Länsiranta
Siirtokunnat

Länsirannan A-alue sinisellä, B-alue punaisella ja C-alue vihreällä.
Vuoden 1967  jälkeen Israel liitti Itä-Jerusalemin Jerusalemin kaupunkiin, sitä alettiin hallita muusta Länsirannasta erillään, ja sinne alkoi muuttaa israelilaisia. 1970-luvulla juutalaiset alkoivat perustaa siirtokuntia Länsirannalle. Suurimmat siirtokunnat Ma'ale Adumim, Modi'in Illit ja Ariel ovat kymmenien tuhansien asukkaiden kaupunkeja. Israelilaisia arvioidaan asuvan vuonna 1967 miehitetyillä alueilla puolisen miljoonaa, joista Itä-Jerusalemissa noin 200 000. Monet juutalaissiirtokuntalaiset ovat syvästi uskonnollisia, ja he uskovat alueen olevan Jumalan juutalaisille antamaa luvattua maata.
Länsirannan asemasta sovittiin tarkemmin Oslon rauhanprosessissa (1993–2000) Israelin ja PLO:n välisissä neuvotteluissa.  Tavoitteeksi asetettiin vaiheittainen eteneminen siihen, että itsenäinen Palestiinalaishallinto valvoo suurinta osaa Länsirannasta Itä-Jerusalemia lukuun ottamatta, sekä koko Gazan kaistaa. Oslo II -sopimus (1995) jakoi Länsirannan ja Gazan kaistan A-, B- ja C-alueisiin.
A-alue siirtyi palestiinalaisten täyteen itsehallintoon. Siihen kuuluivat useimmat Länsirannan tärkeimmät kaupungit, kuten Ramallah, Jenin ja Betlehem.
B-alue koostuu Länsirannan 450 arabikylästä. Ne jakautuivat palestiinalaisten ja Israelin yhteishallintoon siten, että siviilihallinto kuului palestiinalaisille ja järjestysvalta Israelille.
C-alue muodostuu siirtokunnista ja valtion maista ja pysyi Israelin hallinnassa sillä poikkeuksella, että palestiinalaishallinto vastasi alueen palestiinalaisten terveys- ja koulutuspalveluista.
Vuonna 2005 Israel purki Gazan miehityksen ja  juutalaiset hylkäsivät Gazan siirtokuntansa. Länsirannan miehitys kuitenkin jatkui. YK, Euroopan unioni ja Arabiliitto pitävät Länsirannan siirtokuntia laittomina, mutta Yhdysvallat ei ole pitänyt niitä rauhan esteenä.
Siirtokuntien laittomuudesta ei ole kansainvälisen tuomioistuimen päätöstä, mutta 9. heinäkuuta 2004 Haagin kansainvälinen tuomioistuin antoi neuvoa antavan lausunnon, jossa se katsoi, että Israelin siirtokunnat olivat kansainvälisen oikeuden vastaisia (engl. in breach of international law). Tuomioistuin katsoi, että molemmat osapuolet olivat syyllistyneet laittomiin tekoihin, minkä takia se korosti YK:n päätöslauselman 242:n merkitystä konfliktin ratkaisemisessa. Päätöslauselma 242 vaatii konfliktin ratkaisemista kahden valtion mallin avulla. Israel on hyväksynyt sen, mutta Palestiinan vapautusrintama (PLO) ei ole hyväksynyt vaatimusta ja pyrkii peruskirjansa mukaisesti Israelin tuhoamiseen.
Israelin mukaan siirtokunnat eivät riko Geneven sopimusta eivätkä siten ole laittomia. Geneven neljännen sopimuksen 49. artiklan 6. pykälän   mukaan valtaajavalta ei saa valtaamalleen alueelle karkottaa tai siirtää osaa omasta siviiliväestöstään. Israelin mukaan se ei ole karkottanut tai siirtänyt siviiliväestöään siirtokuntiin.
Länsirannalla esiintyy jatkuvasti levottomuuksia ja molemminpuolista väkivaltaa, joka aiheuttaa kuolonuhreja. Esimerkiksi Hebronin kaupungin alueella on noin 800 juutalaissiirtokuntalaista kohden lähes yhtä monta heitä suojaavaa sotilasta. YK raportoi säännöllisesti konfliktin uhreista OCHA-sivustolla.