stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ray Brown
Elämä

Ray Brown syntyi Pittsburghissa Pennsylvaniassa, ja aloitti piano-opinnot kahdeksanvuotiaana. High school -aikanaan koulun jazzorkesterissa oli basistin paikka vapaana, ja Brown aloitti kontrabasson soiton 
.
Hän sai varhain vaikutteita Duke Ellingtonin yhtyeen basistin, Jimmy Blantonin soitosta. Nuori Ray Brown alettiin tuntea yhä paremmin Pittsburghin jazzpiireissä, ja hänen ensimmäiset kokemuksensa yhtyeissä olevat Jimmy Hinsley Sextet ja Snookum Russelin yhtye. Valmistuttuaan high schoolista ja kuultuaan tarinoita New Yorkin 52. kadun jazzympyröistä, hän osti menolipun kaupunkiin.
Saavuttuaan New Yorkiin kahdenkymmenen vuoden ikäisenä hän tapasi pianisti Hank Jonesin, jonka kanssa oli aikaisemminkin työskennellyt, ja hänet esiteltiin Dizzy Gillespielle, joka etsi basistia. Gillespie kiinnitti Brownin saman tien ja pian hän soittikin alan huippumuusikoiden, kuten Art Tatumin sekä Charlie Parkerin kanssa.
Vuodet 1946–1951 Brown soitti Gillespien yhtyeessä. Yhdessä vibrafonisti Milt Jacksonin, rumpali Kenny Clarken sekä pianisti John Lewisin kanssa he muodostivat Gillespien rytmisektion, ja heidän työskentelynsä yhdessä johtivat lopulta Modern Jazz Quartetin syntyyn. Brown tutustui Ella Fitzgeraldiin kun tämä liittyi Gillespien yhtyeeseen vetonaulaksi Yhdysvaltain eteläosien kiertueelle 1947. He menivät samana vuonna naimisiin, ja adoptoivat Fitzgeraldin siskopuolen Francesin lapsen, jonka he kastoivat Ray Brown Junioriksi. Fitzgerald ja Brown erosivat vuonna 1952.
Samoihin aikoihin Brown esiintyi myös Norman Granzin järjestämissä Jazz at the Philharmonic -konserttisarjoissa. Vuoden 1949 samaisessa konsertissa Brown työskenteli ensi kertaa pianisti Oscar Petersonin kanssa, jonka triossa Brown soitti vuodet 1951–1966. Tämän jälkeen hän toimi esiintyjän ohella myös managerina ja promoottorina. Vuosina 1957–1959 hän soitti Blossom Dearien viidellä ensimmäisellä albumilla (Verve Records).
Brown vakiintui Los Angelesiin 1966, jolloin hän soitti useissa televisioyhtyeissä. Hän säesti myös tämän ajan suurimpia tähtiä, kuten Frank Sinatraa, Billy Eckstineä, Tony Bennettiä, Sarah Vaughania ja Nancy Wilsonia. Hän toimi managerina entiselle yhtyeelleen Modern Jazz Quartetille kuten myös nuorelle Quincy Jonesille, tuotti näytöksiä Hollywood Bowliin, kirjoitti jazzkontrabassoon liittyviä oppikirjoja, ja kehitti jazzsellon.
Ollessaan Los Angelesissa Brown sävelsi musiikkia elokuviin ja televisiosarjoihin. Hän sai ensimmäisen Grammy-palkintonsa sävellyksestään "Gravy Waltz", jota tultiin myöhemmin käyttämään The Steve Allen Shown tunnusmusiikkina.
Vuosina 1974–1982 Brown esiintyi ja äänitti albumeja kitaristi Laurindo Almeidan, saksofonisti-huilisti Bud Shankin, ja rumpali Shelly Mannen (jonka Jeff Hamilton korvasi vuodesta 1977) kanssa The L.A. Four -yhtyeen nimellä.
Brown teki vibrafonisti Milt Jacksonin kanssa jälleen levyn: albumilla Jackson, Johnson, Brown & Company (1983) soittivat lisäksi pasunisti J. J. Johnson, pianisti Tom Ranier, kitaristi John Collins ja rumpali Roy McCurdy.
Myöhäisemmät vuodet

1980- ja 1990-luvuilla Brown johti omaa trioaan ja kehitti yhä soittoaan. Myöhäisinä vuosinaan hän levytti ja teki kiertueita pianisti Gene Harrisin kanssa. 1980-luvun alussa hän löysi uuden kyvyn, Diana Krallin, ravintolassa Nanaimossa, Brittiläisessä Kolumbiassa.
Brown jatkoi esiintymisiään elämänsä loppuun asti. Hän kuoli ottaessaan torkkuja ennen esiintymistään Indianapolisissa.
Vuonna 2003 Brown nimitettiin Down Beat -lehden Jazz Hall of Fameen.
Valikoitu diskografia

New Sounds in Modern Music (1946), Savoy
Bass Hit! (1956), Norgran Record
This is Ray Brown (1958), Polygram
Jazz Cello (1960), Verve
Ray Brown with the All Star Band (1962), Verve
Night Train (1962), Polygram
Ray Brown with Milt Jackson (1965), Verve
This One’s for Blanton (1972), Original Jazz
The Giants (1974), Original Jazz Classics
The Big 3 (1975), Pablo
Brown’s Bag (1975), Concord Jazz
Quadrant (1977),Original Jazz Classics
Montreux ’77 (1977), Original Jazz Classics
Live at the Concord Jazz Festival (1979), Concord Jazz
Tasty! (1979), Concord Jazz
Echoes from West (1981), Atlas
Milt Jackson - Ray Brown Jam (1982), Pablo
One O’Clock Jump (1984), Verve
Don’t Forget the Blues (1985), Concord Jazz
The Red Hot Ray Brown Trio (1985), Concord Jazz
Two Bass Hits (1988), Capri
After Hours: Jazz Standards (1989), Telarc
Summer Wind: Live at the Loa (1990), Concord Jazz
Live at the Blue Note (1990), Telarc
Old Friends (1991), Telarc
Bassface (1993), Telarc
Encore at the Blue Note (1993), Telarc
Black Orpheus (1994), Evidence
Don’t Get Sassy (1994), Telarc
Some of My Best Friends Are… The Piano Players (1995), Telarc
Some of My Best Friends Are… The Sax Players (1996), Telarc
SuperBass (1997), Telarc
Live at Scullers (1997), Telarc
Ultimate Oscar Peterson (1998), Polygram
The Very Tall Band Milt Jacksonin ja Oscar Petersonin kanssa (1998), Telarc
Some of My Best Friends Are… Singers (1998), Telarc
Moonlight in Vermont (1998), Prevue
Summertime - Ray Brown Trio Ulf Wakeniuksen kanssa (1998), Telarc
Some of My Best Friends Are… The Trumpet Players (2000), Telarc
Live at Starbucks (2001), Telarc
SuperBass 2 (2001), Telarc
Some of My Best Friends Are… Guitarists (2002), Telarc
Ray Brown, Monty Alexander, Russell Malone (2002), Telarc
Straight Ahead (2003), Concord Jazz
Walk On (2003), Telarc
Aiheesta muualla

Ray Brown  Hard Bop -sivustolla (englanniksi)
Ray Brownin elämäkerta Connexions.org -sivustolla (englanniksi)
Nekrologi New York Timeissa  July 4, 2002 (englanniksi)
Ray Brownin soitosta tehtyjä transkriptioita (englanniksi)
Robert Edwards

Robert Edwards voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Robert Edwards (s. 1974), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Robert Edwards (s. 1973), walesilainen jalkapalloilija
Rob Edwards (s. 1982), walesilainen jalkapalloilija
Rob Edwards (s. 1970), englantilainen jalkapalloilija
Rob Edwards, brittiläinen näyttelijä
Robert Edwards (k. 1762), walesilainen merirosvo
Robert Edwards (1906–1990), brittiläinen poliitikko
Robert G. Edwards (1925–2013), brittiläinen fysiologi ja Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon saaja
Robert Chambers Edwards (1859–1922), kanadalainen toimittaja ja viihdyttäjä
Robert Hazard Edwards (s. 1934), yhdysvaltalainen akateemikko
Bob Edwards (1947–2024), yhdysvaltalainen radiotoimittaja
Rob Edwards (s. 1925), brittiläinen toimittaja
Bobby Edwards (s. 1926), yhdysvaltalainen countrymuusikko
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Robert Edwards”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Robert Edmond Grant

Robert Grant 59-vuotiaana.
Robert Edmond Grant (1793 Edinburgh, Skotlanti – 1874) oli skotlantilainen lääkäri ja biologi. Hän puhui näkyvästi Lamarckin  transmutaatio-opin puolesta Lontoossa 1830- ja 1840-luvuilla. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten nuoren Charles Darwinin eräänä vaikuttajana, mutta aikuisiällä miehet eivät juuri olleet tekemisissä toistensa kanssa.
Grant suoritti lääketieteen tohtorin tutkinnon vuonna 1821. Elämäntyönsä hän kuitenkin teki meribiologina. Grant löysi muun muassa nilviäisten haiman.
Nilviäisten lisäksi hän tutki sienieläimiä ja merisulkia. Hän toimi University College Londonissa vertailevan anatomian ja eläintieteen professorina lähes viidenkymmenen vuoden ajan, 1828–1874.
Regina (juna)

| Regina |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  sähkömoottorijuna
Liikennöitsijä:  useita
Valmistaja:  Bombardier
Lukumäärä:  109
Valmistusvuodet:  2000–2013
Istumapaikkoja:  165–294
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  180 – 250 km/h
Paino:  120 – 165 t
Pituus:  53 900 – 80 500 mm
Leveys:  3 450 mm
Regina (joskus Crusaris Regina) on Ruotsissa käytössä oleva sähkömoottorijuna, jota Bombardier valmisti vuosina 2000–2013, mutta sitä mahdollisesti tullaan valmistamaan vielä lisää. Sitä liikennöivät muun muassa SJ, Västtrafik, Norrtåg ja Värmlandstrafik. Suurimman osan junista omistaa kalustoyhtiö AB Transitio. Junan suurin sallittu nopeus on tyypistä riippuen joko 180 km/h, 200 km/h tai 250 km/h. Nopeusajoissa 14. syyskuuta 2008 juna teki Ruotsin ennätykseksi 303 km/h. Junayksikössä on joko kaksi, kolme tai neljä vaunua. Kaikille istumapaikoille on sähköpistoke, lisäksi junissa on ilmastointi.
SJ 3000 -juna Örnsköldsvikin rautatieasemalla koeajojen aikaan vuonna 2011
X55

X55 eli SJ:n markkinointinimellään SJ 3000 paremmin tunnettu variaatio on Regina-junista uusin. Suunnittelunaikaisena työnimenä junaa kutsuttiin myös SJ Alfaksi. SJ tilasi 20 nelivaunuista yksikköä toukokuussa 2018 täydentämään X2000-tarjontaa erityisesti hiljaisemmilla, mutta pitkillä reiteillä. Junien sisustus ja varustelu poikkeaakin muista Regina-junista. Yksiköt ovat käytössä ensisijaisesti reiteillä Uumaja–Sundsvall–Tukholma, Duved–Tukholma, Falun–Tukholma ja Uddevalla–Tukholma, joilta vapautunut X2000-kalusto siirrettiin liikennöimään Tukholmasta Göteborgiin ja Kööpenhaminaan.
Juna on teknisesti, kuten korin, telien ja sähkötekniikan osalta, pitkälti muiden Regina-junien kaltainen, mutta sisustuksessa ja värimaailmassa SJ on halunnut junan muistuttavan mahdollisimman paljon X2000-junia. X2000-junista poiketen 20 vuotta uudemmassa junassa on kuitenkin päädytty esimerkiksi puun käyttöön sisutuksessa ja kahteen vaunukohtaiseen WC:seen. Molempia juna markkinoidaan SJ-pikajunana (SJ Snabbtåg). Istuimet ovat Regina-junia soveltuvampia pitkille matkoille, ja juna on varustettu bistrolla, WLAN-verkolla ja matkustajainformaatiojärjestelmällä.
Junayksikkö on noin 107 metriä pitkä, painaa 60 tonnia ja on maksanut noin 25 miljoonaa kruunua. Siihen mahtuu 245 matkustaja, joista 64 Business-luokkaan. Junan sallittu huippunopeus on toistaiseksi 200 km/h, mutta on päivitettävissä teknisesti pienin muutoksin 250 km/h huippunopeuteen. X2000-junia tehokkaampien moottorien ja kevyemmän runkonsa ansiosta se kiihtyy merkittävästi nopeammin, mutta puuttuvan korikallistuksen takia se on mutkaisilla radoilla hitaampi. Toimivuutta talviolosuhteissa on parannettu suojaamalla kaikki junan alla kulkevat johdotukset lumelta ja jäältä.
Bombardier valmisti vaunukorit Saksan Görlitzissä, josta ne siirrettiin kuorma-autoilla viimeisteltäviksi Berliinin ulkopuolella sijaitsevassa Hennigsdorfiin. Vaunut ovat liian leveitä Saksan rataverkolle Berliinin ja Sassnitzin välistä rataosuutta lukuun ottamatta. Tämän jälkeen junat hinattiin Västeråsiin koeajoja varten ennen tilaajalle luovutusta.
Junien toimitus viivästyi yli vuodella. Ensimmäinen juna saapui Västeråsiin 7. elokuuta 2010, minkä jälkeen koeajot ja koulutus jatkuivat aina kevääseen 2011 saakka. Viivästymiset johtuivat pitkälti Ruotsissa uuden EU-laajuisen ERTMS-kulunvalvonta käyttöönottovaikeuksista ja yhteensopivuusongelmista Ruotsin vanhan kulunvalvontajärjestelmän kanssa. SJ kieltäytyi ottamasta junia vastaan ennen virheiden korjaamista; lopulta tammikuussa 2012 neljä ensimmäistä junayksikköä olivat liikennekelpoisia. Ensimmäiset vuorot ajettiin Sundsvallin ja Tukholman välillä 6. helmikuuta 2012.
SJ 3000 on ainoa Ruotsin kaukoliikenteessä käytettävä juna, joka soveltuu uudelle Botnian radalle ja sen ERMTS-kulunvalvontajärjestelmälle.
Koko tilauksen arvo oli 2,05 miljardia kruunua, eli yhden junayksikön hinnaksi muodostui 101 miljoonaa kruunua. SJ päätti jättää käyttämättä tilaukseen sisältyneen option lisäyksiköistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Regina Wikimedia Commonsissa
Bombardierin sivu Reginasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Right Round

| ”Right Round” Flo Rida feat>  Kesha |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: R.O.O.T.S.
 Äänitetty : 2008
 Julkaistu: 25. tammikuuta 2009
 Formaatti: CD, digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Dr. Luke Kool Kojak
 Tyylilaji: rap
 Kesto: 03.26
 Levy-yhtiö: Poe Boy/Atlantic/Warner
Flo Ridan muut singlet
| ”In the Ayer” 2008 | ”Right Round” 2009 | ”Shone” 2009 |
Keshan muut julkaisut
|   | ”Right Round” 2009 | ”Tik Tok” 2009 |
Right Round on yhdysvaltalaisen rap-artisti Flo Ridan ensimmäinen single hänen toiselta albumiltaan R.O.O.T.S.. Hän esittää kappaleen yhdessä Keshan kanssa. Right Round julkaistiin radiosoittoon 20. tammikuuta 2009 ja se on noussut listaykköseksi Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa, Irlannissa, Turkissa ja Isossa-Britanniassa. Kappale sisältää samplen Dead or Alive -yhtyeen vuoden 1984 hittikappaleesta You Spin Me Round (Like a Record).
Kaupallinen menestys

Right Round teki ensiesiintymisensä Billboard Hot 100 -listalla sijalla 74 ja nousi ykköseksi 28. helmikuuta 2009 myytyään 636 000 digitaalista latausta ensimmäisen viikon aikana. Kyseessä oli suurin ensimmäisen viikon latausmäärä koskaan. Vanha ennätys oli joulukuulta 2007 niin ikään Flo Ridan esittämän Low:n nimissä. Toisella viikolla latauksia tuli vielä 460 000 lisää, mikä riitti kaikkien aikojen viikkolatausten määrässä kolmannelle sijalle. Right Roundista tuli nopeimmin miljoona kopiota myynyt kappale Yhdysvalloissa miljoonarajan ylityttyä vajaassa kahdessa viikossa. Se rikkoi vastaavan ennätyksen myös kahden miljoonan kohdalla, tuo raja ylittyi viiden myyntiviikon jälkeen. Yhteensä Right Round on ladattu 2 027 000 kertaa. Billboard Hot 100 -listaa se on johtanut viiden viikon ajan.
Listasijoitukset

| Lista (2009) | Lista sijoitus |
| --- | --- |
Australian Singles Chart: 1
Austrian Singles Chart: 2
Belgian Singles Chart (Flanders): 2
Belgian Singles Chart (Wallonia): 1
Canadian Hot 100: 1
Danish Singles Chart: 3
Dutch Top 40: 3
Eurochart Hot 100 Singles: 2
French Singles Chart: 2
German Singles Chart: 4
German Black Chart: 1
Irish Singles Chart: 1
Israeli Singles Chart: 2
Japan Hot 100: 8
Latvian Singles Chart: 7
New Zealand Singles Chart: 2
Norwegian Singles Chart: 2
Suomen virallinen singlelista: 3
Swedish Singles Chart: 2
Swiss Singles Charts: 2
Turkey Top 20 Chart: 1
UK R&B Chart: 1
UK Singles Chart: 1
U.S. Billboard Hot 100: 1
U.S. Billboard Hot Rap Tracks: 3
U.S. Billboard Pop 100: 1
Robert Edward Mulvee

Robert Edward Mulvee
Robert Edward Mulvee (15. helmikuuta 1930 Boston, Massachusetts – 28. joulukuuta 2018) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Manchesterin hiippakuntaan 30. kesäkuuta 1957 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Summan titulaaripiispaksi 15. helmikuuta 1977. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Odore Joseph Gendron, jota avustivat Ernest John Primeau ja John Francis Hackett.
Mulvee sai 19. helmikuuta 1985 nimityksen Wilmingtonin piispaksi ja 9. helmikuuta 1995 Providencen koadjuuttoripiispaksi. 11. kesäkuuta 1997 hänestä tuli sen piispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 31. maaliskuuta 2005.
Rem Koolhaas

| Rem Koolhaas |
| --- | --- |
 Rem Koolhaas vuonna 2005.
Henkilötiedot
Syntynyt:  17. marraskuuta 1944 Rotterdam
Kansalaisuus:  Alankomaat
Arkkitehti
Koulutus:  Architectural Association School of Architecture ja Cornell University College of Architecture, Art, and Planning (käännä suomeksi)
Taidesuuntaus:  dekonstruktivismi
Merkittävät työt:  Seattlen keskuskirjasto, Casa da Música, De Rotterdam, CCTV HQ
Palkinnot
 Pritzker-palkinto (2000) 
Remment Koolhaas, koko nimeltään Remment Lucas Koolhaas (s. 17. marraskuuta 1944 Rotterdam, Alankomaat) on alankomaalainen Pritzker-palkittu arkkitehti, arkkitehtuurin teoreetikko ja kaupunkisuunnittelija.
Nuorena Koolhaas opiskeli käsikirjoittamista Alankomaiden elokuva-akatemiassa. Hän työskenteli sen jälkeen toimittajana Haagse Post -lehdessä. Vuonna 1968 Koolhaas alkoi opiskella arkkitehtuuria Lontoon Architectural Association School of Architecturessa. Valmistuttuaan sieltä hän jatkoi opintojaan Cornellin yliopistossa O.M. Ungersin johdolla.
Koolhaas perusti Office for Metropolitan Architecture -arkkitehtitoimiston (OMA) Lontoossa vuonna 1975 vaimonsa Madelon Vriesendorpin sekä Elia ja Zoe Zenghelisin kanssa. Myöhemmin toimistoon liittyi myös Koolhaasin oppilas Zaha Hadid, joka perusti sittemmin oman arkkitehtitoimistonsa.
OMA:n ensimmäinen suuri tilaus oli Rotterdamin Kunsthal, joka valmistui vuonna 1992. Siihen mennessä Koolhaas oli jo saavuttanut mainetta tuotteliaana kirjoittajana ja arkkitehtuurikriitikkona. Kunsthaalin toteutuksessa Koolhaas pyrki soveltamaan käytännössä kirjassaan Delirious New York (1978) esittämiään huomioita. Tuossa kirjassa hän ihannoi kaupunkielämän ”sattumallista” luonnetta. Kaupunki on kuin riippuvuutta aiheuttava kone, josta ei voi paeta. Uran alussa Koolhaasin kirjoitukset toivat hänelle tunnustusta visionäärinä. Myöhemmin vankka käytännön arkkitehtuurin, kaupunkisuunnittelun, tutkimuksen ja kirjoittamisen yhdistelmä vakiinnutti Koolhaasin maineen.
Koolhaasilla ei ole helposti tunnistettavaa tyyliä. Hän itse pitää tätä hyvänä asiana, sillä hänen suunnittelemansa rakennukset on tehty hyvin erilaisiin ympäristöihin ja olosuhteisiin, eivätkä lopputulokset voi silloin olla samanlaisia. Koolhaasia on kutsuttu sekä modernistiksi että dekonstruktivistiksi, mutta hän ei pidä luokittelusta.
Koolhaas on vuodesta 1995 toiminut professorina Harvardissa, jossa hän johtaa opiskelijoiden tutkimusryhmää, joka tutkii erilaisia kaupunkitilaan vaikuttavia asioita. Tutkimusryhmä on muun muassa tutkinut eri kaupunkeja, kuten Kiinan Pearl River Deltaa, antiikin Roomaa ja Lagosia sekä analysoinut vähittäiskaupan ja kulutuksen merkitystä nykyisissä kaupungeissa.
Nykyisin Koolhaas johtaa sekä OMA:n että sen tutkimuspainotteisen sivuhaaran AMO:n toimintaa. AMO toimii sosiaalisten, taloudellisten ja teknologisten kysymysten ajatushautomona. Rem Koolhaasin ja OMA:n työt ovat saaneet useita palkintoja, kuten Pritzker-palkinnon vuonna 2000 sekä RIBA–kutamitalin vuonna 2004.
Projektit

Copenhagen Brewery Site competition winner, for a new Danish Architecture Center
Milstein Hall, Cornell, suunnitteluvaiheessa
Casa da Música (2001–2005), Porto, Portugali
Seattlen keskuskirjasto (2004)
CCTV HQ, Peking (rakennustyöt alkoivat 2004)
Retail design for Prada stores (New York 2003, Los Angeles 2004)
McCormick Tribune Campus Center, IIT, (Chicago, 1997–2003)
Royal Dutch Embassy (Berliini, 2003)
Guggenheim Museum, (Las Vegas, 2002)
Second Stage Theatre, (New York City, 1999)
Educatorium, (Utrecht, 1993–1997)
Kunsthal (Arkistoitu – Internet Archive), (Rotterdam, 1993)
Euralille (Lille, 1988)
Netherlands Dance Theater (Haag, 1988)
"Maison à Bordeaux" (Bordeaux, Ranska)
Nexus Housing (Fukuoka, Japani)
Palkinnot ja tunnustukset

Pritzker-palkinto
Venetsian arkkitehtuuribiennaalin Kultainen leijona elämäntyöstä 2010
Mies van der Rohe Award for European Architecture -palkinto 2005
Architekturpreis Berlin -palkinto 2003
Kuvagalleria

Seattlen keskuskirjasto
Casa da Música, Porto
De Rotterdam (Koolhaas ja OMA)
CCTV HQ, Peking
Alankomaiden suurlähetystö Berliinissä
Regulate... G Funk Era, Pt. II

| Regulate> .. G Funk Era, Pt. II Warren G |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Julkaistu: 6. elokuuta 2015
 Formaatti: digitaalinen
 Tuottaja(t): Warren G
 Tyylilaji: G-funk West Coast hip hop
 Kesto: 15.32
 Levy-yhtiö: G-Funk Entertainment
Warren G:n muut julkaisut
| The G Files 2009 | Regulate... G Funk Era, Pt. II 2015 |   |
Singlet albumilta Regulate... G Funk Era, Pt. II
 ”My House” Julkaistu: 13. heinäkuuta 2015
Regulate... G Funk Era, Pt. II on rap-artisti Warren G:n ensimmäinen EP-levy, joka julkaistiin vuonna 2015. Se on jatko-osa Warren G:n vuonna 1994 julkaistulle debyyttialbumille. EP:llä käytettiin vuonna 2011 edesmenneen Nate Doggin ennen julkaisemattomia äänitteitä.
Kappaleet

Intro – 0.52 (feat. Reverened TaaaDow)
My House – 2.51 (feat. Nate Dogg)
Saturday – 3.39 (feat. E-40, Too Short & Nate Dogg)
Keep On Hustlin – 3.52 (feat. Jeezy, Bun B & Nate Dogg)
Dead Wrong – 3.56 (feat. Nate Dogg)
Robert Ek

Ek vuonna 1877. Kuva: Daniel Nyblin.
Robert Ek (7. kesäkuuta 1830 Pori – 24. helmikuuta 1914 Hamina) oli suomalainen lääkäri ja  valtiopäivämies.
Robert Ekin vanhemmat olivat kauppalaivuri, kunnallisraatimies Karl Jakob Ek ja Sofia Elisabet Thurman ja puoliso vuodesta 1859 Sofia Katarina Charlotta Tams. Ek tuli ylioppilaaksi 1846 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1850. Opiskeltuaan lääketiedettä Pariisissa 1851–1854 hän oli lääketieteen kandidaatti Uppsalassa 1854 ja työskenteli vuoden ajan Karoliiniseen instituuttiin kuuluvilla laitoksilla Tukholmassa. Lääketieteen lisensiaatti ja lääketieteen ja kirurgian tohtori hänestä tuli Uppsalassa 1856. Ek oli Turun piirin vt. piirilääkäri 1856 ja Lääkintöylihallituksen ylimääräinen lääkäri 1857. Haminan kadettikoulun esikuntalääkärinä hän toimi 1861–1892. Hän sai hovineuvoksen arvon 1866 ja kollegineuvoksen arvon 1870. Ek edusti porvarissäädyssä Haminan kaupunkia valtiopäivillä 1877–1878. Haminan kaupunginvaltuuston jäsen Ek oli 1875–1882 ja 1885–1890.
Rantabaari (2. tuotantokausi)

| Rantabaari 2>  tuotantokausi |
| --- | --- |
 

 
Alkuperämaa:   Suomi
Esittäminen
Verkko:  C More Sub / mtv
Ensimmäinen esitys:  2020-01-2020. tammikuuta 2020
Viimeinen esitys:  2020-03-2323. maaliskuuta 2020
Esitysten määrä:  61
Kaudet
 ← Edellinen 1. tuotantokausi Seuraava → 3. tuotantokausi
Suomalaisen Rantabaari-draamasarjan toinen tuotantokausi julkaistiin keväällä 2020 C More -suoratoistopalvelussa. Jaksoja julkaistiin maanantaisin kuusi kappaletta (paitsi viimeisellä julkaisuviikolla seitsemän jaksoa). Toisen tuotantokauden jaksot esitettiin televisiossa Sub-kanavalla ja julkaistiin mtv-suoratoistopalvelussa maanantaista keskiviikkoon elokuusta-joulukuuhun 2020.
Rooleissa > Päärooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Johanna Puhakka  | … |  Alissa Nikkinen   |
|  Sofia Arasola  | … |  Lola Vinberg   |
|  Miikka Wallin  | … |  Pietari Haukkala   |
|  Heikki Ranta  | … |  Perttu Männistö   |
|  Matti Leino  | … |  Anssi Koski   |
|  Maria Loikala  | … |  Pinja Koski     |
|  Aino Sirje  | … |  Jartsa Eerola   |
|  Emilia Jansson  | … |  Krista Eerola-Jokelainen   |
|  Heikki Slåen  | … |  Sauli Jokelainen   |
|  Jaana Joensuu  | … |  Suvi Taivalsalo   |
|  Jaakko Mölsä  | … |  Ville Fränti   |
|  Sara Ritala  | … |  Olivia Pouru   |
|  Eric Barco  | … |  Milo Vinberg   |
Rooleissa > Sivurooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tuomas Paalanen  | … |  Filip   |
|  Jose Viitala  | … |  Timi   |
|  Marius Laiho  | … |  Tommi Juslin   |
|  Tuukka Leppänen  | … |  Johannes Taivalsalo   |
|  Milla Puolakanaho  | … |  Emma   |
|  Konsta Kontturi  | … |  Touko Jokelainen   |
|  Karri Kontturi  | … |  Veikko Jokelainen   |
|  Susanna Hyvärinen  | … |  Pirjo Sorsa   |
|  Harri Ahola  | … |  Ari Sorsa    |
|  Runo Laulumaa  | … |  Kosti Sorsa   |
|  Jare Sobott  | … |  Tuure Sorsa   |
|  Marika Sampio-Utriainen  | … |  Fiona Männistö   |
|  Pirjo Lankinen  | … |  Anne Fränti   |
|  Hannu Isoheiko  | … |  Juhani Koski   |
|  Lilian Pärni  | … |  Sirpa-Leena Koski   |
|  Ari Lahtinen  | … |  Aapo Vaara   |
|  Nico Orko  | … |  motoristimies   |
|  Hemmo Karja  | … |  Janne Haukkala   |
Tekijät

Ohjaajat: Jaakko Härkönen, Jonni Kullas, Kimmo Mäkinen ja Miika Peräkangas
Pääkäsikirjoittaja: Teemu Salonen
Tarinakäsikirjoittajat: Tanja Juslin, Aki Ryynänen ja Sanna Sarajärvi
Dialogikäsikirjoittajat:Nina Eskelinen, Tarja Huhtala, Janne Hyvönen, Outi Ikonen, Janika Jalkanen, Tanja Juslin, Hanna-Mari Lahtinen, Tuula-Elina Ojanen, Hanna Pihko, Aki Ryynänen, Sanna Sarajärvi ja Kaisa Viitamäki
Story editor: Samuli Ojanperä
Senior script editor: Anni Kangas
Alkuperäisidea: Jani Hartikainen & Marko Äijö
Kuvaajat: Lassi Karhulahti, Ville Sarvola, Taksu Takkunen ja Antti Halkoaho
Vastaava leikkaaja: Tommi Sipilä
Lavastajat: Pirjo Rossi & Nanna Hirvonen
Tuottajat: Sanni Halttunen, Nina Laanterä ja Jasmi Kuusisto (MTV)
Vastaavat tuottajat: Laura Rislakki, Marko Äijö ja Jani Hartikainen (MTV)
Aiheesta muualla

Rantabaari Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Rantabaari-sarjan jaksot MTV Katsomossa
| --- | --- |
Tuotantokaudet:  1. tuotantokausi | 2. tuotantokausi | 3. tuotantokausi | 4. tuotantokausi | 5. tuotantokausi | 6. tuotantokausi
Kanavat:  C More | MTV Katsomo | MTV Sub