stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paula Sieppi

Paula Sieppi (s. 1960) on suomalainen kirjailija. Hän varttui Muonion Liepimässä ja suoritti opintoja kuvataiteen alalla Peräpohjolan opistossa ja Vapaassa taidekoulussa. Hän on ammatiltaan puutarhuri. Hänen romaaninsa Aurinko maassa ilmestyi Gummeruksen kustantamana vuonna 1996. Kirjailija sai esikoisteoksellaan Kalle Päätalo -stipendin ja oli ehdolla Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Sieppi on kirjoittanut myös novelleja. Virpi Peitso ja Anja Tornensis ovat esittäneet hänen kirjallisuudestaan tehtyjä monologinäytelmiä.
Kirjoittamisen ohella Sieppi on myös maalannut ja tehnyt grafiikkaa. Hänellä on ollut taidenäyttelyitä eri paikkakunnilla.
Teokset

Aurinko maassa, Gummerus, 1996 ISBN 951-20-4992-9
Nuorennusloikkaus, Kopijyvä, 2000. (Marmorikirjat : lyhyttä proosaa) ISBN 952-5092-32-1.
Aiheesta muualla

Kuusi kuvaa muoniolaisen Paula Siepin elämästä, Yle Radio 1, 30.12.2023
Sierra Leonen kirjastohallinto

| Sierra Leonen kirjastohallinto> Sierra Leone Library Board |
| --- | --- |
Osoite:  Rokel Street (P. O. Box 326), Freetown, Sierra Leone
Koordinaatit:  8.4860°N, 13.2329°W
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sierra Leonen kirjastohallinto (engl. Sierra Leone Library Board, lyhennys SLLB) on Sierra Leonen pääkaupungissa Freetownissa sijaitseva, maan kansalliskirjastona toimiva valtiollinen organisaatio. Se toimii maan opetus-, tiede- ja teknologiaministerin alaisuudessa. Kansalliskirjastonhoitajana on Salieu Turay (10/2017), jonka valinnan on arvosteltu tehdyn poliittisten syiden, eikä korkean ammattitaidon ja ammattietiikkan pohjalta.
SLLB vastaa Sierra Leonessa julkaistujen teostan ISBN-numeroinnista ja sillä on vapaakappaleoikeus. Vuonna 2013 kansalliskirjastolla oli kokoelmissaan 100 000 teosta.
Sierra Leonen yli 15-vuotiaasta väestöstä lukutaitoisia oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan vain 48,1 prosenttia vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Arkistoitu kopio ayvnews.com. Arkistoitu 18.7.2018. Viitattu 18.7.2018. (englanniksi)
Sierra Leone (englanniksi) (bookaid.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Sigfús Daðason

| Sigfús Daðason> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1928 Länsi-Islanti
Kuollut: 1996 (67–68 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: islanti
Kirjallinen suuntaus: atomirunoilijat
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sigfús Daðason (1928 Länsi-Islanti – 1996) oli islantilainen runoilija. Hän oli oppiarvoltaan filosofian kandidaatti. Hän toimi Mál og menning -kustantamon johtajana ja toimitti sen kirjallista aikakauslehteä 1960–1976.
Sigfús kuului atomirunoilijoihin eli Islannin modernisteihin. Hän kirjoitti vapaatyylisiä runoja, jotka toisinaan olivat kuivakan älyllisiä. Vasemmistolainen poliittinen vakaumus leimaa joitakin runoja.
Suomennettuja runoja

Runosuomennoksia on julkaistu antologiassa –: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa, suom. ja toim. Maj-Lis Holmberg, Espoo: Weilin+Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4
Sigebert I

Sigebertin salamurha. 1400-luvun käsikirjoituksen kuvitusta.
Sigebert I ( noin 530–575) oli Austrasian kuningas 561–575. Hän oli Klotar I:n ja Ingundin poika. Klotarin kuoltua vuonna 561 valtakunta jaettiin merovingien tapojen mukaan hänen poikiensa kesken. Sigebert sai perintöosakseen Austrasian sekä osia Akvitaniasta ja Provencesta. Veljensä Karibertin kuoltua vuonna 567 tai 568 Sigebert liitti osia Karibertin alueista omaan kuningaskuntaansa.
Sigebert meni vuonna 567 naimisiin visigoottien kuninkaan Atanagildin tyttären Brunhilden kanssa. Brunhilden sisar Galsvinta meni pian tämän jälkeen naimisiin Sigebertin veljen, Neustrian kuninkaan Kilperik I:n kanssa. Vuonna 573 Kilperik kuitenkin ihastui uudelleen aiemmin hylkäämäänsä jalkavaimoon Fredegundaan, murhautti Galsvintan ja meni naimisiin Fredegundan kanssa.
Sisarensa murhasta raivostunut Brunhilde yllytti Sigebertin sotaan Kilperikiä vastaan. Veljekset olivat jo aiemmin olleet huonoissa väleissä, mutta Galsvintan kuolema sytytti todellisen sukusodan. Sigebert oli sodassa voittoisa ja onnistui valloittamaan suurimman osan Kilperikin hallitsemaa Neustriaa. Sigebertin ollessa vuonna 575 lopullisen voiton kynnyksellä Fredegundan lähettämät salamurhaajat onnistuivat kuitenkin tappamaan hänet. Brunhilde joutui vangiksi, mutta hänen sallittiin  myöhemmin palata Metziin poikansa Kildebert II:n luo.
Puoliso ja lapset

Brunhilde
Ingund
Klodosvinta
Kildebert II
Balderik
Bova
Anhis
Signy Island

Signy Island
| --- | --- |
Sijainti:  60°43′S, 45°36′W
Saariryhmä:  Eteläiset Orkneysaaret
Merialue:  Eteläinen jäämeri
Korkeimmat kohdat:  Tioga Hill (en), 290  m 
| --- | --- |
Asukasluku:  Ei vakituista asutusta
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Signy Island on Eteläisiin Orkneysaariin kuuluva saari Eteläisessä jäämeressä. Saari sijaitsee noin 3 kilometriä huomattavasti suuremmasta Coronation Islandista etelään. Se on noin 6,5 kilometriä pitkä ja 4 kilometriä leveä. Saarelle sataa lunta noin 280 päivää vuodessa, ja lämpötila pysyy kesäisin 0–3 asteen välillä.
British Antarctic Survey ylläpitää saarella vuonna 1947 perustettua tutkimusasemaa, joka on nykyään miehitettynä ainoastaan kesäisin marraskuusta huhtikuuhun. Tutkimusasema oli ympärivuotisesti miehitettynä vuoteen 1995 asti. Saarelle ei pääse ilmasta käsin, joten tutkimusaseman tarvikevarastoja täydennetään vesiteitse loppukesäisin. Tutkimusasemalla on tilat kymmenelle henkilölle.
Aiheesta muualla

Signy Research Station - British Antarctic Survey (Arkistoitu – Internet Archive)
H. P. Lovecraft

| Howard Phillips Lovecraft |
| --- | --- |
 H. P. Lovecraft vuonna 1934.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1890 Providence, Rhode Island, Yhdysvallat
Kuollut: 15. maaliskuuta 1937 (46 vuotta) Providence, Rhode Island, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Ward Phillips 
Tyylilajit:  kauhu science fiction fantasia
Kirjallinen suuntaus: goottilainen romaani kosminen kauhu
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
hplovecraft.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Howard Phillips Lovecraft (20. elokuuta 1890 – 15. maaliskuuta 1937) oli yhdysvaltalainen prosaisti ja runoilija, joka kirjoitti etupäässä fantasia- ja kauhukirjallisuutta. Eläessään Lovecraft ei saavuttanut suurta menestystä, mutta nykyään häntä pidetään eräänä kaikkien aikojen merkittävimmistä kauhukirjailijoista. Suuren osan tuotannostaan Lovecraft julkaisi pulp-lehti Weird Talesissa sekä erilaisissa harrastajakustanteissa.
Lovecraft kirjoitti vuodesta 1917 kuolemaansa saakka ennen kaikkea novelleja. Hänen tunnetuimpia luomuksiaan ovat fiktiivinen Arkhamin kaupunki, ”hullu arabi” Abdul Alhazred, okkulttinen kirja Necronomicon sekä ”suurten muinaisten ylipappi” Cthulhu. Novelleja yhdistäviä teemoja on ihmisen merkityksettömyys suuressa, välinpitämättömässä maailmankaikkeudessa. Lovecraftin kuoltua muut kirjailijat kehittivät hänen tarinoidensa ympärille niin sanotun Cthulhu-taruston.
Lovecraft kävi laajaa kirjeenvaihtoa muiden kauhu- ja fantasiakirjailijoiden kanssa ja auttoi aloittelevia kirjailijoita. Lovecraftilla oli siten suuri epäsuora vaikutus myöhempään kauhukirjallisuuteen.
Elämäkerta > Avioliitto

Lovecraft tapasi tulevan vaimonsa Sonia Haft Greenen 4. heinäkuuta 1921 Bostonissa harrastelijatoimittajien kokouksessa. Seitsemän vuotta Lovecraftia vanhempi Sonia oli ukrainalaissyntyinen juutalainen. Hän oli jäänyt leskeksi 1916, ja hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan vuonna 1902 syntynyt tytär Florence. Lovecraft ja Sonia alkoivat käydä kirjeenvaihtoa, ja Sonia vieraili Providencessa aina kun töiltään ehti. Keväällä 1922 Lovecraft vieraili Sonian luona New Yorkissa, ja seuraavana kesänä he kirjoittivat yhdessä kauhutarinoita. Kevääseen 1924 mennessä heidän suhteensa oli muuttunut vakavaksi seurusteluksi, ja Sonia ehdotti avioliittoa, mihin Lovecraft vastasi heti myöntävästi. Pariskunta avioitui 3. maaliskuuta 1924. Heidän ystävänsä olivat osanneet odottaa avioliittoa, Lovecraftin tädit sen sijaan kuulivat asiasta vasta jälkikäteen. Häämatkalla Philadelphiaan Lovecraft haamukirjoitti Harry Houdinille novellin ”Faaraoiden vankina”.
Pariskunta asettui Sonian asuntoon Brooklyniin. Florence ei pitänyt isäpuolestaan ja muutti samaan aikaan pois. Liitto oli alkuun onnellinen ja pariskunnan taloustilanne hyvä. Sonia työskenteli Ferle Hellerin vaatetusliikkeessä ja ansaitsi vuodessa noin 10 000 dollaria. Lovecraft puolestaan sai useita novellejaan myydyksi vuonna 1923 perustettuun Weird Talesiin, ja näytti siltä, että hän voisi jatkossa ansaita elantonsa kirjoittamalla. Myöhemmin vuonna 1924 Sonian taloustilanne heikkeni kuitenkin huomattavasti. Lähteestä riippuen hänet joko irtisanottiin tai hän erosi perustaakseen hattukaupan, joka kuitenkin teki konkurssin. Loppuvuodesta Sonian terveys romahti, ja hän joutui sairaalahoitoon.
Lovecraftille tarjottiin Weird Talesille kaavaillun sisarlehden päätoimittajuutta. Hän kuitenkin kieltäytyi, koska ei halunnut muuttaa Chicagoon. Hän yritti sen sijaan löytää itselleen palkkatyön New Yorkista, mutta se oli vaikeaa, koska hän oli jo 34-vuotias eikä hänellä ollut virallista koulutusta tai aiempaa työkokemusta. Vuodenvaihteessa 1925 Sonia siirtyi työn perässä Clevelandiin ja Lovecraft muutti yksiöön Red Hookissa. Lovecraftilla oli New Yorkissa useita ystäviä, kuten Frank Belknap Long ja Samuel Loveman. Hän alkoi kuitenkin tuntea itsensä yksinäiseksi ja masentuneeksi, eikä hän myöskään pitänyt kaupungin etnisestä monimuotoisuudesta. Lovecraftin inho kaupunkia kohtaan näkyy hänen New Yorkin -vuosinaan kirjoittamassaan novellissa ”Red Hookin kauhu”. Huhtikuussa 1926 Lovecraft palasi Providenceen tätiensä luokse. Sonia olisi halunnut seurata miehensä mukana kaupunkiin ja perustaa sinne vaateliikkeen. Providencen perinteiseen yläluokkaan kuuluneet tädit eivät kuitenkaan hyväksyneet Lovecraftin avioliittoa alempaan yhteiskuntaluokkaan kuuluneen Sonian kanssa. Pitkittynyt asumusero ja kirjeenvaihto eivät tyydyttäneet Soniaa, ja avioliitto päättyi eroon keväällä 1929. Avioero ei koskaan astunut virallisesti voimaan, koska Lovecraft ei suostunut allekirjoittamaan asiaankuuluvia papereita.
Lovecraft tapasi vaimonsa viimeisen kerran vuonna 1933. Sittemmin tämä hävitti Lovecraftilta saamansa kirjeet ja avioitui kolmannen kerran vuonna 1936.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Lovecraftin viimeiset 11 elinvuotta olivat jokseenkin rauhallisia. Elämäkerturi S. T. Joshin mukaan Lovecraft löysi kuitenkin viimein paikkansa weird fictionin kirjoittajana ja ”yleisoppineena” (a general man of letters). Hän kävi erittäin laajaa kirjeenvaihtoa muun muassa Robert E. Howardin ja Clark Ashton Smithin kanssa. Hän myös otti suojateikseen nuorempia kirjailijoita, joista tunnetuimpia ovat August Derleth, Donald Wandrei, Robert Bloch ja Fritz Leiber. Suuren laman myötä Lovecraftin poliittiset mielipiteet maltillistuivat, ja hänestä tuli Franklin D. Rooseveltin ja maltillisen sosialismin kannattaja.
Lovecraft ei nuoruusvuosinaan käynyt Rhode Islandin, Massachusettsin ja Connecticutin ulkopuolella. Erakkoelämän päätyttyä hän alkoi kuitenkin matkustella innokkaasti. Hän kävi tutustumassa erilaisiin historiallisiin kohteisiin ja matkusteli laajalti pitkin Yhdysvaltojen ja Kanadan itärannikkoa. Lovecraft aloitti matkustelun jo 1920-luvulla. Pisimmän matkan hän teki 1931, jolloin hän kävi Miamissa ja Key Westissä saakka. Vuonna 1932 Lovecraft vieraili Keskilännessä ja New Orleansissa, missä hän tapasi E. Hoffmann Pricen. Vuosina 1933–1935 hän seikkaili ympäri Uutta-Englantia ja sen ympäristöä. Maaliskuussa 1934 ja kesällä 1935 Lovecraft vietti aikaa Floridassa ystävänsä R. H. Barlow’n luona. Matkustelu väheni vuonna 1936, jolloin Lovecraft oli jo vakavasti sairas. Hän kirjoitti monista matkoistaan matkakertomuksen, ja loppujenkin vaiheita pystytään seuraamaan hänen kirjeistään. Lovecraft matkasi pienellä budjetilla ja käytti aina halvinta kulkuvälinettä eli yleensä linja-autoa.
Lovecraft kirjoitti merkittävimmät teoksensa 1920-luvun lopulla ja 1930-luvun alussa. Niitä olivat esimerkiksi novelli ”Cthulhun kutsu” (1926) sekä pienoisromaani Hulluuden vuorilla (1931). Hänen vuonna 1931 kirjoittamansa Varjo Innsmouthin yllä ilmestyi 1936. Se oli ensimmäinen ja ainoa Lovecraftin teos, joka julkaistiin kirjana ennen hänen kuolemaansa. Erityisesti Lovecraftin nuoremmat kirjeystävät jäljittelivät hänen tekstejään innokkaasti jo hänen elinaikanaan.
Lovecraftin täti Lillian kuoli 1932, minkä jälkeen Lovecraft muutti asumaan toisen tätinsä luokse. Rakkaan tädin kuolema masensi Lovecraftia, jolla oli myös vaikeuksia myydä yhä pitemmäksi ja monimutkaisemmiksi muuttuvia tarinoitaan. Henkensä pitimiksi hän joutui tekemään yhä enemmän haamukirjoittajan töitä. Robert E. Howard teki vuonna 1936 itsemurhan, mikä hämmensi ja suretti Lovecraftia suuresti.
Elämäkerta > Kuolema

Lovecraftin viimeisiä elinvuosia varjosti parantumaton syöpä, joka aiheutti kovia kipuja ja vaikeutti työskentelyä. Ensimmäiset oireet ilmaantuivat vuonna 1934, mutta Lovecraft sivuutti ne, kunnes oli liian myöhäistä. Myös Lovecraftin Annie-täti sairasteli 1930-luvun puolivälissä eikä siksi pystynyt huolehtimaan sukulaispojastaan kunnolla. 10. maaliskuuta 1937 Lovecraft suostui menemään sairaalaan, missä hän kuoli viisi päivää myöhemmin. Syöpädiagnoosi ja kuolema tulivat yllätyksenä useimmille Lovecraftin ystäville. Hänet haudattiin Phillipsien sukuhautaan Swan Pointin hautausmaalle, ja hänen nimensä lisättiin suvun muistomerkkiin. Hautajaisiin osallistui vain neljä henkilöä. Moni Lovecraftin newyorkilaisista ystävistä oli tosin matkalla, mutta hitaiden kulkuyhteyksien vuoksi he eivät ehtineet ajoissa paikalle.
Tieteestä kiinnostuneena miehenä Lovecraft piti viimeisistä vaiheistaan päiväkirjaa, johon hän lääkärin avustuksella teki yksityiskohtaisia merkintöjä voinnistaan. Lovecraft lopetti merkintöjen tekemisen vasta, kun ei kyennyt pitelemään kynää. Tapauksesta mainittiin paikallislehden muistokirjoituksessa, ja myöhemmin siitä kirjoittivat jopa The New York Times sekä Boston Globe.
Vuonna 1977 joukko ihailijoita pystytti Lovecraftille oman hautakiven, johon kirjoitettiin hänen nimensä, synnyin- ja kuolinpäivänsä sekä eräästä Lovecraftin kirjeestä poimitut sanat ”I AM PROVIDENCE” (”Minä olen Providence”).
Henkilökuva

Lovecraft oli 180 senttimetriä pitkä, laiha ja jopa alipainoinen mies. Hänellä oli kapeat kasvot ja ohut, kimeä ääni. Lovecraftin tunteneiden mukaan hän hymyili usein mutta nauroi vain harvoin. Hän tupakoi nuorena, mutta lopetti tavan 14-vuotiaana. Hän pidättäytyi alkoholista mutta joi runsaasti kahvia, mieluiten vahvasti sokeroituna. Uudenvuodenaattona 1933 hänen ystävänsä juottivat hänet salaa humalaan, jolloin normaalisti pidättyväinen Lovecraft käyttäytyi poikkeuksellisen vapautuneesti.
Lovecraftilla ei koskaan ollut vakituista palkkatyötä, ja hän elätti itsensä perinnöillä sekä satunnaisilla kirjoituspalkkioilla. Isältään Lovecraft peri 10 000 dollaria (1898), isoisältään 2 000 dollaria (1904), äidiltään 19 000 dollaria (1921) ja Lillian-tädiltään 2 000 dollaria (1932). Isän ja isoisän jättämästä perinnöstä huolehti Lovecraftin äiti, koska Lovecraft itse oli tuolloin alaikäinen. Suurimman osan elämästään hän eli köyhyydessä. Usein Lovecraft söi pelkästään leipää, juustoa sekä papuja ja muita säilykkeitä. Monesti Lovecraft söi säilykkeet kylminä, vaikka ne olisivat olleet vanhentuneita. Lisäksi tuolloisista säilykepurkeista liukeni metalleja, sillä sisäpinnan muovipinnoitteita ei vielä ollut keksitty. S. T. Joshin mukaan spartalainen elämäntapa kostautui myöhemmin, kun Lovecraft sairastui suolistosyöpään ja krooniseen munuaistulehdukseen. Hän ei pitänyt lääkäreistä ja hakeutui hoitoon vasta vuosia oireiden alkamisen jälkeen, jolloin syöpää ei enää voinut hoitaa.
Lovecraftin maailmankuva oli tieteellinen eikä hän uskonut Jumalaan eikä yliluonnolliseen. Ihmisen tai humanismin saavutuksilla ei Lovecraftin mukaan ollut merkitystä maailmankaikkeuden mittakaavassa. Poliittisilta kannoiltaan hän oli voimakkaan konservatiivinen, ja hän inhosi juutalaisia. Varhaisessa runossaan ”On the Creation of Niggers” Lovecraft kuvaa mustia petomaisiksi puoli-ihmisiksi. Tämä ei kuitenkaan estänyt häntä ystävystymästä ja jopa avioitumasta juutalaisen kanssa. Vaimonsa Sonian ohella Lovecraft oli läheisissä väleissä juutalaisten kirjailijoiden Robert Blochin, Henry Kuttnerin ja Donald A. Wollheimin kanssa. Hän hyväksyi lähipiiriinsä myös vasemmistolaiset ja homoseksuaalit, vaikka periaatteessa vastusti molempia. Esimerkiksi Lovecraftin kuolinpesän selvittäjä Robert H. Barlow oli avoimesti homoseksuaali. Myöhemmällä iällä Lovecraftin poliittiset mielipiteet ilmeisesti maltillistuivat, eikä hän hyväksynyt kansallissosialistien Saksassa käyttämiä väkivaltaisia keinoja.
Tuotanto > Esikuvat

Lovecraftin varhaisin kirjallinen esikuva oli Tuhat ja yksi yötä. Hieman myöhemmin hän kiinnostui kreikkalaisesta mytologiasta. Kahdeksanvuotiaana hän löysi Edgar Allan Poen, joka vaikutti hänen varhaistuotantoonsa huomattavasti ja jota hän vuonna 1916 luonnehti ”proosan jumalaksi”. Myöhemmin suurimpina vaikuttajina toimivat Lordi Dunsany ja Arthur Machen. Lovecraft kirjoitti paljon sekä Poe- että Dunsany-pastisseja ja valitteli usein, ettei osannut kirjoittaa omalla äänellään. Lovecraftin mukaan Poe muokkasi goottilaisen romaanin perinnettä siten, että se mahdollisti myös psykologisen todellisuuden käsittelyn. Dunsanylta hän puolestaan sai Cthulhu-mytologian taustalla vaikuttavan ajatuksen fiktiivisestä jumaltarustosta. Nuoruudessaan Lovecraft kirjoitti myös joitakin Jules Vernen innoittamia tarinoita, mutta ne eivät ole säilyneet.
Tuotanto > Goottilaiset novellit

The Encyclopedia of Science Fictionin (2020) mukaan Lovecraft oli 1900-luvun kirjailijoista kaikkein lähimpänä perinteistä goottilaista romaania. Hänen varhaiset tekstinsä olivat vahvasti Poe-vaikutteisia. Kauhutarinoiden toistuvia piirteitä ovat henkisesti ja ruumiillisesti rappeutuneet suvut, hajujen kuvailu sekä pyörtyilevät henkilöhahmot. S. T. Joshi pitää Lovecraftin yliluonnollisten kertomusten huipentumana romaania Charles Dexter Wardin tapaus (1927). Lovecraft ei vaivautunut kirjoittamaan sitä puhtaaksi, vaikka eräs kirjankustantaja jopa kyseli häneltä, olisiko hänellä tarjota julkaistavaksi romaania. Kirja ilmestyi vasta Lovecraftin kuoleman jälkeen, ja nykyään sitä pidetään eräänä hänen parhaista teoksistaan.
Tuotanto > Fantasiat

Vuosina 1919–1927 Lovecraft kirjoitti useita Dunsany-vaikutteisia fantasiakertomuksia. S. T. Joshi pitää suuntauksen huipentumana romaania Tuntematon Kadath (1926–1927), jonka mukaan Lovecraftin fantasianovellit tapahtuvat unien maailmassa. Varhaisemmissa Dunsany-pastisseissaan Lovecraft toisaalta tekee selväksi, että hänen fantasianovellinsa sijoittuvat maapallon kaukaiseen esihistoriaan. Teoksessa Ulkomaisia fantasiakirjailijoita Niko Peltonen pitää Lovecraftin fantasioita melko heikkoina, ja ”ääntämiskelvottomien nimien paljous käy useimpien lukijoiden hermoille”. Sarjan parhaaksi novelliksi Peltonen nostaa ”Sarnathin tuhon”.
Tuotanto > Tieteiskauhu

Lovecraftin tunnetuimmat tarinat liittyvät niin sanottuun Cthulhu-tarustoon, jonka perusteksti on vuonna 1926 kirjoitettu ja 1928 julkaistu ”Cthulhun kutsu”. Lovecraftin Cthulhu-novellit eivät muodosta jatkuvajuonista tarinaa, mutta niitä yhdistää joukko yhteisiä hahmoja, tapahtumapaikkoja ja elementtejä, joita ovat esimerkiksi fiktiivinen Arkhamin kaupunki, ”hullu arabi” Abdul Alhazred, okkulttinen kirja Necronomicon sekä ”suurten muinaisten ylipappi” Cthulhu. Lovecraftin myöhäiskauden tarinoissa korostuivat tieteisvaikutteet: esimerkiksi jumalan kaltaiset ”suuret muinaiset” osoittautuivat voimakkaiksi, edistyksellistä teknologiaa hyödyntäviksi avaruusolennoiksi. Lovecraftin tavaramerkiksi muodostunut tieteiskauhu sai alkunsa novellista ”Väri avaruudesta” (1927) ja huipentui pienoisromaaniin Hulluuden vuorilla (kirjoitettu 1931, julkaistu 1936). Lovecraft ei itse koskaan käyttänyt sanaparia Cthulhu Mythos, vaan sen keksi August Derleth hänen kuolemansa jälkeen.
Tuotanto > Omaelämäkerralliset tekstit

New Yorkin -vuosinaan Lovecraft kirjoitti sekä haikeita kuvauksia kotiseudustaan Providencesta (”Kammottu talo”, 1924) että katkeria ja ilottomia kertomuksia New Yorkin rappiosta (”Red Hookin kauhu”, 1925). Uuden-Englannin maantiede ja historia ovat muutenkin keskeisessä osassa Lovecraftin teksteissä.
Lovecraftin kirjeenvaihto oli hyvin laaja, joidenkin mukaan jopa hänen tuotantonsa keskeisin osa. Hänen arvioidaan kirjoittaneen elämänsä aikana 60 000–100 000 kirjettä. Lovecraft kävi kirjeenvaihtoa sekä sukulaistensa että kollegoidensa kanssa. Yksinomaan Robert E. Howardin kanssa käyty kirjeenvaihto käsittää noin 430 000 sanaa, joista runsas kolmannes oli Lovecraftin kynästä. Aktiivisimmillaan Lovecraft kirjoitti 6–8 kirjettä päivässä, ja niistä pisimmät olivat jopa 70-sivuisia. Kirjeistä noin kymmenesosa on säilynyt, ja niiden avulla on mahdollista seurata Lovecraftin vaiheita jopa päivästä päivään. Suurimman osan kirjeistään Lovecraft kirjoitti vuodesta 1914 alkaen, jolloin hän alkoi aktiivisesti osallistua amatöörikirjoittajien ja -julkaisijoiden piireihin. Kirjeissään Lovecraft käsitteli monenlaisia aiheita, kuten filosofiaa, kirjallisuutta, historiaa, taidetta, arkkitehtuuria ja erilaisia ajankohtaisia aiheita. Kirjeissä on myös paljon Lovecraftin kirjallisesta tuotannosta puuttuvaa huumoria ja nokkeluuksia.
Tuotanto > Haamukirjoittaja

Vuonna 1936 yhteistyössä Kenneth Sterlingin kanssa kirjoitettu ”Eryksin muurit” on Lovecraftin ainoa puhdasverinen tieteiskertomus.
Tuotanto > Tietokirjallisuus

Lovecraft kirjoitti vuosina 1925–1927 pitkän kauhukirjallisuuden historiaa käsittelevän esseen Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa. Sitä pidetään nykyään kauhukirjallisuuden historiantutkimuksen klassikkona.
Tuotanto > Tyyli ja teemat

»Kaikki tarinani pohjautuvat samalle perusoletukselle: ihmisten jakamat lait ja tarpeet ja tunteet ovat arvottomia ja merkityksettömiä koko maailmankaikkeuden mittakaavassa. – – Täydellisen ulkopuolisuuden saavuttaakseen – – on unohdettava, että sellaisia asioita kuin orgaaninen elämä, hyvä ja paha, rakkaus ja viha on ylipäätään olemassa, sillä ne ovat vain erään vähäpätöisen ja väliaikaisen, ihmiseksi kutsutun lajin paikallisia piirteitä.» 
(H. P. Lovecraft 1927 (vapaa suomennos))
Lovecraft oli kirjailijana epätasainen, ja hänen tyyliään on usein arvosteltu runsassanaisesta ja raskassoutuisesta kerronnasta sekä jo Lovecraftin elinaikana vanhahtavasta kielestä. Tarinoiden vahvuutena on puolestaan pidetty niiden kuvauksia tuntemattoman pelosta ja ihmisen mitättömyydestä. Lovecraft nimitti kehittelemäänsä filosofiaa ja kirjallista suuntausta kosmiseksi kauhuksi. Sen keskeinen piirre on normaalin arkikokemuksen piiriin tunkeutuva subliimi, johon verrattuna ihminen tuntee itsensä pieneksi ja avuttomaksi. Vaikka Lovecraftin kauhutarinat kuvasivat näennäisen yliluonnollisia tapahtumia, hän pyrki antamaan niille luonnontieteellisen selityksen.