stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georg Malmstén
Aiheesta muualla

Georg Malmsténin elokuvaura.
Georg Malmstén Pomus.netin tietokannassa.
Georg Malmsténin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Georg Malmsténin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Georg Malmsténin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Georg Malmstén meritunnelmissa. Ylen Elävä arkisto.
Malmstén, Georg hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Koko Suomen kansan Malmsteeni. Rumpalipojasta nyky-Suomen tunnetuimmaksi schlaagerien säveltäjäksi, Seura, 17.08.1938, nro 33, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana 
Georg Malmstén jäämässä eläkkeelle Poliisisoittokunnasta vuonna 1965. Oikealla poliisikomentaja Veikko Hietalahti.
Plutón (1897)

| Plutón |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  J. & G. Thomson, Clydebank
Laskettu vesille:  13. heinäkuuta 1897
Palveluskäyttöön:  29. joulukuuta 1897
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 3. heinäkuuta 1898
Tekniset tiedot
Uppouma:  400 t
Pituus:  66,58 m
Leveys:  6,88 m
Syväys:  1,79 m
Koneteho:  7 500 ihp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  67
Aseistus
Aseistus:  2 × QF 14 naulan tykkiä 2 × 1 naulan Maxim 2 × 14" torpedoputkea
Plutón oli Espanjan laivaston vuonna 1897 vesillelaskettu Audaz-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin J. & G. Thomsonilta Clydebankistä. Alus laskettiin vesille 13. heinäkuuta 1897 ja otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 29. joulukuuta.
Pliskan taistelu

Pliskan taistelu oli Bysantin keisarin Nikeforos I:n ja Bulgarian kaanin Krumin välillä käyty taistelu, jossa bulgaarit löivät Bysantin joukot ja surmasivat Nikeforoksen.
Tausta

Bulgaarit olivat valloittaneet Bulgarian alueen 680-luvulla ja he sotivat sittemmin Bysantin kanssa. Bulgaarien kaani Krum oli aloittanut omat sotaretkensä Bysanttia vastaan 810-luvulla ja Bysantin keisari Nikeforos I päätti tehdä lopun bulgaareista kokoamalla 70 000 miehen armeijan. Armeijaan kuului koko Tagmata (Bysantin vakinainen armeija), sekä yksiköitä Vähästä-Aasiasta ja Traakiasta. Mukana oli myös Nikeforoksen poika Staurakios. Kuultuaan armeijan koosta Krum pyysi rauhaa, mutta Nikeforos ei tähän suostunut, vaan eteni kohti bulgaarien pääkaupunki Pliskaa. Bysanttilaiset voittivat helposti kaupungin avuksi lähetetyn bulgaarijoukon. Bulgaarit pakenivat ja jättivät kaupungin ilman puolustusta. Kaupunkiin edenneet bysanttilaiset surmasivat yli 12 000 sen asukasta sekä polttivat ja ryöstivät Krumin palatsin. Pääkaupungin valloitus ei kuitenkaan riittänyt sodan voittoon. Krumin armeijaa ei ollut lyöty ja hän keräsi lisää joukkoja vuorilla Pliskan pohjoispuolella.
Taistelu

Krum suunnitteli bysanttilaisille ansan pystyseinäiselle rotkolle Pliskan pohjoispuolelle. Laiminlyöden tiedustelun Nikeforoksen joukot etenivät suoraan rotkoon ja ansa huomattiin vasta bulgaarien suljettua ulospääsyn paaluvarustuksella. Bysanttilaisia oli kuitenkin bulgaareja enemmän ja Nikeforoksen kenraalit yrittivät taivutella häntä tekemään rynnäkön varustuksia vastaan. Nikeforos päätti kuitenkin leiriytyä rotkoon. Kolmantena yönä leiriytymisestä bulgaarit hyökkäsivät alas rinnettä ja bysanttilaiset voitettiin nopeasti. Myös Nikeforos sai surmansa. Edellinen taistelussa surmansa saanut keisari oli ollut Adrianopolin taistelussa vuonna 378 kuollut Valens. Nikeforoksen poika Staurakios haavoittui pahoin, mutta hänen onnistui paeta muutamien kaartilaisten kanssa. Hän kuitenkin kuoli haavoihinsa muutaman kuukauden jälkeen. Koko armeijasta pääsivät pakenemaan vain jäännökset.
Seuraukset

Kuolleen Nikeforoksen kaula katkaistiin, ja pää laitettiin esille seipään kärjessä. Myöhemmin keisarin kallo silattiin hopealla, ja Krum käytti sitä juomakuppinaan. Konstantinopolissa uutinen tappiosta otettiin vastaan tyrmistyneenä. Keisari Mikael I soti vielä myöhemmin Krumia vastaan, yhtä huonolla menestyksellä. Rauha Bulgarian ja Bysantin välille solmittiin vuonna 814.
Kartta taistelun kulusta.
Krum juhlistamassa voittoaan Nikeforoksesta.
The Man I Love

”The Man I Love” on George Gershwinin säveltämä ja Ira Gershwinin sanoittama laulu vuodelta 1924. Siitä on tullut yksi Gershwinien tunnetuimmista lauluista ja yksi 1920-luvun suosituimmista jazzstandardeista.
Kappale kirjoitettiin alun perin Broadway-musikaaliin Lady, Be Good!, mutta kaihoisa balladi ei sopinut muuten nopeatempoiseen musikaaliin. Ensin se siirrettiin toiseen näytökseen ja lopulta pudotettiin kokonaan, kun koeyleisöt antoivat enemmän aplodeita musikaalin nopeammille tanssikappaleille. Vuonna 1927 Gershwinit ehdottivat laulua Strike Up the Band -musikaaliin, mutta näytelmä keskeytettiin ulkopaikkakunnilla pidettyjen koenäytösten jälkeen. Seuraavana vuonna kappale oli ehdolla Sigmund Rombergin ja Gershwinien yhteistyönä kirjoittamaan näytelmään Rosalie, mutta se pudotettiin tälläkin kertaa ohjelmistosta ennen ensi-iltaa.
Kappaleen pelasti englantilainen perijätär, kreivitär Edwina Mountbatten, joka kuuli George Gershwinin esittävän sitä New Yorkissa pidetyillä kutsuilla ja pyysi saada kopion nuottijulkaisusta. Palattuaan Lontooseen kreivitär järjesti kappaleen Berkeley Square Orchestran ohjelmistoon, ja sitä kautta siitä tuli nopeasti suosittu Lontoon musiikkipiireissä. Kappale levisi myös Pariisin mustien jazzbändien repertuaariin. Kappaleen ulkomainen suosio sai kustantaja Max Dreyfusin markkinoimaan kappaletta Tin Pan Alleyn kautta, ja Yhdysvaltojen läpimurto tapahtui lopulta vuonna 1928, jolloin Marion Harris, Sophie Tucker, Paul Whiteman ja Fred Rich nousivat kukin omalla versiollaan singlelistoille.
Jazzartisteista kappaleen ovat esittäneet muun muassa Art Tatum vuonna 1933, Billie Holiday Lester Youngin kanssa vuonna 1939 sekä Coleman Hawkins vuonna 1943. Suomeksi laulua on esitetty nimillä ”Tuo mies” (san. Terttu Jaakola) ja ”Mies toiveiden” (san. Pertti Reponen).
Aiheesta muualla

”Mies toiveiden (The Man I Love)”, Suuri toivelaulukirja 13, s. 232.  Fazer Musiikki, Suuri suomalainen kirjakerho, 1996.
Pitkän päivän matka yöhön

| Pitkän päivän matka yöhön> Long Day's Journey into Night |
| --- | --- |

Kirjoittaja:  Eugene O’Neill
Kirjoitettu:  1941
Alkuperäiskieli:  englanti
Tyylilaji:  draama
Aihe:  kirjailijan oma perhe
Tapahtumapaikka ja -aika:  Tyronen perheen kesähuvila, elokuu 1912
Kantaesitys:  2.2.1956
Kantaesityspaikka:  Dramaten, Tukholma
Henkilöt
Henkilöt:  Mary Cavan Tyrone, äiti  James Tyrone, isä  Edmund Tyrone, nuorempi poika  James Tyrone Jr., vanhempi poika  Cathleen, sisäkkö
Pitkän päivän matka yöhön tai Pitkä päivämatka yöhön (Long Day’s Journey into Night) on yhdysvaltalaisen Eugene O’Neillin kirjoittama nelinäytöksinen näytelmä, joka valmistui vuosina 1941–1942 mutta julkaistiin vasta 1956. Suurelta osin omaelämäkerrallista, hänen omia vanhempiaan ja veljeään kuvaavaa näytelmää pidetään hänen mestariteoksenaan, ja hän sai siitä postuumisti Pulitzer-palkinnon.
Juoni

Näytelmä tapahtuu elokuussa 1912 yhden päivän aikana, noin puoli yhdeksästä aamulla keskiyöhön, Tyronen perheen kesäasunnolla Atlantin valtameren rannalla Connecticutin osavaltiossa. Teoksen keskeisiin teemoihin kuuluu lääkkeiden ja alkoholin väärinkäyttö ja sen vaikutus muuhun perheeseen. Äiti Mary on riippuvainen morfiinista ja kaikki perheen kolme miestä alkoholista. Näytelmässä he vuoroin salailevat asiaa, syyttelevät toisiaan, vastustavat syytöksiä, katuvat ja kieltävät koko asian omalta kohdaltaan.
Perheen isä on uransa parhaat päivät nähnyt suosikkinäyttelijä, joka käyttää rahansa huonoihin kiinteistökauppoihin sen sijaan, että maksaisi perheensä jäsenten tarvitsemia hoitoja. Äidin mieli on järkkynyt lapsen menettämisen takia. Kyyninen vanhempi poika Jamie on vastahakoisesti seurannut isäänsä teatterialalle. Nuorempi poika, 23-vuotias Edmund on ollut merillä ja palannut sieltä sairaana, syyksi epäillään tuberkuloosia. Hän on äidin lemmikki, vaikka juuri hänen syntymänsä yhteydessä huonolta lääkäriltä saatu morfiiniresepti on johtanut äidin lääkekierteeseen. Äiti takertuu menneeseen, kaivaa esiin häämekkonsa. Edmund saa kuulla, että hänet lähetettäisiin parantolaan.
Näytelmän historiaa

Kun O’Neill sai näytelmän valmiiksi 1942, hän luovutti siitä sinetöidyn kopion kustantajansa Random Housen säilytettäväksi ja vaati, että tekstin saa julkaista vasta 25 vuoden kuluttua hänen kuolemastaan. Muodollinen sopimus asiasta tehtiin 1945. Kirjailijan kolmas vaimo Carlotta Monterey kuitenkin siirsi näytelmän oikeudet Yalen yliopistolle, mikä mitätöi sopimuksen.
Omaelämäkerrallinen aines

Näytelmän tapahtumapaikka on kirjailijan perheen kesäasuntoa Monte Cristo Cottagea muistuttava talo Connecticutissa. Perheen sukunimi oli jossakin vaiheessa ollut Tyrone, kuten näytelmän perheellä. Perheenjäsenten iät näytelmässä vastaavat varsin tarkoin O’Neillin perheen jäsenten ikää näytelmän tapahtuma-aikana, elokuussa 1912. Kirjailijaa vastaa näytelmässä Edmundin hahmo: myös Eugene O’Neill itse vietti aikaa merillä ja tuberkuloosiparantolassa.
Kirjailijan isä oli näytelmän isän tavoin yhden suositun roolin – Monte Criston kreivin – vangiksi jäänyt näyttelijä. Kirjailijan äiti kävi näytelmän Maryn tavoin katolista koulua Keskilännessä, Saint Mary’s Collegea Indianan osavaltion Notre Damessa. Kirjailijan isoveli, myös nimeltään Jamie, kuoli alkoholismiin 1923.
Kantaesitys Tukholmassa

O’Neillin elinaikana erityisesti ruotsalaiset olivat ihastuneet hänen tuotantoonsa, josta hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1936. Niinpä näytelmän maailmanensi-ilta tapahtui 2. helmikuuta 1956 Tukholman Dramatenissa, ruotsiksi nimellä Lång dags färd mot natt. Sen ohjasi Bengt Ekerot, ja rooleissa nähtiin Lars Hanson (James Tyrone), Inga Tidblad (Mary Tyrone), Ulf Palme (James Tyrone, Jr.), Jarl Kulle (Edmund Tyrone) ja Catrin Westerlund (Cathleen). Vuonna 1988 näytelmä tuli uudelleen Dramatenin ohjelmistoon Ingmar Bergmanin ohjaamana; Jarl Kulle oli nyt siirtynyt nuoremman pojan roolista isän rooliin.
Yhdysvalloissa Long Day’s Journey into Night kantaesitettiin alkukielellä Connecticutin New Havenissä syksyllä 1956, josta se siirtyi New Yorkin Broadwaylle Helen Hayes -teatteriin 7.11.1956 alkaen. Produktion ohjasi José Quintero ja rooleissa näyttelivät Fredric March (James Tyrone), Florence Eldridge (Mary Tyrone), Jason Robards (”Jamie” Tyrone), Bradford Dillman (Edmund) ja Katharine Ross (Cathleen). Se voitti Tony-palkinnon vuoden parhaana näytelmänä, ja Tonylla palkittiin myös Fredric March. Myös New York Drama Critics’ Circle palkitsi näytelmän. Quintero ohjasi näytelmän myös Britanniassa vuonna 1958, jolloin näyttelijöinä olivat Anthony Quayle (James), Gwen Ffrangcon-Davies (Mary), Ian Bannen (Jamie), Alan Bates (Edmund) ja Etain O’Dell (Cathleen).
Vuonna 1971 Lontoon National Theatre toi näytelmän ensi-iltaan Michael Blakemoren ohjaamana, rooleissa Laurence Olivier (James), Constance Cummings (Mary), Denis Quilley (Jamie), Ronald Pickup (Edmund) ja Jo Maxwell-Muller (Cathleen). Tästä produktiosta sovitettiin vuoden 1973 televisionäytelmä samalla miehityksellä lukuun ottamatta Cathleenin roolia, jota nyt esitti Maureen Lipman. Blakemoren ohella toisena ohjaajana toimi Peter Wood. Laurence Olivier sai roolistaan Emmyn.
Näytelmän esityksiä Suomessa

Pitkän päivän matka yöhön on nähty usein myös suomalaisteattereiden ohjelmistossa. Ensimmäisen suomennoksen siitä tekivät Ritva ja Timo Tiusanen, toisen Juha Siltanen vuonna 1988 nimellä Pitkä päivämatka yöhön. Kansallisteatteri esitti Willensaunassa Juha Siltasen suomennoksena ja Kurt Nuotion ohjaamana 2009–2011. Näyttelijöinä olivat Esko Salminen, Terhi Panula, Eero Aho, Jussi Nikkilä ja Emmi Pesonen.
Kalle Holmberg ohjasi näytelmän Tampereen Teatterille 1998. Näytelmä on viime vuosikymmeninä toteutettu myös muun muassa Seinäjoen kaupunginteatterissa 2006 ja Lahden kaupunginteatterissa 1989.
Elokuvasovituksia

Näytelmästä ohjasi Sidney Lumet vuonna 1962 samannimisen elokuvan, jonka osia näyttelivät Katharine Hepburn (Mary), Ralph Richardson (James), Jason Robards (Jamie), Dean Stockwell (Edmund) ja Jeanne Barr (Cathleen). Robards, Stockwell ja Hepburn palkittiin rooleistaan Cannesin elokuvajuhlilla, ja Hepburn sai myös parhaan naisnäyttelijän Oscar-ehdokkuuden.
Vuoden 1987 televisioelokuvassa näyttelivät Kevin Spacey (Jamie), Peter Gallagher (Edmund), Jack Lemmon (James Tyrone), Bethel Leslie (Mary) ja Jodie Lynne McClintock (Cathleen). Lemmon oli roolistaan ehdolla Golden Globe -palkinnon saajaksi.
Vuonna 2014 tuli ensi-iltaan Robert Delameren brittifilmatisointi, jossa näyttelee muun muassa David Suchet.
Aiheesta muualla

Long Day’s Journey Into Night (Arkistoitu – Internet Archive). EOneill.com 2008. (englanniksi)
Monte Cristo Cottage Connecticutissa.
Käännös suomeksi
Platon-kommentaarit

Platon-kommentaareilla tarkoitetaan kaikkia niitä erityisesti antiikin ja keskiajan aikana kirjoitettuja teoksia, joiden tarkoituksena on Platonin teosten selittäminen ja selventäminen. Monet platonilaiset filosofit ovat pyrkineet vuosisatojen aikana tekemään selityksiä ja yhteenvetoja Platonin ajattelusta, mutta erityisesti uusplatonilaiset kirjoittivat roomalaisella ajalla lukuisia kommentaareja yksittäisistä Platonin dialogeista. Monet näistä kommentaareista ovat säilyneet nykyaikaan.
Kreikkalaiset kommentaattorit

Monet Platonin Akatemiassa toimineet oppineet pyrkivät selventämään ja selittämään Platonin ajatuksia. Akatemialaisen Krantorin tiedetään kirjoittaneen kommentaarin Platonin Timaioksesta jo 200-luvulla eaa. Onasandros kirjoitti ensimmäisellä vuosisadalla jaa. kommentaarin Platonin Valtioon. Toiselle vuosisadalle tultaessa keskiplatonilaiset filosofit tuottivat parafraaseja ja yhteenvetoja Platonin teoksista. Näihin kuuluvat muun muassa Albinoksen kirjoittama johdanto Platonin teoksiin, sekä Alkinooksen ja Apuleiuksen kirjoittamat platonismin käsikirjat. Lääkäri Galenokselta on säilynyt katkelmia Timaioksen kommentaarista. Tuohon aikaan Aristoteleen ajattelu alkoi vaikuttaa platonismiin, ja muun muassa Attikos (n. 175) vastusti koulun vallannutta eklektismiä ja haastoi Aristoteleen teoriat Platonin opeista harhautumisena.
Uusplatonilaiset pyrkivät esittämään platonilaiset ja aristoteeliset filosofiset ajatukset keskenään yhteensopivina. Porfyrios (200-luku) pyrki osoittamaan Platonin ja Aristoteleen olleen keskeisissä kysymyksissä samaa mieltä, ja kirjoitti useita kommentaareja Platonin ja Aristoteleen sekä Aristoteleen oppilaan Theofrastoksen teoksista. Platonin kommentaareja kirjoittivat myös muun muassa Deksippos, Plutarkhos Ateenalainen ja Syrianos. Kalkidioksen tekemä osittainen latinankielinen käännös ja kommentaari Timaioksesta oli merkittävä, koska se oli 800 vuoden ajan ainoa laajempi Platonin teos, jonka latinankielisen lännen oppineet tunsivat. Suurin osa Prokloksen teoksista on Platonin yksittäisten dialogien ja vastaavanlaisten aiheiden kommentaareja. Kommentaarit esitettiin joko luentoina tai kirjoitettuina, ja monet niistä ovat säilyneet nykyaikaan. Myöhempiä uusplatonilaisia kommentaattoreita, joiden teoksia on säilynyt lukuisia, ovat Damaskios ja Olympiodoros.
Islamilaiset kommentaattorit

Platon ei ollut varhaiselle islamilaiselle filosofialle yhtä merkittävä kuin Aristoteles. Hänet nähtiin enemmän symbolina ja innoittajana kuin käytännöllisen filosofian lähteenä. Islamilainen platonismi, silloin kun sitä esiintyi, kehittyi aristoteelisen filosofian sisällä. Islamilaiset oppineet myös tunsivat vähemmän Platonin kuin Aristoteleen teoksia. Vaikuttaa siltä, että ainoastaan Valtio, Timaios, Sofisti ja Lait olivat saatavilla arabiankielisinä käännöksinä. Averroes, joka kirjoitti lukuisia kommentaareja Aristoteleen teoksista, vaikuttaa olleen motivoitunut kirjoittamaan ainoan platonilaisen Valtiota käsitelleen kommentaarinsa siksi, ettei kyennyt saamaan Aristoteleen Politiikkaa käsiinsä.
Bysanttilaiset kommentaattorit

Myös Bysantin valtakunnassa Aristoteleen teoksia luettiin enemmän kuin Platonia, koska Aristoteleen logiikan alan tutkielmia (Organon) pidettiin niin tärkeinä filosofialle. Merkittävä hahmo oli Arethas Kesarealainen, joka toimi Kesarean arkkipiispana. Hän otti tehtäväkseen Platonin teosten ja monien muiden antiikin aikaisten teosten käsikirjoitusten säilyttämisen. Hän kirjoitti omakätisesti skolioita Platonin teoksiin. 1000-luvulla sellaiset henkilöt kuin Mikael Psellos ja Johannes Italos arvostivat platonismia. Ainoa säilynyt myöhäisbysanttilainen kommentaari on Georgios Pakhymereen tekemä kommentaari Platonin dialogiin Parmenides.
Kirjallisuutta

Gibson, Roy K. & Kraus, Christina Shuttleworth (toim.): The Classical Commentary: Histories, Practices, Theory.  Brill, 2002.  ISBN 9004121536
Sorabji, Richard: The Philosophy of the Commentators 200–600 AD. A Sourcebook.  Cornell University Press, 2005.  ISBN 0801489881
Tuominen, Miira: The ancient Commentators on Plato and Aristotle.  Acumen, 2009.  ISBN 0520259815
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Commentaries on Plato
Käännös suomeksi
Manghitit

Buharan viimeinen emiiri ja Manghit-dynastian viimeinen hallitsija Mohammed Alim Khan Sergei Prokudin-Gorskin 1911 ottamassa alkuperäisessä värivalokuvassa..
Manghitit olivat turkkilainen heimo, joka vaikutti Keski-Aasiassa. He sulautuivat myöhemmin muuhun väestöön, mutta heidän jälkeläisensä nousivat johtaviin asemiin Buharan emiirikunnassa.
Manghitit polveutuivat mangkitien mongoliheimosta. 1200-luvulla he muuttivat länteen Mongoliasta ja asettuivat Dasht-i Qipchaqiin. Seuraavan vuosisadan aikana he olivat levinneet Volga ja Uraljokien väliselle alueelle. Pieniä määriä heitä muutti myös Pohjois-Kaukasukselle ja Pohjois-Afganistaniin. Kiptšakien alaisuudessa Volgalla asuneet manghitit alkoivat puhua turkkilaista kieltä 1300-luvulla ja he tulivat myöhemmin tunnetuiksi nogaina. Muualla he sulautuivat uzbekkeihin, karakalpakeihin ja kazakeihin.
Manghitit eivät muodostaneet yhtenäistä yhteisöä, vaan he jakautuivat useisiin pienempiin ja suurempiin ryhmiin. Osa alkoi ottaa osaa poliittiseen elämään Buharassa ja muissa kaanikunnissa. Esimerkiksi ennen kuin Shaybani Khan sai vallan Transoxaniassa vuonna 1503 manghiti nimeltä Khoja (Khwaja) Qazi Manghit Ura-tepen muinaista kaupunkia. 1700-luvun puolivälissä manghitit saivat vallan Buharassa ja manghitihallitsijoiden dynastia johti maata vuoteen 1920 saakka.
HMS Mameluke (J437)

| HMS Mameluke |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Toronto Ship Building Company, Toronto
Kölinlasku:  16. maaliskuuta 1944
Laskettu vesille:  19. heinäkuuta 1944
Palveluskäyttöön:  19. maaliskuuta 1945
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1950
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 030 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  VTE: 2 400 ihp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 × 4" (102 mm) QF Mk V -ilmatorjuntatykki 4 × Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä
HMS Mameluke (viirinumero J437) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1945 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Torontosta Kanadasta Toronto Ship Building Companylta ja sen köli laskettiin 16. maaliskuuta 1944. Alus laskettiin vesille 19. heinäkuuta ja se valmistui 19. maaliskuuta 1945.
Palvelus

Alus romutettiin 1950 Middlesboroughissa.
Pleuron

| Pleuron> Πλευρών |
| --- | --- |
 Pleuronin teatterin rauniot.
Sijainti
 Pleuron
Koordinaatit:  38°24′51″N, 21°24′36″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Mesolóngi, Aitolia-Akarnania, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aitolia
Aiheesta muualla
  Pleuron Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pleuron (m.kreik. Πλευρών, Pleurōn) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aitoliassa Kreikassa. Nimi viittaa oikeastaan kahteen kaupunkiin, Vanhaan Pleuroniin (ἡ παλαιὰ Πλευρών, hē palaia Pleurōn) ja Uuteen Pleuroniin (ἡ νεωτέρα Πλευρών, hē neōtera Pleurōn). Kummatkin sijaitsivat nykyisen Mesolóngin kunnan alueella. Uuden Pleuronin arkeologinen alue sijaitsee noin viisi kilometriä pohjoisluoteeseen Mesolóngin kaupungista.
Maantiede

Vanha Pleuron sijaitsi Kurios- (tai Kurion) vuoren juurella Akheloos- (nyk. Achelóos) ja Euenos-jokien (nyk. Évinos) välissä, länteen Kalydonista (38°23′40″N, 21°25′08″E). Uusi Pleuron sijaitsi Arakynthos-vuoren (nyk. Zygós) juurella (38°24′51″N, 21°24′36″E). Kaupunkivaltion alue tunnettiin nimellä Pleuronia.
Historia

Vanhan Pleuronin perusti alueella alun perin asunut kureettien heimo, jotka saivat nimensäkin Kurios-vuoresta. Kaupunki oli varhaisina aikoina Aitolian merkittävin Kalydonin ohella. Kureetit sotivat usein aitolialaisten ja Kalydonin kanssa, ja tämä esiintyy myös Homeroksen Iliaassa.
Myöhemmin aiolialaiset ajoivat kureetit pois, ja kaupungista tuli aitolialainen. Iliaan laivaluettelossa se esiintyy jo yhtenä aitolialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Sodassa pleuronlaisia johti aitolialainen Thoas, Oineuksen poika. Kaupungin nimen esitettiin myöhemmässä kreikkalaisessa mytologiassa tulleen heeros Pleuronista, joka oli Aitoloksen poika, ikään kuin kaupunki olisi aina ollut aitolialainen. Myyteissä kaupungin hallitsijana esiintyy myös Thestios, joka esitettiin joko Oineuksen veljenä tai Pleuronin jälkeläisenä. Joskus kaupungin kuninkaana esiintyy Oineus itse.
Kaupungin vaiheista historiallisella ajalla tiedetään vain vähän. Makedonian Demetrios II tuhosi kaupungin noin 239–229 eaa. Tämän jälkeen sen asukkaat perustivat Uuden Pleuronin. 100-luvulla eaa. kaupunki oli osa Akhaian liittoa, ja se anoi Roomalta suojelua jonkin verran ennen Korintin tuhoamista vuonna 146 eaa.
Pleuronista oli kotoisin runoilija Aleksanteri Aitolialainen.
Rakennukset ja löydökset

Vanhasta Pleuronista on tehty vain vähän siihen mahdollisesti liittyviä löytöjä. Uusi Pleuron oli ympäröity kaupunginmuureilla, jotka ovat säilyneet suhteellisen hyvin. Ne rakennettiin noin 230 eaa. Muureissa oli seitsemän porttia ja 31 tornia. Kaupungin akropolis eli yläkaupunki sijaitsi huipulla kaupungin pohjoislaidalla, ja alakaupunki rinteessä olevalla tasanteella sen eteläpuolella, noin 243 metrin korkeudella merenpinnasta.
Kaupungin agoran paikka on tunnistettu. Sen laidalla oli pohjois-eteläsuunnassa rakennettu stoa eli pylväshalli, jonka pituus oli noin 62 metriä. Kaupungissa oli Athenelle omistettu temppeli, jonka paikalla rakennettiin bysanttilaisella kaudella pieni kirkko. Teatteri sijaitsi kaupungin lounaisosassa niin, että sen proskenion oli kiinni kaupunginmuurin länsisivussa. Se oli rakennettu samaan aikaan muurien kanssa. Muihin löytöihin lukeutuvat muun muassa gymnasion, joukko muita julkisia ja yksityisiä rakennuksia sekä noin 30 x 20 metriä kooltaan oleva vesisäiliö, jossa on viisi allasta. Kaupungin hautausmaat on löydetty sen eteläpuolelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pleuron Wikimedia Commonsissa