stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eric Lomax
Elämäkerta > Varhainen elämä

Lomax syntyi Edinburghissa 19. toukokuuta 1919. Hän lopetti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja meni töihin postitoimistoon. 8. huhtikuuta 1936 hän pääsi lajittelu- ja lennätinvirkailijaksi Edinburghissa. Maaliskuussa 1937 hänet ylennettiin virkailijaluokkaan.
Elämäkerta > Armeijassa

Vuonna 1939 19-vuotias Lomax liittyi Britannian armeijan Kuninkaallisiin viestijoukkoihin ennen toisen maailmansodan puhkeamista. Hän kävi kadettikoulun 152. kadettiupseerikoulutusyksikössä, josta valmistui joulukuussa 1940. Hänet ylennettiin vänrikiksi ja sijoitettiin viestiupseeriksi Kuninkaallisen tykistön 5. kenttärykmenttiin palvelusnumerolla 165340.
Elämäkerta > Armeijassa > Sotavankina

Luutnantiksi ylennetty Lomax oli sijoitettuna Singaporeen, kun liittoutuneet hävisivät Singaporen taistelun ja antautuivat japanilaisille joukoille helmikuussa 1942. Lomax marssitettiin Changin vankilaan yhdessä muiden liittoutuneiden joukkoihin kuuluneiden sotavankien kanssa. Sieltä hänet siirrettiin Kanchanaburiin, jossa hänet pakotettiin rakentamaan Burman rataa.
Vankeuden aikana Lomax rakensi salaa radiovastaanottimen, jotta vangit saivat kuunnella uutisia kotimaastaan. Hän jäi kuitenkin kiinni ja japanilaiset vartijat alistivat hänet julmiin kuulusteluihin. Lomax pakotettiin seisomaan tuntikaupalla polttavassa auringossa. Hänen päälleen poljettiin, hänen käsivartensa ja kylkiluunsa murrettiin hakunvarrella pieksämällä. Häntä vesikidutettiin; hänen päänsä peitettiin liinalla ja hänen suuhunsa ja nenäänsä pumpattiin vettä, jotta hän tuntisi hukkuvansa. Öisin hänet suljettiin ahtaaseen häkkiin omiin ulosteihinsa sotkettuna. Yksi hänen kiduttajistaan oli englantia puhuva Japanin keisarillisen armeijan sotilaspoliisiin Kenpeitaihin kuulunut tulkki Takashi Nagase, joka kuiski hänen korvaansa, että Lomaxin täytyy puhua ja että hän tulee kuolemaan pian. Hän ei kuitenkaan puhunut, sillä hän tiesi vangitsijoiden teloittavan hänet mikäli hän tekisi niin. Lääkäri, joka tutki hänet myöhemmin sanoi, ettei hänen ihostaan olkapäiden ja polvien välistä löytynyt runtelematonta kohtaa.
Elämäkerta > Sodan jälkeen

Hänet vapautettiin lokakuussa 1945 Japanin antautumisen jälkeen. Hän palasi Skotlantiin, mutta huomasi pian, ettei sodanjälkeisessä maailmassa oltu kiinnostuneita kuulemaan Kaukoidän sotavankien kärsimyksistä. Syyskuussa 1946 hän sai kuitenkin kunnianosoituksen "tunnustuksena urheudestaan ja ansioituneesta palveluksesta ollessaan sotavankina". Hänelle myönnettiin reservinjoukkojen Efficiency-kunniamerkki ja hänet ylennettiin kapteeniksi 1949. Samana vuonna hän erosi armeijasta ja siirtyi siviilielämään.
Hän ei kuitenkaan kyennyt sopeutumaan siviilielämään, joten hän liittyi siirtomaapalveluun ja hän sai töitä Kultarannikolla (nykyinen Ghana), jossa hän pysyi vuoteen 1955. Opiskeltuaan hallintotehtäviä hän teki töitä Skotlannin energiahallinnossa ja Strathclyden yliopistossa. Hän jäi eläkkeelle 1982.
Yksityiselämä

Lomax meni naimisiin ensimmäisen vaimonsa Agnesin ("Nan") kanssa 20. marraskuuta 1945, vain kolme viikkoa sen jälkeen kun hänet oli vapautettu sotavankeudesta. He saivat kolme lasta Linda May (s. 14. joulukuuta 1946, k. 13 joulukuuta 1993), Eric (s. 18 kesäkuuta 1948, kuoli synnytyksen aikana) ja Charmaine Carole (s. 17 kesäkuuta 1957).
Vuonna 1980 Lomax tapasi junassa kanadalaisen sairaanhoitajan Patricia "Patti" Wallacen, joka oli häntä 17 vuotta nuorempi. Patti muutti Kanadasta Britanniaan 1982. Lomax erosi Agnesista muutamaa kuukautta myöhemmin ja avioitui Pattin kanssa 1983.
Eric Lomax kuoli Berwick-upon-Tweedissä 2012. Hänen jälkeensä jäi Patti, tytär ensimmäisestä avioliitosta Charmaine sekä neljä lastenlasta.
Yksityiselämä > Sopiminen kiduttajan kanssa

Lomaxin kiduttaja Takashi Nagase oli kirjoittanut kirjan Crosses and Tigers omista kokemuksistaan sodan aikana ja rahoittanut buddhalaista temppeliä sovittaakseen tekonsa sodan aikana. Kirjassa Nagase kuvaili kokeneensa armon ja anteeksisaamisen tunteen vieraillessaan yhdellä suurista sotavankien hautausmaista Thaimaassa. Tämä raivostutti Lomaxin, mutta Patti sai taivuteltua hänet kirjoittamaan Nagaselle. Miehet aloittivat kaksi vuotta kestäneen kirjeenvaihdon, kunnes he päättivät tavata kuuluisalla sotavankien rakentamalla Kwai-joen sillalla. Keskustelujen seurauksena Lomax uskoi viimein Nagasen vilpittömyyteen katumuksessaan ja antoi hänelle anteeksi vuonna 1993.
Kahden miehen tapaaminen kuvattiin dokumenttielokuvaksi Enemy, My Friend?, jonka ohjasi Mike Finlason. Elokuva sai useita palkintoja.
Lomax kirjoitti kokemuksistaan sodassa sekä ennen sitä ja sen jälkeen omaelämänkerran The Railway Man, joka julkaistiin 1995. Se on palkittu mm. NCR Book Award- ja PEN/Ackerley Prize -kirjallisuuspalkinnoilla. Kirjan pohjalta on tehty samanniminen elokuva The Railway Man (2013), jonka pääosissa ovat Colin Firth ja Nicole Kidman.
Myös vuonna 1957 tehty sotaelokuvaklassikko Kwai-joen silta kertoo Eric Lomaxin kaltaisten liittoutuneiden sotavankien kokemuksista Burman radan rakentamisen aikana.
Teokset

The Railway Man (ISBN 0-09-958231-7)
Aiheesta muualla

The Railway Man's forgotten family: 'We were victims of torture too' - Lomaxin tytär kertoo Guardianin haastattelussa, kuinka Lomaxin kokemukset sotavankina vaikuttivat hänen myöhempään perhe-elämäänsä. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli:
Silta Kwai-joen yli Kanchanaburissa, Thaimaassa.
Käännös suomeksi
Sarjamurhaaja

Aikalaispiirros Viiltäjä-Jackista. Se on julkaistu Punch' tai The London Charivai -lehdessä.
From Hell -kirje joka lähetettiin 15. lokakuuta 1888. Sen lähetti henkilö joka väitti olevansa Viiltäjä-Jack.
Sarjamurhaaja on henkilö, joka tekee vähintään kolme erillistä henkirikosta yli kuukauden ajanjaksolla, joiden välisenä aikana hänen tarpeensa surmata kasvaa ja johtaa vietinomaisesti murhan uusimiseen. Yhdysvaltain keskusrikospoliisi Federal Bureau of Investigation (FBI) määrittelee sarjamurhaksi kahden tai useamman henkirikoksen sarjan, jossa henkirikokset on tehty erillisinä tapahtumina yleensä, mutta tekijänä ei ole aina yksi yksin toiminut henkilö.
Määritelmä

Termin keksi FBI-agentti Robert Ressler 1970-luvulla kriminologien tarpeisiin. Kriminologit erottavat sarjamurhaajan spree killeristä ja joukkomurhaajasta. Tavallisesti mainitaan ainakin seuraavat määritelmät:
Uhrimäärä: Sarjamurhaajan on täytynyt tappaa ainakin kolme ihmistä.
Paikka: Murhat, uhrien kaappaaminen ja/tai ruumiiden löytymispaikat ovat eri paikoissa.
Aikaväli: Tämä on määritelmä, joka erottaa sarjamurhaajat spree killer -tyypistä; murhien välissä on "viilentymispaussi" eli pitkä aikaväli, jolloin sarjamurhaaja valmistautuu seuraavan verityöhön.
On olemassa tapauksia, joissa kaksi tai useampi tekijä on toiminut yhteistyössä, mutta yleensä tekijöitä on vain yksi.
Sarjamurhaajan uhrit eivät yleensä ole murhaajalle tuttuja. Sarjamurhaajat luokitellaan usein sosiopaateiksi, joilla ei ole kykyä tuntea empatiaa muiden kärsimyksistä. Eräät sarjamurhaajat erikoistuvat niin sanottuun kidutusmurhaan, jolla tarkoitetaan uhrien hidasta surmaamista erityisen pitkän ajanjakson aikana.
Historiaa

Sarjamurhaajat yleistyivät 1900-luvun jälkipuoliskolla, mutta tätä varhaisempia esimerkkejä sarjamurhaajista ovat muun muassa Lontoon Viiltäjä-Jack (1888), Hannoverin Fritz Haarmann (1924) ja Düsseldorfin Peter Kürten.
Sarjamurhaajien varhaisiksi edeltäjiksi mainitut Gilles de Rais (1400-luku) ja Erzsébet Báthory (1600-luku) erosivat nykyajan sarjamurhaajista siinä, että he olivat korkeassa asemassa ja hyödynsivät rikosten toteuttamisessa valtaansa.
Pohjois-Euroopan sarjamurhaajat

Suuri osa Pohjois-Euroopassa kiinni jääneistä sarjamurhaajista on toiminut sairaaloissa tai muissa hoitolaitoksissa. Pohjolassa sarjamurhaajailmiö oli medialle ja suurelle yleisölle käytännössä tuntematon ennen kuin ruotsalainen Thomas Quick tunnusti kymmeniä hyvin pitkällä aikavälillä tekemiään murhia Ruotsissa, Norjassa ja Suomessa. Quick tuomittiin kahdeksasta murhasta, mutta hänen kaikki tuomionsa purettiin myöhemmin hänen peruuttaessa tunnustuksensa vuonna 2008, joka täten johti uusiin oikeuskäsittelyihin, joissa näyttö ei enää riittänyt ilman tunnustuksia. Pohjoismaissa, myös Suomessa, on kuitenkin ollut useita sarjamurhaajatyyppisiä henkirikollisia. Vuosina 1964–1965 Kuopiossa tapahtuneet nailonsukkamurhat ovat esimerkki sarjamurhaajatyyppisestä seksuaalihenkirikosten sarjasta. Ismo Junni syyllistyi vuosina 1980–1988 Helsingissä vaimonsa ja neljän miehen murhaamiseen. Vaimonsa hän oli pahoinpidellyt kuoliaaksi, ja muut uhrit hän oli pahoinpidellyt ja polttanut siirtolapuutarhamökkeihin. Ominaista Junnin teoille oli se, että hän irrotti usein uhreiltaan hampaan - mukaan lukien vaimoltaan. Vuonna 2010 Suomessa paljastui viisi potilasta murhannut ja viiden muun murhaamista yrittänyt lähihoitajana työskennellyt Ann-Maria Myllgren (ent. Aino Kerttu Annikki Nykopp-Koski). Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen tutkijan, Martti Lehden, mukaan Junni ja Nykopp-Koski ovat tyypillisiä sarjamurhaajia. Alibi-lehden mukaan ainoa suomalainen Yhdysvaltain liittovaltion poliisin (FBI) virallisesti sarjamurhaajaksi luokittelema henkilö on Michael Penttilä (syntyjään Jukka Lindholm), joka sai mediassa liikanimen sarjakuristaja.
Yhdysvalloissa  FBI:n akatemiassa profilointia opiskelleen Suomen keskusrikospoliisin rikosylikomisario Thomas Elfgrenin mukaan Suomessa on ollut useita sarjamurhaajatyyppisiä henkirikoksen tekijöitä, jotka ovat jääneet kiinni jo ensimmäisen henkirikoksen jälkeen. Elfgrenin mukaan sarjamurhaaja ei Suomessa ehdi yleensä tekemään enempää, kuin yhden henkirikoksen ennen kiinnijäämistään.
Saksalainen Niels Högel tuomittiin elinkautiseen vankeuteen elokuussa 2019 85 potilaan murhasta vuosina 2000–2005 eri sairaaloissa.
Motiiviluokittelu

FBI on luonut viisi yleistä motiivia, joiden perusteella sarjamurhaajat voidaan luokitella viiteen päätyyppiin.
Motiiviluokittelu > Visionäärit

Toisin kuin yleisesti kuvitellaan, sarjamurhaajat eivät yleensä ole psyykkisesti sairaita eivätkä kärsi hallusinaatioista tai äänistä. Yhdysvalloissa siihen kylläkin vetoavat monet sarjamurhaajat yrittäessään välttää kuolemantuomiota. Muutamia tapauksia kuitenkin tunnetaan. Esimerkiksi Herbert Mullin surmasi 13 ihmistä, koska äänet kertoivat hänelle, että murhat olisivat ainoa tapa estää maanjäristys Kaliforniassa. Lisäksi Mullin painotti tutkijoille, kuinka murhien aikaan Kaliforniassa ei tosiaan sitten tapahtunut maanjäristystä.
Motiiviluokittelu > Tehtävän saaneet

Nämä sarjamurhaajat uskovat tekojensa olevan oikeutettuja, koska he tappavat tietyntyyppisiä uhreja, tavallisesti prostituoituja tai vähemmistöryhmiin kuuluvia. He näkevät tekonsa palveluksena yhteiskunnalle. Tehtävän saaneet eroavat muista sarjamurhaajista siten, että heidän motiivinsa ei tavallisesti liity seksiin.
Motiiviluokittelu > Hedonistiset

Hedonistiset sarjamurhaajat tappavat jännityksen ja mielihyvän toivossa, joka tappamisessa syntyy. Hedonistit luokitellaan kolmeen alaryhmään:
Himomurhaajat (engl. lust) ovat motivoituneita seksuaalisesti. Tämän tyypin sarjamurhaajat ovat taipuvaisia muuttumaan spree killereiksi eli pyrähdystappajiksi, koska he eivät pysty hallitsemaan sisällään olevaa murhahimoaan ja seksuaalisia fantasioitaan. Kaikki, mikä liittyy heidän seksuaalisuuteensa (nekrofilia, pedofilia, raiskaus) ovat rituaaleja, joita he toistavat uhriensa kohtelussa.
Jännitysmurhaajat (engl. thrill) ovat yksi harvinaisimmista sarjamurhaaja-tyypeistä, sillä tämä vaatii täydellisen psykopaattisen luonteenpiirteen ja narsistisuuden. Jännitysmurhaajat tappavat jännityksen ja uhrin kivun/pelon takia. Yleensä tämän tyypin murhaajat ovat tylsistyneitä narsisteja, jotka omaavat psykopaatin luonteen. He tappavat, jotta saisivat elämäänsä jännitystä. Jotkut jännitysmurhaajat saattavat vahingoittaa uhrejaan seksuaalisesti, mutta se on pelkkä rituaali, joka tulee ennen "loppuhuipennusta" eli tappamista.
Materiamurhaajat (engl. comfort/profit) ovat motivoituneita materiasta ja mukavasta elämäntavasta. He yleensä tappavat uhrinsa ja ryöstävät hänet, mutta tappamisella on silti iso rooli heidän "mielenrauhansa" kannalta.
Motiiviluokittelu > Hyödyntavoittelijat

"Mustiksi leskiksi" kutsutut naiset yleensä surmaavat puolisoitaan juuri enimmäkseen rahan vuoksi.
Useimpia rahan tai muun sellaisen vuoksi tappavia (kuten palkkamurhaajia) ei luokitella sarjamurhaajiksi, koska heillä motiivina on ahneus eikä psykopatologinen pakkomielle. Raja voi olla tosin häilyvä. Esimerkiksi natsien miehittämässä Ranskassa toiminut Marcel Petiot luokiteltaisiin sarjamurhaajaksi. Hän esitti ranskalaisen vastarinnan jäsentä ja houkutteli kotiinsa varakkaita juutalaisia kertomalla, että hän voisi salakuljettaa heidät pois maasta. Auttamisen sijasta hän tappoi uhrinsa ja varasti heidän omaisuutensa. Kiinni jäädessään hän oli ehtinyt surmata 63 ihmistä. Vaikka Petiotin motiivi oli taloudellinen hyöty, häntä pidetään pakkomielteisenä psykopaattina.
Motiiviluokittelu > Voima ja hallinta

Tämä on tavallisin sarjamurhaajatyyppi. Surmaamisessa tärkeintä on hallita uhria täydellisesti. Tällaiset surmaajat ovat tavallisesti joutuneet lapsena pahoinpidellyiksi tai hylätyiksi, ja he tuntevat itsensä voimattomiksi ja riittämättömiksi. He yleensä suorittavat rituaaleja, jotka muistuttavat lapsena koetusta väkivallasta. Esimerkkejä tästä tyypistä ovat Albert Fish ja Ted Bundy.
Joissakin sarjamurhaajissa on piirteitä useammasta tyypistä. Esimerkiksi englantilainen Peter Sutcliffe oli ilmeisesti sekä visionääri että tehtävän saanut, sillä hänen mukaansa äänet käskivät hänet puhdistamaan kadut prostituoiduista.Gary Ridgway oli motivoitunut seksuaalisesti ja harjoitti nekrofiliaa uhriensa ruumiiden kanssa, mutta hän koki toimintansa oikeutetuksi, koska hän teki mielestään yhteiskunnalle palveluksen, puhdistaessaan katuja prostituoiduista.
Profiili > Järjestelmälliset

FBI:n profiloijan John Douglasin mukaan järjestelmälliset sarjamurhaajat omaavat usein samanlaisia ominaisuuksia/tuntomerkkejä:
Valkoihoinen mies, 25-45 vuoden ikäinen.
Älykkyysosamäärä on keskimääräistä korkeampi (100+).
Omaa vahvan luonteen ja sosiaalisia taitoja.
Pystyy näyttelemään normaalia elämää.
Työskentelevät yleensä vähäpätöisissä ammateissa, joissa heidän kykynsä menevät hukkaan.
Suunnittelevat rikoksen huolellisesti ja tuhoavat merkittävimmät tai jopa kaikki johtolangat. Joillakin saattaa olla oikeuslääketieteellisiä tietoja ja taitoja.
Profiili > Järjestelmälliset > Esimerkkejä:

Ted Bundy – lakimies, neuvovan puhelinpalvelun vapaaehtoinen
John Wayne Gacy – pikaruokaravintolan johtaja, artisti, kokki ja vapaaehtoinen viihdyttäjä (klovni/pelle)
Dennis Rader – esimies murtohälytinfirmassa, seurakunnan johtohenkilö, partiopoikien johtaja,  koirarankkuri
Harry Powers – myyntimies
Profiili > Epäjärjestelmälliset

Epäjärjestelmälliset (järjestelmällisten vastakohdat) sarjamurhaajat omaavat usein näitä piirteitä:
Valkoihoinen mies, voi olla minkä ikäinen tahansa; naisia enemmän kuin järjestelmällisissä.
Älykkyysosamäärä keskitason (< 100) alapuolella.
Jättää ruumiin rikospaikalle sellaisena kuin se oli tappamisen aikana.
Elinpiirissä on usein määräilevä perheenjäsen (yleensä vanhempi).
Saattaa olla vaikea kiinnisaatava jatkuvan toiminta-/asuinalueen vaihtumisen vuoksi.
Käyttää modus operandina yllätyshyökkäystä, eikä viettelyä tai "ystävystymistä".
Elämässä on hyvin läheisiä ihmissuhteita, ja on epäsosiaallinen sekä hiljainen.
Profiili > Epäjärjestelmälliset > Esimerkkejä

David Berkowitz – yövartija
Danny Rolling – murtovaras
Ottis Toole – työskenteli autoromuttamolla
Viiltäjä-Jack — tuntematon
Profiili > "Mixed"

Mixed-sarjamurhaaja tyyppiin kuuluvissa rikollisissa on tunnusmerkkejä sekä järjestelmällisistä, että epäjärjestelmällisistä sarjamurhaajista. Esimerkiksi, he saattavat suunnitella kaiken hyvin tarkasti ja tuoda mukanaan erilaisia murha-aseita, kuten pistooleja, veitsiä ja koukkuja tappamiseen, mutta rikospaikka on yleensä kaoottinen ja veren vallassa, jos jokin menee pieleen.
Profiili > "Mixed" > Esimerkkejä

Richard Cottingham – tietokoneen käyttäjä
Robert Ben Rhoades – rekkakuski
Derrick Todd Lee – betonirekan kuljettaja, putkiasentaja
Sarjamurhaajat populaarikulttuurissa

Sarjamurhaajat ovat aina kiinnostaneet yleisöä, ja he ovat saaneet tiedotusvälineissä paljon julkisuutta. Siihen on vaikuttanut osaksi rikosten kammottavuus, osittain tekijöiden persoonallisuus sekä heidän kykynsä välttää kiinnijääminen. Kiinnostus on synnyttänyt rikosromaaneja ja sarjamurhaajaelokuvia, joista Thomas Harrisin Uhrilampaiden ja Bret Easton Ellisin Amerikan psykon tapaiset teokset ovat suosituimpia. Uusimpana aluevaltauksena voidaan pitää Jeff Lindsayn kirjoihin perustuvaa televisiosarjaa Dexter, jossa katsoja on Dexterin ystävä ja ainoa, joka tietää Dexterin salaisuuden.
Kirjallisuutta

Leyton, Elliot: Hunting Humans: Inside the minds of the real-life Hannibal Lecters, John Blake Publishing Ltd 2001 ISBN 1-903402-06-9  (englanniksi)
Douglas, John ja Olshaker, Mark: Mind Hunter: Inside the FBI's Elite Serial Crime Unit, Pocket Books 1997 ISBN 0-671-01375-0 (englanniksi)
Douglas, John ja Olshaker, Mark: Journey into Darkness, Pocket Books 1997 ISBN 0-671-00394-1 (englanniksi)
Müller, Thomas: Ihmispeto, Gummerus 2006 ISBN 9789512071654
Vronsky, Peter: Amerikkalaiset sarjamurhaajat : synkimmät vuodet 1950–2000.  (American Serial Killers)  Suomentanut Sallamo, Lauri & Tihveräinen, Heidi. Helsinki:  Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-3678-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Abe, Kenji: A Simple Classification Chart of Serial Killers, Spree Killers, and Mass Murderers. European Journal of Academic Essays, 2018, 5. vsk, nro 5, s. 7–11.  ISSN 2183-1904  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 18.10.2018 (englanniksi).
Freeman, Shanna : How Serial Killers Work  HowStuffWorks . Viitattu 18.10.2018 (englanniksi).
Montaldo, Charles : Mass Murderers, Spree and Serial Killers  ThoughtCo . 26.1.2018 . Viitattu 18.10.2018 (englanniksi).
Serial Killers  Crime Museum . 2017 . Viitattu 18.10.2018 (englanniksi).
Types Of Serial Killers  Crime Museum . 2017 . Viitattu 18.10.2018 (englanniksi).
Infamous Serial Killers  Biography . Viitattu 18.10.2018 (englanniksi).
Sarjamurhaaja Ted Bundy vankilassa.
Louhikkotasku

| Louhikkotasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Oenanthe
Laji::  picata
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe picata  (Blyth, 1847) 
Katso myös
   Louhikkotasku Wikispeciesissä   Louhikkotasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Louhikkotasku (Oenanthe picata) on aasialainen sieppojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 14–15 cm eli se on kivitaskun kokoinen. Louhikkotaskukoiras on mustavalkoinen, naaras harmaanruskea ja valkoinen.
Esiintyminen

Louhikkotasku elää Aasiassa Kaspianmereltä itään Tadžikistaniin ja Länsi-Pakistaniin. Sen esiintymisalueen pinta-ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Pakistanissa ja Pohjois-Intiassa. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Louhikkotasku elää vuorten karuilla rinteillä ja louhikkoisilla ylängöillä.
Ravinto

Laji syö pääasiassa hyönteisiä, toisinaan myös muita selkärangattomia ja pieniä liskoja.
Aiheesta muualla

Arkive (englanniksi))[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2668319  Wikispecies: Oenanthe picata  ARKive: oenanthe-picata  BirdLife: 22710295  BOLD: 105358  BOW: varwhe1  CoL: 48X9V  eBird: varwhe1  EURING: 11530  GBIF: 5231238  iNaturalist: 12831  IRMNG: 11351544  ITIS: 561661  IUCN: 22710295  NCBI: 391710  Observation.org: 76318  Open Tree of Life: 936539  Xeno-canto: Oenanthe-picata
Raymond Loewy

| Raymond Loewy |
| --- | --- |
 Raymond Loewy vuonna 1950.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. marraskuuta 1893 Pariisi, Ranska
Kuollut: 14. heinäkuuta 1986 (92 vuotta) Monte Carlo, Monaco
Kansalaisuus:  Ranska, Yhdysvallat
Ammatti:  Teollinen muotoilija
Puoliso:   Jean Thomson  Viola Erickson 
Muut tiedot
Aktiivisena:  1909–1980
Aiheesta muualla
Kotisivu
Raymond Fernand Loewy [ˈloʊiː] (5. marraskuuta 1893 Pariisi – 14. heinäkuuta 1986 Monte Carlo) oli ranskalainen, uransa pääosin Yhdysvalloissa tehnyt muotoilija.
Loewyä pidettiin Yhdysvaltain vaikutusvaltaisimpana muotoilijana ja hänen yhtiönsä oli alallaan maailman suurin.
Hänen tuotantonsa ulottui yrityslogoista ja Coca-Cola-pulloista Studebaker-autoihin, Greyhound-busseihin ja virtaviivaisiin vetureihin. Hänen uransa kesti seitsemän vuosikymmentä.
Nuoruus

Raymond Loewy syntyi Pariisissa Maximilian Loewyn, wieniläisen journalistin poikana.
Teini-iässä Raymond voitti James Gordon Bennettin mukaan nimetyn kilpailun rakentamallaan pienoislentokoneella nimeltä Ayrellähde?. Hän patentoi lentokoneensa suunnitelmat, rekisteröi sen nimen tavaramerkikseen, ja vuokrasi tilan, jossa alkoi rakentaa pienoislentokoneita lapsille. Yrityksestä tuli menestys.
Hän valmistui Pariisin yliopistosta 1910 ja opiskeli insinööritieteitä Ecole de Laneaussa sodan syttymiseen saakka.
Ensimmäisessä maailmansodassa Loewy yleni Ranskan armeijan kapteeniksi, haavoittui ja vastaanotti Croix de Guerre -ansiomerkin.
Hän täydensi insinöörin tutkintonsa 26-vuotiaana. Vuonna 1919 hän muutti Yhdysvaltoihin.
Uran alku Yhdysvalloissa

New Yorkissa Loewy työskenteli aluksi somistajana Macy's-, Wanamaker's- ja Saks Fifth Avenue -tavarataloissa ja teki muotikuvituksia Vogue- ja Harper's Bazaar -lehtiin.
Vuonna 1929 hän sai ensimmäisen tuotemuotoilutehtävänsä, Gestetner-monistuskoneen nykyaikaistamisen. Muotoiluprojekteja alkoi tulla lisää, tilaajina muun muassa sähkötekniikkayritys Westinghouse, autonvalmistaja Hupmobile ja Sears, Roebuck and Companyn jääkaappitehdas.
Toisen maailmansodan alkaessa Raymond Loewy Associatesilla oli palkkalistoillaan 300 henkeä ja toimistot New Yorkissa, Lontoossa, Chicagossa, Sao Paulossa and South Bendissä.
Vuonna 1938 Loewystä tuli Yhdysvaltain kansalainen.
Vuoteen 1949 mennessä Loewy työllisti 143 muotoilijaa, arkkitehtia ja piirtäjää. 1930-luvun puolivälissä Loewy oli perustanut muotoilutoimiston New Yorkin lisäksi Lontooseen, jossa se toimii yhä.
Pennsylvania Railroad

Vuonna 1937 Loewy aloitti muotoiluyhteistyön Pennsylvania Railroad -rautatieyhtiön kanssa, josta tuloksena syntyi paitsi uudenlaisia virtaviivaisia höyryvetureita matkustajajuniin, myös suunnitelmia rautatieasemiksi, matkustajavaunujen sisustuksiksi ja mainosmateriaaleiksi. Modernisti muotoiltuja vetureita syntyi myöhemmin myös muiden rautatieyhtiöiden tarpeisiin.