stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
VG-lista

VG-lista on norjalainen levymyyntitilasto, joka listaa muun muassa top 40 -singlet ja top 40 -albumit. Listaa julkaistaan viikoittain Verdens Gang -lehdessä sekä radiossa.
Aiheesta muualla

Norvegian chart portal
Salamapoika

| Salamapoika |
| --- | --- |
Luoja(t):  Otto Binder Al Plastino
Kustantamo:  DC Comics
Ensiesiintyminen:  Adventure Comics nro 247 (huhtikuu 1958)
Henkilötiedot
Oikea nimi:  Garth Ranzz
Status:  aktiivinen
Pituus:  178 cm
Paino:  66 kg
Ryhmäsidokset:  Avaruussankarien legioona
Voimat:  kykenee omaksumaan energiaa, kykenee tuottamaan ja hallitsemaan sähköä
Suhteet
Sukulaiset:  Imra Ardeen (vaimo) Mekt Ranzz (veli) Ayla Ranzz (sisko) Graym Ranzz (poika) Garridan Ranzz (poika)
Salamapoika (engl. Lightning Lad), tunnetaan myös nimellä Garth Ranzz on DC Comicsin julkaisuissa esiintyvä sarjakuvahahmo ja supersankari, jonka loivat Otto Binder ja Al Plastino. Salamapoika teki ensiesiintymisensä Adventure Comics -lehden numerossa 247 vuonna 1958. Salamapoika kykenee tuottamaan sähköä, mitä hän käyttää avukseen taistellessaan pahuutta vastaan. Lisäksi hän on yksi Avaruussankarien legioonan alkuperäisistä perustajajäsenistä.
Sarjakuvissa

Garth Ranzz syntyi toisena kolmen lapsen perheeseen Winath-nimisellä planeetalla. 14-vuotiaana Garth ja veljensä Mekt sekä kaksoissiskonsa Ayla viettivät aikaansa bileissä toisella planeetalla. Paluumatkallaan heidän alukseensa iski vika, joka pakotti heidät tekemään hätälaskun Korbal-planeetalle. Kolmikko huomasi lopulta, että heidän aluksestaan oli loppunut virta. Garth onnistui houkuttelemaan lauman salamapetoja, joiden hän toivoi käyttävän salamoita saadakseen alukseen lisää virtaa. Eläinten energiapurkaukset kuitenkin iskivät aluksen sijasta lapsiin, minkä seurauksena kaikki kolme saivat samat voimat, joita kyseiset eläimet pitivät hallussaan. Garth, Mekt ja Ayla käyttivät saamiaan voimiaan lataamaan aluksen puuttuvan virran, jotta he voisivat palata kotiplaneetalleen.
Muutama vuosi myöhemmin tapahtuneesta Mekt katosi salaperäisesti galaksin alamaailmaan, minkä seurauksena Garth lähti etsimään veljeään. Hän nousi alukseen joka oli matkalla maaplaneetalle, jonka matkan aikana hän tapasi Rokk Krinnin ja Imra Ardeenin. Aluksessa oli mukana myös varakas tehtailija RJ Brande, joka väitti olevansa galaksin kolmanneksi rikkain mies. Aluksen saavuttua maaplaneetalle eräs salamurhaaja yritti murhata Branden, mutta Garth, Rokk ja Imra käyttivät erikoisvoimiaan suojellakseen varakasta miestä. Brande oli niin vakuuttunut teinien rohkeudesta, että hän teki vetoomuksen Yhdistyneille planeetoille perustaakseen Avaruussankarien legioonan. Ryhmän muodostuttua kolmen sankarin kesken he värväsivät lisää jäseniä vasta perustettuun ryhmäänsä, kuten Aavetyttö, Brainiac 5, Kamelionttipoika ja Terästyttö. Ryhmän ensimmäisiä tehtäviä oli matkustaa ajassa taaksepäin 1900-luvulle, jossa he tapasivat legendaarisen sankarin, Teräspojan, ja myöhemmin kutsuivat sankarin liittymään Avaruussankarien legioonaan.
Muissa medioissa > Animaatio

Salamapoika vieraili mykässä cameo-roolissa vuonna 1998 Teräsmiehen jaksossa "New Kids In Town". Vuonna 2006 hän teki toisen esiintymisensä animaatiossa Justice League Unlimitedin jaksossa "Far From Home", jossa hahmo oli edellisen sarjan tavoin erittäin pienessä roolissa.
Hahmo esiintyi yhtenä päähahmona Legion of Super Heroes animaatiosarjassa, jossa hän oli sarjakuvan tavoin Avaruussankarien perustajajäsen. Myös hahmon ulkonäkö muistutti alkuperäistä hahmoa. Sarjan toisella kaudella hän menetti sarjakuvan tavoin oikean kätensä, joka korvattiin mekaanisella kädellä. Häntä ääninäytteli sarjassa Andy Milder.
Salamapoika esiintyi animaatioelokuvassa Lego DC Comics Super Heroes: Justice League: Cosmic Clash, jossa häntä ääninäytteli Andy Milder.
Muissa medioissa > Televisio

Salamapoika teki Cosmic Boyn ja Saturn Girlin ohella vierasesiintymisen vuonna 2009 Smallvillen kahdeksannella tuotantokaudella jaksossa Legion. Hahmoa näytteli Calum Worthy.
Videopeleissä

Salamapoika esiintyi Injustice 2 -pelissä Brainiacin lopetuksessa.
Hahmoa näytelleet

| Vuodet | Näyttelijät | Sarjat | Elokuvat | Konsolipelit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006–2008 | Andy Milder | Legion of Super Heroes |  |  |
| 2009 | Calum Worthy | Smallville |  |  |

Salamapoika Legion of Super Heroes sarjan toisella tuotantokaudella.
Shandonginvinttikoira

| Shandonginvinttikoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Kiina
Määrä:  Suomessa tuntematon
Alkuperäinen käyttö:  jäniksen metsästys
Nykyinen käyttö:  jäniksen metsästys
Muita nimityksiä:  Shandong Xigou, Levriero Centrocinese Shantung
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  lyhytkarvainen: kerma, keltainen tai beige puolipitkäkarvainen: vaihteleva
Shandonginvinttikoira on kiinalainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n eikä myöskään paikallisen kennelliiton tunnustusta.
Ulkonäkö

Rakenne eroaa eräästä toisesta kiinalaisesta vinttikoirasta, hebeinvinttikoirasta, erittäin paljon.
Rodusta on kaksi muunnosta:
lyhytkarvainen
hapsuinen tai puolipitkäkarvainen
Ulkonäkö > Muunnokset

Lyhytkarvainen muistuttaa melko paljon sileäkarvaista salukia. Se on aina hiekanvärinen eri sävyissään; kerma, keltainen (fawn) tai beige.
Puolipitkäkarvainen on väritykseltään erittäin vaihteleva.
Alkuperä

Rotu on nimensä mukaisesti kotoisin Shandongin maakunnasta. Se tunnettiin aiemmin nimellä "rannikkovinttikoira", johtuen maakunnan sijainnista Tyynenmeren rannikolla. Kuten muitakin kiinalaisia vinttikoiria, sitä käytetään yksinomaan jäniksen metsästykseen.
Shanadoo

Shanadoo on japanilainen eurodance-tyttöbändi, joka on perustettu Saksassa. Yhtyeen jäsenet ovat japanilaisia, laulavat japaniksi ja tanssivat paraparaa. Yhtye on kuitenkin suunnattu saksalaiselle ja itävaltalaiselle yleisölle.
Historia

Shanadoon historia alkaa Vivace-nimisestä yhtyeestä, joka toimi Avex traxin alaisuudessa Japanissa. Vivaceen kuuluivat Shanadoon nykyiset jäsenet Junko Fukuda, Chika Shibuya ja Manami Fuku sekä Kotomi Ban, joka lähti yhtyeestä hieman sen perustamisen jälkeen. Vivace ei menestynyt kovinkaan hyvin, ja yhtyeen koko diskografia koostuu kokoelmalevyille päässeistä kappaleista.
Sveitsiläinen tuottaja David Brandes (Vanilla Ninjan entinen manageri) päätti antaa yhtyeelle mahdollisuuden. Kaikkien ennakko-odotusten vastaisesti Minami, Junko ja Chika solmivat sopimuksen SMD Icezone Musicin (Sony BMG) kanssa. Brandes toi yhtyeeseen myös jotakin uutta, uuden jäsenen Marina Gendan, joka asetettiin uuden Shanadoon keulakuvaksi. Vuonna 1989 syntynyt Marina oli myös muita jäseniä (syntyneet kaikki vuosina 1984–1986) nuorempi.
Yhtyeen ensimmäinen single "King Kong" (Alkuperäinen versio E-Rotic) julkaistiin kesäkuussa 2006 ja se pääsi sijalle 15 Saksassa ja sijalle 14 Itävallassa. Toinen single "My Samurai" julkaistiin kolme kuukautta myöhemmin ja se menestyi yhtä hyvin kuin edeltäjänsä. Näihin aikoihin yhtyeen musiikkivideota soitettiin useasti saksalaisella musiikkikanava VIVAlla, ja tytöt esiintyivät useasti tv-ohjelmissa.
Single "Guilty of Love", joka julkaistiin marraskuussa vuonna 2006, menestyi edeltäjiään huonommin ja saavutti parhaimmillaan listan sijan 30. Tämä takaisku ei kuitenkaan estänyt yhtyettä julkaisemasta ensimmäistä kokopitkää albumiaan joulukuussa 2006. Yhtyeen toinen albumi julkaistiin vuonna 2007, ja kolmas, "Launch Party!!!" vuonna 2009.
Jäsenet

Marina Genda (laulu)
Manami Fuku (laulu)
Junko Fukuda (laulu)
Chika Shibuya (laulu)
Aiheesta muualla

Shanadoon viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi) (englanniksi)
Shanadoon saksankieliset sivut (saksaksi)
Shanadoo MySpacessa
ULF (taajuusalue)

ITU:n määrittelemät radiotaajuusalueet
ULF on Kansainvälisen televiestintäliiton (ITU) termi sähkömagneettisen spektrin radiotaajuusalueelle 300–3 000 Hz (aallopituusalue 100–1 000 km). ULF on akronyymi englannin kielen sanoista ultra low frequency ('ultramatala taajuus').
Tyrnävänjoki

Keväistä Tyrnävänjokea Ylipään kylän kohdalla
Tyrnävänjoki on Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva noin 80 kilometrin pituinen joki. Se saa alkunsa vetiseltä, pienten lampien ja järvien Pelson Venenevalta, joka on pinta-alaltaan noin 12 039 hehtaaria ja noin 80 % siitä on aapasoita. Alueella pesii runsas linnusto. Saukkokin viihtyy siellä. Tyrnävänjoki yhtyy ennen laskuaan Pohjanlahden Liminganlahteen Temmes-Ängeslevänjokiin. Tyrnävänjoki virtaa paikoin syvissä rotkolaaksoissa läpi perinteisten maatalousseutujen. Joen varressa on tiivistäkin asutusta esimerkiksi Tyrnävän kirkonkylässä.
Tyypillisesti muinaiset Suomen asuttajat asuttivat sisämaita vesireittejä hyödyntäen. He matkasivat latvavesille ilman nauloja tehdyillä haapioillaan. Historioitsija Armas Luukko on arvioinut, että Liminganjoen suun seuduilla oli ollut vankaa asutusta 1550-luvulla. Sitä vastoin Limingan alueen sisämaat eivät juuri olleet saaneet vakituista asutusta. Hänen mukaansa nähtävästi eräänä syynä oli ollut liminkalaisten suuret nautintaoikeudet erämaissa. Esimerkiksi Tyrnävälle ensimmäinen vakituinen asukas Hannu Kaakinen asettui 1540-luvulla.
Muinaisella Limingan pitäjän ja sen kylien esimerkiksi Tyrnävän asuttamisella oli vaaransa. Venäjä piti alueita itselleen kuuluvana ja hävitti toistuvasti Ruotsin hallinnon alla syntynyttä asutusta. Paha viimeinen takaisku Limingan suurpitäjän asukkaille oli isoviha sen alkaessa vuonna 1714. Silloin venäläiset hävittivät järjestelmällisesti asutusta niin sanotun poltetun maan taktiikalla surmaten ja vieden vangiksi. Isonvihan aikana Tyrnävällä surmattiin ehkä 848 ihmistä ja koko Limingan alueelta oli viety vangiksi 454 henkilöä. 30. elokuuta 1721 tehty Uudenkaupungin rauha alkoi rauhoittaa oloja. Venäläiset miehittäjät alkoivat poistua Suomesta ja joulukuussa oli pidetty kiitosjumalanpalvelus kirkoissa miehityksen päättymisen kunniaksi. Isoonvihaan päättyi myös Tyrnävänjoen rantojen ja sen lähialueiden asutuksen hävittäminen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tyrnävänjoki Wikimedia Commonsissa
Uno Savola

Uno Eugen Savola (23. syyskuuta 1904 Maynard, Massachusetts, Yhdysvallat – 5. marraskuuta 1968) oli suomalainen yritysjohtaja, koulutukseltaan diplomi-insinööri 1926. Hän oli Oy Wilh. Schauman Ab:n toimitusjohtaja vuodesta 1950 aina kuolemaansa saakka, ja Suomen Ulkomaankauppaliiton puheenjohtaja vuodesta 1962. Hän sai vuorineuvoksen arvon 1961.
Savola asutti lyhyen aikaa Schaumanin linnaa Jyväskylän Lutakossa toimiessaan Schaumanin vaneritehtaan teknillisenä johtajana 1947. Myöhemmin tehtaan johtajana toimiessaan Savola rakennutti linnan viereen Villa Savolan, jota on kutsuttu sittemmin Uunolaksi tai Pikkulinnaksi.
Tyrnävän rauhanyhdistys

| Tyrnävän rauhanyhdistys |
| --- | --- |
Sijainti:  Liisantie 91800 Tyrnävä
Seurakunta:  Tyrnävän rauhanyhdistys ry (SRK)
Rakentamisvuosi:  1979
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tyrnävän rauhanyhdistys on Tyrnävällä Tupoksentien varrella sijaitseva rukoushuone ja toimintatalo. Se edustaa vanhoillislestadiolaista herätysliikettä, jonka kattojärjestö on Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys. Rauhanyhdistyksen tarkoituksena on järjestää muun muassa seuroja, lapsi- ja nuorisotyötä, perhe- ja diakoniatyötä.
Tyrnävän rauhanyhdistys on perustettu vuonna 1926. Rauhanyhdistyksen toimitalo on rakennettu vuonna 1979 ja rauhanydhsitykseen kuuluu lähes 400 jäsentä. Lisäksi toiminnan piirissä on noin 550 lasta ja nuorta. Tyrnävän rauhanyhdistystä laajennettiin vuonna 2014 ja uudistuksen yhteydessä rakennettiin uusi seurasali, eteistilat ja kerhotiloja.
Historia

Tyrnävän rauhanyhdistys perustettiin vuonna 1920, mutta vasta vuonna 1926 se rekisteröitiin ja sen säännöt vahvistettiin. Sääntöjen mukaan yhdsityksen tarkoitus on elvyttää hengellistä elämää paikkakunnalla. Kokoontumispaikaksi rauhanyhdistys osti Högmanin talon Tyrnävän keskustasta. Rauhanyhdistys on pitänyt seuroja säännöllisesti vuodesta 1923 alkaen. Seuroja pidettiin rauhanyhdistyksen lisäksi myös paljon kodeissa.
1970-luvulla tuli ajankohtaisesksi uuden toimitalon rakentaminen. Uusi toimitalo valmistui vuonna 1979, lähes täysin talkootyönä. Toimitalon uusi sijainti oli Liisantien varressa lähellä kirkkoa.
Satavuotinen sota

Satavuotinen sota on nimi, jonka historioitsijat ovat antaneet sarjalle toisiinsa liittyviä sotia, joita käytiin 116 vuoden jakson aikana Englannin ja Ranskan välillä. Yhteenotot alkoivat vuonna 1337 ja päättyivät 1453.
Sotaa käytiin lähinnä Ranskassa, ja sitä voidaan pitää ranskalaisena sisällissotana yhtä paljon kuin kansainvälisenä konfliktina. Historioitsija Philippe de Vriesin mukaan sotaa käytiin ”enimmäkseen maakunnallisella tasolla”. Häntä lainannut Fernand Braudel lisää, että ”Englanti toimi maakuntana (tai maakuntien ryhmänä) englantilais-ranskalaisessa yksikössä, joka oli sekä taistelukenttä että voittajan palkinto”.
Satavuotista sotaa pidetään yhtenä keskiajan merkittävimmistä konflikteista. Sen kuluessa otettiin käyttöön uusia aseita ja taktiikoita, jotka rapauttivat vanhan, raskaan ratsuväen hallitseman feodaaliarmeijajärjestelmän. Lisäksi sodan aikana nähtiin ensimmäiset vakinaiset armeijat Länsi-Euroopassa sitten Länsi-Rooman valtakunnan. Sota muutti aatelisten ja talonpoikien suhdetta sekä vauhditti kansallisvaltioiden kehitystä ja monarkioiden vahvistumista. Ennen sotaa etenkin Ranska oli ollut jakautunut hyvin itsenäisten vasallien johtamiin läänityksiin. Sodan vaikutuksesta kuninkaan asema alkoi vahvistua. Sota vaikutti myös eurooppalaisen identiteetin ja sen eri kansallisten vivahteiden syntymiseen ja kehittymiseen.
Varhaiset alkujuuret 911–1328

Satavuotisen sodan varhaisimmat juuret lienevät löydettävissä siitä, että frankkien Kaarle Yksinkertainen antoi viikinkipäällikkö Rollolle läänitykseksi osan Normandiaa vuonna 911. Tämä johti voimakkaan Normandian herttuakunnan syntyyn, ja lopulta normannien Vilhelm I Valloittajan suorittamaan Englannin valloitukseen 1066. Normannikuninkaat hallitsivat sekä Normandiaa että Englantia 150 vuotta. Normannivalta liitti Englannin osaksi Ranskan monimutkaisia feodaalikuvioita, millä oli kauaskantoiset seuraukset.
Vuonna 1216 kuollut kuningas Juhana Maaton kuitenkin oli menettänyt valtakunnan ranskalaiset alueet. Englannin ylimysaatelisto puhui aina 1300-luvulle ranskaa eikä lakannut haikailemasta ranskalaisten omistusten perään, varsinkin kun Normandia oli erittäin vauras. Sodan taustalla voidaan nähdä sekä ”kansallinen” ajatus ”kotimaan” palauttamisesta, että aatelisten oman edun ja vaurauden tavoittelu.
Edeltävät tapahtumat 1328–1337

Ranskan kuningas Kaarle IV kuoli vuonna 1328 ja hänellä oli naispuolinen perillinen, mikä merkitsi kapetingien niin sanotun suoran kuningassuvun miespolvisen linjan päättymistä. Englantilaisten mielestä lähin kapetingien miespuolinen perijä oli nyt Edvard II:n ja Kaarlen sisaren Isabellan poika Edvard III.
Englantilaiset kuitenkin unohtivat, että Kaarle IV:n veljen Ludvig X:n kuoltua kuninkuus siirtyi lyhyeksi ajaksi hänen jälkisyntyiselle pojalleen Juhana I:lle (1416). Tämän jälkeen perimys olisi siirtynyt englantilaisen logiikan mukaan Juhanan sisarelle Jeannelle, josta tuli isänsä ja veljensä jälkeen kyllä Navarran hallitsija, mutta jolle näin kuuluva Ranskan kruunun maan herrat luovuttivat sedälle Filip V:lle. Samaa periaatetta noudatettiin Filip V:n jälkeen, kun hallitsijaksi tuli Filipin tyttärien sijaan veli Kaarle IV. Tähän jo perinteeksi muodostuneeseen tapaan Kaarle IV:n kuoltua kruunu siirrettiin lähimmälle miespuoliselle perijälle, kuolleen kuninkaan serkulle Valois’n Filipille.
Ranskan aatelisto ei hyväksynyt ajatusta ulkomaalaisesta kuninkaasta, ja sen mielestä laillinen kuningas oli Valois-suvun Filip VI. Vuonna 1331 Edvard III, kohdattuaan sisäpoliittisia vaikeuksia, suostui antamaan kiistassa periksi ja tunnusti Filipin kuninkuuden. Vastineeksi tästä Edvard sai kiistanalaisen ja vauraan Gascognen herttuakunnakseen.
Myöhemmin 1300-luvun lopulla ranskalaiset vetosivat saalilaiseen lakiin (Lex Salica), jonka mukaan nainen ei voinut periä maata, johon liittyi velvollisuus aseelliseen puolustukseen. Ensimmäisen kerran saalilainen laki tulee esiin tuntemattoman kronikoitsijan kirjoituksessa Poitiers’n taistelun jälkeen vuonna 1356.
Vuonna 1333 Edvard III aloitti sodan Skotlannin palauttamiseksi Englannin vallan alle. Skotlanti oli vanhan liittolaissopimuksen mukaan liitossa Ranskan kanssa, ja Filip näki tilaisuuden Gascognen palauttamiseen. Sota päättyi kuitenkin englantilaisten nopeaan voittoon, ja Skotlannin kuningas David II Bruce joutui pakenemaan Ranskaan. Vuonna 1336 Filip teki suunnitelmia Skotlannin kruunun palauttamiseksi Davidille ja Gascognen takaisinottamiseksi.
Avoimet vihollisuudet alkoivat Filipin laivaston hävitettyä Englannin kanaalin rannikon varustuksia, ja vuonna 1337 Filip ilmoitti palauttavansa Gascognen itselleen väittäen Edvardin rikkoneen vasallinvalansa. Edvard julisti Ranskalle sodan vuoden 1337 pyhäinpäivänä.
Ranskan voitot Kaarle V:n aikana 1360–1400

Kaarle V:n aika merkitsi Englannin jatkuvaa vetäytymistä valtaamiltaan Ranskan alueilta. Vaikkakin englantilaisten puolella ollut Bretagnen herttua Juhana V voitti ranskalaiset Aurayn taistelussa 1364, joutui hän perillisineen pian alistumaan Ranskan kuninkaan valtaan.  Vuonna 1366 Espanjan kanssa syttynyt sota vei Mustan prinssin huomion. Englantilaisten käskynhaltija Poitoun provinssissa, John Chandos, voitettiin Chateau Lussacin taistelussa 1370, mikä oli suuri tappio Englannille. Ranskalaisten puolelle siirtynyt bretonilaiskomentaja Bertrand du Guesclin kävi varovaista sotaa välttäen suuria yhteenottoja, vallaten englantilaisilta kaupungin kaupungilta.
Vuonna 1376 Musta prinssi kuoli ja vuonna 1377 kuoli Edvard III. Englannin kruunu siirtyi alaikäiselle Rikhard II:lle, Mustan prinssin pojalle. Vasta kun Henry Bolinbroke syrjäytti Rikhardin ja julistautui kuningas Henrik IV:ksi vuonna 1399, alkoivat englantilaisten vaatimukset Ranskan kruunuun uudestaan.
Englannin voitot Henrik V:n aikana 1400–1422

Henrik IV teki suunnitelmia menetettyjen alueiden takaisinvaltaamiseksi, mutta ei ehtinyt lyhyenä valtakautenaan niitä toteuttaa. Samaan aikaan Ranskan Kaarle VI tuli mielisairaaksi, mikä johti valtakamppailuun Burgundin Juhanan ja Orleansin Ludvigin välillä. Orleansin Ludvigin murhan jälkeen Burgundin Juhanan vastustajien johtoon nousi Armagnacin hallitsijasuku. Molemmat puolet yrittivät saada englantilaiset puolelleen sisällissodassa.
Englannin uusi kuningas Henrik V hylkäsi vuonna 1414 Armagnacien tarjouksen vuoden 1369 rajoista vaatien kaikkia Henrik II:n aikaisia alueita. Vuonna 1415 hän nousi maihin Harfleuriin Normandiaan ja valtasi kaupungin. Hän olisi halunnut marssia suoraan Pariisiin, mutta valitsi kuitenkin etenemisen englantilaisten hallitsemaa Calais’ta kohti. Hän kohtasi Ranskan armeijan pienen Agincourt’n kylän luona Pohjois-Ranskassa. Englantilaiset olivat määrällisesti ja laadullisesti pahoin alakynnessä. Ranskalaiset kuitenkin taistelivat taas vanhaan ritaritapaan, ja englantilaiset saivat Azincourtin taistelussa samanlaisen suurvoiton kuin aiemmin Crécy’ssä ja Poitiers’ssa ja useita Armagnacin johtomiehiä vangittiin. Tämä oli kuitenkin viimeinen englantilaisten suuri voitto satavuotisessa sodassa.
Agincourtin jälkeen Henrik valloitti suurimman osan Normandiaa, kuten Caenin (1417) ja Rouenin (1419) kaupungit ja saattoi Normandian takaisin englantilaisten valtaan lähes kahdensadan vuoden ranskalaisvallan jälkeen. Hän sopi liittolaisuudesta burgundilaisten kanssa, jotka olivat ottaneet haltuunsa Pariisin sen jälkeen kun Armagnacit olivat teloittaneet Burgundin Juhanan.
Vuonna 1421 Henrik tapasi mielisairaan Kaarle VI:n, joka edelleen hallitsi nimellisesti, ja solmi tämän kanssa Troyes’n sopimuksen, jonka mukaan Henrik naisi Kaarlen tyttären Valois’n Katariinan, ja heidän pojastaan tulisi aikanaan Ranskan kuningas. Kaarle VI:n pojan Kaarle VII:n perintöoikeus mitätöitiin. Henrik saapui myöhemmin samana vuonna henkilökohtaisesti Pariisiin, jossa Ranskan valtiopäivät vahvistivat sopimuksen.
Henrik kuoli yllättäen vuonna 1422 ja Ranskan kuninkaaksi oli tarkoitus tulla hänen vauvaikäinen poikansa Henrik VI. Armagnac kannatti kuitenkin yhä Kaarle VII:tä kuninkaaksi ja sota jatkui keskisessä Ranskassa.
Burgundi liittyy Ranskaan 1422–1453

Vuoteen 1424 mennessä Henrik VI:n sedät olivat ottaneet vallan alaikäiseltä kuninkaalta ja eräs heistä, Gloucesterin herttua Humprey valloitti Hollannin. Seurauksena oli konflikti Burgundin herttua Filip II:n kanssa, mikä horjutti Burgundin ja Englannin liittoa. Vuonna 1428 Englanti oli valmis jatkamaan sotaa ja aloitti Orléansin kaupungin piirityksen. Kaupungin valtaamiseen voimat eivät riittäneet, mutta ranskalaisjoukot pysyivät passiivisina.
Vuonna 1429 maalaistyttö Jeanne d’Arc kertoi saaneensa Jumalalta käskyn ajaa englantilaiset pois ja pyysi Kaarle VII:n lähettämään hänet Orléansiin. Orléansiin Jeannen kanssa lähteneen pienen joukon mukana oli muun muassa myöhemmin pahan maineen saanut Gilles de Rais. Jeanne d’Arc nostatti ranskalaisjoukkojen moraalia, ja nämä mursivat Orléansin piirityksen. Jeanne johti ranskalaiset vielä muutamiin uusiin voittoihin ja avasi Kaarle VII:lle tien Reimsiin kruunattavaksi. Vastineeksi englantilaiset kruunasivat alaikäisen Henrik VI:n Ranskan kuninkaaksi Notre Damessa, mutta sillä ei ollut juuri merkitystä. Jeanne d’Arc joutui 1430 burgundilaisten käsiin, nämä myivät hänet englantilaisille, ja hänet poltettiin roviolla, ja Ranska tuntui menettäneen etunsa.
Vuonna 1435 burgundilaiset kuitenkin vaihtoivat puolta Filip III:n johdolla, solmivat Arrasin sopimuksen ja palauttivat Pariisin kuninkaalle. Burgundilaisten uusi liitto oli hatara, mutta heidän intressinsä Alankomaissa eivät enää jättäneet aikaa Ranskan tilanteeseen sotkeutumiseen. Niinpä Kaarle VII oli kiistatta Ranskan kuningas, ja ehti aselevon aikana lujittaa valtakuntaa, purkaa vanhentuneita feodaalirakenteita ja vahvistaa armeijaa.
Vuoteen 1449 mennessä Ranska oli vallannut takaisin Rouenin, ja vuonna 1450 Caenin valtausta yrittänyt englantilaisarmeija voitettiin Formignyn taistelussa, jossa Ranskan tykit murskasivat Englannin jousimiehet. Ranskalaiset jatkoivat valloittamalla Cherbourgin, Bordeaux’n ja Bayonnen vuonna 1451. Englantilaisten John Talbotin yritys Gascognen takaisinvaltaamiseksi estettiin Castillionin taistelussa 1453, jota on pidetty satavuotisen sodan viimeisenä taisteluna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Satavuotinen sota Wikimedia Commonsissa
Sluysin meritaistelu
Crécyn taistelu
Ranska vuonna 1435 satavuotisessa sodassa.
Orléansin piiritys
United Center

| United Center> "The Madhouse on Madison II","The UC", "The House That Jordan Built" |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  1901 W. Madison St, Chicago, Illinois 60612
Koordinaatit:  41°52′50″N, 87°40′27″W
Rakennustyöt aloitettu:  huhtikuu 1992
Avattu:  18. syyskuuta, 1994
Omistaja:  Rocky Wirtz ja Jerry Reinsdorf
Hoitaja:  Rocky Wirtz ja Jerry Reinsdorf
Kustannukset:  175 milj. $
Arkkitehti:  HOK Sport W.E. Simpson Company
Käyttäjät
 Chicago Bulls Chicago Blackhawks 
Katsojakapasiteetti
 21 711 (koripallo)   20 500 (jääkiekko)   23 500 (max.) 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
United Center on katettu urheiluareena Chicagossa, Illinoisissa. Areena on NHL-joukkue Chicago Blackhawksin ja NBA-joukkue Chicago Bullsin kotikenttä. Ennen United Centeriä kaupungin suurimmat urheiluseurat pelasivat ottelunsa Chicago Stadiumilla. Rakennusta sponsoroi United Airlines, jonka mukaan areena on saanut nimensä. Areenan eteen on pystytetty Michael Jordanin patsas.