stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dietmar Schauerhammer
Ura

Ennen rattikelkkailu-uraansa Schauerhammer kilpaili yleisurheilussa moniottelijana. Hän voitti vuosina 1976, 1977, 1979 ja 1980 Itä-Saksan hallimestaruuden viisiottelussa. Kymmenottelussa hän edusti maataan 1978 Prahan EM-kisoissa, missä hän sijoittui neljänneksitoista. Hänen ennätyksensä kymmenottelussa on 8054 pistettä (10,70 - 7.48 - 14.77 - 2.03 - 48,43 -
14,95 - 42.58 - 4.60 - 57.12 - 4.46,2) vuodelta 1980. Hänen seuransa yleisurheilussa oli SC Motor Jena.
Rattikelkkailuun Schauerhammer siirtyi 1980-luvun alussa ja voitti Wolfgang Hoppen miehistössä lukuisia arvokisamitaleita, kirkkaimpana kruununa olympiakultaamitalit sekä kahden että neljän miehen kilpailuissa 1984 Sarajevosta.
Sittemmin Schauerhammer lopetti uransa ja toimi liikunnanopettajana.
Arvokisamitalit

Olympialaiset
1984
1988
Maailmanmestaruuskilpailut
1983
1985
1986
1987
Euroopanmestaruuskilpailut
1985
1986
1987
Days of the New

Days of the New on yhdysvaltalainen post-grungeyhtye, joka perustettiin vuonna 1995. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat "Touch, Peel and Stand", "The Down Town", "Shelf in the Room", "Enemy", "Weapon and the Wound", "Hang to This" ja "Die Born".
Ensimmäinen albumi, jonka äänitystyöt alkoivat syksyllä 1996, nousi listojen 40. sijalle, ja singlet "Touch, Peel and Stand" (1997) ja "The Down Town" (1998) jopa listaykkösiksi.
Days of the New'ltä on ilmestynyt neljä studioalbumia ja yksi livebootleg.
Historia > Alku

Days of the New'tä edelsi kolmihenkinen kokeellinen rockyhtye nimeltään Dead Reckoning, jonka kokoonpanoon kuuluivat Travis Meeks, Matt Taul ja Jesse Vest. Kun yhtye pääti muuttaa saundiaan akustiseksi, sen nimi muutettiin ja mukaan otettiin kitaristi Todd Whitener; Whiteneria lukuun ottamatta yhtyeen jäsenet olivat Charlestownista.. Kappaleen "Freak" demoversio julkaistiin levyllä Harvest Showcase Volume 3, jolla esiintyi Louisvillen paikallisia yhtyeitä. Tällä levytyksellä esiintyy vain Meeks, mutta se on kreditoitu Days of the Newin nimiin. Jesse Vest ja Matt Taul listataan albumin tiedoissa yhtyeen jäseninä, vaikka he eivät esiinny levytyksellä.
Nirvanan ja R.E.M.:n tuottajana tunnettu Scott Litt teki yhtyeelle levytyssopimuksen oman levy-yhtiönsä, Geffen Recordsin omistaman Outpost Recordingsin kanssa.
Historia > 1996-1998

Yhtye äänitti esikoisalbumiaan Allen Martin Productions -studiolla Louisvillessä lokakuusta marraskuuhun 1996. Se julkaistiin seuraavana vuonna, ja myi 1,5 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti. Albumin tuottajana oli Scott Litt. Vuonna 1997 yhtye äänitti kappaleen "Running Knees" Godzilla-elokuvan soundtrackille.
Kesäkuusta 1998 alkaen Days of the New oli kiertueella Metallican ja Jerry Cantrellin kanssa. Heinäkuussa yhtye aiheutti hämmennystä kertomalla verkkosivuillaan, kuinka sen oli tarkoitus tehdä ilmoitus koskien tulevaisuuttaan. Tätä ilmoitusta ei kuitenkaan tehty, vaan sivuilla julkaistiin ilmoitus, jossa sanottiin yhtyeen olevan "iso #!@$%# iloinen perhe". Outpost Recordings ei tiennyt luvatusta ilmoituksesta mitään; vaikka Meeks oli sanonut aiemmin jatkavansa yhtyettä itse ilman muita jäseniä, levy-yhtiön mukaan se oli "vain puhetta". Meeks myöhemmin julkaisi viestin yhtyeen keskustelupalstalla, jossa hän pyysi anteeksi antamastaan mielikuvasta, kuinka "Days of the New on yhtye".
Lokakuussa yhtye perui kiertueensa loput 22 konserttia, mikä johtui Geffen Recordsin PR-henkilön mukaan Meeksin äänihuulten ongelmista. Sen sijaan New Orleansin House of Blues -klubin henkilökunnan jäsenelle oli kerrottu, kuinka Meeks oli vain lähtenyt kiertueelta. Days of the New'tä lämmitellyttä Finger Eleveniä läheisen lähteen mukaan Meeks oli tavannut yhtyeensä jäsenet ja sen jälkeen hyvästellyt heidät. Kiertueen peruuttamisesta oli ristiriitaisia selityksiä, kuten "tekniset ongelmat", "huono aikataulutus", "Travisin sekoaminen", "halu työskennellä uuden albumin parissa" ja "yhtyeen jäsenten välinen riitely". Helmikuussa 1999 yhtyeen kerrottiin lopulta hajonneen. Todd Whitener, Matt Taul ja Jesse Vest perustivat oman Tantric-yhtyeensä, kun taas Meeks kokosi uuden yhtyeen Days of the New -nimellä.
Days of the New'n alkuperäisen kokoonpanon hajoamisesta on ristiriitaisia selityksiä. Meeksin vuonna 1998 sanomien kommenttien perusteella mediassa kerrottiin hänen erottaneen muut yhtyeen jäsenet. Meeks on kutsunut tätä vääräksi tarinaksi ja väittää muiden yhtyeen jäsenten olleen kateellisia siitä, että hänelle maksetaan enemmän kuin heille. Kun Meeks ensimmäisen kerran ilmoitti uutisesta, hän sanoi: "Se on kuin matka erämaahan - tiedäthän, kun on kamppailua ja muuta. Minä selvisin, selvisin hengissä, mutta muut kaverit eivät." Hän kommentoi asiaa myös verkossa: "Se ei ollut oikeasti bändiformaatti. On minun vikani, että johdattelin teitä harhaan ja johdattelin teidät kiintymään aiempiin jäseniin." Myöhemmin vuonna 2002 Meeks soitti Howard Sternin radio-ohjelmaan. Kun Stern kysyi häneltä, miksi hän ei pysynyt alkuperäisten jäsenten kanssa, hän vastasi "Heillä ei ollut henkisyyttä. Heillä ei ollut aivoja." Kun Stern vastasi "Heillä oli hittejä!", Meeks vastasi epämääräisesti: "Se ei ole sitä, mitä minä harrastan. Minua kiinnostaa totuus."
Historia > 1999-2001

Yhtyeen alkuperäisen kokoonpanon hajottua Meeks äänitti seuraavan Days of the New -albumin. Albumi julkaistiin 31. päivä elokuuta 1999. Saman vuoden syyskuun 4. päivänä Meeks esiintyi ensimmäistä kertaa uuden kokoonpanon kanssa ear X-tacy -levykaupassa Louisvillessa. Kriitikot suhtautuivat albumiin innokkaasti, mutta se myi huonosti edeltäjäänsä verrattuna.
Helmikuussa 2000 palasi studioon uuden kokoonpanon kanssa ja sai valmiiksi seuraavan albuminsa Days of the New -nimellä heinäkuuhun mennessä. Albumi nimettiin edeltäjiensä tavoin yhtyeen mukaan. Ensimmäinen single Hang to This pääsi korkeimmillaan sijalle 18 Yhdysvaltojen rock-listalla ja oli ilmestymisviikollaan radioiden soitetuin rock-kappale. Albumi julkaistiin kaksi viikkoa syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen 2001 eikä sitä promotoitu paljoa, joten se myi 90 000 kopiota. Days of the New oli kiertueella Creedin ja 3 Doors Downin kanssa. Samaan aikaan Meeksin kanssa Days of the New'n alkuperäisessä kokoonpanossa soittaneet muusikot perustivat uuden Tantric-yhtyeen, jonka debyyttialbumi myi platinaa.
Historia > 2002 -

Kolmannen albuminsa kiertueen jälkeen yhtye lopetti sopimuksensa Interscopen kanssa ja oli tauolla. Joulukuussa 2002 Meeks kävi koe-esiintymässä laulajaksi entisten Guns N' Roses-jäsenten perustamaan Velvet Revolveriin. Myöhemmin vuonna 2003 Meeks aloitti soolokiertueensa, jossa oli pieniä tapahtumapaikkoja. Hänen riippuvutensa metamfetamiiniin jatkui, ja vuoden 2005 alussa hän esiintyi A&E-kaapelikanavan Intervention-ohjelmassa, jossa hänen perheensä ja ystävänsä koettivat saada häntä vieroitushoitoon. Syyskuussa 2005 Meeks sanoi olevansa raitis ja ryhtyi säveltämään musiikkia seuraavaa Days of the New -albumia varten.
Maaliskuun 4. päivänä 2008 Geffen julkaisi yhtyeen ensimmäisen kokoelma-albumin Days of the New: The Definitive Collection. Meeks sanoi tulevan albumin olevan nimeltään Days of the New Presents Tree Colors.
Vuonna 2010 Alice in Chainsin entinen basisti Mike Starr alkoi soittaa Meeksin kanssa, tarkoituksenaan valmistautua kiertueelle, jossa mukana olisi myös ollut Train-yhtyeen Charlie Colin. Starr kuitenkin kuoli 8. päivä maaliskuuta 2011 ennen kuin kiertueen oli tarkoitus alkaa.
Vuonna 2014 Days of the New'n alkuperäinen kokoonpano julkisti palanneensa yhteen ja järjestävänsä kesäkiertueen "Full Circle". 30. huhtikuuta 2014 Days of the New kertoi suunnittelevansa uuden EP:n julkaisua saman vuoden syksyllä.
Sen jälkeen kun  esiintyminen Missourin Colubiassa peruuntui, yhtye päätti syyskuun 6. päivänä esiintymisensä kesken kaiken St. Louisissa, koska Meeks oli aivan liian humalassa esiintyäkseen. Basisti Jesse West otti mikrofonin käteensä kertoakseen yleisölle kyseessä olleen yhtyeen viimeinen esiintyminen yhdessä. Seuraavina päivinä yhtye teki julkaisuja Facebookissa, joissa kerrottiin heidän palanneen yhteen Meeksin kanssa. Meeks oli yrittänyt löytää tilalle muita muusikoita epäonnistuen, ja aneli heitä palaamaan.
26. syyskuuta 2014 yhtye julkisti Facebookissa jäsenten erkanevan taas Meeksistä, Meeksin pitäessä nimen Days of the New. Meeks kokosi uuden kokoonpanon ja jatkoi kiertuetta, mutta hänet pidätettiin Mainen Portlandissa saman vuoden lokakuun 10. päivänä pidätysmääräyksellä. Hän ei ollut saapunut oikeuteen vastaamaan syytöksiin kanyylin hallussapidosta. Hänet vapautettiin vankilasta huhtikuussa 2017.
3. maaliskuuta 2021 epävirallinen bootleg-julkaisu "The Gift", joka sisälsi Days of the New'n harvinaisempia kappaleita, julkaistiin laittomasti ilman yhtyeen tai heidän edellisen levy-yhtiönsä hyväksyntää. 911 Entertainment Records myönsi sittemmin tehneensä väärin ja poisti julkaisun kaikilta digitaalisilta musiikkialustoilta välittömästi. 26. heinäkuuta yhtyeen studioalbumi Illusion is Now ilmestyi digitaalisille musiikkialustoille 911 Entertainment Recordsin julkaisemana.
Jäsenet

Travis Meeks - laulu, kitara (1995–2014, 2021)
Todd Whitener - kitara (1995-1999-2014)
Jesse Vest - basso (1995–1999, 2014)
Matt Taul - rummut (1995–1999, 2014)
Mike Starr - basso (2010–2011; kuollut 2011)
Ray Rizzo - rummut, lyömäsoittimet (1999–2008)
Brian Vinson - basso, pystybasso (1999–2000, 2007–2010)
Dave Neill - basso, pystybasso (2010, 2012)
Billy Youngblood - basso (2010).
Rob Edwards - rummut (2009–2010)
Malcolm Gold - basso (2007–2009, 2012)
Karen Rambat - huilu (2004–2006)
Jason Fresta - basso (2011–2014)
Taylor James - kitara, alttokitara (2008)
Rachael Beaver - sello, taustalaulu (2008)
Brigid Kaelin - harmonikka, taustalaulu (2008)
Geddy Friedman - rummut (2010)
Chuck Mingis - kitara (2001-2003)
Michael Huettig - basso (2000–2002)
Nicole Scherzinger - taustalaulu (1999–2000)
Doug Florio - kitara (1999–2001; kuollut 2018)
Kimmet Cantwell - koskettimet (1999–2001)
Shane Vetter - kitara (2000)
Craig Wagner - kitara (1999–2000)
Charlie Colin - basso (2010, 2014)
Paul Culligan - rummut (2004–2012, 2014)
Damon Fountain - rummut, taustalaulu, rytmikitara (1998–2001)
Michael Anthony King - kitara, taustalaulu (2001–2003, 2007–2009, 2014)
Adam Turgeon - rummut (1996; kuollut 2020)
Albumit

Days of the New ("Orange", 1997)
Days of the New ("Green", 1999)
Days of the New ("Red", 2001)
Illusion is Now (2021)
Cranfordin naiset

| Cranfordin naiset> Cranford Return to Cranford |
| --- | --- |
Tyyli:  draamakomedia
Luoja(t):  Sue Birtwistle Susie Conklin
Alkuperämaa:  Britannia
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotantokausia:  2
Jaksoja:  7
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Simon Curtis Steve Hudson
Säveltäjä(t):  Carl Davids
Tuotantoyhtiö(t):  BBC
Palkinnot
Voitetut:  3 x BAFTA Primetime Emmy 2008 (Eileen Atkins)
Ehdokkuudet:  Golden Globe 2009
Aiheesta muualla
IMDb 
Cranfordin naiset (engl. Cranford) on vuonna 2007 valmistunut brittiläinen televisiosarja, joka perustuu Elizabeth Gaskellin samannimiseen romaaniin sekä kirjailijan novelleihin My Lady Ludlow, Dr. Harrison's Confession ja The Last Generation in England. Viisiosainen sarjan ohjasi Simon Curtis ja käsikirjoitti Heidi Thomas. Sarja esitettiin Suomessa syksyllä 2008.
Juoni

Sarjan tapahtumat sijoittuvat 1840-luvun englantilaiseen Cranfordin maaseutukaupunkiin ja useat eri tarinat keskittyvät tarkkailemaan kaupunkilaisten arkielämää, joka on erittäin värikästä. Cranford on perinteistä kiinnipitävä ja sisäänpäin lämpenevä yhteisö, jossa muutoksia ja modernisaatiota pelätään enemmän kuin mitään. Kaupungin lankoja pitävät käsissään naiset; kiistaton johtohahmo kaupungissa on entisen kirkkoherran vanhapiikatytär Deborah Jenkyns, joka määrittelee asukkaiden arkirutiinit aina vierailuajankohdista appelsiinin syömiseen. Deborahilla on myös sisko Matty, joka on paljon kiltimpi ja sympaattisempi kuin ankara ja vanhanaikainen sisarensa. Sarjan alussa Jenkynsien sisarten luo tulee asumaan nuori Mary Smith, josta tulee pian korvaamaton tuki ja turva niin Mattylle ja Deborahille kuin koko kaupungille. Muita merkittäviä asukkaita kaupungissa ovat kylän juorukello neiti Pole, hassahtanut leskirouva Forrester, jalosukuinen ja kunnianarvoisa rouva Jamieson, Tomkinsonin neidit Augusta ja Caroline, tohtorilan taloudenhoitajatar rouva Rose sekä kaupungin ulkopuolella suuressa kartanossaan asusteleva Lady Ludlow. On naisvaltaisessa kaupungissa myös miehiäkin, kuten arvostettu tohtori Morgan, kihlakunnantuomari Sir Charles Maulver, tilallinen ja Mattyn entinen sulhanen Thomas Holbrook, Lady Ludlow'n tilanhoitaja herra Carter sekä leskeksi jäänyt kirkkoherra Hutton, joka asuttaa pappilaa neljän lapsensa kanssa.
Sarja lähtee liikkeelle, kun kaupunkiin saapuu nuori tohtori Frank Harrison, joka ensin järkyttää kaupunkilaisia uudenaikaisilla menetelmillään, mutta joka loppujen lopuksi saa arvostusta sekä kaupungin naimattomien naisten sukkanauhat menemään solmuun. Varsinkin nuoren tohtorin ja kirkkoherran Sophy-tyttären välillä kipinöi ja heidän romanssinsa on yksi sarjan pääjuonista. Harrisonin lisäksi kaupunkiin saapuu myös kapteeni Brown tyttärineen ja heidän mukanaan kaupunkiin alkaa kulkeutua huhuja lähelle Cranfordia rakennettavasta rautatiestä, joka saa kaupungin hameväen heti liikekannalle. Harrisonin ja Sophyn rakkaustarinan ja rautatiejupakan lisäksi kolmas sarjan päätarinoista on herra Carterin ja työläispoika Harry Gregsonin välinen ystävyys, joka enteilee työväen luokan nousua ja saa varsinkin vanhan Lady Ludlow'n takajaloilleen.
Pääjuonten lisäksi Cranfordissa sattuu ja tapahtuu paljon, mm. rikosaalto iskee kaupunkiin, puutarhajuhlia ja teekutsuja vietetään, rakkaus roihuaa ja vanhoja haavoja revitään auki oikein urakalla.
Päärooleissa

Francesca Annis ..... Lady Ludlow, paikallinen aristokraatti
Eileen Atkins ..... Deborah Jenkyns, edellisen kirkkoherran vanhapiikatytär, kaupungin moraalinvartija
Claudie Blakley ..... Martha, Jenkynsien neitien piika
John Bowe ..... Tohtori Morgan, kaupungin arvostettu lääkäri
Andrew Buchan ..... Jem Hearne, puuseppä, Marthan sulhanen
Jim Carter ..... Kapteeni Brown, köyhä upseeri
Judi Dench ..... Matty Jenkyns, Deborahin sisko
Lisa Dillon ..... Mary Smith, Jenkynsien neitien ystävä Manchesteristä
Alex Etel ..... Harry Gregson, työläispoika
Emma Fielding ..... Laurentia Galindo, hatuntekijä
Deborah Findlay ..... Augusta Tomkinson, vanhapiika
Barbara Flynn ..... Rouva Jamieson, jalosukuinen ja kunnianarvoisa leski
Michael Gambon ..... Thomas Holbrook, tilallinen, Mattyn entinen sulhanen
Debra Gillett ..... Rouva Johnson, kauppiaan vaimo
Philip Glenister ..... Edmund Carter, Lady Ludlow'n tilanhoitaja
Selina Griffiths ..... Caroline Tomkinson, Augustan sisko
Hannah Hobley ........ Bertha, neiti Polen piika
Alex Jennings ..... Kirkkoherra Hutton, paikallinen sielunpaimen
Dean Lennox Kelly ..... Job Gregson, Harryn isä, rikollinen
Lesley Manville ..... Rouva Rose, tohtori Harrisonin taloudenhoitajatar
Joe McFadden ..... Tohtori Jack Marshland, tohtori Harrisonin ystävä
Julia McKenzie ..... Rouva Forrester, majurin leski
Kimberley Nixon ..... Sophy Hutton, kirkkoherran tytär
Alistair Petrie ..... Majuri Gordon, kapteeni Brownin ystävä
Julia Sawalha ..... Jessie Brown, kapteeni Brownin tytär, myöhemmin majuri Gordonin vaimo
Adrian Scarborough .... Herra Johnson, kauppias ja kaupungin pormestari
Martin Shaw ..... Peter Jenkyns, Jenkynsien neitien kadonnut veli
Imelda Staunton ..... Neiti Pole, kylän juorukello
Finty Williams ..... Clara Smith, Maryn äitipuoli
Greg Wise ..... Sir Charles Maulver, kihlakunnantuomari
Simon Woods ..... Tohtori Frank Harrison, kaupungin uusi lääkäri
Lisäjaksot

Joulukuussa 2009 Cranfordin naiset sai kaksi jaksoa lisää. Tapahtumat sijoittuvat vuosi alkuperäisten jaksojen jälkeen. Rautatietyöt jatkuvat sittenkin ja rata saadaan vedettyä jopa kaupungin keskustaan asti. Matty-neiti elää onnellisesti talossaan veljensä Peterin kanssa hoitaen vuokralaistensa Marthan ja Jemin pikkutyttö Tillyä. Tragedia on kuitenkin edessä. Myös Hanbury Hallissa vallitsee synkät ajat, kun kuoleva Lady Ludlow odottaa poikansa paluuta Italiasta. Entinen kerjäläispoika Harry on nyt rikastunut herra Carterin testamentin turvin ja käy hienostokoulua hatuntekijä neiti Galindon tukemana.
Kaupunki saa uusia asukkaita varakkaiden Buxtonien saapuessa Cranfordiin ja Matty-neiti tutustuttaa perheen eristyneeseen Bellin perheeseen. Buxtonien poika William ja Bellien tytär Peggy rakastuvat, mutta suhde ei miellytä isä Buxtonia. Kolmiodraamoja on luvassa lisää, kun jalosukuisen rouva Jamiesonin käly, Lady Glenmire, muuttaa sukulaisensa luo ja menee sitten naimisiin köyhän, mutta sympaattisen kapteeni Brownin kanssa. Rouva Jamieson raivostuu epäsäätyisestä avioliitosta ja panee koko kaupungin seurapiirit uuteen järjestykseen. Tarvitaan Peterin diplomaattisia taitoja ja italialaistaikuri Signor Brunonia, jotta rauhaa palaa takaisin Cranfordiin.
Lisäjaksot > Päärooleissa

Francesca Annis ..... Lady Ludlow, paikallinen aristokraatti
Nicholas Bishop ..... Giacomo, Lordi Ludlow'n italialainen rakastaja
Claudie Blakley ..... Martha, Matty-neidin piika
Andrew Buchan ..... Jem Hearne, puuseppä, Marthan aviomies
Jim Carter ..... Kapteeni Brown, rautatierakennuksen työnjohtaja
Tim Curry ..... Signor Brunoni, taikuri
Judi Dench ..... Matty Jenkyns, entisen kirkkoherran vanhapiikatytär
Lisa Dillon ..... Mary Smith, Matty-neidin ystävä Manchesteristä
Michelle Dockery ..... Erminia Whyte, herra Buxtonin ottotytär
Alex Etel ..... Harry Gregson, äkkirikastunut työläispoika
Emma Fielding ..... Laurentia Galindo, hatuntekijä
Deborah Findlay ..... Augusta Tomkinson, vanhapiika
Barbara Flynn ..... Rouva Jamieson, jalosukuinen ja kunnianarvoisa leski
Debra Gillet ..... Rouva Johnson, kauppiaan vaimo
Tom Hiddleston ..... William Buxton, insinööriopiskelija
Hannah Hobley ........ Bertha, neiti Polen piika
Celia Imrie ..... Lady Glenmire, rouva Jamiesonin käly
Alex Jennings ..... Kirkkoherra Hutton, paikallinen sielunpaimen
Rory Kinnear ..... Lordi Septimus Ludlow, Lady Ludlowin poika
Nicholas Le Prevost ..... Peter Jenkyns, Matty-neidin Intiasta palannut veli
Roddy Maude-Roxby ..... Mulliner, rouva Jamiesonin hovimestari
Julia McKenzie ..... Rouva Forrester, majurin leski
Matthew McNulty ..... Edward Bell, rouva Bellin ahne poika
Jonathan Pryce ..... Herra Buxton, vanhoillinen herrasmies
Adrian Scarborough ..... Herra Johnson, kauppias ja kaupungin pormestari
Lesley Sharp ..... Rouva Bell, eristäytynyt leski
Imelda Staunton ..... Neiti Pole, kylän juorukello
Jodie Whittaker ..... Peggy Bell, rouva Bellin yksinäinen tytär
Finty Williams ..... Clara Smith, Maryn äitipuoli
Greg Wise ..... Sir Charles Maulver, kihlakunnantuomari
Palkinnot

Sarja oli 11 Baftan televisiopalkinnon ehdokkaana ja sai niistä kolme. Eileen Atkins sai sivuosa-Emmyn 2008. Lisäksi sarja oli ehdokkaana monessa sarjassa Golden Globe 2009-gaalassa.
Dana Gioia

Dana Gioia
Michael Dana Gioia (s. 24. joulukuuta 1950 Hawthorne, Kalifornia) on yhdysvaltalainen runoilija. Hänet on yhdistetty yhdysvaltalaisten runoilijoiden New Formalism -suuntaukseen.
Gioia kuuli varhaisesta iästä saakka meksikolais-yhdysvaltalaisen äitinsä hänelle lukemaa runoutta. Äidillä ei ollut korkeakoulutusta, ja Gioia on myöhemmin todennut, ettei pidä runoutta sisäsyntyisesti vaikeana taiteenlajina, jonka arvostaminen vaatisi koulutusta. Gioia valmistui Stanfordin yliopistosta Bachelor of Arts -oppiarvolla ja sai sitten Harvardin yliopistossa vertailevassa kirjallisuudentutkimuksessa Master of Arts -arvon. Tämän jälkeen hän palasi Stanfordiin, jossa suoritti Master of Business Administration -tutkinnon. Harvardissa Gioian opettajina olivat runoilijat Robert Fitzgerald ja Elizabeth Bishop.
Vuonna 1977 Gioia muutti New Yorkiin aloittaakseen uran liikemaailmassa. Hän eteni General Foods -yhtiön varapuheenjohtajaksi. Vuonna 1986 Gioialta ilmestyi hänen ensimmäinen runoteoksensa Daily Horoscope, jonka kustansi Graywolf Press. Vuonna 1992 hän jätti liikemaailman ryhtyäkseen kirjoittamaan päätoimisesti. Gioian myöhemmin julkaisemia runokokoelmia ovat olleet The Gods of Winter (1991), American Book Awardin tuonut Interrogations at Noon (2001), Pity the Beautiful (2012) ja 99 Poems: New & Selected (2016). Vuonna 1991 Gioia kirjoitti The Atlanticiin esseen Can Poetry Matter?. Teksti laajeni kirjaksi, ja Gioia eteni National Book Critics Circle Award -finalistiksi vuonna 1992 julkaisemallaan kritiikkikokoelmalla Can Poetry Matter?: Essays on Poetry and American Culture. Myöhemmin Gioia julkaisi myös kritiikkikokoelmat Barrier of a Common Language: An American Looks at Contemporary British Poetry (2003) ja Disappearing Ink: Poetry at the End of Print Culture (2004).
Gioia oli mukana perustamassa West Chester Universityn vuosittaista runouskonferenssia vuonna 1995. Vuonna 2001 hän perusti Kalifornian Santa Rosassa Teaching Poetry -konferenssin, joka omistettiin runouden high school -opetuksen kehittämiseen. Gioia pääsi Etelä-Kalifornian yliopiston professoriksi vuonna 2011. Hän on opettanut myös vierailevana kirjailijana Colorado Collegessa, Johns Hopkinsin yliopistossa, Sarah Lawrence Collegessa, Mercer Universityssa ja Wesleyan Universityssa. Vuodesta 2003 tammikuuhun 2009 Gioia toimi National Endowment for the Artsin puhemiehenä. Vuonna 2015 hän sai nimityksen Kalifornian osavaltion Poet Laureate -asemaan. Tässä asemassa hän oli vuoteen 2018.
Gioia kirjoitti libretot Alva Hendersonin oopperaan Nosferatu ja Paul Salemin oopperaan Tony Caruso's Final Broadcast. Hän on kääntänyt latinan-, italian-, saksan- ja romaniankielistä runoutta ja ollut toimittamassa runouden antologioita sekä yliopiston kirjallisuuden oppikirjoja.
Gioialla on vaimo ja kaksi poikaa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Dietrich Buxtehude

Buxtehude vuonna 1674 Johannes Voorhoutin maalaamana ainoassa säilyneessä häntä esittävässä muotokuvassa.
Dietrich (myös Dieterich tai Diderik) Buxtehude (noin 1637 – 9. toukokuuta 1707 Lyypekki) oli tanskalais-saksalainen urkuri ja säveltäjä. Buxtehuden elämänvaiheista ei ole säilynyt kovinkaan paljon tietoa.
Buxtehude syntyi todennäköisesti Helsingborgissa, Juutinrauman itärannalla noin vuonna 1637. Hän piti Tanskaa isänmaanaan, vaikka eli valtaosan elämästään Pohjois-Saksassa Lyypekin Marian kirkon urkurina.
Buxtehude sävelsi muun muassa urkumusiikkia ja kantaatteja, mutta suurin osa sävellyksistä on kadonnut. Hänen urkumusiikkiaan pidetään nykyään pohjoissaksalaisen barokin huipentumana. Nuori Johann Sebastian Bach käveli vuonna 1705 lähes 300 kilometriä kuullakseen Buxtehuden urkujensoittoa, ja myös Georg Friedrich Händel matkusti kuulemaan maineikasta muusikkoa.
Urkurinvirassaan Buxtehude sävelsi ja johti myös soitin- ja lauluyhtyemusiikkia.