stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Tuomenoksa
Pelaajaura > Seuraura

Tuomenoksa oli SaiPan oma kasvatti. Hän teki joukkueessa SM-liigadebyyttinsä kaudella 1985–1986, jolloin Tuomenoksa pelasi 31 runkosarjaottelua tehopistein 1+5=6. SaiPa putosi kauden päätteeksi I-divisioonaan, mutta Tuomenoksa kuitenkin jatkoi kaudella 1986–1987 liigapelejään Rauman Lukossa. Hän voitti joukkueessa SM-hopeaa keväällä 1988.
Kaudeksi 1989–1990 Tuomenoksa siirtyi Tapparaan, jossa ensimmäinen kausi päättyi SM-pronssiin. Kaudella 1990–1991 hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 4+20=24. Kaudella 1991–1992 Tuomenoksan ura jatkoi Kalevan Pallon riveissä. Kauden 1992–1993 hän toimi joukkueen kapteenina. Neljän KalPassa pelatun kauden jälkeen Tuomenoksa siirtyi kaudeksi 1995–1996 Ruotsin I-divisioonan IF Sundsvall Hockeyn joukkueeseen. Hän ei jatkanut kuitenkaan uraansa joukkueessa enää kauden jälkeen lähinnä Sundsvallin talousvaikeuksien takia.
Tuomenoksa palasi kaudeksi 1996–1997 kasvattajaseuraansa SaiPaan, joka oli noussut edellisenä keväänä SM-liigaan. Hänestä tuli joukkueen kapteeni. Kaudella 1997–1998 Tuomenoksa kävi hakemassa haasteita vielä Slovakian Extraligassa pelaavasta HKm Zvolenista. Myös Zvolen ajautui myös talousvaikeuksiin ja Tuomenoksa jätti joukkueen yhdeksän pelaamansa ottelun jälkeen ja palasi loppukaudeksi SaiPaan. Hän lopetti pelaajauransa kevääseen 1998.
Pelaajaura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Piešťany 1987 | jääkiekko |  |
Tuomenoksa edusti Suomea alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1986 ja 1987, joista jälkimmäinen turnaus päättyi Suomen ensimmäiseen nuorten maailmanmestaruuteen. Yhteensä pelasi 19 A-, 21 B-, 19 nuorten ja kolme poikien maaottelua.
Pelaajauran jälkeen

Tuomenoksa on toiminut pelaajauransa jälkeen mm. TeliaSoneran yritysmyynnissä ja SaiPan juniorivalmennuksessa. Kaudeksi 2012–2013 SaiPa pestasi hänet urheilujohtajaksi, jossa toimi aina vuoteen 2021 saakka. Hän siirtyi Tapparan urheilujohtajaksi syyskuussa 2022. Tuomenoksan toimenkuviin kuuluu pelaajien kartoittaminen sekä edustusjoukkueen ja A-nuorten valmennuksen tukeminen.
Muuta

Tuomenoksalla on vaimo sekä vuosina 1994 ja 1996 syntyneet lapset.
Paljeloitto

Paljeloitto
Paljeloitto on valokuvakameran lisäosa, joka laitetaan kameran ja objektiivin väliin. Sen vaikutus on sama kuin loittorenkailla. Peljeloitolla saadaan suurennussuhdetta kasvatettua ja kuvattava kohde voi olla lähempänä objektiivia. Paljeloittoa käytetään ison filmikoon kameroissa.
Aiheesta muualla

Seikkaperäinen sivusto lähikuvauksesta
PT-4

PT-4 oli Suomessa sotakorvauksina Neuvostoliitolle rakennettu sarja kapearaiteisia höyryvetureita.
Vetureita sotakorvauksiksi

Kun sotakorvauksia alettiin suorittaa, neuvostoliittolaiset halusivat huomattavan osan niistä kapearaiteisina vetureina; Suomen kaikki liikenteessä olevat veturit tarkastettiin mutta niistä kelpasi vain yksi, Jokioisten rautatien numero 4; lisäksi Tampellan tehtaalta vietiin Kuusankosken-Voikan rautatien vasta valmistunut numero 10 ja Lokomolta Tk3 1115, jonka katsottiin vastaavan kahta kapearaiteista.
Alkuperäiset korvausveturit

Oli siis valmistettava lisää vetureita; uusina toimitettavien höyryveturien perustyypiksi löytyi aluksi Tampellan arkistoista 0-6-2T –veturi, jollainen oli toimitettu muun muassa Eskolan metsäradalle vuonna 1923. Tähän veturiin oli sattumoisin juuri ennen sotaa toimitettu uusi kattila, joten tämän kattilapiirroksen avulla ajanmukaiset veturin piirustukset valmistuivat nopeasti.
Lokomo valitsi korvausmalliksi v. –38 Piitsjoen Metsäradalle toimitetun 2-akselisen 11 tonnin veturin, jonka piirustukset ajantasattiin niin ikään nopeasti. Piirustukset hyväksyttiin SOTEVAssa jo 15.12.1944, ja työt alkoivat vuoden 1945 alusta. Pian kuitenkin veturin polttoaine- ja vesitiloja suurennettiin, ja 20 ensimmäisen veturin valmistuttua seuraavia suurennettiin entisestään.
Nyt tyyppimerkinnöiksi tuli: ΦT-4 (FT-4), ΦЛ-6 (FL-6) ja ΦЛm-6 (FLm-6). F tarkoitti Suomea, T Tampellaa ja L Lokomoa, numero taas akselipainoa tonneissa. Nämä veturit olivat kaikki halkopolttoisia.
Neuvostoliitto vaatii tehokkaampia vetureita

Neuvosto-osapuoli ei ollut täysin tyytyväinen toimitettuihin malleihin: koska vetureita aiottiin käyttää metsäradoilla, toimintasädettä piti lisätä. Tämän vuoksi veturit haluttiin vastedes tenderi- eikä tankkivetureina.
Vaatimus oli kova, koska valmiita piirustuksia ei ollut eivätkä ylityöllistetyt suomalaiset piirustuskonttorit pystyneet uusia alusta alkaen tekemään.
Tampellan arkistoista löytyneet LWR6-veturin piirustukset hylättiin oikopäätä, samoin vanhat Brooksien ja Orenstein & Koppelien mukana tulleet, koska ne eivät vastanneet vähimmässäkään määrin neuvostostandardeja.
Malli valitaan

Lopulta, pitkän kähinän ja jonkinasteisen kädenväännönkin jälkeen uudeksi höyryveturityypiksi valittiin neuvostoliittolainen teollisuusveturimalli П 24 (P24), neliakselinen ilman etu- ja takatelejä kolmiakselisella tenderillä eli 0-8-0 tai D-t3. Tämän veturityypin peruspiirustukset saatiin Neuvostoliitosta lopulta monen mutkan jälkeen toukokuussa 1945.
PT-4, maailman suurin kapearaiteinen höyryveturisarja

Kun uudet peruspiirustukset saapuivat Tampereelle, havaittiin, että ne olivat heikkotasoisia ja sekavia. Mutta niissä oli kuitenkin pohja, ja niiden pohjalta laadittiin Tampellan omassa piirustuskonttorissa uuden ПT-4 (PT-4) –kapearaidehöyryveturin piirustukset.
Veturin tyyppimerkintä on muista poiketen lyhennys venäjänkielisestä tyyppimääritelmästä “П(aрoвoз) T(eндeрнoи) 4“ (Parovoz Tendernoi 4)  eli vapaasti käännettynä yksinkertaisesti: neljän tonnin akselipainoinen tenderihöyryveturi.
Tuotannon ongelmia

Useimpia neuvostoliittolaispiirustusten toleransseja käytettiin sellaisenaan, mutta monia muutoksia jouduttiin tekemään, koska muun muassa pallomaisella pinnalla varustettujen männänvarsien holkkien tiivistysongelmat olivat oma lukunsa. Onneksi vastaavanlaisia holkkeja oli joskus käytetty myös Suomessa.
Ruuvimerkinnät puuttuivat alkuperäisistä piirustuksista kokonaan, joten suomalaiset käyttivät lähinnä sopivimpia. Veturit varustettiin Walschart -luistiohjauksella kuten kaikki tuolloin valmistuneet. Pyörät olivat suomalaisista poiketen levypyörätyyppisiä, vastapainot oli sijoitettu sisäpuolelle.
Voimia yhdistetään

Yksittäiselle tai kahdellekin tehtaalle koko höyryveturin valmistus alusta alkaen olisi ollut liian kova urakka, joten luontevaa oli, että Move 2 -moottorivetureita niin ikään sotakorvauksiksi tekevä Valmet otettiin kolmanneksi. Näiden moottoriveturien alustat ja pyörästöt kelpasivat sellaisinaan myös PT-4 -vetureihin.
Sotakorvaushöyryveturit valmistuivat kolmen tamperelaistehtaan yhteistyönä: Valmet rakensi hytit, tenderit, mittarit ja viheltimet, Lokomo pyörästöt, kattilat armatuureineen ja savupiiput nokikaappeineen sekä Tampella koneet ja alustat.
Korvausveturien kokoonpanoa tehtiin sekä Lokomon että Tampellan tehtailla.
Veturityypin erikoisuus on samantapainen yhdistetty hiekka- ja höyrykupu, joita Ukko-Pekka – ja Risto -vetureissakin käytettiin.
Veturit toimitettiin pääsääntöisesti hiilipiippuisina, vaikka tendereissä oli hiililaitojen sijasta halkohäkki. Tulipesään oli asennettu hiilikäytön vaatima tulikynnys ja jokaisen veturin mukana meni myös halkoturbiini. Se oli Lokomon omaa mallia, matalanlättänä muunnos Tk3 –veturin eli Pikku-Jumbon piipusta  (Arkistoitu – Internet Archive).
Ensimmäiset PT-4 –veturit, 70 kappaletta, toimitettiin kolme päivää etuajassa eli 16. syyskuuta 1946. Myöhemminkin vetureita onnistuttiin tekemään jopa varastoon ja valmistusta piti ajoittain hiukan hidastaa.
Veturityypin erikoisuuksia

Erikoista oli, että aivan ensimmäiset tankkiveturit varustettiin aluksi öljylyhdyillä, jotka oli kuitenkin tehty niin, että sähkölampun jälkiasennus olisi mahdollisimman helppoa. Neuvostoliittolaiset eivät kiinnittäneet aluksi asiaan mitään huomiota, mutta PT-4 –veturit varustettiin alusta asti turbogeneraattorilla ja sähkövaloilla.
Samoin työkaluista ja varaosista oli huolehdittu: jokaisessa veturissa oli höylätystä oksattomasta puusta tehty työkaluarkku, jossa oli rautaisannos tärkeimpiä varaosia (neuvostoliittolaiskäytännön mukaan muun muassa 5 kpl kattiloiden vedenkorkeusmittarien eli vesilasien klinger -laseja tiivisteineen) sekä tarpeelliset työkalut, joiden joukkoon kuuluvat myös hiilikuonan poistovälineet eli sleissi (SOTEVAn papereissa nimikkeellä varrellinen taltta hiilikuonan rikkomiseen), kuonapuukko (SOTEVA: varrellinen veitsi kuonan rikkomiseen) ja  raakkari (kaavin).
Joka viidennessä veturissa oli laajempi varaosavalikoima.
Tilaajan vaatimuksesta jokaisen veturin mukana oli aina viidet piirustukset. Ne sidottiin kolmiosaisiksi kirjoiksi, jonka ykkösosa käsitti veturin ja kakkososa tenderin piirustukset ja kolmososa tekniset määräykset. Lisäetuna oli, että piirustuksien ja tekstien luettavuus oli omaa luokkaansa kopioituihin verrattuna.
Veturit olivat maalaukseltaan suomalaisiin verrattuna kirjavia: ns. veturinvihreän sijasta käytettiin vaaleampaa hernekeitonvihreätä, ns. venäjänvihreätä (samaa väriä jolla muun muassa kaikki sikäläinen sotakalusto on maalattu), runko ja kattila olivat mustat sekä pyörät punaiset valkoisin renkain.
Luovutustarkastus

Neuvostoliittolaiset tarkastajat Trubetskoi ja Voronetš kutsuttiin paikalle aina kun kymmenen veturia oli valmiina. Yhtään höyryveturia ei hylätty luovutustarkastuksissa, mutta pikkukorjauksia tehtiin.
Yksi vetureista eli PT-4 108 tehtiin ja viimeisteltiin huolellisena käsityönä, koska se oli menossa näyttelyyn Moskovaan.
Hyvä yleismenestys

Kaikista sotakorvauksena valmiina luovutetuista tai erikseen rakennetuista liikennevälineistä PT-4 edustaa huippua. Yhteensä vetureita rakennettiin ja luovutettiin 572 kappaletta. Yksi kappale oli luvattu Jokioisten rautatielle korvauksena takavarikoidusta Henschelistä – jopa luovutuspäivä oli sovittu – mutta koko sarja varakappaleineen menikin Neuvostoliittoon muiden pahasti myöhästyneiden teollisuusalojen, eritoten pahiten kaikista korvausrakenteista (pitkälti tahallisten äärivasemmiston masinoimien viivytyslakkojen takia) myöhästyneiden erikoisproomujen ja matalakulkuisten jokihöyryalusten, osin myös väärennetyillä velkakirjoilla Ruotsissa takavarikoitujen ja täten korvausmenettelyn ulkopuolelle – vastoin Neuvostoliiton uhkavaatimusta – jääneiden Thordénin varustamon rahtialusten sakkokorkoina. Kun uusi kappale olisi ollut muutaman vuoden viivykin jälkeen saatavana, olivatkin Tubize-veturit jo palveluksessa.
Oma, joskin hyvin marginaalinen, vaikutuksensa oli myös vuoden 1950 kymmenen viikkoa kestäneellä metallimiesten lakolla, koska sotakorvausteollisuus pyrittiin rajaamaan lakon ulkopuolelle, mutta muun muassa kuljetuskaluston korjauksiin ja eräisiin muihin toimintoihin sillä oli vaikutuksensa.
Muita höyryveturityyppejä luovutettiin: FL-6 50 kpl, FLm-6 30 kpl ja vapaakauppana toimitettiin PT-4 -vetureita tyyppimerkinnällä KF-4 yhteensä 12 kpl.
Veturien käytön arkipäivää

Vastavalmistuneet sotakorvaushöyryveturit joutuivat kovaan käyttöön metsä- ja teollisuusradoilla Liettuasta aina Sahaliniin asti. Ne osoittautuivat luotettaviksi ja vankoiksi työkaluiksi, joita arvostettiin kovasti. Mm. Itä-Karjalan metsäradoilla ne olivat suosittuja nopeutensa ja voimakkuutensa ansiosta.
Myös Läskelän rautatietä liikennöitiin aina 70-luvulle ja radan leventämiseen asti sotakorvausveturein.
Yleistä matkustajaliikennettä harjoittaneilla radoilla niitä ei käytetty. 
Tällä hetkellä niitä on jäljellä enää murheellisen vähän: vuonna 1975 romutetun PT-4 114:n tenderi säilyi liikkuvana polttoainesäiliönä, koska veturi oli ollut muutettuna öljypolttoiseksi ja tämä tenderi on nykyisin kunnostettuna Lavassaaren museorautatiellä Virossa.
Neuvostoliittolaiset muuttivat muutamia PT-4 -vetureita näiden työaikana myös öljypolttoisiksi, taidettiinpa jossakin kappaleessa kokeilla maakaasuakin, Virossa Lavassaaren teollisuusradalla tiettävästi turvettakin.
Erittäin paljon neuvostoliittolaiset kokeilivat puupolttoaineena myös irrallisia sahausjätteitä sekä sahajauhoja tai niistä tehtyjä brikettejä, monenkirjavin tuloksin.
Muistomerkkeinä vetureita on muutamissa eri paikoissa, muun muassa PT-4 123 Kiinan rajalla Tšitan rautatiekonepajalla, PT-4  274 Vogodan metsäradalla Karpaateilla ja lähinnä Suomea on Liettuassa Siauliain asemalla PT-4 153. Samoin Kaukoidässä, esim. Sahalinin saarella, löytyy jokunen yksilö, joita ainakin vielä 80-luvun alussa käytettiin lämmityshöyryn antajina.
Sukulaisia ja suvuttomia jälkeläisiä

Veturien mukana toimitettujen piirustuksien mukaan tehtiin Neuvostoliitossa vuosina 1949 – 57 kerrassaan 1700 kpl hiukan muunnettuja VP-1, VP-2 ja VP-4  -vetureita. VP-1 on lähes PT-4:n kaltainen, vain hiekka- ja höyrykuvut ovat erillisiä, VP-2 –veturissa tulipesän kattoa eivät tukeneet sidepultit vaan katto oli vahvasti aaltomainen ja kolmannessa mallissa eli VP-4:ssä oli nokikaapin yläosassa aputulistimena toimiva kipinänsammuttaja-höyrynkuivaaja.
Näitä vetureita on jäljellä ainakin yksi VP-1, 899/1951, Lavassaaren museorautatiellä Virossa. Tässä yksilössä on halkoturbiini.
Myös muissa sodan hävinneissä, Neuvostoliiton vaikutuspiiriin joutuneissa maissa rakennettiin kapearaidevetureita. Tässä hyödynnettiin laajasti samoja Tampellan tekemiä PT-4 –veturin piirustuksia: Puolassa Chrzanovin tehtailla tehtiin vuosina 1950–1958 samoilla piirustuksilla ja tyyppimerkinnällä Kp-4 kaikkiaan 779 veturia, Tšekkoslovakiassa Škodan tehtailla tyyppimerkinnällä  Ktš-4 kaikkiaan 436 veturia vuosina 1947–1959 ja Unkarissa Mavagin tehtailla tyyppimerkinnällä Kv-4 kaikkiaan 234 veturia vuosina 1950–1958. Joihinkin vetureihin tehtiin teknisiä muutoksia, muun muassa ilmapumppu säiliöineen, koska itäblokin kapearaiteilla käytettiin lännestä poiketen runsaasti suoratoimintajarruja.
Yksi tšekkoslovakialaisista Ktš-4 -vetureista päätyi Suomeen ja on sijoitettu Eskolan metsäradan muistomerkkijunan veturiksi. Veturi ei ole ajokuntoinen.
Samoin joitakin niistä, muun muassa nykyään Virossa Lavassaaren Museorautatiellä oleva Ktš-4 332, varustettiin öljypolttoisiksi. Sen tenderi jäi alkuperäiseen sijoituspaikkaan Neuvostoliittoon, joten veturiin liitettiin aiemmin mainittu Lavassaaressa oleva orvoksi jäänyt PT-4 114 –veturin tenderi. Yhdistelmä sopii hyvin ja näyttää kauniilta, koska veturiosat ovat tarkalleen samoilla piirustuksilla tehtyjä. Virolaiset harrastajat ovat muuttamassa veturia halkopoltolle, joskin uusimman tiedon mukaan siinä on yhä alkuperäinen hiilipiippu.
Kaukaisin sukulainen

Myös Kiinan kansantasavalta osti PT-4 –veturin piirustukset ja niiden mukaisesti tehtiin hiukan muunnettuja, 762 mm raideleveyksisiä ilmajarruin varustettuja C2-vetureita eräiden arvioiden mukaan noin 900 kpl.
Viimeisten tiedetään valmistuneen Harbinin metsäkonetehtaalla joskus vuonna 1986. Näitä vetureita on paljon yhä käytössä Kiinan metsäradoilla ja muutamilla radoista on jopa säännöllistä henkilöliikennettä höyryveturein.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Harrastajasivustolla oleva valokuva Eskolan metsäradan muistomerkkiveturista (Skoda)
Pt-4 kopio Tallinnassa muistomerkkinä
PT-4 Liettuassa
Puolalaisvalmisteinen  Kp-4
Panimoravintola Koulu

Panimoravintola Koulun sisäänkäynti
Panimoravintola Koulu on Turussa toimiva panimoravintola. Ravintola avattiin 18. tammikuuta 1998, ja se toimii vuonna 1889 valmistuneessa entisessä koulurakennuksessa Eerikinkadun ja Kristiinankadun kulmatontilla. Rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Ludvig Isak Lindqvist ja Bruno Granholm. Uusrenessanssityylisessä koulutalossa toimi pääasiassa ruotsinkielisiä tyttökouluja. Vuodesta 1966 koulun nimi oli Cygnaeus skola. Panimoravintola Koulu on toiminut kouluna vuosien 1889 ja 1997 välisenä aikana.
Panimoravintola tuottaa jatkuvasti kolmea eri olutta, joiden lisäksi se valmistaa useita vaihtelevia erikois- ja kausioluita sekä kolmea siideriä.[lähde? ]
Keväällä 2010 tuotiin myyntiin myös talon oma mustaherukkalikööri, nimeltään Kuraattori.[lähde? ]
Oluet

Maisteri (5,5 %, tumma, suodattamaton lager)
Lehtori (4,7 %, vaalea, suodattamaton lager)
Ope (4,7 %, vaalea, suodatettu lager)
Reksi (7,2 %, suodattamaton bock)
Boris Orlo Pilsener (5,0 %, suodatettu, voimakkaammin humaloitu lager)
Vehnä (5,4 %, vaalea, suodattamaton vehnä)
Bitter (4,7 %, kuparin ruskea, suodatettu ale)
Jouluolut (6,0 %, tumma, suodattamaton, neilikalla maustettu lager)
Aiheesta muualla

Panimoravintola Koulun sivusto
Suomen panimot
| --- | --- |
Suuret panimot:   Hartwall  Olvi  Sinebrychoff 
Pienpanimot:   Hailuodon Panimo  Hollolan Hirvi  Fiskarsin Panimo  Laitilan Wirvoitusjuomatehdas  Lammin Sahti  Mallaskoski  Malmgårdin Panimo  Nokian Panimo  Panimoravintola Beer Hunter's  Panimoravintola Bruuveri  Panimoravintola Koulu  Koskipanimo (Panimoravintola Plevna)  Panimoyhtiö Hiisi  Panimoyhtiö X  Perhon Panimo  Saimaan Juomatehdas  Sonnisaari Panimo  Stadin Panimo  Stallhagen  Suomenlinnan Panimo  Teerenpeli  Vakka-Suomen Panimo 
Katso myös:   Pienpanimo  Panimo
Pekka Dickman

Pekka Akseli Dickman (18. syyskuuta 1913 – 28. tammikuuta 1978) oli suomalainen moukarinheittäjä, joka edusti vuodesta 1935 alkaen Kronohagens Idrottsföreningiä. Kalevan kisoista hän voitti moukarinheiton pronssia vuonna 1933. Ennätyksekseen Dickman heitti tuloksen 46,86 metriä vuonna 1934.
Paljasjaloin törmäyskurssilla

| Paljasjaloin törmäyskurssilla> Barfuss |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Til Schweiger
Käsikirjoittaja:   Til Schweiger  Jann Preuss  Stephen Zotnowski 
Tuottaja:  Til Schweiger
Säveltäjä:  Dirk Reichardt
Kuvaaja:  Christof Wahl
Leikkaaja:  Til Schweiger
Pääosat:   Til Schweiger  Johanna Wokalek 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa
Tuotantoyhtiö:   Buena Vista International  Filmstiftung Nordrhein-Westfalen  Mr. Brown Entertainment 
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures
Ensi-ilta:  2005
Kesto:  118 min1514652
Alkuperäiskieli:  saksa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paljasjaloin törmäyskurssilla (saks. Barfuss) on saksalaisen näyttelijän ja ohjaajan Til Schweigerin elokuva vuodelta 2005.
Kyseessä on romanttinen komedia, joka kertoo Nickistä (Til Schweiger), hedonistisesta poikamiehestä, joka rakastuu Leilaan (Johanna Wokalek), mielisairaalasta karanneeseen potilaaseen. Schweiger oli myös mukana käsikirjoituksen teossa.
Juoni

Nick Kellerin (Til Schweiger) elämää voi tuskin kutsua hyvin järjestetyksi. Hän kompuroi väliaikaisesta työstä toiseen ja hänellä on erittäin vakavia ongelmia Heinrichin, rikkaan ja vaikutusvaltaisen isäpuolensa, kuten myös veljensä Viktorin kanssa. Nickin viimeisin väliaikainen työ on siivoojana psykiatrisella klinikalla, missä hän estää paljasjalkaisen potilaan Leilan (Johanna Wokalek) itsemurhan. Leilan tarina on myös monimutkainen; ensimmäiset yhdeksäntoista vuotta Leilan elämästä hänen äitinsä piti häntä kotona eristyksissä muusta maailmasta. Äidin kuoleman jälkeen hänet on viety sairaalaan, josta hän haluaa päästä pois. Mieleltään Leila on yhä lapsi, hän ottaa esimerkiksi todesta kaiken mitä hänelle kerrotaan eikä hän pidä fyysisestä kontaktista tuntemattomien kanssa.
Odottamaton seuraus Nickin teosta on se, että Leila seuraa häntä salaa, yöpuvussa ja  paljain jaloin, ilmestyen yöllä hänen ovelleen. Leilan kieltäytyessä jatkuvasti palaamasta takaisin klinikalle hän ja Nick lähtevät yhdessä matkalle osallistuakseen Viktorin häihin – Nickin entisen tyttöystävän kanssa. Matkan aikana heidän suhteensa syvenee merkittävästi. Vakavien perhekeskeisten riitojen jälkeen Nick yrittää jälleen saada Leilan takaisin sairaalaan, mutta hänen täytyy tunnustaa itselleen rakastuneensa tähän.
Nick pidätetään kidnappauksen yrittämisestä ja Leila viedään takaisin klinikalle. Nick teeskentelee olevansa mieleltään sairas, jotta voisi mennä sinne hänen luokseen, mutta vasta Leilan yritettyä uudelleen itsemurhaa hänen lääkärinsä antaa siihen luvan.
Viimeinen kohtaus näyttää heidät molemmat ostoksilla supermarketissa kahdeksan kuukautta myöhemmin, jolloin heidät molemmat on päästetty klinikalta.
Roolijako

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Til Schweiger  | … |  Nick Keller   |
|  Johanna Wokalek  | … |  Leila   |
|  Nadja Tiller  | … |  Rouva Keller   |
|  Steffen Wink  | … |  Viktor Keller   |
|  Michael Mendl  | … |  Heinrich Keller   |
|  Alexandra Neldel  | … |  Janine   |
|  Imogen Kogge  | … |  Tohtori Blöchinger   |
|  Janine Kunze  | … |  Sarah Sommer   |
|  Stefanie Stappenbeck  | … |  Jessica   |
|  Axel Stein  | … |  rekkakuski   |
|  Markus Maria Profitlich  | … |  autokauppias nro 1   |
|  Mark Keller  | … |  autokauppias nro 2   |
Aiheesta muualla

Paljasjaloin törmäyskurssilla Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Barfuss
Käännös suomeksi
Anindo Chatterjee

Anindo Chatterjee
Anindo Chatterjee (s. 1954) on intialainen tablansoittaja. Hän edustaa Farrukhabadin gharanaa eli koulukuntaa.
Chatterjee sai neljävuotiaana sukulaiseltaan, sitaristi Biswanath Chatterjeelta rohkaisua tablansoittoon. Viisivuotiaana hän esiintyi All India Radiossa sen nuorimpana artistina. Samassa iässä hän aloitti musiikkiopintonsa Afaq Hussain Khanin johdolla. Kolmenkymmenen vuoden ajan hänen gurunaan oli Jnan Prakash Ghosh. 17-vuotiaana Chatterjee voitti All India Radion kilpailun ja sai Intian presidentiltä vuoden parhaan nuoren tablansoittajan tunnustuksen. Vuonna 1975 hän aloitti kansainvälisen esiintymisen sitaristi Nikhil Banerjeen kanssa. Sittemmin hän on esiintynyt eri puolilla maailmaa sekä solistina että säestäjänä. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Nikhil Banerjeen, Budhaditya Mukherjeen, Rais Khanin, Buddhadev Das Guptan, Ali Akbar Khanin, Hariprasad Chaurasian, Shivkumar Sharman, Mallikarjun Mansurin ja Gangubai Hangalin kanssa. Vuonna 1990 hän esiintyi ensimmäisenä tablansoittajana Britannian alahuoneessa. Chatterjee sai vuonna 2002 Sangeet Natak Akademin palkinnon.
Chatterjee on omaksunut moderneja vapauksia ja yhdistellyt eri gharanoiden vaikutteita. Hän on työskennellyt myös opettajana, tutkijana ja tablanvalmistajana. Hänen oma poikansa Anubrata Chatterjee on kuulunut hänen oppilaisiinsa.
Armavir

Armavir tarkoittaa:
Armavir, kaupunki Armeniassa
Armavir, Armenian maakunta
Armavir, kaupunki Krasnodarin aluepiirissä Venäjällä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Armavir”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Peter van Dalen

| Peter van Dalen |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 2.7.2009–3.9.2023  
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1958 (ikä 66) Zwijndrecht, Alankomaat
Tiedot
Puolue:  Kristillinen liitto
Aiheesta muualla
www.petervandalen.eu
Peter van Dalen (s. 3. syyskuuta 1958) on alankomaalainen kristillistä liittoa edustava poliitikko ja Euroopan parlamentin jäsen vuosina 2019–2023. Euroopan parlamentissa van Dalen on pyrkinyt edistämään uskonnonvapautta. Hän on perustellut toimintansa kumpuavan omasta kristillisestä vakaumuksestaan. Van Dalen on auttanut pakistanilaista jumalanpilkkasyytteellä kuolemantuomion saanutta kristittyä Asia Bibiä ja hänen asianajajaansa saamaan turvapaikan.
Van Dalen on usein esittänyt vaatimuksia, että uskonnonvapaudelle tulisi antaa huomattavampi asema Euroopan unionin ulkopolitiikassa. Toimiessaan Euroopan unionin suhteista Intiaan vastaavassa valiokunnassa hän kritisoi Intian kansanpuoluetta väkivaltaisuuksista uskonnollisia vähemmistöjä vastaan.
Van Dalen on ehdottanut mahdollisiksi toimenpiteiksi uskonnonvapautta rajoittavia valtioita vastaan muun muassa suurlähettiläiden kutsumisen pois, kauppasopimusten jäädyttämisen ja kehitysavun lakkauttamisen. Hän on kritisoinut Euroopan valtioita vastentahtoisuudesta puuttua ulkomailla tapahtuviin uskonnollisiin vainoihin sekä minareettien ja uskonnollisten symboleiden kieltämisestä.