stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tietoteoria
Johdanto

Tieto-opista kirjoitti Suomessa jo Gabriel Israel Hartman vuonna 1807 ilmestyneessä teoksessaan Kunskapsläran. Sana epistemologia juontuu kreikan sanasta epistēmē, joka merkitsee sekä käsitteellistä tietoa että käytännön taitoa. Sana gnoseologia puolestaan juontaa juurensa kreikan sanoista gnosis eli tieto ja logos eli puhe, sana, peruste, oppi. Tätä termiä suositaan erityisesti marxilaisessa filosofisessa kirjallisuudessa.
Sanalla tieto on tavallisesti kolme erilaista käyttötapaa.  Tämä aiheuttaa usein epäselvyyttä tietoa koskevissa keskusteluissa, erityisesti, jos pohjana ovat englanninkieliset lähteet. Epäselvyys johtuu siitä, että englannin kielen sanalla to know  johdannaisineen on varsin laaja merkitysten alue. Monessa muussa kielessä, suomi mukaan lukien, kyseiset käyttötavat voidaan jakaa kolmelle eri sanalle. Eri käyttötavat ovat:
Tuttuustieto: ”Tiedän Tarja Halosen” (eli ”tunnen Tarja Halosen”).
Taitotieto eli osaaminen: ”Tiedän, kuinka polkupyörällä ajetaan” (eli ”osaan ajaa polkupyörää”).
Propositionaalinen eli väitelauseilla ilmaistava tieto: ”Tiedän, että maapallolla on yksi kuu.”
Näiden erojen lisäksi tehdään jako tiedon ja informaation välillä, joskin suomen kielestä puuttuu sanan informaatio kotoperäinen vastine. Niinpä tietoa voi olla vain toimijalla, kun taas mikä tahansa kaikkeuden osa sisältää informaatiota: ihmiset, kirjat, tietokoneet, kivet ja niin edelleen. Yksi ero informaation ja tiedon välillä on, että informaatio voi olla epätotta. ”Epätosi tieto” on sen sijaan harhaanjohtava käsite, sillä osoittamalla käsityksen epätotuus voidaan osoittaa, ettei kyseinen käsitys ole tietoa. Heikon tiedon määritelmän mukaan tieto tarkoittaa samaa kuin tosi käsitys. Informaation käsite on silti olennainen tieto-opin kannalta, esimerkiksi tieteen tavoitteena voidaan pitää todellisuutta koskevan informaation tuottaminen.
Tietoteoriaan on viimeisten viidenkymmenen vuoden aikana tullut käytännöllisempiä piirteitä. Kun antiikin ajoista lähtien on tietoteoreetikkojen mieliä vaivannut muun muassa akateemisen skeptisismin haaste eli kysymys siitä, onko sanalla tieto lainkaan ristiriidattomia käyttöjä, on sittemmin osa mielenkiinnosta suuntautunut niin kutsuttuja naturalistisia tietoteorioita kohtaan, jotka pyrkivät käsittelemään tietävää toimijaa luonnontieteiden näkökulmasta. Naturalistisen tietoteorian mukaan tietoteoria voidaan nähdä osana psykologiaa.
Tiedon määritelmä > Perinteinen tiedon määritelmä

Tässä luvussa selitetään käsitystä tiedosta, jota filosofisissa teksteissä usein kutsutaan "perinteiseksi" tai ”klassiseksi” tiedon käsitykseksi. Yleensä se ilmaistaan muodossa ”tieto on hyvin perusteltu tosi uskomus”. Käsitys juontaa juurensa jo Platonin dialogiin Theaitetos. Vaikka käsitys onkin hyvin arkiajattelun kanssa yhteensopiva, poikkeavat sille perustuvat sanan tieto käytöt tarkoituksella yhdessä kohdin tavanomaisista sanan tieto käytöistä. Tämä liittyy siihen, että sanan tieto arkipäiväisten käyttöjen ajatellaan yleensä olevan monitulkintaisia. Aivan yhtä hyvin kuin voin sanoa: ”tiedän, että olen Helsingissä”, voin myös sanoa: ”tiedän Tarja Halosen” tai ”tiedän, kuinka pyörällä ajetaan”. Kuitenkin kaksi jälkimmäistä käyttöä poikkeavat ensimmäisestä siinä, että vain ensimmäinen on puhdas todellisuutta koskevan käsityksen ilmaus. On hyviä perusteita väittää, että ”tiedän Tarja Halosen” ilmoittaa tietyn ihmisen olevan tuttu ja ”tiedän, kuinka pyörällä ajetaan” vaikuttaa sanovan samaa kuin ”osaan ajaa pyörällä”. Tästä eteenpäin rajoitutaan tässä luvussa vain ensiksi mainittun väitteen esittämään tietoon, niin kutsuttuun propositionaaliseen eli väitelausetietoon.
Perinteinen tiedon määritelmä jakaa tiedon käsitteen kolmeen osaan. Ensiksi ajatellaan, että jos joku tietää jotakin, esimerkiksi ”ulkona sataa”, hänellä on oltava uskomus kyseisestä asiasta, toisin sanoen hän ajattelee, että lause ”ulkona sataa” on tosi. Toiseksi ei voi olla niin, että joku tietäisi, että ”ulkona sataa”, mutta lause ”ulkona sataa” olisi epätosi. Tieto edellyttää siis totuutta. Kolmanneksi sanan tieto soveltamisella toimijaan ja tiettyyn väitteeseen annetaan merkki kyseisen toimijan luotettavuudesta mainitun väitteen suhteen. Yleensä myös ajatellaan, että toimijalla tulisi tällaisissa tapauksissa olla jonkinlainen henkilökohtainen ja luotettavuudesta viestivä varmuus tarkastellun väitteen suhteen, ja on luonnollista, että tällaisesta varmuudesta seuraa kyky esittää järkeviä perusteluja totena pidetylle väitteelle.
Muodollisesti esitettynä klassinen tiedon analyysi on seuraava (alla S [subjekti] edustaa tietäväksi väitetyn nimeä ja p [propositio] puolestaan väitettä, joka sanotaan tiedetyksi):
Esimerkiksi perinteisen tiedonanalyysin nojalla Pekka tietää, että jääkaapissa on maitoa, jos Pekalla on tosi käsitys ”jääkaapissa on maitoa” ja hän pystyy tarvittaessa esittämään järkiperäisen perustelun (tai muuten osoittamaan tiedollisen asemansa) käsitykselleen, esimerkiksi: ”Kävin juuri kaupassa ja laitoin ostamani maidot jääkaappiin, ja tiedän, ettei kukaan ole käynyt jääkaapilla jälkeeni.”
Tiedon oikeuttaminen

Eräs tietoteoreettinen kysymys on, mikä tekee uskomuksista oikeutettuja? Uskomusten oikeutusta voidaan lähestyä kahdesta näkökulmasta, joko internalistisesti tai eksternalistisesti:
Internalismin mukaan uskomusten oikeutus voi tulla vain mielemme sisältä. Internaalinen voidaan tässä tulkita esimerkiksi niin, että internaaliset asiat ovat ihmiselle jotenkin erityisellä tavalla saavutettavissa.
Eksternalismin mukaan uskomusten oikeutus tulee tai voi tulla myös mielemme ulkopuolelta.
Tiedon oikeuttaminen > Oikeutusteoriat

Uskomusten oikeutusteorioita ovat muun muassa:
Fundamentalismi: on olemassa perususkomuksia, joista muut uskomukset riippuvat.
Radikaali fundamentalismi: perususkomukset ovat erehtymättömiä, kumoamattomia tai epäilyksettömiä.
Maltillinen fundamentalismi: perususkomukset voivat kumoutua, jos toisin todistetaan.
Koherentismi: uskomukset ovat oikeutettuja, jos ne sopivat yhteen muiden uskomusten kanssa.
Positiivinen koherentismi: uskomusten oikeutus vaatii perusteita eli muiden uskomusten tukea.
Negatiivinen koherentismi: uskomukset ovat lähtökohtaisesti oikeutettuja ja uskomukset voidaan kumota vain perustellusti.
Infinitismi: uskomus voi saada oikeutuksensa äärettömän ja ei-kehämäisen oikeuttamisen ketjun kautta.
Reliabilismi: uskomukset oikeuttaa tiedon tuottavan prosessin luotettavuus.
Hyvereliabilismi: uskomus on oikeutettu, kun se on tulos älyllisten hyveiden käyttämisestä.
Tiedon hankkiminen > Rationalismi

Rationalismin eli järkeisajattelun mukaan totuuteen pääsee järkeilyllä. Dialektiikka on Sokrateen rationalistinen menetelmä, jossa vuoropuhelulla yritetään päästä totuuden ytimeen. Platonistisen käsityksen mukaan todellisuus on perimmältään idealistinen, eli tosi tieto on pelkkiä ideoita ideoiden maailmassa. Ideoihin pääsee käsiksi ainoastaan järkeilemällä ja päättelemällä.
René Descartes päätteli myöhemmin, että ulkoinen todellisuus saattaisi hyvin olla pelkkää unta ja että kaikki aistihavainnot saattaisivat pettää, joten pelkkä päättely ja epäily olivat kaiken puhtaan tiedon perusta. Descartesin mukaan tosi idea on selkeärajainen ja tarkka.
Tiedon hankkiminen > Empirismi

Empirismin eli kokemusajattelun mukaan totuuteen päästään vain tekemällä riittävästi havaintoja. David Hume oli jopa sitä mieltä, että kausaliteetille ei ole minkäänlaista pohjaa kokemuksessamme eikä kokemuksen pohjalta tehdyillä yleistyksillä ole muuta perustelua kuin arkikokemus. Vaikka joka aamu olemme nähneet auringon nousevan, emme voi päätellä niin tapahtuvan myös huomenna. Olemme yksinkertaisesti tottuneet ajattelemaan näin, mutta tieteellinen todiste se ei ole.
Empirismiin liittyvät naturalistiset tietoteoriat.
Tiedon hankkiminen > Kantilaisuus

Immanuel Kant arvosteli sekä rationalismia että empirismiä yksipuolisesta näkemyksestä. Hän arvosteli rationalismia siitä, että järkeilyllä saavutettuja ideoita voi verrata vain havaintoihin. Toisaalta myös ideat ovat havaintojen tuloksia.
Hän toisaalta arvosteli empirismiä siitä, että havaintojen käsitteellistämisellä päästään tulokseen, joka ylittää äärellisen havaintokyvyn rajat. Toisaalta myöskään empirismi ei ole puolueetonta, vaan tietoisuuden rakenteet ja sisältö vaikuttavat havaintokokemukseen.
Tiedon hankkiminen > Pragmatismi

C. S. Peirce laajensi tietoteoriaa käytännön tasolle. Hän uskoi, että parhaiten todellisuudesta sai tietoa toimimalla ja että tiedon tärkein arviointiperuste oli sen toimivuus.
Peirce ei ollut sitä mieltä, että pragmatismi voisi laajentaa käsityskyvyn rajoja. Hänen perusväitteensä oli, että mikäli toimintamme onnistuu tietyllä tavalla, tulee maailman vastata toiminnan kannalta tärkein osin oletuksiamme.
Tietoteoreettinen skeptisismi

Tietoteoreettinen skeptisismi eli epäily on aina ollut jossakin muodossa olennaisena osana tietoteoriassa. Tietoteoreettinen skeptikko epäilee, tai esiintyy kuten epäilisi, tiedon mahdollisuutta yleensä. Skeptikko tarjoaa perusteluja näkemykselleen tai ainakin pyrkii osoittamaan, ettei vastakkainen näkemys ole perustellumpi kuin hänen omansa. Jos skeptikko onnistuu pyrkimyksissään, hän on osoittanut, ettei tietoväitteillä voi olla järkiperäisiä perusteluja.
Tietoteoreettinen skeptisismi > Skeptiset perustelut

Skeptikon tarjoamat todistelut perustuvat ajatukselle, että voimme kuvitella tilanteita, joissa tietona pitämät käsityksemme olisivatkin epätosia. Tilanne voisi olla esimerkiksi tieteisfiktiosta tunnettu tieteellinen koe nimeltä ”aivot altaassa”, jossa aivomme olisi erotettu kehostamme, upotettu ravinneliuokseen ja niitä sähköisesti ärsyttämällä meille muodostettaisiin täsmälleen samat aistimukset kuin nyt. René Descartes taas kirjoitti pahasta demonista joka tekee parhaansa johtaakseen meidät harhaan.
Tutustumista skeptikon todisteluun helpottaa, kun otamme käyttöön seuraavat lyhennysmerkinnät väitteille:
Edellisten lauseiden tietoväitteistä p:n on tarkoitus edustaa sellaista, joka on tosi, jos ylipäänsä tiedän yhtään mitään. Väitteitä, kuten "luen tekstiä tietokoneelta", joiden epäileminen arkikokemuksen valossa vaikuttaa mielettömältä, kutsutaan joskus moorelaisiksi tosiasioiksi; q puolestaan viittaa skeptiseen skenaarioon.
Nyt skeptisen todistelun perusta voidaan esittää ytimekkäässä muodossa:
Jos p, niin q;
¬q;
Siis: ¬p.
Yllä rivit 1 ja 2 edustavat todistelun alkuehtoja eli oletuksia, 3 on skeptinen johtopäätös. Esitetyssä muodossa todistelu on muodoltaan moitteeton modus tollendo tollens. Jos siis emme ole valmiit hyväksymään skeptistä johtopäätöstä, ehkä muiden perustelujen vuoksi, meidän on siis kiistettävä toinen alkuehdoista. Filosofisessa kirjallisuudessa on paljon esimerkkejä erilaisista yrityksistä näyttää, että meillä on hyviä syitä pitää jompaakumpaa alkuehtoa epätotena.
Tietoteoreettinen skeptisismi > Skeptisten perustelujen arvostelu

Skeptisiä todisteluja vastaan on filosofian historiassa hyökätty useaan otteeseen, tunnetuimpina Descartes, Immanuel Kant ja G. E. Moore. Jo Aristoteles ihmetteli tapaa, jolla skeptikot eivät kuitenkaan elä epäilynsä mukaan. Jyrkkä skeptisismi näyttää johtavan myös käsitteellisiin ristiriitoihin.
Viime aikoina naturalistiset tietoteoriat ovat pyrkineet vastustamaan skeptisiä todisteluja luonnontieteen näkökulmasta. Myös perinteisemmät tavat yrittää kumota tietoepäilyä viehättävät edelleen monia filosofeja.
Tietoteorian käsitteitä

Lähestymistapoja tietoon:
Autonomismi: tietoteoria edeltää todellisuuden luonnetta koskevaa tutkimusta
Naturalismi: kaikki on periaatteessa luonnontieteellisesti selitettävissä, tietoteorian on nojattava tieteen ja kokemuksen tarjoamaan tietoon
Tietoteoreettinen skeptisismi:
Lokaali skeptisismi: kieltää tiedon mahdollisuuden jostain asiasta
Globaali skeptisismi: kieltää kaiken tiedon mahdollisuuden
Fallibilismi: globaalin skeptisismin muoto, joka kieltää erehtymättömyyden
Muotoja:
Akateeminen skeptisismi: aistit pettävät, eikä tiedolle ole kriteerejä, joten mitään ei voida tietää. Ihmisillä voi olla vain uskomuksia
Pyrrhonistinen skeptisismi: kaikkiin väitteisiin on vastakkaisia todennäköisiä mielipiteitä, siksi myös uskomuksista tulee pidättäytyä
Internalismi ja eksternalismi
Metodismi ja partikularismi
Kirjallisuutta

Lisää luettavaa aiheesta Kirjallisuutta tieteenfilosofiasta on Wikiaineistossa
Goldman, Alvin I.: Knowledge in a social world.  Oxford:  Clarendon, 1999.  ISBN 0-19-823777-4  (englanniksi)
Juti, Riku: Tiedon filosofia antiikista nykyaikaan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2013.  ISBN 978-952-495-287-3
Lammenranta, Markus: Tietoteoria.  Helsinki:  Gaudeamus, 1993.  ISBN 951-662-572-X
Neta, Ram (toim.): Current Controversies in Epistemology.  New York:  Routledge, 2014.  ISBN 978-0-415-51814-7
Niiniluoto, Ilkka: Johdatus tieteenfilosofiaan: Käsitteen- ja teorianmuodostus.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-05435-X
Niiniluoto, Ilkka: Tiede, filosofia ja maailmankatsomus: Filosofisia esseitä tiedosta ja sen arvosta.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08016-4
Niiniluoto, Ilkka: Informaatio, tieto ja yhteiskunta: Filosofinen käsiteanalyysi.  (5. täydennetty painos (1. painos 1989))  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-1997-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mitä tieto on? (Arkistoitu – Internet Archive) Verkkoveräjä
Dubray, Charles: Epistemology Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Klein, Peter D.: Epistemology, Routledge Encyclopedia of Philosophy (englanniksi)
Steup, Matthias: Epistemology The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Steup, Matthias: The Analysis of Knowledge The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Gettierin ongelman tapainen "Lammas laitumella -ongelma".
Rannikkomänty

| Rannikkomänty |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Mäntymäiset Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Männyt Pinus
Laji::  pinaster
Kaksiosainen nimi
 Pinus pinaster  Aiton 
 Rannikkomännyn luontainen levinneisyysalue
Katso myös
   Rannikkomänty Wikispeciesissä   Rannikkomänty Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pinus pinaster
Rannikkomänty (Pinus pinaster) on Välimeren seudulla kasvava havupuu.
Ulkonäkö ja koko

Rannikkomänty kasvaa 20–30 metriä korkeaksi ja sen oksisto voi olla 7–10 metriä leveä. Harmaanvihreät neulaset ovat 10–25 senttimetriä pitkiä. Kävyt ovat kartiomaisia ja ruskeita.
Levinneisyys

Rannikkomänty elää luonnonvaraisena Välimerellä. Sitä on istutettu puutavaran tuotantoa varten Espanjassa ja Portugalissa, mutta myös esimerkiksi Australiassa ja Etelä-Afrikassa, missä siitä on tullut haitallinen vieraslaji. Rannikkomänty luetaan maailmanlaajuisesti sadan haitallisimman vieraslajin joukkoon.
Käyttö

Rannikkomäntyä kasvatetaan puutavaraksi etenkin Espanjassa ja Portugalissa.
Puun kuorta on käytetty rohdoksena ja pula-aikana ravintona pettuleivän tapaan.
Vuoden tuottajan Grammy-palkinto

| Vuoden tuottajan Grammy-palkinto |
| --- | --- |
Palkitaan:  vuoden aikana ansioitunut ei-klassisen musiikin tuottaja
Palkinnon antaja:  The Recording Academy
Maa:  Yhdysvallat
Ensimmäinen palkinto:  1975
Useimmin palkittu:  Babyface (4)
Viimeisin palkittu:  Jack Antonoff (2024)
Virallinen internet-sivu
Vuoden tuottajan Grammy-palkinto (engl. Producer of the Year, Non-Classical) on työssään oivalliselle ei-klassisen musiikin tuottajalle myönnettävä yhdysvaltalainen palkinto, jonka The Recording Academy jakaa vuosittain Grammy-gaalassa. Palkinto jaettiin ensimmäistä kertaa 1. maaliskuuta 1975 järjestetyssä gaalassa, jolloin sen voitti Thom Bell.
Vuonna 2022 järjestetyn 64. Grammy-gaalan sääntöjen mukaan vuoden tuottaja -ehdokkaaksi voidaan nimetä yksittäinen henkilö tai useamman henkilön muodostama ryhmä. Ollakseen kelvollinen ehdokkaaksi tämän on tuotettava vähintään yksi albumi tai kuusi singleä/kappaletta, jotka on julkaistu ensimmäistä kertaa tarkasteltavan vuoden aikana. Singleistä tai kappaleista ainakin yhden on oltava muun kuin tuottajan itsensä esittämä. Tuotantoryhmän kaikkien huomioitaviksi valittujen teosten on oltava sellaisia, joita koko ryhmä on ollut tuottamassa.
Tilastoja

Vuoteen 2016 mennessä neljästi kategoriassa palkittu Babyface oli voittanut useammin kuin kukaan muu. Hän voitti ensimmäisen palkintonsa vuonna 1992 ja sen jälkeen kolme kertaa peräkkäin vuosina 1995–1997. Eniten ehdokkuuksia kategoriassa oli saanut tuottajaduo Jimmy Jam ja Terry Lewis, joka oli ollut ehdolla 11 kertaa.
Kategoriaa ei ole koskaan voittanut nainen. Ensimmäinen ehdokkuuden saanut nainen oli Janet Jackson vuonna 1989 ja hänen jälkeensä viisi muuta naista oli ollut ehdokkaana vuoteen 2016 mennessä. Vuoden 2019 gaalassa Linda Perry oli ensimmäinen vuoden tuottajaksi ehdokkaana ollut nainen 15 vuoteen.
Tinufis

| Tinufis> Τινοῦφις.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  romaani
Julkaistu:  100-luku jaa.?
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tinufis (m.kreik. Τινοῦφις, Tinūfis tai Tinoufis) oli antiikin kreikkalainen romaani. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan yksi papyruskatkelma.
Säilyneessä katkelmassa romaani sijoittuu egyptiläis-persialaiseen ympäristöön. Siinä esiintyvät profeetta Tinufis, joka on teloitettavana syytettynä aviorikoksesta kuningattaren kanssa; sekä pyöveli, joka pelastaa Tinufiksen jonkin tempun avulla. Romaanin alkuperäistä nimeä ei tunneta; sitä kutsutaan tutkimuksessa Tinufiksen nimellä siksi, että hän on katkelman ainoa nimeltä mainittu henkilö.
Kerronassa Tinufis yhdistelee proosaa ja runomittaista tekstiä, ja muistuttaa tässä Iolaosta ja Satyriconia. Joskus on ehdotettu, että Tinufis ja Iolaos voisivat perustua Satyriconiin tai johonkin vastaavaan esimerkkiin latinankielisessä kirjallisuudessa. Tinufiksessa runo-osuudet edustavat jambista katalektista tetrametriä.
Viron Inkeri
Kylät

Viron Inkeriin kuuluivat 13 kylää: Uusi Arsia, Uusi Feodormaa, Hanike, Kalliviere, Karstala, Kullaankylä, Magerburg, Uusi Ropsu, Räkälä, Saarkylä, Tervola (Smolka), Vanhakylä ja Väikylä.
Aiheesta muualla

Inkerin vanhaa kyläelämää vuonna 1938
Erkki Räikkönen : Kun me puhuimme ishoorin kieltä, Suomen Kuvalehti, 08.09.1923, nro 36, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Heikki Hosia : Ryssän rajalla juhannusta viettämässä, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 14.07.1929, nro 28, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Erkki Virta : Rauta-aidan maa, Hakkapeliitta, 16.11.1929, nro 46, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Inkerin päivänpuolelta, Suomen Kuvalehti, 19.12.1931, nro 51-52, s. 52, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ilmari Kohtamäki: Rosonalta ja Rosonan varsilta. Muutamia piirtoja Viron Inkeristä, Uusi Suomi, 10.07.1932, nro 183, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ettee elävän mieli, vaikk on surma selän takanna, Suomen Kuvalehti, 02.11.1935, nro 44, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Martti Haavio: Sumu Rosonanjoen yllä. Tarinoita Viron Inkeristä, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1936, s. 50, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Osv. Tooning: Viron Inkeri tällä hetkellä. Kieli- ja kansallisuusolot, Helsingin Sanomat, 15.12.1937, nro 338, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Laulavaa Viron Inkeriä, Suomen Kuvalehti, 04.06.1938, nro 22, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Unohdettua Inkeriä, Luo lippujen!, 18.07.1939, nro 12-13, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
Kiiltotuomi

| Kiiltotuomi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Tuomet Prunus
Laji::  serotina
Kaksiosainen nimi
 Prunus serotina  Ehrh. 

Katso myös
   Kiiltotuomi Wikispeciesissä   Kiiltotuomi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kiiltotuomi (Prunus serotina) on Pohjois-Amerikan itäosista kotoisin oleva keski- tai suurikokoinen, kesävihanta puu, joka kuuluu Prunus-sukuun ja ruusukasvien heimoon. Se on suurin tuomensukuisista puulajeista Pohjois-Amerikassa ja yksi arvostetuimmista huonekalupuista. Se muistuttaa paljon euraasialaista tuomea, josta sen erottaa parhaiten kiiltävien lehtien perusteella.
Ulkonäkö ja koko

Kiiltotuomi on epäsäännöllisesti kasvava, juurivesaton ja oraton puu, jonka korkeus on keskimäärin 20 metriä. Levinneisyysalueensa itäosissa se voi kasvaa jopa 40 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan yli metrin paksuiseksi, kun taas Texasissa ja Meksikossa se jää yleensä paljon pienemmäksi ja kitukasvuisemmaksi (var. rufula).
Kiiltotuomella on yksihaarainen runko, siirottavat haarat ja laaja juuristo, joka levittäytyy lähelle maanpintaa. Metsässä sille kasvaa tavallisesti suora, korkealle oksaton runko ja kapea latvus; aukeilla paikoilla runko jää lyhyeksi ja latvuksesta tulee epäsäännöllinen. Nuorissa puissa kaarna on ohutta, sileää ja punaruskeaa tai lähes mustaa. Puun ikääntyessä kaarna muuttuu harjanteiseksi ja hilseileväksi mutta ei juurikaan paksuunnu.
Nuori haararanka on kalju, ja paksut ja nahkamaiset lehdet sijaitsevat varrella vuorottain. Lehtiruodit ovat 6–25 millimetrin pituiset ja kärjestään tavallisesti 2-nystyiset. Lehtilapa on 5–12 senttimetriä pitkä, soikea tai tasasoukan soikea, suippotyvinen, kärjestä pitkäsuippuinen ja tylppähampainen. Lehtien yläpinta on kiiltävänvihreä, alta vaaleampi, nystytön ja usein keskisuonta myöten karvainen. Syysväritykseltään lehdet ovat keltaiset tai punaiset.
Kiiltotuomi on yksikotinen kasvi, joka kukkii lehtien puhjettua keväällä ja kantaa hedelmää keski- tai loppukesällä. Sillä on valkoiset kukat, jotka muodostavat 10–15 senttimetriä pitkiä, kapeita terttuja lehdekkäiden kukintoperien päähän. Yksittäinen kukka on säteittäinen, maljakehäinen ja enintään 1 senttimetriä leveä. Verhiö on jakaantunut viiteen puikeaan, usein hammaslaitaiseen liuskaan, jotka ovat kukkapohjusta lyhyempiä. Teriö muodostuu viidestä yksittäisestä terälehdestä, joiden pituus on ainoastaan 3–4 millimetriä. Kukat ovat kaksineuvoisia ja niissä on paljon heteitä mutta vain yksi emi. Hedelmä on pallomainen, noin 1 senttimetrin mittainen luumarja, jonka kärjessä on verhiön jätteitä ja sisällä yksi soikiomainen siemen. Marja on aluksi vihreä mutta muuttuu kypsyessään punaiseksi ja lopulta lähes mustaksi. Villieläimet sekä painovoima levittävät siemenet vähitellen puun ympäristöön.
Levinneisyys

Kiiltotuomea tavataan luontaisesti Pohjois-Amerikan itä- ja eteläosissa sekä Meksikossa. Siitä tunnetaan seuraavat neljä maantieteellistä muunnosta:
var. serotina – Levinneisyysalue ulottuu koillisessa Nova Scotiaan, luoteessa Minnesotaan, kaakossa Floridaan ja lounaassa Texasiin ja Pohjois-Meksikoon.
var. alabamensis – Levinneisyysalueeseen kuuluvat Alabama, Florida, Georgia ja Etelä-Carolina.
var. virens – Levinneisyysalueeseen kuuluvat New Mexico, Texas ja Arizona Yhdysvalloissa sekä Chihuahua, Durango, San Luis Potosi ja Sonora Meksikossa.
var. salicifolia – Levinneisyysalueeseen kuuluvat Guanajuato, México, Michoacan ja Querétaro Meksikossa sekä Guatemala.