stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perun maantiede

Perun maantiede kertoo Perun maantieteestä. Peru sijaitsee Etelä-Amerikan Tyynenmeren rannikolta itään päin. Sen pohjoispuolella ovat Ecuador ja Kolumbia, itäpuolella ovat Brasilia ja Bolivia ja eteläpuolella on Chile.
Maastonmuodot ja vesistöt

Tyynenmeren rannikolla on alankoalue, jota reunustaa Andien vuorijono. Maan kaakkoisosassa on vuoriylänköä. Maan koillisosa kuuluu Amazonin alankoon, josta suurin osa on sademetsää. Rannikon alankoalue ulottuu rannikolta 50–150 km sisämaahan päin. Se on suurimmalta osin aavikkoa. Perun alueen Andit jakautuvat kolmeen vuorijonoon, jotka ovat Länsi-Kordillieerit, Keski-Kordillieerit ja Itä-Kordillieerit. Maan kaakkoisosassa on Altiplanon ylänkö, jonka korkeus vaihtelee 3 500 metristä 4 200 metriin. Ylänköalueella on aromaata, missä kasvaa pensaikkoa ja ruohostoa.
Länsi-Kordillieerien ja Keski-Kordillieerien välissä on joki Marañón laaksoineen ja Keski-Kordillieerien ja Itä-Kordillieerien välissä on joki Huallaga. Nämä joet yhtyvät maan koillisosassa Amazoniin. Altiplanon ylänköalueella sijaitseva Titicacajärvi on Perun ja Bolivian rajaseudulla. Andien ylänköalueelta saavat alkunsa useat Amazonin sivujoet, jotka virtaavat kapeissa solissa. Perun ja Kolumbian rajalla virtaa joki Putumayo.
Ilmasto

Amazonin alangolla vallitsee tyypillinen trooppinen ilmasto, mutta vuoristoalueilla on huomattavasti kylmempää ja lumiraja on noin 3000 metrin korkeudessa. Itätuulten tuoman kostean ilman vuoksi Amazonin alangolla on sateisinta. Tyynellämerellä puhaltaa kylmä Humboldtin merivirta, joka viilentää rannikkoseudun ilmastoa. Sama merivirta estää kostean ilman tulon Tyyneltämereltä Perun rannikolle ja tämän vuoksi rannikkoseutu on hyvin kuivaa. Rannikkoseudulla ja Andien alarinteillä on kesäkuusta lokakuulle usein sankkaa sumua.
Luonto

Rannikkoalueella kasvillisuus on enimmäkseen kaktuksia ja piikkipensaita. Amazonin alangolla kasvillisuus on trooppista sademetsää, missä kasvavia puita ovat setrit, mahonki ja kiinapuut. Andien rinteillä noin 2000 metrin korkeudessa kasvillisuus muuttuu ensin nummeksi ja vielä korkeammalla tundraksi. Perun luonnossa esiintyviä nisäkkäitä ovat puumat, jaguaarit, laiskiaiset ja tapiirit. Vuoristoissa elää karuun maastoon ja ohueen ilmaan sopeutuneita laamoja ja alpakoita, jotka ovat joskus puolikesyjä. Linnustoon kuuluu isoin lentokykyinen lintu, andienkondori. Lisäksi linnustoon kuuluvat merimetsot, pelikaanit, suulat ja lokit.
Manún kansallispuisto on Perun laajin kansallispuisto (1,5 miljoonaa hehtaaria) ja  Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1987.
Pikkumusta

Pikkumusta vuodelta 1964.
Pikkumusta on lyhyt, yksinkertainen musta leninki, jonka kehittäjänä pidetään yleisesti muotisuunnittelija Coco Chanelia, joka julkisti mallinsa vuonna 1926. Se oli länsimaisen muodin historian ensimmäinen musta naisten asu, jota ei ollut suunniteltu hautajaisvaatteeksi.
Pikkumusta vastaa juhlavuudeltaan etiketissä miehen smokkia tai tummaa pukua.
Historiaa

1900-luvun alussa ja vielä 1960-luvulle asti vaatetuksessa oli tapana käyttää omaisen kuoleman johdosta suruväriä, mustaa. 1910-luvun lopussa ja 1920-luvun alussa surevia leskiä oli paljon muun muassa ensimmäisen maailmansodan seurauksena ja mustista vaatteista tuli yleisiä – ei muodin, vaan vallitsevien tapojen ja olosuhteiden vuoksi. Niinpä Chanel ja muut tuon ajan muotisuunnittelijat loivat mustia leninkejä 1910-luvun lopulla ja 1920-luvun alussa. He vaikuttivat sittemmin "pikkumustaksi" nimetyn asun syntymiseen, eikä Gabrielle Chanelia voida näin yksin nimetä sen luojaksi.
Kuva Chanelin ensimmäisestä pikkumustasta ilmestyi Vogue-lehdessä 1. marraskuuta 1926. Puku oli polvipituinen, pitkähihainen, taitavasti leikattu, yksinkertaisen tyylikäs ja vaikutti mukavalta käyttää. Yksinkertaisuutensa vuoksi sitä onkin sanottu Chanelin vastineeksi Fordin T-mallille. Juuri tästä mallista tuli se, jonka kautta kaikki pikkumustat määriteltäisiin myöhemmin.
Omana aikanaan Chanelin ensimmäinen pikkumusta aiheutti hämmennystä: kun muut tuon ajan muodinluojat suosivat paljon koristeellisia yksityiskohtia sisältäneitä ja värikkäitä asuja, joiden helmat ylettyivät puolipohkeen vaiheille, Chanelin vuoden 1926 leninki oli lyhyt, lähes vailla koristelua, ja sen musta väri liitettiin edelleen suruun tai palvelusväen asuihin.
Chanelin mallit ja niitä mukailevat jäljitelmät olivat yksinkertaisen rakenteensa ja vähäisten yksityiskohtiensa vuoksi helposti asusteilla muunneltavia ja suhteellisen edullisia valmistaa. Tämä lisäsi niiden suosiota ja myyntilukuja. Chanelin merkitys pikkumustan historiassa on kuitenkin mustan asun merkityksen muuttaminen ja muutoksen markkinointi: hän muunsi aikansa naisten jo käyttämän vaatekappaleen välttämättömyydestä hienouden, hienostuneisuuden ja ranskalaisen tyylikkyyden vertauskuvaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pikkumusta Wikimedia Commonsissa
1.11.1926 Voguessa julkaistu piirros Chanelin pikkumustasta Le journal des Femmes -sivuston kuvakokoelmassa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Karl Lagerfeldin piirros Coco Chanelista päällään vuoden 1926 pikkumusta mallia "Ford" Vogue Paris -lehden sivustolla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Posanges

| Posanges |
| --- | --- |
 Château de Posanges
 Posanges
 Koordinaatit: 47°25′07″N, 4°31′33″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bourgogne-Franche-Comté
Departementti:  Côte-d'Or
Arrondissementti:  Montbard
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,8 km²
Väkiluku (2021):  50 
 – Väestötiheys:  8 as./km²
Kunnan numero:  21498
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Posanges on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee Brennejoen varrella, noin 29 kilometriä Montbardin kaupungista kaakkoon.
Château de Posanges on hyvin alkuperäisen keskiaikaisen rakenteensa säilyttänyt linna. Sen rakennutti 1440-luvulla Guillaume du Bois, joka oli ollut Burgundin herttua Juhana Pelottoman palveluksessa. Linna on yksityisomistuksessa, eikä ole avoinna vierailijoille. Linna lisättiin historiallisten monumenttien luetteloon vuonna 1913.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Posanges Wikimedia Commonsissa
Porsche Supercup Unkarin Grand Prix 2013

Porsche Supercup Unkarin Grand Prix 2013 oli Porsche Supercup -kauden 2013 viides osakilpailu, joka ajettiin 28. heinäkuuta Hungaroringin moottoriradalla Unkarissa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Unkarin GP:n ohessa.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/Keskeytys | Lähtöruutu |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | 14 |  Sean Edwards | Team Allyouneed by Project 1 | 14 | 26.01,021 | 1 |  |
| 2. | 25 |  Christian Engelhart | Fach Auto Tech | 14 | +0,664 | 2 |  |
| 3. | 12 |  Kuba Giermaziak | Verva Racing Team | 14 | +1,414 | 4 |  |
| 4. | 1 |  Kévin Estre | Attempto Racing | 14 | +14,679 | 6 |  |
| 5. | 6 |  Klaus Bachler | Förch Racing by Lukas MS | 14 | +14,818 | 10 |  |
| 6. | 11 |  Patryk Szczerbiński | Verva Racing Team | 14 | +17,235 | 14 |  |
| 7. | 20 |  Markus Pommer | Lechner Racing Academy | 14 | +20,392 | 12 |  |
| 8. | 2 |  Nicki Thiim | Attempto Racing | 14 | +21,288 | 5 |  |
| 9. | 4 |  Jeroen Bleekemolen | Lechner Racing | 14 | +22,048 | 11 |  |
| 10. | 21 |  Michael Christensen | DAMS | 14 | +22,752 | 8 |  |
| 11. | 9 |  Jean-Karl Vernay | MRS GT-Racing | 14 | +26,903 | 17 |  |
| 12. | 19 |  Clemens Schmid | Lechner Racing Academy | 14 | +27,204 | 20 |  |
| 13. | 18 |  Jeroen Mul | Team Bleekemolen | 14 | +28,574 | 19 |  |
| 14. | 3 |  Michael Ammermüller | Lechner Racing | 14 | +29,951 | 7 |  |
| 15. | 26 |  Earl Bamber | Fach Auto Tech | 14 | +30,577 | 9 |  |
| 16. | 10 |  Ben Barker | Team Bleekemolen | 14 | +31,425 | 13 |  |
| 17. | 23 |  Alessandro Zampedri | Momo-Megatron | 14 | +33,085 | 18 |  |
| 18. | 15 |  Sean Johnston | Team Allyouneed by Project 1 | 14 | +41,116 | 21 |  |
| 19. | 5 |  Robert Lukas | Förch Racing by Lukas MS | 14 | +42,666 | 15 |  |
| 20. | 8 |  Roar Lindland | MRS GT-Racing | 14 | +43,520 | 22 |  |
| 21. | 17 |  Sebastiaan Bleekemolen | Team Bleekemolen | 14 | +43,986 | 16 |  |
| Kesk. | 24 |  Jochen Habets | Momo-Megatron | 1 | DNF | 23 |  |
| Kesk. | 22 |  Richie Stanaway | DAMS | 0 | DNF | 3 |  |
Lähde:
Pentti A. Krogerus-Ritoniemi

Pentti Aatos Krogerus-Ritoniemi, vuoteen 1944 Ritoniemi, ent. Krogerus  (22. elokuuta 1919 Konginkangas – 23. maaliskuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria

Krogerus-Ritoniemen vanhemmat olivat opettaja Aimo Juhana Ritoniemi, aiemmin Krogerus, ja kätilö Lempi Maria Vuorela, aiemmin Westerlund. Hänen puolisonsa 1949–1991 oli lehtori, käsityönopettaja Karin Matilda Sjöblom. Krogerus-Ritoniemi tuli ylioppilaaksi Jyväskylän yhteislyseosta 1942, kävi kadettikoulun 1943–1944 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1952. Metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1953 ja sittemmin myös useita ammatillisia kursseja. Krogerus-Ritoniemi oli suonkuivatustöissä kesinä 1935–1937 ja metsämaiden luokittelu- ja tyypittelyapulainen kesinä 1938–1939. Hän oli luutnantti, nuorempi upseeri ja tykkikomppanian päällikkö 21. Prikaatissa 1944 ja Jalkaväkirykmentti 5:ssä 1945–1946 ja Yhtyneet Paperitehtaat -yhtiön piiriesimiehen apulainen Saarijärven piirissä 1946–1948.
Metsähallituksessa Krogerus-Ritoniemi oli harjoittelijametsänhoitaja Saarijärven hoitoalueella 1952–1953, ylimääräinen metsänhoitaja vuodesta 1953, maankäyttö- ja asutusosaston avustava metsänhoitaja 1953–1955, tilastokonttorin avustava metsänhoitaja 1956, Länsi-Suomen piirikunnan apulaismetsänhoitaja 1956–1961, ylimääräinen metsänhoitaja 1961–1967, metsänhoito-osaston metsänhoitotoimiston ylimääräinen toimistometsänhoitaja 1967–1969 ja metsänhoitotoimiston toimistopäällikkö ja ylimetsänhoitaja 1969–1982. Hän teki myös puistosuunnitelmia, muun muassa Kaunialan sotavammasairaalaan, ja hänellä oli lukuisia asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Krogerus-Ritoniemi sai 1982. Saarijärveltä hankkimansa Ritolan tilan alueelle hän perusti yli sata puulajia käsittävän metsäpuiston.
Julkaisuja

Luonnon ehdoilla, 2000
Aiheesta muualla

Niklas Jensen-Eriksen: Pentti A. Krogerus-Ritoniemi Biografiasampo.
Porsche Taycan

| Porsche Taycan |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistaja:  Porsche
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2019–
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen farmari
Luokka:  E-segmentti
Muotoilija:  Mitja Borkert
Teknisesti samankaltaisia:  Audi e-tron GT
Pohjalevy:  J1
Käyttövoima:  sähkö
Vetotapa:  neliveto
Vaihteisto:  kiinteä välityssuhde
Porsche Taycan on Porschen vuodesta 2019 lähtien valmistama edustusluokan neliovinen sedan-korinen sähköautomalli. Samaan tekniikkaan perustuu hieman myöhemmin esitelty Audi e-tron GT. Nimi ”Taycan” tulee turkin kielestä ja tarkoittaa ”vilkasta nuorta hevosta”, jolla viitataan Porschen logossa esiintyvään Stuttgartin vaakunaan, jossa on kuvattuna takajaloilleen nouseva hevonen.
Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä Taycan sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Taycan esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2019. Mallin konseptiversio Mission E oli ollut esillä samassa näyttelyssä vuonna 2015. Tuotantomallissa pyrittiin säilyttämään suurin osa konseptiauton muotoiluelementeistä. Autossa on kuitenkin B-pilari ja normaalit ovet, kun taas konseptiautossa oli kaappariovet eikä lainkaan B-pilaria.
Porsche Taycan Cross Turismo
Porsche Taycan Sport Turismo
Taycan perustuu Porschen varta vasten sähköautomalleja varten kehittämälle J1-pohjalevylle. Autossa on kaksi sähkömoottoria, yksi kummallakin akselilla. Etumoottorilla on aina kiinteä välityssuhde, kun taas takamoottorin vaihteistolla on kaksi nopeutta eri ajotilanteita varten. Ensimmäisenä esiteltiin suorituskykyisimmät Turbo- ja Turbo S -malliversiot. Sähkömoottorissa ei luonnollisesti voi olla turboahdinta, mutta Porsche nimesi mallit noudattaen samaa tapaa kuin polttomoottorimalleissaan. Turbon hetkellinen huipputeho on 671 hevosvoimaa ja Turbo S:n 750 hevosvoimaa. Normaalikäytössä kummankin mallin moottorien teho on kuitenkin 617 hevosvoimaa. Hieman myöhemmin esiteltiin perusmalli 4S, joka on saatavana kahdella eri kokoisella akulla. Performance Battery -versiossa tehoa on 530 hevosvoimaa, Performance Battery Plussassa 571 hevosvoimaa. Jälkimmäisessä versiossa on Taycan-malliston pisin toimintamatka, 463 kilometriä.
Maaliskuussa 2021 Porsche esitteli farmarimalli Taycan Cross Turismon. Autossa on vakiona Gravel Mode -ajotila, joka helpottaa ajamista epätasaisella tiellä. Lisävarusteena saa Off-Road-paketin, joka nostaa auton maavaraa 30 millimetrillä.
2022 tammikuussa Porsche julkaisi Taycan Sport Turismon, joka on suunnattu niille, jotka haluavat Cross Turismon käytännöllisyyden tavallisen Taycanin urheilullisuuden kera. Kaikki Sport Turismon variantit tulivat Suomeen maaliskuun puolivälissä 2022. Variantit ovat samat kuin Cross Turismossa ja perus Taycanissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porsche Taycan Wikimedia Commonsissa
Posavinan kantoni

| Posavinan kantoni Posavski kanton Županija Posavska |
| --- | --- |
 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Bosnia ja Hertsegovina
Entiteetti:  Bosnia-Hertsegovinan federaatio
Kuntia:  3
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Orašje
Pinta-ala:  325 km²
Väkiluku (2013):  48 089
 – väestötiheys:  148 as./km²
Posavinan kantoni (bosn. Posavski kanton, serb. Посавски кантон, kroatiaksi Županija Posavska) on yksi Bosnia ja Hertsegovinan valtioon kuuluvan Bosnia-Hertsegovinan federaation kymmenestä kantonista. Se sijaitsee Bosnia ja Hertsegovinan pohjoisosassa Kroatian rajalla Savajoen varrella. Se koostuu kahdesta federaation eksklaavista ja on pinta-alaltaan federaation kantoneista pienin. Kroatian lisäksi kantoni rajautuu Serbitasavaltaan ja Brčkon piirikuntaan. Posavinan kantonin pinta-ala on 325 neliökilometriä ja siellä on 48 089 asukasta (vuonna 2013). Kantoni jakautuu kolmeen kuntaan: Domaljevac-Šamac, Odžak ja Orašje. Pääkaupunkina toimii Orašje.
Kantonissa enemmistönä ovat kroaatit (77,3 %). Posavina on Savan laaksoa merkitsevä slaavilainen nimi. Historiallisesti Posavinaksi kutsuttu alue jatkuu Serbitasavaltaan ja Kroatian puolelle, joten kantonia kutsutaan joskus Bosnian Posavinaksi.
Tasainen jokilaakso on hyvää maanviljelysaluetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Posavinan kantoni Wikimedia Commonsissa
Bosnia ja Hertsegovinan federaation kantonit
Una-Sana
Posavina
Tuzla
Zenica-Doboj
Bosnian Podrinje
Keski-Bosnia
Hertsegovina-Neretva
Länsi-Hertsegovina
Sarajevo
Kantoni 10
Nerone

Nerone on:
Nerone, Arrigo Boiton ooppera
Nerone, Egidio Romualdo Dunin ooppera
Nerone, Pietro Mascagnin ooppera.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Nerone”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Neronov

Neronov tai Neronoff (ven. Неронов) voi tarkoittaa seuraavia:
Ivan Neronov (1591–1670), Venäjän vanhauskoisten johtaja
salaneuvos Feodor Neronov, Lintulan luostarin maiden lahjoittaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Neronov”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ninette de Valois

Ninette de Valois
| --- | --- |
Syntynyt:  6. kesäkuuta 1898  
Kuollut:  8. maaliskuuta 2001  (102 vuotta) 
Syntymänimi:  Edris Stannus 
Isä:  Thomas Robert Alexander Stannus  
Äiti:  Elizabeth Graydon Smith  
| --- | --- |
Palkinnot:  Kunnialegioonan ritari Society of London Theatre Special Award Critics' Circle Award for Distinguished Service to the Arts Queen Elizabeth II Coronation Award Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentaja Olivier-palkinto Albert Medal (käännä suomeksi) (1964) Erasmus-palkinto (1974) Kunniaritarien ritarikunnan jäsen (1981) Ansioritarikunta (1992) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ninette de Valois eli alkujaan Edris Stannus (6. kesäkuuta 1898 Blessington, Irlanti – 8. maaliskuuta 2001 Lontoo, Englanti) oli irlantilaissyntyinen brittiläinen balettitanssija ja koreografi.
Valois kuului 1920-luvulla Sergei Djagilevin Ballets russes -ryhmään. Hän perusti Lontoon Royal Ballet Schoolin ja vuonna 1931 Sadler’s Wells -baletin, josta kehittyi myöhemmin Royal Ballet, jota hän johti vuosikymmeniä. Hänen tunnetuimpia koreografioitaan on muun muassa The Rake's Progress. Hän lähti kuninkaallisesta baletista virallisesti 1963.
Valois'sta tuli Kunnialegioonan jäsen 1950, Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsen 1951 ja Kunniaritarien ritarikunnan jäsen 1982. Hänelle myönnettiin Ansioritarikunnan nauha vuonna 1992. Hän kuoli Lontoossa 102-vuotiaana.
Ninette de Valois’lle myönnettiin Erasmus-palkinto 1974.
Piia Kleemola

Piia Kleemola(-Välimäki) (s. 1975) on suomalainen kansanmuusikko, jonka instrumentit ovat viulu, 15-kielinen kantele ja jouhikko. Hän toimii myös laulajana.
Kleemola on erikoistunut eteläpohjalaisiin pelimannien viuluperinteisiin, jotka olivat hänen musiikin tohtorin tutkintonsa (2011, Sibelius-Akatemia) aiheena. Hänen ohjelmistoonsa kuuluu perinteistä kansanmusiikkia, improvisaatiota ja uusia sävellyksiä. Hän on työskennellyt myös tanssin ja teatterin parissa. Hän on esiintynyt solistina ja muiden muassa kokoonpanojen Päre, NAM-trio ja Laitakaupungin orkesteri muusikkona. Kleemola on esiintynyt monissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa, Kiinassa ja Vietnamissa. Hänelle ovat myöntäneet taiteilija-apurahoja Taiteen edistämiskeskus ja tutkimusapurahoja Etelä-Pohjanmaan rahasto. Hän on ollut säveltaiteen läänintaiteilijana Taiteen edistämiskeskuksessa, Sibelius-Akatemian Seinäjoen-yksikön projektityöntekijänä ja vuodesta 2015 Haapavesi Folk Music Festivalin taiteellisena johtajana.
Kleemola aloitti viulunsoiton 7-vuotiaana soitettuaan aiemmin myös pianoa. Hän harjoitteli aluksi klassisia kappaleita, mutta sai pian kosketuksen myös kansanmusiikkiin opettajansa Timo Hannulan perustaman Haapaveden pikkupelimannit -kokoonpanon kautta. Haapavedellä järjestettyjen kurssien ansiosta Kleemola pääsi tutustumaan eri maiden musiikkiperinteisiin; kursseilla opettivat suomalaisten lisäksi muiden muassa irlantilaiset, ruotsalaiset, norjalaiset ja yhdysvaltalaiset viulistit. Kleemola opiskeli Kaustisella musiikkilukiossa ja pääsi sitten Sibelius-Akatemiaan – aluksi nuoriso-ohjelmaan, jossa ensimmäisen varsinaisen kansanmusiikkiviuluopetuksen hänelle antoi Arto Järvelä. Hänen muihin opettajiinsa ovat kuuluneet Ritva Talvitie, Tellu Turkka, Erik Hokkanen, Timo Alakotila ja Maria Kalaniemi. Kleemola vietti aikaa myös vaihto-opiskelijana Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa, jossa häntä opetti Ellika Frisell.
Diskografia > Soololevyt

RindaNickola (2009)
Fiddle Feast (2012)
Pirun ja papin polska (2014)
Diskografia > Muut julkaisut

mukana kymmenillä levyillä, joista kolme on tuonut EtnoEmma-palkintoehdokkuuden
Aiheesta muualla

Viralliset sivut
Posankka

| Posankka |
| --- | --- |
 Lakitettu Posankka huhtikuussa 2012.
Nimi:  Posankka
Tekijä:  Alvar Gullichsen
Valmistumisvuosi:  1999
Taiteenlaji:  ympäristötaide
Korkeus:  5 m
Leveys:  4,35 m
Syvyys:  7,5 m
Sijainti:  Helsinginkadun varressa lähellä Ylioppilaskylää
Paikkakunta:  Turku
Koordinaatit:  60°27′30.9″N, 022°17′22.5″E
Posankka on Alvar Gullichsenin suunnittelema, Turun ylioppilaskylän alueella sijaitseva patsas, joka kuvaa kumiankan ja marsipaanipossun risteymää. Patsaan pituus on 7,5 metriä, leveys 4,35 metriä ja korkeus 5 metriä, ja se on valmistettu teräsvahvisteisesta lujitemuovista. Teoksen valmisti nauvolainen muovialan yrittäjä Bjarne Ölander ja alkuperäisen muovauksenselvennä teki virolainen kuvanveistäjä Matti Varik.
Posankka valmistui vuonna 1999. Valmistuttuaan se lipui vappuna ensin kellumaan Aurajokeen ja siirrettiin myöhemmin nykyiselle paikalleen kylpylähotelli Caribian edustalle, Helsinginkadun varteen. Posankan tilasi Pro Cultura -säätiö osana Turun veistoskaupunkihanketta.
Gullichsen kertoo saaneensa idean Posankasta nähtyään Warner Brothersin kaupassa Lontoossa suurikokoisia muovisia veistoksia Väiski Vemmelsäärestä ja muista piirroshahmoista.[lähde? ]
Joulun aikaan Posankalle puetaan päähän tonttulakki. Muutamana vappuna sen päähän on puettu ylioppilaslakki, mutta senselvennä jälkeen lakitus lopetettiin. Partiolaiset huivittivat Posankan 19. huhtikuuta 2010 partioviikon kunniaksi.
Posankan sisällä on tila, jonne oli aiemmin mahdollista ryömiä patsaan pakaroiden välistä, mutta julkisen taiteen ylläpidosta vastaava Turun museokeskus tukki vuonna 2022 kulun patsaan uumeniin välttääkseen joutumasta korvausvastuuseen siinä tapauksessa, että Posankka esimerkiksi syttyisi tuleen. Koska pelkkä verkko ja raskaat kivet eivät estäneet niiden vierittämistä pois, niin 2023 museokeskus vahvisti estettä pulttaamalla kivet yhteen.
Huhtikuussa 2019 Posankka nimettiin Turun viralliseksi kaupunkieläimeksi.
Aiheesta muualla

Posankka Turun museokeskuksen sivulla
Pikku-Tappari

| Pikku-Tappari |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°18′44″N, 26°58′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kyyveden alue (14.93)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  14.935.1.023
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  128,4 m  
Pituus:  200 m  
Leveys:  80 m  
Rantaviiva:  0,46 km  
Pinta-ala:  1,109 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPikku-Tappari 
Pikku-Tappari  on Etelä-Savossa Pieksämäellä  Paltasen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 200 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kyyveden alueella (14.93), jonka Naarajärven valuma-alueeseen (14.935) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 128,4 metriä mpy.
Pikku-Finlandia-palkinto

Pikku-Finlandia on Äidinkielen opettajain liiton vuosittain Suomen Kirjasäätiön tuella järjestämä kirjallisuusesseiden kirjoituskilpailu, johon voivat osallistua kaikki toisen asteen opiskelijat. Kilpailu on järjestetty vuodesta 1984 alkaen. Voittaja saa 800 euron rahapalkinnon sekä kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinnon ehdokaskirjat. Voittaja julkaistaan syksyisin Helsingin kirjamessujen yhteydessä.
Kilpailussa palkituissa esseissä useimmin käsiteltyjä romaaneja ovat Milan Kunderan Olemisen sietämätön keveys ja Mika Waltarin Sinuhe egyptiläinen.