stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarkolanjoen valuma-alue
Yleistä > Pääuoma

Valuma-alueen pääuoman vesistöreitille ei löydy lähdetietoa. Pääuomaan valitaan yleensä se vesireitti, jossa virtaa eniten vettä. Kun kaksi jokihaaraa yhtyvät toisiinsa, valitaan pääuomaan se haara, jossa virtaa eniten vettä. Ellei virtaamatietoja ole käytettävissä, riittää usein verrata jokihaarojen valuma-alueiden pinta-aloja toisiinsa. Siinä haarassa, jonka valuma-alue on suurempi, virtaa yleensä eniten vettä. Alajuoksulla Lanajoki kuuluu tietenkin pääuomaan, ja samoin tekee Suonojärvi. Vesistöviranomaiset ovat merkinneet Paikkatietoikkunassa kolme Suonojärveen laskevaa ojaa. Kyynäräjärven laskuojan valuma-alueen pinta-ala on 11,95 neliökilometriä (km²) ja eteläpäässä sijaitsevat vielä Lampijärven laskuoja (pinta-ala 12,54 km²) ja Järviönsuonoja (pinta-ala 24,77 km²). Tämän perusteella pääuomaan tulee valituksi Järviönsuonoja laskuoja ja vesistöviranomaisten valitsemana sen lännestä tuleva haara Löyttynkulmalta. Kun laskee yhteen Paikkatietoikkunan pääuoman eri osuuksien pituudet, saadaan 26,3 kilometriä. Tähän voidaan lisätä vielä noin kaksi kilometriä Löyttynkulmalle asti, jolloin pääuoman kokonaispituudeksi tulee 28,3 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen jako

Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kolme aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta luetellussa järjestyksessä. Pääuomaan eli vesistöreittiin kuuluvat vesistöalueiden nimet on lihavoitu :
Sarkolanjoen alue (35.171),
Suonojärven alue (35.172),
Järviönsuonojan valuma−alue (35.173)
Yleistä > Patoja, vesimyllyjä ja sahalaitoksia

Lanajoella on pitkä historia vesimyllyjen ja vesisahojen toiminnasta, joten joessa on paljon vanhoja kivisiä tai betonisia rakenteita. Toisaalta jokea on paikoitellen myös perattu voimakkaasti. Vuonna 2007 julkaistussa seudun virtavesien vaelluseste- ja kunnostusmahdollisuusselvityksessä Lanajoessa inventoitiin joitakin rakenteita. Vesilahden ja Nokian välisen kuntarajan tuntumassa on joessa mylly ja saha. Joki onkin täällä padottu ja padon päällä kulkee paikallistie. Pato on vaelluskaloille este, jota ne eivät voi ohittaa. Padon kohdalla osa vedestä kulkee puurunkoisessa putkessa ja kosken alla joki virtaa rakennuksen alta. Myllykylässä joki alittaa Sarkolaan johtavan yhdystien 13765. Koskessa on kaksi patoa, joista ainakin ylempi muodostaa vaelluskaloille nousuesteen. Seuraava pato sijaitsee Sarkolassa valtatien 12 eteläpuolella. Patoon liittyy siellä toimiva sahalaitos. Vesi on johdettu puusta rakennettua pyöreää 150 metriä pitkää putkea pitkin sahaan ja koski on jäänyt siltä osin kuivaksi. Tämäkin pato on vaelluskaloille nousueste. Sarkolan Riihivainiolla toimii mylly, jonka kohdalla on joen kosken päällä nousuesteellinen pato. Vesi on täällä ohjattu vesikourua myöten alapuolella sijaitsevaan myllyyn.
Vesistöalueen rakenne > Pääreitin sivu-uomia ja muita virtavesiä

Sarkolanjoen valuma-alueen pääuoma muodostuu pääosin Lanajoesta, Suonojärvestä ja Järviönsuonojasta, jotka virtaavat etelästä kohti pohjoista. Valuma-alue on noin 25 kilometriä pitkä, joten pinta-alasta laskettuna valuma-alueen keskimääräinen leveys on noin 6,2 kilometriä. Pääuomaan liittyvät sivu-uomat ovat siksi yleensä lyhyitä eikä niille ole kartoissa nimiä. Maininnan arvoisia ovat Lanajoen suiston lähelle laskeva Hankaoja, jonka yläjuoksua kutsutaan Jäinenojaksi. Suonojärveen laskee lännestä tuleva Kyynäräjärven lyhyt laskuoja, jonka valuma-alueella sijaitsee pitempi Vahtolammista alkava Vahtolamminoja. Tämän valuma-alueen pinta-ala on 11,95 neliökilometriä. Suonojärven länsirantaan Suonolan kohdalle laskee Valkijärven ja Saarijärven yhteinen laskuoja. Tästä hieman etelämpänä länsirantaan laskee Hyyhösenoja, jonka valuma-alueella sijaitsee esimerkiksi Iso-Hyyhönen. Suonojärven eteläosassa on sillä pitkä ja länteen työntyvä Saastojärven järvenosa. Tämän lahden pohjukkaan laskee Lampijärvestä alkava puro. Lampijärveen laskee yläjuoksulta tuleva ja Kivijärvestä alkava Kivijärvenoja. Tämän puron valuma-alueen pinta-ala on 12,54 neliökilometriä. Pääuomaan kuuluva Järviönsuonojan valuma-alueen pinta-ala on 24,77 neliökilometriä.
Vesistöalueen rakenne > Järviä

Lanajoen pääuomassa sijaitsee kaksi järveä Murtoonjärvi ja alempana Siukolanjärvi. Niiden lisäksi on uomassa sijainnut Rekolanjärvi, mutta sen vedenpintaa on laskettu niin alas, että se on enää kosteikko. Myös Siukkolanjärveä on laskettu niin, ettei se sijaitse enää Lanajoen uomassa vaan siitä hieman sivulla.
Suonojärven alueella on muutamia ojia, jotka laskevat järveen. Niiden valuma-alueilla sijaitsee pieniä järviä. Sellainen on Kyynäräjärvi, johon laskee muutama oja, sekä Kaakkolammi ja Vahtolammin laskuoja. Näiden kanssa samalla suoalueella sijaitsee Rekujärvi. Se on aikaisemmassa valuma-aluejaossa katsottu laskevan Suonojärveen, mutta uudessa valuma-aluejaossa se kuuluisikin Ekojärven kanssa samaan vesistöalueeseen. Myös Vuorisjärvi oli aikoinaan Suonojärveen laskeva järvi, mutta sen vedenpinnanlasku teki siitä avosuon, josta on johdettu kuivatusoja Suonojärveen. Pienet Valkijärvi ja Saarijärvi laskevat Suonojärveen samaa ojaa myöten, ja samoin tekevät etelämpänä Iso-Hyyhönen ja Pikku-Hyyhönen. Suonojärven lounaisosaan tulee Lampijärvi oja, johon myös Löyttyjärvi ja Kivijärvi laskevat.
Suonojärven eteläosaan laskee Järviönsuonoja, jonka sivu-uoman latvoilla sijaitsevat Ruokojärvi ja Iso Oravajärvi. Järviönsuonojan latvoilta löytyy lopuksi Mustajärvi ja pieni Kaakkolampi.
Huomioita

1 2  Valuma-alueen pääuoma on mitattu Paikkatietoikkunassa, jossa on käytettävissä vesistöviranomaisten määrittämiä joenuomien eri osuuksien pituuksia. Niihin lisätään yläjuoksulla latvavesien karkeasti arvioitu osuus, jolloin saadaan pääuoman pituudelle arvio.
↑  Pääuoman vesistöreitille ei löytynyt kirjallisuuslähdettä. Kun sellainen löytyy, voidaan tämän kappaleen alkuteksti poistaa ja korvata pääuoman kuvailulla.
Aiheesta muualla

Museovirasto: kuvakokoelmaa Sarkolasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Tietosanakirja: Osa 8, ss. 815-816 - Sarkolanjoki, KUSTANNUSOSAKEYHTIÖ OTAVAN, 1916, Helsinki
Turvetuotanto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kokemäenjoen alue (35.1)
Lucy Burns

Lucy Burns vuonna 1913.
Lucy Burns (28. heinäkuuta 1879 New York, New York – 22. joulukuuta 1966 New York, New York) oli yhdysvaltalainen suffragisti. Hän toimi Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa. Burns oli Alice Paulin läheinen ystävä, ja yhdessä he perustivat National Woman's Party -puolueen.
Elämä

Lucy Burns syntyi irlantilaiskatoliseen perheeseen New Yorkissa. Hän oli neljäs perheen kahdeksasta lapsesta. Burns valmistautui Vassar Collegesta vuonna 1902. Hän opiskeli myös Columbian ja Yalen yliopistoissa ennen kuin hänestä tuli englannin kielen opettaja. Tämän jälkeen Burns työskenteli koulunopettajana Brooklynissa kaksi vuotta. Vuonna 1906 hän muutti Saksaan jatkaakseen kieliopintojaan.
Englannissa kiinnostuneena kamppailusta naisten äänioikeuden saamiseksi Burns jätti pian koulun työskennelläkseen kokopäiväisesti valitsemansa asian eteen. Saksassa hän opiskeli Bonnin ja Berliinin yliopistoissa vuosina 1906–1909. Burns muutti myöhemmin Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, missä hän ilmoittautui Oxfordin yliopistoon opiskelemaan englantia. Burnsin isä Edwards tuki häntä ja rahoitti hänen kansainvälistä koulutustaan.
Isossa-Britanniassa Burns inspiroitui suffragistien aktivismista. Hän tapasi Emmeline Pankhurstin ja kiinnostui tämän aktivismista niin paljon, että hän keskeytti jatko-opinnot jäädäkseen Pankhurstin luo ja työskennelläkseen naisten oikeuksien puolesta taistelleessa Women's Social and Political Unionissa.
Burns pidätettiin ensimmäisen kerran 29. kesäkuuta 1909, kun hän oli osallistunut mielenosoitukseen. Burns palasi Yhdysvaltoihin vuonna 1912. Siellä hän ystävystyi Alice Paulin kanssa. Kaksikko perusti vuonna 1913 Congressional Union for Woman Suffrage -järjestön, jonka seuraajaksi tuli kolme vuotta myöhemmin National Woman's Party. Burns auttoi järjestämään poliittisia kampanjoita, kirjoitti The Suffragist -lehteen ja vietti aikaa vankilassa. Hän kampanjoi myös Yhdysvaltain presidenttiä Woodrow Wilsonia vastaan.
Yhdysvaltain perustuslain 19. lisäys, joka antoi naisille äänioikeuden, ratifioitiin 26. elokuuta 1920. Burns vetäytyi poliittisesta aktivismista tämän jälkeen. Hän palasi Brooklyniin asumaan kahden sisaren kanssa. Hän kuoli 22. joulukuuta 1966 Brooklynissa New Yorkissa.
Jälkimaine

Lucy Burns Institute, voittoa tavoittelematon koulutusorganisaatio Madisonissa, Wisconsinissa, on nimetty Burnsin mukaan. Lortonin Lucy Burns Museum, museo joka kertoo suffragistiliikkeestä, avattiin yleisölle 25. tammikuuta 2020.
Australialainen näyttelijä Frances O'Connor esitti Burnsia vuoden 2004 HBO-elokuvassa Iron Jawed Angels.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lucy Burns Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Lucy Burns
Burns vangittuna marraskuussa 1917.
Käännös suomeksi
Ferdinand VI

| Ferdinand VI |
| --- | --- |
 Espanjan kuningas
 
Espanjan kuningas
Valtakausi:  9. heinäkuuta 1746 – 10. elokuuta 1759
Edeltäjä:  Filip V
Seuraaja:  Kaarle III

Syntynyt:  23. syyskuuta 1713 Madrid, Espanja
Kuollut:  10. elokuuta 1759 (45 vuotta) Villaviciosa de Odón, Espanja
Hautapaikka:  Real Monasterio de la Visitación de Madrid
Puoliso:  Bárbara de Braganza
Koko nimi:  Fernando de Borbón y Saboya
Suku:  Bourbon
Isä:  Filip V
Äiti:  Maria Luisa
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Ferdinand VI (esp. Fernando, el Prudente (Oppinut), el Justo (Oikeudenmukainen); 23. syyskuuta 1713, Real Alcázar de Madrid, Madrid – 10. elokuuta 1759, Villaviciosa de Odón, Espanjan kuningaskunta) oli Espanjan kuningas vuosina 1746–1759. Hän oli Espanjan kolmas Borbón-sukuinen hallitsija.
Suku ja koulutus

Ferdinandin vanhemmat olivat Filip V:n ja tämän ensimmäinen puoliso Savoijin prinsessa Maria Luisa Gabriella (1688–1714). Hän oli nuorin ja toinen eloon jäänyt neljästä lapsesta. Vanhempi veli Luis Felipe Fernando José de Borbón y Saboya (1707–1724) oli Espanjan kuningas Ludvig I vain seitsemän kuukauden ajan. Ferdinand oli viimeinen neljästä pojasta ja eli surullisen ja yksinäisen lapsuuden.
Kun Ferdinand oli vain viiden kuukauden ikäinen, hänen äitinsä kuoli tuberkuloosiin, ja seitsemän kuukautta myöhemmin isä meni uudelleen naimisiin kunnianhimoisen ja dominoivan Elisabet Farnesen kanssa, joka piti Ferdinandia ja hänen veljeään esteenä omille lapsilleen. Hänen isänsä luulotauti aiheutti sen että toinen aviovaimo oli palatsin todellinen hallitsija.
Fernando kasvatettiin kuten velipuolensa Carlos. Lapsella oli yleensä Pohjois-Espanjasta kotoisin oleva imettäjä ja heistä huolehti suuri joukko naishenkilökuntaa, ilman kuningattaren ja vielä vähemmän kuninkaan läsnäoloa tai puuttumista.
Noin 8-vuotiaana prinssiä hoitavasta henkilökunnasta muodostettiin oma talous ja opetushenkilökuntaa laajennettiin, joka koostui mieopettajista ja opinto-ohjaajista, eri taiteiden opettajista, papista jne. Pojat jatkoivat leikkejään ja ritaritaitojen harjoituksia. Heille opetettiin myös miekkailua, tanssia ja musiikkia. Perheen intohimo oli metsästys, johon Fernando viittaa koulutehtävänä olleessa kirjeessä kolme vuotta nuoremmalle velipuolelleen Carlosille, joka näyttää jo lapsena erottuvan muista metsästyksen jalossa taiteessa: "Mon chere frère", Fernando kirjoittaa ranskaksi isoilla kirjaimilla, "Vostre belle chasse m'a tant fait de plaisir que si j'y avois eu moi mesme la plus grande part." [Rakas veljeni, hieno metsästyksenne antoi minulle niin paljon iloa, kuin olisin itse ollut siinä suurimmassa osassa.]
Muuten kasvatusta hallitsivat tiukat säännöt ja ankaruus. Pojat eivät syöneet vanhempiensa kanssa eivätkä asuneet samassa huoneistossa. He olivat lapsesta lähtien tottuneet näkemään heidät saavuttamattomina hallitsijoita, jotka ovat melkein lähellä jumaluutta.
Kruununprinssi

Ensimmäiset erot veljesten kohtelussa näkyivät kun 11-vuotias Fernando julistettiin Asturian ruhtinaaksi veljensä Ludvig I:n kuoleman jälkeen. Prinssi vannoi valan San Jerónimossa Cortesin edessä 25. marraskuuta 1724 ja Béjarin herttua tuli hänen taloutensa päälliköksi, johon kuului myös hänen entinen opettajansa Salazarin kreivi, uusi rippi-isä isä Bermúdez sekä muita korkeita hoviherroja.
Ferdinandista tuli 10-vuotiaana Asturian ruhtinas eli Espanjan kruununprinssi sen jälkeen, kun vanhempi veli Ludvig I kuoli isorokkoon 17-vuotiaana isänsä kruunusta luopumisen jälkeen. Toisen vaimonsa Elisabet Farnesen vaatimuksesta Filip V palasi valtaistuimelle. Kuninkaan mielentila oli heikentynyt ja kuningatar Elisabet käytännössä hallitsi valtakuntaa.
Ferdinand oli luonteeltaan melankolinen, ujo ja epäluuloinen omiin kykyihinsä nähden. Kun hän sai kiitosta ampumisestaan, hän vastasi: ”Olisi vaikeaa, jos minulla ei olisi mitään, mitä voisin tehdä.” Ammunta ja musiikki olivat hänen ainoita nautintojaan, ja hän oli kuuluisan kastraattilaulaja Farinellin antelias suojelija, jonka laulu rauhoitti hänen melankoliaansa.
Avioliitto

Prinssien puolison valinnasta keskusteltiin aina kansainvälisellä näyttämöllä. 12-vuotiaan kruununprinssi Ferdinandin avioliitosta oli tulossa poliittinen osa Wienin vuoden 1725 rauhan edistämistä, jonka vuoksi Espanja joutui jälleen käymään aina vaikeita neuvotteluja Portugalin kanssa. Ajateltiin, että paras ratkaisu oli "liitto, joka vahvistaa ja voimistaa sitä edelleen avioliittojen kautta", ja sopimus saatiin välittömästi aikaan. Tässä tapauksessa kihlaus oli kaksinkertainen, koska Fernandon ja Bárbara de Bragançan lisäksi myös Espanjan infanta Mariana Victoria (1718–1781) ja Brasilian prinssi Josef kihlautuivat samalla kertaa. Kuten oli odotettavissa, Espanjan Lissabonin suurlähetteliäs raportoi valitun morsiamen "hyvän luonteen, asenteen ja tavat", mutta hän ei voinut salata totuutta, jonka hän tiivisti seuraavasti: "Isorokko on kohdellut häntä erittäin huonosti ja niin paljon, että he väittävät hänen isänsä sanoneen, että tämä oli pahoillaan vain siitä että näin ruma olento lähtisi valtakunnasta." Kihlaus julkaistiin pikaisesti lokakuussa 1725.
Infanta Bárbara de Bragança ja infanta Mariana Vitória vaihdettiin juhlallisesti 19. tammikuuta 1729 Espanjan ja Portugalin rajalla Caya-joella.
Ferdinand avioitui 20. tammikuuta 1729 Portugalin infantan, prinsessa Bárbara de Bragançan (Maria Madalena Bárbara Xavier Leonor Teresa Antónia Josefa) (1711–1758) kanssa. Hänen vanhempansa olivat kuningas Juhana V ja Itävallan arkkiherttuatar, keisari Leopold I:n tytär Maria Anna (1683–1754). Sulhanen oli 16-vuotias ja 18-vuotias morsian oli kielitaitoinen, hän puhui portugalin lisäksi espanjaa, ranskaa, italiaa, latinaa ja saksaa sekä oli hyvinkoulutettu.
Barbara oli hyvin arkipäiväinen ulkonäöltään mikä aiheutti nuorelle sulhaselle silminnähtävän järkytyksen ensimmäisessä tapaamisessa. Ajan mittaan puolisot kiintyivät toisiinsa syvästi ja heitä yhdisti erityisesti aito kiinnostus musiikkiin. Barbara oli ollut Domenico Scarlattin oppilas 9-10 -vuotiaasta asti ja oli taitava cembalon soittaja. Heillä ei ollut jälkeläisiä. Kuningatar Barbara synnytti vuonna 1733 kuolleena syntyneen pojan.
Kuningas

Ferdinand nousi Espanjan valtaistuimelle Itävallan perimyssodan ollessa käynnissä, joka loppui Aachenin rauhansopimukseen vuonna 1748. Espanja ei sodasta hyötynyt. Ferdinand harjoitti ulkopolitiikassaan neutraalia ja puolueettomuuteen pyrkivää linjaa ja pyrki sisäisiin uudistuksiin. Ferdinandin hallituskauden alun tehtäviä oli leskikuningatar Elisabet Farnesen sekä hänen italialaisensa hovipiirinsä vallan vähentäminen. Kuninkaan oikeana kätenä toimi aluksi Ensenadan markiisi Zenón de Somodevilla, valistuksen kannattaja. Ferdinandin aikakauden uudistusten takia kuningasta on kutsuttu Ferdinand Oppineeksi (esp. Fernando el Prudente).
Ensenadan markiisin uudistukset

Talous-, merenkäynti- ja siirtomaa-asioista vastannut Ensenadan markiisi pyrki lukuisiin uudistuksiin valistusajan hengessä. Ulkopolitiikassa Espanja pyrki solmimaan liittosuhteet Isoon-Britanniaan ja Ranskaan. Näin ollen Espanja myös luopui Gibraltaria koskevista vaatimuksistaan. Espanja myös modernisoi maatalouttaan ja verotustaan Ensenadan markiisin johdolla. Perinteistä verojärjestelmää yksinkertaistettiin, mutta aateliston vastustus kaatoi tämän projektin.
Vuonna 1752 perustettiin Giro Reál pankki toimimaan ulkomaisen rahaliikenteen keskuksena. Siirtomaakaupasta purettiin vanhat rajoitukset. Aikaisemmin Amerikan-kaupan monopoli oli annettu hyvin rajallisille kastilialaisille piireille, kun nyt kauppa avautui kaikille luvan saaneille kauppalaivoille.
Itävallan perimyssodan aikana Espanjan sotilaallinen mahti kasvoi. Ensenadan markiisi pyrki vahvistamaan Espanjan laivastoa, koska hän piti laivaston asemaa keskeisenä. Tätä varten parannettiin Cádizin, Ferrolin, Cartagenan ja Havannan satamia. Muut valtiot, kuten Iso-Britannia, kokivat kuitenkin uhaksi Espanjan modernisoitumisen ja vahvistumisen Ensenadan markiisin toimien seurauksena.
Uudistukset ulottuivat myös kulttuurin saralle. La Reál Academía de Bellas Artes de San Fernando perustettiin vuonna 1752. Ferdinand VI tunnettiin suurena taiteen ja oopperan ystävänä ja jakoi kiinnostuksen musiikkiin puolisonsa kanssa. Säveltäjä Domenico Scarlatti seurasi oppilastaan, infanta Barbaraa Portugalista Madridiin ja sävelsi suurimman osan 555 sonaatistaan Espanjan hallitsijan tukemana.
Ulkopolitiikka ja Ensenadan karkotus

Etelä-Amerikassa Espanja ajautui konfliktiin Portugalin kanssa nykyisen Uruguayn alueella sijainneen Colonia de Sacramenton omistuksesta. Portugali oli pitänyt siirtokunnan omistuksen itsellään tavoitellessaan vapaata merenkulkuväylää Río de la Platalle. Sacramenton kautta kuitenkin britit harjoittivat salakuljetusta alueella. Vuonna 1750 Espanja ja Portugali pääsivät sopimukseen alueiden vaihtamisesta. Espanja sai Sacramenton ja Portugali alueita Amazonasista sekä etelämpää alueelta, jossa oli jesuiittojen ylläpitämiä guaranien suojelualueita. Espanjalaisten piti karkottaa jesuiitat, mikä johti 11 vuotta kestäneeseen guaranien kapinaan.
Espanjan hovissa suhtautuminen jesuiittoihin muodostui jakavaksi tekijäksi. Ensenadan markiisi asettui tukemaan jesuiittoja, mikä johti hänen riitautumiseensa muun muassa portugalilaissyntyisen kuningattaren kanssa, erottamiseen ja asettamiseen sisäiseen karkotukseen vuonna 1754 ensin Granadaan ja sitten Puerto de Santa Marían satamakaupunkiin Andalusiassa.
Hallituskauden loppu

Kuningatar Barbara kärsi vaikeasta astmasta suurimman osan elämästään ja myöhempinä vuosinaan hänestä tuli ylipainoinen. Hän kuoli Aranjuezin kuninkaallisessa palatsissa Madridin laitamilla 27. elokuuta 1758. Puolisonsa kuoleman seurauksena Ferdinand VI menetti mielenterveytensä.
Viimeisenä hallitusvuotenaan Ferdinand VI menetti nopeasti henkistä kapasiteettiaan ja hänet pidettiin Villaviciosa de Odónin linnassa kuolemaansa asti. Ajanjakso elokuun 1758 ja elokuun 1759 välillä tunnetaan Espanjan historiografiassa nimellä ”vuosi ilman kuningasta”, koska kuninkaallinen henkilö ei ollut hallitsijana. Taudin syistä keskustellaan edelleen. Jotkut historioisijat ovat ehdottaneet että kuningas kärsi masennusjaksosta. Aviovaimo Barbaran kuolema, joka oli omistautunut miehelleen ja joka pidättyi huolellisesti pois poliittisista juonitteluista, särki hänen sydämensä. Vaimonsa kuolinpäivän elokuussa 1758 ja oman kuolinpäivänsä 10. elokuuta 1759 välisenä aikana Ferdinand VI vaipui uupumustilaan, jonka aikana hän ei enää pukeutunut, vaan vaelsi parta ajamattomana, peseytymättömänä yöpukusillaan puistossaan. Hänen isänsä Filip V kärsi samankaltaisista oireista viimeisinä vuosinaan.
Toinen mielipide on, että Ferdinand VI kärsi nopeasti etenevästä kliinisestä oireyhtymästä, jossa vallitsevat käyttäytymishäiriöt, joihin liittyi apatia ja impulsiivisuus, arvostelukyvyn menetys ja oikean otsalohkon semiologian epileptiset kohtaukset. Tämä semiologia viittaa vahvasti aivojen oikeanpuoleisen otsalohkon oireyhtymään.
Hänet on haudattu omasta toivomuksestaan perustamansa Real Monasterio de la Visitación de Madrid luostariin Madridiin yhdessä puolisonsa kanssa.
Aiheesta muualla

Ferdinand VI Joan's Mad Monarchs seriesissa (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Filip V | Espanjan kuningas 1746–1759 | Seuraaja: Kaarle III |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Fernando, Asturian ruhtinas 10-vuotiaana, Jean Ranc 1732
Portugalin infanta, Espanjan kuningatar Barbara, Jean Ranc 1729
Ferdinand VI, tuntematon taiteilija n. 1754
Ferdinand VI:n ja kuningatar Barbara de Braganzan hauta, Real Monasterio de la Visitación de Madrid. Arkkitehti Francesco Sabatini ja kuvanveistäjä Francisco Gutiérrez Arribas n. 1765
Käännös suomeksi
Kalugan alue

| Kalugan alue Калу́жская о́бласть |
| --- | --- |
 Protvajoki Kalugan alueella
 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 54°26′N, 35°26′E 
Valtio:   Venäjä
Federaatiopiiri:  Keskinen
Piiritasoisia kaupunkeja:  4
Piirejä:  24
Perustettu:  5. heinäkuuta 1944
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kaluga
 – kuvernööri:  Anatoli Artamonov
Pinta-ala:  29 800 km²
Väkiluku (2010):  1 011 608
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  RU-KLU
 
Kalugan alueen internetsivut
Kalugan alue (ven. Калу́жская о́бласть, Kalužskaja oblast) on hallinnollinen alue Venäjällä Moskovan lounaispuolella. Se rajoittuu koillisessa Moskovan alueeseen ja (heinäkuusta 2012 lähtien entistä laajempaan) Moskovaan, idässä Tulan alueeseen, kaakossa Orjolin alueeseen, lounaassa Brjanskin alueeseen sekä luoteessa Smolenskin alueeseen. Alueen pääkaupunki on Kaluga. Alueen pinta-ala on 29 800 neliökilometriä.
Maantiede

Kalugan alue sijaitsee Keski-Venäjän ylängöllä. Volgan sivujoki Oka virtaa alueen itäosan kautta.
Väestö

Alueen asukasluku on 1 011 608 henkeä (vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan). Kaupunkiväestön osuus oli 76,25 % (772 289 kaupungin tai kaupunkityyppisen taajaman asukasta, 239 219 maaseudun asukasta). Alueen kymmenen suurinta kaupunkia tai muuta taajamaa ovat ja näiden sijainti:
Kalugan alueen kartta
| Kaupunki tai  kaupunkityyppinen taajama | Venäläinen nimi, kyrillinen | Väkiluku  2010 |
| --- | --- | --- |
| Kaluga | Калуга | 325 185 |
| Obninsk | Обнинск | 104 798 |
| Ljudinovo | Людиново | 40 550 |
| Kirov | Киров | 31 888 |
| Malojaroslavets | Малоярославец | 30 401 |
| Balabanovo | Балабаново | 26 337 |
| Kozelsk | Козельск | 18 203 |
| Kondrovo | Кондрово | 16 672 |
| Suhinitši | Сухиничи | 16 295 |
| Tovarkovo  (kaupunkityyppinen  taajama) | Товарково | 14 494 |
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 93,5 % on venäläisiä, 2,2 % ukrainalaisia ja 0,6 % valkovenäläisiä.
Hallinto

Kalugan alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Kaluga. Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma. Kuvernöörinä on vuodesta 2002 lähtien toiminut Anatoli Artamonov.
Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 24 piiriin ja 2 kaupunkipiirikuntaan.
Talous

Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, puusepän-, rakennusaine- ja kevytteollisuus. Maatalous tuottaa perunoita, vihanneksia, viljaa ja pellavaa. Lisäksi on karjataloutta.