stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gigantti

Poseidon taistelee gigantti Polybotesta vastaan.
Gigantit (m.kreik. Γίγαντες, Gigantes) olivat kreikkalaisessa mytologiassa soturihahmoisia jättiläisiä, jotka Gaia synnytti tultuaan raskaaksi Kronoksen leikkaamasta Uranoksen peniksestä tihkuneista veripisaroista. Taruissa he olivat usein jumalien vastustajia.
Pronssista tehty gigantti. Esine kuuluu Louvren kokoelmiin.
Gigantit yrittivät saada jumalat vapauttamaan titaanit Tartaroksesta. Tämän seurauksena gigantit hyökkäsivät Zeusta ja muita Olympoksen jumalia vastaan taistelussa, jota kutsuttiin gigantomakhiaksi, mutta heidät kuitenkin lyötiin Herakleen avulla.
Ovidius kutsuu gigantteja satakätisiksi ja käärmejalkaisiksi.
Auringonpalvonta

Faarao Akhenaten palvomassa Atonia
Auringonpalvonta on auringon palvomista jumalana joko sellaisenaan tai ihmisen tai jonkin eläimen hahmoisena. Aurinko on aina ollut hyvin tärkeässä asemassa elämän ja ihmisten hyvinvoinnin alkulähteenä, joten sitä on myös aina palvottu, usein pääjumalana.
Ihmishahmoisuus

Aurinkoa edustavat hahmot perustuivat alun perin animistisiin aurinkokäsityksiin, ja Aurinko nähtiin esimerkiksi jäniksenä tai härkänä. Tämä zoomorfinen aurinkokäsitys väistyi ajan myötä antropomorfisen aurinkokäsityksen tieltä, ja Auringosta tuli ihmishahmoinen. Aurinkoa alettiin pitää ihmisolentona, joka oli läheisissä tekemisissä arkielämän kanssa ja vaikutti ihmisten elämään. Aurinkoa palvottiin suurena Isänä samalla kun Kuuta palvottiin suurena Äitinä. Joidenkin kansojen mytologiassa Aurinko saattoi kuitenkin olla naispuolinen. Sukupuolikysymykseen on ehkä vaikuttanut ilmasto: Aurinko on nähty maskuliinisen voimakkaana etenkin kuumilla seuduilla, mutta viileämmillä seuduilla lempeän naisellisena. Monet kansat näkivät Auringon pitkähiuksisena ja partaisena: esimerkiksi kreikkalaiset hahmottivat auringonsäteet auringonjumala Helioksen keltaisiksi hiussuortuviksi, ja monet intiaanikansat näkivät Auringon parrakkaana miehenä.
Eri kulttuureissa > Lähi-idässä

Aurinkoa palvottiin entisaikaan Lähi-idässä yleisesti. Niin babylonialaisissa kaiverruksissa kuin Raamatussakin on mainintoja Auringon palvomisesta: esimerkiksi Mooses varoittaa israeliitteja katsomasta taivaalle, jotta Aurinko, Kuu ja tähdet eivät viettelisi heitä palvomaan itseään. Babylonian Sipparan ja Larsan asukkaat palvoivat auringonjumala Shamashia. Kaanaanmaan jumalat kuten Moolok, Baal, Chemosh, Belsebub ja Tammuz olivat vaihtelevasti joko Auringon tai auringonsäteiden ilmentymiä. Auringon palvonta kuului myös foinikialaisten uskonnon pääpiirteisiin ja oli heidän mytologiansa perusta. Foinikian Tyroksessa järjestettiin vuosittain kaksi festivaalia aurinkokuninkaan kunniaksi. Foinikialaisten auringonjumala oli Melkarth.
Eri kulttuureissa > Egyptissä

Muinaisen Egyptin uskonnossa Auringon palvonta oli keskipisteessä. Egyptiläiset erottivat Auringon eri ominaisuudet toisistaan, joten auringonjumaliakin oli useita. Tärkeimmät niistä olivat Ra ja Osiris. Ra edusti fyysistä Aurinkoa, ja häntä palvottiin koko Egyptissä kaikkivaltiaana. Osiris edusti laskevaa Aurinkoa, ja hän oli ikuisen elämän jumala. Muita egyptiläisten auringonjumalia olivat esimerkiksi Atum, Horus, Ptah ja Mandu. Auringonkiekon, Atonin, palvonta syrjäytti Akhenatenin valtakaudella väliaikaisesti kaikki muut palvonnan muodot, ja faarao itsekin vaihtoi nimensä tarkoittamaan 'auringonkiekon hehkua'.
Eri kulttuureissa > Intiassa

Veda-uskonnon suuri ja keskeinen auringonjumala oli Indra. Intian tärkeimpiä auringonjumalia on Surya. Hindut kutsuvat nousevaa Aurinkoa Brahmaksi, keskitaivaan Aurinkoa Shivaksi ja laskevaa Aurinkoa Vishnuksi. Pyörä on aina ollut hinduille Auringon symboli. Intian keskiosien vuoristoheimolaiset harjoittavat edelleen Auringon palvontaa ja uhraavat Auringolle valkoisia eläimiä.
Eri kulttuureissa > Välimerellä

Egeanmeren rannoilla palvottiin auringonjumala Aresta ennen kreikkalaisten saapumista, mutta tästä ajasta on jäänyt vain vähän todisteita. Kreikkalaisten auringonjumalat olivat Helios ja Apollon. Roomalaisten auringonjumala oli Sol.
Eri kulttuureissa > Itä-Aasiassa

Japanissa šintolaisuuden jumalien keskeisenä hahmona toimi auringonjumalatar.
Eri kulttuureissa > Amerikassa

Amerikassa Aurinkoa palvottiin etenkin Perun ylängöillä. Perulaisten auringonjumala oli nimeltään Viracocha. Perulaiset uskoivat, että Aurinko oli inkadynastian perustaja ja inkojen esi-isä. He rakensivat Auringolle mahtavia temppeleitä ja päällystivät ne runsaalla kullalla. Auringon palvonta oli Inkavaltakunnan virallinen uskonto.
Myös Meksikossa Auringolla oli hallitseva asema uskonnollisessa elämässä tolteekeista asteekkeihin.
Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoista useat palvoivat Aurinkoa. Etenkin maanosan eteläosiessa harjoitettu Auringon palvonta oli mutkikasta ja kehittynyttä, ehkä siksi että sinne saatiin vaikutteita etelämpää. Tunnetuimpia pohjoisamerikkalaisia Aurinkoon liittyviä tapoja on aurinkotanssi.
Eri kulttuureissa > Suomessa

Professori Anna-Leena Siikala pitää mahdollisena, että suomalaisen kansanperinteen hahmo Päivätär oli alkuaan elämää ja valoa hallinnut jumala. Kristillisellä kaudella hänet korvasi Neitsyt Maria.
Aurinkofestivaalit

Auringonjumalten kunniaksi on vietetty monia juhlia, joiden jälkiä on nähtävissä nykyisissäkin juhlissa, myös kristityissä. Päivänseisauksiin ja päiväntasauksiin ajoittuvat juhlat ovat vanhojen aurinkofestivaalien muistoja. Etenkin keskikesällä ja keskitalvella, kun Aurinko saavuttaa ratansa lakipisteet, on aina järjestetty suuria juhlia. Talvipäivänseisauksen aikaisissa juhlissa osoitettiin iloa siitä, että kaikkivoipa Aurinko oli palaamassa valtaan; yksi näistä talvijuhlista on kristittyjen joulu, jota edelsi Roomassa auringonjumala Mithran juhla. Kesäpäivänseisauksen aikana joissain maissa poltettavat juhannuskokot liittyvät vanhoihin Auringon palvontamenoihin Euroopassa.
Muinaisessa Egyptissä Auringon kunniaksi vietetyt festivaalit olivat yleisiä. Tärkein niistä oli Osiriksen juhla, jossa Apis-härkä uhrattiin Niiliin. Perun aurinkojuhlista tärkeintä vietettiin kesäkuussa, jolloin paastottiin, uhrattiin ja sytytettiin tulia.
Aiheesta muualla

Kimmo E. Laine: Saamelaissamaanit palvoivat aurinkoa siinä missä aurinkofarao Akhenaten (Arkistoitu – Internet Archive). Karjalainen 16.8.2009.
Japanilainen auringonjumala Amaterasu.
Gewald-reaktio

Yleinen esimerkki Gewald-reaktiosta
Gewald-reaktio on kemiallinen reaktio. Reaktiossa aldehydi tai ketoni reagoi emäksisissä olosuhteissa rikin läsnä ollessa dinitriilin tai syanoesterin kanssa muodostaen substituoidun aminotiofeenijohdannaisen. Reaktion raportoi ensimmäisen kerran saksalainen kemisti Karl Gewald vuonna 1966. Gewald-reaktio on hyvin hyödyllinen valmistettaessa esimerkiksi lääkeaineina ja maatalouskemikaaleina käytettäviä yhdisteitä
Reagenssit ja mekanismi

Gewald-reaktio tapahtuu useille aldehydeille ja ketoneille. Reaktio vaatii toiseksi lähtöaineeksi nitriilin, jossa on myös elektroneja puoleensa vetävä ryhmä kuten karbonyyliryhmä kuten syanoetikkahapon estereissä tai toinen nitriiliryhmä kuten maloninitriilissä. Lisäksi reaktio vaatii emäksen, ja käytetyimpiä ovat typpiemäkset kuten pyridiini, trietyyliamiini ja morfoliini. Gewald-reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa emäs deprotonoi syanoesterin tai dinitriilin hiiliatomin, jolloin siitä muodostuu nukleofiilinen anioni. Tämä reagoi Knoevenagel-kondensaatiolla, jolloin muodostuu akryylinitriilijohdannainen. Muodostuvasta akryylinitriilijohdannaisesta eliminoituu protoni, ja rikki reagoi tämän johdannaisen kanssa. Seuraavassa vaiheessa molekyyliin liittynyt rikki reagoi nitriiliryhmän kanssa molekyylin sisäisellä reaktiolla, jolloin muodostuu tiofeenirengas. Gewald-reaktio ei välttämättä tarvitse lämmitystä, vaan tapahtuu jo huoneenlämpötilassa.
Gesterby (Kemiö)

Gesterby (joissakin vanhemmissa lähteissä Gästerby) on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee Kemiön sisäosissa kunnan pohjoisosassa.
Gesterbyn asutus 1900-luvun jälkipuoliskolla ja 2000-luvulla on hajallaan pitkin kylän aluetta, eikä selvää kyläkeskusta ole. Kyläalue on pääasiassa peltoa, jota rikkovat metsäiset kalliosaarekkeet. Kylän etelärajalla virtaa Dalkarbybäcken ja pohjoisrajalla on ruovikkoinen Mattböleträsket, joka on 1950-luvulla kuivatettu järvi. Kylän historiallinen kylätontti ja vanhimmat pellot ovat sijainneet kylän eteläosassa Långträsketistä kuivatettuun Dalkarbyträsketiin virtaavan, nyttemmin ojaksi peratun purouoman pohjoispuolella. Vielä 1700-luvulla niittyinä ovat olleet puronotkot Långträsketin ja Mattbyträsketin lasku-uomien varsilla.
Gesterbystä on löydetty useita pronssikautisia muinaishautoja sekä muinaislinnan jäänteet. Myöhäiseltä rautakaudelta ei ole löytöjä, joten tutkijat ovat olettaneet asutuksen siirtyneen muualle. Alue on asutettu uudelleen keskiajalla ja kylän nimen on tulkittu viittaavaan gästriklandilaiseen uudisasutukseen. Gesterbystä on muodostunut rälssimaata ja 1500-luvulla rälssin asutuksesta tuli Gesterbyn säterikartano. Kartano muutettiin vuonna 1683 säteriratsutilaksi, joka päätyi Viikin kartanon omistukseen. Gesterbyn tilaan liitettiin 1800-luvulla kylän toinen kantatila Augustberg sekä viereinen Träskbölen yksinäistila. 1910-luvulla Gesterby jaettiin useiksi pienemmiksi tiloiksi, eikä alkuperäistä tilaa ole enää jäljellä.
Aiheesta muualla

Gesterbyn vanhoja karttoja Kansallisarkiston palvelussa (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Kemiö |
| --- | --- |
Taajamat:  Kemiön kirkonkylä 
Rekisterikyliä Kemiössä:  Albrektsböle  Berga  Bjensböle  Bogsböle  Branten  Brokärr  Båtkulla  Böle  Dalby  Dalkarby  Degerdal  Ekniemi  Elmdal  Engelsby  Flugböle  Fröjdböle  Gammelby  Gesterby  Gräsböle  Gundby  Helgeboda  Hova  Hulta  Högmo  Kalkkila  Kastkärr  Kiila  Kirkonkylä  Koustar  Kuggböle  Kvarnböle  Kylppy  Kåddböle  Kårkulla  Labböle  Lamkulla  Lappdal  Lemnäs  Lillvik  Linnarnäs  Långholmen  Lövböle  Mainiemi  Makila  Mattböle  Mattkärr  Mjösund  Måsa  Nordvik  Norrlångvik  Norrsundvik  Orrnäs  Pajböle  Pappila  Pederså  Pungböle  Påvalsby  Reku  Rudå  Rugnola  Sjölax  Skarpböle  Skoböle  Skogsböle  Skålböle  Skäggböle  Smedaböle  Smedsböle  Stenmo  Tavastrona  Tjuda  Tolvsnäs  Torsböle  Trotby  Träskböle  Träskö  Vestlax  Viks gård  Viksvidja  Villkärr  Vreta  Västankärr  Västermark  Östermark 
Karunasta liitetty kylä:  Santasaari 
Perniöön liitetyt kylät:  Germundsvidja  Strömma 
Muita alueita:  Suomenkulma
Gʻijduvon

| Gʻijduvon |
| --- | --- |
 Ulugʻbekin madrasa.
 Gʻijduvon
 Koordinaatit: 40°6′3″N, 64°40′47″E 
Valtio:  Uzbekistan
Alue:  Buharan alue
Piiri:  Gʻijduvonin piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2016):  43 400
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gʻijduvon (kyrill. Ғиждувон, ven. Гиждува́н, Gižduvan) on kaupunki ja Gʻijduvonin piirin keskus Buharan alueella Uzbekistanissa. Se sijaitsee Buharan keidasalueella 49 kilometriä Buharasta koilliseen. Kaupungissa oli 43 400 asukasta vuonna 2016.
Gʻijduvonin kylä mainitaan ensimmäisen kerran 900-luvulla. Se oli aikoinaan samannimisen maatalousalueen taloudellinen ja kulttuurikeskus. Gʻijduvonin kaupunki on perustettu vuonna 1972.
Kaupungin kautta kulkee Buharan ja Samarkandin välinen maantie. Lähin rautatieasema on 17 kilometrin päässä sijaitseva Qiziltepa.
Gʻijduvonissa on tekstiili- ja elintarviketeollisuutta. Se on kuuluisa varsinkin keramiikastaan.
Nähtävyyksiä ovat keramiikkamuseo, 1100-luvulta peräisin oleva Abduxoliq Gʻijduvoniyn moskeija ja mausoleumi sekä 1430-luvulla rakennettu Ulugʻbekin madrasa.
L’avventuriera del piano di sopra

| L’avventuriera del piano di sopra |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Raffaello Matarazzo
Käsikirjoittaja:   Raffaello Matarazzo  Riccardo Freda  Edoardo Anton 
Tuottaja:   Francesco Curato  Giorgio Genesi 
Säveltäjä:  Giuseppe Anepeta
Kuvaaja:  Tino Santoni
Leikkaaja:  Riccardo Freda
Tuotantosuunnittelija:  Veniero Colasanti
Lavastaja:  Veniero Colasanti
Pääosat:   Vittorio De Sica  Clara Calamai 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:   Elica Film  Artisti Associati 
Ensi-ilta:  21. lokakuuta 1941
Kesto:  80 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Biancamaria (Clara Calamai) asianajaja Marchinin (Vittorio De Sica) vieraana.
L’avventuriera del piano di sopra (”Yläkerran seikkailija”) on vuonna 1941 valmistunut italialainen elokuva. Raffaello Matarazzon ohjaaman telefoni bianchi -komedian pääosia esittävät Vittorio De Sica ja Clara Calamai.
Juoni

Asianajaja Fabrizio Marchinin vaimon ollessa sukuloimassa yläkerran viehättävä Biancamaria pyytää häneltä turvapaikkaa mustasukkaiselta aviomieheltään. Fabrizio tarjoaa Biancamarialle yösijan, mutta aamulla yläkerran seikkailija on kadonnut hänen vaimonsa kaulakoru mukanaan. Lopulta pariskuntien väliset väärinkäsitykset selviävät, ja kaikki tekevät sovinnon.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vittorio De Sica  | … |  asianajaja Fabrizio Marchini   |
|  Clara Calamai  | … |  Biancamaria Rossi   |
|  Giuditta Rissone  | … |  Clara Marchini   |
|  Carlo Campanini  | … |  Arturo   |
|  Camillo Pilotto  | … |  Bernardino Rossi   |
|  Jucci Kellermann  | … |  Nella, palvelija   |
|  Olga Vittoria Gentilli  | … |  Lucia, Biancamarian äiti   |
|  Ernesto Almirante  | … |  Cesare, Biancamarian isä   |
|  Giselda Gasperini  | … |  Lucrezia, Arturo palvelija   |
|  Dina Romano  | … |  Matilde   |
|  Lina Tartara Minora  | … |     |
|  Cesare Fantoni  | … |     |
Tuotanto ja kritiikki

Mustavalkoinen L’avventuriera del piano di sopra on kuvattu SAFA:n studiolla Roomassa. Se on yksinkertainen, mutta sujuvasti etenevä salonkikomedia, jossa on paljon hauskoja tilanteita. Aikalaiskritiikissä kiitettiin erityisesti Vittorio De Sican ja Clara Calamain näyttelijäsuorituksia. Elokuvaa on pidetty ohjaaja Raffaello Matarazzon parhaana telefoni bianchi -komediana. Samaan aiheeseen perustuu Giorgio Bianchin Buonanotte… avvocato! vuodelta 1955.
Aiheesta muualla

L’avventuriera del piano di sopra Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Georgian perustuslaillinen kokous

Georgian perustuslaillinen kokous (georg. საქართველოს დამფუძნებელი კრება, Sakartvelos dampudznebeli kreba) oli Georgian demokraattisen tasavallan lakiasäätävä elin. Se valittiin vaaleilla helmikuussa 1919 ratifioimaan lain Georgian itsenäisyydestä ja laatimaan maalle uuden perustuslain. Kokous toimi aktiivisesti, kunnes Neuvosto-Venäjän puna-armeijan hyökkäys teki lopun Georgian kolmivuotisesta itsenäisyydestä maaliskuussa 1921.
Vaalit

Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Georgia erosi Venäjästä ensin osaksi Transkaukasian federaatiota 9. huhtikuuta 1918 ja sitten omaksi tasavallakseen 26. toukokuuta 1918, kun Georgian kansallinen neuvosto hyväksyi lain maan itsenäistymisestä.
Perustuslaillinen kokous eli parlamentti valittiin vapaissa ja suorissa maanlaajuisissa vaaleissa 14.–17. helmikuuta vuonna 1919. Sen tarkoitus oli ratifioida laki Georgian itsenäistymisestä ja ottaa käyttöön tasavallan perustuslaki. Vaaleihin osallistui 15 poliittista puoluetta, ja niiden tulos oli voitto sosiaalidemokraattiselle puolueelle (menševikit) ja sen johtajalle Noe Žordanialle. Kokouksen 130 paikasta puolue sai yhteensä 109; Georgian kansallisdemokraattinen puolue sai kahdeksan paikkaa, sosiaalifederalistit myös kahdeksan paikkaa ja sosialistinen vallankumouspuolue viisi paikkaa. Ne muodostivat parlamenttiin neljä ryhmittymää, ja kaksi muuta ryhmittymää syntyi kansallisesta puolueesta ja Armenian vallankumousliitosta. 21. maaliskuuta 1919 kokous valitsi päämiehekseen Noe Žordanian, joka muodosti uuden hallituksen.
Lainsäädäntö

Kaksi vuotta kestäneen toimintansa aikana kokous sääti 126 lakia, joista merkittävimpiin kuuluivat lait kansalaisuudesta, paikallisvaaleista, maanpuolustuksesta, maataloudesta, lakijärjestelmästä, etnisten vähemmistöjen poliittisista ja hallinnollisista oikeuksista sekä maanlaajuisesta julkisesta koulutuksesta. Lisäksi säädettiin lakeja ja asetuksia esimerkiksi talouspolitiikasta, Georgian rautateistä, kaupasta, tuotannosta ja niin edelleen. Heinäkuussa 1919 kokous perusti senaatin, jonka jäsenet kokous valitsi "valvomaan lakien noudattamista ja puolustamista ja varmistamaan, että kaikki järjestöt, henkilöt ja valtion paikalliselimet seuraavat niitä tiukasti". Senaatti oli käytännössä vetoomustuomioistuin, mutta sillä oli myös valta kumota mikä tahansa hallituksen päätös, jos se oli lain vastainen, ja käsitellä oikeusistuimia kohtaan tehtyjä valituksia.
Georgian hallitus oli Venäjän sisällissodan vuosina syventynyt vaikeisiin ulkosuhteisiin ja kotimaan ongelmiin, eikä se käytännössä kyennyt täysin toteuttamaan lainsäädännön määrittelemää edistyksellistä uudistusohjelmaansa. Vuoden 1921 alkuun mennessä kokous oli laatinut Georgialle maan ensimmäisen perustuslain, joka otettiin käyttöön neuvostojoukkojen jo hyökätessä maahan 21. helmikuuta 1921, kun taistelut raivosivat maan pääkaupungin Tbilisin laitamilla. 25. helmikuuta perustuslaillinen kokous evakuoitiin Tbilisistä ensin Kutaisiin ja lopulta Batumiin, jossa se piti viimeisen istuntonsa 21. maaliskuuta 1921, kun se käski tasavallan hallitusta lähtemään maasta. 24. maaliskuuta Georgian vallankumouskomitea, jonka sodan voittaneet bolševikit olivat perustaneet väliaikaiseksi hallinnoksi, julisti perustuslaillisen kokouksen hajotetuksi.
Aiheesta muualla

Kokoelma perustuslaillisen kokouksen säätämiä lakeja (Arkistoitu – Internet Archive)
Hatem Ghoula

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hatem Ghoula vuonna 2013. |  Hatem Ghoula vuonna 2013. |  Hatem Ghoula vuonna 2013. |  |
Maa:   Tunisia
Miesten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Osaka 2007 | 20 km kävely |  |
Hatem Ghoula (s. 7. kesäkuuta 1973) on tunisialainen kilpakävelijä.
Hatem Ghoula on ensimmäinen afrikkalainen kävelyn MM-mitalisti ja ensimmäinen tunisialainen yleisurheilun MM-mitalisti. Hän sai pronssia 20 kilometrin kävelyssä Osakan MM-kisoissa 2007.
Saavutukset kävelyssä

Olympiakisoissa
33:s Atlantassa 1996
36:s Sydneyssä 2000
11:s Ateenassa 2004
27:s Pekingissä 2008
MM-kisoissa
32:s Stuttgartissa 1993 (aika 1.33.24)
30:s Göteborgissa 1995 (aika 1.32.17)
Yhdeksäs Ateenassa 1997 (aika 1.23.49)
16:s Sevillassa 1999 (aika 1.28.36)
Kymmenes Edmontonissa 2001 (aika 1.23.14)
14:s Pariisissa 2003 (aika 1.21.12)
Viides Helsingissä 2005 (aika 1.20.19)
Pronssia Osakassa 2007 (aika 1.22.40)
27:s Moskovassa 2013 (aika 1.24.41)
Olympiakisoissa
33:s Pekingissä 2008
Reino Gikman

Reino Gikman (väärennettyjen henkilötietojen mukaan s. 27. maaliskuuta 1930 Ino, Terijoki) oli Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n Länsi-Euroopassa toimineen agentin käyttämä peitehenkilöllisyys. Gikmanin nimeä käyttäneellä agentilla eli illegaalilla oli Suomen passi, ja hän asui useita vuosia Suomessa esiintyen tällä nimellä. Agentti paljastui keväällä 1989.
Gikmanin valehenkilöllisyys oli peräisin vuonna 1952 tehdystä varkaudesta, kun neljä Suomen ortodoksisen kirkon luovutettuun Karjalaan jääneiden seurakuntien kirkonkirjaa varastettiin Kuopiossa sijainneesta varastosta. Gikman sai passinsa Suomen Moskovan suurlähetystöstä jo ennen Suomeen tuloaan. Hän saapui Suomeen 1966 ja työskenteli sitten useissa eri työpaikoissa muun muassa Suomalaisen kirjakaupan palveluksessa.
Vuonna 1968 "Gikman" meni naimisiin Martta Niemisen kanssa. Martta Nieminen oli KGB:n luoma keksitty henkilö. Hänet oli merkitty syntyneeksi 21. helmikuuta 1939 Uudellakirkolla. Heille "syntyi" 1969 poika Düsseldorfissa. Myös tämä John Robert Gikman oli keksitty henkilö.
"Gikman" asui vuodesta 1979 alkaen Wienissä ja työskenteli raporttien mukaan YK:n palveluksessa Pariisissa. Hän katosi Wienistä kesäkuussa 1989. Amerikkalainen Neuvostoliiton hyväksi työskennellyt vakooja Felix Bloch, joka työskenteli Wienissä 1980–1987 paljastui 27. huhtikuuta 1989, kun hänen ja "Gikmanin" välistä puhelinkeskustelua salakuunneltiin.
Suojelupoliisi paljasti syksyllä 1970 Suomessa asuneen ortodoksipastori Vladimir Tsvetkovin, joka oli KGB:n toimeksiannosta kopioinut ja myös täydentänyt salaa ortodoksisten seurakuntien kirkonkirjoissa olleita henkilötietoja sekä välittänyt KGB:lle tietoja etenkin ulkomaille muuttaneista henkilöistä. Näiden tietojen avulla oli sitten rakennettu valehenkilöllisyyksiä KGB:n agenteille.
Gikmanin ohella vastaavia KGB:n luomia valehenkilöllisyyksiä olivat ainakin Olavi Toivonen (s. 5. elokuuta 1927, henkilöllisyyttä käytettiin 1960-luvulla) ja Veikko Pöllänen (henkilöllisyys käytössä 1980-luvun alussa).
Käännös suomeksi
Geremi

Geremi Chelsean asussa
| Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Kamerun> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sydney 2000 |  |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ghana ja Nigeria 2000 |  |  |
|  Kultaa | Mali 2002 |  |  |
|  Hopeaa | Ghana 2008 |  |  |
| Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  |  |
|  Hopeaa | Ranska 2003 |  |  |
Geremi Nijtap, koko nimeltään Geremi Sorele Njitap Fotso (s. 20. joulukuuta 1978 Bafoussam, Kamerun) on kamerunilainen jalkapalloilija. Hän pelasi seuratasolla muun muassa Espanjassa, Englannissa, Turkissa ja viimeksi Kreikassa.
Ura

Geremi aloitti ammattilaisuransa kaudella 1995–1996 Racing Bafoussamissa. Hän edusti myös paraguaylaista Cerro Porteñoa ja turkkilaista Genclerbirligiä ennen siirtymistään Real Madridiin vuonna 1999. Hän edusti espanjalaisseuraa vuoteen 2002 asti. Kauden 2002–2003 Geremi pelasi lainalla Middlesbroughissa, ja tuon kauden jälkeen Chelsea osti hänet kuudella miljoonalla punnalla. Kesällä 2007 Geremi siirtyi Newcastleen ilmaisella siirrolla kolmen vuoden sopimuksella. Tammikuussa 2010 hän siirtyi puolentoista vuoden sopimuksella turkkilaiseen Ankaragücün joukkueeseen. Elokuussa 2010 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella kreikkalaiseen Larissan joukkueeseen.
Maajoukkueura

Kamerunin maajoukkueessa Geremi pelasi 118 ottelua ja tehnyt niissä 13 maalia. Vielä vuonna 2019 hänen edellään maaottelumäärässä kamerunilaisista on vain Rigobert Song. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki vuonna 1996 ja viimeisen maaottelunsa hän pelasi MM-kilpailuissa 2010. Hän pelasi vuoden 2002 MM-kilpailuissa Kamerunin kaikki kolme ottelua alusta loppuun. Hän oli mukana vuoden 2000 Sydneyn olympialaisissa, joissa "Kamerunin leijonat" voitti olympiakultaa.
Gesellius, Lindgren, Saarinen

Julius Tallbergin rakennuttama, vuonna 1898 valmistunut Tallbergin talo Katajanokalla oli toimiston ensimmäinen kilpailuvoitto.
Gesellius, Lindgren, Saarinen oli arkkitehtitoimisto, jonka Herman Gesellius, Armas Lindgren ja Eliel Saarinen perustivat vuonna 1896 opiskellessaan Polyteknillisessä opistossa. He valmistuivat vuonna 1897, ja jo seuraavana vuonna toimisto nousi julkisuuteen voittamalla Tallbergin asuintalon suunnittelusta järjestetyn arkkitehtikilpailun. Kansainväliseen tietoisuuteen toimiston nosti vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyyn suunniteltu Suomen paviljonki.
Toimisto lopetettiin virallisesti vuoden 1905 lopussa, vaikka yhteistyö oli lakannut vuodenvaihteessa 1904–1905. Saarinen työskenteli Geselliuksen kanssa vuoteen 1907 ja sen jälkeen yksin. Lindgren perusti oman toimiston. Gesellius suunnitteli yksin sen jälkeen, kun yhteistyö Saarisen kanssa loppui. Hän sairasti vuodesta 1912 lähtien keuhkosairautta, oleskeli paljon ulkomailla ja kuoli Kirkkonummella 1916.
Toimiston suunnittelutöitä

Tallbergin talo, Helsinki, 1898
Suomen paviljonki Pariisin maailmannäyttelyyn, Pariisi, 1900
Pohjolan talo, Helsinki, 1899–1901
Säästöpankintalo (vanhimmat osat), Tampere, 1900
Lääkäreiden talo, Helsinki, 1901
Hvitträsk, Kirkkonummi, 1903
Hvittorp, Kirkkonummi, 1904
Suur-Merijoki, Viipurin maalaiskunta, 1904
Suomen kansallismuseo, Helsinki, 1910. Toimiston lopetettua toimintansa Armas Lindgren saattoi työn loppuun