stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lamine Diack
Poliittinen ura

Diack aloitti poliittisen uransa vuonna 1969, kun hänestä tuli urheilukomissaari. Vuosina 1970–1974 hän toimi valtiosihteerinä urheilun, nuorisoasioiden, ja kulttuurin sektoreilla. Vuonna 1978 Lamine Diack valittiin sekä Dakarin pormestariksi että Senegalin parlamenttiin. Parlamentin varapuhemies Diack oli vuosina 1988–1993.
Urheiluvaikuttaja

Uran urheiluvaikuttajana Diack aloitti jo 1960-luvulla, kun hänestä tuli Senegalin yleisurheiluliiton pääsihteeri vuonna 1963. Senegalin yleisurheiluliiton presidenttinä Lamine Diack toimi vuosina 1974–1978. Afrikan amatööriyleisurheiluliiton (AAAC) presidentti Diack oli vuosina 1973–2003. Hän oli myös Afrikan urheilun korkeimman neuvoston SCSA:n jäsen vuosina 1973–1987.
Kansainvälisen yleisurheiluliiton palvelukseen Lamine Diack tuli vuonna 1976, kun hänet äänestettiin IAAF:n hallituksen jäseneksi. IAAF:n vanhempi varapuheenjohtaja Diackista tuli vuonna 1991, jossa virassa hän oli aina silloisen puheenjohtajan Primo Nebiolon kuolemaan saakka. Vuonna 1999 Nebiolon kuoltua Diack toimi ensin virkaa tekevänä puheenjohtajana ja myöhemmin hänet äänestettiin puheenjohtajaksi. Diack äänestettiin uudelle toimikaudelle neljä kertaa vuosina 2001, 2003, 2007 ja 2011. Diack ilmoitti luopuvansa IAAF:n puheenjohtajuudesta vuonna 2015.
Olympialiikkeessä Lamine Diack oli mukana vuodesta 1974, jolloin hänestä tuli Senegalin olympiakomitean jäsen. Senegalin olympiakomitean puheenjohtajana hän toimi vuosina 1985–2002. Kansainvälisen olympiakomitean jäsen Diack oli vuodesta 1999 lähtien, koska IAAF:n puheenjohtajalla on olympiakomiteassa kiintiöpaikka.
Vuonna 2013 Diack kritisoi voimakkaasti Maailman antidopingtoimistoa WADAa. Hän syytti WADAa aktiivisesta kampanjoimisesta Jamaikan ja Kenian yleisurheilijoita vastaan. Diack kritisoi myös dopingin käytön aiheuttaman kilpailukiellon pituutta yleisurheilussa. Hänen mukaansa jalkapallon puolella ei koskaan aseteta urheilijaa neljän vuoden kilpailukieltoon.
Kritiikki

Lamine Diack sai vuonna 2011 Kansainvälisen olympiakomitean eettiseltä komissiolta virallisen varoituksen sekaantumisesta lahjusskandaaliin. Niin sanotussa ISL-lahjusskandaalissa urheilumarkkinointiin erikoistunut yritys International sport and leisure oli lahjonut vuosina 1989–1999 urheilupäättäjiä saadakseen mainossopimuksia. Samaan skandaalin liittyen Afrikan jalkapalloliiton puheenjohtaja Issa Hayatou sai nuhteet, joka on isompi rangaistus kuin varoitus. FIFAn pitkäaikainen puheenjohtaja João Havelange erosi itse olympiakomiteasta jo ennen eettisen komission käsittelyä kuultuaan epäilyt. Diack sanoi puolustuksekseen, että hän sai rahat ystävältään Jean-Marie Weberiltä, joka oli tuolloin ISL:n toimitusjohtaja, vain yksityishenkilönä eikä asiaan liity eturistiriitoja. Weber oli Diackin mukaan halunnut auttaa rahallisesti, koska Diackin talo paloi vuonna 1993.
Diack tuomittiin 16. syyskuuta 2020 neljäksi vuodeksi vankeuteen ja 500 000 euron sakkoihin korruptiosta, joka liittyi venäläisurheilijoiden dopingtapausten peittelyyn. Diackin poika Papa Massata Diack sai viiden vuoden vankilatuomion ja miljoonan euron sakot. Lamine Diack ei kuitenkaan joutunut vankilaan vaan hänet asetettiin kotiarestiin, josta hän myöhemmin vapautui takuita vastaan.
Yksityiselämä

Diack oli naimisissa ja hänellä on 15 lasta.
Liikevaihtovero-oikeus

Liikevaihtovero-oikeus perustettiin vuonna 1970 käsittelemään liikevaihtoverotukseen liittyviä valitusasioita. Vuonna 1994 liikevaihtovero-oikeus lakkautettiin ja sen tehtävät siirrettiin Uudenmaan lääninoikeudelle (nykyisin Helsingin hallinto-oikeus).
Lapponia House

Lapponia House 'Kaskilinna'. Kolin loma-asuntomessujen yleisöäänestyksen voittaja.
Lapponia House on suomalainen lämpöhirsitalobrändi. Sen tuoteoikeudet omistaa suomalainen Momo House Oy.
Lapponia House lämpöhirsitalojen ominaisuutena on lamelli- ja massiivihirteen verrattuna energiatehokas rakenne. Seinän u-arvo (lämpöarvo) on 0,17 ja yläpohjan lämpöarvo on 0,09.
Lapponia Housen päämarkkina-alueita ovat Suomi, Norja, Ruotsi, Etelä-Korea, Venäjä, Kypros, Kiina ja Japani. Lapponia House -talot tehdään Momo House Oy:n tehtaalla Joutsenossa, Itä-Suomessa. Lapponia Housen talomyynti sijaitsee Varistossa Kehä III:lla, Vantaalla.
Momo House Oy toimittaa Lapponia Housen valmismalliston sekä asiakkaiden räätälöityjen mallien mukaisia Lapponia lämpöhirsitaloja erilaisilla toimitussisällöillä ja tekniikoilla. Lapponia Housen taloja toimitetaan myös muuttovalmiina lämpöhirsimoduulitaloina.
Lapponia Housen Kaskilinna -niminen lämpöhirsitalokohde oli Kolin vapaa-ajanasuntomessuilla 2006 yleisöäänestyksen voittaja.
Historia

Lapponia House aloitti toimintansa Ruotsissa vuonna 1976. Yrityksen perusti kemiläinen puutaloalan yrittäjä Jouko Riihimäki. Vuosina 1973–1976 Jouko Riihimäki toimi Kemi Oy:ssä hirsitalojen vientitehtävissä ja perusti 1976 hirsitalojen myyntiyhtiön Ruotsiin. Hän rakensi hirsitalojen myynti ja pystytysorganisaation. Energiakriisi ja markkinoiden laatuvaatimukset sytyttivät Riihimäen ideoimaan, miten hirsitaloista saisi energiatehokkaampia. Tästä syntyi Lapponia House ja lämpöhirsi. Vuonna 1981 teollinen tuotanto alkoi Kemissä.
Riihimäki perusti vuonna 1981 Kemiin hirsitalotehtaan, jossa lämpöhirsituote kehitettiin. VTT listasi Lapponia lämpöhirsitalon sadan innovatiivisimman tuotteen joukkoon tulevaisuuden rakenteena.[lähde? ] Tämän lisäksi Lapponia Houselle myönnettiin ’Vuoden yrittäjä’ -palkinto.
Lapponia-talojen myynti kasvoi 1980-1990-luvulla ja Lapponia Housesta tuli vuosituhannen vaihteessa kolmanneksi suurin hirsitalomerkki Kontion ja Honkarakenteen jälkeen. Vuositasolla Lapponia-talojen myynti oli vuoden 2000 molemmin puolin noin 200-300 taloa.
Lapponia House perusti Järvenpäähän, Kirkkonummelle, Ruotsiin, Pietariin, Norjaan ja Thaimaahan 90-luvulla pysyvät hirsimökkinäyttelyalueet. Lapponia Housen vienti- ja myyntitoiminta siirrettiin Vantaalle Petikkoon vuonna 2000.
Lapponia Housen tuotemerkin oikeudet osti vuonna 2013 Momo House Oy. Oston jälkeen Lapponia House -lämpöhirsitalojen tuotanto käynnistettiin uuden omistajan omistuksessa.
Tuotanto

Lapponia Housen toiminta on keskittynyt Vantaan vientitoimistoon sekä Joutsenon tehtaaseen, jonka toiminnasta vastaa Momo House Oy. Yhtiö on suuntautunut voimakkaasti vientimarkkinoille. Lapponia House -malliston talot tehdään omistajayritys Momo House Oy:n tehdastiloissa. Alueella toimii Momo Housen Oy:n yhteistyöverkosto sekä yrityksen logistiikkakeskus. Lapponia House -talojen suunnittelussa ja tuotannossa käytetään niin arkkitehti- kuin tuotantosuunnitteluvaiheessa sekä Vertex- että ArchiCAD-suunnittelujärjestelmiä. Tuotekehitykseen yhtiö käyttää vuosittain noin 5 % liikevaihdosta.
Markkinat

Lapponia House -tuotannosta pääosa menee vientiin. Lapponia House -mallistossa on myös omakotitaloja sekä kotimaisia ja kansainvälisiä projektikohteita, kuten esimerkiksi hotelleja ja golfkenttien klubirakennuksia.
Kansainvälisistä projekteista esimerkkeinä on Japaniin Fuji-vuoren juurelle toimitettu 15 talon aluerakennusprojekti sekä seitsemän talon projekti Thaimaahan. Thaimaan kuningaskunnan prinsessa Maha Chakri Sirindhorn omistaa Lapponia-talon. Alueina suurimpia vientikohdemaita ovat Venäjä, Etelä-Korea ja Kiina. Yksittäisiä suurempia projekteja on toteutettu lisäksi muun muassa Ukrainaan sekä Kyprokselle.
Aiheesta muualla

Lapponia Housen verkkosivusto
Lapponia Housen helikopteriasennus saareen(YouTube)
Liikkeellä marraskuussa -festivaali

Liikkeellä marraskuussa -festivaali on vuonna 1986 perustettu nykytanssifestivaali, joka järjestetään vuosittain syksyllä pääkaupunkiseudulla. Tapahtuman johtajana toimii Kerstin Schroth. ja taustaorganisaationa Tanssiareena ry.
Festivaalin perustamisvaiheessaan 1980-luvun puolivälissä kansainvälisiä nykytanssiesityksiä nähtiin pääkaupunkiseudulla harvoin. Festivaalin 25-vuotishistoriikki julkaistiin vuonna 2011.
Festivaalille on myönnetty Euroopan festivaaliyhdistys EFA:n EFFE-sertifikaatti vuosille 2015–2016 ja 2017–2018.
Festivaalin pitkäaikaisia yhteistyökumppaneita ovat muun muassa Kiasma-teatteri, Stoa ja Zodiak – Uuden tanssin keskus. Uusia yhteistyötahoja ovat Caisa, HIAP, Taideyliopiston Kuvataideakatemia ja Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu.
Lappologia

Lappologia on perinteistä Lappiin ja saamelaisiin kohdistunutta tutkimusta. Sitä ovat rasittaneet monet tieteelliset ja yhteiskunnalliset asenteellisuudet, kuten eksotiikan hakeminen, romanttinen ihmiskäsitys sekä kulttuuri- ja sosiaalidarvinismi. Lappologia on kuvannut saamelaiskulttuuria ulkoisesta näkökulmasta, ja tämän myötä nykyaikainen tutkimus onkin omaksunut uuden nimityksen saamentutkimus.
Historia

Lappologian voidaan katsoa alkaneen Johannes Schefferuksen teoksesta Lapponia, joka julkaistiin vuonna 1673. Tästä eteenpäin aina romantiikan läpimurtoon (1810selvennä) tutkimuksella yleensä ei ollut tieteellistä itseisarvoa, vaan sen tavoitteet olivat poliittisia (Schefferus, Lapponiaselvennä) ja erityisesti uskonnollisia (Thomas von Westen, Pehr Högström ym.selvennä). Tuolloin katsottiin, että saamelaiskulttuurin tuntemus oli tärkeää saamelaisten tehokkaamman kristinuskoon käännyttämisen kannalta. Lisäksi saamelaisilla koettiin olevan kuriositeettiarvo, minkä johdosta muun muassa heidän noitarumpujaan päätyi kaukaisiinkin eurooppalaisin museoihin. Eräs varhaisimman lappologian kestoteemoista oli saamelaisten alkuperän selvittäminen eli alkuperäteoriat.
Romantiikan aikana vuosina 1810–1840 folkloremateriaali usein miellettiin niin sanotun luonnollisen uskonnon dokumenttina (Schelling), kansanluonteen kuvastajana (Herder, Lars Levi Laestadius) tai sitten hämärtyneenä historiallisena lähteenä (osin Lars Levi Laestadius).selvennä
Lappologian kehittäjiä

Modernin lappologian perustajahahmoksi voidaan katsoa norjalainen Jens Friis (1821–1896), joka vuonna 1859 julkaisi ensimmäisen saamelaisen folklorekokoelman ja vuonna 1871 teoksen saamelaisesta kansanuskosta. Jo Friisillä oli tyypillinen evolutionistinen asenne saamelaiskulttuuriin, jota hän piti vähemmän kehittyneenä kuin skandinaavista kulttuuria ja jonka hän kulttuurievoluution lainalaisuuksien puitteissa uskoi häviävän suhteellisen pian. Teologina ja pappina hän kuitenkin kantoi huolta saamelaisten uskonnollisesta kasvatuksesta, ja siksi hän ei käytännössä vaatinut saamelaisten aktiivista norjalaistamista, vaan päinvastoin vastusti sitä. Toinen seikka, joka pehmensi hänen kantaansa saamelaisiin, oli se että hän yhtä kaikki romantiikan ajan ihanteiden läpi näki saamelaiset eräänlaisina jaloina villeinä.[lähde? ]
Varsin rajuja evolutionistis-diffusionistisia kannanottoja sisältyy Norjan suurimman lappologin Just Knut Qvigstadin (1853–1957) tuotantoon. Varsinkin modernissa norjalaisessa lappologiassa lähes koko saamelainen kulttuuri pyrittiin palauttamaan skandinaavisiin esikuviin. Vaikka samat yhteiskunnalliset ja tieteelliset paradigmat olivat vallalla kaikissa Pohjoismaissa, Norjassa lappologia sai selvästi saamelaisvastaisemman luonteen, koska siellä tiede ja norjalaistamispolitiikka liittoutuivat toistensa kanssa. Myös monet ruotsalaiset, tanskalaiset ja suomalaiset tutkijat, kuten Axel Olrik (1862–1917) ja Uno Harva (1882–1949), kannattivat diffusionistista paradigmaa. Kuitenkin ruotsalaisten ja suomalaisten tutkijoiden helmasyntinä voidaan jälkikatsannossa pitää pikemminkin saamelaisen muinaisuskon teorialähtöistä selittämistä. Esimerkiksi ruotsalainen Edgar Reuterskiöld (1872–1932) argumentoi luonnon elollistamisen teorian, animatismin puolesta ja suomenruotsalaisen Rafael Karstenin (1879–1956) Samefolkets religion -kirja taas oli osa Karstenin kokonaisvaltaista pyrkimystä etsiä vanhakantaisten uskontojen alkuperää luonnon sielullistamisesta eli animismista.[lähde? ]
Myöhäisrousseaulaista romantisoivaa otetta edusti puolestaan pohjoismaiden 1900-luvun suurin kansankulttuurin tallettaja Samuli Paulaharju (1875–1944), jonka kirjoituksista huokuu kunnioitus ja arvostus saamenkansaa kohtaan. Paulaharjun aineiston kohdalla muistiinpanojen suodattuminen ideaalityypittelyn läpi kuitenkin muodostaa lähdekriittisen ongelman. Myönteisenä poikkeuksena lappologian niin sanotun kultakauden, joka kesti 1800-luvun lopulta 1960-luvulle, teoria- ja ideologialähtöisestä yleisotteesta voidaan nähdä ruotsalainen etnografi Ernst Manker (1893–1972), joskin hänenkin tulkintojaan rasittaa ulkopuolisen rajoittunut näkökulma.
Muutos alalla

Vaikka evolutionistis-diffusionistinen ote oli hallitseva paradigma lappologiassa liki vuosisadan, on 1900-luvun loppupuolella saamelaisiin kohdistuneessa tutkimuksessa siinä määrin luovuttu teorialähtöisistä asenteista ja siirrytty kohti kulttuurinsisäistä näkökulmaa, että koko termi lappologia siis on haluttu hylätä ja ottaa sen tilalle käyttöön uusi nimitys saamentutkimus. Kulttuurinsisäinen näkökulma merkitsee tässä yhteydessä myös saamelaisten itsensä merkittävä panosta oman kansansa tutkimuksessa. Saamentutkimuksen kannalta voidaan lappologian ajalta nostaa esiin Lars Levi Laestadius (1800–1861) kulttuurinsisäisen näkökulman varhaisena edustajana ja koko myöhemmän saamentutkimuksen ennakoijana (Laestadiuksen Lappalaisten mytologian katkelmiaselvennä).
Lhasa de Sela

Lhasa de Sela
Lhasa de Sela (27. syyskuuta 1972 Big Indian,  New York, Yhdysvallat – 1. tammikuuta 2010 Montreal, Quebec, Kanada) oli yhdysvaltalais-meksikolainen laulaja-lauluntekijä. Hän vietti nuoruuttaan sekä Yhdysvalloissa että Meksikossa ennen siirtymistään Kanadan Montrealiin vuonna 1992. Vuonna 1991 de Sela oli tavannut siellä vieraillessaan muusikko Yves Desrosiersin, jonka kanssa hän aloitti yhteistyön. Vielä basisti Mario Légaré liittyi kokoonpanoon, joka kierteli kansallisesti.
Lhasa de Selan debyyttialbumi La Llorona ilmestyi 16. kesäkuuta 1998. Se toi hänelle vuoden 1998 parhaan maailmanmusiikkiartistin Juno-palkinnon. De Sela lähti Ranskaan, jossa hän piti siskojensa kanssa kiertävää sirkusshow'ta. Hän myös työsti siellä materiaalia toista albumiaan varten; The Living Road ilmestyi vuonna 2003. Albumi Lhasa ilmestyi huhtikuussa 2009. De Sela lauloi espanjaksi, ranskaksi ja englanniksi. Hänen kolmea albumiaan on myyty yhteensä yli miljoona kappaletta.
Lhasa de Sela kuoli kotonaan Montrealissa uudenvuodenpäivänä 2010 sairastettuaan rintasyöpää 21 kuukautta.
Diskografia

La Llorona (1998)
The Living Road (2003)
Lhasa (2009)
Lily Carlstedt

| Mitalit> Maa:   Tanska.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tanska.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tanska.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Tanska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Lontoo 1948 | Keihäänheitto |  |
Lily Carlstedt (5. maaliskuuta 1926 Søllerød – 14. kesäkuuta 2002 Vallensbæk) oli tanskalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili keihäänheitossa. Hän voitti lajissaan pronssia Lontoon olympialaisissa 1948 tuloksellaan 42,08 metriä. Seuraava tanskalainen naispuolinen yleisurheilun olympiamitalisti oli Sara Slott Petersen Rion olympialaisissa 2016.
Helsingissä 1952 Carlstedt urheili nimellä Lily Kelsby ja sijoittui viidenneksi tuloksella 46,23.
Lhasan rautatieasema

Lhasan rautatieasema (yksink.: 拉萨站; perint.: 拉薩站; pinyin: Lāsà Zhàn) on rautatieliikennepaikka Tiibetin rautatien päässä Lhasassa. Asemalta liikennöi päivässä kahdeksan junavuoroa.
Lhasan rautatieasema.
Laiturialuetta.
Juna laiturilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lankila

| Lankila |
| --- | --- |
 Lankilan riippusilta Kymijoen Langinkoskenhaaran yli.
Kaupunki:  Kotka
Kaupunginosa nro:  14
Väkiluku:  1 374 (31.12.2012)
Osa-alueet:  Pirosenvuori
Postinumero(t):  48400
Lankila on Kotkan kaupunginosa, joka sijaitsee Kymijoen Langinkoskenhaaran länsipuolella ja rajoittuu pohjoisessa valtatiehen 7. Lankila liitettiin Kymistä Kotkaan vuonna 1954 yhdessä laajan Kymin länsiosista erotetun alueen kanssa.
Tilastoissa käytettävän aluejaon mukaisessa Lankilassa on 1 004 asukasta (31.12.2012). Lankilan kaupunginosaan kuuluu myös 370 asukkaan Pirosenvuoren alue, joten yhteensä alueilla on 1 374 asukasta.
Lankila on pääasiassa omakotitaloaluetta, mutta kaupunginosassa on myös joitakin kerros- ja rivitaloalueita. Langinkosken länsirannat kuuluvat Lankilaan.
Palvelut ja liikenne

Lankilan palvelut rajoittuvat lähinnä baariin ja pesulaan, mutta Sutelan kauppakeskittymään on vain vähän matkaa. Kotkansaarelle on Lankilasta matkaa 6–7 kilometriä ja Karhulaan 4–5 kilometriä.
Lankilan kautta kulkevat useat paikallisliikenteen linja-autot Kotkansaarelle. Lähimmät kaukoliikenteen linja-autopysäkit sijaitsevat Sutelassa valtatien 7 ja seututien 170 varressa. Lankilan lähin junaseisake on Kyminlinnan seisake, jonne on matkaa 3–4 kilometriä.
Lastenkulttuuri

Lastenkulttuurilla tarkoitetaan ammattilaisten lapsille tuottamaa, lasten kanssa yhdessä tekemää kulttuuria. Lastenkulttuuria on myös lasten itsensä luoma kulttuuri, joka perustuu esimerkiksi leikkiin. Usein lastenkulttuurista puhuttaessa tarkoitetaan alle 18-vuotiaille suunnattua kulttuuritoimintaa. Näin ollen lastenkulttuurin käsite kattaa yleensä myös nuortenkulttuurin.
Lapsille suunnattu kulttuuri on hyvin laaja ja monitahoinen kokonaisuus. Lastenkulttuurin ammattilaiset, joihin voi kuulua niin tuottajat ja lastenkulttuurikeskusten henkilökunta kuin taiteilijat ja taidekasvattajat, operoivat yleensä monen taiteenlajin kentällä yhtäaikaisesti. Myös erilaiset erityisryhmät ja vähemmistöt näkyvät vahvasti lastenkulttuurin arjessa. Esimerkiksi koululuokalle järjestettävässä taidetyöpajassa huomioidaan nykyään niin erityistä tukea tarvitsevat lapset kuin kulttuuriset vähemmistötkin, ja vuosittaisen valtakunnallisen lastenkulttuurifoorumin teemana oli vuonna 2018 kulttuurinen diversiteetti lastenkulttuuripalveluissa.
Lastenkulttuuripolitiikka

Lastenkulttuuripolitiikka on erityisesti opetus- ja kulttuuriministeriön painopiste. Sen tavoitteena on, että taide ja kulttuuri olisivat pysyvä osa lasten ja nuorten elämää lastenkulttuurikeskusten, taiteen perusopetuksen järjestäjien, taidelaitosten, museoiden, teattereiden, orkestereiden, kirjastojen, perinneyhdistysten ja muiden taide- ja kulttuuritoimijoiden työn kautta.
Lastenkulttuuripolitiikka liittyy lapsen oikeuksiin, joiden perustana on Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimus lapsen oikeuksista. Lapsen oikeuksien sopimus on kansainvälinen ihmisoikeussopimus, joka asettaa sopimusvaltioille velvoitteen kunnioittaa ja noudattaa siinä taattuja lapsen oikeuksia ja myös velvoitteen saattaa kansallisen lainsäädäntönsä vastaamaan sopimuksessa vahvistettuja oikeuksia.
Suomessa lapsen oikeuksien toteutumista edistää mm. lapsiasiavaltuutettu yhteistyössä eri viranomaisten kanssa.
Järjestötasolla lasten kulttuuristen oikeuksien toteutumista edistää muun muassa Suomen lastenkulttuurikeskusten liitto, joka kokoaa yhteen lastenkulttuurin laatuperiaatteisiin sitoutuneet lastenkulttuurikeskukset.
Lily-Marlene Puusepp

Lily-Marlene Puusepp (s. 1983) on suomalainen harpisti.
Puusepp opiskeli vuosina 1999–2001 Sibelius-Akatemian nuorisokoulutuksessa ja siirtyi sitten aikuispuolelle, jossa sai vuosina 2001–2005 opetusta Marjatta Haahdelta. Hän valmistui musiikin maisteriksi vuonna 2005 ja piti ensikonserttinsa marraskuussa 2006. Hän on sittemmin toiminut solistina muiden muassa Avanti!-orkesterin sekä Keski-Pohjanmaan kamariorkesterin kanssa. Hän on myös toiminut Radion sinfoniaorkesterin harpun äänenjohtajana ja esiintynyt ulkomaisten orkesterien, kuten Bergenin filharmonikkojen ja Den Norske Opera & Balletin orkesterin kanssa. Puusepp on esiintynyt lukuisilla musiikkifestivaaleilla, joihin ovat kuuluneet Kuhmon Kamarimusiikki, Musica nova Helsinki ja Crusell-viikot. Hän on tehnyt useita esiintymisiä Sibelius-Akatemian Soiva Akatemia -konserttisarjassa.
Puusepp on tehnyt nauhoituksia ja levytyksiä. Hänen ensilevynsä duona sellisti Seeli Toivion kanssa oli vuonna 2009 julkaistu Salut d'amour, joka sisältää kaikkien aikojen ensimmäisen levytyksen Adrien-François Servaisin Fantaisie-sävellyksestä (op. 1) sellolle ja harpulle. Duona harpisti Saija Lahtisen kanssa Puusepp esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 2010. Puusepp on defunensemblen jäsen. Hän on työskennellyt myös kuorojen, kuten Helsingin kamarikuoron, Candominon ja Tapiolan kamarikuoron kanssa. Maaliskuussa 2008 Puusepp sai Lyon & Healy-tehtaalta elektroakustisen Lyon&Healy Style 2000 G-konserttiharpun, joka on Suomessa ainutlaatuinen.
Puusepp on esiintynyt paitsi Pohjoismaissa, myös Keski-Euroopassa, Japanissa ja Australiassa. Hän on kantaesittänyt useita sooloharpputeoksia ja kamariteoksia, joissa harpulla on osuus. Hän on opettanut harpunsoittoa Helsingin konservatoriossa, Juvenaliassa ja Vantaan musiikkiopistossa.
Lastenklinikoiden Kummit

| Lastenklinikoiden Kummit ry |
| --- | --- |

Perustettu:  21. syyskuuta 1993
Toimiala:  Hyväntekeväisyys
Puheenjohtaja:  Tuomo Raasio
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lastenklinikoiden Kummit ry on suomalainen yhdistys, joka tukee Suomen lapsia keräämällä varoja viidelle yliopistolliselle lastenklinikalle: Ouluun, Helsinkiin, Kuopioon, Tampereelle ja Turkuun. Kummit toimii lastenklinikoiden potilaiden hoito-olosuhteiden ja -kehityksen tukemiseksi keräämällä varoja hoitolaitteiden hankintaan ja lastentautien tutkimustyöhön. Lisäksi yhdistys tukee hoitohenkilökunnan koulutusta. Harkintansa ja lahjoittajien toiveiden mukaan yhdistys tukee myös muiden lastensairaaloiden toimintaa sekä vaikuttaa pienten potilaiden viihtyvyyteen sairaaloissa muun muassa Kummi-vierailuin ja yhteistyöyritysten tavaralahjoituksien avulla. Viime vuosina Kummit on panostanut paljon myös lasten ja nuorten mielenterveystyön tukemiseen.
Lastenklinikoiden Kummit ry perustettiin 21. syyskuuta 1993 ja sen perustajajäseniä olivat Hjallis Harkimo, Taneli Mäkelä, Juha Rantasila, Teemu Selänne ja Riki Sorsa.
Lastenklinikoiden Kummit ry on yksi näkyvimmistä suomalaisista hyväntekeväisyysjärjestöistä, joka ei saa mitään ulkopuolista toimintatukea vaan kaikki raha hankitaan itse. Lastenklinikoiden Kummit ry on pieni organisaatio, jossa toimii palkattun henkilöstön lisäksi suuri joukko vapaaehtoistyöntekijöitä (Kummit), joille ei makseta korvauksia. Myös Kummien yhdeksänhenkinen hallitus toimii ilman korvauksia. Kalevi Tuominen on hallituksen kunniapuheenjohtaja.
Toimintakertomuksen mukaan vuonna 2011 projekteista kertyi yhteensä noin 2,1 miljoonaa euroa, josta katetta jäi noin 1,5 miljoonaa euroa. Lisäksi yhdistys sai lahjoituksia noin 571 000 euroa. Hallinnon kulut olivat henkilökulujen osalta 392 000 euroa ja sivukulujen osalta 205 000 euroa. Jaettavaa lapsille jäi noin 1,4 miljoonaa euroa.
Vuoteen 2016 mennessä yhdistys on tehnyt lahjoituksia 30 miljoonan euron edestä.
Lastenklinikoiden Kummit ry kerää varoja sekä yksityis- että yrityssektorilta pääasiallisesti lahjoituksin. Yhdistys järjestää vuoden aikana myös useita varainkeruukampanjoita (tapahtumia kuten Kummit Golf ja Kummit Bowling) ja -konsertteja, joista näkyvin on Elämä lapselle -konsertti. Toinen tärkeä konsertti on Kummit Live: JouluMielelle, joka järjestetään vuosittain joulukuussa.
Aiheesta muualla

Lastenklinikoiden Kummien sivusto
Lawrence Frank

| Lawrence Frank |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Lawrence Frank
Syntynyt: 23. elokuuta 1970 (ikä 54) Teaneck, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Valmennusura
1994–1997 1997–2000 2000–2004 2004–2009:   Tennesseen yliopisto (apuv.)  Vancouver Grizzlies (apuv.)  New Jersey Nets (apuv.)  New Jersey Nets
Lawrence Frank (s. 23. elokuuta 1970 Teaneck) on yhdysvaltalainen koripallovalmentaja, joka toimi viimeksi NBA-joukkue New Jersey Netsin päävalmentajana. Aloittaessaan Netsin päävalmentajana hän oli NBA:n nuorin päävalmentaja. Ennen Netsiä hän ei ollut toiminut minkään joukkueen päävalmentajana.