stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Île Saint-Louis
Rakennuksia

Île Saint-Louis on kokonaisuudessaan asuntoaluetta. Siellä on useita palatsimaisia asuinrakennuksia, jollaisista käytetään nimitystä hôtel particulier. (Ranskan kielen sana hôtel tarkoittaa, paitsi hotellia, myös ylellistä kaupunkitaloa.)
Saaren rantakatujen varsilla olevista rakennuksista voidaan mainita seuraavat:
Hôtel Lambert, lähellä saaren itäkärkeä, Quai d'Anjoun varrella. Sen suunnitteli arkkitehti Louis Le Vau.
Hôtel Aubert-Perrot ;
Hôtel de Chenizot ;
Hôtel Comans-Richelieu ;
Hôtel de Gontaut-Biron ;
Hôtel de Lauzun ;
Hôtel Lefèvre de la Barre ;
Hôtel Lefèvre de la Malmaison ;
Hôtel Le Vau ;
Hôtel Sainctot ;
Hôtel de Pierre Viole ;
Hôtel Potart ;
Maison Gruyn de Bordes ;
pavillon de Bretonvilliers.
Vaikka useimmat saaren rakennukset eivät hôtel-nimityksestään huolimatta ole hotelleja, saarella toimii myös kaksi hotellia, Hôtel des Deux Îles ja Hôtel du Jeu de Paume.
Saaren ainoa kirkko on arkkitehti François Le Vaun suunnittelema Église Saint-Louis-en-l’Île.
Saaren itäkärjessä on Square Barye -niminen aukio, jossa on kuvanveistäjä Antoine-Louis Baryen muistomerkki.
Rue Saint-Louis en l'Îlen varrella toimii myös arvostettu jäätelönvalmistaja Berthillon. kahviloineen, joka tunnetaan myös sorbeteistaan.
Teatteri

Saarella, Quai d'Anjoun varrella toimii myös pieni teatteri, Théâtre de l'Île-Saint-Louis Paul Rey. Teatteriesitysten lisäksi siellä pidetään myös konsertteja.
Liikenne, sillat ja kadut > Sillat

Île Saint-Louis'hin johtavat seuraavat viisi siltaa:
Pont Saint-Louis, joka yhdistää Île Saint-Louis'n ja Île de la Citén
Pont de la Tournelle, joka johtaa Seinen eteläpuolelta (vasemmalta rannalta) saarelle
Pont de Sully, oikeastaan kahden sillan yhdistelmä, joka kulkee saaren itäpään kautta yhdistäen Seinen pohjois- ja etelärannan
Pont Louis-Philippe, joka johtaa Seinen pohjoispuolelta (oikealta rannalta) Île Saint-Louis'lle
Pont Marie, joka myös johtaa Seinen pohjoispuolelta (oikealta rannalta) Île Saint-Louis'lle
Pont Marie Île Saint-Louis'lta katsottuna
Pont Saint-Louis nähtynä Île Saint-Louis'lta. Taustalla Île de la Cité.
Pont de la Tournelle Île Saint-Louis'lta katsottuna
Île Saint-Louis'lta Seinen eteläpuolelle (vasemmalle rannalle) johtava Pont Sullyn osa saarelta nähtynä
Île Saint-Louis'n (vasemmalla) ja Seinen pohjoisrannan (oikealla) välinen Pont Sullyn osa
Pont Louis-Philippe Île Saint-Louis'lta nähtynä
Île Saint-Louis Institut du monde arabelta katsottuna. Vasemmalla Île de la Cité.
Liikenne, sillat ja kadut > Kadut

Île Saint-Louis'n rantoja pitkin kulkevat seuraavat rantakadut:
Quai d'Anjou, saaren pohjoisrannassa, ulottuu Pont Sullyltä Pont Marielle
Quai de Bourbon, saaren pohjoisrannassa, ulottuu Pont Marielta saaren länsikärkeen
Quai d’Orléans, saaren etelärannassa, ulottuu Pont Saint-Louis'lta Pont de la Tournellelle, ja
Quai de Béthune, saaren etelärannassa, ulottuu Pont de la Tournellelta Pont Sullylle.
Quai d'Anjou.
Quai de Bourbon
Quai d’Orléans.
Quai de Béthune
Saaren keskellä kulkee koko saaren halki Seinen suuntaisena rue Seint-Louis-en-l'Île, joka on rantakatujen lukuun ottamatta saaren ainoa Seinen suuntainen katu.
Saaren muut kadut ovat Boulevard Henri IV:tä lukuun ottamatta kaikki kohtisuorassa Rue Saint-Louis-en-l'Îleen nähden. Osa niistä kulkee koko saaren poikki, mutta kolme niistä päättyy Rue Saint-Louis-en-l’Îlelle. Idästä länteen lueteltuina ne ovat:
Boulevard Henri-IV, joka kulkee Pont Sullyn molempien osien yli ja jatkuu Seinen pohjoispuolella Place de la Bastillelle;
Rue de Bretonvilliers, joka ulottuu Quai de Béthunelta Rue Saint-Louis-en-l’Îlelle;
Rue Pulletier, joka ulottuu koko saaren poikki;
Rue des Deux-Ponts ("Kahden sillan katu", joka ulottuu koko saaren poikki Pont de la Tourenellelta Pont Marielle;
Rue Budé, joka ulottuu Quai d’Orléans'ilta Rue Saint-Louis-en-l’Îlelle ;
Rue Le Regrattier, joka ulottuu koko saaren poikki;
Rue Boutarel, joka ulottuu Quai d’Orléans’ilta Rue Saint-Louis-en-l’Îlelle ;
Rue Jean-du-Bellay, joka ulottuu Pont Saint-Louis'lta Pont Louis-Philippelle.
Saaren länsikärjessä sijaitsee aukio Place Louis-Aragon.
Liikenne, sillat ja kadut > Julkinen liikenne

Mikään Pariisin metron linja ei kulje Île Saint-Louis'n kautta. Lähimpänä saarta sijaitsevat metroasemat ovat linjan 7 asemat Pont Marie ja Sully, jotka molemmat sijaitsevat Seinen pohjoispuolella.
RATP:n bussilinja 67 kulkee saaren poikki pohjoisesta etelään Rue des Deux-Ponts'ia pitkin, ja sillä on pysäkki jokseenkin keskellä saarta. Saaren itäpäässä Boulevard Henri-IV:ta pitkin kulkevat linjat 86 ja 87, joilla on siellä pysäkki molemmissa kulkusuunnissa.
Tunnettuja asukkaita

Île Saint-Louis'ssa ovat asuneet muun muassa seuraavat tunnetut henkilöt:
Daniel Auteuil, näyttelijä
Édouard Baer, näyttelijä
Charles Baudelaire, runoilija, kääntäjä, esseisti ja kriitikko, asui saarella 1842–1845
Léon Blum, poliitikko, Ranskan pääministeri 1936–1937, 1938 ja 1946–1947
Francis Carco, kirjailija
René Cassin, vuoden 1968 Nobelin rauhanpalkinnon saanut juristi ja tuomari
Paul Cézanne, taidemaalari
Camille Claudel, kuvanveistäjä, asui saarella 1899–1913
Marie Curie, kaksi Nobelin palkintoa saanut fyysikko ja kemisti, radioaktiivisuuden tutkija, asui saarella 1912–1934
Henri Dutilleux, säveltäjä
Georges Moustaki, säveltäjä ja laulaja
Georges Pompidou, Ranskan presidentti
Haroun Tazieff, vulkanologi ja geologi, asui saarella 1953–1998
Hôtel de Lauzunissa ovat asuneet:
Charles Baudelaire, runoilija, esseisti ja kriitikko
Théophile Gautier
Richard Wagner, säveltäjä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Île Saint-Louis Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Île Saint-Louis
Pariisin 4. arrondissementti; Île Saint-Louis sijaitsee kartan keskikohdan alapuolella.
Pariisin 4. arrondissementin kaupunginosat (quartiers).
Île aux Vaches ja Île Notre-Dame Truschet'n ja Hoyaun kartassa vuodelta 1550
Île aux Vaches ja Île Notre-Dame Vassalieun kartassa vuodelta 1609
Kuvassa vasemmalla tuolloin vielä rakentamaton Île Notre-Dame vuonna 1590 tai 1593.  (Musée Carnavalet)
Rue Saint-Louis-en-l’Île vuonna 2007
Île Saint-Louis Tavernier'n kartassa vuodelta 1630
Île Saint-Louis'n kartta
Êglise Saint-Louis-en-l’Îlen kellotapuli ja tornikello
Käännös suomeksi
Nykyihmisen levittäytyminen maapallolla

Eteläiseen muuttoreittiin perustuva näkemys nykyihmisen pysyvän levittäytymisen aikataulusta. Luvut tarkoittavat "tuhatta vuotta sitten".
Nykyihminen on levittäytynyt Afrikasta muille mantereille useita kertoja kehityttyään Afrikassa yli 200 000 vuotta sitten. Varhaiset muuttoaallot eivät jättäneet pysyviä väestöjä Afrikan ulkopuolelle. Nykyiset Afrikan ulkopuoliset väestöt polveutuvat ihmisistä, jotka muuttivat Afrikasta 80–60 tuhatta vuotta sitten.
Levittäytymisen vaiheet > Varhaisimmat muuttajat

Nykyihmisiä on muuttanut useita kertoja Afrikan ulkopuolelle sen jälkeen, kun laji kehittyi Afrikassa yli 200 000 vuotta sitten. Afrikan ulkopuolella ilmasto on kuitenkin ollut hyvin epävakaa jääkausineen, ja varhaisimmat muuttajat eivät pystyneet muodostamaan pysyviä populaatioita vaan katosivat ennen pitkää.
Varhaisista muuttoaalloista löydetään koko ajan uusia fossiilitodisteita Euraasian länsiosista. Zuttiyehista Levantista on löydetty 500–200 tuhatta vuotta vanhoja fossiileja, joissa on nykyihmisen piirteitä. Misliyan luolasta on löydetty oletetusti varhaisen nykyihmisen leukaluu ajalta 194–177 tuhatta vuotta sitten. Apidiman luolista Kreikasta on löytynyt mahdollisesti nykyihmisen fossiileja ajalta 210 tuhatta vuotta sitten ja 170 tuhatta vuotta sitten. Skhulista ja Qafzehista Israelista on löydetty nykyihmisen fossiileita ajalta 130–90 tuhatta vuotta sitten. Fossiileja ajalta 90–50 tuhatta vuotta sitten on löydetty Saudi-Arabian ja Australian välisiltä alueilta. Aasiasta on löydetty lisäksi paljon sellaisia yli 150 tuhatta vuotta vanhoja ihmisen fossiileja, joiden lajia ei vielä ole pystytty selvittämään.
Nykyihmisen levittäytymisen historia tunnetaan yhä puutteellisesti. Fossiileja on löydetty eniten sellaisilta alueilta, joilla niitä on kauimmin etsitty, mutta tutkimattomia seutuja on yhä paljon etenkin Aasiassa.
Levittäytymisen vaiheet > Afrikasta lähteneet ihmiset

Afrikasta pois lähtenyt väestö, josta muun maailman väestö polveutuu, oli geenitutkimusten perusteella luultavasti itäafrikkalaista metsästäjä-keräilijäväestöä, joka tuolloin dominoi Saharan eteläpuolista Itä-Afrikkaa. Heistä polveutuvat nykyisistä afrikkalaisista jotkin Etiopian, Kenian ja Tansanian myöhemmät metsästäjä-keräilijäkansat kuten hadzat. Tämän kadonneen väestön eli "aaveväestön" jälkeläiset ovat ei-afrikkalaisille läheisempää sukua kuin nykyisille afrikkalaisille väestöille, jotka ovat Länsi-Afrikasta myöhemmin saapuneiden viljelijöiden jälkeläisiä. Populaatiogeneetikko Luigi Luca Cavalli-Sforza arvioi nykyajan ihmisen geneettisen muuntelun pohjalta, että tuolloin ihmisiä olisi ollut 50 000.
Ihmiset alkoivat levittäytyä pohjoiseen aikana, jolloin Afrikan sarven ilmasto muuttui noin 70 000 vuotta sitten kosteasta ja lämpimästä viileämmäksi ja hyvin kuivaksi.
Levittäytymisen vaiheet > Eteläinen ja pohjoinen muuttoreitti

Eteläisen muuttoreitin teorian mukaan jotkut nykyihmiset alkoivat muuttaa Etelä-Afrikasta Afrikan rannikkoa pitkin pohjoiseen 130–70 tuhatta vuotta sitten ja siirtyivät Arabian niemimaalle Bab el Mandebin salmen yli. Sieltä he jatkoivat Aasian etelärannikkoa pitkin aina Australiaan saakka, jonne he saapuivat 40–50 tuhatta vuotta sitten.
Eteläisen muuttoreitin teoriaa tukee muun muassa se, että Afrikan itärannikolta, Arabiasta ja Aasian etelärannikolta löytyneet kivityökalut sekä muut esineet ja väriaineiden käyttö muistuttavat toisiaan.
Arabian kautta levittäytymisen jälkeen toinen muuttoaalto saattoi saapua Afrikasta Levanttiin Siinain kautta 50 tuhatta vuotta sitten ja levittäytyä sieltä pohjoiseen Euraasiaan.
Kaikki Afrikan ulkopuoliset ihmisväestöt periytyvät näiden muuttoaaltojen ihmisistä.
Levittäytymisen vaiheet > Aasiaan ja Australiaan

Nykyihminen alkoi levittäytyä viimeistään 70 000 vuotta sitten Etelä-Aasian rannikkoa pitkin itää kohti ja saavutti Australian arviolta noin 50–60 000 vuotta sitten. Jääkausien aikaan nykyisen Indonesian saaret olivat osa mannerta, mutta päästäkseen Australiaan saakka ihmisen on täytynyt ylittää vähintään 90 kilometrin levyinen salmi Timorin ja Sahulin välissä.
Kiinalaisten Daoxianin ja Guangxin luulöydösten perusteella ensimmäiset nykyihmiset siirtyivät Itä-Aasiaan jo ainakin 80 000 vuotta sitten. Nykyisten itäaasialaisten esi-isät saapuivat Itä-Aasiaan viimeistään 40 000 vuotta sitten. Vanhimmat Siperiasta löydetyt mykyihmisen jäännökset ovat 31 000 vuoden takaa.
Levittäytymisen vaiheet > Eurooppaan

Nykyihminen alkoi levittäytyä Eurooppaan noin 45 000 vuotta sitten Lähi-idän kautta. Tuohon aikaan maanosan pohjoisosia peitti jäätikkö, ja aluksi ihmisiä oli korkeintaan muutama tuhat yksilöä. Noin 14 500 vuotta sitten Eurooppa alkoi lämmetä, ja ihmiset levittäytyivät myös maanosan pohjoisosiin. Eurooppaan on suuntautunut sen jälkeen Anatoliasta ja idästä kaksi suurta muuttoaaltoa, joissa maanosan väestö ja kulttuuri ovat suureksi osaksi vaihtuneet.
Levittäytymisen vaiheet > Amerikkaan

Nykyihminen tuli Amerikkaan Aasiasta nykyisen Alaskan kautta silloin, kun Aasiaa ja Amerikkaa erottavan Beringinsalmen paikalla oli kannas. Pohjois-Amerikan länsirannikko asutettiin luultavasti meren kautta. Tulon ajankohdasta väitellään edelleen. Vallitsevan käsityksen mukaan ensimmäiset uudisasukkaat tulivat noin 15 000–16 000 vuotta sitten. Nykyiset Amerikan alkuperäisasukkaat ovat ilmeisesti silloin saapuneiden jälkeläisiä, koska sitä vanhempaa geneettistä todistusaineistoa ei ole löydetty. Jotkin löydöt antavat kuitenkin viitteitä siitä, että ensimmäiset ihmiset tulivat Amerikkaan jo paljon aikaisemmin. Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että ensimmäiset tulivat jo 130 000 vuotta sitten. Lisäksi Meksikosta on löytynyt kivityökaluja, joista vanhimmat ovat radiohiilimittausten mukaan mahdollisesti 31 000–33 000 vuotta vanhoja. Ajoitus on kuitenkin epävarma.
Levittäytymisen vaiheet > Tyynellemerelle

Tyynenmeren saaret ja atollit ihminen asutti viimeiseksi. Uusi-Seelanti oli viimeinen asuttamaton elinkelpoinen alue; se asutettiin 800 vuotta sitten.
Kohtaamiset muiden ihmislajien kanssa

Nykyihmisen levittäytyessä maapallolle se kohtasi muita ihmislajeja, kuten neandertalilaisia, denisovanihmisiä, Homo erectuksia, floresinihmisiä ja heidelberginihmisiä. Nykyihmisen ja muiden ihmislajien välisten suhteiden määrästä ja nykyihmisen osuudesta näiden lajien sukupuutossa keskustellaan yhä tiiviisti.
Fysiologiset vaikutukset

Kun ihmiset levittäytyivät Afrikan ulkopuolelle, heidän fysiologiansa joutui uudenlaisten ilmasto-olosuhteiden muokkaamiksi ja sopeutui. Vähän auringonvaloa saavien seutujen väestöille kehittyi vaalea iho, joka tuottaa paremmin D-vitamiinia. Kylmille seuduille muuttaneet väestöt kehittyivät ruumiinrakenteeltaan tukevaksi sekä kasvoiltaan leveäksi ja litteäksi. Nenän muoto muuttui lämpötilan ja ilmankosteuden mukaisesti joko kapeaksi ja esiintyöntyväksi tai aiempaa litteämmäksi, ja myös silmien mongolipoimun syntyminen on selitetty suojaksi kylmyydeltä. Myös hiustyyppi mukautui ilmaston mukaan kiharasta täysin suoraan.
Salainen

Salainen (ruots. Salais) on kulmakunta ja entinen koulupiiri Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Salainen oli Halikon kunnan itäistä reuna-aluetta, joka kuuluu Joensuun kartanon entisiin maihin.
Salainen on pääasiassa peltomaata. Valtatie 1 halkoo Salaisten aluetta. Halikon kirkonkylän läpi virtaava Salitunoja saa alkunsa Salaisissa. Kulmakunnassa sijaitsee Pinetta-tuotteen tehdas sekä Salakallion leirintäalue. Salaisten pohjoisosassa sijaitsee Somerojan uhrilähde, jonka vettä pidettiin ennen vanhaan parantavana.
Salaisiin oli katsottu koulun paikkaa jo 1900-luvun alussa, mutta se päätettiinkin rakentaa Pajulaan. Pajula liitettiin kasvavaan Salon kauppalaan vuonna 1932, jolloin Halikossa syntyi tarve uudelle kansakoululle. Salaisten kansakoulu aloitti toimintansa syksyllä 1932 Hossian tilan rakennuksissa ja oma koulurakennus valmistui vuonna 1937. Kansakoulu lopetti toimintansa oppilaspulan vuoksi vuonna 1969.
Saksan 8. jalkaväkidivisioona

| Artillerieführer III 8>  jalkaväkidivisioona 8. kevyt jalkaväkidivisioona 8. jääkäridivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Tukikohta:  Oppeln
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan 8. jalkaväkidivisioona (saks. 8.Infanterie-Division) oli Saksan armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa. Divisioona muutettiin 8. jääkäridivisioonaksi.
Perustaminnen

Wehrkreis III perusti 1. lokakuuta 1934 Oppelnissa divisioonan peitenimellä Artillerieführer III, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 8. jalkaväkidivisioonaksi. Sen yksiköt muodostettiin Reichswehrin 3. divisioonasta. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Neisseen ja se oli Wehrkreis VIII alainen. Siihen kuuluivat perustettaessa jalkaväkirykmentit 28, 38 ja 84.
Palvelus

Divisioona asetettiin liikekannelle elokuussa 1939. Se osallistui Puolan valtaukseen, missä se mursi puolalaisten vastarinnan Ylä-Sleesiassa. Divisioona eteni Krakovaan. Taisteluiden päätyttyä se siirrettiin länteen, missä se osallistui Belgian ja Ranskan valtaukseen. Taisteluiden päätyttyä divisioona jäi miehitystehtäviin Roueniin, kunnes se siirrettiin Itä-Preussiin.
Operaatio Barbarossan alkaessa se hyökkäsi 22. kesäkuuta 1941 Neuvostoliittoon. Se kärsi pahoja tappioita etenkin Brjanskin, Vjazman ja Moskovan taisteluissa. Se siirrettiin vuoden 1941 lopulla Ranskaan, jossa siitä muodostettiin 1. joulukuuta 1941 8. kevyt jalkaväkidivisioona. Divisioona menetti jalkaväkirykmentti 28:n. Divisioona palasi itärintamalle alkuvuodesta 1942.
Divisioona muutettiin 30. kesäkuuta 1942 8. jääkäridivisioona. Se taisteli helmikuuhun 1943 saakka Demjanskissa vapautettaessa II armeijakuntaa motista. Se pysyi pohjoisen armeijaryhmän alueella osallistuen taisteluihin aina armeijaryhmän vetäytymiseen saakka. Maaliskuussa 1944 divisioona siirrettiin etelään, jossa se osallistui vetäytymistaisteluihin Ukrainassa, Karpaateilla ja Slovakiassa. Divisioonan jäänteet joutuivat saarroksiin Määrissä huhtikuussa ja ne  antautuivat puna-armeijalle toukokuussa 1945.
Komentajat

kenraalimajuri Heinrich Höring 1. lokakuuta 1934 - 30. huhtikuuta 1935
kenraaliluutnantti Rudolf Koch-Erpach 1. toukokuuta 1935 - 25. lokakuuta 1940
kenraalimajuri Gustav Höhne 25. lokakuuta 1940 - uudelleen nimeämiseen
kenraalimajuri Gustav Höhne joulukuu 1941 - kesäkuu 1942
kenraalimajuri Gustav Höhne kesäkuu 1942
eversti Gerhard Graf von Schwerin 23. heinäkuuta - 12. marraskuuta 1942
kenraaliluutnantti Friedrick Volckamer von Kirchensittenbach 2. joulukuuta 1942 -
kenraaliluutnantti Christian Philipp 1. lokakuuta 1944 -
eversti Bergener huhtikuu 1945 -
Salainen valiokunta

Salainen valiokunta (ruots. sekreta utskottet) oli Ruotsin valtiopäivillä vuodesta 1627 alkaen toiminut valmisteluelin. Sen vaikutus maan ulkopolitiikkaan oli vapauden ajalla erittäin keskeinen. Tällöin se käsitteli ulkopolitiikan lisäksi armeijaan ja valtiontalouteen liittyviä asioita, koska sen toimivallan rajat olivat epäselvät. Talonpoikaissääty ei ollut edustettuna salaisessa valiokunnassa (poikkeuksena vuosien 1742-43 valtiopäivät). Tätä perusteltiin sillä, että talonpojilla ei ole riittävästi tietoa ulkopolitiikasta eikä heille voi uskoa luottamuksellisia ulkopolitiikan tietoja. Luottamuksellisuus ei kyllä toteutunut muidenkaan säätyjen osalta, sillä vapauden ajalla oli tavallista, että valiokunnan jäsenet jakoivat luottamuksellista tietoa ulkomaiden diplomaateille. Valiokunnan jäseninä oli 50 aateliston, 25 papiston ja 25 porvariston edustaja, ja äänestys tapahtui säädyittäin.
Salaarit

Noruzia juhlivia salaareja.
Salaarit ovat Kiinassa asuva turkkilaista salaarin kieltä puhuva kansa.
Salaarit asuvat Qinghain ja Gansun maakunnissa sekä Xinjiangin autonomisella alueella. Vuonna 1985 heitä laskettiin olevan 69 100 henkeä.
Perimätiedon mukaan salaarit ovat muuttaneet nykyiselle asuinseudulleen Samarkandin ympäristöstä vuonna 1370. Samanniminen oguusiheimo tunnetaan Turkmenistanista. Sivistyskielenään salaarit käyttävät kiinaa. Monet osaavat myös mongolia ja tiibetiä.
Tärkeimmät elinkeinot ovat kyntöviljely, karjanhoito, puutarhanhoito ja erilaiset käsityöammatit. Asuntona toimii maalattiainen savitiilitalo, jossa on lämmin oleskelualusta. Ruokavalion muodostavat nauhamakaronit ja liha, tee ja maito sekä leipä. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam. Kansanperinteessä on havaittavissa voimakasta kiinalaista ja tiibetiläistä vaikutusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salaarit Wikimedia Commonsissa
Närhi

| Närhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Närhet Garrulus
Laji::  glandarius
Kaksiosainen nimi
 Garrulus glandarius  (Linnaeus, 1758) 
 Närhen levinneisyys
Katso myös
   Närhi Wikispeciesissä   Närhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Närhi (Garrulus glandarius) on Euroopassa ja Aasiassa laajalle levinnyt, erilaisissa metsissä elävä värikäs varislintu.
Tuntomerkit

Närhi on 32–35 cm pitkä lintu, jonka siipien kärkiväli on 54–58 cm ja paino 140–185 g. Sen pääväri on punaisenharmaanruskea. Kurkku ja alaperä ovat vaaleat. Siipitaipeessa on vaaleansininen, mustaraidallinen lautuma. Nokan juuressa kurkun sivulla on leveä, musta viiksijuova ja päälaella on mustaa pitkittäisjuovitusta. Pyrstö on musta. Otsa- ja päälaenhöyhenet ovat usein pörhistettyinä. Närhen lento on epävarman näköistä ja hoippuvaa.
Närhen tavallisin ääni on voimakas, ruma rääkäisy, jota se käyttää sekä varoitus- että kutsuäänenä. Joskus se päästää tasaisesti laskevaa, hiirihaukkamaista vihellystä "pijäh". Närhen laulu on erikoinen pulputtavien, naputtavien, naukuvien ja karheiden, usein mekaanisen oloisten äänien sekoitus. Laulu on hiljaista ja kuuluu vain lähelle. Laulua kuulee harvoin, lähinnä alkukeväällä. Närhi oppii myös matkimaan kuulemiaan ääniä.
Vanhin suomalainen rengastettu närhi on ollut 13 vuotta 5 kuukautta 29 päivää vanha.
Levinneisyys, kanta ja elinympäristö

Närhellä on 34 alalajia. Laaja levinneisyysalue kattaa suurimman osan Euroopasta ja ulottuu Pohjois-Afrikassa Marokkoon ja Algeriaan sekä Aasiassa Mongoliaan, Kiinaan, Korean niemimaalle ja Japaniin.. Suomessa närhi pesii Tunturi-Lappia lukuun ottamatta koko Suomessa.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto pitää närhen maailmanlaajuista kantaa vakaana. Lajia arvioidaan olevan 30–66 miljoonaa sukukypsää yksilöä. Euroopassa niistä on 15–29,3 miljoonaa lintua, ja Euroopassa yksilömäärä vaikuttaisi olevan vuosien 1980–2013 välisenä aikana olleen hieman nousussa. Suomen pesimäkanta oli 1990-luvun lopulla 120 000–160 000 paria. Määrä on Suomessa vähentynyt kuitenkin merkittävästi ja on siksi keväällä 2019 liitetty punaiselle listalle silmälläpidettäviin. Osa närhistä vaeltaa syksyisin, tavallisesti lyhyitä matkoja, mutta joskus satojakin kilometrejä. Baltian rannikolla ja Puolassa havaitaan voimakasta närhimuuttoa syksyisin. Nämä linnut ovat todennäköisesti kotoisin Venäjältä.
Närhi elää monenlaisissa metsissä, mutta se suosii pyökkejä, valkopyökkejä ja tammia. Pohjoiset populaatiot elävät myös havu- ja koivumetsissä. Suomessa sen ensisijainen elinympäristö on kangasmetsät, mutta sitä tavataan myös lehdoissa.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Närhi munii suurimmassa osassa Eurooppaa huhtikuun puolivälissä. Pesä on yleensä 4–6 metrin korkeudella rungon ja ison oksan haarassa. Närhi voi rakentaa pesänsä myös rakennuksen seinustalle tai kalliojyrkänteen hyllylle. Pesän rakentamiseen osallistuu kummatkin vanhemmista. Se on rakennettu kuivista risuista, ja pesämalja on vuorattu hienoilla juurilla ja karvoilla.lähde? Naaras munii yleensä 5–7 munaa.. Munat ovat harmaanvihreitä ja ruskeatäpläisiä. Naaras hautoo munia 16–18 vuorokautta, jonka jälkeen molemmat emot ruokkivat poikasia noin kolme viikkoa.
Käyttäytyminen > Ravinto

Närhi on kaikkiruokainen lintu. Pesimäkaudella se syö pääosin erilaisia selkärangattomia, mutta se voi myös syödä muun muassa toisten lintujen munia, siemeniä ja marjoja. Syksyisin ja talvella närhet syövät jyviä, tammenterhoja ja pähkinäpensaan pähkinöitä. Syksyisin se kaivaa maahan pähkinöitä ja terhoja talven varalle. Yksi lintu voi piilottaa jopa noin 3 000 tammenterhoa kuukaudessa. Talvisin se vierailee lintulaudoilla.
Kirjallisuutta

Timo-Heikki Varis: Närhi − Kaunis ja salaperäinen.  Jyväskylä:  Docendo, 2019.  ISBN 978-952-291-665-5