stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Latsuliitti
Esiintyminen

Latsuliittia esiintyy samoissa paikoissa andalusiitin, kyaniitin, granaatin ja muiden samankaltaisten mineraalien kanssa. Sitä on löydetty Yhdysvalloista ja Kanadasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Latsuliitti Wikimedia Commonsissa
Webmineral: Lazulite Mineral Data (englanniksi)
Mindat: Lazulite (englanniksi)
Handbook of Mineralogy: Lazulite (pdf) (englanniksi)
Teija Tiilikainen

| Teija Tiilikainen |
| --- | --- |
 Teija Tiilikainen, Helsinki, 2023
Henkilötiedot
Koko nimi:  Teija Helena Tiilikainen
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1964 (ikä 60) Lohja
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Åbo Akademi (1989, 1991 ja 1997)
Instituutti:  Euroopan hybridiuhkien torjunnan osaamiskeskus
Tutkimusalue:  Kansainväliset suhteet, Euroopan integraatio ja Kansainvälinen turvallisuus
Teija Helena Tiilikainen (s. 22. huhtikuuta 1964 Lohja) on Euroopan hybridiuhkien torjunnan osaamiskeskuksen eli Hybridikeskuksen johtaja. Hän aloitti tehtävässä elokuussa 2019. Aikaisemmin hän oli Ulkopoliittisen instituutin (UPI) johtaja 2010–2019 ja Ulkopolitiikka-lehden päätoimittaja 2010–2020.
Elämä ja ura

Tiilikainen väitteli valtiotieteen tohtoriksi vuonna 1997 Åbo Akademissa. Hän oli EU:n perustuslakikonventin jäsen vuonna 2003. Vuonna 2007 hänet nimitettiin ulkoministeri Ilkka Kanervan poliittiseksi valtiosihteeriksi, ja hän jatkoi tehtävässä jonkin aikaa Alexander Stubbin aikana. Kokoomuksen siirrettyä kiintiöönsä kuuluvan valtiosihteerin vakanssin vuoden 2009 alussa sisäasiainministeriöön Tiilikainen palasi entiseen tehtäväänsä Helsingin yliopiston Eurooppa-tutkimusverkoston johtajaksi.
Tiilikainen on osallistunut Bilderberg-ryhmän kokouksiin vuosina 2002, 2005 ja 2007.lähde?
Tiilikainen istuu Helsingin yliopiston hallituksessa yliopiston ulkopuolisena jäsenenä vuoden 2021 loppuun asti.
Julkaisuja

Defining the Political Identity of Finland in Western Europe (Ashgate, 1998)
To Be or Not to Be? : An Analysis of the Legal and Political Elements of Statehood in the EU, External Identity, European Foreign Affairs Review 6, 2001.
Millaisen federaation Suomi haluaa? Kolme näkemystä EU:n tulevaisuudesta. Kirjoittajat Kauko Sipponen, Teija Tiilikainen ja Mika Widgrén. Elinkeinoelämän valtuuskunta, Helsinki 2002
Finland in the EU Tapio Raunion kanssa (Frank Cass, 2002)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teija Tiilikainen Wikimedia Commonsissa
Teija Tiilikainen UP – Ulkopolitiikka.fi. Viitattu 18.5.2022.
Teija Tiilikainen Helsingin yliopisto. Viitattu 18.5.2022. (englanniksi)
Teija Helena Tiilikainen   European University Institute – EUI  . Arkistoitu 18.5.2022 . Viitattu 18.5.2022 . (englanniksi)
Teija Tiilikainen  Hybrid CoE . Viitattu 18.5.2022. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kellokosken kirkko

| Kellokosken kirkko Mariefors kyrka |
| --- | --- |
 Kellokosken kirkko ulkoa.
Sijainti:  Männistöntie 5, Kellokoski, Tuusula
Koordinaatit:  60°31′54.4″N, 025°06′14.6″E
Seurakunta:  Tuusulan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1800
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  noin 150
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Kellokosken kirkko (ruots. Mariefors kyrka) valmistui ruukinkirkoksi vuonna 1800. Kirkko on rakennushistoriallisesti erikoinen ja sijaitsee Tuusulan Kellokoskella Keravanjoen länsirannalla.
Kirkon urut.
Kirkko on suorakaiteen muotoinen ja rakennettu puusta. Istumapaikkoja kirkossa on noin 150. Pitkäkirkolla on taitekatto ja sen pohjoispäädyssä on pieni torni, jossa oleva kello on vuodelta 1930.
Kirkossa ei ole alttaritaulua vaan sen sijaan iso, puinen ja kullattu risti. Kunnostuksen yhteydessä se sai taivaansinisen taustan ja molemmille puolilleen valkoiset pylväät. Kirkon kattokruunut ja lampetit ovat 1800-luvulta.
Ensimmäiset urut kirkkoon lahjoitti Nummenkylän neulomaseura vuonna 1930. Vuonna 1964 kirkossa otettiin käyttöön urkurakentamo Veikko Virtasen rakentamat urut. Nykyiset urut on rakentanut saksalainen Paschen Kiel Orgelbau GmbH 2005 ja niissä on 17 äänikertaa.
Kirkon pitkillä sivuilla olevien ikkunoiden päällä ulkopuolella on suuret maalatut kruunut. Ne muistuttavat Ruotsi-Suomen ajasta. Kirkon katolla olevassa viirissä on tehtaan nimeen viittaavat kirjaimet MB (Mariefors bruk = Kellokosken ruukki) sekä vuosiluku 1800, jota pidetään kirkollisen toiminnan alkamisvuotena Kellokoskella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kellokosken kirkko Wikimedia Commonsissa
Kellokosken kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Tuusulan seurakunnan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuusulan kunnan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Sijainti kartalla (Arkistoitu – Internet Archive)
Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Capella (Siuntio) –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karkkila –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kerava –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Merikappeli (Upinniemi) –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Porvoon Kristuksen kirkastumisen kirkko –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Söderkulla –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kellokosken kirkko (Q10577315)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tuusula
sijainti: Kellokoski
katuosoite: Männistöntie 5, 04500 Kellokoski
koordinaatit: 60°31′54″N 25°06′14″E﻿ / ﻿60.5317°N 25.1039°E﻿ / 60.5317; 25.1039
Täällä Pohjantähden alla

| Täällä Pohjantähden alla |
| --- | --- |

Kirjailija:  Väinö Linna
Kansitaiteilija:  Alfons Eder
Kieli:  suomi
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:   1959 (1. osa)  1960 (2. osa)  1962 (3. osa) 
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  1174
ISBN:  978-951-0-43572-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Täällä Pohjantähden alla on Väinö Linnan kirjoittama romaanitrilogia, jonka osat julkaistiin vuosina 1959, 1960 ja 1962.
Trilogia yhdistää yhden suvun elämän 1880-luvulta 1950-luvulle suomalaisen yhteiskunnan muutoksiin (kieliriidat, nationalismi, sosialismi, ensimmäinen maailmansota, Suomen itsenäisyys, Suomen sisällissota, Lapuan liike, toinen maailmansota) tavallisen ihmisen kannalta.
Trilogian erityisenä ansiona on pidetty sitä, että se toi yleiseen keskusteluun vuoden 1918 sisällissodan tapahtumat ”toisten” eli sodan hävinneiden punaisten näkökulmasta. Teossarjaa on pidetty sepitteellisyydestään huolimatta kuvaamansa ajanjakson yhteiskunnallisten olojen realistisena kuvauksena, eräänlaisena sosiaalihistorian yleistajuistamisena.
Historiallisten tosiseikkojen lomassa kirjan pääteemoja ovat pappilan torpparin, Jussin ja hänen perheensä raskas maalaiselämä sekä Akseli Koskelan ja Elina Kivivuoren rakkaustarina. Pääteemojen lisäksi kirjasarjassa seurataan hyvin tiiviisti räätäli Aadolf Halmeen taistelua työläisten oikeuksien puolesta sekä Töyryn ratsutilasuvun ja Laurilan torppariperheen välistä riitaa. Kolmannen osan keskeisimpien henkilöiden joukkoon nousee Pentinkulman koulun opettaja Pentti Rautajärvi, joka on innokas heimoaatteen ja Lapuanliikkeen kannattaja, suojeluskuntalainen, reservin upseeri ja Akateemisen Karjala-Seuran jäsen.
Teoksella on joitain yhtymäkohtia Linnan toisen tunnetun teoksen Tuntemattoman sotilaan kanssa. Esimerkiksi Tuntemattomassa sotilaassa esiintyvä konekiväärijoukkueen johtaja Vilho Koskela on Akselin ja Elinan vanhin poika. Vilho Koskelan kuolinkohtaus Tuntemattomassa sotilaassa ja Täällä Pohjantähden alla -sarjan kolmannessa osassa on lähes sanasta sanaan identtinen.
Täällä Pohjantähden alla jäi Väinö Linnan viimeiseksi romaaniksi, mutta tällä ja 1954 ilmestyneellä Tuntemattomalla sotilaallaan hän oli jo noussut yhdeksi Suomen arvostetuimmista kirjailijoista.
Kirjasta on tehty lukuisia sovituksia. Vuonna 1968 trilogian kahdesta ensimmäisestä osasta valmistui Edvin Laineen ohjaama samanniminen elokuva, joka on Suomen neljänneksi katsotuin elokuva kautta aikain. Myös trilogian kolmannesta osasta Laine ohjasi elokuvan Akseli ja Elina vuonna 1970, mutta se ei menestynyt yhtä hyvin kuin edeltäjänsä. Kaksiosaisena julkaistu Timo Koivusalon elokuvasovitus sai ensi-iltansa vuosina 2009 ja 2010.
Aloituslause

Teoksen ensimmäinen osa alkaa lauseella ”Alussa olivat suo, kuokka – ja Jussi”, jota on sanottu suomalaisen kirjallisuuden tunnetuimmaksi aloitukseksi. Se on viittaus kahteen Raamatun jakeeseen, luomiskertomuksen aloituslauseeseen ”Alussa loi Jumala taivaan ja maan” sekä Johanneksen evankeliumin aloituslauseeseen ”Alussa oli Sana”.
Henkilöhahmot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Koskelat Jussi ja Alma Akseli ja Elina (o.s. Kivivuori) Vilho  Eero  Voitto  Kaarina  Juhani  Aleksis (Aleksi)  August (Akusti, Aku) Kiviojat Vihtori (Vikki) Lauri (Late) Aulis ja Kaarina (o.s. Koskela) Kivivuoret Otto ja Anna Janne ja Sanni (o.s. Silander) Allan Jouko  Oskari (Osku)  Elina Laurilat Anton (Anttoo) ja Aliina Antti  Arvi  Uuno  Elma  |  Silanderit Kalle Sanni Töyryt Kalle Arvo  Ensio  Aaro Yllöt Artturi Uolevi Salpakarit Lauri ja Ellen Ilmari  Aino Halmeet Aadolf ja Emma Leppäset Preeti ja Henna Valenti  Aune Valdemar (Valtu)  |  Muita henkilöhahmoja E. Hellberg, rakennusmestari, punakaartin päällikkö  hieroja-Priita, hieroja, Susi-Kustaan äiti  Elias Kankaanpää, kyläjuoppo  Antero Mellola, sahan patruuna  Pentti Rautajärvi, kansakoulun opettaja  Aarne Siukola, työmies  Susi-Kustaa, kylähullu  Kalle Ylöstalo, punakaartilainen  |
Sovitukset > Teatteri

Täällä Pohjantähden alla on ollut suosittu teksti teattereissakin. Ensimmäisenä näytelmäksi kääntyi trilogian toinen osa, jonka Eugen Terttula sovitti ja ohjasi Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1961; Akselia esitti Tapio Hämäläinen ja Elinaa Eila Roine. Vuonna 1962 Terttula sovitti ja ohjasi myös ensimmäisen osan pohjalta näytelmän, jossa Eila Roine nähtiin Alman roolissa ja Veikko Sinisalo Jussina. Terttulan sovittamista versioista etenkin toista osaa esitettiin ahkerasti monissa teattereissa ympäri Suomen 1960-luvulla ja jonkin verran sen jälkeenkin.
Lasse Pöystin sovittamaa kolmatta osaa on esitetty ainakin Lahden kaupunginteatterissa vuonna 1978 ja Oulun kaupunginteatterissa vuonna 1979.
Myöhemmin teoksesta on tehty useita muitakin teatterisovituksia:
KOM-teatterin Pohjantähti (1979) – sovittajat Liisa Urpelainen ja Pekka Milonoff, ohjaaja Pekka Milonoff, rooleissa muun muassa Juhani Laitala (Akseli), Marja-Leena Kouki (Elina), Heikki Kin­nunen (Halme)
Lahden kaupunginteatterin Täällä Pohjantähden alla (1989, koko trilogiaan pohjautunut 5,5-tuntinen suurtuotanto) – sovittaja ja ohjaaja Raija-Sinikka Rantala, rooleissa muun muassa Pekka Räty (Akseli), Ulla Reinikainen (Elina), Esko Hukkanen (Jussi), Ritva Filppu (Alma)
Pyynikin kesäteatterin Akseli ja Elina (1993, ensimmäisen osan pohjalta) sekä Pohjantähden alla (1995, toisen ja kolmannen osan pohjalta) – sovittajat Panu Rajala ja Kalle Holmberg, ohjaaja Kalle Holmberg, rooleissa muun muassa Esa Latva-Äijö (Akseli), Sanna Saarijärvi ja Anna-Elina Lyytikäinen (Elina), Markku Huhtamo (Jussi), Leena Uotila (Alma), Heikki Nousiainen (Halme)
Tampereen Teatterin Pentinkulman naiset (naishahmoihin keskittyvä monologinäytelmä valmistui Pentinkulman päiville elokuussa 2002 ja sai ensi-iltansa saman vuoden syyskuussa Tampereen Teatterin Teatterikahvilassa) – sovittaja Ritva Holmberg, ohjaaja Maarit Pyökäri, rooleissa Kirsi-Kaisa Sinisalo
Hämeenlinnan kaupunginteatterin Täällä Pohjantähden alla: musikaali kansakunnan murroksesta (2002) – sovittaja Riku Suokas, ohjaaja Hannu Matti Tyhtilä, säveltäjä Anssi Tikanmäki, sanoittaja Jukka Virtanen, rooleissa muun muassa Lasse Sandberg (Akseli), Liisa Peltonen (Elina), Raimo Viitanen (Jussi), Arja Nurminen (Alma)
Jyväskylän kaupunginteatterin Täällä Pohjantähden alla (2002) – sovittaja Seppo Parkkinen, ohjaaja Kaisa Korhonen, rooleissa muun muassa Marko Tiusanen (Akseli), Marjaana Kuusniemi (Elina), Harri Laurikka (Jussi), Minna Aro (Alma), Jouni Innilä (Halme)
KOM-teatterin Täällä Pohjantähden alla (2006) – sovittaja Jorma Kairimo, ohjaaja Pekka Milonoff, rooleissa muun muassa Juho Milonoff (Akseli), Eeva Soivio (Elina), Hannu-Pekka Björkman (Halme)
Savonlinnan Teatterin Täällä Pohjantähden alla, osa 2 (2007) – sovittaja ja ohjaaja Saku Heinonen, rooleissa muun muassa Mikael Kokko (Akse­li), Kira Boesen-Muhonen (Elina), Kauno Villberg (Halme)
Vaasan kaupunginteatterin Täällä Pohjantähden alla (2008) – sovittaja ja ohjaaja Juha Luukkonen, rooleissa muun muassa Jukka Peltola (Akseli), Elina Luukkonen (Elina), Ilkka Aro (Jussi), Marja Myllylä (Alma), Hannu Kivioja (Halme).
Sovitukset > Elokuva

Täällä Pohjantähden alla (1968) – ohjaaja Edvin Laine, käsittää kirjasarjan kaksi ensimmäistä osaa
Akseli ja Elina (1970) – ohjaaja Edvin Laine, käsittää kirjasarjan kolmannen osan
Pohjantähti (1973) – ohjaaja Edvin Laine, kokooma kahdesta edellisestä elokuvasta
Täällä Pohjantähden alla (2009) – ohjaaja Timo Koivusalo
Täällä Pohjantähden alla II (2010) – ohjaaja Timo Koivusalo
Sovitukset > Muut

Koivusalon elokuvien materiaalista on leikattu myös kahdeksanosainen televisiosarja, joka esitettiin ensimmäisen kerran 25. joulukuuta 2012 alkaen ja helmikuun loppuun jatkuen.lähde?
Aiheesta muualla

Ilona: teatterin esitystietokanta (Arkistoitu – Internet Archive).
Kuinka Pohjantähti kääntyy kuunnelmaksi Ylen Elävä arkisto
Täällä Pohjantähden alla – valitut palat Ylen Elävä arkisto
Ahonen, Sirkka. "Täällä Pohjantähden alla kiistanalaisena historian tulkintana." Teoksessa Löfström, Jan (toim.): Kohti tulevaa menneisyyttä : historiallis-yhteiskunnallinen kasvatus uudella vuosituhannella, s. 81–83.  Jyväskylä:  PS-kustannus, 2002.  ISBN 952-451-045-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Latsuriitti

Latsuriitti
Latsuriitti eli lasuriitti on foideihin kuuluva silikaattimineraali. Lasuriitti on sinistä, ja se muodostaa suurimman osan lapislatsulin rakenteesta.lähde?
Koska myös lapislatsulia kutsutaan lasuriitiksi, niin mineraali sekoitetaan helposti puolijalokiveen.lähde?
Esiintyminen

Latsuriittia esiintyy metamorfisissa kalkkikiviesiintymissä. Lapislatsulia esiintyy Afganistanissa. Muita latsuriittiesiintymiä on Italiassa, Venäjällä, Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Määritelmä

Suurin osa lapislatsulista sai sinisen värinsä hayniitistä eikä juuri mikään näyte sisältänyt "aitoa lasuriittia". Vuonna 2021 kuitenkin latsuriitin määritelmää muutettiin niin, että pienempi sulfidin osuus riittää. Lasuriitti on lapislatsulin tärkein ainesosa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Latsuriitti Wikimedia Commonsissa
Termosfääri

Termosfääri on ilmakehän kerros 100–500 kilometrin korkeudessa mesosfäärin ja eksosfäärin välissä. Termosfäärin alinta osaa kutsutaan ionosfääriksi; siellä aines on ionisoituneessa muodossa.
Termosfäärissä esiintyy revontulia. Revontulet syntyvät ionosfäärissä, kun aurinkotuulen protonit ja elektronit törmäävät ilmakehän atomeihin ja molekyyleihin.
Termosfääri suojaa Maapalloa gamma- ja röntgensäteilyltä, ja radioaallot heijastuvat termosfääristä.
Termosfäärissä lämpötila nousee ylöspäin mentäessä Auringon hyvin lyhytaaltoisen ultraviolettisäteilyn seurauksena aina 2 000 celsiusasteeseen saakka. Koska termosfäärin aine on äärimmäisen harvaa, korkealla lämpötilalla ei kuitenkaan ole juuri minkäänlaista lämmittävää vaikutusta. Termosfääri sisältää kerroksittain happi- ja typpiatomeja ja -molekyylejä, typpioksideja ja myös heliumia. Tuulia tai pystysuoria virtauksia ei esiinny.
Stedjen kirkko

| Stedjen kirkko Stedje kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2019.
Sijainti:  Sogndal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1867
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  400
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Stedjen kirkko (norj. Stedje kyrkje) on Sogndalin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1867.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stedjen kirkko Wikimedia Commonsissa
Erytriini

| Erytriini |
| --- | --- |
 Erytriiniä Marokosta
Luokka:  fosfaattimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  Co3(AsO4)2 · 8 H2O
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  persikan- tai karmiininpunainen, vihertävä
Kidejärjestelmä:  monokliininen
Lohkeavuus:  täydellinen
Kovuus Mohsin asteikolla:  1,5–2,5
Ominaispaino:  3,18
Optiset ominaisuudet
Kiilto:  helmiäiskiilto, massamaisena himmeä
Viiru:  punertava
Läpinäkyvyys:  läpikuultava
Lähteet
  
Aiheesta muualla
  Erytriini Commonsissa 
Erytriini (myös kobolttikukka) on arseenipitoinen, punainen kobolttimineraali. Se on kobolttimalmin etsinnässä tärkeä indikaattorimineraali. Se esiintyy muiden kobolttimineraalien, kuten kobolttihohteen, rapautumis- tai hapettumismineraalina. Se sisältää myös kalsiumia, nikkeliä ja rautaa. Väri vaihtelee vaaleanpunaisesta purppuranpunaiseen. Myös viirun väri on vaaleanpunainen. Kovuus on Mohsin kovuusasteikolla 1,5–2,5. Kemiallinen kaava on Co3(AsO4)28H2O.
Esiintyminen

Erytriiniä esiintyy malmiesiintymien hapettumisvyöhykkeissä. Sitä on löydetty merkittävissä määrin Saksasta ja Marokosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erytriini Wikimedia Commonsissa
Webmineral: Erythrite Mineral Data (englanniksi)
Mindat: Erythrite (englanniksi)
Handbook of Mineralogy: Erythrite (pdf) (englanniksi)
Ølmheimin kirkko

| Ølmheimin kirkko Ølmheim kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2016.
Sijainti:  Sogndal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1863
Suunnittelija:  Christian Heinrich Grosch
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  230
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ølmheimin kirkko (norj. Ølmheim kyrkje) on Sogndalin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1863.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ølmheimin kirkko Wikimedia Commonsissa
Tjugumin kirkko

| Tjugumin kirkko Tjugum kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2011.
Sijainti:  Sogndal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1863
Suunnittelija:  Christian Heinrich Grosch
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  320
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Tjugumin kirkko (norj. Tjugum kyrkje) on Sogndalin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1863.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tjugumin kirkko Wikimedia Commonsissa
HYLA

HYLA-logo
HYLA on Valio Oy:n rekisteröimä tavaramerkki. Nimi tulee sanoista hydrolysoitu laktoosi ja kertoo maitotuotteen olevan vähälaktoosinen.
HYLA-merkityissä maitotuotteissa laktoosia eli maitosokeria on alle 1 %, joten ne soveltuvat monille laktoosi-intoleranteille, joille tavanomaisten maitotuotteiden käyttö aiheuttaa vatsaoireita. HYLA-tuotteiden laktoosi pilkotaan glukoosiksi ja galaktoosiksi valmistuksen yhteydessä niihin lisättävän laktaasientsyymin avulla.
HYLA-maito maistuu makealta tavalliseen maitoon verrattuna, koska glukoosi ja galaktoosi maistuvat noin 2 ja 6 kertaa makeammilta kuin laktoosi. HYLA-maidolla on myös korkeampi glykeeminen indeksi, koska glukoosin verensokeria nostava vaikutus on yli kaksi kertaa suurempi kuin laktoosilla.
Valio aloitti tutkimukset hydrolysoidusta laktoosista 1970-luvun alussa. Vuonna 1978 tuotiin markkinoille ensimmäinen HYLA-tuote, maitojauhe, jota seurasi maito ja myöhemmin muita tuotteita. 1990-luvun lopulla Valio tutki ja kehitti teknologiaa myös täysin laktoosittomien tuotteiden valmistusta varten, joissa laktoosia on alle 0,01 %. Ensimmäinen Valion laktoositon tuote, kevytmaitojuoma, lanseerattiin vuonna 2001.
Margariitti

| Margariitti |
| --- | --- |

Luokka:  silikaattimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  CaAl2(Al2Si2)O10(OH)2
Aiheesta muualla
  Margariitti Commonsissa 
Margariitti on mineraali, joka on tyypiltään hauraskiille. Nimi tullee kreikan helmeä tarkoittavasta sanasta. Kemiallinen kaava on CaAl2(Al2Si2)O10(OH)2.lähde?
Esiintyminen

Margariittia esiintyy metamorfisissa kivilajeissa. Sitä esiintyy samoissa paikoissa joidenkin jalokivien kanssa, kuten smaragdi, korundi, turmaliini ja andalusiitti. Samoissa paikoissa esiintyviä mineraaleja ovat myös kloriitti ja kalsiitti. Margariittia on löydetty Itävallasta, Kreikasta, Turkista, Yhdysvalloista, Skotlannista ja Venäjältä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Margariitti Wikimedia Commonsissa
Webmineral: Margarite Mineral Data (englanniksi)
Mindat: Margarite (englanniksi)
Handbook of Mineralogy: Margarite (pdf) (englanniksi)
Bas-Sassandran alue

| Bas-Sassandra Région du Bas-Sassandra |
| --- | --- |
 Alueen sijainti Norsunluurannikon kartalla
Valtio:  Norsunluurannikko
Perustettu:  1997
Lakkautettu:  2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  San-Pédro
Pinta-ala:  26 440 km²
Väkiluku (1998):  1 395 251
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  CI-09
Bas-Sassandra (ransk. Région du Bas-Sassandra) on yksi Norsunluurannikon 19 entisestä alueesta. Se lakkautettiin vuoden 2011 hallintouudistuksessa, kun Norsunluurannikko jaettiin 14 piirikuntaan. Vuoden 1998 väestönlaskennan mukaan alueella oli 1 395 251 asukasta ja sen pinta-ala oli 26 440 neliökilometriä. Alueen pääkaupunki oli San-Pédro.
Hallintouudistuksessa Bas-Sassandran alueesta ja osasta Sud-Bandaman aluetta muodostettiin Bas-Sassandran piirikunta.
Rubiini

Rubiinikide
Hiottu rubiini
Rubiini on punainen jalokivi, joka safiirin tavoin kuuluu korundiryhmään eli on alumiinioksidia. Alumiinioksidi Al2O3 on erittäin kova ja veteen liukenematon ioniyhdiste, jonka ominaisuudet johtuvat ionien pienestä koosta ja suuresta sähkövarauksesta. Se onkin timantin jälkeen kovin jalokivi (Mohsin asteikolla 9). Rubiinin kiteet ovat kuusisivuisia prismoja tai levyjä ja romboedreja.lähde?
Rubiini on vaihtelevan punainen niin, että väri vaihtelee hieman esiintymän mukaan, mutta esiintymä ei ole siitä suoraan pääteltävissä. Halutuin väri on kyyhkysen veren punainen. Raakakivi näyttää samealta ja rasvaiselta, mutta hiottu kivi loistaa miltei timantin lailla. Sulkeumat ovat yleisiä, eikä niitä välttämättä pidetä virheinä, vaan aitouden takeena. Rubiinin värin aiheuttavat etupäässä kromi-ionit, ruskehtavissa kivissä myös rauta. Nämä pitoisuudet ovat niin pieniä, ettei niitä merkitä kaavaan.
Jalokiven nimi on peräisin latinankielisestä sanasta 'rubeus', joka tarkoittaa punaista. Aiemmin sitä on kutsuttu myös punaiseksi spinelliksi.lähde?
Esiintymät

Entisaikaan rubiineja löydettiin paljon Myanmarista ja Sri Lankasta. Nykyisin niitä louhitaan myös Thaimaassa, Yhdysvalloissa ja Tansaniassa.
Teollinen käyttö

Rubiineja käytetään kovuutensa vuoksi muun muassa laakereissa. Smirgelit ovat usein korundia. Teollisuusrubiinit ovat usein keinotekoisia.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rubiini Wikimedia Commonsissa
Rubiinilaakeri kellossa