Uriah Heep
Merkitys

Uriah Heepiä pidetään yhtenä progressiivisen rockin ja hard rockin tärkeimmistä vaikuttajista. Kun puhutaan heavy rockin merkittävimmistä alullepanijoista, on tavallista, että mainitaan joko kolme tai neljä yhtyettä. Kun puhutaan kolmesta, mainitaan yleensä Led Zeppelin, Black Sabbath, Deep Purple ja kun neljästä, lisätään joukkoon Uriah Heep. Yhtye on helppo nimetä yhdeksi rocksitkeyden maailmanmestareista. Vaikka Uriah Heep on kokenut yli 30 jäsenvaihdosta, se on ainoana heavy rockin alkuaikojen suurnimistä toiminut yhtäjaksoisesti yli 40 vuotta. Uriah Heep jatkaa yhä levyttämistä ja konsertointia ympäri maailmaa.
Uriah Heepille on läpi sen vaihtelevan uran ja musiikin ollut ominaista, että se yhdistelee lauluharmonioita, koskettimia, melodisia bassokuvioita ja toisinaan myös akustisia instrumentteja rockmusiikkiin raskaimpiin elementteihin. Yhtyettä on ollut esimerkiksi Black Sabbathiin verrattuna mahdotonta sijoittaa vain yhteen musiikilliseen kategoriaan. Uriah Heepin sävellykset ja etenkin sovitukset olivat aikansa heavy rockin rinnalla usein monimutkaisia, kun taas progressiivisen rockin suunnalta Uriah Heep vaikutti enemmän heavy rockilta. Kategorisointia ei helpottanut, että monet Uriah Heepin suurimmista hiteistä (esim. ”Lady in Black”, ”Free Me” ja "The Wizard") olivat akustispainotteisina tarpeeksi kaukana heavyrockista tuottaakseen radiosoiton kautta singleihin ihastuneille pop-faneille suuria yllätyksiä albumiostoksilla.
Uriah Heepillä on ollut vaikutuksensa heavy rock -yhtyeiden musiikin, soundin, fantasiapainotteisen rocklyriikan, toimintatapojen ja imagon synnyssä ja kehityksessä. Yhtyeen alkuperäinen vokalisti David Byron (1947-1985) edusti teatraalisuuksineen, falsetteineen, vibraattoineen ja yleisönhallintakykyineen 1970-luvun frontmanien arkkityyppiä. Alkuperäinen kosketinsoittaja Ken Hensley loi soundin, jota amerikkalaisen W.A.S.P.-yhtyeen johtaja Blackie Lawless on kuvannut "heavy rockin sääntökirjaksi". Yhtyeessä ainoana alkuperäisjäsenenä jatkava Mick Box on yksi maailman tunnetuimmista wahwah-efektiä soitossaan hyödyntävistä kitaristeista. Pitkään rumpuja Uriah Heepissä soittanut Lee Kerslake loi maailmanmaineen myös Ozzy Osbournen ensimmäisen sooloyhtyeen riveissä. Basistit Gary Thain (1948-75), John Wetton (Heepin ohella m. Asia, Roxy Music ja UK), Trevor Bolder (Heepin ohella mm. David Bowien Spiders From Mars ja Bob Daisley (Heepin ohella mm. Black Sabbath, Ozzy Osbourne, Rainbow ja Gary Moore) kuuluvat kaikki rockmaailman arvostetuimpiin.
Uriah Heepin vaikutteita omassa musiikissaan ja kaupallisessa toiminnassaan ovat huomioineet lukemattomat muusikot, joista muutamat ovat menestyneet selvästi Uriah Heepiä paremmin kaupallisesti. Heepillä on ollut vaikutuksensa mm. brittiläisen Queen-yhtyeen lauluharmoniapainotteiseen soundiin ja yhdysvaltalaisen Kiss-yhtyeen nousuun maailmanmaineeseen. Kiss mm. lämmitteli yhdellä ensimmäisistä kiertueistaan Uriah Heepiä (tilanne toistui päinvastaisessa esiintymisjärjestyksessä kun Kiss oli lyönyt läpi) ja löysi idean läpimurtoalbuminsa Alive!:n kokoamiseen pari vuotta aiemmin ilmestyneestä Uriah Heep Live -albumista.
Markkinoinnilla ja kaupallisuudella on oma osuutensa Uriah Heepin merkityksessä ja arvostuksessa. 1970-luvulla Uriah Heepin levy-yhtiö Bronze Records, jota johti yhtyeen menestyneimmät albumit tuottanut Gerry Bron, markkinoi yhtyettä tuoan ajan mittapuulla suhteellisen aggressiivisesti, mikä ajoittain tuotti uskottavuusongelmia. Kaupallisen menestyksen ajoittumisella on myös oma osuutensa Uriah Heepin arvostuksessa. Esimerkiksi Suomessa Uriah Heep saavutti suosionsa huipun jo 1971-1972, kun Look at Yourself, Demons and Wizards ja The Magician’s Birthday -albumit olivat listaykkösinä yhteensä 21 viikkoa ja yhtye tähditti Ruisrockia pääesiintyjänä 1972 (uudelleen 1978). Britanniassa piikki tapahtui vasta 1975 (jolloin Return to Fantasy saavutti albumilistan sijan 7), selvästi muita merkittävimpiä 1970-luvun heavy-yhtyeitä myöhemmin. Suomessa ja Yhdysvalloissa, jossa Uriah Heep menestyi esimerkiksi Britannian ykkösbändi Sladea paremmin 1972–74, listasijoitukset alkoivat 1975 jo pudota.
Britanniassa Uriah Heepin asema top ten -yhtyeenä jäi lyhyeksi, eikä yhtye aikoinaan noussut kotimaassaan Led Zeppelinin, Black Sabbathin ja Deep Purplen rinnalle neljänneksi "heavy rockin dinosaurukseksi". Arvostus kotimaassa on kuitenkin kehittynyt yhtyeen pitkän uran myötä. Esimerkiksi Pohjois-Amerikassa, Britannian ulkopuolisessa Euroopassa ja Australaasiassa Uriah Heep yleisesti lasketaan heavy rockin alkuajan merkittävimpiin yhtyeisiin. Uriah Heepin merkitys on ollut 1970-luvulta lähtien erittäin suuri myös rautaesiripun takana; vuonna 1987 Uriah Heep sai kunnian olla ensimmäinen merkittävä länsimainen rockyhtye, joka konsertoi Neuvostoliitossa. Maailmanlaajuisesti Uriah Heepiä pidetään yhtenä progressiivinen metallin kantaisistä. Etenkin Uriah Heepin 1970-luvun alkupuolen musiikki voidaan nähdä progressiivisena heavy metalina, vaikka yhtyeen useissa kappaleissa oli vaikutteita monista eri musiikkityyleistä.
Joka tapauksessa Uriah Heep kuuluu heavy rockin kehittäjiin ajan muiden suurnimien, Deep Purplen, Led Zeppelinin ja Black Sabbathin rinnalla, vaikka sen levymyynti on ollut edellä mainittuja yhtyeitä vähäisempää. Yhtyeen kappaleista Easy Livin', July Morning ja Gypsy tunnetaan yleisesti heavy rockin klassikkoina ja Lady In Black 1970-luvun popklassikkona.
Uriah Heepin albumeja on myyty maailmanlaajuisesti yli 40 miljoonaa kappaletta. Eri albumien merkitystä on vaikeaa arvottaa; useimmin Heep-klassikoksi nostetaan studioalbumeista yhtyeen kansainvälisen läpimurron varmistanut Demons and Wizards (1972) ja livealbumeista Uriah Heep Live (1973). 1975 ilmestynyt Return to Fantasy nosti Uriah Heepin kotimaansa top teniin. 1980-luvulla Uriah Heepin uudistivat ja nostivat takaisin listoille albumit Abominog (1982) ja sen edeltäjä Conquest (1980). 1990-luvulla Sea of Light (1995) keräsi eniten kiitosta faneilta ja uudella vuosituhannella Uriah Heep teki paluun progressiivisen heavy rockin juurille albumilla Wake the Sleeper (2008). Oman mainintansa ansaitsee myös sittemmin klassikoksi kohonnut debyyttialbumi Very 'eavy... very 'umble, jonka Rolling Stone -lehden kriitikko Melissa Mills lyttäsi vuonna 1970 myös klassikoksi myöhemmin kohonneella kommentilla "if this group makes it, I'll have to commit suicide".