stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laeista
Sisältö > Kirja I

Kirja I alkaa sillä, kun kolmikko lähtee kävelemään huvikseen Ciceron Arpinumissa sijainneen sukutilan läpi. He osuvat vanhalle tammelle, jonka legenda liittää kenraali ja konsuli Gaius Mariukseen. Tämä oli Ciceron tavoin kotoisin Arpinumista. Atticus kyseenalaistaa sen, onko puu todella sama. Quintus vastaa, että niin kauan kuin ihmiset muistavat paikan ja siihen liittyneet asiat, puu on olemassa, riippumatta siitä, onko todella sama puu säilynyt niin kauan. Tämä saa kolmikon keskustelemaan häilyvästä rajasta faktan ja tarujen välillä ajan historiankirjoituksessa. Cicero huomauttaa, että heidän aikanaankin monet kertomukset Rooman kuninkaista, kuten kertomus Numa Pompiliuksesta keskustelemassa vaimonsa Egerian pään kanssa, nähdään ennemmin taruina ja vertauksina kuin kuvauksina todellisista tapahtumista.
Atticus käyttää tilanteen hyväkseen yllyttääkseen Ciceroa kirjoittamaan tämän lupaaman teoksen Rooman historiasta, sanoen, että Cicero olisi pätevin tekemään sen, kun otetaan huomioon aiempien historiankirjoittajien puutteet. (Mikäli Cicero kirjoitti tällaisen teoksen, se ei ainakaan ole säilynyt nykyaikaan.) Cicero kuitenkin sanoo, että hänellä on kädet täynnä töitä oikeustapausten vaatiman lakien tutkimuksen kanssa. Näin päästään teoksen pääaiheeseen, lakeihin. Atticus pyytää Ciceroa laittamaan tietonsa hyötykäyttöön ja antamaan esityksen laeista samalla kun he kävelevät hänen tilansa läpi.
Cicero sanoo, että ”laki on luonnossa oleva ylin järki, joka käskee, mitä on tehtävä, ja kieltää päinvastaisen”. Näin siis ”järkevyys on laki, jonka olemukseen kuuluu käskeä tekemään oikein ja kieltää väärintekeminen”. Laki ei siis tarkoita pelkästään kirjoitettuja sääntöjä, vaan se on oleellinen osa ihmisenä olemista ja osa ihmisen sisintä. Hänen päätelmänsä asiasta kulkee seuraavasti: Ihmiset ovat korkeampien voimien tai voiman luomia (ja Cicero saa jopa epikurolaisen Atticuksenkin myöntämään, että jumalat osallistuvat ihmisten asioihin); tämä jumaluus on antanut ihmisille pienen osan omasta jumalallisuudestaan, mukaan lukien puhekyky, järki ja ajattelukyky; koska jumaluus on hyvä, ihmiset voivat oikealla järjenkäytöllä saavuttaa itsekin hyvyyden; ja tämä järjenkäyttö on sama kuin laki: se edistää hyvää ja kieltää pahan. Kun epäonnistumme tässä, se tapahtuu paheidemme, kuten nautinnonhalun, rahanhimon, vallanhimon ja muiden puutteiden vuoksi.
Sisältö > Kirja II

Kirjassa II Cicero esittää ehdotuksensa valtion uskonnollisiksi laeiksi. Hän katsoo, että uskonnolliset lait muodostavat kaiken lainsäädännön perustan. Cicero pitäytyy Rooman perinteiseen uskontoon.
Kirja alkaa sillä, että Cicero esittää näkemyksensä luonnollisesta laista. Kolmikko on päätynyt Fibrenius-joessa sijaitsevalle saarelle, missä he istuvat alas ja jatkavat keskusteluaan. Aluksi keskustellaan siitä, voiko henkilö pitää kahta paikkaa kotipaikkanaan; esimerkiksi voiko joku rakastaa kotinaan sekä Roomaa että Arpinumia. Ciceron mukaan ei pelkästään voi, vaan se on jopa luonnollista. Hän käyttää esimerkkinä Cato vanhempaa, joka oli kotoisin Tusculumista mutta sai Rooman kansalaisuuden. Cicero kuitenkin korostaa, että myöhemmän kansalaisuuden tulee mennä syntymäpaikan edelle.
Cicero aloittaa lakien käsittelyn sanomalla, ettei laki saa alkuaan ihmisistä. Ihmiset ovat vain suuremman viisauden työkaluja. Tämä suurempi viisaus voi jaetun moraalin kautta käskeä hyvään ja kieltää pahan. Cicero erottaa ikuiseen viisauteen perustuvan, hyvän ja pahan määrittävän lain ihmisten kirjoitetuista laeista. Ihmisten lait voivat olla hyviä tai pahoja riippuen siitä, ovatko ne yhteensopivia ikuisen lain kanssa. Ne ovat voimassa vain niin kauan kuin kansa noudattaa niitä ja valtio valvoo niitä. Luonnollinen laki sen sijaan ei tarvitse sitä, että se kirjoitetaan ylös tai että sitä valvotaan. Cicero mainitsee esimerkkinä tilanteen, jossa kuningas Lucius Tarquinius Superbuksen poika Sextus Tarquinius raiskasi Lucretian. Tuolloin Rooman laki ei vielä tuntenut raiskausta. Siitä huolimatta kansa tiesi, että tapahtunut rikkoi jaettua moraalia vastaan, ja seurasi Lucius Junius Brutusta tilanteen korjaamisessa. Huonot lait eivät ansaitse tulla kutsutuiksi laeiksi eivätkä niitä määräävät valtiot ansaitse valtion nimeä, aivan kuin kukaan järkevä ei kutsuisi valelääkäriä lääkäriksi tai tämän määräämiä rohtoja lääkkeiksi.
Ciceron näkemus, jonka mukaan lakien perustana on uskonnollinen usko, johtaa kolmikon käsittelemään seuraavaksi uskonnollisia lakeja. Ciceron kuvaamat uskonnolliset lait vaikuttavat noudattavan Rooman vanhoja uskonnollisia lakeja, jotka jo hänen aikanaan olivat muinaisia. Näihin kuuluvat muun muassa puolimyyttisen kuningas Numa Pompiliuksen lait sekä kahdentoista taulun lait. Samalla huomautetaan, että uskonnollisilla laeilla on usein henkisen lisäksi myös käytännöllinen tarkoitusperä. Esimerkiksi lait, jotka kieltävät hautaamisen ihmisasutusten lähelle, estävät samalla hautarovioiden tulen leviämisen asutuksiin.
Uskonnollisesta laista jatketaan suoraan maallisiin lakeihin, sillä Cicero ilmoittaa tavoitteekseen käsitellä kaikki lait yhden päivän keskustelun aikana, aivan samoin kuin Platon oli tehnyt omassa teoksessaan.
Kirjallisuutta > Suomennos

Cicero: Laeista.  ((De legibus.) Suomentanut ja selittävällä nimihakemistolla varustanut Veli-Matti Rissanen)  Helsinki:  WSOY, 2004.  9501-0-29140-4
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Cicero: Volume XVI: On the Republic. On the Laws.  (Loeb Classical Library 213. Translated by Clinton W. Keyes)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1928.  ISBN 9780674992351  Latinankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Cicero, Marcus Tullius: On the Commonwealth and On the Laws.  (Cambridge Texts in the History of Political Thought. Edited by James E. G. Zetzel)  Cambridge University Press, 1999.  ISBN 0521459591
Cicero, Marcus Tullius: "On the Republic" and "On the Laws".  (Translated by David Fott. Introduction and notes by David Fott. Agora Editions)  Cornell University Press, 2013.  ISBN 978-0-8014-5223-9
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Dyck, Andrew Roy: A Commentary on Cicero, De Legibus.  University of Michigan Press, 2004.  ISBN 0472113240
Aiheesta muualla

M. Tulli Ciceronis De legibus libri tres. The Latin Library. (latinaksi)
Cicero, Marcus Tullius: On the Laws. (englanniksi)
Cicero, Marcus Tullius: On the Laws. Public Domain Audiobook. (englanniksi)
Cicero, rintakuva 1. vuosisadalta. Musei Capitolini.
Cicero ystävänsä Atticuksen ja veljensä Quintuksen kanssa huvilallaan Arpinumissa. Richard Wilson, 1771–1775.
Jalkaväkirykmentin määrävahvuus (talvisota)

Jalkaväkirykmentin määrävahvuus oli määritelty ennen talvisotaa vuonna 1939 seuraavanlaiseksi.
Henkilöstö ja aseistus

Määrävahvuisessa Jalkaväkirykmentissä olisi pitänyt olla muun muassa :
henkilöstöä: 2 955
kiväärejä: 2 325
pikakiväärejä: 72
konepistooleja: 72
konekiväärejä: 36
Kranaatinheittimiä: 6 (81 mm)
moottoriajoneuvoja: 1 henkilöauto ja 2 moottoripyörää
hevosia: 494
Käytännössä kaluston vähäisyyden vuoksi vain harva jos yksikään YH:ssa perustettu Jalkaväkirykmentti täytti mainitut kalustovahvuudet.
Yksiköt

Määrävahvuiseen Jalkaväkirykmenttiin kuului seuraavat yksiköt (suluissa henkilöstön määrä) :
Esikunta (komentaja + 12 henkilöä)
Esikuntakomppania (169 henkilöä)
Kranaatinheitinkomppania (83 henkilöä)
Kolonna (Ampumatarvikekolonna 59 henkilöä + Elintarvikekolonna x 2 a 48 henkilöä)
Jalkaväkipataljoona (845 Henkilöä) numeroitiin roomalaisilla numeroilla esimerkiksi II/JR 37
Jalkaväkipataljoona (845 henkilöä)
Jalkäväkipataljoona (845 henkilöä)
Näitä Maxim-konekiväärejä kuului määrävahvuuteen 36
Rakastamisen taito

| Rakastamisen taito> Ars amatoria |
| --- | --- |
 Teoksen kansilehti vuoden 1644 painoksesta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Ovidius
Kieli:  latina
Genre:  rakkauselegia, didaktinen runous
Julkaistu:  noin 2 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Seppo Heikinheimo
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1965 (4. painos 2006)
ISBN:  951-20-7098-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Rakastamisen taito (lat. Ars amatoria, Ars amandi tai De arte amandi) on Ovidiuksen kirjoittama runoelma, joka antaa ohjeita siihen, kuinka rakastettu valloitetaan ja kuinka rakkaus säilytetään. Ohjeet on suunnattu sekä miehille että naisille. Teos on kirjoitettu noin vuonna 2 eaa., ja se kirjoitettiin alkujaan vain miehille. Yleisön pyynnöstä Ovidius lisäsi siihen vielä kuitenkin naisille suunnatun kolmannen kirjan. Teoksen runomittana on eleginen distikon.
Historia

Ovidius eli ja kirjoitti ajanlaskun alun molemmin puolin, keisari Augustuksen aikana. Hänen varhaiskautensa tuotanto koostui rakkausrunoudesta, ja se edustaa roomalaisen rakkauselegian viimeistä kukoistuskautta. Rakastamisen taito sijoittuu tämän kauden loppuun. Runoelma sai ilmestyessään paljon sekä suosiota että närkästynyttä arvostelua.
Ovidiuksen teos voidaan ajoittaa noin vuoteen 2 eaa. sillä perusteella, että hän mainitsee runoelmassaan Augustuksen ”hiljattain” järjestämän meritaistelunäytöksen, joka tapahtui tuona vuonna. Ovidius osoitti teoksensa mitä ilmeisimmin alun perin vain miehille ja kirjoitti näille teoksen kaksi ensimmäistä kirjaa. Yleisön pyynnön vuoksi hän päätyi lisäämään kolmannen naisille osoitetun kirjan. Samalla Ovidius lisäsi alkuperäisen osan loppuun maininnan tästä, mutta ei vaikuta muutoin muokanneen ensimmäistä kahta kirjaa.
Teoksen saaman vastaanoton vuoksi Ovidius kirjoitti myöhemmin toisen runoelman, Rakkauden parannuskeinot, joka antaa päinvastaisia ohjeita vielä edellistä teosta vähemmän vakavaan tyyliin. Ovidius tuomittiin vuonna 8 jaa. maanpakoon Roomasta, ja runoelma oli osaksi syynä tuomioon; toisena syynä oli jonkinlainen skandaali, joka liittyi joko Agrippa Postumukseen tai Augustuksen tyttärentyttäreen Juliaan. Koska teoksen kirjoittamisen ja tuomion välillä on useita vuosia, on mahdollista, että teos nostettiin esille, kun todellisena syynä oli joku seikka, jonka Augustus halusi salata. Virallisen syytteen mukaan teos vahingoitti roomalaisen avioliiton perusteita. Samalla runoelma kiellettiin kaikista julkisista kirjastoista.
Runoelma on säilynyt nykyaikaan useissa keskiaikaisissa käsikirjoituksissa.
Sisältö

»Jos teidän joukossanne, roomalaiset, on joku joka ei hallitse rakastamisen taitoa, lukekoon hän runoni, jotta lukemastaan viisastuneena oppisi rakastamaan.»
Ovidiuksen runoelma käsittää kolme kirjaa, jotka voidaan jakaa kahteen osaan. Kirjoista kaksi ensimmäistä on osoitettu miehille, ja niistä ensimmäinen antaa ohjeita siihen, kuinka rakastettu valloitetaan, ja toinen siihen, kuinka rakkaus pidetään yllä. Kolmas kirja on osoitettu naisille, ja antaa heille vastaavat ohjeet. Teos edustaa didaktista eli opetusrunoutta. Sen runomittana on kuitenkin eleginen distikon, jossa joka toinen säe on heksametri ja joka toinen pentametri; eikä didaktiselle runoudelle muutoin tyypillinen daktyylinen heksametri.
Teosta voidaan pitää burleskina satiirina didaktisesta runoudesta. Se on tyyliltään viihdyttävästi kirjoitettu ja sisällöltään hyvin humoristinen ja ironinen. Lukijan on hankala tietää, miten vakavasti otettavasti kirjoittaja mitäkin esittää. Ovidius esittää neuvojensa ohessa paljon esimerkkejä ja vertauksia kreikkalaisesta mytologiasta, roomalaisesta arkielämästä ja yleisestä inhimillisestä kokemuksesta.
Ovidius käsittelee paljon myös rakkauden lihallisempaa puolta, sillä sitä ei voida välttää; sanohaan Venuskin: ”Juuri se mikä hävettää, on minun alaani”. Seksiä käsitellään erityisesti kummankin osan loppupuolella, niin että lopulta aina päädytään sänkyyn. Ovidius käsittelee aihetta kuitenkin hienovaraisesti ja ilman karkeuksia.
Sisältö > Kirja I

Kirja I antaa miehille ohjeita naisen löytämiseksi ja valloittamiseksi. Aluksi Ovidius käsittelee tytön valintaa; ensin on selvitettävä, ketä haluaa rakastaa, ja tämän jälkeen on haasteena saada tyttö suostumaan ja rakkaus kestämään. Ovidius vertaa usein rakastamisen taitoa metsästämiseen. Hän toteaa, ettei teoksessa kuvattu naisten metsästys kosketa lainkaan ylhäisön aviovaimoja; hänen mielessään ja teoksen kohteena olevat naiset ovat alemman luokan naisia ja vapautettuja. Tällä hän halusi mahdollisesti turvata selustansa syytöksiä vastaan. Kuitenkin hän viittaa usein uhkana olevaan aviomieheen; näin aviovaimot ovat kuitenkin teoksen kohteena ainakin vaivihkaa.
Tämän jälkeen Ovidius antaa neuvoja siihen, millaisista paikoista naisia löytää. Hyviä paikkoja naisten tapaamiseksi ovat esimerkiksi pylväiköt, torit, teatterit, Circus, Forum, triumfit, pidot ja kylpylät. Teattereihin viitatessaan Ovidius mainitsee esimerkkinä sabiinitarten ryöstön. On esitetty, että hän olisi halunnut pyrkiä kuvauksensa kautta muuttamaan miesten ja naisten väliset suhteet roomalaisessa yhteiskunnassa miesten vallankäytöstä enemmän vastavuoroisiksi.
Ovidius käsittelee erilaisia keinoja, jotka helpottavat naisen valloitusta. Näitä ovat naisen palvelustytön vietteleminen miehen puolelle ennen naisen itsensä viettelyä, lahjat, kirjeet, kaunopuheisuus, liehittely ja pukeutuminen. Ovidius muistuttaa myös sopivan ajankohdan tärkeydestä. Lopuksi Ovidius käsittelee muita tarpeellisia taitoja ja seikkoja. Tällaisia ovat muun muassa aviomiehen pettäminen, juomatavat, lähentely ja imartelu, lupaukset, rehellisyys, kyyneleet ja suudelmat. Miehen tulee ottaa ensimmäinen askel ja pyytää. Vihollisia ei tarvitse rakkaudessa pelätä niin paljon kuin ystäviä. Lopuksi Ovidius muistuttaa monipuolisuuden merkityksestä rakkauden taidossa, sillä eri tyttöjen sydämet ovat kovin erilaisia.
Sisältö > Kirja II

Kirja II antaa miehille ohjeita valloitetun naisen rakkauden säilyttämiseksi, sillä ”ei ole vähemmän kiitettävää pitää huolta saaliistaan kuin etsiä sitä: jälkimmäisestä selviää onnellakin, mutta edelliseen tarvitaan jo todellista taitoa”. Taito on tarpeen, koska Amorilla on siivet, joilla tämä lentää helposti tiehensä. Tämän ajatuksen innoittamana Ovidius kertoo tarinan Daidaloksesta ja Ikaroksesta.
Tämän jälkeen Ovidius aloittaa toteamalla, ettei ainakaan taikakeinoista ole apua asiassa. Ovidius muistuttaa, että kauneus on katoavaista, joten kannattaa kehittää sieluaan ja harrastaa vapaita taiteita. Puheessa kannattaa muistaa rakastettavuus ja sanojen suloisuus. Ajan myötä rakastetun pehmittää myötämieliseksi myöntyväisyys ja kärsivällisyys. Ovidius käsittelee jälleen myös lahjoja, sekä runoja, teeskentelyä ja sairaanhoitoa. Erityisen suuri tekijä, joka pitää parit yhdessä, on tottumus. Myös poissaolo välillä sekä sopivat syrjähypyt ovat omiaan ylläpitämään rakkautta, koska ne herättävät kaipausta ja mustankipeyttä. Ovidius antaa kuitenkin myös neuvoja liiallisen mustankipeyden lepyttämiseen. Vaikeuksissa kannattaa muistaa joustava käytös. Myös kilpakosijaan on suhtauduttava kärsivällisesti.
Ovidius muistuttaa myös häveliäisyyden ja salaisuuksista vaikenemisen tärkeydestä rakkausasioissa. Naisen puutteita ei pidä moittia, vaan pitää olla kuin ei huomaisikaan niitä. Myöskään naisen iästä ei pidä välittää. Vanhempien naisten etu on kypsyydessä, kokemuksessa ja taidokkuudessa. Kirjan lopussa Ovidius käsittelee rakastelun salaisuuksia ja nautintoa, jonka molemminpuolinen laukeaminen tuottaa.
Sisältö > Kirja III

Kirja III on suunnattu nuorille naisille; Ovidius aloittaa: ”Olen aseistanut kreikkalaiset amatsoneja vastaan, mutta jäljellä ovat vielä aseet, jotka annan sinulle ja joukoillesi, Penthesileia”. Kirja antaa vastaavasti naisille ohjeita siitä, kuinka miehen rakkaus saavutetaan ja säilytetään. Ovidius muistuttaa naisia taidon merkityksestä sekä siitä, ettei naisten kannata odottaa asiassa vanhuutta, sillä silloin he saattavat jäädä yksin.
Tämän jälkeen Ovidius aloittaa sivistyksen merkityksestä, mukaan lukien kauneudenhoito, kampaukset, oikea värien valinta sekä vikojen peittäminen. Tärkeitä ovat myös oikeanlainen nauraminen, käveleminen, laulu ja soitto, sekä runouden tuntemus, tanssi ja seuraleikit. Miesten tapaamiseksi on tärkeää näyttäytyä ahkerasti julkisilla paikoilla. Naissankareita kannattaa kuitenkin välttää. Kirjeenvaihdossa ei tule liian nopeasti luvata mitään, mutta ei toisaalta kieltääkään; miehen tulee samaan aikaan sekä pelätä että toivoa. Ovidius korostaa myös rauhallisuuden ja viehkeyden merkitystä ja vimmaisen luonteen hillitsemistä.
Ovidius muistuttaa, että se mikä helposti annetaan, pitää rakkauden huonosti hengissä; siksi rakkauden elvyttämiseksi on joskus tarpeen järjestää miehelle keinotekoisia vastoinkäymisiä ja pettymyksiä rakkaudessa. Miehessä sopii herättää pelkoa ja tätä sopii loukata sopivassa määrin. Tämä on kuitenkin palkittava lemmennautinnolla, jotta mies pitäisi kaikkea vaivan arvoisena. Ovidius antaa myös neuvoja aviomiehen ja ovenvartijan pettämiseksi muun muassa salakirjoituksen, viinin ja unilääkkeiden avulla; sekä siihen, kuinka teeskentelyä voidaan hyödyntää.
Tämän jälkeen Ovidius antaa naisille ohjeita siihen, kuinka näiden tulee käyttäytyä pidoissa. Kirjan loppuosa käsittelee jälleen rakasteluasentoja. Ovidius kehottaa naisia ottamaan asennon valinnassa oman ulkonäkönsä ja vartalonsa mittasuhteet huomioon. Esimerkiksi pitkien naisten ei tulisi koskaan ratsastaa miehillään, niin kuin Andromakhekaan ei koskaan tehnyt näin Hektorin kanssa.
Kirjallisuutta > Suomennos

Ovidius: Rakastamisen taito. Teoksessa Rakastamisen taito. Rakkauden parannuskeinot.  (Ars amandi. Remedia amoris.) Kuvittanut R. Westrén-Doll. Suomentanut ja selityksin varustanut Seppo Heikinheimo. 4. painos (1. painos 1965)  Helsinki:  Gummerus, 2006.  ISBN 951-20-7098-7
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Kenney, E. J. (toim.): P. Ovidi Nasonis: Amores, Medicamina Faciei Femineae, Ars Amatoria, Remedia Amoris.  (Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press, 1961.  (latinaksi)
Ovid: Art of Love. Teoksessa Ovid: The Erotic Poems.  (Toimittanut Peter Green)  Penguin Books Limited, 1982.  ISBN 0140443606  (englanniksi)
Ovid: Ars Amatoria: Book 1.  (Toimittanut Adrian Swayne Hollis)  Oxford University Press, 1989.  ISBN 0198147368  (englanniksi)
Ovid: Ars Amatoria: Book 3.  (Toimittaja Roy K. Gibson. Nide 40 / Cambridge Classical Texts and Commentaries, University of Cambridge)  Cambridge University Press, 2003.  ISBN 0521813700  (englanniksi)
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Gibson, Roy K.: A Commentary on Ovid's Ars Amatoria, III, 499-812.  University of Cambridge, 1993.  (englanniksi)
Kelk, Donald Christopher: A Commentary on Ovid's Ars Amatoria 1.1-504.  McMaster University, 1975.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
P. Ovidi Nasonis Ars Amatoria . The Latin Library. (latinaksi)
Liber primus
Liber secundus
Liber tertius
Ovid: The Art of Love / P. Ovidi Nasonis Ars Amatoria . Sacred Texts. (englanniksi) (latinaksi)
Book I
Book II
Book III
Ovid: Ovidii Ars Amatoria liber primum. Runomittainen käännös teoksen ensimmäisestä kirjasta. (englanniksi)
Vekuroni

| --- | --- |

Vekuroni
Systemaattinen (IUPAC) nimi
[(2S,3S,5S,8R,9S,10S,13S,14S,16S,17R)-17-asetyylioksi-10,13-dimetyyli-16-(1-metyylipiperidin-1-ium-1-yyli)-2-piperidin-1-yyli-2,3,4,5,6,7,8,9,11,12,14,15,16,17-tetradekahydro-1H-syklopenta[a]fenantren-3-yyli]asetaattibromidi
Tunnisteet
CAS-numero: 50700-72-6
ATC-koodi: M03AC03
PubChem CID: 39764
DrugBank: DB01339
Kemialliset tiedot
Kaava: C34H57N2BrO4 
Moolimassa: 637,716
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 51–80 minuuttia
Ekskreetio: renaalinen, ulosteiden mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: intravenoosi, intramuskulaarinen
Vekuroni (Norcuron) on lihasrelaksantti, lääke joka lamauttaa lihaksistoa. Se ei sedatoi eikä poista kipuja, mutta sitä saatetaan käyttää erityisesti invasiivisissa lääketieteellisissä toimenpiteissa. Sisäelimiin kohdistuvat leikkausoperaatiot lienevät tästä hyvä esimerkki. Vekuroni kuuluu niin sanottuihin kuraren sukuisiin d-tubokurariineihin. Alkuroni, rokuroni ja pankuroni ovat likeistä sukua vekuronille.
Vekuronia annetaan yleisimmin intravenoosisti bromidina. Se alkaa vaikuttaa 3–5 minuutissa, ja sen vaikutus kestää tavallisesti noin 25–40 minuuttia, mikäli uutta annosta ei lisätä. Eliminaatio eli lääkkeen poistuminen elimistöstä tapahtuu maksan (pääasiallisesti) ja munuaisten kautta.
Antiikin Thessalia

Thessalia ja sen pääalueet sekä muut keskisen Kreikan antiikin aikaiset alueet kartalla.
Thessalia (m.kreik. Θεσσαλία, myös Thettalia, Θετταλία ja Thettalos, Θετταλός) oli antiikin Kreikan maakunta. Se oli pinta-alaltaan suurin Kreikan historiallisista alueista. Antiikin Thessalian alue vastaa pääpiirteissään Kreikan nykyistä Thessalian hallinnollista aluetta.
Antiikin Thessalian pääalueet eli tetrarkiat olivat Thessaliotis, Pelasgiotis, Histiaiotis ja Fthiotis. Thessalian liitto oli näiden tetrarkioiden muodostama poliittinen liitto, jonka johdossa oli sotapäällikkö tagos.
Maantiede > Luonnonmaantiede

Thessalia käsitti samoin kuin nykyäänkin Manner-Kreikan itäosan Makedonian rajalta Thermopylaihin. Idässä se rajautui Egeanmereen ja lännessä Pindos-vuoristoon, jonka toisella puolella sijaitsi Epeiros.
Erityisesti Thessalian nimellä viitattiin kuitenkin laajaan Thessalian tasankoon, joka oli varsinaisen eli Makedonian ulkopuolisen Kreikan suurin tasanko. Sitä ympäröivät lännessä Pindosvuoristo, etelässä Othrys-vuori, itärannikolla Ossa- ja Pelion-vuoret (nyk. Pílio) sekä Makedonian rajalla Kambounia-vuoret (nyk. Kamvoúnia) ja Olympos-vuori. Tasanko oli näin kauttaaltaan vuorten ympäröimä, ja sinne johti Makedonian suunnasta vain yksi merkittävämpi kulkuväylä, Tempen (nyk. Témpi) sola, joka sijaitsee Olympos- ja Ossavuorten välissä. Thessalia oli yhteydessä mereen Pagasainlahden kautta.
Thessalian tasanko koostuu kahdesta tasangosta, jotka tunnettiin antiikin aikana Ylempänä ja Alempana Thessaliana. Ylempi Thessalia käsitti Thessalian länsiosan Pindosvuoriston puolella, ja Alempi Thessalia merenpuolisen alueen. Tasangot erotti toisistaan toisaalta Boibeis- (Boibe) ja Nessonis-järvien välinen kukkulajono ja toisaalta Enipeus-joki. Alempi Thessalia ulottui pohjoisesta Titaros- ja Ossa-vuorilta etelään Othrys-vuorelle ja Pagasainlahden rannalle. Se käsitti Pelasgiotiin alueen, ja sen tärkein kaupunki oli Larissa. Ylempi Thessalia ulottui pohjoisesta Aiginionista etelään Thaumakoihin. Se käsitti Thessaliotiin ja Histiaiotiin alueet, ja sen tärkein kaupunki oli Farsalos.
Thessalian tasangon sanottiin olleen muinoin järvi, jonka jäänteinä alueen jäljellä olleita Boibeis- ja Nessonis-järviä pidettiin. Tasangon tärkeimmät joet tunnettiin antiikin aikana nimillä Peneios (nyk. Pineiós), Apidanos, Onokhonos, Enipeus ja Pamisos.
Mainittujen Thessalian tasankojen lisäksi Thessaliaan luettiin myös kapea rannikkokaistale Magnesia, joka sai alkunsa Tempen solalta ja ylsi Pagasainlahdelle saakka, ja sijoittui Ossa- ja Pelionvuorten ja meren väliin; sekä Malis, joka sijoittui Othrys- ja Oita-vuorten väliin Sperkheios-joen laaksoon. Fthiotiihin kuului Akhaia Fthiotiin alue ja Histiaiotikseen Perrhaibian alue. Lisäksi Thessaliaan luettiin usein myös Ainis, Oitaia ja Dolopia.
Thessalian tasanko oli antiikin aikana, kuten nykyisinkin, Kreikan hedelmällisin. Siellä viljeltiin viljaa ja kasvatettiin karjaa, ja laaja maatalous elätti alueen lukuisten kaupunkien väestön. Thessalia tunnettiin erityisesti hevosistaan, joita pidettiin Kreikan parhaina, ja siksi myös ratsuväestään.