stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rautalampi

| Rautalampi |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°37′20″N, 026°50′00″E
Maakunta:  Pohjois-Savon maakunta
Seutukunta:  Sisä-Savon seutukunta
Kuntanumero:  686
Hallinnollinen keskus:  Rautalammin kirkonkylä
Perustettu:  1561
Kokonaispinta-ala:  761,99 km² 153:nneksi suurin 2022 
– maa:  538,96 km²
– sisävesi:  223,03 km²
Väkiluku:  2 934 216:nneksi suurin 31.8.2024 
– väestötiheys:  5,44 as./km² (31.8.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  12,1 %
– 15–64-v.:  51,9 %
– yli 64-v.:  36,1 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  96,4 %
– ruotsinkielisiä:  0,1 %
– muut:  3,5 %
Kunnallisvero:  9,90 % 25:nneksi suurin 2024 
Kunnanjohtaja:  Anu Sepponen
Kunnanvaltuusto:  21 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • SDP   • PS   • Vas.   • Vihr.   • KD:   10 3 3 2 1 1 1
www.rautalampi.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rautalampi on Suomen kunta, joka sijaitsee Pohjois-Savon maakunnan lounaisosassa. Kunnassa asuu 2 934 ihmistä, ja sen pinta-ala on 761,99 km², josta 223,03 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 5,44 asukasta/km². Rautalammin naapurikuntia ovat Hankasalmi, Konnevesi, Pieksämäki, Suonenjoki, Tervo ja Vesanto.
Rautalammin suurpitäjä itsenäistyi Sysmästä vuonna 1561. Silloinen emäpitäjä ulottui Pohjois-Savosta Keski-Suomeen ja käsitti Keski-Suomen pohjoisosan. Myöhemmin jopa 27 kuntaa on saanut alueita silloisesta Rautalammin suurpitäjästä.
Rautalampi ulottui lännessä Keski-Pohjanmaalle, pohjoisessa Kivijärvelle. Nykyinen Rautalampi sijaitsee entisen suurpitäjän itälaidalla Jyväskylän ja Kuopion puolivälissä. Historiallinen Vaasa–Kuopio -tie kulkee Rautalammin halki ja yhtyy Suonenjoen Koskelossa Kuopion–Jyväskylän valtatiehen. Alueen järvet ja virrat muodostavat laajan Rautalammin reitin, joka toimi kulkuväylänä erityisesti ennen maanteiden rakentamista.
Kyliä

Hanhitaipale, Hankamäki, Ihalaiskylä, Kerkonkoski, Kiesimä, Koipiniemi, Kuuslahti, Myhinpää, Pukkiharju, Rautalampi, Saikari, Sonkarinsaari, Toholahti, Liimattala, Palavalahti, Vaajasalmi, Pakarila.
Rautalammin historia > Esihistoria

Rautalammilta tunnetaan useita kivikautisia löytöjä. Yksi tuoreimmista tutkituista asutuspaikoista löydettiin Kaposaarelta uuden ranta-asemakaavan tarkastelemisen yhteydessä vuonna 2015, kun Museovirasto suoritti alueella kaivauksia ja löysi viitteitä nuoremmalle kivikaudelle ajoittuvasta asumisesta sekä kivikauden lopun tai varhaisen metallikauden aikaisesta toiminnasta. Hankaveden rantayleiskaava-alueen vuoden 2004 muinaisjäännösinventoinnissa puolestaan löydettiin neljä esihistoriallista asuinpaikkaa sekä Toussunlinnan kalliomaalaus. Kivi- ja metallikautista esineistöä on nähtävillä myös Rautalammin museossa.
Nykyisen Rautalammin seudun on arveltu kuuluneen esihistoriallisena aikana hämäläisten nautinta-alueisiin ja olleen erämaata, jonka pysyvä asutus oli vähäistä tai väliaikaista. Vuosisadan vaihteessa elänyt rautalampilainen historioitsija K. J. Jalkanen piti kotiseutunsa alkuperäisinä asukkaina lappalaisia, joita nykyään kutsutaan saamelaisiksi. Jalkasen näkemyksen mukaan hämäläisiä alkoi siirtyä alueelle keskiajan loppupuolella ja näiden tieltä viimeiset saamelaiset olisivat poistuneet uuden ajan alkuaikoihin. Alueen uusien tulokkaiden Jalkanen puolestaan tulkitsi joutuneen pian riitoihin myös asutustaan levittäneiden savolaisten kanssa, jotka Pähkinäsaaren rauhan myötä olivat menettäneet omien erämaidensa nautinta-alueita Novgorodille.
Eri heimojen asumisesta Rautalammilla on haettu viitteitä alueen vanhoista paikannimistöistä. Esimerkiksi Kiesimä on yhdistetty saamelaiseen ’verkon vetoa’ merkitsevään sanaan keässim, kun taas Sonkarin pohjalla on nähty ’soppea’ tarkoittava sonke. Myöhempien tulokkaiden on puolestaan tulkittu antaneet paikoille saamelaisiin viittaavia nimiä kuten Lapinkari, Lapintaival, Lapinvuori ja Lapinoja. Hämäläisen eräkauden jäämistöksi on taas laskettu sellaiset nimet kuin Hämeenniemi ja Hämeenlahti, minkä lisäksi eräasutukseen on yhdistetty myös Pirttilahti, Pirttiniemi, Majakangas, Majaniemi ja Majasaari. Vastaavasti saamelaisten asumuksiin on katsottu viittaavan Kota-pohjaisten nimien kuten Kotakangas, Kotasaari ja Kotaniemi. Savolaisiin liittyvinä niminä on puolestaan nostettu esiin esimerkiksi Savonsaari, Savonlahti ja Savonjoki. Kainuu-pohjaiset nimitykset kuten Kainuunniemi ja Kainuunhiekka on joissain tulkinnoissa yhdistetty mahdollisesti lounaisesta Suomesta lähtöisin oleviin ja sittemmin Ruijan alueelle muuttaneisiin kveeneihin, mutta nimien on myös nähty perustuvan alavaa maata tarkoittavaan vanhaan termiin kainu tai kaino.
Rautalammin historia > Suurpitäjän muodostaminen

Rautalammin pitäjän tai nykyisen kunnan historia alkaa vuodesta 1561, jolloin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa antoi määräyksen Rautalammin hallintopitäjän muodostamisesta. Kruunun virkamiehenä alueella toimi nimismies. Samassa yhteydessä muodostettiin Rautalammin seurakunta, jonka ensimmäiseksi kirkkoherraksi nimitettiin 17. toukokuuta Laurius Laurentii (Lauri Laurinpoika) Jentze.
Hallintopitäjän muodostamisen tavoitteena oli laajentaa Ruotsin valtapiiriä Pähkinäsaaren rauhan rajan pohjois- ja koillispuolelle tukemalla erämaiden asuttamista hallinnollisin toimin. Nykyisen Rautalammin alue sijaitsi todennäköisesti aivan raja-alueella, sillä vaikka tarkkaa rajaa ei täysin tunneta, sen on yleensä tulkittu kulkeneen paikallisia vesireittejä Laatokalta Pohjanlahdelle, jolloin rajanpaikkoja Rautalammin kohdalla olisivat todennäköisimmin olleet Rautalammin vesireitin Suonenjoki, Iisvesi ja Rasvanki.
Erämaiden asuttaminen oli ollut osa Ruotsin politiikkaa jo keskiajalta lähtien, jolloin Maunu Eerikinpojan julistus antoi halukkaille mahdollisuuden ottaa haltuunsa metsämaita tai hylättyjä maatiloja: ”Annamme sellaiset maa-alat, elleivät niiden omistajat tahdo tai kykene niitä säännölliseen viljelykseen ottamaan, muille, keille hyvänsä viljeltäviksi ja haltuunotettaviksi sillä ehdolla, että tahtovat niistä kruunulle suoritettavaa veroa tehdä.” Uudisasutuspyrkimykset eivät kuitenkaan edenneet merkittävästi, sillä kruunun näkökulmasta tyhjillä erämailla oli käytännössä jo vakiintuneita nautintaoikeuksien käyttäjiä. Kustaa Vaasa puuttui ongelmaan julistamalla vuonna 1542 kaikki asumattomat metsämaat kruunun omaisuudeksi, mikä edesauttoi merkittävästi savolaisten asutusliikettä. 1550-luvusta alkaen uudisasuttamista tuettiin tehostetusti jo muun muassa verovapaudella.
» Ja koska olemme kuulleet, että se erämaa on mahtava ja suuri metsä ja että siellä kyllä on varaa tehdä hyviä taloja [– –] sentähden on meidän tahtomme ja käskymme, että te pidätte neuvoa, että joku osa rahvasta ryhtyisi raatamaan ja rakentamaan mainitulla erämaalla, erittäinkin että joku osa lähtisi liikkeelle ja tekisi asuntonsa kaikille sivuille pitkin Venäjän rajaa, jotta tämä joukko vastustaisi Venäläisiä siellä, missä he koettavat tehdä väkivaltaa valtakunnan alueella ja meidän maallemme [– –].» 
(Kustaa Vaasa ohjeissaan paikallisille käskynhaltijoille)
Vuonna 1561 muodostetun pitäjän alkuperäinen pinta-ala oli lähes entisen Uudenmaan läänin kokoinen. Siihen kuului alueita peräti 27 nykyisestä kunnasta. Nykyiseen kuntaan kuuluvat vanhan hallintopitäjän itäiset osat. Entinen suurpitäjä ulottui pohjoisessa Koivujärvelle sekä nykyisen Pihtiputaan Elämäjärvelle, luoteessa Salamajärvelle nykyisessä Perhossa, lännessä Kyyjärvelle, lounaassa nykyiselle Petäjävedelle sekä etelässä Jyväskylän rajoille ja Hankasalmelle asti.
Rautalammin historia > Autonomian aika ja sahateollisuuden nousu

Rautalammin seudun ensimmäinen kaupallinen saha aloitti toimintansa Leppävirralla vuonna 1804. Tätä ennen oli perustettu muutama luvanvarainen saha, joilla oli oikeus vain oman tilansa puiden sahaamiseen. Leppävirran saha sai kuitenkin ostaa puutavaraa myös ympäröiviltä alueilta kuten Rautalammin Iisvedeltä. Puutavaran kysynnän lisääntyessä myös Rautalammin Kuorekoskelle perustettiin 1830-luvulla pieni saha, jonka vuosituotanto oli noin 3 000 tolttia. Vuonna 1857 kumottiin höyryvoimalla toimivien sahojen kielto, mikä mahdollisti tuotantolaitosten rakentamisen myös suurten koskien ulkopuolelle sekä tehokkaammat sahat. Merkittävä uudistus oli myös rautateiden rakentaminen, sillä Rautalammin seudulla se nopeutti uittoon, proomaukseen ja hevoskuljetuksiin perustuvaa puutavaran reittiä Viipuriin ja maailmanmarkkinoille jopa vuodella. Savon radan ulottaminen pistoradan myötä Iisvedelle vuonna 1889 merkitsi suuria kehittämismahdollisuuksia Rautalammin sahateollisuudelle, mihin työhön tarttui Iisveden sahan perustanut ja myöhemmin paikkakunnan merkittävimmäksi metsäpatruunaksi kohonnut Heikki Peura. Merkittävä saha-alan toimija Rautalammilla oli myös Hackman-yhtiö, joka osti itselleen Kuorekosken sahan sekä perusti toisen sahan Kerkonkoskelle.
Iisveden sahan lisäksi Peura rakennutti myös lankarullatehtaan Rautalammille sekä toisen sahan Pitkälahdelle Kuopioon, minkä lisäksi hän myös osti itselleen Varkaudessa sijainneen Kopolanniemen sahan. Liiketoimintansa laajennukset Peura rahoitti lähinnä lyhytaikaisilla vekseliluotoilla sekä omistamansa maatilan tuotoista. Tärkeimmät puutavaran asiakkaat olivat Alankomaissa, Englannissa ja Saksassa, mikä hankaloitti kaupankäyntiä erityisesti ensimmäisen maailmansodan aikana, mutta lankarullia onnistuttiin toimittamaan Norjan kautta Englantiin vielä vuonna 1917.
Sahalaitokset osallistuivat paitsi alueen elinkeinoelämän myös sivistystoiminnan kehittämiseen. Hackmanin Kerkonkosken sahan yhteyteen rakennettiin 1864 tehtaankoulu. Koulu kuitenkin lakkautettiin jo vuonna 1870, kun suuret nälkävuodet sysäsivät sahan toiminnan tappiolliseksi. 1871 tehtiin kuitenkin päätös kansakoulun perustamisesta. Myös Haapamäelle avattiin kansakoulu, joka siirrettiin Kerkonkoskelle, kun Haapamäki erkaantui Rautalammista ja liittyi Karttulaan 1889. Sivistyselämää paransi myös kaksipiirisen kiertokoulun perustaminen vuonna 1882. Ennen vuoden 1921 oppivelvollisuuslakia Rautalammilla oli perustettu kahdeksantoista nelivuotista yläkansakoulua.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Rautalammin väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 4 793 | 4 793 |
| 1985 | 1985 |    | 4 663 | 4 663 |
| 1990 | 1990 |    | 4 408 | 4 408 |
| 1995 | 1995 |    | 4 226 | 4 226 |
| 2000 | 2000 |    | 3 867 | 3 867 |
| 2005 | 2005 |    | 3 678 | 3 678 |
| 2010 | 2010 |    | 3 475 | 3 475 |
| 2015 | 2015 |    | 3 303 | 3 303 |
| 2020 | 2020 |    | 3 115 | 3 115 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Rautalammilla oli 3 255 asukasta, joista 1 544 asui taajamassa, 1 667 haja-asutusalueilla ja 44:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Rautalammin taajama-aste on 48,1 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Rautalammin kirkonkylä.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Rautalammilla toimii Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Rautalammin seurakunta. Sen pääpyhäkkö on Rautalammin kirkko.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Rautalammin alueella toimii Rautalammin ortodoksinen seurakunta, jonka Rautalammin pyhän Nikolaoksen kirkko sijaitsee Rautalammin kirkonkylällä.
Myös Rautalammin helluntaiseurakunnalla on toimitila kirkonkylällä.
Koulutus

Rautalammilla varhaiskasvatusta järjestetään kahdessa päiväkodissa, ryhmäperhepäivähoidossa sekä perhepäivähoidossa. Esiopetusta annetaan päiväkodissa ja koulussa. Rautalammin kirkonkylälle valmistui uusi päiväkoti vuonna 2021.
Pääosa perusasteen koulutuksesta on keskittynyt kirkonkylässä sijaitsevalle Matti Lohen koululle, jossa on luokka-asteet 1–9. Lisäksi Kerkonjoensuun taajamassa toimii Kerkonjoen koulu, jossa annetaan perusopetusta luokka-asteilla 1–6 sekä esiopetusta. Joitakin vuosia sitten on lakkautettu Vaajasalmen koulu (2006) ja Myhinpään koulu (1998)lähde?.
Vuonna 1997 Rautalammille perustettiin Rautalammin ratsastuslukio elvyttämään kunnan lukiotoimintaa. Opiskelijat voivat valita tavallisten lukioaineiden lisäksi erilaisia hevosiin ja ratsastukseen liittyviä kursseja. Lukion kanssa yhteistyössä ratsastus- ja hevoskurssien kanssa toimivat Rautalammin Ratsastuskeskus ja Elämysten ja Ystävyyden kartano.
Sisä-Savon kansalaisopisto järjestää kursseja Rautalammilla. Opetustiloina ovat pääasiassa lukion ja Matti Lohen koulun tilat.
Liikenne

Rautalammille voi matkustaa linja-autolla. Lähin rautatieasema on Suonenjoella ja lähin lentoasema Kuopiossa. Kunnan sisällä voi matkustaa niin kutsutulla kutsutaksilla tai jos vapaita paikkoja on, ensisijaisesti esi- ja perusopetuksen oppilaille ja lukion opiskelijoille tarkoitetussa koulukuljetuksessa.
Nähtävyyksiä > Rautalammin kirkko

Rautalammin 1 200-istumapaikkainen kirkko on valmistunut vuonna 1844, ja sen on todennäköisesti piirtänyt Carl Aleksander Engel, Carl Ludvig Engelin poika. Rakennusmestarina vuonna 1840 alkaneella työmaalla toimi Mauno Tolpo.
Arkkitehtuuriltaan kirkko on suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko, mutta sitä on pidetty myös lyhytvartisena ristikirkkona.
Nähtävyyksiä > Rautalammin museo

Rautalammin museo sijaitsee kirkonkylän pääraitin varrella. Museo on vuonna 1938 perustettu kulttuurihistoriallinen paikallismuseo. Museon on suunnitellut arkkitehti Toivo Anttila. Museon kokoelmissa on tällä hetkellä yli 50 000 tallennetta: talonpoikais- ja säätyläiskulttuurin esineistöä, valokuvia, arkistoaineistoa, pohjoissavolaista taidetta sekä ulkomuseoalue rakennuksineen.
Museo kertoo rautalampilaisesta historiasta, ja siellä on paikallisia historiallisia esineitä. Museossa on erilaisia taidenäyttelyitä ympäri vuoden, usein taiteilijat ovat paikallisia. Museo sijaitsee kylänraitin vieressä kävelymatkan päässä keskustasta.
Rautalammin kirkko (1844).
Rautalammin museon päärakennus.
Ruokakulttuuri

1980-luvulla jokaiselle Savon silloiselle kunnalle äänestettiin omat nimikkoruoat. Rautalammin perinneruoaksi valittiin ruskistetusta sianlihasta ja muikuista tehty suutarinpaisti.
Yrityksiä

Merkittävimmät yksityiset työnantajat ovat Hanka-Taimen Oy, Sepon Kaluste, Ecomet Oy, Conlog Oy, Haapajärven Kome Oy, Easydoing Oy sekä Kierinniemen Hoitokoti Oy, Kuikkatrans Oy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rautalampi Wikimedia Commonsissa
Rautalammin kunnan kotisivut
Tilastokeskus - Rautalammin avainluvut
Rautalammin matkailu (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Pohjois-Savon maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Iisalmi  Joroinen  Kaavi  Keitele  Kiuruvesi  Kuopio  Lapinlahti  Leppävirta  Pielavesi  Rautalampi  Rautavaara  Siilinjärvi  Sonkajärvi  Suonenjoki  Tervo  Tuusniemi  Varkaus  Vesanto  Vieremä 
Entiset kunnat:  Iisalmen maalaiskunta  Juankoski  Kangaslampi  Karttula  Kuopion maalaiskunta  Maaninka  Muuruvesi  Nilsiä  Riistavesi  Säyneinen  Varpaisjärvi  Vehmersalmi 
Rautalampi 20.06.2020.
Rautalampi Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Rautalammin keskusraittia eli Kuopiontietä elokuussa 2019. Oikealla ”Pilvenpiirtäjänä” tunnettu kelloliike, taustalla vasemmalla kunnantaloa.
Kerkonjoen koulu.
Rautalammin lukion rakennus.
Repola

| Repola Реболы, Reboly Rebol’a |
| --- | --- |
 Repolan keskustaa.
 lippu:  vaakuna
 Repola
 Koordinaatit: 63°49′45″N, 30°48′45″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  336,2 km²
Väkiluku (2012):  857
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Repolan kunta Mujejärven piirin kartalla.
Repola (ven. Ре́болы, Reboly; karjalaksi Rebol’a) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Mujejärven piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Lieksajärven luoteisrannalla 79 kilometriä Mujejärveltä maanteitse länteen. Kylässä ja kunnassa on 857 asukasta (vuonna 2012). Repolan kylä ja myöhemmin pogosta ja volosti tunnetaan 1500-luvulta lähtien. Vuonna 1918 se liittyi muutaman vuoden ajaksi osaksi Suomea.
Maantiede ja asutus

Repolan kunnan pinta-ala on 336,2 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja koillisessa Mujejärven piirin Lietmajärven, idässä Mujejärven, kaakossa Voloman ja etelässä Lentieran kuntiin sekä lännessä Suomeen. Pinta-alasta suurin osa on metsää ja vesistöjä.
Kunta kuuluu pääosin Länsi-Karjalan ylänköön. Sen maisemaa leimaavat kumpuileva moreenitasanko sekä lukuisat harjut ja järvet. Suurimmat järvet ovat Vuoksen vesistöön kuuluvat Lieksajärvi, Roukkulanjärvi, Tuulijärvi ja Torasjärvi. Kunnan alueella sijaitsee 15,24 neliökilometrin laajuinen Juntulanjärven rauhoitusalue. Suunnitteilla on Tuulijärven luonnonpuiston perustaminen.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Kolvaisjärven ja Omelian (ven. Jemeljanovka) kylät, joissa ei ole vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 54 % on venäläisiä, 19 % karjalaisia, 17 % valkovenäläisiä ja 5 % ukrainalaisia.
Historia > Asutuksen kehitys

Lieksajärven luoteisrannalta ja sen läheisyydestä tunnetaan kuusi kivikautista asuinpaikkaa. Sen kautta kulki muinaisten karjalaisten käyttämä, Laatokalta Vienanmerelle johtanut vesireitti. Repolan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1555 käkisalmenkarjalaisen Nousia Rydzin ruotsalaisille antamassa selvityksessä. Vuoden 1571 verokirjan mukaan seudun kylät olivat tulleet viranomaisten tietoon 1500-luvun puolessavälissä. Repola lähikylineen kuului aluksi Novgorodin Vatjan viidenneksen Käkisalmen läänin Ilomantsin pogostaan. 1600-luvun alusta lähtien seudun asutus muodosti Kuolan kihlakunnan alaiseen Novgorodin Lappiin kuuluneen Repolan pogostan. 1700-luvun alussa se siirrettiin Aunuksen läänin alaisuuteen. Pogostaan kuuluivat Repolan, Lentieran ja Kiimasjärven sekä Vuokkiniemen ja Jelettijärven verokunnat, joista kaksi jälkimmäistä liitettiin vuonna 1785 Kemin kihlakuntaan. Samaan aikaan muodostettiin Aunuksen läänin Poventsan kihlakunta, johon Repolan volosti eli pitäjä tai kunta kuului 1920-luvulle saakka. 1860-luvulla siitä erotettiin Kiimasjärven kolmannes, joka liitettiin Rukajärven volostiin.
Seudun asutus lisääntyi 1600-luvulla lähinnä ruotsalaisten valtaamasta Käkisalmen läänistä suuntautuneen muuttovirran ansiosta. Vuonna 1679 Repolan pogostassa oli 23 kylää, 220 taloa ja 587 verovelvollista miestä. Suurimmat kylät olivat Vienanmeren vesireitin varrelle syntyneet Kolvaisjärvi, Repola, Saarenpää ja Tuulivaara. Vuosisadan lopulla asutus kärsi katovuosien aiheuttamasta nälänhädästä ja 1700-luvun alussa Petroskoin ympärille perustetun Aunuksen vuoripiirin tehtaille määrätystä pakkotyöstä. Ruotsalaiset hävittivät seudun kyliä 1610-luvulla, vuonna 1708 ja vuosina 1741–1743.
Autioituneet kylät asutettiin uudelleen 1700-luvun puolivälissä, minkä jälkeen pitäjän väkiluku pysyi pitkään lähes ennallaan. Vuonna 1850 Repolassa oli 32 kylää ja 1 400 asukasta. Suurimmat kylät olivat yli kymmenen talon Kolvaisjärvi, Repola, Roukkula, Saarenpää, Tšolkka ja Tuusenia, muita vanhoja kyliä Haukkasaari, Kiimanvaara, Kipo, Koroppi, Lentiera, Luovutsaari, Lusma, Luusinki, Muujärvi, Omelia, Pieninkä, Pläkkäjä, Ruunaa, Suulaansaari, Tuulijärvi, Tuulivaara, Virta, Vuosniemi ja Ylä-Kiimanvaara. 1800-luvulla syntyneitä uudiskyliä olivat Aimolahti, Jänissalmi, Kaskenniemi, Koroli, Leveäniemi, Riikosenniemi ja Tunttula.
Historia > Elinkeinot ja henkinen kulttuuri

Repolaisten tärkeimmät elinkeinot olivat 1800-luvulle saakka kaskiviljely, kalastus, metsästys ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit olivat ruis ja nauris. Viljasta suurin osa jouduttiin ostamaan volostin ulkopuolelta. Tärkeimmän tulonlähteen muodostivat turkikset. Karjanhoidon merkitys oli vähäinen. Kulkuyhteydet Petroskoihin ja Poventsaan olivat huonot, minkä takia kaupankäynti, varsinkin karjalaisten harjoittama laukkukauppa suuntautui etupäässä Suomeen.
Repolan ortodoksinen seurakunta oli 1800-luvun puolivälissä Paatenen ja Rukajärven ohella yksi Poventsan kihlakunnan suurimmista karjalaisista seurakunnista. Sen alueella oli yksi kirkko ja 13 vanhaa tsasounaa. Repolan puinen kirkko oli rakennettu vuonna 1816. Seurakunnan alueella oli paljon vanhauskoisia (22,4 % vuonna 1836).
Repolan murre kuuluu karjalan kielen eteläkarjalaisten murteiden pohjoisryhmään. Sille ominaisia piirteitä ovat soinnilliset klusiilit b, d, g ja sibilantit z, ž, esim. poiga, hambahat, pada, vaškizet, piäžöy. Sanastossa on havaittavissa vienalaisia ja aunukselaisia sekä laukkukauppiaiden mukanaan tuomia suomalaisia aineksia. Suomalaisista kielitieteilijöistä Repolan murretta ovat tutkineet Arvid Genetz ja Pertti Virtaranta..
Pitäjästä kerätyt kansanrunot muodostavat yli kolmasosan Suomen kansan vanhojen runojen toisessa osassa julkaistuista Aunuksen runoista. Repolan kylissä kävivät runonkeruumatkoillaan Elias Lönnrot vuonna 1832, M. A. Castren 1839 ja D. E. D. Europaeus vuosina 1845–1846 sekä myöhemmin muun muassa A. A. Borenius ja Uuno Karttunen. Koko Aunuksen parhaana runonlaulajana pidetään Omelian kylässä asunutta Simana Olekseine Kyöttistä eli Kyöttiä, jolta on tallennettu muun muassa Lemminkäisen virsi ja harvinainen Ahdin ja Kyllikin runo. Rikas runoperinne oli myös Lentierassa, jossa sen tunnetuimmat edustajat kuuluivat Nesterisen sukuun.
Historia > 1900-luvun alun murros

1900-luvun alussa Repola oli Aunuksen läänin Poventsan kihlakuntaan kuulunut volosti, joka rajoittui pohjoisessa Rukajärven, idässä Paatanen ja etelässä Porajärven volosteihin sekä lännessä Suomeen. Vuonna 1905 se jakautui Repolan ja Kiimanvaaran kyläkuntiin, joissa oli yhteensä 32 kylää, kuusi koulua ja 2 100 asukasta. Repolan seurakunnasta erotettiin vuosisadan alussa neljä uutta seurakuntaa: Kiimanvaara, Lentiera, Lusma ja Saarenpää. Väestö oli venäjänkielistä papistoa lukuun ottamatta kokonaan karjalaista. Vuoteen 1918 mennessä volostin väkiluku kohosi 2 300 henkeen.
Seudun taloudellinen tilanne muuttui Pielisjärvelle ja Nurmekseen johtavan rautatien valmistuttua 1900-luvun alussa. Repolan kalan, turkisten ja riistan toimitukset Joensuun kautta Pietariin helpottuivat ja repolaisten tarvitseman viljan hinta laski. Repolan kauppiaat perustivat liikkeitä Suomeen ja puutavaran hankinta suomalaisille metsäyhtiölle antoi paikallisille hyvin palkattuja ansiotöitä. Repolan metsätyömailla ja tukkien kuljetuksessa työskenteli myös paljon suomalaisia. Maantie Repolasta Lieksaan valmistui vuonna 1909.
Historia > Repola Suomen yhteydessä

Ensimmäinen maailmansota ja Venäjän vallankumous heikensivät Repolan taloudellista tilannetta muun muassa vähentämällä puutavaran kysyntää. Katovuosi 1918 ja elintarviketoimitusten katkeaminen saattoivat volostin nälänhädän partaalle. Samaan aikaan Suomessa ryhdyttiin suunnittelemaan Itä-Karjalan valtaamista. Vaikeassa taloudellisessa tilanteessa ja suomalaisten painostamana Repolassa pidettiin 2.–3. elokuuta 1918 yleinen kansalaiskokous, joka teki päätöksen pitäjän liittymisestä Suomeen. Seuraavana päivänä samanlainen päätös tehtiin myös Lentierassa. Suomen hallituksen hyväksyttyä asian Repolassa pidettiin 31. elokuuta uusi kokous, joka vahvisti päätöksen ja kutsui Suomen armeijan suojaamaan pitäjää. Seuraavana päivänä Suomen hallitus perusti Itä-Karjalan toimituskunnan hoitamaan alueen siviilihallintoa ja syyskuun alussa suomalaiset miehittivät Repolan. Kesällä 1919 Suomeen liittyi myös Porajärvi. Alueen asukkaat olivat suhteellisen tyytyväisiä suomalaishallintoon, joka tarjosi työmahdollisuuksia ja suojasi heitä Venäjän kansalaissodan levottomuuksilta. Suomalaishallinnon tunnetuimmaksi edustajaksi muodostui Repolan nimismiehenä toiminut Bobi Sivén.
Tarton rauhanneuvotteluissa Suomen hallituksen tavoitteena oli Itä-Karjalan itsemääräämisoikeus tai vähintäänkin se, että Repola ja Porajärvi saisivat kansanäänestyksellä päättää haluavatko ne pysyä Suomen yhteydessä. Lopulta pitäjistä päätettiin kuitenkin luopua, kun Neuvosto-Venäjä tarjosi niiden vastineeksi taloudellisesti tärkeämpänä pidetyn Petsamon. Suomalaiset joukot poistuivat Repolasta 15. helmikuuta 1921. Tarton rauhan jälkeen alueella leimahti vielä Itä-Karjalan kansannousu, johon osallistunut suomalainen vapaaehtoisryhmä hyökkäsi joulukuussa 1921 Tuulivaarasta Repolan kirkonkylään ja eteni Lentieran kautta Porajärvelle, kunnes se tammikuun alussa joutui perääntymään takaisin Suomeen.