stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Réo

Réon sijainti
Réo on kaupunki Burkina Fasossa. Se on Sanguién provinssin pääkaupunki. 
Vuonna 2006 kaupungissa oli vajaat 28 500 asukasta.
Argus-silmä

Implantti
Argus-silmä on näköproteesi, joka on tarkoitettu vakavasta verkkokalvorappeumasta kärsiville potilaille. Keinosilmän periaatteen kehitti professori Mark Humayanin tutkimusryhmä Kalifornian yliopiston Doheny Eye Institutesta. Ensimmäiset keinosilmät ihmisille asennettiin 2002. Yhteistyössä Second Sight -yhtiön kanssa ryhmä on kiinnittänyt silmän muun muassa sokealle Linda Moorfootille. Nimensä se on saanut kreikkalaisesta taruolennosta Argoksesta, joka oli satasilmäinen jättiläinen.
Argus II hyväksyttiin kaupalliseen ja kliiniseen käyttöön EU:ssa vuonna 2011 ja Yhdysvalloissa vuonna 2013.
Toiminta

Argus-silmässä on herneenkokoinen videokamera kiinnitetty keinotekoiseen verkkokalvoon, joka mahtuu silmämunaan. Siitä se välittää kuvia aivoihin näköhermojen kautta. Linda Moorfootilla on käytössään silmä, jossa on 16 elektrodia, joilla hän pystyy näkemään ihmisten hahmot. Vuoden 2008  kehittyneimmässä Argus-silmässä oli 60 elektrodia. Kalifornian instituutissa kehitettiin tuolloin silmää, jossa olisi 1 000 elektrodia, mikä riittää jo kasvojen erottamiseen. Tulevaisuudessa yritetään kehittää silmää, joka erottaisi myös värit.
Aiheesta muualla

MTV3:n artikkeli
The Timesin artikkeli (Arkistoitu – Internet Archive)
Argentiinan Grand Prix 1956

Argentiinan Grand Prix 1956 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 22. tammikuuta 1956 Buenos Airesissa. Kilpailu oli kauden avauskilpailu ja sen voittivat Juan Manuel Fangio ja Luigi Musso, jolle voitto oli uran ensimmäinen ja samalla ainoa. Chico Landi otti uransa ensimmäisen ja ainoan pistesijan.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 34 |  Luigi Musso | Ferrari | 98 | 3:00:03.7 | 3 | 4 |
| Jaettu | 34 |  Juan Manuel Fangio | Ferrari |  |  |  | 5 |
| 2 | 4 |  Jean Behra | Maserati | 98 | +24.4 | 4 | 6 |
| 3 | 14 |  Mike Hawthorn | Maserati | 98 | +2 krs. | 8 | 4 |
| 4 | 10 |  Chico Landi | Maserati | 92 | +6 krs. | 11 | 1.5 |
| Jaettu | 10 |  Gerino Gerini | Maserati |  |  |  | 1.5 |
| 5 | 38 |  Olivier Gendebien | Ferrari | 91 | +7 krs. | 10 | 2 |
| 6 | 16 |  Alberto Uria | Maserati | 88 | +10 krs. | 13 |  |
| Jaettu | 16 |  Oscar González | Maserati |  |  |  |  |
| Kesk. | 2 |  Stirling Moss | Maserati | 81 | Moottori | 7 |  |
| Kesk. | 36 |  Peter Collins | Ferrari | 58 | Onnettomuus | 9 |  |
| Kesk. | 8 |  Luigi Piotti | Maserati | 57 | Onnettomuus | 12 |  |
| Kesk. | 6 |  Carlos Menditéguy | Maserati | 42 | Vetoakseli | 6 |  |
| Kesk. | 32 |  Eugenio Castellotti | Ferrari | 40 | Vaihdelaatikko | 2 |  |
| Kesk. | 12 |  José Froilán González | Maserati | 24 | Moottori | 5 |  |
| Kesk. | 30 |  Juan Manuel Fangio | Ferrari | 22 | Polttoainepumppu | 1 |  |
Muuta

Paalupaikka: Juan Manuel Fangio - 1:42.5
Nopein kierros: Juan Manuel Fangio - 1:45.3
Ilmasodankäynti

B-2 pommikone pudottamassa pommeja
Ilmasodankäynti on ilmatilassa käytävää sodankäyntiä. Ilmasotaa käy armeijan ilmavoimat. Ilmasodan tavoitteena on yleensä ilmaherruuden saavuttaminen tai yritys estää sen saavuttaminen viholliselta. Rynnäkkö- tai pommikoneilla tuetaan omien maa- ja merivoimien toimintaa.
Ilmasodankäynti jakaantuu yleensä kolmeen osioon:
Hävittäjätoimintaan, jonka tarkoituksena on hallita ilmatilaa.
Pommittamiseen, jonka tarkoitus on tuhota vihollisen maalla tai vedessä olevaa kalustoa.
Tiedustelu, jonka tarkoitus on tiedustella omien ja vihollisjoukkojen sijainteja.
Historiaa > Ennen ensimmäistä maailmansotaa

Ilmasodankäynti alkoi 1700-luvun lopulla kun kuumailmapalloja alettiin käyttää tähystykseen. Ilmalaiva keksittiin vuonna 1852. Ferdinand von Zeppelinin jäykkä ilmalaiva lensi ensi kerran vuonna 1900 ja Wrightin veljesten lentokone lensi vuonna 1903. Molempien mahdollisuudet sodankäynnissä havaittiin heti. Ilmalaivan merkitys jäi kuitenkin kaksikosta vähäisemmäksi ja ne vedettiin palveluksesta vuonna 1916. Lentokoneiden kehitykseen panostettiin Wrightin veljesten ensimmäisen moottoroidun lentokoneen jälkeen.
Ensimmäisen kerran lentokonetta käytettiin sotatoimissa 1. helmikuuta 1911 Meksikon vallankumouksessa. Italian–Turkin sodassa italialaiset käyttivät lentokoneita tiedusteluun ja marraskuusta 1911 lähtien myös pommituksiin ja tykistön tulenjohtoon.
Historiaa > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa syntyivät lähes kaikki nykyaikaisen ilmasodankäynnin muodot. Koneita käytettiin laajasti ilmapommituksiin, rynnäköintiin vihollisen maakohteita vastaan rintamalla ja niillä pyrittiin saavuttamaan ilmaherruus. Saksa, Ranska ja Britannia rakensivat sodan aikana 50 000–60 000 konetta eli yhteensä lähes 200 000 konetta. Yleisin lentokonemalli sodassa oli yksipaikkainen, yksimoottorinen kaksitasohävittäjä. Pommikoneet sitä vastoin olivat kaksimoottorisia ja sodan loppupuolella oli jo nelimoottorisiakin pommikoneita. Pommikoneilla tehtiin strategisia pommituksia. Pommikoneiden pieni asekuorma ja lyhyt toimintasäde piti strategiset pommitukset vaikutuksiltaan vähäisinä.
Italialainen kenraali Giulio Douhet kehitteli maailmansotien välissä ajatuksia totaalisesta ilmasodasta ja ilmaherruuden merkityksestä. Näistä ajatuksista kehittyi douhetismi, jonka johtoajatus oli äärimmäinen hyökkäävyys ilmasodankäynnissä. Lähes kaikkien maiden ilmavoimat seurasivat douhetismia ennen toista maailmansotaa.
Historiaa > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alussa hävittäjät olivat yksimoottorisia yksitasoja. Sodan alussa hävittäjät oli aseistettu konekivääreillä, mutta sodan aikana osa konekivääreistä korvattiin yhdellä tai kahdella 20 mm:n tykillä. Sodan lopulla aseina käytettiin myös raketteja. Sodassa lentokoneiden taktinen käyttö kehittyi. Ilmapommituksista tuli strategisia ja niitä suoritettiin niin päivällä kuin yölläkin. Ilmavoimat tavoittelivat ehdotonta ilmaherruutta. Hävittäjät sekä rynnäkkö- ja syöksypommituskoneet tukivat maasotaa. Ilmasodankäynti muuttui sodan aikana suurten osastojen yhteistoiminnaksi, myös hävittäjien osalta. Tutka otettiin käyttöön johtamisessa. Sodan alussa pommikoneiden toimintasäde oli noin 600 kilometriä ja pommikuorma 1000 kiloa. Sodan lopun B-29 Superfortressin toimintasäde oli 2 900 kilometriä ja pommikuorma 9 000 kg.
Taistelu Britanniasta oli ensimmäinen maavoimien liikkeistä riippumattoman taistelu ilmaherruudesta. Se toi ilmasodankäyntiin uusina piirteinä hävittäjien suojaamat strategiset päiväpommitukset, strategiset yöpommitukset ja strategisen ilmasodan merenkulkua vastaan. Taistelussa alettiin käyttää erityistä hävittäjäpommittajaa. Myöhemmin sodan aikana liittoutuneilla oli käytössään paremman toimintasäteen ja pommikuorman pommittajia sekä pitkän matkan saattohävittäjiä. Toinen maailmansota päättyi Tyynellämerellä, kun Yhdysvallat elokuussa 1945 pudotti ydinpommit Hiroshimaan ja Nagasakiin.
Saksalaiset käyttivät toisessa maailmansodassa maahanlaskujoukkoja ensi kerran laajamittaisesti. Laskuvarjojoukot tai purjelentokoneilla laskeutuneet joukot ottivat haltuunsa tärkeitä kohteita vihollisen selustassa. Liittoutuneet käyttivät maahanlaskujoukkoja samoin toistuvasti sodan aikana.
Vuonna 1944 Englannissa ja Saksassa otettiin käyttöön suihkulentokone.
Historiaa > Kylmä sota

Suihkulentokoneiden kehitys oli toisen maailmansodan jälkeen erittäin nopeaa. Se kulki kahta linjaa: toiset maat keskittyivät monitoimihävittäjän kehittämiseen, kun taas toisissa maissa suunniteltiin jokaiseen tehtävään eri suihkukone, eli esimerkiksi rynnäkkökone, tiedustelukone ja torjuntahävittäjä. Ensimmäisen kerran suihkukoneita käytettiin laajasti Korean sodassa.
Suihkukoneiden käyttöönoton jälkeen oli oletettu, että lentokoneiden välinen kaartotaistelu jäisi historiaan, mutta tämä oletus osoittautui vääräksi. Hävittäjien tehtäviin tuli toisten lentokoneiden torjumisen lisäksi myös risteilyohjusten torjuminen. Rynnäkkötehtävissä koneen aseiksi tulivat tykkien ja perinteisten pommien lisäksi raketit ja polttovaikutuspommit. Ilmataisteluun tuli aseistukseksi konetykin rinnalle maaliinhakeutuvat ilmataisteluohjukset. Kaiken teknisen kehityksen tuloksena hävittäjistä tuli niin kalliita, että suurvallatkin pystyvät tuottamaan niitä vain rajallisia määriä.
Kylmän sodan aikana kehittyi suuria tiedustelu- ja taistelunjohtokoneita, sekä suuria kuljetuskoneita. Tiedustelu- ja taistelunjohtokoneet pystyvät tutkilla ja muilla valvontalaitteilla valvomaan maakohteiden liikettä satojen kilometrien etäisyydeltä. Kuljetuskoneita käyttämällä voidaan tehdä nopeita joukkojen ja kaluston keskityksiä. Tämän vuoksi lentokenttien puolustamisesta tuli entistä tärkeämpää. Kylmän sodan aikana ilmatilan sotilaallinen merkitys kasvoi ja puolueettomillakin mailla piti olla uskottava ilmapuolustus myös rauhan aikana. Suurvallat alkoivat tiedustella toisten valtioiden tutka- ja valvontajärjestelmien tehokkuutta ajoittaisilla tiedustelulennoilla.
Kylmän sodan alussa suurvallat perustivat strategiansa ydinasepelotteeseen. Sodan aikana strategisten ilmavoimien oli tarkoitus hyökätä ydinasein vastustajan kaupunkeja ja muita kohteita vastaan.
Lentokoneiden ilmassa tapahtuvaa polttoainetankkausta oli ideoitu jo ensimmäisen maailmansodan aikana. Ilmatankkausta kehitettiin eteenpäin toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloissa ja vuoteen 1948 mennessä oli kehitetty nykyaikaisen ilmatankkauksen menetelmät. Yhdysvalloilla oli 1950-luvulla jo useita satoja ilmatankkauskoneita. Myös muissa maissa ilmatankkaus otettiin käyttöön.
Helikopterin kehitys alkoi 1900-luvun alkupuolella. Jo 1930-luvulla autogiroa käytettiin tiedusteluun. Igor Sikorskyn VS-300 lensi toukokuussa 1940. Korean sodan alussa helikoptereiden käyttö rajoittui tiedusteluun ja tulenjohtoon. Sodan aikana helikoptereita alettiin käyttää myös haavoittuneiden ja tarvikkeiden kuljettamiseen. Sodan lopussa helikoptereita oli käytössä yli 1 100. Vietnamin sodassa Yhdysvallat käytti helikoptereita laajamittaisesti sotatoimissa. Bell UH-1 yleishelikopteria muunnettiin erilaisiin kuljetus- ja taistelutarkoituksiin. Sodan kokemusten perusteella alkoi eri tehtäviin erikoistuneiden helikoptereiden kehitystyö ja syntyi muun muassa taisteluhelikopteri.
neuvostoliittolainen MiG-21-suihkuhävittäjä
tiedustelu- ja taistelunjohtokone E-3 Sentry
Gripenberg

Suvun vaakuna
Gripenberg on ruotsalainen ja suomalainen aatelissuku, jonka yksi sukuhaara on Suomen aatelissa kohotettu vapaaherralliseen säätyyn. Ruotsin vallan aikana suvussa oli paljon upseereita ja Suomen autonomian aikana monia korkeita virkamiehiä, myöhemmin myös taiteen ja kulttuurin edustajia. Suvun vaakunassa on kuvattuna taruolento aarnikotka eli griippi (ruots. grip).
Suku on lähtöisin Ruotsin Itä-Götanmaalta. Vanhin tunnettu jäsen on vuonna 1659 kuollut Jakob Jöransson Witte, joka oli Svärtingetin kartanon lampuotivouti Östra Enebyn pitäjässä. Hänen poikansa, rykmentinkirjuri Johan Wittman muutti 1671 Suomeen ja aateloitiin vuonna 1678 nimellä Gripenberg. Suku introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneeseen kaksi vuotta myöhemmin aatelisena sukuna numero 931. Gripenbergit immatrikuloitiin Suomen aateliin vuonna 1818 numerolla 69. Senaattori Sebastian Gripenberg kohotettiin Suomessa vuonna 1865 vapaaherraksi, ja introdusoitiin Suomen Ritarihuoneeseen vapaaherrallisena sukuna numero 48. Vapaaherrallisella sukuhaaralla on tunnuslause Caesari et patriae (”Keisarin ja isänmaan [puolesta]”). Neljä Gripenbergin suvun jäsentä toimi autonomian aikana Suomen senaatin talousosaston jäseninä.
Suvun alkuperäinen päämieslinja on kadoksissa, sillä viimeisen päämiehen tai hänen jälkeläistensä vaiheista Venäjällä vuoden 1917 jälkeen ei ole tietoa. Suomalaisen aatelissuvun edustajia muutti 1900-luvun lopulla Ruotsiin, jossa muutama sukuhaara sai 1973 ja 1985 uudelleen edustusoikeuden Ruotsin ritarihuoneella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Finlands ridderskaps och adels kalender 1956, sivu 178
Gripenberg-suvun sukupuu
https://runeberg.org/anrep/2/0012.html
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia 
Robert Carl Gripenbergin hauta Ulvilassa.
Karjasillan seurakunta

| Karjasillan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Karjasillan kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Oulun tuomiorovastikunta
Pääkirkko:  Karjasillan kirkko
Perustettu:  1966
Jäsenmäärä:  32 588 (2021)
– Osuus asukkaista:  71,2 %
Kirkollisvero:  1,30 %
Kirkkoherra:  Juhani Lavanko
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaakkurin Pyhän Andreaan kirkko.
Karjasillan seurakunta on yksi Oulun seurakuntayhtymän seitsemästä seurakunnasta. Seurakunta toimii Oulun kaupungin Kaakkurin, Kastellin, Kaukovainion, Karjasillan ja Maikkulan alueilla. Seurakunnassa oli vuoden 2021 lopulla 32 588 jäsentä.
Historiaa

Karjasillan seurakunta aloitti toimintansa vuonna 1966. Oulun ja Oulujoen kunnan kuntaliitoksessa Oulun tuomiokirkkoseurakunta kasvoi, lisäksi Haukiputaan Pateniemen alue liitettiin siihen. Seurakuntaa pidettiin liian suurena, niinpä tuomiokirkkoseurakunnan ja Oulujoen seurakunnan yhteinen kirkkovaltuusto päätti, että nämä kaksi seurakuntaa jaettaisiin neljäksi seurakunnaksi. Yksi näistä neljästä oli Karjasillan seurakunta. Kirkkohallitus ja valtioneuvosto vahvistivat päätöksen kesällä 1965 ja jako astui voimaan vuoden 1966 alusta.
Kirkot

Karjasillan kirkko
Kastellin kirkko
Maikkulan kappeli
Pyhän Andreaan kirkko Kaakkurissa
Herätysliikkeet

Vanhoillislestadiolaisuuden ydinkannatus on keskittynyt erityisesti Oulun ympäristöön. Oulu on vanhoillislestadiolaisen suunnan luonnollinen keskuspaikka. Suhteessa kaupungin väkimäärään kannatus on ympäristöä vähäisempi. Myös muilla lestadiolaissuuntauksilla on Oulussa omat kannattajaryhmänsä. Muista herätysliikkeistä Oulussa toimivat myös kansanlähetys ja herännäisyys sekä jossain määrin evankelinen herätysliike.
Papisto

Seurakunnan ensimmäinen kirkkoherra oli Aarno Seppo. Karjasillan seurakunnan nykyinen kirkkoherra on Juhani Lavanko, joka toimii myös Oulun seurakuntayhtymän yhteisen kirkkoneuvoston puheenjohtajana.
Papisto > Kirkkoherrat

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Karjasillan seurakunnan kirkkoherroina:
1966–1971: Aarno Seppo
1971–1978: Pentti Pyy
1978–2000: Pertti Heikinheimo
2000–2023: Juhani Lavanko
2024–: Jaakko Tuisku
Ari Tammivaara

| Ari Tammivaara> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Ari Tammivaara
Syntynyt: 20. elokuuta 1966 (ikä 58) Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Valmennusura
1994–1998 1998–2001 2001–2003 2004–2007 2010–2014:   Namika Lahti  USC Freiburg  Suomi  Mitteldeutscher BC  Kauhajoen Karhu
Ari Tammivaara (s. 20. elokuuta 1966) on suomalainen koripallovalmentaja. Vuosina 2014–2016 hän toimi Suomen Koripalloliiton valmennuspäällikkönä ja 2018–2022 Koripalloliiton toimitusjohtajana.
Ura

Tammivaara aloitti pääsarjavalmentamisen Namika Lahdessa vuonna 1994. Hänen valmentamanaan seura voitti koripallon Suomen cupin vuonna 1994 sekä SM-hopeaa vuonna 1996. Samana kautena hänet valittiin Suomessa vuoden valmentajaksi. Tammivaara lopetti seuran päävalmentajana kauden 1997–1998 jälkeen ja siirtyi Bundesliigassa pelanneeseen USC Freiburgiin. Seura putosi pääsarjasta yhden kauden jälkeen, mutta Tammivaara jatkoi päävalmentajana helmikuuhun 2001 saakka, jolloin hän siirtyi Suomen koripallomaajoukkueen päävalmentajaksi. Hän toimi maajoukkueen valmentajana kaksi kautta, mutta vuonna 2004 hän siirtyi alasarjoissa pelanneeseen Mitteldeutscheriin, joka oli vielä samana vuonna voittanut EuroCup Challengen. Seura oli kuitenkin ajautunut talousvaikeuksiin ja Tammivaara sai päävalmentajan paikan. Kolmen valmennuskautensa aikana Tammivaara nosti seuran 2. Bundesliigaan ja lähelle pääsarjapaikkaa. Kauden 2006–2007 jälkeen hän lopetti seuran valmentamisen. Tämän jälkeen Tammivaara toimi Suomen nuorten maajoukkueiden valmentajana, mutta joulukuussa 2010 hän siirtyi Kauhajoen Karhun päävalmentajaksi.. Hän toimi Karhun päävalmentajana yhteensä neljän kauden aikana, jolloin joukkue ylsi jokaisena keväänä pudotuspeleihin. Tammivaaran alaisuudessa joukkueen paras sijoitus oli neljäs, joka tapahtui kaudella 2012–2013. Suomen Koripalloliiton valmennusjohtajaksi Tammivaara siirtyi syksyllä 2014 tehtävää aiemmin hoitaneen Henrik Dettmannin siirryttyä Suomen Olympiakomitean Huippu-urheiluyksikköön palloilulajien vastuuvalmentajaksi. Vuoden 2018 alussa Tammivaara aloitti Suomen Olympiakomitean Huippu-urheiluyksikön joukkuepelien vastuuvalmentajana. Toukokuussa 2018 hän siirtyi Suomen Koripalloliiton toimitusjohtajaksi ja toimi tehtävässä lokakuuhun 2022 asti.
Severi Pyysalo

| Severi Pyysalo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1967 (ikä 56) Pori
Muusikko
Aktiivisena:  1982–
Tyylilajit:  jazz, taidemusiikki
Soittimet:  vibrafoni
Yhtyeet:  Perko-Pyysalo Poppoo, Turgan Trio, Perko-Pyysalo-Viinikainen Trio
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jaani Pekka Severi Pyysalo (s. 18. joulukuuta 1967 Pori) on suomalainen vibrafonisti ja säveltäjä. Häntä on pidetty yhtenä maailman parhaimmista vibrafonisteista, mutta toisaalta kuvailtu melko tuntemattomaksi Skandinavian ulkopuolella. Pyysalo on tehnyt yhteistyötä useiden suomalaisten ja ulkomaisten jazzmuusikkojen kanssa ja säveltänyt myös taidemusiikkia.
Nuoruus ja opinnot

Turusta kotoisin oleva Pyysalo alkoi soittaa rumpuja kuusivuotiaana, ja kolmen vuoden kuluttua hän aloitti klassisen musiikin opinnot Turun konservatoriossa, jossa hän myös tutustui tulevaan pääinstrumenttiinsa. Hän esiintyi ensimmäisen kerran suurelle yleisölle Porin jazzjuhlilla vuonna 1982. Kahden vuoden kuluttua samoilla juhlilla muusikot Paquito D'Rivera ja Sarah Vaughan kuulivat Pyysalon soittoa ja pyysivät häntä soittamaan omissa esityksissään. Jo parin viikon kuluttua Pyysalo esiintyi Yhdysvalloissa D'Riveran kanssa. Samana vuonna julkaistiin Pyysalon ensimmäinen albumi Autumn Leaves Severi Comes.
Vuonna 1987 Pyysalo pääsi opiskelemaan Sibelius-Akatemiaan. Samana vuonna perustettiin, hänen ensimmäinen oma yhtyeensä No Hope Band. Yhtyeeseen kuuluivat Pyysalon lisäksi basisti Häkä Virtanen, rumpali Heikki Sandrén, saksofonisti Sonny Heinilä sekä kitaristi Pekka Luukka, ja se keikkaili muun muassa Jazzliiton kiertueella vuosina 1988 ja 1989 ja Jazz Middleheim -festivaaleilla Antwerpenissä, Belgiassa vuonna 1989. Samana vuonna No Hope Band kuitenkin myös hajosi, ja seuraavana vuonna syntyi The Front, Pyysalon toinen yhtye. Myös se keikkaili paljon, ja se valittiin pohjoismaisten radioiden jazzpäivillä Kööpenhaminassa heinäkuussa 1991 parhaaksi yhtyeeksi. The Front lopetti toimintansa vuonna 1994.
Pyysalo palkittiin vuonna 1988 Yrjö-palkinnolla.
Poppoo ja muut keskeiset yhtyeet

Pyysalo esiintyi ensimmäisen kerran yhdessä saksofonisti Jukka Perkon kanssa Pori Jazzissa vuonna 1986. Pyysalo liittyi Jukka Perko Quartettiin vuonna 1992, jolloin yhtye vaihtoi nimensä Perko-Pyysalo Poppooksi. Yhtyeessä soittivat lisäksi rumpali Marko Timonen ja basisti Eerik Siikasaari. Seuraavana vuonna Poppoolta ilmestyi albumi Garden of Time, joka palkittiin vuoden 1993 Jazz-Emmalla. Vuonna 1995 yhtye keikkaili Australiassa ja julkaisi levyn Uuno Kailas, joka sisälsi Perkon ja Pyysalon Uuno Kailaan runoihin säveltämiä kappaleita, jotka esitti Vesa-Matti Loiri. Vaihdettuaan nimensä The Poppooksi yhtye julkaisi kolmannen levynsä Varia vuonna 1998. Pyysalon ja Perkon yhteistyö on pysynyt tiiviinä, sillä he ovat esiintyneet yhdessä yli tuhat kertaa.
Vuonna 1999 Pyysalo, rumpali Marko Timonen sekä basisti Tuure Koski perustivat yhtyeen nimeltä Turgan Trio. Trio on julkaissut albumin Turgan vuonna 2004. Albumi on äänitetty Jazzliiton kiertueella vuonna 2003, ja se koostuu pääosin Pyysalon ja Kosken sävellyksistä. Toinen Pyysalon tärkeä kokoonpano on hänen, Jukka Perkon sekä kitaristi Teemu Viinikaisen vuonna 2002 perustama trio, joka konsertoi kirkoissa ympäri Suomea esittäen uudelleensovitettuja virsiä. Trio on julkaissut myös albumin, Kuunnelmia, joka ei kuitenkaan sisällä virsiä, vaan kolmikon omia sävellyksiä.
Muut projektit ja sävellykset

Pyysalo on tehnyt yhteistyötä lukuisien artistien kanssa. Vuodesta 1994 hän on soittanut ruotsalaisen basistin Anders Jorminin yhtyeessä, ja vuonna 1997 hän oli tanskalaisen pianistin Thomas Clausenin kanssa kiertueella Aasiassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa, ja hän on myös levyttänyt Clausenin kanssa. Hän esiintyi DJ Njassan kanssa vuoden 1997 Helsingin juhlaviikoilla, ja konsertti esitettiin suorana internetissä. Vuonna 2001 hän julkaisi saksofonisti Antti Sarpilan kanssa järjestyksessä toisen suomalaisen Blue Note -levyn New Moods – New Sounds. Lisäksi hän on soittanut muun muassa UMOn, Winter's Jazz Workshopin, Otra Vezin, McCoy Tynerin, James Newtonin, Zoot Simsin, Frank Fosterin sekä heavy metal -yhtye Kilven kanssa. Vuonna 2005 Pyysalo oli mukana The Five Corners Quintetin albumilla Chasin' the Jazz Gone By, ja hän on esiintynyt myös yhtyeen keikoilla. Pyysalon johtama trio kiersi vuonna 2010 Kauko Röyhkän kanssa esittäen Röyhkän kappaleista jazz-sovituksia.
Pyysalon sävellykset eivät rajoitu pelkkään jazziin. Hän on säveltänyt vuoden 1995 Helsingin juhlaviikoille teoksen lyömäsoittimille, ja vuonna 1996 teoksen Radion sinfoniaorkesterille. Vuonna 2006 kantaesityksensä sai hänen tuohon asti pisin teoksensa, Turun filharmonisen orkesterin tilaama 25-minuuttinen konsertto orkesterille, ja viikkoa myöhemmin kantaesitettiin hänen UMOlle säveltämänsä Funeral Blues. Lisäksi Pyysalo on säveltänyt musiikin Pikku Kakkosessa lastenohjelmaan Grimmin satuja jonka esitti Sinikka Sokka.
Palkinnot

Yrjö-palkinto 1988
Vuoden eurooppalainen jazzsolisti 1993
Pori Jazzin vuoden nuori taiteilija 1993
BAT Finlandin vuoden jazzartisti 1993
Valikoitu diskografia > Perko-Pyysalo Poppoo/The Poppoo

Garden of time (1993,  Ondine Octopus)
Uuno Kailas (1995,  Ondine Octopus)
Varia (1998,  Pori Jazz)
Valikoitu diskografia > Antti Sarpila ja Severi Pyysalo

New Moods – New Sounds (2001,  EMI Blue Note)
Valikoitu diskografia > Turgan Trio

Turgan (2004,  Rockadillo Records)
Valikoitu diskografia > Perko-Pyysalo-Viinikainen Trio

Kuunnelmia (2004,  EMI Blue Note)
Valikoitu diskografia > Kauko Röyhkä ja Severi Pyysalo

Turmion suurherttua (2017)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Severi Pyysalo Wikimedia Commonsissa
Severi Pyysalon kotisivut
Ylen Elävä arkisto: Severi Pyysalo Group
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland
Mooses Putro

Mooses Putro nuorena miehenä.
Mooses Putro, joskus myös Putronen (s. 30. lokakuuta (J: 18. lokakuuta) 1848 Kyllisin kylä, Tuutari, Inkeri, Pietarin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – kadonnut 24. marraskuuta 1919 Pietari, Neuvosto-Venäjä) oli inkeriläinen kirkkomuusikko ja säveltäjä. Hän oli muun muassa Inkerin kansallishymnin Nouse, Inkeri säveltäjä ja sanoittaja.