stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka Strang
Ura

Pekka Strang syntyi Jukka Strangin ja Camilla Anderssonin perheeseen. Hän varttui Vaasassa, missä hän sai ensimmäisen pääroolinsa, Arne Ankan roolin Vaasan ylioppilasteatteri Rampissa. Strang suoritti Teatterikorkeakoulun vuosina 1997–2001. Uransa alkuvuosina hän näytteli muun muassa Ruotsalaisessa teatterissa, Wasa Teaterissa ja Viirus-teatterissa.
Vuosina 2005–2014 Strang työskenteli Lilla Teaternin johtajana.
Pekka Strangin varhaisia näyttämötehtäviä olivat muun muassa Stenar i fickan (2001, 2005), Satan i Moskva (2001) ja Den komiska tragedin (2002). Lilla Teaternissa hän on näytellyt muun muassa Molièren komediassa Den girige (2011) ja Albert Camusin näytelmässä De rättfärdiga (2011). Strang on näytellyt myös erinäisissä suomenkielisissä teatterituotannoissa, kuten Oscar Wilden komediassa Miksi naiset aina rakastuvat Ernestiin (2007) ja Aleksandr Ostrovskin komediassa Huijarin muistiinpanot (2014).
Vuonna 2001 Strangilla oli Dani Bexarin rooli Peter Lindholmin elokuvassa Leijat Helsingin yllä. Dome Karukosken ohjaamassa elämäkertaelokuvassa Tom of Finland (2017) Strang näytteli pääosan. Lisäksi Strang on näytellyt sivurooleja useissa elokuva- ja televisiotuotannoissa.
Yksityiselämä

Strangilla on kolme lasta vaimonsa Pia Strangin kanssa.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / Televisioelokuva / Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2001 | Leijat Helsingin yllä | Dani Bexar |
| 2004 | Lapsia ja aikuisia | Miro |
| 2005 | Mittari | Sami |
| 2006 | Kolme suudelmaa | kylmäkalle |
| 2007 | Colorado Avenue | Dåhli-Johan |
| 2012 | Rakkaudella, Esko | Bergström |
| 2012 | 3 Simoa | Anders |
| 2012 | Vuosaari | Lauri |
| 2015 | Armi elää! | ohjaaja |
| 2015 | Me Rosvolat | Jouni, Viljan isä |
| 2017 | Tom of Finland | Touko Laaksonen |
| 2017 | 95 | Johannes |
| 2017 | Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset | Sorkkarauta-Salonen |
| 2018 | Juice | Harri Rinne |
| 2019 | Koirat eivät käytä housuja | Juha |
| 2019 | Kaksi ruumista rannalla | scifibaarin asiakas |
| 2020 | Lost Boys | kertoja |
| 2021 | Chempion mira | Bobby Fischer |
| 2022 | Koputus | Mikko |
| 2023 | The Last Kingdom: Seven Kings Must Die | Anlaf |
| 2023 | Peluri - kuolema on elävien ongelma | Risto |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2002 | Yhteinen huone |  |
| 2003 | Venny – Kultakauden kolmiodraama | Heikki Aho |
| 2003 | Kuumia aaltoja | Jarmo |
| 2006 | Akkaa päälle | Busse |
| 2007 | Kultainen noutaja | Matti Nylund |
| 2013 | #lovemilla | konstaapeli Pastori |
| 2015 | Joulukalenteri: Kadonneiden lahjojen tapaus | hovimestari |
| 2016 | Vihreät Valot – Väärät bileet | Salminen |
| 2016 | Ihon alla | Tobias Fagervik |
| 2016 | Sorjonen | Esko Kaartinen |
| 2017 | Kimmo | lääkäri |
| 2017 | Siskonpeti | Pekka Strang |
| 2017–2018 | Onnela | Markus Aalto |
| 2018–2019 | Sipoon herttua | Jan "Jani" Gustafsson |
| 2018 | Berlin Station | Cedrik |
| 2019 | Aktivistit | Waldemar Tunzelman |
| 2020 | Paratiisi | Simo Saitama |
| 2020 | Bäckström | Pentti Toivanen |
| 2021 | Mister8 | Juho |
| 2022 | Kultakala | Keijo |
| 2022 | Mies joka kuoli | Sami |
Filmografia > Dubbaukset

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2013 | Boule & Bill | alakerran naapuri (suomenkielinen naapuri) |
| 2019–2022 | Muumilaakso | Hemuli (miespuolinen) (ruotsinkielinen dubbaus) |
| 2020 | Muumipeikko ja pyrstötähti | Poliisimestari (ruotsinkielinen dubbaus) |
Aiheesta muualla

Strang, Pekka hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Strang Twitterissä
| n k Parhaan miespääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Joel Rinne (1944)  Rauli Tuomi (1945)  Tauno Palo (1946)  Rauli Tuomi (1947)  Leif Wager (1948)  Martti Katajisto (1949)  Tauno Palo (1950)  Hannes Häyrinen (1951)  Tauno Palo (1952)  Kaarlo Halttunen (1953)  Sakari Jurkka (1954)  Heimo Lepistö (1955)  ei jaettu (1956)  ei jaettu (1957)  ei jaettu (1958)  Holger Salin (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Helge Herala (1962)  Joel Rinne (1963)  Matti Oravisto (1964)  ei jaettu (1965)  Pekka Autiovuori (1966)  Jukka Sipilä (1967)  ei jaettu (1968)  Kalevi Kahra (1969)  Eero Melasniemi (1970)  Jussi Jurkka (1971)  Mikko Niskanen (1972)  ei jaettu (1973)  Aimo Saukko (1974)  ei jaettu (1975)  Vesa-Matti Loiri, Antti Litja (1976)  Erkki Pajala, Lasse Pöysti, Vilho Siivola (1977)  Martti Kainulainen, Toivo Mäkelä (1978)  ei jaettu (1979) 
1980–1999:  Lasse Pöysti (1980)  Martti Kainulainen, Pertti Palo (1981)  Hannu Lauri, Martti Pennanen (1982)  Vesa-Matti Loiri, Kari Väänänen (1983)  Paavo Pentikäinen (1984)  ei jaettu (1985)  Paavo Liski, Risto Tuorila (1986)  Lasse Pöysti (1987)  Hannu Lauri (1988)  Kari Sorvali (1989)  Taneli Mäkelä (1990)  Matti Pellonpää (1991)  Silu Seppälä (1992)  Paavo Pentikäinen (1993)  Hannu Kivioja (1994)  Juha Veijonen (1995)  ei jaettu (1996)  Jorma Tommila (1997)  Kari Heiskanen (1998)  Pertti Koivula (1999) 
2000–2019:  Martti Suosalo (2000)  Janne Reinikainen (2001)  Martti Suosalo (2002)  Sulevi Peltola (2003)  Mikko Leppilampi (2004)  Peter Franzén (2005)  Hannu-Pekka Björkman (2006)  Janne Virtanen (2007)  Tommi Korpela (2008)  Tommi Korpela (2009)  Heikki Nousiainen (2010)  Ville Virtanen (2011)  Joonas Saartamo (2012)  Eero Ritala (2013)  Eero Aho (2014)  Antti Litja (2015)  Tommi Korpela (2016)  Jarkko Lahti (2017)  Eero Aho (2018)  Hannu-Pekka Björkman (2019) 
2020–2039:  Pekka Strang (2020)  Shahab Hosseini (2021)  Petri Poikolainen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  DDB  Ritva 2  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Jakob Martin Strid

Jakob Martin Strid (s. 1972) on tanskalainen sarjakuvantekijä, jonka tunnetuin sarja on Politiken-lehdessä julkaistu Strid.
Ennen julkista menestystä hän piirsi vasemmistolaiseen Socialisten-lehteen. Hän käsitteli piirroksissa satiirin muodossa lähinnä poliittisia tapahtumia. Stridin vasemmistolaisuudesta huolimatta kohteiksi joutuivat kaikki julkisuudessa olevat henkilöt. Sarjassa Strid hän alter egonsa suojassa piirtää, kutsuu vieraita ja ajautuu kaikenlaisiin juonenkäänteisiin.
Kun Strid-sarjaa julkaistiin Politikenissa, se herätti runsaasti keskustelua, sillä hän suhtautui myönteisesti Rote Armee Fraktioniin.
Hän on julkaissut myös lastenkirjoja, joista Mustafas kiosk (1999) on Tanskassa hyvin suosittu mutta nostattanut Ruotsissa rasismisyytöksiä. Se on lorukirja, joka kertoo kööpenhaminalaisesta Nørrebron kaupunginosasta ja siellä kioskia pitävästä Mustafasta. Mustafa kertoo lapsille huikeita tarinoita.
Teokset

Mustafas kiosk (1999)
Dimitri 9 mm (2001)
Lille Frø (2005)
Min Mormors Gebis (2006)
Da Lille Madsens hus blæste væk (2008)
Mimbo Jimbo, sarja jossa on kolme kirjaa pienestä sinisestä norsusta (2010–2011)
Den utrolige historie om den kæmpestore pære (2012)
Teokset > Suomennetut teokset

Pikku-Makko, suom. Arja Kantele. WSOY, 2006. ISBN 951-0-31941-4 (alkuteos: Lille Frø, 2005)
Jättipäärynä joka kasvoi talon kokoiseksi, suom. Päivi Kivelä, Otava 2012 ISBN 978-951-1-26318-0 (alkuteos: Den utrolige historie om den kæmpestore pære, 2012)
Palkinnot ja tunnustukset

Dan Turèll -palkinto, 2001
Orla-palkinto, 2008 sarjassa paras kuvakirja
Kruununprinssiparin kulttuuripalkinto, 2012
Aiheesta muualla

Strid.dk, kirjailijan kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Streptomysiini

| --- | --- |


Streptomysiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
5-(2,4-diguanidino-3,5,6-trihydroksisykloheksoksi)-4-[4,5-dihydroksi-6-(hydroksimetyyli)-3-metyylaiminotetrahydropyran-2-yyli]oksi-3-hydroksi-2-metyylitetrahydrofuraani-3-karbaldehydi
Tunnisteet
CAS-numero: 57-92-1
ATC-koodi: A07AA04
PubChem CID: 19649
DrugBank: DB01082
Kemialliset tiedot
Kaava: C21H39N7O12
Moolimassa: 581,574
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: intramuskulaarinen, intravenoosi
Streptomysiini on antibioottilääke ja bakterisidi, jota Streptomyces griseus -maaperäbakteeri tuottaa. Streptomysiini oli ensimmäinen tehokas lääke tuberkuloosin hoidossa, mutta ei ole enää käytössä Suomessa. Viomysiini ja kanamysiini ovat samankaltaisia antibiootteja.
Löytyminen

Streptomysiinin löysi vuonna 1943 Selman Waksman, joka sai aiheesta Nobelin palkinnon vuonna 1952. Hän löysi sen tutkimalla gramnegatiivisia bakteereita, joiden kasvuun penisilliini ei vaikuttanut.
Vaikutustapa

Streptomysiini on bakteereja tappava ja niistä parhaiten tehoaa gramnegatiivisiin sauvabakteereihin, eräisiin stafylokokkeihin ja mykobakteereihin.
Käyttö

Streptomysiiniä on annosteltu lähinnä ruiskeena lihakseen, joko sulfaattina taikka hydrokloridina. Lääke imeytyi elimistöön yleensä nopeasti. Sitä saatettiin annostella tuberkuloosin hoidossa, 1 g eli 1 000 mg 2–3x/vko.
Pian löytymisensä jälkeen streptomysiiniä käytettiin ensisijaisena tbc-lääkkeenä, ja pitkään, ainakin 1970-luvulle saakka. Rifampisiinin löytymisen ja käyttöönoton jälkeen SM:sta tuli toissijainen lääkeaine tubin hoidossa, muun muassa ototoksisuutensa (lääke saattoi vaurioittaa kuulohermoa) johdosta. Streptomysiinia käytetään edelleen muun muassa muille antibiooteille resistenteissä tapauksissa. WHO on luokitellut streptomysiinin kriittisen tärkeäksi lääkeaineeksi.
Sivuvaikutukset

Sivuvaikutuksia streptomysiini aiheuttaa varsinkin henkilöille, joilla on vajaatoiminen munuainen. Sivuvaikutuksiin kuuluvat muun muassa tasapainon häiriintyminen, munuaisvauriot, streptomysiiniallergia.
Samanaikainen lääkitys, joka estää pahoinvointia ja huimausta: se saattaa hidastaa streptomysiinin neurotoksisten sivuvaikutusten toteamista. Tähän lääkeaineryhmään kuuluu useita antihistamiineja ja neuroleptiryhmän lääkeaineita.
Aiheesta muualla

Medicina.fi: Streptomysiini (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
PubChem: Streptomycin (englanniksi)
DrugBank: Streptomycin (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Streptomycin (englanniksi)
ChemBlink: Streptomycin (englanniksi)
Saharan kasvillisuus

Keidas Saharan Hoggar-vuoristossa.
Saharan kasvillisuus koostuu pääosin pensaista ja ruohoista, joita kasvaa harvassa. Kasvien kasvamista Saharassa rajoittaa eniten alueen kuivuus ja kuumuudesta johtuva suuri veden haihtuminen. Sadekautena kasvillisuus on sadealueilla rehevämpää koostuen heinien lisäksi muun muassa erilaisista kukkakasveista. Kasvillisuus sopeutuu Saharassa kuivuuteen joko kasvamalla vain sadekauden jälkeen tai sitten luomalla syvälle ja laajalle hiekan sisään ulottuvan juurakon.
Saharan maannos- ja kasvillisuustyypit

Saharan maannoksessa on niukasti eloperäistä ainesta. Kasvillisuustyypiltään Sahara on suureksi osaksi pensasaavikkoa, puoliaavikkoa ja vastaavaa, mutta näiden keskellä on erittäin kuivia lähes kasvittomia hiekka- ja muita aavikoita. Saharassa saattaa olla vain 150–230 kasvilajia 10 000 neliökilometriä kohden, kun Euroopassa vastaavalla alalla on noin 1 500 kasvilajia. Varsinkin kuivemman Saharan itäosan kasvilajisto on erityisen niukka.
Saharan kasvitieteelliset rajat

Sahara vaihtuu asteittain aroksi, savanniksi ja metsäksi. Pohjois-Saharassa on aroa ja puita. Etelä-Sahara on Sahel-vyöhykkeen kuivinta aroaluetta, jossa sataa 100–200 mm/v.
Usein on noin 100 km:n levyinen siirtymävyöhyke Saharan aavikon ja sitä ympäröivien arojen ja savannien välillä.
Ilmastollisesti Saharan pohjoisraja on 100 mm:n sademääräraja, mutta eteläraja 150 mm:n sademääräraja.
Saharaa ovat yrittäneet rajata kasvitieteellisin perustein muun muassa Frank White ja Robert Capot-Rey.
Kasvitieteellisesti Saharan pohjoisraja on espartohöyhenheinän (Stipa tenacissima) kasvun eteläraja. Saharan eteläraja on cram-cram-ruohon (Cornulaca monacantha) kasvun eteläraja, ja Sahelille tyypillisen ruohon Cenchrus biflorus kasvun pohjoisraja.
Nämä rajat käyvät kohtalaisen tarkasti yhteen Saharan keitaiden epäyhtenäisen taatelipalmuviljelysalueen kanssa.
Laajemman määritelmän mukaan Saharan raja Atlas-vuoriston suunnassa on 180 mm sademäärärajan tienoilla, mikä vastaa suolasavannia. Tämä on suunnilleen sama kuin Atlas-vuorten eteläreuna ja Välimeren rannikko. Eteläraja on tämän mukaan kuolleiden dyynien vyöhyke, jossa sademäärä on 6 tuumaa..
Saharan maannos

Enin osa Saharasta on aavikkomaannoksen peitossa. Aavikkomaannoksessa on vain vähän eloperäistä ainesta.
Aavikkomaannoksesta osa on hiekka-aluetta. Aavikkomaannoksen lisäksi Saharan kosteammilla alueilla on vaaleanruskeaa maannosta ja vuorialueilla vuoristoille tyypillistä maaperää.
Kasvillisuuden alkuperä

Keskiosien vuoristojen kasvistossa on  muutamia Saharassa kehittyneitä lajeja. Pääosin Etelä-Saharan kasvillisuus muistuttaa laajalti Etiopian ja Lähi-idän kasvillisuutta. Pohjoisen kasvillisuus on pääosin holarktista, Välimeren lajistoa on Pohjois-Saharassa noin 25%.
Kasvillisuus alueittain

Kivikko- ja sora-aavikoilla on kasveja lähinnä vain kuivuneissa joenuomissa, ja ergeillä kasvaa jonkin verran heiniä paikallaan pysyvien, ei liikkuvien dyynien alueilla. Kuivien joenuomien kasvillisuus on tyypillistä kuivuutta sietävää kasvillisuutta, suolaseuduilla kasvaa maltsaa ja marunaa ja dyyneillä joitain pitkäjuurisia heiniä. Akaasiat ja tamariskit kasvavat kuivissa jokiuomissa Pohjoisessa yleisin puu on taatelipalmu, keskiosassa doum-palmu, akaasia ja tamariski. Painumissa on suuria pistachio-puita ja vuorilla yli 4000 metrin korkeudessa Välimeren tyyppistä kasvillisuutta.
Kuivuutta sietävät ja sadekautena kukkivat kasvit

Saharan kasvit ovat yleensä joko pitkäjuurakkoisia kasveja, jotka ottavat veden syvältä tai sitten vain sadekautena kasvavia. 
Tyypillisiä aavikon pitkäjuurakkoisia pienilehtisiä kasveja ovat had-piikkipensas 
ja afozo-heinä. Lyhytjuuriset sadekauden jälkeen syntyneet heinät ja kukat levittävät siemenensä parissa viikossa. Näitä ovat kurkkukasveihin kuuluvat kolokvintit, aavikon krookuslajit ja aavikkotuhatkaunot. Cram-cram-ruoho levittää itseään siemenissä olevien ihmisiin ja eläimiin takertuvien piikkien avulla.
Chinook (koira)

| Chinook |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  New Hampshire,  Yhdysvallat
Määrä:  harvinainen
Rodun syntyaika:  1900-luvun alku
Alkuperäinen käyttö:  vetokoira
Nykyinen käyttö:  veto-, vahti- ja seurakoira
Elinikä:  13–14 vuotta
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  29,5–41 kg
Säkäkorkeus:  53–66 cm
Chinook on yhdysvaltalainen koirarotu, jota käytetään rekikoirana. FCI ei ole tunnustanut sitä, mutta American Kennel Club on ja luokittelee sen ryhmään Working (työkoirat). Se on ollut New Hampshiren virallinen osavaltiokoira vuodesta 2009 lähtien. Se on harvinainen Pohjois-Amerikan ulkopuolella eikä sen tilanne näytä hyvältä sielläkään. Jos sen suosio ei kasva, se todennäköisesti häviää.
Ulkonäkö

Sekalaisen taustansa vuoksi chinook ei muistuta ulkoisesti tyypillisempiä rekikoiria: sillä on riippuvat korvat, kerälle kiertymätön häntä ja yksivärinen kellanruskea karvapeite. Muiden lähteiden mukaan korvat voivat olla joko riippuvat, puolipystyt tai pystyt. Chinook saattaa näyttää hiukan sekarotuiselta labradorinnoutajalta, belgianpaimenkoiralta tai saksanpaimenkoiralta. Säkäkorkeus on 53–66 cm ja paino 29,5–41 kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Chinook on nuorena riehakas, mutta aikuisena tyyni ja rentoutunut. Se suhtautuu lapsiin kärsivällisesti eikä sen tule olla aggressiivinen. Sillä on voimakas vetovietti ja se on tämän vuoksi varsin tehokas työkoira. Se on myös hyvä vahtikoira itsevarman ja vahvan luonteensa ansiosta. Näiden ominaisuuksien vuoksi se tarvitsee kuitenkin myös määrätietoisen omistajan. Nykyisin sitä pidetään myös seurakoirana.
Alkuperä

Vuonna 1869 newhampshireläinen Arthur Walden lähti Alaskaan, missä häntä oppi taitavaksi reenajajaksi. Vuonna 1898 hän hankki mackenzienhusky-risteytyksen nimeltä Chinook, joka toimi hänen valjakkonsa johtajakoirana. Palattuaan New Hampshireen hän päätti kehittää oman rekikoirarodun, jossa yhdistyisivät voima, kestävyys, nopeus ja ystävällisyys. 1900-luvun alussa hän kehittää uuden, kestävän rekikoiran. Aluksi hän astutti "grönlanninhuskyn" mastiffityyppisellä uroksella. Kyseinen husky polveutui hyvistä linjoista ja oli Robert Pearyn (ensimmäinen pohjoisnavan saavuttanut ihminen) johtajakoiran Polariksen suora jälkeläinen. Mastiffin alkuperä oli enemmän hämärän peitossa, ja Walden arveli sen olleen mahdollisesti bernhardinkoiran perimää omaava sekarotuinen. Vuonna 1917 syntyi pentue, jonka parhaalle pennulle annettiin nimeksi Chinook Waldenin Alaskassa omistaman johtajakoiran muistoksi. Tämä "uusi" Chinook oli kookas kullanvärinen yksilö, jolla oli tumma kuono ja riippuvat korvat. Siitä kehkeytyi loistava johtajakoira, joten Walden päätti tehdä siitä uuden rotunsa kantakoiran. Chinook astui sekä belgianpaimenkoiran että saksanpaimenkoiran, ja näiden jälkeläiset linjattiin takaisin Chinookiin, jotta tämän perimä kannassa vahvistuisi.
Chinookin ollessa 12-vuotias Walden osallistui amiraali Richard E. Byrdin tutkimusmatkalle Antarktikselle. Hänestä tehtiin johtava reenajaja ja hänen koiransa osoittautuivat työssään erinomaisiksi. Chinook kuitenkin katosi eräänä päivänä eikä sen ruumista koskaan löydetty. Palattuaan tutkimusmatkalta New Hampshireen Walden huomasi olevansa veloissa eikä hänen auttanut muu kuin myydä kennelinsä.
1930-luvulla populaation jäljellä olleille yksilöille annettiin rotunimeksi chinook. Walden kuoli vuonna 1947, ja koirien uudet omistajat eivät olleet innostuneet rodun pelastamisesta - tämän vuoksi vuonna 1966 oli jäljellä enää 60 ja vuonna 1970 enää 12 yksilöä. Kaikeksi onneksi chinook kuitenkin herätti riittävästi kiinnostusta, että se saatiin pelastettua sukupuutolta: vuonna 1985 lukumäärä oli noussut takaisin 60 yksilöön ja vuonna 1986 tutkimuksen mukaan jo 82 yksilöön. Näistä 82:sta 45 oli jalostukseen sopivia. Vuonna 1993 perustettiin yhdysvaltalainen rotujärjestö Chinooks Worldwide ja samalla avattiin myös roturekisteri.
Alkuperä > Etymologia

Rotu on nimetty erään Waldenin omistaman koiran, Chinookin, mukaan. Chinook tarkoittaa lämpimiä tuulia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chinook Owners Association - UKC National Breed Club for the Chinook Dog (englanniksi)
Arthur Walden koiransa Chinookin, rodun kantaisän, kanssa.
La Chanson des vieux amants

La Chanson des vieux amants on belgialaisen laulaja-lauluntekijä Jacques Brelin säveltämä ja sanoittama kappale vuodelta 1967. Brelin tunnetuimpiin kuuluvasta laulusta on tehty suomennoksia ainakin kahdella nimellä: Aale Tynni on suomentanut sen nimellä Laulu vanhoista rakastavaisista ja Anna Louhivuori nimellä Vanhojen rakastavaisten laulu. Jälkimmäisellä nimellä se on merkitty myös Jaana Lapon ja Harri Saksalan nimiin. Saksala on myös levyttänyt laulun 1980, samoin kuin Toni Edelmann vuonna 1984. Levytykset sijoittuvat 1980-luvulle, jolloin Brelin lauluja alettiin esittää monissa suomalaisissa teattereissa Eric Blaun ja Mort Shumanin revyynä Laulusi elää, Brel (alun perin Jacques Brel is Alive and Well and Living in Paris, 1968).
Ranskaksi laulun ovat Brelin lisäksi levyttäneet muun muassa Juliette Gréco (1971), Isabelle Aubret (1975) ja Sylvie Vartan (1995).
Lisa Ducasse muokkasi kappaleen morisyenin kreolikielelle vuonna 2023.
Aiheesta muualla

”Vanhojen rakastavaisten laulu”, Suuri toivelaulukirja 17, s. 152–153.  F-musiikki, Suuri suomalainen kirjakerho, 2003.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:La Chanson des vieux amants
Käännös suomeksi
Risto Ryti

| Risto Ryti |
| --- | --- |

Suomen tasavallan 5. presidentti
 19.12.1940–1.8.1944  
Pääministeri:  Jukka Rangell Edwin Linkomies
Edeltäjä:  Kyösti Kallio
Seuraaja:  Gustaf Mannerheim
Suomen pääministeri
 Rytin I hallitus 1.12.1939–27.3.1940 Rytin II hallitus 27.3.1940–19.12.1940  
Edeltäjä:  A.K. Cajander
Seuraaja:  Jukka Rangell
Suomen valtiovarainministeri
 Vennolan II hallitus 9.4.1921–2.6.1922 Kallion I hallitus 14.11.1922–18.1.1924  
Edeltäjä:  Jonathan Wartiovaara
Seuraaja:  Ernst Gråsten Hugo Relander
Kansanedustaja
 1.4.1919–30.4.1924 2.9.1927–31.7.1929  
Ryhmä/puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. helmikuuta 1889 Huittinen, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 25. lokakuuta 1956 (67 vuotta) Helsinki, Suomi
Ammatti:  asianajaja, juristi
Puoliso:  Gerda Ryti (o.s. Serlachius) (vih. 1916)
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
 Nimikirjoitus
Risto Heikki Ryti (3. helmikuuta 1889 Huittinen – 25. lokakuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen Kansallisen Edistyspuolueen poliitikko, talvisodan pääministeri ja viides Suomen tasavallan presidentti. Hän oli myös kansanedustaja, Suomen Pankin pääjohtaja 1924–1943 (virkavapaalla vuodesta 1939) ja 1944–1945 sekä kahdesti valtiovarainministeri. Ryti oli koulutukseltaan juristi ja toimi myös asianajajana. Ryti on ainoa Suomen presidentti, joka ei ole ollut päivääkään puolustusvoimien ylipäällikkö. Hänen edeltäjänsä Kyösti Kallio luovutti ylipäällikkyyden puolustusvoimain komentajalle, sotamarsalkka Gustaf Mannerheimille talvisodan alkaessa 1939, ja se palautui luovuttajainstituutiolle Mannerheimin tultua Rytin seuraajaksi 1944.
Rytin presidenttikaudelle ajoittuivat toinen maailmansota ja jatkosota. Jotta rauhansopimus Neuvostoliiton kanssa olisi voitu kirjoittaa, Ryti otti syyn Saksan kanssa liittoutumisesta omille niskoilleen ja erosi presidentin virasta Mannerheimin eduksi. Sodan jälkeen Ryti tuomittiin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä kuritushuoneeseen kymmeneksi vuodeksi, mutta presidentti Paasikivi armahti hänet vuonna 1949.
Ylen Suuret suomalaiset -ohjelmassa (2004) suomalaiset saivat äänestää suurinta suomalaista. Risto Ryti sijoittui äänestyksessä toiseksi Mannerheimin jälkeen. Esiraati ei ollut valinnut Rytiä ehdokkaaksi, vaan hän nousi ”mustana hevosena” suosioon.
Lapsuus ja nuoruusvuodet

Risto Rytin lapsuuskoti oli 410 hehtaarin tila Satakunnassa Loimijoen rannalla, Huittisten Loimankylässä. Navetassa oli 50 nautaa. Riston isä Karl Evert Mauriala oli naimisiin mennessään muuttanut sinne. Tilan nimi oli Ryti. Tuohon aikaan oli melko tavallista, että sukunimeksi otettiin tilan nimi. Näin teki Riston isäkin. Evert Ryti oli mukana perustamassa paikkakunnalle hevoskasvatusyhdistystä ja karjantarkastusyhdistystä, turvepehkutehdasta ja meijeriä. Hänellä oli itsellään raamisaha ja hän teki tukkikauppoja.
Riston äidillä Ida Vivika Rytillä, o.s. Junttila, oli hoidettavanaan seitsemän poikaa ja kolme tytärtä. Ida Ryti kuului vauraaseen Junttilan talonpoikaissukuun. Hänen sisarensa oli Nikkilän kartanon emäntä ja veli Huittisten kruununvouti. Junttilat olivat läheistä sukua kokemäkeläisille Äimälöille ja Aejmelaeuksille.
Kun kylän opettajatar ei saanut pidettyä kuria koulussa ja Ida-emäntäkin kutsuttiin sinne poikien vallattomuuksia selvittämään, Risto otettiin jo parin kouluviikon jälkeen pois koulusta. Ida-äiti suostutteli naapurinsa, kansanopiston johtajan M. A. Knaapisen antamaan Ristolle yksityistunteja. Jo ennen koulussa tapahtunutta välikohtausta Knaapinen oli opettanut Ristoa kaksi vuotta. Knaapinen tosin oli sitä mieltä, että pojan olisi pitänyt saada käydä koulua muiden lasten kanssa, mutta Riston äiti ei siitä välittänyt. Knaapisella oli omat kiireensä, joten yksityistuntien välit venähtivät joskus pitkiksi ja Ristolle tuli ylipitkiä läksyjä, joista poika kuitenkin selvisi kiitettävästi. Jopa niin hyvin, että hänet otettiin kymmenvuotiaana suoraan Porin lyseon toiselle luokalle.
Ylioppilaaksi Risto Ryti kirjoitti 17-vuotiaana 1906 ja aloitti opinnot Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon kolmessa vuodessa 1909.