stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuru
Historia

Kurusta on tehty muutamia esihistoriallisia, lähinnä kivikauden aikaisia esinelöytöjä. Myös lappalaisten otaksutaan liikkuneen seudulla. Keskiajalla Kuru oli hyvin suurelta osin Kangasalan, Pirkkalan ja Vesilahden talollisten erämaa-aluetta. Kuningas Kustaa Vaasa lakkautti erämaaomistukset 1500-luvun puolivälissä, minkä jälkeen eränkävijöiden jälkeläisiä asettui pysyvästi asumaan Kurun seudulle. Vuonna 1580 Kurussa mainitaan olleen 21 veroa maksanutta taloa, mutta tämän jälkeen asutuksen leviäminen hidastui niin, että vuonna 1700 taloluku oli lisääntynyt vain 27:ään.
Kuru kuului alkujaan Ruoveteen ja muodostettiin siihen kuuluvaksi kappeliseurakunnaksi vuonna 1666. Kurun ensimmäinen kirkko valmistui vuonna 1778, mutta se paloi jo seuraavan vuoden kesällä salaman sytyttämänä. Kurun seurakunta itsenäistyi vuonna 1872, mutta sai ensimmäisen oman kirkkoherransa vasta vuonna 1893. Kuruun liitettiin vuonna 1954 Teiskon kunnasta osa Länsi-Teiskoa ja samalla siirrettiin Teiskoon pieni alue Näsijärven itäpuolelta. Vuonna 2009 Kurun kunta liitettiin osaksi Ylöjärven kaupunkia.
Matti Åkerblomin johdolla rakennettu Kurun puukirkko on vuodelta 1781 ja sitä on laajennettu vuonna 1846.
Hautausmaalla on höyrylaiva Kurun haaksirikon 38 kurulaisen uhrin yhteishauta ja onnettomuuden muistomerkki.
Itä-Aureen kylässä on arkkitehti Oiva Kallion suunnittelema Aurejärven kirkko vuodelta 1924, joka on rakennettu silloisen Kurun seurakunnan rukoushuoneeksi etäällä pääkirkosta asuville seurakuntalaisille. Kurun vanhalla hautausmaalla sijaitsee puolestaan Carl Gustaf Polvianderin hauta ja hautausmaan läheisyydessä Vänrikki Stoolin tupa, joka on siirretty nykyiselle paikalleen vuonna 1961 sen oltua välillä Turussa. Polvianderia pidetään Vänrikki Stoolin tarinoiden nimihenkilön esikuvana – hän tutustui Johan Ludvig Runebergiin yhteisillä metsästysretkillä 1820-luvulla. Polviander asui Hainarin sotilasvirkatalossa, jonka alueelle rakennettiin myöhemmin Kurun vanhainkoti.
Luonto

Kurun alueella sijaitsee kaksi kolmasosaa Seitsemisen kansallispuistosta. Seitsemisen kansallispuisto tunnetaan ikivanhoista metsistä, hiljaisista soista sekä upeista harjumaisemista. Alueelta löytyy suosittuja retkeilyreittejä, kuten Runokangas ja Soljasten aapasuo. 1800-luvun henkinen perinnetila Kovero Seitsemisen kansallispuiston kupeessa esittelee vanhaa maatalouskulttuuria. Seitsemisen luontokeskus, tarjoaa tietoa kansallispuiston historiasta, luonnosta ja alueen perinnemaisemista.
Kurun alueen merkittäviin vesistöihin kuuluvat Aurejärvi ja Näsijärvi.
Tunnettuja kurulaisia ja Kurussa syntyneitä tai asuneita henkilöitä

Kurusta ovat kotoisin muun muassa seuraavat henkilöt:
Petteri Alanen (s. 2002), pesäpalloilija
Aurora Aspegren (1844−1911), näyttelijä
Olavi Heliövaara (1891−1980), piispa
Paavo Kastari (1907−1991), oikeustieteilijä
Tauno Kovanen (1917−1986), painija
Jouko Lehmus (1935–2017), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Pentti Tynkkynen (1943-2023), kanttori, urkuri, säveltäjä
Seppo Lehto (s. 1962), verkkokirjoittaja
Lauri Myllymäki (s. 1930), jääkiekkoilija
Eino Mäkinen (1926−2014), painonnostaja
Juhana Suninen (s.1976), tenori
Urpo Sivula (s. 1988), maajoukkuelentopalloilija
Kurussa vaikutti myös Kurun kenraaliksi kutsuttu Georg von Moller (1791−1867).
Kulttuuri > Murre

Kurun alueella puhutun kielen perustana on perihämäläinen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Perihämäläinen murrealue on hämäläismurteiden keskeisin alue. Perihämäläisellä murteella on 19 tyypillistä hämäläistä murrepiirrettä.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Kurun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla perunasoppa, silakkalaatikko, perunalimppu ja ruismarjapuuro.
Kulttuuri > Kulttuuri ja musiikki

1990-luvun alussa Kurun seurakunnan kanttori Pentti Tynkkynen perusti Granito Kuoron, jonka ohjelmisto perustui paikalliseen kansanmusiikkiin, sekä säveltämiinsä paikallisiin runoteksteihin. Vänrikki Stool -kansanooppera sai kantaesityksensä Kurun Ulkomuseon alueella, Vänrikki Stoolin tuvan edustalla, vuonna 1997. Esitys oli yleisömenestys ja sitä esitettiin myös vuonna 1998. Rooleissa nähtiin paikallisen väen lisäksi tunnettuja suomalaisia oopperalaulajia kuten Sauli Tiilikainen ja Turunen Pirjo.
Vuonna 1999 Kuru-laivan tuho 70 vuotta -laulunäytelmää esitettiin mm. Tampere-talossa. Rooleissa nähtiin Inga Sulin sekä Sauli Tiilikainen.
Vuonna 2003 Tynkkynen sävelsi ja kirjoitti libreton tilausteoksen Kurun vapaa-ajan asuntomessuille Roth & Spoof -oopperan, joka oli kooste vältvääpeli/luutnantti Jacob Johan Rothin ja fanjunkkari/vääpeli Carl Johan Spoofin urotöistä Näsijärven maisemissa Suomen sodan aikana. Rooleissa nähtiin tenori Juhana Suninen sekä säveltäjä-baritoni Antti Nissilä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuru Wikimedia Commonsissa
Parkkuun kylä
Pohjois-Kurun kylät
Kuru on kuuluisa graniitistaan. Vuosikymmenien ajan on Kurun graniittikallioista louhittu rakennus-, muisto-, patsas- ja hautakiviä sekä kaikkialle Suomeen että useihin muihinkin maihin, Aamulehti, 24.10.1937, nro 287, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Kuru |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Ylöjärvi 
| Kylät |  Hainari  Itä-Aure  Kallio  Karjula  Kirkonkylä  Luode  Länsi-Aure  Länsi-Teisko  Niemikylä  Parkkuu  Poikelus  Riuttanen  |  |
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
Olaf Bull

Olaf Bull
Olaf Bull (1883–1933) oli norjalainen runoilija. Hän oli 1900-luvun alun Norjan huomattavimpia lyyrikoita. Bull kirjoitti varsinkin luonnontunnelmasta. Hänen isänsä oli kirjailija Jacob Bull. Bullin varhaisessa runoudessa korostuu hurmioitunut elämäntunto, myöhemmissä tuskainen mietiskely. Hän käsitteli hiotuissa runoissaan unelmien ja todellisuuden välillä vallitsevaa, tuskaa tuottavaa ristiriitaa.
Suomennettuja runoja

Antologiassa Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8 Aale Tynnin suomentamat tunot kokoelmasta Nye digte, 1913.
Elviira (Elvira)
Nuoruus (Ungdom)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olaf Bull Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Muut:  IdRef
Kylävilkko

| Kylävilkko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Kaaliperhoset Pieridae
Alaheimo::  Keltaperhoset Coliadinae
Suku::  Vilkot Eurema
Laji::  hecabe
Kaksiosainen nimi
 Eurema hecabe  (Linnaeus, 1764) 
Katso myös
   Kylävilkko Wikispeciesissä   Kylävilkko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kylävilkko  (Eurema hecabe) on laajalti Aasiassa, Afrikassa sekä Australiassa tavattava erittäin yleinen ja runsaslukuinen päiväperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Kylävilkko on pieni kirkkaankeltainen perhonen, jolla esiintyy kaksi hieman toisistaan poikkeavaa värimuotoa sadekauden ja kuivan kauden mukaan. Siipien yläpinta on kirkkaan keltainen, mutta etusiiven kärkiosassa on laaja mustanruskea alue, jossa on lajille tyypillisesti kaksi sisennystä. Myös takasiivessä on ohut musta reunus, mutta etenkin koiraalla se on huomaamattoman kapea. Siipien alapinta on keltainen, mutta yläpintaa vaaleampi, ja siinä on jonkin verran harmaanruskeaa kuviointia. Siipiväli on noin 40 mm.
Melko samannäköisiä ovat myös muut vilkkolajit (Eurema).
Levinneisyys ja lentoaika

Kylävilkkoa tavataan useina eri alalajeina suuressa osassa Afrikkaa, Etelä-, Itä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä laajalti Australiassa ja monilla Tyynen valtameren saarilla.
Elinympäristö ja elintavat

Kylävilkko on elinalueensa yleisimpiä päiväperhosia. Laji elää luontaisesti avoimilla paikoilla, kuten jokien varsilla, ja se on hyötynyt suuresti ihmisen toiminnasta. Sitä tavataankin usein juuri metsätalouden tuottamilla aukioilla, teiden varsilla, puistoissa sekä puutarhoissa. Koiraat imevät mielellään suoloja maasta, usein suurina parvina. Naaraita tavataan enemmän yksittäin. Perhoset käyvät myös ahkerasti kukilla juomassa mettä. Perhoset lentävät lähellä maanpintaa.
Kylävilkolla esiintyy Wolbackia-suvun bakteeri, joka vaikuttaa perhosten sukupuolten välisiin lukumääräsuhteisiin.
Ravintokasvi

Kylävilkko on polyfagi, jonka toukkien ravintokasvi vaihtelee elinpaikan mukaan. Tyypillisiä ovat esimerkiksi lajit suvuista Caesalpinia, Cassia, Pithecellobium sekä Wagatea.
Aiheesta muualla

kuvia eri kehitysvaiheista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1768465  Wikispecies: Eurema hecabe  AFD: Eurema_hecabe  BOLD: 19859  CoL: 3CZ9G  EoL: 176198  GBIF: 5137849  iNaturalist: 51614  IRMNG: 11258619  IUCN: 160386  LepIndex: 177704  NCBI: 76203  Observation.org: 106727  Open Tree of Life: 70461
Kuukkeli

| Kuukkeli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Kuukkelit Perisoreus
Laji::  infaustus
Kaksiosainen nimi
 Perisoreus infaustus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Kuukkeli Wikispeciesissä   Kuukkeli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kuukkeli (Perisoreus infaustus) on varisten heimoon kuuluva lintulaji. Se on pienin Suomessa elävä varislintu.
Koko ja ulkonäkö

Kuukkelin pituus on noin 27–30 cm, siipien kärkiväli on runsaat 40 cm ja sen paino on 74–98 grammaa. Koiras on naarasta kookkaampi. Suomessa esiintyvistä varislinnuista kuukkeli on pienin. Nokka ja koivet ovat mustat. Selkäpuoli on ruskeanharmaa, pyrstö kirkkaan oranssi ja rintapuoli hieman vaaleampaa oranssia. Pää on ruskea. Nuoret linnut eivät poikkea emoistaan kokonsa tai värityksensä suhteen. Rengastusta varten kiinni otetuista linnuista erottelu nuoriin ja vanhoihin onnistuu ulomman pyrstösulan muodon perusteella.
Levinneisyys

Kuukkelia esiintyy Euroopan ja Aasian pohjoisella havumetsävyöhykkeellä Skandinaviasta Venäjälle, Mongoliaan ja Kiinaan saakka. Suomessa kuukkelia tavataan erityisesti Metsä-Lapissa ja Peräpohjolassa, mutta sitä esiintyy itärajalla eteläistä Suomea myöten. Torniosta Kajaanin eteläpuolitse Lieksaan kulkevan linjan eteläpuolella esiintyminen on osittain eristynyttä, pohjoispuolella vielä yhtenäistä. Suomen pesimäkanta oli 1990-luvun lopulla 30 000–50 000 paria. Ruotsin kanta on 50 000–200 000 paria. Lajin kannat ovat edelleen taantuneet 2000-luvulla, parimäärän arvio vuonna 2017 on 30 000 paria.
Elinympäristö

Kuukkeli viihtyy soisessa ja hidaskasvuisessa korpikuusikossa, jossa puiden oksat ovat naavojen ja luppojen peitossa.  Pesimäajan ulkopuolella kuukkeli liikkuu kaikenlaisissa metsissä, myös nuorissa männiköissä. Isoja aukeita laji välttelee. Useimmat asuinpaikat ovat kaukana ihmisasutuksesta. Kuukkeli on paikkalintu. Kuukkeliperheen reviiri on 1–2 neliökilometrin kokoinen. Nuori yksilö päätyy synnyinpesästään yleisimmin 2–3 kilometrin päähän. Yli 10 kilometrin siirtymä on jo hyvin harvinaista. Pariuduttuaan se pysyy yleensä samalla reviirillä loppuun asti. Lapissa kevättalvisin vanhatkin linnut saattavat kerääntyä hyville ruokintapaikoille useiden kilometrien päästä.
Lisääntyminen

Kuukkelit ovat soitimella maaliskuussa. Naaras rakentaa samaan aikaan parissa viikossa pesän yleensä kuuseen noin viiden metrin korkeudella maasta olevalle oksalle aivan rungon viereen. Pesä on halkaisijaltaan noin 25 cm ja koostuu kuusenoksista, jotka on punottu yhteen naavajäkälällä. Sisällä on pehmusteena naavaa, heinää, riekon ja metson höyheniä sekä poronkarvoja. Höyheniä kuukkeli keräilee pitkin vuotta ja kätkee niitä samoihin puunlatvoihin kuin ruokaansakin, jotta pesään on keväällä tarpeeksi rakennusainetta.
Kuukkeli munii 3–4 munaa yhden kerrallaan noin vuorokauden välein huhtikuun puolessavälissä tai viimeistään toukokuun alussa. Naaraan hautoessa koiras tuo sille kerran vuorokaudessa ruokaa. Haudonta kestää kolme viikkoa ja poikaset syntyvät kaljuina ilman höyhenpeitettä. Alussa ruokinnasta vastaa yksin koiras, mutta noin viikon päästä myös naaras poistuu pesästä ravinnonhakuun tyhjentämään ruokakätköjään. Poikaset jättävät pesän pariviikkoisina, mutta pysyvät vanhempiensa seurassa kesä-heinäkuulle saakka. Sen jälkeen vain yksi tai kaksi poikasta saa luvan seurata ryhmää, loput häädetään pois. Mukaan hyväksytyt poikaset voivat kulkea ryhmässä jopa lähes kaksi vuotta, 1- tai 2-vuotiaana tapahtuvaan pariutumiseensa asti. Joskus kuukkelit adoptoivat "ylijäämäpoikasia". Vanhan linnun kuollessa jäljelle jäänyt emolintu pariutuu usein  adoptiopoikasen kanssa. Tämä auttaa torjumaan sisäsiittoisuutta.
Kuukkeli voi elää yli 15-vuotiaaksi. Vanhin suomalainen rengastettu yksilö on ollut 15 ja puoli vuotta vanha. Tämän iän saavutti Kolarin Kesänkijärvellä elänyt koiraslintu  marraskuussa v. 2022. Se oli syntynyt Yllästunturin Varkaankurussa toukokuussa v.2007.  Lintu on samalla vanhin eurooppalainen kuukkeli.lähde?
Ravinto

Kuukkelin ravinnoksi kelpaavat kaikenlaiset marjat, siemenet, sienet, hyönteiset ja niiden toukat, riistaeläinten haaskat, muiden lintulajien poikaset ja retkeilijöiden tarjoamat makupalat. Kuukkeli kerää koko lumettoman ajan talvivarastoja ja kätkee ruokapaloja kaarnankoloihin ja oksien naavatuppoihin.
Kuukkeli kulttuurissa

Kuukkelia pidetään yleisesti metsämiehen ”kaverina”. Se onkin tunnettu siitä, että se ilmaantuu varsin nopeasti nuotiopaikoille kerjäämään ruoantähteitä. Yleinen uskomus on, että kuukkeli on onnenlintu ja sen tappaneen ihmisen metsästysonni katoaa lopullisesti. Suomalaisessa muinaisuskossa kuukkelia kutsuttiin myös ”sielunlinnuksi” ja uskottiin, että metsämiehen henki siirtyy kuukkeliin hänen kuoltuaan.
Kuukkeli on Kainuun ja Koillismaan maakuntalintu. Kuukkeli oli BirdLife Suomen Vuoden laji 2007. Lajin esiintyminen Suomessa pyrittiin kartoittamaan mahdollisimman tarkasti.
Kirjallisuutta

Hannu Siitonen: Kuukkeli – sielunlintu.  Otava, 2003.  ISBN 951-1-19086-5
Hannu Hautala, Teuvo Suominen: Kuukkeli.  Otava, 1993.  ISBN 951-1-12521-4
Pekka Peltoniemi: Ylläksen kuukkelitutkimus.blogspot.fi
Rainer Mäkelä 2006. Pirkanmaan ja lähialueiden kuukkelit (Arkistoitu – Internet Archive).
Aiheesta muualla

Kuukkeli kiikarissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen luonnonsuojeluliitto
Kemppainen, Jouko & Kemppainen, Olavi 1991: Kuukkelin esiintymisestä Etelä-Suomessa 1960–1990. – Lintumies 1.1991 s. 20–29. LYL.
Pihlajaniemi, Mari 2006: Kuukkeli Etelä-Suomessa. – Metsähallitus. Tampere. ISBN 952-446-519-1
LuontoPortti: Kuukkeli (Perisoreus infaustus)
ITIS: Perisoreus infaustus (englanniksi)
Lähikuvaa laskeutuvasta kuukkelista
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Perisoreus infaustus:  Wikidata: Q214281  Wikispecies: Perisoreus infaustus  ADW: Perisoreus_infaustus  Avibase: 43E6246776E789EC  BirdLife: 22705775  BOLD: 73226  BOW: sibjay1  CoL: 4F45W  eBird: sibjay1  EUNIS: 8744  EURING: 15430  Fauna Europaea: 97129  Fauna Europaea (new): 7873fecc-e8d5-4626-aed3-882e9ea4d7be  GBIF: 2482449  iNaturalist: 8334  IRMNG: 11382933  ITIS: 561934  IUCN: 22705775  NBN: NHMSYS0000533615  NCBI: 56787  Observation.org: 75392  Open Tree of Life: 140438  Paleobiology Database: 373063  Paleobiology Database: 373063  TSA: 13157  Xeno-canto: Perisoreus-infaustus  Laji.fi: MX.37095 
Corvus infaustus:  Wikidata: Q125132400  GBIF: 4408674  ZooBank: 18384C2E-3749-410A-987E-76F149FF9930 
Kuukkeli on napannut leipäpalan.
Kuvanveisto

José Antonio Elvira, Guantanamon vanginvartijat, 2006.
Kuvanveisto on eri materiaaleista työstettyä taidetta kolmiulotteisessa muodossa. Nimityksenä käytetään myös nimitystä plastinen sommittelu, joka ehkä paremmin kuvaa nykyaikaista kuvanveistoa. Kuva taas on kaksiulotteista ilmaisua, jossa kolmas ulottuvuus esitetään illuusion avulla. Kuvanveistotaiteen harjoittajia kutsutaan kuvanveistäjiksi.
Vaikka sanaliite -veisto viittaa veistämiseen, siis tekotapaan jota sovelletaan esimerkiksi kivenveistoon tai puunveistoon, veistos-sanaa käytetään yleisnimityksenä kaikille kolmiulotteisille taideteoksille, niiden tekemiselle ja tekoperiaatteille. Veistoksia ovat myös esimerkiksi valetut, muovatut tai hitsatut, eri tavoin kootut kolmiulotteiset teokset, ja kuvanveisto on niiden tekemistä – veistoksen tekotekniikka voi siis olla luonteeltaan poistava tai lisäävä. Kuvanveisto on osa perinteistä kuvataidetta.
Veistokset ovat tavallisesti uniikkeja eli niistä tehdään vain yksi tai korkeintaan muutamia kappaleita. Sarjavalmistukseen suunnitellun kolmiulotteisen esineen suunnittelua ja muokkaamista kutsutaan muotoiluksi.
Veistokset voivat olla patsaita, jolloin ne yleensä ovat vapaina seisovia, tai korkokuvia (pintakuvia, kohokuvia), jolloin niitä sanotaan myös reliefeiksi. Henkilöä esittävä veistos voi olla joko korkokuva, rintakuva tai henkilön kokonaan kuvaama patsas. Veistos näyttää eri suunnilta erilaiselta, samoin valaistus vaikuttaa veistoksen ulkonäköön. Veistokset sijoitetaan usein puistoihin tai muuten näkyvälle paikalle. Usein niiden ympäri voi kävellä ja niitä voi katsella eri suunnista. Kaikki veistokset eivät ole valettuja patsaita, vaan veistoksia ovat myös esimerkiksi puusta, kivestä, metallista tai savesta tai muusta muotoiltavasta materiaalista, myös nykyisin lumesta ja jäästä, tehdyt teokset.
Veistokset voidaan myös tehdä paitsi katseltaviksi myös kosketeltaviksi. Veistos voi esittää ihmistä, eläintä tai kasvia luonnonmukaisesti tai tyylitellen tai se voi olla abstrakti taideteos. Jos veistoksessa on liikkuvia osia, nimitetään sitä mobileksi.
Kuvanveistäjän materiaalit ja työvälineet

Perinteisen kuvanveiston harjoittaja käytti materiaalinaan muun muassa erilaisia kivilaatuja, marmoria ja graniittia. Puu, metalli, kipsi ja savi ovat olleet yleisiä. Nykyaikana kuvanveistäjä käyttää monenlaisia materiaaleja. Käytetään esimerkiksi kangasta, paperia ja erilaisia muoveja. Teoksen muotoilussa on perinteisesti käytetty vasaraa ja talttaa, sekä savea on muotoiltu käsin, veitsin ja puikoin. Aineksia voidaan hitsata, liimata ja koota yhteen monilla tavoilla. Metallia ja kipsiä valetaan, puuta kaiverretaan, sahataan tai naulataan yhteen. Nykytaiteessa kaikki tuntuu olevan mahdollista ja materiaalina voivat olla irrallisten esineiden yhdessä muodostama kokonaisuus.
Patsaista installaatioihin

Modernissa kuvanveistossa voidaan nähdä looginen ajallinen ja taidehistoriallinen jatkumo. Jalustalla “vapaana seisovien” patsaiden jälkeen alettiin vähitellen tehdä teoksia ilman jalustaa. Sitten veistoksista tuli ilman jalustaa asetettuja kappaleita lattialla, seinillä tai katossa ja sitten joko ns. löydetyistä tai muokatuista esineistä koostuvia installaatioita.lähde?
Installaatio on esinekokonaisuus, joka on asetettu varta vasten johonkin tilaan.lähde?
Sana plastinen (aikaisemmin plastillinen) viittaa johonkin muokattavaan tai muovailtavaan. Kolmiulotteisen työskentelyn perusteiden opiskelua kutsutaan joskus sanalla plastinen sommittelu, joka on siis kuvanveiston tai kolmiulotteisen tilan perusteiden ja hallinnan opiskelua.lähde?
Reliefi eli koho– tai korkokuva on plastisena ilmaisuna kuvan ja kuvanveiston välissä.lähde?
Kuvanveistäjä voi ottaa yhteiskunnallisiin asioihin kantaa monin tavoin. Modernin kuvanveiston edustaja on esimerkiksi yhdysvaltalainen Christo Javacheff, joka on käärinyt rakennuksia muoviin ja muihin materiaaleihin. Hän on näillä jättiteoksillaan halunnut saada ihmiset ajattelemaan pakkauksia, joihin nykyisin melkein jokainen myytävä tuote kääritään. Hänen kuuluisimpia töitään on Pariisin Pont Neufin sillan pakkaaminen.
Muistin apuvälineitä

Kuvanveiston ehkä varhaisin tehtävä on toimia muistin apuvälineenä. Muistomerkki siirtää siis sodan, katastrofin tai muun yhteisön tärkeänä kokeman tapahtuman muiston seuraaville sukupolville. Antropologit ovat havainneet, että tällaisia muistamisen edistämistarkoituksia varten muokattuja esineitä esiintyy myös niin sanotuissa primitiivisissä yhteisöissä.
Sana monumentti viittaa suureen kokoon tehtyyn muistomerkkiin, joka on usein moniosainen. Kuvanveistossa puhutaan myös julkisista veistoksista tai julkisesta taiteesta, joilla tarkoitetaan yleisesti nähtäville tarkoitettuja teoksia.
Kuvanveistoa on usein käytetty aatteellisiin tarkoituksiin. Veistokset ovat nostaneet kansallisia sankareita ja ihanteita, sotilaita ja poliitikkoja, kirjailijoita ja taiteilijoita, johtajia ja johdettavia. Herooinen kuvanveisto tarkoittaa juuri sankarillisuuden ilmentämistä. Sosialistisen realismin kuvanveisto toi esiin henkilöpalvonnan, mutta johtajien patsaita alettiin tuhota vanhan vallan kaatuessa. Suomalaisessa kuvanveistossa voi erottaa sotienjälkeinen niin sanottu sankaripatsaiden aika.
Renessanssin jälkeisellä ajalla kuvanveistäjä oli tavallisesti suunnittelija, joka ideoi, piirsi ja luonnosteli mallin, sekä organisoi ja tarkisti käsityöläisten tai apulaisten tekemän työn. Jotkut nykytaiteilijat tekevät samoin. Esimerkiksi amerikkalainen Jeff Koons teettää teoksensa eri alojen huippukäsityöläisillä.
Materiaaleista prosesseihin

Modernismin aikana kuvanveistäjät alkoivat muokata itse käyttämiään materiaaleja. Perinteisen kuvanveiston materiaaleja olivat pronssi, betoni tai kivi, Kuvanveistossa käytettävien materiaalien kirjo lisääntynyt, esimerkiksi koneellisten työkalujen myötä erilaiset kivimateriaalit ovat tulleet mukaan. Pronssin lisäksi on tullut myös muita metalleja. Suomen kuvanveistoonkin tulivat muovi, paperimassa ja keraamiset materiaalit mukaan 1960-luvulta alkaen.
Luterilainen traditio suhtautui kielteisesti kirkkojen puuveistoksiin uskonpuhdistuksen ajalta lähtien. Nykyisin puutakin käytetään useilla eri tavoilla. Puuveistoksen mahdollisuuksiin on erikoistuttu Kemijärven kuvanveistoviikoilla. Myös hiekka, lumi ja jää ovat suosittuja materiaaleja, koska niitä voidaan kierrättää ja ne ovat melko edullisia.
Voidaan erottaa ekspressiivinen eli taiteilijan omaa ilmaisua painottava ja ympäristölähtöinen kuvanveisto. Edellisessä teoksen muoto ja ilmaisu painottuvat teoksen tekijän henkilökohtaiseen tyyliin. Jälkimmäisessä teos saa muotonsa siitä ympäristöstä, johon se suunnitellaan.
Saksalaisen taiteilijan Joseph Beuysin 1970-luvulla ideoima yhteiskunnallinen kuvanveisto (Die soziale Plastik) on taiteilijan kaavailema laajennettu taidekäsitys. Se on monialainen ja osallistuva prosessi, jossa "materiaaleja" ovat ajattelu, puhe ja keskustelu. Beuysin eräs tunnusajatus oli Novalikselta) lainattu ajatus "Jokainen on taiteilija". Tästä näkökulmasta katsottuna kaikki ihmiset ovat Beuysin mukaan taiteilijoita, joiden vastuulla on demokraattisen ja kestävän yhteiskunnan muodostaminen.
Veistosgalleria

Etruskinainen, terrakottaveistos 150-120 eaa.
Auguste Rodin, Calaislaisia, 1911, Lontoo.
Umberto Boccioni, Jatkuvuuden ainutlaatuiset muodot tilassa, 1913.
Giancarlo Neri, Kirjailija, 2005, Hampstead Heath, Englanti.
Eduardo Chillida, Berlin, 2000.
Antony Gormley, Another Place, 1997, Crosby Beach, Merseyside, Englanti.