stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paros (kaupunki)
Rakennukset ja löydökset > Esinelöydöt

Saarelta tehdyt esinelöydöt ovat pääosin Pároksen arkeologisessa museossa. Niihin kuuluu muun muassa kykladisia idoleita, arkaaisen kauden veistoksia, keramiikkaa, piirtokirjoituksia sekä rakennusten osia. Merkittävimpiin piirtokirjoituksiin kuuluu Paroslaisen kronikan sisältävä stele.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Paros Wikimedia Commonsissa
Antiikin aikainen marmorilouhos Paroksella.
Gorgon-patsas, n. 550 eaa. Pároksen arkeologinen museo.
Paroksen lyömä didrakhma, 200–180 eaa.
Athenen temppelin jäänteitä Paroikián Pyhän Konstantinuksen kirkon (Ágios Konstantínos) luona.
Antiikin aikaista materiaalia uudelleenkäytettynä venetsialaisaikaisessa linnassa.
Delionin raunioita.
Hauta-ateriaa esittävä reliefi Arkhilokheionista, n. 500 eaa. Pároksen arkeologinen museo.
Antiikin aikaista hautausmaata.
Hellenistisen kauden talojen jäänteitä.
Hellenistisen kauden tornin jäänteet Xifarássa.
Jaakko Luhtanen

Jaakko Luhtanen (1906 – 19. lokakuuta 1985) oli lahtelainen yritysjohtaja ja pesäpalloilija, joka on luokiteltu sadan merkittävimmän lahtelaisen joukkoon.
Jaakko Luhtanen siirtyi Luhta Oy:n johtotehtäviin 1936  ja vuonna 1944 hänestä tuli yrityksen toimitusjohtaja.
Pesäpallossa Luhtanen edusti Lahden Mailaveikkoja ja oli viisi kertaa voittamassa Suomen mestaruutta, ensimmäinen 1925 tuli vielä suojeluskunnan nimissä. Itä–Länsi-otteluun Luhtanen valittiin 1932 vaihtopelaajaksi. Kopparina pelannut Luhtanen oli seuransa parhaita etenijöitä.
Saavutukset > Pelaajana

5 SM-kultaa: 1925, 1929, 1930, 1931, 1932
2 SM-hopeaa: 1927, 1933
1 Itä-Länsi-ottelu: 1932
Luettelo valtioista, jotka ulottuvat kahteen maanosaan

Kahteen maanosaan ulottuvat valtiot.
  Valtiot, joilla on merentakaisia alueita tai territorioita.
  Valtiot, joita saatetaan luokitella kahteen maanosaan ulottuviksi.
Tämä on luettelo valtioista, jotka ulottuvat kahteen maanosaan. Luettelossa ei ole huomioitu niin kutsuttuja merentakaisia alueita  tai territorioita (esim. Ranskan merentakaiset alueet tai Guam). Valtiot on listattu sen mukaan, onko niillä maaraja vai meriraja maanosien välillä.
Maaraja

| Valtio | Maanosat | Maanosa-raja |
| --- | --- | --- |
|  Azerbaidžan | Eurooppa/Aasia | Etelä-Kaukasia |
|  Egypti | Afrikka/Aasia | Siinai |
|  Georgia | Eurooppa/Aasia | Etelä-Kaukasia |
|  Kazakstan | Eurooppa/Aasia | Ural-joki |
|  Panama | Pohjois-Amerikka/Etelä-Amerikka | Panamankannas, Darién Gap |
|  Venäjä | Eurooppa/Aasia | Ural-vuoristo |
Meriraja

| Valtio | Maanosat | Maanosa-raja |
| --- | --- | --- |
|  Indonesia | Aasia/Australia | Timorinmeri, Arafurameri |
|  Kreikka | Eurooppa/Aasia | Egeanmeri |
|  Turkki | Eurooppa/Aasia | Itä-Traakia, Bosporinsalmi, Dardanellit |
Partamakaki

| Partamakaki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Osalahko::  Apinat Simiiformes 
Yläheimo::  Cercopithecoidea 
Heimo::  Vanhan maailman häntäapinat Cercopithecidae
Alaheimo::  Marakattiapinat Cercopithecinae 
Suku::  Makakit Macaca
Laji::  silenus
Kaksiosainen nimi
 Macaca silenus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Macaca albibarbatus (Kerr, 1792)   Macaca ferox (Shaw, 1792)   Macaca veter (Audebert, 1798)   Macaca vetulus (Erxleben, 1777)  
 Partamakakin levinneisyys
Katso myös
   Partamakaki Wikispeciesissä   Partamakaki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Partamakaki eli parta-apina (Macaca silenus) on Intiassa elävä apinalaji. Se on kaikkiruokainen laumaeläin. Laji on makakeista pienimpiä ja harvinaisimpia ja nykyään uhanalainen.
Koko ja ulkonäkö

Partamakaki on pienempi kuin useimmat makakit. Koiraat ovat naaraita suurempia, ja niiden kulmahampaat ovat näyttävämmät. Koiraiden ruumiinpituus on 51–61 senttiä ja naaraiden 42–46 senttiä. Koiraat painavat 5–10 kiloa, naaraat puolestaan 2–6 kiloa. Hännän pituus on naaraalla 25–38 senttiä ja koiraalla 24–39 senttiä. Häntä on ohut ja paljas, mutta päättyy mustaan karvatupsuun, josta juontuu lajin englanninkielinen nimi lion-tailed macaque (suom. ”leijonahäntäinen makaki”). Turkki on kiiltävänmusta, mutta naaman ympäristöä peittää harmaa, pitkäkarvainen röyhelö. Naama itse on paljas ja musta. Partamakakilla on jokaisessa leuanpuoliskossa kaksi etuhammasta, yksi kulmahammas, kolme välihammasta ja kaksi poskihammasta. Makakeilla on poskipussit hedelmien varastoimista varten.
Levinneisyys ja elinympäristö

Partamakakia tavataan luonnonvaraisena vain Länsi-Ghatien vuoristossa ja kukkuloilla Etelä-Intiassa. Etelässä sen levinneisyys ulottuu Kalakkadun kukkuloille ja pohjoisessa Anshi Ghatiin. Se elää Karnatakan, Keralan ja Tamil Nadun osavaltioissa. Luonnonvaraisia aikuisia partamakakeja arvioidaan olevan jäljellä alle 2500 yksilöä.
Partamakakin elinympäristöä ovat pääasiassa luonnontilaiset trooppiset sademetsät, mutta niitä elää myös kukkuloiden monsuunimetsissä ja hoidetuissa metsissä. Niitä on tavattu jopa ihmisten hedelmäpuutarhoissa. Kannan koko vaihtelee hedelmien saatavuuden mukaan. Partamakakit elävät pääasiassa 600–1100 metrin korkeudessa, mutta voivat kiivetä ylemmäksi tai laskeutua noin 150 metrin korkeudessa kasvavaan lehtimetsävyöhykkeeseen.
Elintavat

Toisin kuin muut makakit, partamakakit elävät lähes yksinomaan puissa. Ne ovat arkoja ja karttavat ihmistä. Lisäksi ne sulautuvat hyvin ympäristöönsä tumman turkkinsa ansiosta ja pysyttelevät yleensä kasvillisuuden ylimmissä kerroksissa. Ne laskeutuvat maahan vain harvoin, mutta ovat silti hyviä uimareita. Yön ne viettävät rykelminä piilotellen puiden yläosien haarojen välissä.
Partamakakit elävät 4–30 yksilön laumoina, joskin lauman keskimääräinen koko on 10–20 yksilöä. Lauma koostuu yleensä yhdestä hallitsevasta koiraasta, useasta naaraasta ja niiden poikasista. Koiraita voi joskus olla jopa kolme. Yleensä vain yhdellä koiraalla on oikeus lisääntyä. Koiraat ovat hyvin reviiritietoisia ja ilmoittavat reviirinsä rajoista ääntelyllä. Muut makakilajit eivät tee näin. Yleensä äänet riittävät karkottamaan toisen osapuolen ja suorilta yhteenotoilta vältytään. Koiraat päästävät kirkaisuhuudon lähestyessään vieraan ryhmän lajitoveria. Partamakakit käyttävät yhteensä 17:ää erilaista ääntä. Ne käyttävät myös ruumiinkieltä, kuten ilmeitä ja asentoja. Haukottelu yhdessä irvistyksen kanssa ilmaisee valta-asemaa tai vaaraa, ja huulien maiskutus on tervehdys. Viestinnässä käytetään myös sukimista, leikkiä ja aggressioita.
Lauman reviiri voi olla kooltaan 500 hehtaaria, mutta se menee usein päällekkäin muiden laumojen reviirien kanssa. Lauman siirtyessä ruokailemaan muualle urokset päästävät kovaäänisiä yskähdyksiä ehkä pitääkseen lauman koossa tai kertoakseen naapurilaumoille olinpaikkansa. Naaraat jäävät yleensä syntymälaumaansa ja solmivat vahvat suhteet emoonsa. Urokset sen sijaan jättävät synnyinlaumansa aikuistuttuaan ja kerääntyvät poikamiesryhmiksi. Elinikä on luonnossa korkeintaan 20 vuotta, vankeudessa noin 30 vuotta.
Elintavat > Ravinto

Partamakakien pääravintoa ovat hedelmät, mutta myös kukat, lehdet, ruohot, silmut ja siemenet. Lisäksi ne kaivavat puunkuoren alta tai lahoavista puunrungoista toukkia ja hyönteisiä, sekä saalistavat silloin tällöin selkärankaisia, kuten liskoja, lehtisammakoita ja pieniä nisäkkäitä. Partamakakit ruokailevat auringonnoususta iltahämärään. Laumat siirtyvät paikasta toiseen hedelmien kypsymisen mukaan, mutta ratkaisevaa elinpaikan valinnalle on, että alueella kasvaa lähes ympäri vuoden hedelmiä tuottavia puulajeja kuten Artocarpus-suvun leipäpuita tai Cullenia exarillata-puita. Partamakakien elinalueella sataa paljon, joten niiden ei yleensä tarvitse laskeutua maahan juomaan. Ne saavat tarvitsemansa veden nuolemalla vesipisaroita lehdiltä tai juomalla puunrunkojen onkaloihin ja haarautumiskohtiin kerääntynyttä sadevettä. Alueella voi kuitenkin olla pari kuivaa kautta vuodessa, jolloin apinoiden täytyy laskeutua jokien rannoille juomaan.
Elintavat > Lisääntyminen

Partamakakilla ei ole erityistä lisääntymiskautta. Naaraat voivat tulla kiimaan mihin aikaan vuodesta tahansa, kun elinolot ovat suotuisat. Kiima-aikana naaraan hännän alapuolinen alue turpoaa viestinä koiraille naaraan paritteluhaluista. Naaras parittelee kerran, ja parin tiet eroavat. Koiraat tulevat sukukypsiksi kahdeksanvuotiaina, naaraat viisivuotiaina. Naaras voi saada yhden poikasen vuodessa. Naaraan kantoaika kestää 5,5–6 kuukautta, ja se synnyttää yhden poikasen. Vastasyntynyt poikanen painaa 400–500 grammaa. Vastasyntyneiden kalpeanpunertavaa ihoa peittää lyhytkarvainen, ruskea turkki, mutta kuukauden kuluttua sekä iho että turkki muuttuvat tummiksi. Poikanen pysyy emon kannettavana vatsan kohdalla. Poikasta imetetään 6–12 kuukautta. Poikanen ja emo pysyvät tiiviisti yhdessä uuden poikasen syntymään asti.
Uhat ja suojelu

Partamakaki on uhanalainen laji, mihin pääsyynä on metsien hävittäminen. Metsiä hakataan tee- ja kahviplantaasien tieltä tai vieraiden ja nopeakasvuisten puulajien, kuten eukalyptusten ja akasioiden, kasvattamiseksi sekä polttopuuksi ja myytäväksi. Partamakaki sopeutuu huonosti sekundäärimetsiin. Alkuperäisestä elinympäristöstä on jäljellä vain yksi prosentti. Jäljelle jääneet metsäsaarekkeet ovat pieniä ja kaukana toisistaan, joten partamakakit ovat joutuneet eristetyiksi pieniin populaatioihin, jotka ovat alttiina sisäsiittoisuudelle. Toiseksi tärkein uhkatekijä on metsästys. Partamakakeita tapetaan tuhoeläiminä, koska ne ryöstelevät viljelyksiä. Niitä metsästetään myös lihan takia ja siksi, että ne sekoitetaan nilgirinlanguriin, jota metsästetään lääkkeeksi.
Partamakaki on Intiassa rauhoitettu, ja se elää siellä ainakin 21 suojelualueella. Se myös kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Lajia tutkittiin pitkään eläintarhoissa, joissa laji myös lisääntyy. Vuonna 1973 käynnistettiin luonnonvaraisten makakien tutkimukset, ja lajin biologiasta on saatu paljon uutta tietoa. Eläintarhoissa elää nykyään noin 600 partamakakia.
Partamakaki
Partamakakin poikanen Kölnin eläintarhassa.
Patelída

| --- | --- |
Muut nimet:  Petalída (Πεταλίδα), Patélla (Πατέλλα)
Sijainti:  37°12′35″N, 26°47′48″E, Léros Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,014 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Patelída (kreik. Πατελίδα) eli Petalída (Πεταλίδα) eli Patélla (Πατέλλα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Léroksen saaren pohjoispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,014 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Patelída kuuluu Léroksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Luettelo Suomessa itsenäisyyden aikana myönnetyistä arvonimistä

Luettelo Suomessa itsenäisyyden aikana myönnetyistä arvonimistä sisältää valtionhoitajan ja tasavallan presidenttien Suomessa myöntämät arvonimet vuodesta 1918 alkaen.
Patagoniansypressi

| Patagoniansypressi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Callitroideae
Suku::  Patagoniansypressit Fitzroya  Lindl., 1851
Laji::  cupressoides
Kaksiosainen nimi
 Fitzroya cupressoides  (Molina) Johnst., 1924 

Katso myös
   Patagoniansypressi Wikispeciesissä   Patagoniansypressi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Patagoniansypressi (Fitzroya cupressoides) on sypressikasvien heimoon (Cupressaceae) kuuluva havupuulaji. Se on patagoniansypressien suvun (Fitzroya) ainoa laji. Patagoniansypressi kasvaa luonnossa Etelä-Amerikan eteläosan länsirannikon lauhkean vyöhykkeen sademetsissä. Puita hakattiin laajalti 1600-luvulta alkaen, ja niiden kasvualueen arvioidaan olevan enää 15 prosenttia alkuperäisestä. IUCN on luokitellut lajin erittäin uhanalaiseksi.
Kuvaus

Patagoniansypressi on suurikokoinen puu. Laji voi kasvaa yli 60 metriä korkeaksi ja rungon halkaisijaltaan kolmimetriseksi. Oksat ovat usein päädyistään riippuvia. Kaarna on punertavaa, säikeistä ja halkeilee suikaleina.
Lehdet kasvavat oksissa säteittäin kolmen kiehkuroina. Ne ovat pitkän suomumaisia, tylppäkärkisiä, jäykkiä ja kaarevia. Lehdillä on johteinen kantaosa sekä vapaa kärkiosa, joka on noin 3,5 millimetriä pitkä. Lehtien erityistuntomerkki ovat molemminpuoliset kaksi valkoista ilmarakojuovaa.
Patagoniansypressin tiheissä oksakimpuissa on usein runsaasti pieniä käpyjä. Laji on yleensä kaksikotinen, joten hedekävyt ja emikävyt kasvavat tavallisesti eri puuyksilöissä. Myös yksikotisia yksilöitä esiintyy. Hedekävyt kasvavat yksittäin lehtihangoissa lähellä versojen kärkeä. Ne muodostuvat 15–24 hedelehdestä, jotka kasvavat säteittäin kolmen kiehkuroina. Siemeniä tuottavat emikävyt kasvavat yksittäin lyhyiden versojen kärjissä. Ne ovat pyöreitä, noin 6–8 millimetriä halkaisijaltaan ja koostuvat yleensä yhdeksästä käpysuomusta, jotka kasvavat säteittäin vuorottaisina kolmen kiehkuroina. Kolme alinta käpysuomua ovat steriilejä, eivätkä tuota siemeniä. Kävyt kypsyvät yhden kasvukauden aikana. Siemenet ovat munanmuotoisia ja niillä on kaksi tai kolme lenninsiipeä.
Patagoniansypressi voi elää jopa yli 5 000 vuotta vanhaksi. Vanhin tunnettu puu on ollut iältään 5 484 vuotta. Laji on Etelä-Amerikan luonnonvaraisista puulajeista suurikokoisimpia, sekä pitkäikäisin kaikista tunnetuista yksittäisistä puista.
Vuonna 2022 Alerce Costeron kansallispuistosta Chilestä löydettiin patagoniansypressi, jonka ikä on tutkimuksen mukaan 5 484 vuotta ja on näin maailman vanhin elävä puu.
Patagoniansypressi on geneettisesti polyploidinen laji, mikä on hyvin harvinaista havupuille. Tutkitut yksilöt ovat tetraploidisia eli niillä on nelinkertainen kromosomisto.
Vanhan puun runko.
Lehdet ovat yleensä kolmittain kiehkuroina.
Taimen varhaislehdet ovat kapeita ja neulasmaisia.
Käpysuomut avautuvat siementen kypsyttyä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Patagoniansypressi esiintyy Etelä-Amerikan eteläosassa Patagonian länsirannikolla eteläisen Chilen ja Argentiinan lauhkean vyöhykkeen sademetsissä merenpinnasta noin 900 metrin korkeuteen.
Patagoniansypressin kannat eivät pysty uudistumaan normaalioloissa vuorten alaosissa 100–800 metrin korkeudella, vaan ainoastaan suurten luonnonmullistusten, kuten maanvyörymien raivattua metsään aukeita. Koska laji voi elää tuhansia vuosia, luonnonmullistuksia tapahtuu kuitenkin useita kertoja yhden puusukupolven aikana. Korkeammalla vuoristossa yli 800 metrin korkeudessa puu voi onnistuneesti lisääntyä myös avoimissa vanhoissa metsissä.
Patagoniansypressi muodostaa harvoin puhtaan yksilajisia metsiä. Sen seuralaislajistoon kuuluu muita havupuita, kuten ristisypressi (Pilgerodendron uviferum), pilvipodokarpus (Podocarpus nubigenus) ja prinssinkuusi (Saxegothaea conspicua) sekä koppisiemenisiä puita kuten kanelo (Drimys winteri), tummaetelänpyökki (Nothofagus dombeyi) ja eukryfialaji Eucryphia cordifolia.
Käyttö

Patagoniansypressin puuaines on kevyttä, kestävää, suorasyistä ja helposti työstettävää. Sitä käytettiin 1600-luvulta 1900-luvun puoleenväliin päreisiin, huonekaluihin ja rakentamiseen. Puu kuitenkin harvinaistui huomattavasti laajan käytön seurauksena, ja se suojeltiin vuonna 1976. Nykyisellään lajia pidetään erittäin uhanalaisena. Lajia on istutettu jonkun verran koristekasvina muualla lauhkeilla vyöhykkeillä, varsinkin Britanniaan. Euroopassa puu jää yleensä kuitenkin pienemmäksi, alle 20-metriseksi.
Aiheesta muualla

ITIS: Fitzroya cupressoides (englanniksi)
ARKive: Alerce (Fitzroya cupressoides) (Arkistoitu – Internet Archive) (kuvia) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Fitzroya cupressoides:  Wikidata: Q847304  Wikispecies: Fitzroya cupressoides  ARKive: fitzroya-cupressoides  CoL: 6J6YS  Conifers.org: Fitzroya  ECOS: 6706  EoL: 1034864  EPPO: FIZCU  GBIF: 2684353  GRIN: 17114  iNaturalist: 135931  IPNI: 105034-2  IRMNG: 10801677  ITIS: 194880  IUCN: 30926  NCBI: 103972  NZOR: 7b82ef35-037f-44a7-8689-85e009d5ca36  Observation.org: 438775  Open Tree of Life: 791262  PfaF: Fitzroya cupressoides  Plant List: kew-2813201  PLANTS: FICU2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:105034-2  RHS: 7233  Species+: 27947  Tropicos: 9400406  WFO: wfo-0000691255 
Pinus cupressoides:  Wikidata: Q17363885  CoL: 4J259  GBIF: 5284293  GRIN: 28434  IPNI: 196966-2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:196966-2  Tropicos: 50183121  WFO: wfo-0000481271 
Patagoniansypressistä valmistettuja kattopäreitä.
Charles Pathé

| Charles Morand Pathé |
| --- | --- |
 Charles Pathé vuonna 1919.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1863 Chevry-Cossigny, Seine-et-Marne, Ranska
Kuollut: 25. joulukuuta 1957 (93 vuotta) 1957 Monte Carlo, Ranska
Kansalaisuus:  ranska
Ammatti:  liikemies, elokuvatuottaja
Charles Morand Pathé (26. joulukuuta 1863 Chevry-Cossigny, Seine-et-Marne – 25. joulukuuta 1957 Monte Carlo) oli ranskalainen liikemies ja elokuvatuottaja. Hänet tunnetaan elokuvayhtiö Pathé Frèresin perustajana.
Charles Pathé syntyi lihakauppiaan perheeseen. Hän palveli armeijassa ja kokeili erilaisia liiketoimia. Vuonna 1894 Pathé osti Edisonin fonografin, jota hän esitteli maksusta tivoleissa ja sirkuksissa. Pian hän ryhtyi valmistamaan fonografeja ja elokuvakameroita. Vuonna 1896 Charles perusti veljiensä Émilen, Jacquestin ja Théophilen kanssa Société Pathé Frères -yhtiön, joka valmisti myös raakafilmiä ja teki elokuvia. Vuonna 1898 Émile otti vastuulleen yhtiön fonografiosaston ja Charles alkoi johtaa sen elokuvaosastoa apunaan tuotantopäällikkö Ferdinand Zecca.
Pathén tuotanto laajeni nopeasti ja 1900-luvun alussa siitä tuli maailman johtava elokuvayhtiö. Ensimmäisen maailmansodan aiheuttamien vastoinkäymisten jälkeen Charles Pathé keskittyi yhdysvaltalaisen Pathé Exchange -yhtiön johtamiseen ja luovutti osan vastuistaan Ranskassa apulaiselleen Léon Madieulle. Vuonna 1919 yhtiö jaettiin kahtia ja monet sen tytäryritykset myytiin pois. Väärinkäytöksistä syytetty Charles Pathé luopui osakkeistaan kansainvälisen talouskriisin aikaan 1929 ja yhtiön omistajaksi tuli Bernard Natan. Sittemmin syytöksista vapautettu Pathé vetäytyi viettämään hiljaista elämää.
Luhtasirppisammalet

| Luhtasirppisammalet |
| --- | --- |
 Luhtasirppisammal (Drepanocladus aduncus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalten luokka Bryopsida
Alaluokka::  Bryidae
Lahko::  Hypnales
Heimo::  Campyliaceae
Suku::  Luhtasirppisammalet Drepanocladus  (C. Müll.) G. Roth 
Katso myös
   Luhtasirppisammalet Wikispeciesissä   Luhtasirppisammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luhtasirppisammalet (Drepanocladus) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku. Suomessa esiintyy viisi suvun lajia, jotka kalkkisirppisammalta lukuun ottamatta esiintyvät koko Suomessa. Kalkkisirppisammal on silmälläpidettävä ja on havaittu Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa, Perä-Pohjanmaalla ja Koillismaalla.
Suomessa esiintyvät luhtasirppisammallajit

Drepanocladus aduncus - luhtasirppisammal
Drepanocladus longifolius - hiussirppisammal
Drepanocladus polygamus - väkäsirppisammal
Drepanocladus sendtneri - kalkkisirppisammal
Drepanocladus sordidus - upossirppisammal
Patinahapero

| Patinahapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  parazurea
Kaksiosainen nimi
 Russula parazurea  Jul. Schäff.  
Katso myös
   Patinahapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Patinahapero (Russula parazurea) on kupera tai laakealakkinen ruskehtava tai tumma haperolaji. Sen jalka on valkoinen. Malto on myös valkoista. Maku on mieto tai hiukan kirpeä. Heltat ovat nahanruskeat. Sieni kasvaa lehtimetsissä Keski-Euroopassa eikä sitä ilmeisesti esiinny Suomessa.
Partakorppikotka

| Partakorppikotka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Gypaetus
Laji::  barbatus
Kaksiosainen nimi
 Gypaetus barbatus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Partakorppikotka Wikispeciesissä   Partakorppikotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Partakorppikotka (Gypaetus barbatus) on Euroopassa, Afrikassa ja Aasiassa elävä suurikokoinen korppikotka.
Partakorppikotkan vartalo on kellertävä, samoin pää, jossa on musta ”parta”, joka on antanut lajille nimen. Selkä ja siivet ovat harmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Linnun pituus on 94–125 cm, siipien kärkiväli 231–283 cm ja paino 4,5–7,2 kg. Naaras on suurempi kuin koiras.
Partakorppikotkat ovat melko pitkäikäisiä. Ne voivat elää tarhattuna jopa 40-vuotiaiksi. Sukukypsiksi ne tulevat vasta noin viisivuotiaina.
Partakorppikotka ei yleensä ääntele. Soidinlennolla saattaa kuulla kotkan kokoon nähden hämmästyttävän hiljaista viheltävää ääntä. Kutsuäänenä voi kuulla pehmeän pie-äänen. Poikaset kerjäävät ruokaa kiihkeällä piiskutuksella ja nuoret lentokykyiset linnut naukuvat hiirihaukkamaisesti.
Alalajit ja levinneisyys

Partakorppikotka on jakautunut kolmeen eri alalajiin: barbarus, aureus ja meridionalis. Barbatus elää Pohjois-Afrikassa, alalaji aureus Pyreneillä, Etelä-Euroopassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa, sekä pienikokoisin alalaji meridionalis pesii pienillä alueilla eteläisimmässä ja itäisimmässä Afrikassa, sekä ehkä myös Arabian niemimaan lounaiskulmassa. Lajin elinympäristön ala on 110 miljoonaa neliökilometriä.
Partakorppikotka on paikkalintu, joten se pysyttelee pesimäpaikoillaan koko vuoden. Nuoret yksilöt kiertelevät laajemmalti, mutta harhautuvat vain harvoin vuoristoalueen ulkopuolelle. Suomessa lajia ei ole tavattu luonnonvaraisena.
Alalajit ja levinneisyys > Kannanarviot

Lajin maailmanlaajuiseksi kannaksi on arvioitu 1675-6700 yksilöä ja kannan suunta on laskeva. Euroopan ja läntisen palearktisen alueen koko kanta on luultavasti noin 330–700 paria, josta itse Euroopassa elää vain noin 100 paria. Partakorppikotka on Euroopan korppikotkista harvalukuisin ja yksi Euroopan harvinaisimmista petolinnuista. Se onkin luokiteltu Välimeren alueella erittäin uhanalaiseksi lajiksi.
Uhanalaistuminen Euroopassa

Vielä 1900-luvun alussa partakorppikotka oli hyvin yleinen pesijä Etelä-Euroopan vuoristoissa, mutta 1900-luvun lopussa partakorppikotka oli jo uhanalainen ja vaarassa hävitä Euroopasta. Sen pahimmat uhkatekijät ovat ravinnonpuute, laajamittainen vaino, ympäristönmuutos, häirintä sekä myrkkysyötit, jotka on tarkoitettu kettuja ja susia varten.
Uhanalaistuminen Euroopassa > Alueellinen häviäminen

Heikentyneet elinolot johtivat alueelliseen sukupuuttoon Saksassa vuonna 1855, Sveitsissä 1884, Bosniassa ja Hertsegovinassa 1893, Itävallassa 1906, Italiassa 1913, Romaniassa 1935, entisessä Tšekkoslovakiassa 1942, Serbiassa ja Montenegrossa 1956, Bulgariassa 1966 ja Makedoniassa 1990.
Uhanalaistuminen Euroopassa > Luontoonpalautukset

Ensimmäiset partakorppikotkien luontoonpalautukset tehtiin vuonna 1986 Itävallan Hohe Tauernin kansallispuistossa. Vuoteen 2019 mennessä Alpeille on vapautettu yhteensä 227 nuorta, tarhaoloissa kuoriutunutta partakorppikotkaa. Alueen nykyinen populaatio muodostuu lähes kokonaan näistä vapautetuista yksilöistä sekä niiden jälkeläisistä.  Lisäksi lajia on palautettu luontoon muuallakin Euroopassa.
Luontoonpalautukset ovat mahdollisia eläintarhojen ylläpitämän EEP-ohjelman ansiosta. Myös Suomessa Korkeasaaren eläintarhassa kuoriutuneita partakorppikotkia on lähetetty luontoon.