B. S. Cunningham Company
Malleja > Cunningham C3

Vuoden 1950 Le Mans-kilpailun hyvän menestyksen innoittamana yritys valmisti itse ensimmäiset kaksi autoansa, joista piti tulla Cunningham C2-mallin kilpa-auton tieliikenteeseen sopiva versio (kuva; C3-prototyyppi omalla C2-pohjaisella korilla). C2:t ja C3:t oli ajatus valmistaa rinnakkain laajalti samaa runkoa käyttäen, ja nämä raakarungot valmistettiin heinäkuun 1951-tammikuun 1953 välillä (osa 105 sijaan pidennettynä 107 tuumaiseksi), joskin tieliikennemalli sai jäykän taka-akselin kilpurin vaativamman de Dion-mallisen erillisjousituksen sijaan. Prototyypin de Dion-takaripustuksella ostanut Carl Kiekhaefer palautti auton vaihdossa uuteen Vignale-C3:een laajan valituskirjeen kera prototyypin liian vaikean ajettavuuden vuoksi. C3 varustettaisiin Chrysler-tekniikalla, joskin B.S.Cunningham halusi siihen aluksi käsivalintaisen vaihteiston myöhemmän semi-automaattisen M6 Presto-Matic vaihteiston sijaan, sekä itse valmistetulla korilla. Alustavana suunnitelmana oli vähimmäismäärän 25 kpl sijaan valmistaa jopa 50 kpl C3-mallia: oli näet ajateltu, että C3:n myyntituloilla pystyttäisiin kattamaan Cunningham-kilpailutoiminnan kuluja. Ratkaisu valmistaa auto kori Yhdysvalloissa osoittautui kuitenkin aivan liian kalliiksi. Niinpä tehtailija kutsui automuotoilija Giovanni Michelottin piirtämään ajanmukaisen korin (niin coupé- kuin avoautoversio), josta tuli Michelottin myöskin piirtämän Ferrari 212:n kaltainen. 14 valmista C3-alustaa jäi valmistajalle ilman koria (Bonham`s 2016): Richard Harmanin laaja kirja (ks. Aiheesta muualla-osio) selostaa kaikkien C3-autojen historian tarkasti, joskin Bruce-Briggs/Berman-rekisteri antaa jo varsin kattavat tiedot.
Korin valmistus annettiin tehtäväksi torinolaiselle Alfredo Vignale-korittajalle: ajokuntoinen alusta tarvikkeineen (valolaitteet, lämmityslaite, jopa nopeusmittarin vaijeri) laivattiin Italiaan, missä C3:t valmistettiin käsityönä pellistä ja alumiinista. Käsityön vuoksi korit eivät olleet täysin samankaltaisia: autokeräilijä Jay Leno selostaa video-ohjelmansa auton kunnostusta koskevissa Restoration Blog-jaksoissa miten mittavaa ja monimutkaista Vignale:n työ ja kyseisen autoyksilön entisöinti todellisuudessa olivatkaan. Vignale valmisti tarkennuksena 25 sijaan 26 kappaletta, sillä yksi valmistuneista yksilöistä tuhoutui kuljetusvaurion vuoksi. Valmiit C3:t saivat yksi-, kaksi- tai 1950-luvun muodin tyyliin jopa kolmivärimaalauksen. C3:a esiteltiin vuonna 1952 muun muassa Pariisin autonäyttelyssä, ja C3-malli valittiin vuonna 1953 New Yorkin MoMA-museon Ten Automobiles- l. aikansa kymmenen kauneimman auton joukkoon: muita valittuja autoja olivat mm. Aston Martin DB2, Ford Comète, Lancia Aurelia B20 GT, Arnolt-MG TD, Nash-Healey, Porsche 356 1500 Super, Siata Diana 1400 Berlinetta, SIMCA 8 Sport ja Studebaker Commander. Coupé-versiona ensin 9 000 ja myöhemmin 10 000 taalan lähtöhinnallaan (avoauto oli 1 000 taalaa edullisempi) se oli vuosina 1953–1954 Yhdysvaltojen kallein sarjatuotantoauto, varustelusta riippuen 2-3 kertaa kalliimpi kuin ajankohdan kallein Cadillac: ostajia olivat muun muassa Nelson Rockefeller ja Carl Kiekhaefer (Mercury Marine-yhtiö). Jokainen valmistunut auto maksoi Cunninghamille kuitenkin 10 000–18 000 taalaa, eli autonvalmistus oli tappiollista, ja urheilullisen sijaan C3 oli pikemminkin muuttunut nopeaksi matka-autoksi, vaikkakin lähdekirjoitus tietää muutaman C3-yksilön osallistuneen autokilpailuihin.
C3-malli (kuva; 1954 Cunningham C3-coupé, tehtailijan/suvun omistuksessa vuodet 1953-2014) käytti tekniikassaan laajalti Chrysler-yhtymän osia: niin eturipustus kuin takasilta ja Oriflow-iskunvaimentimetkin olivat Chrysleriltä, joskin C3 sai kierrejouset vääntösauva/lehtijousien sijaan, ja moottorina oli 220 hevosvoimaan viritetty 331 kuutiotuuman "Early Hemi"-moottori. 105 tuuman akselivälin runko oli Cunninghamin omaa valmistetta, ja suunnittelutyössä oli painotettu tasaista painon jakaumaa. Tehokkaan moottorin suorituskyvyn hillitsemiseksi C3 oli varustettu rumpujarruilla, ja magnesium-valua olleiden keveiden vanteiden (rengaskoko 7.00 × 16) pölykapselit ohjasivat jarruille jäähdyttävää ilmaa. Korin pituus oli 171, leveys 70, ja korkeus vain 53 tuumaa, raideväli edessä ja takana 58 tuumaa, polttoainesäiliön vetoisuus 18 gallonaa ja paino 2 800 paunaa. Myös vaihteistot tulivat Chrysleriltä: valittavissa oli joko käsivalintainen tai automaattivaihteisto, joskin esimerkiksi tv-kasvo ja autonkeräilijä Jay Leno on vaihtanut omaan C3:eensa alkuperäisen Chryslerin 1950-luvun semi-automaattisen M6 Presto-Matic-vaihteiston sijaan nykyaikaisen Tremec:in manuaalivahiteiston. Hän on myös valmistuttanut autoyksilöönsä uudet vanteet alkuperäisen Halibrand-mallin mukaisina, sillä magnesium-osat haurastuvat ajan saatossa, ja saattavat murtua.