Rauma-Repola Oceanics
MIR-sukellusalukset kylmän sodan pelinappuloina

Mirien toimittamisesta Neuvostoliittoon nousi kova häly ja suomalaiset joutuivat selittelemään toimintaansa Pentagonissa saakka. Oceanics-yhtiö purettiin pian toimituksien jälkeen ja vuorineuvos Tauno Matomäen mukaan syynä oli yksinomaan Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun CIA:n painostus.
MIR-sukellusalukset pystyivät sukeltamaan niin syvälle, että Yhdysvaltain näkökulmasta Neuvostoliitolla oli niiden ansiosta liian hyvä toimintakyky esimerkiksi sukellusveneiden kuunteluun tarkoitettujen poijujen tavoittamisessa sekä syvällä sijaitsevien yhteyskaapelien katkaisemisessa. MIR alusten manipuloitavuus 6 000 metrin syvyydessä oli omaa luokkaansa jopa Yhdysvaltain teknologiaan verrattuna. Suomi oli 1980-luvun lopussa puolueeton maa, eikä se ollut sitoutunut Neuvostoliittoa eikä sen liittolaisia vastaan suunnattuun COCOM-vientikieltoon.
Yhdysvaltain puuttuminen Rauma-Repolan ja Neuvostoliiton väliseen kauppaan osoitti, että Ronald Reaganin johtama läntinen suurvalta kävi kylmää sotaa myös syrjäisellä sivunäyttämöllä. Yhdysvaltain Helsingin-suurlähetystö ilmoitti presidentti Mauno Koivistolle niistä kielteisistä seurauksista, joita kaupan toteutuminen aiheuttaisi suomalaisille yrityksille Yhdysvalloissa. Euroopan asioista vastannut apulaisulkoministeri Rozanne Ridgway, joka oli 1970-luvun lopulla toiminut suurlähettiläänä Helsingissä, kävi heinäkuussa 1986 kertomassa Koivistolle, että suomalaisten metallurgisella saavutuksella oli haitalliset vaikutukset suurvaltojen väliseen strategiseen voimatasapainoon. Koivisto närkästyi yhdysvaltalaisten kannanotoista ja luonnehti Yhdysvaltain toimintaa kiristykseksi, jossa yksityinen yritys kaapattiin panttivangiksi yksipuolisen kauppasaarron perusteella. Suomen lainsäädännön mukaan valtiovalta ei voinut puuttua yritysten tuotekehittelyyn ja vientikaupan suuntautumiseen, kunhan ne eivät rikkoneet Suomen lakeja. Koivisto ilmoitti kantansa kirjeitse myös Yhdysvaltain varapresidentille George Bushille.
Tauno Matomäen mukaan yhdysvaltalaisia oli informoitu hankkeesta ennakolta eikä näillä ollut aluksi ollut mitään sitä vastaan. Kohu nousi vasta, kun alukset valmistuivat ja ne osoittautuivat toimiviksi. Kumpikin suurvalta halusi pitää syvimmät meret omana reviirinään, ja osaltaan niiden kiinnostusta selitti se, että Yhdysvaltain suurkaupungit sijaitsivat Atlantin ja Tyynenmeren rannikoilla, silloisen Neuvostoliiton suurkaupungit taas enimmäkseen sisämaassa.
Koko hanke ja siihen liittynyt suurvaltapoliittinen kädenvääntö pysyivät tiukasti salassa julkisuudelta. Rauma-Repola julkaisi asiasta lehdistötiedotteen vasta, kun sukellusalukset oli luovutettu tilaajalle. Viralliseksi selitykseksi projektin lopettamiselle esitettiin tuolloin, ettei sukellusaluksille ollut enempää kysyntää. Vuorineuvos Tauno Matomäki paljasti koko prosessin yksityiskohtaisesti Metallitekniikka-lehden haastattelussa vuonna 2003. Matomäki arveli, että ilman sukellusaluksista noussutta kohua Rauma-Repola olisi keskittynyt jatkossa meriteknologiaan ja myynyt puunjalostuskoneisiin liittyvät toimintonsa pois, jolloin myöhempi Metso-konserni olisi saattanut jäädä syntymättä.
Hankkeen lopputulos oli Suomelle voitto sikäli, että arvokas kauppa saatiin päätökseen, mutta diplomaattinen tappio Suomen ja Yhdysvaltain suhteiden kannalta, koska Washingtonin näkökulmasta Suomi näytti pitävän enemmän huolta Neuvostoliiton eduista kuin läntisistä sitoumuksistaan ja uhmaavan tahallaan Yhdysvaltoja. Suomalaisten oli luvattava Yhdysvalloille, että kyseessä oli ainoa kerta, jolloin suomalaiset operoivat suurvaltojen välisellä korkean teknologian rintamalla.