stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viron presidentinvaali 1996
Vaalikokous - riigikogun ja kuntien edustajat

Riigikogu-vaiheen jälkeen lähes kuukautta myöhemmin siirryttiin riigikogun edustajien ja kuntien edustajien yhteiseen presidentinvaalivaiheeseen. Kokoontumispaikka oli Estonia-teatteri Tallinnassa. Kunnallispoliitikkojen puolelta etsittiin heille yhteistä ehdokasta, koska kunnallispoliitikkojen äänet olisivat riittäneet valitsemaan haluamansa presidentin. Tähän oli tarjolla Narvan kaupunginjohtaja Raivo Murd, joka toimi Viron kaupunkien liiton puheenjohtajana. Murdin ehdokkuus ei kuitenkaan edennyt lopulliseen valintakokoukseen.
Valintakokoukseen tuli Meren ja Rüütelin lisäksi uusia ehdokkaita eli riigikogun varapuhemies Tunne Kelam, entinen sosiaaliministeri Siiri Oviir ja Ruotsin virolainen professori Enn Tõugu. Heistä Kelam nähtiin edustavan samanalaisia arvoja kuin Lennart Meri eli näin veisi Mereltä ääniä valitsijakokouksessa.
Valintakokouksen ensimmäisellä kierroksella Lennart Meri sai 139, Arnold Rüütel 85, Tunne Kelam 76, Enn Tõugu 47 ja Siiri Oviir 25 ääntä. Toiselle kierroksella pääsivät siis Meri ja Rüütel, jossa Meri voitti Rüütelin äänin 196-126. Tyhjiä ääniä annettiin peräti 44.Valintaan riitti 193 ääntä kaikista äänioikeutetuista eli 384 valitsijasta.
Tultuaan valituksi uudelleen Meri kiitospuheessaan valitsijakokoukselle korosti maakuntien itsehallinnon merkitystä. Riigikogun suuntaan hän myönsi, että hän ei ensimmäisen virkakautensa aikana ollut valmis "riittävään vuoropuheluun" riigikogun kanssa luvaten korjata tilannetta jatkossa "entistä paremman ja tiiviimmän yhteistyön avulla".
Aiheesta muualla

President of the Republic of Estonia Elections vvk.ee. Viitattu 10.2.2021. (englanniksi)
| n k  Vaalit ja kansanäänestykset Virossa |
| --- | --- |
Parlamenttivaalit: 1919 · 1920 · 1923 · 1926 · 1929 · 1932 · 1938 · 1940 · 1992 · 1995 · 1999 · 2003 · 2007 · 2011 · 2015 · 2019 · 2023
Kunnallisvaalit: 1993 · 1996 · 1999 · 2002 · 2005 · 2009 · 2013 · 2017 · 2021
Presidentinvaali: 1938 · 1992 · 1996 · 2001 · 2006 · 2011 · 2016 · 2021
Europarlamenttivaalit: 2004 · 2009 · 2014 · 2019 · 2024
Kansanäänestykset: 1923 · 1932 · 6/1933 · 10/1933 · 1936 · 1991 · 1992 · 2003
Moskovan spartakiadit 1928

| Moskovan spartakiadit 1928 |
| --- | --- |
 S. A. Vlasovin suunnittelema kisajuliste.
Isäntäkaupunki:  Moskova, Neuvostoliitto
Osallistujat:  n. 4 650 urheilijaa / 15 maata
Kisatapahtumat:  24 urheilumuotoa
Avajaiset:  12. elokuuta 1928
Päättäjäiset:  24. elokuuta 1928
Gustav Klutsiksen Spartakiadi-sarjan juliste.
Moskovan spartakiadit 1928 (ven. Всесоюзная спартакиада, Yleisliittolaiset spartakiadit) olivat Moskovassa 12.–24. elokuuta 1928 järjestetyt kansainväliset urheilukilpailut, joiden järjestäjänä toimi kommunistijohtoinen Punainen Urheiluinternationaali (RSI). Kyseessä oli kommunistisen liikkeen vastine porvarillisille olympialaisille ja sosialidemokraattisille työläisolympialaisille. Moskovan spartakiadeihin osallistui yli 4 600 urheilijaa, joista noin 650 tuli Neuvostoliiton ulkopuolelta. Suomen kisoissa edusti Työväen Urheiluliiton kommunistiopposition lähettämä joukkue.
Yleistä

Ensimmäiset spartakiadeiksi kutsutut kilpailut järjestettiin Leningradissa vuonna 1924. Kaksi vuotta myöhemmin Kominternin johtama RSI teki päätöksen kansainvälisistä kisoista. Ensimmäiset kansainväliset spartakiadit olivat Oslossa helmikuussa 1928 pidetyt talvispartakiadit, jonka jälkeen vuorossa olivat Moskovan kesäspartakiadit. Ne jäivät kuitenkin ainoiksi kesäkisoiksi, kun Berliinin 1931 ja Moskovan 1934 spartakiadit peruttiin Kominternin omaksuttua kansanrintamapolitiikan ja RSI:n aloitettua yhteistyön sosialidemokraattisten urheilujärjestöjen kanssa.
Moskovan spartakiadeista käytettiin ”kansainvälisten” sijaan nimitystä ”yleisliittolaiset”, koska suurin osa kilpailijoista tuli Neuvostoliitosta. Spartakiadit oli omistettu maan ensimmäisen viisivuotissuunnitelman käynnistymiselle. Niiden ajatuksena oli porvarillisena pidetyn kilpaurheilun ja voitontavoittelun sijaan työläisurheilun ihanteiden mukainen joukkoliikunta, johon sisältyi myös ensimmäisen maailmansodan synnyttämän rauhanaatteen sekä työväen keskinäisen solidaarisuuden korostaminen. RSI:n pääsihteeri Fritz Reussner luonnehti spartakiadeja työläisurheilun mielenosoitukseksi porvariurheilua ja olympialaisia vastaan. Järjestäjien tarkoituksena oli myös spartakiadien avulla esitellä Neuvostoliiton saavutuksia ulkomaisille vieraille. Suomalaisurheilijat kuitenkin kiistivät kotiin palattuaan spartakiadien poliittisuuden ja pitivät niitä ensisijaisesti urheilukilpailuina.
Kilpailupaikkoja Moskovassa oli kaikkiaan 15. Spartakiadeja varten rakennettiin joukko uusia, kuten lähes 40 000 katsojan Dynamo-stadion sekä sisälajeille tarkoitettu Krylja Sovjetovin urheilupalatsi. Soutu- ja purjehduskilpailut pidettiin Leningradissa, jonne valmistui ajanmukainen soutustadion. Suorituspaikkojen ohella järjestäjät panostivat runsaasti myös kisojen muihin ulkoisiin puitteisiin. Spartakiadit näkyivät Moskovan katukuvassa muun muassa erilaisin iskulausein. Kisatapahtumia välitettiin katujen varsille sijoitetuista kovaäänisistä ja dokumentaristi Pjotr Novitskin johdolla kuvattiin päivittäisiä uutiskatsauksia. Visuaalisesta ilmeestä vastasi muun muassa Gustav Klutsis, jonka spartakiadeja varten suunnittelma juliste- ja postikorttisarja on 1920-luvun neuvostoliittolaisen avantgardismin tunnetuimpia teoksia. Spartakiadihymnin kirjoitti runoilija Nikolai Asejev.
Moskovan spartakiadit osuivat päällekkäin heinäkuussa alkaneen Kominternin VI maailmankongressin kanssa, ja myös RSI kokoontui kisojen aikana omaan kongressiinsa. Spartakiadit käynnistyvät samana päivänä, jolloin Amsterdamin kesäolympialaiset päättyivät. Ohjelmaan sisältyivät juhlalliset avajaiset ja päättäjäiset. Ennen Dynamo-stadionilla pidettyjä avajaisia Punaisella torilla kokoontui 45 000 urheilijan paraati, jonka yhteydessä puhuivat muun muassa NKP:n edustaja Jemeljan Jaroslavski sekä järjestelytoimikunnan puheenjohtaja Abel Enukidze. Viides kisapäivä oli painijoita lukuun ottamatta välipäivä, jolloin Moskvajoen rannalla järjestettiin suuri iltajuhla ilotulituksineen.
Osanottajat ja urheilutapahtumat > Lajit

| --- | --- |
 Ammunta  Gorodki  Jalkapallo  Koripallo  Käsipallo  Lentopallo  Melonta  Miekkailu  Moottoripyöräily  Nyrkkeily  Paini  Painonnosto :  Purjehdus  Pyöräily  Rugby  Sotilasurheilu  Soutu  Taidelajit  Tennis  Uimahypyt  Uinti  Vesipallo  Voimistelu  Yleisurheilu
Suomi spartakiadeissa > Urheilullinen menestys

Suomalaiset saavuttivat spartakiadeissa kahdeksan voittoa ja 14 muuta sijoitusta kolmen parhaan joukossa. Voittajia olivat Volmari Iso-Hollo (3 000 ja 5 000 metrin juoksu), Veikko Mutikainen (vauhditon korkeushyppy), Hanna Kekäläinen (keihäänheitto), Kaarlo Ponsén (paini), Yrjö Paakki (nyrkkeily), Gunnar Bärlund (nyrkkeily) sekä Irma Lumivuokko (uinti). Toiseksi sijoittuivat Volmari Iso-Hollo (1 500 ja 10 000 m juoksu), Bruno Ahlberg (nyrkkeily), Urho Leskinen (nyrkkeily), Albert Moll (nyrkkeily), Veikko Mutikainen (nyrkkeily), Verner Salonen (paini) ja Eino Turunen (paini) sekä kolmanneksi Yrjö Koskinen (keihäänheitto), Mikko Nordling (paini), Onni Viren (paini), Vieno Kari (uimahypyt) ja Toivo Paavilainen (uimahypyt).
Kolmanneksi tuli myös TUL:n jalkapallojoukkue hävittyään ainoastaan Uruguayn työläisurheiluliiton joukkueelle. Suomi voitti muun muassa Englannin joukkueen 23 000 katsojan todistaessa maalein 5–1. Spartakiadien jälkeen jalkapalloilijat jäivät Neuvostoliittoon vielä puolentoista kuukauden ajaksi pelaten ystävyysotteluita eri puolilla maata. Mukana olivat muun muassa Ernst Grönlund, Viljo Halme ja Frans Karjagin, jotka myöhemmin siirtyivät porvariseuroihin ja kuuluivat Suomen jalkapallomaajoukkueen kokoonpanoon Berliinin olympiakisoissa. Reino Fri piti spartakiadijoukkuetta jopa 1920-luvun parhaana suomalaisjoukkueena.
Suomen joukkueenjohtajana toimi Kaarlo Ponsén, ja avajaisissa viirinkantajana oli turkulainen soutaja Viljam Pesonen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moskovan spartakiadit 1928 Wikimedia Commonsissa
Itävallan joukkue avajaisparaatissa.
Jalkapallo ottelu Suomi–Uruguay Dynamo-stadionilla.
Spartakiadien muistoksi vuonna 2000 julkaistu venäläinen postimerkki.
TUL:n urheilijoita majapaikassaan.
Volmari Iso-Hollo johtaa 3 000 metrin kilpailua.
Vologda-Kipelovo

Kipelovon lentotukikohta Venäjän Euroopan puoleisen osan kartalla. Tukikohta sijaitsee Vologdan aluen Vologdan piirissä, noin 6 km Kipelovon rautatieasemalta etelään.
Vologda-Kipelovo tai Kipelovon lentotukikohta tai Fedotovon lentotukikohta (ven. военный аэродром Вологда / Кипелово,  Vojennyi aerodrom Vologda/ Kipelevo, suom. Vologda-Kipelovon sotilaslentokenttä; ven. База Морской авиации Северного флота Кипелово/Федотово, aiemmin myös ven. Вологда-18, Vologda-18; kansallinen lentopaikka-tunnus: ЬЛВФ ), on lentotukikohta Vologdan alueen Vologdan piirin Fedotovon maalaiskunnassa Venäjällä. Tukikohta on sisämaan sijainnistaan huolimatta Venäjän Pohjoisen laivaston sotilaspiirin meritiedusteluun ja sukellusveneiden torjuntaan käytettyjen lentokoneiden sijoituspaikka. Lentotukikohdan lennonjohtotornista on maanteitse noin 53 kilometriä aluekeskus Vologdan keskustaan. Tukikohdassa on 3,5 kilometriä pitkä kiitotie.
Tukikohdan nimitys vaihtelee eri lähteissä. Sotilaslentoasema sijaitsee Vologdan piirin Fedotovon maalaiskunnassa (ven. Федотовское сельское поселение; 5 276 as., 2010), noin kolme kilometriä Fedotovon (sotilas)taajamasta länteen ja kuusi kilometriä Kipelovon rautatiekylästä etelään. Kipelovo näkyy rautatieasemana suuren mittakaavan maantiekartoilla ja on myös Venäjän lentopaikkaluettelon käyttämä tarkenne. Sotilaslentokenttää lähempänä on asukasmäärältään suurempi ja maalaiskunnan nimessä näkyvä sotilastaajama Fedotovo, jonka nimen  ainakin osa lähteistä pyrkii häivyttämään. Esimerkiksi vuoden 2014 venäläinen maantiekarttakirja esittää harhauttavasti Fedotovon taajaman paikalla paikannimen "Štšerbinino" (ven. Щербинино). Sotilaslentoasemaan viitataan julkisissa lähteissä yleensä kuitenkin käyttäen tarkenteena joko paikannimeä Kipelovo tai Fedotovo.
Vologdan piirin Kipelovon tukikohdassa toimii Pohjoisen laivaston lentojoukkojen 2. lentoryhmän 5. erillinen sukellusvenetorjunnan lentue (2 GvAvG, 5 OPAE; sotilasyksikkö 49324-2). Lentueen kalustoon kuuluu Tupolev Tu-142MR, Tu-142MK ja Tu-142MZ -tyyppisiä meritiedustelun ja sukellusvenetorjunnan lentokoneita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vologda-Kipelovo Wikimedia Commonsissa
Aerobaza Kipelovo (Авиабаза Кипелово) (venäjäksi) (wikimapia.org)
Ту-142 морской авиации СФ (19.5.2020) (videon lopulla Tupolev Tu-142 -lentokone suuntaa hävittäjän saattelemana Itämerelle Koiviston sataman vierestä lentäen) (venäjäksi) (youtube.com)
Федотово (Fedotovon taajamasta, 2013) (venäjäksi) (youtube.com)
Aviabaza Kipelovo (venäjäksi) (vologda18.ru)
Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Кипелово (авиабаза)
Käännös suomeksi
Louis Edward Gelineau

Louis Edward Gelineau (3. toukokuuta 1928 – 7. marraskuuta 2024) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Burlingtonin hiippakuntaan 5. kesäkuuta 1953 ja nimitettiin Providencen hiippakunnan piispaksi 6. joulukuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. tammikuuta 1972. Pääkonsekraattorina toimi Robert Francis Joyce, jota avustivat Bernard Joseph Flanagan ja Edward Cornelius O'Leary.
Gelineau erosi tehtävistään 11. kesäkuuta 1997.
Gelineau vastusti 1980-luvulla homoseksuaaleja syrjinnältä suojaavaa lainsäädäntöä.
Tyks U-sairaala

Tyks U-sairaala
Tyks U-sairaala (ruots. Åucs U-sjukhuset) on Turun I kaupunginosassa, Hämeenkadun ja Kiinamyllynkadun kulmassa sijaitseva sairaala. Sen katuosoite on Kiinamyllynkatu 4. U-sairaala on osa Tyksin kantasairaalaa ja yksi Tyksin ja Varsinais-Suomen sairaanhoitopiirin kolmesta suurimmasta sairaalasta T-sairaalan ja A-sairaalan ohella. Nimi U-sairaala tarkoitti alkujaan uutta sairaalaa.
Tyksin sairaalanmäki kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. U-sairaala edustaa alueen  rakennuskannassa 1960-luvun modernistista elementtirakentamista.
U-sairaalan arkkitehtuuri ja valmistuminen

Turun lääninsairaalasta oli vuoden 1943 lain perusteella tullut lääketieteellisen tiedekunnan opetussairaala. Opetussairaalan uudisrakennuksista järjestettiin arkkitehtikilpailu, jonka Martta Martikainen-Ypyä ja Ragnar Ypyä voittivat vuonna 1955 ehdotuksellaan Kallonporaajan paratiisi. Arkkitehtikilpailun jälkeen lääninsairaalasta tuli vuonna 1956 yliopistollinen keskussairaala, jossaa kustannukset jakautuvat valtion ja kuntien kesken. Keskussairaalaliitto sai lääninsairaalan haltuunsa valtiolta vuonna 1958. Sairaalan rakennussuunnitelmat laajenivat ja suunnittelua hidasti myös hankkeen valtava koko ja hallinnolliset haasteet. Vuonna 1962 hyväksyttiin sairaalan luonnoskuvat, pääpiirustukset hyväksyttiin seuraavana vuonna.
Arkkitehtonisesti 1960-luvun modernismia edustava, Martta Martikainen-Ypyän ja Ragnar Ypyän suunnittelema U-sairaala valmistui vuonna 1968. Rakennuksessa on 13 kerrosta ja kaksi kellarikerrosta. Rakennuksen maanpäällisen osan korkeus on 43 metriä. Rakennustyypiltään sairaala on niin sanotun torni-jalustalla -tyypin sairaala. Rakennuksen kolme alinta kerrosta ja kaksi kellarikerrosta ovat 40 metriä leveitä ja muodostavat jalustan 20 metriä leveälle 13 kerroksen korkeuteen nousevalle torniosalle. Torniosan pituus on 117 metriä ja koko rakennuksen pituus (ilman talousrakennusta) 130 metriä. Valmistuttuaan kolossaalinen U-sairaala muodostui Turun uudeksi maamerkiksi.
U-sairaalan julkisivuille on ominaista rakennuksen päästä päähän ulottuvat nauhamaiset, tummasävyiset ikkunarivistöt ja niiden välissä harmaat seinäpinnat. Ulkoseinät ovat valkosementtipintaisia betonielementtejä, joiden pinta on profiloitu kumimatolla pystyraidalliseksi. Rakennuksen pohjoispuolella julkisivussa erottuvat 12. ja 13. kerroksen kohdalla kolmen auditorion istuinpenkkirivistöjen profiilit. Rakennuksen eteläisellä julkisivulla, sen idänpuoleisessa osassa, on aurinkoparvekkeet kerroksissa 4-13. Muutoin eteläinen julkisivu on pohjoista vastaava, mutta ilman auditorioiden profiileja.
Sairaalan pääsisäänkäynti on keskellä eteläistä julkisivua kolmannessa kerroksessa. Pääsisäänkäynnille johtaa kaksisuuntaisen ajoradan ja jalkakäytävän käsittävä ramppi Kiinamyllynkadun suunnasta. Sairaalan länsipäädyssä on erillinen sisäänkäynti ensimmäiseen kerrokseen.
U-sairaalan kokonaisuuteen kuuluu kolme-neljä-kerroksinen talousrakennus, jossa on henkilökunnan ruokasali ja keittiö sekä muita huollon tiloja, ja se valmistui samaan aikaan päärakennuksen kanssa. Valmistuessaan U-sairaalan kerrosala oli 38 433 neliömetriä (ilman talousrakennusta). Ypyöiden suunnittelema pysäköintitalo rakennettiin sairaalan  pääsisäänkäynnin kohdalla, se valmistui U-sairaalahankkeen viimeisenä osana vuonna 1969.
Muita 1960-luvulla rakennettuja torni-jalustalla -tyypin sairaaloita ovat Meilahden sairaala (1965), Kymenlaakson keskussairaala (1967) ja Kainuun keskussairaala (1968).
Sairaanhoitotoiminta U-sairaalassa

U-sairaalassa oli sen valmistuessa yhteensä 555 sairaansijaa. Naistentautien ja synnytysten sairaansijoja oli 212, lastentautien 138 ja lastenkirurgian 50. Naistentautien paikoista osa otettiin kuitenkin sisätautien käyttöön. Lisäksi korvatautien käytössä oli 60, silmätautien 45 ja sädehoitoklinikan käytössä 50 sairaansijaa. U-sairaalan osuus Tyksin 1 000 sairaansijan kokonaismäärästä oli vuonna 1968 hiukan yli puolet.
Ensimmäisessä kerroksessa sijaitsivat synnytysosasto ja sädehoidoitoklinikka. Toisessa kerroksessa leikkausosastot, röntgen ja lasten sydänasema. Kolmannessa eli sisäänkäyntikerroksessa oli tilat poliklinikoille. Neljäs kerros oli alun perin tarkoitettu kansliatiloiksi ja lasten psykiatrian tiloiksi. Kerroksissa 5-11 sijaitsivat vuodeosastot. Kahdessa ylimmässä kerroksessa oli laboratoriotiloja, opetustiloja ja kolme luentosalia.
Vuosikymmenten kuluessa eri erikoisalojen osuudet U-sairaalassa hoidetuista potilaista muuttuivat. Samoin tilamuutosten myötä myös eri toimintojen sijainnit. Pääosin rakennuksen osien ja tilojen käyttötarkoitukset ovat kuitenkin säilyneet alkuperäisinä. Rakennukselle ei ole tehty kokonaisvaltaista peruskorjausta.
U-sairaalan teknisen elinkaaren päättyminen

Vuonna 2002 tehty U-sairaalan talotekninen selvitys osoitti, että rakennus on talotekniikan osalta elinkaarensa loppupuolella ja vesi-, viemäri- ja sairaalakaasuputkistojen todennäköinen käyttöaika on ylitetty. 2010-luvulle tultaessa vesi- ja viemäriputkistojen rikot yleistyivät niin, että esim. vuonna 2010 niitä oli rakennuksessa 1-2 viikossa. Vesivuotoja aiheutui paitsi putkistojen ikääntymisestä myös siitä, että rakennuksen märkätiloissa ei ollut vesieristyksiä, joita 1960-luvulla ei vaadittu. Kosteus ja riittämätön ilmastointi johtivat henkilökunnan ja potilaiden terveyden vaarantaviin sisäilmaongelmiin. Vesivahingot ja sisäilmaongelmat sekä niihin liittyvät korjaustyöt merkitsivät useiden osastojen sulkemista ja muuttoa väistötiloihin ja joidenkin osastojen sulkemista kokonaan, kun mittavia korjaustöitä ei ollut kannattavaa tehdä.
Sairaalan käytöstä luopuminen ja korvaavien tilojen rakentaminen

Sairaanhoitopiirin hallitus päätti 14.12.2010, että U-sairaalan sairaalakäytöstä luovutaan viimeistään vuonna 2018. Sitä ennen sairaalaan tehdään välttämättömät rakenteelliset korjaukset, jotta sitä voidaan käyttää potilaiden hoidossa vuoteen 2018 asti. Päätöksen perusteluina oli, että U-sairaalaa ei voida peruskorjata nykyaikaisen erikoissairaanhoidon käyttöön, johtuen erityisesti sen matalasta kerroskorkeudesta. Peruskorjaus olisi lisäksi tullut kalliimmaksi, kuin uuden sairaalan rakentaminen.
Sairaanhoitopiirin valtuusto hyväksyi 25.11.2014 hankesuunnitelman, joka mahdollisti uuden T3-sairaalan (Majakkasairaalan) rakentamisen U-sairaalan korvaajaksi. Huonokuntoisesta U-sairaalasta siirrettiin sisätautien, syöpätautien ja neurologian erikoisalojen toiminnot vuonna 2012 valmistuneeseen T2-sairaalaan. T3-sairaalaan rakennetaan toimitilat U-sairaalaan vielä jääneille erikoisaloille:
lastentaudit
naistentaudit ja synnytykset
korva-, nenä- ja kurkkutaudit
suu- ja leukasairaudet sekä
kliinisen neurofysiologian, kuvantamisen, laboratorionäytteenoton ja välinehuollon toiminnoille.
Majakkasairaalan rakentaminen viivästyi sen perustusten betonin lujuusongelmien takia, ja se otettiin käyttöön tammikuussa 2022.
Suunnitelma U-sairaalan purkamisesta

Varsinais-Suomen sairaanhoitopiirin hallitus hyväksyi 30.3.2021 uuden kiinteistöstrategian sekä päätti etenemisestä kantasairaalan alueen tulevaa rakentamista koskevassa pitkän aikavälin suunnittelussa (masterplan). Hallituksen päätöksen mukaan tavoitteena on seuraavan kymmenen vuoden aikana tilojen uudelleen järjestely ja uudisrakentaminen Tyksin kantasairaalan alueella. Vuonna 2022 ryhdytään suunnittelemaan T-sairaalaan Majakkasairaalan lisäksi noin 13 000 kerrosneliön uudisosaa, jotta loput U-sairaalaan jäävät toiminnot voidaan siirtää T-sairaalaan. U-sairaala puretaan tämän jälkeen arviolta vuosina 2024–2026. U-sairaalan purkamisen jälkeen tontille rakennetaan uusi sairaalarakennus noin vuoteen 2031 mennessä. Kantasairaalan uudisrakentamisen myötä sairaanhoitotoiminnot Tyksin A-sairaalasta, Kirurgisesta sairaalasta, Turunmaan sairaalasta ja Raision sairaalasta voidaan siirtää uusiin tiloihin.
U-sairaalan nauhaikkunajulkisivua. Kuvassa myös Kiinamyllynkadulta sairaalan pääsisäänkäynnille johtava ramppi.
Gallinazon kulttuuri

Gallinazon kulttuurin alue.
Gallinazon kulttuuri (Virún kulttuuri) syntyi nykyisessä Pohjois-Perussa 
Virújoen laaksossa noin 200 eaa. – 200/350 jaa. Se oli myöhemmän Mochen kulttuurin naapuri, edeltäjä, aikalainenkin ja vaikutti siihen. Mochelle tyypillinen hierarkkinen luokkayhteiskunta kehittyi viimeistään Gallinazon kulttuurissa.
Synty

Gallinazon kulttuurin keramiikka on peräisin varhaisemmasta Cupisniquesta. Kauden alussa noin 200 eaa. vanhoja asutuskeskuksia hylättiin ja linnoitetuja suojapaikkoja tehtiin. Mutta keskivaiheessa olot rauhoittuivat ja asutus levittäytyi taas avoimille laaksonpohjille.
Alue

Gallinazon kulttuurin alue ulottui La Leche -joen laaksosta Santajoen laaksoon. Varsinainen Virún kulttuurin ydinalue ulottui Chicaman ja Virún jokilaaksoihin Región La Libertadin alueella.
Siellä vallitsi luokkayhteiskunta, ja kastelukanavapohjainen maanviljely. Viljeltiin muun muassa maissia ja papua sekä pidettiin hedelmäpuita. Kuivattua kalaa myytiin sisämaahan. Tämä Chavínin perinteitä jatkanut kulttuuri kukoisti ns. varhaisella välikaudella noin 500 eaa. – 300 jaa., jolloin Peru oli hajonnut moniin alueisiin.
Kulttuurin keskus oli Virujoen Castillo de Tomabal. Merkittävimmät monumentit ovat San Juan, Napo, Sarraque ja Tomaba.
Gallinazon kulttuuri ulottui Santajoelta Ecuadorin rajalle keramiikkalöytöjen mukaan. Se pohjautui aikaisempaan Cupisniquen keramiikkaan liittyvään kulttuuriin. Gallinazon keramiikka oli melko taitavasti tehtyä. Tämän kulttuurin kehitys jaetaan alku-, keski- ja myöhäisvaiheeseen. Samoilla seuduilla kukoisti noin 1000 eaa.–300 jaa. Vicús-kulttuuri.
Mochica, joka sijaitsi Chicamajoen laakson Cuencessa 100 jaa., valtasi Virujoen laakson noin 300 jaa.
Aiheesta muualla

http://www.tampere.fi/ekstrat/taidemuseo/arkisto/peru/800/gallinazo_en.htm
http://www.gabrielbernat.es/peru/preinca/cultpreincaicas/dregionales/VIRU/viru.html
Geoglyfi

Nazcan linjat Perussa ovat kenties maailman tunnetuimmat geoglyfit. Kuvassa kolibria esittävä kuvio.
Australialaisen taiteilijan Andrew Rogersin kiviä kasaamalla tekemä moderni geoglyfi, joka esittää aboriginaalien mytologian Bunjil-lintua.
Geoglyfi on ilmasta havaittava hahmo tai geometrinen kuvio, joka on tehty maahan joko kasaamalla maa-ainesta tai poistamalla sitä. Geoglyfejä on tehty muinaisissa kulttuureissa luultavasti uskonnollisia seremonioita varten.
Tunnettuja geoglyfejä

Acren geoglyfit
Atacaman jättiläinen
Nazcan linjat
Uffingtonin valkoinen hevonen
Joonas Oden

| Joonas Oden> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. helmikuuta 2000 (ikä 24) Tacoma, WA, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Suomi  Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  183 cm
Paino:  89 kg
Seura
Seura:  KooKoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  18
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Aik. seurat:  Ilves (SML) SaiPa (SML) Pioneers Vorarlberg (ICEHL)
Joonas Lee Oden (s. 17. helmikuuta 2000 Tacoma, Washington, Yhdysvallat) on suomalais-yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa  SM-liigajoukkue KooKoossa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä, ja hänet tunnetaan erityisesti luisteluvoimastaan. Oden laukoo oikealta.
Ura > Maajoukkueura

Oden pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2020. Puolivälieräottelussa Yhdysvaltoja vastaan hän teki Suomen 1–0-voittomaalin, joka ratkaisi joukkueelle välieräpaikan. Oden valittiin Suomen ottelun parhaaksi pelaajaksi. Joukkueen turnaus päättyi lopulta kuitenkin neljänteen sijaan. Yhteensä Oden on pelannut 22 nuorten ja kahdeksan poikien maaottelua.
Muuta

Odenin pikkuveli Markus pelaa hyökkääjänä Tanskan Metal Ligaenin Odense Bulldogsissa. Veljesten isä on yhdysvaltalainen ja äiti suomalainen. Minna-äidin tarina on kerrottu Yle TV2:n Tuhkimotarinoita-sarjan jaksossa ”Minna – Lätkä-äidin uuvuttava lupaus” (2020). Veljekset puhuvat äidinkielenään englantia.
Joonas Oden on maininnut suosikkipelaajakseen Nathan MacKinnonin.