stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isabella II
Suku, lapsuus ja koulutus, kruununprinsessa

Isabella oli Ferdinand VII:n ja tämän neljännen puolison, sisarentyttärensä María Cristina de Borbon de Dos Siciliasin tyttäristä vanhempi. Hänellä oli nuorempi sisar María Luisa Fernanda de Borbón (1832–1897), joka avioitui vuonna 1846 pikkuserkkunsa, Montpensierin herttua Antoine d'Orléansin kanssa ja heille syntyi 10 lasta, joista kaksi eli aikuiseksi asti. Vähän ennen Isabellan syntymää hänen isänsä antoi Pragmaattisen sanktion kumotakseen Saalilaisen lain ja varmistaakseen esikoisensa kruununperimyksen, koska hänellä ei ollut poikaa.
Isänsä kuoltua alle 3-vuotias Isabella nousi kuningattareksi. Setä Don Carlos karlisteiksi kutsuttuine kannattajineen oli eri mieltä vallanperimyksestä, ja vuosina 1833-1839 käytiin Ensimmäinen karlistisota. Isabellan ollessa alaikäinen vuoteen 1843 asti hänen äitinsä leskikuningatar Maria Cristina ja kenraali Baldomero Espartero toimivat sijaishallitsijoina. Esparteron alaiset syrjäyttivät tämän vuonna 1843, ja Isabella julistettiin täysi-ikäiseksi 13-vuotiaana.
Äitinsä sijaishallitsijakaudella Espanja siirtyi absoluuttisesta monarkiasta perustuslailliseen monarkiaan hyväksymällä vuoden 1834 kuninkaallisen perussäännön ja vuoden 1837 perustuslain. Kuningatar María Cristina joutui luopumaan sijaishallitsijan asemastaan ja lähti maanpakoon Ranskaan 17. lokakuuta 1840 jättäen kaksi tytärtään Isabelin ja Luisa Fernandan, kymmenen ja kahdeksanvuotiaat, vieraiden ihmisten käsiin ja ilman äidin korvaamatonta kiintymystä ja huolenpitoa. Åidin poissaolo oli tärkein syy Isabella II:n persoonallisuudelle ja hänen saamalleen koulutukselle.
Alaikäinen kuningatar ei saanut kunnon kasvatusta tai koulutusta. Hovin kotiopettajatar María del Carmen Machín y Ortiz de Zárate oli vastuussa hänen koulutuksestaan. Kun kuningatar María Kristina oli karkotettu, Cortes nimitti kenraali Esparteron Victorian herttuan, ainoaksi valtionhoitajaksi, joka valitsi tyttöjen huoltajaksi Agustín Argüellesin, joka nimitti kreivitär de Espoz y Minan heidän kasvatuksensa valvojaksi.
Isabellaa on kuvattu laiskaksi, epäsiistiksi ja huolimattomaksi. Hän sai toteuttaa kaikki oikkunsa. Lisäksi hänellä oli huono iho, jota piti hoitaa merikylpylöissä.
Avioliitto ja poliittinen järjestely

Isabella vihittiin, poliittisista syistä ja maltillisen puolueen painostamana, 16. syntymäpäivänään 10. lokakuuta 1846 Palacio Real de Madridin valtaistuinsalissa Bourbon-sukuun kuuluvan kaksinkertaisen serkkunsa Francisco de Asís de Borbónin, Cadízin herttuan (1822–1902) kanssa, jonka vanhemmat olivat infante Francisco de Paula (1794–1865) Kaarle IV:n ja Parman prinsessa Maria Luisan nuorin poika, Ferdinand VII:n veli sekä Molempain Sisiliain prinsessa Luisa Carlotta Maria Isabella (1804–1844), Molempain Sisilian kuninkaan Frans I:n tytär.
Franciscon vanhemmat olivat läheistä sukua keskenään, aviomies oli vaimonsa setä ja aviovaimo miehensä sisarentytär. Isabellan ja Franciscon vanhemmat olivat myös serkkuja keskenään. Francisco oli luulosairas, harras uskovainen ja huhujen mukaan impotentti. Isabella oli iloluontoinen, hilpeä ja huonosti koulutettu. Avioliitto todettiin pian virheeksi.
Samassa tilaisuudessa 10. lokakuuta 1846 vihittiin myös Isabellan nuorempi sisar, 14-vuotias infanta María Luisa Fernanda de Borbón (1832–1897), joka avioitui pikkuserkkunsa, Montpensierin herttua Antoine d'Orléansin kanssa, joka oli kuningas Ludvig Filip I:n ja kuningatar Maria Amalian nuorin poika. Heille syntyi 10 lasta, mutta tämäkin avioliitto osoittautui onnettomaksi.
Tämä niin sanottu "Espanjan avioliittojen tapaus" oli kolmen maan poliitikkojen suunnitelma. Avioliitot elvyttivät Espanjan ja Ranskan välisiä dynastisia siteitä, mutta aiheuttivat Englannin ja Ranskan välisten ystävyyssuhteiden katkeamisen.
Avioliittojen seurauksena sisarten välinen suhde huononi. Maria Luisan puoliso infante Antoine d'Orléans tavoitteli kruunua itselleen ja joutui perheineen karkotetuksi Lissaboniin ja Ranskaan vuonna 1868.
Avioliitto ja poliittinen järjestely > Avioliittojärjestelyn taustaa

Vuosina 1843 ja 1845 Ranskan ulkoministeri François Guizot oli vakuuttanut briteille, että Isabella menisi naimisiin Bourbon-suvun espanjalaisen tai napolilaisen haarojen sisällä ja että hänen sisarensa Luisa ei menisi naimisiin ranskalaisen prinssin kanssa ennen yhden tai useamman lapsen syntymää Isabellalle. Tämä sopimus järkkyi, kun Henry Palmerston palasi kesäkuussa 1846 Britannian ulkoministeriöön ja herätti henkiin ajatuksen avioliitosta Isabellan ja Saksi-Coburg-Gothan prinssi Leopoldin, prinssi Albertin serkun välillä. Palmerston vastusti myös Ranskan tukea maltillisille espanjalaisille, jotka saivat aikaan vuoden 1845 perustuslain. Espanjan ja Ranskan hallitukset pelkäsivät Ison-Britannian suunnitelmia, kuten mahdollista brittiläistä tukea edistyksellisille, jotka pyrkivät palauttamaan vuoden 1812 liberaalin perustuslain, ja niin he suunnittelivat. ja solmi kaksoisavioliiton. Isabellaa täytyi painostaa hyväksymään aviomiehekseen serkkunsa, osittain siksi, että tämän uskottiin olevan impotentti. Palmerston protestoi turhaan, että avioliitot olivat vastoin Utrechtin rauhan 1713 ehtoja, jotka kielsivät ranskalaisten ja espanjalaisten Bourbonien liiton. Ero Britannian kanssa ja sen edustamat liberaalit periaatteet saivat Ludvig Filipin tiiviimpään liittoon Guizotin johtamien konservatiivien kanssa aikana, jolloin liberaalit keräsivät voimia. Tämä liitto vaikutti osaltaan Ludvig Filipin kukistumiseen vuonna 1848.
Kuningatar

Isabellan valtakaudelle vuosina 1843–1868 oli ominaista poliittiset levottomuudet. Korkeina virkamiehinä palveli sotilaita. Monarkian asemaa heikensivät Isabellan yksityiselämää koskevat juorut. Sitä leimasivat palatsijuonittelut, kasarmisalaliitot ja sotilaalliset kapinoinnit. Hänen avioliittonsa Cádizin herttua Francisco de Asísin kanssa oli onneton, ja hänen oma henkilökohtainen käytöksensä sekä huhut suhteista vahingoittivat hänen mainettaan. Syyskuussa 1868 alkoi laivaston kapina Cádizissa, mikä merkitsi vallankumouksen alkua. Marsalkka Francisco Serranon, la Torren herttua johtamien joukkojen tappio Alcolessa oli hänen hallituskautensa loppu, ja hän joutui lähtemään maanpakoon Ranskaan.
Perintö, maanpako

Ranskassa keisari Napoleon III toivotti hänet ja perheen tervetulleeksi syyskuussa 1868. Hän asuivat ensin viisi viikkoa Henrik IV:n rakennuttamassa linnassa Paussa ja muuttivat marraskuussa Pariisiin Basilewskyn palatsiin, jota myöhemmin kutsuttiin Palacio Castilloksi. Hän luopui virallisesti Espanjan valtaistuimesta poikansa Alfonson hyväksi Pariisissa kesäkuussa 1870.
Kruunusta luopumisen ja omaisuusjärjestelyjen jälkeen Isabel asui erossa aviomiehestään. Hän asui vielä kolmekymmentä vuotta Pariisissa vetäytyneenä aktiivisesta politiikasta. Hän ei palannut Espanjaan lukuun ottamatta lyhyitä ja satunnaisia ​​oleskeluja, koska vuoden 1874 Borbón-suvun restauraation pääsuunnittelija Cánovas del Castillo ja Alfonso XII katsoivat, että monarkian vakauden kannalta oli parempi, että hän jäi maan ulkopuolelle. Vuonna 1874 Espanjan ensimmäinen tasavalta kaadettiin vallankaappauksella. Borbón-monarkia palautettiin, ja Alfonso nousi valtaistuimelle kuningas Alfonso XII:na. Hän palasi Espanjaan heinäkuussa 1876, oleskeli Santanderissa ja El Escorialissa ja sai vierailla Madridissa vain vajaan tunnin verran 13. lokakuuta. Hän muutti Sevillaan, johon hän jäi pidemmäksi aikaa ja lähti takaisin Ranskaan vuonna 1877. Vuoden 1875 jälkeen hän asui suhteessa Ramiro de la Puente y González Nandínin, sihteerinsä ja kansliapäällikkönsä kanssa.
Isabella kuoli 73-vuotiaana huhtikuussa 1904 keuhkokuumeeseen omistamassaan Palacio Castillassa (nyk. hotelli Paris Peninsula, 19 Avenue Kléber). Hänet on haudattu testamentissaan esitetyn toiveen mukaisesti El Escorialin Kuninkaallisen kryptan Kuninkaiden pantheoniin.
Lapset

Isabella II:n kahdestatoista lapsesta viisi saavutti aikuisiän.
Luis (20. toukokuuta 1849), kuoli muutama tunti syntymän jälkeen
Fernando (12. heinäkuuta 1850), kuoli muutama tunti syntymän jälkeen
Infanta, prinsessa María Isabel (1851–1931), kruununprinsessa ja Asturian ruhtinatar ennen veljensä Alfonson syntymää, ja kun hän nousi valtaistuimelle ollessaan vielä naimaton kunnes avioitui ja sai ensimmäisen tyttärensä. Infanta Isabel oli erittäin suosittu Madridissa, missä häntä kutsuttiin La Chataksi. Avioitui 17-vuotiaana toukokuussa 1868 äitinsä ja isänsä pikkuserkun, Molempain Sisiliain prinssi Gaetano Marie Federicon, Bourbonin herttuan, Girgentin kreivin kanssa (1846–1871), avioliitto kesti kolme vuotta eikä heillä ollut jälkeläisiä. Huolimatta siitä, että oli jäänyt leskeksi hyvin nuorena Isabel ei mennyt uudelleen naimisiin ja oli suurena tukena veljelleen Alfonso XII:lle Borbon-suvun restauraation aikana ja veljenpojalleen Alfonso XIII:lle. Hän kuoli Pariisissa vuonna 1931 kahdeksankymmenen vuoden iässä.Isabella II kolmen nuorimman tyttärensä Pilarin, Pazin ja Eulalian kanssa Pariisissa 1875
María Cristina (5. tammikuuta 1854), kuoli kolme päivää syntymän jälkeen
Alfonso XII Espanjan infante, kruununprinssi ja Asturian ruhtinas (1857–1885) Espanjan tuleva kuningas.
María de la Concepción (26. joulukuuta 1859 – 21. lokakuuta 1861) eli vuoden ja seitsemän kuukauden ikäiseksi
Infanta, prinsessa María del Pilar (1861–1879), kuoli äkillisesti 18-vuotiaana todennäköisesti aivokalvontulehdukseen
Infanta, prinsessa María de la Paz (1862–1946), avioitui vuonna 1883 isänpuoleisen serkkunsa Baijerin prinssi Ludwig Ferdinandin (1859–1949) kanssa, heille syntyi kolme lasta. Kuoli 84-vuotiaana Baijerissa 4. joulukuuta 1946.
Infanta, prinsessa María Eulalia (1864–1958), avioitui 22-vuotiaana vuonna 1886 äidinpuoleisen serkkunsa infante, prinssi Antonio d'Orléans Gallieran herttuan (1866–1930) kanssa, joka oli Montpensierin herttua Antoine d'Orleansin ja Eulalian tädin infanta Maria Luisa de Borbónin poika. Heille syntyi kaksi poikaa infante Alfonso ja infante Luis. Kuoli Irúnissa (Guipúzcoa) 8. maaliskuuta 1958 94-vuotiaana.
Francisco de Asís Leopold (24. tammikuuta 1866 – 14. helmikuuta 1866), kuoli alle kuukauden ikäisenä
Lisäksi Isabellalla oli kaksi keskenmenoa: 24. marraskuuta 1855 ja 21. marraskuuta 1856.
On esitetty arveluja, että jotkin tai kaikki Isabellan lapset eivät olleet Francisco de Asís de Borbónin. Tätä ovat vahvistaneet huhut siitä, että Francisco de Asís oli joko homoseksuaali tai impotentti. Francisco de Asís tunnusti kaikki lapset omikseen: hän teeskenteli loukkaantunutta ja ryhtyi kiristämään kuningatarta saadakseen rahaa vastineeksi siitä, että piti suunsa kiinni asiasta. Aviomiehen kiristys jatkui ja voimistui Isabellan maanpaon aikana.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isabella II Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ferdinand VII | Espanjan kuningatar 1833–1868 | Seuraaja: Amadeus I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Kuningatar Isabella II, Federico Madrazo 1844
Isabella II, Federico de Madrazo y Kuntz 1850
Kuningatar Isabella II nelivuotiaan esikoisensa infanta, Asturian ruhtinatar Isabelin kanssa, Franz Xaver Winterhalter 1855
Isabella II, valokuvaaja L. Mouton n. 1868
Isabella II:n hauta (alinna), El Escorialin kuninkaallisen San Lorenzon luostarin kirkon Kuninkaallinen krypta, Kuninkaiden pantheon
Isabella II maanpaossa Pariisissa 1870-luvulla
Käännös suomeksi
Opiskelijoiden liikuntaliitto

| Opiskelijoiden Liikuntaliitto ry |
| --- | --- |

Perustettu:  1924
Toimiala:  Edunvalvonta ja palvelut
Kotipaikka:  Helsinki
Pääsihteeri:  Ida Bolander
Puheenjohtaja:  Akseli Haanpää
Varapuheenjohtaja:  Nette Rimpioja Niko Lavikainen
Hallitus:  Pekko Pirhonen
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Opiskelijoiden Liikuntaliitto ry (OLL) on vuonna 1924 perustettu valtakunnallinen opiskelija- ja korkeakoululiikunnan edunvalvonta- ja palvelujärjestö, joka edustaa Suomen yliopisto- ja ammattikorkeakouluopiskelijoita. Alun perin liitto tunnettiin Suomen Akateemisena Urheiluliittona (SAUL). Vuonna 1971 nimi muutettiin Opiskelijoiden Liikuntaliitoksi.
OLL:n jäseniä ovat 13 opiskelijakuntaa, 7 ylioppilaskuntaa, Kadettitoverikunta ja Tahkon Talli. Varsinaisten jäsenten lisäksi OLL:lla on kuusi yhteistoimintajäsentä.
Toiminta

Opiskelijoiden liikuntaliiton tarkoituksena on opiskelijoiden hyvinvoinnin, yhteisöllisyyden, opiskelukyvyn ja terveyden edistäminen liikunnan avulla. Tavoitteena on liikuntaolosuhteiden ja liikuntakulttuurin vahvistaminen korkeakouluympäristössä.
OLL tarjoaa jäsenilleen opiskelijaetuja ja -palveluja esimerkiksi paikallisiin ja valtakunnallisiin liikuntatapahtumiin. Edun saa yleensä opiskelijakorttia näyttämällä. Opiskelijoiden SM-kilpailut järjestetään vuosittain eri lajeissa ympäri Suomea. Järjestäjinä ovat paikalliset korkeakoulutoimijat, joille liitto myöntää kisat.
Lisäksi OLL koordinoi opiskelijahuippu-urheilua Suomessa vuoden 2014 loppuun saakka ja lähetti Suomen joukkueet universiadeihin sekä opiskelijoiden MM-kilpailuihin. Vuoden 2015 alusta alkaen vastuu opiskelijoiden huippu-urheilun koordinoinnista siirtyi Suomen Olympiakomitean huippu-urheiluyksikön alaisuuteen.
Liiton toimisto sijaitsee Helsingin Pitäjänmäessä Sporttitalossa. Aiemmin toimisto sijaitsi Lapinrinteellä Kampissa, Helsingissä, yhteisissä toimitiloissa SYL:n, SAMOK:n ja Opiskelijajärjestöjen tutkimussäätiö Otus rs:n kanssa.
Organisaatio

Opiskelijoiden Liikuntaliiton ylin päättävä elin on kerran vuodessa kokoontuva liittokokous. Liittokokouksessa jäsenyhteisöjen edustajat päättävät toimintasuunnitelmasta, talousarviosta, hallituksesta ja muista esille tulevista asioista.
Opiskelijoiden Liikuntaliitto edustaa toimintakentässään kaikkia Suomen korkeakouluopiskelijoita. Edellä mainittujen lisäksi liiton jäseniä ovat Kadettitoverikunta ja Tahkon Talli ry.
Osa korkeakoulujen liikuntatoimista on liiton yhteistoimintajäseniä. Näihin kuuluvat UniSport, Sykettä, Jyväskylän korkeakoululiikunta, MOVEO, SportUni ja Campus Sport.
Historia

OLL:n edeltäjän, Suomen Akateemisen Urheiluliiton (SAUL), perustivat vuonna 1924 Polyteknikkojen urheiluseura (PUS), Helsingin yliopiston urheiluseura (HYUS), Ylioppilasvoimistelijat, Kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta sekä Turun yliopiston ylioppilaskunta.
Järjestön alkuperäinen tarkoituksena oli toimia helsinkiläisten korkeakoulujen akateemisia mestaruuskilpailuja järjestävänä organisaationa. Osaltaan tästä syystä SAUL ei kyennyt ensimmäisinä vuosikymmeninä nousemaan liikuntapoliittiseksi etujärjestöksi, jolla olisi ollut merkittävää vaikutusta yhteiskunnallisessa päätöksenteossa.
Toisen maailmansodan jälkeen järjestön toiminta oli pitkään suvantovaiheessa ja silloinen toimintamalli tuli tiensä päähän 1960-luvulla. 50-luvulla korkeakoulujen opiskelijamäärät kasvoivat voimakkaasti ja opiskelijaliikunnan asema korkeakouluissa oli kehno. SAUL onnistui 1960-luvulle tultaessa omaksumaan uuden etujärjestöpoliittisen roolin. Samalla järjestöä uudistettiin voimakkaasti, ja vuonna 1971 se sai uudeksi nimekseen Opiskelijoiden Liikuntaliitto.
1970-luvun jälkeen OLL:n tärkeimmät painopisteet ovat olleet liikuntapolitiikassa sekä kunto- ja terveysliikunnassa. 2000-luvun jälkipuoliskolla liiton edunvalvonnallinen rooli on korostunut. Huomiota ovat saaneet esimerkiksi SYLin ja Otuksen kanssa toteutetut Opiskelijan yliopisto -selvitykset, jotka arvioivat opiskeluympäristöjä eri yliopistoissa. Edunvalvonnan edellytykset paranivat merkittävästi vuonna 2008, jolloin SYL ja SAMOK päättivät liittyä Opiskelijoiden Liikuntaliiton jäseniksi. Niiden myötä mukana oli nyt koko korkeakoulukenttä – aiemmin (vuonna 2007) ns. suorajäseninä oli valtaosa ylioppilaskunnista, mutta vain yksi opiskelijakunta.
Vuonna 2013 SYL:n liittokokous päätti kuitenkin, että SYL eroaa Opiskelijoiden Liikuntaliitosta ja ylioppilaskunnat palaavat liittoon ns. suorajäseninä. Vuoden 2015 alusta kaikki muuta ylioppilaskunnat, paitsi Åbo Akademis Studentkår (ÅAS), Taideyliopiston ylioppilaskunta (TaiYO), Lappeenrannan teknillisen yliopiston ylioppilaskunta (LTKY) ja Oulun yliopiston ylioppilaskunta (OYY) liittyivät taas OLL:n jäseniksi. Myös LTKY liittyi OLL:n jäseneksi keväällä 2016.
OLL:ssä on toiminut useita sittemmin merkittävimpien suomalaisten liikuntavaikuttajien joukkoon nousseita henkilöitä, kuten Jouko Purontakanen, Risto Nieminen, Juha Viertola ja Harri Syväsalmi.
Kansainvälinen toiminta

OLL on jäsenenä FISU:ssa (Kansainvälinen opiskelijaurheiluliitto) sekä EUSA:ssa (Euroopan opiskelijaurheiluliitto). FISU vastaa parittomina vuosina järjestettävistä universiadeista, joihin Opiskelijoiden Liikuntaliitto lähettää Suomen joukkueen. OLL tekee myös yhteistyötä pohjoismaisten järjestöjen sekä Baltian maiden kanssa, erityisesti vuosittain järjestettävien SELL-kisojen merkeissä. ENAS on puolestaan korkeakoulujen liikuntatoimien eurooppalainen yhteistyöverkosto.
Talous

Opiskelijoiden liikuntaliitto on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta liikuntaa edistävien järjestöjen toimintaan yhteensä noin 1 824 000 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2021 lähtien 288 000 euroa.
Lähiradio

Lähiradio (myös Helsingin Lähiradio) on pääkaupunkiseudulla toimiva, Kansan Radioliiton omistama, epäkaupallinen yhteisöradioasema. Asema sai radiotoiminnan mahdollistavan toimiluvan vuonna 1987 ja aloitti toimintansa 4. tammikuuta 1988. Helsingin Lähiradion perustivat ja alkuvuosien toimijat sekä lähetysajan jakajat olivat Kansan Radioliiton lisäksi Kansan Sivistystyön Liitto, Työväen Sivistystyön Liitto ja Finlands Svenska Radioförbund. Alkuvuosien toimilupa oli epäkaupallinen, mutta valtioneuvoston toimesta se muuttui 1990-luvulla "kaupalliseksi toimiluvaksi". Lähiradio on kuitenkin jatkanut koko toimintansa ajan toimintaansa ei-kaupallisena. Asema lähettää eri yhteisöjen sille toimittamia ohjelmia sekä omatuotantoista sisältöä. Suurin osa Lähiradion varoista tulee asemalta ohjelma-aikaa hankkivilta järjestöiltä sekä muun muassa projektiluonteisista rahoituksista. Kanavan lähetystaajuus on 100,3 MHz.Lähiradio on yksi vanhimmista edelleen toimivista radioasemista Suomessa ja vanhinlähde? ns. paikallisradioasema. Lähiradion päätoimintakielenä on suomi ja lisäksi se lähettää säännöllisesti ohjelmia noin 10 eri kielellä, muun muassa kurdiksi, venäjäksi, somaliksi, kiinaksi, espanjaksi, arabiaksi, farsiksi sekä englanniksi. Lähiradiolla on kolme studiota ja ne sijaitsevat osoitteessa Hämeentie 32. Lähiradion päätoimittajana toimii Seppo Julin ja toimituskuntaan kuuluu noin viisikymmentä vapaaehtoistoimittajaa.
Toimittajia

Jorma Elovaara
Jarmo Suomi
Papá Montero
Jari Luukkonen
Ralf Sandell
Seppo Julin
Ole Nerdrum
Tapio Pelttari
Sani Valoranta
Make "Max Kalba" Ahava
Toni Rönnberg
Jean Philippe Payette
Petteri "Taikuri Lumous" Pelkki
Yilin Lee-Setälä
Anja Kallio "satumummo"
Arto "Aspe" Timonen
Ohjelmat

Lähiradion ohjelmia ovat muun muassa Viihteellä, Cuba Libre, Sporttitunti, Kaupunginosaradio, Rytmi & Sielu, Jazz & Etnoset, Vapaat Aallot, Mellunkylä -radio, kuunnelmasarja "Mummola" ja Café Tallinn.
Aiheesta muualla

Lähiradion verkkosivut
Lähiradion Facebook-sivut
African Methodist Episcopal Zion Church

| African Methodist Epicopal Zion Church |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  metodismi
Yhteistyötahoja:  National Council of Churches
Toiminta-alue:   Yhdysvallat
Päätoimipaikka:  Charlotte, Pohjois-Carolina
Perustettu:  1796 (1821)
Julkaisut:  Star of Zion
Koulutus:   Livingstone College  Clinton College  Hood Theological Seminary 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
African Methodist Epicopal Zion Church (lyh. AMEZ, aik. African Methodist Episcopal Church in America) on yhdysvaltalainen progressiivinen metodistinen kirkkokunta. Kirkkokunta perustettiin vuonna 1821 New Yorkissa Peter Williamsin johdolla. Zion-kirkko oli rakennettu vuonna 1800 ja metodistisen kirkon kanssa syntyneen kiistan jälkeen Zion-kirkko katkaisi suhteet ja muodosti oman kirkon, jonka nimi muutettiin myöhemmin nykyiseen muotoon erottaakseen sen AME-kirkosta.
AMEZ kasvoi Yhdysvaltain pohjoisosissa Peter Williamsin ja James Varickin työn kautta. Kirkkokunta laajensi etelään J. J. Clintonin ja Eliza Ann Gardnerin työn kautta. AMEZ laajentui myös Kanadaan ja Afrikkaan 1800-luvulla.
Vahvan lähetystyöpainotuksensa mukaisesti kirkkokunnalla on kirkkoja kaikissa maanosissa etelämmannerta ja Australiaa lukuunottamatta. Kirkko toimii erityisen aktiivisesti Länsi-Afrikassa.
Kirkko noudattaa episkopaalista hallintojärjestelmää. Kirkolla on Yhdysvalloissa 12 piiriä ja piispainkokous kokoontuu 12 kertaa vuodessa. Piispainkokouksella on yleinen valvontaoikeus kirkkokuntaan nähden. African Methodist Episcopal Zion Church kuuluu jäsenyhteisönä National Council of Churches-järjestöön.
Kannatusalueet

AMEZ-kirkon suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat Pohjois-Carolina, Alabama, Washington DC, Etelä-Carolina ja Mississippi. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat New Bern, Rockingham, Washington, Elizabeth City ja Bennettsville.
Assemblies of God

| World Assemblies of God |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Protestanttinen
Teologia:  Helluntailaisuus
Hallinto:  Yli 140 itsenäisen Assemblies of God -järjestön yhteistyöelin kokoontuu joka kolmas vuosi yleiskokoukseen. Yleiskokous valitsee toimeenpanevan neuvoston.
Johtaja:  Dominic Yeo (puheenjohtaja)
Toiminta-alue:  Maailmanlaajuinen
Perustettu:  1914
Seurakuntia:  367 398
Jäseniä:  68 500 000
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
World Assemblies of God Fellowship eli Assemblies of God on vuonna 1914 Arkansas'ssa perustettu kansainvälinen helluntailainen kirkkokunta. Assemblies of God on maailman suurin kansainvälinen helluntaikirkkokunta. Kirkkokunnalla on maailmanlaajuisesti yli 65 miljoonaa jäsentä.
Helluntailiikkeen eri oppisuuntauksista Assemblies of God on merkittävin.
Aktiivista lähetystyötä tekevä Assemblies of God -kirkko on levinnyt laajasti eri puolille maailmaa.
Assemblies of God -kirkon opinkohdat esitellään sen kuudentoista perustavanlaatuisen totuuden luettelossa. Kirkon erottavat (muista) konservatiivisista protestanttisista suuntauksista selkeimmin kohdat 8 ja 12. Ne liittyvät kielilläpuhumiseen ja parantamiseen, joiden merkitystä liikkeessä korostetaan.