeffin leski.
Vuonna 1841 kuvermentinsihteeri Cristian Wilhelm Löfström ja kostromalainen kunniaporvari kauppias Feodor Artemjeff perustivat Suotniemen kartanon yhteyteen fajanssitehtaan. Tehdas oli toiminnassa 52 vuotta ja sen tuotanto oli erittäin kysyttyä. Merkittävä markkina-alue oli Pietari, mutta myös kotimaahassa riitti kysyntää laadukkaalle posliinille.
Vuonna 1864 Feodor Artemjeff osti kuvernementinsihteeri Löfströmin osuuden Suotniemen tehtaasta ja pääosan maatilasta. Artemjeff oli mennyt naimisiin käkisalmelaisen neiti Katarina Bojarinoffin kanssa ja asettunut sen vuoksi pysyvästi paikkakunnalle asumaan. Katarina Bojarinoff osti hovin tuolloin yhteiseksi asunnoksi (kauppakirjassa on Katarina Bojarinoffin nimi). Vuonna 1871 tilaan kuului maarekisterin mukaan 1404,61 hehtaaria.
Feodor Artemjeffin kuoltua tehtaan johto siirtyi hänen pojan Arseni Artemjeffin vastuulle. Vuonna 1883 Katarina Artemjeff myi tilan pojalleen Arseni Artemjeffille 130 000 markan hinnasta. Tilalla toimi tuolloin fajanssitehdas, höyrymylly ja saha. Tehtailija Arseni Artemjeffin kuoltua konkurssipesä myi hovin tehdaslaitoksineen huutokaupalla 13. kesäkuuta 1889. Uudeksi omistajaksi tuli kruununnimismies Berndt Söderström, ja kauppahinta oli 79 600 markkaa. Saman vuoden heinäkuun 17. päivänä tilan osti everstiluutnantti Lars Herman Löfström, joka puolestaan myi tilan seuraavana vuonna everstiluutnantti Alarik Jernströmille ja varatuomari Carl Johan Ahlbergille. Vuonna 1904 Jernström osti Ahlbergin omistaman osan tilasta. Samana vuonna tilasta lohkottiin 18 uutta tilaa. Jernströmin kuoleman jälkeen vuonna 1905 konkurssipesä myi tilan kruununvouti Strömstenille. Seuraavana vuonna tilan osti maanviljelijä John Löfgren. Löfgen myi hovin Matilda Asikaiselle vuonna 1908, jonka jälkeen tilan osti henkikirjoittaja A. Bergh vuonna 1911. Bergh myi tilan Käkisalmen maalaiskunnalle vuonna 1912.