stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inkeriläiset
Historia > Inkeriläiset Neuvostoliiton aikana

Inkerin alueen suomalaisia vainottiin Neuvostoliitossa eritoten 1920–1950-luvuilla Stalinin aikana. Inkerinsuomalaiset joutuivat joukkokarkotusten, vangintojen ja teloitusten kohteeksi. Maatalouden pakkokollektivisointi vaikeutti maaseudun oloja: vuosina 1929–1931 karkotettiin Inkerinmaalta Karjalaan, Kazakstaniin ja Keski-Aasiaan noin 18 000 ihmistä. Inkeriläisiä talonpoikia karkotettiin myös Kuolan niemimaalle, esimerkiksi Hiipinään, sekä Uralille ja Siperiaan. Vuosina 1935–1937 noin 27 000 inkeriläistä karkotettiin Kazakstaniin ja Vienanmeren alueelle. Inkerinsuomalaisia pakkosiirrettiin aluksi kulakkitalonpoikina ja myöhemmin vuodesta 1935 pelkästään suomalaisen kansallisuutensa takia. 1930-luvulla yhteensä 45 000 inkerinsuomalaista karkotettiin hajaannukseen eri puolille Neuvostoliittoa.
Stalinin vainot huipentuivat vuosiin 1937–1938, jolloin Inkerinmaan suomalainen väestö väheni arviolta 40 000–50 000 hengellä. 1930-luvulla inkeriläisten suomalaisuus oli neuvostojohtajille merkki neuvostovastaisuudesta. Stalinin lisäksi Andrei Ždanov piti inkerinsuomalaisia valtiolle vaarallisena kansana ja asetti heidät laajamittaisen vainon kohteeksi. Neuvostoaikaan siirtymisen jälkeen Inkerinmaan suomalaisten määrä kääntyi jyrkkään laskuun. Kaikkiaan 1930-luvun aikana inkerinsuomalaisia tuhottiin noin 50 000, eli kolmannes koko kansasta. Vuonna 1937 suomenkielinen opetus kiellettiin Neuvostoliiton kouluissa. 1930-luvulla myös suomalaiset kirjastot ja kulttuurilaitokset sekä inkeriläisten seurakunnat lakkautettiin pakolla. Kirkot suljettiin ja niistä tehtiin muun muassa klubeja ja varastoja tai tuhottiin kokonaan. Ennen talvisotaa Pohjois-Inkerin väestö siirrettiin pois Suomen vastaiselta raja-alueelta ja ohjattiin Sisä-Venäjälle.
Pakkosiirrot tehtiin kuorma-autoilla ja pääosin junilla. Karkotettavat eivät saaneet ottaa juurikaan matkatavaroita. Aina junan pysähtyessä täitä ja likaa täynnä olleiden vaunujen ovet avattiin ja tarkastettiin, oliko vaunuissa kuolleita, joita usein olikin. Matkojen aikana nälkäiset ja epätoivoiset ihmiset vaihtoivat yllään olevia vaatteitaan ruokaan, kuten leivänpaloihin ja perunoihin.
Talvisodan aikana inkeriläisiä palveli Suomen armeijassa Sissipataljoona 5:ssä.
Historia > Inkeriläiset Neuvostoliiton aikana > Jatkosota

Toisen maailmansodan aikana Inkerinmaa käytännössä tyhjennettiin inkeriläisistä. Länsi- ja Keski-Inkeri joutui saksalaisten miehittämäksi syksyllä 1941. Suomen kanssa tehdyn sopimuksen mukaan alueen suomalaisväestö (myös vatjalaiset ja inkeroiset) evakuoitiin Suomeen maaliskuun 1943 ja kesäkuun 1944 välisenä aikana. Saksalaisten miehittämille alueelle jäi yhteensä yli 76 000 inkeriläistä, mukaan lukien lähes 9 000 inkerikkoa ja vajaa 700 vatjalaista. Kaikkiaan Suomeen tuli yli 63 000 inkeriläistä. Heistä 80 prosenttia oli naisia ja lapsia. Erityisesti suomalaiset heimojärjestöt ajoivat heidän asemansa turvaamista.
Suomeen tulleet inkeriläiset koottiin ensin Virossa Kloogan ja Pölkkylän pakolaisleireille. Taudit ja nälkä uuvuttivat sotapakolaisia, ja noin 1 500 menehtyi tauteihin odottaessaan pääsyä turvaan. Põllkülan metsässä näkyy edelleen inkeriläisten joukkohautojen kumpuja. Alue jäi vuosiksi saavuttamattomiin Paldiskin sotilasalueen sisään. Nykyisin alueella on viitoin merkitty muistolehto, jota kunnostetaan talkoilla. Monilla inkerinsuomalaisella on joku sukulainen, joka on kulkenut Pölkkyläksi kutsutun kylän kautta evakkoon Suomeen tai menehtynyt matkalla. Leireiltä heidät kuljetettiin Paldiskin satamaan ja sieltä laivoilla Hankoon. Hangosta inkeriläiset kuljetettiin junilla ympäri Suomea, heille etsittiin asunnot sekä työtä ja lapset pääsivät suomenkielisen opetuksen pariin.
Inkerinsuomalaisten joukkohaudan muistokiven viereen Paldiskissa ilmestyi vuonna 2012 toinen kivi, joka on lähes kopio vuonna 2008 pystytetystä kivestä. Alkuperäisessä kivessä lukee: ”Tässä lepäävät sadat Inkerinmaalta evakuoidut siviilit, jotka odottivat kuljetusta Suomeen 1942–43”. Uudemmassa, Venäjän suurlähetystön tuella pystytetyssä kivessä lukee: ”Muistaen fasismin uhreja, jotka tuotiin 1942–44 Venäjältä Paldiskin keskitysleiriin”. Uutta kiveä pidetään Venäjän valtion harjoittamana hybridisotana. On ilmennyt, että kiveä on vaikea saada enää poistettua. Niinpä suomalainen muistokivi kunnostettiin vuonna 2018. Põllkülan leirialuetta pyritään saamaan viralliseksi hautausmaaksi. Muistomerkin viereen kerätään nimiä Põllkülassa menehtyneistä. Se ei ole helppoa, koska menehtyneiden lista tuhoutui Paldiskin palossa vuonna 1944.
Puna-armeijan valvontaan jääneiltä inkeriläisalueilta ja Leningradin piirityksestä karkotettiin talvella 1942–1943 noin 20 000–30 000 inkeriläistä Siperiaan. Ensimmäiset karkotukset alkoivat jo vuonna 1941, mutta ne jouduttiin keskeyttämään pommitusten takia. Myös Jakutiaan ja Komiin siirrettiin inkeriläisiä.
Historia > Inkeriläiset Neuvostoliiton aikana > Inkeriläiset vapaaehtoiset Suomen armeijassa jatkosodan aikana

Suomen Puolustusvoimat perusti jatkosodan aikana heimosoturiyksiköitä, joihin koottiin ulkosuomalaisia, myös inkeriläisiä. Heimosoturiyksiköiden muut taistelijat olivat puolestaan suomensukuisia, kuten karjalaisia ja vepsäläisiä. Inkeriläisten yksiköitä olivat Heimopataljoona 3, Prikaati Kuussaari sekä Erillinen pataljoona 6.
Suomen ja Saksan armeijassa palvelleita Heimopataljoona 3:n ja Erillisen pataljoona 6:n inkeriläismiehiä sekä erityistehtävissä olleita määrättiin luovutettavaksi Neuvostoliittoon. Valpon ja sen seuraajan Suopon jäljittämiä heimosotilaita palautettiin Neuvostoliittoon vuoteen 1953 mennessä 654 henkeä. Yksityishenkilöt ja paikallistason viranomaiset auttoivat heimosotilaita pääsemään turvaan ja pakenemaan Ruotsiin, johon tiedetään varmuudella päässeen yhteensä 396 miestä vuoteen 1953 mennessä.
Historia > Inkeriläiset Neuvostoliiton aikana > Suomeen ja Ruotsiin siirtyneet inkeriläiset

Suomeen jäi sodan jälkeen noin 8 000 inkeriläistä, joista noin 4 000–5 000 arvellaan paenneen Ruotsiin 1950-luvun alkuun mennessä. Ruotsiin lähti inkeriläisiä kuitenkin esimerkiksi vielä vuonna 1954. Osa naisista ja lapsista toimi sodan aikana saksalaisten tulkkeina. Tällaisia omaa maataan vastaan toimineita henkilöitä ja heidän lähisukulaisiaan olisi odottanut Neuvostoliitossa kova tuomio, joten myös siksi inkeriläisiä muutti Ruotsiin. Pako Suomesta Ruotsiin toteutettiin lähes poikkeuksetta salassa. Tieto siitä, kuinka paon voi toteuttaa, kuka siinä voi auttaa ja paljonko se maksaa kiiri suusta suuhun. Pako meren tai rajajoen yli tehtiin usein öiseen aikaan. Pakenijoita avustaneet henkilöt kuljettivat heitä kuorma-autoissa yleensä rajasillalle asti, josta heitä kehotettiin suuntaamaan kohti kaukana kajastavia valoja. Monesti myrskyisät merimatkat taitettiin vanhoilla vuotavilla tai muuten epäkunnossa olevilla kalastajaveneillä. Inkeriläisiä pakeni myös Kanadaan, Australiaan ja Yhdysvaltoihin. Ainakin 1980–1990-lukujen taitteessa Kanadassa eli inkeriläisiä, jotka puhuivat suomea.
Neuvostoliiton valvontakomissio ja Suomen punainen Valpo loivat sodan jälkeen inkeriläisten keskuuteen pelon ilmapiirin, josta tuli pitkäaikainen olotila Suomeen jääneen siirtoväen keskuuteen. He pelkäsivät palautusta Neuvostoliittoon. Palautuksia tapahtui vielä kymmenen vuoden jälkeen valvontakomission perustamisesta. Suomeen jääneet noin 3 000 inkeriläistä alkoivat saada Suomen kansalaisuuksia vasta 1950-luvun puolivälissä, viimeiset 1970-luvun lopulla.
Historia > Inkeriläiset Neuvostoliiton aikana > Glasnost

Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteerin Mihail Gorbatšovin vuonna 1985 käynnistämä avoimuuspolitiikka glasnost vapautti Neuvostoliiton ilmapiiriä. Inkeriläisten itsetunto heräsi, kansallinen liikehdintä alkoi, vankileireistä ja karkotuksista voitiin puhua avoimesti ja inkeriläiset etsivät juuriaan. Inkeriläisten keskeisimmille asuinalueille Inkerinmaalle, Neuvosto-Karjalaan ja Neuvosto-Viroon perustettiin kansallisia kulttuuriseuroja, Inkerin-liittoja.
Samalla käynnistyi myös kirkollinen herääminen, kun aiempaa useampi inkeriläinen kiinnostui sukujensa luterilaisesta taustasta. Glasnostin seurauksena valtion kontrolli uskonnollisia yhteisöjä kohtaan alkoi murtua ja inkeriläiset ryhtyivät perustamaan seurakuntia. Niistä muodostettu Inkerin kirkko aloitti itsenäisen toimintansa 1992. Kirkon perustaminen oli paitsi uskonnollinen, mutta myös kansallinen projekti: oma kansallinen kirkko korvasi puuttuvia kansallisia rakenteita.
Kansallisesta liikehdinnästä ja oman kirkon perustamisesta huolimatta inkeriläisten asema Neuvostoliitossa oli hyvin heikko. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan inkeriläisiä asui Neuvostoliitossa noin 61 000, mutta heidän todellinen lukumääränsä on saattanut olla huomattavasti suurempi, jopa 87 000–100 000. Neuvostokansalaiset ilmoittivat väestönlaskennassa itse oman kansallisuutensa, eikä maininta inkerinsuomalaisuudesta ollut välttämättä eduksi, minkä vuoksi oli helpompi sanoa olevansa venäläinen. Lisäksi assimiloituminen venäläiseen väestöön oli edennyt varsin pitkälle ja vain noin 35 prosenttia inkeriläisistä puhui äidinkielenään suomea.
Vanhalla Inkerinmaalla, Leningradin ympäristössä inkeriläisiä asui 1980-luvun lopussa noin 19 000–25 000, Neuvosto-Karjalassa 18 400 ja Neuvosto-Virossa 16 700. Suuri osa inkeriläisistä asui hajaannuksessa ympäri Neuvostoliittoa.
Historia > Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen

Vuonna 1992 Neuvostoliitossa toimineet Inkerin liitot vaativat useita kertoja Venäjän valtiolta inkeriläisille asumisoikeutta ja autonomiaa valtiollisine oikeuksineen Laatokan Karjalan alueelle ja Karjalankannakselle. Autonomiaa vaadittiin näille alueille, koska Inkeri oli asutettu jo muilla kansallisuuksilla. Inkeriläisille vaadittiin myös maineen puhdistamista kaikista poliittisista syytteistä, ja vuonna 1993 Venäjän korkein neuvosto hyväksyi asetuksen Venäjän suomalaisten rehabilitisoinnista.
Inkeriläiset olivat asetukseen tyytymättömiä, koska he pyysivät käyttöönsä 600 hehtaaria maata, jotta Inkeriin voisi muodostua uusi inkeriläisyhteisö, eräänlainen inkeriläisreservaatti, ja kulttuuria ja suomen kieltä voitaisiin elvyttää. Venäjä lupasi inkeriläisille 60 hehtaaria, ja se sijaitsi eri alueella, kuin inkeriläisten ehdotuksessa. Vuoteen 1997 mennessä vain muutama kymmenen inkerinsuomalaista oli palannut Inkeriin, ja inkeriläisten tiedotusvälineet eivät enää juuri kirjoittaneet aiheesta 2000-luvun alussa. Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan maassa eli vain 441 inkeriläistä ja vuoden 2021 laskennan mukaan 571 inkeriläistä.
Historia > Vironinkeriläiset

Vuonna 1995 Virossa arvioitiin elävän 16 700 inkeriläistä. 2010-luvun lopulla Inkerin suomalaisia oli Virossa noin 7 500. Heillä on Virossa vähemmistökansoille kuuluva kulttuuriautonomia. Sitä toteuttaa vaaleilla valittava kulttuurineuvosto. Viimeksi kulttuurineuvostovaalit järjestettiin vuonna 2017. Eräiden arvioiden mukaan inkerinsuomalaisten kulttuuri on elinvoimaisempaa Virossa kuin Suomessa, ja vaikka osa ei tuokaan taustaansa esille, inkeriläisiä toimii Virossa niin tieteen kuin taiteenkin parissa. Myös neuvostoaika painoi inkeriläisten kansallistunnetta ja kulttuuria alas, sillä osalle inkeriläisistä saatettiin merkitä neuvostopassiin kansallisuudeksi suomalaisen sijaan virolainen. Monessa perheessä myös kotikieli vaihtui suomesta viroksi. Edelleen osa inkeriläisvanhuksista Virossa pelkää sanoa olevansa inkerinsuomalaisia.
Virossa inkerinsuomalaiset ovat pitkään esiintyneet tilastoissa suomalaisina, siis ilman tarkennusta siitä, että he ovat lähtöisin Inkeristä. Vasta uusimmassa Viron väestönlaskennassa inkeriläisillä oli mahdollista rekisteröityä myös inkerinsuomalaisiksi. Vaihtoehtoa käytti muutama sata. Uudelleenitsenäistymisen jälkeen Viroon on tullut myös uusi suomalaisryhmä, Suomesta Viroon muuttaneet suomalaiset, joilla ei ole inkeriläistaustaa. Lisäksi Virossa on entuudestaan asunut suomalaisia, joilla ei ole inkeriläistaustaa, mutta Viron kansalaisuus. Näin ollen Virossa on siis periaatteessa kolme eri suomalaisryhmää, mikä vaikeuttaa tilastointia.
Virossa ja Suomessakin toimii nykyisin oma akateeminen Inkeri-seura. Lisäksi vuonna 2018 vironsuomalaisten kulttuuri-itsehallinto järjestäytyi uudelleen, ja toimintansa aloitti Eestisoomlaste Kultuuriomavalitsus (ESKO), jota johtaa Taisto Raudalainen. Hän on myös esittänyt Inkerin Instituutin perustamista.
Kulttuuri > Kansanrunous ja musiikki

Daniel Europaeus löysi Inkerinmaan kansanperinteen aittana 1800-luvun puolivälissä, jolloin perinteinen runolaulu oli Suomesta jo suurelta osalta hävinnyt. Europaeus kävi Inkerissä keruumatkalla vuosina 1847–1853 kolme kertaa. Elias Lönnrot kävi Inkerissä vuonna 1844. Europaeuksen kannustuksesta lähetti Suomalaisen Kirjallisuuden Seura inkeriläisten pariin ylioppilaita 1850- ja 1860-luvuilla, jotka kokosivat merkittävän määrän inkeriläisten henkistä perinnettä, runolaulua, itkuja, tarinoita ja musiikkia. Suomalaiset kerääjät kävivät Inkerissä aina neuvostovallankumoukseen saakka, sen jälkeen tallennustyö keskittyi Viron Inkeriin, joka on inkeriläisalue silloisen Viron alueella. Nykyään alue on osa Venäjää.
Laulaminen oli enimmäkseen naisten perinnettä, kun taas miehet pikemminkin soittivat kanteletta tai erilaisia puhaltimia paimenessa ollessaan. Naiset lauloivat useissa tilanteissa, usein myös liikkuen, niin että esilaulajan johdolla kuljettiin piirissä, ketjussa, tanssien tai leikkien taikka kylällä. Erityinen merkitys oli häillä, joka oli suurin elämänkaaren rituaaleista. Niissä laululla oli myös keskeinen rooli, niin että inkeriläisiä häitä voisi nimittää jopa ”suureksi laulunäytelmäksi”.
Taitavimmat laulajat olivat esilaulajia, muut lauloivat kuorona, jäljessälaulajina. Kuuluisin Inkerin alueen runonlaulajista oli Larin Paraske. Etniseltä taustaltaan hän oli kuitenkin inkerikko.
Vanhalla Inkerinmaalla henkistä elämää kannusti erityisesti papisto. Luterilaisen kirkon johdolla perustettiin sunnuntaikouluja ja jopa kansakouluja. Ensimmäinen lauluseura perustettiin Markkovassa 1860-luvulla, mutta suurempi merkitys oli Kolppanan seminaarilla, joka perustettiin vuonna 1863. Kuoroharrastus sai vaikutteita Suomesta ja Virosta, missä oli alettiin järjestää laulujuhlia. Suurten esikuvien mukaiset laulujuhlat järjestettiin Inkerissä ensimmäisen kerran Skuoritsassa vuonna 1899. Yksi juhlien järjestäjistä oli inkeriläisten kansallishymnin säveltäjä Mooses Putro.
Kuoroharrastusta on viritelty uudestaan 1980-luvun lopusta lähtien inkeriläisten kulttuuriyhdistyksissä. Perinteisestä musiikkikerrostumasta ovat säilyneet parhaiten riimilliset röntyskälaulut.
Kulttuuri > Kansalaistoiminta

Inkeriläistä kulttuuria Leningradin ja Pihkovan alueilla sekä Pietarissa vaalii Inkerin liitto sekä Suomessa Helsinkiin rekisteröity Inkerin kulttuuriseura. Inkerin liitto edistää inkeriläisen kulttuurin säilymistä, matkailua, toimintakeskuksia sekä järjestää työnvälityspalveluita. Inkerin kulttuuriseura puolestaan järjestää kulttuuritilaisuuksia ja ylläpitää verkossa palvelua, jonka nimi on Virtuaali-Inkeri. Inkerinsuomalaisilla on omat kulttuurijärjestönsä myös Ruotsissa, Virossa sekä Karjalan tasavallassa, joissa kaikissa on merkittävät inkeriläisvähemmistöt.
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Venäjän tiedotusvälineet ja viranomaiset kritisoivat Inkerin liittoa epäisänmaalliseksi eivätkä inkeriläisten kansalaisjärjestöjen suomenkieliset kulttuurilaitokset saaneet toimilleen tarvitsemaansa rahoitusta. Venäjän tiedotusvälineissä on alettu myös tällä vuosituhannella puhua inkerinsuomalaisten sijaan säännönmukaisesti venäjänsuomalaisista, vaikka se on inkeriläisten yläkäsite.
Inkeriläisten muutto Suomeen

Paluumuuttaja on ulkomailta Suomeen muuttava ulkosuomalainen, joka on asunut Suomen rajojen ulkopuolella ja palaa takaisin Suomeen. Paluumuuttaja-käsitettä sovelletaan entisiin ja nykyisiin Suomen kansalaisiin sekä entisen Neuvostoliiton alueelta peräisin oleviin inkerinsuomalaisiin. Paluumuutto suljettiin eduskunnan päätöksellä. Se astui voimaan voimaan 1. heinäkuuta 2011. Paluumuuttojärjestelmä lakkautettiin vaiheittain. Paluumuuttajaksi ilmoittautuneiden tuli hakea oleskelulupaa ennen viiden vuoden siirtymäajan päättymistä eli viimeistään 1. heinäkuuta 2016.
1990-luvun lopulla arvioitiin, että paluumuuton ehdot täyttäviä henkilöitä on 70 000–100 000. Keväällä 2007 arvioitiin, että 1990-luvulta lähtien inkeriläisiä oli muuttanut paluumuuttajina Suomeen yli 25 000. Kaiken kaikkiaan vuosina 1990–2016 Suomeen saapui yli 30 000 inkeriläistä, jopa 35 000. Suomessa olevien inkerinsuomalaisten paluumuuttajien täsmällistä määrää ei tiedetä, sillä paluumuutto oli 1990-luvun alussa hallitsematonta.lähde? Lisäksi maahanmuuttajia ei tilastoida kansallisuuden vaan esimerkiksi kansalaisuuden perusteella. Näin ollen inkerinsuomalaiset merkitään tilastoihin Venäjän, Viron tai entisen Neuvostoliiton kansalaisina, kunnes heille myönnetään Suomen kansalaisuus.
Inkeriläisten muutto Suomeen > Inkeriläisten paluumuuton taustaa

Aloitteen inkeriläisten tilanteesta teki 2. kesäkuuta 1988 KGB:n Suomen-edustaja Feliks Karasev, joka tapasi Supon päällikkö Seppo Tiitisen Helsingissä. Karasev vertasi inkeriläisten tilannetta silloiseen Vuoristo Karabahin tilanteeseen, johon rinnastamista oudoksuttiin suomalaisten puolelta. Karasev toivoi inkeriläisten tilanteeseen Suomen korkean tason poliittista kantaa. Tiitinen keskusteli asiasta presidentti Mauno Koiviston kanssa, joka otti myönteisen kannan inkeriläisten paluuseen takaisin Suomeen – kysymys oli lähinnä siitä, keitä palaaminen tulisi koskemaan ja määriä.
Hanketta valmisteltiin hyvin suppeassa piirissä vuosina 1988–1990. Puutteelliseen valmisteluun osallistuivat sisäministeri Jarmo Rantanen, sosiaaliministeri Vappu Taipale ja työministeriö. Koivistoa ärsytti erityisesti työministeriön ylenpalttinen puuttuminen valmisteluun.
Seppo Tiitinen ilmoitti 9. maaliskuuta 1990 Feliks Karaseville Suomen olevan halukas vastaanottamaan suomalaisia paluumuuttajia Neuvostoliiton alueelta. Ensisijaisesti paluu koskisi karjalaisia ja inkeriläisiä, joiden Neuvostoliiton sisämaanpassissa lukisi kansallisuutena suomalainen ja suomen kielen taito.
8. huhtikuuta 1990 kansliapäällikkö Juhani Perttunen kokosi eri ministeriöistä koostuvan paluumuuttoa koordinoivan työryhmän. Useille virkamiehille hanke tuli yllätyksenä, josta ei ollut aikaisemmin kuultukaan. Työryhmä kokoontui 15 kertaa.
Presidentti Mauno Koivisto antoi keväällä 10. huhtikuuta 1990 julkisuudessa Ajankohtaisen kakkosen suorassa televisiolähetyksessä lausunnon, jossa hän totesi, että inkerinsuomalaisia voidaan pitää ulkosuomalaisina paluumuuttajina, josta paluumuutto käytännössä alkoi. Koiviston lausunnon motiivina pidettiin yleisesti hyvittää inkeriläisten joukkopalautusta jatkosodan jälkeen Suomesta Neuvostoliittoon, joka oli tapahtunut vilpillisesti ja valheellisesti uskottelemalla paluusta omille kotiseuduille Inkeriin.lähde?
Todellinen motiivi oli kuitenkin Tarton rauhansopimuksessa vuonna 1920 pöytäkirjaan merkitty inkeriläisten kulttuuriautonomia, joka herätti katteetonta kansallistunteen nousua Inkerissä ja jota ei voitu vallitsevissa olosuhteissa millään tapaa tukea Suomesta käsin. Neuvostoliitto kosti kansallistunteen nousun ryhtymällä vainoamaan ja karkottamaan inkeriläisiä Neuvostoliiton sisäosiin. Koiviston mukaan kulttuuriautonomiasta sopiminen oli Suomen valtiolta katteeton lupaus inkeriläisille, josta he joutuivat myöhemmin kärsimään Neuvostoliitossa, joka harjoitti alueella reuna-aluepolitiikkaa ja puhdisti raja-alueitaan erilaisista vähemmistökansallisuuksista. Koiviston mukaan Suomi oli Tarton rauhanneuvotteluissa hyödyntänyt Neuvosto-Venäjän väliaikaista heikkoudentilaa Puolan sotatoimien menestyessä parhaillaan.
Inkeriläisten muutto Suomeen > Muuton ehdot

Lausunnon perusteella tehtiin virkamiespäätöksiä, joiden pohjalta varsinainen paluumuutto käynnistyi. Inkerinsuomalaisten paluumuuttoon suhtauduttiin kuten paluumuuttoon yleensä, ja siksi muutto tapahtui tuolloisia maahanmuuttosäännöksiä väljästi tulkitsemalla. Inkerinsuomalaisten maahanmuutto huomioitiin ulkomaalaislakia muutettaessa vuonna 1993. Suomalainen syntyperä otettiin maahanmuuton erityiseksi kriteeriksi ulkomaalaislakiin vuonna 1996. Myöhemmin paluumuutossa otettiin käyttöön jonotusjärjestelmä, jossa alettiin edellyttää, että asianomaisilla olisi suomen kielen taitoa. Myöhemmin ehdot muuttuivat niin, että paluumuuttajien tuli suorittaa inkerinsuomalaisten paluumuuttajien kielitesti (IPAKI). Kun taloudellinen tilanne Venäjällä ja Virossa parantui jopa puolet muuttojonossa olevista inkeriläisistä jättäytyi jonon ulkopuolelle.
Oleskeluluvan saadakseen paluumuuttajan tuli todistaa, että hän, toinen hänen vanhemmistaan tai vähintään kaksi isovanhempaa on merkitty asiakirjoihin suomalaiseksi. Lisäksi Toisen maailmansodan aikana Suomeen siirretyillä henkilöillä sekä Suomen armeijassa sodan aikana palvelleilla niin sanotuilla heimosotureilla oli mahdollisuus saada oleskelulupa. Paluumuuttajaksi hakevalta ei edellytetty selvitystä toimeentulosta, mutta hänellä täytyi olla tiedossa asunto Suomessa. Paluumuuttajan perheenjäsenet, puoliso ja alle 18-vuotiaat lapset, saivat jatkuvan oleskeluluvan.
Koska oleskeluluvan saadakseen paluumuuttajan tuli todistaa suomalainen alkuperänsä, presidentti Koiviston myöntämä paluumuutto-oikeus ei koskenut vain Inkerin alueen suomalaisia, vaan kaikkia venäjänsuomalaisia. Joukkoon kuului siis esimerkiksi ihmisiä, joiden vanhemmat tai isovanhemmat olivat muuttaneet Suomen autonomian aikana 1800-luvun lopussa tai 1900-luvun alussa Venäjälle Inkeriin tai muualle Venäjälle. Paluumuuttajien joukossa oli myös amerikansuomalaisten ja kanadansuomalaisten jälkeläisiä, sillä näihin ryhmiin kuuluneita muutti Neuvostoliittoon 1930-luvulla Neuvostoliiton värväreiden houkuttelemina. Toisaalta sellaisten pakolla venäläistettyjen inkeriläisten orpolapsien, joiden vanhemmat oli tapettu vainoissa oli vaikeaa todistaa suomalaista alkuperäänsä. Heidän täytyi toimittaa Suomen viranomaisille muun muassa suomalaisia kirkonkirjoja ja sukuselvityksiä.
Ensimmäistä oleskelulupaa hakiessaan paluumuuttajan oli todistettava kielitaitonsa kielitutkinnolla, joita järjestettiin Pietarissa ja Petroskoissa. Jos hakijalla oli jo oleskelulupa, hän pystyi tekemään kielitutkinnon myös Suomessa. Inkeriläisten paluumuuttajien kielitaitotestissä voidaan mitata suomen lisäksi myös ruotsin kielen taitoa. Vaadittava taitotaso vastaa Euroopan neuvoston laatiman kielenopetuksen eurooppalaisen viitekehyksen taitotasokuvausta A2 (selviytymistaso). Paluumuuttajan on osattava käyttää kieltä tavallisimmissa sosiaalisissa kontakteissa ja jokapäiväisten asioiden hoidossa. Kielitutkinnossa mitataan puhumista, puheen ymmärtämistä, tekstin ymmärtämistä sekä kirjoittamista.
Inkeriläisten muutto Suomeen > Inkeriläiset paluumuuttajat Suomessa

Inkeriläiset ovat muutto-oikeuden saatuaan muun muassa perustaneet Suomessa yrityksiä. Vuoden 2005 tiedon mukaan kolmanneksen maahanmuuttajayrityksistä perustivat Venäjältä ja Virosta muuttaneet, mutta on otettava huomioon, että kaikki näistä maista muuttaneet eivät ole inkeriläisiä. Suurin osa yrityksistä toimii ulkomaankauppa-alalla tai tarjoaa palveluita muille yrityksille. Inkeriläiset ovat työskennelleet myös matkailualalla. Inkeriläiset kuuluvat niihin maahanmuuttajaryhmiin, joihin Suomessa asennoidutaan myönteisimmin.
Paluumuuton myötä Suomeen on tullut suuri määrä lahjakkaita inkeriläisiä: esimerkiksi runoilijoita, kirjailijoita, muusikoita ja tutkijoita. Erityinen asema on inkeriläisillä kansatieteilijöillä, jotka tutkivat suomalaisten sukulaiskansojen elämää ja perinteitä.
Elinkeinot

Inkerinmaan suomalaisten pääelinkeino oli maatalous, peltoviljely ja karjanhoito. Vesistöseuduilla harjoitettiin myös kalastusta. Maareformi tehtiin Inkerissä vasta 1910 (Stolypinin maalaki), jolloin maasta tuli talonpoikien omaisuutta. Maaperä on viljavaa, ja Pietari oli ympärysalueiden maataloustuottajille hyvä markkina-alue. Metsätalous ei ollut Inkerissä koskaan merkittävä tulonlähde.
Erityisesti alueen itäosissa oli merkittävää kiviteollisuutta. Puttilassa eli Putilovossa oli suuri kivilouhimo, joka tuotti katukäytäväkivitystä ja muita rakennusainetta Pietarin kaupungille. Myös Markkovassa oli tsaarinajalla useita louhimoita.