Suomi 1950-luvulla
Liikenne > Tieliikenne

Toisen maailmansodan aikana autoja – puolustusvoimille tulleita kuorma-autoja lukuun ottamatta – ei ollut tuotu Suomeen käytännössä lainkaan, ja 1940-luvun lopullakin niiden tuonti oli ollut vähäistä. Vuoden 1950 alussa rekisterissä olevista henkilöautoista suurin osa (79,7 prosenttia), linja-autoista yli puolet (60,2 %) ja kuorma-autoista lähes puolet (48,8 %) oli peräisin sotia edeltäneeltä ajalta eli yli kymmenen vuotta vanhoja.
Vuoden 1952 aikana uusia autoja tuotiin Suomeen jo enemmän kuin koko 1940-luvun aikana yhteensä. Tuona vuonna autojen kokonaismäärä Suomessa myös ylitti siihen saakka maagisena pidetyn 100 000 kappaleen rajan. Vielä edellisvuonna henkilöautoja oli ollut alle puolet koko Suomen autokannasta. Vuoden 1952 lopussa Suomessa oli 101 252 autoa eli yksi auto jokaista 40 suomalaista kohti. Vähiten autoistunut oli Kuopion lääni, jossa oli yksi auto jokaista 65 asukasta kohti. Vastaava luku Uudenmaan läänissä, jossa autotiheys oli suurin, oli 25.
Henkilöautojen määrä moninkertaistui 1950-luvulla, mutta oli vuonna 1959 edelleen melko pieni: noin 163 000 rekisteröityä henkilöautoa. Määrällinen kasvu vuodesta 1950 oli noin 136 000 henkilöautoa. Moottoripyörien määrä kymmenkertaistui, ja niitä oli 1960-luvulle tultaessa noin satatuhatta eli enemmän kuin kertaakaan sitten 2000-luvun alun. Manner-Euroopassa 1950-luvulla suositut kääpiöautot eivät yleistyneet Suomessa toisaalta niiden suhteellisen kalliin hinnan vuoksi, toisaalta siksi, että niiden ympärivuotinen käyttö oli Suomen oloissa käytännössä mahdotonta.
Automerkkien osalta 1950-lukua voi luonnehtia itäautojen vuosikymmeneksi. Esimerkiksi vuonna 1956 kuudesta eniten rekisterissä olevasta henkilöautomerkistä neljä oli itäeurooppalaisia: Moskvitš, Škoda, Pobeda ja IFA. Valtaosa autoilijoista olisi kuitenkin halunnut länsieurooppalaisia ja amerikkalaisia autoja, mutta niiden tuonti oli valuuttapulan vuoksi säänneltyä.  Länsisaksalaisen Volkswagenin säännöllinen maahantuonti alkoi vuonna 1950 ja siitä tuli välittömästi erittäin suosittu, mikä tosin vuosikymmenen aikana näkyi enemmän autoliikkeiden jonotuslistoilla kuin liikenteessä. Oma näytöksensä oli 500 käytetyn Checker-taksin tuonti Yhdysvalloista Suomeen vuosina 1951–1952. Vuonna 1953 monialayritys Berner perusti auto-osaston ja solmi maahantuontisopimuksen yhdysvaltalaisen autovalmistajan Chrysler Corporationin kanssa.
Dieselmoottori syrjäytti otto- eli bensiinimoottorin kuorma- ja linja-autojen sekä traktorien voimanlähteenä. Pitkänokkaiset linja-autot jäivät lähes kokonaan pois liikenteestä 1950-luvun loppuun mennessä. Kuorma-autojen kuljetussuorite ohitti junien tavarankuljetussuoritteen vuonna 1958.
Lainsäädäntöä ajanmukaistettiin – vuoden 1957 uudella tieliikennelailla kumottiin vanha laki vuodelta 1926 –, ja tieverkkoa kohennettiin vastaamaan kasvavan liikenteen tarpeita. Työt tehtiin pitkälti työttömyystöinä, jota käytäntöä Tie- ja vesirakennushallitus arvosteli. Etenkin 1950-luvun jälkipuoliskolla Etelä-Suomeen perustettiin erityisiä siirtotyömaita, joille työvoimaviranomaiset lähettivät työttömiä eri kunnista. Pahimpina työttömyystalvina siirtotyömailla oli töissä tuhansia miehiä.
Teiden laajamittainen päällystäminen alkoi 1950-luvulla. Esimerkiksi Turun ja Helsingin välinen valtatie oli 1950-luvun puolivälissä vasta osittain kestopäällystetty. Vielä seuraavalla vuosikymmenellä suurin osa pääteistä oli öljysorapäällysteisiä. Lossit olivat yleisiä jopa pääteillä, viikonloppuisin ja lomakaudella molemmille rannoille syntyi pitkiä autojonoja. Vuonna 1957 Suomen yleisillä teillä oli 138 lossia, joista suurin osa oli kapulalosseja.
Kun Suomen päätieverkko modernisoitiin 1950- ja 1960-luvuilla, tarvittiin myös uusia siltoja ja lossit kävivät tarpeettomiksi. Suomen ensimmäistä moottoritietä alettiin rakentaa vuonna 1956. Nelitoistakilometrisen Tarvontien valmistuminen kesti kuusi vuotta. Yksi osa 1950-luvun suomalaista tiehistoriaa ovat Kainuun maakuntaan rakennetut niin kutsutut Kekkostiet.
Liikenneturvallisuus oli 1950-luvulla heikkoa, tieliikennekuolemia sattui enemmän kuin 2000-luvulla, vaikka liikenteen volyymi oli vähäistä.
Suomen siihen saakka vakavin tieliikenneonnettomuus tapahtui kantatie 69:llä Kivisalmen lossilla Konneveden ja Rautalammin rajalla heinäkuussa 1956. Linja-auto syöksyi lossirannasta veteen jarrujen petettyä, minkä seurauksena 15 ihmistä sai surmansa.