Roadrunner
Äänitykset

Love Recordsilla tuottajana ja äänittäjänä työskennelleen Måns Groundstroemin ehdotuksesta Roadrunner päätettiin levyttää Marcus Österdahlin johtamalla Marcus Music -studiolla Tukholmassa. Marcus Musicin puitteet mahdollistivat suomalaisia studioita paremman äänentoiston, ja esimerkiksi studion 16-raitatekniikka edusti aikansa huippuluokkaa. Kansainvälisille markkinoille pääsemisen uskottiin edellyttävän myös teknisesti ja äänitykseltään korkeatasoisia albumeja. Lisäksi tuottaja Richard Stanley halusi käyttää moniraitastudiota, jotta hän voisi tallentaa yhtyeen livesoundin. Hurriganesin levy-yhtiö Love Records oli jo tehnyt Marcus Musicin kanssa jonkin verran yhteistyötä, mutta Hurriganes oli ensimmäinen Loven yhtye tai artisti, joka äänitti albuminsa kyseisessä studiossa.
Hurriganes matkusti Tukholmaan 16. syyskuuta 1974. Mukaan lähtivät yhtyeen ja Stanleyn lisäksi roudari Kuivis Koskiluoto sekä Love Recordsin johtoportaaseen kuulunut Otto Donner. Yhtyeelle oli varattu studioaikaa neljä päivää. Taloudellisista syistä työt aloitettiin illalla ja niitä jatkettiin myöhään yöhön. Äänittäjänä toimi nuori Leif Måses. Måses ei ollut aiemmin äänittänyt raskasta rock ’n’ rollia, mutta hän oli kokeilunhaluinen ja taitavaksi luonnehdittu. Hän siirtyi myöhemmin työskentelemään Abban studioille.
Rajallisen studioajan vuoksi kappaleet oli äänitettävä nopeasti. Solisti-rumpali Remu Aaltonen lauloi kappaleet vain yhdellä tai kahdella otolla. Lisäksi tuottaja Stanley antoi Albert Järvisen soittaa jokaisesta kitarasoolosta korkeintaan kaksi ottoa. Tämä oli Måns Groundstroemin Stanleylle antama neuvo, sillä Järvinen oli käyttänyt studioaikaa runsaasti sooloalbuminsa Ride On äänityksissä. Kiire ei kuitenkaan juuri haitannut, sillä yhtye oli esittänyt useita levyn kappaleita aiemmin keikoillaan, joten äänitykset sujuivat pitkälti rutiinilla.
»Ainoa asia, jossa olin tiukkana oli se, kun vaadin että backgroundit (taustat) pitäisi tehdä nopeasti. Sitten meillä oli tarkoitus tehdä ’over doubit’ (päällekkäisäänitykset), mutta mä annoin Albertille vain kaksi sooloyritystä eli kaksi ottoa per biisi. Jos ensimmäinen ei onnistunut, se oli sitten se toinen koska mä tiesin että muutenhan se meidän aika olisi mennyt hukkaan siellä. Se oli ainoa tapa. Jos antaa hänelle mahdollisuuden tehdä niin kuin haluaa, niin sitten meneekin 20 ottoa ja jälki ei parane. Toisekseen se livesoundi tulee tuon seikan kautta paremmin esille.» 
(Richard Stanley.)
Järvinen ei pitänyt Stanleyn asenteesta, ja eräänä päivänä hän ei suostunut soittamaan sooloja lainkaan vaan ilmoitti soittavansa kaikki soolot peräkkäin seuraavana päivänä. Muiden hämmästykseksi näin myös tapahtui. Kappaleen ”Roadrunner” alkuun yhtye yritti luoda The Whon ja Jimi Hendrixin tyylistä kakofoniaa, mutta ongelmaksi muodostui Järvisen Fender Stratocaster, joka ei pysynyt vireessä. Ainoaksi vaihtoehdoksi jäi äänittää alkuosa ja varsinainen kappale erikseen, ja Stanley antoi Järvisen soittaa alusta poikkeuksellisesti kolme tai neljä ottoa.
Kappaleessa ”In the Nude” Aaltonen soitti Stanleyn ehdotuksesta erääseen osaan kaksi rumpuraitaa päällekkäin. Hän ei onnistunut soittamaan tuplausta rytmissä, mutta lopputulokseen oltiin silti tyytyväisiä. Aaltonen innostui, ja hänen ehdotuksestaan joissain kappaleissa myös Cisse Häkkisen bassoraitoja tuplattiin. ”Mister X” -kappaleen kanssa ilmaantui ongelmia, koska yhtye ei ollut esittänyt sitä konserteissa ja Stanley oli kirjoittanut sanoituksen, joka oli Aaltoselle liian vaikea. Aaltosella oli lauluosuutta äänittäessä vaikeuksia lausua hänelle haastavia sanoja ja tavuja, eikä hän ollut harjoitellut kappaletta ennakkoon. Lopulta basisti Häkkinen ehdotti Stanleylle, että tämä tekisi Aaltoselle malliksi eräänlaisen demolaulun. Stanley lauloi kappaleen yhdellä otolla, ja Aaltonen halusikin tulkinnan levylle sellaisenaan. Kappale ”Get On” puolestaan äänitettiin albumin täytteeksi, kun sen huomattiin jäävän muuten kestoltaan liian lyhyeksi. Aaltonen lauloi sanat sattumanvaraisesti omasta päästään.
Lopulta materiaalia jäi ylikin. Studiossa äänitettiin esimerkiksi yhtyeen oma versio The Spencer Davis Groupin kappaleesta ”Somebody Help Me”, alkujaan Chuck Berryn esittämä instrumentaali ”Guitar Boogie” sekä yhtyeen oma ”Boogie Woogie Morning”, joka oli tyylillisesti lähellä ”Get On” -kappaletta. ”Guitar Boogie” julkaistiin vuonna 2000 Albert Järvisen tuotantoa esittelevällä Patchy Moss – 30 Big Ones -kokoelmalla.
Viimeinen studiopäivä oli 20. syyskuuta. Nauhoitusten päätyttyä Hurriganes palasi Suomeen laivalla. Yhtye oli epävarma aikaansaannoksestaan, joten albumin varhaista miksausta päätettiin testata laivan diskossa kasetilta soitettuna. Yleisön reaktio oli hyvä, ja kotimaassa myös Love Recordsin Atte Blom piti kuulemastaan. Remu Aaltonen ei puolestaan ollut täysin vakuuttunut kuullessaan Roadrunnerin koelevyä ystävänsä luona eikä olisi edes halunnut julkaista albumia. Hän oli pettynyt muun muassa bassosoundiin, joka kuului lujempaa kuin studiossa.
Stanley palasi vielä Tukholmaan, sillä albumi kaiverrettiin paikallisessa Cutting Roomissa. Koska kaiverrus tehtiin Finnvoxin sijaan Ruotsissa, Roadrunnerille saatiin yhdeksän desibeliä – eli kolme kertaa – kovempi äänenvoimakkuus kuin muilla suomalaisilla levyillä.