stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kurdistan
Iranin Kurdistan

Iranissa asuu Turkin jälkeen toiseksi eniten kurdeja.  Edustamattomien valtioiden ja kansojen yhteisö (EVKY) arvioi vuonna 2017 Iranin kurdien määräksi 8–10 miljoonaa, joka on 11–15 % koko Iranin väestöstä.  Vuoden 2011 väestönlaskennassa Kordestānin provinssissa oli lähes 1,5 miljoonaa asukasta.
Iranin Kurdistanissa oli kesällä 2005 laajoja mielenosoituksia kurdien oikeuksien puolesta.
Piranshahr ja Mahabad muodostavat Mukriyanin alueen.
Turkin Kurdistan

Turkissa taisteleva kurdipuolue Kurdistanin työväenpuolue (kurdiksi Partiya Karkerên Kurdistan, PKK‎) on perustettu vuonna 1978. Se aloitti aseellisen toiminnan vuonna 1984.
Turkin hävittyä ensimmäisen maailmansodan voittajavaltiot suunnittelivat Kurdistanin autonomisen alueen perustamista, mutta sitä ei saatu toteutettua, koska Kemal Atatürk sai Turkin alueella olevat kansat puolelleen, mikä johti Turkin itsenäistymiseen. Maailmansodan aikana ja jälkeen turkinarmenialaisten ja kurdien välillä oli paljon ongelmia. Turkinkreikkalaisia muutti sankoin joukoin Kreikkaan, kun Turkki alkoi vainota kreikkalaisväestöään. Kurdit säilyivät vainoilta ja ovat näiden tapahtumien jälkeen olleet Turkin suurin kansallinen vähemmistö.
Kaakkois-Turkissa (Koillis-Kurdistanissa) PKK on vuodesta 1984 näihin päiviin asti käynyt sissisotaa, johon maan armeija ja hallitus ovat vastanneet raskailla vastaiskuilla. Tuhansia kyliä on hävitetty ja miljoonat ihmiset ovat joutuneet pakenemaan kodeistaan. Yli 37 000 ihmistä on kuollut tässä konfliktissa.
PKK:n johtaja Abdullah Öcalan vangittiin ja tuomittiin kuolemaan vuonna 1999. Tuomio muutettiin elinkautiseksi Turkin luopuessa kuolemantuomiosta, ja Öcalan elää edelleen Imralin vankilasaarella lähellä Mudanyan kaupunkia. Öcalan on tällä hetkellä myyttinen hahmo monille kurdeille. Euroopan unioni ja Yhdysvallat ovat luokitelleet PKK:n terroristijärjestöksi. Turkin monista yrityksistä huolimatta Yhdistyneet kansakunnat, Kiina, Venäjä, Intia ja Sveitsi ovat kieltäytyneet luokittelemasta PKK:n terroristijärjestöksi.
Viime vuosina Turkin valtio on sallinut kurdin kielen eri murteiden opetuksen yksityisissä oppilaitoksissa sekä kurdinkieliset radio- ja televisio-ohjelmat. Kehityksestä huolimatta Turkissa koulutus vain kurdienkielellä on kielletty, kurdienkielen opiskelu sallitaan vain sivuaineena joissain oppilaitoksissa. Turkin EU-jäsenyysneuvotteluissa kurdikysymys on noussut esille osana Turkin ihmisoikeustilannetta.
Vaikka PKK on julistanut lopettaneensa sodankäynnin, Turkin armeijan väkivaltaiset iskut, pidätykset ja ihmisoikeusrikkomukset ovat jatkuneet. Joidenkin mukaan sota oli väistämätön seuraus tukahduttavasta ilmapiiristä, murhista ja pidätettyjen kiduttamisesta ja yrityksistä sulauttaa kurdit valtaväestöön. Toisten mielestä taas sota oli väistämätön seuraus alueitten välisistä taloudellisista ja sosiaalisista eroista sekä terrorismista. Turkki ei edelleen tunnusta kurdeja; Turkin perustuslain 66. artiklan mukaan Turkin kansalaiset ovat turkkilaisia.
Syyrian Kurdistan

Syyrian kurdit ovat pienempi väestöryhmä kuin vastaava Turkissa. Syyrian kurdien määrä on noin 2–3,5 miljoonaa. He asuvat Pohjois-Syyriassa, heidän suosimiaan kaupunkeja ovat Kobane, Afrin, Qamishlo, Derik, Tirbe Sibi ja Hasake. Monilla ei ole edes maan kansalaisuutta. Vuonna 2010 kurdit ottivat yhteen turvallisuuspoliisin kanssa, ja heitä syytettiin veljeilystä terroristijärjestöksi luokitellun PKK:n kanssa. Syyrian sisällissodan aikana 2012 Syyrian kurdit alkoivat valmistautua vaatimaan omaa autonomista aluetta. Turkin kurdijärjestöt Masoud Barzanin johdolla tukivat heidän pyrkimyksiään. Kurdit ovat osallistuneet Syyrian sisällissotaan (26.1.2011–) taistelemalla jihadistijärjestö Isisiä vastaan.
Syyskuussa 2019 Yhdysvaltain presidentti Donald Trump päätti kotiuttaa huomattavasti Yhdysvaltain sotilaita Syyriasta, mikä käytännössä jätti Koillis-Syyrian kurdit Turkin alueelle kohdistaman hyökkäyksen armoille. Turkin hyökkäys Syyriaan alkoi 9. lokakuuta 2019, ja Turkin presidentti Recep Tayyip Erdoğan ilmoitti tarkoituksena olevan "eliminoida terroristit" maiden väliseltä rajaseudulta. Hyökkäyksen kohteena olevalla alueella sijaitsee leirejä, joilla pidetään kurdien vangitsemia Isis-terrorijärjestön taistelijoita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ali Ahmed, Mohammed: The legal status of the Kurds in the Middle East: The twenty-first century policies of Turkey, Iran, Syria and Iraq towards the Kurds.  (väitöskirja)  University of Exeter, 2010.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Kurdistanin historiaa – Valokuvagalleria
Kurdistanin lipussa on vihreää, punaista ja aurinko. Vihreä tarkoittaa ruohoa, punainen peshmergan verta. Keskellä oleva 21-sakarainen aurinko tarkoittaa Kurdistanin kansallispäivää nawrozia, jota vietetään 21. maaliskuuta.
Irakin kurdialueet
  Irakin Kurdistanin autonominen alue  Irakin Kurdistaniin kuuluvat alueet  Irakin Kurdistanin vaatimat alueet  Irakin valtion hallitsemat alueet
Éric Rohmer

Éric Rohmer vuonna 2004.
Éric Rohmer (synt. Jean-Marie Maurice Schérer tai Maurice Henri Joseph Schérer, 4. huhtikuuta 1920 Nancy, Ranska – 11. tammikuuta 2010) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Uran alkuvaihe

Éric Rohmer opiskeli historiaa ja työskenteli aluksi opettajana. 1940-luvun puolivälissä hän alkoi työskennellä toimittajana ja julkaisi romaanin. Elokuvakriitikon toimi ja useiden elokuva-alan lehtien toimittajan työt veivät häntä kohti elokuvantekijän ammatteja. Rohmerin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva vuonna 1952 jäi keskeneräiseksi. Vuosina 1957–1963 Rohmer oli uuden aallon elokuvaan vaikuttaneen elokuvalehti Cahiers du cinéman päätoimittaja.
Vuonna 1959 Rohmer sai valmiiksi elokuvan Leijonan merkki. Läpimurron hän teki vasta elokuvilla Keräilijätär (1967) ja Yöni Maudin luona (1969). Näiden aikojen elokuvat muodostavat sarjan Kuusi moraalitarinaa. Myöhempiä tunnettuja elokuvia ovat O:n markiisitar (1975), Pauline rantatyttö (1982), Vihreä säde (1986) ja Syystarina (1998). Hän jatkoi uraansa 2000-luvulle asti.
Tunnustukset

Elokuva Vihreä säde toi Éric Rohmerille vuonna 1986 Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan. Filmi oli osa hänen Komedioita ja sananlaskuja -sarjaansa. Vuonna 2001 hänelle myönnettiin elämäntyöstään Kultainen leijona. Hän oli myös Oscar-ehdokkaana vuonna 1970 ja useampaan otteeseen César-ehdokkaana. Clairen polvi (1970) sai Louis Dellucin palkinnon ja Perceval le Gallois (1978) Prix Méliès’n.
Rohmer oli viimeinen maineeseen noussut ranskalaisen elokuvan uuden aallon ohjaaja. Monet hänen filmeistään ovat kirjallisten aiheiden elokuvasovituksia. Komediallisessa sävyssä tehdyt, henkevän ironista keskustelua sisältävät Rohmerin filmit eivät juurikaan sisällä toimintaa, sillä Rohmer etsi tietoisesti ihmisen sisäistä draamaa.
Filmografia

Leijonan merkki (Le Signe du lion, 1962)
Kuusi moraalista tarinaa (Six contes moraux) 1962–1972:
La Boulangère de Monceau (1962) – lyhyt, ei esitetty teatterissa
La Carrière de Suzanne (1963) – lyhyt, ei esitetty teatterissa
Yöni Maudin luona (Ma nuit chez Maud, 1969)
Keräilijätär (La Collectionneuse) (1967)
Clairen polvi (Le Genou de Claire, 1970)
Rakkaus iltapäivällä (L’Amour l’après-midi, 1972)
O:n markiisitar (La Marquise d’O, 1976)
Perceval le Gallois (1978)
Catherine de Heilbronn (1979)
Komedioita ja sananlaskuja (Comédies et proverbes) 1981–1987:
Lentäjän nainen (La Femme de l’aviateur, 1981)
Ihana avioliitto? (Le Beau Mariage, 1982)
Pauline rantatyttö (Pauline à la plage, 1983)
Täysikuu Pariisissa (Les Nuits de la pleine lune, 1984)
Vihreä säde (Le Rayon vert, 1986)
Ystävättäreni poikaystävä (L’Ami de mon amie, 1987)
Reinetten ja Mirabellen neljä seikkailua (4 aventures de Reinette et Mirabelle, 1987)
Neljän vuodenajan tarinat (Contes des quatre saisons) 1990–1998:
Kevättarina (Conte de printemps) (1990)
Talvitarina (Conte d’hiver) (1992)
Kesätarina (Conte d’été, 1996)
Syystarina (Conte d’automne, 1998)
L’Arbre, le maire et la médiathèque (1993)
Les Rendez-vous de Paris (1995)
L’Anglaise et le Duc (2001)
Kolmoisagentti (Triple agent, 2004)
Les Amours d’Astrée et de Céladon (2007)
Huomioita

↑  Rohmer antoi henkilötiedoistaan useita versioita. Hän kertoi eri syntymänimiä ja eri syntymäpäiviä, kuten 21. maaliskuuta, 1920 ja  4. huhtikuuta 1920. Hän myös väitti joskus syntyneensä Nancyssä ja joskus Tullessa.'"`UNIQ--ref-00000000-QINU`"'
Kirjallisuutta

Anhava, Martti: Kun sattuma ja johdatus flirttailevat – Eric Rohmerin yö Pascalin seurassa. Filmihullu 3/2015.
Hösle, Vittorio: Eric Rohmer. Filmmaker and Philosopher. London: Bloomsbury, 2016. ISBN 978-1-4742-2113-9. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Éric Rohmer Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Bertel Roos

Bertel Arthur Roos
Bertel Arthur Roos (9. lokakuuta 1893 Rautalampi – 10. lokakuuta 1954) oli suomalainen Venäjän armeijan luutnantti ja Suomen armeijan luutnantti. Hänen vanhempansa olivat konsulentti Aapeli Roos ja Vilhelmiina Hiltunen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Priska Laineen kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion klassillisesta lyseosta vuonna 1912 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1913–1914.
Venäjän armeija

Hän ryhtyi sotilaaksi vuoden 1915 alussa ja liittyi vapaaehtoisena Venäjän armeijaan ja suoritti Vladimirin sotakoulun kurssin ja palveli Venäjän armeijaa 50. Siperialaisessa tarkka-ampujarykmentissä, jonka mukana hän otti osaa maailmansotaan ja yleni luutnantiksi.
Jääkäriaika

Venäjän vallankumouksen aikaan hänelle myönnettiin kotiloma armeijasta. Tällä kotilomalla hänelle kerrottiin mahdollisuudesta saada sotilasoppia Saksassa ja näin hän liittyi vapaaehtoisena jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 3. marraskuuta 1917, josta hänet poistettiin 5. tammikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän palasi Suomeen syyskuun alussa vuonna 1918 ja astui 24. lokakuuta 1918 luutnanttina Suomen armeijan palvelukseen ja määrättiin komppanianpäälliköksi Terijoen rajavartiopataljoonaan, josta hänet siirrettiin 17. tammikuuta 1920 samanlaiseen toimeen Käkisalmen läänin rykmenttiin. Armeijasta hän erosi 31. maaliskuuta 1920 ja matkusti sen jälkeen Pohjois-Amerikan Yhdysvaltoihin, jossa on toiminut postivirkailijana. Hänet on haudattu Brooklyniin New Yorkiin Yhdysvaltoihin.
Rossija-turnaus 1980

Rossija-turnaus 1980 (Russian Government Cup) oli viides sanomalehti Rossijan järjestämä jääpalloturnaus, joka pelattiin Syktyvkarissa 1.-5. helmikuuta 1980. Turnauksen voitti Neuvostoliitto. Afganistanin tapahtumien johdosta Norja boikotoi turnausta ja sen sijalla pelasi Komin joukkue, käytännössä HK Stroitel Syktyvkar.
Sarjataulukko ja ottelutulokset

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | Pts |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Neuvostoliitto | 3 | 3 | 0 | 0 | 20–5 | 6 |  | 6–2 | 6–1 |
|  Ruotsi | 3 | 2 | 0 | 1 | 27–6 | 4 | – |  | 12–0 |
|  Suomi | 3 | 1 | 0 | 2 | 5–18 | 2 | – | – |  |
|  Komin ASNT | 3 | 0 | 0 | 3 | 2–25 | 0 | 2–8 | 0–13 | 0–4 |
Rossija-turnaus 1984

Rossija-turnaus 1984 (Russian Government Cup) oli seitsemäs sanomalehti Rossijan järjestämä jääpalloturnaus, joka pelattiin Kemerovossa 3.-7. helmikuuta 1984. Turnauksen voitti Neuvostoliitto maalieron turvin.
Sarjataulukko ja ottelutulokset

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | Pts |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Neuvostoliitto | 3 | 2 | 1 | 0 | 11–2 | 5 |  | 1–1 | 3–0 | 7–1 |
|  Ruotsi | 3 | 2 | 1 | 0 | 8–3 | 5 | – |  | 2–1 | – |
|  Norja | 3 | 1 | 0 | 2 | 2–5 | 2 | – | – |  | 1–0 |
|  Suomi | 3 | 0 | 0 | 3 | 2–13 | 0 | – | 1–5 | – |  |
Vilho Roininen

| Vilho Roininen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Vilho Arvid Roininen
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1893 Rautavaara
Kuollut: 25. elokuuta 1960 (67 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärieverstiluutnantti
Vilho Arvid Roininen (10. heinäkuuta 1893 Rautavaara – 25. elokuuta 1960) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Pekka Roininen ja Hanna Korhonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1932 Eeva Maria Viitalan kanssa.
Opinnot

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1914–1915. Sotilaspedagogisen kurssin hän suoritti vuonna 1925 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1928.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 22. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen Libaussa vuonna 1917 hänet siirrettiin pataljoonan ratsuosastoon.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianvääpeliksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Tästä tehtävästä hänet siirrettiin 11. huhtikuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Rajamäellä, Tarpilassa ja Raivolassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana edelleen samaisessa 2 Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:ksi. Hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1919 Keski-Suomen rykmenttiin, jossa toimi nuorempana upseerina, komppanianpäällikkönä ja majoitusmestarina. Keski-Suomen rykmentistä hänet siirrettiin 5. maaliskuuta 1921 Kajaanin rajavartiostoon, jossa hänet sijoitettiin 1. komppanian päälliköksi ja 1. tammikuuta 1927 nuoremmaksi esiupseeriksi rajavartioston esikuntaan. Lapin rajavartiostoon hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1931 ja sijoitettiin esikuntaupseeriksi ja komentajan apulaiseksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Erillisen pataljoona 17:n komentajana ja myöhemmin perustetun Osasto Roinisen komentajana. Talvisodassa hän osallistui taisteluihin Alakurtissa, Joutsijärvellä ja Märkäjärvellä sekä Salla–Savukoski-akselin puolustustaisteluihin. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin Jalkaväkirykmentti 33:n komentajaksi ja edelleen Rajavartiosto 5:n komentajaksi.
Jatkosodan syttyessä hänet komennettiin Sissipataljoona 2:n komentajaksi, jonka mukana osallistui taisteluihin Alalammella, Hämekoskella, Rytyssä, Tohmajoella, Maaselässä ja Krivissä. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Perä-pohjolan sotilasläänin komentajaksi, josta hänet siirrettiin jo seuraavana vuonna Jalkaväenkoulutuskeskus 25:n päälliköksi, missä tehtävässä hän oli aina sodan päättymiseen saakka.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi päällikön apulaisena Jalkaväenkoulutuskeskus 1:ssä, josta hänet siirrettiin Rajavartiostojen päällikön apulaiseksi, kunnes hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1944. Hän siirtyi maanviljelijäksi Kuopion maalaiskunnan Haminalahteen.
Luottamustoimet

Kainuun rajavartioston kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1925–1931 ja Lapin rajavartioston kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1932–1937 sekä Suomen ja Neuvostoliiton 4. ja 5. paikallisen rajantarkastuskomission suomalaisen valtuuskunnan puheenjohtajana vuosina 1938–1939. Hän toimi myös Suomen ja Neuvostoliiton välisen porosopimuksen edellyttämänä valtuutettuna poroasioissa Lapin läänin rajaosuudella vuonna 1939.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. elokuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 28. helmikuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 1940 |     |  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali miekan kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n ratsuosasto, kuvan keskellä osaston päällikkö, saksalainen luutnantti Sievert.
Alexander Roslin

Roslinin omakuva vuodelta 1785.
Roslinin allekirjoitus
Alexander Roslin (15. heinäkuuta 1718 Malmö – 5. heinäkuuta 1793 Pariisi) oli ruotsalainen muotokuvamaalari, joka työskenteli vuodesta 1752 pääasiassa Pariisissa Ranskassa, missä hän omaksui hienostuneen rokokoo-tyylin. Erityisesti hänen maalauksiensa tekstiilien käsittelyä on kutsuttu loisteliaaksi.. Roslin oli ajan aristokratian ja sivistyneistön suosiossa, ja hän maalasi muun muassa Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n, Venäjän keisarinnan Katariina Suuren ja Carl von Linnén muotokuvat. Hänet kutsuttiin vuonna 1767 Ranskan akatemian jäseneksi. Hänen töitään on nähtävissä Tukholman Kansallismuseossa. Kolme Roslinin teosta kuuluu Suomen Kansallisgallerian kokoelmiin.
Teoksia

Hunnutettu nainen
Jenningsin perhe
Kustaa III ja hänen veljensä
Galleria

1756
Kustaa III ja hänen veljensä
Jenningsin perhe
Kustaa III
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alexander Roslin Kansallisgallerian kokoelmissa
Alexander Roslin Europeanassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  Victoria  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
David Rockefeller

| David Rockefeller |
| --- | --- |
 David Rockefeller vuonna 1953
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1915 New York, New York
Kuollut: 20. maaliskuuta 2017 (101 vuotta) Pocantico Hills, New York
Muut tiedot
Omaisuus:   3,3 miljardia USD
David Rockefeller, Sr. (12. kesäkuuta 1915 New York, New York, Yhdysvallat – 20. maaliskuuta 2017 Pocantico Hills, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen liikemies, yhteiskunnallinen vaikuttaja ja Rockefellerin suvun patriarkka (2004–2017). Hänen isänsä oli John D. Rockefeller, Jr.
Kuolemaansa saakka Rockefeller oli maailman vanhin miljardööri; hänen kuolemansa jälkeen singaporelaisesta Chang Yun Chungista tuli maailman vanhin miljardööri.
Opinnot

David Rockefeller valmistui vuonna 1936 cum laudella Harvardista ja täydensi opintojaan Harvardissa sekä London School of Economicsissa. Hän sai vuonna 1940 filosofian tohtorin arvon Chicagon yliopistosta.
Ura

Rockefeller toimi Chase Manhattan Bankin, nykyisen JPMorgan Chasen, toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana. Hän toimi myös Museum of Modern Artin hallituksen kunniapuheenjohtajana. Hän oli myös entinen Rockefeller Groupin hallituksen puheenjohtaja.
Rockefeller toimi kansainvälisellä tasolla muun muassa Bilderberg-ryhmässä ja Trilateraalisessa komissiossa. Lisäksi Rockefeller oli aktiivinen kansainvälisten suhteiden neuvostossa (engl. Council on Foreign Relations). Rockefellerin varallisuudeksi arvioitiin 3,3 miljardia Yhdysvaltain dollaria vuonna 2017, ja hän kuului 300 maailman rikkaimman ihmisen joukkoon. Vuonna 2008 Rockefeller lahjoitti 100 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria Harvardin yliopistolle, mikä on suurin kenenkään entisen oppilaan koskaan tekemä lahjoitus.
Rockefeller sai useita merkittäviä tunnustuksia sekä ulkomailla että kotimaassa, jälkimmäisessä muun muassa Presidential Medal of Freedomin vuonna 1998.
Rockefellerin Rockefeller Centerissä sijaitsevassa toimistossa Room 5600 on hänen kuuluisa Rolodex-yhteystietoluettelonsa, johon hän kokosi yhteystietoja 1940-luvulta lähtien. Se sisältää noin 150 000 henkilön yhteystiedot, joiden joukossa on monia vaikutusvaltaisia henkilöitä. Hän oli perustamassa filantrooppista järjestöä The Rockefeller Brothers Fundia (RBF) eli 'Rockefeller-veljesten rahastoa' veljiensä John D. III:n, Nelsonin, Winthropin ja Laurancen kera.
Rockefeller kertoi muistelmakirjassaan David Rockefeller’s Memoirs (2002) kuuluneensa vapaamuurareihin.
Politiikassa

Rockefeller tapasi jokaisen Yhdysvaltain presidentin Dwight D. Eisenhowerista alkaen. Presidentti Jimmy Carter tarjosi hänelle paikkaa Yhdysvaltain valtiovarainministerinä, mutta hän kieltäytyi. Nelson Rockefeller jopa tarjosi hänelle Robert Kennedyn senaattipaikkaa tämän salamurhan jälkeen.
Rockefeller toimi Yhdysvaltain republikaanipuolueessa.
Rockefellerillä oli myös merkittävä asema Bilderberg-ryhmässä, ja lisäksi hänellä oli yhteyksiä CIA:han.
Yksityiselämä

Rockefellerillä oli sisar Abby, ja neljä veljeä: John D. III, Nelson, Laurance ja Winthrop. Hänellä on myös kuusi lasta – David, Jr., Abigail, Neva, Margaret, Richard ja Eileen.
David Rockefeller kuoli sydämen vajaatoimintaan nukkuessaan kotonaan Pocantico Hillsissä, New Yorkissa 20. maaliskuuta 2017. Hän oli kuollessaan 101-vuotias.
Teokset

Memoirs, David Rockefeller, New York: Random House, 2002. ISBN 978-0812969733
Kirjallisuutta

David: Report on a Rockefeller, William Hoffman, New York: Lyle Stuart, 1971. (Ainoa julkaistu elämäkerta)
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta David Rockefeller Wikisitaateissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: James S. Rockefeller | Rockefellerin suvun patriarkka 11. elokuuta 2004 – 20. maaliskuuta 2017 | Seuraaja: Steven C. Rockefeller |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: George Champion | Chase Manhattan Bankin toimitusjohtaja 1969–1980 | Seuraaja: Willard Butcher |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
William Roscoe

| William Roscoe |
| --- | --- |
 William Roscoe
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. maaliskuuta 1755
Kuollut: 30. kesäkuuta 1831 (76 vuotta)
Ammatti:  kirjailija, poliitikko
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William Roscoe (8. maaliskuuta 1755 – 30. kesäkuuta 1831) oli englantilainen kirjailija. Hän toimi ensin asianajajana, sittemmin pankkiirina. Hän oli alahuoneen jäsen vuodesta 1806. Hän taisteli orjakauppaa vastaan. Hänen veljenpoikansa oli englantilainen kemisti Henry Enfield Roscoe (1833–1915).
Teokset

The life of Lorenzo Medici (1796)
Life of Leo X (1805)
Suomennettu tuotanto

Perhosen tanssiaiset (The Butterfly's Ball, and the Grasshopper's Feast), runo teoksessa Lasten runojen aarteet, Suom. ja toim. Leena Mäkijärvi. Tampere: Satukustannus, 2000 ISBN 951-866-611-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Roscoe Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta The Butterfly's Ball on Wikiaineistossa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef