stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Panssariviestikomppania
Päälliköt

kapteeni P. Turunen 1967–1970
yliluutnantti E. Lehtovirta 1970–1971
luutnantti Asko Inkilä 1971–1972 ja 1975–1976
kapteeni T. Tanner 1972–1975
majuri Pentti Turunen 1976–1981
kapteeni/majuri Tapio Tanner 1982-1986
majuri Jouko Viitamäki 1987–1989
kapteeni Ilkka Korkiamäki 1989-1990
kapteeni Y. Sairanen19?-
kapteeni E. Hourula 1994–1995 (sij.)
kapteeni P. Susi 1994–1999
kapteeni Jarkko Karsikas 1999–2002
kapteeni M. Rintakoski 2002–2003
kapteeni H. Kantola 2003–2004
yliluutnantti Henri Rauhamäki 2004–2005
yliluutnantti Juha-Matti Salmenpohja 2005–2006
kapteeni M Kokkonen 2007-2008
kapteeni J-M Salmenpohja 2008–2011
kapteeni V-M Nieminen 2011–2015
kapteeni O. Tuisku 2015-2017
kapteeni J. Hanén 2017-2019
kapteeni A. Saramies 2019-2021
kapteeni O. Hakamaa 2021-2023
kapteeni H. Ojala 2023-
Aiheesta muualla

Panssariviestikomppania Panssariprikaatin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
PsVK:sta kertova epävirallinen SotaPäiväKirja-sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Ortodoksinen Kulttuuri (lehti)

| Ortodoksinen Kulttuuri |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Julkaisija:  Ortokirja ry
ISSN:  ISSN 0359-3932
Perustettu:  1982
Päätoimittaja:  Tiina Juurela
Sitoutuneisuus:  ortodoksisuus
Kotikunta:  Joensuu
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  A5
Ilmestymistiheys:  kuusi kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ortodoksinen Kulttuuri on Ortokirja ry:n julkaisema kulttuurilehti. Lehti ilmestyy kuusi kertaa vuodessa. Ortodoksinen Kulttuuri -lehden vastaavana päätoimittajana toimii Petri Piiroinen, päätoimittajana Tiina Juurela ja toimittajina Jarmo Hakkarainen ja Ari Koponen.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Ortodoksinen Kulttuuri -lehden kotisivut
PET

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
PET voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Commodore PET, vanha kotitietokone
polyetyleenitereftalaatti, lyhenne PET, muovi
positroniemissiotomografia, lyhenne PET, radiologian kuvantamismenetelmä
potentiaalinen kokonaishaihdunta, lyhenne PET.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”PET”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Otto III

Otto III:n kruunaus keisariksi. Otto oli tuolloin vasta 16-vuotias, joten parta on taiteilijan kuvitelma.
Otto III (980 – 23. tammikuuta 1002) oli Saksan kuningas vuosina 983–1002 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuosina 996–1002. Hän oli Otto II:n poika.
Otto III oli vain 3-vuotias, kun hänen isänsä kuoli ja hänet nimitettiin Saksan kuninkaaksi ja samalla Italian kuninkaaksi. Tähän aikaan ei germaanien hallitusjärjestelmässä tunnettu alaikäisen sijaishallitsijaa, mutta käytännössä haliitsijana toimi vuosina 983–991 hänen äitinsä Theofano ja vuosina 991–994 hänen isoäitinsä Adelheid Burgundilainen. Nuori hallitsija otti itse ohjat käsiinsä 15-vuotiaana vuonna 995.
Otto III oli suuntautunut kahteen suuntaan: toisaalta soturikuninkaaksi ja toisaalta uskonnollisuuteen. Hän aikoi yhdistää nämä rakentamalla imperiumin, jonka pääkaupunkina olisi Rooma. Hänen esikuvinaan olivat Konstantinus Suuri ja Kaarle Suuri.
Otto III noin vuonna 1000.
Paavi Gregorius V kruunasi vuonna 996 Otto III:n keisariksi. Pian hän joutui vahvistamaan asemaansa alistamalla itäpuolella asuvat slaavikansat, vaikkakin operaatio jäi häneltä kesken. Seuraavat vuodet kuluivat Italian alueen asioita järjestellessä. Paaviksi hän nosti neuvonantajana Gerbert  Aurillacilaisen nimellä Sylvester II.
Rooman asukkaat nousivat pian vastarintaan vierasta hallitsijaa vastaan. Kerran vihamielinen kansanjoukko saarsi hänet palatsiinsa, josta hän pääsi ulos vasta pitkällisten neuvottelujen avulla. Hän vietti sen jälkeen aikaa pyhiinvaelluksilla ja luostareissa, esimerkiksi Ravennassa. Hän ehti vielä auttamaan Unkarin kuningasta Tapania ja alistamaan kapinoivan Beneventumin herttuakunnan. Tammikuussa 1002 Otto III oli sotajoukkoineen matkalla kukistamaan Roomassa puhjennutta kapinaa, kun hän yllättäen kuoli, todennäköisesti malariaan. Otto III oli naimaton ja lapseton, joten hänen seuraajakseen tuli hänen serkkunsa Henrik II (Henrik II Pyhä).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otto III Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Otto II | Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan hallitsija  996–1002 | Seuraaja: Henrik II Pyhä |
Panzerlied

Panzerlied on Wehrmachtin tunnetuimpia lauluja. Sen sävelsi oberleutnant Kurt Wiehle ollessaan matkalla Königsbrückiin. Se on mukaelma merimieslaulusta, mutta sanat on muokattu paremmin sopiviksi panssarivaunujoukoille. Sitä on käytetty elokuvassa Taistelu Ardenneilla. Laulu on edelleen Bundeswehrin ja Bundesheerin käytössä, mutta osa säkeistöistä on kielletty. Laulun sävelmä on myös Ranskan muukalaislegioonan käytössä.
Panssaroitu miehistönkuljetusvaunu

Yhdysvaltalainen M113A1, jollaisia alkoi tulla käyttöön 1960. M113:ia on valmistettu noin 80 000 kappaletta ja niitä on mm. Nato-maissa ja Yhdysvaltain muissa liittolaismaissa, mm. Norjassa
Neuvostoliittolainen BTR-60LV, jollaisia alkoi tulla käyttöön 1961. Niitä oli monissa Varsovan liiton maassa ja Neuvostoliiton liittolaismaissa. Myös Suomeen hankittiin BTR-60:isiä.
Panssaroitu miehistönkuljetusvaunu (engl. armoured personnel carrier – APC) on taistelupanssarivaunua kevyemmin panssaroitu ajoneuvo, jonka tarkoituksena on suojata jalkaväkeä epäsuoran tulen sirpaleilta ja pienikaliiperisten jalkaväkiaseiden, kuten kiväärien, rynnäkkökiväärien ja kevyiden konekivääreiden tulelta. Ajoneuvotyyppi alkoi kehittyä toisen maailmansodan jälkeen erityisesti 1960-luvulla.
Kumipyörä- ja telaketjuveto

Panssaroituja miehistökuljetusvaunuja on kahdentyyppisiä vetonsa mukaan: toisissa on yleensä kuudesta kahdeksaan kumipyörää (engl. wheeled) ja toisissa telaketjut (engl. tracked). Telaketjulla varustetut miehistönkuljetusvaunut on osoitettu pääasiassa mekanisoidulle jalkaväelle ja panssarijoukkojen panssarijääkäreille. Panssarijoukoissa pääasiallinen taisteluväline on taistelupanssarivaunu, jota panssarijalkaväki ja panssaritykistö tukevat. Myöhemmin itsenäiset panssariosastot on jaettu käytännössä panssarivaunupataljooniin mekanisoiduiksi taisteluosastoiksi oletetun tehokkaamman panssarintorjunnan ja toisaalta jalkaväen tulivoiman kasvettua.
Taistelupanssarivaunujen doktriini on 1900-luvulla vaihdellut tulivoimaisesta läpimurtavasta itsenäisestä aselajista jalkaväkeä voimakkaasti tukevaan aselajiin. 1930-luvulla ensin saksalaiset ja 1940-luvulla sitten neuvostoliittolaiset omaksuivat tavan käydä sotaa suurina panssarivoimilla laajoilla aukeilla alueilla. Ranskalaisen ensimmäisen maailmansodan ajattelun ja yhdysvaltalaisen nykyisen ajattelun mukaan panssarijoukot tukevat jalkaväkeä. Uusi ajattelu johtuu tarpeesta mekanisoida jalkaväki halvemmalla kuin ylläpitää erillisiä panssarijoukkoja, jotka ovat uusien jalkaväen panssarintorjuntaohjusten ja rynnäköivien ilmavoimien tulelle arkoja.
Telaketjuilla kulkevien taistelupanssarivaunujen tueksi sopivat parhaiten niin ikään telaketjuilla kulkevat panssaroidut miehistönkuljetusvaunut, tai näiden pohjalta kehitetyt 20–40 mm konetykillä tai kevyellä kanuunalla varustetut jalkaväen taisteluvaunut.
Suomen omavalmistus

Suomessa panssaroitujen miehistönkuljetusvaunujen valmistaminen aloitettiin 1983, kun tarjouskilpailuun osallistuneiden Valmetin traktoritehtaan Panssari-Valmetin (Valmet 1912-6, "PaVa") voitti tarjouskilpailussa Sisun kuorma-autotehtaan Panssari-Sisu, Pasi. Jo vuodesta 1972 lähtien oli Vammaskosken tehtailla kehitelty YK-joukkojen käyttöön miehistönkuljetusvaunua, joka tunnettiin nimillä JuKo ja VK. Vuoteen 1976 mennessä valmistuneet prototyypit eivät vastanneet odotuksia eikä valmistusta käynnistetty.
Ensimmäisen Pasi-sarjan valmistus alkoi 1983, ja se oli tyyppiä XA-180, joka oli keveämmin panssaroitu kuin myöhäisemmät XA-185, XA-186, XA-188, XA-202 tai XA-203. Uusinta suomalaisvalmisteista miehistönkuljetusvaunua, XA-360 AMV:ä, jota on alettu valmistaa 2004, ei kutsuta enää Pasiksi, vaan se on Patria AMV valmistajansa Patria Land & Armament Oy:n mukaan. Lyhenne AMV tarkoittaa panssaroitua modulaarista ajoneuvoa (engl. armoured modular vehicle).
Kehitys jalkaväen taisteluajoneuvoksi

Panssaroiduista miehistönkuljetusvaunuista on lähtenyt kehittymään uusi panssariajoneuvotyyppi, infantry fighting vehicle IFV, jotka ovat panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja raskaammin panssaroituja, joista kuljetettava miehistö voi ampua ajon aikana ja joissa voi olla 20–40 mm konetykki tai peräti kevyt 70–105 mm kanuuna.
Näissä ajoneuvoissa on usein pyörien sijaan telaketjut ja niitä on voitu käyttää mekanisoidun jalkaväen ajoneuvoina. Neuvostoliitossa tällaisia teleketjuilla kulkevia vaunuja olivat BMP-1, BMP-2 ja BMP-3 sekä MT-LB, joista Suomen puolustusvoimissa on käytetty BMP-1:ä 1982–2004 panssariprikaatin panssarijääkäreillä, BMP-2:a samankaltaisiin tarkoituksiin 2000-luvun alkuvuosiin saakka. BMP-3:a, joka esiteltiin 1990 ei ole Suomeen hankittu. BMP-3:n suurimpia käyttäjämaita ovat Venäjän federaatio ja Yhdistyneet arabiemiraatit. Nato-maista suurimpia ovat Bulgaria ja Kreikka. Suomessa näitä raskaampia jalkaväen vaunuja edustaa Patria-Hägglundsin CV9030.
Suomen puolustusvoimissa panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja ovat mm. Pasi ja AMV-360. Suomessa on ollut myös BTR-60-vaunuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panssaroitu miehistönkuljetusvaunu Wikimedia Commonsissa
Oían linna

| Oían linna> Καστέλι Οίας |
| --- | --- |
 Oían linna.
Sijainti:  Oía, Thíra, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Koordinaatit:  36°27′36″N, 25°22′23″E
Rakennustyyppi:  linna
Valmistumisvuosi:  ennen 1480
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oían linna (kreik. Καστέλι Οίας, Kastéli Oías) eli Pyhän Nikolaoksen linna (Καστέλι Αγίου Νικολάου Απανωμερίας, Kastéli Agíou Nikoláou Apanomerías) on venetsialaisaikainen linna Oían kylässä Santorínilla Kreikassa.
Oían linna.
Oían linna rakennettiin joskus ennen vuotta 1480, jolta ajalta ovat varhaisimmat maininnat sen olemassaolosta. Linna on saanut nimensä paikalla olevasta Pyhälle Nikolaokselle (Ágios Nikólaos) omistetusta kirkosta, joka on peräisin noin vuodelta 1450.
Linna sijaitsee Santorínin kalderan laidalla olevalla kukkulalla noin 55 metrin korkeudessa merenpinnasta laskettuna. Linnasta on säilynyt vain joitakin osia. Rauniot kärsivät tuhoja vuoden 1956 maanjäristyksessä. Muun muassa siellä olleet Pyhän Georgioksen (Ágios Geórgios) ja Neitsyt Maria (Panagía) Platsanín kirkot tuhoutuivat. Viimeksi mainittu siirrettiin uuteen paikkaan kylän keskelle nykyiseksi Panagía Platsanín kirkoksi.
Nykyisin linna on paikka, jonne lukuisat turistit kerääntyvät iltaisin katselemaan auringonlaskua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oían linna Wikimedia Commonsissa
Panssarikalat

Panssarikalat voi tarkoittaa jompaakumpaa seuraavista sukupuuttoon kuolleista kalojen ryhmistä:
alkukalat (Ostracodermi), ordoviki-, siluuri- ja devonikaudella elänyt leuattomien kalojen ryhmä
panssarihait (Placodermi), siluuri- ja devonikaudella elänyt kalojen luokka
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”panssarikalat”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Panu Minkkinen

Panu Paavo Minkkinen (s. 26. toukokuuta 1957 Helsinki) on suomalainen oikeusfilosofi, joka toimii Helsingin yliopiston yleisen oikeustieteen professorina.
Minkkinen valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1985, oikeustieteen lisensiaatiksi vuonna 1989 ja oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1998.
Minkkinen on toiminut Suomen Lontoo-instituutin johtajana vuosina 1999–2001, Helsingin yliopiston tutkijakollegiumin määräaikaisena johtajana ja tutkijana vuosina 2001–2004, Leicesterin yliopiston oikeusteorian professorina vuosina 2004–2011 ja Helsingin yliopiston yleisen oikeustieteen professorina vuodesta 2011 alkaen. Vuonna 2000 hän sai Helsingin yliopiston oikeusteorian dosentin arvon.
Julkaisuja

Correct Law: A Philosophy of the Aporetic.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Basileus, 1998.  ISBN 952-5241-00-9.
Thinking Without Desire: A First Philosophy of Law.  Oxford:  Hart, 1999.  ISBN 1-84113-048-6.
Järjen lait: Kant ja oikeuden filosofia.  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2002.  ISBN 952-5169-23-5.
Sovereignty, Knowledge, Law.  Oxford:  Routledge, 2009.  ISBN 9780415472418.
Palvelusektori

Primaarisektori
(raaka-aineet)
Sekundaarisektori
(jalostus)
Tertiaarisektori
(palvelut)
Julkinen sektori
Yksityinen sektori
Yhteisötalous
Kolmas sektori
Palvelusektori on yksi tuotannonaloista, joihin kansantalous usein jaetaan. Tuotannon muiksi sektoreiksi luokittelussa nimetään tyypillisesti alkutuotanto ja teollisuus.
Esimerkkejä

Palvelusektoriin yleensä katsotaan kuuluvan esimerkiksi[lähde? ]:
Terveydenhoito
Vakuutustoiminta
Turismi
Pankkitoiminta
Myyntitoiminta
Koulutus
Ravintolat
Liikenne
Media
Viihde
Ortlesin Alpit

| Ortlesin Alpit> saks. Ortler-Alpen, ital. Gruppo Ortles-Cevedale |
| --- | --- |
 Näkymä Ortlerin Alpeille 10 000 metrin korkeudelta
Maantiede
Sijainti:   Italia  Sveitsi
Päävuoristo:  Alpit
Korkein kohta
Nimi:  Ortler
Korkeus meren-pinnan tasosta:  3 905 m
Ortler (3 905 m)
Ortlesin Alpit eli Ortlerin Alpit (saks. Ortler-Alpen, ital. Gruppo Ortles-Cevedale) on Itä-Alppeihin kuuluva vuoristoalue Italian Trentino-Etelä-Tirolissa ja Lombardiassa sekä Sveitsin Graubündenissä.
Vuoristoalueen korkein huippu on Ortler (3 905 m).
Huippuja

Ortles / Ortler (3 905 m)
Gran Zebrù / Königspitze (3 857 m)
Monte Cevedale / Zufallspitze (3 774 m)
Monte Zebrù (3 735 m)
Palón della Mare (3 705 m)
Punta San Matteo (3 692 m)
Monte Vioz (3 645 m)
Punta Thurwieser / Thurwieserspitze (3 641 m)
Pizzo Tresero (3 602 m)
Cima Vertana / Vertainspitze (3 541 m)
Punta delle Bàite / Tuckettspitze (3 458 m)
Cima Venezia / Veneziaspitze (3 384 m)
Croda di Cengles / Tschenglser Hochwand (3 378 m)
Monte Confinale (3 370 m)
Monte Sobretta (3 296 m)
Piz Lad (2 882 m)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ortlesin Alpit Wikimedia Commonsissa
Peetter

| Peetter |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Nimen alkuperä:  Pietari
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peetter on miehen etunimi. Suomessa oli on vuoden 2020 loppuun mennessä 42 Peetter-nimistä henkilöä. Peetter on yksi muunnelma raamatusta peräisin olevasta etunimestä nimestä Pietari.
PET-keskus

PET-keskus (aikaisemmin Syklotroni-PET-keskus, engl. Turku PET Centre) on Turun yliopiston, Åbo Akademin ja Varsinais-Suomen sairaanhoitopiirin yhteisesti hallinnoima valtakunnallinen tutkimuslaitos. Se perustettiin vuonna 1974.
Laitos kehittää syklotronivalmisteisten isotooppien tuotantoa, kliinisen positroniemissiotomografian (PET) tutkimustoimintaa, kliinistä palvelutoimintaa sekä teollisia sovelluksia valtakunnan tasolla. PET-keskus palvelee koko maata myös kliinisten PET-tutkimusten osalta. Vuosittain keskuksessa tehdään noin 5 800 kuvantamistutkimusta.
Keskuksen johtajana toimii professori Juhani Knuuti. Keskuksessa toimii henkilökuntaa ja tutkijoita noin 200 sekä kymmeniä tutkimusryhmiä. Keskus julkaisee yli 100 tieteellistä julkaisua vuosittain. Vuoden 2014 loppuun mennessä keskus on tuottanut n 1800 tieteellistä artikkelia ja 96 väitöskirjaa.
Vuonna 2021 Jane ja Aatos Erkon säätiö myönsi keskukselle viiden miljoonan euron avustuksen uuden PET-kuvantamislaitteen hankkimiseen. Keskuksen arvioidaan saavan kameran käyttöön keväällä 2022. Vuonna 2021 vastaavia kameroita oli maailmassa rutiinikäytössä vasta yksi.
Aiheesta muualla

Laitoksen kotisivu
PERQ

Kaksi PERQ-työasemaa.
PERQ oli Three Rivers Computer Corporationin (3RCC) kehittämä työasema, jonka kehitykseen Xerox Alto vaikutti. Alhaisen hinnan yhden käyttäjän käyttöön tarkoitetut tietokoneet (vastakohtana monen käyttäjän suurtietokoneille) herätti kiinnostusta tutkijapiireissä. ICL teki sopimuksen tietokoneiden valmistamistamisesta britanniassa.
Työasema esiteltiin vuonna 1979 SIGGRAPH-tapahtumassa.
Three Riversin perustajista Brian Rosen oli työskennellyt Xerox PARCissa.
Tietokone oli ensimmäisiä kaupallisia graafisen käyttöliittymän sisältäviä tietokoneita.
Aiheesta muualla

Dokumentaatiota Bitsavers.org -palvelussa
ICL Three Rivers Perq – kuvakaappauksia ja muuta tietoa (englanniksi)
Operaatio Beowulf

Operaatio Beowulf (saks. Unternehmen Beowulf) oli toisessa maailmansodassa Saksan suunnitelma Länsi-Viron saariston Saarenmaan, Hiidenmaan ja Muhun saarten valloittamiseksi. Operaatio oli samantyyppinen kuin ensimmäisessä maailmansodassa suoritettu operaatio Albion. Operaatio pantiin täytäntöön 8. syyskuuta 1941 ja saatettiin onnistuneesti loppuun 21. lokakuuta 1941.
Taustaa

Saksan pohjoisen armeijaryhmän meren puoleinen sivusta oli altis iskuille. Neuvostoliiton laivaston keveät ja keskiraskaat alukset olivat operaatio Barbarossaa suunniteltaessa tehtyjen oletusten vastaisesti huomattavan aktiivisia. Siten niiden tukialueena käyttämät Länsi-Viron saaret tuli vallata.
Saksan 217. jalkaväkidivisioonan joukot valtasivat 10. syyskuuta Vormsin käytyään vuorokauden taisteluita saarta puolustaneita kahta puna-armeijan komppaniaa vastaan. Divisioonan tykistöllä kyettiin estämään liikennöinti Hiidenmaan ja Vormsin välisessä salmessa.
Joukot

Saksan laivasto siirsi 27. elokuuta Rieven johtaman Itämeren koulutusosaston Riikaan. Lisäksi laivaston maihinnousujoukot määritti tarvittavat kuljetus- ja tukialukset joukkojen siirtämiseksi saarille. Maa- ja merivoimien yhteissuunnitelma operaatio Beowulf valmistui 13. syyskuuta. Sen mukaan pioneerikenraali Walter Kuntzen XLII armeijakunta vastaisi sotatoimista ja hän määräsi tehtävään tykistöllä ja pioneereilla vahvennetun Haenecken 61. jalkaväkidivisioonan. Vahvennuksina oli 217. jalkaväkidivisioonan Jalkaväkirykmentti 389, pioneerirykmentti 680:n esikunta, pioneeripataljoonat 660 ja 217, rakentajapataljoona 100, rakentajapataljoona 683:n 4. komppania, siltakolonna B 658 sekä syöksyveneosastot 904, 905 ja 906. Näiden lisäksi divisioonan tykistötueksi määrättiin tykistöosasto 114 ja sen kenttätykistörykmentti 609:n esikunta, raskaat motorisoidut kenttätykistöpatteristot 637 (210 mm mörssärit), 511 (150 mm kanuunat), 436 (100 mm kanuunat), 536 (sFH), IV patteristo/raskas hevosvetoinen kenttätykistörykmentti 217 (sFH), B-osasto 24 sekä I patteristo/111. ilmatorjuntarykmentti. Tykistöjoukkoja vahvisti vielä maavoimien rannikkopatterit 509 (150 mm kanuunat), 512 (120 mm kanuunat) sekä yksi 100 millimetrin merijalkaväen rannikkopatteri ja sen kaksi merijalkakomppaniaa.
Ilmavoimat määräsi operaation tueksi kenraalimajuri von Wuenslischin komentaman lento-osasto B:n, johon kuuluivat lentorykmentti 806 ja(saks. Kampfgruppe 806) ja I/pommituslentorykmentti 77 (I/KG77) (Junkers Ju 88). Lento-osaston vahvennuksina olivat 21. syyskuuta alkaen K. Gr 506 (Ju 88), II/raskas hävittäjärykmentti 26 (II/ZG26, Messerschmitt Me 110), laivue erillisestä hävittäjälentorykmentti 54 (Erg JG 54, Messerschmitt Me 109E), kolme laivuetta tiedustelulentorykmentti 125. Lentävien osien lisäksi ilmapuolustusta vahvennettiin kolme jaoksella ja kolmella kevyellä patterilla 10. ilmatorjuntarykmentistä ja 10. ilmavalvontarykmentillä.
Vara-amiraali Schmundtin johtamaan laivasto-osastoon kuuluivat Itämeren koulutusosaston lisäksi kevyet risteilijät Leipzig, Emden ja Köln sekä 2. torpedovene-, 1. miinanraivaaja-, 11. sukellusveneidentorjunta-, 2. ja 3. moottoritorpedovenelaivue. Suomen laivasto liitti osastoon vielä Ilmarisen ja Väinämöisen, kaksi jäänmurtajaa sekä niitä suojanneet alukset.
Kesäkuun lopusta alkaen oli puna-armeija linnoittanut saaria, joille oli valmistunut juoksuhautoja pitkin rannikkoa sekä uusia rannikkopattereita. Kenraaliluutnantti Yelissejevin komentamiin puolustajiin kuuluivat 2. kivääridivisioona, 3. kivääriprikaati sekä erillisiä tykistö- ja pioneerijoukkoja. Rannikkopattereiden aseistuksena oli kaksi 280 millimetrin, yksitoista 180 millimetrin, yhdeksäntoista 130 millimetrin, neljä 152 millimetrin, kymmenen 122 millimetrin ja neljä 105 millimetrin tykkiä.
operaatiot Nordwind, Südwind ja Westwind

Maihinnousun harhautukseksi järjesti laivasto kolme valemaihinnousua – Nordwind, Südwind ja Westwind, jotka saivat saarella olleet puna-armeijan joukot uskomaan maihinnousun tapahtuvan merenpuoleiselle rannikolle. Harhautukseen osallistuneiden alusten palatessa kotisatamiinsa Suomen merivoimien panssarilaiva Ilmarinen upposi ajettuaan miinaan 13. syyskuuta.
Saarten valtaus > Muhu

Brandenburg rykmentin osasto Benesch teki liitokonein maahanlaskun lähelle puna-armeijan rannikkolinnaketta Kübassaaressa. Linnakkeen valtaamisen tueksi määrätty laivasto-osasto palasi satamaan voimakkaan merenkäynnin vuoksi.
Jalkaväkirykmentti 151 I pataljoona nousi maihin 14. syyskuuta kello neljä 180:llä syöksyveneellä Muhulle Kuivastuun. Pataljoona sai luotua pienen sillanpään, mutta joutui sen jälkeen ryhmittymään puolustukseen kovan vastarinnan vuoksi. Saman aikaisesti nousi maihin Tiedustelupataljoona 161 90 syöksyveneellä Nommkulaan. Päivän aikana rykmentin II pataljoona sekä jalkaväkirykmentti 162:n III pataljoona nousivat maihin, minkä jälkeen sillanpää saatiin levennettyä kuuteen kilometriin.
Saarten valtaus > Saarenmaa

Lisää Saksan 61. jalkaväkidivisioonan joukkoja nousi maihin 15. syyskuuta ja heidän mukanaan virolainen vapaaehtoispataljoona. Seuraavana aamuna joukot ylittivät Muhun ja Saarenmaan välisen salmen saaden sillanpään varmistettua kello 11 mennessä. Vuorokautta myöhemmin pääosa saaresta oli saksalaisten hallussa ja puna-armeija vetäytyi etelään Sõrvenniemeen, jossa joukot ryhmittyivät puolustukseen. Saaren suurin kaupunki Kuressaare vallattiin 20. syyskuuta.
Jalkaväkirykmentti 162 aloitti 22. syyskuuta hyökkäyksen Sõrvenniemeen edeten jokaisesta jalansijasta taistellen niemeä puolustaneiden asemiin.
Saksan ilmavoimat ja laivasto tukivat hyökkäystä. Saksan laivaston 2. torpedovenelaivueen T2, T5, T7, T8 ja T11 tulittivat puna-armeijan asemia Saarenmaalla 13. syyskuuta – 5. lokakuuta yhdessä risteilijöiden Emden ja Leipzig kanssa. Abrukun rannikkopatteri ampui viimeisen kranaattinsa torjuessaan alusten hyökkäystä. Kaksi pioneeripataljoona 660:n komppaniaa tuhosi tykit kasapanoksin. Saarenmaan taistelu päättyi 5. lokakuuta. Niemestä vangittiin 4 000 Neuvostoliiton maa- ja merivoimien sotilasta.
Saarten valtaus > Hiidenmaa

Joukkojen uudelleen järjestelyn ja levon jälkeen hyökkäystä jatkettiin viikkoa myöhemmin Hiidenmaalle. Jalkaväkirykmentti 176:n ja 161. tiedustelupataljoonan joukot nousivat 12. lokakuuta kello 05.30 laivaston tukemana maihin Hiidenmaalle. Saarella olleet puna-armeijan joukot antautuivat 21. lokakuuta. Saksalaiset vangitsivat Hiidenmaalla 3 000 puna-armeijan sotilasta keräten runsaan sotasaaliin.
Seuraukset

Taisteluiden seurauksena akselivaltojen selustaan ei jäänyt voimakasta puna-armeijan miehittämää tukikohtaa häiritsemään huoltokuljetuksia. Saariston alueelta vangittiin kaikkiaan 15 338 neuvostosotilasta. Näin Saksan 18. armeija voitiin siirtää rintamalle jatkamaan hyökkäystä kohti Leningradia.
Otago

| Otago |
| --- | --- |

 Otagon sijainti Uuden-Seelannin kartalla
Valtio:   Uusi-Seelanti
Piirikunnat:  Central Otago Clutha Dunedin City Queenstown Lakes Waitaki (40.39%)
Hallinto:  
 – suurin kaupunki:  Dunedin
Pinta-ala:  36 292 km²
Väkiluku (2015):  215 100
 – väestötiheys:  5,93 as./km²
Kielet:  englanti, maori
 
Otago regional council
Otago on hallinnollinen alue Uudessa-Seelannissa, Eteläsaaren eteläosissa.