stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bariumsulfidi
Valmistus ja käyttö

Bariumsulfidia valmistetaan bariumsulfaatista pelkistämällä hiilen avulla. Tämä reaktio suoritetaan noin 700 °C:n lämpötilassa. Muodostuva tuote pestään vedellä, jolloin bariumsulfidi liukenee ja siten erottuu liukenemattomista epäpuhtauksista kuten bariumkarbonaatista.
Toinen tapa valmistaa yhdistettä on bariumin ja rikin kuumentaminen inertissä ilmakehässä.
Bariumsulfidia käytetään muiden bariumyhdisteiden, kuten bariumkarbonaatin valmistamiseen. Bariumsulfidin ja sinkkisulfaatin välisessä reaktiossa muodostuu sinkkisulfidin ja bariumsulfidin seosta litoponia, jota käytetään valkoisena väriaineena. Bariumsulfidia käytetään myös sähköluminoivina loistaaineena Eu2+-ionin toimiessa aktivaattorina. Europiumoksidilla ja litiumfluoridilla seostettua bariumsulfidia voidaan käyttää infrapunavaloon reagoivana loisteaineena. Bariumsulfidia voidaan käyttää myös kumien vulkanoinnissa.
Aiheesta muualla

Bariumsulfidin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.
Basiliskin laulu

| Basiliskin laulu> Song for the Basilisk |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Patricia A. McKillip
Kansitaiteilija:  Kinuko Y. Craft
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Ace Books
Julkaistu:  1998
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  314
ISBN:  0-441-00447-4
Suomennos
Suomentaja:  Natasha Vilokkinen
Kansitaiteilija:  Kinuko Y. Craft
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  327
ISBN:  978-951-23-4965-4

Edeltävä:  Winter Rose
Seuraava:  The Tower at Stony Wood
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Basiliskin laulu (engl. Song for the Basilisk) on Patricia A. McKillipin vuonna 1998 ilmestynyt fantasiaromaani. Suomeksi kirja ilmestyi Kariston kustantamana 2008. Suomentaja on Natasha Vilokkinen. Teos oli ehdokkaana Mythopoeic-palkinnon saajaksi.
Kirjan kansikuvan on tehnyt Kinuko Y. Craft, joka sai siitä fantasiataiteilijoiden Chesley-palkinnon 1999 parhaana kovakantisen kirjan kansikuvana.
Aiheesta muualla

Victoria Strauss: Song for the Basilisk. SF Site 1998. (englanniksi)
Greggin järjestelmä

| Greggin järjestelmä |
| --- | --- |
 Harjoitustekstiä vuoden 1916 oppikirjassa
Kieli:  englanti
Luoja:  John Robert Gregg
Ajanjakso:  1888–
Greggin järjestelmän merkkejä
Greggin järjestelmä on irlantilaissyntyisen John Robert Greggin vuonna 1888 julkaisema englanninkielinen pikakirjoitusjärjestelmä, josta tuli suosittu erityisesti Yhdysvalloissa.
Gregg toimi pikakirjoituksen opettajana Liverpoolissa, mutta muutti vuonna 1893 Yhdysvaltoihin levittämään kehittämäänsä järjestelmää. Järjestelmä saavutti vahvan aseman erityisesti koulujen opetuksessa, ja siitä tuli 1900-luvun alussa Yhdysvaltojen merkittävin pikakirjoitusjärjestelmä. Myöhemmin pikakirjoituksen merkitys väheni, mutta järjestelmästä julkaistiin vielä 1980-luvullakin uusi versio.
Järjestelmän rakenne

Gregg luonnehti järjestelmäänsä seitsemällä perusperiaatteella:
merkkien muodot on haettu ellipsistä, ja merkit kirjoitetaan tavallisen kirjoituksen tapaan kallistettuna
kaareva liike suorien linjojen sijaan
tylpät kulmat on eliminoitu
vokaaleille on erilliset merkit, jotka yhdistyvät konsonantteihin
vahvennusta ei käytetä
merkkien korotusta tai alennusta ei käytetä erotuskeinona
kirjoitus etenee kirjoitusrivin suuntaisesti
Järjestelmän rakenne > Konsonantit

Konsonanttien merkit muodostuvat ellipsin kaarista sekä suorista viivoista. Merkit on valittu siten, että tavallisimmille konsonanttiyhdistelmille saataisiin helposti kirjoitettavat merkkiyhdistelmät. Erityisesti r:n ja l:n merkit yhdistyvät helposti muiden konsonanttimerkkien jälkeen: pr, pl, br, bl, fr, fl, kr, kl, gr, gl jne.
Järjestelmän rakenne > Vokaalit

Greggin järjestelmässä vokaalitkin merkitään sanoihin omilla merkeillään. Vokaaleille on neljä erilaista merkkiä: kaksi erikokoista ympyrää sekä ylös- ja alaspäin auki olevat pienet koukut. Kaksitoista eri vokaaliäännettä on jaoteltu näihin neljään ryhmään, ja samaa merkkiä käytetään useammalle äänteelle, mutta tarvittaessa ne voidaan erotella lisäämällä merkin alle piste tai pieni viiva. Diftongit merkitään yhdistämällä vokaalimerkkejä.
Järjestelmän rakenne > Lyhenteet

Järjestelmässä käytetään myös lyhenteitä: yksittäisillä merkeillä voidaan esittää yleisiä alku- ja lopputavuja tai lyhyitä sanoja. Tavallisille sanoille ja fraaseille on lyhennettyjä muotoja, yhteensä näitä oli Greggin oppikirjassa useita satoja. Lisäksi ammattipikakirjoittajia varten oli erillisiä lyhenneluetteloita, joissa oli useita tuhansia lyhenteitä.
| Pikakirjoitus | Normaali teksti |
| --- | --- |
:  With shorthand every person may form his own books of reference  according to his own requirements, and that in the same space  as though they were printed; and no selection of printed  books would contain and only contain what he wanted. Any person  who will collect only for a brief time such facts into  shorthand as appear likely to be useful in life, and sometimes  read over what is so collected, will find the ideas secured  again and again recurring in future reading. If this selecting
Järjestelmän kehittyminen > Syntyvaiheet

Gregg perehtyi jo nuorena Samuel Taylorin ja Isaac Pitmanin järjestelmiin sekä John Matthew Sloanin englanninkieliseen muunnokseen ranskalaisesta Duployén järjestelmästä. Gregg kehittyi taitavaksi pikakirjoittajaksi, ja Sloanin järjestelmän edustajana toiminut T. S. Malone palkkasi hänet pikakirjoituksen opettajaksi. Opettaminen sai Greggin kriittiseksi järjestelmää kohtaan, ja hän alkoi yhdessä Malonen kanssa kehittää uutta järjestelmää. Malone rekisteröi järjestelmän vuonna 1885 nimellä Script, mutta merkitsi tekijäksi ainoastaan itsensä. Gregg työskenteli ahkerasti järjestelmän puolesta, muttei saanut Malonea taipumaan tekijänoikeuden suhteen, ja päätti laatia kokonaan oman järjestelmän. Toukokuussa 1888, 20-vuotiaana, hän julkaisi järjestelmänsä nimellä Light-Line Phonography.
Järjestelmän kehittyminen > Myöhemmät versiot

Gregg julkaisi ensimmäisen varsinaisen oppikirjan vuonna 1898. Seuraavat versiot kirjasta ilmestyivät vuosina 1902 ja 1916. Vuoden 1916 kirjassa lyhenteiden määrää oli lisätty huomattavasti. Muihin järjestelmiin tottuneet pikakirjoituksen opettajat olivat toivoneet lyhyempiä muotoja, ja Gregg noudatti heidän toiveitaan, mutta katui sitä myöhemmin, ja järjestelmän myöhemmissä versioissa tarpeettomia lyhenteitä karsittiin.
Vuonna 1929 oppikirjasta julkaistiin uusi versio, joka sai nimen Anniversary Edition järjestelmän 40-vuotisjuhlien johdosta. Vuonna 1949 julkaistiin Gregg Shorthand Simplified, jossa järjestelmää oli yksinkertaistettu.
Vuonna 1948 McGraw-Hill-kustannusyhtiö osti Gregg Publishing Companyn, ja julkaisi järjestelmästä uusia versioita: vuonna 1963 Diamond Jubilee Series, vuonna 1978 Series 90 ja vuonna 1988 Centennial.
Järjestelmän suosio

Gregg lähti vuonna 1893 Yhdysvaltoihin levittämään järjestelmäänsä. Tuolloin Yhdysvalloissa oli tarjolla useita pikakirjoitusjärjestelmiä, joista useimmat olivat Pitmanin järjestelmän muunnelmia. Aikaisemmin pikakirjoituksen opiskelijat olivat olleet enimmäkseen miehiä, joille pikakirjoitus oli vain harrastus, mutta 1880- ja 1890-luvuilla teollisuuden ja kaupankäynnin kasvun myötä pikakirjoituksen merkitys liike-elämässä kasvoi.
Aluksi Greggillä oli vastoinkäymisiä, ja menestys oli vaatimatonta, mutta vuosisadan vaihteen jälkeen suosio alkoi kasvaa. Gregg pyrki saamaan järjestelmäänsä koulujen opetusohjelmiin: vuonna 1900 Greggin järjestelmää opetettiin julkisissa kouluissa 28 kaupungissa, kaksitoista vuotta myöhemmin jo 533 kaupungissa. Greggin kuolemaan mennessä (1948) järjestelmää opetettiin yli 99 %:ssa kaupallisia aineita opettavista kouluista. The Gregg Writer -pikakirjoituslehden levikki oli vuonna 1906 10 500 kappaletta, kuusi vuotta myöhemmin 50 000, ja siitä se kasvoi vielä lähes kaksinkertaiseksi, kunnes vakiintui 1930-luvulla.
Myöhemmin sanelukoneiden, tekstinkäsittelyjärjestelmien ja kannettavien tietokoneiden myötä pikakirjoituksen merkitys kuitenkin väheni. Oikeusistuimien pikakirjoittajat siirtyivät käsipikakirjoituksesta pikakirjoituskoneiden käyttämiseen.
Sovitukset muille kielille

Camilo E. Pani laati Greggin järjestelmästä espanjankielisen version 1900-luvun alussa. Espanjankielinen järjestelmä levisi käyttöön Keski- ja Etelä-Amerikkaan, samoin kuin espanjankielinen pikakirjoituslehti El Taquigrafo Gregg. Greggin järjestelmästä tehtiin sovituksia myös esperanton, ranskan, saksan, puolan, maltan, portugalin, italian ja iirin kielille.
Aiheesta muualla

Gregg.Angelfishy.net (Arkistoitu – Internet Archive) – Andrew Owenin sivusto Greggin järjestelmästä (englanniksi)
Basilika B

| Basilika B |
| --- | --- |
 Basilika B:n rauniot.
Sijainti:  Krinídes, Kavála, Itä-Makedonia ja Traakia  Kreikka
Koordinaatit:  41°00′43″N, 24°16′58″E
Rakennustyyppi:  basilikakirkko
Valmistumisvuosi:  noin 550 jaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Filippoin arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Basilika B on nimitys, jota käytetään eräästä varhaiskristillisestä basilikakirkosta Filippoissa Kreikassa. Se oli yksi Filippoin lukuisista basilikoista, ja se on niistä parhaiten säilynyt. Basilikan rauniot sijaitsevat Filippoin arkeologisella alueella Kaválan kunnassa lähellä Krinídeen kaupunkia.
Basilika B:n rauniot.
Basilikakirkko rakennettiin noin vuonna 550 jaa. Se tehtiin Filippoin forumin eli torin eteläpuolella sijainneen roomalaisaikaisen kaupparakennuksen eli macellumin ja sen viereisen palaestran eli urheilusalin paikalle.
Basilika oli rakennettu luoteis-kaakkoissuuntaisesti ja tehty kivestä ja tiilistä. Sen pituus oli noin 62 metriä ja leveys noin 47 metriä, ja sen pinta-ala oli noin 3 500 neliömetriä. Sen luoteispäässä oli portiikkisisäänkäynti, joka johti nartheksiin. Siitä oli kolme ovea keskilaivaan ja lisäksi ovet kummallakin puolella olleisiin sivulaivoihin. Keski- ja sivulaivojen pituus oli noin 19 metriä, keskilaivan leveys noin 15,4 metriä ja sivulaivojen leveydet noin 6,4 metriä. Sivulaivat oli erotettu keskilaivasta kahdella kuuden suuren pylvään rivillä.
Keskilaivan yläpuolella oli kupoli, jota tuki neljä suurta pylvästä. Toinen kupoli oli alttarin yläpuolella. Katto oli holvattu. Basilikan pohjoissivuun liitettiin paikalla aiemmin olleen, muutoin puretun macellum-rakennuksen kuuden korinttilaisen pylvään julkisivu. Näin se muodosti pohjoislaivan sisäänkäynnin. Kirkon pohjois- ja eteläsivuilla oli fiale ja sakasti. Basilikan koristelu sai vaikutteita Konstantinopolin kirkoista, kuten Hagia Sofiasta.
Nykyisin basilikan rauniot ovat Filippoin arkeologisen alueen parhaiten säilyneitä ja huomiota herättävimpiä rakennelmia. Kirkon korkeimmat säilyneet osat ovat noin 14 metriä korkeita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Basilika B Wikimedia Commonsissa
Gotiikan taide

Limbourgin veljekset, Huhtikuu, yksityiskohta. Les Très Riches Heures du Duc de Berry.
Bambergin ratsastaja Bambergissa Saksassa.
Gotiikan taide oli keskiajan taidetta, joka kehittyi Ranskassa romaanisesta taiteesta 1100-luvun puolessa välissä ja jota johti samanaikainen goottilaisen arkkitehtuurin kehitys.
Gotiikan taiteessa pääasiallisia taiteenaloja olivat kuvanveisto, paneelimaalaus, lasimaalaus, freskot ja kuvitetut käsikirjoitukset.
Gotiikan maalaukset ja veistokset olivat sidoksissa arkkitehtuuriin ja katoliseen kirkkoon. Itsenäistä taulumaalausta tai vapaasti seisovaa veistosta ei gotiikan aikana juuri tunnettu.
Sana "goottilainen" oli alun perin halventava nimitys barbaarisena pidetystä rakennustaiteen tyylistä. Myöhemmin sana neutralisoitui ja sillä viitattiin muuhunkin kuin arkkitehtuuriin.
Gotiikan levinneisyys

Gotiikan tyyli levisi kaikkialle Länsi-Eurooppaan, mutta erityisesti Alppien pohjoispuolelle. Italiassa se ei täysin korvannut Italian taiteen klassisempia suuntauksia. Kansainvälisen gotiikan hienostuneempi hovityyli kehittyi 1300-luvun lopulla ja vaikutti 1400-luvun lopulle asti. Monilla alueilla, erityisesti Saksassa, myöhäisgotiikka jatkui pitkään 1500-luvulle ennen sulautumista renessanssin taiteeseen.
Goottilainen maalaustaide

Muualla kuin Italiassa lasimaalaus syrjäytti seinämaalaukset kirkoissa, koska maalattaviksi sopiva seinäpinta väheni goottilaisissa katedraaleissa. Al secco -maalaukset olivat kuitenkin yleisiä Pohjois-Euroopan pieni-ikkunaisissa kivikirkoissa, vaikka lasimaalauksiakin oli. Tältä ajalta ovat esimerkiksi Suomen kivikirkkojen seinämaalaukset, kuten gotlantilaista työtä olevat kalkkimaalaukset Lemlandin ja Jomalan kirkoissa.
Seinämaalauksia peitettiin myöhemmin usein kalkilla. Sivellinmaalauksista on säilynyt käsikirjoituksia ja signeeraamattomia seinämaalauksia. Kirkoissa ja muissa rakennuksissa maalaukset esittivät lähinnä koristelun osaa. Tilaa maalaustaiteelle löytyi lähinnä linnojen seinistä.
Goottilaissa taiteessa oli alkavaa maallistumista. Linnoihin alettiin maalata romaaniselle taiteelle vieraita aiheita kuten vaakunoita, historiallisia tai ritariromaaneista otettuja kohtauksia ja lopulta vehreitä maisemia ihmisineen ja eläimineen. Nämä aiheet olivat kuitenkin harvinaisia, sillä pääosin taide oli omistettu uskonnollisille aiheille.
Goottilainen maalaustaide > Ranska

Ranskassa gotiikan kausi kesti noin 350 vuotta eli 1100-luvun lopulta aina 1530-luvulle. 
Maalari oli käsityöläinen, jonka tehtävänä oli kuvata todellisuutta. Taiteita saneli arvojärjestys. Suorituksen vaikeus ja kalleus ratkaisi. Kultasepäntaidot olivat keskiajan tärkein taidealue. Puulle maalatuilla töillä oli tuolloin vain vähän arvoa verrattuna risteihin, pyhäinjäännöslippaisiin, jalokiviin ja kulta- ja hopea-astioihin. Seinämaalauksissa jäljiteltiin kalliimpia taidemuotoja kuten mosaiikkeja tai lasimaalauksia, emalitöitä ja kankaita. Vasta vähitellen maalaukset loittonivat koristeellisesta luonteestaan. Maalaustaide ei pystynyt kilpailemaan kultasepän töiden kanssa. Monet taidemaalarit lienevät siirtyneet lasimaalausten tekijöiksi. Kuvaavaa ajalle oli myös, että jos taidemaalari kuoli kesken työn valmistumisen, toinen maalari jatkoi työn valmiiksi.
Goottilainen maalaustaide > Italia

Italian goottilainen maalaustaide kehittyi monipuoliseksi. Giotto toi siihen niin paljon omintakeisuutta, ettei hänen tyyliään voi määritellä tavanomaisin gotiikan termein. Hänen oletettu oppi-isänsä Cimabue oli yrittänyt muuttaa bysanttilaista metaforista kuvakieltä.
Firenzestä ja Sienasta alkoi maalaustaiteen uudistuminen. Giotton oleskelu Riminissä sai romagnolaisen koulukunnan innostumaan. Sen ensimmäiset edustajat olivat Giovanni ja Giuliano da Rimini ja myöhemmin Pietro Nelli, Francesco ja Giovanni Baronzio. Laajemmalle levisi Bolognan koulukunnan vaikutus, jonka tunnetuimpia edustajia olivat madonnien maalari Vitale Cavalli da Bologna ja Jacopino de Bavosi.
Kuvanveisto

Kivestä tehdyt veistokset liitettiin arkkitehtuurin rakenteisiin, kuten katedraalien portaaleihin. Puuveistosten paikka oli kaapeissa. Vapaasti seisovia veistoksia ei juuri tehty.
Gotiikan kuvanveiston keskus oli Île-de-France Ranskassa. Veistossa varhaisvaihetta edustavat Chartresin katedraalin portaalin veistokset, täysgotiikkaa taas Amiensin ja Reimsin katedraalien veistokset. Näiden kolmen kaupungin ohella kuvanveistokouluja oli Pariisissa ja Rouenissa. Samojen kaupunkien veistokset katedraalien portaaleissa näyttivät suuntaa koko Euroopalle. Yksilöllisempää realismia, myöhemmin mystiikkaa, sovellettiin Saksassa Bambergin ja Naumburgin tuomiokirkoissa.
Aiheet

Kärsimysmystiikkaan ja yksilölliseen hartaudenharjoitukseen keskittyneet uskonnolliset liikkeet toivat 1300-luvulla uusia aiheita kuten Pietà, joka kuvaa kuollutta Kristusta Neitsyt Marian sylissä. Myös Neitsyt Marian suosio synnytti niin maalauksessa kuin kuvanveistossakin sovellettuja uusia kuvatyyppejä, kuten ruusuköynnöksen ympäröimä madonna, suojaviittamadonna ja apokalyptinen madonna.
Keskeisiä aiheita kuvanveistossa olivat Marian ohella apostolit, pyhimykset, profeetat ja luonnollisestikin Kristus, muun muassa krusifiksin muodossa.
Tyylipiirteitä

Gotiikan aikana symbolistisesta kuvaamisesta siirryttiin kohti realistisempaa ilmaisua. Gotiikan tyypillisiä piirteitä olivat venytetyt mittasuhteet, runsaat kangasdraperiat ja tunnetilojen ilmaiseminen. Romaanisen ajan jäyhän ja herooisen kuvauksen tilalle tuli vivahteikkaampaa veistoa. Aiemmin majesteetillisena kuvattu ristiinnaulittu oli nyt kärsivä ja ihmiskuntaa säälivä Kristus. Suoraan edestä nähdyn frontaaliasennon sijasta veistosten ihmishahmot esitettiin kontrapostoasennossa. Gotiikan kontrapostoa on kutsuttu myös vartalon S-kaareksi.
Kirjamaalaus

Kirjamaalaus oli tärkeä taiteenala keskiajan taiteessa yleensä. Pariisista muodostui tärkeä kirjamaalauksen keskus 1200-luvulla, jolloin hoveihin alettiin tehdä kuvallisia seikkailu- ja rakkauskertomuksia. Näitä aiheita kuvattiin myös gobeliineissa ja maalauksissa.
Alankomaissa maalaustaide yleensä syntyi kirjamaalauksen pohjalta. Alankomaalaiset ja flaamilaiset taiteilijat maalasivat eloisia ja realistisia maisemia henkilöineen. Ajan kirjamaalareista merkittävimpiä olivat Limbourgin veljekset. Gotiikan piirteitä oli vielä van Eyckin veljesten ja Rogier van der Weydenin taiteessa. 1300-luvun taiteilijoista Giotton katsotaan jo ennakoivan renessanssia. Hänen teoksissaan on silti yhä gotiikan maalauksen tunnusmerkkejä, kuten hienostunut viivan käyttö, sirosti taipuvat ihmishahmot ja tyylittely.
Kansainvälinen gotiikka ja kaunis tyyli

Gotiikan maalaustaide kehittyi yhtenäiseksi kansainväliseksi tyyliksi 1400-luvun alkuun mennessä. Siropiirteiseen ja pehmeälinjaiseen maalaustyyliin olivat vaikuttanut varsinkin Duccio di Buoninsegnan sekä  Giotton teokset.
Tyyliä on nimitetty kansainväliseksi gotiikaksi. Sille olivat ominaisia liehuvahelmaiset draperiat, naturalismi ja kasvonpiirteiden kauneutta tai "sievyyttä" korostava kuvaus, mistä on tullut nimi kaunis tyyli (saks. Weicher Stil).  Tyyli sai alkunsa Burgundissa. Kuvanveistossa kauniin tyylin aikana puu syrjäytti kiven materiaalina. Tosin puiset temperamaalatut veistokset olivat pohjoisessa Euroopassa kuten Suomessa hallinneet koko keskiajan.
Myös taulumaalaus virkistyi, kun maalatut paneelit yleistyivät alttarilaitteissa 1300-luvulla. Kultataustaiset Duccion Maesta (Kristus ja Madonna valtaistuimella) Sienan katedraalissa ja Simone Martinin Marian ilmestys ovat kansainvälisen gotiikan hyviä esimerkkejä.
Pohjois-Euroopassa työpajojen tärkeimpiä työllistäjiä 1400-luvulla olivat moniosaiset puiset alttarikaapit. Niihin oli yhdistetty maalattuja siipiä ja puuveistoskaappi. Merkittävin näihin aikoihin Suomeen hankituista alttarikaapeista oli hampurilaisen Mestari Francken maalaama  Barbara-kaappi.
Gotiikan ajan taiteilijoita

Benedetto Antelami  1178–1196 italialainen kuvanveistäjä
Nicola Pisano 	1220–1284 	italialainen kuvanveistäjä
Duccio di Buoninsegna 1255–1318   italialainen taidemaalari
Arnolfo di Cambio 	1264–1302 	italialainen kuvanveistäjä
Giotto di Bondone 1267–1337 italialainen taidemaalari
Simone Martini 	1285–1344 	italialainen taidemaalari
Tino da Camaino 	1285–1337 	italialainen kuvanveistäjä
Andrea Pisano 	1295–1348 	italialainen kuvanveistäjä
Altichiero 	1330–1384 	italialainen kuvanveistäjä
Peter Parler 	1330–1399 	saksalainen arkkitehti ja kuvanveistäjä
Jacquemart de Hesdin      1350–1410      ranskalainen miniatyyrimaalari
Gentile da Fabriano 	1370–1427 	italialainen taidemaalari
Lorenzo Monaco 	1370–1425 	italialainen taidemaalari
Mestari Francke 1380—1440)   saksalainen taidemaalari
Fra Angelico 1395–1455  	italialainen taidemaalari
Jacopo Bellini 	1400–1470 	italialainen taidemaalari
Boucicaut’n mestari               ranskalainen kirjamaalari
Limbourgin veljekset 	1400 	hollantilaiset kirja- ja miniatyyrimaalarit
Bernt Notke    ca. 1435–1508      saksalainen kuvanveistäjä ja maalari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gotiikan taidetta Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gotiikan maalauksia Wikimedia Commonsissa
Albertus Pictorin maalaus Tanssivia maalaisia Härkebergan kirkossa Upplandissa, noin 1480.
Simone Martini, Lapsi putoaa parvekkeelta ja pelastuu ihmeen kautta, 1328. Tempera puulle. Sant'Agostinon kirkko.
Veistoksia Amiensin katedraalin keskiportaalissa, vasemmalta oikealle: Saaban kuningatar, Salomo, Herodes ja viimeisenä kaksi tietäjää Betlehemin lastenmurhasta.
Sainte Chapelle, Ruusuikkuna
Jean Fouquet, kirjamaalaus vuodelta 1455-1460 käsikirjoituksessa Grandes Chroniques de France. Aiheena Rolandin kuolema Roncevaux'n taistelussa 778.
Mestari Francke, Barbara-alttari 1410—1424. Yksityiskohta ensimmäisestä maalauksesta Väittely kolmesta ikkunasta.
Simone Martini & Lippo Memmi, Marian ilmestys, tempera puulle 1333.
Fra Angelico: Nimen anto kastajaisissa, yksityiskohta moniosaisesta teoksesta, 1434.
Cimabue: Jeesus ristillä, yksityiskohta, 1268-1271, restauroitu
HMAS Barwon

| HMAS Barwon |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cockatoo Docks and Engineering Company, Sydney
Kölinlasku:  31. toukokuuta 1943
Laskettu vesille:  3. elokuuta 1944
Palveluskäyttöön:  10. joulukuuta 1945
Poistui palveluskäytöstä:  31. maaliskuuta 1947
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi tammikuussa 1962
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 351 t (standardi) 1 923 t (kuormattu)
Pituus:  91,90 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,13 m
Syväys:  3,66 m
Koneteho:  5 500 ihp (4,1 MW)
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  140
Aseistus
Aseistus:  2 × QF 4"/L40 Mk XIX -tykkiä yksiputkisina CP Mk XXIII -asennuksina 3 × Bofors 40 mm ilmatorjuntatykki 7 × Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä 1 × Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 150 syvyyspommia
HMS Barwon (viirinumero K406) oli Australian kuninkaallisen laivaston vuonna 1945 palvelukseenotettu River-luokan fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 16. elokuuta 1941 Cockatoo Docks and Engineering Companyltä Sydneystä ja sen köli laskettiin 31. toukokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 3. elokuuta 1944 kumminaan kauppa- ja maatalousministeri Scullyn puoliso ja se otettiin palvelukseen 10. joulukuuta 1945 ensimmäisenä päällikkönään komentajakapteeni Algernon G. Rose..
Palvelus

Miehistön koulutuksen päätyttyä alus lähti Sydneystä 14. helmikuuta 1946 palvelukseen Australian pohjoispuoliselle merialueelle. Vierailtuaan Darwinissa alus jatkoi matkaansa Filippiineille, mistä se palasi Darwiniin. Aluksella oli erilaisia tehtäviä kuten käytöstä poistettujen ammusten hävittäminen ja rannikkoalueen loistojen tarkistaminen. Alus myös kuljetti sotarikostuomioistuimen jäseniä Koepangiin Timorille sekä takaisin Darwiniin.
Alus siirrettiin 1. heinäkuuta Sydneyssä telakalle, mistä se vapautui 29. elokuuta. Palvelukseen palattuaan alus siirtyi Uuteen-Guineaan, missä se tarkasti ja kunnosti merenkulun loistoja sekä tarkasti alueen pommi, miina ja ammusvarastoja. Alus palasi 20. tammikuuta 1947 Melbourneen, mikä samalla päätti sen avomeripalveluksen.
Alus siirrettiin 31. maaliskuuta reserviin ja se myytiin romutettavaksi H. C. Sleighille Mitsubishi Australia Pty Limitedille. Alus myytiin edelleen japanilaiselle Amakasu Sangyo Kisen Company Limitedille.
Bartolomeu Dias (1858)

| Bartolomeu Dias |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Laskettu vesille:  2. tammikuuta 1858
Poistui palveluskäytöstä:  1905
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 377 t
Nopeus:  10 solmua
Aseistus
Aseistus:  28 x tykkiä
Bartolomeu Dias oli Portugalin laivaston vuonna 1858 vesillelaskettu korvetti, joka oli samalla Portugalin laivaston ensimmäinen höyryvoimaa käyttävä korvetti.
Valmistus

Alus laskettiin vesille 2. tammikuuta 1858.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1905.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: pt:Bartolomeu Dias (corveta)
Käännös suomeksi