stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mission: Impossible – Dead Reckoning Part One
Vastaanotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Helsingin Sanomat Pertti Avola: 
Hufvudstadsbladet Krister Uggeldahl: 
Iltalehti Jesse Raatikainen: 
Episodi Jouni Vikman: 

Helsingin Sanomien kriitikko Pertti Avola antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä. Hänen mielestään ”vauhtia ja toimintaa riittää, mutta silti Dead Reckoning Part One hieman laahaa. Ongelma on sama kuin monilla nykyisillä elokuvasarjoilla: kun pussia täytetään ääriä myöten, tavaraa tulee liikaa. Henkilöhahmoja ja käänteitä tungetaan juttuun niin paljon, että koko touhu alkaa näyttää tahattoman koomiselta”.
Iltalehden arvostelija Jesse Raatikainen antoi neljä tähteä viidestä. Hänen mukaansa ”uusi Mission: Impossible on juuri sitä, mitä siltä voi odottaa: hengenvaarallisia stuntteja, näyttäviä kuvia, kekseliäs idea ja ikuinen Tom Cruise”. Episodin kriitikko Jouni Vikman antoi kolme tähteä viidestä. Hän toteaa: ”Kaikista huikeista toimintakohtauksista ja stunteista huolimatta ne eivät missään vaiheessa tunnu merkityksellisiltä. Vähintään alitajuisesti katsoja tietää, että loppujen lopuksi ei ole merkitystä, minkä leirin käsissä etsityt avaimet lopputekstien pyöriessä ovat, koska asioita ryhdytään kunnolla ratkomaan vasta jatko-osassa.”
Rotten Tomatoes -sivusto on kirjannut 356 elokuva-arvostelua, joista 96 prosenttia on myönteisiä.
Huomioita

↑  Part One -liite on sittemmin poistettu elokuvan nimestä: suoratoistopalveluissa elokuvaa esitetään nimellä Mission: Impossible – Dead Reckoning.
Aiheesta muualla

Mission: Impossible – Dead Reckoning Part One Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mission: Impossible – Dead Reckoning Part One Elonet.
Neutraali

Neutraali voi tarkoittaa
termiä vaikutukseton, puolueeton tai tasapuolinen
sähkövaraukseton
pH-arvoltaan 7 olevaa vesiliuosta
Henrik I (Ranska)

Hugo Capet
Robert II Hurskas
Lapset:
Robert II Hurskas
Henrik I
Robert I
Lapset:
Henrik I
Filip I
Hugo Magnus
Lapset:
Filip I
Ludvig VI
Lapset:
Ludvig VI Paksu
Ludvig VII
Robert I
Lapset:
Ludvig VII Nuori
Marie
Alix de France
Marguerite de France
Adèle
Filip II
Agnes de France
Lapset:
Filip II Augustus
Ludvig VIII
Lapset:
Ludvig VIII Leijona
Ludvig IX Pyhä
Robert I
Alphonse
Pyhä Ranskan Isabel
Anjoun ja Sisilian Kaarle I
Lapset:
Ludvig IX Pyhä
Filip III Rohkea
Robert
Ranskan Agnes
Lapset:
Filip III Rohkea
Filip IV Kaunis
Kaarle
Louis
Margareeta Ranskalainen
Lapset:
Filip IV Kaunis
Ludvig X Itsepäinen
Filip V Pitkä
Isabella de France
Kaarle IV Kaunis
Lapset:
Ludvig X Itsepäinen
Johanna II
Juhana I Postuumi
Lapset:
Juhana I Postuumi
Filip Pitkä V
Kaarle IV Kaunis
Henrik I (ransk. Henri) (4. toukokuuta 1008 Reims – 4. elokuuta 1060 Vitry-aux-Loges, Ranskan kuningaskunta) oli frankkien kuningas, kolmas suoraan Kapetingien sukuun kuuluva, vuosina 1031–1060.
Suku

Henrikin vanhemmat olivat frankkien kuningas Robert II Hurskas ja tämän kolmas puoliso Constance d'Arles (n. 986–1032), joka oli Provencen kreivi Guillaume I:n ja tämän toisen puolison Adélaïde d'Anjoun tytär. Hän oli heidän toiseksi vanhin poikansa ja hänellä oli kuusi sisarusta. Hänen vanhempi veljensä, kruununperijä Hugues Magnus (1007–1025) kuoli kapinoidessaan isäänsä vastaan vuonna 1025. Jo perinteeksi muodostuneen tavan mukaan Hugues oli voideltu kuninkaaksi isänsä vielä eläessä vuonna 1017. Myös Henrik I kruunattiin kuninkaaksi Robert II:n vielä eläessä 14. toukokuuta 1027/1026 Reimsin katedraalissa, ja hän ryhtyi hallitsemaan isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1031.
Kuningas

Kuninkuuden saaminen ei kuitenkaan ollut Henrikille itsestään selvä ja helppo tapahtuma, vaan hänen äitinsä Constance ja valtakunnan korkeimmat vasalliylimykset, varsinkin Flanderin ja Champagnen kreivit, kannattivat nuorimman veljen Robertin valintaa uudeksi kuninkaaksi ja sisällissota puhkesi kuningas Robert II:n kuoleman jälkeen vuonna 1031. Henrik I sai kuitenkin omalle kuninkuudelleen tukea roomalais-saksalaiselta keisarilta Konrad II:lta ja eritoten Normandian herttua Robert Loistavalta. Saadakseen aikaan rauhan oli Henrikin luovutettava vuonna 1032 nuoremmalle veljelleen Burgundin herttuakunta kuninkaallisena läänityksenä.
Vuosina 1033–1043 Henrik kamppaili feudatorioidensa, erityisesti Eudes de Bloisin ja tämän veljen Robertin kanssa. Vuonna 1055 Robert II:n tekemän sopimuksen seurauksena Sensin maakunta tuli kruunuun Henrikin hallituskauden ainoana alueellisena voittona. Hän yritti vahvistaa valtaansa uusien hovivirkailijoiden avulla, ja solmi kahdesti tärkeän avioliiton Saalilaisen-dynastian jäsenten, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijoiden kanssa: hänet kihlattiin Konrad II:n tyttärelle, joka kuoli ennen kuin avioliitto voitiin virallistaa, ja meni naimisiin Henrik III:n tyttären kanssa.
Henrikin tukija Normandian herttua Robert kuoli vuonna 1035 palattuaan ristiretkeltä, ja hänen poikansa Vilhelm, tuleva kuningas Vilhelm I Valloittaja, oli vasta kahdeksanvuotias. Ranskan kuninkaasta tuli pojan holhooja. Henrik antoi Vilhelmille tukensa tämän taistellessa Normandian ylimystöä vastaan. Vilhelm pyysi lääninherransa Henrikin apua omien kapinoivien lääninherrojensa nujertamiseksi Val-aux-Dunesin tai Val-ès-Dunesin taistelussa vuonna 1047. Tässä yhteydessä hän myös vannoi uskollisuudenvalansa kuninkaalle. Kuitenkin Henrikin ja Vilhelmin ystävyys katkesi, ja Vilhelm voitti lääninherransa ja entisen holhoojansa Mortemerin taistelussa, jonka avulla kuningas oli aikonut valloittaa Normandian, vuonna 1054 ja toisen kerran Varavillen taistelussa vuonna 1058. Henrik yritti vastustaa paavin puuttumista asiaan, mutta ei voinut estää paavi Leo IX:ää pitämästä konsiilia Reimsissä vuonna 1049.
Vuonna 1045 päättyi kaksi vuotta maassa vallinnut nälänhätä ja vaikea epidemia, jonka syynä oli homesienten vahingoittama torajyviä sisältänyt vilja. Nälkään ja epidemiaan kuoli valtava määrä valtakunnan asukkaita. Nälkävuodet palasivat uudelleen koettelemaan Ranskaa vuonna 1057.
Avioliitot ja lapset

Isänsä tavoin Henrik I avioitui useita kertoja.
Ensimmäinen puoliso vuonna 1034 oli Mathilde von Franken (n. 1027–1034), Pyhän Saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Konrad II:n ja Gisela von Schwabenin tytär. Avioliittoa ei oltu vielä ehditty virallistaa, kun 8-vuotias morsian äkillisesti kuoli.
Henrikin toinen puoliso vuonna 1034 oli Mathilde von Friesland (n. 1024–1044), joka oli Friisin maakreivi Luitdolfin ja Gertrude von Egisheimin tytär. Heille syntyi yksi tytär, joka kuoli syntyessään ja Mathilde kuoli muutama viikko synnytyksen jälkeen.
Kolmas puoliso, jonka kanssa Henrik vihittiin 19. toukokuuta 1051 oli Kiovan prinsessa Anna Jaroslavna, joka oli Kiovan suuriruhtinas Jaroslav I Viisaan ja Ingegerd Olofintyttären tytär.
Heille syntyi neljä lasta:
Philippe (23. toukokuuta 1052 – 29. kesäkuuta 1108), Ranskan kuningas Filip I.
Emma (1054 – 1109?)
Robert (n.1055– n.1060), kuoli alle 5-vuotiaana
Hugues Suuri (1057–1102), Vermandois'n kreivi avioliittonsa kreivitär Adélaïde de Vermandois'n kanssa ansiosta
Hallitsija

Taistelevan ja sotivan kuninkaan, Henrik I:n hallituskausi oli pitkä ja veristen taistelujen sävyttämä. Hän menetti taisteluissa kruunun omaisuudesta Burgundin herttuakunnan ja sai tilalle Sensin alueen, joka on vähäinen pinta-alaltaan, vaikka historiallisesti hyvinkin merkittävä. Tänä vaikeana Henrik I:n hallinnon aikana valtakunnan piispat julistavat Jumalan rauhan, jonka tarkoituksena on aikaansaada rauhantila valtakuntaan ja jälleenrakennus käyntiin.
Henrik I oli edeltäjiensä tavoin melko heikko hallitsija. Tämä johtui eritoten ajankohdan olosuhteista ja perinteestä, jonka mukaan Ranskan kuningas oli yksi vertaistensa joukossa, ja hänen tuli tulla toimeen omien maa-alueidensa tuotolla. Usein suurimmat vasallit, etenkin ns. maalliset päärit, olivat poliittisesti, taloudellisesti, alueellisesti ja sotilaallisesti vahvempia kuin heidän ns. lääninherransa, Ranskan kuningas. Myös Henrik I:llä oli vaikeutensa juuri keskeisten vasalliensa hallitsemisessa. Voidaankin todeta, että hiljattain syntynyt kapetinkien valtakunta oli kolmen kuninkaan hallitsemisen aikana heikentynyt huomattavasti siitä, mitä se oli dynastian aloittaessa.
Perintö

Hänen seuraajansa oli vanhin poika Philippe, joka kruunattiin kuningas Filip I:ksi vuonna 1059.
Kirjallisuutta

Leblanc-Ginet, Henri: Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997
Les Rois de France. Judocus, Pariisi 1989
Kirchhoff, Elisabeth: Rois et Reines de France. Mémoires de Commines 1996
Wenzler, Claude: Généalogie des Rois de France. Èditions Ouest-France, 1994
Henrik I, yksityiskohta 1300-luvun käsikirjoituksen miniatyyristä
Henrik I:n sinetti
Koskelankylän Walo

| Koskelankylän Walo |
| --- | --- |

Osoite:  Ketjutie 3
Sijainti:  Koskela, Oulu
Koordinaatit:  65°02′27″N, 25°26′58″E
Rakennustyyppi:  työväentalo
Valmistumisvuosi:  1910
Omistaja:  Walo ry
Julkisivumateriaali:  puu
Huoneistoala:  650 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Walon eteinen kesällä 2022.
Koskelankylän Walo vuonna 1924. Kuva Kansan Arkisto.
Koskelankylän Walo on Oulun Koskelan kaupunginosassa sijaitseva työväentalo. Talo on kulttuurihistoriallisesti merkittävä ja se on suojeltu asemakaavassa vuonna 2005.
Historiaa

Työväenyhdistys Walon perustava kokous järjestettiin huhtikuussa 1908 A. Kansten torpassa. Samainen torppa vuokrattiin kokousten pitopaikaksi ja kesäkuussa yhdistys päätti liittyä Sosialidemokraattiseen puolueeseen. Jo heinäkuussa yhdistys teki päätöksen oman talon hankinnasta ja perusti rakennustoimikunnan asiaa ajamaan.
Rakennus

Keväällä 1909 yhdistys päätti rakentaa talon A. Lidendahlilta vuokraamalleen tontille ja rakennusmestariksi valittiin rakennustoimikunnan jäsen August Illikainen. Rahaa rakentamiseen hankittiin arpajaisilla ja lainoilla ja töitä tehtiin talkoilla. Ensimmäiset kokoukset pidettiin omalla talolla kesäkuussa 1910, mutta muun muassa ikkunoiden ja ovien hankinta oli vielä kesken. Talo valmistui silloiseen Oulujoen kuntaan kuuluneeseen Koskelankylään. Vihkiäisjuhlaa vietettiin kesäkuussa 1911. Taloa laajennettiin syksyllä 1920 rakentamalla uusi eteinen ja pukuhuone. Samalla uusittiin latttia, kunnostettiin katto ja hankittiin talolle sähköt. Seuraavana keväänä tehtiin päätös salin ja näyttämön suurentamisesta. Sotien jälkeen talo vaati taas perusteellisen kunnostuksen ja laajennustyöt käynnistettiin vuonna 1946. Taloon rakennettiin uusi juhlasali ja samalla kunnostettiin vanha sali. Talolle tehtiin keskuslämmitys. Suuri osa töistä tehtiin talkoilla. Laajennustöiden valmistumista päästiin juhlimaan vihkiäisjuhlassa 1. helmikuuta 1947. Kesällä 1950 rakennettiin konehuone elokuvien esittämiseksi. Sisäänkäynti konehuoneeseen tuli keskelle työväentalon julkisivua. 1950-luvulla talon kellariin rakennettiin painisali näyttämö alle. Entinen painisali muutettiin kirjastoksi. Talolle rakennettiin vesijohto ja viemäröinti sekä wc-tilat kellarikerrokseen. Huopakatto vaihdettiin peltikatteeksi vuonna 1992.
Yhdistyksen suunnitelmissa oli 1960-luvun lopusta alkaen purkaa vanha talo ja rakentaa tilalle uusi. Taloudellisista vaikeuksista johtuen suunnitelma lykkääntyi vuosituhannen taitteeseen asti. 2000-luvun alussa yhdistys päätyi kunnostamaan työväentalon museoviraston ja Oulun rakennusviraston lausuntojen johdosta ja museoviraston ohjeita noudattaen. Kunnostetun talon vihkiäisjuhlaa, joka oli samalla talon 95-vuotisjuhla, vietettiin 10. toukokuuta 2005.
Toimintaa talolla

Huvitoimikunta järjesti aktiivisesti iltamia talon rakennusrahaston kartuttamiseksi. Talon suojissa toimivat heti alkuvaiheessa ammattiosasto, nais- ja nuoriso-osastot, eri toimikunnat sekä urheiluseura Koskelankylän Riento. Sahatyöläisten ammattiosasto oli jo vuosisadan alussa perustanut lainakirjaston, jota työväenyhdistys laajensi aktiivisesti muun muassa sosialismia käsittelevillä teoksilla. Ammattiosaston ja työväenyhdistyksen kirjastot yhdistettiin vuonna 1909, minkä jälkeen kirjasto käsitti yli 500 nidettä. Lainakertoja kertyi vuoden aikana lähes tuhat. Näytelmäseuran alku oli kankea, mutta jo 1910-luvun alkuvuosina seura esitti useita näytelmiä vuoden kuluessa ja talolle hankittiin näyttämötarpeistoa. Sisällissodan aikana talo takavarikoitiin ja yhdistys sai sen takaisin toukokuussa 1919. Kadonnutta omaisuutta yritettiin saada takaisin ja kesä sekä syksy kuluivat taloa korjatessa ja kunnostaessa. 1920-luvulla yhdistys erosi Sosialidemokraattisesta puolueesta ja liittyi Sosialistiseen Työväenpuolueeseen. Yhdistyksen toiminta lakkautettiin lokakuussa 1931 ja talo suljettiin laudoilla. Sota-aikana työväentalo toimi joukkojen kokoamispaikkana ja saksalaisten majoituspaikkana. Työväentalo siirtyi sotien jälkeen Koskelankylän SKP:n osaston haltuun.
Talolla aloitettiin elokuvanäytökset syksyllä 1950. Elokuvat tulivat aluksi pääasiassa Suomi-Neuvostoliitto-seuralta ja suosikkielokuvia olivat mm. Laulu Siperiasta ja Stalingradin taistelu. Myöhemmin esityksiä laajennettiin kotimaisiin ja ulkomaisiin elokuviin, mutta toimintaa ei saatu kannattavaksi ja se lopetettiin vuonna 1963. Neuvostoliittolaiset elokuvaprojektorit lunastettiin järjestöjen käyttöön. Nuorisojärjestö perusti elokuvakerhon vuonna 1965 ja se jatkoi toimintaansa 1970-luvulle asti. Toinen elokuvaprojektoreista luovutettiin Suomen Elokuvamuseolle ja toinen on edelleen paikallaan työväentalon konehuoneessa.
Talolla järjestettiin säännöllisesti tansseja 1990-luvun puoliväliin asti. Nuoriso-osasto toimi aktiivisesti 1940-luvulta alkaen, samoin naisosasto, joka hoiti mm. pitopalvelua 1980-luvulla työväentalon tarpeisiin. Nykyään (2022) talon aktiivisimpia vuokralaisia ovat Tanssikoulu Jari Aaltonen ja Voimistelu- ja urheiluseura Koskelankylän Riento. Näiden lisäksi taloa käyttävät lukuisat yhdistykset ja järjestöt ja sitä vuokrataan erilaisiin yksityistilaisuuksiin. Rakennuksessa on 250 neliömetrin kokoinen sali, jossa on 200 paikkaa, 50 neliömetrin kokoinen 40-paikkainen ravintola ja muita tiloja. Salin yhteydessä on 50 neliömetrin näyttämötilat. Talolla on viikoittain lähes tuhat käyttäjää.
Walo oli Oulun ainoa säilynyt työväentalo ennen vuoden 2013 kuntaliitosta.
Kuvagalleria

Walon juhlasali.
Walon kahvilatila.
Lapila

Lapila
| --- | --- |
Sijainti:  60°24′31.5″N, 22°2′48.7″E, Naantali Varsinais-Suomi Suomi
Merialue:  Saaristomeri
Pinta-ala:  3,09 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lapila on saari Naantalissa Luonnonmaan eteläpuolella Airiston pohjoispäädyssä. Saaren pinta-ala on 3,09 neliökilometriä, ja siellä on useita vapaa-ajan asuntoja. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä. Saarella sijaitsee samanniminen kartano.
Maantiede

Lapila on melko pyöreä saari ja sen levein kohta on noin 2,5 kilometriä. Lapilan rantaviivan pituus on 15,81 kilometriä.
Saaren pohjoispuolella sijaitsee Luonnonmaa ja 1,5 kilometriä koilliseen Ruissalo.
Saaressa on tulva-alttiita ranta-alueita, sekä hiekkaa pieninä laikkuina. Koska saari sijaitsee Naantaliin ja Turkuun johtavan laivaväylän varrella rannat syöpyvät tavallista voimakkaammin.
Lapilassa on kartanon lisäksi muutama pientila ja jonkin verran loma-asuntoja.
Lapilan kartano

Lapilan kartanoympäristö on valtakunnallisesti merkittävä rakennettu ympäristö. Kivinen kaksikerroksinen rokokoo-ajan arkkitehtuuria edustava kartano valmistui 1700-luvulla ja sen rakennutti hovioikeudenneuvos L.A. Ekenberg vuonna 1763, Turun kaupunginarkkitehti C.F. Schröderin piirustusten mukaan. Se on yksi Suomen ensimmäisistä mansardikattoisista kartanoista. Kartanomiljööseen kuuluu myös muita rakennuksia ja ne ovat kartanoa vanhempia. Sivurakennuksia on remontoitu ja ne ovat päärakennusta paremmassa kunnossa.
Luonto

Lapilansaari sisältyy Ruissalon alueen valtakunnallisesti arvokkaaksi osoitettuun maisema-alueeseen Turun kaupunkiseudun maakuntakaavassa.
Luonnonsuojelulain 29 §:n mukaisesti Lapilassa on suojeltu seuraavat alueet: Ruuhimäen pähkinäpensaslehto, Lapilan keskiosan jalopuumetsiköt, Ruuhimäen
jalopuumetsikkö ja Lapilan saaren keskiosan lehdot ja kalliot. Ne ovat myös maakunnallisesti arvokkaita luontokohteita.
Lapilassa on suoritettu voimakkaita metsähakkuita, jotka ovat heikentäneet muun muassa maisema-arvoja.
Maastotietokannan tulva-alueluokituksen perusteella Lapilassa on ruoikkorantaa noin kolme kilometriä.
Saarella on "Henrikin" tammi, joka on arvioitu olevan yksi Suomen suurimmista tammista.
Edsel

| Edsel |
| --- | --- |
 Edsel Corsair, 1958
Valmistustiedot
Valmistaja:  Fordin Edsel-osasto
Konserni:  Ford
Valmistusvuodet:  1958–1960
Tuotantomäärä:  118 287
Edsel oli Ford Motor Companyn Edsel-osaston vuosina 1958–1960 valmistama automerkki. Kovista odotuksistaan huolimatta Edselistä tuli yksi automaailman suurimmista epäonnistumisista, ja se tuli lopulta maksamaan Fordille nykyrahassa noin kaksi miljardia dollaria. Lukuisten teknisten ongelmiensa, rumaksi moititun keulamaskinsa ja ostajien vähyyden myötä Edselistä tuli epäsuosittu auto ja sen nimi esiintyy edelleen monilla "kaikkien aikojen huonoimpien autojen" listoilla.
Kehitystyö ja valmistaminen

Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloissa syntyi entistä enemmän kysyntää keskihintaisille autoille. Ford oli aiemmin keskittynyt pääasiassa halpojen autojen valmistamiseen, ja Edselin oli tarkoitus kilpailla Pontiacin ja Buickin kanssa keskihintaisten autojen markkinoista. Ford suunnitteli Edselin yhdessä Columbian yliopiston sosiologian osaston kanssa. Columbian yliopiston väki analysoi Fordin suunnitteluosaston päällikön David Wallacen johdolla ensin pitkään Fordiin ja sen kilpailijoihin ihmisten mielissä liittynyttä symboliikkaa ja käytti sitten valtavan määrän aikaa ja rahaa uuden auton nimen keksimiseen. Ensin autolle yritettiin löytää nimi pyytämällä satunnaisia amerikkalaisia keksimään se. Kun yksikään ehdotuksista ei kelvannut Fordille, Wallace päätti kysyä runoilija Marianne Moorelta uusia nimiehdotuksia. Kun myöskään Mooren ehdotukset eivät kelvanneet uuden automallin nimeksi, Ford päätti kuunnella työntekijöidensä ehdotuksia. Fordin ja Fordin käyttämän mainostoimiston työntekijät antoivat yhteensä 18 000 nimiehdotusta, jotka nekin hylättiin. Lopulta Fordin hallituksen puheenjohtaja Ernest Breech määräsi auton nimeksi Edsel Henry Fordin pojan Edsel Fordin mukaan.
Edselin ensimmäisen vuoden myyntitavoitteeksi asetettiin 100 000 myytyä autoa ja markkinointi uskoi jopa 200 000:n auton vuosimyyntiin. Oman tuotantolinjan puuttumisen vuoksi Edseliä valmistettiin Fordin ja Mercuryn linjoilla. Tämä aiheutti ongelmia auton tuotannossa, koska kaikki tuotantolinjojen työntekijät eivät osanneet asentaa auton osia oikein.
Mallit ja moottorivalikoimat

Edselistä valmistettiin seitsemän eri mallia: Bermuda, Roundup, Villager, Ranger, Pacer, Corsair ja Citation. Näistä ainakin neljää viimeksi mainittua oli ehdotettu myös automerkin nimeksi. Auton korivaihtoehdot olivat sedan, hardtop, farmari ja convertible. Malleista tehtiin 18 erilaista varitaatiota ja niiden hinnat vaihtelivat 2 500 ja 3 800 dollarin välillä (nykyrahassa noin 20 000 – 30 000 dollaria), mikä oli satoja dollareja Fordin perusmalleja enemmän. Kaksi halvinta mallia tehtiin Fordin käyttämälle alustalle, kun taas kalliimmat Corsair ja Citation rakennettiin Mercuryn alustalle. Halvimmissa malleissa voimanlähteenä ollut 6-sylinterinen moottori kehitti  145 hevosvoimaa. Kalliimpien mallien V8-moottorit kehittivät 345 hevosvoimaa ja antoivat autolle yli 170 kilometrin tuntinopeuden.
Julkaisu ja myynti

Ford markkinoi Edseliä luomalla sen ympärille valtavan hypetyksen. Edselistä ei julkaistu yhtäkään kunnollista kuvaa ennen sen virallista julkaisutilaisuutta, vaan auto esiteltiin piiriedustajille ja lehdistölle valkokankaalle heijastettuina yksityiskohtina ilman kokonaisuutta. Eräs Edselin hienouksista oli ohjauspyörän keskiöön sijoitettu "Teletouch"-näppäimistö, jolla hallittiin automaattivaihteistoa. Vasta "E-päiväksi" nimetyssä Edselin avajaistilaisuudessa yleisö pääsi tutustumaan autoon. Valtavan ennakkomainonnan houkuttelemana Edseliä kävi katsomassa noin kolme miljoonaa amerikkalaista, joista valtaosa oli kovien ennakko-odotusten takia pettynyt näkemäänsä.
Ihmiset pitivät Edseliä yleisesti rumana autona. Auton ovaalin muotoista etusäleikköä kuvailtiin muun muassa hevosen längiksi, vessanpöntön kanneksi ja vaginaksi. Auto oli kallis, minkä lisäksi se kulutti huomattavan paljon polttoainetta. Lisäksi Edselissä oli lukuisia teknisiä ongelmia. Sen öljypohjat putoilivat, takaluukku jumittui, ovet eivät menneet kiinni ja maalipinta lohkeili. Myös paljon mainostettu Teletouch-vaihteensiirto osoittautui monimutkaiseksi ja epäluotettavaksi. Ongelmien lisäksi auton myyntiä hidasti pari kuukautta ennen sen julkaisua tapahtunut pörssikurssien romahtaminen, mikä vähensi huomattavasti kaikkien kalliimpien autojen kysyntää.
Saadakseen Edselin myyntiin vauhtia Fordin mainososasto päätti alkaa markkinoida autoa ponien avulla. Ford osti tuhat ponia ja lähetti niitä ympäri Edselin myyntipaikkoja. Jokainen Edseliä koeajanut ihminen osallistui arvontaan, jossa oli palkintona oma poni tai 200 dollaria (nykyrahassa vajaat tuhat dollaria). Kampanjalla saatiin lisättyä koeajajien määrää, mutta Fordille tuli uusia ongelmia poniarvonnan päätyttyä. Koska useimmat arvonnan voittaneet ihmiset valitsivat ponin sijaan rahapalkinnon, satoja poneja lähetettiin takaisin Fordille.
Edseliä myytiin ensimmäisen vuoden aikana vain 63 110 kappaletta. Lukemat ylittivät samassa autoluokassa markkinaosuuksista taistelevien Chryslerin, DeSoton ja Lincolnin myyntitulokset, mutta jäivät kauaksi Fordin asettamasta 100 000 auton tavoitteesta. Seuraavana vuonna myynti tippui alle 45 000 kappaleen, ja vuonna 1960 Ford lopetti Edselin tuotannon 2 846 myydyn auton jälkeen.
Edselistä tuli yksi autoilun historian suurimmista epäonnistumisista, ja se tuli maksamaan Fordille noin 250 miljoonaa dollaria, joka on nykyrahassa noin kaksi miljardia.
Vuonna 1958 Edsel maksoi Suomessa 1 915 000 markkaa (vuoden 2005 rahassa 38 300 euroa) ja kuului Oy Ford Ab:n tuontiohjelmassa erikoistilauksesta maahan tuotaviin malleihin.
Nykyään

Jälkeenpäin Edsel on todettu huomattavasti mainettaan paremmaksi autoksi, jonka tulo markkinoille tapahtui väärään aikaan. Harvinaisuutensa ja huonon maineensa vuoksi Edselit ovat nykyään suosittuja autokeräilijöiden keskuudessa. Washington Postin haastattelema Edsel-autojen keräilijä Jim Popp arvioi vuonna 2007, että kunnostetun ja uudenveroisen Edselin arvo on keskimäärin noin 100 000, kaikkein harvinaisimpien mallien jopa 200 000 dollaria.
Vuoden 1958 Edsel Roundup
Edselin etusäleikön muotoilu sai osakseen paljon kritiikkiä. Kuvan säleikkö on vuoden 1958 mallista.
Anna Moring

| Anna Moring |
| --- | --- |
 Moring vihreiden puoluekokouksessa kesäkuussa 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. joulukuuta 1978 (ikä 45)
Poliitikko
Puolue:  Vihreät
Asema:  puoluesihteeri
Kotipaikka:  Helsinki
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Anna Raisa Aurora Moring (s. 7. joulukuuta 1978) on sateenkaariperheitä tutkinut yhteiskuntatieteilijä ja vihreiden puoluesihteeri (2023–). Hän on koulutukseltaan filosofian tohtori sukupuolentutkimuksesta. Hän on toiminut aiemmin Vihreiden naisten toiminnanjohtajana vuosina 2010–2011 sekä johtavana asiantuntijana Monimuotoiset perheet -verkostossa. Moring valmistui vuonna 2005 Suomen ensimmäiseksi naistutkimuksen maisteriksi.
Poliittinen ura

Moring oli vihreiden ehdokkaana eurovaaleissa vuonna 2009 sekä eduskuntavaaleissa 2011.
Yksityiselämä

Moring asuu puolisonsa ja neljän teini-ikäisen lapsen kanssa. Hän on kuvannut perhettään sateenkaari-, ero- ja apilaperheeksi. Anna Moringin isä on toimittaja ja professori Tom Moring ja äiti Helsingin Sanomain kulttuuritoimittaja Kirsikka Moring.