stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puffi

Puffi (engl. puff, puffery) on mainostava uutinen, tekstimainos tai lehtikirjoitukseen tai radio- tai tv-juttuun upotettu kehuva maininta tai esittely. Puffaaminen tarkoittaa jonkin asian, henkilön tai tuotteen liioittelevaa tai valheellista kehumista. Puffiksi voidaan kutsua esimerkiksi ns. kaveriarvostelua, jossa kriitikko ylistää vuolain sanoin ystäväpiiriinsä kuuluvan kirjailijan tai taiteilijan teosta. Käsitteen taustalla on Richard Sheridanin komediassa The Critic, Or A Tragedy Rehearsed esiintyvä henkilöhahmo herra Puff, valheellinen kriitikko.
Psykodraama

Psykodraama on psykoanalyyttisen terapian strategia, joka hyödyntää roolin näyttelemistä ja kohtausten lavastamista voidakseen tarjota potilaalle uusia psykologisia näkemyksiä. Keskeinen teoreetikko on Jacob Levy Moreno, joka esitteli käsitteen vuonna 1946.
Kirjallisuutta

Marvin Carlson, Esitys ja performanssi: kriittinen johdatus. Suomennos ja sanasto Riina Maukola. Helsinki: Like 2006 ISBN 952-471-482-5
Kalle Procopé

Kalle Procopé.
Karl Gustaf ”Kalle” Procopé (1881 – 18. kesäkuuta 1911 Aldan) oli niin sanottuihin työläisaktivisteihin lukeutunut suomalainen maalari ja sortovuosien aktivisti, joka heinäkuussa 1905 ampui Viipurissa venäläisen everstiluutnantin Vladimir Kramarenkon. Hän oli jo aikaisemmin keväällä sekaantunut kuvernööri Nikolai Mjasojedovin murhayritykseen. Procopén tapaus herätti aikoinaan suurta huomiota, kun hänet suomalaisen siviilituomioistuimen sijaan tuomittiin Suomen suuriruhtinaskuntaa koskevien säädösten vastaisesti venäläisessä sotaoikeudessa. Procopén puolesta esitettiin lukuisia vetoomuksia aina senaattia ja eduskuntaa myöten, mutta mikään ei tuottanut tulosta.
Mjasojedovin murhayritys

Viipurin Kolikkoinmäen työläiskaupunginosassa asunut Procopé oli maaliskuussa 1905 mukana suunnittelemassa Viipurin läänin kuvernöörin Nikolai Mjasojedovin murhaa yhdessä aktivisteihin kuuluneiden Matti Reinikan ja August Rissasen kanssa. Päätekijänä oli Reinikka, johon Procopé tutustui viipurilaissyntyisen Rissasen kautta. Procopén osuus murhayrityksessä jäi kuitenkin vain Reinikan avustamiseen, ja näin hän selvisi sadan markan sakolla.
Kramarenkon murha > Murha ja pidätys

Santarmieverstiluutnantti Kramarenko surmattiin Viipurissa Torkkelin- ja Maununkatujen kulmauksessa 21. heinäkuuta 1905 noin kolmen aikaan iltapäivällä. Procopé ampui lähietäisyydeltä kolme laukausta Browning-merkkisellä pistoolilla ja pakeni sen jälkeen kohti Punaisenlähteentoria. Lyhyen pakomatkansa aikana hän ampui myös kerran takaa-ajanutta poliisia kohti. Laukaus ei kuitenkaan osunut. Kramarenko puolestaan onnistui palaamaan vaikeasti haavoittuneena asuntoonsa. Sieltä Kramarenko kuljetettiin lääninsairaalaan, jossa hän kuoli vammoihinsa.
Joidenkin myöhempien lähteiden mukaan murha oli etukäteen suunniteltu, ja se olisi tapahtunut paikallisen työläisaktivistiryhmän toimeksiannosta, kun taas aikakauden sanomalehdet kertoivat Kramarenkon valikoituneen kohteeksi sattumalta. Esimerkiksi helsinkiläiset Folket ja Hufvudstadsbladet kertoivat, että Procopé oli istunut kahden puistonpenkillä ryypiskelleen työmiehen seurassa ja Kramarenkon käveltyä ohitse saanut ajatuksen ampua hänet. Kuulusteluissa Procopé kertoi kantaneensa asetta, koska oli jo pitkään suunnitellut murhaavansa Viipurin poliisipäällikön Woldemar von Grossin.
Procopé oli aluksi pidätettynä poliisilaitoksella, josta hänet seuraavana päivänä vietiin lainvastaisesti Viipurin päävartioon venäläisen sotaväen valvontaan. Procopén vanhemmat ja kolme muuta henkilöä tekivät asiasta tuloksettoman vastalauseen, jossa häntä vaadittiin siirrettäväksi lääninvankilaan. Päävartiossa Procopéta kerrottiin myös pahoinpidellyn. Väitteitä ei kuitenkaan pystytty näyttämään toteen, minkä vuoksi Työmies-lehden päätoimittaja Edvard Valpas sai myöhemmin sakkotuomion komendantti Wischnjakoffin nostettua häntä vastaan syytteen.
Kramarenkon murha > Oikeudenkäynti ja vetoomukset

Heinäkuun viimeisenä päivänä Suomen senaatti sai Pietarista määräyksen lähettää Procopé tuomittavaksi kaupungissa toimivaan sotilaspiirioikeuteen venäläisten sotalakien mukaan. Senaatti esitti keisari Nikolai II:lle pyynnön Procopén tuomitsemisesta Suomessa, mutta tähän ei suostuttu. Sen jälkeen Viipurin raastuvanoikeus teki päätöksen hänen lähettämisestään Pietariin. Istuntoa seurasi monikymmenpäinen yleisö, ja sitä oli turvaamassa vahva poliisivartio. Maalari T. H. Piironen esitti oikeussalissa julkilausuman, jossa menettelyä paheksuttiin.
Procopé siirrettiin Pietariin 9. elokuuta, neljä päivää raastuvanoikeuden päätöksen jälkeen. Samana päivänä Viipurin kauppatorilla nähtiin suuri Viipurin ja Talikkalan työväenyhdistysten järjestämä joukkokokous Procopén puolesta. Väkivaltaiseksi muuttuneessa tilaisuudessa oli lehtitietojen mukaan jopa tuhansia osallistujia. Paikalla olleet ratsupoliisit yrittivät hajottaa mielenosoitusta ratsastamalla päin väkijoukkoa, jolloin kymmeniä ihmisiä loukkaantui. Kauppatorilla oli myös kaupunkiin sijoitettua venäläistä sotaväkeä, mutta mielenosoitus saatiin päättymään vasta kolmen tunnin kuluttua, kun paikalle saapui Lappeenrannasta hälytettyjä rakuunoita.
Pietarin sotaoikeus antoi tuomionsa 15. elokuuta, jolloin Procopé määrättiin hirtettäväksi. Keisari Nikolai II kuitenkin antoi määräyksen poliittisten vankien joukkoarmahtamisesta vielä saman kuun aikana, ja näin myös Procopén kuolemantuomio muutettiin elinkautiseksi pakkotyörangaistukseksi. Tapausta käsiteltiin myöhemmin syksyllä Viipurin hovioikeudessa, joka piti sotaoikeuden tuomiota laittomana ja esitti joulukuussa senaatille vetoomuksen Procopén saamisesta oikeuteen Suomeen. Myös sosialidemokraatit esittivät samaan aikaan senaatille ja prokuraattori Julius Grotenfeltille suunnatun vaatimuksen, jonka mukaan Procopén asia pitäisi käsitellä suomalaisessa tuomioistuimessa, mihin hänellä Suomen kansalaisena on lakisääteinen oikeus. Senaatti päättikin tammikuussa 1906 ryhtyä toimenpiteisiin asian viemiseksi eteenpäin. Toukokuussa puolestaan aktivisti Georg Fraser esitti valtiopäiville, että se ryhtyisi toimenpiteisiin Venäjällä olevien suomalaisten poliittisten vankien vapauttamiseksi. Procopén lisäksi heihin kuului Onni Nikolainen. Maaliskuussa 1907 valitun Suomen ensimmäinen eduskunnan perustuslakivaliokunta esitti seuraavana syksynä vetoomuksen, jossa useiden muiden laillisuuskysymyksien ohella vaadittiin ratkaisua myös Procopén tilanteeseen.
Kramarenkon murha > Vankeusaika

Pietariin siirron jälkeen Procopéta pidettiin aluksi tavallisten rikollisten joukossa Pietari-Paavalin linnoituksessa. Hänellä ei ollut mukana rahaa eikä henkilökohtaista omaisuutta, ei myöskään mahdollisuutta pitää yhteyttä Suomeen. Keväällä 1906 Procopé siirrettiin Moskovaan ja sieltä kesän aikana edelleen Siperiaa kohti Nižni Novgorodin, Tverin, Permin ja Omskin kautta. Procopé oli nyt sijoitettu toisten poliittisten vankien joukkoon, ja samalla hän sai myös mahdollisuuden kirjeiden lähettämiseen.
Lokakuussa 1906 Jakobstad-lehdessä kerrottiin, että Procopé on kirjoittanut kirjeessä isälleen olevansa Tobolskissa ja mainitsee, että  hänen vankeusaikaansa oli lyhennetty niin, että sitä oli jäljellä enää kolme vuotta. Vuodenvaihteessa Tobolskin poliittisilta vangeilta kiellettiin kirjeenvaihto, ja he menivät nälkälakkoon. Venäläisten sanomalehtien mukaan Procopé oli jo toisena päivänä niin huonossa kunnossa, että hän joutui sairaalahoitoon. Kesällä 1907 Procopé lähetti vanhempiensa lisäksi kirjeitä myös Viipurissa ilmestyneelle Työ-sanomalehdelle, joista osan hän oli allekirjoittanut nimellä Kaarlo Onnela. Kirjeissään Procopé muun muassa kertoi olevansa suhteellisen tyytyväinen oloihinsa. Taloudellista apua Procopé sai vankeusaikanaan ainakin Helsingissä toimineelta työläisaktivistien ryhmältä ja Suomen aktiivisen vastustuspuolueen johtajalta Johannes Gummerukselta.
Talvella 1908 Procopésta kertoi myös toinen Siperiaan karkotettu suomalainen aktivisti Filemon Tiderman. Hänen mukaansa Procopé joutui tekemään raskasta työtä mutta eli kuitenkin Tidermanin kuuleman mukaan ”kuin porvari”. Elokuussa 1908 Procopé kirjoitti joutuneensa Tobolskissa toiseen vankilaan, ja hänet oli erotettu entisistä vankitovereistaan. Syyskuussa 1909 Procopé kirjoitti vapautuneensa 22. elokuuta ja olevansa matkalla kohti Kiinan rajaa. Hän arveli saapuvansa kotimaahan seuraavana kesänä. Sen jälkeen Procopén vaiheet ovat tuntemattomat, mutta hänen ilmoitettiin kuolleen keuhkokuumeeseen Aldanin vankilan sairaalassa Taka-Baikaliassa kesäkuussa 1911.
Viljakirva

| Viljakirva |
| --- | --- |
 Kirvoja tähkässä
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Kirvansukuiset Sternorrhyncha
Yläheimo::  Aphidoidea
Heimo::  Kirvat Aphididae
Alaheimo::  Putkikirvat Aphidinae
Tribus::  Macrosiphini
Suku::  Sitobion
Alasuku::  Sitobion
Laji::  avenae
Kaksiosainen nimi
 Sitobion avenae  (Fabricius, 1794) 
Katso myös
   Viljakirva Wikispeciesissä   Viljakirva Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viljakirva (Sitobion avenae) on kirvoihin kuuluva, kansainvälisesti merkittävä viljakasvien tuhohyönteinen.
Koko ja ulkonäkö

Viljakirva on kiiltäväpintainen ja hieman päärynänmuotoinen. Siivettömät yksilöt ovat väriltään vihreitä tai punertavan ruskeita ruskean värimuodon ollessa selvästi yleisempi. Raajat ovat pitkät ja vaaleankeltaiset, mutta reiden, säären ja nilkan kärkiosat ovat mustat. Tuntosarvet ovat mustat ja likimain ruumiin pituiset. Takaruumiin kärjessä on vaalea ja teräväkärkinen cauda. Vaharauhasputket ovat mustat ja noin 1,5 kertaa caudan pituiset. Siivekkäillä yksilöillä on tummat poikkijuovat takaruumiissaan, minkä lisäksi vihreiden yksilöiden keskiruumis on punertavan ruskea. Koiraat ovat aina siivekkäitä. Ruumiin pituus 1,3–3,3 mm.
Kromosomiluku 2n=18.
Levinneisyys

Viljakirvan levinneisyys kattaa Euroopan, Afrikan, Lähi-idän, Keski- ja Etelä-Aasian sekä Amerikat. Suomessa siitä on havaintoja koko maasta Enontekiön Lappia lukuun ottamatta.
Elinympäristö ja elintavat

Viljakirva elää erityisesti heinäkasveilla, mutta joissain määrin myös sara- ja vihviläkasveilla. Kirvan taloudellisesti merkittävään ravintokasvivalikoimaan kuuluvat muiden muassa vehnä, ohra, ruis, kaura hirssi ja maissi. Laji elää pääasiassa ravintokasvin yläosien lehdissä ja etenkin tähkässä. Se ei muodosta suuria kirvakolonioita eikä elä liitossa muurahaisten kanssa. Varsinaista ravintokasvinvaihtoa ei tapahdu, mutta siivellisiä kirvayksilöitä syntyy pitkin kesää ja nämä lentävät valtaamaan uusia elinpaikkoja DNA-tutkimukset ovat osoittaneet eräiden viljakirvapopulaatioiden erikoistuneen vain tiettyihin ravintokasveihin, esimerkiksi vehnään..
Eräissä lähteissä mainitaan isännänvaihto, jossa primääri-isäntänä ovat vatukat (Rubus) ja sekundääri-isäntinä heinäkasvit.
Lajilla esiintyy kaksi elinkaareltaan poikkeavaa populaatiota. Suurin osa kirvoista kuuluu populaatioon, joka on anholosyklinen eli tuottaa ainoastaan neitseellisesti lisääntyviä naaraita ja yksilöt talvehtivat nymfi- tai aikuisvaiheessa. Yksilömäärältään pienempi populaatio on holosyklinen, jolloin syksyisin alkaa syntyä myös koiraita, jotka parittelevat naaraiden kanssa, naaraat munivat ja munat ovat talvehtiva vaihe. Neitseellisesti lisääntyvät naaraat elävät 30–60 vuorokautta ja tuottavat sinä aikana 20–40 elävänä syntyvää poikasta. Munivat naaraat tuottavat 6–12 munaa. Entisen Neuvostoliiton alueella viljakirva tuottaa vuodessa 14–20 sukupolvea. Lajille suotuisimmat olosuhteet ovat 16–20 °C:n lämpötila ja 65–80 % ilmankosteus.
Suomessa viljakirvan aiheuttama sadonalenema on pahimmillaan 20 % luokkaa. Kirvojen kemiallinen torjunta ei ole tarpeen juuri koskaan.
Ravintokasvit

Viljakirvan ravintokasveja ovat heinäkasvit (Poaceae) sekä monet muut yksisirkkaiset. Joskus laji kelpuuttaa jopa eräät kaksisirkkaiset luten lutukan (Capsella bursa-pastoris).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sitobion avenae
ITIS: Sitobion avenae (englanniksi)
Aphid Species File
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Sitobion avenae (wheat aphid) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Sitobion avenae, the Grain aphid (englanniksi)
Plantwise: Wheat aphid (Sitobion avenae) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3838011  Wikispecies: Sitobion avenae  ADW: Sitobion_avenae  BOLD: 16721  BugGuide: 248950  CoL: 4XT9H  EoL: 480764  EPPO: MACSAV  EUNIS: 67952  Fauna Europaea: 56045  Fauna Europaea (new): 06a06e24-186c-480f-8fda-f66728cd0913  GBIF: 2073121  iNaturalist: 454653  IRMNG: 11112006  ITIS: 200674  NatureServe: 2.908954  NCBI: 44664  PPE: sitobion-avenae  Laji.fi: MX.228575
Psykopatia (kirja)

Psykopatia on vuonna 2009 ilmestynyt psykologi Helinä Häkkänen-Nyholmin toimittama kirja, joka käsittelee sitä, mitä psykopatia on ja mistä se voi johtua. Kirjassa kerrotaan arviointimenetelmistä ja psykopatian yhteyksistä muihin psyykkisiin häiriöihin ja sen ilmenemismuodoista. Kirja käsittelee psykopatiaa työ- ja perhe-elämässä, rikostutkinnassa ja oikeusprosessissa sekä myös vankeinhoidon ja psykiatrisen hoidon näkökulmasta.
Kirjan kirjoittajina on sen toimittajan Häkkänen-Nyholmin lisäksi 14 aihepiirin asiantuntijaa, psykologeja, psykiatreja sekä varatuomari. Kirjoittajat ovat kirjoittaneet aiheesta lukuisia tiedeartikkeleita ja hoitaneet ja tutkineet psykopaatteja.
Kirjassa käsitellään psykopatian teoreettista ja empiiristä perustaa sekä kuvaillaan käytännön sovellutusalueita. Kirja on tarkoitettu eri alojen ammattilaisille ja opiskelijoille sekä myös kenelle tahansa, joka kohtaa psykopaatin omassa elämässään.
Kirjan mukaan psykopatia liittyy erityisen voimakkaasti ns. B-ryhmän persoonallisuushäiriöihin (epäsosiaalinen, huomionhakuinen, epävakaa ja narsistinen). Psykopatian hoitotuloksista ei ole tieteellistä näyttöä, vaikka jokseenkin kaikkia hoidon menetelmiä on kokeiltu, tuloksetta, ja siksi hoitoon ryhtymistä ei erityisemmin suositella. Olennainen syy on hoitomotivaation puute, koska psykopaatti ei koe olevansa sairas. Psykopaatti voi pinnallisesti katsoen menestyä elämässä, sillä hän pystyy häpeilemättä käyttämään toisia ihmisiä hyväkseen. Hän ei myöskään tunnetasolla ymmärrä jäävänsä mistään paitsi.  Siksi kirja pyrkiikin erityisesti auttamaan psykopatian tunnistamisessa, joskin myös hoidossa kokeiltuja menetelmiä kuvataan tiivistelmänomaisesti.
Aiheesta muualla

Psykopatia[vanhentunut linkki], Edita Publishing ISBN 978-951-37-5604-8
Jussi Vikainen

Johan (Jussi) Vieno Vikainen (4. syyskuuta 1907 Vehmaa – 7. marraskuuta 1992) oli suomalainen kuvanveistäjä ja professori. Hänen työnsä edustavat tyylitellyn realismin pohjalle rakentuvaa abstraktia muotoilua. Vikainen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1966 ja hän sai professorin arvonimen 1980.
Ura

Vikainen pääsi 18-vuotiaana Turun Taideyhdistyksen piirustuskouluun tavoitteenaan maalarin opinnot. Hän valmistui sieltä 1927. Yrjö Liipola neuvoi kuitenkin Vikaista kuvanveiston jatkamiseen, ja hän pääsikin kuvanveistäjä Aarre Aaltosen oppilaaksi. Opintomatkoja Vikainen teki vuonna 1930 Firenzeen, 1933 Tukholmaan sekä 1934 Pariisiin ja Roomaan. Vuosina 1936–1937 hän oli Yrjö Liipolan opissa. Sotien jälkeen Vikainen toimi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun opettajana 1952–1954.
Jussi Vikainen on tullut tunnetuksi etenkin Lounais-Suomessa, jonne hän suunnitteli 20 sankaripatsasta vuosina 1949–1956. Niistä ison osan hän veisti kotiseutunsa Vehmaan graniittiin. Vikainen tuotti myös yli 50 mitalia tai plakettia sekä runsaasti pienveistoksia ja reliefejä.
Yksityiselämä

Jussi Vikaisen veljiä olivat taidegraafikko Voitto Vikainen ja sarjakuvataiteilija Olavi Vikainen. Hänen poikansa oli taidegraafikko Juhani Vikainen.
Julkisia teoksia

Antti Björkqvistin muistomerkki, Vehmaan kirkkomaa (1934)
Reliefi  Honkanummen ison kappelin ulkoseinällä, Vantaa (1957)
Menneet sukupolvet, 150-vuotiaalle Turun hautausmaalle pystytetty veistos, Turku (1957)
Summan taistelun muistomerkki, Turku (1965)
Raivaajapatsas, Paimio (1967)
Piispa Eerik Sorolainen, Laitila (1968)
Fransiskaanipatsas, Rauma (1967)
Työn patsas, Vehmaa (1976)
Turun kaupunginteatterin reliefi, Turku
Turun Ylösnousemuskappelin hiekkareliefit, Turku, (1939–1942)
Julkisia teoksia > Sankaripatsaita

Mietoisten kirkon hautausmaa, harmaa graniitti, 1949
Rymättylän kirkon sankarihaudat, harmaa graniitti, 1949
Lokalahden kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1949
Naantalin kirkon sankarihaudat, pronssi, 1950
Rauhan enkeli Yläneen kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1950
Turun Pyhän Katariinan kirkon sankarihaudat, pronssi, 1950
Mellilän kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1951
Säkylän kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1951
Karjalan (Mynämäki) kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1951
Vehmaan kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1951
Nousiaisten kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1951
Laitilan kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1951
Kalastajavaimon suru Uudenkaupungin vanhan kirkon sankarihaudat, pronssi, 1952
Taivassalon kirkon sankarihaudat, pronssi, 1952
Turun hautausmaan sankarihautojen yhteinen muistomerkki, musta graniitti, 1953
Muurlan kirkon sankarihaudat, pronssi, 1954
Rauman vanhan hautausmaan sankaripatsas, punainen graniitti, 1954
Rannalla odottajat Kustavin kirkon sankarihaudat, harmaa graniitti, 1954
Kalannin kirkon sankarihaudat, pronssi, 1955
Auran kirkon sankarihaudat, punainen graniitti, 1956
Julkisia teoksia > Sarjakuvia

Matin ja Maijan jouluseikkailut, Uusi Aura 24.12.1932
Julkisia teoksia > Kuvia julkisista teoksista

Kappelmäen muistokivi, Vehmaa.
Antti Björkqvistin muistomerkki, 1934, Vehmaa.
Karunan vanhan puukirkon muistomerkki, 1936, Sauvo.
Maan antimet, 1947, Turku.
Sankarimuistomerkki, 1949, Mynämäki (Mietoinen).
Sankarimuistomerkki, 1949, Mynämäki (Karjala)
Rymättylän sankarimuistomerkki, 1949, Naantali.
Sadetyttö ja makeisputto, suihkukaivoveistos, 1949, Turku.
Hiljainen mies, Lokalahden sankarimuistomerkki, 1949, Uusikaupunki.
Yläneen hautausmaan sankaripatsas, 1950, Pöytyä.
Sankarimuistomerkki, 1950, Naantali.
Katariinan hautausmaan sankaripatsas, 1950, Turku.
Mellilän sankarimuistomerkki, 1951, Loimaa.
Vehmaan sankaripatsas, 1951.
Sankarimuistomerkki, 1951, Nousiainen.
Daniel Jusleniuksen muistomerkki, 1952, Mynämäki (Mietoinen).
Sankarimuistomerkki, 1952, Taivassalo.
Saaristolaisnaisen suru, sankarihautojen muistomerkki, 1952, Uusikaupunki.
Turun hautausmaan sankarihautojen yhteisen muistomerkin veistos, 1953, monumentin suunnitteli Erik Bryggman.
Mietoisten Hietamäen kappelin muistomerkki, 1954, Mynämäki.
Myrsky asettuu, sankaripatsas, 1954, Rauma.
Äiti ja lapsi, Muurlan sankarimuistomerkki, 1955, Salo.
Ulkoa ja sisältä, 1955, Turku.
Pieta, Kalannin sankarimuistomerkki, 1955, Uusikaupunki.
Auran sankarihautausmaan muistomerkki, 1956.
Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki, 1956, Mynämäki.
Reliefi, Honkanummen iso kappeli, 1957, Vantaa.
Menneet sukupolvet, 1957, Turku.
Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki, 1957, Vehmaa.
Kustaa II Aadolfin reliefi, 1962, Uusikaupunki.
Suihkukaivoveistos Toivo, 1964, Uusikaupunki.
Summan taistelun muistomerkki, 1965, Turku.
1964 merionnettomuudessa kuolleiden muistomerkki, 1965 (tod. näk.), Rauma.
Raivaajapatsas, 1967, Paimio.
Voimalaitoksen perustajien muistoreliefi, 1969, Imatra.
Kullantekijän pajan muistomerkki (reliefi ja tekstit), 1969, Uusikaupunki.
Sankarimuistomerkki, 1970, Säkylä.
Fransiskaani­patsas, 1974, Rauma.
August Blombergin muistoreliefi, Turku.
Aiheesta muualla

Valokuvia Vikaisen sankaripatsaista, ulkoinen www-linkki (Arkistoitu – Internet Archive)
Videopelikulttuuri

Alustat
kolikkopeli
pelikonsoli
käsikonsoli
mobiilipeli
tietokonepeli
verkkopeli
Lajityypit
kasuaalipeli
roolipeli
seikkailu
toiminta
toimintaseikkailu
simulaatio
strategia
urheilu
Historia
kolikkopelien kulta-aika
vuoden 1983 videopelilama
Atarin videopelihautajaiset
Aiheet
videopelien vaikutustutkimus
videopelikulttuuri
videopelikeräily
videopelien säilöminen
videopelilokalisointi
videopelimusiikki
videopeliteollisuus
elektroninen urheilu
Lisää aiheita
Videopelien teemasivuilla
Videopelikulttuuri, elektronisten, digitaalisten pelien kulttuuri, on 1900-luvun viimeisen kolmanneksen aikana videopelien ympärille kehittynyt kulttuurimuoto, joka on osa laajempaa populaarikulttuuria, mediakulttuuria, ja nykyisin myös internetkulttuuria.
Videopelejä pelaavat sekä esikouluikäiset, nuoret että aikuiset. Pelaaminen toimintana on monimuotoista ja pelejä pelaavien niputtaminen yhden pelaaja-käsitteen alle vaikuttaa kyseenalaiselta. Uusimman tutkimustiedon mukaan pelaaminen ei ole pois muusta viihteestä ja kulttuurista, vaan täydentää sitä ja on integroitunut osaksi digitaalista arkea: digitaalisia pelejä pelataan eniten satunnaisesti ja viihtymistarkoituksessa. Uppoutuva pelaaminen jää sivuun eikä pelaaminen eroa juurikaan esimerkiksi television katselusta tai internetissä surffaamisesta.
Videopelikulttuurin voidaankin sanoa muodostavan merkittävän osan yhteistä kulttuuriperintöämme. Digitaalista pelaamista tutkitaan nykyisin paitsi pelitutkimuksen yhteydessä myös useilla muilla humanistisilla ja teknisillä tieteenaloilla.
Videopelaamisen demografiaa

Aikaisemmin nähtiin, että pelaajien enemmistö oli nuoria poikia. Nykyisin kuitenkin pelaaminen on lähes kaikkien huvia elokuvien tapaan. Videopeliteollisuus on täten merkittävä viihdeteollisuuden haara. Pelaamiseen soveltuvia laitteita löytyy lähes jokaisesta suomalaisesta kodista. Vuonna 2003 yli puolet yhdysvaltalaisista pelasi konsoli- ja tietokonepelejä. Pelien ostajien keski-ikä oli 36 vuotta ja valtaosa ostajista oli yli 18-vuotiaita. Noin 40 % pelaajista oli naisia. Myös Aasiassa videopelien pelaajista 40–45 % on naisia. Sonyn tilastojen mukaan PlayStation 4 ja PlayStation 5 -konsolien omistajista 41 % on naisia, kun ensimmäisen PlayStation-mallin omistajista 18 % oli naisia kaksi vuosikymmentä aiemmin. Nuoret miespuoliset pelaajat ovat kuitenkin edelleen pelikaupoissa merkittävä asiakasryhmä ja erityisesti aktiivinen peliharrastus on keskittynyt nuorten miesten ja poikien pariin.
Pelaamisen ilmiöitä

Pelaamisen eri ilmiöt ovat vahvasti aikakausiin sidoksissa olevia aikansa massailmiöitä. Teknologian kehittyessä peliteollisuus on kehittynyt ja sitä myötä luonnollisesti myös pelikulttuuri on muuttunut. Kaikenlaiseen pelaamiseen liittyviä kulttuurillisia ilmiöitä itse pelaamisen lisäksi ovat esimerkiksi oheistuotteet, pelitutkimus ja pelijournalismi. Pelaaminen on suosittua ja pelibisneksessä liikkuu paljon rahaa: pelkästään yhdysvaltalaiset käyttivät videopeleihin vuonna 2010 13,9 miljardia euroa.