stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kargasok

| Kargasok Каргасок |
| --- | --- |

 Kargasok
 Koordinaatit: 59°3′28″N, 80°52′16″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Tomskin alue
Piiri:  Kargasokin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2015):  11 161
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kargasok (ven. Каргасо́к) on kylä, maalaiskunta ja Kargasokin piirin hallinnollinen keskus Tomskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Objoen varrella 427 kilometriä Tomskista luoteeseen. Kunnassa 11 200 asukasta (vuonna 2015).
Selkuppien maille perustettu Kargasokin kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1640. Sen asukkaat harjoittivat maanviljelyä, puutarhanhoitoa, karjanhoitoa, kalastusta ja metsästystä sekä toimittivat polttopuita Obin höyrylaivoille. 1900-luvun alussa Kargasok toimi poliittisena karkotuspaikkana. Vuonna 1925 kylästä tuli piirikeskus, jonka väkilukua lisäsivät karkotetut kulakit. 1930-luvulla syntyi elintarviketeollisuutta ja metsäteollisuuspiiri, jonka pohjalta perustettiin vuonna 1976 metsäkombinaatti. 1960–1980-luvuilla Kargasokilla oli kaupunkimaisen taajaman status.
Seudun pääelinkeinoja ovat öljyn ja kaasun tuotanto sekä metsäteollisuus. Vuonna 2003 avattiin Kargasokin öljynjalostamo. Palveluihin kuuluu kaksi keskikoulua, ammattikoulu, lasten taidekoulu, kulttuuritalo ja piirisairaala. Kylässä toimii kansanperinnemuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Severnaja pravda.
Aiheesta muualla

Kargasokin kunnan sivusto (venäjäksi)
Karigaila

Karigaila (puolaksi Korygiełło, k. 16. syyskuuta 1390 Vilna) oli yksi Liettuan suuriruhtinaan Algirdaksen ja hänen toisen vaimonsa Uliana Tveriläisen pojista. Hän hallitsi Mstsislauta sen jälkeen kun se oli vallattu Smolenskin ruhtinaskunnalta.
Karigaila sekoitetaan joskus veljeensä Constantineen, josta sai alkunsa Czartoryskin suku. Vanhemman veljensä Jagellon sovittua Krevan unionin Karigaila kastettiin Casimiriksi Krakovassa maaliskuussa 1386. Sen jälkeen hän kiirehti Puolasta itäiseen Liettuaan velipuoltaan Andrei Polotskilaista vastaan, joka oli ryhtynyt taisteluun Jagelloa vastaan. 18. huhtikuuta 1386 hän ja hänen toinen veljensä ilmeisesti kukistivat Svjatoslav Smolenskilaisen, joka oli Andrein liittolainen ja hyökkäsi Vihrajoen taistelussa Mstsislawiin. Liettuan sisällissodan aikana Karigaila komensi Vilnan linnoitusta. Linna kukistui, ja hänet tapettiin. Myöhemmin Jagello valitti, että Saksalainen ritarikunta oli vanginnut ja julmasti teloittanut Karigailan. Ritarikunta kiisti syytöksen ja väitti Karigailan kaatuneen taistelussa, ja he olivat ainoastaan löytäneet ruumiin. Karigaila on haudattu Vilnan tuomiokirkkoon.
Karbinoksamiini

| --- | --- |

Karbinoksamiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-[(4-kloorifenyyli)-pyridin-2-yylimetoksi]-N,N-dimetyylietanamiini
Tunnisteet
CAS-numero: 486-16-8
ATC-koodi: R06AA08
PubChem CID: 2564
DrugBank: DB00748
Kemialliset tiedot
Kaava: C16H19N2ClO 
Moolimassa: 290,782
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 10-12 h
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Karbinoksamiini (C16H19N2ClO) on ensimmäisen sukupolven antihistamiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste.
Vaikutusmekanismi ja käyttö

Karbinoksamiini vaikuttaa salpaamalla H1-reseptoreja. Yhdistettä käytetään allergisen nuhan, allergisten iho-oireiden, sekä joskus myös matkapahoinvoinnin hoitoon. Yleensä karbinoksamiinia käytetään sen maleiinihapposuolana karbinoksamiinimaleaattina. Sitä voidaan käyttää yhdistelmähoitona pseudoefedriinin ja dekstrometorfaanin kanssa. Yhdistettä käytetään joko raseemisena seoksena tai puhtaana (-)-enantiomeerina.
Valmistus

Karbinoksamiinin synteesin ensimmäisessä vaiheessa 2-bromipyridiinistä muodostetaan Grignard-reagenssi, joka reagoi additioreaktiolla p-klooribentsaldehydin kanssa. Viimeisessä vaiheessa 2-klooridimetyyliaminoetaani reagoi tämän välituotteen kanssa karbinoksamiiniksi.
Karinaisten vaakuna

Karinaisten vaakuna (1969–2004)
Karinaisten vaakuna oli Karinaisten kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa pitäjän lisänimeen Hakokappeli; hako tarkoittaa havupuun oksaa.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultainen irtoristi, jonka yläsakara on kolmihaaraisen havunoksan muotoinen.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Karinaisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. joulukuuta 1968. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 12. maaliskuuta 1969.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2005, kun Karinainen liittyi osaksi Pöytyän kuntaa.
Diana Karenne

Diana Karenne vuonna 1917.
Diana Karenne (oikealta nimeltään Leucadia Konstantia, 1888 – 14. lokakuuta 1940 Aachen) oli Italiassa, Ranskassa ja Saksassa työskennellyt elokuvanäyttelijä.
Karenne syntyi Kiovassa tai eräiden tietojen mukaan Danzigissa tai Stettinissä. Hänen veljensä oli elokuvatuottaja Gregor Rabinowitsch. Karenne aloitti elokuvauransa Italiassa vuonna 1914. Hänen ensimmäinen pääosansa oli Ernesto Maria Pasqualin elokuvassa Passione tzigana vuonna 1916. Karenne alkoi pian myös käsikirjoittaa ja ohjata ja perusti vuonna 1917 veljensä Davidin kanssa oman tuotantoyhtiön. Asta Nielsenin innoittama näyttelijä oli yksi mykkäelokuvan rohkeista diivoista, jonka tyyliä on verrattu Lyda Borelliin.
1920-luvun alussa Karenne siirtyi Pariisiin ja sittemmin Berliinin, jossa häntä ohjasivat muun muassa Rudolf Meinert, Aleksandr Volkov ja Richard Oswald. Näyttelijän ura päättyi äänielokuvan tultua, mutta vuonna 1940 hän esiintyi vielä Carmine Gallonen elokuvassa Manon Lescaut. Karenne kuoli Aachenin pommituksessa saamiinsa vammoihin.
Aiheesta muualla

Diana Karenne Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Karjaan maalaiskunnan vaakuna

Karjaan maalaiskunnan vaakuna (1950–1968)
Karjaan maalaiskunnan vaakuna on saanut aiheensa kunnan historiasta. Kolme muuria viittaa kolmeen Karjaan pitäjän keskiaikaiseen linnan: Raaseporin, Grabbackan ja Junkarsborgin linnoihin. Aaltokoro viittaa Mustionjokeen ja raudan merkki mustalla pohjalla sen varrella olleeseen rautaruukkiin.
Vaakunan selitys on ”aaltokorokatkoisen kilven punaisessa yläkentässä kolme kultaista sakaroitua muuria asetettuina 1 + 2, sen hopeisessa alakentässä musta, aaltokoroinen tyvikenttä, jossa kultainen raudan merkki”. Vaakunan on suunnitellut Gunnar Forsström, ja se vahvistettiin käyttöön 6. helmikuuta 1950. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1969 Karjaan maalaiskunnan liityttyä Karjaan kauppalaan.
Rosabeth Moss Kanter

| Rosabeth Moss Kanter |
| --- | --- |
 Rosabeth Moss Kanter (oik.) Susan Solomontin kanssa vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1943 (ikä 81) Cleveland, Ohio, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Arvonimi: kauppatieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  taloustiede
Rosabeth Moss Kanter (s. 15. maaliskuuta 1943 Cleveland, Ohio) on yhdysvaltalainen kauppatieteen professori, erikoisaloinaan strategia, innovaatiot ja muutosjohtaminen.
Hän työskentelee Harvardin yliopistossa, jossa hänellä on liiketaloustieteen Ernest L. Arbuckle -professuuri.
Kanter toimi vuosina 1989–1992 Harvard Business Reviewin päätoimittajana.
Koulutus

Kanter valmistui kandidaatiksi (psykologia ja sosiologia) Bryn Mawr Collegesta vuonna 1964.
Sieltä hän siirtyi Michiganin yliopistoon, missä hän opiskeli ensin maisteriksi (1965), ja valmistui tohtoriksi (sosiologia) vuonna 1967.
Akateeminen ura

Kanter oli vasta toinen nainen, joka valittiin pysyvään virkaan Harvard Business Schoolissa (HBS).
Ennen siirtymistään HBS:ään vuonna 1986, Kanter toimi vierailevana professorina MIT:n Sloan School of Managementissa (1979–1986).
MIT:a ennen Kanter hoiti organisaation johtamisen ja sosiologian professuureja Yalessa (1977–1986), ja oli sosiologian apulaisprofessori Brandeisin yliopistossa (1966–1977). 1975–1976 hän oli Post-doc -tutkijana Harvard Law Schoolissa ja 1973–1974 organisaatiokäyttäytymisen tutkimusohjelmassa Harvardissa.
Akateeminen ura > Tunnustukset

Kanter on saanut urallaan lukuisia tunnustuksia, muun muassa 22 kunniatohtorin arvoa.
Julkaisuja

Kanter, Rosabeth Moss: America the Principled: 6 Opportunities for Becoming a Can-Do Nation Once Again.  New York:  Crown Business, 2007.  ISBN 0-30-738242-7
Kanter, Rosabeth Moss: Confidence: How Winning Streaks and Losing Streaks Begin and End.  New York:  Crown Business, 2004.  ISBN 1-40-005290-4
Kanter, Rosabeth Moss & Stein, Barry A. & Jick, Todd D.: Challenge of Organizational Change: How Companies Experience It And Leaders Guide It.  New York:  Free Press, 2003.  ISBN 0-74-325446-5
Kanter, Rosabeth Moss: Evolve! Succeeding in the Digital Culture of Tomorrow.  Boston, MA:  Harvard Business School Press, 2001.  ISBN 1-57-851439-8
Kanter, Rosabeth Moss: On the Frontiers of Management.  Boston, MA:  Harvard Business School Press, 1997.  ISBN 0-87584-802-8
Kanter, Rosabeth Moss (toim.) & Kao, John J. (toim.) & Wiersema, Frederik D. (toim.): Innovation: Breakthrough Thinking at 3M, DuPont, GE, Pfizer, and Rubbermaid.  (BusinessMasters -sarja)  HarperBusiness, 1997.  ISBN 0-88-730771-X
Kanter, Rosabeth Moss: World Class: Thriving Locally in the Global Economy.  New York:  Simon and Schuster, 1995.  ISBN 0-68-481129-4
Kanter, Rosabeth Moss: When Giants Learn to Dance: Mastering the Challenge of Strategy, Management, and Careers in the 1990s.  New York:  Simon and Schuster, 1989.  ISBN 0-67-161733-8
Kanter, Rosabeth Moss & Dukakis, Michael S.: Creating the Future: The Massachusetts Comeback and its Promise for America.  New York:  Summit Books, 1988.  ISBN 0-67-165882-4
Kanter, Rosabeth Moss: The Change Masters: Innovation for Productivity in the American Corporation.  New York:  Simon and Schuster, 1983.  ISBN 0-67-142802-0
Kanter, Rosabeth Moss & Stein, Barry A.: Life in Organizations: Workplaces as People Experience Them.  New York:  Basic Books, 1979.  ISBN 9780465040414
Kanter, Rosabeth Moss: Men and Women of the Corporation.  New York:  Basic Books, 1977.
Kanter, Rosabeth Moss: Work and Family in the United States: A Critical Review and Agenda for Research and Policy.  New York:  Russell Sage Foundation, 1977.  ISBN 0-87-154433-4
Kanter, Rosabeth Moss: Communes: Creating and Managing the Collective Life.  New York:  Harper & Row, 1973.  ISBN 0-06-043476-7
Kanter, Rosabeth Moss: Commitment and Community: Communes and Utopias in Sociological Perspective..  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1973.  ISBN 0-67-414575-5
Aiheesta muualla

Kanterin blogi (Arkistoitu – Internet Archive)
Rosabeth Moss Kanterin haastattelu (Strategy-Business.com) (Arkistoitu – Internet Archive)
The Handy Guide to the Gurus of Management (Charles Handy haastattelee Kanteria, .ram)
Kanterin artikkeleita HBS:n Working Knowledge -sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Karjaan vaakuna

Karjaan vaakuna
Karjaan vaakuna oli Karjaan kaupungin tunnus. Vaakunan linnantornit symboloivat vanhan Karjaan emäpitäjän alueella sijainneisiin kolmeen linnaan: Raaseporiin, Junkarsborgiin ja Grabbackaan. Virta viittaa Mustionjokeen, joka toimi muinoin tärkeänä kulkureittinä Hämeen suuntaan. Ratas kuvastaa kaupungin liikenteellistä asemaa rautateiden solmukohtana viitaten samalla alueen teollisuuteen. Samat aiheet toistuivat myös Karjaan maalaiskunnan vaakunassa.
Vaakunan selitys kuuluu seuraavasti: ”Sinisessä kilvessä kultainen kolmitorninen linna hopeavuorella, joka ulottuu kilven alareunaan saakka. Vuoressa on poikittain juokseva virta, sen alla sinisessä ympyrässä kuusipuolainen kultaratas.” Vaakunan on suunnitellut Hilding Ekelund, ja tasavallan presidentti Risto Ryti vahvisti vaakunan käyttöön 23. heinäkuuta 1943. Karjaan vaakuna oli Rovaniemen vaakunan jälkeen toinen Suomen kauppaloille vahvistetuista vaakunoista ennen niiden yleistymistä vuoden 1949 kunnanvaakunalain myötä.
Karjaan vaakunan alkuperäismalli vuodelta 1943.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Karjaa, Tammisaari ja Pohja yhdistyivät Raaseporin kaupungiksi.
Karbonyylifluoridi

| Karbonyylifluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  353-50-4
PubChem CID:  9623
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  COF2
Moolimassa:  66,01 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  -114 °C
Kiehumispiste:  -83,1 °C
Tiheys:  1,139 (-144 °C)
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Karbonyylifluoridi eli fluorifosgeeni (COF2) on hiilen, hapen ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste ja fosgeenin fluorianalogi. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Karbonyylifluoridi on huoneenlämpötilassa väritöntä kaasua, joka voidaan paineistaa ja nesteyttää värittömäksi nesteeksi. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta muodostaen vetyfluoridia ja hiilidioksidia. Karbonyylifluoridi reagoi useiden yhdisteiden kanssa ja on voimakkaasti syövyttävää ja ärsyttää hengitysteitä. Syövyttävyys johtuu vetyfluoridista, jota karbonyylifluoridi muodostaa joutuessaan kosketuksiin veden kanssa.
Valmistus ja käyttö

Karbonyylifluoridia voidaan valmistaa usealla tavalla ja ensimmäisen kerran sitä valmistettiin vuonna 1934 fluoraamalla hiilimonoksidia hopea(II)fluoridin avulla. Muita tapoja ovat fosgeenin fluoraus asetonitriililiuoksessa natriumfluoridi avulla tai käyttämällä antimonitrifluoridin ja antimonipentafluoridin seosta, rikkitetrafluoridia tai vetyfluoridia. Yhdistettä muodostuu myös hiilimonoksidin ja fluorin välisessä reaktiossa ja kuumennettaessa kalsiumfluoridia ja titaanidioksidia hiilen läsnä ollessa. Karbonyylifluoridia muodostuu fluorattujen polymeerien palaessa.
Karbonyylifluoridia voidaan käyttää fluorin tai vetyfluoridin sijasta valmistettaessa fluorattuja orgaanisia yhdisteitä. Se reagoi muun muassa alkoholien kanssa muodostaen fluorialkaanijohdannaisia. Siitä valmistetaan myös useita orgaanisen kemian reaktioissa lähtöaineina käytettäviä yhdisteitä kuten difluori-isosyanaatteja ja fluorattuja alkyyli-isosyanaatteja. Yhdistettä voidaan käyttää myös metallifluoridien, joissa metalli on korkealla hapetusluvulla, valmistamiseen.
Leo Karjagin

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 31. lokakuuta 1911
Kuolinaika: 11. joulukuuta 2003 (92 vuotta)
Pelipaikka: tukimies
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1930–1944 | HIFK | 133 | (14) |
Maajoukkue
| 1932–1943 | Suomi | 17 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Leo Karjagin (31. lokakuuta 1911 – 17. joulukuuta 2003) oli suomalainen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 1943–44 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli tukimies. Karjaginin veljet Frans Karjagin ja Alexander Karjagin olivat myös jalkapalloilijoita.
Karjagin edusti koko uransa ajan HIFK:ta. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1930, 1931, 1933 ja 1937. Karjagin pelasi A-maajoukkueessa 17 maaottelua vuosina 1932–1943.
Karjagin pelasi myös jääpalloa maajoukkueessa ja HIFK:ssa, jossa hän saavutti viisi mestaruutta. Karjagin edusti Suomea kaikkiaan neljässä A-maaottelussa ja kuudessa B-maaottelussa.
Frans Karjagin

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 11. kesäkuuta 1909
Kuolinaika: 16. heinäkuuta 1977 (68 vuotta)
Pelipaikka: puolustaja
Lempinimi: Frade
Junioriseurat
1923–1924: HPS
1925–1926: Vesa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1927–1928 | Vesa |  |  |
| 1929–1944 | HIFK | 141 | (0) |
Maajoukkue
| 1929–1941 | Suomi | 57 | (0) |

Frans Karjagin (11. kesäkuuta 1909 – 16. heinäkuuta 1977) oli suomalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija. Karjaginin veljet Leo Karjagin ja Alexander Karjagin olivat myös jalkapalloilijoita.
”Frade” muistetaan kovaotteisena puolustajana, joka ei vastustajalle armoa antanut. Hän pelasi jalkapallossa kaikkiaan 57 A-maaottelua ja voitti HIFK:ssa neljä Suomen-mestaruutta (1930, 1931, 1933 ja 1937).
Jääpallourallaan Karjagin pelasi ensin HPS:ssä ja Töölön Vesassa.  Hän oli voittamassa Vesan miehistössä TUL:n jääpallomestaruuden kahdesti 1927 ja 1928. Sen jälkeen hän siirtyi HIFK:n riveihin, jossa pelasi SM-sarjassa vuosina 1929–1944 kaikkiaan 72 SM-sarjaottelua. Hän voitti kuusi Suomen-mestaruutta (1934, 1935, 1938, 1939, 1941 ja 1944) ja edusti Suomea kahdessatoista maaottelussa. Lisäksi Karjagin edusti Työväen Urheiluliiton jalkapallojoukkuetta Moskovan spartakiadeissa 1928.
Suomen jääpallomaajoukkue Tukholman olympiastadionilla tammikuussa 1940 Talvisodan aikana. Suomalaiset pelasivat maaottelun Ruotsia vastaan. Frans Karjagin kuvassa edessä oikealla.
Petri Karjalainen

Petri Karjalainen (s. 3. heinäkuuta 1956 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-liigassa vuosina 1976–1981 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
Karjalainen edusti koko SM-liigauransa ajan Tampereen Tapparaa. Hän pelasi liigassa yhteensä 56 ottelua ja kuului kokoonpanoon kaikkiaan 122 ottelussa. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi yhdeksän ottelua ja kuului kokoonpanoon yhteensä 17 ottelussa. Hän voitti kaksi Suomen-mestaruutta ja saavutti lisäksi yhden SM-hopean.
Hannu Forsberg

Hannu Tapio Forsberg (s. 8. marraskuuta 1959 Polvijärvi) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan bassobaritoni.
Forsberg opiskeli laulua Joensuun konservatoriossa ja Sibelius-Akatemian oopperakoulutuksessa. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Jorma Elorinne, Gerhard Kahry ja Tom Krause. Vuodesta 1997 alkaen hän on kuulunut Suomen Kansallisoopperan solistikuntaan. Lisäksi hän on vieraillut muun muassa Erfurtin, Mikkelin, Oulun, Tampereen ja Vantaan oopperoissa sekä Savonlinnan Oopperajuhlilla.
Forsbergin esittämiä rooleja Suomen Kansallisoopperassa ovat olleet muun muassa Figaro Figaron häissä, Alidoro La Cenerentolassa, Oroveso Normassa, Simana Arhippaini Punaisessa viivassa, Don Basilio Sevillan parturissa ja Sarastro Taikahuilussa.
Forsberg on Lappeenrannan valtakunnallisten laulukilpailujen miesten sarjan voittaja vuodelta 1992.
Karamojongot

Karamojongot on nimitys, jota käytetään useasta keskenään hyvin läheistä sukua olevaista etnisistä ryhmistä Karamojan alangolla Koillis-Ugandassa Kenian rajan tuntumassa. Kenian puolella elävät turkanat lasketaan joskus myös karamajongoihin kuuluviksi. Muita karamajong-ryhmiä ovat dototht, jiet, bokorat, mathenikot ja pianit. Karamajongoja on yhteensä muutamia satojatuhansia, mutta tarkkaa määrää ei tiedetä. Karamojongit puhuvat karamojongin kieltä, joka kuuluu niloottisiin kieliin.
Historia

1000- ja 1500-lukujen aikana karamojongien esi-isät muuttivat Mount Elgonin tuntumaan Ugandan ja Kenian rajalla. 1600-luvulla karamojongeista erkani tesojen ryhmä ja muut karamojongit muuttivat edelleen Mount Elgonista pohjoiseen. Vuosina 1706–1733 alueella koettiin kuivuus ja nälänhätä, joka tunnetaan nimellä nyamdere. 1800-luvun lopussa koettiin puolestaan karjatautien epidemia, joka aiheutti karamojogien hajaannuksen. Vuonna 1900 perustettiin brittien hallitsema Ugandan protektoraatti ja Karamojon alue liitettiin brittien valtaan vuonna 1916. Uganda itsenäistyi vuonna 1962 ja konfliktit Ugandan ja karamojongojen välillä alkoivat nopeasti. 1960-luvulla karamojongeija yritettiin nykyaikaistaa väkivaltaisesti ja Idi Aminin hallituskauden aikana 1971–1979 noin 30 000 karamajongoa tapettiin, koska he olivat liian primitiivisiä. Aminin joukkojen lähdettyä ongelmaksi nousivat heidän jälkeenjättämänsä aseet, joilla monet karamojongit aseistivat itsensä. Rikollisuus nousi, kunnes hallituksen viranomaiset ja karamojongien vanhimmat aloittivat varsin väkivaltaiset vastatoimet. Vuonna 1995 pidetyn rauhanfoorumin tuloksena kaikki aseet päätettiin rekisteröidä ja karamojon-asemiehistä tehtiin valtion palkkaamia poliiseja.
Kulttuuri > Elinkeinot

Suurin osa karamojongeista on karjankasvattajia, jotka pitävät nautojen ohella vuohia ja lampaita. He harjoittavat myös maanviljelystä ja kasvattavat muun muassa maissia ja hirttä. Sadekauden arvaamattomuuden takia sadot epäonnistuvat usein. Sadekauden aikaan maaliskuusta syyskuuhun vettä on paljon, mutta kuivankauden aikaan lokakuusta varhaiseen maaliskuuhun vesi on harvassa Karamojon itäosissa ja siellä elävät karjankasvattajat muuttavat länteen.
Kulttuuri > Yhteiskunta ja uskonto

Karamojongit jakautuvat yhteiskunnallisesti monen eri järjestelmän mukaan. Yksi näistä on klaani, joka koostuu sukulaisista tai yhteisestä väitetystä esi-isästä. Maantieteelisesti karamojongit jakautuvat myös ngitela nimisiin ryhmiin, jotka viettävät erilaisia juhlia ja uskonnollisia menoja yhdessä. Toinen järjestelmä on ngikenoi. Juhlien ja uskonnollisten menojen viettoon jaetut ryhmät jakautuvat edelleen erilaisiksi alaryhmiksi. Yksi näistä on ekitela, jonka jäsenet juhlivat sadonkorjuuseen liittyvissä juhlissa. Miehet käyvät miehistymisseremonian nimeltä asapan 18–40-vuotiaina, minkä jälkeen he voivat osallistua yhteisön päätöksentekoon. Eniten valtaa karamojongien yhteisössä on vanhimmilla miehillä. Naimisiin mentäessä mennään ensin kihloihin, joka saattaa kestää viisikin vuotta. Syynä on suuret myötäjäiset, jotka sulhasen pitää maksaa vaimonsa vanhemmille. Maksua ei pidetä niinkään maksuna vaimosta, kuin korvauksena perheen menettämästä työvoimasta ja yleisenä kunnianosoituksena.
Karamajongit uskovat yhteen kaikkivaltiaaseen jumalaan nimeltä Akuj, jota rukoillaan säännöllisesti. Yhteisön vanhimmat toimivat pappeina. Moniavioisuuden takia islam on sopinut karamajongien elämäntapaan paremmin kuin kristinusko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karamojongot Wikimedia Commonsissa
Karamojong-miehen käyttämä päähine 1900-luvun alulta.
Karamojong-lapsia vuonna 2009.
Karhuluoto

| Karhuluoto |
| --- | --- |
 Näkymä Karhuluodon rannalta.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Meri-Pori
Kaupunginosa nro:  63
Postinumero(t):  28840
Karhuluoto (ruots. Björnholmen) on Porin 63. kaupunginosa. Se sijaitsee Meri-Porissa, Mäntyluodon ja Herrainpäivien välillä. Muita läheisiä kaupunginosia ovat Yyteri, Kaanaa ja Uniluoto. Karhuluoto kuuluu Mäntyluodon koulupiiriin, ja sen postinumero on 28840.
Karhuluodon niemi oli vielä 1800-luvun puolivälissä saari Yyterinniemen edustalla ja kuului Yyterin kartanolle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karhuluoto Wikimedia Commonsissa
Karhuluoto Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari