stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Putin
Suosio ja arvostelu > Venäjällä > Kannattajat

Putinin kannatus on Venäjällä aina ollut korkealla tasolla. Vuoteen 2013 mennessä Putin oli valittu Venäjän vuoden poliitikoksi jo kymmenen kertaa, ja hän on ollut maan suosituin poliitikko kaikissa mielipidemittauksissa uudenvuodenpäivästä 2000 alkaen. Korkeimmillaan Putinin kannatus oli riippumattoman Levada-instituutin mukaan Georgian sodan jälkeen vuonna 2008, jolloin Putinia kannatti 88 prosenttia venäläisistä. Myös Krimin kriisin aikaan vuonna 2014 hänen kannatuksensa nousi 80 prosenttiin.
Syksyn 2020 ja kevään 2021 välillä Putinin kannatus liikkui 65–69 prosentin välillä ja vastustus 30–33 prosentin välillä. Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 Putinin kannatus nousi Venäjällä jälleen yli 80 prosentin.
Putinin kannattajat näkevät Putinin vahvana johtajana, joka on palauttanut Venäjän suuruuden. Venäläisten elintaso on Putinin aikakaudella noussut nopeasti ja elämä on huomattavasti kohentunut Jeltsinin kaoottisen ja köyhän 1990-luvun jälkeen.
Suosio ja arvostelu > Venäjällä > Arvostelu

Venäjällä on nähty useita Putinin vastaisia suuria mielenosoituksia, etenkin vuonna 2012. Häntä vastustaa etenkin Moskovan koulutettu ja kansainvälinen keskiluokka.
Moni Putinin näkyvä vastustaja on murhattu tai joutunut murhayrityksen kohteeksi. Esimerkiksi Putinia arvostellut oppositiojohtaja Boris Nemtsov murhattiin helmikuussa 2015. Vuonna 2020 yritettiin murhata oppositiojohtaja Aleksei Navalnyi. Jotkut ovat julkisesti epäilleet Putinin olevan vastustajiensa eliminointien takana.
Vuonna 2021 Aleksei Navalnyin säätiö kertoi väitetysti Putinille rakennettavasta noin 1,2 miljardin euron arvoisesta palatsista. Videossa Putinia syytetään korruptiosta. Putin itse kiisti syytteet, mutta oppositiopoliitikko Navalnyin myrkytys ja pidätys sekä video yhdessä johtivat Venäjällä mielenosoituksiin.
Suosio ja arvostelu > Ulkomailla

Länsimaissa Putin on epäsuosittu monesta syystä. Putinia on arvosteltu Venäjän demokratian tukahduttamisesta, hierarkkisen neuvostobyrokratian palauttamisesta, riippumattomien tiedotusvälineiden tuhoamisesta ja oikeusjärjestelmän käyttämisestä vastustajiensa kurittamisessa. Arvostelu on kohdistunut myös siihen, että Putinin Venäjällä ”homopropaganda” on kielletty, internetissä levitetyt ”kehotukset separatismiin” voivat johtaa vankeustuomioon, ja ihmisoikeuksista ja vapaista vaaleista puhuvat nimetään ”ulkomaiden agenteiksi”.
Monet ihmisoikeusjärjestöt ovat arvostelleet Putinia ja esittäneet todisteita Tšetšenian sotarikoksista ja ihmisoikeusloukkauksista. Venäjä on vastannut kritiikkiin toteamalla tšetšeenikapinallisten olevan kytköksissä maailmanlaajuiseen islamistiseen terroristiverkostoon (mm. Al-Qaida).
Venäjän oppositio ja monet länsimaissa katsovat Putinin kaventaneen huomattavasti Venäjän demokratiaa, joka epäonnistui pahoin jo Jeltsinin kaudella. Tämän näkökannan mukaan Venäjä on näennäisdemokratia. Demokratian sijasta Putinin miehet loivat sekurokratiaksi sanotun eli valtion turvallisuuskoneistojen hallitseman sekä voimakkaasti presidenttijohtoisen järjestelmän.
Putinia ja Venäjän tiedustelupalvelua on syytetty lukuisista kyberhyökkäyksistä ja pyrkimyksistä vaikuttaa länsimaiden vaalien tuloksiin, kuten Yhdysvaltain presidentinvaaleihin 2016. Putin on kiistänyt Venäjän osallisuuden.
Vuonna 2016 Iso-Britannia syytti virallisesti Putinia FSB-upseeri Litvinenkon murhasta kymmenen vuotta aikaisemmin. Keväällä 2018 Britannia syytti Putinia venäläisen entisen tiedustelu-upseeri Sergei Skripalin murhayrityksestä Englannissa.
Putin ja Suomi

Vladimir Putin on vieraillut Suomessa presidenttinä viidesti tapaamassa presidentti Halosta ja Niinistöä. Suomen presidentit ovat vierailleet Venäjällä tänä aikana yhteensä yli 20 kertaa. Ensimmäinen tapaaminen oli Moskovassa heinäkuussa 2000, jolloin Putin totesi, ettei Venäjä aio palauttaa Karjalaa.
Ensimmäisen kerran Putin kävi Suomessa virallisella valtiovierailulla presidenttinä syyskuussa 2001. Tapaamisessa keskusteltiin nopean junayhteyden rakentamisesta maiden välille sekä maiden välisestä investointisuojasopimuksesta. Seuraavana vuonna Putin ja Halonen tapasivat kahdesti Pietarissa, ja seuraavien vuosien aikana Halonen tapasi Putinin Venäjällä useita kertoja.
Elokuussa 2005 Putinin ja Halosen tapaamisessa Suomessa puhuttiin viisumivapaudesta Venäjän ja EU:n välillä. Syksyllä presidentit vihkivät käyttöön Pietarin jätevedenpuhdistamon.
Vuonna 2006 Putin ja Halonen kuvailivat Suomen ja Venäjän välisiä suhteita erinomaisiksi. Halonen tapasi Putinin Pietarissa ja Helsingissä, ja Putin kävi myös Lahdessa ylimääräisessä EU-huippukokouksessa. Venäjällä Halonen keskusteli Putinin kanssa maiden rajan rekkajonoista ja Itämeren kaasuputkihankkeesta.
Pääministerinä Putin vieraili Suomessa työmatkalla useita kertoja.
Putinin palattua presidentiksi vuonna 2012 presidentti Niinistö tapasi hänet ensin Venäjällä ja vuonna 2013 Suomessa. Turussa presidentit osallistuivat Turun ja Pietarin ystävyyskaupunkisopimuksen 60-vuotisjuhlallisuuksiin. Näinä vuosina pinnalle keskusteluissa nousivat kysymykset Natosta ja Venäjän ihmisoikeustilanteesta. Elokuussa 2014 presidentit tapasivat Sotšissa. Presidenttien välisissä puhelinkeskusteluissa käsiteltiin paljon Ukrainan kriisiä. Niinistö tapasi Putinin jälleen kesäkuussa 2015 Moskovassa ja vuotta myöhemmin uudelleen, jolloin presidentit puhuivat Venäjän kautta Suomeen tulleista siirtolaisista. Putin saapui Suomeen seuraavassa kuussa, ja keskustelujen aiheena oli esimerkiksi Itämeren lentoturvallisuus. Vuonna 2017 Putin ja Niinistö tapasivat Arkangelissa ja Suomessa. Putin osallistui heinäkuussa 2017 Suomen 100-vuotisjuhliin ja vieraili Savonlinnan oopperajuhlilla.
Heinäkuussa 2018 Putin vieraili Helsingissä huippukokouksessa Yhdysvaltain presidentin Donald Trumpin kanssa.
Kirjallisuutta

Belton, Catherine: Putinin sisäpiirissä. Kuinka KGB valtasi Venäjän ja kääntyi länttä vastaan. Suomentanut Ilkka Rekiaro. Docendo, 2021. ISBN 978-952-382-088-3.
Herpen, Marcel H. van: Putinin sodat. Venäjän uuden imperialismin nousu.  ((Putin’s Wars. The Rise of Russia’s New Imperialism, 2014.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2015.  ISBN 978-952-5697-71-1
Gessen, Masha: Kasvoton mies. Vladimir Putinin nousu Venäjän valtiaaksi. Suomentanut Matti Kinnunen. Otava, 2012. ISBN 978-951-1-26309-8.
Gessen, Masha: Venäjä vailla tulevaisuutta. Totalitarismin paluu. Suomentanut Ilkka Rekiaro. Docendo, 2018. ISBN 978-952-291-537-5.
Hakala, Pekka & Metso, Juha: Putinlandia.  Helsinki:  Otava, 2018.  ISBN 9789511329060
Zygar, Mihail: Putinin sisäpiiri. Nyky-Venäjän lyhyt historia. Suomentanut Jukka Mallinen. Otava, 2016. ISBN 978-951-1-30173-8.
Koruluri

| Koruluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Sateenkaarilurit Trichoglossus
Laji::  ornatus
Kaksiosainen nimi
 Trichoglossus ornatus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Koruluri Wikispeciesissä   Koruluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Koruluri (Trichoglossus ornatus) on sateenkaarilurien sukuun kuuluva kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 25 cm. Aikuisen linnun otsa, päälaki ja korvanpeitinhöyhenet ovat violetinsiniset, posket ja alemmat korvapeitinhöyhenet kirkkaan oranssinpunaiset, takaraivo punainen, kaulassa keltainen vyö, kurkku ja rinta oranssinpunaiset ja höyhenten reunat sinimustat saaden ne näyttämään raidallisilta, vatsa vihreän ja kellanvihreän kirjava, selkäpuoli kirkkaanvihreä, siiven alapeitinhöyhenet keltaiset ja pyrstö päältä vihreä ja alapuolelta himmeän keltainen. Nokka on oranssinpunainen, iiris oranssi ja koivet vihertävänharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Äänet ovat korkeita vihellyksiä ja kirkumista.
Nuoren linnun takaraivo on vihreä ja seassa on punaista, vatsa voimakkaan kellankirjava, rinnan raidoitus heikompaa, nokka on ruskehtava ja iiris ruskea..
Esiintyminen

Koruluri esiintyy Indonesian Sulawesissä koko saaren alueella ja sitä ympäröivillä läheisillä saarilla.
Korulurin esiintymisalueen laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Korulurit elävät vuorenrinteiden metsänreunoissa ja metsissä kilometrin korkeudelle saakka. Ne välttelevät tiheitä vanhoja metsiä ja ovat vähälukuisia rannikon alavilla mailla.
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintä tunnetaan vankeudessa eläneen parin pesinnästä. Naaras muni 2 pyöreätä munaa, joita haudottiin 27 päivää. Naaras pysyi tiiviisti pesässä ja koiras liittyi sen seuraan yöksi mutta se tuskin osallistui haudontaan. Poikaset jättivät pesän 80 päivän ikäisinä.
Ravinto

Korulurit liikkuvat yleensä pareittain tai pienissä parvissa ja ruokailevat enimmäkseen puiden latvuksissa. Se on varsin kesy ruokaillessaan. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Kaarlo Koskimies (suomentaja)

| Kaarlo Koskimies> Kaarlo Forsman.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. joulukuuta 1851 Pihlajavesi
Kuollut: 1. elokuuta 1918 (66 vuotta) Sääksmäki
Kansalaisuus:  Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  Lehtori, suomentaja
Vanhemmat:  Oskar Wilhelm Forsman Maria Ahlholm
Puoliso:  Verna Limón (1881–)
Lapset:  Eero Koskimies Aarno Rafael Koskimies
Sukulaiset:   A. V. Koskimies (veli)  Eevertti Kustaa Koskimies (veli)  Iivari Koskimies (veli)  Juho Koskimies (veli)  Yrjö Gideon Forsman (veli) 
Kaarlo Koskimies (sukunimi vuoteen 1906 Forsman; 27. joulukuuta 1851 Pihlajavesi – 1. elokuuta 1918 Sääksmäki) oli suomalainen lyseon lehtori ja suomentaja.
Koskimiehen vanhemmat olivat kirkkoherra Oskar Wilhelm Forsman ja tämän 2. vaimo Maria Gustava Ahlholm. Hänen sisaruksiaan olivat lehtori Hildur Koskimies, musiikin lehtori Iivari Koskimies, kielen- ja kirjallisuudentutkija A. V. Koskimies ja piispa Juho Koskimies. Koskimies pääsi ylioppilaaksi 1870 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1875 ja lisensiaatiksi 1883. Hän toimi latinan ja kreikan kielen lehtorina Hämeenlinnan lyseossa 1887–1918. Hänet tunnettiin ennen kaikkea antiikin kirjallisuuden suomentajana. Veljensä A. V. Koskimiehen (Forsmanin) kanssa hän silti toimitti myös kolmannen painoksen Frans Ferdinand Ahlmanin ruotsalais-suomalaisesta sanakirjasta.
Koskimies oli naimisissa vuodesta 1881 Verna Limónin (k. 1945) kanssa. Heidän poikansa oli viulisti Eero Koskimies ja tämän poika pianisti Pentti Koskimies. Toinen Kaarlo Koskimiehen poika oli lehtori ja suomentaja Aarno Rafael Koskimies.
Teoksia

Xenofonin Anabasin sanakirja.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1879 (yhdessä Juuso Hedbergin kanssa)
Frans Ferdinand Ahlmanin (1836–1895) ruotsalais-suomalaisen sanakirjan uudistettu painos. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1883 (yhdessä A. V. Forsmanin (Koskimies) kanssa)
Anthologia Homerika : valikoima lukemisia Homeroon runoista : sanakirjan ja lyyrillisen jälkiliitteen kanssa : lyseoitten tarpeeksi.  WSOY 1888
Kreikkalaisten ja roomalaisten mytologiia eli jumalaistarut ja sankarisadut. Otava 1895 (Näköispainos: Helsinki: Salakirjat, 2008. ISBN 978-952-5774-05-4)
Kukkia Kantelettaren kaskilta, kokoillut Kaarlo Forsman. Kansanvalistusseura, Helsinki 1898
Suomennoksia

Homeros: Odysseian kaksi ensimmäistä runoa; suom. ja alkulauseella varusti Kaarlo Forsman, teoksessa Hämeenlinnan Normaalilyceumi. Kertomus lukuvuodesta 1876–1877.  Lindgren, Hämeenlinna 1877
Johann Wolfgang von Goethe: Faust, murhenäytelmä, 1. osa.  Söderström, Porvoo 1884
Sofokles: Antigone, murhenäytelmä.  WSOY 1885
J. L. Runeberg: Lyyrillisiä runoelmia, osat 1–2.  G. L. Söderström, Porvoo 1885
J. L. Runeberg: Vähemmät eepilliset runoelmat.  G. L. Söderström, Porvoo 1887
Wilhelm Lübke: Taiteen historia pääpiirteissään.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1889–1890
Lukianos: "Huone" ja "Timon", jotka kirjallishistoriallisella johdannolla varusti, suomensi, selitteli Kaarlo Forsman, teoksessa Hämeenlinnan lysee. Kertomus lukuvuodesta 1890–1891.  Hämeenlinna 1891
J. V. Snellman: Valitut teokset 1–5.  WSOY 1893–1901
Viktor Rydberg: Aseseppä : kajastuksia uskonpuhdistuksen ajalta; suomentanut K. Forsman; elämäkerran kirjoittanut Th. Rein.  Otava 1895
Aiskhylos: Agamemnon, murhenäytelmä. Alkuteoksen runomitoilla suomentanut, johdannolla ja selityksillä varustanut Kaarlo Forsman.  WSOY 1897
Platon: Gorgias; johdantoineen selityksineen suomeksi toimittanut K. Forsman. WSOY 1899
Daniel March: Raamatun yökohtauksia.  WSOY 1903–1904
Rudolf Eucken: Suurten ajattelijain elämänkatsomukset : ihmiskunnan elämän probleemin kehityshistoria Platonista nykyaikaan asti.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1905
J. B. de Liefde: Kerjäläissoturit, historiallinen romaani.  Kirja, Helsinki 1917
Aiheesta muualla

H. K. Riikonen: / Koskimies, Kaarlo (1851 - 1918) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 13.10.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Vapaasti ladattavia Kaarlo Forsmanin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Dezső Kosztolányi

Dezső Kosztolányin muistopatsas
Dezső Kosztolányi [ˈdɛʒøː ˈkostolaːɲi] (29. maaliskuuta 1885 Szabadka, nyk. Subotica, Vojvodina, Serbia – 3. marraskuuta 1936 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kirjailija, runoilija, toimittaja ja kääntäjä.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi kotipaikkakunnallaan Szabadkassa vuonna 1903 Kosztolányi lähti Budapestin yliopistoon opiskelemaan kirjallisuustiedettä. Siellä hän ystävystyi Mihály Babitsin ja Gyula Juhászin kanssa. Kosztolányi opiskeli välillä myös Wienissä, mutta palasi pian Budapestiin. Opintojaan hän ei kuitenkaan saattanut loppuun. Jo tuolloin hän kirjoitti paljon runoja ja työskenteli toimittajana lehdissä, esimerkiksi Nyugat-lehdessä vuodesta 1908 lähtien. Läpimurto oli vuonna 1910 julkaistu runokokoelma A szegény kisgyermek panaszai. 1920-luvulta lähtien Kosztolányi alkoi kirjoittaa myös romaaneja.
Kosztolányi sanoi olevansa "homo aestheticus", esteettinen ihminen. Hänelle kirjallisuus tarkoitti aina seikkailua ja leikkiä: hän halusi olla yhtä aikaa kepeä ja syvällinen.
Suomennetut teokset

Suomennettu on yksi kokonainen Kosztolányin teos:
Nero, verinen runoilija (Nero, a véres költő). Suom. Väinö Olkkonen. Jyväskylä: Gummerus, 1944
Lisäksi Kosztolányin novelleja on suomennettuna seuraavissa novellikokoelmissa:
Unkarin malliin: seitsemäntoista novellia. Valikoinut ja suom. Viljo Tervonen. Helsinki: WSOY, 1998. ISBN 951-0-23190-8
Maailma uutena, suom. ja toim. Hannu Launonen, Helsinki: WSOY 1973 ISBN 951-0-05629-4
Miljoona kilometriä Budapestiin: valikoima unkarilaisia novelleja 1909-1986. Valinnut, esitellyt ja suom. Hannu Launonen. Helsinki: WSOY, 1987. ISBN 951-0-14660-9
Taivas irtosi maasta: unkarilaista lyriikkaa 1900-luvulta , suom. ja toim. Anna-Maija Raittila, alkusanat Lajos Szopori Nagy; Helsinki: Kirjayhtymä 1986 ISBN 951-26-2626-8
Haikean onnen laulu
Helmikuun oodi
Hiljainen, puhdas runo
Illalla istuin kumarassa, vähän...
Isäni on lehtori
Lippu
Minä olen monia rakastanut...
Nuhruinen aamuhämärä
Pidä varasi
Poikaani ensi kerran kouluun toin...
Politiikka
Syysaamiainen
Syyskuun hartaus
Tahdotko leikkiä
Talomme
Vaikka moni haave on kiehtonut mieltä...
Vaimolleni...
Vanhuus
Unkarin lyyra: unkarilaista lyriikkaa keskiajalta nykyaikaan , suom. ja toim. Toivo Lyy, Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura 1970
Aadamille
Katso, poikani...
Keskustelu itseni kanssa
Kirjoitus vanhassa kirjassa
Sukulaiset
Virralla
Matti Kotila

Matti M. Kotila.
Matti Miika Jaakonpoika Kotila (18. lokakuuta 1887 Toholampi – 20. joulukuuta 1953 Toholampi) oli suomalainen maanviljelijä ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja. Kotilan vanhemmat olivat Jaakko Kotila ja Karoliina Jämsä. Kotilan vanhemmat kannattivat Suomalaista puoluetta, ja kotitilalla Pajamäessä järjestettiin Suomalaisen puolueen vaalitilaisuuksia.
Matti M. Kotila toimi Suomalaisen puolueen kansanedustajana 1917–1919 Vaasan pohjoisesta vaalipiiristä. Kotila toimi yhteistyössä Ernst Saaren ja Wilhelmi Malmivaaran kanssa edustaen kannanotoissaan Suomalaisen puolueen linjaa tiukempaa kantaa suhteessa itsenäisyyteen ja Venäjän-politiikkaan. Kotila kannatti laajaa äänioikeutta kunnallislakien valmistelussa.
Kotila otti joulukuussa eduskunnassa voimakkaasti kantaa Turun mellakoihin ja vaati tekijöitä vastuuseen. Kotila siirtyi Suomen sisällissodan alussa Vaasaan ja toimi siellä Vaasaan kokoontuneiden kansanedustajien kanssa.
Kotila vastusti ankarasti Suomen kuningaskuntahanketta. Hän oli perustamassa Tasavaltalaisten liittoa ja toimi sen johtokunnassa.
Kotila äänesti ratkaisevassa äänestyksessä puolueen kannan vastaisesti Jaakko Loukon kanssa vastustaen kuninkaanvaalin toteuttamista. Puoluekentän muututtua joulukuussa 1918 Jaakko Loukko ja Matti Miika Kotila liittyivät Maalaisliittoon, kun muut Suomalaisen puolueen kansanedustajat liittyivät Kansalliseen kokoomukseen. Keväällä Kotila ei enää asettunut ehdokkaaksi.Myöhemmin hän suoritti elämäntyönsä kunnallismiehenä. Hän toimi Toholammin kunnallislautakunnan puheenjohtajana 1919–1945 ja useita vuosia sivutoimisena kunnansihteerinä.
Kotila oli naimisissa Naima Elina Parhialan kanssa (k. 1923), ja jäätyään leskeksi hän meni uusiin naimisiin 1929 Hilja Maria Koskelan kanssa (k. 1968).
Jalmari Kotiranta

Juho Jalmari Kotiranta (15. marraskuuta 1886 Tuusula − 7. toukokuuta 1930 Solovetskin saaret) oli suomalainen veturinkuljettaja ja punaupseeri, joka laati ensimmäiset sotilastyön ohjeet Suomen Kommunistiselle Puolueelle (SKP) elokuussa vuonna 1921. Hän syntyi Tuusulassa ja kuoli Solovetskin vankileirillä sydänkohtaukseen. Kotiranta suoritti Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun ja Frunzen akatemian, minkä jälkeen hän palveli Neuvosto-Venäjän turvallisuusjoukoissa. Hän toimi myöhemmin GPU:n ja SKP:n yhdysupseerina Valkeasaaressa, missä hän johti etappiliikennettä ja materiaalien salakuljetusta. Elokuun lopulla vuonna 1929 GPU:n kollegio tuomitsi Jalmari Kotirannan kolmeksi vuodeksi pakkotyöhön yhteyksistä ulkomaisiin poliittisiin järjestöihin.
Erkki Korpi

| Erkki Korpi |
| --- | --- |
 Erkki Korpi kuvattuna 19. joulukuuta 1943.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1920 Pirkkala
Kuollut: 6. toukokuuta 1988 (68 vuotta) Pirkkala
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1941–1944
Taistelut ja sodat:  jatkosota
Sotilasarvo:  kersantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Joukko-osasto:  II/JR 7/Jalkaväkirykmentti 7
Erkki Matias Korpi (26. helmikuuta 1920 Pirkkala – 6. toukokuuta 1988 Pirkkala) oli suomalainen maanviljelijä ja Mannerheim-ristin ritari, sodan aikana arvoltaan sotamies. Hänet ylennettiin myöhemmin reservissä alikersantiksi ja lopulta kersantiksi. Hän oli naimisissa ja hänellä oli yksi lapsi.
Korpi oli jatkosodassa konepistoolimiehenä Jalkaväkirykmentti 7:n toisen pataljoonan (II/JR 7) jääkärijoukkueessa aina Äyräpäässä tapahtuneeseen haavoittumiseensa 23. kesäkuuta 1944 asti.
Korpi nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. marraskuuta 1943 numerolla 125. 2. divisioonan komentaja kenraalimajuri Ilmari Martola perusteli ritariksi nimittämisehdotustaan muun muassa seuraavasti: "Sotamies Erkki Matias Korpi on toiminut aivan sodan alusta saakka konepistoolimiehenä. Tällöin hän on osoittanut erittäin suurta rohkeutta ja kylmäverisyyttä kaikissa taistelutilanteissa."
Mannerheim-ristin perustelut

”Ylipäällikkö on pvm:llä 21.11.43 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi sotamies Erkki Matias Korven.
Sotamies Korpi on sodan alusta alkaen toiminut jääkärijoukkueessa konepistooliampujana ja on hän osoittanut suurta rohkeutta ja kylmäverisyyttä kaikissa tilanteissa, joista mainittakoon: Tyrjän taistelujen aikana sotamies Korpi valtasi yksin vihollisen eräällä kukkulalla sijainneen konekiväärin, käänsi sen vihollista vastaan ja siten voimakkaasti tuki joukkueensa muita miehiä, jotka näin sotamies Korven ratkaisevan ja ripeän toiminnan vuoksi saivat tappioitta haltuunsa ylivoimaisen vihollisen miehittämän kukkulan. Kerran oli konetuliasein varustettu vihollinen pureutunut joukkojemme selustaan, jossa se tehokkaasti häiritsi huoltoliikennettä. Sotamies Korpi sai tällöin muutaman toverinsa kanssa tehtäväksi vihollisen tuhoamisen. Taitavasti edettyään partio pääsi lähelle vihollispesäkettä ja sotamies Korven tarkalla konepistoolitulella tuhottiin vihollinen viimeiseen mieheen. Huuhanmäen valtauksen aikana oli sotamies Korvelle yhdessä erään toverinsa kanssa uskottu Lahdenpohjaan vievän maantien varmistus. Noin 50-miehisen vihollisosaston oli onnistunut kiertää joukkojemme selustaan, mutta sotamies Korpi huomasi ajoissa vaaran, avasi tulen ylivoimaista vihollista vastaan, ja tuhosi suurimmaksi osaksi sen saaden haltuunsa mm. muutamia vihollisosastolla olleita ratsuhevosia. Niinsanottua Ojasen bunkkeria tuhottaessa oli sotamies Korpi varmimpana ja rohkeimpana miehenä pantu varmistamaan vihollisen taaimmista asemista johtavaa yhdyshautaa. Tällöin sotamies Korpi yksinään pidätti moninverroin ylivoimaista vihollista siksi, kunnes muut olivat ehtineet suorittaa räjäytyksen panostamistoimenpiteet. Viimeisenä miehenä sotamies Korpi sitten vetäytyi omalle puolelle. Taistelutekojensa ja vaatimattoman luonteensa vuoksi sotamies Korvella on tunnustettu asema joukkueessaan.”
Ludvig Kosonen

Ludvig Kosonen, myös: L. Kosonen (2. syyskuuta 1900 Pietari – 21. maaliskuuta 1933 Leningrad) oli suomalainen kommunisti ja Neuvostoliitossa toiminut kirjailija.
Kosonen syntyi pietarinsuomalaiseen työläisperheeseen. Vuonna 1918 perhe muutti Suomeen, jossa Ludvig suoritti loppuun kansakoulun ja toimi kauppa-apulaisena. Vuonna 1920 hän muutti Helsinkiin, jossa työskenteli Strömbergin tehtaalla. Syksyllä 1921 Kosonen liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen. Helmikuussa 1926 hänet pidätettiin Sosialistisen nuorisoliiton jutussa ja tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankilaan.
Vuonna 1929 Kosonen vapautui vankilasta ja siirtyi seuraavana vuonna Neuvostoliittoon. Hän kirjoitti artikkeleita, runoja ja kertomuksia suomenkielisiin lehtiin ja toimi Punakanteleen päätoimittajana. Vuonna 1932 julkaistiin kuvaus Suomen kommunistisen nuorisoliikkeen toiminnasta Lippulaulu ja runokokoelma Marssimme eteenpäin.
Kosonen kuoli tuberkuloosiin leningradilaisessa sairaalassa.
Teokset

Lippulaulu: Kuvaus Suomen kommunistisen nuorisoaktiivin elämästä vuodelta 1929. Leningrad: Kirja, 1932.
Marssimme eteenpäin: Runoja. Leningrad: Kirja, 1932.
"Kiellosta huolimatta!": luku tekeilläolevasta romaanista, teoksessa: Nuorisotoverimme Suomessa: muutamia Suomen vasemmistolaista nuorisoliikettä kuvaavia kaunokirjallisia tuotteita, toimittaneet Helka Ström ja Ludvig Kosonen, Leningrad: Kirja 1931
Kurjet, runo, antologiassa Rohkeesti, hehkuvin rinnoin...: Suomen luokkasodan veteraanit muistelevat, koonnut Matti Mazajev; toimittajina Terttu Vikström ja Milja Hytti, Petroskoi: Karjala 1978
Runoja teoksessa Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu: Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940. Petroskoi: Karjala, 1976, s. 273–281.
Runoja teoksessa: Nyt ylös kansa kaikkivalta: valikoima vanhan työväenliikkeen runoutta , toim. Kalevi Kalemaa, Jyväskylä: Gummerus 1975 ISBN 951-20-1128-X
Taistelutoverille: Ole siunattu päivä
Sotilasvyö: Yö yhteinen, työ yhteinen
Tulkaa, tulkaa: Tulkaa, tulkaa taistelun päivät
Sinipusero: Valonheittäjän edessä
Elämänprobleemi: Elämänarvoitus on selvä
Teokset > Suomennokset

Intia: Intia: Intia, Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja 1931. Sarja: Kipinän kirjasto, n:o 11
A. Novikov-Priboi, Merimiehiä: viisi kertomusta, suom. L. Kosonen, Leningrad: Kirja 1931
L. Ovalov: Punaista ja mustaa: kuvauksia viljanhankintakamppailusta v. 1929–30, suomentanut Ludvig Kosonen, Leningrad: Kirja 1931 (Onko kirjoittaja Lev Ovalov?)