stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1870
Kuolleita > Tammikuu–maaliskuu

9. tammikuuta – Ole Gabriel Ueland, norjalainen poliitikko (s. 1799)
10. tammikuuta – Victor Noir, ranskalainen lehtimies (s. 1848)
21. tammikuuta – Aleksandr Herzen, venäläinen kirjoittaja ja ajattelija (s. 1812)
25. tammikuuta – Victor de Broglie, ranskalainen poliitikko ja pääministeri (s. 1785)
26. tammikuuta – Cesare Pugni, italialainen säveltäjä (s. 1802)
29. tammikuuta – Leopold II, Toscanan suurherttua 1824–1859 (s. 1797)
1. helmikuuta – Anton Martin Schweigaard, norjalainen poliitikko ja talousliberaali ajattelija (s. 1808)
3. helmikuuta – Robert Cecil Beavan, brittiläinen upseeri ja lintutieteilijä (s. 1841)
3. helmikuuta – Allen Trimble, yhdysvaltalainen poliitikko (s. 1783)
13. helmikuuta – Lars Isak Ahlstubbe, suomenruotsalainen lääkäri ja runoilija (s. 1804)
maaliskuussa – Cynthia Ann Parker, yhdysvaltalainen ihmisryöstön uhri, viimeisen comanche-päällikkö Quanah Parkerin äiti (s. 1827)
1. maaliskuuta – Francisco Solano López, Paraguayn presidentti ja sotilasdiktaattori (s. 1826)
3. maaliskuuta – Friedrich Boie, saksalainen lakimies, lintu- ja hyönteistieteilijä (s. 1789)
4. maaliskuuta – Thomas Scott, irlantilainen Oranialaisveljeskunnan jäsen (teloitettiin) (s. 1842)
5. maaliskuuta – Marie Linder, suomalainen kartanonemäntä ja kirjailija (s. 1840)
10. maaliskuuta – Ignaz Moscheles, böömiläinen pianisti ja säveltäjä (s. 1794)
11. maaliskuuta – Moshoeshoe, sothojen johtaja ja Basutomaan (nyk. Lesothon) perustaja (s. 1786)
16. maaliskuuta – Lars Sackleen, suomalainen senaattori (s. 1788)
Kuolleita > Huhtikuu–kesäkuu

8. huhtikuuta – Charles de Bériot, belgialainen säveltäjä ja viulisti (s. 1802)
11. huhtikuuta – Justo José de Urquiza, Argentiinan presidentti 1853–1860 (s. 1801)
16. huhtikuuta – Caroline, Berryn herttuatar, Molempain Sisiliain kuningas Frans I:n tytär (s. 1798)
21. huhtikuuta – Lars Stenbäck, suomalainen pappi ja runoilija (s. 1811)
28. huhtikuuta – Otto Julius Hagelstam, suomalaissyntyinen eversti ja kartografi (s. 1784)
2. toukokuuta – Aleksandr Aleksandrovitš Romanov, venäläinen prinssi ja suuriruhtinas (s. 1869)
4. toukokuuta – T. J. Dahlberg, suomalainen kamarikirjuri ja runoilija (s. 1836)
19. toukokuuta – Pehr Jonas Törnqvist, suomalainen senaattori ja salaneuvos (s. 1788)
24. toukokuuta – Anders Josef Europaeus, ruomalainen rovasti, teologian tohtori ja valtiopäivämies (s. 1797)
26. toukokuuta – Johann Heinrich Blasius, saksalainen eläintieteilijä (s. 1809)
6. kesäkuuta – Ferdinand von Wrangel, venäläinen paroni ja tutkimusmatkailija (s. 1797)
9. kesäkuuta – Charles Dickens, englantilainen kirjailija (s. 1812)
17. kesäkuuta – Ernst Lohrmann, saksalais-suomalainen arkkitehti (s. 1803)
19. kesäkuuta – Vladimir Alfons Walleen, suomalainen kenraalimajuri ja kuvernööri (s. 1820)
28. kesäkuuta – Henrik Reuterdahl, ruotsalainen arkkipiispa (s. 1795)
30. kesäkuuta – Katarina Peltola, suomalainen koulun pitäjä (s. 1804)
Kuolleita > Heinäkuu–syyskuu

22. heinäkuuta – Josef Strauss, itävaltalainen säveltäjä (s. 1827)
23. heinäkuuta – William Mactavish, brittiläinen Rupertinmaan ja Assiniboian kuvernööri (s. 1815)
24. heinäkuuta – Anders Abraham Grafström, ruotsalainen pappi ja runoilija (s. 1790)
4. elokuuta – Johan Fellman, suomalainen kauppias ja laivanvarustaja (s. 1781)
21. elokuuta – Gustav Struve, saksalainen vallankumouksellinen agitaattori (s. 1805)
8. syyskuuta – Nils Ericson, ruotsalainen vapaaherra ja insinööri (s. 1802)
13. syyskuuta – Orla Lehmann, tanskalainen poliitikko (s. 1810)
23. syyskuuta – Prosper Mérimée, ranskalainen kirjailija ja arkeologi (s. 1803)
Kuolleita > Lokakuu–joulukuu

10. lokakuuta – Mordecai Bartley, yhdysvaltalainen poliitikko (s. 1783)
12. lokakuuta – Robert Edward Lee, Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa (s. 1807)
19. lokakuuta – Imre Frivaldszky, unkarilainen kasvitieteilijä ja entomologi (s. 1799)
20. lokakuuta – Michael William Balfe, irlantilainen säveltäjä, viulisti ja oopperabaritoni (s. 1808)
29. lokakuuta – Frédéric Bazille, ranskalainen taidemaalari (s. 1841)
1. marraskuuta – Malakias Costiander, suomalainen koulumestari (s. 1815)
5. joulukuuta – Alexandre Dumas vanhempi, ranskalainen kirjailija (s. 1802)
17. joulukuuta – Saverio Mercadante, italialainen säveltäjä (s. 1795)
22. joulukuuta – Gustavo Adolfo Bécquer, espanjalainen kirjailija ja piirtäjä (s. 1836)
23. joulukuuta – Johanna Wilhelmina Thurman, suomalainen kauppias (s. 1811)
28. joulukuuta – Philip Hardwick, englantilainen arkkitehti (s. 1792)
30. joulukuuta – Joan Prim, Espanjan pääministeri (s. 1814)
Antti Sinkko, suomalainen kirkonisäntä ja valtiopäivämies (s. 1806)
Patrik Österholm, ruotsalainen rikollinen (s. 1820-luvulla)
Muuta

Kirjallisuusvuosi 1870
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rantakylän kirkko

| Rantakylän kirkko |
| --- | --- |
 Rantakylän kirkko
Sijainti:  Rantakylä, Joensuu
Koordinaatit:  62.615833°N, 29.813611°E
Seurakunta:  Rantakylän seurakunta
Rakentamisvuosi:  1981
Suunnittelija:  Veijo Martikainen
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rantakylän kirkon alttari.
Rantakylän kirkko on Joensuun Rantakylän seurakunnan pääkirkko. Se valmistui vuonna 1981. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Veijo Martikainen. Kirkko on punatiilinen rakennus, sisältä kirkon seinät ovat valkoiseksi rapattua tiiliseinää.
Kirkko sijaitsee keskellä Rantakylän kaupunginosaa, mäntymetsikön ympäröimänä Rantakylän toimintakeskuksen ja liikekeskuksen vieressä. Se on linjoiltaan pelkistetty ja moderni.
Kirkossa on istumapaikkoja 350 hengelle, kirkkosaliin yhdistettävästä seurakuntasalista lisäpaikkoja saadaan 200 hengelle.Rakennukseen kuuluvat myös laajat seurakunnan työntekijöiden toimisto-, vastaanotto- ja kokoustilat sekä lasten ja nuorten toimitilat. Kirkon urut ovat urkurakentamo Veikko Virtasen valmistamat 20-äänikertaiset urut. Ne ovat valmistuneet 1982. Urkujen disposition on suunnitelleet kanttori Paavo Stedt ja Pauli Pesonen yhdessä rakentamon kanssa. Urkujen julkisuvun on suunnitellut Veikko Virtanen ja arkkitehti Veijo Martikainen.
Kirkkotaide

Tunnetuin työ kirkossa on kastemaljan yläpuolelle sijoitettu kuvanveistäjä Kain Tapperin työ ”Aamu”. Kaksi metriä korkea ja puolitoista metriä leveä pelkistetty, puinen seinäreliefi sai seurakunnassa aikoinaan ristiriitaisen vastaanoton.
Pirkko Hammarberg on suunnitellut kirkon kirkkotekstiilit ja kuusiosaisen kala-aiheisen kuultokudostyön seurakuntasalin puolella. Kirkkosalin katon rajassa olevaan ikkunaan valmistui 1993 Raimo Puustisen lasimaalaus ”Ilosanoma”, joka koostuu noin tuhannesta lasinosasesta.
Kambodžan historia

n
k
Kambodžan historian varhaisimmat luotettavat tiedot asutuksesta ovat Hoabinhian-kaudelta noin 6 000 vuotta eaa. Ensimmäinen valtiollinen kokonaisuus alueella oli ensimmäisellä vuosisadalla syntynyt Funanin kuningaskunta, ja sitä seurannut Chenla. Chenlan valtakunnan heikentyminen ja sen synnyttämä valtatyhjiö loi perustan khmerien kulttuurin kukoistukselle 800-luvulta lähtien, kun khmerien valtakunta syntyi. Khmervaltakunta hallitsi laajimmillaan suurinta osaa Kaakkois-Aasiasta. Valtakunta säilyi 1400-luvulle asti, jolloin Ayutthayan kuningaskunta tuhosi Khmervaltakunnan pääkaupungin Angkorin. Angkorin kukistumisen jälkeen khmerit joutuivat vuosisadoiksi thaiden ja vietnamilaisten vallan alaisuuteen, kunnes Ranska valloitti alueen siirtomaakseen vuonna 1863.
Ranskan vallan alla siirtomaahallinto ei pyrkinyt juurikaan kehittämään Kambodžaa, vaan maa muodosti vain suoja-alueen Brittiläistä imperiumia vastaan, jolla ranskalaiset pyrkivät turvaamaan itselleen tärkeämmän Vietnamin.
Kambodža itsenäistyi Ranskan vallan alaisuudesta vuonna 1953. Itsenäistyminen ei kuitenkaan tuonut rauhaa, ja Norodom Sihanoukin itsevaltaisen hallituskauden aikana 1955–1970 maa oli sisäisesti erittäin hajanainen. Yhdysvaltain tukeman sotilasvallankaappauksen jälkeen maa ajautui vuonna 1970 mukaan Vietnamin sotaan ja veriseen sisällissotaan. Sota jatkui aina vuoteen 1975 asti. Kambodžaa koetelleen sodan pommituksissa arvioidaan kuolleen 250 000 kambodžalaista.
Vietnamin sota loi hedelmällisen pohjan punakhmerien valtaannousulle. Punakhmerien valta Kambodžassa kesti 1975–1979. Pol Potin diktatuurin aikana kuoli arviolta 1,2–3 miljoonaa ihmistä. Punakhmerien valta päättyi Vietnamin hyökkäykseen joulukuussa 1978. Lopullinen rauha solmittiin kuitenkin vasta 1991. Vapaat vaalit järjestettiin 1993 ja Kambodžasta tuli perustuslaillinen monarkia. Sisäpoliittiset levottomuudet ovat kuitenkin jatkuneet. Oikeudenkäynnit punakhmerien johtajia vastaan alkoivat 2005 ja ensimmäiset tuomiot annettiin 2010. Käytännössä Kambodžan kuninkaalla ei ole mitään poliittista valtaa ja valta on keskittynyt vuodesta 1985 maan pääministerinä toimineelle itsevaltaiselle Hun Senille.
Esi- ja varhaishistoria

Nykyisen tutkimuksen valossa tiedetään, että Kambodžan alueella on ollut metsästäjä-keräilijöitä Hoabinhian-kaudella noin 6 000 vuotta eaa. Aiemmasta asutuksesta ei ole varmoja todisteita. Kambodžan neoliittisesta ja pronssikaudesta tiedetään hyvin vähän, sillä arkeologisia kohteita on vähän, ja niitäkään ei ole tutkittu kovin paljoa.
Ajanlaskun alkuun mennessä alueella alkoi jo esiintyä kiinteää asutusta ja yhteiskuntarakenteiden muodostumista, jotka johtivat ensimmäisten valtakuntien syntyyn. Alueen asukkaat asukkaat omasivat metallinvalutaidon ja he olivat merenkulkutaitoisia. Pisimmälle järjestäytyneet asukkaat asuivat rannikolla ja Mekong-joen suistoalueella, jossa he viljelivät riisiä ja pitivät kotieläimiä.
Tutkijat uskovat että alueen alkuperäisasukkaat olivat austroaasialaista alkuperää. Mon-khmer -kansat saapuivat alueelle myöhemmin ja he luultavasti sekoittuivat alueen alkuperäiskansaan. Aluetta nykyisin asuttavat khmerit saapuivat alueelle luultavasti Kaakkois-Kiinan alueelta ennen ensimmäistä vuosisataa. Khmerien uskotaan saapuneen alueelle ennen kuin naapurikansat thait, laot ja vietnamilaiset saapuivat Kaakkois-Aasian alueelle.
Funan ja Chenla

Kambodžan alueen ja samalla koko Kaakkois-Aasian ensimmäiset merkittävät korkeakulttuurit syntyivät ajanlaskun alkuvuosina. Vanhin tunnettu kuningaskunta on Funanin kuningaskunta, joka syntyi ensimmäisellä vuosisadalla jaa. nykyisen Kambodžan ja Vietnamin alueelle. Funanin menestys liittyi siihen, että alueesta tuli kansainvälisen kaupan keskus. Alueella kävi persialaisia, intialaisia ja kiinalaisia kauppiaita, joiden kulkureitillä Funan oli. Mekongin suistoalue tarjosi hyvän riisisadon, jolla voitiin ruokkia kaupungin oman väestön lisäksi satamassa pysähtyneet ulkomalaaiset kauppiat ja merenkävijät.
Funan myös laajensi alueitaan ja se alisti valtaansa viereiset kuningaskunnat. Laajimmillaan sen valtapiiri ulottui etelässä syvälle Malakan niemimaalle ja lännessä Burman eteläosiin asti.
Funan oli intialaistunut kuningaskunta ja se omasi intialaisiin malleihin perustuvan poliittisen järjestelmän. Funanissa palvottiin useita hindujumalia, ja intialaistumista lisäsi 300-luvulla alkanut intialaisten muutto alueelle. Sanskritin kieltä käytettiin laajalti ja aakkoset perustuivat intialaiseen kirjoitusjärjestelmään. 400-luvulla maan eliitti oli jo hyvin intialaistunutta.
Funanin valtakausi alueella kesti 600-luvulle asti. Maa alkoi heikentyä 300-luvulta lähtien, kun alueen merireitit muuttuivat merkittävästi. Ulkomaalaiset kauppiaat valitsivat yhä useammin Sumatralle syntyneen Srivijayan satamat Funanin sijasta. Heikkenevä kuningaskunta ajautui sisäisiin ristiriitoihin 500-luvulta lähtien ja 600-luvulla Funan ajautui Chenlan vasallivaltioksi. Funanin valloittamisen myötä intialaisvaikutteet siirtyivät Chenlaan.
Chenla oli khmerien kuningaskunta, joka legendan mukaan syntyi chameilta vallatulle maalle. Chenla oli ollut Funanin vasallivaltio, mutta se erkani Funanista valtakunnan heikennyttyä noin vuonna 550. Chenlan valtakautta ei kestänyt kauan, sillä 600-luvun lopulla valtakunta jakaantui kahtia. Kiinalaiset kronikat kutsuvat jakaantunutta maata Maa-Chenlaksi ja Vesi-Chenlaksi. Maa-Chenla sijaitsi nykyisen Laosin eteläosassa ja Vesi-Chenla nykyisen Kambodžan alueella. Maa-Chenla säilyi suhteellisen vakaana, mutta rannikolla sijainnut Vesi-Chenla joutui luultavasti jaavalaisen Sailendra-dynastian vasalliksi 800-luvulla. Vesi-Chenla hajosi lopulta useaan pieneen kuningaskuntaan. Chenlan heikentyminen loi samalla perustan Angkorin valtakunnan syntymiselle.
Angkor ja Khmer-valtakunta

Angkorin valtakunta syntyi 800-luvulla Chenlan heikennyttyä. Angkorin perustajana pidetään tavallisesti kuningas Jayavarman II:ta, joka vapautti khmerit jaavalaisten vallasta ja yhdisti kansan. Hän kruunautti itsensä khmerien hallitsijaksi vuonna 802. Hän perusti useita kaupunkeja, ja lopulta hän asettui Tonle Sap -järven rannalle perustamaansa Hariharalayaan. Pääkaupunkia siirreltiin pienellä alueella ja alueelle syntyi lukuisia temppeleitä. 900-luvulla valtakunnan keskus siirtyi järven luoteisrannalla sijainneeseen Angkoriin.
Khmerit olivat omaksuneet uskonnollisia ja poliittisia ideoita ja instituutioita Intiasta ja perustivat keskitetysti hallitun kuningaskunnan, joka hallitsi Kaakkois-Aasiaa suuren osan olemassaoloajastaan. Angkorin valtakunnan kuninkaat pitivät itseään universaaleina kuninkaina ja onnistuivat rakentamaan suuren valtakunnan laajentamalla vaikutusvaltaansa ympäröiville alueille sotilaallisilla valloituksilla.
Kuten Funanin ja Chenlan, Khmervaltakunnan vauraus ei perustunut kansailnväliseen kaupankäyntiin, vaan kotimaiseen maanviljelyyn. Tonle Sap -järven ympäristö oli täydellinen riisinviljelyyn, ja valtakunnassa kehittyi keinokastelujärjestelmä, jonka avulla voitiin saada kolme riisisatoa vuodessa. Valloitusten avulla saatiin suuri määrä työvoimaa, jolla kuninkaat rakennuttivat kanaaleja sekä suuria vesialtaita. Orjien avulla kuninkaat rakennuttivat omaksi ja jumalten kunniaksi mahtavia uskonnollisia monumentteja. Orjat olivat yleensä sotavankeja tai vähemmistöihin kuuluvia vuoristokansoja. Suurin näistä monumenteista on Suryavarman II:n rakennuttama Angkor Watin temppeli. Suryavarman II hallitsi noin vuodesta 1113 vuoteen 1150 saakka.
Jayavarman VII:n valtakaudella vuosina 1181–1218 kuningaskunta laajentui voimakkaasti, pohjoisessa nykyisen Vientianen kaupungin tienoille ja etelässä Malakan niemimaalle. Toisin kuin edeltäjänsä, jotka olivat pitäneet yllä hindulaista jumalkuninkaan myyttiä, Jayavarman VII oli theravada-buddhalaisuuden suojelija. Jayavarman VII aloitti rakennustyöt, jotka käsittävät Angkor Thomin kuninkaallisen kaupungin, jonka tunnetuin rakennus on Bayonin temppeli.
Jayavarman VII:n valtakauden jälkeen Khmervaltakunta alkoi rapistua. Todennäköisesti valtakunnan rapistuminen johtui vahvojen thaikuningaskuntien noususta ja niitä vastaan käytyjen sotien menetyksistä. Vuonna 1283 valtakunnan kuningas Jayavarman VIII joutui maksamaan vasalliveroa Kublai-kaanin mongoleille.
Angkor hylättiin lopullisesti vuonna 1431, kun Ayutthayan kuningaskunta valloitti Angkorin. Khmerit saivat kuitenkin ajettua valloittajat pois, mutta koko kaupunkia ja sen miljoonaväestö päätettiin siirtää nykyisen Phnom Penhin alueelle, sillä kuningas katsoi että kauempana Ayutthayasta pääkaupungin sijainti on turvallisempi.
Pimeät vuodet

Angkorin aikakausi oli kulttuurin ja politiikan kannalta Kambodžan kulta-aikaa. 800-luvulta 1400-luvulle kestäneen khmer-kuningaskunnan kukistuttua vuonna 1431 ovat khmerkansan seuraavat neljä vuosisataa huonosti dokumentoituja. Vuosien 1432–1887 välistä aikaa on kutsuttu Kambodžan pimeiksi vuosiksi, kunnes ranskalaiset ottivat maan hallintaansa.
Angkorin valloituksen jälkeen nykyisen Kambodžan alueesta muodostui puskurivaltio thaidenn ja vietnamilaisten asuinalueiden väliin. Khmer-kuninkaat eivät kyenneet palauttamaan Angkorin mahtia, vaan he jäivät yhä enemmän naapurikansojen pelinappulaksi. Thait ja vietnamilaiset sekaantuivat khmerien palatsin asioihin ja hovi jakaantui molemmille naapureille myötämielisiin osapuoliin. Naapurit nimittivät muun muassa Kambodžan kuninkaat, joista monet kruunattiin Bangkokissa. Ayutthayan tuho 1767 heikensi thaitten vaikutusta väliaikaisesti, mutta se lisääntyi jälleen Vietnamin sisällissodan jälkeen.
Thait toipuivat nopeasti, ja 1794 he ottivat haltuunsa Băt Dâmbângin ja Siĕm Réabin maakunnat. Nimellisesti Kambodža oli edelleen itsenäinen, mutta käytännössä siitä oli tullut thaikuninkaiden vasallivaltio. Thait yrittivät valloittaa Kambodžan 1831, mutta vietnamilaiset estivät sen, ajoivat thait pois ja valloittivat maan. Vietnamin 1835 aloittama Kambodžan vietnamilaistaminen johti 1841 avoimeen sotaan, jossa thaimaalaiset auttoivat Kambodžaa. Vuoden 1846 rauhansopimuksen mukaan Kambodža joutui kuitenkin virallisesti sekä thaiden että vietnamilaisten alaisuuteen, ja molemmat maat kruunasivat symbolisesti maan kuninkaaksi khmerprinssi Duongin, joka oli kasvanut Siamissa. Kuningas Duongin seuraajaksi nousi vuonna 1859 prinssi Voday, joka otti hallitsijanimekseen Norodom.
Huolimatta jatkuvista naapurimaiden hyökkäyksistä, khmerit säilyttivät kulttuurisen ja kielellisen identiteettinsä Kambodžan pimeinä vuosisatoina. On mahdollista että nykyistä Kambodžaa ei olisi, elleivät ranskalaiset olisi valloittaneet Indokiinaa imperiumiinsa, vaan Kambodža olisi sulautunut Thaimaahan tai Vietnamiin.
Sisällissota ja Vietnamin sota

Kenraali Lon Nol suoritti Yhdysvaltojen tuella sotilasvallankaappauksen keväällä 1970, kun Sihanouk oli ulkomailla. Uudeksi pääministeriksi kutsuttiin Son Ngoc Thanh, Khmer Serein johtaja. Hän antoi valtiolle uudeksi nimeksi Khmerien tasavalta. Vallankaappausta seurasi vuosina 1970-1975 verinen sisällissota, johon myös Yhdysvallat ja molemmat Vietnamit sekaantuivat osana Vietnamin sotaa. Vallankaappauksen jälkeen Sihanouk liittoutui Kambodžan kommunistien kanssa kukistaakseen sotilashallituksen.
FNL:n sissit hyökkäilivät etelävietnamilaisten kimppuun Kambodžasta käsin, joten Yhdysvaltojen ilmavoimat jatkoivat Kambodžan pommitusta myös sotilasvallankaappauksen jälkeen. Richard Nixon oli luopunut suunnitelmista miehittää Kambodža ja ryhtyi avokätisesti tukemaan uutta Lon Nolin johtamaa sotilashallitusta. Pommitukset jatkuivat kuitenkin elokuuhun 1973 asti. Yhdysvallat pudotti Kambodžaan kaiken kaikkiaan 2 756 941 tonnia pommeja. Liittoutuneet käyttivät koko toisen maailmansodan aikana noin 2 miljoonaa tonnia pommeja, Hiroshiman ja Nagasakin atomipommit mukaan luettuina. Aikaisemmin pommituksissa arvioitiin kuolleen 50 000-150 000 ihmistä. Arvio perustui kuitenkin tonnimäärään, joka oli vain viidesosa todellisesta määrästä. Nykyään pommituksissa arvioidaan kuolleen noin 250 000 kambodžalaista.
Sihanouk johti nimellisesti Kambodžan kansallista yhtenäisyysrintamaa (FUNK) ja Kambodžan kansallisen yhtenäisyyden kuninkaallista hallitusta (GRUNK) Pekingistä käsin. Kummankin vahvin ryhmittymä olivat kuitenkin punaiset khmerit. Lopulta punakhmerit hallitsivat käytännössä koko maaseutua.
Lon Nolin hallinto pysyi pystyssä vain Yhdysvaltojen avun turvin. Kun Yhdysvallat lähti Vietnamista ja FNL Kambodžasta, punaiset khmerit jatkoivat taistelua ja syrjäyttivät Lon Nolin hallinnon. Kambodžan kommunistinen puolue valloitti Phnom Penhin 17. huhtikuuta 1975, ja Lon Nol pakeni Yhdysvaltoihin. Norodom Sihanouk palasi valtaan, mutta joutui pian radikaalien kommunistien syrjäyttämäksi. Jäljellä oleva hallitus hajotettiin nopeasti ja Sihanouk menetti virallisesti asemansa valtion päämiehenä. Kambodžasta tuli kommunistinen tasavalta ja Khieu Samphanista ensimmäinen presidentti.
De profundis

De profundis (Syvyydestä minä huudan sinua, Herra) on Raamatun Psalmien kirjan psalmi 130 (latinankielisen Vulgata-käännöksen numeroinnin mukaan psalmi 129).
Jumalanpalvelusteksti

Psalmia 130, joka tunnetaan myös latinankielisellä nimellä ”De profundis” alkusanojen mukaan, on käytetty kristillisen kirkon jumalanpalveluksissa, hetkipalveluksissa ja osana hautajaisiin liittyviä rukouksia. Katolisen kirkon messussa vainajien puolesta se on yksi vuoropsalmeista ja se on kuulunut myös Kaikkien sielujen päivään liittyvänä psalmina sekä paastonaikaan liittyvänä psalmina. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon evankeliumikirjassa osa psalmia 130 on neljännen adventtisunnuntain psalmi ja sitä voidaan käyttää psalmina hautaan siunaamisessa. Ruotsin kirkon evankeliumikirjassa se on 2. paastonajan sunnuntain psalmiteksti ja se voidaan lukea hautausjumalanpalveluksessa yhtenä raamantuntekstinä.
Psalmi 130 on yksi ns. katumuspsalmeista, jotka ovat psalmit 6, 32, 38, 51, 102, 130 ja 143.
De profundis-sävellyksenä

Useat säveltäjät ovat käyttäneet De profundis -psalmin tekstiä sävellyksissään joko sellaisenaan tai muokattuna.
Johann Sebastian Bach on säveltänyt kaksi kantaattia, joiden teksti pohjautuu psalmiin 130 (BWV 38, koraalikantaatti Martti Lutherin psalmin 130 pohjalta kirjoittaman virren ”Aus tiefer Not schrei ich zu dir” mukaan) sekä (BWV 131, Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir).
De profundis-sävellyksenä > Psalmin tekstin säveltäjiä

Marc-Antoine Charpentier (H.156, H.189, H.212, H.213-H.213 a, H. 232, H.211, H.222;
Felix Mendelssohn
Henry Purcell
Wolfgang Amadeus Mozart (KV 93)
Michel-Richard Delalande (S23)
Arvo Pärt
Bengt Johansson (1976)
Kaj-Erik Gustafsson
Kari Rydman
Leevi Madetoja (1925)
Sulo Salonen (1972)
Jussi Chydenius  (2015)
Ballsh

| Ballsh |
| --- | --- |
 Näkymä Ballshiin.
 lippu
 Ballsh
 Koordinaatit: 40°36′3″N, 19°44′11″E 
Valtio:   Albania
Maakunta:  Fier
Kunta:  Mallakastër
Väkiluku (2005):  9 165
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.ballshi.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ballsh on Mallakastërin kunnan keskustaajama Albanian eteläosassa. Vuonna 2005 siellä oli 9 165 asukasta.  Se sijaitsee öljykenttien keskellä, ja kommunistivallan aikana kaupungin ympäristössä oli useita öljylähteitä. Suurin osa niistä on nyttemmin ehtynyt, mutta Ballshissa on edelleen öljynjalostamo.
Ballshissa on varhaiskristillisen kirkon rauniot, ja lähistöllä on myös jäänteitä illyrialaisten Byllis-nimisestä kaupungista. Fieristä lähtevä rautatie päättyy Ballshiin, ja Etelä-Albanian tärkein maantie kulkee Ballshin kautta.
Ballsh oli oma kuntansa vuoteen 2015, jolloin kuntauudistuksen myötä Ballsh ja sen naapurikunnat muodostivat uuden Mallakastërin kunnan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
www.ballshi.com
Albanian kaupungit
Apollonia
Bajram Curri
Ballsh
Berat
Bilisht
Bulqizë
Burrel
Cërrik
Çorovodë
Delvinë
Durrës
Elbasan
Ersekë
Fier
Fushë-Krujë
Gjirokastër
Gramsh
Has
Himarë
Kamzë
Kavajë
Këlcyrë
Klos
Konispol
Koplik
Korçë
Krujë
Krumë
Kuçovë
Kukës
Laç
Lezhë
Libohova
Librazhd
Lushnjë
Maliq
Mamurras
Mavrovë
Memaliaj
Patos
Peqin
Peshkopi
Përmet
Pogradec
Poliçan
Pukë
Rrëshen
Rrogozhinë
Roskovec
Sarandë
Selenicë
Shëngjin
Shijak
Shkodra
Tepelenë
Tirana
Tropojë
Valbonë
Vlorë
Bulqizë

| Bulqizë |
| --- | --- |
 Osa Bulqizën kaupungista ja sen kromikaivos.
 lippu:  vaakuna
 Bulqizë
 Koordinaatit: 41°29′N, 20°13′E 
Valtio:   Albania
Maakunta:  Dibër
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Melaim Damzi
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  710 km²
Korkeus:  740 m
Väkiluku (2011):  31 210
 – Väestötiheys:  44 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bulqizë (alb. Bulqiza) on pieni kaupunki Itä-Albaniassa samannimisessä laaksossa. Kaupungissa oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 31 210 asukasta.
Vuonna 1948 Bulqizësta löydettiin kromia. Sitä alettiin louhia kahden vuoden päästä Neuvostoliiton avustuksella. Sen takia pienestä kylästä kasvoi kaupunki ja malmin jalostamiseen perustettiin tehdas. Kaupungin kaivosta pidetään Albanian suurimpana. Siitä huolimatta kommunistihallinnon romahtamisesta 1991 suurin osa työntekijöistä on menettänyt työnsä.lähde?