stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mario Kart: Double Dash!!

| Mario Kart: Double Dash!! |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Nintendo
Julkaisija:  Nintendo
Jakelija:  Nintendo
Tuottaja:  Shigeru Miyamoto
Pelisarja:  Mario Kart
Julkaistu:  JP 7. marraskuuta 2003EU 14. marraskuuta 2003NA 17. marraskuuta 2003
Lajityyppi:  ajopeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  CERO: A (kaikenikäisille)  ESRB: Kaikenikäisille  PEGI 3  USK 0 
Alusta:  Nintendo GameCube
Jakelumuoto:  GameCuben 8 cm optinen levy
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Mario Kart: Double Dash!! on Nintendon kehittämä ja alun perin 2003 Nintendo GameCube -pelikonsolille julkaisema Mario Kart -ajopelisarjan videopeli.
Peli sisältää sekä yksin- että moninpelin. LAN-pelimoodin ansiosta 16 pelaajaa voi pelata samanaikaisesti. Yhdellä konsolilla kuitenkin suurin pelaajien samanaikainen määrä on korkeintaan neljä pelaajaa.
Pelisarjan aiemmista osista poiketen Mario Kart: Double Dash!!:n ajokeissa on kaksi pelihahmoa samanaikaisesti. Toinen heistä ajaa autoa ja toinen käyttää kilpailun aikana käyttöön saatavia aseita ja muita esineitä. Yksinpelissä pelaaja hoitaa molemmat toimenpiteet. Jos pelaa vähintään kahden pelaajan voimin, voivat molemmat pelaajat hallita samaa ajokkia, jolloin toinen ajaa ja toinen käyttää esineitä. Hahmojen paikkoja voi vaihtaa kilpailun aikana.
Pelaaminen

Kuten sarjan edellisissäkin osissa, pelaaja saa valita ajoneuvoaan ohjaavan pelihahmon useiden Nintendo-hahmojen joukosta. Hahmot on luokiteltu erilaisiin painoluokkiin, joita ovat kevyt, keskipainoinen sekä painava. Pelaajan valinta vaikuttaa siihen, millaisella ajoneuvolla hän voi kilpailla ja millaisia erikoisesineitä hän voi saada.
Lisäksi monet Nintendo-hahmot viettävät toissijaista roolia pelissä. Lakitu toimii pelissä monessa roolissa; kilparadalla vartijana, lähtömerkin antajana, ilmoittamassa pelaajalle väiaikatietoja, varoittamassa väärästä suunnasta sekä palauttamassa pelaajat radalle heidän joutuessaan vaaralliselle alueelle. Muihin ennestään tuttuihin hahmoihin lukeutuvat mm. Shy Guyt, Piranha Plantit, Goombat sekä Wigglerit. Toadsworth kuljettaa cupin voittajia voittokulkueen aikana ja Super Mario Sunshinesta tutut Piantat ja Nokit hurraavat pelaajille joillakin radoilla ja muodostavat voittoseremonian yleisön. Klassisia Mario-sarjan hahmoja, kuten Donkey Kong Juniorin, voi nähdä yleisön joukossa Waluigi Stadiumilla.
Pelissä on muutamia ajoneuvoja, jotka on kategorioitu painon mukaan. Kevyillä ajoneuvoilla on hyvä kiihtyvyys ja ohjattavuus ja niillä on helppoa kulkea vaikeassa maastossa, mutta niillä on alhainen huippunopeus, suuremmat ajoneuvot voivat töytäistä ne ulos radalta ja vain kevyet hahmot voivat ajaa niillä. Painavilla ajoneuvoilla on sitä vastoin korkea huippunopeus ja ne voivat töniä pienempiä ajoneuvoja, mutta niillä on huono kiihtyvyys, ohjattavuus ja niillä voi ajaa vain jos kyydissä on vähintään yksi painava hahmo. Keskipainoisten ajoneuvojen tehokkuus on hyvin tasapainotettu, mutta painavat hahmot eivät voi ajaa niillä. Pelissä on kaiken kaikkiaan 21 ajoneuvoa, mutta pelin alussa niistä vain kahdeksalla voi ajaa. Loput 13 täytyy ansaita voittamalla kilpailuja. Lisäksi, yhdellä ajoneuvoista voi ajaa mitkä tahansa kaksi hahmoa, painosta riippumatta.
Uudet piirteet

Mario Kart: Double Dash!! eroaa aiemmista Mario Kart-peleistä usealla tavalla.
Merkittävin ero on, että nyt kullakin ajoneuvolla ajaa kaksi hahmoa kerralla - yksi ohjaa, toisen ollessa ajoneuvon perällä käyttämässä esineitä. Yksinpelissä pelaajaa ohjaa molempia hahmoja, mutta kaksinpelissä on mahdollisuus siihen, että pelaajat kontrolloivat molempia ajoneuvossa olevia hahmoja, toisen ohjatessa ja toisen käyttäessä esineitä. Pelaajat voivat myös halutessaan vaihtaa paikkojaan.
Toinen muutos on, että aiempien Mario Kart pelien "9-6-3-1-0-0-0-0-pisteytysjärjestelmän" (joka tarkoittaa, että 1. sijalle yltänyt pelaaja saa 9 pistettä, 2.:lle yltänyt saa 6 pistettä jne...) sijasta Double Dash!!:ssa on siirrytty uuteen "10-8-6-4-3-2-1-0-järjestelmään". Tämä järjestelmä on pidetty myös Mario Kart DS:ssä.
Kolmanneksi, Double Dash!!:n Grand Prix-moodissa pelaaja siirtyy seuraavalle radalle huolimatta pelaajaan sijasta maaliintulohetkellä. Aiemmissa sarjan peleissä pelaajan täytyi saavuttaa vähintään neljäs sija päästäkseen seuraavalle radalle.
Uutena ominaisuutena on myös se, että pelaajilla ei ole enää mahdollisuutta pitää esineitä ajoneuvonsa takana ikään kuin suojamuurina, vaan ne täytyy itse pudottaa vaaran lähestyessä.
Pelattavat hahmot

Mario Kart: Double Dash!!:ssa on 20 pelattavaa hahmoa. Kahdeksan niistä oli Mario Kart 64:ssä, yksi on palannut Super Mario Kartista ja yksitoista ovat uusia Mario Kart -pelisarjassa.
Donkey Kong
Bowser
Koopa Troopa (palannut)
Luigi
Mario
Prinsessa Peach
Toad*
Wario
Yoshi
Baby Luigi (uusi)
Baby Mario (uusi)
Birdo (uusi)
Bowser Jr. (uusi)
Diddy Kong (uusi)
King Boo* (uusi)
Paratroopa (uusi)
Petey Piranha* (uusi)
Prinsessa Daisy (uusi)
Toadette* (uusi)
Waluigi (uusi)
* = Alussa lukittu hahmo, jonka pelaaja saa käyttöönsä voittamalla tietyt kilpailut.
Ominaisuuksia

50/60 Hz tuki
Dolby Pro Logic II
LAN -pelituki1
Tallennus: 3 paikkaa muistikortilta
Ikäsuositus: 3+
1 Vaatii laajakaista-adapterin
Kuvassa ajetaan rataa Luigi Circuit. Kaksi pelaajaa voi ajaa samalla autolla yhden sijasta.
Mats Nyby

Mats Bertil Nyby (17. marraskuuta 1946 Pietarsaari – 11. toukokuuta 2021 Pietarsaari) oli suomalainen SDP:tä edustanut poliitikko. Hän oli kansanedustaja Vaasan vaalipiiristä vuosina 1983–1999.
Nyby toimi pitkään kotikaupunkinsa Pietarsaaren paikallispolitiikassa ja muun muassa kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuosina 1983–1996. Vuonna 2008 hän sai kaupunkineuvoksen arvonimen.
Koulutukseltaan Nyby oli kansakoulunopettaja ja opinto-ohjaaja. Ennen siirtymistään politiikkaan hän työskenteli opettajana Pietarsaaren kaupungilla.
Aiheesta muualla

.aspx Mats Nyby Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Vaasan läänin vaalipiirin kansanedustajat
| n k Vaasan läänin vaalipiirin kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (18):  Aaltonen  Aho  Koivisto  Linna  Malm  Mäki-Hakola  Nordman  Norrback  Nyby  Pihlajamäki  Pohto  Renlund  Saari  Saarikoski  Söderström  Tuomaala  Urpilainen  Vihriälä 
| n k Vaasan läänin vaalipiirin kansanedustajat 1987–1991 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (18):  Aaltonen  Aho  Ala-Harja  Björkstrand  Fred  Jäätteenmäki  Korkia-Aho  Malm  Mäki-Hakola  Nordman  Nyby  Renlund  Saari  Sillanpää  Urpilainen  Wahlström  Vihriälä  Vistbacka 
| n k Vaasan läänin vaalipiirin kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (18):  Aho  Ala-Harja  Björkenheim  Jäätteenmäki  Kallis  Malm  Mäki-Hakola  Nordman  Norrback  Nyby  Renlund  Saari  Urpilainen  Vehkaoja  Vihriälä  Virrankoski  Vistbacka  Wahlström 
| n k Vaasan läänin vaalipiirin kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (18):  Aaltonen  Aho  Ala-Harja  Jäätteenmäki  Kallis  Kiviniemi  Koskinen  Kukkonen  Löv  Malm  Norrback  Nyby  Ranta-Muotio  Saari  Vehkaoja  Vihriälä  Vistbacka  Wahlström 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Outi Ojala

| Outi Ojala |
| --- | --- |
 Outi Ojala Kööpenhaminassa vuonna 2006.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Outi Marjatta Ojala
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1946 Lappee
Kuollut: 16. toukokuuta 2017 (70 vuotta) Helsinki
Outi Marjatta Ojala (28. kesäkuuta 1946 Lappee – 16. toukokuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen vasemmistoliittolainen poliitikko. Hän oli kansanedustaja vuosina 1991–1996 ja 1999–2007, Euroopan parlamentin jäsen 1996–1999 ja Pohjoismaiden neuvoston puheenjohtajana 2001–2002. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1989–1996 ja 2001–2012. Kaupunginhallituksessa hän istui vuodet 2005–2012. Ojala vaikutti myös puolueensa johtoelimissä.
Koulutukseltaan Ojala oli sairaanhoitaja. Hän työskenteli alalla lähes 20 vuotta Marian sairaalassa Helsingissä. Politiikkaan hän siirtyi ammattiyhdistystoiminnan kautta. Eduskuntaan Ojala oli ensimmäisen kerran ehdolla vuoden 1987 vaaleissa. Helsingin kaupunginvaltuustoon Ojala nousi SKDL:n listalta kunnallisvaaleissa 1988. Hän johti Helsingin Vasemmistoliittoa 1990–1995 ja Vasemmistonaisia 1990–1997. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Ojala ei enää asettunut ehdolle. Hänet tunnettiin Kallion kaupunginosan, naisten, pienituloisten ja vähemmistöjen puolestapuhujana.
Eduskunnassa Ojala kuului sosiaali- ja terveysvaliokuntaan, suureen valiokuntaan ja ulkoasiainvaliokuntaan. Hän oli Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnan jäsen ja puheenjohtaja. Ojala johti vasemmistoliiton eduskuntaryhmää vuosina 1999–2004.
Ojalalla oli luottamustehtäviä muun muassa järjestöissä Kansainvälinen solidaarisuustyö (pj.), Kehitysvammaliitto (hallitus), Tehy (valtuusto, hallitus), Osuusliike Elanto/HOK-Elanto (edustajisto), Raha-automaattiyhdistys (hallitus), Vuokralaisten keskusliitto (valtuuskunnan pj.), Suomi–Nicaragua-seura (pj.), Suomi–Venäjä-Seura (valtuuston vpj.), Sadankomitea (pj.).
Aiheesta muualla

.aspx Outi Ojala Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Outi Ojala Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Outi Ojalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| n k   Suomalaiset Euroopan parlamentin jäsenet (1996–1999) |
| --- | --- |
ELDR:  Anttila (1996–1999)  Pohjamo (1999)  Ryynänen  Thors  Virrankoski  Väyrynen 
PES:  Donner  Myller  Paasilinna  Paasio 
EPP:  Ilaskivi  Laurila (1999)  Matikainen-Kallström  Otila  Piha (1996–1999) 
EUL/NGL:  Ilivitzky (1999)  Seppänen  Ojala (1996–1999) 
G-EFA:  Hautala 
Vasemmistoliiton kansanedustajat
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (19):  Aho  Andersson  Apukka  Astala  Helle  Korhonen  Laakso  Laaksonen  Laine  Leppänen  Ojala  Polvi  Polvinen  Rimmi  Seppänen  Stenius-Kaukonen  Tennilä  Wahlström  Vähäkangas 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Andersson  Apukka (1995–1998)  Helle  Huotari  Huttu-Juntunen  Huutola (1998–1999)  Immonen  Korhonen  Laakso  Laine (1996–1999)  Laaksonen  Lapintie  Leppänen  Ojala (1995)  Polvi  Puhjo  Rimmi  Saarnio (1996–1999)  Seppänen (1995)  Tiusanen  Uotila  Wahlström  Vokkolainen 
Vasemmistoryhmä (2):  Kuoppa  Tennilä 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Helle  Huotari  Huutola  Immonen  Kangas  Korhonen  Kuoppa  Laakso  Lapintie  Ojala  Polvi (2001–2003)  Puhjo  Siimes  Stenius-Kaukonen  Syvärinen  Tennilä  Tiusanen  Uotila  Valpas  Vokkolainen (1999–2001†) 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 2003–2007 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (19):  Huotari  Immonen  Kangas  Kauppila  Korhonen  Kuoppa  Laakso  Lapintie  Mustajärvi  Ojala  Polvi  Puhjo  Siimes  Sirnö  Tennilä  Tiusanen  Uotila  Valpas  Virtanen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  MEP-hakemisto  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
Matti Pietinen

Matti Pietinen (aiemmin Pitkänen, 3. maaliskuuta 1859 Sumiainen – 27. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja tehtailija, joka toimi valtiopäivämiehenä ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1910-luvulla. Hänet murhattiin Suomen sisällissodan aikana niin sanotussa Viipurin lääninvankilan joukkomurhassa.
Pietisen vanhemmat olivat torppari Matts Pitkänen ja Johanna Charlotta Sorri. Hän kävi kansakoulun ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1881. Pietinen oli kansankoulunopettajana Säkkijärvellä 1882–1892. Hänellä oli puusepänverstas Säkkijärvellä vuosina 1886–1892, ja vuodesta 1891 Pietisen puusepäntehdas toimi Viipurissa. Tehtaan toimipaikaksi valmistui vuonna 1907 Pietisen palatsina tunnettu kivitalo vastapäätä Viipurin rautatieasemaa. Pietisen liikkeen nimeksi tuli vuonna 1917 Matti Pietinen Oy ja Pietinen toimi yhtiön johtokunnan puheenjohtajana. Pietinen teki myös talonkauppoja näiden liiketoimiensa ohella. Pietinen oli naimisissa vuodesta 1883 Ida Maria Virtasen kanssa. Heidän poikansa oli valokuvaaja Aarne Pietinen.
Pietinen oli porvarissäädyssä Viipurin edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906.  Nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja hän oli 1910–1914 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli myös Säkkijärven kuntakokouksen puheenjohtaja ja Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen.
Pietinen murhattiin Suomen sisällissodan loppuvaiheessa 27. huhtikuuta 1918 Viipurin lääninvankilan joukkomurhassa, kun Hjalmar Kaipiaisen johtama punaisten joukko tunkeutui lääninvankilaan ja surmasi humalapäissään noin 30 vankia, mukaan lukien toisen kansanedustajan Leander Ikosen ja vankilanjohtajan.
Margareta Pietikäinen

Margareta Pietikäinen (s. 28. elokuuta 1940 Helsinki) on suomalainen  poliitikko. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri. Pietikäinen toimi kansanedustajana kolme vaalikautta vuosina 1991–2003. Hän edusti vuosina 1991–1999  Uudenmaan läänin vaalipiiriä ja vuosina 1999–2003 Uudenmaan vaalipiiriä ja kuului Ruotsalaiseen eduskuntaryhmään.
Pietikäinen toimi Porvoon kaupunginvaltuustossa 1977–1979 ja kaupunginhallituksessa 1979 sekä sen jälkeen Espoon kaupunginvaltuustossa vuodesta 1989 ja kaupunginhallituksessa 1985–1988. Hän toimi vuosina 1995 ja 1999 Espoon kaupunginvaltuuston puheenjohtajana.
Mauri Perkonoja

Maurits (Mauri) Arvi Perkonoja (31. elokuuta 1902 Paimio – 29. kesäkuuta 1994 Paimio) oli suomalainen kirvesmies ja Suomen Kansan Demokraattisen Liiton kansanedustaja.
Perkonojan vanhemmat olivat torppari Juho Wiktor Perkonoja ja Iida Sofia Lindholm. Hän kävi kansakoulun ja vuonna 1928 Työväen akatemian. Perkonoja oli maataloustöissä vuoteen 1930 saakka ja sen jälkeen hän oli rakennustöissä kirvesmiehenä.
Perkonoja oli kansanedustajana 1947–1951 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan SKDL:n Vihtori Metsärannan tilalle. Perkonoja oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1950 presidentinvaaleissa. Hän oli Paimion kunnallislautakunnan ja kunnanhallituksen jäsenenä ja hän toimi Paimion kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana. Hän toimi myös Maalaiskuntien liiton tilintarkastajana.
Teoksia

Lauluja vanhaan tapaan. Tekijä, Paimio 1973
Paimiolaisia kaskuja ja juttuja ; toim. Mauri Perkonoja. Paimio 1974
Falklandin sota

Etelä-Georgian saari satelliittikuvassa talvella.
Falklandin sota (esp. Guerra de las Malvinas / Guerra del Atlántico Sur, engl. Falklands War) käytiin huhti–kesäkuussa 1982 Argentiinan itäpuolella sijaitsevien Falklandinsaarten (esp. Islas Malvinas) sekä kauempana Etelä-Atlantilla sijaitsevien Etelä-Georgian saaren ja Eteläisten Sandwichsaarten hallinnasta. Saaret kuuluvat Yhdistyneelle kuningaskunnalle, mutta Argentiina oli pitkään vaatinut niitä itselleen. Kenraali Leopoldo Galtierin johtama Argentiinan sotilashallitus yritti lopulta saarten valtaamista. Otaksuttiin, että Britannia ei ryhtyisi sotilaallisiin vastatoimiin ja että onnistunut aluelaajennus kasvattaisi sotilasjuntan kannatusta talouskriisin kouriin joutuneessa kotimaassaan. Britannian reaktio oli kuitenkin odottamattoman voimakas, ja hävityn sodan seurauksena sotilasjuntta kaatui. Argentiina palasi demokratiaan. Britanniassa voitto pönkitti kansallistunnetta ja vaikutti konservatiivien voittoon vuoden 1983 parlamenttivaaleissa.
Konfliktin aikana kaatui 255 brittiläistä ja 633 argentiinalaista sotilasta. Huomattava osa argentiinalaisista kaatuneista oli asevelvollisia varusmiehiä. Sotilaiden ohella 16 argentiinalaista siviilimerimiestä ja kolme falklandilaista siviiliä sai surmansa. Molemmat osapuolet kärsivät raskaita alus- ja lentokonetappioita. Argentiina menetti muun muassa laivastonsa lippulaivan ARA General Belgranon, mutta myös Britannian laivasto menetti useita sota-aluksia vihollisen ilma- ja ohjushyökkäyksissä. Sodan ratkaisivat brittien voittamat maataistelut Falklandin itäisellä pääsaarella.
Tausta

Sekä Britannia että Espanja olivat vaatineet syrjäisiä, mutta strategiselta sijainniltaan merkittäviä Falklandinsaaria itselleen 1760-luvulta lähtien. Itsenäistyttyään Argentiina peri aluevaatimuksen Espanjalta. Sekä Argentiina että Britannia ovat perustelleet oikeuttaan Falklandinsaariin viittaamalla saarten löytämisen ja asuttamisen historiaan 1500–1800-luvuilla.
Tausta > Saarten löytyminen ja varhaiset aluekiistat

Espanjasta itsenäistynyt ja siltä aluevaatimuksen niin sanotusti perinyt Argentiina on myöhemmin esittänyt aluevaatimuksensa perusteluna saarten löytämisen, jonka tekijäksi esitetään joko Amerigo Vespuccia vuonna 1502, Fernão de Magalhãesin purjehduksella mukana ollutta portugalilaista merimiestä Esteban Gomezia vuonna 1520 tai Francisco Alonso de Camargoa vuonna 1540. Todisteena näille väitteille esitetään 1500-luvun espanjalaisia karttoja, joissa saaret esiintyvät. Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Desiren päällikkö John Davies löysi saaret vuonna 1592. Vuosina 1562–1622 elänyt Sir Richard Hawkins tutki saarten pohjoisrannikon vesiä muutamaa vuotta myöhemmin. Kumpikin osapuoli tunnusti alueen löytymisen, nimeämisen ja karttaan merkitsemisen tapahtuneen vuonna  1600, kun vuosina 1567–1603 elänyt hollantilainen Sebald de Weert nimesi saaret Sebaldeiksi matkatessaan Magalhãesinsalmen kautta Atlantille.
Britit tekivät ensimmäisen kirjatun maihinnousun saarille 27. tammikuuta 1690, kun HMS Welfaren päällikkö John Strong nousi maihin nimeten sekä itä- ja länsisaaren välisen salmen että itse saaret Falklandin varakreivin, Anthony Caryn mukaan. Muutamaa vuosikymmentä myöhemmin Englannin amiraliteetti katsoi saarilla olevan strategista merkitystä häirittäessä Espanjan ja sen Etelä-Amerikan siirtomaiden välistä liikennettä. Vuonna 1748 saarille lähetettiin brittiläinen retkikunta.
Espanja esitti vastalauseen vuonna 1494 tehdyn Tordesillasin sopimuksen perusteella. Sopimuksen mukaan alue kuului Espanjalle. Väitteen jatkoksi esitettiin myös Englannin ja Espanjan 19 vuotta kestäneen sodan päättänyt Lontoon sopimus vuodelta 1604 sekä sitä täydentävät Madridin ja Utrechtin sopimukset vuosilta 1670 ja 1713. Britit kuitenkin epäsivät toistuvasti Espanjan oikeudet alueeseen.
Ranska liittyi alueesta käytyyn kiistaan menetettyään siirtomaansa Pohjois-Amerikassa vuosina 1756–1763 käydyssä seitsenvuotisessa sodassa. Se päätti perustaa uuden siirtomaa-alueen Etelä-Amerikkaan Espanjan kustannuksella. Ranskalainen merenkulkija Louis Antoine de Bougainville perusti vuonna 1764 Falklandin saarille Port Louisin sekä nimesi saaret Les Malouinesiksi kuninkaansa Ludvig XV:n kunniaksi. Espanja vastusti miehitystä samoin perustein kuin brittienkin miehitystä. Espanja kuitenkin maksoi Ranskalle 4. lokakuuta 1766 tehdyn sopimuksen perusteella merkittävän summan alueelta poistumisesta.
Tausta > Saarten brittiläinen kolonisaatio

Itsenäistynyt Argentiina peri aluevaatimuksen Espanjalta, mutta 3. tammikuuta 1833 britit onnistuivat kaappaamaan saaret itselleen pienen argentiinalaisen siirtokunnan ollessa hajaannustilassa. Britit asuttivat saaret ja niistä tehtiin vuonna 1845 kruununsiirtomaa. Argentiina piti kuitenkin vaatimustaan jatkuvasti yllä. 1900-luvulla Argentiina alkoi vaatia myös lähes asumattomia Etelä-Georgian saarta ja Eteläisiä Sandwichsaaria, jotka sijaitsevat Etelä-Atlantin keskellä yli 1 000 kilometrin päässä Falklandinsaarista.
Tausta > Britannian ja Argentiinan aluekiista kärjistyy

1960-luvulla Falklandinsaarten kiista kärjistyi dekolonisaation myötä. Argentiinalaiset nationalistit järjestivät saarilla provokatiivisia ja väkivaltaisia mielenilmaisuja. Argentiina ja Britannia kävivät neuvotteluja, mutta falklandinsaarelaisten vaatimuksesta Britannian hallitus ilmoitti vuonna 1968, että saarten kysymys ratkaistaan asukkaiden omien toivomusten mukaisesti. Saarelaisten selvä enemmistö halusi pysyä Britannian alaisuudessa.
Argentiina ja Britannia kuitenkin pääsivät 12. elokuuta 1971 sopimukseen, joka vahvisti Falklandinsaarten siteitä Argentiinaan. Argentiina tarjosi koulutus- ja terveydenhoitopalveluita sekä polttoaineita, ja falklandinsaarelaiset joutuivat suorittamaan ulkomaanmatkansa Argentiinan kautta. 1970-luvun puolivälissä Argentiinan ja Britannian välit kuitenkin kiristyivät uudestaan, ja diplomaattisuhteetkin maiden välillä olivat jonkin aikaa katkaistuina. Vuonna 1976 lordi Shackleton matkusti Britannian hallituksen edustajana saarille tutkimaan niiden taloudellista tilaa, mikä herätti suuttumusta Argentiinassa. Argentiinan laivasto häiritsi brittiläisiä kalastusaluksia, ja lordi Shackletonia kuljettanut alus joutui tulituksen kohteeksi. Eteläisiin Sandwichsaariin kuuluvalta Thulesaarelta paljastui vuonna 1978 Argentiinan tutkimusasema, jonka henkilöstöstä suuri osa oli sotilaita. Britannia lähetti paikalle laivasto-osaston, mutta yritti kuitenkin neuvotteluteitse saada Argentiinan luopumaan tukikohdasta rauhanomaisesti. Lopulta tukikohta oli vallattava Falklandin sodan yhteydessä.
Argentiinan hyökkäys > Projekti Alpha

Edinburghilaisen Christian Salvesen Companyn johtaja ilmoitti 1975, ulkoministeriölle (engl. Foreign and Commonwealth Office, FCO) yhtiön omistavan kaksi vanhaa valaanpyyntiasemaa Etelä-Georgiassa sekä aikovansa ostaa kaksi muuta Argentiinan hallinnoimaa asemaa samalta alueelta.
Vuonna 1978, Georgias del Sur S.A.:n omistaja Constantino Davidoff, sai luvan purkaa Etelä-Georgian saaren valaanpyyntiasemat Leithissä, Stromnessissa ja Husvikissa, jolloin Falklandinsaarten kuvernööri epäsi yhtiön toimiluvan alueella. Ulkoministeriö salli lopulta yhtiön jatkaa toimintaansa, minkä jälkeen Davidoff jatkoi hankettaan 1980, hankkimalla yli 100 000 punnalla purkamisen vaatimia tarvikkeita.Elokuussa 1981 Davidoff anoi käyttöönsä Argentiinan laivaston jäänmurtajaa.
Argentiinan laivasto halusi perustaa toisen aseman Thulen alueelle ja hanke sai virallisen nimen projekti Alpha syyskuussa 1981, pian Davidoffin hakemuksen saavuttua. Aluksen sotilashenkilöstön piti liittyä perustettavalle asemalle lähetettyyn henkilöstöön huhtikuussa 1982.
Britannian suurlähetystö vastaanotti 10. maaliskuuta Davidoffin ilmoituksen 41 merisotilaan oleskelusta Etelä-Georgialla. Ilmoituksen mukaan osasto viipyisi alueella neljä kuukautta. Seuraavana päivänä osasto lähti merelle ARA Bahía Buen Sucesolla eikä siten saanut suurlähetystön ohjeita alueella noudatettavista toimintatavoista. Osastoon ei saatu sen noudattaman radiohiljaisuuden vuoksi yhteyttä.
Davidoffin osasto saapui Leithiin 18. maaliskuuta Etelä-Georgian saarelle aloittaen lastin purkamisen ja majoitusvalmistelut. Alueen asukkaat valittivat seuraavana päivänä kuvernööri Rex Huntille alueelle nostetusta Argentiinan lipusta. Hunt kehotti maistraattia vaatimaan argentiinalaisilta tarvittavat luvat, mistä he kieltäytyivät.  Vastaukseksi lähetettiin HMS Endurance poistamaan Argentiinan lippu ja estämään aluksen argentiinalaisen sotilashenkilöstön pääsy maihin. 21. maaliskuuta jääpartiointialus HMS Endurance otti kolmentoista oman sotilaansa lisäksi läheisestä varuskunnasta yhdeksän miestä lisää ja siirtyi Etelä-Georgian saarelle, jolta argeniinalaisosasto poistui seuraavana päivänä.
Argentiinan hyökkäys > Operaatio Azul – Argentiina valtaa Etelä-Georgian ja Falklandinsaaret > Etelä-Georgia

Argentiinan hallitus päätti 23. maaliskuuta lähettää aiemmin, 18. maaliskuuta Ushuaiasta merelle lähteneen laivaston jäänmurtaja ARA Bahía Paraíson miehittämään Etelä-Georgian saaren. Seuraavana päivänä HMS Endurance saapui Etelä-Georgian hallintokeskukseen Grytvikeniin aloittaen partioinnin rannikon edustalla. Bahía Paraíso saapui hieman ennen puolta yötä, 24. maaliskuuta Leithiin, jossa kymmenen luutnantti Alfredo Astizin komennossa ollutta argentiinalaista sotilasta rantautui kohtaamatta vastarintaa. Jäänmurtajan Alouette-helikopteri seurasi HMS Endurancea.
Argentiinan laivaston korvetti ARA Guerrico saapui 2. huhtikuuta Etelä-Georgian rannikolle, minkä jälkeen argentiinalaiset joukot valtasivat Etelä-Georgian ja Eteläiset Sandwichsaaret. Argentiinalainen Puma-helikopteri ammuttiin alas käsiaseilla, jolloin neljä sen kyydissä ollutta sai surmansa.