stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charlie Haden

| Charlie Haden |
| --- | --- |
 Charlie Haden Italian Pescarassa vuonna 1990.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. elokuuta 1937
Kuollut: 11. heinäkuuta 2014 (76 vuotta)
Muusikko
Tyylilajit:  jazz, free jazz, post-bop, hard bop
Soittimet:  kontrabasso
Yhtyeet:  Ornette Coleman, Pat Metheny
Levy-yhtiöt:  ECM 
Aiheesta muualla
www.charliehadenmusic.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Charlie Haden (6. elokuuta 1937 – 11. heinäkuuta 2014 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazzbasisti. Charlien Hadenin musiikillinen ura alkoi jo kaksivuotiaana, kun hän lauloi keskilännessä perheensä muiden jäsenten kanssa kantria paikallisilla radioasemilla.
Parhaiten Haden tunnetaan yhteistyöstään Ornette Colemanin kanssa. Hän soitti muun muassa sellaisilla tunnetuilla levytyksillä kuin The Shape of Jazz to Come (1959) yhdessä Colemanin, Don Cherryn ja Billy Higginsin kanssa sekä The Ornette Coleman Quartetin levyllä This is Our Music (1960) yhdessä Colemanin, Cherryn ja Ed Blackwellin kanssa. Hän oli myös mukana free jazzille nimensä antaneella The Ornette Coleman Double Quartetin levytyksellä Free Jazz, A Collective Improvisation (1961). Sittemmin Haden soitti mm. Keith Jarrettin kanssa sekä perustamassaan big bandissä Liberation Music Orchestrassa. Vuonna 2006 hän levytti yhdessä Antonio Forcionen kanssa albumin Heartplay.
2000-luvulla teki yhteistyötä etenkin kuubalaispianisti Gonzalo Rubalcaban kanssa, johon Haden tutustui jo 1986.
Charlie Haden vieraili Suomessa Pori Jazzissa 1991 Espanjan sisällissodan aikaista musiikkia tulkinneen Charlie Haden Liberation Orchestran kanssa sekä 2005 seitsenhenkisellä ryhmällä Charlie Haden’s Land Of The Sun featuring Gonzalo Rubalcaba. Tampere Jazz Happeningissä hän esiintyi jo 1986 The American Jazz Quartetin basistina yhdessä saksofonisti Dewey Redmanin, kitaristi Mick Goodrickin ja rumpali Paul Motianin kanssa. Quartet West -yhtyeensä kanssa Haden esiintyi Turku Jazzissa 1994 ja Espoon April Jazzissa 2001.
Levytyksiä

The Shape of Jazz to Come (Ornette Coleman, 1959)
Free Jazz: A Collective Improvisation (Ornette Coleman) (1961)
Life Between The Exit Signs (Keith Jarrett, Paul Motian, 1967)
Liberation Music Orchestra (1969)
My Goals Beyond (John McLaughlin) (1970)
Yoko Ono/Plastic Ono Band (Yoko Ono, (1970)
Escalator Over The Hill (Carla Bley, 1971)
Expectations (Keith Jarrett, 1971)
Science Fiction (Ornette Coleman, 1971)
Fort Yawuh (Keith Jarrett, 1973)
Treasure Island (Keith Jarrett, 1974)
Death and the Flower (Keith Jarret, 1974)
Brown Rice (Don Cherry, 1975)
Old and New Dreams (Old and New Dreams, 1976)
The Survivors' Suite (Keith Jarrett, 1977)
Musique Mecanique (Carla Bley, 1978)
Folk Songs (Jan Garbarek, Egberto Gismonti, 1979)
Chair in the Sky (Mingus Dynasty, Joni Mitchell, 1980)
Time Remembers One Time Once (1981)
The Ballad of the Fallen (Liberation Music Orchestra, 1982)
In Angel City (1988)
Private Collection (1988)
The Montreal Tapes, vol.1 (Charlie Haden, Paul Bley, Paul Motian, 1989)
Dream Keeper (Liberation Music Orchestra, 1990)
In The Year Of The Dragon (Geri Allen, Charlie Haden, Paul Motian, 1998)
Always Say Goodbye (1993)
Night and the City (Kenny Barron, (1996)
None but the Lonely Heart (1997)
Beyond the Missouri Sky (Pat Metheny) (1997)
Nocturne (2001)
Not in Our Name (Liberation Music Orchestra, 2005)
Heartplay (Charlie Haden, Antonio Forcione, 2006)
Aiheesta muualla

Charlie Hadenin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Cole Porter

Cole Porter
Cole Albert Porter (9. kesäkuuta 1891 Peru, Indiana – 15. lokakuuta 1964 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja sanoittaja. Hän on käsikirjoittanut lukuisia musikaaleja ja suuri osa hänen kuuluisimmista kappaleista on hänen musikaaleistaan. Porter on saanut musiikistaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Porterin tunnetuimpia kappaleita ovat ”What Is This Thing Called Love?” (1929), ”Love for Sale” (1930), ”Night and Day” (1932), ”I Get a Kick out of You” (1934), ”Begin the Beguine” (1935) ja ”I’ve Got You Under My Skin” (1936).
Vuonna 1946 Porterin elämästä tehtiin elokuva Yö ja päivä, jossa Porteria esitti Cary Grant. Vuonna 2004 Porterista tehty elokuva De-Lovely (pääosassa Kevin Kline) käsittelee myös Porterin homoseksuaalisuutta.
Aiheesta muualla

Cole Porter Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Cole Porter Birthplace & Museum
Coleco ADAM

| Coleco ADAM |
| --- | --- |
 Coleco ADAM
Valmistaja:  Coleco
Kehittäjä:  Coleco
Julkaistu:  1983
Suoritin:  Zilog Z80A
Coleco ADAM on Colecon kehittämä ja 1980-luvun alussa julkaisema tietokone, jonka edeltäjä on pelikonsoli ColecoVision. ADAM ei ollut kovin suosittu, mikä johtui osittain varhaisista tuotanto-ongelmista. Laite julkistettiin kesän 1983 Consumer Electronics Show -messuilla. ADAM sai hyvää palautetta näppäimistönsä ja tulostimensa laadukkuudesta, ja tarjosi aikanaan kilpailukykyiset grafiikat ja äänimaailman.
ADAM on tunnettu sattumuksellisesta esillepanostaan tammikuun 1984 CES-messuilla. Esitelläkseen laitettaan Coleco päätti näyttää Donkey Kong -peliä pyörimässä sillä. Nintendo oli samaan aikaan neuvottelemassa Atarin kanssa Famicom-konsolinsa jakelusta ulkomailla, ja sopimus piti allekirjoittaa tammikuun 1984 CES-messuilla. Atarilla oli lisenssi Donkey Kongiin tietokoneille, kun taas Colecolla oli lisenssi pelikonsoleita varten. Atarin nähdessä lisensoimattoman Donkey Kongin ADAMilla yritys lopetti yhteistyönsä Nintendon kanssa. Nintendo lähti lopulta ilman Atarin apua ulkomaiden markkinoille .
Aiheesta muualla

Coleco Adamin tekniset tiedot (Coleco Industries, Inc., 1984) (englanniksi)
Video Game Nostalgia -sivuston alue ADAMille (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Computer Newsin arkisto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
historiikki Colecosta ja ADAMista The Dot eaters -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Adamcon, kotisivut (englanniksi)
Chipewyan

| Chipewyan |
| --- | --- |
Muu nimi:  dëne, dëne súline
Tiedot
Alue:   Kanada
Virallinen kieli:  Luoteisterritoriot (Kanada)
Puhujia:  11,900 (2011)
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  na-dené-kielet
Kieliryhmä:  athabasca-kielet
ISO 639-3:  chp
 Ohje 
Chipewyan eli dëne on Kanadassa asuvien chipewyan-intiaanien puhuma athabasca-kieli, jota puhuu äidinkielenään 11,900 ihmistä˔ Se on yksi Luoteisterritorioiden provinssin virallisista kielistä.
Chipewyan-intiaanit käyttävät kielestään nimeä dëne. Termi ”chipewyan” oli vihollisen käyttämä nimi ja sitä pidetään halventavana. Suomeksi chipewyan on kuitenkin suositeltu nimi kielelle.
Colobanthus quitensis

| Colobanthus quitensis |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Colobanthus
Laji::  quitensis
Kaksiosainen nimi
 Colobanthus quitensis  (Kunth) Bartl. 
Katso myös
   Colobanthus quitensis Wikispeciesissä   Colobanthus quitensis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Colobanthus quitensis on toinen Etelämantereen kahdesta alkuperäisestä siemenkasvilajista. Etelämantereella se kasvaa luonnonvaraisena Antarktiksen niemimaalla sekä Eteläisillä Shetland- ja Orkneysaarilla, mutta kasvualue jatkuu Andien vuorijonoa pitkin pitkälle Etelä-Amerikkaan.
Ulkonäkö

C. quitensis on noin 1,5–5 senttimetriä korkea, ulkoisesti sammalta muistuttava kasvi, joka muodostaa patjamaisia kasvustoja. Matalan ja tiheän kasvutavan vuoksi C. quitensis välttää menettämästä vettä ja toisaalta mikroilmasto kasvin välittömässä läheisyydessä on riittävän lämmin fotosynteesille. Kasvilla on keltaiset kukat. Ilmastonmuutoksen myötä sen kasvuala on laajenemassa voimakkaasti.
Joissakin lähteissä Colobanthus quitensis luetaan kuuluvaksi haarikoiden (Sagina) sukuun, johon kuuluu myös Suomessa esiintyviä lajeja.
Aiheesta muualla

Size and longevity of seed banks in Antarctica and the influence of ultraviolet-B radiation on survivorship, growth and pigment concentrations of Colobanthus quitensis seedlings. (englanniksi)
Mantovani & Vieira (2000) Leaf micromorphology of Antectic Pearlwort Colobanthus quitensis (Kunth) Bartl.. Polar Biol. 23, 531
Photosynthetic performance of Colobanthus quitensis (Kunth) Bartl. (Caryophyllaceae) in a high-elevation site of the Andes of central Chile (englanniksi)
UniProt, Taxonomy: Colobanthus quitensis (englanniksi)
Colobanthus quitensis
Coosin piirikunta

Coosin piirikunta (engl. Coos County) on Yhdysvaltojen Oregonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 64 487 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Coquillen kaupunki. Piirikunta on perustettu 22. joulukuuta 1853.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Coosin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Can’t Stop

| ”Can’t Stop” Red Hot Chili Peppers |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: By The Way
 Äänitetty : marraskuu 2001 –  toukokuu 2002
 Julkaistu: 24. tammikuuta 2003
 Tuottaja(t): Rick Rubin
 Tyylilaji: Rap rock Funk rock Alternative rock
 Kesto: 04.29
 Levy-yhtiö: Warner Bros.
Red Hot Chili Peppersin muut singlet
| ”The Zephyr Song” 2002 | ”Can’t Stop” 2003 | ”Dosed” 2003 |
Can’t Stop on Red Hot Chili Peppersin kappale, joka löytyy vuonna 2002 ilmestyneeltä albumilta By The Way. Singlenä kappale julkaistiin seuraavana vuonna, tammikuussa 2003. Single menestyi hyvin listoille, kuten muutkin albumin By The Wayn kappaleet. Single oli ensimmäisenä Alternative Songs -listalla, jolla se vietti 27 viikkoa. Hyvästä listamenestyksestä huolimatta kappale ei päässyt yhtyeen kokoelma-albumille Greatest Hits, mutta löytyy albumin DVD-versiolta Greatest Videos.
Singlelle tehtiin musiikkivideo vuonna 2003.
Kappale

Kappale eroaa paljon muista By The Wayn kappaleista. Se on yksi harvoista albumin kappaleita, jotka sisältävät bändille muuten ominaisia funk-vaikutteita. Kappaleen sanat ovat satunnaisia mietteitä, jotka yhtyeen laulaja Anthony Kiedis sovitti kappaleen rytmiin. Kappale on yksi harvoja albumilla, jolla yhtyeen basisti Flea ”släppaa” bassoaan.
Musiikkivideo

Musiikkivideo on yhtyeelle tyypillisellä tavalla erikoinen. Videolla esiintyy jokainen bändin jäsen. Video alkaa kameran kulkiessa mutkittelevan, keltaisen putken läpi. Kameran tullessa putken suulle, se pysähtyy Kiediksen eteen.
Videolla bändin jäsenet tekevät erikoisia ja satunnaisia asioita, kuten ämpärin tasapainottelua pään päällä, suuren virtahepomaskin pään pitämistä päässä, jonglöörausta ja kitaran soittamista huoneessa joka on täynnä lamppuja.
Videon lopussa on kyltti, jossa lukee: ”Inspired by the 'One-Minute Sculptures’ of Erwin Wurm”.
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus | Listaviikot |
| --- | --- | --- |
| Hollannin Top 40 | 15 | 12 |
| Irlannin Top 50 | 36 | 4 |
| Sveitsin Top 75 | 39 | 10 |
| Britannian Top 75 | 57 | 16 |
| Italian Top 50 | 42 | 1 |
| Saksan Top 100 | 58 | 6 |
| Itävallan Top 75 | 65 | 5 |
| Ranskan Top 100 | 68 | 3 |
| Billboard Hot 100 | 57 | 16 |
| Hot Mainstream Rock Tracks | 15 |  ? |
| Alternative Songs | 1 | 27 |
| Britannian singlelista | 22 | 6 |
| Irlannin Singlelista | 30 | 2 |
| Australian Singlelista | 38 | 3 |
| Uuden-Seelannin Singlelista | 40 | 6 |
Singlen kappaleet

CD Single 1
”Can’t Stop”
”Right On Time” (Live)
”Nothing to Lose” (Live)
CD Single 2
”Can’t Stop”
”If You Have to Ask” (Live)
”Christchurch Fireworks Musi” (Live)
Cherish

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Cherish voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Musiikissa

Cherish, yhdysvaltalainen tyttöyhtye
Cherish, japanilainen yhtye
Cherish, David Cassidyn albumi
”Cherish”, The Associationin kappale, jonka on kirjoittanut Terry Kirkman
”Cherish”, Kool & the Gangin kappale
”Cherish”, Madonnan kappale
Muita merkityksiä

Cherish, Finn Taylorin ohjaama elokuva vuodelta 2002
Valerie Cherish, Lisa Kudrow’n näyttelemä päähenkilö HBO:n televisiosarjassa The Comeback.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Cherish”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Chevak

| Chevak |
| --- | --- |

 Koordinaatit: 61°31′40″N, 165°34′43″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Alaska
Piirikunta:  Kusilvak
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,0 km²
 – Josta vettä:  0,1 km² (1,71 %)
Väkiluku:  765
 – Väestötiheys:  259,1 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-9
 
   
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Chevak on kaupunki Länsi-Alaskassa. Vuoden 2000 väestönlaskennassa sen asukasluku oli 765. Näistä 90,46% edusti etnisesti Amerikan alkuperäiskansoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chevak Google Localissa
Chōonpu

Vaakasuuntainen chōonpu
Chōonpun käyttö hiragana-tavuaakkosten yhteydessä: rāmen kirjoitettuna chōonpulla
Chōonpu (jap. 長音符) tai bōsen (jap. 棒線) on japanin kielessä käytetty typografinen merkki, joka ilmaisee pitkää vokaalia. Sitä käytetään erityisesti katakana-tavuaakkosilla kirjoitettaessa. Se on yhden kanan tai kanjin pituinen vaaka- tai pystyviiva tekstin korkeuden tai leveyden keskikohdassa: vaakatekstissä se kirjoitetaan vaakaviivana ja pystytekstissä pystyviivana. Latinisoidussa japanissa chōonpu korvataan yleensä pituusmerkillä eli makronilla vokaalin yläpuolella, mutta sirkumfleksiä käytetään myös. JSL-romanisaatiossa käytetään kaksoisvokaalia. Chōonpu on eri merkki kuin viiva, ja se onkin yleensä erotettavissa siitä helposti.
Historia

Chōonpun käyttö yleistyi Edo-kaudella. Sen sanotaan saaneen alkunsa 引-kanjimerkin (”vetää”) oikeanpuolisesta viivasta.
Käyttö

Symbolia käytetään joskus myös hiragana-kirjoituksessa. Esimerkiksi rāmen-ravintoloiden kyltit kirjoitetaan välillä hiraganalla らーめん. Yleensä pitkää vokaalia ilmaisemaan käytetään hiraganalla kirjoitettaessa kuitenkin toista vokaalimerkkiä. Seuraavassa taulukossa on esitetty pitkän vokaalin kirjoittaminen hiraganalla ja katakanalla.
| Tavallinen hiragana | Tavallinen katakana | Hepburn |
| --- | --- | --- |
| はあ | ハー | hā |
| ひい | ヒー | hī |
| ふう | フー | fū |
| へえ | ヘー | hē |
| ほう | ホー | hō |
Japanese Industrial Standards -järjestelmässä chōonilla on paikka 213C, ja Unicodessa sillä on paikka 30FC.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chōonpu Wikimedia Commonsissa
Cheung Po Tsai

Cheung Po Tsai (yksink.: 张保仔; perint.: 張保仔) oli 1800-luvun alussa Qing-dynastian aikana toiminut kiinalainen merirosvo.
Cheung Chaun saarella Kiinassa sijaitsee "Cheung Po Tsain luola", johon kerrotaan Cheung Po Tsain piilottaneen aarteensa.
Merirosvoura

Cheung Po Tsai eli yksinkertaista elämää Xinhuin kylässä kalastajan poikana. Cheng Yat-niminen merirosvo kidnappasi hänet ja hänestä tuli kaappaajansa suosikki. Cheng Yatin kuoltua onnettomuudessa myrskyssä hänen vaimonsa Ching Shih siirtyi hänen laivansa johtoon. Cheung Po Tsaista tuli Ching Shihin "oikea käsi". He rakastuivat ja menivät naimisiin. Myöhemmin Cheung Po Tsai kaappasi vallan vaimoltaan.
Populaarikulttuuri

Cheung Po Tsai oli hongkongilaisen 1973 tehdyn Da hai dao (suomeksi merirosvo) -elokuvan päähenkilö.
Cheung Po Tsain luola
Goottilainen romaani

Horace Walpolen Otranton linna (1765) nosti goottilaisen romaanin muoti-ilmiöksi.
Goottilainen romaani (engl. Gothic fiction) on kauhukirjallisuuden lajityyppi, jonka toistuvia piirteitä ovat väkivalta, salaisuudet, keskiaikaiset rauniot sekä yliluonnolliset elementit. Tyypillinen goottilainen romaani sijoittuu pelottavaan linnaan, jossa rappeutuneen suvun viimeinen vesa joutuu tekemään tiliä esi-isiensä syntien kanssa. Usein menneisyyden taakka konkretisoituu kohtalonomaisena kostona, joka toteutuu kummitusten, demonien ja muiden yliluonnollisten voimien myötävaikutuksella.
Goottilainen romaani kehittyi Englannissa 1700-luvun jälkipuoliskolla ja oli suosituimmillaan 1700–1800-lukujen vaihteen molemmin puolin. Genren perusteokseksi muodostui Horace Walpolen Otranton linna (1765). Lajityypin suosio laski 1800-luvun mittaan, ja sen kummallisia juonenkäänteitä myös parodioitiin usein. Vaikutteita gotiikasta esiintyi kuitenkin laajalti vuosisadan kirjallisuudessa, tunnetuimpina esimerkkeinä Mary Shelleyn Frankenstein (1818) ja Bram Stokerin Dracula (1897). Myös nykyaikaisessa kauhukirjallisuudessa goottilaisen romaanin perintö elää vahvana, vaikka lajityypin puhdasveriset edustajat ovatkin nykyään melko harvinaisia.
Vaikka goottilainen romaani oli ennen muuta englanninkielisen kirjallisuuden suuntaus, kehittyi vastaavia yliluonnollisen kauhun traditioita myös Manner-Euroopassa. Saksassa puhuttiin ”puistatusromaaneista” ja Ranskassa ”mustista romaaneista”. Yhdysvalloissa kehittyi ”etelägotiikaksi” kutsuttu suuntaus, jonka aiheita olivat syvän etelän rappeutuneet plantaasit ja orjuuden synnyttämät etniset ristiriidat.
Goottilainen romaani uudisti 1700-luvun kirjallisuutta kolmella tapaa. Ensinnäkin se vastusti valistusajan edistysuskoa ja nostalgisoi mennyttä. Toisekseen se asettui vastakkain esteettisiin ja moraalisiin ihanteisiin nähden: kauneuden sijaan gotiikka pyrki rumuuteen ja pelottavuuteen. Kolmanneksi gotiikka kuvasi aiempaa rohkeammin vaiettuja ilmiöitä, kuten väkivaltaa, hulluutta ja seksuaalisuutta.
Nimitykset

Goottilaisen romaanin nimi syntyi analogiana goottilaisesta arkkitehtuurista, joka 1700-luvun mielikuvissa liitettiin keskiaikaan ja taikauskoon. Tuolloisen kauhukirjallisuuden miljöönä toimivat usein juuri goottilaiset rauniot.
Suomessa lajityyppiä on vanhastaan kutsuttu kauhuromantiikaksi, mutta tämä on sittemmin harvinaistunut. Jyväskylän yliopiston verkkosivujen mukaan gotiikka ei jaa romantiikan moraalista optimismia. ”Gotiikka ei siis ole romantiikkaa vaan se voidaan nähdä sekä valistuksen että romantiikan varjona.”
Lajityypin historia > Gotiikka Manner-Euroopassa

Goottilainen romaani oli ennen kaikkea englantilainen genre. Traditiota hyödynnettiin kuitenkin myös Manner-Euroopassa.
Saksassa kehittyi oma goottilaista romaania muistuttanut suuntauksensa, jota kutsutaan nimellä Schauerroman (suom. ”puistatusromaani”). Lajityypin varhaisiin klassikoihin lukeutuvat erityisesti E. T. A. Hoffmannin (1776–1822) kauhuromaanit ja -novellit. Muita saksalaisen kauhuromantiikan suuria nimiä olivat Johann Friedrich von Schiller (1759–1805) ja Lawrence Flammenburg (1765–1813), joiden tuotannossa oli viitteitä gotiikan painostavasta tunnelmasta. Saksalainen kauhukirjallisuus vaikutti myös englantilaiseen gotiikkaan, kuten edellä mainittuun Matthew Lewisin teokseen.
Ranskassa yliluonnollista kauhua (roman noir, ”musta romaani”) kirjoittivat muun muassa Honoré de Balzac (1799–1850), Gérard de Nerval (1808–1855), Prosper Mérimée (1803–1870) ja Eugène Sue (1803–1857). Englantilaisen gotiikan suurista nimistä roman noiriin vaikutti voimakkaimmin William Beckford, jonka kuvaamaan seksuaaliseen rappioon erikoistui varsinkin Markiisi de Sade (1740–1814).
Myös Venäjällä syntyi 1800-luvulla oma goottilaisvaikutteinen kauhukirjallisuuden traditionsa. Linnojen, lepakoiden, hämähäkinseittien ja haamujen kaltaista kuvastoa sisälsivät esimerkiksi Aleksander Puškinin Patarouva (1834) ja Fjodor Dostojevskin Emäntä (1847). Nikolai Gogolin (1809–1852) tuotannossa puolestaan näkyivät vahvana saksalaisen fantasian ja erityisesti Hoffmannin tuotannon vaikutus. Venäläisen kauhukirjallisuuden riippuvuus englantilaisesta goottilaisesta romaanista on toisaalta myös kyseenalaistettu.
Lajityypin historia > Uusi tuleminen

Rakkauskirjallisuus omaksui 1900-luvun alussa goottilaisen romaanin piirteitä. Daphne du Maurierin Rebekka (1938) muodostui modernin gotiikan tärkeimmäksi edeltäjäksi. Sen seuraajissa yhdistyivät romanttiset ihmissuhteet sekä ajoittaiset yliluonnollisuudet. Tyypillinen rakkausgotiikka on suunnattu naisyleisölle ja kertoo vaaraan joutuneesta sankarittaresta. Varsinainen kauhukirjallisuus oli 1900-luvun alussa marginaalinen ja epämuodikas laji. Keskeinen gotiikan julkaisukanava oli yhdysvaltalainen pulp-lehti Weird Tales (1923–1954). Sen tunnetuin avustaja oli H. P. Lovecraft (1890–1937), jonka tyyli oli 1900-luvun kirjailijoista kaikkein lähimpänä goottilaista romaania.
Amerikkalaisen gotiikan traditio kehittyi 1900-luvulla niin sanotuksi ”etelävaltiogotiikaksi” (Southern Gothic). Siinä vastakkain asettuivat Pohjois-Yhdysvaltojen teknologinen edistys sekä Etelä-Yhdysvaltojen vanhanaikaisuus ja alkukantaisuus. Yhdysvalloissa ei ollut keskiaikaisia linnoja, joten lajityypin novellit sijoitettiin lahoaville plantaaseille ja niiden juonet käsittelivät usein valkoisten ja mustien sekä orjien ja orjanomistajien välisiä konflikteja. Lajin tärkeä temaattinen edeltäjä oli Edgar Allan Poe, joka ei tosin sijoittanut goottilaisia kertomuksiaan etelävaltioihin. Kauhut eivät useinkaan olleet yliluonnollisia, mutta poikkeuksiakin esiintyi esimerkiksi Mary Elizabeth Counselmanin (1911–1995) ja Joyce Carol Oatesin (s. 1938) tuotannossa.
Gotiikka palasi valtavirran kauhuun Robert Blochin Psykon (1959) ja Alfred Hitchcockin siitä tekemän elokuvaversion (1960) myötä. Seuraavina vuosikymmeninä goottilaiset elementit alkoivat jälleen yleistyä yliluonnollisessa kirjallisuudessa. Modernia gotiikkaa kirjoittivat esimerkiksi Mary Stewart, Tanith Lee, Angela Carter ja Thomas Ligotti. 1900-luvun jälkipuoliskolla goottilaisella kauhulla alettiin viitata viihteelliseen kauhukirjallisuuteen, joka hyödynsi varhaisemman goottilaisen romaanin tunnetuksi tekemiä teemoja ja kuvia. Merkittäviä uusgoottilaisia kauhuromaaneja ovat esimerkiksi Iris Murdochin Yksisarvinen ja David Storeyn Radcliffe (molemmat 1963). Löyhempiä ja epäsuorempia vaikutteita gotiikasta on lähes kaikilla nykyisillä kauhukirjailijoilla.
1900-luvulla goottilaisen romaanin perintöä alettiin hyödyntää myös elokuvissa. Erityisesti kauhu- ja tieteiselokuvien saralla erilaiset hirviöaiheet ovat olleet suosittuja. Sekä Frankensteinista että Draculasta on sittemmin tehty kymmenittäin filmiversioita, joiden uskollisuus alkuteksteille vaihtelee.
Goottilainen romaani Suomessa

Goottilainen romaani vaikutti suomenkieliseen kirjallisuuteen sen varhaisimmista edustajista alkaen. Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä (1870) Aapo kertoo gotiikasta ammentavia kauhutarinoita. Ruotsinkielisistä kirjailijoista Zacharias Topelius kirjoitti Englannin ja Saksan kauhukirjallisuuden innoittamia kauhunovelleja sekä romaanin Linnaisten kartanon viheriä kamari (1859). Fredrika Runebergin Manalan neidossa (Manala Jungfrun, 1861) päähenkilönä on manalan ruhtinaan tytär Kalmatar.
Kirjallisuudentutkija Eino Railo julkaisi vuonna 1925 goottilaista romaania käsitelleen väitöskirjansa Haamulinna. Samoihin aikoihin alettiin suomentaa ensimmäisiä Edgar Allan Poen teoksia.
Analyysia

1700-luvulla goottilainen romaani kohtasi voimakasta kritiikkiä, koska se ei vastannut aikakauden taideihannetta vaan oli rumaa ja epäsäännöllistä. Richard Hurd esitti ratkaisuksi goottilaisen ja kreikkalaisen estetiikan erottamista toisistaan: kyseessä oli kaksi erillistä ja toisistaan riippumatonta taidekäsitystä, jotka noudattivat omia lainalaisuuksiaan. Ann Radcliffe puolestaan erotti toisistaan pelon (terror) ja kauhun (horror). Näistä ensin mainittu syntyy kosketuksessa subliimin kanssa ja on jopa innoittava voima. Pelkoon kuuluu Radcliffen mukaan myös epävarmuus. Kauhu taas halvaannuttaa eikä tuota uutta.
Markiisi de Sade esitti goottilaisen romaanin suosion olevan merkki levottomista ajoista. Mullistusten seurauksena ihmisten olot olivat niin huonot, ettei niitä voinut taiteessa kuvata ilman helvetin voimia. Sade toisaalta myös arvosteli goottilaisen romaanin hämäräperäisyyttä ja yliluonnollisuutta.