stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Avainlaji
Esimerkkejä avainlajeista

Klassinen esimerkki avainlajista on huippupeto merisaukko, jotka syövät merisiilejä. Jos merisaukot häviävät ekosysteemistä, merisiilit runsastuvat ja käyttävät ravinnokseen niin paljon ruskolevämetsiä, että ruskolevätmetsät ja kaikki niistä riippuvat lajit suurelta osin katoavat.
Itämeren vesiekosysteemin avainlajeja ovat muun muassa sinisimpukka ja rakkolevä, joista monet muut lajit ovat riippuvaisia. Suomen metsissä esiintyvä metsähaapa on oman ekosysteeminsä avainlaji, sillä se tarjoaa esimerkiksi ravintoa, kasvualustan ja pesäpaikkoja muille lajeille sienistä ja jäkälistä lintuihin ja selkärangattomiin.
Trooppisessa metsässä hedelmiä syövät linnut, kuten tangarat, ovat tärkeitä kasvien siementen levittäjiä ja siten ylläpitävät kasvien leviämistä uusille kasvupaikoille ja metsän uusiutumista.
Merkitys luonnonsuojelulle

Avainlajin käsite on hyödyllinen luonnonsuojelussa, koska se perustuu lajin ekologiseen vaikutukseen. Avainlajeja suojelemalla voidaan tehokkaasti suojella useita lajeja kerralla ja ekosysteemin toiminnallisuutta. Esimerkiksi merisaukko hävisi Pohjois-Amerikan länsirannikolla metsästyksen takia, minkä seurauksena myös ruskolevämetsät hävisivät. Kun merisaukkoja palautusistutettiin alueelle luonnonsuojelutoimena, myös ruskolevämetsät palautuivat ennalleen.
Avainlajin käsite on osittain päällekkäinen muiden luonnonsuojelussa käytettävien käsitteiden, kuten indikaattorilajin, sateenvarjolajin ja lippulaivalajin kanssa. Esimerkiksi jaguaaria voidaan kuvata kaikilla näillä käsitteillä.
Olavi Puro

| Olavi Puro |
| --- | --- |

Suomen sisäasiainministeri
 Tannerin hallitus 29.4.1927–17.12.1927  
Kansanedustaja
 1.4.1919–4.9.1922  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. tammikuuta 1883 Kaavi
Kuollut: 11. maaliskuuta 1933 (50 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja, järjestösihteeri
Olavi (Olli) Heikki Puro (vuoteen 1906 Kaasinen, 15. tammikuuta 1883 Kaavi – 11. maaliskuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, osuustoimintaliikkeen vaikuttaja ja poliitikko. Hän toimi SDP:n kansanedustajana 1919–1922 ja sisäasiainministerinä 1927. Edistysmielisen osuustoimintaliikkeen uranuurtajiin lukeutunut Puro oli muun muassa perustamassa Kulutusosuuskuntien Keskusliittoa. Sosialidemokraateissa Puro kuului Väinö Tanneria kannattaneisiin oikeistolaisiin.
Elämä > Nuoruus

Kaavin Sivakkavaarassa syntyneen O. H. Puron vanhemmat olivat torppari Juho Heikki Kaasinen (1853-1932) ja Silja Hallikainen (1851-1929). Kansakoulun jälkeen hän työskenteli muun muassa kauppa-apulaisena ja rautatieläisenä. Valmistuttuaan Kuopion teollisuuskoulusta rakennusmestariksi Puro oli harjoittelijana rautatietyömailla ja vuodesta 1905 lähtien kaupungin rakennusmestarina Kuopiossa.
Elämä > Osuustoimintaliikkeeseen

Puro liittyi Kuopion työväenyhdistykseen jo 1902, mutta kiinnostui politiikasta vasta suurlakon innoittamana. Vuonna 1907 hän jätti rakennusmestarin ammattinsa ja ryhtyi Kotkassa ilmestyneen Eteenpäin-lehden toimittajaksi. Vuonna 1912 Puro siirtyi Helsinkiin SOK:n valistustyön neuvojaksi ja Yhteishyvän aputoimittajaksi. Osuuskauppaliikkeen hajotessa 1915 Puro laati J. W. Kedon ja Väinö Tannerin kanssa edistysmielisen osuuskauppaväen ohjelmajulistuksen Nykyinen taistelu osuuskauppaliikkeessä, ja oli vuotta myöhemmin perustamassa Kulutusosuuskuntien Keskusliittoa. Keväällä 1917 Puro palkattiin itsekin KK:n palvelukseen, mutta hän siirtyi pian Työmiehen toimitussihteeriksi.
Elämä > Kansanedustajana ja ministerinä

Sisällissodan aikana Puro ei osallistunut punaisten vallankumoukseen, mutta toimi kuitenkin Helsingin elintarvikelautakunnan puheenjohtajana, jonka ohella Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta valitsi hänet kaupungin rahatoimikamarin tilalle perustetun raha-asiantoimikunnan jäseneksi. Sodan päätyttyä Puro jatkoi KK:n valistus- ja neuvontatyön hoitajana sekä Kuluttajain Lehden toimittajana. Hän oli myös mukana Työväen Sivistysliiton ja myähemmin Työväen Akatemian perustamista valmistelleissa komiteoissa. Vuonna 1919 Puro valittiin eduskuntaan sodan harvennettua sosialidemokraattien kärkipoliitikkojen rivejä. Ainoaksi jääneen kansanedustajakautensa jälkeen Puro työskenteli Vakuutusosakeyhtiö Kansan kirjallisena sihteerinä, kunnes palasi 1925 KK:n palvelukseen johtokunnan sihteeriksi ja työehtosopimusasioiden hoitajaksi.
Huhtikuussa 1927 Purosta tuli Lauri af Heurlinin kieltäydyttyä Tannerin hallituksen sisäministeri, kun Rieti Itkonen joutui eroamaan väärinkäytöstensä johdosta. Hallitus pyrki parantamaan Suomen suhteita Neuvostoliittoon, mutta sen sijaan Puro onnistui aiheuttamaan ulkopoliittisen skandaalin väittäessään maan harjoittavan organisoitua sotilasvakoilua Suomen rajojen sisällä. Hänen lyhyeksi jäänyt uransa ministerinä päättyi Tannerin vähemmistöhallituksen kaatumiseen joulukuussa 1927. Toinen skandaali syntyi ministerikauden jälkeen, kun Maalaisliiton kansanedustaja Uuno Hannula paljasti Puron lähettäneen maaherroille poliisien kelpoisuusvaatimuksia koskevan kiertokirjeen, jossa suojeluskuntakoulutus rinnastettiin varusmiespalvelukseen. Puoluetoimikunta antoi hänelle huomautuksen, koska sosialidemokraatit eivät hyväksyneet suojeluskuntajärjestön virallista asemaa. Vuonna 1932 Puro oli KK:n edustajana neuvottelemassa SAK:n kanssa solmittua sopimusta, jossa sovittiin edistysmielisten osuusliikkeiden jäämisestä lakkojen ulkopuolelle.
Puro oli Helsingin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön puheenjohtaja sekä kuului muun muassa Helsingin Työväen Osuuskaupan, Elannon, Työväen Sivistysliiton, Työväen Akatemian ja Yhteiskunnallisen Korkeakoulun hallintoihin. Vuonna 1925 hän toimi presidentin valitsijamiehenä. Puro kuoli maaliskuussa 1933 noin viikon kestäneeseen keuhkokuumeeseen. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Kirjallinen tuotanto

KK:n julkaisemien valistuskirjasten lisäksi Puro julkaisi runoelman ja kaksi näytelmää sekä kirjoitti muun muassa juhlarunoja eri järjestöille. Hän on sanoittanut Leevi Madetojan säveltämän Suomen Sahateollisuustyöväen Liiton marssin.
Perhe

Olavi Puron puoliso oli Agda Silvennoinen (1888-1964), jonka kanssa han avioitui vuonna 1908. Heillä oli kolme lasta.
Teoksia

Prologi : 4-osainen juhlarunoelma Kuopion Raittiusseuran järj. Snellmanin 100-vuotisjuhlaan.  Kuopio:  tuntematon, 1906.
Sortuva luokka : nelinäytöksinen näytelmä.  Näytelmäsarja n:o 1. Helsinki:  V. Kosonen, 1915.
Keto, J. W.; Puro, Olavi; Tanner, Väinö: Nykyinen taistelu osuuskauppaliikkeessä : sen syyt ja edistymielisen osuuskauppaväen lähimmät vaatimukset.  Helsinki:  Edistysmielisen osuuskauppaväen keskuskomitea, 1915.
Kehityksen tiellä : kaksinäytöksinen näytelmä.  Osuuskauppojen näytelmäkirjasto n:o 1. Helsinki:  Suomen Osuuskauppojen Keskusosuuskunta, 1916.
Suomen kulutusosuustoiminnan vaiheet vuoteen 1917.  Helsinki:  Kulutusosuuskuntien Keskusliitto, 1917.
”Armahdustaistelut eduskunnassa”, Rauhan puolesta.  Sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän lentolehtisiä 1. Helsinki:  Sos.-dem. puoluetoimikunta, 1922.
Viljavero on kumottava!.  Sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän lentolehtisiä 3. Helsinki:  Sos.-dem. puoluetoimikunta, 1922.
Teoksia > Kokoelmia

Ahmala, Hilkka (toim.): Käy eespäin : valikoima suomalaista työväenrunoutta.  Helsinki:  Tammi, 1957.
Kalemaa, Kalevi (toim.): Käy eespäin : valikoima suomalaista työväenrunoutta.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-3674-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olavi Puro Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Rieti Itkonen | Suomen sisäasiainministeri 1927 | Seuraaja: Hjalmar J. Procopé |
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1919–1922 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (80):  A. Aalto  K. Aalto (1919–1922)  Ahlfors  Ailio  Ampuja  Andersson  Arho  Elfving  Haapasalo  Hakala  Hakkila  Halme  Hannunen (1920–1922)  Heinonen  Helle (1919–1921)  Helo  Hildén  Hiltunen  Hupli  E. Huttunen  P. Huttunen  Itkonen  Kananen  Kauppinen  Keto  Koivulahti-Lehto  Ville Korhonen  Vilho Korhonen  Koskenkaiku  Koskinen  Kotonen  Kujala  Kääriäinen  Laherma  Laukkonen  Lassila (1920–1922)  Lehikoinen  Lehtinen  Lehtokoski  Lehtola  Lehtonen  Leino  Leinonen  Leivo (1919–1921†)  Leskinen  Lindroos (1921–1922)  Linna  Lumio (1919–1922)  Luukkonen  Lyytinen (1919†)  Meriläinen  Mickelsson  Niemi  Nyrkkö  Nättinen (1922)  Paasivuori  Patinen (1919–1922)  Penna Paunu (1919–1920†)  Pehkonen  Puittinen  Puro  Pöyhönen  Raearo  Rapo  Reinikainen  Rintala  Roslander (1921–1922)  Rytkönen  Ryömä  Rönnberg (1919†)  Saarikivi  Sillanpää  Sirola  Tanner  Toivari (1920–1922)  Tolonen  Pekka Tonteri (1919–1922)  Turtiainen (1919–1920†)  Törmä  Iisakki Valavaara (1919–1920)  Valjakka  Vainio (1919–1920)  Vankkoja (1919†)  Virtanen  Voionmaa  Virtanen  Viljanen  Väre  Wuolijoki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
Berbera

| Berbera |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Berbera
 Koordinaatit: 10°26′08″N, 45°00′59″E 
Valtio:   Somalia
de facto:   Somalimaa
Väkiluku (2005):  240 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Berbera on kaupunki Luoteis-Somaliassa. Kaupunki oli siirtomaavallan aikaisen Brittiläisen Somalimaan pääkaupunki 1870–1941, jolloin pääkaupungiksi tuli Hargeisa. Strategisesti öljyreitillä sijaitsevassa kaupungissa on syväsatama, joka valmistui 1969. Se on edelleen Somalimaan tärkein kaupallinen satama. Kaupungilla on pitkä historia, sillä se on mainittu jo parintuhannen vuoden takaisissa kreikkalaisten kauppiaiden teksteissä. Vuoden 2005 arvion mukaan kaupungissa oli noin 240 000 asukasta.
Maantiede

Berbera sijaitsee Somalian pohjoisrannikolla noin 260 kilometriä Adenista etelään. Matkaa Berberasta Punaisenmeren suulle Bab al-Mandebiin on noin 210 kilometriä. Kaupunki on Guban–rannikkotasangon reunalla. Sen korkeus merenpinnasta on noin 90 metriä. Alueen ilmasto on kuuma ja kuiva, jonka takia kasvillisuus on harvaa. Berberan lähialueilla maalla ja merellä on arveltu olevan kaasu ja öljyvarantoja.
Kaupungissa sijaitsee lentokenttä ja sinne tuodaan vettä putkilla kaupungin eteläpuolen vuorilta. Berberan satamassa on öljysatama, jota johtaa Total-niminen yhtiö. Euroopan unioni on tukenut Hargeysa–Berbera tien jälleenrakennusta, jotta Somalian sisämaahan saataisiin vietyä ruoka–apua tehokkaammin. Vuonna 2004 kaupunkiin avattiin sementtitehdas.
Berberan satamalla on suuri merkitys alueen taloudelle. Sen kautta kuljetetaan ulkomaille suurimmaksi osaksi karjaa. Vuonna 2010 sataman kautta kulki arviolta 2,5 miljoonaa eläintä. Noin 78 % niistä kuljetettiin Saudi-Arabiaan, 20 % Jemeniin ja loput Egyptiin ja Omaniin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berbera Wikimedia Commonsissa
Kaupunkikuvaa videolla.

Valokuva kaupungista vuodelta 1896.
Berberan satamaa vuonna 1983.
Bubiyan

Bubiyan Kuwaitin kartalla
| --- | --- |
Sijainti:  29°26′26″N, 48°20′5″E  Kuwait
Vesialue:  Kuwaitinlahti
Merialue:  Persianlahti
Pinta-ala:  863 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
Luokitus:  Ramsar-alue, Maailmanperinnön aieluettelon kohde (17. toukokuuta 2017) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Bubiyan on saari Kuwaitin rannikolla Persianlahdella. Sen koko on 863 km². Saari on asumatonta sotilasaluetta, mutta sille ollaan rakentamassa esimerkiksi suurta satamaa. Kuwait ja Irak ovat historiansa aikana kiistelleet Bubiyanin omistuksesta. Aluekiista saaresta ja muista alueista oli osasyy esimerkiksi Persianlahden sodalle.
Maantiede

Bubiyan on Kuwaitiin kuuluva saari Persianlahden päässä. Se on osa saariryhmää Irakia ja Irania erottavan Shatt al-Arabjoen suun lounaispuolella. Pinta-alaa saarella on 863 km² ja se on Kuwaitiin kuuluvista saarista pinta-alaltaan suurin. Saaren leveys on noin 24 kilometriä ja pituus 40 kilometriä. Pinnanmuodoiltaan saari on matala ja tasainen. Saaren keskiosissa on joitakin ajoittain virtaavia wadeja. Rannikolla on soita ja marskimaata.
Osa saaresta kuuluu Mubarak al-Kabirin Ramsar-alueeseen. Alueella on esimerkiksi huomattavia vesilintujen kantoja, kuten maailman suurin luolakahlaajan lisääntyvä yhdyskunta.
Historia

Kuwaitin nykyinen hallitsijasuku Al Sabah nousi valtaan 1700-luvulla ja se piti myöhemmin yllä yhteyksiä ensin Osmanien valtakuntaan ja myöhemmin Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Osmanit pitivät 1800-luvulla hallitsijoita alaisinaan kuvernööreinä ja aluetta siten omanaan. Šeikki Mubarak al-Sabah solmi kuitenkin liittosopimuksen brittien kanssa vuonna 1899 ja Kuwaitista tuli brittiläinen protektoraatti. Britit ja osmanit tekivät puolestaan sopimuksen kiistelemästään Kuwaitista vuonna 1913. Kuwaitille annettiin epäselvä status muodollisesti osmanien alaisena alueena brittien vaikutusvallassa ja al-Sabahin perheen johtamana. Samassa sopimuksessa määriteltiin myös Kuwaitin rajoja. Siinä osmanit hyväksyivät ensi kerran kirjallisesti Kuwaitin hallitsijan vallan Bubiyanissa.
Kuwait itsenäistyi vuonna 1961. Myös Irakista oli tullut itsenäinen ja se oli alkanut vaatia Kuwaitin hallitsemia Bubiyania ja pienempää Warbahia oman meriyhteydensä turvaamiseksi. Jännitteet aluekiistan osalta kiristyivät ajoitellen ja esimerkiksi vuonna 1973 Irak keskitti joksikin aikaa suuren määrän joukkojaan Kuwaitin rajalle. Kun Saddam Hussein päätti miehittää Kuwaitin vuonna 1990 Irakin joukot valtasivat muun muassa Bubiyanin. Kuwait vapautettiin Yhdysvaltojen johtamassa Persianlahden sodassa.
Bubiyan on nykyisin asumatonta sotilasaluetta. Vuonna 2004 uutisoitiin suuren uuden sataman rakentamisesta saarelle. Aluetta on kehitetään osana niin sanottua "Silkkikaupunki"-kehityshanketta, johon kuuluu myös muita infrastruktuuriprojekteja.
Kuningatarhyytelö

Kaksi mehiläiskuningatartoukkaa kehittymässä emomaidossa.
Kuningatarhyytelö eli emomaito tai gelee royale on mehiläisten sylkirauhasista tuottamaa emotoukan ruokamehua. Kun ruokamehua eritetään kennoihin runsain määrin, toukista kehittyy kuningattaria eikä työmehiläisiä. Kuningatarhyytelö koostuu valkuaisaineista, hiilihydraateista, rasvahapoista ja B-vitamiineista.
Kuningatarhyytelöä käytetään ravintolisänä kapseleihin pakattuna tai hunajaan sekoitettuna. Yleisiä käyttökohteita kuningatarhyytelölle ovat vaihdevuosioireet, PMS-oireet ja kohonnut seerumin kolesterolipitoisuus. Väitetään, että kuningatarhyytelöllä on myös hyödyllisiä vaikutuksia ihoon. Sen tehosta ihmisiin ei kuitenkaan ole tieteellistä näyttöä. Vaikka kuningatarhyytelö ei tavallisesti aiheutakaan haittavaikutuksia, kuningatarhyytelöä sisältävien luontaistuotteiden käyttö saattaa joillain ihmisillä aiheuttaa allergisia reaktioita, ja atopiaa sairastavat ihmiset saattavat saada siitä muita herkemmin anafylaktisen yleisreaktion.
Henrik V (Ranska)

Chambordin kreivi Henri d’Artois noin vuonna 1870.
Henri Charles Ferdinand Marie Dieudonné d’Artois, Chambordin kreivi (29. syyskuuta 1820 Pariisi, Ranska – 24. elokuuta 1883 Frohsdorf, Itävalta-Unkari) oli Ranskaa hallinneen Bourbon-suvun viimeinen päämies ja erään tulkinnan mukaan Ranskan kuningas nimellä Henrik V viikon ajan elokuussa 1830. Myöhemmin hän oli legitimistien tukema kruununtavoittelija kuolemaansa asti. Kolmannen tasavallan alkuvaiheessa 1870-luvulla Bourbonien valtaanpaluu näytti Ranskassa mahdolliselta, mutta Chambordin kreivin taipumaton vanhoillisuus useissa kysymyksissä vei häneltä tarvittavan kannatuksen.
Suku, lapsuus ja viikko Ranskan kuninkaana

Chambordin kreivin isä oli salamurhan uhriksi joutunut Berryn herttua Charles Ferdinand, kuningas Kaarle X:n nuorempi poika, ja äiti prinsessa Maria Caroline, Molempain Sisiliain kuninkaan Frans I:n tytär. Prinssi Henri syntyi seitsemän kuukautta isänsä kuoleman jälkeen. Tämä varmisti hallitsijasuvun jatkumisen, sillä kruununprinssi, Berryn herttuan vanhempi veli Angoulêmen herttua Ludvig oli lapseton. Bourbonien tukijat puhuivat ”ihmelapsesta” (l’enfant du miracle), ja hänet kastettiin Jordanjoesta haetulla vedellä. Tuleva kruununperillinen sai aluksi Bordeaux’n herttuan arvon. Yksityiset legitimistit ostivat hänen käyttöönsä Chambordin linnan, sillä kansalaisten vastustuksen vuoksi ostoa ei haluttu suorittaa valtion varoilla.
Kaarle X ja kruununprinssi Ludvig luopuivat 2. elokuuta 1830 heinäkuun vallankumouksen seurauksena kruunusta yhdeksänvuotiaan Bordeaux’n herttuan hyväksi, ja tämä huudettiin kuningas Henrik V:ksi Rambouillet’n linnassa viimeisten Bourboneille uskollisten joukkojen edessä. Hän joutui kuitenkin pian pakenemaan edeltäjiensä tavoin ulkomaille, aluksi Skotlantiin. Kansalliskokous julisti 9. elokuuta kuninkaaksi Orléansin herttua Ludvig Filipin. Lähinnä legitimistit tunnustivat Chambordin kreivin seitsemän päivää hallinneeksi kuninkaaksi.
Maanpakovuodet ja avioliitto

Chambordin kreivi vietti nuoruutensa pääosin Itävallassa. Hänen kasvatuksestaan huolehti paroni Damas, ja hän sai neuvonantajikseen maanpaossa asuneita jyrkkiä legitimistejä. Hänet kasvatettiin uskomaan itsevaltiuteen ja ultramontanismiin. Nostaakseen hänet valtaan hänen äitinsä Marie Caroline yritti vuonna 1832 nostattaa Ranskan Vendéen alueella legitimistien kapinan, mutta yritys epäonnistui täydellisesti. Chambord mursi jalkansa pudottuaan vuonna 1841 hevosen selästä ja ontui sen jälkeen loppuikänsä.
Aikuistuttuaan Chambord matkusteli runsaasti Euroopassa, tapasi vuodesta 1843 alkaen maanpaossa ranskalaisia legitimistejä ja ilmoitti pitävänsä itseään ainoana Ranskan kruunuun oikeutettuna. Hän ei kuitenkaan tavoitellut aktiivisesti valtaanpääsyä Ranskassa heinäkuun monarkian (1830–1848), toisen tasavallan (1848–1852) tai toisen keisarikunnan (1852–1870) aikana. Vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen jälkeen hän ei vastakkaisista odotuksista huolimatta pyrkinyt Ranskaan, vaan päätti vain odottaa kärsivällisesti, että ranskalaiset kutsuisivat hänet takaisin valtaan, mitä ei kuitenkaan tapahtunut.
Chambord nai vuonna 1846 Itävalta-Esten arkkiherttuatar ja Modenan prinsessa Maria Teresian (Maria Theresia, 1817–1886), jonka vanhemmat olivat Modenan herttua Frans IV ja Savoijin prinsessa Maria Beatrix. Avioliitto oli lapseton.
Kruununtavoittelijana kolmannen tasavallan aikana

Napoleon III:n kukistuttua Chambordin kreivi ilmoitti lopulta halukkuudestaan palata Ranskan valtaistuimelle 9. lokakuuta 1870 antamassaan julistuksessa. Rojalistien saatua enemmistön kolmannen tasavallan kansalliskokouksen ensimmäisissä vaaleissa monarkian palauttaminen vaikutti mahdolliselta. Chambord palasi Ranskaan ja asettui omistamaansa Chambordin linnaan. Ongelmaksi muodostui kreivin vanhoillisuus ja jyrkän kielteinen suhtautuminen aiempien vallankumousten perintöön, minkä hän teki julkisesti tiettäväksi. Hän esitteli mielipiteitään julkaisemissaan teoksissa Mes idées (1872), Manifestes et programmes politiques, 1848–73 (1873) ja De l’institution d’une régence (1874).
Ranskalaisille vuonna 1871 antamassaan julistuksessa Chambord asetti kuninkuutensa ehdoiksi muun muassa trikolorilipusta luopumisen ja palaamisen Bourbonien valkoiseen lippuun. Tämä jyrkän legitimistinen linja vieroitti muut rojalistiryhmät, ennen kaikkea orleanistit, joiden tuki olisi ollut välttämätön. Chambordile vaikutti kuitenkin vielä aukenevan mahdollisuus, kun Orléans-suvun päämies, Pariisin kreivi Philippe d’Orléans tunnusti hänet 5. elokuuta 1873 julkisesti lailliseksi kruununtavoittelijaksi. Syksyn 1873 edetessä oikeiston odotettiin jo nostavan Chambordin tavalla tai toisella valtaan, mutta 27. lokakuuta hän julkaisi avoimen kirjeen, jossa ilmoitti kieltäytyvänsä sitoutumasta mihinkään ehtoihin kuninkuudelleen tai antamasta takeita kansalaisvapauksien säilyttämisestä. Tämä vei häneltä uudelleen ratkaisevan kannatuksen. Jopa rojalistinen presidentti, marsalkka Patrice de Mac-Mahon veti lopulta tukensa pois.
Esitys Bourbon-monarkian palauttamisesta hävisi Ranskan kansalliskokouksen äänestyksessä kesäkuussa 1874 äänin 279–79, ja tammikuussa 1875 tasavaltalainen valtiosääntö hyväksyttiin yhden äänen enemmistöllä. Tämän jälkeen Chambordin kuninkuus muuttui epätodennäköiseksi, ja hän eli loppuikänsä vapaaehtoisessa maanpaossa. Hän asui omistamassaan Frohsdorfin linnassa Ala-Itävallassa. Koska hänellä ei ollut lapsia, kruununtavoittelijan asema siirtyi hänen kuoltuaan vuonna 1883 Philippe d’Orleansille. Pariisin kreivi olikin mielipiteiltään vapaamielisempi ja joustavampi, mutta tässä vaiheessa tasavallan kannatus oli kuitenkin jo ehtinyt vakiintua Ranskassa.
Chambordin kreivi haudattiin puolisonsa rakennuttamaan Boubon-suvun hautaholviin Kostanjevican fransiskaaniluostarin kirkkoon Görziin Itävaltaan (nyk. Nova Gorica Sloveniassa). Samaan holviin on haudattu myös hänen vaimonsa, isoisänsä Kaarle X, setänsä Angoulêmen herttua Ludvig puolisoineen sekä siskonsa Parman herttuatar Louise Marie Thérese.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henrik V (Ranska) Wikimedia Commonsissa
The Birth of the duc de Bordeaux (29 September 1820) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Artois’n kreivi tarkastaa kuninkaallisia joukkoja Rambouillet’ssa.
Kruununtavoittelija Henrik V:n kuvalla lyöty viiden frangin raha vuodelta 1831.
Chambordin puoliso Maria Teresia.
Volgoneft-luokan jokitankkialukset

| --- | --- |
 
Alusteknisiä tietoja
Rakennettu: -Projekti 550 1?–52?* -Projekti 550A 101–165 -Projekti 558 53–75?* -Projekti 630 166–170 ja 171?–174?  -Projekti 1577 203–270: 1962–1979 1962– 1971–1982 1967– 1984– 1969–1979
Uppouma:: tonnia
Pituus:: , m
Leveys:: m
Syväys:: , m
Moottoriteho:: hv
Nopeus:: solmua
Miehistö:: 
Kuljetuskyky
Kuollut paino (tonneja): >
Bruttovetoisuus: >
Kehitys
Aikaisempi luokka: 
Seuraava luokka: Kaspia-luokka
Seuraava luokka: Projekti RST22 "Novaja Volgoneft-luokka
Volgoneft-luokan jokitankkialukset olivat neuvostoliittolainen alustyyppi, kantavuudeltaan noin 4 000 tonnia. Niillä kuljetetaan edelleen Itsenäisten valtioiden yhteisössä nestemäisiä tuotteita pitkin jokia ja rannikkoja. Volgoneft-jokitankkialusten seuraava luokka ovat Kaspia-luokan jokitankkialukset.
Alustyypit jakautuvat kuuteen alaluokkaan: projekti 550-, -550A-, -558-, -630- ja -1577-luokan tyyppeihin. Merkittävin varustamo, joka käyttää alustyyppiä, on OAO Volgotanker. Sillä oli vuoden 2005 alussa 201 alusta pelkästään Volga- ja Kama-joilla.
Volgan-Kama-joen tankkialukset 2005

Volgotanker, 201 alusta, 885 000 DWT
Palmali, 43 alusta, 202 000 DWT
Vision Flot, 28 alusta, 100 DWT
Navigator, 14 alusta, 67 000 DWT
V. F. Tanker, 11 alusta, 53 000 DWT
BEST, 8 alusta, 39 000 DWT
muut varustamot, 25 alusta, 97 000 DWT
yhteensä 330 alusta, 1 443 000 DWT
(lähde: OOO Volgotanker AMC, 1.1.2005)
Onnettomuuksia

139 | 212  | 248 | 263
Venäjän jokilaivarekisterin Volgoneft-jokitankkialuksia > Projekti 550A -luokan jokitankkialukset

110 | 127 | 133 | 147 | 165
Venäjän jokilaivarekisterin Volgoneft-jokitankkialuksia > Projekti 630 -luokan jokitankkialukset

166 | 168 | 169 | 170 | 202
Venäjän jokilaivarekisterin Volgoneft-jokitankkialuksia > Projekti 1577 -luokan jokitankkialukset > Volgotanker

220 Mehanik Semiglasov | 221 Mehanik Voronkov | 225 Mehanik I. Ja. Ražev | 244 Grigori Bugrov | 246 | 252 | 256 | 263 | 268 | 301
Aiheesta muualla

Morskie vesti:  (Arkistoitu – Internet Archive) Непобежденный штормом
luettelo aluksista  (Arkistoitu – Internet Archive)
Volgoneft-luokan jokitankkialukset
110 |
123 |
127 |
133 |
139 |
147 |
166 |
168 |
169 |
170 |
202 |
220 |
221 |
225 |
244 |
246 |
248 |
249 |
252 |
256 |
263 |
268 |
301