stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otto Wille Kuusinen
Elämä > Politiikkaan

12. maaliskuuta 1905 perustettiin Ylioppilaiden sosialidemokraattinen yhdistys, jonka perustajajäseniä olivat Kuusisen lisäksi vanhat koulutoverit Jyväskylästä, Gylling, Kovero ja Wuolijoki. Wuolijoen veljeksillä oli opiskeluaikoina mahdollisuus matkustella Saksassa, ja siellä he olivat omaksuneet sosialistisen aatteen. Samaan aikaan oraalla oleva vasemmisto liikehti kaikkialla Suomessa.
Toukokuussa 1905 Kuusinen liittyi Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen (SDP) ja ryhtyi kesäkuussa Työmies-lehden avustajaksi. Venäjältä tuolloin Suomeenkin levinneet vallankumoukselliset levottomuudet sinetöivät Kuusisen puoluevalinnan. Tuolloin hän myös aloitti syvällisemmän tutustumisensa sosialismin ja marxismin teoriaan, joiden arvostetuksi tuntijaksi hän seuraavina vuosina nousi. Kuusinen oli joulukuussa 1905 perustamassa Sosialistista aikakauslehteä, johon hän kirjoitti aktiivisesti sen kolme ilmestymisvuotta.
Oulun edustajakokouksessa 1906 Kuusinen valittiin SDP:n puoluetoimikunnan varajäseneksi vasemmistosiiven (siltasaarelaiset) edustajana ja hän nousi puolueväen tietoisuuteen. Eduskuntavaaleissa 1908 Kuusinen nousi ensimmäistä kertaa eduskuntaan, mutta hän ei kokenut kansanedustajuutta kovin tärkeäksi itselleen. Eduskunnassa Kuusinen muun muassa vastusti venäläistämispyrkimyksiä. Hän ei asettunut ehdokkaaksi vuoden 1910 tai 1913 vaaleissa.
Maltillinen, mutta puolueensa vasempaan laitaan kuulunut Kuusinen valittiin SDP:n puheenjohtajaksi vuonna 1911. Puheenjohtajan ominaisuudessa Kuusinen osallistui marraskuussa 1912 Toisen internationaalin Baselin konferenssiin. SDP:n puoluekokouksessa 1913 Kuusinen kieltäytyi jatkamasta puheenjohtajana, vaikka hänen olisi haluttu jatkavan. Hän pysyi poissa puoluetoimikunnasta kesään 1917 asti syyttäen SDP:tä revisionismista.
Suomen sisällissodassa 1918 Kuusinen toimi kansanvaltuuskunnan valistusasiain valtuutettuna ja hän oli yksi punaisten keskeisistä johtohenkilöistä. Kuusinen oli kääntynyt kumouksen kannattajaksi loppuvuodesta 1917, mutta hän ei kuulunut sen aktiivisimpiin ajajiin esimerkiksi SDP:n marraskuun edustajakokouksessa. Puoluetoimikunnassa 25. tammikuuta 1918 hän äänesti kumouksen aloittamisen puolesta. Helmikuussa ilmestyi Kuusisen pääosin laatima punaisen Suomen perustuslakiehdotus.
Elämä > Kommunistiksi

Sodan käännyttyä tappiolliseksi Kuusinen pakeni tuhansien muiden mukana neuvosto-Venäjälle. Sisällissodan jälkeen Kuusinen aloitti voimakkaan itsekritiikin ja julkaisi jo kesällä 1918 usealle eri kielelle käännetyn pamfletin Suomen vallankumous, itsekritiikkiä, jossa vanhaa sosiaalidemokraattista työväenliikettä arvosteltiin ankarasti. Kuusinen kääntyikin nopeasti bolševikiksi ja oli perustamassa Suomalaista kommunistista puoluetta Moskovassa syksyllä 1918. Kuusisen vaikutuksesta SKP suuntautui uuden aseellisen kumouksen valmisteluun Suomessa. Hän kuitenkin tuli toisiin aatoksiin seuraavina vuosina ja kritisoi tätä puolueen alun ”äkkijyrkkää” vaihetta.
Kun SKP:n toiminnan käynnistäminen Suomessa osoittautui ongelmalliseksi, puolue päätti lähettää johtoaan Suomeen valmistelemaan työväenliikkeen uutta nousua. Kuusinen (salanimellä Otto Willebrand) ja hänen toverinsa Jukka Lehtosaari (salanimellä Bruno Saaristo) siirtyivät rajan yli 27. toukokuuta 1919. Kuusinen pyrki Suomessa luomaan yhteyksiä työväestöön ja oli taustalla Suomen sosialistista työväenpuoluetta (SSTP) perustettaessa. Kuusinen esimerkiksi laati puolueen ohjelman. Hän kirjoitti Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton (SSN) uudelleen perustamaan Sosialistiseen aikakauslehteen nimimerkillä Usko Sotamies.
Helmikuussa 1920 levisi suomalaisiin sanomalehtiin alun perin Ilkassa julkaistu perätön tieto, jonka mukaan Etsivän Keskuspoliisin etsivä Juho Koivukoski olisi ampunut Kuusisen Pohjanlahden jäällä. Tietoon uskottiin ja Kuusisen muistoksi pitivät ylistäviä puheita Suomen työväenliikkeen johtohenkilöt niin Suomessa kuin Venäjällä. Kuusinen kuitenkin oli koko ajan piilopaikassaan Helsingissä lähellä Pohjoisrantaa ja poistui maasta vasta myöhemmin Ruotsin kautta päätyen takaisin Venäjälle alkuvuodesta 1921.
Suomen vierailu sai Kuusisen muuttamaan mielipiteitään uuden vallankumouksen potentiaalista ja hän alkoi kritisoida SKP:n alkuaikojen taktiikkaa. Kuusinen oli Tukholmassa oleskellessaan hetken oppositiossa puolueensa keskuskomiteaa vastaan. Osan SKP:n johtajista saatua surmansa niin sanotun revolveriopposition järjestämässä verilöylyssä syytettiin Kuusista näiden tukemisesta, kun hän ei tarpeeksi selväsanaisesti irtisanoutunut teon suorittajista. Kominternin johtaja Zinovjev kutsui Kuusista menševikiksi. Vuoden 1921 edustajakokous päättyi kompromissiin ja Kuusinen valittiin SKP:n johtoelimiin yhdessä vastustajansa Eino Rahjan kanssa. Miesten väliset mielipide-erot heijastelivat sitä jännitettä, joka SKP:tä perustettaessa syntyi ns. vanhojen (Pietarin) ja uusien (Suomesta paenneiden) bolševikkien välille. 1930-luvulla Kuusinen ajautui erimielisyyksiin SKP:n puheenjohtaja (1920–1935) Kullervo Mannerin kanssa. Voittajaksi selviytyi Kuusinen, ja Manner kuoli pakkotyöleirillä, mikä ei ollut harvinainen kohtalo Kuusisen vastustajalle tuona aikana. SKP:n johtoon siirtyi Mannerin jälkeen käytännössä Kuusinen.
Elämä > Siirtyminen neuvostovaltioon ja toiminta Kominternissa

Kuusinen loi varsinaisen uransa Neuvosto-Venäjällä ja Neuvostoliitossa. Hän osallistui SKP:n edustajana tammikuussa 1919 kommunististen puolueiden neuvottelukokoukseen, jossa päätettiin esittää vetoomus uuden kolmannen eli Kommunistisen internationaalin (Komintern) perustamiseksi. Kominternin perustavassa kokouksessa 2. maaliskuuta 1919 Kuusisella oli näkyvä rooli tämän puolustaessa uuden internationaalin tarpeellisuutta sen perustamisen lykkäämistä esittäneille. Kuusinen valittiin 1921 yhdeksi Kominternin toimeenpanevan komitean sihteereistä, missä toimessa hän jatkoi vuoteen 1939. Esimerkiksi Kominternin 4. kongressissa Kuusinen valittiin lisäksi puhemiehistöön ja toimeenpanevaan komiteaan. 1927 Kuusinen johti Kominternin Lev Trotskin erottanutta kokousta. 1930-luvun loppupuolella Kuusinen puhui yhteisrintamataktiikan puolesta Kominternin jäsenpuolueissa. Kuusiselle oli luonteenomaista hiljainen työskentely kulissien takana.
Elämä > Selviytyminen Stalinin aikana

Kuusinen oli yksi harvoista 1930-luvun Stalinin hallinnon vainoista ja puhdistuksista hengissä selvinneistä johtavista suomalaiskommunisteista. Monet hänen entiset toverinsa menettivät henkensä ”kansanvihollisina”. Ollessaan osallisena tapahtumiin Kuusinen puolusti tehtyjä ratkaisuja, mutta esimerkiksi 1938 hän yritti (turhaan) vedota joidenkin SKP:n jäsenten puolesta. Vuoden 1937 jälkeen SKP oli jonkinlaisessa halvaustilassa eikä Kuusinenkaan pystynyt käytännössä vaikuttamaan tapahtumiin.
Elämä > Toiminta Terijoen hallituksessa ja toisen maailmansodan aikana

Talvisodan alkaessa 1939 nimitti Stalin Kuusisen ”Suomen kansanhallituksen” eli Terijoen hallituksen pää- ja ulkoministeriksi. Kuusinen oli kutsuttu keskusteluihin Stalinin kanssa ensi kerran saman vuoden syyskuussa ja marraskuusta lähtien hän oli vakijäsen neuvostojohdon neuvotteluissa. Kuudesta suomalaiskommunistista muodostetun ”nukkehallituksen” oli määrä ottaa valta Suomessa maan virallisen hallituksen kukistuessa. Kun rauha solmittiinkin virallisen Suomen kanssa, Kuusinen siirrettiin 1940 Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan johtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1956.
Vuonna 1941 Kuusisesta tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) keskuskomitean jäsen ja Arvo ”Poika” Tuomisen mukaan hän toimi Stalinin haamukirjoittajana ja neuvonantajana. Hänet valittiin ensimmäisen kerran NKP:n sihteeristöön 1946.
Elämä > Suomeen-paluuhaaveet

Tiettävästi Kuusinen olisi mielellään palannut takaisin Suomeen heti toisen maailmansodan jälkeen, kun SKP taas sallittiin Suomessa. Neuvostoliitto ei kuitenkaan sallinut hänen poistua maasta. Neuvostoliitto kohteli Kuusista eri tavalla kuin muita ulkomaisia kommunistijohtajia, jotka se päästi kotimaihinsa 1945 tai pian sen jälkeen. Kuusisen kohdalla hänen toimintansa Neuvosto-Venäjän politiikassa ja sotavuosina jopa propagandistina katsottiin rasittavan uusia, kehittymässä olevia suhteita, joita oli alettu rakentaa. Tiedettiin, että Kuusisen tulo ärsyttäisi osaa suomalaisista niin paljon, että syntyisi hankalia tilanteita. Hän joutui jäämään Neuvostoliittoon ja jatkamaan uraansa neuvostoliittolaisena poliitikkona.
Elämä > Kuusinen ”suojasään” aikana

Uusien tuulien puhaltaessa 1957 Kuusinen nimitettiin jälleen Nikita Hruštšovin johtaman NKP:n sihteeristöön sekä seuraavana vuonna Neuvostoliiton tiedeakatemiaan. Vuonna 1956 Kuusinen nousi uudestaan NKP:n puhemiehistöön (poliittiseen toimikuntaan), josta hänet oli pudotettu Stalinin kuoltua.
Vuonna 1958 Kuusinen oli pääarkkitehti uuden, stalinismista pesäeroa tehneen, Marxismin-leninismin perusteet -teoksen ilmestymisessä. Hän oli tosin ollut keskuskomitean ohjelmatoimikunnassa jo Stalininkin aikana (1947–?). Kuusinen kritisoi Stalinin henkilöpalvontaa ja halusi uudistaa kommunismin oppeja. Vanhoillisten kauhuksi, ja lopulta Hruštšovin tukemana, Kuusinen esitti esimerkiksi käsitteestä proletariaatin diktatuuri luopumista, mikä ei kuitenkaan toteutunut. Kuusinen kantoi huolta kansallisuuskysymyksestä. Hänen mielestään kommunistien julistama ”kansallisuuksien yhteensulautuminen” tapahtuisi vasta kaukaisessa tulevaisuudessa ja asiasta olisi taktisista syistä ollut viisaampaa vaieta 1950- ja 1960-luvuilla. Kuusisen kädenjälki näkyi myös NKP:n vuoden 1961 puolueohjelmassa. Viimeisinä vuosinaan hän kritisoi etenkin ”maolaista harhaoppia” ja häneltä jäi kesken järkälemäinen käsikirjoitus aiheesta. Teoksessa Mao Zedongia syytetään muun muassa opportunismista ja valemarxilaisesta fraseologiasta.
Elämä > Suhde SKP:hen ja Suomeen

Kuusinen pysyi kuolemaansa asti SKP:n tärkeänä taustavaikuttajana, vaikka häntä ei lukuisista yrityksistä ja henkilökohtaisista toiveista huolimatta päästettykään takaisin Suomeen sotien jälkeen. Esimerkiksi 1958 Suomen hallitukselta anottiin viisumia Kuusiselle, koska hän olisi halunnut osallistua SKP:n 40-vuotisjuhliin ja Jyväskylään lyseon satavuotisjuhliin. Presidentti Kekkonen tiettävästi vastusti viisumin myöntämistä, ja hakemus vedettiin takaisin Suomen suurlähettilään keskusteltua Neuvostoliiton ulkoministeriön edustajien kanssa.
Kuusinen piti tiiviisti yhteyttä SKP:n johtohenkilöihin, etenkin Ville Pessiin ja tyttäreensä Hertta Kuusiseen, joka sotien jälkeen kohosi yhdeksi maan vaikutusvaltaisimmista poliitikoista.
Kuusisen lapsenlapset vierailivat hänen luonaan Moskovassa 1950-luvulla. Heidän mukaansa Kuusisen asema poliitikkona vaikutti korkealta ja elintaso yltäkylläiseltä verrattuna tavallisen neuvostokansalaisen silloisiin oloihin. Hänellä oli kaupunkiasunto valtion virkamiehille tarkoitetussa kerrostalossa ja lisäksi vapaa-ajan talo, datša, jonka kerrotaan olleen suuri kaksikerroksinen kivitalo Moskovan lähellä. Kuusisella oli käytössään henkilökuntaa, kuten vartija portilla, taloudenhoitaja-keittäjä ja adjutantteja.
Elämä > Kuolema ja jälkimaine

Kuusinen kuoli maksasyöpään toukokuussa 1964 Moskovassa. Hänet on haudattu Kremlin muuriin ainoana suomalaisena. Petroskoin yliopisto oli jonkin aikaa nimetty hänen mukaansa. SKP:ssa Kuusista pidettiin suuressa arvossa tämän kuoleman jälkeen ja esimerkiksi vuoden 1981 (19.) edustajakokouksessa Kuusisen syntymästä kulunutta sataa vuotta juhlittiin näyttävästi. 1970-luvun taistolainen opiskelijaliike käytti usein tunnusta ”Eteenpäin Otto Wille Kuusisen viitoittamaa tietä!”.
Yksityiselämä

Kuusinen oli naimisissa useasti ja sai paljon lapsia. Hän solmi ensimmäisen avioliittonsa 1902 Saima Dahlströmin kanssa, ja suurin osa lapsista on tästä liitosta: Aino Elina (1901–1903), Hertta Elina (1904–1974), Esa Otto Wille (1906–1949), Riikka-Sisko (s. 1908), Heikki (s. 1911) ja Taneli (s. 1913). 1920-luvun alussa Kuusinen avioitui Aino Sarolan kanssa, kun suhde Suomeen jääneeseen Saimaan oli katkennut hänen Venäjälle siirtymisensä jälkeen. Aino Kuusinen vangittiin Stalinin vainoissa ja vapautui vasta 1955, syvästi katkeroituneena siitä, ettei hänen miehensä ollut tehnyt mitään hänen vapauttamisekseen. Vuonna 1936 Kuusinen rakastui palavasti itseään 31 vuotta nuorempaan armenialaiseen Marina Amiragovaan. Pari pysyi yhdessä Kuusisen kuolemaan saakka. He eivät olleet virallisesti naimisissa mutta vaikenivat asiasta, kuten myös vuonna 1937 syntyneestä Violetta-tyttärestä, joka eli vain 11 kuukautta.
Politikoinnin lisäksi Kuusinen harrasti kirjallisuutta ja kirjoitti runoja; nuorena estetiikan opiskelijana hänestä povattiin joko alan professoria, runoilijaa tai kirjailijaa. Hän esimerkiksi tutki Kalevalaa ja kirjoitti vuoden 1956 neuvostoliittolaispainokseen laajahkon esipuheen (Kalevala ja sen luojat). Kuusisen tunnetuin runo on vuonna 1920 ensi kerran ilmestynyt ”Torpeedo”. Hän myös kirjoitti kansainvälisen työväenliikkeen tunnuslaulun Kansainvälisen (Internationale) suomenkieliset sanat yhdessä Yrjö Sirolan, Sulo Wuolijoen ja Pertti Uotilan kanssa vuonna 1905.
Näytelmä Kuusisesta

Venäläinen kansanhistorioitsija ja näytelmäkirjailija Edvard Radzinski on kirjoittanut Kuusisesta näytelmän nimeltä Toveri K. Näytelmä kertoo Kuusisen neuvostoajasta Stalinin lähipiirissä ja sitä esitettiin Helsingin kaupunginteatterin suurella näyttämöllä vuonna 2014. Kuusisen roolissa nähtiin Asko Sarkola.
Suomennoksia

Leo Tolstoi : Viinasta se kaikki lähtee : 2-näytöksinen huvinäytelmä. Työväen sanomalehti-oy, Helsinki 1915
Lasten kirja : suomen sosialidemokratisen naisliittotoimikunnan julkaisema ; kirj. Leo Tolstoi ja I. A. Krylov ; valinneet ja suom. J. Laherma ja O. W. Kuusinen. Helsinki 1916
Karl Kautsky : Kauppapolitiikka ja sosialidemokratia : yleistajuinen esitys kauppapoliittisista riitakysymyksistä ; suomentaneet O. W. Kuusinen ja Rieti Itkonen. Suomen sos.-dem. nuorisoliitto, Helsinki 1919
Suomi ilman naamiota julkaistiin lokakuussa 1943. Kirja käsittelee ”kauhupropagandana” Suomen toimintaa miehittäjänä ja se on noteerattu mahdollisesti rauhanneuvotteluihin vaikuttaneena kannanottona ajasta kertovassa dokumenttimateriaalissa. Teos julkaistiin uudelleen vuonna 2006.
Kirjallisuutta

Carrez, Maurice: La fabrique d’un révolutionnaire. Otto Ville Kuusinen (1881–1918), 2008, aux éditions de FRAMESPA, collection Méridiennes, 650 sivua
Hodgson, John H: Otto Wille Kuusinen. Poliittinen elämäkerta, Helsinki 1975
Mikkola, Marja-Leena. Otto Wille Kuusinen – suomalainen internationalisti. 1971.
Salminen, Vesa (toim.): Nuori Otto Ville Kuusinen 1881–1920,  Jyväskylä 1970
Tuominen, Arvo: Kremlin kellot. Muistelmia vuosilta 1933–1939, Tammi, Helsinki, 1956
Tuominen, Arvo: Myrskyn aikaa. Tammi, Helsinki, 1970.
Tuominen, Arvo: Sirpin ja vasaran tie. Tammi, 1956.
Reetta Kälviäinen

| Reetta Kälviäinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1960 (ikä 64) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kliinisen epileptologian professori, Epilepsiakeskuksen johtaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Kuopion yliopisto (LL 1985, LKT 1992)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto, Kuopion yliopistollinen sairaala
Aiheesta muualla
Kotisivu
Reetta Kaarina Kälviäinen (20. heinäkuuta 1960 Helsinki) on suomalainen lääketieteen tohtori, joka on toiminut Itä-Suomen yliopiston kliinisen epileptologian professorina. Hän on myös Kuopion yliopistollisen sairaalan Epilepsiakeskuksen johtaja.
Kälviäinen tuli ylioppilaaksi Joensuun Normaalikoulun lukiosta 1979. Hän valmistui Kuopion yliopistosta lääkäriksi (LL 1985) ja lääketieteen tohtoriksi (LKT 1992). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1992) käsitteli aikuisena epileptikoiksi tunnistettujen potilaiden seurantatutkimusta. Tutkimus oli otsikoitu Newly diagnosed epileptic seizure disorder in adults : a prospective follow-up study on 100 patients. Neurologian erikoislääkäriksi hän pätevöityi vuonna 1992.
Työurallaan Kälviäinen on ollut Kuopion yliopistollisen sairaalan Epilepsiakeskuksen johtaja vuodesta 2007. Ennen vuotta 2021 hän on ollut Itä-Suomen yliopiston Kliinisen epileptologian määräaikainen professori kaksi viisivuotisjaksoa (2011–2015 ja 2016-2020) Kuopion kampuksella. Vuonna 2016 alkanut professuuri oli Vaajasalon säätiön lahjoittama.
Teoksia

Reetta Kälviäinen, Mirja Järviseutu-Hulkkonen, Tapani Keränen, Heikki Rantala (toim.): Epilepsia. Duodecim 2016. ISBN 978-951-656-373-5.
Reetta Kälviäinen: Aikuinen ja epilepsia. Epilepsialiitto, 2009. 6. uudistettu painos. ISBN 978-952-5387-26-1.
Reetta Kälviäinen & Pär-Johann Sandell: Epilepsi hos vuxna. Epilepsialiitto - Epilepsiförbundet, 2001?. ISBN 952-5387-02-X.
Tapani Keränen, Reetta Kälviäinen, Matti Sillanpää: Epilepsiapotilaan lääkehoito. Lääkelaitos : KELA 1997. ISBN 952-5099-15-6.
Reetta Kälviäinen: Opas aikuisen epilepsiasta. Epilepsialiitto, 1995. ISBN 951-96618-3-2.
Aiheesta muualla

Reetta Kälviäinen. University of Eastern Finland (UEF), Department of Neurology. Professor, MD, PhD,Neurologist (englanniksi) (researchgate.net)
Mustalahti, Anniina (2010-07-18) Elämäntyönä epilepsia : Reetta Kälviäinen on elänyt kuin viimeistä päivää. Savon Sanomat , s.12]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Tieteilijät:  ORCID
Kynsikaktukset

| Kynsikaktukset |
| --- | --- |
 Sclerocactus whipplei -kynsikaktus.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Kynsikaktukset Sclerocactus  Britton & Rose (1922)
Katso myös
   Kynsikaktukset Wikispeciesissä   Kynsikaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kynsikaktukset (Sclerocactus) on pohjoisamerikkalainen kaktuskasvisuku, jonka tieteellinen nimi tulee kreikankielisestä sanasta, joka tarkoittaa kovaa. Se viittaa kovasti kiinni tarttuviin tai pysyviin koukkumaisiin piikkeihin. Sille läheisin sukulainen on suku Echinomastus.
Tuntomerkit

Kynsikaktukset ovat matalakasvuisia ja enimmäkseen yksivartisia. Varsi on pallomainen tai lieriömäinen, harvoin litteälatvainen, kyhmyinen tai uurteinen ja piikkinen. Areolit eli kääpiöversot ulottuvat laajemmalle kuin piikkien kiinnittymiskohta edellyttäisi, ja niissä on usein mesirauhasia. Keskipiikkejä on yhdestä kuuteen, mutta voivat ne puuttuakin. Väriltään ne ovat vaihtelevia, ja yksi tai useampi niistä on koukkumainen; pituutta voi olla jopa yhdeksän cm. Säteittäispiikkejä on 2-11 ja ne ovat tavallisesti harmaita tai valkoisia, jopa kuusi cm pitkiä. Kukat kehittyvät varren kärkeen ja ovat avoinna päivällä. Kehän muoto vaihtelee lyhyen suppilomaisesta kellomaiseen ja kukkapohjus on lisäkkeetön. Hedelmä on munan muotoinen, lieriömäinen, nuijamainen tai tynnyrimäinen, tavallisesti suomuinen, mehevä ja avautumaton tai myöhemmin kuiva ja avautuva; kehälehtien jäänteet säilyvät. Siemenet ovat leveän soikeita, ruskeita tai mustanruskeita, toisinaan kiiltäviä, joskus kiilamaisia.
Levinneisyys

Kynsikaktusten luontainen kasvuseutu on Yhdysvaltojen lounaisosa ja Pohjois-Meksiko. Monilla lajeilla on hyvin rajallinen kasvualue ja useimmat populaatiot ovat kärsineet laittomasta keräilystä.
Lajit

Kynsikaktuslajeja on 14:
Sclerocactus brevihamatus – lyhytkynsikaktus
Sclerocactus glaucus – koloradonkynsikaktus
Sclerocactus mesa-verdae – mesaverdenkynsikaktus
Sclerocactus nyensis – nevadankynsikaktus
Sclerocactus papyracanthus – nauhakynsikaktus
Sclerocactus parviflorus
Sclerocactus polyancistrus
Sclerocactus pubispinus – utahinkynsikaktus
Sclerocactus scheeri
Sclerocactus sileri
Sclerocactus spinosior
Sclerocactus uncinatus
Sclerocactus whipplei
Sclerocactus wrightiae – tuoksukynsikaktus
Manu Kärki

Manu Kalevi Kärki (s. 1947 Somerniemi) on suomalainen tietokirjailija, kotiseuduntutkija ja valokuvaaja. Työuransa hän teki pankin konttorinhoitajana nykyään Someroon kuuluvalla Somerniemellä vuosina 1973–2007.
Kärki on joko yksin tai yhteistyössä muiden kanssa julkaissut vuosina 1980–2018 liki parikymmentä pääasiassa Somerniemeä ja Someroa käsittelevää kotiseutukirjaa, joista monet ovat ilmestyneet Somerniemi-seuran julkaisuina ja somerniemeläisen Amanitan kustantamina. Useissa kirjoista on kuvituksena Kärjen omia valokuvia.
Vuonna 2009 tasavallan presidentti myönsi Manu Kärjelle kotiseutuneuvoksen arvonimen.
Kärki toimi kunnanvaltuutettuna Somerniemellä vuosina 1973–1976 ja oli Somerniemen kunnanvaltuuston viimeinen puheenjohtaja vuosina 1974–1976.
Teokset

Kärki, Manu: Keltiäisten koulu 1888-1988, somerniemeläisen kansanopetuksen historia. Somerniemi-seuran julkaisu nro 1, julkaistu 28.10.1988, 46 s., ISBN 952-90012-2-3
Kärki, Manu: Somerniemi - muistojen kirja. Somerniemi-seuran julkaisu nro 2, julkaistu huhtikuussa 1992, 210 s., ISBN 951-95973-2-8
Kärki, Manu & Kai Linnilä (toim.): Lukemisia Somerniemeltä. Somerniemi-seuran julkaisu nro 3, julkaisupäivä kevät 1993, 62 s., ISBN 951-95973-6-0
Kärki, Manu: Somerniemen vesimyllyt ja -sahat. Somerniemi-seuran julkaisu nro 4, julkaisupäivä kesä 1994, moniste 48 s., ISBN 951-95973-7-9
Kärki, Manu: Pitäjänpankista maakuntien pankiksi: Someron säästöpankki 125 vuotta.  Somero:  Someron säästöpankki, 1995.  ISBN 952-5330-16-8
Kärki, Manu: Somerniemi sodassa 1939-1945. Somerniemi-seuran julkaisu nro 5, julkaisupäivä 06.12.1996, 270 s., ISBN 951-95973-8-7
Alanen, Timo, Markus Hiekkanen, Jussi Härme, Manu Kärki, Osmo Turkki: Somero ja Somerniemi 1449-1999.  Someron seurakunta, 1999.  ISBN 952-91-1221-1
Kärki, Manu: Somerniemen kansakoulujen historia. Somerniemi-seuran julkaisu nro 6, julkaisupäivä 14.10.2001, 330 s., ISBN 952-5330-07-9.
Saraspää, Seppo: Retkelle metsään! Opas erätaitoihin.  (Teksti: Seppo Saraspää, kuvat: Manu Kärki)  Helsinki:  Helmi, 2006.  ISBN 951-556-089-6
Kärki, Manu: Porukalla. Somerniemeläisen yhteistoiminnan historia. Somerniemi-seuran julkaisu nro 8, julkaisupäivä 4.1.2008, 495 s., ISBN 978-952-5330-23-6.
Kärki, Manu: Somerolla. Viljanmaan arkea, satumaan juhlaa, s. 74.  (Kuvat: Manu Kärki, Teksti K. M. Lehmus)  Somero:  Amanita, 2009.  ISBN 978-952-5330-27-4
Kärki, Manu: Uutisia Somerolta ja Somerniemeltä.  Somero:  Amanita, 2008.  ISBN 978-952-5330-26-7
Kärki, Manu: Tapahtui Somerolla vuosituhannen kahden puolen.  Somero:  Amanita, 2010.  ISBN 978-952-5330-39-7
Leeni Tiirakari & Manu Kärki: Someron kartanot.  Somero:  Amanita, 2011.  ISBN 978-952-5330-45-8
Kärki, Manu: Somerniemen kunnan historia.  (Somerniemi-seuran julkaisuja 9)  Somero:  Amanita, 2015.  ISBN 978-952-5330-79-3
Tiirakari, Leeni & Manu Kärki: Kyläkierros.  (Teksti: Leeni Tiirakari, pääkuvaaja: Manu Kärki)  Somero:  Amanita, 2016.  ISBN 978-952-5330-87-8
Tiirakari, Leeni & Manu Kärki: Kyläpuodista supermarkettiin. Someron ja Somerniemen kauppojen historiaa.  Somero:  Amanita, 2017.  ISBN 978-952-5330-93-9
Kärki, Manu: Someron järvet & Lammet.  Somero:  Amanita, 2018.  ISBN 978-952-5330-98-4
Kärki, Manu & Torsti Linnanmäki: Myllyt, sahat ja talot. Somerniemen ja Someron vesimyllyt ja sahat ja Somerniemen kantatilojen omistajaluettelot.  (Somerniemi-seuran julkaisuja 10)  Somero:  Amanita, 2018.  ISBN 978-952-5330-96-0
Ilkka Kylävaara

Ilkka Kylävaara Lahden kirjamessuilla 2009.
Ilkka Uolevi Kylävaara (25. joulukuuta 1946 Helsinki – 13. kesäkuuta 2020) oli suomalainen toimittaja, ohjaaja ja kirjailija.