stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grande Armée
Historia > 1807–1809

Jäljelle jäänyt preussilaisarmeija kerääntyi Puolaan venäläisten kanssa. Talvisella sotaretkellä ei saavutettu paljoakaan, varsinkin 7. helmikuuta käyty Eylaun taistelu aiheutti vain tappioita ilman suurtakaan muutosta sodan kulussa. Keväällä sotaretki jatkui ja Friedlandin taistelussa 14. kesäkuuta 1807 Grande Armée voitti venäläiset. Seurasi Tilsitin sopimus Ranskan ja Venäjän välillä, jolloin Napoleonilla ei ollut vihollisia koko Euroopassa.
Myöhemmin 1807 Ranska hyökkäsi Portugaliin, koska se ei suostunut Englannin mannermaasulkemukseen. Sotaretki johti kuuden vuoden Pyreneiden niemimaan sotaan, jossa Ranska kulutti voimavarojaan. Vuonna 1808 Ranska yritti miehittää Espanjan, mutta Bailenin taistelussa espanjalaiset pysäyttivät ranskalaiset. Napoleon hyökkäsi 125 000 miehen kokoisella Grande Arméella, valloitti Burgoksen linnoituksen ja avasivat tien Madridiin Somosierran taistelussa. Armeija hyökkäsi John Mooren brittiarmeijan kimppuun, pakottaen heidät vetäytymään niemimaalta 16. tammikuuta 1809 Corunnan taistelun jälkeen. Kesti vielä jonkun aikaa ennen kuin ranskalaiset miehittivät myös Etelä-Espanjan.
Niemimaan sodan aikana Itävalta elpyi ja Frans I:n hovin sodan kannattajat suostuttelivat Frans I:n käyttämään tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäämään Ranskaan kun sen armeija oli sodassa. Vuoden 1809 huhtikuussa Itävalta hyökkäsi ilman sodanjulistusta ja yllättivät ranskalaiset. He olivat kuitenkin liian hitaita käyttääkseen tilannetta todella hyväkseen. Napoleon saapui Pariisista järjestämään tilanteen. Itävalta voitettiin Eckmühlin taistelussa ja sen joukot vetäytyivät Tonavan yli menettäen Regensburgin linnoituksen. Itävalta pysyi kuitenkin taistelukykyisenä ja Grande Armée jatkoi etenemistä. Ranskalaiset valloittivat Wienin jälleen kerran ja yrittivät ylittää Tonavan kaakossa olevan Lobau-saaren kautta, mutta hävisivät Aspern-Esslingin taistelun, mikä oli ensimmäinen Grande Arméen tappio. Seuraava joenylitys onnistui ja Wagramin taistelussa ranskalaiset aiheuttivat Itävallalle 40 000 miehen tappiot. Tuli tulitauko ja myöhemmin lokakuussa Schönbrunnin rauha. Viides liittokunta oli kaatunut ja Itävalta menetti rauhan aluemuutosten seurauksena kolme miljoonaa kansalaista.
Historia > 1810–1812

Espanjaa lukuun ottamatta seurasi kolmen vuoden rauhanaika. Diplomaattinen jännitys Venäjää kohtaan johti vuonna 1812 sotaan. Napoleon keräsi suurimman armeijan, mitä hänen komennossaan oli koskaan ollut.
Uudessa Grande Arméessa yli puolet miehistä oli Ranskan liittolais- tai satelliittivaltioista. Niemen ylitettiin 23. kesäkuuta ja armeija yritti nopealla marssilla päästä Michael Barclay de Tollyn ja Pjotr Bagrationin johtamien armeijoiden väliin. Venäläiset kuitenkin pystyivät väistämään Napoleonin yrityksen. Moskovan puolustus johti suureen Borodinon taisteluun 7. syyskuuta, jonka Grande Armée voitti, joskin verisesti eikä saavuttanut paljoakaan. Viikkoa myöhemmin armeija saapui Moskovaan, joka oli tyhjä ja sytytetty tuleen. Moskovassa kului kuukausi, jonka aikana Venäjälle tarjottiin rauhaa. Se ei suostunut, ja armeija lähti perääntymään 19. lokakuuta. Se oli vain varjo entisestään ja sitä ahdistettiin joka puolelta perääntymisen aikana. Beresinan saavutettuaan Grande Armée koostui vain noin 49 000 sotilaasta ja 40 000 osastoistaan eksyneistä, joista ei ollut paljon hyötyä taistelussa. Beresinan taistelussa armeijan pelastivat Jean Baptiste Eblen sillanrakentajapioneerit. Päästyään pois Venäjältä Napoleon meni suoraa päätä Pariisiin käsittelemään muuttunutta poliittista tilannetta. Alkuperäisestä 690 000 miehestä oli palannut Venäjältä vain 93 000.
Historia > 1813–1815

Ranskan tappio Venäjällä rohkaisi Euroopan valtioita muodostamaan Kuudennen liittokunnan. Seuraavan sotaretken keskipisteeksi muodostui Saksa. Napoleon aloitti värväämällä uuden armeijan ja voittamalla Bautzenin ja Lützenin taistelut. Ratsuväen heikentymisen vuoksi voittoja ei pystytty kuitenkaan hyödyntämään täysin eikä sota loppunut, mutta tuli tulitauko. Napoleon halusi käyttää tauon Grande Arméen vahvistamiseen, mutta Itävallan liittyessä liittokuntaan strateginen tilanne alkoi olla hyvin vaikea. Sota jatkui elokuussa ranskalaisten voittamalla Dresdenin taistelulla. Tästä lähtien liittokunta alkoi käyttää Trachenburg-suunnitelmaa, jonka mukaan suoraa taistelua Grande Arméen kanssa vältettiin, mikä osoittautuikin tehokkaaksi kun ranskalaiset hävisivät Katzbachin, Kulmin, Grossbeerenin ja Dennewitzin taistelut. Liittokunnan armeijoiden vahvistuttua ranskalaiset hävisivät kaksi päivää kestäneen Leipzigin taistelun, jonka perääntymisvaiheessa sillan ennenaikainen räjäytys johti yli 20 000 ranskalaisen sotilaan jäämisen väärälle puolelle. Viimeiseksi Grande Armée kuitenkin tuhosi baijerilaisen armeijan, joka yritti estää heidän pakonsa Hanaun taistelussa.
”Suurta valtakuntaa ei enää ole, nyt meidän täytyy puolustaa itse Ranskaa” sanoi Napoleon senaatille vuoden 1813 lopussa. Armeijaan onnistuttiin saamaan lisää joukkoja, mutta strateginen tilanne oli käytännössä toivoton. Liittoutuneet armeijat etenivät Pyreneiden vuoristosta, Italiasta ja Ranskan itärajalta. La Rothieren taistelun Grande Armée hävisi, mutta kuuden päivän taisteluiden sarjassa ranskalaiset aiheuttivat lähes 20 000 miehen tappiot liittokunnan joukoille vain noin 3 000 oman kaatuneen hinnalla. Grande Armée voitti vielä Montereaun taistelun, mutta hävisi Laonissa ja Arcis-sur-Aubessa. Lopuksi liittokunta valloitti Pariisin. Napoleon olisi halunnut jatkaa taistelua, mutta sotamarsalkat eivät suostuneet, ja Napoleon joutui pois vallasta 6. huhtikuuta 1814.
Palattuaan Elbalta vuoden 1815 helmikuussa Napoleon aloitti Ranskan vallan varmistamisen uudelleen L’Armee du Nordin (Pohjoinen armeija) avulla. Napoleon yritti jälleen kerran tuhota vihollisen ennen sen liittolaisten saapumista Belgiassa. 15. kesäkuuta alkanut sotaretki oli ensin onnistunut, kun preussilaiset voitettiin Lignyn taistelussa. Huonot komentajat aiheuttivat kuitenkin harmia sotaretken aikana. Emmanuel de Grouchyn hidastunut eteneminen antoi preussilaisille mahdollisuuden järjestyä Wellingtonin kanssa Waterloon taistelua varten, joka oli Napoleonin satapäiväisen keisariuden loppu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Grande Arméen lippuja Ranskankielinen
Soldiers of Fortitude: The Grande Armee of 1812 in Russia (Arkistoitu – Internet Archive) Englanninkielinen, kirjoittanut majuri James T. McGhee
Artikkeleja Grande Arméesta ja Napoleonista Englanninkielinen
Édouard Detaille: Keisarillisen kaartin krenatööri.
Krenatööriratsuväkeä Eylaun taistelussa
Karabinieeri
Tykkimiehiä Smolenskin taistelussa
Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä

Yhdysvaltain presidentti on Yhdysvaltain valtion ja hallituksen päämies. Presidentti johtaa liittovaltion toimeenpanevaa elintä ja on asevoimien ylipäällikkö. Presidentti valitaan epäsuorasti neljävuotiselle virkakaudelle kansanäänestyksellä valitsijamieskokouksen kautta. Vuodesta 1951 alkaen presidentin toimikausien maksimimäärä rajoitettiin kahteen kauteen.
Tähän luetteloon on otettu ne henkilöt, jotka vannoivat Yhdysvaltain presidentin valan sen jälkeen kun Yhdysvaltain perustuslaki ratifioitiin vuonna 1789. Yhdysvaltain johtajista ennen ratifiointia katso siirtokuntien kongressin presidentti. Luetteloon ei ole otettu perustuslain 25. lisäyksen mukaan toimea hoitaneita väliaikaisia presidenttejä.
Viimeiset numerot osoittavat kausia, joiden ajan presidentti oli vallassa. Esimerkiksi George Washington oli toimessaan kaksi perättäistä kautta ja hänet lasketaan ensimmäiseksi presidentiksi (ei ensimmäiseksi ja toiseksi). Gerald Ford nousi presidentiksi sen jälkeen, kun Richard Nixon oli eronnut, ja toimi presidenttinä loput Nixonin toisesta kaudesta. Grover Cleveland sekä Donald Trump puolestaan valittiin kahdelle kaudelle jotka eivät olleet peräkkäisiä, joten heidät lasketaan sekä 22. että 24. ja 45. sekä 47. presidentiksi. Sen vuoksi luettelossa on ”presidenttiyksiä” kaksi enemmän kuin henkilöitä.
Aiheesta muualla

Hauenstein Center for Presidential Studies (englanniksi)
Detailed Quick Facts on All U.S. Presidents (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
All Presidents of the United States (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
A New Nation Votes: American Election Returns 1787-1825 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden
Joe Hisaishi

| Joe Hisaishi> 久石 譲 |
| --- | --- |
 Joe Hisaishi vuonna 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mamoru Fujisawa, 藤澤 守
Syntynyt: 6. joulukuuta 1950 (ikä 74)
Ammatti:  säveltäjä, sovittaja, kapellimestari
Muusikko
Taiteilijanimi:  Joe Hisaishi ja 久石譲 
Aktiivisena:  1974–
Tyylilajit:  elokuvamusiikki
Soittimet:  viulu, piano, kosketinsoitin
Levy-yhtiöt:  Universal Music Japan ja Deutsche Grammophon 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Mamoru Fujisawa (藤澤 守, Fujisawa Mamoru), taiteilijanimeltään Joe Hisaishi (jap. 久石 譲, Hisaishi Jō), (s. 6. joulukuuta 1950) on japanilainen säveltäjä, joka tunnetaan erityisesti pitkäaikaisesta yhteistyöstään elokuvaohjaaja Hayao Miyazakin kanssalähde?. Hän on säveltänyt musiikkia Studio Ghiblin suosituimpiin elokuviin, kuten Henkien kätkemään, Naapurini Totoroon ja Prinsessa Mononokeen.
Hisaishi on opiskellut nykymusiikkisävellystä ja suuntasi alun perin taidemusiikkisäveltäjän uralle. Hän nousi kuitenkin 1980-luvulla Japanissa suosituksi kone- ja elokuvamusiikkisäveltäjänä. 2000-luvulla Hisaishi on kirjoittanut yhä enemmän nykymusiikkiteoksia.
Hisaishi on säveltänyt musiikin peliin Ni no Kuni: Wrath of the White Witch, joka on voittanut sävellyksestä IFMCA-palkinnon Best Score for a Video Game or Interactive Media kategoriassa vuonna 2011.
Merkittäviä sävellyksiä

Tuulen laakson Nausicaä (1984)
Laputa – linna taivaalla (1986)
Naapurini Totoro (1988)
Kikin lähettipalvelu (1989)
Porco Rosso (1992)
Sonatine (1993)
Kids Return (1996)
Prinsessa Mononoke (1997)
Hana-Bi – tulikukkia (1997)
Kikujiro (1999)
Brother (2000)
Henkien kätkemä (2001)
Liikkuva linna (2004)
Ponyo rantakalliolla (2008)
Departures (2008)
Tuuli nousee (2013)
Prinsessa Kaguyan taru (2013)
Ni no Kuni: Wrath of the White Witch (2013)
Ni no Kuni II: Revenant Kingdom (2018)
Children of the Sea (2019)
Aiheesta muualla

Joe Hisaishi's Official Site (Arkistoitu – Internet Archive)
Joe Hisaishi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Joe Hisaishi VGMdb-sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Gabriël Metsu

| Gabriël Metsu |
| --- | --- |
 Mies kirjoittaa kirjettä, 1665, 52.5 × 40.2 cm, National Gallery of Ireland, Dublin.
Henkilötiedot
Syntynyt: tammikuu 1629 Leiden, Alankomaat
Kuollut: 24. lokakuuta 1667 Amsterdam, Alankomaat
Kansalaisuus:  Alankomaat
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  barokki
Gabriël Metsu (tammikuu 1629 Leiden – 24. lokakuuta 1667 Amsterdam) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut taidemaalari, joka tunnetaan etenkin kotielämää kuvaavista laatukuvistaan. Hän ei kuitenkaan erikoistunut vain yhteen genreen. Metsu maalasi katuelämää kuvaavia genremaalauksia, muotokuvia, asetelmia ja uskonnollisia aiheita. Hänen tekniikkansa kehittyi ja muuttui useita kertoja hänen uransa aikana.
Elämä ja ura

Metsu syntyi Leidenissä, johon hänen maalari-isänsä muutti Flanderista. Hänen varhaisista opinnoistaan tiedetään vain vähän. Yleisimmin oletetaan, että Metsu opiskeli Leidenin johtavan genremaalarin Gerard Doun (1613–1675) johdolla. Metsu oli mukana perustamassa Leidenin Pyhän Luukkaan taidemaalarien kiltaa vuonna 1648.
Metsu työskenteli välillä Utrechtissa, palasi taas Leideniin ja muutti pysyvästi Amsterdamiin vuonna 1654. Amsterdamissa aiemmin historiallisia aiheita maalanneesta Metsusta tuli laatukuvien tunnustettu mestari. Metsun vaikutteet näkyvät Johannes Vermeerin (1632–1675), Frans van Mierisin (1635–1681) ja Pieter de Hoochin (1629–1684) maalaustaiteessa. Metsu kuoli Amsterdamissa vain 38 vuoden ikäisenä.
Tyyli ja teokset

Metsulta tunnetaan noin 150 maalausta. Hän ei päivännyt töitään, joten kaikkien säilyneiden maalausten ajankohtaa ei tunneta varmuudella. Metsu oli tyylillinen kameleontti, joka omaksui helposti ja virtuoosimaisesti vaikutteita muiden maalarien tekniikasta ja aiheista.
Metsu aloitti maalaamalla katunäkymiä sekä historiallisia ja uskonnollisia aiheita. Hän vietti todennäköisesti Utrechtissa ajanjakson, joka näkyy maalauksissa Hagarin häätö (1653–1654) ja Oikeuden voitto (1655–1660). Tasainen ja leveä sivellinjälki ja maalausten ihmisten asennot muistuttavat Utrechtin mestareiden Nicolaus Knupferin (n. 1603 – n. 1660) ja Jan Baptist Weenixin töitä. Metsun palattua Leideniin noin vuonna 1652 hän maalasi sisänäkymiä, joissa näkyy Jan Steenin vaikutus.
Amsterdamissa Metsusta tuli laatukuvamaalari, joka hän yhdisti vaikutteita Gerard Doulta ja Gerard ter Borch nuoremmalta (1617–1681). Ajanjakson maalauksia, esimerkiksi Nainen lukee kirjettä (1665) ja Mies kirjoittaa kirjettä (1665) pidetään yleisesti hollantilaisen laatukuvan mestariteoksina. Metsun ei arkaillut käsitellä myöskään epätavallisia aiheita. Sairas lapsi (1660–1665) ja Kissan aamiainen (1661–1664) ovat uniikkeja Alankomaiden kultakauden aikana.
Teoksia

Hagarin häätö, n. 1653–1654, 112 × 86 cm, Museum De Lakenhal, Leiden.
Oikeuden voitto, n. 1655–1660, 152.5 × 120 cm, Mauritshuis, Haag.
Metsästäjän lahja. 1650–1660 Height, 51 × 48 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
Tunkeilija, n. 1661, 66.6 × 59.4 cm, National Gallery of Art, Washington DC.
Leipuri puhaltaa torveensa, n. 1660–1663, 36.5 × 30.7 cm, yksityiskokoelma.
Vierailu synnytyksen jälkeen, 1661, 77.5 × 81.3 cm, Metropolitan Museum of Art, New York.
Vanha nainen meditoi, 1660–1662, 27.3 × 23.2 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
Sairas lapsi, 1660–1665, 32.2 × 27.2 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
Nainen soittaa gambaa, 1663, California Palace of the Legion of Honor, San Francisco.
Kissan aamiainen, 1661–1664, 33.5 × 27 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gabriël Metsu Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  KulturNav  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Nainen lukee kirjettä, 1665, National Gallery of Ireland, Dublin.
Tupurlanjärvi

| Tupurlanjärvi |
| --- | --- |
 Tupurlanjärvi ja Tupurlansaari
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Koordinaatit:  61°29′27″N, 23°08′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Saikkalanjoen valuma-alue‎ (35.16)
Laskujoki:  Otamusjoki 
Järvinumero:  35.161.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  57,5 m 
Rantaviiva:  9,663 km 
Pinta-ala:  1,31141 km² 
 fiTupurlanjärvi 
Tupurlanjärvi  eli Tupurlajärvi  on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede

Järven pinta-ala on 131 hehtaaria ja sen pituus on 3,0 kilometriä ja leveys suurimmillaan 1,2 kilometriä. Järveen laskee useita ojia, joita ovat esimerkiksi Loilanoja, Saikkalanjoki ja Karpalistonjoki. Järven luusua sijaitsee järven itäpäässä, josta saa alkunsa 550 metriä pitkä Otamusjoki. Järvessä on vain yksi Tupurlansaari.
Järven rantaviiva on 9,7 kilometriä pitkä ja ranta on puoliksi moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa ja puoliksi peltomaata. Huomattavan korkealle kohoaa Ryömälänvuori, joka sijaitsee järven pohjoispuolella.
Maantiede > Geologia

Kallioperässä oleva syvä murros on syynä siihen, että Tupurlanjärvi on pitkän muotoinen. Jääkauden loputtua mannerjäätikön sulamisvedet huuhtoivat pitkän itä-länsi-suuntaisen murroksen puhtaaksi ja näin murroksesta tuli keskimäärin 50 metriä syvä. Murroksessa sijaitsevat suorassa linjassa nykyiset Myllyoja, Mätikkö, Saikkalanjoki, Tupurlanjärvi, Otamusjoki ja Piikkilänjärvi. Jääkauden jälkeiset sedimentit kerrostuivat tähän murroslaaksoon ja se sai nykyisen savikerrostumansa. Karpalistonjoen tuomat sedimentit pohjoisalueen savikolta on muodostanut joen suistoon pienen deltan.
Suurin paikallinen korkeusero löytyy Tupurlanjärven ja Ryömänvuoren huipun välillä: Ryömälänvuoren korkeus on 158 metriä merenpinnan yläpuolella ja Tupurlanjärvellä 57,5 metriä.
Liikenne

Tupurlanjärveen on merkitty veneväylä, joka kulkee Kulovedeltä Otamusjoen kautta Tupurlanjärven länsipäähän.
Virkistyskäyttö

Lähellä Saikkalanjoen suistoa on uimaranta. Otamusjoen rannalla jokeen laskee pystykallio, joka tunnetaan hyppypaikkana.
Tupurlanjärven itärannat ovat jyrkkiä ja kallioisia
Otamusjokea Tupurlanjärven suuntaan.
Arabit

| Arabit> العرب (al-ʿarab) |
| --- | --- |
 Arabiliiton lippu
Väkiluku:  450 miljoonaa
Asuinalueet:  Arabimaailma 320 514 268  Brasilia 1 600 000 – 20 000 000  Ranska 3 000 000  Argentiina 1 300 000 – 3 300 000  Yhdysvallat 2 466 874  Iran 700 000 – 2 000 000  Israel 1 500 000  Turkki 500 000
Kielet:  arabia
Uskonnot:  islam, kristinusko
Arabit ovat suuri seemiläinen etninen ryhmä. Tärkein arabeja yhdistävä tekijä on arabian kieli. Arabille ei ole yksiselitteistä määritelmää. Eräässä arabijohtajien kokouksessa arabiksi on määritelty kuka tahansa, joka ”asuu maassamme, puhuu kieltämme, on kasvatettu kulttuuriimme ja on ylpeä kunniastamme”. Suppeammassa merkityksessä arabeja ovat vain Arabian niemimaalla asuvat ”varsinaiset arabit”, ja laajemmassa merkityksessä kaikki arabiankieliset kansat. Arabit on vanhastaan jaettu pohjois- ja eteläarabeihin.
Arabit ovat valtaväestönä Arabian niemimaan valtioiden lisäksi Afrikan pohjoisosissa, Irakissa, Syyriassa, Libanonissa, Palestiinassa ja Jordaniassa. Uskonnoltaan suurin osa arabeista on muslimeja, mutta Israelissa, Palestiinassa, Libanonissa ja Egyptissä on myös kristittyjä arabivähemmistöjä.
Nimityksen historia > Perinteinen käsitys

Bernard Lewisin mukaan sanan arabi (arab. عرب‎, ‘arab) etymologia on epäselvä, mutta se saattaa tulla seemiläisestä vaeltamista tarkoittavasta sanasta. Lewisin mukaan nimitys mainitaan säilyneissä lähteissä ensimmäisen kerran 800-luvulla eaa. kuvaamassa Pohjois-Arabian beduiineja. Tässä merkityksessä beduiinien naapurikansat käyttivät sanaa seuraavien vuosisatojen ajan.
Lewis katsoo, että kreikkalaiset ja roomalaiset laajensivat sanan merkitystä käsittämään koko Arabian niemimaan, mukaan lukien keitaita pysyvästi asuttavan väen ja lounaisen niemimaan eli Jemenin alueen kehittyneen kulttuurin. Arabiassa sanaa käytettiin vain paimentolaisista, vaikka myös paikallaan asuvan väestön kieltä kutsuttiin arabian kieleksi. Lewis toteaa, että arabivalloitusten jälkeen nimitystä käytettiin valloitetuilla alueilla arabialaisperäisistä valloittajista. Islamilaisessa valtakunnassa sana sai ajan mittaan arabialaislähtöisen ja arabian kielellä ilmaistun, mutta monelta taholta vaikutteita saaneen kulttuurisen merkityksen. Lopulta sen etninen sisältö korvautui yhteiskunnallisella merkityksellä, ja sitä käytettiin arabiankielisten maiden nomadeihin, jotka olivat säilyttäneet muita enemmän alkuperäisen arabikulttuurin ja kielen. 1900-luvulla länsimaiden vaikutuksen johdosta sanan merkitys laajeni tarkoittamaan koko arabiankielistä maailmaa kansana tai sukulaiskansojen ryhmänä, jota yhdistää alue, kieli, kulttuuri ja pyrkimys poliittiseen itsenäisyyteen ja yhtenäisyyteen.
Nimityksen historia > Teoria arabi-identiteetin myöhäisyydestä

Peter Webb torjuu perinteisen käsityksen, jonka mukaan arabikansallisuus olisi ollut identiteettinä olemassa jo ennen islamia. Hänen mukaansa  vanhimmat viittaukset arabeihin tarkoittivat erilaisia nomadiheimoja, ja sanaa käyttivät ulkopuoliset tahot, eivät nomadit itse, jotka eivät siten identifioineet itseään "arabeiksi". Tästä todisteena on sanan puuttuminen itsemäärittelyn mielessä niistä tuhansista piirtokirjoituksista, jotka on löydetty Arabiasta. Sanan varhaisia merkityksiä arameassa olivat "länsi", "aro", "ulkopuolinen, perheetön", ehkä myös "heinäsirkka".
Webb on päätynyt tuloksen, että käsite "arabi" sai nykyisen etnisen merkityksensä vasta myöhään. Arabivalloittajina historiassa tunnetut beduiinit kutsuivat itseään nimellä muhajirun eli "siirtolainen" tai "emigrantti". Sanan kreikkalainen muoto on magaritai. Patricia Crone ja Ilkka Lindstedt ovat panneet merkille sanojen hidžra (eli "muutto") ja muhajirun runsaan käytön viittaamassa valloittajien identiteettiin varhaisissa haditheissa.
R.M. Kerr on kiinnittänyt huomiota siihen, että muissa seemiläisissä kielissä sanaan hidžra (h-dž-r) ei sisälly pois lähtemisen merkitystä, joka arabian kielessä siten saattaa olla myöhäsyntyinen. Hän esittää teorian, että sana hidžra ei alun perin olisi tarkoittanut muuttoa (exodus). Sanakanta  h-dž-r olisi tarkoittanut "hagareeneja" (arab. جر – hādžar). Hagareenit on myös Raamatussa (esim. Psalmit 83) esiintyvä sana, jota myöhäisantiikissa käytettiin monen muun nimityksen ohella beduiineista tai yleensä autiomaiden asukkaista, koska heidän  katsottiin polveutuvan Abrahamin jalkavaimosta Hagarista (רָגָ ה – Hāḡār). Myös beduiinit omaksuivat tämän käsityksen ja katsoivat polveutuvansa Abrahamista Hagarin ja tämän pojan Ismaelin kautta. Sanan muhajirun taustalla olisi siten "muuttajan" asemesta viittaus paimentolaisten uskonnolliseen identiteettiin Abrahamin ja Hagarin jälkeläisinä.
Webbin mukaan käsitys Arabian niemimaasta "arabien" alkukotina syntyi myöhään, sillä autiomaan asukkaat eivät esi-islamilaisena aikana pitäneet itseään vielä "arabeina", joita koskeva nostalginen kuvasto sai kypsyytensä vasta 900-luvulla. Webb liittää arabi-identiteetin syntymisen beduiinivalloitukseen, jonka jälkeen kalifaatin hallitsevaksi väestöryhmäksi noussut paimentolaisväestö tarvitsi yhteisen uskonnollisen identiteetin lisäksi myös etnistä yhteenkuuluvuuden tunnetta.  Uusi arabi-identiteetti kehittyi Webbin mukaan ainoastaan vähitellen 600–800-lukujen kuluessa täydentämään valloittajien uskonnollista identiteettiä. Arabi-identiteetti olisi siten syntynyt vasta islaminuskon pohjalta.
Tämän kehityksen myötä myös Koraani sai korostuneesti etnisen luonteen, mikä näkyy siinä, että Koraanissa korostetaan yhä uudestaan, että se on kirjoitettu selkeästi nimenomaan arabiaksi (12:2, 3:37, 16:103, 26:193–194, 39:28, 41:2, 42:7, 43:24, 6:12). Syntyi myös näkemys, että jokaisella kansalla oli ollut oma profeettansa. Ainoastaan arabeilta se oli puuttunut, kunnes Muhammed ilmestyi arabeille viimeisenä kaikista profeetoista.