Western
Lännenkirjallisuus

Lännenkirjallisuus käsittelee Yhdysvaltain villiä länttä eli maan läntisten osien kuten Arizonan, New Mexicon, Kansasin, Oklahoman ja Texasin pioneeriaikaa, erityisesti 1700-luvun viimeisiä vuosia. Tyylilajille on yleensä ominaista romantisointi ja sankarillistaminen sekä rajattoman vapauden illuusio.
Tyypillinen lännenkirjallisuuden sankari on eräänlainen yli-ihminen, joka ilmestyy tarvittaessa taistelemaan rosvoja tai intiaaneja vastaan. Sankarissa kiteytyy idealisoitu kuva valkoisen miehen yritteliäisyydestä ja raivaajahengestä, ja intiaanit kuvataan villeiksi ja verenhimoisiksi. Hyvät ja pahat erottuvat toisistaan selkeästi. Lännenkirjojen miehisessä maailmassa ovat korostetusti esillä miesten välinen ystävyys sekä sankarin suhde ratsuunsa. Tapahtumien näyttömönä toimii usein kaupungin pääkatu, seriffin toimisto sekä saluuna, myöhemmin myös bordelli. Varhaisessa lännenkirjallisuudessa saa luonnonkuvaus runsaasti tilaa, mutta myöhemmissä kirjoissa on toiminnallisuudella pääosa.
Lännenkirjallisuutta kirjoitettiin runsaasti jo 1840-lukuun mennessä. Vuosisadan alun varhaisista, klassisista lännenkirjailijoista tunnetuin on James Fenimore Cooper. Ensimmäisen suuren lännensankarin Daniel Boonen seikkailuista kirjoitettiin useita elämäkerrallisia teoksia. Hänen vaiheensa saavuttivat myyttiset mitat, ja hänestä tuli myöhempien lännenkirjojen sankarimalli. Boonea seuranneita kuuluisia lännentarinoiden sankareita olivat esimerkiksi Davy Crockett, Kit Carson, Buffalo Bill ja Billy the Kid.
Kun villin lännen aikakausi päättyi 1890-luvulla, lännenkirjailijat saattoivat alkaa kirjoittaa vapaammin, sillä heitä ei enää kahlinnut lähellä olevan todellisuuden paino. Cowboysta tuli lännenkirjallisuuden tärkein hahmo. Syntyi niin sanotun vakavan lännenkirjallisuuden laji, jossa käsitellään sivilisaation ja erämaan välistä ristiriitaa. Toisaalta pulp-lehdet julkaisivat 1910-luvulta 1950-luvulle suuren määrän hyvin suosittua mutta kertakäyttöistä lännenkirjallisuutta, jossa kuvattiin rajuja seikkailuja ja väkivaltaisia fantasioita. 1900-luvun alkupuoliskon suosituimpia lännenkirjailijoita olivat esimerkiksi Zane Grey, jonka kirjoista on tehty yli 110 lännenelokuvaa, sekä Clarence Mulford ja Max Brand. Osa pulp-kirjallisuudesta oli myös laadukasta, ja klassikon asemaan on nostettu esimerkiksi Walt Coburn ja Frank Gruber. Myös Edgar Rice Burroughsin laajaan tuotantoon mahtuu joitain lännentarinoita.
Toisen maailmansodan jälkeen pulp-kirjojen suosio laski ja lännentarinat siirtyivät pokkareihin. Samalla lännenkirjallisuudesta tuli synkempää ja realistisempaa, ja joissain tarinoissa esiintyy yhteiskuntakritiikkiä. Kyynisten spagettiwestern-elokuvien vaikutuksesta lännenkirjallisuuteen tuli 1960-luvulla lisää väkivaltaa ja seksiä. Myös länkkäriparodioita alkoi ilmestyä, ja lännenmyytit kohtasivat kriittistä käsittelyä. 1980- ja 1990-luvulla lännenkirjallisuuden suosio oli laskussa. 1990-luvun lopun lännenkirjallisuudessa näkyvät nykyajan poliittisen korrektiuden vaatimukset etnisiin vähemmistöihin suhtautumisessa.
Zane Greyn ohella suosituimpia lännenkirjailijoita oli yhdysvaltalainen Louis L’Amour. Suomeksi on julkaistu noin 70 hänen kirjaansa. 1950–1990-luvuilla Suomessa ilmestyi lukuisia lännenlukemistoja (eng. western pulp magazines), joista tunnetuimpia olivat Colt, Colorado ja Lännensarja. Lehdissä julkaistiin useiden eri kirjoittajien teoksia. Esimerkiksi australialaiset Desmond Robert Dunn ja Paul Wheelahan kirjoittivat useilla salanimillä satoja lännenkertomuksia. Saksalaisista lännenkirjailijoista erityisen tuottelias oli Gert Fritz Unger. Yhdysvaltalaisista kioskilänkkäreiden kirjoittajista merkittäviä olivat Lewis B. Patten ja Elmer Kelton. Hyvin suosittu oli myös norjalaisen Louis Mastersonin (oik. Kjell Hallbing) luoma Morgan Kane -kirjasarja.