stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sukellusvene
Rakenne

Moderni sukellusvene koostuu kahdesta sisäkkäisestä rungosta, muotorungosta, joka antaa sukellusveneelle sen ulkomuodon ja siten myös sen hydrodynaamiset ominaisuudet ja painerungosta, joka suojaa miehistötiloja vedenpaineelta. Sukellustankit sijaitsevat muoto- ja painerunkojen välissä.
Diesel-sukellusveneen voimanlähteenä pinnalla ovat dieselmoottorit ja sukelluksissa sähkömoottorit, jotka saavat virtaa akuista. Sähkömoottoreiden akkuja voidaan ladata ja sukellusvenettä ajaa pinnan alla snorkkelin, eli pinnalle ulottuvan ilmanottoputken avulla. Sukellusveneen snorkkeli keksittiin juuri ennen toista maailmansotaa Hollannissa. Saksalaiset saivat keksinnön haltuunsa miehittäessään maan vuonna 1940. Snorkkeleita alettiin asentaa Saksan laivaston sukellusveneisiin vuoden 1943 aikana.
Ydinsukellusveneiden käyttövoima tulee ydinreaktorista, siihen kytketystä höyryturbiinista ja sähkögeneraattorista, jotka tuottavat tarvittavan sähkön. Potkurit on nykyisin kaikissa aluksissa kytketty alennusvaihteiden välityksellä höyryturbiiniin, koska tämä todettiin taloudellisimmaksi ratkaisuksi.
Moderneimmissa diesel-veneissä voi olla nykyään Stirling-moottorit, jotka mahdollistavat myös akuista ja snorkkelista riippumattoman ja pidemmän toiminta-ajan pinnan alla. Stirling-moottoreiden toiminta-aika riippuu sukellusveneeseen taltioidun nestemäisen hapen määrästä. Myös polttokennoja voidaan käyttää Stirling-moottoreiden sijasta.
Sukeltamista varten painolastitankit täytetään vedellä. Kulkusyvyyttä säädetään muuttamalla pumpuilla pienten trimmitankkien sisältämän veden määrää. Sukelluskulmaa ja kulkusyvyyttä voidaan säädellä myös syvyysperäsimillä. Pintaan noustaan tyhjentämällä painolastitankit paineilmalla.
Suurimmat käytössä olevat sukellusveneet ovat venäläisiä Akula- eli NATO-koodiltaan Typhoon-luokan ydinsukellusveneitä, joiden pituus on 172 m, leveys 23 m ja uppouma 23 000—48 000 tonnia. Aluksissa on 2 kpl 190 MW ydinreaktoria, jotka tuottavat turbiinien ja sähkömoottorien kautta 2 × 50 000 hevosvoimaa. Nopeus on 12 solmua pinnalla, 27 solmua sukelluksissa ja suurin sukellussyvyys 500 m. Pääaseistuksena on 20 mannertenvälistä monikärkiydinohjusta, joiden kantama on noin 10 000 km. Pinta-aluksia ja toisia sukellusveneitä vastaan on 6 torpedoputkea. Miehistöä on 150, joista 50 on päällystöä.
Maailman pisin sukellusvene on 184-metrinen venäläinen Belgorod.
Maksimisyvyys

Maailman historiassa on valmistettu kymmenkunta sukelluslaitetta, jotka ovat kyenneet sukeltamaan yli 5 000 metrin syvyyteen:
| Syvyys (metriä) | Nimi | Maa | Rakennettu | Poistettu käytöstä | Kuvaus | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 934 | Limiting Factor / Bakunawa | USA | 2018 | Käytössä | Triton Submarines -yhtiön laite, jolla Victor Vescovo sukelsi Mariaanien haudan Challengerin syvänteeseen vuonna 2019 ja saavutti ennätyssyvyyden 10 934 m. Laitteen malli on Triton 36000/2 . Laitteen omistaa Gabe Newellin Inkfish-yhtiö ja se on saanut uuden nimen Bakunawa. |  |
| 10 912 | Trieste-batyskafi | USA | 1959 | 1968 |  |  |
| 10 908 | Deepsea Challenger | USA | 2011 | Poistettu | James Cameronin omistama, australialaisten insinöörien suunnittelema yhden hengen sukelluslaite, jonka sisähalkaisija oli 109 cm. Cameron sukelsi laitteellaan Mariaanien hautaan vuonna 2012. |  |
| 9 500 | Archimedes | Ranska | 1961 | Poistettu |  | Alus saavutti 10 516 m syvyyden Kuriilien haudassa Japanin lähellä 1964. |
| 7 000 | JIAOLONG | Kiina | 2009 | Käytössä |  |  |
| 6 500 | SHINKAI 6500 | Japani | 1989 | Käytössä |  |  |
| 6 100 | DSV 1 - Trieste II | USA | 1968 | 1984 |  |  |
| 6 100 | Sea Cliff | USA | 1968 | 1998 |  |  |
| 6 000 | CONSUL AS-37 | Venäjä | 2009 | Käytössä |  |  |
| 6 000 | RUS AS-37 | Venäjä | 2001 | Käytössä |  |  |
| 6 000 | Mir 1 | Venäjä | 1987 | 2017 | Suomalais-neuvostoliittolaisena yhteistyönä rakennettu laite saavutti 6 170 metrin syvyyden joulukuussa 1987 |  |
| 6 000 | Mir 2 | Venäjä | 1987 | 2017 | Rauma-Repola Oy:n vuonna 1987 rakentama sukelluslaite saavutti 6 000 m syvyyden. |  |
| 6 000 | NAUTILE | Ranska | 1985 | Käytössä |  |  |
Lisäksi:
Fendouzhe, kiinalainen sukelluslaite saavutti 10 909 m syvyyden vuonna 2020
Lošarik, Venäjän laivaston ydinsukellusvene, jonka uskotaan yltävän 6,1 km syvyyteen
Sukellusveneet Suomen laivastossa

Suomen laivasto sai käyttöönsä sukellusveneitä ensimmäisen kerran vuonna 1930. Sukellusveneiden nimet olivat Vetehinen, Vesihiisi ja Saukko. Vuonna 1931 valmistui neljäs sukellusvene, Iku-Turso. Sukellusveneet valmisti saksalaisten opastuksella ja lisensseillä Crichton-Vulcanin telakka Turussa, joka toimitti veneitä myös saksalaisille. Telakan yksityinen prototyyppi lunastettiin valtiolle ja siitä tuli viides Vesikko (nykyisin museona Suomenlinnassa).
Toisen maailmansodan jälkeen Pariisin rauhansopimuksessa Suomelta kiellettiin sukellusveneet. 1990-luvun alkupuolella Suomi julisti yksipuolisesti aserajoitusartiklat pätemättömiksi (ydinasekieltoa mukaan lukematta). Suomi ei kuitenkaan ole hankkinut sukellusveneitä.
Maailman asevoimien sukellusveneet 2022

Lähde:
|  | Ydinkäyttöisiä sukellusveneitä | Kaikkia sukellusveneitä yhteensä | Muuta |
| --- | --- | --- | --- |
| Pohjois-Korea | 0 | 71 |  |
| Yhdysvallat | 67 | 67 | Luettelo Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokista |
| Kiina | 12 | 59 |  |
| Venäjä | 29 | 49 | Luettelo Neuvostoliiton ja Venäjän laivastojen sukellusveneluokista |
| Japani | 0 | 22 | Keisarillisen Japanin laivaston sukellusveneet |
| Etelä-Korea | 0 | 19 |  |
| Intia | 1 | 17 |  |
| Iran | 0 | 17 |  |
| Turkki | 0 | 12 |  |
| Kreikka | 0 | 11 |  |
| Yhdistynyt kuningaskunta | 10 | 10 |  |
| Pakistan | 0 | 8 |  |
| Egypti | 0 | 8 |  |
| Vietnam | 0 | 8 |  |
| Ranska | 8 | 8 |  |
| Italia | 0 | 8 |  |
| Saksa | 0 | 6 |  |
| Algeria | 0 | 6 |  |
| Peru | 0 | 6 |  |
| Australia | 0 | 6 |  |
| Norja | 0 | 6 | Norjan laivaston sukellusveneet |
| Brasilia | 0 | 5 |  |
| Ruotsi | 0 | 5 | Luettelo Ruotsin merivoimien sukellusveneistä |
| Israel | 0 | 5 |  |
| Indonesia | 0 | 4 |  |
| Kolumbia | 0 | 4 |  |
| Kanada | 0 | 4 |  |
| Taiwan | 0 | 4 |  |
| Chile | 0 | 4 |  |
| Alankomaat | 0 | 4 | Luettelo Alankomaiden laivaston sukellusveneistä |
| Singapore | 0 | 4 |  |
| Bangladesh | 0 | 2 |  |
| Etelä-Afrikka | 0 | 2 |  |
| Espanja | 0 | 2 | Luettelo Espanjan laivaston sukellusveneistä |
| Malesia | 0 | 2 |  |
| Ecuador | 0 | 2 |  |
| Portugali | 0 | 2 | Luettelo Portugalin laivaston sukellusveneistä |
| Myanmar | 0 | 1 |  |
| Argentiina | 0 | 1 |  |
| Puola | 0 | 1 |  |
| Venezuela | 0 | 1 |  |
| Kuuba | 0 | 1 |  |
Valmistajia

| --- | --- |
 Sotilaalliseen käyttöön ThyssenKrupp, Saksa  General Dynamics ja Huntington Ingalls, USA  BAE Systems ja Rolls-Royce, UK  Mitsubishi-Kawasaki, Japani  DCNS, Ranska  Daewoo Shipbuilding ja Hyundai Heavy Industries, Etelä-Korea  Saab, Ruotsi :  Siviilikäyttöön Mobimar, Suomi  OceanGate  U-Boat Worx, Hollanti  Triton Submarines, USA  Atlantis  Nodosa, Espanja  Silvercast Submarines, UK
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sukellusvene Wikimedia Commonsissa
Puisen Ictineo II:n kopio Barcelonan satamassa.
Peralin sukellusvene vuonna 1888.
Saksan laivaston tyypin VII sukellusveneen vesillelasku 1941.
Los Angeles-luokan (688-luokka) USS Greeneville (SSN 772) kuivatelakalla.
Sukellusvene USS Chicago (SSN 721) periskooppisyvyydessä Etelä-Kiinan meren kirkkaassa vedessä.
Laitila (kylä)

Laitilan kylä eli Laitilan keskusta on kaupunginosa Laitilassa. Se on kaupungin selvästi väkirikkain alue, ja on osa suurempaa Laitilan keskustaajamaa, jossa on 5 245 asukasta. Laitilan keskustan naapurikyliä ovat Kaukola pohjoisessa, Niemi koillisessa, Tuuna idässä, Hartikkala etelässä ja Pappila lännessä.
Suuri osa kaupungin palveluista on keskittynyt keskustan alueelle, ja asutus on hyvin kerrostalopainotteista. Keskustaan on hyvät liikenneyhteydet, sillä valtatie 8 ja kantatie 43 risteävät keskustan alueella. Tämän risteyksen lähellä valtatiestä 8 erkanee yhdystie 2051.
Laitilan keskustasta kauimpana sijaitsevat kylät ja etäisyydet niihin:
Silo pohjoisessa, 20 km (ei virallinen maarekisterikylä)
Kivijärvi koillisessa, 16 km
Toma idässä, 22 km (ei virallinen maarekisterikylä)
Nästi kaakossa, 14 km
Pehtsalo etelässä, 17 km
Kiveinen lounaassa, 7 km
Kouma lännessä, 9 km
Ropa luoteessa, 17 km (ei virallinen maarekisterikylä).
Nästi

Nästi (ruots. Nästis) on kylä Laitilassa, 14 kilometriä Laitilan keskustaajamasta kaakkoon. Kylä sijaitsee valtatien 8 varrella Mynämäen vastaisella rajalla; matkaa Mynämäen keskustaan on noin 15 kilometriä. Nästin lähin naapurikylä Laitilan puolella on Krouvi, joka tunnetaan myös nimellä Krouvinummi.
Ester Ståhlberg

| Ester Ståhlberg |
| --- | --- |
 Ester Ståhlberg lukee.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. helmikuuta 1870 Vaasa
Kuollut: 21. heinäkuuta 1950 (80 vuotta) Helsinki
Ammatti:  opettaja, toimittaja, kirjailija
Titteli:  Suomen tasavallan presidentin puoliso 1920–1925
Puoliso:  Kaarlo Juho Ståhlberg
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Sunnuntai (1922), Mathilda Wrede (1938)
Järjestö:  Pelastakaa lapset
 Nimikirjoitus
Ester Ståhlberg (ent. Hällström, o.s. Elfving, 17. helmikuuta 1870 Vaasa – 21. heinäkuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, opettaja ja toimittaja ja tasavallan presidentti Kaarlo Juho Ståhlbergin puoliso vuodesta 1920 lähtien. Hän teki lastensuojelutyön parissa merkittävää työtä ja perusti vuonna 1922 sisällissodan lapsiuhreja auttaakseen Suomen Pelastakaa lapset -järjestön. Ensimmäisen presidentin puolisona hän puolestaan loi perinteitä presidentinlinnan seuraelämälle ja oli pehmentämässä jäykän miehensä sosiaalisia suhteita. Ståhlberg kirjoitti lisäksi novelleja, romaaneja ja tietokirjallisuutta. Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1922 julkaistu Sunnuntai, joka oli aikanaan varsin suosittu. Merkittävimpänä teoksena pidetään kuitenkin Mathilda Wreden elämäkertaa.
Nuoruus, opinnot ja ensimmäiset työt

Ester Elfving syntyi Vaasassa vuonna 1870. Hänen vanhempansa olivat Vaasan pormestari Karl Oskar Elfving vanhempi ja Jenny Nyman. Esterillä oli kuusi sisarusta. Jenny Elfvingistä tuli puutarhaviljelyksen edistäjä. Karl Oskar Elfving nuorempi oli puolestaan metsänhoitaja ja Östen Elfving tuleva maatalousministeri.
Elfving valmistui Oulun ruotsinkielisestä tyttökoulusta vuonna 1897. Opettajaksi hän valmistui Helsingin suomalaisesta jatko-opistosta 1891. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli Helsingin suomalaisen yhteiskoulun ruotsin opettajana 1891–1893 ja Suomalaisessa jatko-opistossa ruotsalaisen kirjallisuuden luennoitsijana 1894–1896. Valvoja-lehden toimituskunnan jäsen hän oli 1912–1919.
Tasavallan presidentin puoliso > ”Ensimmäinen nainen”

Ester Hällström sai vuonna 1918 viran kouluhallituksesta sotaorpojen huoltajana, ja vuodet 1918–1919 hän työskenteli sosiaalihallituksessa. Hän vastasi lastensuojeluosastolla sotaorpojen huollosta. Hän tapasi Helsingissä lastensuojelusuunnitelmaa laadittaessa myös hiljattain leskeksi jääneen K. J. Ståhlbergin, joka oli ollut Hällströmin nuoruudenaikainen ystävä ja perhetuttu.
Kun Ståhlberg valittiin kesällä 1919 Suomen tasavallan ensimmäiseksi presidentiksi, ”ensimmäisen naisen” edustustehtäviä hoitivat hänen tyttärensä. Ståhlberg kirjoitti kosintakirjeen ystävänsä Eero Erkon vaimon Maissin sisarelle, jolta presidentti sai kuitenkin rukkaset. Sen jälkeen hän kirjoitti Ester Hällströmille, ja he menivät naimisiin 7. kesäkuuta 1920 perhepiirissä Hällströmin kotona. Ståhlbergin lapset aiemmasta avioliitosta suhtautuivat aluksi vihamielisesti uuteen äitipuoleensa. Lapset arvioivat myöhemmin omaa käyttäytymistään kohtuuttomaksi, ja he alkoivat arvostaa äitipuoltansa viimeistään vuonna 1930 tapahtuneen Ståhlbergien kyyditystapauksen jälkeen. He uskoivat, että kyyditys päättyi ilman fyysisiä vammoja Ester Ståhlbergin sosiaalisen luonteen ansiosta.
Ester Ståhlberg omistautui koko sydämestään ensimmäisen naisen asemaan. Presidentti Ståhlberg oli varsin jylhä ja jäykkä, mutta Ester onnistui pehmentämään tämän esiintymistä. Hän piti myös vastaanottoja taiteilijoille ja diplomaateille ja oli perustamassa pitkään jatkuneita perinteitä presidentinlinnan seuraelämälle. Hän muun muassa aloitti talvisotaan asti jatkuneet keskiviikkoiset iltäpäiväkutsut pääkaupungin taiteilijoiden ja diplomaattien puolisoille.
Tasavallan presidentin puoliso > Lastensuojelutyö

Ester Ståhlberg jatkoi ensimmäisenä naisena työtänsä lastensuojelun parissa. Hän perusti vuonna 1922 sisällissodan lapsiuhreja auttaakseen Save The Children Federationin Suomen osaston, Koteja kodittomille lapsille -yhdistyksen. Ståhlberg toimi järjestön puheenjohtajana 1922–1940. Järjestöstä muodostui myöhemmin Suomen Pelastakaa Lapset. Koteja kodittomille lapsille auttoi sotaorpoja löytämään kasvatuskoteja sekä järjesti kesäsiirtolaita ja -koteja kaupunkilaislapsille.
Ståhlbergin järjestö kilpaili 1920-luvulla kenraali Mannerheimin nimeä kantavan liiton kanssa. Ståhlberg ei pitänyt Mannerheimin toimintaa pyyteettömänä, vaan hän uskoi, että Mannerheim pyrki horjuttamaan K. J. Ståhlbergin asemaa presidenttinä lisäämällä omaa vaikutusvaltaansa kansalaisjärjestötoiminnassa. Paikallistasolla järjestöjen välinen työnjako vakiintui varsin nopeasti, ja niiden välitkin lieventyivät 1930-luvulla poliittisten ristiriitojen laannuttua. Ståhlbergin johdolla Pelastakaa Lapset -järjestöstä tuli valtakunnallinen sosiaalialan kansalaisjärjestö. Hän toimi sen lisäksi vuosina 1920–1929 Kansainvälisen lastenavun Suomen toimikunnassa.
Tasavallan presidentin puoliso > Kirjallinen ura

Ståhlberg kirjoitti koko aikuiselämänsä kaikkea artikkeleista romaaneihin ja tietokirjoihin. Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1922 ilmestynyt romaanimuotoinen kertomus Sunnuntai. Se kertoo nuorena kuolleesta Eero-pojasta ja kuvaa ihanteellista äidinrakkautta. Sunnuntai oli aikanaan varsin suosittu.
Ståhlbergin vuonna 1933 kirjoittama teos Katso, unennäkijä tulee... suututti monia äärioikeistolaisia, sillä siinä hän kertoi juutalaisista hyvin myönteiseen sävyyn. Kirja oli avainromaani, jonka esikuvina olivat Jonas Jakobson ja Helmi Virtanen, Max Jakobsonin vanhemmat. Helmi Jakobson, jonka kanssa Ester Ståhlberg oli ystävystynyt hieman aiemmin, vei kirjailijan synagogaan, jotta tämä saisi oikean kuvan juutalaisuudesta. Kirja ilmestyi pian Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen ja se käsitettiin tekijänsä kannanotoksi ajan henkeä vastaan, jollainen se olikin.
Pääosa Ståhlbergin teoksista ei ole kestänyt aikaa, ja hänen tuotantoansa luonnehtii särmätön ja moralisoiva kerrontatapa. Hänen merkittävin teoksensa lienee vuonna 1938 julkaistu kaksiosainen Mathilda Wreden elämäkerta. Ståhlbergin päiväkirjat puolestaan julkaistiin 1980-luvulla. Hän kirjoitti ruotsiksi, mutta hän tuotti tavallisesti itse myös suomenkielisen version. Hänen teoksiaan on käännetty lisäksi viroksi, hollanniksi, italiaksi, ranskaksi, saksaksi ja tanskaksi. Ståhlberg oli kirjallisuuskentällä myös muuten aktiivinen, sillä hän osallistui Suomen PEN -järjestön toimintaan ja toimi Aamu-aikakauslehden päätoimittaja 1926–1930.
Viimeiset vuodet

Ester Ståhlberg kuoli vuonna 1950, ja hänen miehensä K. J. Ståhlberg vuonna 1952. Heidät on haudattu Hietaniemen hautausmaan sukuhautaan, jossa lepää myös Ståhlbergin ensimmäinen vaimo Hedvig.
Yksityiselämä > Perhe-elämä

Ester Elfving meni vuonna 1893 naimisiin apteekkari Karl Hällströmin kanssa. Hällströmit asuivat ensin Forssassa, sitten Viipurissa ja lopuksi Pitäjänmäellä Helsingin lähellä. He eivät saaneet omia lapsia, mutta heillä oli kaksi ottolasta. Ensin he adoptoivat vuonna 1898 syntyneen tanskalaisen Eeron ja sitten vuonna 1908 syntyneen Lean. Ester Hällström oli avioliiton aikana kotirouvana, mutta hän oli silti aktiivinen paikallistoimija. Forssassa asuessaan hän kuului Tammelan pitäjän suomalaisten koulujen johtokuntaan ja toimi myös sen puheenjohtajana.
Hällströmien viimeinen avioliittovuosi oli surullinen. Ottopoika Eero kuoli vuonna 1916 pian sen jälkeen, kun oli päässyt ylioppilaaksi. Perheen isä Karl Hällström kuoli seuraavana vuonna.
Yksityiselämä > Uskonto

Ester Ståhlberg pohdiskeli uskonnollisia kysymyksiä aktiivisesti päiväkirjoissaan. Ester Ståhlberg oli pettynyt luterilaisen kirkon juhlitukseen ja suuntautui uskonnollisessa etsinnässään toisaalle. Ester Ståhlbergilla oli Rudolf Euckenin mukaisia yleisuskonnollisia näkymyksiä. Ståhlberg kirjoitti kaipaavansa uutta uskonpuhdistuksesta ja pohti, että oppi Kristuksen jumaluudesta oli dogmi joka heikensi kristinuskoa. Ester Ståhlberg näki islaminuskoisten, hindulaisten, kiinalaisten kuin katolilaistenkin tavat etsiä Jumalaa yhtä oikeina kuin luterilaisten.
Kirjailijana Ståhlberg koki, että olisi mielellään kirjoittanut aiheesta, mutta presidentin puolisona näki, ettei se ollut hänen asemassaan mahdollista.
Teokset

Frans Mikael Franzén, 1905
Italienska dagar, 1912
Sunnuntai, 1922 WSOY
Vanha kynttilänjalka : kertomuksia, 1926 WSOY
Kohti päivän nousua, 1932 WSOY
Katso, unennäkijä tulee... : kertomuksia, 1933 WSOY
Mathilda Wrede, 1938
Mathilda Wreden testamentti, 1938.
Kirjallisuutta

Marjaliisa Hentilä, Seppo Hentilä, Oikeusvaltion etuvartiossa : Ester ja Kaarlo Juho Ståhlberg 1925 -1952, Siltala 2024 ISBN 978-952-388-307-9
Aiheesta muualla

Panu (Atte Kalajoki): Ester Ståhlberg in memoriam. Sanomalehti Kaleva, 23.7.1950.  Oulu:  Kirjapaino-osakeyhtiö Kaleva. ARTO - Kotimainen artikkeliviitetietokanta. (pdf) Viitattu 3.6.2012.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: – | Suomen tasavallan presidentin puoliso 1920–1925 | Seuraaja: Signe Relander |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Ståhlbergien hääkuva.
Ståhlbergit Helsingin rautatieasemalla lokakuussa 1930 palattuaan kyyditysmatkalta.
Suomalaiset internointileirit toisen maailmansodan jälkeen

Suomalaiset internointileirit toisen maailmansodan jälkeen syntyivät syksyllä 1944
Liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta. Välirauhansopimuksessa Suomi sitoutui katkaisemaan suhteensa Saksaan. Tällä tarkoitettiin alun perin vain saksalaisten sotilaiden internoimista, mutta valvontakomission britit vaativat myös siviilien eristämistä. Niinpä noin 500 Saksan ja Unkarin kansalaista suljettiin internointileireille syyskuussa 1944. Leirit olivat toiminnassa kesään 1947 asti.
Internointileirejä oli kahdeksan: Uotin parantola Lempäälässä, Rääpiälän kartano Hämeenlinnassa, Tyynelän lepokoti Oitissa, Pienviljelysneuvojaopisto Hyvinkäällä, Maamieskoulu Loimaalla, Luonnonmaan kylpylä Paimiossa, Koulukeskus Pohjankurussa, Knipnäsin sairaala Tammisaaressa ja Palaavien suomalaisten leiri Hangossa.
Aluksi leireille internoitiin Suomessa olleet Saksan ja Unkarin kansalaiset. Myöhemmin niille vietiin myös heidän suomalaissyntyiset aviopuolisonsa ja äitien mukana lapset. Suomalaissyntyisiä internoituja oli 170. Internoidut menettivät omaisuutensa Neuvostoliitolle. Valtaosa internoiduista vapautui maaliskuussa 1946, mutta vasta kesällä 1947 viimeiset 14 karkotettiin Saksaan, Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle.
Suomen hallitus aikoo keväällä 2014 laatia lakiesityksen, että internoiduille maksettaisiin korvauksia eristysajalta takautuvasti. Tämä perustuu siihen, että internointi katsotaan ihmisoikeuksien vastaiseksi.
Kirjallisuutta

Mikko Määttälä, Vihollisina vangitut. Internointileirit neuvostosuhteiden välikappaleina 1944–1947, Atena 2011. ISBN 9789517967594
Roger Nordlund

Roger Nordlund (s. 19. marraskuuta 1957) on ahvenanmaalainen poliitikko, joka kuuluu Ahvenanmaan keskustapuolueeseen (ÅC). Hän on ammatiltaan markkinointipäällikkö.
Maakuntapäivien puhemies 2007–2011
Maaneuvos 1999
Varamaaneuvos 1995–1999, 2011−2015
Maakuntahallituksessa opetus- ja kulttuuritoimesta vastaava jäsen 1991–1995
Ahvenanmaan maakuntapäivien jäsen 1983– (puhemies 2007–)
Ahvenanmaan keskustapuolueen puheenjohtaja 1986–1987 ja 1997–2007
Aiheesta muualla

Roger Nordlund maakuntapäivien sivuilla[vanhentunut linkki] (ruotsiksi)
Roger Nordlundin kuva (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Haaro

Haaro (ruots. Haroijs tai Harois) on kylä Laitilassa noin 9 kilometriä Laitilan keskustasta itäkoilliseen. Asukkaita Haarossa on 28, mikä tekeekin siitä yhden Laitilan vähäväkisimmistä kylistä. Haaron lähin naapurikylä on Malko lännessä. Kylän alueella virtaa Malvonjoki sekä pieni Haaronjoki, joka on myös Haaron alueella olevan Hepojärven laskujoki.
Päätie 2 (Ahvenanmaa)

Päätie 2 (ruots. huvudväg 2) on Ahvenanmaalla kulkeva tie, joka alkaa Maarianhaminasta ja päättyy Prästöhön. Tien pituus on 31 kilometriä.
Nähtävyydet

Jomalassa tie sivuaa Jomalan kirkon sen läheltä, Finströmin pohjoispuolella juuri ennen Ödkarbyvikeniä sijaitsevan tunnelin päällä olevalla kalliolla oleva Uffe på berget -kahvila ja Kastelholman linna Kastelholman kylän eteläpuolella.
Eino Suolahti

| Eino Suolahti |
| --- | --- |
 Suolahti 1910-luvulla
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eino Emil Waldemar Suolahti
Syntynyt: 7. marraskuuta 1879 Hämeenlinna
Kuollut: 16. huhtikuuta 1951 (71 vuotta) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Entiset puolueet:  Suomalainen puolue
Asema:  Helsingin kaupunginvaltuutettu, presidentin valitsijamies
Puoliso:  Anna Forsell
Eino Emil Waldemar Suolahti (vuoteen 1906 Palander, 7. marraskuuta 1879 Hämeenlinna – 16. huhtikuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen lääkintäkenraalimajuri ja Suomen armeijan ylilääkäri talvi- ja jatkosodassa sekä jyrkän oikeistolaisena tunnettu kokoomuslainen poliitikko. Suolahti ei pyrkinyt kertaakaan eduskuntaan, mutta hän istui kolmeen kertaan Helsingin kaupunginvaltuustossa ja oli presidentin valitsijamiehenä neljissä presidentivaaleissa.
Lääkäri ja sotilas

Eino Suolahti valmistui lääketieteen kandidaatiksi vuonna 1904, lisensiaatiksi 1909 ja väitteli 1926 tohtoriksi kurkunpään kehityksestä, mutta ei lähtenyt akateemiselle uralle. Hän piti yksityispraktiikkaa ja työskenteli vuodesta 1929 alkaen Henkivakuutusyhtiö Kalevassa, jonka ylilääkärinä hän oli 1945–1951. Vuonna 1928 hän oli oikeiston ajama ehdokas lääkintöhallituksen pääjohtajaksi, mutta presidentti nimitti virkaan sosiaalidemokraattien Hannes Ryömän, jota myös silloinen keskustahallitus tuki. Vuosina 1937–1947 Suolahti oli myös Oy Instrumentariumin toimitusjohtaja. Koko sota-ajan hän toimi 1939–1944 puolustusvoimien ylilääkärinä, mihin tehtävään hän pääsi marsalkka Mannerheimin ystävyyden avulla. Suolahti ylennettiin vuonna 1939 lääkintäeverstiksi ja 1940 lääkintäkenraalimajuriksi. Hän oli myös välirauhan aikana 1940–1941 sotainvalidihuollon johtajana.
Suolahti oli lisäksi 1921–1927 Duodecim-seuran ja 1927–1933 Suomen Lääkäriliiton puheenjohtaja ja Suomen Punaisen Ristin johtokunnan jäsen 1922–1951. Hän istui myös joitakin vuosia ensin Marian sairaalan, sitten Nikkilän mielisairaalan ja lopuksi SPR:n sairaalan johtokunnassa, jota myös johti 1949–1951.
Suolahti sai 1939 professorin arvonimen ja hänet kutsuttiin 1949 Duodecim-seuran kunniapuheenjohtajaksi.
Perhe ja yksityiselämä

Eino Suolahden vaimo oli viulisti Anna Forsell. Heillä oli neljä lasta, Elli (s. 1912, myöh. Leikola, Erkki Leikolan puoliso), Lauri (1913), Eino eli ”Nenno” (1914) ja Heikki (1920). Einosta tuli historiantutkija ja WSOY:n kirjallinen johtaja, ja jo 16-vuotiaana kuollut Heikki oli varhaiskypsä säveltäjä. Elli ja Erkki Leikolan poikia ovat biologi ja oppihistorian professori Anto Leikola ja metsätieteen professori Matti Leikola. Anto Leikolan poika on toimittaja Markus Leikola.
Eino Suolahti osti huvilan Tyrvännön Petäyksestä kesäasunnokseen 1914. Huvilalla kävi paljon merkkihenkilöitä: esimerkiksi SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler vieraili siellä Suomen-matkallaan elokuussa 1942.