stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hermeneuttinen teologia

Hermeneuttinen teologia on systemaattisen teologian osa-alue, jonka tehtävänä on ajankohtaistaa kristillistä sanomaa nykypäivään. Siinä pohditaan kristillisen teologian merkitystä tämän päivän maailmassa erilaisten vanhojen kirjoitusten avulla. Eksegetiikka tutkii Raamatun kirjoitusten syntyä ja sisältöä historiallisessa kulttuuriympäristössä. Hermeneutiikan tehtävänä on selvittää ja myös keksiä uusia tulkintoja sille, mitä nämä vanhat kirjoitukset merkitsevät nykyaikana. Hermeneutiikka tuottaa siten uutta teologiaa.
Kirjallisuutta

Ruokanen, Miikka: Hermeneutica moderna: Teologinen hermeneutiikka historiallis-kriittisen raamatuntutkimuksen aikakaudella.  Helsinki:  Gaudeamus, 1987.  ISBN 951-662-430-8
Kresion

| Kresion> Κρήσιον.Sijainti |
| --- | --- |
 Kresion
Koordinaatit:  38°50′38″N, 24°33′26″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kalamítsa, Skýros, Euboia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki keskiaika
Alue:  Pohjoiset Sporadit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kresion (m.kreik. Κρήσιον, Krēsion, lat. Cresium) oli antiikin aikainen kaupunki Skyroksen saarella Kreikassa. Se sijaitsi saaren lounaisrannikolla eli vastakkaisella puolella saaren polis-keskuksesta Skyroksesta katsottuna, lähellä nykyistä Kalamítsan kylää.
Kresionista tiedetään antiikin lähteiden perusteella vain vähän. Jotkut tutkijat ovat yhdistäneet kaupungin nimen perusteella Kreetaan ja katsoneet, että sen asutus olisi ollut kreetalaista alkuperää, mikä sopii yhteen Skyroksen asuttamisesta kertovien myyttien kanssa. Kresion oli satamapaikka, ja sitä käytettiin erityisesti roomalaisella kaudella saarelta louhitun marmorin rahtaamiseen.
Kaupungin paikalta on löydetty muurien ja muiden rakenteiden jäänteitä sekä keramiikan osia. Löytöihin lukeutuu myös marmorin laivaamiseen liittyneitä rakenteita, sekä lukuisia mereen pudonneita marmorilohkareita. Paikka vaikuttaa olleen asuttuna ja tärkeä satama vielä keskiajalla ellei myöhemminkin.
Kreikkalainen egyptiläisten evankeliumi

| Kreikkalainen Egyptiläisten evankeliumi> Εὐαγγέλιον τῶν Αἰγυπτιῶν.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka (koinee)
Genre:  evankeliumi
Julkaistu:  n. 120–150
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kreikkalainen Egyptiläisten evankeliumi (m.kreik. Εὐαγγέλιον τῶν Αἰγυπτιῶν, Euangelion tōn Aigyptiōn) on apokryfisiin kirjoihin lukeutuva evankeliumi, josta on säilynyt ainoastaan katkelmia. Sitä ei tule sekoittaa selvemmin gnostilaiseen koptilaiseen Egyptiläisten evankeliumiin.
Historia

Egyptiläisten evankeliumia luettiin ilmeisesti egyptiläisissä kirkoissa toisella ja kolmannella vuosisadalla. Evankeliumi on kirjoitettu toisen vuosisadan toisella neljänneksellä. Jo Klemens Aleksandrialainen lainaa sitä teoksessaan Stromata. Hänen lisäkseen evankeliumin mainitsi Hippolytos, joka viittasi ”näihin erilaisiin sielun muutoksiin, jotka on esitetty egyptiläisten nimiin laitetussa evankeliumissa” ja kytki kirjoituksen harhaoppiseen naasene-lahkoon. Myöhemmin Epifanios kirjoitti, että sabellianistit käyttivät evankeliumia. Vaikka hänellä tuskin oli ensi käden tietoa Sabelliuksesta, joka opetty Roomassa toisen vuosisadan puolessa välissä, tämä kytkentä evankeliumin ja sabellianistien välillä vahvistaisi evankeliumin olevan peräisin toisen vuosisadan alkupuolelta. Sanan logos käyttö Vapahtajaan viitatessa viittaisi siihen, että evankeliumi on saanut vaikutteita Johanneksen evankeliumista, jolloin evankeliumi olisi kirjoitettu noin vuosien 120–150 välisenä aikana.
Sisältö

Evankeliumista ei tunneta katkelmia näiden mainintojen ulkopuolelta. Katkelmista ei voi päätellä, kuinka laaja evankeliumi niiden lisäksi oli tai mitä muuta evankeliumi käsitteli, vai kuvaavatko katkelmat evankeliumin sisällön oleellisilta osiltaan. Ei voida myöskään sanoa, perustuuko se johonkin toiseen tekstiin. Katkelmien perusteella evankeliumi vaikuttaa olevan Jeesuksen lausumia sisältävä evankeliumi, joka on kirjoitettu dialogimuotoon.
Tunnetuissa katkelmissa Jeesus keskustelee opetuslapsensa Salomen kanssa. Jeesus kannattaa puheissaan selibaattia. Cameronin mukaan ”jokainen katkelma kannattaa seksuaalista asketismia keinona katkaista syntymän kuolettava kiertokulku ja voittaa väitetyt synnilliset erot mies- ja naissukupuolen välillä, mahdollistaen sen, että kaikki ihmiset voivat palata tilaan joka ymmärrettiin heidän alkuperäiseksi androgyyniseksi tilakseen”.
Salome kysyy Jeesukselta muun muassa: ”Kuinka kauan kuolema vallitsee?”, johon Jeesus vastaa: ”Niin kauan kuin naiset kantavat lapsia”. Tällä on yhteyksiä useisiin muihin toisen ja kolmannen vuosisadan apokryfeihin, ja Theodotos Bysanttilainen esitti sen seuraavasti: ”Kun vapahtaja sanoo Salomelle, että kuolemaa on oleva niin kauan kuin naiset kantavat lapsia, hän ei sanonut sitä parjatakseen syntymää, sillä se on tarpeellinen uskovien pelastukseksi” (67). Opetus ei sopinut yhteen kanonisten evankeliumien kanssa, ja muun muassa Paavalin opetuksissa paluu alkuperäiseen yhteyteen tapahtuu kasteen kautta, mutta opetus vaikuttaa silti levinneen laajalle. Samanlainen näkemys ruumiista sielun vankilana oli tyypillistä gnostilaisuudelle. Enkratiitit puolestaan kannattivat avioliiton hylkäämistä, ja monet muut kristilliset suuntaukset ylistivät selibaattia. Tämän vuoksi on hankala sanoa, minkälaiselta ryhmältä opetus on alkujaan peräisin.
Opetuksesta löytyy yhtäläisyys mm. Tuomaan evankeliumiin, jossa sanotaan:
»114. Simon Pietari sanoi heille: ”Maria saa lähteä pois joukostamme. Ei naisista ole perimään elämää". Jeesus sanoi: "Minä johdatan häntä ja teen hänestä miehen. Siten hänestäkin tulee elävä henki, teidän miesten kaltainen. Jokainen nainen, joka tekee itsensä mieheksi, pääsee sisälle taivasten valtakuntaan”.»
Aiheesta muualla

Gospel of the Egyptians. Early Christian Writings. (englanniksi)
Hermogenes (magister officiorum)

Hermogenes (m.kreik. Ἑρμογένης, Hermogenēs; k. noin 535 t. 536) oli itäroomalainen virkamies, magister officiorum, sotilaskomentaja ja lähettiläs Itä-Rooman ja sassanidien Persian välisen sodan aikana vuosina 527–532. Hän oli luultavasti kotoisin Scythia Minorin provinssista (nykyinen Dobrudzha Romaniassa ja Bulgariassa).
Krementšukin piiri

| Krementšukin piiri Кременчуцький район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Pultavan alueen kartalla
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 49.0631°N, 33.4042°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Pultavan alue
Perustettu:  1939, laajennettu 17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Krementšuk (217 710 as., 2021)
Pinta-ala  ():  6 106,1 km²
Väkiluku (2021, arvio):  392 341
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
 
Verkkosivu
Krementšukin piiri (ukr. Кременчуцький район, Krementšutskyi raion) on hallinnollinen piiri Ukrainan eteläosassa Pultavan alueella. Piiri on perustettu alkujaan vuonna 1939. Nykyään – heinäkuun 2020 aluelaajennusten jälkeen – Krementšukin piiri rajoittuu pohjoisessa Lubnyn ja Myrhorodin piireihin, idässä Pultavan piiriin, etelässä Kirovohradin alueeseen (Oleksandrijan piiri) sekä lännessä Dnepriin padottuun Krementšukin tekojärveen ja Tšerkasyn alueeseen. Piirin hallinnollinen keskus on Krementšukin kaupunki (217 710 as., 2021).
Krementšukin piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Pultavan alueen piirien lukumäärän neljään. Laajentuneen Krementšukin piirin pinta-alaksi tuli 6 106,1 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Krementšukin piirin väkiluvuksi 392 341 (1.1.2021). Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 75,2 prosenttia piirin asukkaista (294 897 as.), eli kolmen kaupungin (Hlobyne 9 129 as., Horišni Plavni 50 414 as., Krementšuk 217 710 as.) ja neljän kaupunkityyppisen taajaman väestö. Piirin laajenemisen (7/2020) seurauksena uusi piiri on aiempaa samannimistä piiriä väkirikkaampi (2017 väestöarvio oli 39 862 as.); esimerkiksi Krementšukin ja Horišni Plavnin kaupungit liitettiin piiriin heinäkuussa 2020.
Krementšukin piiri oli pienialaisempi ennen heinäkuun 2020 aluehallinnollista uudistusta.
Kaivosaluetta Horišni Plavnissa.
Pyhän Nikolaoksen katedraali Horišni Plavnissa.
Krementšukin rautatieasema.
Krementšukin jokiliikenneterminaali.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Krementšukin piiri Wikimedia Commonsissa
Poltavska oblast (tietosanakirjan Isrorija mist i sil Ukrajinskoji RSR 17. voluumin Poltavska oblast - artikkelit Krementšukin piiristä, ja siihen 7/2020 liitetyistä muista piireistä, ja piirien paikkakunnista) (ukrainaksi) (ukrssr.com.ua)
Ernst Kretschmer

Ernst Kretschmer
Ernst Kretschmer (8. lokakuuta 1888 Wüstenrot, Saksa – 8. helmikuuta 1964 Tübingen, Länsi-Saksa) oli saksalainen psykiatri. Kretschmer tuli tunnetuksi erityisesti ruumiin ja sielun rakenteen vastaavuutta koskevista töistään. Hänen tuotannostaan on suomennettu muun muassa teos Nerous ja ihminen (1950).
Kretschmer opiskeli teologiaa, lääketiedettä ja filosofiaa Tübingenin, Münchenin sekä Hampurin yliopistoissa vuosina 1906–1912. Hän työskenteli vuodesta 1913 lähtien Robert Gauppin assistenttia Tübingenissa, missä hän suoritti habilitaatiotutkinnon 1918. Hän jatkoi Tübingenissa yliopiston lääketieteen yksikön apulaisjohtajana vuoteen 1926 saakka, jolloin hän siirtyi Marburgin yliopiston psykiatrisen klinikan johtajaksi. Vuosina 1946–1959 Kretschmer työskenteli Tübingenin yliopiston psykiatrian klinikan johtajaprofessorina. Uransa loppuajan Kretschmer työskenteli yksityisenä tutkijana omien konstituutiopsykologiaan ja työpsykologiaan keskittyvien töidensä parissa.
Kreikan arkaainen kuvanveisto

Kroisos-kuros, n. 535 eaa. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Kreikan arkaainen kuvanveisto (arkaaisen Kreikan kuvanveisto) viittaa antiikin Kreikan kuvanveistoon arkaaisella kaudella noin vuosina 700–480 eaa. Se voidaan jakaa tarkemmin kolmeen vaiheeseen, varhaiseen arkaaiseen kauteen (n. 700–600 eaa.), keskiseen eli korkeaan arkaaiseen kauteen (n. 600–520 eaa.) sekä myöhäiseen arkaaiseen kauteen (n. 520–480 eaa.)
Arkaaisen kauden kuvanveisto sai paljon vaikutteita Egyptistä ja Lähi-idästä. Veistokset olivat vielä jäykkiä ja frontaalisia, ja usein kooltaan monumentaalisia. Tyypillisiä veistoksia olivat idealisoituja nuorukaisia esittäneet kurokset ja koret. Myös temppeleiden veistoskoristelu alkoi kehittyä. Ajan kuluessa veistokset kehittyivät yhä luonnollisemmiksi ja humaanimmiksi, mikä loi pohjaa kreikkalaisen kuvanveiston suurille edistysaskelille seuranneella klassisella kaudella.
Maantieteellisesti arkaainen kuvanveisto voidaan jakaa kahteen päätyyppin, eurooppalaiseen ja aasialaiseen (tai itäkreikkalaiseen) tyyliin. Tärkeimpiin keskuksiin kuuluvat Ateena ja Samos, joista on säilynyt veistoksia parhaiten kehityksen eri vaiheista, sekä Aigina, Argos, Korintti, Naksos, Paros ja Sikyon, joista on säilynyt lähinnä yksittäisiä teoksia.
Varhainen arkaainen kausi

Kreikkalainen kuvanveisto vaikuttaa alkaneen kehittyä uudelleen 700-luvulla eaa. mykeneläisen kulttuurin romahdusta seuranneiden niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen jälkeen.
600-luvun eaa. alussa kreikkalaiset saivat uusia vaikutteita Egyptistä ja Levantista. Seurannutta itämaisten vaikutteiden kautta Kreikassa kutsutaan orientalisoivaksi kaudeksi. Vaikutteet näkyivät myös kauden kuvanveistossa, jossa veistokset olivat egyptiläisten esikuvien mukaan massiivisia ja jäykkiä. Aikakauden veistostyyliä kutsutaan Daidaloksen kuvanveistoksi tai daidaliseksi kuvanveistoksi.
Kreikkalaisen kuvanveiston huomio oli alusta lähtien ihmishahmoissa. Tyypilliseksi veistostyypiksi muodostuivat kurokset, jotka esittivät alastomia nuorukaisia, ja koret, jotka esittivät kokonaan vaatetettuja neitoja. Niitä pystytettiin usein haudoille, ja ne kuvasivat kauneusihanteita. Varhaisin tunnettu marmoriveistos on Delokselta löydetty Nikandren kore eli Deloksen Artemis (n. 650 eaa.). Suunnilleen samalle ajalle sijoittuu kreetalainen niin kutsuttu Auxerren nainen (n. 640 eaa.), josta mallinsa saaneita veistoksia on löydetty muun muassa Rhodokselta, Korintista ja Taraksesta.
Ihmishahmoiset veistokset tulivat yhä suuremmiksi 600-luvun eaa. loppua kohden. Samalla kurokset olivat ensimmäistä kertaa kokonaan alastomia, päin vastoin kuin egyptiläiset esikuvansa. Eräs esimerkki on Pyhän portin kuros (n. 600 eaa.).
Veistoksissa esiintyi myös eläinaiheita. Saman vuosisadan lopulle ajoittuvat Deloksen Leijonaterassin leijonapatsaat (n. 620–600 eaa.). Myös tällaisessa veistosten reunustamassa kadussa voidaan nähdä egyptiläisiä vaikutteita. Toinen tunnettu esimerkki varhaisesta leijonaveistoksesta on Menekrateen haudan leijona (n. 620 eaa.). Leijona oli tuon ajan kreikkalaisille itämainen ja eksoottinen, joka puolimyyttinen aihe.
Auxerren nainen, n. 640 eaa.
Leijonaterassin leijonia, n. 620–600 eaa.
Menekrateen haudan leijona, n. 620 eaa.
Pyhän portin kuros, n. 600 eaa.
Keskinen ja myöhäinen arkaainen kausi

Kehitys kohti naturalismia kiihtyi keskisellä arkaaisella kaudella noin 600 eaa. alkaen, samaan aikaan kun kreikkalainen yhteiskunta kehittyi monilla muilla aloilla. Tämä loi pohjaa kuvanveiston huikeille edistysaskelille seuranneella klassisella kaudella. Alkujaan egyptiläisvaikutteiset veistokset kehittyivät vaiheittain yhä humaanimmiksi. Kauden veistoksille kehittyi yhä selkämpi niin kutsuttu arkaainen hymy. Samalla täydellisen, ihanteellisen ihmisruumiin kuvaus tuli yhä tärkeämmäksi tavoitteeksi. Veistostaiteen kehitykseen vaikutti myös työkalujen samanaikainen kehitys, mikä näkyy myös ajan arkkitehtuurissa.
Keskisen arkaaisen kauden huomattavia kuroksia ovat muun muassa Samoksen kuros (n. 600–580 eaa.) sekä Kleobis ja Biton -kurokset (n. 580 eaa.). Myöhempää arkaaista kautta edustavat puolestaan Kroisos-kuros (n. 535 eaa.) ja Sunionin kuros (n. 525 eaa.). Kroisos-kuroksessa lihakset ja luut esitetään jo varsin luonnollisesti, ja käsien jäykkyys on hellittämässä. Lihasten esittämisen kehitystä havainnollistaa myös Moskhoforos (n. 570 eaa.). Viimeistään 500-luvun eaa. lopulla alettiin valmistaa suurikokoisia pronssiveistoksia. Harvinainen säilynyt esimerkki on niin kutsuttu Pireuksen Apollon (n. 530–520 eaa).
Ateenan Akropoliilta on löydetty useita kore-veistoksia, jotka ajoittuvat 500-luvun eaa. lopulle ja 400-luvun eaa. alkuun. Näihin lukeutuvat Antenorin kore, Euthydikoksen kore, La Delicata -kore ja Peploforos eli Peplos-kore. Veistosten jalustoihin alettiin tehdä piirtokirjoituksia, jotka ilmaisivat veistoksen kohteen, mikä teki niistä yhä henkilökohtaisempia. Eräs varhainen esimerkki on Frasikleia-kore (n. 550 eaa.). Kurosten ja korejen veistäminen päättyi arkaaisen kauden lopulle.
500-luvulla eaa. myös temppeleitä alettiin kaunistaa veistoksilla aiempaa enemmän. Veistoksia sijoitettiin erityisesti rakennusten päätykolmioihin ja friiseihin. Varhaisin tunnettu päätykolmiokoristelu on Korkyran Artemiin temppelistä (n. 580 eaa.). Muita merkittäviä arkaaisia temppeliveistoksia ovat muun muassa Delfoissa olleen Sifnoslaisten aarrekammion friisit (n. 525 eaa.), jotka esittivät jumalten kokousta, Ateenan Akropoliin Hekatompedon-temppelin päätykolmiokoristelut sekä osa Aiginan Afaian temppelin koristeluista (n. 485–480 eaa.).
Arkaaisen kauden lopulla noin 490 eaa. alkaen kuvanveisto alkoi kehittyä kohti varhaisen klassisen kauden niin kutsuttua ankaraa tyyliä.
Samoksen kuros, n. 600–580 eaa.
Korkyran Artemiin temppelin pääty­kolmio­koristelu, n. 580 eaa.
Hekatompedon-temppelin pääty­kolmio­koristelua, n. 570 eaa.
Moskhoforos, n. 570 eaa.
Frasikleia-kore, n. 550 eaa.
Peploforos eli Peplos-kore, n. 530 eaa.
Pireuksen Apollon, n. 530–520 eaa.
Sifnoslaisten aarrekammion friisiä, n. 525 eaa.
Antenorin kore, 525–500 eaa.
Euthydikoksen kore, n. 490 eaa.
Afaian temppelin pääty­kolmio­koristelua, n. 485–480 eaa.
Kuvanveistäjiä

Merkittävimpiä arkaaisen kauden kuvanveistäjiä ovat (suluissa henkilön toiminnan arvioitu ajoitus; katso myös: Luettelo antiikin kreikkalaisista kuvanveistäjistä):
Ageladas (520–450 eaa.)
Antenor (540–500 eaa.)
Aristion Paroslainen (550–525 eaa.)
Arkesilaos (500 eaa.?)
Arkhermos (550-luku eaa.)
Athenis (524–485 eaa.)
Bathykles Magnesialainen (550  eaa.)
Bupalos (524–485 eaa.)
Butades (650 eaa.)
Dameas Krotonlainen (530 eaa.)
Dipoinos (580 eaa.?)
Endoios (500-luku eaa.)
Eukheiros (520–516 eaa.)
Kallon Aiginalainen (516 eaa.)
Kanakhos vanhempi (500-luku eaa.)
Polymedes Argoslainen (610–580 eaa.)
Rhoikos (600-luvun eaa. loppu)
Skyllis (580 eaa.?)
Smilis (?)
Theodoros Argoslainen (?)
Theodoros Samoslainen vanhempi (600 eaa.)
Theodoros Samoslainen nuorempi (560 eaa.)
Vaikutus ja perintö

Arkaaisen ajan kreikkalainen kuvanveisto vaikutti muun muassa etruskien taiteeseen ja kyproslaiseen taiteeseen, ja ulotti vaikutuksensa myös muun muassa Persiaan, Syyriaan ja Foinikiaan. Esimerkiksi etruskien taide säilyi luonteeltaan arkaaisena aina 400-luvun eaa. lopulle saakka.
Kreikassa klassinen tyyli korvasi arkaaisen käytännössä kokonaan 400-luvun ensimmäiseltä puoliskolta lähtien. Arkaaisia piirteitä säilyi pidempään vielä hermeissä sekä kulttipatsaissa tai niitä esittäneissä kuvissa vaasimaalauksissa, kun patsaille haluttiin antaa vanhahtava leima. Hellenistisellä kaudella syntyi arkaisoivia koulukuntia, jotka tuottivat halukkaille asiakkaille vanhahtavan tyylistä taidetta. Arkaainen tyyli herätti kiinnostusta joskus myös Rooman valtakunnan aikana, vaikka yleensä vanhaa aikaa tavoiteltaessa haluttiin palata klassiselle kaudelle.
Arkaaisen kuvanveiston tutkimus sai alkunsa 1800-luvulla ensimmäisten löytöjen, kuten Afaian temppelin koristelujen, myötä. Nykyaikana arvostus on kohdistunut ennen kaikkea klassisen kauden kuvanveistoon, eikä arkaaisia veistoksia osattu pitkään aikaan arvostaa. Uudet löydöt ovat mahdollistaneet paremman kokonaiskuvan muodostumisen kuvanveiston kehityksestä. Myös arkaaisen kuvanveiston arvostus nousi enemmän 1900-luvun kuluessa, ja sen vaikutus voidaan havaita myös joillakin nykykuvanveistäjillä, kuten Eric Gill ja Ivan Meštrović.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan arkaainen kuvanveisto Wikimedia Commonsissa
Nikandren kore, n. 650 eaa.
Kleobis ja Biton -kurokset, n. 580 eaa. Delfoin arkeologinen museo.
Hermias Aleksandrialainen

Hermias Aleksandrialainen (m.kreik. Ἑρμείας, Hermeias, lat. Hermias; n. 410–450) oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän oli kotoisin Aleksandriasta.
Hermias muutti Ateenaan ja opiskeli filosofiaa Syrianoksen oppilaana. Hänen puolisonsa oli Aidesia, joka oli Syrianoksen sukulainen, ja myös uusplatonilainen filosofi. Aidesia oli alun perin ollut kihlattu Proklokselle, mutta Proklos oli purkanut kihlauksen koettuaan saaneensa jumalallisen varoituksen.
Hermias toi Syrianoksen opetukset mukanaan palatessaan takaisin Aleksandriaan. Hän luennoi kaupungissa Horapollonin koulussa ja sai palkkansa valtiolta. Hermias kuoli kun hänen lapsensa Ammonios ja Heliodoros olivat vielä pieniä. Aidesia kuitenkin sai edelleen rahaa valtiolta lasten kasvattamista varten. Tämä mahdollisti sen, että myös heistä tuli filosofeja.
Hermias kirjoitti kommentaareja ainakin Platonin teoksiin. Niistä Faidroksen kommentaari on säilynyt. Se koostuu muistiinpanoista, jotka perustuivat Syrianoksen dialogia käsitelleisiin luentoihin.
Kirjallisuutta

Lucarini, Carlo M. & Moreschini, Claudio (toim.): Hermias Alexandrinus, In Platonis Phaedrum Commentarii.  (Bibliotheca scriptorum Graecorum et Romanorum Teubneriana (BT))  de Gruyter, 2009.  ISBN 978-3-11-020115-4
Käännös suomeksi
Kreikan kasvisto

Kreikan kasvistoon kuuluu noin 6 000 kasvilajia. Niistä noin 750 on endeemisiä eli kotoperäisiä, toisin sanoen yksinomaan Kreikassa kasvavia lajeja. Näin suuri endeemisyyden määrä (14 %) on poikkeuksellista koko Euroopassa.
Kreikan pinta-alasta noin 25 % on metsien peittämää. Suurimmat metsät ovat maan pohjoisosissa Epeiroksen, Makedonian ja Traakian alueilla. Suurin osa metsistä on mäntykasveja, tammia, poppeleita, plataanipuita sekä pensaikkoa. Vuoriston metsät ovat pääsiassa mäntykasvistoa, kun taas muut lajit kasvavat alarinteillä ja alavammilla alueilla. Yksi tyypillisimpiä maastoja Kreikassa on koko Välimeren alueelle tyypillinen macchia (frýgana) eli pensaikko- ja matalien puiden maasto, jonka kasvit kestävät hyvin kuivuutta ja kuumuutta. Muinaisina aikoina Kreikka oli lähes kauttaaltaan metsien peittämä, mutta metsää on hakattu voimakkaasti jo esihistorialliselta ajalta lähtien.
Tunnusomaisin puulaji Kreikalle on oliivipuu. Vuonna 2003 oliivin viljelyala maassa oli 765 000 hehtaaria. Suurimmat oliivilehdot ovat Kreetalla, Peloponnesoksella ja Lesboksella. Muita merkittäviä hyötylajeja ovat hedelmäpuut, kuten appelsiinipuu, sitruunapuu, omenapuu, viikunapuu, päärynäpuu, persikkapuu sekä pähkinäpuut. Noin 30 % pinta-alasta on maanviljelysmaata ja noin 40 % laidunmaata.
Kirjallisuutta

Αλεξίου, Σωτήρης: 100 Ενδημικά Φυτά της Ελλάδας.  WildGreeceEditions, 2012.  ISBN 9789609779012  (kreikaksi)
Alexiou, Sotiris: 100 Endemic Plants of Greece.  WildGreeceEditions, 2012.  ISBN 9789609779005  (englanniksi)
Perttula, Pentti: Itäisen Välimeren kasviopas.  Kustannusosakeyhtiö Moreeni, 2008.  ISBN 9789524681940
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan kasvisto Wikimedia Commonsissa
Idänplataani (Platanus orientalis) Thásoksella.
Kreikanpihtaa (Abies cephalonica, endeeminen) Panachaïkó-vuorilla Peloponnesoksella.
Kreetantaatelipuita (Phoenix theophrasti, endeeminen) Váin palmumetsässä Kreetalla.
Aitoviikuna (Ficus carica) Santorínilla.
Frýgana-kasvillisuutta Kreetalla.
Ryytisalviaa (Salvia officinalis) Thásoksella.
Leukoija Matthiola tricuspidata Kreetalla.
Herakleen lapset

| Herakleen lapset> Ἡρακλείδαι |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Euripides
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Zeuksen alttari Marathonissa
Kantaesitys:  n. 430–429 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Iolaos Kopreus Demofon Makaria Hylloksen palvelija Alkmene sanansaattaja Eurystheus Akamas
Kuoro:  Ateenan vanhuksia
Herakleen lapset (m.kreik. Ἡρακλείδαι, Hērakleidai; lat. Heracleidae tai Heraclidae) on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia, joka seuraa herakleideja eli Herakleen lapsia, jotka hakevat turvaa Ateenasta.
Historia

Euripideen Herakleen lasten kantaesitys oli noin vuonna 430–429 eaa. Se kirjoitettiin peloponnesolaissodan alussa, jolloin spartalaiset tekivät paljon hyökkäyksiä Ateenaan, ja liittyy siihen, että spartalaisia pidettiin Herakleen jälkeläisinä.
Sisältö

Näytelmä sijoittuu Zeuksen alttarille Marathonissa Ateenan ulkopuolella olevalla Attikan maaseudulla. Tragedia koostuu 1 055 runosäkeestä.
Sisältö > Tausta

Mykenen kuningas Eurystheus oli vastuussa monista Herakleen kohtaamista ongelmista. Herakleen kuoleman jälkeen hän päätti surmata tämän isättömiksi jääneet lapset, jotta nämä eivät kostaisi hänelle. Lapset ovat paenneet Ateenaan Herakleen ystävän ja veljenpojan Iolaoksen suojeluksessa.