stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Impivaara
Impivaaralaisuus

Impivaaralaisuudeksi on luonnehdittu suomalaisen kansanluonteen oletettua taipumusta henkiseen eristäytymiseen. Impivaaralaisuus ilmenee jännitteenä ”oman kulmakunnan” ja ”avaran maailman” välillä. Kiven romaanissa eräs impivaaralaisuuden ilmentymä on veljesten kirkkomatka, joka tapahtuu ”Impivaaran oman kalenterin” mukaan ja osuu väärälle päivälle: ”Maanantai ja puhdas arkio oli tämä päivä, jota veljekset olivat pitäneet sunnuntaina…”
Nykypäivän julkisessa keskustelussa syytöstä impivaaralaisuudesta käytetään lähes yksinomaan kielteisenä leimana, jolla viitataan kauhukuvaan Suomen tai suomalaisten eristäytymisestä muusta maailmasta. Se esitetään jonakin vahingollisena, jota tulee välttää kaikin keinoin. Muun muassa kolumnisti Tommi Uschanov on pitänyt Impivaaralle annettua kielteistä merkitystä outona, sillä Seitsemän veljeksen lopussa myös Impivaara saatetaan sivistyksen piiriin. Hän on huomauttanut, että esimerkiksi Pohjois-Amerikan maissa, joissa uudisraivaus on ollut keskeinen osa kansallista historiaa, veljesten siirtyminen Jukolasta Impivaaraan nähtäisiin luultavasti pikemminkin edistysaskeleena ja osoituksena aloitekyvystä eikä takapajuisuudesta.
Kirjallisuutta

Kauppinen, Eino: Jukolaa ja Impivaaraa etsimässä, s. 153–170.  (Eripainos Kirjallisuudentutkijain seuran 3. vuosikirjasta)  Helsinki:  Kirjallisuudentutkijain seura, 1934.  (suomeksi)
Ilpoinen

| Ilpoinen> Ilpois |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Ilpoinen korostettuna.  Turun kaupunginosat
Kaupunki:  Turku
Suuralue:  Skanssi-Uittamo
Koordinaatit:  60°25′19″N, 22°17′09″E
Väkiluku:  2 779 (31.12.2016)
Postinumero(t):  20740
Ilpoinen (ruots. Ilpois) on kaupunginosa Turun kaakkoisosassa noin viiden kilometrin etäisyydellä Kauppatorilta. Ilpoisissa on myös päiväkoti.
Kaupunginosa

Ilpoinen on 1960–1970-luvuilla rakennettu kaupunginosa. Siellä on myös vanhempaa puutaloaluetta, joka syntyi 1930–1940-luvuilla sotien jälkeisen asuttamisen tuloksena. Asukkaita Ilpoisissa oli 2 779 vuoden 2016 lopussa. Asukkaista alle 15-vuotiaita oli 14,6 %, 15–64-vuotiaita 64,8 % ja yli 64-vuotiaita 20,5 %. Asukkaista suomenkielisiä oli 86,6 %, ruotsinkielisiä 5,7 % ja muunkielisiä 7,7 %. Vuonna 1978 asukkaita oli 4 170.
Koivulan liikekeskuksesta suunniteltiin 1980-luvulla lähiöiden aluekeskusta, mutta peruspalvelut ovat edelleen jakautuneet sekä Ilpoisiin että Koivulaan. Ilpoisissa on päiväkoti, kaksi esikoulua, peruskoulun alakoulu (1.–6. lk), kirjasto, kebab-pizzeria, pubi, pankkiautomaatti, Linnan Paja ja K-Market Ilpoinen. Alueelta löytyy myös seurakunta- ja nuorisotalot. Ilpoisiin kulkee bussi numero 61 talviaikaan noin 10 minuutin välein, kesällä hieman harvemmin.
Ilpoisten korkeat kerrostalot on rakennettu 1960–1970-luvulla. Vieressä on laaja ja vilkkaasti käytetty metsäalue kuntoilureitteineen.
Ilpoinen kuuluu aluekumppanuusprojektiin Turku74. Turku74-projekti kattaa alueet: Ilpoinen-Peltola-Koivula-Harittu-Katariina.
Historiaa

Nimi Ilpoinen esiintyy Kantelettaren kolmannessa painoksessa, jossa puhutaan "Ilposten mäestä". Tämä taas lienee peräisin 1700-luvulla Turun seudulta kerätystä ja Henrik Gabriel Porthanin muistiinpanoista löydetystä kansanrunosta, joka kertoo Kaarle-herttuan sotaretkestä Suomeen. Toisaalta toisessa toisinnossa nimi on muodossa "Isposten mäki".
Ilpoisten alueen ensimmäiset 14 elementtikerrostaloa ja liikekeskus valmistuivat vuonna 1969. Noin 500 asunnon lisäksi rakentuivat tilat kahdelle valintamyymälälle, postille, pankille ja seurakunnalle. Alueen pääsuunnittelijana toimi Veijo Kahra ja rakentajana Rakennus Oy. Vuonna 1972 Ilpoisissa oli 28 kerrostaloa ja niissä yhteensä noin 900 asuntoa.
VTT tutki vuonna 1978 kaikkiaan 24 uuden suomalaisen asuntoalueen rakentamiskustannuksia. Tuolloin Ilpoinen osoittautui asuinneliömetriä kohden niistä kaikkein halvimmalla rakennetuksi.
Koulu

Ilpoisten alakoulussa on luokat 1–6. Ilpoisten kouluun kuuluu koulurakennus, tilava piha, laaja hiekkakenttä, pieni metsä koulun toisella sivulla ja liikuntahalli sekä sen yhteydessä vuonna 2008 valmistunut lisärakennus, joka sai nimen Koulukylä. Koulun sisätiloista johtaa ovi kirjastoon, ja koulussa on myös oma ATK-luokka ja ruokala, vaikka ruoat tuodaankin muualta. Ilpoisten koulun maskotti on Ilpo-niminen nukke. Ilpoisten koululaiset kutsuvat koulua ”Ilppariksi”.
Ilpoinen kirjallisuudessa

Ilpoisten lähiö on ollut esikuvana kirjailija Riku Korhosen esikoisromaanissa Kahden ja yhden yön tarinoita (2003). Romaanin miljöökuvauksessa ovat tunnistettavissa muiden muassa läheinen täyttömäki, pururata, koulu, Peltolan siirtolapuutarha, merensalmi ja kirjassa Tora-alhontieksi nimetty alueen pääkatu.
Kuvia

Kerrostaloja Pellonperänkadulla
K-Market Ilpoisten liikekeskuksessa
Turun ylioppilaskyläsäätiön opiskelija-asuntoja Ilpoisissa
Lauklähteenkadun ja Ilpoistentien risteys
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilpoisten koulu
Turun suuralueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Suuralueet: Kaupunginosat suuralueittain
1. Keskusta: I kaupunginosa · II kaupunginosa · III kaupunginosa · IV Martti · V Itäranta · VI kaupunginosa · VII kaupunginosa · VIII Port Arthur · IX Länsiranta · Iso-Heikkilä · Korppolaismäki1 · Kupittaa · Kurjenmäki · Mäntymäki · Nummi2 · Pihlajaniemi3 · Ruissalo · Turun satama · Vähäheikkilä4
2. Hirvensalo-Kakskerta: Friskala · Haarla · Illoinen · Jänessaari · Kaistarniemi · Kakskerta · Kukola · Lauttaranta · Maanpää · Moikoinen · Oriniemi · Papinsaari · Pikisaari · Satava · Särkilahti · Toijainen
3. Skanssi-Uittamo: Harittu · Ilpoinen · Ispoinen · Katariina · Koivula · Korppolaismäki1 · Luolavuori · Peltola · Pihlajaniemi3 · Puistomäki · Skanssi · Uittamo · Vasaramäki · Vähäheikkilä4
4. Varissuo-Lauste: Huhkola · Lauste · Vaala · Varissuo
5. Nummi-Halinen: Itäharju · Kohmo · Koroinen · Kurala · Halinen · Nummi2 · Oriketo · Pääskyvuori · Räntämäki
6. Runosmäki-Raunistula: Kaerla5 · Kastu · Kärsämäki · Raunistula6 · Runosmäki7
7. Länsikeskus: Kaerla5 · Kähäri · Mälikkälä · Pitkämäki · Runosmäki7 · Ruohonpää · Teräsrautela · Vätti
8. Pansio-Jyrkkälä: Artukainen · Pahaniemi · Pansio · Perno
9. Maaria-Paattinen: Haaga · Jäkärlä · Koskennurmi · Lentokenttä · Metsämäki · Moisio · Paattinen · Paimala · Saramäki · Tasto · Urusvuori · Yli-Maaria
Huomautukset:  1: Korppolaismäki kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 2: Nummi kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Nummi-Haliseen. 3: Pihlajaniemi kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 4: Vähäheikkilä kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 5: Kaerla kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen. 6: Raunistula kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen. 7: Runosmäki kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen.
Carl von Derschau

Carl von Derschau (ven. Карл Фёдорович Дершау, Karl Fjodorovitš Deršau, 6. heinäkuuta 1784 Libau – 4. maaliskuuta 1862 Turku) oli venäläinen sotilas, joka toimi Turun komendanttina vuosina 1835–1862.
Baltiansaksalaiseen aatelistoon kuulunut Derschau liittyi junkkarina Riian rakuunarykmenttiin vuonna 1803 ja ylennettiin vänrikiksi vuonna 1805. Hän osallistui Napoleonin sotiin vuosina 1806–1807 ja 1809. Derschau siirrettiin luutnanttina keisarillisen henkivartiokaartin kyrassieerirykmenttiin vuoden 1812 alussa. Hän osallistui Venäjän isänmaalliseen sotaan ansioituen Borodinon taistelussa ja vuosien 1813–1814 sotaretkillä.
Everstiluutnantti Derschau nimitettiin Pietarin poliisimestariksi vuonna 1822. Vuonna 1826 hänet komennettiin everstinä järjestämään uudelleen Kronstadtin poliisilaitosta. Keisari Nikolai I oli tyytyväinen Derschaun toimintaan, ja vuonna 1829 hänet nimitettiin Pietarin ylipoliisimestariksi. Derschau toimi aktiivisesti vuoden 1831 koleraepidemian aikana.
Vuoden 1835 alussa Derschau ylennettiin kenraalimajuriksi ja nimitettiin Turun venäläisen sotaväen komentajaksi. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi vuonna 1848. Derschau osallistui Suomenlahden rannikon puolustamiseen Krimin sodan aikana vuosina 1854–1855.
Derschau oli Turussa suosittu henkilö. Kaupungin porvarit lahjoittivat hänelle muistoksi Ruissalon puolustuksesta R. W. Ekmanin maalauksen, jossa kenraali nähdään tähystämässä vihollislaivastoa kaukoputkella. Derschau oli suuri kukkien ystävä ja hänellä oli hieno puutarha Mooriankunnaalla. Hän kuoli kuumetautiin jättäen vaimonsa ja kaksi poikaansa vaikeaan taloudelliseen tilanteeseen. Toinen pojista oli kirjailija Friedrich von Derschau.
Derviş Ali

Derviş Ali asetetaan Astrahanin sijaishallitsijaksi. Sivu Iivana Julman kuvakronikasta 1500-luvulta.
Derviş Ali (1500-luku) oli Astrahanin kaanikunnan viimeinen kaani vuosina 1554–1556.
Astrahan itsenäistyi Kultaisen ordan alaisuudesta omaksi kaanikunnakseen 1466. Derviş Ali oli viimeisen ordan kaanin Ahmed bin Küčükin pojanpoika.
Krimin kaani Devlet I Girayta vaati Astrahanin liittämistä osaksi omaa kaanikuntaansa. Astrahanin kaani Abd al-Rahman pyysi Iivana Julman hallitsemaa Venäjää avukseen, jotta Astrahan säilyttäisi itsenäisyytensä. Vuonna 1554, jolloin Astrahania hallitsi jo toinen kaani Yamğurçı, nogai-kaani Ismail Beyn tukema Venäjä valtasi Astrahanin vasallikseen, jota Derviş Ali asetettiin hallitsemaan. Kaani Devlet Giray sai kuitenkin houkuteltua Derviş Alin puolelleen, ja vuonna 1555 Ali kapinoi ja rupesi ajamaan Venäjää pois Astrahanista. Venäjän armeija palasi Astrahaniin keväällä 1556 ja liitti sen tällä kertaa kiinteästi alueisiinsa. Kaanikunnan pääkaupunki Xacitarxan poltettiin ja Derviş Ali joutui pakenemaan maasta.
Tatarstanin pääkaupungin Kazanin vanhan kaupunginosan Derbiškin uskotaan olevan nimetty Derviş Alin mukaan.
Indiana (vuoden 1917 kappale)

Homestead Trio, levytetty 1917.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Nuottijulkaisun kansilehti vuodelta 1917
”Indiana”, tunnettu myös nimellä ”Back Home Again in Indiana” ja ”My Indiana Home”, on James F. Hanleyn säveltämä ja Ballard MacDonaldin sanoittama yhdysvaltalainen musiikkikappale vuodelta 1917. Sävellys perustui Paul Dresserin vuonna 1913 säveltämään Indianan osavaltion tunnuskappaleeseen ”On the Banks of the Wabash, Far Away”.
Ensimmäisen nauhoituksen teki Original Dixieland Jazz Band levy-yhtiö Columbialle. Kilpaileva levy-yhtiö Victor oli julkaissut ODJB:n ”Livery Stable Bluesin” vain kuukautta aiemmin, ja tästä kaikkien aikojen ensimmäisestä julkaistusta jazznauhoitteesta tuli nopeasti hitti. Columbian johtoporras pyrki tästä syystä kiireesti julkaisemaan ”Indianan” ja samassa nauhoitussessiossa äänitetyn ”Darktown Strutters’ Ballin”.
”Indiana” saavutti ODJB:n nauhoituksen myötä pysyvän aseman jazzstandardina. Vaikka monet 1910-luvun standardit jäivät muodista swing-aikakauden alettua, kappaleen suosio säilyi ja muun muassa Benny Goodmanin ja Harry Jamesin big bandit tekivät siitä omat versionsa. Kappale on pysynyt jazzrepertuaarissa ja onkin ”St. Louis Bluesin” ja ”After You’ve Gonen” ohella yksi suosituimmista 1910-luvun standardeista. Kappale tunnetaan myös osana Indianapolis 500 -kisojen alkuseremonioita nimellä ”Back Home Again in Indiana”. Vuodesta 1973 lähtien laulun on esittänyt kisoissa joka lähes vuonna laulaja Jim Nabors.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Indiana on Wikiaineistossa (englanniksi)
In concert 1966–1991

| In concert 1966–1991 Hector |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 1992 Tavastia & Kaivohuone
 Julkaistu: 1992
 Tuottaja(t): Pave Maijanen & Hector
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 68.51
 Levy-yhtiö: Flamingo
Listasijoitukset
  Suomi: 4. (maaliskuu 1992)
Hectorin muut julkaisut
| Yhtenä iltana 1990 | In concert 1966–1991 1992 | Ensilumi tulee kuudelta 1992 |
In concert 1966–1991 on Hectorin ensimmäinen live-levy, joka on äänitetty keväällä 1992 Tavastialla ja Kaivohuoneella.
Kappaleessa ”Kuningatar”, on uusi, alkuperäisestä singlestä (ilmestynyt 1969) poikkeava sanoitus.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Hector, ellei toisin mainittu.
Palkkasoturi – 3.22 (säv. Buffy Sainte-Marie, suom. san. Hector)
Mandoliinimies – 2.43
Olen hautausmaa – 2.34
Laura (Sua kauheesti kaipaan) (- Tell Laura I Love Her- ) – 3.14 (säv. Jeff Barry/Ben Raleigh, suom. san. Hector)
Takataan Roos (- Yakety Yak- ) – 2.10 (säv.  Jerry Leiber/ Mike Stoller, suom. san. Hector)
Ota yhteyttä apinaan – 3.02
Seisovaa ilmaa ( -Walk on the Wild Side- ) – 4.38 (säv. Lou Reed, suom. san. Hector & Juice Leskinen)
Kuinka voit väittää (Että yksinäinen oot) (- Streets of London -) – 3.28 (säv. Säv. Ralph McTell, suom. san. Hector)
Näkemiin-kuulemiin – 3.56
Juodaan viinaa – 3.39
Paratiisilinnut – 3.47
Seinästä seinään – 5.23
Woyzeck – 5.04
Kaikki tahtoo rakastaa – 3.29
Kuningatar ( -Where Do You Go to (My Lovely)- ) – 4.10 (säv. Peter Sarstedt, suom. san. Hector)
Ake, Make, Pera ja mä – 2.59
Koko hela maailma – 3.54
Lumi teki enkelin eteiseen – 3.54
Näin on – 3.23
Kokoonpano

Hector – laulu, kitara
Pave Maijanen – kitarat, mandoliini, huuliharppu, tenoritorvi, laulu
Juha Tikka – basso, laulu
Keimo Hirvonen – rummut
Mongo Aaltonen – lyömäsoittimet
Esa Kotilainen – Hammond B3-urut, Vox-urut, haitari, mellotron
Jarmo Nikku – kitarat, sähkö-sitar (kappaleet 1, 3, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 16, 17 ja 19)
Muddy Manninen – kitara (kappaleet 4, 5, 8, 11, 14, 15 ja 18)
Kokoonpano > Tuotanto

Jorma Hämis Hämäläinen – äänittäjä
Pave Maijanen – äänittäjä
Hector – äänittäjä
Inazuma (1899)

| Inazuma / 電 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders, Poplar
Kölinlasku:  1. marraskuuta 1897
Laskettu vesille:  28. tammikuuta 1899
Palveluskäyttöön:  25. huhtikuuta 1899
Poistui palveluskäytöstä:  upposi 16. joulukuuta 1909
Tekniset tiedot
Uppouma:  420 t (kuormattu)
Pituus:  68,4 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,2 m
Syväys:  1,57 m
Koneteho:  6 000 ihp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  1 × QF 12 naulan 12 cwt -laivatykki 5 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 × 18″ torpedoputkea
Inazuma (jap. 電) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1899 vesillelaskettu Ikazuchi-luokan torpedovenehävittäjä, joka upposi törmättyään toiseen alukseen 16. joulukuuta 1909.
Valmistus

Alus tilattiin Yarrow Shipbuildersilta Poplarista Lontoosta, missä köli laskettiin 1. marraskuuta 1897. Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1899 ja valmistui 25. huhtikuuta 1899.
Palvelus

Alus partioi boksarikapinan aikana Kiinan rannikolla suojaten japanilaisjoukkojen maihinnousua. Se osallistui myös Venäjän–Japanin sotaan.
Inazuma upposi törmättyään 16. joulukuuta 1909 rahtilaivan kanssa Hakodaten edustalla Hokkaidon rannikolla.
Ann-Renée Desbiens

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ann-Renée Desbiens |  Ann-Renée Desbiens |  Ann-Renée Desbiens |  |
Maa:  Kanada
Naisten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2022 |  |  |
|  Hopeaa | Pyeongchang 2018 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kanada 2021 |  |  |
|  Kultaa | Tanska 2022 |  |  |
|  Hopeaa | Ruotsi 2015 |  |  |
|  Hopeaa | Kanada 2023 |  |  |
Ann-Renée Desbiens (s. 10. huhtikuuta 1994 La Malbaie, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa maalivahtina. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana voittanut olympialaisissa kultaa Pekingissä 2022 joukkueen ykkösmaalivahtina ja saavuttanut hopeaa Pyeongchangissa 2018. MM-kilpailuissa hän on voittanut kultaa kotikisoissaan 2021 ja Tanskan kisoissa 2022 sekä saavuttanut hopeaa Ruotsin kisoissa 2015 ja Kanadassa 2023.
Desbiens voitti CWHL:n mestaruuden eli Clarkson Cupin Montréal Starsin joukkueessa vuonna 2012. Vuosina 2013–2017 hän edusti Wisconsinin yliopistoa.
Demeterin ja Koren pyhäkkö (Pergamon)

| Demeterin ja Koren pyhäkkö |
| --- | --- |
 Demeterin ja Koren pyhäkön rauniot.
Sijainti:  Pergamonin arkeologinen alue, Bergama, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  39°07′38″N, 27°11′03″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  200–100-luvut eaa.
Tyylisuunta:  mm. joonialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Demeterin ja Koren pyhäkkö oli antiikin aikainen Demeterille ja Korelle eli Persefonelle omistettu pyhäkkö Pergamonissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot sijaitsevat Pergamonin akropoliin etelärinteessä, ja ovat osa Unescon maailmanperintökohdetta Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema.
Historia

Pyhäkön paikka oli kulttipaikkana viimeistään klassisella kaudella 400-luvun eaa. lopulla tai 300-luvun eaa. alussa. Nykyisen pyhäkön rakennutti Pergamonia hallinneen attalidien hallitsijasuvun perustaja Filetairos (hallitsi 283–263 eaa.) hellenistisen kauden alkupuolella 200-luvulla eaa. Näin se oli hellenistisen Pergamonin varhaisimpia ellei varhaisin pyhäkkö. Sitä laajennettiin Attalos I:n (hallitsi 241–197 eaa.) aikana, jolloin ainakin osan siitä rakennutti piirtokirjoituksen mukaan tämän puoliso Apollonis. Pyhäkkö liittyi kaupungin Thesmoforia-juhlaan.
Pyhäkköaluetta uusittiin kahdesti roomalaisella kaudella, ensimmäisen kerran varhaisella keisarikaudella ajanlaskun alun tienoilla ja toisen kerran 100-luvun jaa. jälkimmäisellä puoliskolla, jolloin ainakin osan kunnostustöistä kustansi neuvosmies Claudius Silianus Aesimus. Näin pyhäkkö oli paitsi kaupungin varhaisimpia myös pitkäikäisimpiä. Bysanttilaisella kaudella entinen pyhäkköalue oli asuinkäytössä.
Pyhäkköalueen arkeologiset kaivaukset alkoivat 1900-luvun alussa Wilhelm Dörpfeldin johdolla. Kaivauksia jatkoi Carl Helmut Bohtz 1960-luvulla.
Rakennukset

Pyhäkkö sijaitsee Pergamonin gymnasionin luoteispuolella noin 100 metriä pitkällä terassipengerryksellä. Pyhäkköalueen keskellä sijaitsi pieni joonialaista tyyliä edustanut temppeli, jonka sisäänkäynti oli itäpäässä. Se oli antatemppeli, jonka julkisivussa oli kaksi pylvästä (distylos in antis). Temppelin koko oli noin 14,1 × 8 metriä, ja sen pronaos ja naos eli cella olivat suurin piirtein samankokoiset, toisin sanoen pronaos oli poikkeuksellisen suuri ja cella poikkeuksellisen pieni. Temppelin friisi oli koristeltu bukranion-koristeilla eli häränpäillä. Alttari, joka oli koristeltu voluutoilla, sijaitsi temppelin itäpuolella eli oven edustalla noin 9,5 metrin päässä. Sen koko oli noin 7,2 × 2,6 metriä ja korkeus lähes metrin. Temppeli ja alttari olivat pyhäkköalueen vanhinta osaa ja peräisin Filetairoksen ajalta.
Pyhäkköalueen sisäänkäynti oli itäpäästä propylonin kautta. Pohjois-, länsi- ja eteläsivulta pyhäkköalue oli reunustettu stoilla eli pylväshalleilla, jotka edustivat eri tyylisuuntia. Pohjoissivun stoa koostui koko sivun mittaisesta ylemmästä stoasta, jonka koko oli noin 87 × 5,6 metriä, ja puolet lyhyemmästä alemmasta stoasta, jonka koko oli noin 41,5 × 3,5 metriä. Loppupuolen paikalla oli suorista penkkiriveistä koostunut katsomo (theatron), joka oli tarkoitettu Thesmoforian kulttimenoja seuraaville. Länsistoan koko oli noin 21,6 × 4,6 metriä ja etelästoan koko noin 91,7 × 10,4–10,8 metriä. Nämä pyhäkköaluetta ympäröineet rakennukset olivat Apolloniksen rakennuttamia tai myöhempiä.
Kirjallisuutta

Bohtz, Carl Helmut: Das Demeter-Heiligtum.  (Altertümer von Pergamon. Bd. 13)  Berlin:  de Gruyter, 1981.  ISBN 3-11-00848-05
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Demeterin ja Koren pyhäkkö Wikimedia Commonsissa
Pyhäkköalueen raunioita.
Pyhäkköalueen raunioita: etualalla alttari, taempana temppeli.
Indium(III)

| Indium(III)jodidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  13510-35-5
PubChem CID:  83539 ja 11179456
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  InI3
Moolimassa:  495,52
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  207 °C
Tiheys:  5,69 g/cm3
Liukoisuus veteen:  929 g/l (22 °C), Reagoi veden kanssa
Indium(III)jodidi (InI3) on indiumin ja jodin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa indium(III)jodidi on kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdiste on polymorfista ja sillä on keltainen alkeiskopiltaan monokliininen muoto ja punainen romboedrinen muoto. Keltainen indium(III)jodidi on rakenteeltaan dimeeri In2I6 ja alhaisissa lämpötiloissa stabiili punainen muoto on rakenteeltaan monimutkainen. Yhdiste liukenee veteen, mutta myös hydrolysoituu sen vaikutuksesta. Aine liukenee hiilivetyihin. Indium(III)jodidi on Lewis-happo ja muodostaa useita komplekseja, esimerkiksi tetrajodoindaatti(III)ionin ([InI4]-).
Indium(III)jodidia voidaan valmistaa kuumentamalla indiumin ja jodin seosta 150–200 °C:n lämpötilaan. Toinen tapa on indiumin ja vetyjodidin reaktio.
Indium(III)jodidia voidaan käyttää katalyyttinä esimerkiksi vaihtoesteröineissä, Strecker-synteeseissä, syklisointireaktioissa ja kytkentäreaktioissa.
In hoc signo vinces

Konstantinus Mulviuksen sillalla  edessään taivaallinen näky. Yksityiskohta 800-luvun bysanttilaisesta käsikirjoituksesta.
In hoc signo vinces on latinankielinen toteamus, joka tarkoittaa suomeksi ’Tässä merkissä olet voittava’, lyhennettynä I.H.S. Historiallisen myytin mukaan Konstantinus Suuri näki Roomassa ennen Mulviuksen sillan taistelua vuonna 312 näyn, jossa nousevan auringon yläpuolella oli valoristi ja sen ympärillä teksti ”tällä voitat”. Taistelussa Konstantinus voitti vastustajansa Maxentiuksen ja nousi keisariksi.
Historialliset lähteet

Kaksi varhaista lähdettä, molemmat kyseenalaisia, kertovat Konstantinuksen näkemistä enteistä ennen taistelua. Kristitty historioitsija Lactantius (noin 250–320) kertoo tarinan, jonka mukaan ennen taistelua Konstantinus sai Jumalalta unessa kehotuksen maalata Jumalan merkin eli Kristus-monogrammin XP jokaisen sotilaan kilpeen. Lactantiuksen teksti on säilynyt vain yhtenä 1000-luvun alkuun sijoittuvana käsikirjoituksena, jossa kohta kuuluu:
Unessa häntä kehotettiin ottamaan huomioon Jumalan taivaallinen tunnus ja ryhtymään sitten taisteluun. Hän teki työtä käskettyä, ja käännetyllä x-kirjaimella, jonka ylin huippu oli varustettu kaarella, merkitsi kilpiin Kristuksen.
Piispa Eusebios Kesarealainen (noin 275–339) kertoo tarinan Konstantinuksen taivaallisesta näystä. Hän kirjoitti myös, että uusi Kristukseen viittaava tunnus oli ensin yksinomaan Konstantinuksen sotalipussa ja kypärässä, mistä se siirtyi sotilaiden kilpiin vasta myöhemmin.
Arviointia

Konstantinuksen saama taivaallinen vihje tai lupa taisteluun liittyy roomalaiseen perinteeseen, missä sotapäällikön tuli saada jumalilta lupa taistelun aloittamiseen samoin kuin pyhän kaupungin Rooman rajojen ylittämiseen.
Mulviuksen sillan taistelulla on asema kristinuskon historiassa, sillä voittonsa jälkeen vuonna 313 Konstantinus ja Licinius antoivat Milanon ediktin. Kristittyjen vainot lopetettiin, säädettiin uskonvapaus ja kristillisten seurakuntien takavarikoitu omaisuus palautettiin. Kristittyjä oli tällöin koko väestöstä 10–15 %. Historiallisen myytin mukaan Konstantinus otti itsekin kasteen kuolinvuoteellaan 337 jaa. Keisari Theodosius julisti kristinuskon Rooman valtionuskonnoksi 388 jaa.
Merkitys ja käyttö

Lausetta käytetään toisinaan merkitykseltään yleisenä toteamuksena, usein leikillisesti.
Ponte Milvio -silta vuonna 2005.