stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Pandora (1900)
Valmistus

Alus tilattiin Portsmouthin telakalta ja sen köli laskettiin toukokuussa 1896. Alus laskettiin vesille 17. tammikuuta 1900 ja se valmistui vuotta myöhemmin.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 1913.
Pampasirkku

| Pampasirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Pampasirkut Embernagra
Laji::  platensis'
Kaksiosainen nimi
 Embernagra platensis  (Gmelin, 1789) 
Alalajit 
 E. p. catamarcana  E. p. olivascens  E. p. platensis 
Katso myös
   Pampasirkku Wikispeciesissä   Pampasirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pampasirkku (Embernagra platensis) on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Pampasirkku on suurikokoinen sirkku, kooltaan 21–23 cm. Laji on selästään ja siivistään väritykseltään oliivinvihreä, selässä on myös tummia raitoja osalla alalajeista. Pää on pampasirkulla harmaa. Nokka on suurikokoinen ja oranssi. Rinnastaan ja vatsastaan lintu on vaaleanharmaa. Pampasirkku muistuttaa ulkonäöltään bahianpampasirkkua (Embernagra longicauda), jolla on lyhyempi pyrstö ja päässä on oliivinvihreitä höyheniä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pampasirkkua tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Paraguayssa, Uruguayssa sekä Argentiinassa. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ruohikot, pensaikot ja soiset alueet. Elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 2 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Pampasirkut liikkuvat yleensä pareittain tai pieninä ryhminä. Pampasirkku rakentaa heinistä kuppimaisen pesän ruohikkoon. Munat ovat vaaleanpunertavia ja ruskeapilkullisia.
Pampasirkun ravinto koostuu siemenistä ja hyönteisistä. Talvikaudella siemenet muodostavat ravinnosta 60 % ja hyönteiset 39 %. Koiraat syövät yleensä enemmän hyönteisravintoa kuin naaraat.
Pamphylia (provinssi)

| Pamphylia Provincia Pamphylia> Rooman provinssi |
| --- | --- |

Valtio:  Rooman valtakunta Itä-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Oriens
Diokeesi:  Asiana
Nykyinen valtio/alue:  Turkki
Perustettu:  300-luku (313 jälkeen)
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Perge ja Side
Pamphylia (lat. Provincia Pamphylia) oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti Pamfylian alueen Vähässä-Aasiassa nykyisessä Turkissa.
Maantiede

Pamphylian provinssi käsitti vanhan Pamfylian (lat. Pamphylia) maakunnan Vähän-Aasian etelärannikolla. Sen pohjoispuolella sijaitsi Pisidian provinssi, koillispuolella Lycaonian provinssi, itäpuolella Isaurian provinssi, lounaispuolella Lycian provinssi, länsipuolella Carian provinssi ja luoteispuolella Phrygia Pacatianan provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli alun perin Perge ja myöhemmin Side.
Maantiede > Kaupunkeja

Pamphylian provinssin kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Ariassos (Ariassus)
Aspendos (Aspendus)
Attaleia (Attalea)
Korakesion (Coracesium)
Kremna (Cremna)
Pednelissos (Pednelissus)
Perge
Pogla
Selge
Side
Sillyon (Sillyum)
Termessos (Termessus)
Historia

Pamphylian alue oli aiemmin osa Lycia et Pamphylian provinssia. Pamphylian provinssi perustettiin jossakin välissä 300-lukua, varmuudella ainakin vuoden 313 jälkeen, sillä Lycia et Pamphylia esiintyy yhtenä provinssina vielä Veronan luettelossa. Provinssien erottamisen jälkeen sitä hallitsi consularis. Pamphylian provinssi kuului Oriensin prefektuuriin ja Asianan diokeesiin. Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 jälkeen provinssi oli osa Itä-Roomaa.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
| Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuosina 293–395 | Itä-Rooma> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuodesta 395 | Nykyinen alue tai valtio> Nykyinen alue tai valtio.Nykyinen alue tai valtio |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lycia 43/44 – Claudiuksen aika (jälleen itsenäinen Neron aikana ja 74 saakka) | Lycia et Pamphylia | Lycia et Pamphylia | Lycia et Pamphylia | Lycia | (Turkin etelä­rannikon länsiosa) |
| Galatia 25 eaa.–74 | Lycia et Pamphylia | Lycia et Pamphylia | Lycia et Pamphylia | Pamphylia | (Turkin etelä­rannikon länsiosa) |
| Galatia 25 eaa.–74 | Galatia 74–Trajanuksen aika | Galatia | Pisidia | Pisidia | (Turkki eteläinen) |
| Galatia 25 eaa.–74 | Galatia 74–Trajanuksen aika | Galatia | Pisidia | Lycaonia | (Turkki eteläinen) |
| Galatia 25 eaa.–74 | Galatia 74–Trajanuksen aika | Galatia | Galatia | Galatia | (Turkki keskinen) |
| Galatia 25 eaa.–74 | Galatia 74–Trajanuksen aika | Galatia | Galatia | Galatia salutaris | (Turkki keskinen) |
| Cappadocia 17–74 | Galatia 74–Trajanuksen aika | Cappadocia | Cappadocia | Cappadocia prima | (Turkki keskinen) |
| Cappadocia 17–74 | Galatia 74–Trajanuksen aika | Cappadocia | Cappadocia | Cappadocia secunda | (Turkki keskinen) |
| Cappadocia 17–74 | Galatia 74–Trajanuksen aika | Cappadocia | Pontus Polemoniacus | Pontus Polemoniacus | (osa Turkin Mustanmeren rannikosta) |
|  | Armenia (114–118) (sekä Armenia minor että Armenia maior) | Cappadocia | Armenia minor | Armenia prima | (Turkki itäinen) |
|  | Armenia (114–118) (sekä Armenia minor että Armenia maior) | Cappadocia | Armenia minor | Armenia secunda | (Turkki itäinen) |
|  | Armenia (114–118) (sekä Armenia minor että Armenia maior) |  |  |  | (Armenia) |
Selitykset: ↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.  ↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.  ↑  Armenia maior palautui vuonna 118 vasallikuningaskunnaksi, kun taas Armenia minor yhdistettiin Cappadocian provinssiin.
Panama yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 67. | 1 | 1 | 0 | 2 |
Panama on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1983 lähtien. Se on saavuttanut MM-kilpailuissa yhteensä kaksi mitalia. Osakassa 2007 pituushyppääjä Irving Saladino voitti kultaa. Berliinissä 2009 Saladino jäi loppukilpailussa ilman tulosta mutta Alonso Edward saavutti 200 metrin juoksussa hopeaa. Ensimmäiset pistesijansa Panama saavutti Helsingissä 2005, kun Saladino sijoittui pituushypyssä kuudenneksi ja Bayano Kamani 400 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi. Daegussa 2011 Panaman ainoat urheilijat olivat Edward ja Saladino, joista Edward keskeytti 200 metrin juoksun loppukilpailussa ja Saladino jäi pituushypyssä karsintaan. Moskovassa 2013 Edward oli Panaman ainoa urheilija ja karsiutui 200 metrin juoksun välierissä. Pekingissä 2015 Panamalla oli kolme urheilijaa, joista Edward sijoittui 200 metrillä neljänneksi. Lontoossa 2017 Panaman joukkueessa oli kolme urheilijaa ja Dohassa 2019 kaksi urheilijaa. Eugenessa 2022 Panaman joukkueessa oli kaksi urheilijaa, joista Gianna Woodruff sijoittui 400 metrin aitajuoksussa seitsemänneksi. Budapestissä 2023 Panaman joukkueessa oli kaksi urheilijaa.
Panaman MM-mitalit kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983–2005 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2007 Osaka | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 14. |
| 2009 Berliini | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 25. |
| 2011–2023 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Yhteensä | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 0 | 2 | 67. |
Panaman MM-mitalit lajeittain > Miehet

| Laji | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Pituushyppy | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 200 metrin juoksu | 0 | 1 | 0 | 1 |
Panaman MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Irving Saladino | 1 | 0 | 0 | 1 | 2007 |
| Alonso Edward | 0 | 1 | 0 | 1 | 2009 |
Palosirkka

| Palosirkka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Caelifera
Yläheimo::  Acridoidea
Heimo::  Heinäsirkat Acridae
Suku::  Psophus
Laji::  stridulus
Kaksiosainen nimi
 Psophus stridulus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Palosirkka Wikispeciesissä   Palosirkka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Palosirkka (Psophus stridulus) on uhanalainen heinäsirkkalaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Laji on kookas heinäsirkka, jonka naaras on koirasta isompi. Väriltään palosirkka on ruskeankirjava koiraiden ollessa sävyltään naaraita tummempia, ja yksilöitä on vaikea erottaa maasta. Sen sijaan lennossa koiras on helposti tunnistettavissa oransseista takasiivistä sekä luonteenomaisesta, rätisevästä lentoäänestä. Sirkan etusiivet ovat ruskeat ja peittävät lepoasennossa kokonaan räikeän oranssinpunaiset, ruskeakärkiset takasiivet. Etuselän keskiharjanne on palosirkalla selvästi koholla eikä siinä näy kuoppia.
Levinneisyys

Lajin levinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopasta Kiinaan ja Koreaan. Palosirkka esiintyi aikaisemmin Suomessa Oulun lääniin saakka, mutta nykyisin tunnetaan vain kymmenkunta erillistä esiintymää Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Pirkanmaalla, Kymenlaaksossa ja Etelä-Savossa.
Elinympäristö ja elintavat

Palosirkka on paahdeympäristöjen asukki. Laji viihtyy kuivissa kanervikoissa, kedoilla ja hiekkarinteillä loppukesällä. Lajin vaatimat elinympäristöt ovat nykyisin harvinaisia ja sirkka onkin Euroopassa laajalti uhanalainen tai kokonaan hävinnyt. Elinpaikkavaatimusten lisäksi palosirkka ei yleensä ole yksittäisillä esiintymispaikoilla kovin runsaslukuinen. Sirkat ovat herkkiä kylmälle säälle ja huonoina vuosina niiden kehitys voi jäädä kesken, jolloin lisääntyminenkään ei onnistu.
Palosirkan kehitys on kaksivuotinen munan talvehtiessa kaksi kertaa. Toisin kuin herkästi lentoon lähtevät koiraat, naaraat eivät erityisemmin liiku ja niiden löytäminen maastosta on hankalaa. Sirkat eivät varsinaisesti siritä, mutta koiras tuottaa lentäessään rätisevää ääntä, jonka merkitystä ei tunneta. Saattaa olla että se saa naaraat tuottamaan feromonia, jonka perusteella koiraat löytävät naaraiden luokse.
Suomessa laji on vaarantunut, Ruotsissa se on erittäin uhanalainen. Suomessa osa palosirkan esiintymistä on suojeltuja. Esiintymiä hoidetaan ympäristön sopivuuden takaamiseksi ja lajin säilymistä sen tunnetuilla esiintymispaikoilla seurataan. Suomessa palosirkkoja lisäksi siirtoistutettiin Ruokolahdella sijaitsevaan harjuympäristöön vuonna 2000, mutta lajia ei ole havaittu alueella enää vuoden 2006 jälkeen.
Aiheesta muualla

Hepokatti.net - näyte palosirkkakoiraan lentoäänestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Palosirkat viihtyvät perinnemaisemassa
Orthoptera Species File (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1969488  Wikispecies: Psophus stridulus  ADW: Psophus_stridulus  BioLib: 252  BOLD: 165459  CoL: 4PLD2  EoL: 494400  EPPO: PSOHST  EUNIS: 256017  Fauna Europaea: 402353  Fauna Europaea (new): 7c8111d2-c2c1-4abe-8867-ebb8b993e218  GBIF: 1713389  iNaturalist: 470524  IRMNG: 10351245  NCBI: 433472  Observation.org: 2312  Orthoptera Species File (old): 1103244  Orthoptera Species File (new): 809913  uBio: 2379439  Laji.fi: MX.43214 
Palosirkkakoiraan oranssinpunaiset takasiivet ovat lennossa näkyvät.
Emmanuel Pappoe

Emmanuel Pappoe (s. 3. maaliskuuta 1981) on ghanalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Pappoe pelasi seuratasolla muun muassa Israelin pääsarjassa Hapoel Kfar Saban joukkueessa.
Pappoe pelasi Ghanan jalkapallomaajoukkueessa Ateenan olympialaisissa 2004, joissa Ghana jäi alkulohkonsa kolmanneksi ja putosi jatkosta. Hän kuului maajoukkueeseen myös Saksan MM-kisoissa 2006 ja pelasi ensimmäisessä alkulohko-ottelussa sekä neljännesvälierässä.
Panamanlörppötangara

| Panamanlörppötangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kardinaalit Cardinalidae
Suku::  Muurahaistangarat Habia
Laji::  carmioli
Kaksiosainen nimi
 Habia carmioli  (Lawrence, 1868) 
Synonyymit
 Chlorothraupis carmioli 
Alalajit
 H. c. carmioli  H. c. frenata  H. c. lutescens  H. c. magnirostris 
Katso myös
   Panamanlörppötangara Wikispeciesissä   Panamanlörppötangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Panamanlörppötangara (Habia carmioli) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Taksonomia

Panamanlörppötangara on perinteisesti luokiteltu kuuluvaksi tangaroiden heimoon. Viimeaikaisten molekyylibiologian tutkimusten mukaan panamanlörppötangara olisi läheisempää sukua kardinaalien heimon lajeille.. ITIS-tietokannan luokitellun mukaan panamanlörppötangaralla on neljä alalajia. Joissakin lähteissä Etelä-Kolumbiassa ja Boliviassa tavattavan alalajin C. c. frenata katsotaan olevan oma lajinsa Chlorothraupis frenata.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan panamanlörppötangara on noin 17 cm. Väritykseltään laji on päästään, selästään ja siivistään yksivärisen oliivinvihreä. Nokka on melko tukeva ja mustahko. Vatsastaan lintu on kellertävämpi kuin selästään ja myös kurkku on keltainen. Joillakin alalajeilla on kurkussa kellertävää raidoitusta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Panamanlörppötangaraa tavataan Keski-Amerikassa Nicaraguasta Panamaan ja Etelä-Amerikassa Andeilla alueella, joka ulottuu Kolumbiasta Bolivian pohjoisosiin. Panamanlörppötangaran elinympäristöä ovat vuorenrinteiden kosteat metsät ja metsien reunamaat. Lajin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 500–1 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji liikkuu pareittain tai äänekkäissä enimmillään parikymmentä yksilöä käsittävissä parvissa.
Panathinaïkó-stadion

| Panathinaïkó-stadion> Kallimármaro |
| --- | --- |
 Panathinaïkó-stadion vuoden 2004 kesäolympialaisten aikaan.
Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′06″N, 23°44′28″E
Avattu:  1896, 1906
Omistaja:  Kreikan olympiakomitea
Arkkitehti:  Anastásios Metaxás, Ernst Ziller
Katsojakapasiteetti
 60 000 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Panathinaïkó-stadion (kreik. Παναθηναϊκό Στάδιο, Panathinaïkó Stádio, Panateenalainen stadion, ”Kaikkien ateenalaisten stadion”) eli Kallimármaro (Καλλιμάρμαρο, ”Kaunismarmorinen”) on urheilustadion Ateenassa Kreikassa. Stadion on maailman vanhimpia urheilustadioneita ja se on rakennettu Ateenan antiikin aikaisen stadionin raunioiden paikalle nykyaikaisia olympialaisia varten.
Historia

Alkuperäistä antiikin aikaista stadionia käytettiin Panathenaia-juhlaan kuuluneissa kisoissa. Kisoja on järjestetty viimeistään vuodesta 566/565 eaa. lähtien. Stadion oli alun perin puurakenteinen ja rakennettu luonnonlaaksoon Ardettos- ja Agra-kukkuloiden väliin Ilissos-joen etelärannalle.
Vuonna 329 eaa. stadion rakennettiin uudestaan Lykurgos Ateenalaisen johdolla. Tuolloin se käsitti suoran yhden stadionin mittaisen juoksuradan. Vuonna 140 stadion rakennettiin kokonaan Pentelikon-vuoren marmorista Herodes Atticuksen kustantamana. Samalla siihen rakennettiin kaareva pää ja juoksuradan pituus kaksinkertaistui.
Roomalaisella ajalla stadionia käytettiin myös gladiaattorinäytäntöihin. Antiikin ajan päätyttyä stadion jäi käytöstä, sillä kisat nähtiin kristillisellä keskiajalla osana pakanallista kulttuuria ja uskontoa. Stadionin marmorit käytettiin uudelleen muihin rakennuksiin tai poltettiin kalkiksi.
Stadionin osia löydettiin arkeologisissa kaivauksissa vuonna 1836. Se päätettiin rakentaa uudestaan antiikin aikaiselle paikalle ja mahdollisimman samannäköiseksi. Nykyisessä rakennuksessa ei kuitenkaan ole jäljellä käytännössä mitään alkuperäisiä osia. Stadionia käytettiin jo niin kutsutuissa Zappaan olympialaisissa vuosina 1870 ja 1875. Lopullinen ennallistus perustui Ernst Zillerin paikalla tekemiin tutkimuksiin. Varsinaisena arkkitehtina toimi Anastásios Metaxás. Stadion oli vuoden 1896 kesäolympialaisten pääpaikka, vaikka se olikin tuolloin vielä keskeneräinen. Lopullisesti se valmistui vuoden 1906 välikisojen käyttöön.
Stadion kunnostettiin uudelleen vuosina 2003–2004. Vuoden 2004 kesäolympialaisissa stadion toimi jousiammuntakenttänä sekä maratonjuoksun maalina.
Rakennus ja käyttö

Nykyinen stadion on rakennettu alkuperäisen tavoin kokonaan Pentelikon-vuoren marmorista. Stadion noudattaa antiikin aikaisten stadioneiden hevosenkenkämuotoa, koska se rakennettiin ennen kuin nykyaikaisten stadioneiden mitat standardoitiin. Koko rakennuksen pituus on noin 255 metriä ja leveys noin 128 metriä. Nykyisen juoksuradan pituus on noin 420 metriä.
Stadionilla on paikkoja 60 000 hengelle. Stadionilla järjestetään nykyisin monenlaisia tilaisuuksia. Se on myös vuosittain lokakuussa juostavan Ateenan maratonin maali. Rakennus on yksi Ateenan suosituimpia turistinähtävyyksiä.
Aiheesta muualla

Παναθηναϊκό Στάδιο - Panathenaic Stadium. Stadionin verkkosivut. (kreikaksi) (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panathinaïkó-stadion Wikimedia Commonsissa
Stadion vuoden 1896 kesäolympialaisten avajaisissa.
Stadionin pohjapiirustus (1878).
Stadion panoraamakuvassa.
Paluu siniselle laguunille

| Paluu siniselle laguunille> Return to the Blue Lagoon |
| --- | --- |

Ohjaaja:  William A. Graham
Käsikirjoittaja:  Leslie Stevens
Perustuu:  Osittain Henry De Vere Stacpoolen romaaniin The Garden of God
Tuottaja:  William A. Graham
Säveltäjä:  Basil Poledouris
Kuvaaja:  Robert Steadman
Leikkaaja:  Ronald J. Fagan
Lavastaja:  Paul Ammitzboll
Pääosat:   Milla Jovovich  Brian Krause  Lisa Pelikan 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Columbia Pictures Corporation  Price Entertainment 
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  98 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paluu siniselle laguunille (Return to the Blue Lagoon) on vuonna 1991 valmistunut romanttinen seikkailuelokuva ja jatko-osa elokuvalle Sininen laguuni (1980). William A. Grahamin ohjaaman elokuvan pääosia esittävät 16-vuotias Milla Jovovich ja 22-vuotias Brian Krause. Elokuvan juoni perustuu osittain Henry De Vere Stacpoolen romaaniin The Garden of God.
Elokuva oli taloudellinen floppi ja sai viisi ehdokkuutta huonoimpia elokuvia esille nostavassa Razzie-gaalassa.
Juoni

Elokuva jatkaa Sinisen laguunin tarinaa, mutta toisin kuin sen lopussa annettiin ymmärtää, Emmelinen ja Richardin paljastetaan kuolleen merellä. Edellisestä elokuvasta poiketen heitä ei löydä Richardin isä, vaan tuntematon laiva. Nuori lähetystyöntekijän leski Sarah Hargrave (Lisa Pelikan) ottaa Emmelinen ja Richardin elossa olevan pojan hoitoonsa.
Laivan miehistössä puhkeaa kolera, ja tautia pakoon pelastusveneeseen asetetaan pelastettu poika, Sarah tyttärensä Lillin kanssa sekä merimies Kearney (Wayne Pygram) tarkoituksena päästä saarelle. Päivien ajelehtimisen jälkeen Kearney hermostuu pojan jatkuvaan itkuun ja aikoo tappaa tämän, mutta Sarah hakkaakin Kearneyn kuoliaaksi harppuunalla ja pudottaa hänet mereen.
Lopulta kolmikko ajautuu Sinisen laguunin saarelle, jossa he asettuvat pojan vanhempien majaan. Poikaa kutsutaan Richardiksi isänsä mukaan. Sarah opettaa lapsille elämisen taitoja ja varoittaa heitä saaren toiselle puolelle melovista alkuasukkaista. Lasten ollessa noin kahdeksanvuotiaita Sarah kuolee keuhkotautiin ja niin he joutuvat elämään autiosaarella omillaan. Varttuessaan he rakastuvat toisiinsa.
Saarelle saapuu laiva, jonka kapteenin tytär aiheuttaa kriisin nuorten välillä ja väkivaltainen merimies hyökkää Lillin ja Richardin kimppuun. Nuoret eivät haluakaan enää lähteä saarelta, vaan jäävät sinne ja saavat lapsen.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Milla Jovovich  | … |  Lilli Hargrave   |
|  Brian Krause  | … |  Richard Lestrange   |
|  Lisa Pelikan  | … |  Sarah Hargrave   |
|  Nana Coburn  | … |  Sylvia Hilliard   |
|  Brian Blain  | … |  Jacob Hilliard   |
|  Peter Hehir  | … |  Quinlan   |
|  Alexander Petersons  | … |  Giddens   |
|  John Mann  | … |  kapteeni   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi sanoo upeiden maisemakuvien pelastavan tämän romanttisen seikkailun. Hän antaa elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Paluu siniselle laguunille Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Paluu siniselle laguunille Elonet.
Paluu siniselle laguunille AllMoviessa. (englanniksi)
Panathenaia-amfora

Panathenaia-juhlan palkintoamfora, n. 530 eaa. Kuvituksessa juoksulaji.
Panathenaia-amfora eli panateenalainen amfora on antiikin Ateenassa valmistettu attikalaisen keramiikan amforatyyppi, jota jaettiin palkintoina Panathenaia-kisojen voittajille. Panateenalaiset amforat koristeltiin aina mustakuviotekniikalla.
Pseudo-Panathenaia-amfora (pseudo-panateenalainen amfora) on amfora, joka jäljittelee tyyliltään Panathenaia-amforoita, mutta ei kuitenkaan ole toiminut Panathenaia-juhlan palkintona.
Historia

Panathenaia-amforoita jaettiin palkintoina Ateenan tärkeimpään juhlaan eli Panathenaia-juhlaan kuuluneiden kisojen voittajille. Palkintona annettaessa amforat olivat täynnä attikalaista oliiviöljyä. Kisat perustettiin 560-luvulla eaa., ja samalta ajalta tunnetaan varhaisimmat esimerkit Panathenaia-amforoista. 500-luvun eaa. lopulla Panathenaia-amforoita koristelivat monet kuuluisat vaasimaalarit, kuten Eksekias ja Lydos.
Amforoita valmistettiin pitkään, ja ne kehittyivät ajan kuluessa yhä hienostuneemmiksi. 300-luvulla eaa. amforoihin alettiin kirjata eponyymiarkontin nimi, mikä on hyödyllinen tieto vaasien ajoittamisen kannalta. Viimeiset ajoitetut Panathenaia-amforat tehtiin hellenistisen kauden alussa vuonna 312/311 eaa. Amforoita kuitenkin arvioidaan valmistetun aina 100-luvulla eaa. saakka.