stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toinen puoliaika
Taustaa

Albumin materiaali äänitettiin kahdessa osassa. Ensimmäinen studiosessio pidettiin lokakuussa 1988 Köyliön Tuiskulassa Esa "Nätsi" Rosvallin omistamalla vanhalla kansakoululla, jossa äänitykset tehtiin MTV:n mobiilistudiolla. Lindholmin mukaan tuottaja T. T. Oksala lähinnä nukkui, yhtyeen jäsenten keskittyessä saunomiseen, television katseluun ja muuhun levyntekoon liittymättömään puuhaan. Lopputuloksena oli vain 27 minuuttia musiikkia, joka albumille tarkoitetun materiaalin lisäksi sisälsi myös singlen B-puolen.
Poko Rekordsin toimitusjohtaja Epe Helenius totesi nauhan kuultuaan sillä olevan vain yhden kelvollisen kappaleen ja päätti olla julkaisematta levyä, ennen kuin saataisiin parempaa materiaalia. Lopulta hän julkaisi singlenä kappaleen "Jestas sentään", joka oli coverversio Markku Aron 1970-luvun käännöshitistä. Olli Lindholm piti sitä Heleniuksen yrityksenä herätellä yhtyettä uusien kappaleiden levyttämiseen. Toinen sessio järjestettiin lopulta maaliskuussa 1989 Lempäälässä Mika Sundqvistin studiolla. Tällä kertaa valmiiksi saatiin kolme uutta kappaletta; "Kaipaan luoksesi kotiin", "Palapeli" ja "Surullinen mies". Albumi ilmestyi vihdoin kesäkuussa 1989.
Kappaleet

Kaipaan luoksesi kotiin – 3.43 (säv. & san. Olli Lindholm & Mr. Spirit)
Yhdessä tänään – 3.40 (säv. Jani Viitanen, san. Juha Mielonen)
Juokse lujaa – 1.53 (säv. & san. Juha Mielonen)
Maa jaloissani – 3.04 (säv. & san. Juha Mielonen)
Hei tyttö – 3.36 (säv. Jani Viitanen, san. Juha Mielonen)
Surullinen mies – 2.58 (säv. & san. Olli Lindholm)
Palapeli – 4.01 (säv. Olli Lindholm, san. Juha Mielonen)
Levoton mieli – 2.55 (säv. & san. Juha Mielonen)
Köynnös – 3.29 (säv. Markku Petander, san. Juha Mielonen & Markku Petander)
Kokonaan et minua saa – 2.25 (säv. & san. Juha Mielonen)
Takaisin palasin – 4.05 (säv. Jani Viitanen, san. Juha Mielonen)
Syyskuu – 3.32 (säv. Olli Lindholm, san. Juha Mielonen)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Juha Mielonen – kitara
Jani Viitanen – kitara
Juha Rauäng – basso
Veikko Lehtiranta – rummut
Aiheesta muualla

Toinen puoliaika discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
Abraham Tokazier

Akseli Neittamon valokuva vuoden 1938 kilpailun maaliintulosta. Tokazier on kuvassa etummaisena.
Abraham Tokazier (28. syyskuuta 1909 Helsinki – 7. huhtikuuta 1976 Tukholma) oli suomalainen pikajuoksija. Historiaan hän on jäänyt kesällä 1938 juostun oikeusmurhaksi arvioidun 100 metrin juoksun tulosten takia. Useiden arvioiden ja tilanteesta otetun valokuvan mukaan juoksun todellinen voittaja oli juuri Tokazier, vaikka hänet tulosluettelossa sijoitettiin neljänneksi. Syynä tuloksen vääristelyyn on arveltu olleen hänen juutalaisuutensa.
Helsingin Makkabia edustaneen Tokazierin parhaaksi saavutukseksi jäi vuosikymmeniksi Kalevan kisojen 1938 hopea 100 metrin juoksussa. Hänen veljenpoikansa on muusikko Hillel Tokazier ja sisarenpoika on diplomaatti, suurlähettiläs René Nyberg.
Vuoden 1938 kilpailu

Vastavihityllä Helsingin olympiastadionilla 21. kesäkuuta 1938 pidetyissä yleisurheilukisoissa kuuluttajana toiminut  pääselostaja Sulo Kolkka näki Tokazierin tulleen ensimmäisenä maaliin ja ehti kuuluttaakin tämän voittajaksi. Tuomarit kuitenkin julistivat juoksun ykköseksi tasaväkisen kilvan kolmosen, Kenttäurheilijoiden Aarre Savolaisen. Kakkoseksi ilmoitettiin Mikkelin Toivo Häkkinen ja kolmoseksi Torsten Avellan IK-32:sta. Kaikkien ajaksi ilmoitettiin sama 11,0. Skandaali oli heti valmis ja heräsi kysymys, eikö juutalainen juoksija saanut voittaa uudella urheiluareenalla. Saksalainen urheiluhistorioitsija Giselher Spitzer Berliinin Humboldt-yliopistosta pitää muun muassa valokuvatodisteiden perusteella antisemitismiä ainoana mahdollisena selityksenä tapahtuneelle. Hänen ja toimittaja Boris Solomonin tekemien tutkimusten perusteella vaikuttimena on pidetty sitä, että katsomossa istui arvovieraita Saksasta.
Vuoden 1938 kilpailu > Polemiikki

Helsingin Sanomat julkaisi seuraavana päivänä Akseli Neittamon valokuvan, jonka mukaan Tokazier ohitti maaliviivan ensimmäisenä; vastaavanlainen kuva julkaistiin myös Hufvudstadsbladetissa. Neittamon otos ei ollut virallinen maalikamerakuva, eikä se ollut tuoreeltaan maalituomareiden käytössä. Sulo Kolkka arveli Helsingin Sanomien jutussa syyksi sitä, että maalituomareiden koroke oli sijainnut liian lähellä rataa. Muutkin lehdet ihmettelivät selostuksissaan Tokazierin kohtaamaa tuomarivirhettä tuoreeltaan, mutta asia jäi sillä erää siihen. Tokazierin perheessä ja Helsingin Makkabissa tapahtunutta pidettiin ilmeisenä juutalaisvastaisuuden osoituksena.
Tokazierille ei koskaan yritetty palauttaa hänelle kuulunutta palkintoa ja urheiluseura Makkabi yritti jo 1930-luvulla vedota tunnettuihin urheilupoliitikkoihin kuten Urho Kekkoseen ja Erik von Frenckelliin jotta Tokazierin tulos muutettaisiin. Viimeksi Makkabi yritti  vedota SUL:iin  1990-luvulla jotta se oikaisi Tokazierin tuloksen  seuran 100-vuotisjuhlien alla mutta se ei tuottanut tulosta.
Tapaus on esillä myös kirjailija Kjell Westön romaanissa Kangastus 38 vuodelta 2013.
Vuoden 1938 kilpailu > Tuloslistan korjaus

Suomen urheiluliitto esitti tapahtuneen johdosta anteeksipyynnön 75 vuotta myöhemmin syyskuussa 2013 ja kilpailun lopputulos oikaistiin 4. lokakuuta 2013: Tokazier julistettiin kilpailun voittajaksi.  Myös Helsingin Kisa-Veikot olivat vaatimassa tuloksen oikaisua.
Pertti Tonteri

Pertti Heikki Antero Tonteri (s. 1. helmikuuta 1943 Hämeenlinna) on suomalainen kirjailija. Hän kirjoittaa satiiria irrallisuudesta ja itsekkyydestä ja kuvaa kaoottista elämää. Vaikka kerronta on kuivakkaa, siinä on farssimaisuutta.
Teoksia

Revitty muotokuva. WSOY 1967
Täysi työpäivä, romaani. Otava 1968
Pelistä pois, romaani. Weilin+Göös 1972
Kesän hämärä syli, romaani. Weilin+Göös 1979
Saveen valettu, romaani. Weilin+Göös 1981
Miehet tulevat aamulla. Gummerus 1988
Tinakenkä. Gummerus 1990
Joka kuvia kumartaa. Gummerus 1991
Vain ruumis, antologioissa: 12 novellia, toim. Salme Saure, Weilin + Göös 1982 ISBN 951-35-2756-5 -- Novellin vuodenajat, toimittanut Pekka Tarkka, Espoo: Weilin + Göös 1987 ISBN 951-35-4030-8
Kollektiivisen kylähengen kuperkeikka. Julkaisussa: Kouvolan Sanomat 20.10.1985
Sauna: kuunnelma, 1986
Rouva Aron etäinen onni: jännityskuunnelma, 1991
Kalastajat
Lisäksi yksi runo on antologiassa Herkät syrjähypyt: proosakirjailijat ja runot, toim. Salme Saure, Weilin + Göös 1980 ISBN
Lauri Toivonen (jääkäri)

Lauri Adolf Toivonen (Käytti Saksassa peitenimeä Vaara), (18. huhtikuuta 1894 Helsinki – 31. joulukuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa joukkueen varajohtajana ratsuväessä.
Perhetausta ja koulutus

Toivosen vanhemmat olivat kauppias Adolf Toivonen ja Hilma Amalia Kortman. Toivonen kävi viisi luokkaa Helsingin suomalaista lyseota.
Jääkärikausi

Toivonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 10. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonaan perustettuun ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Toivonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavahtimestariksi ylennettynä 25. helmikuuta  1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonan täydennysjoukkueeseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Toivonen palveli sisällissodan jälkeen Karjalan ratsujääkärirykmentin (tunnettiin myöhemmin nimellä Hämeen ratsurykmentti) 4. eskadroonassa. Hämeen ratsurykmentistä hänet siirrettiin 26. kesäkuuta 1920 lähettiupseeriksi 3. Divisioonan esikuntaan, josta hänet siirrettiin 10. marraskuuta 1920 toimistoupseeriksi Sotaministeriön sota–asiainosastoon. Sotaministeriöstä hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1922 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikunnan liikekannallepanotoimistoon. Toivonen kuoli hieman ali kolmekymmenvuotiaana 31. joulukuuta 1922 ja hänet haudattiin Helsinkiin. Toivonen oli haavoittunut vaikeasti Aa-joen taisteluissa sekä sairastunut tällöin malariaan eikä hän enää täysin toipunut saamistaan vammoistaan vaan sairasteli loppuikänsä. Hänen välittömänä kuolinsyynään oli vatsahaava ja keuhkokuume.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavahtimestari 11. helmikuuta 1918  Vahtimestari 7. toukokuuta 1918  Kornetti 28. helmikuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Toksikologian historia

Ebersin papyrus ja sen syöpää käsittelevä osa
Varhaishistoria keskiajalle saakka

Toksikologia on eräs vanhimmista tieteenaloista. Myrkyllisten kasvien ja eläinten tunnistaminen ja välttäminen on ollut kautta aikojen välttämätöntä ihmisten hengissä säilymiselle. Jo noin 1500 vuotta eaa. peräisin olevassa egyptiläisessä Ebersin papyruksessa (vanhin säilynyt farmakopea eli lääkekirja) kuvattiin esimerkiksi myrkkykatkon ja oopiumin ominaisuuksia. Myös useat klassiset myrkyt kuten arsenikki tunnettiin jo niihin aikoihin. Egyptiläiset tunsivat joitakin paikkansapitäviä toksikologian periaatteita, mutta syyn ja seurauksen käsitettä ei tunnettu, mikä aiheutti ongelmia tautien hoidossa. Myrkytysten hoidossa käytettiin pääasiassa yrttejä ja joitakin mineraaleja. Kuningatar Kleopatran sanotaan tehneen itsemurhan antamalla egyptinkobran purra itseään, toisen teorian mukaan hän käytti hemlokkia, ukonhattua ja oopiumia.
Kreikkalaiset lainasivat paljon lääketieteen osaamista egyptiläisiltä ja kehittivät sitä eteenpäin. Kreikkalaisilla oli tietoa erityisesti kasvimyrkyistä ja metallien myrkyllisyydestä. Myrkyllisiin metalleihin kuuluivat muun muassa arseeni, antimoni, elohopea ja lyijy. Myrkkyjen vaikutuksia on kuvattu Hippokrateen, Aristoteleen ja Theofrastoksen kirjoituksissa 400–250 eaa. Varhaisimman yrityksen luokitella myrkkyjä teki kreikkalainen lääkäri Dioscorides noin vuonna 50. Hänen jaottelunsa kasvi-, eläin- ja mineraalimyrkkyihin sekä kasvien jaottelu käyttötarkoituksen mukaan säilyi seuraavat 1600 vuotta. Tunnetuin myrkyllä teloitettu lienee Sokrates, joka tiettävästi päätti päivänsä kupillisella myrkkykatkouutetta.
Roomalaisten tiedetään olleen kiinnostuneita myrkyistä ja niitä käytettiin sekä itsemurhissa että haluttaessa päästä eroon epätoivotuista henkilöistä. Horace kertoo naiskolmikosta, Conidiasta, Martinasta ja Locustasta, jotka olivat ammattimyrkyttäjiä. Keisari Nero jopa perusti myrkyttäjien oman koulun, jonka tutorina Locusta toimi. Kouluttamisen tehtävänä oli kehittää uusia myrkytystapoja ja suojella keisaria myrkyttämiseltä. Myrkyttäminen alkoi Rooman keisarikunnassa saada lähes epidemian luonteen. Sen seurauksena noin vuonna 82 eaa. Sulla julkaisi Lex Cornelian, ensimmäisen myrkyttämisen kieltävän lain. Tuolloin akuutit myrkytykset olivat muutenkin arkipäivää; esimerkiksi roomalaisten lyijyä sisältävistä tina-astioista liuennut lyijy sekä viineihin lisätyt lyijysuolat aiheuttivat nykyisten luututkimusten valossa runsaasti lyijymyrkytyksiä. Siihen liittyvää enkefalopatiaa sairastivat oletettavasti ainakin Rooman keisari Nero sekä hänen edeltäjänsä keisari Claudius. Roomalaiset tunnistivat myös elohopean myrkyllisyyden.
Keskiajan ja renessanssiajan toksikologia

Keskiajalla myrkytykset näyttelivät merkittävää osaa erityisesti poliittisten riitojen ratkaisukeinona. Italiassa tästä kehittyi suorastaan oma taiteenlajinsa, jossa myrkyttäjien ammattikunnasta tuli tärkeä osa poliittista näyttämöä. Kuuluisa henkilöhahmo tuolta ajalta oli nainen nimeltä Toffana, jonka väitetään olleen vastuussa jopa 600 ihmisen myrkyttämisestä. Hän kaupusteli varta vasten tähän tarkoitukseen valmistettua, yksityiskohtaisin käyttöohjein varustettua kosmetiikkatuotetta (Aqua Toffana), joka sisälsi arseenia.
Keskiajalla lääketieteellistä toksikologiaa ei juuri harjoitettu, mutta munkit kirjoittivat akateemisia tekstejä myrkyistä. Luostarit olivat usein oppineisuuden pääasiallisia paikkoja kansan ollessa laajalti kouluja käymätöntä ja lukutaidotonta. Eräs esimerkki myrkkykirjoituksista oli maisteri Santes de Ardoynisin kirja The Book of Venoms, joka käsitteli tuon ajan tunnettuja myrkkyjä. Niihin kuuluivat muun muassa arsenikki, alruuna, jouluruusu, laakeripuu ja oopiumi.
Myöhäiskeskiajalla muurattiin nykytoksikologian peruskivi. Paracelsus (1493–1541) oli lääkäri ja alkemisti, joka käytti elohopeayhdisteitä syfiliksen hoitoon. Kun häntä syytettiin ihmisten myrkyttämisestä, hän puolustautui vuonna 1564 ilmestyneessä kirjassaan: Was ist das nit gifft ist: alle ding sind gifft und nichts ohn gifft. Allein die dosis macht das ein ding kein gift ist., kaikki aineet ovat myrkyllisiä; vain annoksesta seuraa, että aine ei ole myrkyllistä. Näin hän ilmaisi erään toksikologian keskeisistä periaatteista, annos-vastesuhteen. Samalla hän hengenheimolaisineen suuntasi biotieteellistä tutkimusta uusille urille karistamalla niistä antiikin magiikan jäänteet.
1600-luvulla syntyi uusi toksikologian ala, työtoksikologia, tiettyihin työympäristöihin kuten hiilikaivoksiin (ongelmana hiilimonoksidin aiheuttamat myrkytykset) ja metalleja prosessoiviin laitoksiin (lyijy ja elohopea riskeinä) liittyvien selkeiden terveysriskien johdosta. Bernardino Ramazzini julkaisi klassisen teoksen De Morbis Artificum Diatriba (v. 1700), joka sivuaa työtoksikologiaa. Toisaalla Percival Pott osoitti vuonna 1775 Englannissa yhteyden nuohoojana työskentelemisen ja kivespussin ihosyövän välillä, mikä oli ensimmäinen raportoitu esimerkki polyaromaattisten hiilivetyjen karsinogeenisesta vaikutuksesta. Sekä Paracelcus että Ramazzini huomauttivat jo savun ja noen myrkyllisyydestä.
Moderni toksikologia

Modernin toksikologian katsotaan syntyneen, kun espanjalainen lääkäri Mathieu Orfila (1787–1853) julkaisi vuonna 1815 ensimmäisen pelkästään toksikologiaa käsittelevän teoksen. Hän kohdisti huomionsa kemikaalien haitallisiin vaikutuksiin sekä niiden terapiaan. Hänen toiminnastaan sai alkunsa myös nykyaikainen oikeustoksikologia, sillä hän käytti ensimmäisenä järjestelmällisesti kemiallista analytiikkaa ruumiinavausmateriaalin tutkimisessa myrkytysten oikeudelliseen todistamiseen.
Orgaaninen kemia kehittyi 1800-luvun lopulla vauhdikkaasti, sillä silloin oli syntetisoitu jo yli 10 000 orgaanista yhdistettä. Myös lääkkeiden teollinen tuotanto laajeni ja farmakologia kehittyi uudeksi, puhtaaksi tieteeksi. Kolmas kokeellisen toksikologian syntyyn myötävaikuttava tekijä oli sisäsiittoisten, tasalaatuisten hiirikantojen kehittäminen. Tarvetta toksikologialle oli, sillä pian havaittiin, että uusien kemikaalien käyttöönottoon liittyi toisinaan merkittäviä terveysriskejä. Esimerkiksi Saksassa ruvettiin vuonna 1916 käyttämään lihan säilöntään nitraatin asemesta nitriittiä kauniimman punaisen värin saamiseksi. Seurauksena oli lukuisia sairaustapauksia ja ainakin yhden pikkulapsen kuolema. Lääkkeistä uudet anesteetit kloroformi ja eetteri aiheuttivat useiden potilaiden kuoleman. 1930-luvulla taas uutta bakteeri-infektioiden hoitoon käytettyä ihmelääkettä sulfanilamidia keksittiin liuottaa etanolin sijasta etyleeniglykoliin, johon se liukeni vielä paremmin. Seurauksena oli oksalaattikiteiden muodostuminen munuaisiin ja useiden potilaiden kuolema akuutin munuaisvaurion takia.
Toisen maailmansodan aikoihin tehtiin useita merkittäviä keksintöjä kuten mullistavat hyönteismyrkyt organofosfaatit sekä DDT, joka oli löydetty jo 1800-luvulla mutta jonka insektisidiset ominaisuudet paljastuivat vasta myöhemmin. Sillä pelastettiin todennäköisesti miljoonia ihmishenkiä hävittämällä Italiasta 1940-luvulla malaria sekä täin levittämä pilkkukuume. Vasta vuonna 1962 ekologi Rachel Carson osoitti kirjassaan "Silent Spring" (suom. "Äänetön kevät") DDT:n ja muiden hitaasti luonnossa hajoavien torjunta-aineiden vaarat ekosysteemille. Tämä toimi ratkaisevana sysäyksenä ekotoksikologian synnylle.
1960-luvulta tähän päivään toksikologisen tutkimuksen kasvu on ollut lähes eksponentiaalista. Tähän johtivat esimerkiksi talidomidikatastrofi 1960-luvun alussa, joka synnytti entistä tiukemmat vaatimukset lääkkeiden turvallisuuden tutkimiseksi, sekä useat kemikaalionnettomuudet sen jälkeen. Osaltaan kasvua selittää myös orgaanisen kemian tuotteiden räjähdysmäinen lisääntyminen.
Sokrateen kuolema hänen juotuaan myrkkykatkeroviiniä.
Paracelsus 1540
Mathieu Orfila
Rachel Carson
Andrew Tomas

Andrew P. Tomas tai Alfred Tomas (synt. A. Boncza-Tomaszewski 1906 Pietari – 2001) oli australialainen kirjailija. Tomas syntyi Pietarissa 1906, josta perhe muutti Helsinkiin vuonna 1911, jossa perheen isän toimi laivastoupseerina. 
Suomen itsenäistymisen myötä Tomasin isän komennus suuntautui Kiinaan, jossa hän vietti seuraavat 21 vuotta kunnes Maon vallankumouksen myötä oli edessä muutto Yhdysvaltoihin. 
Elämänsä viimeiset vuodet hän vietti tiettävästi Australiassa UFO-tutkijana. Lisäksi hän oli vapaamuurari. 
Tomas kirjoitti ja puhui sujuvasti ainakin ranskaa, englantia ja venäjää. Hänen teoksiaan on käännetty yli 60 eri kielelle. 
Tomas julkaisi elämänsä aikana ainakin 8 virallista kirjaa sekä monia sisäiselle piirille ja veljille tarkoitettuja teoksia. 
Harvinaisin hänen julkaistuista teoksista lienee vuonna 1950 ilmestynyt kirja astrologiasta ja tarot-korteista Signs, stars and seers; An experiment in historical prediction.
Aihepiireiltään Tomasin teokset ovat Erich von Dänikenin tuotosten kaltaisia mutta näistä aiheista hän kirjoitti jo vuosikymmeniä ennen Dänikeniä vuonna 1935 kirjassaan The Planetary Doctrine.
Suurelle yleisölle julkaistut teokset

Beyond the Time Barrier. Sphere Books, 1974. ISBN 042503061X
Kua yue shi kong di qi ji: gu dai ke xue, ji shu, wen hua zhi mi. Zhongguo lao dong chu ban she, 1992. ISBN 750451005X
Las maquinaciones de la noche (El sueño en la historia y la historia del sueño). 1973
Mirage of the Ages: A Critique of Christianity. Exposition Pr of Florida, 1983 ISBN 0682499994
On the shores of endless worlds - The search for cosmic life. Bantam Books, 1974. ISBN 0553084658
Shambhala: oasis of light. Sphere, 1977. ISBN 0722185545
The home of the gods: Atlantis from legend to discovery. Robert Hale & Co., 1972. ISBN 0722185510
We are not the first - riddles of ancient science. G.P. Putnam's, 1971. ISBN 028562007X
Suomennetut teokset
Emme ole ensimmäiset - hämmästyttäviä löytöjä menneisyyden hämärästä. Otava 1973. ISBN 951-1-00095-0
Kosmista elämää etsimässä. Otava 1975. ISBN 951-1-02067-6
Aiheesta muualla

Andrew Tomas-Australian UFO Pioneer
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Jaan Toomik

| Jaan Toomik |
| --- | --- |
 Taiteilija installaationsa ääressä Venetsiassa 1997
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. lokakuuta 1961 (ikä 63) Tartto
Kansalaisuus:  virolainen
Taiteilija
Ala:  performanssi, käsitetaide, kuvataide, videotaide
Kuuluisimpia töitä:  "Isä ja poika" (1998)
Jaan Toomik (s. 1961 Tartto, Viro) on Tallinnasta käsin toimiva virolainen videotaiteilija ja maalari. Häntä pidetään Viron kansainvälisesti kuuluisimpana taiteilijana.
Toomik tuli tunnetuksi maalarina 1980-luvun loppupuolella Virossa ja vuodesta 1990 eteenpäin installaatio- ja videotaiteilijana. Hänet tunnetaan erityisesti kansainvälistä mainetta niittäneistä videoteoksistaan kuten Isä ja poika (1998). Hän on osallistunut São Paulo biennaaliin (1994), ARS 95 -näyttelyyn (1995), Manifesta 1 -festivaaliin (1996), Venetsian biennaaliin (1997 ja 2003) sekä muihin kansainvälisesti merkittäviin näyttelyihin.
Toomik on johtanut Viron taideakatemian monialaisen taiteen ohjelmaa ja toimii tällä hetkellämilloin? maalaustaiteen professorina.. Hänen teoksiaan on Suomessa muun muassa Valtion taidemuseon kokoelmista.
Aiheesta muualla

Toomikin taiteilija-CV verkossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Taiteilijan esittely Berliinin Biennalin yhteydessä[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Tiedekritiikki

Tiedekritiikki arvioi tieteellistä menetelmää tiedon hankinnassa sekä tieteen tulosten merkitystä ja hyödyntämistä. Samalla tieteen kritiikki pyrkii arvioimaan ja selventämään tieteen merkitystä todellisuuskäsityksen muodostamisessa. Tiedekritiikki ei ole sama asia kuin tiedevastaisuus.
Camille Flammarion: Universum. Puupiirros, Pariisi 1888. Väritys: Heikenwaelder Hugo, Wien 1998.
Tieteen kritiikki filosofiassa > Analyyttinen filosofia

Tieteen tulisi olla itse itseään korjaava, itsekriittinen hanke. Tieteenfilosofi Thomas Kuhnin (1922–1996) mukaan tieteen kehitys ei etene tieteenharjoittajien itsekritiikin kautta, vaan tieteellisissä vallankumouksissa ja hyvin usein onnellisten sattumien kautta. ”Normaalitieteen” aikana tieteenharjoittajat pitävät tiukasti kiinni tieteellisistä teorioistaan, estävät niiden arvostelun, eivätkä aseta niitä kyseenalaisiksi. Vasta uuden tutkijasukupolven kautta voi tapahtua ”tieteellinen vallankumous”, joka hetkellisesti asettaa tieteelliset teoriat kyseenalaiseksi, kunnes palaa taas uuteen normaalitieteen vaiheeseen. Tällainen vallankumous on samalla maailmankuvaa koskeva muutos.
Metodologinen instrumentalismi on tieteenfilosofinen käsitys, jonka mukaan tieteelliset teoriat ovat kuvauksia maailmasta heikossa mielessä. Tieteellisen teorian keskeisimpiäkään käsitteitä ei aina vastaa mikään ”objektiivisesti todellinen”, vaan käsitteet toimivat teoriassa vain instrumentteina eli välineinä. Tieteellisen teorian tehtävä ei näin ollen ole kuvata maailmaa ”sellaisena kuin se on” vaan sellaisena, että sitä voidaan hyödyntää.
Willard Van Orman Quine (1908–2000) esittää artikkelissaan Ontological Relativity, että tieteelliset teoriat ovat aina empiirisen aineiston alideterminoimia. Tästä seuraa hänen mukaansa, että samaa empiiristä havaintoainestoa voidaan käyttää erilaisten teorioiden tukena, mikäli teorioista vain voidaan johtaa samat havaintoja koskevat hypoteesit. Havaintofaktojen arvo teorian valinnassa on siis suhteellista.