stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olli Rehn
Poliittisia näkemyksiä > EU-politiikka > Komission asema

Rehnin mukaan Euroopan komission valta kansalliseen budjettiprosessiin on jäsenvaltioiden hyväksymää. Hänen mukaansa komissio on juuri niin legitiimi, kuin jäsenvaltiot antavat sen perussopimusten mukaisesti olla. Rehnin mukaan talouspolitiikan yhteistyön tiivistäminen on tehty kaikkien jäsenvaltioiden yksimielisellä päätöksellä ja parlamentin tukemana. Hänen mukaansa jäsenvaltiot ovat antaneet komissiolle valtuudet toimia.
Poliittisia näkemyksiä > Ulko- ja turvallisuuspolitiikka

Vuonna 1994 Keskustan varapuheenjohtaja Rehn väläytti, että Suomen tulisi vakavasti harkita Nato-jäsenyyttä Venäjän kehityksen vuoksi. Rehn perusteli Nato-näkemystään poliittisten painostuspyrkimysten todennäköistymiselle, joihin saattaisi liittyä myös sotilaallista uhkaa. Rehn on tullut tunnetuksi Alpo Rusin tukijana ns. Rusi-tapauksessa.
Poliittisia näkemyksiä > Ulko- ja turvallisuuspolitiikka > Venäjä

Vuoden 2014 syyskuussa Rehn kutsui Rosatomia ”tiukasti Venäjän johdon poliittisessa ohjauksessa olevaksi taloudelliseksi toimijaksi”. Rehn muistutti tuolloin Euroopan parlamentin päätöslauselmasta, joka kehottaa jäsenmaita perumaan energiayhteistyön Venäjän kanssa. Rehn muistutti, ettei uusia hankkeita Venäjän kanssa tulisi aloittaa niin kauan kuin Venäjä jatkaa voimapolitiikkaa Ukrainassa. Rehn kehotti tuolloin puntaroimaan Rosatom-sopimuksen poliittisia ja taloudellisia puolia uudelleen. Tuolloin Rehn ilmoitti pelkäävänsä Rosatom-yhteistyön mahdollisia energia- ja teollisuuspoliittisia ongelmia.
Vuonna 2015 Rehn ilmoitti kantansa kuitenkin muuttuneen. Hän kertoi tuolloin että Fortumin mukaantulo muutti hänen näkemyksensä. Rehnin mukaan valtio ei kuitenkaan pakottanut Fortumia mukaan hankkeeseen. Vuonna 2023 Rehn kuitenkin kertoi presidenttiehdokkuutensa julkaisun yhteydessä tehdyssä haastattelussa, että linjanmuutoksessa oli kyse Suomen energiatalouden eduista. Rehn vakuutti samassa yhteydessä kantavansa vastuun Fennovoima-hankkeen epäonnistuneista päätöksistä.
Poliittisia näkemyksiä > Arvopolitiikka

Vuonna 1994 keskustan varapuheenjohtajana toiminut Rehn suuttui kirkollisten lehtien, erityisesti Kirkko ja kaupunki -lehden Seppo Simolan pääkirjoituksen kannanotosta EU-keskusteluun. Rehn uhkasi erota kirkosta, sillä Rehnin mielestä lehti jakoi kansaa EU-jäsenyyden varjolla kahtia ja lietsoi vihaa maaseudun ihmisiä kohtaan. Piispa Eero Huovinen ja arkkipiispa John Vikström puolustivat monipuolista EU-keskustelua. Pääkirjoituksesta syntyneen kohun jälkeen Rehn kävi asian läpi Eero Huovisen kanssa. Keskustelussa todettiin, että kyseinen pääkirjoitus ei edustanut kirkon ja Helsingin hiippakunnan linjaa, joten Rehn päätti jatkaa kirkon jäsenenä.
Yksityiselämä

Rehnin vanhemmat olivat toimitusjohtaja Tauno Ilmari Rehn ja kansanedustaja Vuokko Rehn (o.s. Valjakka). Olli Rehnin sisar oli auto-onnettomuudessa 21-vuotiaana kuollut lupaava hiihtäjä Sirpa Rehn.
Rehn on ollut vuodesta 1995 naimisissa tietokirjailija Merja Rehnin (ent. Mäenpää, o.s. Hakkarainen) kanssa. Heillä on yksi lapsi (Silva, s. 1998), jonka lisäksi perheeseen kuuluu kaksi aikuista poikaa Merja Rehnin aiemmasta liitosta. Rehnien vihkipappi oli Eero Huovinen. Perhe asuu omakotitalossa Itä-Helsingissä.
Rehn harrastaa muun muassa jalkapalloa, lukemista ja rock- ja jazzmusiikin kuuntelua. Hän pelasi jalkapalloa Mikkelin Palloilijoiden edustusjoukkueessa I divisioonassa kaudella 1980 ja SM-sarjassa 1981. Rehn pelaa nykyään helsinkiläisen Puotinkylän Valtin 60-vuotiaiden joukkueessa, jonka pelaajiin kuuluu myös mm. Antti Muurinen.
Olli Rehn on sotilasarvoltaan reservin luutnantti.
Yksityiselämä > Uskonto

Olli Rehn on käynyt rippikoulun evankelisluterilaisessa Mikkelin tuomiokirkkoseurakunnassa. Rehn on kuvannut itseään ekumeeniseksi kristityksi ja pitävänsä vuorisaarnan kultaista sääntöä eettisenä ohjenuoranaan. Vuorisaarna tuli hänelle tärkeäksi sisarensa kuoleman jälkeen. Rehn on kertonut päättäneensä työskennellä oikeudenmukaisuuden hyväksi vuorisaarnan innoittamana. Rehn on kertonut rukoilevansa päivittäin. Rehn on kertonut pitävänsä vihkipappiaan Eero Huovista uskonasioihin ja teologiaan liittyvänä keskustelukumppanina.
Tunnustukset

2011: Vuoden ulkosuomalainen 2010 (Suomi-Seura ry)
2011: Viron Marianmaan ristin ritarikunnan toisen luokan merkki
2014: Suomen Leijonan suurristi
2014: Latvian Kolmen tähden ritarikunnan kolmannen luokan merkki
Julkaisuja

Liike vai puolue? – kansalaisdemokratian mahdollisuudet 90-luvun Suomessa.  Helsinki:  Painokaari, 1989.  ISBN 978-951-8-91617-1
Corporatism and industrial competitiveness in small European states : Austria, Finland and Sweden, 1945–1995.  (Väitöskirja)  University of Oxford, 1996.
Pieni valtio Euroopan unionissa.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1996.  ISBN 978-951-2-64199-4
Suomen EU-puheenjohtajuuden eurooppalaiset haasteet.  Helsinki:  Valtiovarainministeriö, 1998.  ISBN 978-951-5-31726-1
Rusi, Alpo M. & Rehn, Olli: Kylmä tasavalta.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28559-5
Europe's Next Frontiers.  Baden-Baden:  Nomos, 2006.  ISBN 978-383-2-92417-1
Suomen eurooppalainen valinta.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 978-951-0-32588-9
Myrskyn silmässä.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26250-3
Kuilun partaalta: Näin euro pelastettiin.  Jyväskylä:  Docendo, 2019.  ISBN 978-952-2-91689-1
Ulvilan surma

Anneli Auer Helsingin kirjamessuilla 2016.
Ulvilan surma on selvittämätön henkirikos, joka tehtiin Ulvilassa 1. joulukuuta 2006 klo 2.45. Henkirikoksen uhri oli nelilapsisen perheen isä, 51-vuotias sosiaalipsykologi ja henkilöstövalmentaja Jukka S. Lahti, joka surmattiin perheen kotona. Uhrin vaimo Anneli Auer soitti hätäkeskukseen ja kertoi taloon murtautuneesta tuntemattomasta miehestä. Tutkinnassa henkirikoksen motiivina pidettiin henkilökohtaista kostoa. Lahti oli työskennellyt henkilöstönkehityspäällikkönä tehtaalla, joka oli erottanut 400 työntekijää. Ennen surmaa Lahti oli kertonut saaneensa uhkauksia.
Murhamiestä etsittiin kaksi vuotta. Vuonna 2009 uusi tutkinnanjohtaja alkoi tutkia vain uhrin leskeä. Syyttäjät esittivät Anneli Aueria syylliseksi miehensä murhaan. Syytettä käsiteltiin eri oikeusasteissa kunnes vuonna 2015 hovioikeus vapautti Auerin syytteistä. Syyttömänä vangittu Auer sai vahingonkorvauksia.
Heinäkuussa 2011 Auerin kolme nuorinta lasta kertoivat sijaisperheen vanhemmille kokemastaan seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Auer ja hänen miesystävänsä saivat pitkät vankeustuomiot seksuaalirikoksista kesäkuussa 2013. Vuonna 2023 lapset kertoivat, että sijaisvanhemmat olivat painostaneet heitä sepittämään tarinansa. Auerin vanhin lapsi oli koko ajan vakuuttanut, että hänen äitinsä on syytön. Korkeinta oikeutta pyydettiin purkamaan tuomiot. Auerin asianajaja Markku Fredmanin mukaan on outoa, miten Auer ja Kukka päädyttiin alun alkaenkaan tuomitsemaan. Lasten kertomukset olivat epäuskottavia, ne sisälsivät runsaasti yksityiskohtia, jotka eivät voineet pitää paikkaansa, eikä kotietsinnässä löytynyt todisteita tarinoiden sisältämästä tarpeistosta. Syyttäjät olivat esittäneet samanlaisia väitteitä kuin saatananpalvontapaniikkina tunnetussa salaliittoteoriassa.
Vuonna 2024 korkein oikeus purki Anneli Auerin ja hänen entisen miesystävänsä seksuaalirikostuomion. Helsingin Sanomien mukaan Anneli Auerin tapaus nostaa äärimmäisen vakavia kysymyksiä niin Suomen poliisin kuin oikeuslaitoksenkin toiminnasta. Markku Fredmanin mukaan tapauksessa kokonaisen perheen elämä on tuhottu ja kaksi ihmistä on ollut vuosia vankilassa syyttömänä. Hänen mukaansa asiasta tarvitaan perusteellinen selvitys, jottei samoja virheitä tehdä uudelleen. Ulvilan surmasta on julkaistu Pekka Lehdon dokumenttielokuva Ulvilan murhamysteeri vuonna 2014 sekä Auerin muistelmateos Murhalesken muistelmat vuonna 2016.
Teonkuvaus > Tutkinnan alku 2006–2008

Tapauksen ensimmäisenä tutkinnanjohtajana toimi rikoskomisario Juha Joutsenlahti. Aluksi henkirikoksen motiivina pidettiin henkilökohtaista kostoa, joka johtui Lahden työtehtävistä. Lahti työskenteli henkilöstönkehityspäällikkönä Luvatan kuparitehtaalla, joka oli erottanut 400 työntekijää. Surman tekotapa ja tekijän käyttäytyminen viittasivat siihen, että kyseessä oli harkittu teko, ja poliisi profiloi tekijän psykopaattiseksi. Ennen surmaa Lahti oli kertonut saaneensa uhkauksia, mutta ei ollut yksilöinyt niitä sen tarkemmin.
Ahkerasti julkisuudessa tiedottanut Joutsenlahti pyysi yleisöltä vihjeitä punaisesta Volvosta, joka oli liikkunut alueella surmayönä ja sitä edeltäneellä viikolla. Poliisi kertoi myös, että ulkopuolisen tekijän ääntä oli tallentunut hätäkeskusnauhalle ja heillä oli tappajan DNA-tunniste. Poliisi suoritti Suomen rikoshistorian laajimman massatestauksen ja otti yli 700 ihmiseltä DNA-näytteen, mutta läpimurtoa ei tullut. Vasta 2013 selvisi, että kyseinen saastunut DNA kuuluikin keskusrikospoliisin omalle tutkijalle.
Poliisi otti useita henkilöitä kiinni, mutta kiinniotot eivät johtaneet toivottuun tulokseen. Heinäkuussa 2007 näyttelijä Kai Tanner vangittiin Porin käräjäoikeuden päätöksellä termein ”syytä epäillä”, mikä on alempi vangitsemisperuste kuin ”todennäköisin syin”. Tanner oli vapautensa menettäneenä kaiken kaikkiaan seitsemän päivää, kunnes Joutsenlahti pyysi nopeasti hänen vapauttamistaan. Hän haki valtiolta korvauksia, ja hänelle maksettiin lopulta 11 000 euroa muun muassa aiheettomasta vapauden menetyksestä ja ansionmenetyksistä.
Ennen Tannerin vangitsemista Joutsenlahti sopi, että juttu siirretään keskusrikospoliisin tutkittavaksi, mutta tuolloinen Länsi-Suomen läänin komentaja myöhempi poliisiylijohtaja Mikko Paatero tyrmäsi ajatuksen. Sisäministeri Anne Holmlund puolusti poliisin toimintaa surman tutkimisessa.
Teonkuvaus > Auer epäiltynä 2009–2010

Kesällä 2008 tapauksen tutkinnanjohtajuuden otti rikosylikomisario Pauli Kuusiranta ja myöhemmin hänen jäätyään eläkkeelle vuonna 2010 Erik Salonsaari. Samalla tärkeimmäksi tutkintalinjaksi nostettiin vaihtoehto siitä, että tekijä on uhrin vaimo eli Anneli Auer. Poliisi käytti tiedonhankintakeinoina ainakin peitetoimintaa, telekuuntelua ja Auerin kodin kuuntelua.
Peitetoiminta alkoi huhtikuussa 2009, kun Auer tapasi Seppo Mäkeläksi esittäytyneen miehen. Seppo tapasi Auerin lapsia ja vieraili tämän kotona. Kuukausia kestäneen peitetoiminnan tarkoituksena oli saada tietoja Auerin luonteesta ja surmayöstä. Vasta oikeuskäsittelyn aikana Auer sai tietää peitetoiminnasta ja vaati saada kerättyjä tietoja itselleen. Keskusrikospoliisi ei suostunut vaatimukseen, sillä sen mukaan peitetoiminnassa ei selvinnyt syytettä tukevia tai horjuttavia seikkoja. Auerin puolustuksen mukaan kuitenkin jo se, että toiminnassa ei selvinnyt mitään, puhuu syyttömyyden puolesta. Lopulta korkeimman oikeuden päätöksellä tiedot piti luovuttaa Auerille.
Auer vangittiin Porin käräjäoikeuden päätöksellä 28. syyskuuta 2009 todennäköisin syin epäiltynä puolisonsa murhasta. Kaksi päivää myöhemmin Kuusiranta tiedotti, että Auer olisi myöntänyt miehensä surman. Myöhemmin Auer kiisti tunnustaneensa. Hänen mukaansa niin sanottu tunnustus oli vain spekulaatiota siitä, mitä kaikkea olisi voinut tapahtua, jos hän olisi poliisin väittämä muistinsa menettänyt tekijä.
Syyttäjän mukaan surmailtana Auerin ja Lahden välille syntyi riita. Riita kärjistyi esineiden paiskomiseksi ja takkapuiden sekä keittiöveitsen käyttämiseen lyömäaseina, joista viimeksi mainitulla Lahti iski Aueria kylkeen. Kun Auer sai veitsen käteensä, hän iski Lahtea, joka menetti tajuntansa. Auer luuli tappaneensa hänet. Auer alkoi lavastaa tilannetta ulkopuolisen aiheuttamaksi. Syyttäjän mukaan Auer muun muassa rikkoi takkahuoneen ikkunan ja teki Lahden talvikengillä asuntoon verisiä jalanjälkiä. Auer soitti hätäkeskukseen, mutta puhelun aikana Lahti tuli tajuihinsa ja alkoi huutaa. Auer pyysi vanhinta lastaan puhelimeen, kun hän itse meni takkahuoneeseen ja iski makaavaa Lahtea kahdesti päähän, jolloin Lahti kuoli välittömästi. Kun Auer palasi puhelimeen, lapsi katsoi takkahuoneeseen ja kuvitteli näkevänsä ulkopuolisen tekijän poistuvan ikkunasta. Syyttäjän mukaan Auer piilotti surmavälineen ja murhavaatteet niin hyvin, että poliisit eivät ole löytäneet niitä. Ikkunan rikkoutumisen syyttäjät sanoivat vaihtelevasti tapahtuneen sisä- tai ulkopuolelta.
Hätäpuhelun tallenteesta ei poliisin mukaan kuulu ulkopuolisen tekijän ääniä. Keskusrikospoliisin äänitutkija Tuija Niemen mukaan nauhoitteessa kuuluu Auerin sanoma kaksitavuinen sana (u)-o-l-e. Vaasan hovioikeus antoi heinäkuussa 2011 Auerille vapauttavan tuomion.
Teonkuvaus > Lisätutkinta 2011–2012

Elokuussa 2011 Auerin lasten sijaisvanhempana toiminut veli otti yhteyttä syyttäjään ja kertoi, että hänen huollettavanaan olevat Auerin kolme nuorinta lasta olivat kertoneet uusia väitteitä muun muassa surmayöstä ja hän oli videoinut lasten kertomuksia. Lapset olivat kertoneet Auerin harrastaneen esimerkiksi saatananpalvontarituaaleja, joissa oli tapettu kymmeniä eläimiä. Toiseksi vanhimman lapsen mukaan Auer oli harjoitellut miehensä surmaamista ja rakentanut puisen kilven, joka oli suojannut hänen vaatteitaan surmatyöstä lentäneiltä veriroiskeilta. Toiseksi vanhin lapsi kertoi myös kuulleensa surmayön tapahtumat lastenhuoneen oven läpi. Hän oli kuullut muun muassa veitsen nostamisen pöydältä ja c-kasettinauhurin nappien painamista. Lapsen mukaan surma tehtiin ennen hätäpuhelua ja puhelun taustalla kuuluvat uhrin valitusäänet ovat peräisin aikaisemmin tehdyltä tallenteelta.
Vuonna 2012 Yhdysvaltain keskusrikospoliisi FBI tutki, sisältääkö hätäpuhelutallenne manipuloituja aineksia, esimerkiksi etukäteen nauhoitettuja osuuksia. FBI ei kuitenkaan löytänyt merkkejä kopioinnista, ennalta äänitetystä aineistosta tai muustakaan muuntelusta. FBI:n mukaan ei pystytty myöskään selvittämään puhelutallenteessa kuuluvien askelten lukumäärää tai talossa askeltaneiden henkilöiden lukumäärää. Auerin vanhin lapsi kiisti nuorempien kertomukset ja sanoi, että surmaaja oli ulkopuolinen tunkeutuja.
Oikeudenkäynnit

| Prosessi | Ajankohta | Oikeusaste / Viranomainen | Päätös | Päätöksen muodostuminen |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. prosessi | Marraskuu 2010 | Satakunnan käräjäoikeus | Elinkautinen murhasta | 2–1 |
| 1. prosessi | Heinäkuu 2011 | Vaasan hovioikeus | Syytön | Yksimielinen |
| 1. prosessi | Lokakuu 2012 | Korkein oikeus | Palautettu käräjäoikeuteen | Yksimielinen |
| 2. prosessi | Joulukuu 2013 | Satakunnan käräjäoikeus | Elinkautinen murhasta | 2–1 |
| 2. prosessi | Helmikuu 2015 | Vaasan hovioikeus | Syytön | 2–1 |
| 2. prosessi | Joulukuu 2015 | Korkein oikeus | Ei myöntänyt valituslupaa | Yksimielinen |
| Korvausasia | Syyskuu 2016 | Valtiokonttori | Myönnetty, 545 800 € | Viranomaispäätös |
| Korvausasia | Joulukuu 2017 | Varsinais-S Käräjäoikeus | Myönnetty lisää 22 800 € | Myönnetty lisää 22 800 € |
Oikeudenkäynnit > Ensimmäinen käsittelykierros

Asian käsittely aloitettiin Satakunnan käräjäoikeudessa 14. huhtikuuta 2010, jossa Aueria syytettiin miehensä murhasta tai vaihtoehtoisesti taposta. Syyttäjinä tapauksessa toimivat kihlakunnansyyttäjät Jarmo Valkama ja Kalle Kulmala. Heidän mukaansa paikalla ei ollut ulkopuolista tappajaa, vaan Auer surmasi miehensä Jukka Lahden riidan päätteeksi ja lavasti olosuhteet ulkopuoliseen tekijään viittaavaksi. Käräjäoikeus tuomitsi 12. marraskuuta 2010 Auerin elinkautiseen vankeuteen miehensä murhasta. Päätös oli erimielinen, sillä yksi kolmesta tuomarista olisi hylännyt syytteen. Ennen tuomion antamista Auerille tehtiin mielentilatutkimus, jossa hänet todettiin syyntakeiseksi eli täydessä ymmärryksessä olevaksi.
Auer valitti tuomiosta Vaasan hovioikeuteen, ja 1. heinäkuuta 2011 hovioikeus hylkäsi murhasyytteen. Hovioikeus oli vapauttanut Auerin jo aiemmin toukokuussa oikeuskäsittelyn päätteeksi odottamaan heinäkuisen päätöksen antamista. Hovioikeuden perusteluissa Auerin syyttömyyttä puolsivat hänen itsensä ja perheen vanhimman tyttären kertomukset ulkopuolisesta tekijästä, tapahtumapaikalta löydetyt veriset kengänjäljet ja kurainen kengänjälki sekä ruskeankirjavat tekokuidut, joiden alkuperää ei pystytty selvittämään. Lisäksi toista tekovälinettä ei löytynyt rikospaikalta. Oikeus piti erittäin epätodennäköisenä, että Auer olisi hätäpuhelun ja poliisien paikalle saapumisen välillä ehtinyt lavastaa olosuhteet niin, että tekijäksi olisi epäilty jotain ulkopuolista. Alkuperäisessä rikospaikan tutkimuksessa poliisikoira ei hajutunnistuksessa havainnut yhteyttä Auerin ja tekovälineenä käytetyn veitsen välillä.
Hovioikeuden vapauttavan tuomion jälkeen Auerin nuorimpien lasten huoltajana toiminut veli otti yhteyttä syyttäjiin ja kertoi, että lapset olivat kertoneet uusia väitteitä surmayöstä. Poliisi suoritti tapauksessa lisätutkintaa ja 19. lokakuuta 2012 korkein oikeus palautti tapauksen käsittelyn käräjäoikeuteen. Korkeimman oikeuden mukaan syyttäjien uusi aineisto viittasi sellaiseen tapahtumakulkuun, jonka pohjalta asiaa ei ollut aiemmin arvioitu ja joka merkittävällä tavalla poikkesi siitä lähtökohdasta, joka oli alempien oikeusasteiden tuomioiden perustana. Jos korkein oikeus olisi ottanut asian suoraan käsiteltäväkseen, sen tuomioon ei olisi voinut enää hakea muutosta.
Oikeudenkäynnit > Toinen käsittelykierros

Tapausta alettiin käsitellä toistamiseen Satakunnan käräjäoikeudessa 20. elokuuta 2013. Syyttäjän mukaan lisätutkinta on tuonut selvyyttä tekoa edeltäviin tapahtumiin ja teon motiiviin. Oikeudenkäynnin alussa syyttäjä luopui väitteestään, että surmaan olisi liittynyt saatananpalvontaa. Valituslupahakemuksessaan korkeimmalle oikeudelle syyttäjä oli väittänyt, että Lahden verta ja tuhkaa oli käsitelty saatananpalvontaan viittaavilla rituaaleilla. Oikeudenkäynnissä kiisteltiin muun muassa lasten kertomusten totuusarvosta. Syyttäjät olivat esittäneet väitteitä samanlaisista rituaaleista kuin saatananpalvontapaniikkina tunnetussa salaliittoteoriassa, johon myös liittyi perättömiä syytöksiä. Poliisi ja syyttäjä konsultoivat asiassa Keijo Ahorintaa, joka oli esiintynyt 1990-luvulla saatananpalvonnan asiantuntijana ja väittänyt, että Suomessa toimi suuri saatananpalvontakultti. Satanismia tutkineen uskontotieteilijä Titus Hjelmin mukaan Ahorinta oli kuitenkin saatananpalvonnan asiantuntijana täysin epäluotettava.
Satakunnan käräjäoikeus tuomitsi 12. joulukuuta 2013 Auerin toistamiseen elinkautiseen vankeuteen miehensä murhasta tuomariäänin 2–1. Enemmistö tuomareista katsoi, että paikalla ei voinut olla ulkopuolista tekijää. Tekoa ei ollut oikeuden mukaan suunniteltu, mutta se oli erityisen raaka ja julma. Käräjäoikeus ei antanut painoarvoa Auerin kahden nuorimman lapsen kertomuksille. Syyttäjän mukaan vanhan todistusaineiston uudelleentulkinta ratkaisi tuomion.
Auer valitti tuomiosta hovioikeuteen, ja 19. helmikuuta 2015 Vaasan hovioikeus hylkäsi Aueria vastaan ajetun murhasyytteen. Hovioikeuden mukaan ulkopuoliseen tekijään viittaavat lukuisat seikat sekä esitutkinnan puutteellisuudesta johtuva näytön epävarmuus saa varsinkaan vakavien rikosten yhteydessä koitua syytetyn vahingoksi. Hovioikeus ei pitänyt Auerin nuorimpien lasten kertomuksia uskottavina. Ratkaisu syntyi tuomariäänin 2–1, sillä yksi oikeuden jäsen olisi tuominnut Auerin murhasta. Hovioikeuden vapauttavasta tuomiosta huolimatta Auer pysyi edelleen vangittuna hänen aiemman seksuaalirikostuomionsa vuoksi, josta hän vapautui ehdonalaiseen vapauteen kesäkuussa 2015.
Tapauksen syyttäjät, Auerin kolme nuorinta lasta ja Jukka S. Lahden sukulainen hakivat päätökseen valituslupaa korkeimmasta oikeudesta. Syyttäjät keräsivät tapaukseen uusia asiantuntijamielipiteitä, jotka heidän mukaansa viittasivat, että hätäpuhelutallenteelta kuuluvia ääniä olisi etukäteen nauhoitettu. Korkein oikeus hylkäsi kaikki valituslupahakemukset joulukuussa 2015, joten hovioikeuden vapauttava päätös jäi voimaan. Auer ehti olla rikosoikeusprosessin aikana syyttömästi vangittuna yli 600 vuorokautta, syyskuusta 2009 toukokuuhun 2011. Tämän perusteella Valtiokonttori myönsi 8. syyskuuta 2016 Auerille 545 800 euroa korvauksia vapaudenmenetyksestä, johon sisältyi 800 euroa jokaiselta vankeusvuorokaudelta. Auer oli kuitenkin hakenut merkittävästi suurempaa korvausta, ja joulukuussa hän jätti kärsimys- ja ansiomenetyskorvauksia koskevan kanteen Varsinais-Suomen käräjäoikeuteen, joka myönsi pienen lisäkorvauksen 19.1.2018.
Käsittely julkisuudessa

Oikeustoimittajien yhdistys antoi vuonna 2010 Satakunnan poliisille salailun edistämisestä myönnettävän Sumuverho-palkinnon, sillä poliisi olisi halunnut salata valtaosan surman esitutkinta-aineistosta. Myöhemmin käräjäoikeus päätti julkistaa aineiston. Samainen yhdistys myönsi vuonna 2013 Satakunnan käräjäoikeudelle julkisuuden edistämisestä Valokeila-palkinnon. Yhdistyksen mukaan käräjäoikeus ymmärsi julkisuusperiaatteen merkityksen, vaikka syyttäjä olisi halunnut salata uuden aineiston lähes kokonaisuudessaan.
Tampereen yliopisto tutki Ulvilan surman uutisointia. Yhtenä näkökulmana selvitettiin, oliko uutisointi neutraalia ja hyvän journalistisen tavan mukaista.
Tapauksen ensimmäinen tutkinnanjohtaja Juha Joutsenlahti haastettiin oikeuteen, sillä hänen epäiltiin rikkoneen lakia lähettäessään vuonna 2007 Auerille kuvan huputetusta porilaisesta näyttelijästä, Kai Tannerista. Varsinainen ryhmätunnistustilaisuus järjestettiin myöhemmin, jolloin Auer epäili näyttelijää miehensä surmaajaksi. Käräjäoikeus tuomitsi Joutsenlahden 80 päiväsakkoon virka-aseman väärinkäyttämisestä, mutta hovioikeus vapautti hänet syytteestä. Hovioikeuden mukaan menettely oli tavallista poliisissa eikä Joutsenlahti tietoisesti heikentänyt tunnistuksen lopputulosta.
Ulvilan surmasta kertova Pekka Lehdon dokumentti Ulvilan murhamysteeri sai ensiesityksensä 13. kesäkuuta 2014 Sodankylän elokuvajuhlilla. Auerin muistelmateos Murhalesken muistelmat julkaistiin syyskuussa 2016.
Ulvilan surman pitkän ja monivaiheisen keston vuoksi valtakunnansyyttäjä Matti Nissinen esitti joulukuussa 2015, että muutoksenhakujärjestelmää rikosasioissa pitäisi muuttaa niin, että näyttö rikosasioissa arvioitaisiin vain yhden kerran käräjäoikeudessa ja ylemmät asteet keskittyisivät oikeuskysymyksiin. Euroopan Oikeusturvan Keskusliiton toiminnanjohtaja piti valtakunnansyyttäjän ehdotusta harkitsemattomana, koska se huonontaisi kansalaisen oikeusturvaa ja Auerin tapauksessa hänet olisi tuomittu syyttömänä miehensä murhasta.
Auer on maininnut myös, että työllistyminen mediarumban jälkeen ei ole ollut helppoa.