stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harri Ahmas

Harri Pentti Ahmas (s. 25. huhtikuuta 1957 Vaasa) on suomalainen säveltäjä ja fagotisti.
Ahmas valmisti ylioppilaaksi vuonna 1976 ja opiskeli sävellystä ja fagotinsoittoa Sibelius-Akatemiassa vuosina 1976–1984. Hän valmistui musiikinopettajaksi vuonna 1981 ja sai fagottidiplomin vuonna 1984. Häntä opettivat sävellyksessä Einar Englund ja Einojuhani Rautavaara. Hän on opiskellut myös Wienissä (1982–1982) ja Budapestissä (1982). Ahmas opetti fagotinsoittoa Sibelius-Akatemiassa vuonna 1981 ja vuosina 1985–1989.
Ensikonserttinsa fagotistina Ahmas piti 1986 ja sävellyskonsertin 1994. Vuosina 1980–1989 Ahmas soitti fagottia Radion sinfoniaorkesterissa ja 1982–1996 Savonlinnan oopperajuhlaorkesterissa. Vuodesta 1989 hän on toiminut Lahden kaupunginorkesterin fagottisektion äänenjohtajana.
Ahmas on säveltänyt kaksi kamarioopperaa, Sydänvirrat (1996–1999) ja Käärmesormus (2008). Lisäksi hän on säveltänyt muun muassa sinfonioita ja konserttoja. Vuonna 2004 hän sijoittui toiseksi kansainvälisessä Uuno Klami -sävellyskilpailussa teoksellaan Sinfonia nro 2.
Aiheesta muualla

Harri Ahmas Suomalaisen musiikin tiedotuskeskuksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hangaslammi (Kuhmoinen)

| Hangaslammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°31′27″N, 25°07′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskuoja:  oja Poikkijärveen 
Järvinumero:  14.221.1.033
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  111,2 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  210 m  
Rantaviiva:  0,837 km  
Pinta-ala:  4,329 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHangaslammi 
Hangaslammi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Poikkijärven kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4,3 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä ja rannat ovat metsämaata. Seututie 325 kulkee lammen pohjoispuolelta 200 metrin päästä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 111,2 metriä mpy. Siihen laskee kaksi ojaa. Laskuoja lähtee lammen koillispäästä ja laskee 2,6 kilometrin päässä Poikkijärveen. Laskuojan pudotus on 23,5 metriä.
Historiaa

Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa lampi oli merkitty nimettömänä.
Hans Pieren

Hans Pieren (s. 23. tammikuuta 1962 Adelboden) on sveitsiläinen alppihiihtäjä, jonka päälaji oli suurpujottelu. Hän edusti aktiiviurallaan Skiclub Adelboden -seuraa.
Pieren sijoittui suurpujottelussa kahdeksanneksi Crans-Montanan MM-kilpailuissa 1987, 14:nneksi Calgaryn 1988 ja 11:nneksi Albertvillen 1992 olympialaisissa sekä viidenneksi  Moriokan MM-kilpailuissa 1993.
Pieren sijoittui suurpujottelun maailmancupin kokonaispisteissä toiseksi kaudella 1991–1992. Hän saavutti kolme palkintosijaa maailmancupin suurpujotteluosakilpailuissa: hän oli kolmas Alta Badiassa joulukuussa 1987 sekä toinen Kranjska Gorassa ja Adelbodenissa tammikuussa 1992.
Harviala (Janakkala)

Harviala on Janakkalassa sijaitseva kylä. Kylän alueelle perustettu Harvialan kartano on muodostettu useasta eri tilasta ja on eräs Janakkalan suurkartanoista.
Harviala-nimen etymologiasta

Harviala, josta käytetään paikallisessa murteessa myös nimitystä Harvijala, esiintyy ensimmäisen kerran muodossa Harwiala vuonna 1425. Asiakirjoissa esiintyvät myös kirjoitusasut Harvela, Harvila ja Harvala. Lisäksi ovat olleet käytössä esimerkiksi muoto Morthen Hareasist (1464) sekä muodot Harfuila (1477) ja Harffwela (1490). Nimen pohjana on ehkä sana Harvia(inen), esimerkiksi Oleff Harffwia (1455) Lempäälässä, Mor(ten) Haruia 1571 Lahdenpohjan neljänneksessä Satakunnassa.
Tämän Harvialan nimen puitteissa voidaan koota eräänlainen nimipesue, johon kuuluvat: Harvia, Harviala, Harviainen, Harvio, Harva, Harvi[la], Harvo, Harvola, Harvonen sekä esimerkiksi Vanajassa Harvoilanmäki, Harwoila 1766 (Mäskälässä). Tämä nimipesue on Suomen nimistössä melko yleinen.
Historia

Perimätiedon mukaan kylän paikalle syntyi kartano Ruotsin vallan aikana. Kartanon ensimmäinen omistaja olisi ollut Birger-jaarlin poika Pentti (1254–1291), myöhempi Suomen herttua ja Linköpingin piispa. Harviala oli Vanajan pitäjän suurin yhtenäinen rälssiomistus. Kartano periytyy siis jo keskiajalta, jolloin se oli mm. Kurki-suvun omistuksessa. Näin se kilpailee Laukon kartanon kanssa Kurki-suvun synnyinsijana.
Harvialan lääni (vertaa Jokioisten lääni), kuten tilakokonaisuutta yleisesti kutsuttiin, jaettiin neljään osaan 1400-luvun lopulla. Lepaan sukuinen valtaneuvos Björn Klasson omisti vuonna 1527 neljäsosan Harvialasta, Äikäälän ja maita myös Janakkalan Kiialasta. Björn oli yksi Klas Hanssonin perillisistä. Näitä maitansa hän laajensi ostamalla sisarusten osuuksia Harvialasta. Vuonna 1530 hän osti lisäksi Yläneen ja Höitilän talot. Tämän suureksi muodostuneen Harvialan läänin lisäksi hän omista alueita myös muualla Hämeessä, Uudellamaalla sekä Varsinais-Suomessa. Vuonna 1555 Björnin maaomaisuus oli Hämeen mahtavin ja koko Suomen viidenneksi suurin.
Ubisoft

| Ubisoft Entertainment |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  Euronext: UBI
ISIN:  FR0000054470
Perustettu:  1986
Perustaja:   Christian Guillemot  Claude Guillemot  Gérard Guillemot  Michel Guillemot  Yves Guillemot 
Toimitusjohtaja:  Yves Guillemot
Puheenjohtaja:  Yves Guillemot
Kotipaikka:  Rennes, Ranska
Toimiala:  videopeliteollisuus
Tuotteet:  videopelit
Liikevaihto:   1,732 mrd. euroa (2018)
Nettotulos:   139,452 milj. euroa (2018)
Henkilöstö:  18 045 (2020)
Kotisivu:  www.ubisoft.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ubisoftin toimisto Montrealissa
Ubisoftin käyttämä logo vuoteen 2017 asti.
Ubisoft Entertainment SA (aikaisemmin Ubi Soft Entertainment Software) on ranskalainen pelitalo, joka on keskittynyt videopelien kehittämiseen ja julkaisuun. Se on arvoltaan Euroopan toiseksi suurin videopeliyhtiö.
Historia

Guillemotin perheen viisi veljestä perustivat Ubi Softin vuonna 1986 Ranskassa. Yhtiön ensimmäisellä vuosikymmenellä myönteisiä arvosteluja julkaisuista saivat esimerkiksi tasohyppely Twinworld (1989), urheilupeli Pro Tennis Tour (1989, jatko-osa 1991), sci-fi-seikkailupeli B.A.T. (1990, jatko-osa 1992) ja sotastrategiapeli Battle Isle (1991). Teknisellä toteutuksellaan huomiota herätti toimintapeli Unreal (1990). Lisäksi Ubisoft julkaisi PC Engine -konsolin maskottipelin (tunnettu nimillä PC Kid ja Adventures of Bonk) 16-bittisille tietokoneille nimellä BC Kid (1992). Suopeat arviot saaneet pelit olivat lähinnä Amigalle ja Atari ST:lle julkaistuja. 8-bittisistä käännöksistä positiivista huomiota sai kenties eniten roolipeli Iron Lord (1989, Commodore 64:n käännös 1990)
Yritys sai pian yhteistyökumppaneikseen suuria pelitaloja, kuten Electronic Artsin, Sierra On-Linen ja Microprosen. Ennen vuosikymmenen vaihdetta yritys oli laajentanut toimintaansa myös Yhdysvaltoihin. [lähde? ]
Yhtiö on hankkinut Red Storm Entertainmentin vuonna 2000 ja saanut siten haltuunsa Rainbow Six -pelisarjan oikeudet ja jatkokehityksen.
Vuonna 2001 Ubi Soft osti The Learning Companyn saaden oikeudet muun muassa Myst- ja Prince of Persia -pelisarjoihin.
Syyskuussa 2003 Ubi Soft ilmoitti vaihtavansa nimensä Ubisoftiksi, ja esitteli uuden logon, jossa on pyörre.
Yhtiö osti vuonna 2007 saksalaisen SunFlowers-pelitalon ja siten sai oikeudet Anno-pelisarjaan. Anno-sarjan kehitys on myöhemmin jatkunut Ubisoftin omistamassa Blue Byte -studiossa. Marraskuussa 2008 Ubisoft ilmoitti ostaneensa Massive Entertainmentin.
Historia > Vivendi yritti haltuunottoa (2015–2018)

Vuodesta 2015 lähtien media-ala yhtiö Vivendi on pyrkinyt laajentamaan mediakiinteistöjään yrityskauppojen ja muiden liiketoimintakauppojen kautta. Mainostoimisto Havasin mukaan Ubisoft oli yksi Vivendin ensimmäisistä kohteista. Lokakuussa 2015 Vivendi osti 6,6 prosenttia Ubisoftin osakkeista, jota Ubisoftin toimitusjohtaja Yves Guillemot piti "epämiellyttävänä". Guillemot kertoi, että pelkää vihamielistä yrityskaappausta ja "taistelee" pitääkseen yhtiön itsenäisenä. Guillemot korosti Electronic Entertainment Expo 2016 -tapahtumassa, että Ubisoft on edelleen itsenäinen yritys, joka ylläpitää luovaa vapauttaan.
Vivendi osti myös osuuden Guillemotsin omistamasta mobiilipeliyrityksestä Gameloftista, samalla kun se aloitti Ubisoftin osakkeiden hankkimisen. Kesäkuun 2016 puoliväliin mennessä Vivendi oli korottanut osakkeita 20,1 prosenttiin, mutta kiisti yrityskaappauksen, vaikka myönsi jatkavansa osakkeiden ostamista.
Joulukuussa 2016 Vivendillä oli 25,15 % osuus Ubisoftin osakkeista, ja huhtikuussa 2017 uutistoimisto Reuters kertoi haltuunoton tapahtuvan todennäköisesti sinä vuonna. Guillemotin perhe alkoi nostamaan osuuttaan Ubisoftista vuonna 2017, omistaen 13,6 prosenttia osakepääomasta saman vuoden kesäkuussa, kun taas Vivendi omisti 27 prosenttia.
Viikko ennen kuin Vivendi olisi saanut kaksinkertaisen äänioikeuden aikaisemmin ostettuihin osakkeisiin, mikä olisi todennäköisesti lisännyt Vivendin omistajuuden yli 30 prosenttiin, yhtiö ilmoitti että se ei aio hankkia Ubisoftia seuraavaan kuuteen kuukauteen, eikä hae hallituksen tehtäviä hallussaan olevien osakkeiden vuoksi. Vivendi kuitenkin totesi, että heidän sijoituksensa Ubisoftiin voisi olla yli miljardin euron myyntivoitto.
Ubisoft ja Vivendi tekivät maaliskuussa 2018 sopimuksen, jolla lopetettiin mahdollinen haltuunotto. Vivendi suostui myymään kaikki osakkeensa muille osapuolille, jotka oli arvoltaan yli 30 miljoonaa, ja sitoutui olemaan ostamatta mitään Ubisoftin osaketta viiteen vuoteen. Osa näistä osakkeista myytiin Tencentille, joka nyt omisti 5 prosenttia Ubisoftin osakkeista.
Historia > 2018–

Kesäkuussa 2020 raportoitiin Ubisoftin työntekijöiden kohdanneen seksuaalista väkivaltaa ja häirintää koskevia väitteitä. Assassin’s Creed Valhallan luova johtaja luopui tehtävästään henkilökohtaisista kysymyksistä, jotka liittyivät häntä kohtaan esitettyihin väitteisiin.  Heinäkuussa useita avainhenkilöitä jätti Ubisoftin väärinkäytösten vuoksi. Toimitusjohtaja Yves Guillemot toisti, että muutokset ovat välttämättömiä "myrkyllisen käytöksen" lopettamiseksi ja auttaa Ubisoftia "parantaa ja vahvistamaan" kulttuuriaan.
Ubisoft Connect

Ubisoft Connect (tunnettu aiemmin nimellä Uplay) on Ubisoftin kehittämä digitaalinen pelien kauppa- ja jakelupalvelu. Se on saatavilla Windowsille, PlayStation 4:lle, Xbox One:lle, Wii U:lle, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, iOS:lle sekä Androidille.
Tytäryhtiöt

Ubisoftilla on useita tytäryhtiöitä, ja se omistaa muun muassa suomalaisen RedLynx-studion sekä saksalaisen Blue Byte -studion.
Ubisoft Motion Pictures on vastuussa elokuvasovitusten tekemisestä yhtiön peleistä, esimerkkinä Assassin’s Creed -elokuva.
Ubisoftilla on 40 pelikehitysstudiota 17 maassa.
Tytäryhtiöt > Studioita

KetchApp
RedLynx
Blue Byte
Massive Entertainment
Red Storm Entertainment
Ubisoft Annecy
Ubisoft Berlin
Ubisoft Leamington
Ubisoft Montpellier
Ubisoft Montreal
Ubisoft Quebec
Ubisoft San Francisco
Ubisoft Singapore
Ubisoft Sofia
Ubisoft Toronto
Tytäryhtiöt > Suljettuja studioita

Ubisoft Casablanca
Pelit

Ubisoftilla on joukko tunnettuja pelejä ja pelisarjoja, kuten:
Anno
Assassin’s Creed
Beyond Good & Evil
Brothers in Arms
Far Cry
Growtopia
Heroes of Might and Magic
Just Dance
Prince of Persia
Rayman
The Settlers
Tom Clancy's Ghost Recon
Tom Clancy's Rainbow Six
Tom Clancy's Splinter Cell
Trials
Watch Dogs
Valiant Hearts: The Great War
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ubisoftin kotisivut (englanniksi)
Hans Petter Buraas

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hans Petter Buraas |  Hans Petter Buraas |  Hans Petter Buraas |  |
Maa:   Norja
Miesten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Nagano 1998 | pujottelu |  |
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1994 | suurpujottelu |  |
Hans Petter Buraas (s. 20. maaliskuuta 1975 Bærum, Norja) on norjalainen uransa lopettanut  alppihiihtäjä. Buraas voitti pujottelun olympiakultaa Naganossa 1998. Buraas voitti ainoastaan yhden osakilpailun maailmancupissa 13 vuotta kestänellä urallaan.
Helsingin Työväen Sekakuoro

Helsingin Työväen Sekakuoron historia ulottuu vuoteen 1884, jolloin Helsingin Työväenyhdistyksen ensimmäisissä kokouksissa esiintyi sekaääninen laulukunta; Sylvia-lauluyhdistys. Vuonna 1888 laulukunta osallistui Suomalaisen kansanvalistusseuran laulu- ja soittojuhlille ja voitti siellä ensimmäisen palkinnon. Voittoa seurasivat menestyksekkäät konserttimatkat Rääveliin ja Tukholmaan. Noihin aikoihin kuorossa nousi esille kielikysymys, ja pohdinnan tuloksena päätettiin 31. maaliskuuta 1891 perustaa Suomalaisen laulukunta. Aloitteen tekijänä oli runoilija Eino Leinon veli rakennusmestari Viktor Lönnbohm. Päivämäärää pidetään Helsingin Työväen Sekakuoron varsinaisena syntymäpäivänä.
Säveltäjä, urkuri, “Pohjolan Puccini” Oskar Merikanto toimi kuoron johtajana vuosina 1892–1895. Tuolta ajalta on peräisin hänen kuorolleen säveltämä Työväen marssi. Merikannon seuraaja oli Johannes Leino, joka toimi kuoron johtajana kolme vuosikymmentä. Sen jälkeen kuoron historiaan on mahtunut useita johtajia, mm. Eino Linnala, Knut Kangas, Martti Juvonen, Väinö Haapalainen, Kalervo Tuukkanen, Vilho Luolajan-Mikkola, Matti Rautio, Kaj Chydenius, Päivikki Takala, Marjatta Meritähti, Heikki Halme, Tuulikki Närhinsalo, Antti Jokinen, Henry Salin, Soili Perkiö, Veli Bergström, Tapani Tormonen ja Arja Virtanen-Haapasalmi.
Kuoron toiminnasta vastaa rekisteröity yhdistys, Helsingin Työväen Sekakuoro ry. Kuoro harjoittelee ja esiintyy ahkerasti, ohjelmisto on hyvin monipuolista. Kuoro on Suomen Työväen Musiikkiliitto ry:n jäsen.
Helsingin Työväen Sekakuoro järjesti 120-vuotisjuhlakonsertin 7. toukokuuta 2011 Helsingissä, Paasitornissa. Kuoronjohtaja Arja Virtanen-Haapasalmi palkittiin 20 vuotta jatkuneesta yhteistyöstä kuoron kanssa kuoron ansiomerkillä.
Aiheesta muualla

Helsingin Työväen Sekakuoro ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Työväen Musiikkiliitto ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Hammond-urut

Hammond B3 -urut, vasemmalla Leslie 122 -laite.
Hammond-urut on sähköinen kosketinsoitin, jonka Laurens Hammond (1895–1973) patentoi huhtikuussa 1934. Alun perin Hammond-urkuja myytiin kirkkoihin edullisena vaihtoehtona pilliuruille, joskin jazz-, blues-, rock- ja gospel-muusikot myöhemmin huomasivat soittimen hyvinkin käyttökelpoiseksi omassa musiikissaan. 1980-luvulla Hammondin käyttö väheni selvästi liittyen syntetisaattoreiden yleistymiseen, mutta 1990- ja 2000-luvulla Hammond-urut ja sen entistä paremmat digitaaliset jäljennökset ovat uudelleen vakiinnuttaneet asemansa monien eri musiikkityylejä edustavien artistien käytössä.
Hammond-urkujen historia

Laurens Hammond oli aiemmin kehittänyt muun muassa sähkömekaanisen kellon, joka toimi verkkovirran taajuuteen pyörintänopeutensa lukitsevan synkronimoottorin avulla. Kun kellojen kysyntä myöhemmin hiipui, Hammond alkoi miettiä, voisiko tällaista sähkömoottoria ja hammaspyöriä käyttää muuhunkin tarkoitukseen. Vuonna 1896 oli Thaddeus Cahill konstruoinut Telharmonium-nimisen laitteen, jossa kelan ja magneetin lähellä pyörivä hammastettu sylinteri tuotti kelaan sähköjännitteen, jonka puhelinkuuloke muutti ääneksi.
Hammond patentoi äänigeneraattoriurut vuonna 1934, ja vuoden päästä tästä hän esitteli ensimmäisen Hammond-urkumallin: Model A:n. Patenttihakemuksessa Hammond listaa 29 ominaisuutta hakemalleen keksinnölle, esimerkiksi nro 17: "Soitin, joka on suhteellisen kevyt ja liikuteltava."
Soittimen nimeämisestä uruiksi oli seurauksena oikeuskiista. Jotkut pilliurkujen rakentajat katsoivat, ettei soitinta olisi saanut nimittää uruiksi.
Kiistan ratkaisemiseksi järjestettiin kuuntelu, jossa asiantuntijat verhojen takana pyrkivät soinnista erottamaan kumpi soitin oli kyseessä. Tämä ei onnistunut täysin varmasti ja kiista ratkesi Laurens Hammondin eduksi.
Model A oli tuohon aikaan hyvin kallis eikä sen ajateltu myyvän suuria määriä, mutta se muodosti selkärangan Hammondin urkujen tuotannolle. Yhtiö jatkoi tasaista kasvuaan ja uusia malleja julkaistiin tasaisin väliajoin. Vuonna 1954 Hammond esitteli maailmalle B-3-mallin. Siitä tuli kaikkien Hammond-urkujen myydyin versio. Yksi B-3:n menestyksen avaimista oli sen ainutlaatuinen soundi – kiitos uusien chorus- ja tremolo-ominaisuuksien sekä äänen alussa kuuluvan perkussioefektin. Kun kaikki nämä elementit yhdistettiin liukutankojen (drawbar) mahdollisuuksiin, olivat muusikot tuona aikana ja ovat vielä tänäkin päivänä varsin tyytyväisiä B-3:n tarjoamiin muokkausmahdollisuuksiin omaperäisen ja persoonallisen soinnin luomiseksi.
Vuosien 1954 ja 1974 välissä Hammond Organ Company myi Hammond B-3- ja C-3-malleja yhteensä lähes 275 000 kappaletta – enemmän kuin mikään muu sähköinen kosketinsoitin on tähän päivään mennessä myynyt.[lähde? ]
Hammondin muita mallisarjoja ovat niin sanotut spinettiurut, jotka ovat kompaktimpia ja joiden jotkin ratkaisut poikkeavat niin kutsutuista isoista Hammondeista edullisemman soittimen luomiseksi. Spineteistä tunnetuimpia ovat M-sarja, L-sarja sekä T-sarja, joita kaikkia on useita malleja.
Hammond-urkujen tekniikka

Hammond kehitteli Cahillin ideaa äänen tuottamisesta kelan ja hammastetun sylinterin avulla, ja lopputuloksena oli äänigeneraattori, jossa synkronimoottorin pyörittämät hammastetut pyörät indusoivat keloihin jännitteitä, jotka voidaan vahvistaa ja muuttaa ääneksi. Pyörien hammastus on muotoiltu siten, että kelaan syntyvä vaihtojännite on puhdasta siniaaltoa. Jännitteen taajuus riippuu äänipyörän pyörintänopeudesta sekä siitä, kuinka monta hammasta pyörän kehällä on.
Varsinainen sointiväri luodaan yhdistämällä eri taajuisia siniaaltoja tarvittavissa suhteissa liukutankojen (drawbar) avulla, joiden määrä vaihtelee eri mallisarjoissa. Kukin liukutanko tarjoaa 9 eri asentoa, 0 eli mykkäasento ja kahdeksan soivaa voimakkuutta.
Hammond-urkujen tekniikka > Äänipyörägeneraattori

Useimmat äänipyörägeneraattorit sisältävät kaikkiaan 91 pyörää, jotka kattavat seitsemän ja puolen oktaavin äänialan ulottuen kontra-C:stä (32,69 Hz) viisiviivaiseen fis:iin (5 919,85 Hz). Koska kaikki äänipyörät ovat hammaspyörien välityksellä yhteydessä samaan pääakseliin, ovat kaikki 91 taajuutta aina samassa vireessä keskenään. Kun pääakselin pyörimisliikkeestä puolestaan huolehtii kellontarkka synkronimoottori, eivät generaattori-Hammondit käytännöllisesti katsoen koskaan kärsi viritysongelmista.
Synkronimoottoriin liittyy muuan erikoisuus: se ei pysty lähtemään omin avuin pyörimään, koska sillä pysähtyneenä ei ole vääntömomenttia ollenkaan. Siksi isoissa Hammondeissa on toinenkin sähkömoottori, jota käytetään vain antamaan käynnistysvauhti synkronimoottorille. Äänigeneraattorin keloihin indusoituva jännite on vain muutamia millivoltteja, ja suuren vahvistuksen vaativana se on altis kaikenlaisille häiriöäänille. Niiden pois suodattamiseksi on jokaiselle äänipyörä-kela-yhdistelmälle oma alipäästösuotimensa.
Oman lisänsä jokaisen äänipyörän tuottamaan ääneen antaa viereisen pyörän aiheuttama ylikuuluminen eli vuotoääni (leakage). Tätä yritettiin aikanaan minimoida suunnittelemalla äänipyörien järjestys generaattorissa siten, että viereisten pyörien tuottamat äänet olivat mahdollisimman konsonoivassa harmonisessa suhteessa (oktaavi tai kvintti) keskenään.
Toinen alun perin ei-toivottu ominaisuus Hammond-uruissa oli koskettimien kontaktien äänisignaaliin kosketinta painettaessa aiheuttama napsahdus (key-click), jota myös yritettiin saada poistettua tai vaimennettua, jotta ääni olisi ollut puhtaampi ja muistuttanut enemmän oikeaa pilliurkua. Tässä ei kuitenkaan täysin onnistuttu, ja lopputuloksena key-clickistä sekä B3/C3/A-100 malleihin tulleesta perkussiosta onkin tullut erittäin oleellinen osa Hammond-soundin suosiota etenkin jazz- ja rock-musiikissa.
Hammond-urkujen perusrakenne säilyi niiden koko 40-vuotisen tuotannon ajan alkuperäisen patentin kaltaisena. Jopa koneistojen ja soittopöytien mitat pysyivät muuttumattomina niin, että ne ovat suurimmaksi osaksi vaihtokelpoisia eri mallien välillä.
Nykytila

Hammond-tuotemerkin omistaa Hammond - Suzuki, ja soittimissa käytetään Hammond-nimeä. Niiden toimintaperiaate on digitaalinen ja mallintava. Soittimien ulkonäkö ja käytettävyys on pyritty saamaan esikuvan mukaiseksi ja äänenvärin muokkaamiseen
käytettävät liukusäätimet (drawbars) jäljittelevät toiminnaltaan alkuperäistä. Äänenväriin on jäljitelty tunnusomaisia piirteitä kuten esimerkiksi koskettimiston klikit ja viereisten äänipyörien ylikuuluminen. Soittimista käytetään urkujen sijaan nimitystä "drawbar keyboard", kosketinsoitin jossa on liukusäätimet. Uudemmissa malleissa on midi- liitäntä, ja niitä voi käyttää myös pääkoskettimistona muille midi-instrumenteille.
Hammond-urkujen sointiin tunnusomaisesti kuuluva Leslie-laite, pyörivän kaiuttimen ja vahvistimen yhdistelmä, on kuitenkin vaikea mallinnettava johtuen sen toimintaperiaatteesta ja rakenteesta, jotka yhdessä luovat eri äänitaajuusalueiden modulaatio-, interferenssi- ja doppler-ilmiöiden muokkaaman soinnin. Mallintamisen hankaluutta lisää alkuperäisten Leslie-vahvistimien (122, 147, 251) elektroniputkilla toteutetut esi- ja pääteasteet, joiden putkien lievä yliohjaus haluttaessa tuottaa miellyttävän kuuloista säröä. Tätä "putkisäröä" on erittäin vaikea tuottaa digitaalisesti tai puolijohdekomponenteilla. Hammondin oma versio pyörivästä kaiuttimesta oli Hammond ToneCabinet, mutta keksijä Donald Leslien kehittämästä mallista tuli paljon suositumpi.
Tunnettuja Hammond-urkureita

Don Airey
Vincent Crane
Keith Emerson
Jukka Gustavson
Ken Hensley
Esa Kotilainen
Franz Lambert
Jon Lord
Billy Preston
Jimmy Smith
James Taylor
Booker T. Jones
Thijs van Leer
Steve Winwood
Klaus Wunderlich
Hammond-urkujen käyttö rockmusiikissa

Edellä mainituista Hammond-urkureista tunnetuimmat rock-musiikissa ovat luultavasti Deep Purple -yhtyeen Jon Lord ja Uriah Heepin Ken Hensley. Näiden lisäksi useat Santanan kosketinsoittajat ovat käyttäneet Hammond-urkuja. Booker T. Jones soitti Hammond M3 spinettiurkua tunnetussa kappaleessa Green Onions. Jon Lord käyttää C3-mallia ja Ken Hensley Hammond B3:sta, joka on tunnetuin Hammond-uruista. Emerson, Lake & Palmerin Keith Emerson käytti Hammond C3:sta ja spinettiurku L-100:sta.
Tunnettuja Hammond-malleja

Hammond B3; Kaikista tunnetuin ja käytetyin Hammond-uruista. Hammond B3:n hintataso on 10 000 euron tasolla
Hammond C3; Eroaa B3:sta vain ulkonäöltään, joka C3-mallissa muistuttaa kirkkourkujen erillistä soittopöytää.
Hammond A-100; A-100:ssa on samanlainen koneisto kuin B3:ssa ja C3:ssa, mutta siinä on sisäänrakennettuna vahvistin, kaikujousi ja kaiuttimet, joten se ei tarvitse soidakseen erillistä kaiutinkaappia. A-105 puolestaan on ulkoisesti identtinen C3-mallin kanssa.
Näiden lisäksi samanlaisella koneistolla varustettuja malleja on useampi. RT-3 on ulkonäöltään samanlainen kuin C3, mutta siinä on suurempi 32-koskettiminen jalkio, sekä jalkiossa putkitekniikalla toteutetut lisä-äänikerrat. Jalkion leveydestä johtuen RT-3 on myös C3-mallia leveämpi.
Nykyisiä:
Hammond New B3/New C3; Digitaalitekniikalla tehtyjä uusintaversioita B3- ja C3-malleista. Näiden hinnat ovat jopa yli 20 000 euroa.
Hammond B3 Portable; Uusintaversio B3 mallista, mutta eroaa ulkonäöllisesti siitä suuresti.
Hammond XK-sarja; Käyttökelpoisimpia digitaalitekniikalla tehtyjä Hammondeja. XK-sarjan urut ovat syntetisaattorien kokoisia, mutta XK-3:een voi liittää sille suunnitellun alamanuaalin, jolloin siitä saa vanhanmallisen sähköurun näköisen.
Hammond SK-sarja; Vuonna 2011 tullut uusi Hammond-sarja, joka on halvempi kuin XK-sarja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hammond-urut Wikimedia Commonsissa
Liukutangot
Äänipyörägeneraattori
Äänipyörägeneraattori