stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhana Piha
Ura

Juhana Piha valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1985 ja lääketieteen tohtoriksi 1989 Turun yliopistosta. Hänen monografiana julkaistu englanninkielinen väitöskirjansa vuodelta 1988 oli otsikoitu Cardiovascular autonomic function tests: responses in healthy subjects and determination of the age related reference values. Fysiologian dosentiksi hänet otettiin Turun Yliopistoon 1993 ja fysiologian, erityisesti autonomisen hermoston fysiologian, dosentiksi Kuopion Yliopistoon 1994. Kliinisen fysiologian erikoislääkärin tutkinnon hän suoritti Turun Yliopistossa 1999. Hän on erikoistui 1990-luvulta alkaen peniksen verenkiertohäiriöihin ja alkoi tutkia niiden vaikutuksia erektioon. Pihan tutkimustoiminta on myöhemmin laajentunut kokonaisvaltaiseksi miesten ja naisten seksuaaliongelmien kartoittamiseksi ja hoitamiseksi Hänellä  hänellä on NACSin vuonna 2007 myöntämä kliinisen seksologin (VET) tutkinto. Euroopan Erikoislääkäriyhdistyksen (UEMS) seksuaalilääketieteen jaos (Multidisciplinary Joint Committee of Sexual Medicine, MJCSM) myönsi hänelle seksuaalilääketieteen erityispätevyyden (Fellow of European Committee of Sexual Medicine, FECSM) vuonna 2012 ja seksuaalilääketieteen erityispätevyyden kouluttajan oikeudet vuonna 2016 .
Piha on kirjoittanut yli 50 kansainvälisissä tieteellisissä lehdissä julkaistua vertaisarvioitua tutkimusta, kymmenittäin oppikirjatasoisia tekstejä seksuaalihäiriöistä ja antanut sadoittain haastatteluja erilaisille medioille seksuaalihäiriöistä. Suomalaisiin lääketieteellisiin lehtiin hän on kirjoittanut useita katsausartikkeleita seksuaalihäiriöistä . Hän on toimittajana ja kirjoittajana vuonna 2019 julkaistavassa Seksuaalilääketiede -oppikirjassa (Duodecim). Pihalla on lääkärin vastaanotto Turussa ja hän ylläpitää seksuaalihäiriöitä käsittelevää internet-sivustoa.
Piha on ollut myös mukana miesten seksuaalihäiriöitä käsittelevässä Jaakko Virtasen dokumenttielokuvassa Miehen mitta (1999). Dokumentti näytettiin Suomessa ja useissa Euroopan maissa. Toisessa Pihan dokumentissa perehdytään nuoren miehen seksuaaliongelmiin ehkäisyneuvolan olosuhteissa.
Yksityiselämä

Juhana Pihan isä oli Turun kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen professori Kalevi Piha ja äiti ekonomi Katarina Piha. Piha on naimisissa tiedotuspäällikkö Pia Pihan kanssa, ja hänellä on neljä lasta.
Aiheesta muualla

Juhana Piha. University of Turku, Department of Physiology (englanniksi) (researchgate.net)
Radio Rock: Juhana Piha (haastatteluvideot 3.8.2016) (radiorock.fi)
Heljä Salonen (13.12.2018) Erikoislääkärin huoli: ”Vastaanotot täyttyvät miehistä, jotka epäilevät penistään pieneksi” - mikropeniksen tarkat rajat on selvillä (iltalehti.fi)
Pinja Päivänen (19.6.2017) Moni mies kärsii tietämättään testosteronin puutteesta, mutta saa vääriä lääkkeitä – Tunnista nämä oireet (tilaajille) (hs.fi)
Katri Kallionpää (19.6.2014) 30 000 tarinaa seksistä (tilaajille) (hs.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat
Katkeravesirikko

| Katkeravesirikko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Vesirikkokasvit Elatinaceae
Suku::  Vesirikot Elatine
Laji::  hydropiper
Kaksiosainen nimi
 Elatine hydropiper  L. 
Katso myös
   Katkeravesirikko Wikispeciesissä   Katkeravesirikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Katkeravesirikko (Elatine hydropiper) on vesirikkokasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Se on pienikokoinen ja suikertava vesikasvi, joka kasvaa matalissa rantavesissä. Sen pituus on yleensä noin 3–12 cm. Sen lehtiasento on vastakkainen ja lehtilavat ovat soikeita. Katkeravesirikko kukkii kesä–syyskuussa ja sen kukat ovat pieniä sekä vaatimattomia ja ne sijaitsevat lehtihangoissa. Katkeravesirikkoa kasvaa Suomessa melko yleisenä koko maassa käsivarren Lappia ja Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Katkeravesirikko (Elatine hydropiper)
Kasviatlas 2022: Katkeravesirikon (Elatine hydropiper) levinneisyys Suomessa.
United States Department of Agriculture (USDA): Elatine hydropiper (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q163322  Wikispecies: Elatine hydropiper  APDB: 142840  APNI: 69908  BioLib: 3631  CoL: 395DN  EoL: 2889826  EPPO: ELTHY  EUNIS: 169010  FNA: 200014278  FoC: 200014278  GBIF: 9076200  iNaturalist: 198902  IPNI: 324690-1  IRMNG: 11803642  ITIS: 896347  NBN: NBNSYS0000002984  NCBI: 125027  Observation.org: 2483  OBIS: 715988  Open Tree of Life: 387177  PFI: 3301  Plant List: kew-2786547  PLANTS: ELHY4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:324690-1  Tropicos: 11800042  VASCAN: 5462  WFO: wfo-0000665333  WoRMS: 715988  Laji.fi: MX.38306
Lauri Pieti

Lauri Heikki Pieti (11. marraskuuta 1898 Lumijoki – 6. kesäkuuta 1966) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan jääkärijoukkojen joukkueenjohtajana. Hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaankin, joista jälkimmäisessä hän haavoittui partisaanien hyökkäyksessä.
Perhe ja koulutus

Pietin vanhemmat olivat maanviljelijä Erkki Pieti ja Anna Greta Risto. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 kansakoulun opettaja Impi Maria Pääskylän kanssa. Hän kävi kansakoulun ja maamieskoulun Oulaisissa vuonna 1915. Hän kävi tiedonantoaliupseerikurssin Kouvolassa ja armeijan urheilunjohtajakurssin Jyväskylässä vuonna 1919.
Jääkärikausi

Pieti liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 2. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen Libaussa pataljoonan pioneerikomppaniaan 23. syyskuuta 1917. Lisäksi hän kävi Libaussa Rautatienrakennuskurssin samaisena vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Pieti astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa hän haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pieti palasi parannuttuaan 8. heinäkuuta 1918 alkaen takaisin 2. jääkärirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Porin jalkaväkirykmentti 2 ja sitten Savon jääkärirykmentti. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana ja komppanianvääpelinä 3. ja 1. komppaniassa. Savon rykmentistä Pieti siirrettiin 1. huhtikuuta 1920 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, josta hän erosi 30. huhtikuuta 1922. Armeijasta eronsa jälkeen hän työskenteli maanviljelijänä Lumijoella ja toimi samalla jäsenenä Lumijoen suojeluskunnassa vuodesta 1920 alkaen.
Talvi- ja jatkosota

Pieti osallistui talvisotaan työvelvollisten komppanianpäällikkönä Pioneeripataljoona 4:ssä osallistuen taisteluihin Talissa ja Mannikkalassa. Jatkosotaan hän osallistui kuljetusjoukkueenjohtajana 12. Kenttähevossairaalassa, jolloin hän haavoittui partisaanien hyökkäyksessä. Myöhemmin hän toimi kyseisen sairaalan komendanttina vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet kotiutettiin. Kotiuttamisensa jälkeen hän työskenteli maanviljelijänä Lumijoella ja oli Lumijoen säästöpankin johtajana vuosina 1952–1962, jolloin hän siirtyi eläkkeelle. Hänet on haudattu Espooseen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 3. heinäkuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 16. toukokuuta 1938  Vänrikki 1940  Luutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Suojeluskuntain ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Matti Pellonpää

| Matti Pellonpää |
| --- | --- |
 Matti Pellonpää Valkeakoskella Intiaanirockissa vuonna 1990.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Matti Kalervo Pellonpää
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1951 Helsinki
Kuollut: 13. heinäkuuta 1995 (44 vuotta) Vaasa
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Peltsi
Merkittävät roolit:  Nikander (Varjoja paratiisissa) Räpsy (Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa) Rodolfo (Boheemielämää)
Palkinnot
 Parhaan miespääosan Jussi 1990 Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa Parhaan miesnäyttelijän Felix-palkinto Boheemielämää Sokeain kuunnelmapalkinto Isäni, sankari 
Aiheesta muualla
www.novision.fi/matti.html
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Matti Kalervo ”Peltsi” Pellonpää (28. maaliskuuta 1951 Helsinki – 13. heinäkuuta 1995 Vaasa) oli suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi etenkin Aki Kaurismäen elokuvien vakionäyttelijänä.
Pellonpää palkittiin uransa aikana muun muassa Euroopan elokuva-akatemian myöntämällä parhaan eurooppalaisen miesnäyttelijän Felix-palkinnolla roolistaan elokuvassa Boheemielämää (1992) ja valtion elokuvataiteilijapalkinnolla roolista elokuvassa Varjoja paratiisissa (1986).
Pellonpää oli ennen kaikkea vähäeleisen ja pienimuotoisen näyttelemistyylin taitaja. Hänellä oli luontaista elokuvallista vaistoa, ja hän tiesi täsmälleen, millä osalla kameralle piti kulloinkin näytellä. Muu osa miehestä oli lepotilassa. Pellonpää oli kuuluisa kahdesta katseestaan: alas ja ylös. Hänen ilmaisunsa oli kirkasta ja näytteleminen ilmensi poikkeuksellista ammattiosaamista. Roolinsa hän karakterisoi taiten ja käytti usein koomisia värityksiä.
Vuonna 1999 perustettiin Pellonpään kunniaksi vuosittain jaettava Matti Pellonpää -palkinto.
Lapsuus ja nuoruus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Upein hiili­pohjainen organismi, jota tällä planeetalla on tavannut. | ” |
– Kari Väänäsen määrittely Matti Pellon­päästä
Matti Pellon­pää syntyi Helsingin Naisten­klinikalla perheensä kuopukseksi. Varhais­lapsuudessaan hän sairasti usein, oli ulkoisesti hoikka ja heikon­lainen. Pellon­pään lapsuuden­perhe asusti Haka­niemessä ja hän kävi Kaisa­niemen kansakoulun. Nuorisolla oli tuohon aikaan tiukat reviiri­rajat kaupungin­osittain ja jopa kaduittain. Jengit ja kaupungin­osakiistat leimasivat myös Pellon­pään veljesten varhais­vuosia.
1960-luvulla Helsingin kanta­kaupungista suuntautui laaja­mittaista muuttoa upouusiin lähiöihin: Pellonpään perhe muutti Roihu­vuoreen 1964. Matin lapsuuden­ystävistä läheisin oli tuleva Porin Teatterin näyttelijä Hannu Müller, jonka kanssa hän joutui teatterin lumoihin. Vuonna 1967 valmistuneen Helsingin kaupunginteatterin uudis­rakennuksen suurella näyttämöllä esitettiin William Shakespearen historiallista draamaa Rikhard III, jota Matti ja Hannu arvioivat näytöksen jälkeen komeaksi: ”Tossa on nyt jotain…”.
Matti Pellon­pään varhaisimmat taiteelliset pyrkimykset olivat Lasten­radiossa 1960-luvun alussa. Hänen erikois­laatunsa ja muuntautumis­kykynsä kiinnittivät huomiota, ja hän sai ensi­tuntumaa ammattimaiseen työskentelyyn Lea Pennasen ja Eija Hiltusen johdolla. Matin ensimmäisiä kuunnelmia olivat Pikkuväen satujoulu ja Joululahjaistujaiset vuonna 1963. Kaksi vuotta myöhemmin hän teki jo vaativampaa näyttelijän­työtä Pii­popissa. Pennanen pani merkille Matin suoritus­varmuuden, ja tuolloin Lasten­radion väki oli varma, että pojasta tultaisiin vielä kuulemaan isommilla areenoilla.
Kaisa­niemen kansa­koulun jälkeen Pellon­pää siirtyi Kallion Torkkelin­kadulle Helsingin Toiseen Lyseoon. Se oli poika­koulu, jonka oppilaita vuosien varrella olivat muun muassa Pekka Laiho, Tuomari Nurmio ja Pertti Salolainen. Koulun opettajat olivat konservatiivisia, ja he suhtautuivat kriittisesti Kiinaan ja Neuvosto­liittoon. Vasta­painona Teiniliitto kiinnitti koulun seinille Stalinin kuvia.
Pellon­pää oli keski­koulussa keskin­kertainen mutta luova oppilas. Hänellä oli taito vetää touhuihinsa mukaan kavereitaan ja energisoida myös vähemmän luovia oppilaita. Pellon­pään tähtäimessä oli Teatteri­koulu. Hänellä ja Tuomari Nurmiolla oli oma yhtye. Pellonpää jätti koulun kesken viidennellä luokalla ja siirtyi tekemään hanttihommia kirjakaupan myyjänä.
Pellon­pään nuoruuteen kuuluivat myös kahdeksan­milliset koti­elo­kuvat sekä ääni- ja kuva­kuunnelmat, jotka ammensivat aika­kauden kansan tuntemista sarjakuvahahmoista, kuten Pekka Lipponen ja Jerry Cotton. Pää­osia näytteli usein Seppo Seuranen. Myös Janne Kuusi, Hannu Müller, Jukka-Pekka Palo ja Kari Väänänen olivat mukana omakustanteisissa tuotannoissa.
Teatterikoulu

Pellonpää pääsi Teatterikouluun 1973. Hänellä oli näyttämökokemusta jo Kellariteatterista, jonka riveistä kouluun pääsivät samana vuonna myös Saara Markkanen, Hannele Nieminen ja Jukka-Pekka Palo. Vuosien 1973–1977 kurssi oli nimekäs, edellä mainittujen ohella siihen kuuluivat muun muassa Eija Ahvo, Harri Hyttinen, Kari Sorvali ja Kari Väänänen. "Meillä oli hyvä yhteishenki, jollaista ei voi tietoisesti kasaamalla syntyäkään", Arto af Hällström analysoi kyseistä vuosikurssia.
Pellonpää kävi Teatterikoulussa ylikierroksilla, temppuili, puhui puhumasta päästyään ja pelleili. Hän koki kouluvuodet toisaalta myös henkisesti kasvattaviksi ja luonnehti kurssiaan vuonna 1979 ”ehkä parhaaksi ystäväpiirikseen” ja ”valmiiksi ensembleksi”. Jukka-Pekka Palon mukaan kurssille kokonaisuudessaan oli ominaista "sarjakuvamainen tapa olla lavalla". Pellonpää ja Väänänen velmuilivat usein keskenään, mikä oli tosin myös harjoittelua ammattia varten. Ja tapa saada naisia.
Kurssin lopputyö oli näytelmä Herra Langen rikos, jossa haettiin irtiottoa kyökkirealismista ja otettiin vaikutteita Carl Barksin albumeista. Pellonpään roolina oli ikääntynyt talonmies, nimiroolin teki Palo. Kriitikot arvioivat esityksen merkittäväksi. Herra Langen rikos esitettiin Tikapuuteatterissa, joka oli Teatterikoulun opetusteatteri. Esityskertoja oli kaksitoista ja katsojia noin 2 200. Dramaturgina toimi Helena Anttonen.
Pellonpään saldona Teatterikoulusta oli vahva ammatillinen pohja ja kattava suhdeverkosto. Suomen teatterihistoriassa kurssi 1973–1977 oli jakolinja kahden perin erilaisen näyttelijäsukupolven ja näyttämötradition välillä.
1980-luvun alussa Pellonpää opiskeli lisäksi yhden lukuvuoden Taideteollisen korkeakoulun kuvaajalinjalla.
Teatteri

Pellonpää työskenteli Kirjan näyttämöllä kiinnitettynä näyttelijänä 1977–1979. Se jäi hänen ainoaksi teatterikiinnityksekseen. Hän näytteli Pikku-Niiloa Gustaf af Geijerstamin käsikirjoittamassa tarinassa Iso-Niilo ja Pikku-Niilo. Näytelmä esitettiin 20 kertaa ja katsojia kertyi yli 3 500.
Pellonpään merkittäviä teatteritehtäviä oli Viirilän ja Riitaojan kaksoisrooli Jouko Turkan ohjaamassa Tuntemattomassa sotilaassa, joka sai ensi-iltansa Helsingin kaupunginteatterissa joulukuussa 1979. Näytelmä keräsi yli 74 000 katsojaa, ja sitä esitettiin maaliskuuhun 1981 saakka. Päinvastoin kuin monet muut näyttelijät Pellonpää tuli toimeen Turkan kanssa: "Turkka musta näyttelijän teki", hän totesi.
Helsingin kaupunginteatterin lisäksi Pellonpää vieraili Ryhmäteatterissa, KOM-teatterissa ja Intimiteatterissa.
Pellonpää ohjasi Kellariteatterissa teoksen Klondyken kuningas ja toimi Kalle Pursiaisen assistenttina näytelmässä Jumalainen näytelmä.
Pellonpään teatteriura jäi lyhyeksi. Hän lopetti sen vuonna 1983 lastennäytelmään Maailmanmatkaaja Möttönen, jonka ohjasi Kristiina Repo. Omasta mielestään Pellonpää oli liian lyhytjännitteinen näyttämölle, eikä hän halunnut sitoutua kenties vuosikausiakin kestäviin produktioihin.
Elokuvat

Matti Pellonpää teki valkokankailla yhdeksän pääroolia. Viisi niistä oli Aki Kaurismäen elokuvissa: Varjoja paratiisissa, Boheemielämää, Pidä huivista kiinni, Tatjana, Leningrad Cowboys Go America ja Leningrad Cowboys Meet Moses. Kaksi oli Mika Kaurismäen elokuvissa: Arvottomat ja Cha Cha Cha. Lisäksi hän näytteli pääroolin Matti Ijäksen elokuvassa Räpsy ja Dolly ja Jim Jarmuschin elokuvassa Night on Earth.
Elokuvat > Elokuvaroolit 1960- ja 1970-luvuilla

Matti Pellonpää esitti jo lapsena pienen "roolin" Mikko Niskasen elokuvassa Pojat (1962). Mistään valkokangasdebyytistä ei kuitenkaan ollut kyse, sillä Pellonpää ei ole tunnistettavissa edes elokuvan tuotantostilleistä. Ensimmäinen tunnistettava elokuvaesiintyminen oli vuonna 1969 Eila Kaarresalo-Kasarin lyhytelokuvassa Ampumarata, mutta sekin jäi vain vähäiseksi sivutehtäväksi. Pellonpään varsinainen debyyttirooli kokoillan elokuvassa on Valdemar Leppänen vuonna 1970 Edvin Laineen eeppisessä draamassa Akseli ja Elina. Väinö Linnan luomaan Täällä Pohjantähden alla -universumiin kuuluva alakuloinen Valtu on Leppäsen Aunen ainoa poika. Hän kaatuu talvisodan rintamalla ensimmäisenä Pentinkulman nuorukaisista ja hänen sankarikuolemansa nostaa hutsuna pidetyn Aunen statusta kyläyhteisössä.
Laine edusti vanhaa teatteriperinnettä, johon ei kuulunut Pellonpään edustama vähäeleinen ja intiimi ilmaisutapa. Hän kuitenkin piti Pellonpäästä, jonka ääni oli lapsuuden sairauksien seurauksena vielä heikoissa kantimissa, mutta kuitenkin selkeää. Yhteistyö Laineen kanssa jatkui elokuvissa Viimeinen savotta (1977) ja Ruskan jälkeen (1979). Laineen myöhäiskauden teokset eivät olleet taiteellisesti korkeatasoisia, mutta Pellonpäälle ne tarjosivat tilaisuuden tutustua edeltävien sukupolvien näyttelijöihin, kuten Elsa Turakaiseen.
Pellonpään uran varhaisvaiheen muita elokuvarooleja ovat kreditoimaton tykkimiehen osa Asko Tolosen draamassa Kesän maku (1975) ja kreditoitu sivurooli koomikkona Heikki Partasen, Riitta Rautoman ja Katariina Lahden historiallisessa draamassa Antti Puuhaara (1976).
Elokuvat > Roolit Anssi Mänttärin elokuvissa

Pellonpää näytteli 1980-luvulla sivurooleja lähes kaikissa Anssi Mänttärin elokuvissa. Merkittävin on iso sivurooli draamakomediassa Regina ja miehet (1983). Pellonpää on taiteilijarenttu Räsänen, Reginan veli, joka riitelee ja pummaa viinaa. Soundi-lehden Asko Alanen arvosti Pellonpään suoritusta, vaikka elokuvaa muuten pidettiin heikonlaisena.
Pellonpään toinen keskeinen sivuosa Mänttärin elokuvissa on korvaton mies draamakomediassa Kuningas lähtee Ranskaan (1986). Kellossa Pellonpää näyttelee pienen roolin rehtinä miehenä, Rakkauselokuvassa (1984) hän näyttelee Säikky-Nilssonia, Viimeisissä rotannahoissa (1985) hänellä on valkopukuisen isän rooli ja Ylösnousemuksessa (1985) kuolemaa etsivän formulakuskin rooli. Kellon DVD-julkaisussa Pellonpään markkina-arvoa hyödynnettiin laittamalla hänen nimensä etukanteen kahden pääosanäyttelijän jatkoksi.
Elokuvat > Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa

Pellonpää näytteli miespääroolin Matti Ijäksen tragikoomisessa rakkaustarinassa Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa (1990). Pellonpään kiinnittäminen Räpsyksi oli sikäli rohkea veto, että 1980-luvulla suomalaisen elokuvan tekijät olivat linnoittautuneet tiukasti poteroihinsa, ja Pellonpäätä pidettiin ennen kaikkea Kaurismäkien tuotantoyhtiön Villealfan miehenä. Pellonpää ei liiemmin piitannut reviirirajoista, vaan tarttui Ijäksen tarjoukseen, sillä tuohon aikaan hän toimi lähinnä Villealfan toimiston kahvinkeittäjänä. Lisäksi Pellonpää, Ijäs ja elokuvan toinen käsikirjoittaja Arto Melleri tunsivat toisensa jo entuudestaan.
Räpsyn hahmoon otettiin vaikutteita Pellonpään siviiliminästä, tämän ujoudesta ja sivullisuudesta sekä tietenkin kapakkaelämästä. Räpsyä rakennettaessa eräänä perustana oli Pellonpään tyyli liikkua ravintoloissa savukkeita lainatessaan ja rituaaliin liittyvä poikkeuksellisen taidokas sopeutuminen kulloiseenkin pöytäseurueeseen. Hän aisti seurueen hengen, ja sovitti käyttäytymisensä sen mukaiseksi; porukan keskipisteeksi hän ei tieten tahtoen pyrkinyt.
Dollya näytellyt Raija Paalanen oli teatterinäyttelijä, jolla oli niukalti kokemusta elokuvan teosta. Paalaselle Pellonpää oli erinomainen työtoveri ja tukikeppi tarvittaessa. Ijäksen mukaan elokuvanäyttelemisen ydintä on kyky tarkkailla vastanäyttelijää ja olla siten läsnä: "Peltsillä se oli niin luontevaa --- se osasi kuunnella ihmisiä ja korvat oli auki koko ajan". Pellonpään havainnointikyky ja kokonaistilanteen hahmottaminen oli ilmiömäinen. Hän tiedosti käsien merkityksen elokuvanäyttelemisessä ja tiesi missä kohtaa kuvaa huomiopiste milloinkin liikkui.
Räpsy ja Dolly oli arvostelumenestys ja Pellonpää nappasi osastaan Jussi-palkinnon. Suomenmaan Leo Ståhlhammarin mielestä Räpsy oli Pellonpään uran merkittävimpiä rooleja. Kaupallisesti elokuvan menestys oli huono.
Elokuvat > Night on Earth

Jim Jarmuschin episodielokuva Night on Earth (1991) sijoittuu viiteen kaupunkiin. Pellonpää näyttelee Helsinki-osuudessa taksikuskia, jota elämä on kolhinut, kuten monia muitakin hänen näyttelemiään hahmoja. Kari Väänäsen ja Sakari Kuosmasen näyttelemät miehet alkavat tilittää kuskille sammuneen ystävänsä Akin elämänkohtaloa. Akia tulkitsee Tomi Salmela. Vuodatuksen jälkeen kuski kertoo oman elämäntarinansa, joka on huomattavasti surullisempi kuin Akin konsanaan. Teos yltyy miltei Pellonpään monologiksi, jossa tämä kertoo vastasyntyneen lapsensa menettämisestä. Jarmusch väistää sentimentaalisuuden ja keskittyy Pellonpään kasvojen melankolisen maiseman tenhovoimaan. Elokuvan neljässä muussa episodissa taksiautoksi on valittu kutakin maata edustava automerkki, kuten Rooma-osuuden Fiat. Helsingin taksiautona toimii vuoden 1973 Volvo 140.
Elokuvat > Muut elokuvat 1980–1995

Vuonna 1981 Pellonpää näytteli sotilaskarkuria Jaakko Pakkasvirran sotadraamassa Pedon merkki. Vuonna 1990 hänellä oli sivurooli fruktosian kielen tulkkina Matti Kuortin lastenelokuvassa Kiljusen herrasväen uudet seikkailut. Vuonna 1991 Pellonpäällä oli useita sivuosia Olli Soinion kauhukomediassa Kadunlakaisijat. Villealfa oli mukana tuottamassa ranskalaissuomalaista moottoripyörä-aiheista elokuvaa Iron Horsemen vuonna 1994: Gilles Charmantin ohjaamassa elokuvassa oli runsaasti Aki Kaurismäen vakionäyttelijöitä Pellonpää mukaan luettuna.
Pellonpään aktiivisimman elokuvauran aikana suomalaiset elokuvat menestyivät ylipäätään huonosti Uuno Turhapuroja ja Talvisodan kaltaisia suurelokuvia lukuun ottamatta. Katsojaluvut jäivät usein nelinumeroisiksi. Vasta 1990-luvun puolen välin jälkeen suomalaiset elokuvat alkoivat jälleen kerätä kuusinumeroisia katsojamääriä laajemmalti. Pellonpäällä oli äänirooli Markku Pölösen Kivenpyörittäjän kylässä, joka sai ensi-iltansa viitisen kuukautta ennen hänen kuolemaansa ja lähes 300 000 katsojaa.
Näyttelijän uraltaan Pellonpää poikkesi 1987 Pauli Pentin rikosdraamassa Macbeth, jossa hän toimi valosuunnittelijana.