stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Samettisimppu

| Samettisimppu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Samettisimput Aploactinidae
Suku::  Aploactisoma
Laji::  milesii
Kaksiosainen nimi
 Aploactisoma milesii  (Richardson, 1850) 
Katso myös
   Samettisimppu Wikispeciesissä   Samettisimppu Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Samettisimppu (Aploactisoma milesii) on samettisimppuihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä.
Koko ja ulkonäkö

Samettisimppu voi kasvaa suurimmillaan 23 cm pitkäksi. Samettisimpun ruumiissa on useita nystyjä ja nauhamaisia ulokkeita. Selkäevä on pitkä ja etuosastaan korkea. Rintaevät ovat kookkaat ja viuhkamaiset ja pyrstöevä on pyöreähkö. Kalan suomuissa on pieniä piikkejä, mitkä antavat sille samettimaisen ulkonäön. Samettisimppu on väriltään vaihtelevasti harmaa, ruskea tai punertava ja ruumiissa on usein tummempia täpliä.
Levinneisyys ja elintavat

Samettisimppua tavataan Australiaan etelärannikolta Länsi-Australiasta Uuteen Etelä-Walesiin. Lajin elinympäristöä ovat kivikkoiset alueet ja koralliriutat. Se piileskelee usein kivien välissä ja alla ja sienieläinten joukossa. Kala voi myös kaivautua pohjaan. Samettisimpun ravintoa ovat pienet äyriäiset.
Schoenus

Schoenus voi viitata seuraaviin:
skhoinos (lat. schoenus), antiikin aikainen egyptiläistä alkuperää ollut pituusmitta
ruosteheinät (Schoenus), sarakasvien suku
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Schoenus”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Seiken Shukumine

Seiken Shukumine 祝嶺正献 (1925 – 2001) oli taidon ja gensei-ryū-karaten luoja.
Shukuminea voidaan pitää yhtenä budon uudistajista. Hänen pyrkimyksenään oli kehittää budoa vastaamaan paremmin nyky-yhteiskunnan tarpeisiin.
Seiken Shukuminen budo-historia

1925 Seiken Shukumine syntyy Okinawalla Nagon kaupungissa.
1933 Aloittaa karaten Ankō Sadoyaman opetuksessa.
1937 Siirtyy Sokō Kishimoton opetukseen Nahan kaupunkiin.
1945 Tutkii kolmiulotteisessa avaruudessa liikkumista, joka rakentaa pohjaa sen-, un-, hen-, nen- ja ten-tekniikkaluokille.
1946 Kehittää un-, hen- ja ten-tekniikkaluokkia Kyushun Ōita-läänin vuorilla ja Okinawan autiosaarilla.
1948 Esittelee ensimmäistä kertaa uudet tekniikat Itōssa, Shizuokassa ja opettaa niitä halukkaille.
1953 Luo gensei-ryū karaten tyylisuunnan ja alkaa opettaa sitä täysipäiväisesti. Tokio keskipisteenään opettaa koemielessä yliopistoissa, itsepuolustusjoukoissa ja yleisillä dojoilla.
1956 Saa Dai Nippon Butokukailta (大日本武徳会, dai nippon butoku kai) 8 dan hanshin arvon.
1962 Viimeistelee uudelle budolle tarpeelliset tekniikat ja kutsuu niitä nimellä taigi – vartalon tekniikka.
1963 Kehittää teoriaa taidon tekniikoiden taustaksi sekä teoriaa yleisistä budon elementeistä: taiki – hengityksen säännöt, dōkō – kehon hallitsemisen säännöt, seigyo – konfliktien säännöt. Julkaisee Shin karatedō kyōhanin, gensei-ryū-karaten perusteoksen.
1965 Perustaa virallisesti taidon ja samana vuonna Japanin taidoliiton.
1983 Perustaa Maailman taidoliiton.
1988 Julkaisee Taido gaironin, kirjan taidon perusteista.
2001 Kuolee 26. marraskuuta Shizuokan läänissä.
Julkaisut

1963: Shin karatedō kyōhan, "Uuden karaten käsikirja"
1988: Taido gairon, "Johdatus taidoon"
Kultaisen šekiinin laulukilpailu

Kultaisen šekiinin laulukilpailu (Zecchino d’Oro) on italialainen lastenlaulukilpailu, jossa lapset esittävät uusia lapsille tehtyjä lauluja. Kilpailu järjestetään vuosittain ja se on esitetty joka vuosi myös Italian televisiossa RAI:n kanavilla. Kultaisen šekiinin laulukilpailusta on esitetty Suomen televisiossa kooste nimellä Lapset laulavat lapsille.
Kilpailun isänä pidetään Cino Tortorellaa, joka juonsi 50 ensimmäistä kilpailua joko yksin tai yhdessä muiden juontajien kanssa. Tortorella halusi luoda lapsille hieman San Remon musiikkifestivaaleja (Festival di Sanremo) vastaavanlaisen kilpailun. Kilpailun perusidea on säilynyt vuosien ajan suurin piirtein samanlaisena, vaikka kilpailun rakenteeseen onkin tehty useita erilaisia muutoksia vuosien varrella.
Nykyisin kilpailu on monipäiväinen ja siinä on mukana 12 kappaletta. Välillä kappaleita on ollut kilpailussa 14, mutta vuodesta 2008 lähtien kilpailukappaleiden lukumäärä on ollut 12. Suurimman osan kappaleista laulaa yksi lapsi kuoron kanssa, mutta osassa kappaleista laulajina on kaksi tai kolme lasta kuoron kanssa. Kaikki kappaleet ovat italiankielisiä, mutta Italian ulkopuolelta kotoisin olevat lapset ovat laulaneet aina osan esittämästään kappaleesta omalla äidinkielellään. Kilpailun voittajan valitsee lapsista koostuva tuomaristo.
Kappaleiden esittäjät valitaan karsintojen perusteella. Esikarsintoja järjestetään kevään sekä kesän aikana monissa eri Italian kaupungeissa kiertävän karsintakiertueen kautta. Esikarsinnoista jatkoon selvinneistä valitaan tarvittava määrä (yleensä 12–15) lasta esittämään sen vuoden kilpailukappaleita. Kilpailuun osallistuvien lasten yläikäraja on kymmenen vuotta.
Laulukilpailussa on ajan saatossa esiintynyt muutamia myöhemmin laulajauralle siirtyneitä, kuten esimerkiksi Cristina D’Avena. Myös monista kilpailukappaleista on muodostunut vielä myöhemminkin muistettavia klassikoita.Italiassa tunnettuja kilpailussa esitettyjä kappaleita ovat muun muassa Quarantaquatro gatti (suom. Neljäkymmentäneljä kissaa), Il coccodrillo come fa (suom. Mitä krokotiili sanoo) ja Le tagliatelle di nonna Pina (suom. Pina-mummon tagliatellet). Yksi kansainvälisesti tunnetuimpia kappaleita on usealle eri kielelle käännetty kappale Volevo un gatto nero (suom. Tahdoin mustan kissan), joka on käännetty suomeksi nimellä Mustan kissan tango.
Kultaisen šekiinin laulukilpailuun liittyen on tehty myös visailuohjelmat Zecchino Show ja Zecchino Family Show, joissa kilpailtiin siitä, kuinka hyvin joukkueet tuntevat Kultaisen šekiinin laulukilpailun kappaleita. Lisäksi vuonna 1968 Kultaisen šekiinin laulukilpailun voittaneen kappaleen Quarantaquatro gatti (suom. Neljäkymmentäneljä kissaa) pohjalta on luotu animaatiosarja 44 gatti.
Suomalaiset kappaleet Kultaisen šekiinin laulukilpailuissa

1981: Sara Backberg: Il fabbro del paese (Pajalaulu)
1988: Leena Untamala: Il folletto bianco (Lumiukko)
1991: Katariina Lantto: Al luna park (Tivolissa)
2016: Annika Martin Anello ja Iacopo Cioni: Pikku peikko (Pikku peikko)
Seminole

Seminole voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
seminolit, yhdysvaltalainen intiaaniheimo
yhdysvaltalaisia paikkakuntia:
Seminole Floridassa
Seminole Oklahomassa
Seminole Texasissa
Seminolen piirikunta, piirikunta Floridassa
Fort Kingin petturi (Seminole), Budd Boetticherin ohjaama lännenelokuva vuodelta 1953.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Seminole”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Schoiniás

| --- | --- |
Sijainti:  38°19′31″N, 21°20′22″E, Mesolóngi Aitolia-Akarnania, Länsi-Kreikka Kreikka
Vesialue:  Mesolóngin–Aitolikón laguunit, Patraksenlahti
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,125 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Schoiniás (kreik. Σχοινιάς) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Patraksenlahden ja Mesolóngin laguunin toisistaan erottavassa saariketjussa. Saaren pinta-ala on noin 0,125 neliökilometriä ja sen asukasluku on 2 (vuonna 2011). Hallinnollisesti saari kuuluu Mesolóngin kuntaan, Aitolia-Akarnanian alueyksikköön ja Länsi-Kreikan alueeseen.
Schoiniáksen lounaispuolella sijaitsee Prokopánistoksen saari ja itäpuolella saaret Kómma (Kóma) ja Ágios Sóstis.
Salibandyn Superfinaali 2016

| Salibandyn Superfinaali 2016 |
| --- | --- |

Laji:  salibandy
Järjestyksessä oleva kausi:  1.
Maa:   Suomi
Paikka:  Helsinki
Joukkueiden määrä:  4
Ajankohta:  16.4.2016
Kultaa:  Miehet: Classic Naiset: NST
Hopeaa:  Miehet: Oilers Naiset: Classic
Sivusto:  Superfinaali
Salibandyn Superfinaali 2016 oli järjestyksessä ensimmäinen salibandyn Superfinaali. 16. huhtikuuta naisten Salibandyliigan loppuottelussa vastakkain olivat Classic ja NST. Miesten Salibandyliigan finaalissa olivat vastakkain Classicin miesten edustusjoukkue ja Esport Oilers.
La Vernaz

| La Vernaz |
| --- | --- |
 Yleiskuva kylästä
 La Vernaz
 Koordinaatit: 46°18′57″N, 6°35′38″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Haute-Savoie
Arrondissementti:  Thonon-les-Bains
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  7,8 km²
Väkiluku (2019):  343 
 – Väestötiheys:  44 as./km²
Kunnan numero:  74295
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Vernaz on kunta Ranskan itäosassa, Haute-Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Vallée d’Aulpsin laaksossa, noin 15 kilometriä Thonon-les-Bainsin kaupungista kaakkoon.
Gorges du Pont du Diable
Kunnan nähtävyys on paholaisen sillan rotko, Gorges du Pont du Diable. Dranse de Morzine -joki on kaivanut syvän rotkon kalkkikiveen. Kohde luokiteltiin vuonna 1928 luonnon matkailukohteeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Vernaz Wikimedia Commonsissa
Seminghundran kihlakunta

Seminghundran kihlakunnan sijainti Tukholman läänin kartalla.
Seminghundran kihlakunta (ruots. Seminghundra härad) oli kihlakunta Tukholman läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 230,92 neliökilometriä ja asukasluku 3 132 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Vidbo, Skepptuna, Lunda, Frösunda, Orkesta, Markin ja Skånela.
Kihlakunnan tuolloista kunnista Markim, Orkesta ja Frösunda kuuluvat nykyään Vallentunan kuntaan ja muut Sigtunan kuntaan.
La Union

| La Union |
| --- | --- |

 Lippu
 Sijainti
 Koordinaatit: 16°30′0″N, 120°25′0″E 
Valtio:  Filippiinit
Alue:  Ilocosin alue
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  San Fernando
Väkiluku (2010):  741 906
La Union on provinssi Ilocosin alueella Luzonin saaren länsiosassa Filippiineillä. Provinssin pääkaupunki on San Fernando. La Unionin väkiluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 741 906.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Union Wikimedia Commonsissa
Filippiinien hallinnollinen jako
| --- | --- |
Pääkaupunki:  Manila
Alueet:   Bicolin alue  Cagayan Valley  CALABARZON  Caraga  Cordilleran hallinnollinen alue  Davaon alue  Ilocosin alue  Itä-Visayas  Keski-Luzon  Keski-Visayas  Länsi-Visayas  MIMAROPA  Mindanaon autonominen muslimialue  Pohjois-Mindanaon alue  Pääkaupunkialue  SOCCSKSARGEN  Zamboangan niemimaa 
Provinssit:   Abra  Agusan del Norte  Agusan del Sur  Aklan  Albay  Antique  Apayao  Aurora  Basilan  Bataan  Batanes  Batangas  Benguet  Biliran  Bohol  Bukidnon  Bulacan  Cagayan  Camarines Norte  Camarines Sur  Camiguin  Capiz  Catanduanes  Cavite  Cebu  Cotabato  Davao del Norte  Davao del Sur  Davao de Oro  Davao Occidental  Davao Oriental  Dinagat Islands  Eastern Samar  Guimaras  Ifugao  Ilocos Norte  Ilocos Sur  Iloilo  Isabela  Kalinga  La Union  Laguna  Lanao del Norte  Lanao del Sur  Leyte  Maguindanao  Marinduque  Masbate  Misamis Occidental  Misamis Oriental  Mountain Province  Negros Occidental  Negros Oriental  Northern Samar  Nueva Ecija  Nueva Vizcaya  Occidental Mindoro  Oriental Mindoro  Palawan  Pampanga  Pangasinan  Quezon  Quirino  Rizal  Romblon  Samar  Sarangani  Siquijor  Sorsogon  South Cotabato  Southern Leyte  Sultan Kudarat  Sulu  Surigao del Norte  Surigao del Sur  Tarlac  Tawi-Tawi  Zambales  Zamboanga del Norte  Zamboanga del Sur  Zamboanga Sibugay
Kyrön pitäjä

Kyrö tai Suur-Kyrö oli Suomessa Hämeenkyröstä Kyrönjoen ympäristöön saakka ulottunut keskiajalla ja uuden ajan alkupuolella sijainnut pitäjä. Kyröön kuuluivat nykyajan kunnista muun muassa Viljakkala, Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kankaanpää, Parkano, Kihniö, Karvia, Honkajoki ja Jämijärvi.
Historia

Kyrönjoen suuseudun rautakautisen kulttuurikeskuksen hävittyä vuoden 800 tienoilla jäi seutu avoimeksi etelästä tuleville erämiehille ja uudisasukkaille. Pitkään Etelä-Pohjanmaata asuttivat ilmeisesti yksinomaan lappalaiset. Muinaislöytöjen puutteesta on päätelty, että uudisasukkaiden muutto alueelle on tapahtunut tämän jälkeen melko hitaasti. Alueesta muodostui muinaisten Suur-Sastamalan ja Suur-Pirkkalan seutujen sekä Sastamalasta eronneen Kyrön pitäjän nautinta-aluetta ja samoilta alueilta Kyrönjoen seutu lienee saanut ensimmäiset asukkaansa. Uudisasutus on todennäköisesti ollut vilkasta 1100-luvulla. Asutus eteni Kyrönjokivarren lisäksi 1200-luvun alkupuolella myös toisiin jokilaaksoihin nykyisten Laihian ja Vöyrin alueille sekä hieman myöhemmin myös Lapualle.
Kyrön alkupitäjän asukkaat lienevät lähtöpaikoillaan joutuneet kristinuskon vaikutuspiiriin. Niinpä katolinen kirkko on todennäköisesti järjestänyt oloja alusta saakka. Kyrön kirkkopitäjän hallinnollinen järjestely on muodostunut myöhäisintään 1200-luvun alkupuolella. Vuosisadan lopulla perustettiin Kyrön naapuriin myös Mustasaaren ja Pietarsaaren kirkkopitäjät. Myöhempi hallinto- ja käräjäpitäjäjako rakentui kirkollisen aluejaon pohjalle.
Kyrön suurpitäjän ensimmäinen hajaantumisaalto tapahtui 1500-luvun alussa, kun ensin Vöyri irrotettiin Kyröstä ja Mustasaaresta omaksi kirkkopitäjäkseen ja tämän jälkeen Laihialle ja Ilmajoelle perustettiin omat kappeliseurakunnat. Vöyri erottautui Kyröstä pian myös omaksi hallintopitäjäkseen. Suurin piirtein 1500-luvun puolesta välistä 1600-luvun alkuun ulottuvalla ajanjaksolla myös Ilmajoki, Laihia ja Lapua itsenäistyivät suurpitäjästä sekä kirkollisesti että hallinnollisesti. Vuonna 1607 hallitus ryhtyi jakamaan Pohjanmaan suuria pitäjiä edelleen ja Vähäkyrö erotettiin kirkkopitäjäksi. Hallinnollinen jako seurasi jälleen perästä ja entisestä Suur-Kyröstä jäi jäljelle Isonkyrön pitäjä.
Hallinto ja aluejako

Kyrö jakautui varsin varhaisessa vaiheessa Pohjan-Kyröön ja eteläosan ns. Ydin-Kyröön tai Hämeenkyröön. Syynä oli alueen laajuus ja hallinnan mahdottomuus silloisin viestintä- ja liikenneyhteyksien sekä väestön kasvun vuoksi. Yhä on nähtävissä näitten kahden alueen välissä harvemmin asutettu erämaa-alue. Väestö keskittyi Suur-Kyrössä etelä- ja pohjoisosiin, mikä edesauttoi eriytymistä.
Alun perin (Etelä-Pohjanmaan) Pohjan Kyrö oli kirkolliseen verotukseen liittyen jaettu kolmeen kolmanneskuntaan. Viimeistään Korsholman linnaläänin perustamisen yhteydessä on pitäjässä siirrytty kolmanneskuntajaosta yleisesti käytössä olleeseen neljänneskuntajakoon. Verorasitus jaettiin tasan neljänneskuntien kesken. Myöhemmin hajoamisprosessin aikana vanha neljänneskuntajako menetti merkityksensä ja osittain näitä vastaamaan tulivat perustetut kappeliseurakunnat.
Hämeen- tai ns. Ydin-Kyrön alue jakautui myöhemmin 1640-luvulla Hämeenkyröksi (Kyrö af Tavastland) ja Ikaalisten Kyröksi (Kyrö af Ikalisis). Sekä Hämeenkyrö että Ikaalisten Kyrö jakautuivat 1865 annetun keisarillisen asetuksen myötä kuntiin ja seurakuntiin, joilla oli erillinen hallinto. Hämeenkyrö jakutui Viljakkalaksi ja Hämeenkyröksi, joista Viljakkala on tehnyt kuntaliitoksen Ylöjärveen 2000-luvulla. Ikaalisten Kyrö jakautui ensin kahtia Kankaanpään eriytyessä kappeliseurakunnaksi 1840-luvulla ja sittemmin omaksi kunnaksi 1860-luvulla. Sittemmin Parkano erottautui 1880-luvulla Ikaalisten Kyröstä ja Kihniö Parkanosta myöhemmin. Myös Honkajoki ja Karvia muodostuivat omiksi kunnikseen ja seurakunniksi 1800-1900-lukujen taitteessa. Viimeisenä Ikaalisista erosi Jämijärvi 1910-luvulla.
Väestö

Väestö Kyröön tuli Kyrösjärven vesistön kautta Suur-Sastamalasta ja Suur-Pirkkalasta. Etelä-Pohjanmaan Pohjan-Kyrö sai asutusta myös Ruotsista ja Savosta. Asutus pohjoiseen Etelä-Pohjanmaalle tuli Kyrönjokea pitkin. Savolaisia tuli eritoten Kyrön itäisiin ja pohjoisiin osiin, joiden asutus ei ollut yhtä vakiintunutta ja tiivistä kuin Kyrön eteläosassa. Vanhastaan alueella asui saamelaisia vielä 1600-luvullakin Kyrön eteläosissa ennen siirtymistä pohjoisempaan tai sulautumista valtaväestöön.
Verokirjoista on päätelty, että 1400-luvun alussa (Etelä-Pohjanmaan) Pohjan Kyrön taloluku oli 160 ja 1530-luvulla se ilman Vöyriä lähenteli kuuttasataa. 1500-luvulla tapahtuneen hajaantumisprosessin tuloksena pitäjän taloluku laski noin neljäänsataan.
Pohjan Kyrön rajat eri aikoina.
Seijun Suzuki

Seijun Suzuki
Seijun Suzuki (jap. 鈴木 清順, Suzuki Seijun; oik. Seitaro Suzuki, jap. 鈴木 清太郎, Suzuki Seitarō; 24. toukokuuta 1923 Nihonbashi, Tokio – 13. helmikuuta 2017 Tokio) oli japanilainen elokuvaohjaaja.  Hän teki nelisenkymmentä b-elokuvaa Nikkatsu-studiolle, valtaosin yakuza-tyylilajin rikoselokuvia.
Seitaro Suzukin ura alkoi toisen maailmansodan jälkeen apulaisohjaajana. Vuonna 1954 hän pääsi töihin Nikkatsu-tuotantoyhtiöön ja ohjasi ensimmäiset elokuvansa vuonna 1956. Studio tuotti elokuvia sarjatuotantona niukkoine budjetteineen ja tiukkoine kuvausaikatauluineen. Suzuki herätti närää muokkaamalla käsikirjoituksia mielensä mukaisiksi. Vuoden 1967 elokuvaa Tehtävänä murha studion johtaja piti niin käsittämättömänä, että hän erotti Suzukin ja kielsi tämän muidenki elokuvien levityksen.
Nuoret elokuvaohjaajat ja opiskelijapiirien fanijoukot alkoivat protestoida Suzukin erottamista vastaan, ja vuoden kuluttua studio pyysi anteeksi laitonta irtisanomista. Suzuki ohjasi vuosien ajan lähinnä televisiotuotantoja, mutta palasi 1970-luvun loppupuolella takaisin pitkien teatterielokuvien pariin ja ohjasi niitä harvakseltaan 2010-luvulle asti. Länsimaissa hän nousi kulttimaineeseen 1980-luvulla. Tokion elokuvafestivaaleilla nähtiin vuonna 2006 kaikki Suzukin 48 elokuvaa.
Suomessa Suzukin elokuvia on esitetty harvemmin. Elo-syyskuussa 2018 Yle Teema esitti Kino Klassikko -ohjelmapaikalla kuusi Suzukin elokuvaa: Tähtäimessä vankiauto (Jûsangô taihisen' yori: Sono gosôsha o nerae) vuodelta 1960, Etsivätoimisto 2-3: Kuolkaa, paskiaiset! (Kutabare akutô-domo - Tantei jimusho 23) ja Pedon nuoruus (Yajû no seishun) vuodelta 1963,  Tokion rakkikoira (Tokyo nagaremono) ja Tappelun elegia (Kenka erejî) vuodelta 1966 sekä viimeiseksi jäänyt Nikkatsu-tuotanto Tehtävänä murha (Koroshi no rakuin) vuodelta 1967. Elokuvat olivat katsottavissa myös Yle Areenassa elo-syyskuussa 2018.
Aiheesta muualla

Seijun Suzuki Elonetissä.
Seijun Suzuki Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kultaiset lehdet

| Kultaiset lehdet Hector |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Finnvox, Herodes ja Musapaja -studiot
 Julkaistu: 1995
 Tuottaja(t): Juha Tikka
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 58.13
 Levy-yhtiö: EMI
Listasijoitukset
  Suomi: 11. (marraskuu 1995)
Hectorin muut julkaisut
| Salaisuuksien talo 1994 | Kultaiset lehdet 1995 | 20 suosikkia – Lumi teki enkelin eteiseen 1996 |
Kultaiset lehdet on Hectorin vuonna 1995 ilmestynyt albumi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Hector, ellei toisin mainittu.
Yö tanssittaa – 4.13
Pahuuden avenue – 6.26
Pää räjähtää – 4.39
Pian tuuthan takaisin ( -Darling Be Home Soon- ) – 3.45 (säv. John Sebastian, suom. san. Hector)
Mitä mulle kuuluu? – 4.35
Kultaiset lehdet – 4.05
Oi ystäväin, oi armahain – 3.13 (säv. trad., san. Keijo Räikkönen)
Kun kello pysähtyy – 3.25
Time goes by – 3.44
Nuoruuden lopetus – 4.52
Aukaisit oven – 4.16
Vanhat polkupyörät – 4.32
Halleluja ( -Hallelujah- ) – 6.09 (säv. Leonard Cohen, suom. san. Hector)
Muusikot

Hector – laulu, demokitarat, isorumpu
Mongo Aaltonen – lyömäsoittimet, KORG Wavedrum
Esa Kotilainen – koskettimet, haitari, anklung
Muddy Manninen – kitarat,
Jarmo Nikku – kitarat, sähkösitar
Anssi Nykänen – rummut, huuto
Juha Tikka – basso, kosketinsoittimet, kannel, trumpetti
Sarita Harma – laulu (12)
Arto Järvelä – nyckelharpa
Pave Maijanen – laulu, käyrätorvi
Kim Lönnholm – laulu
Sami Saari – laulu
Minna Kangas-Hirvonen – viulu, barokkiviulu
Mauri Saarikoski – viulu
Tuula Riisalo – alttoviulu, barokkiviulu
Lea Pekkala – sello, barokkisello
Riku Niemi – jousisovitukset, jousiorkesterin johto
Singlet

”Yö tanssittaa” / ”Vanhat polkupyörät”
”Pää räjähtää” / ”Mitä mulle kuuluu”
Scho-Ka-Kola

Ylemmässä kuvassa rasia vuodelta 1941, ja alemmassa kahdeksaan osaan jaettuja suklaapaloja rasiassa.
Scho-Ka-Kola on saksalainen suklaamakeinen. Scho-Ka-Kola sisältää kofeiinia, kaakaota, kahvia ja kolapähkinää. Rasian sisällä on 16 palaa erittäin kofeiinipitoista suklaata, joka on jaettu valmiiksi kahteen kahdeksan palan kerrokseen. Rasia ja resepti ovat muuttuneet vain vähän vuoden 1936 tuotteen julkaisun jälkeen. Scho-Ka-Kolaa valmistetaan sekä tummasta että maitosuklaasta. Myös täysmaidosta valmistettu versio on saatavana sinisessä rasiassa.
Historia

Scho-Ka-Kola esiteltiin natsi-Saksan vuoden 1936 kesäolympialaisten aikana. Tuotteen kerrottiin tuolloin olevan ”sporttisuklaata” stimuloivalla vaikutuksella.
Liittoutuneiden miehityksen aikana suklaata jaettiin myös saksalaisille siviileille.
Kultakilpiruohot

| Kultakilpiruohot |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit
Suku::  Kultakilpiruohot Aurinia  Desv.
Katso myös
   Kultakilpiruohot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kultakilpiruohot (Aurinia) on ristikukkaiskasveihin kuuluva kasvisuku, jonka on kuvannut Nicaise Auguste Desvaux 1815. Suvussa on seitsemän lajia.
Lajeja

Lajeja: Aurinia corymbosa, Aurinia gionae, Aurinia leucadea, Aurinia moreana, Aurinia petraea, Aurinia saxatilis, Aurinia sinuata.
Suomeksi on nimetty puutarhaperennana viljelty kivikkokilpiruoho (Aurinia saxatilis), jonka alkuperäalue yltää Saksasta Ukrainaan ja Turkkiin.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Aurinia
Kultajousipyrstö

| Kultajousipyrstö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Paratiisilinnut Paradisaeidae
Suku::  Jousipyrstöt Cicinnurus
Laji::  magnificus
Kaksiosainen nimi
 Cicinnurus magnificus  (Pennant, 1781) 
Synonyymit
 Diphyllodes magnificus 
Katso myös
   Kultajousipyrstö Wikispeciesissä   Kultajousipyrstö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultajousipyrstö (Cicinnurus magnificus) on Papua-Uudessa-Guineassa ja Indonesiassa tavattava paratiisilintuihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kultajousipyrstö on noin 19–26 cm. Koiraan selkä ja pää ovat väriltään mustat ja päälaki ruskea. Niskan höyhenet ovat keltaviiruiset ja viuhkamaisessa muodostelmassa, jonka koiras voi nostaa ylös. Kultajousipyrstön rinta on tumman vihreä ja siivet kullankeltaiset. Koiraan pyrstöhöyhenistä kaksi on muita pidemmät ja piiskamaiset ja kiertyvät spiraalimaisesti. Naaras on koirasta pienikokoisempi. Selkä on vaalean oliivinruskea, ja rinnassa on mustia viiruja. Silmien yläpuolella on sinertävä viiru, jonka perusteella naaraan erottaa muista paratiisilintunaaraista. Kultajousipyrstön nokka ja jalat ovat siniset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultajousipyrstöä tavataan Uuden-Guinean saarelta Indonesian ja Papua-Uuden-Guinean alueelta. Lajin elinympäristöä ovat sademetsät rannikkoseudun alankomailta aina 1 500 metrin korkeuteen merenpinnasta. Lajia ei kuitenkaan tavata rannikkoseudun lietteisistä suometsistä.