stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siniheinä
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Siniheinän (Molinia caerulea) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Siniheinä (Molinia caerulea)
Valokki – nettikasvio: Siniheinä (Molinia caerulea)
United States Department of Agriculture (USDA): Molinia caerulea (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Molinia caerulea:  Wikidata: Q157772  Wikispecies: Molinia caerulea  APDB: 54570  APNI: 80043  BioLib: 42670  BOLD: 292170  CoL: 43VQT  Ecocrop: 78119  EoL: 1115039  EPPO: MOICO  EUNIS: 192495  GBIF: 5289877  GrassBase: imp06385  GRIN: 24515  iNaturalist: 165499  IPNI: 408809-1  IRMNG: 10199063  ITIS: 41876  MichiganFlora: 2879  MoBotPF: 285206  NatureServe: 2.146837  NBN: NBNSYS0000002499  NCBI: 38689  Open Tree of Life: 477805  PFI: 7640  Plant List: kew-424761  PLANTS: MOCA2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:98382-3  RHS: 11169  Tropicos: 25509765  uBio: 5401754  VASCAN: 7775  WisFlora: 8360  WFO: wfo-0000880418  Laji.fi: MX.40643 
Aira caerulea:  Wikidata: Q21870118  APDB: 125983  APNI: 249431  CoL: BCWK  GBIF: 5289879  GRIN: 2083  IPNI: 386611-1  IRMNG: 10517078  ITIS: 508505  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:386611-1  Tropicos: 25503584  WFO: wfo-0000844897
Sininen Havaiji

| Sininen Havaiji> Blue Hawaii |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Norman Taurog  Michael D. Moore 
Käsikirjoittaja:   Allan Weiss  Hal Kanter 
Tuottaja:  Hal B. Wallis
Säveltäjä:  Joseph J. Lilley
Kuvaaja:  Charles Lang
Leikkaaja:  Terry O. Morse
Pukusuunnittelija:  Edith Head
Pääosat:   Elvis Presley  Joan Blackman  Angela Lansbury 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1961
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sininen Havaiji (tai Sininen Hawaiji, Blue Hawaii) on Elvis Presleyn kaupallisesti menestynein elokuva, jonka ensi-ilta oli 22. marraskuuta 1961. Kuvaukset aloitettiin maaliskuun 17. päivänä, ja työ oli valmis marraskuun 13. päivänä.lähde? Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 16. maaliskuuta 1962.
Elokuva oli ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi, ja voittikin muutamia merkittäviä palkintoja.
Elokuvan ohjauksesta vastasi Norman Taurog, ja tuottajana toimi Hal B. Wallis. Studiona toimi Paramount Pictures.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu Sinistä Havaijia aurinkoiseksi viihde-elokuvaksi, joka vakiinnutti ex-rokkarin aseman kiiltokuvamaisena perheviihdyttäjänä. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Sininen Havaiji Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vauhditon kolmiloikka

Vauhditon kolmiloikka on aiemmin olympiaohjelmassa ollut yleisurheilulaji. Nykyään se on tavallisimmin käytössä yleisurheilun harjoitusliikkeenä.
Vauhditon kolmiloikka oli olympialaji kahdesti, vuosina 1900 ja 1904. Ray Ewry voitti molemmilla kerroilla kultamitalin. Lajin jäädessä pois olympiaohjelmasta maailmanennätys oli Ray Ewryn 10,58 m.
Olympiasääntöjen mukaan jalat saivat olla ponnistuksessa missä asennossa tahansa, mutta ne saivat kohota maasta ainoastaan kerran. Toisin kuin tavallisessa kolmiloikassa, toinen ja kolmas ponnistus tehtiin samalla jalalla.
Suomen-mestaruuksista kilpailtiin 1911–1937. Eniten mestaruuksia, yhteensä viisi, saavutti Pekka Johansson. Erikoisuus oli kuulantyönnön olympiavoittajan Ville Pörhölän mestaruus vuonna 1922. Viimeiseksi viralliseksi Suomen ennätykseksi jäi Väinö Suvivuon vuonna 1937 hyppäämä 10,28 m. Pituushyppääjä Jarmo Kärnän tiedetään hypänneen 10,68 m.
Vuosina 1911–1914 Suomen-mestaruuksissa hypättiin kolme tasajalkaloikkaa peräkkäin. Vuodesta 1915 lähtien lajia hypättiin tavallisella kolmiloikkatyylillä.
Nykyaikaisena harjoitusliikkeenä vauhditon kolmiloikka tehdään yleisesti samoilla liikkeillä kuin tavallinen kolmiloikka, paitsi että vauhdinotto jää pois.
Sinikiekkokala

| Sinikiekkokala |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labroidei
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Kiekkokalat Symphysodon
Laji::  aequifasciata
Kaksiosainen nimi
 Symphysodon aequifasciata  Pellegrin, 1904 
Alalajit
 Symphysodon aequifasciata axelrodi  Symphysodon aequifasciata aequifasciata  Symphysodon aequifasciata haraldi 
Katso myös
   Sinikiekkokala Wikispeciesissä   Sinikiekkokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinikiekkokala (Symphysodon aequifasciata virh. Symphysodon aequifasciatus) on eteläamerikkalainen kirjoahvenlaji. Sillä on kolme alalajia. Niitä ja niiden risteymiä keskenään ja kiekkokalan kanssa on pidetty akvaarioissa 70 vuoden ajan. Nykyisin monet sinikiekkokaloina myytävistä kaloista ovatkin risteymiä. Kiekkokalat ovat rauhallisempia ja sopivat paremmin muiden kalojen seuraan kuin muut saman kokoiset kirjoahvenet. Toisaalta ne ovat herkkiä huonolle veden laadulle.
Ulkonäkö ja koko

Sinikiekkokalat ovat niemensä mukaisesti kiekkomaisia. Kiekon halkaisija on noin 20 cm. Selkä- ja vatsapuolen evät ovat kasvaneet yhtenäisiksi reunuksiksi, rintaevät ovat pitkät ja ohuet. Silmä on suurehko ja oranssin- tai punaisen sävyinen. Aikuisen koiraan ja naaraan voi erottaa kutuaikana munanasetinputken muodosta, mutta se on vaikeaa. Koiraan putki on pitempi ja kapeampi.
Kaikkien lajien kyljessä on yhdeksän tummaa pystyjuovaa. Siniset ja punaiset vaaka- ja vinokuviot peittävät toisinaan nämä tummat juovat lähes täysin, mutta ne tulevat esille varsinkin kalan ollessa stressaantunut.
Sinikiekkokalasta on kolme alalajia joista S. aequifasciata axelrodi on tyypillisesti ruskeansävyinen, ja sitä koristavat siniset juovat evissä; sitä näkee joskus kutsuttavan ruskokiekkokalaksi. S. aequifasciata haraldi on kokonaan neonsinisten juovien kirjoma. S. aequifasciata aequifasciata on alalajeista vihertävin, ja sitä kutsutaankin viherkiekkokalaksi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kaikki kiekkokalalajit ovat kotoisin Amazonin vesistön eri osista. Niitä tavataan Rio Negrossa sekä ylä- että alajuoksulla. Alalajeista S. a. axelrodi elää Belemin lähistöllä ja Rio Urubussa. S. a. aequifasciatus -alalajia on tavattu Tefe- ja Coarijärvestä, Nanayn ja Japurán alueilta Perun ja Brasilian Amazoniasta. S. a. haraldi -alalajia tavataan Manausin lähistöltä, Purus-joelta ja Brasilian Manacapurun sekä Perun Letician seudulta.
Kiekkokalat elävät joen hitaasti virtaavissa osissa, missä on tyypillisesti puiden oksia ja juuria veden seassa. Sadekauden ja kuivan kauden vaihtelu vaikuttaa joen virtaamaan. Ne pysyttelevät päiväsaikaan yleensä varjoisilla alueilla. Joulukuussa alkavan sadekauden aikana alueella sataa yli 2000 mm vettä ja keväällä joet tulvivat. Silloin muulloin eristyksissä elävät kiekkokalapopulaatiot saattavat sekoittua keskenään. Kuivan kauden aikana keväästä lokakuuhun joen pinta laskee, ja kiekkoja saattaa jäädä eristyksiin pieniin lammikoihin. Luonnossa kiekkoja tavataan sekä Amazonin ”mustasta”, ”valkeasta” että kirkkaasta vedestä. Mustan veden väri tulee orgaanisisita yhdisteistä, ja sitä jäljitelläkseen jotkut harrastajat käyttävät turvepohjaisia yhdisteitä muuttamassa akvaariovettä samankaltaisemmaksi.
Ravinto

Kiekkokalat syövät luonnossa hyönteisten toukkia ja pieniä äyriäisiä. Kalojen ravinto vaihtelee vuodenaikojen mukaan: kuivalla kaudella ne kaivelevat pohjaliejusta siellä eläviä selkärangattomia, kun taas sadekaudella veteen huuhtoutuu myös puissa eläviä hyönteisiä ja niiden toukkia sekä kukkia ja muita kasvikunnan aineita.
Akvaariossa kiekkokaloille annetaan proteiinipitoista ravintoa. Ruoan on oltava tarpeeksi pieninä palasina, sillä kalat eivät pureskele eivätkä haukkaa vaan nielaisevat ravintonsa kokonaisina. Kelluva ruoka voi olla myös ongelma, sillä useimmat kiekkokalat haluavat syödä ruokaa pohjalta.
Aiheesta muualla

Symphysodon aequifasciatus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). Viitattu 4.9.2011. (englanniksi)
Symphysodon aequifasciatus Aquarium Wiki (myös kuvagalleria)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3091839  Wikispecies: Symphysodon aequifasciatus  ADW: Symphysodon_aequifasciatus  CoL: 53QBZ  EoL: 356839  FishBase: 11185  GBIF: 5208133  iNaturalist: 141757  IRMNG: 11188382  IUCN: 49830657  NCBI: 74133  WoRMS: 1018653 
Symphysodon aequifasciata axelrodi
Symphysodon aequifasciata haraldi
Vauhditon pituushyppy

Konstantinos Tsiklitiras voittamassa kultaa vauhdittoman pituushypyn kisassa kesäolympialaisissa 1912.
Vauhditon pituushyppy on aiemmin olympiaohjelmassa ollut yleisurheilulaji.
Sääntöjen mukaan jalat saivat olla ponnistuksessa missä asennossa tahansa, mutta ne saivat kohota maasta ainoastaan kerran.
Vauhditon pituushyppy oli olympialaji vuosina 1900–1912. Menestynein urheilija oli Ray Ewry, joka voitti lajissa kolmesti olympiakultaa. Suomen mestaruuksista kilpailtiin 1909–1937. Eniten mestaruuksia, yhteensä neljä, saavutti Allan Larto. Piirinmestaruuskilpailujen ohjelmassa laji pysyi joissakin tapauksissa ohjelmassa 1970-luvun alkupuolelle asti. Veteraanien SM-kilpailuissa laji on pysynyt ohjelmassa 2000-luvullakin. Norjassa laji on maan yleisurheilumestaruuskisojen ohjelmistossa edelleenkin.
Lajin jäädessä pois olympiaohjelmasta maailmanennätys oli Konstantinos Tsiklitiraksen 350,5 cm. Nykyinen epävirallinen ennätys on Byron Jonesin 2015 NFL Combine -testaustilaisuudessa hyppäämä 373 cm (12 jalkaa 3 tuumaa). Naisten epävirallinen ennätys on Norjan Annelin Mannesin 292 cm vuodelta 1981. Viimeiseksi viralliseksi Suomen ennätykseksi jäi Erkki Toivasen 1938 hyppäämä 343 cm.
Juha Isolehto on hypännyt kaikkien aikojen parhaan suomalaistuloksen: 362 cm hallikilpailuissa vuonna 1994 .
Ray Ewry hyppäsi vauhditonta pituutta takaperin 287 cm, mikä on tiettävästi edelleen ennätys.
Nykyään vauhditon pituushyppy kuuluu useiden lajien urheilijoiden harjoitus- ja testipatteriin. Sillä mitataan koko kehon räjähtävää voimantuottoa ja kimmoisuutta. Amerikkalaisen jalkapallon Yhdysvaltain kansallista valintatilaisuutta NFL Draftia edeltävässä psykofyysisiä ominaisuuksia kartoittavassa testaustilaisuudessa NFL Combinessa, jonne kutsutaan vuosittain 300 lupaavinta yliopistopelaajaa, kaikkien aikojen parhaan tuloksen on saavuttanut Byron Jones, 373 cm, vuonna 2015. Mäkihyppääjistä Janne Ahonen on ponnistanut 320 cm.
Vavá

Vavá vuonna 1962.
Edvaldo Izidio Neto eli Vavá (12. marraskuuta 1934 – 19. tammikuuta 2002) oli yksi kaikkien aikojen menestyksekkäimmistä brasilialaisista jalkapalloilijoista. Hänen huippukautensa osui 1950-luvulle ja 1960-luvun alkuun. Hän on yksi neljästä pelaajasta, jotka ovat tehneet maalin kahdessa MM-loppuottelussa.
Brasiliassa Vaván seurajoukkueita olivat muun muassa Vasco da Gama ja Palmeiras. Hän pelasi myös Euroopassa edustaen Atlético Madridia vuosina 1958–1961. Brasilian maajoukkueessa hän viimeisteli 15 osumaa ja voitti maailmanmestaruuden 1958 ja 1962. Näissä turnauksissa hän teki viisi ja neljä maalia sekä loppuotteluissa vastaavasti kaksi maalia ja yhden.
Vatsianá

| Vatsianá Βατσιανά |
| --- | --- |
 Vatsianá
 Koordinaatit: 34°49′16″N, 24°05′54″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Kreeta
Alueyksikkö:  Chaniá
Kunta:  Gávdos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  7403000003
Väkiluku (2011):  31
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vatsianá (kreik. Βατσιανά) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Gávdoksen saarella ja kuuluu Gávdoksen kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 31 (vuonna 2011).
Vatsianá sijaitsee peltojen ympäröimänä kukkulalla Gávdoksen eteläosassa. Kylä on Euroopan eteläisin kylä ja Euroopan eteläisimpään kohtaan, Trypitínniemelle, on kylästä noin tunnin kävelymatka.
Vatsianássa on museo, josta voi ostaa matkamuistoja, sekä Euroopan eteläisin juomapaikka.
Aiheesta muualla

Kuvia Gávdoksen saarelta Vatsianán kylä mukaan lukien (Arkistoitu – Internet Archive)
Sinikuusama

| Sinikuusama |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Erittäin uhanalainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Dipsacales
Heimo::  Kuusamakasvit Caprifoliaceae
Suku::  Kuusamat Lonicera
Laji::  caerulea
Kaksiosainen nimi
 Lonicera caerulea  L. 
Katso myös
   Sinikuusama Wikispeciesissä   Sinikuusama Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinikuusama (Lonicera caerulea) on puuvartinen pensas, joka kuuluu kuusamakasvien heimoon.
Marjasinikuusamat eli sinikuusaman venäläiset ja japanilaiset alalajit Lonicera caerulea var. kamtschatica (hunajamarja) ja Lonicera caerulea var. edulis (haskap) tuottavat ihmisen ravintokäyttöön hyvin soveltuvia makeita marjoja. Marjasinikuusama näyttää marjoja lukuun ottamatta samalta kuin Kuusamossa luonnonvaraisena kasvava harvinainen ja rauhoitettu idänsinikuusama.
Norjassa on havaittu, että marjasinikuusama leviää nopeasti luontoon vieraslajiksi muodostaen vakavan uhan alkuperäisluonnolle.
Ulkonäkö ja koko

Sinikuusama on pystyhkö ja jäykkähaarainen pensas, joka kasvaa 1–2 metriä korkeaksi. Oksien haarat ovat täyteisiä, kuori hilseilevä ja vuosikasvaimet kaljuja tai karvaisia. Sinivihreät, ehyet lehdet ovat pareittain vastakkain, soikeita, 2–5 cm pitkiä ja 1–3 cm leveitä sekä pinnaltaan hiukan vahamaisia. Lehdet ovat päältä kaljuuntuvia mutta alta karvaisia. Kellertävänvalkoiset kukat ovat pareittain versoissa, ja niiden sikiäimet ja  esilehdet ovat yhteenkasvaneita. Teriö on halkaisijaltaan 12–16 mm. Suomessa sinikuusama kukkii touko-kesäkuussa. Hedelmä on tummansininen marja, joka on halkaisijaltaan noin yhden senttimetrin. Marja on märehtijöille myrkyllinen saponiinin vuoksi.
Sinikuusama on monimuotoinen kasvi, joka toisinaan jaetaan useisiin alalajeihin, esimerkiksi Länsi- ja Keski-Euroopassa luonnonvaraisena tavattavaan alppisinikuusamaan (ssp. caerulea) ja Venäjällä tavattavaan idänsinikuusamaan (ssp. pallasii). Alalajit eroavat toisistaan lähinnä karvaisuuden määrässä: alppisinikuusamassa on vähemmän karvoja kuin idänsinikuusamassa. Kaikki asiantuntijat eivät kuitenkaan pidä alalajijaottelua perusteltuna, koska sinikuusaman piirteissä on suurta vaihtelevuutta kaikkialla lajin esiintymisalueella.
Levinneisyys

Sinikuusamaa ja sen alalajeja tai muotoja tavataan suuressa osassa Euraasian havumetsävyöhykkeellä. Suomessa luonnonvaraisena tavattavaa sinikuusamaa kasvaa Venäjän Karjalasta pitkälle Itä-Siperiaan asti. Ruotsissa lajia on muutama esiintymä, joiden alkuperä on kuitenkin kiistanalainen. Suomessa sinikuusamaa tavataan alkuperäisenä luonnonvaraisena kantana itärajan tuntumasta Kuusamosta Oulanka- ja Kitkajokien varrella sekä Kemijärvellä Sallan rajalla. Suomessa laji on luontaisen esiintymisalueensa länsireunalla, sillä heti Venäjän puolella Paanajärvellä laji on melko yleinen. Muualla Suomessa aina Etelä-Lappia myöten sinikuusamaa tavataan viljelyjäänteenä tai koristepensaista lähiseudulle levinneinä. Suomessa tavattavat luonnonvaraiset sinikuusamat luokitellaan alalajiluokituksessa alalajiin pallasii, kun taas viljelykarkulaiset alalajiin caerulea. Molempia alalajeja saatetaan kuitenkin käyttää myös koristepensaina.
Elinympäristö

Luonnossa sinikuusama kasvaa tyypillisesti kalliontyvi- ja rantalehdoissa. Elinvoimaisimmat kasvupaikat löytyvät tulvaniittyjen reunoilta ja avoimilta rantapenkereiltä. Suomessa se on luonnonvaraisena uhanalainen kasvi. Laji on harvinaistunut kasvupaikkojen umpeenkasvun takia, sillä se ilmeisesti on hyötynyt aikaisemmin perinteisestä tulvaniittytaloudesta. Sinikuusama esiintyy usein myös viljelykarkulaisena. Lajin on havaittu kotiutuneen metsäkasviksi erityisesti vanhojen rautatieasemien ympäristöissä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sinikuusama (Lonicera caerulea)
Kasviatlas 2009: Sinikuusaman levinneisyys Suomessa
Arboretum Mustila: Sinikuusama (Lonicera caerulea) (Arkistoitu – Internet Archive)
Puutarha.net: Sinikuusama (Lonicera caerulea)
Den virtuella floran: Sinikuusaman levinneisyys pohjoisella pallonpuoliskolla
ITIS: Lonicera caerulea (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Lonicera caerulea (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157699  Wikispecies: Lonicera caerulea  BioLib: 40445  CoL: 6QMR8  EoL: 486991  EPPO: LONCO  EUNIS: 165404  FNA: 200022288  FoC: 200022288  GBIF: 5334269  GRIN: 22559  iNaturalist: 164761  IPNI: 148657-1  IRMNG: 10205680  ITIS: 503543  IUCN: 18775218  MoBotPF: 278931  NatureServe: 2.144394  NBN: NBNSYS0200002557  NCBI: 134520  NZOR: 3b815c7f-0048-4f2a-ac37-e64c6978eaa0  Open Tree of Life: 1086606  Plant List: kew-2339990  PLANTS: LOCA6  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:148657-1  RHS: 10446  Tropicos: 6000006  VASCAN: 4204  WFO: wfo-0000359746 
Piirroskuva sinikuusamasta 1770-luvulta.
Pölytys
Vedomosti

Vedomostin etusivu kesäkuulta 1711.
Vedomosti (ven. Ве́домости, ”Tiedonantoja”) oli Venäjän ensimmäinen sanomalehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi Pietari I:n määräyksestä 16. joulukuuta 1702. Lehden nimi vaihteli. Välillä se oli Rossijskije vedomosti (”Venäjän tiedonantoja”), Vedomosti o vojennyh i inyh delah (”Tiedonantoja sota- ja muista asioista”) ym. Toukokuuhun 1711 saakka lehti ilmestyi Moskovassa ja sen jälkeen vuorotellen Moskovassa ja Pietarissa. Lehdessä julkaistiin uutisia Venäjän armeijan ja laivaston saavuttamista voitoista, tietoja teollisuuden, kaupan ja sivistyksen kehityksestä sekä ulkomaanuutisia. Pietari I osallistui henkilökohtaisesti aineiston toimittamiseen. Vuonna 1728 lehden korvasi Venäjän tiedeakatemian julkaisema Sankt-Peterburgskije vedomosti (”Pietarin tiedonantoja”).
Nykyään Pietarissa ilmestyvä sanomalehti Sankt-Peterburgskije vedomosti (entinen Leningradskaja pravda) pitää itseään Vedomostin ja lokakuun vallankumousta edeltäneen Sankt-Peterburgskije vedomostin perinteen jatkajana. Moskovassa ilmestyy vuonna 1999 perustettu Vedomosti-niminen talouslehti.
Sinisilmät

| Sinisilmät |
| --- | --- |
 Kultasinisilmä (Pseudomugil furcatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Hopeakylkikalat Atheriniformes
Heimo::  Sinisilmät  Pseudomugilidae  Kner, 1865
Suvut
 Kiunga  Pseudomugil  Scaturiginichthys 
Katso myös
   Sinisilmät Wikispeciesissä   Sinisilmät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinisilmät (Pseudomugilidae) on hopeakylkikalojen lahkoon kuuluva kalaheimo. Sinisilmiä tavataan Australaasian makeista ja murtovesistä, ja joitakin lajeja pidetään akvaariokaloina.
Lajisto ja ruumiinrakenne

Sinisilmien heimoon kuuluu kolme sukua ja niissä 15 lajia. Pseudomugil-suvussa on 13 lajia, joiden lisäksi omat sukunsa muodostavat kuultosinisilmä (Kiunga ballochi) ja kääpiösinisilmä (Scaturiginichthys vermeilipinnis). Sinisilmät ovat läheistä sukua revontulikaloille (Melanotaeniidae) ja ne luetaan toisinaan kuuluvaksi samaan heimoon alaheimona Pseudomugilinae.
Sinisilmät ovat  solakoita kaloja, jotka kasvavat korkeintaan 5–6,5 cm pitkiksi. Rintaevät sijaitsevat kylkiviivan yläpuolella ja selkäeviä on kaksi. Koirailla selkäevät ovat usein pitkät. Evät muistuttavat revontulikalojen eviä, mutta eivät ole yhtä jäykät. Sinisilmien iirikset ovat kirkkaan siniset. Suu ja hampaat ovat pienikokoiset. Erityisesti koiraat ovat usein värikkäitä.
Levinneisyys ja elintavat

Sinisilmien levinneisyysalue on  Australian pohjois- ja itäosissa, Uudessa-Guineassa ja Indonesian itäosissa. Ne  ovat pääasiassa makean veden kaloja, mutta muutamia tavataan myös murtovesistä. Ne elävät puroissa, lammissa, järvissä ja mangrovesoilla. Sinisilmät ovat parvikaloja ja niiden ravintoa ovat pienet vesihyönteiset. Naarat kutevat vesikasvillisuuden joukkoon.
Siniminla

| Siniminla |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pyrstötimalit Leiotrichidae
Suku::  Kaunominlat Siva
Laji::  cyanouroptera
Kaksiosainen nimi
 Siva cyanouroptera  (Hodgson, 1838) 
Synonyymit
 Minla cyanouroptera 
Katso myös
   Siniminla Wikispeciesissä   Siniminla Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siniminla (Siva cyanouroptera) on Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Aasiassa tavattava pyrstötimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan siniminla on 14–16 cm. Selästään laji on väritykseltään harmahtavan ruskea. Päälaki on sininen ja siinä on mustia raitoja. Linnun siivet ovat väriltään siniset. Sinisen värin tummuus vaihtelee alalajeittain. Siniminlan pitkä pyrstö on päästään suora ja väriltään tumman sininen. Lajin vatsa on vaalean ruskehtava. Koiras- ja naarasyksilöt muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siniminlan levinneisyysalue ulottuu Intiasta itään päin Kaakkois-Aasian maihin ja Kiinaan. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat lehtimetsät, mäntymetsät, sekametsät ja bambuviidakot. Siniminlan elinympäristöt sijaitsevat yleensä 250–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Siniminlat liikkuvat 5–15 yksilön ryhminä ja mukana on yleensä myös muita timaleita ja sieppoja. Linnun ravinto koostuu hyönteisistä, marjoista ja siemenistä. Lajin pesimäkausi kestää maaliskuusta elokuulle ja pesä sijaitsee matalalla hyvin suojattuna. Naarassiniminla munii kahdesta viiteen munaa.
Vegarusjärvi

| Vegarusjärvi Вегарусъярви |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kunnat:  Naistenjärvi
Koordinaatit:  62°24′27″N, 32°06′48″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Järveen tulevat joet:  Parkoinoja
Laskujoki:  Vegarusjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  165 m
Pituus:  8,7 km
Leveys:  3,2 km
Rantaviiva:  30,5 km
Pinta-ala:  13,8 km²
Tilavuus:  0,0557 km³
Keskisyvyys:  4,4 m
Suurin syvyys:  18 m
Valuma-alue:  171 km²
 fiVegarusjärvi 
Vegarusjärvi (ven. Вегарусъярви) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Suojärven piirin Naistenjärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 13,8 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 171 neliökilometriä, keskisyvyys 4,4 metriä ja suurin syvyys 18,0 metriä.
Vegarusjärveen virtaa Parkoinoja ja yhdeksän puroa. Se laskee Aittojokeen Vegarusjoen kautta. Kalalajeja ovat hauki, särki, salakka, lahna, made, ahven ja kiiski.
Järven rannalla on sijainnut Vegaruksen kylä. Nykyinen Vegaruksen taajama sijaitsee Aittojoen varrella huomattavasti etelämpänä.
Vehka-Patamo

| Vehka-Patamo |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Somero (Somerniemi)
Koordinaatit:  60°35′28″N, 23°51′21″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  115,5 m
Pinta-ala:  0,13 km²
Suurin syvyys:  7 m
 fiVehka-Patamo 
Vehka-Patamo on Karjaanjoen vesistöön kuuluva järvi Härjänojan kylässä Somerniemellä Somerolla. Se on yksi Arimaa-järven pohjoispuolisista pienistä metsäjärvistä Somerniemellä ja Pusulassa. Järveen laskee pohjoisesta, Arimaan ja Heinjärven väliseltä vedenjakajalta Kovelojärvi, ja se laskee etelään Myllyjärveen, joka edelleen laskee Arimaa-järveen.
Vehka-Patamo on ruskeavetinen ja suorantainen järvi, jonka pinta-ala on noin 13 hehtaaria, suurin syvyys noin 7 metriä ja korkeus merenpinnasta 115,5 metriä. Järven kaloja ovat hauki, ahven, made, särki ja kiiski. 1990-luvulla järvessä on ollut myös heikko rapukanta.