stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lennart Lauramaa
Elokuvarooleja

Minä elän (1946), maisteri
Professori Masa (1949), satamatyöläinen
Varsovan laulu (1953), poliisi
Se alkoi sateessa (1953), poliisi
Niskavuoren Aarne (1954), autonkuljettaja
Leena (1954), tavaratalon salapoliisi
Olemme kaikki syyllisiä (1954), asianajaja
Jokin ihmisessä (1956), sotilaskarkuri
Muuan sulhasmies (1956), poliisi
Ratkaisun päivät (1956), sotamies
Sven Tuuva (1958), jääkäri
Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959), konna
Kolmas laukaus (1959), asioitsija Anttila
Vatsa sisään, rinta ulos! (1959), ylikersantti
Naisenkuvia (1970), elokuvatuottaja
Anti-Monitor

Anti-Monitor on DC Comicsin sarjakuvissa esiintyvä superroisto, joka on Oikeuden Puolustajien ja Vihreän Lyhdyn joukkojen vihollinen. Hahmo esiintyi päävastustajana vuoden 1985 DC Comicsin minisarjassa Crisis on Infinite Earths. Hän esiintyi ensimmäisen kerran varjomuodossa Crisis on Infinite Earths #2 tarinassa toukokuussa 1985 ja hänet nähtiin täydessä ulkomuodossaan Crisis on Infinite Earths #6 tarinassa syyskuussa 1985. Hahmon loivat Marv Wolfman, George Pérez ja Jerry Ordway. Anti-Monitor silminnähden tuhoutui Crisis on Infinite Earths #12 tarinassa, mutta hän myöhemmin pitkän poissaolon jälkeen teki paluun Green Lantern: Sinestro Corps Special #1 tarinassa elokuussa 2007. The New 52 sarjakuvissa Anti-Monitorilla oli merkittävä rooli Forever Evil ja Darkseid War tarinasarjoissa.
Muussa mediassa > Animaatiossa

Anti-Monitor esiintyi Green Lantern: The Animated Series sarjassa, jossa häntä ääninäytteli Tom Kenny. Tämän version loi regeneroituva suojelija Krona "perimmäisenä olentona", mutta Anti-Monitor kääntyi häntä vastaan ​​ja lopulta hänet kuljetettiin toiseen universumiin. Myöhemmin hän pakenee takaisin pääuniversumiin ottamalla haltuunsa kaikki universumin Ihmismetsästäjät. Lopulta pahaksi muuttunut Aya tappaa hänet ja ottaa hänen ruumiinsa haltuunsa omaan ohjelmaansa.
Anti-Monitor esiintyi vuoden 2015 DC Super Hero Girls nettisarjan jaksossa "Anti-Hall Monitor", jossa häntä ääninäytteli John Dimaggio. Tämä versio oli alunperin Lepakkotytön luoma älysovellus, jonka tarkoituksena oli varoittaa muita Haukkatytön läsnäolosta hänen partioidessa käytävillä, mutta sovellus otti robottimaisen olomuodon ja siirsi kaikki oppilaat luomaansa tasku-ulottovuuteen. Myöhemmin heidän onnistuttua pakenemaan he Haukkatytön avulla kukistivat Anti-Monitorin ja palauttivat hänet jälleen vaarattomaksi sovellukseksi.
Muussa mediassa > Televisiossa

Anti-Monitor esiintyi Arrowversen crossoverjaksossa Crisis on Infinite Earths, jossa häntä esitti LaMonica Garrett.
Videopeleissä

Anti-Monitor esiintyi pomovastuksena DC Universe Online -pelissä.
Anti-Monitor esiintyi pelattavana hahmona Lego DC Super-Villains -pelissä. Hän esiintyi myös lopputekstien jälkeisessä kohtauksessa kohdaten Darkseidin (jonka mieli oli muutettu hyväksi Rookien toimesta ja josta tuli hyvä luutnanttiensa rinnalla) Apokolipsilla. Inhottuneena Darkseidin ystävällisyydestä, Anti-Monitor hyökkää hänen kimppuunsa.
Anti-Monitor esiintyi pomovastuksena ja ladattavana bonushahmona Scribblenauts Unmasked: A DC Comics Adventure -pelissä.
Apsley Cherry-Garrard

Poronnahkavaatteisiin pukeutuneet Henry Bowers, Edward Wilson ja Apsley Cherry-Garrard lähdössä matkaan vuonna 1911.
Apsley George Benet Cherry-Garrard (2. tammikuuta 1886 Bedford, Bedfordshire – 18. toukokuuta 1959 Piccadilly, Middlesex) oli brittiläinen tutkimusmatkailija. Hän tuli tunnetuksi Edward Wilsonin ja Henry Bowersin kanssa Etelämantereen Crozierinniemelle suuntautuneesta naparetkestä kesäkuussa 1911. Retken tarkoitus oli tuoda muutama keisaripingviinin muna tutkittavaksi lintutieteilijöille. Retkikunta saavutti tavoitteen, mutta tieteilijöille vuonna 1913 luovutetut kolme munaa eivät tutkijoita kiinnostaneet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apsley Cherry-Garrard Wikimedia Commonsissa
Li Jinzhe

| Mitalit> Maa:  Kiina.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Kiina.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Kiina.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen MM-kilpailut  | Maa:  Kiina> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sopot 2014 | pituushyppy |  |
| Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Kanton 2009 | pituushyppy |  |
Li Jinzhe (s. 1. syyskuuta 1989) on kiinalainen pituushyppääjä. Hänen ennätyksensä on vuonna 2014 hypätty 847. Li voitti hopeaa sisäratojen MM-kisoissa Sopotissa tuloksella 823 vuonna 2014. Aasian mestaruus hänellä on vuodelta 2009 Kantonista. Li edusti Kiinaa vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän jäi karsintaan hypättyään vain 777. Li on 192 senttimetriä pitkä ja painaa 78 kilogrammaa.
Käännös suomeksi
Anne Bourbon-Parma

| Anne Bourbon-Parma |
| --- | --- |
 
Romanian kuningatar
Virkakausi:  1948–2017
Kruunajaiset:  ei kruunattu

Syntynyt:  18. syyskuuta 1923 Pariisi, Ranska
Kuollut:  1. elokuuta 2016 (92 vuotta) Morges, Vaud, Sveitsi
Hautapaikka:  Curtea de Argeșin katedraali, Romania
Puoliso:  Mihai I
Lapset:  5
Suku:  Bourbon-Parma
Uskonto:  katolilainen
Anne Antoinette Francoise Charlotte Bourbon-Parma (18. syyskuuta 1923 – 1. elokuuta 2016) oli ranskalainen aatelisneito, josta tuli syrjäytetyn Mikael I:n puolisona Romanian kruunaamaton kuningatar.
Varhainen elämä

Anne Bourbon-Parma syntyi Pariisissa mutta kasvoi Tanskassa. Hän oli äitinsä puolelta sukua Tanskan kuningas Kristian IX:lle.
Vuonna 1943 Anne pestautui Ranskan asevoimien vapaaehtoiseksi. Hän osallistui sotaan Pohjois-Afrikassa, Italiassa, Luxemburgissa ja Saksassa. Sodan päättyessä hän oli ylentynyt luutnantiksi.
Avioliitto ja lapset

Anne tapasi tulevan aviomiehensä marraskuussa 1947 prinsessa Elisabetin ja prinssi Philipin häissä. Mikael palasi Romaniaan kertomaan kansalle kihlauksesta, mutta hänet pakotettiin luopumaan vallasta. Pari meni naimisiin Ateenassa. Häitä vietettiin ortodoksisen menoin, koska paavi Pius XII ei antanut Annelle lupaa mennä naimisiin ei-katolilaisen kanssa, mutta vuonna 1966 pari vietti katolilaista hääjuhlaa Monacossa.
Mikaelin ja Annen avioliitto kesti 68 vuotta, mikä oli kaikista Romanian kuningaspareista pisin.
Toiminta kuningashuoneessa

Mikael palasi Romaniaan joulukuussa 1947 ilmoittaakseen kihlautumisestaan, mutta valtaan noussut kommunistihallinto pakotti hänet luopumaan vallasta aseella uhaten. Vuosina 1950–1956 Anne ja Mikael asuivat Englannissa, jossa Anne rakensi huonekaluja niin perheen omaan käyttöön kuin myytäväksikin. Vuonna 1957 pariskunta muutti Sveitsin Versoix'hin kasvattamaan lapsiaan.
Kommunismin romahtamisen jälkeen kuningasperhettä kiellettiin pariin otteeseen palaamasta maahan. Mikaelin kerrotaan kuunnelleen ehdotuksia kuningaskunnan palauttamisesta, muttei kuitenkaan ryhtynyt osaltaan juurikaan toimiin. Presidentti Emil Constantinescu palautti kuningasperheen jäsenille heidän Romanian kansalaisuutensa, mutta tämä ei vaikuttanut monarkian palauttamisen suosioon. Myöhemmin kuningasperhe sai luvan palata Romaniaan ja perhe vietti aikaa osittain Romaniassa ja Sveitsissä.
Huolimatta siitä, että Mikael ei saanut kruunuaan takaisin, romanialaiset arvostivat häntä ja Annea.
Kuolema ja hautajaiset

Annen hautajaiset järjestettiin 13. elokuuta 2016 ja hänet haudattiin Curtea de Argeșin katedraaliin. Sekä Romaniaan että Moldovaan julistettiin päivän mittainen suruaika. Molempien maiden presidentit osallistuivat hautajaisiin. Leskeksi jäänyt kuningas Mikael ei kuitenkaan osallistunut hautajaisiin omien terveysongelmiensa takia.
Kunnianosoituksia

Kaarle I:n ritarikunta ketjulla (Romania)
Romanian kruunun ritarikunnan suurristi (Romania)
Vuosien 1939–1945 sotaristi (Ranska)
Apsny

Lehden etusivu joulukuussa 2023.
Apsny (Аԥсны, ”Abhasia”) on Abhasian pääkaupungissa Suhumissa ilmestyvä abhaasinkielinen sanomalehti.
Pjotr Uslarin laatimalla ja Aleksei Tšotšuan parantelemalla kyrillisellä kirjaimistolla julkaistu Apsny oli ensimmäinen abhaasinkielinen sanomalehti. Se perustettiin menševikkien johtaman Georgian demokraattisen tasavallan aikana helmikuussa 1919. Dmitri Gulian toimittamassa lehdessä käsiteltiin uutisten lisäksi Abhasian valtiollista asemaa, kansanopetusta, abhaasien perinteitä ja julkaistiin kaunokirjallisia teoksia.
Lehti sai vuonna 1921 nimen Apsny kapš (Аҧсны ҟаҧшь, ”Punainen Abhasia”). Se ilmestyi vuodesta 1929 lähtien latinalaisella, vuodesta 1938 georgialaisella ja vuodesta 1954 jälleen kyrillisellä kirjaimistolla.
Apsny kapš oli Georgian kommunistisen puolueen Abhasian aluekomitean sekä Abhasian autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Sen rinnalla julkaistiin venäjänkielistä Sovetskaja Abhazijaa ja georgiankielistä Sabtšota Apkhazetia. Viidesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 15 000 kappaletta vuonna 1980.
Lehti sai jälleen nimen Apsny vuonna 1991. Abhasian sodan aikana vuosina 1992–1993 se ilmestyi Gudautassa. Valtiollisen Apsnymedian noin kerran viikossa julkaiseman lehden painosmäärä on 1 000 kappaletta. Sitä voi lukea myös Internetissä.
Aiheesta muualla

Lehden sivusto
Levan Mosešvili

| Levan Mosešvili> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Levan Mosešvili
Syntynyt: 23. toukokuuta 1940 Tbilisi, Georgian SNT, N:liitto
Kuollut: 5. maaliskuuta 2020 (79 vuotta) Tbilisi, Georgia
Kansalaisuus:   Neuvostoliitto, myöh.  Georgia
Koripalloilija
Pituus:  198 cm
Paino:  96 kg
Pelaajaura
Seurajoukkueet
:  BC Dinamo Tbilisi
Maajoukkueet
:   Neuvostoliitto
Valmennusura
 1997–1999:  BC Dinamo Tbilisi  Georgia
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tokio 1964 |  |  |
Levan Mosešvili (georg. ლევან მოსეშვილი, ven. Леван Георгиевич Мосешвили, Levan Georgijevitš Mosešvili, 23. toukokuuta 1940 Tbilisi, Georgian SNT – 5. maaliskuuta 2020 Tbilisi, Georgia) oli pelaajaurallaan Neuvostoliittoa edustanut georgialainen koripalloilija, olympiamitalisti ja koripallovalmentaja.
Mosešvili voitti BC Dinamo Tbilisissä FIBA Euroliigan mestaruuden vuonna 1962. Hän edusti myös Neuvostoliiton miesten maajoukkuetta jossa saavutti olympiahopeaa Tokiossa 1964. Pelaajauransa jälkeen Mosešvili toimi valmentajana. Hän valmensi pitkään Dinamo Tbilisiä ja toimi myös Georgian miesten maajoukkueen päävalmentajana. Mosešvili kuoli Tbilisissä 79-vuotiaana 5. maaliskuuta 2020.
Aiheesta muualla

Levan Mosešvili Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Neuvostoliiton joukkue – Kesäolympialaiset 1964
4 Muižnieks |
5 Bahlei |
6 Alatšatšjan |
7 Travin |
8 Hrynin |
9 Krūmiņš |
10 Mosešvili |
11 Kornejev |
12 Petrov |
13 Volnov |
14 Lipso |
15 Kalniņš |
Valmentaja Gomelski
Alpo Jaakola

| Alpo Jaakola |
| --- | --- |
 Alpo Jaakola vuonna 1958.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1929 Loimaan maalaiskunta
Kuollut: 27. helmikuuta 1997 (67 vuotta) Loimaan kunta
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  kuvanveistäjä, taidemaalari
Alpo Sakari Jaakola (1. huhtikuuta 1929 Loimaan maalaiskunta – 27. helmikuuta 1997 Loimaan kunta) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari, joka tunnettiin myöhempinä vuosinaan lempinimellä ”Loimaan šamaani”.
Elämänvaiheet

Jaakolan vanhemmat olivat työmies Väinö Jaakola ja Katri Jaakola (o.s. Jokinen). Hänen sisarensa on kirjailija Pirkko Jaakola. Jaakolan puoliso oli Seija Jaakola (o.s. Nykänen), josta hän erosi. Hänen toinen vaimonsa oli galleristi Marja Jaakola.
Alpo Jaakola opiskeli Turun piirustuskoulussa vuosina 1951–1952 ja toi ensimmäisen kerran töitään julkisesti näytteille jo piirustuskoulun aikana. Varhaistuotannossa on mystisiä sävyjä, ja Jaakolan herkkä viivankäyttö tulee hyvin esille. Pian hän kiinnostui taiteen eri aika- ja tyylikausista ja vaihtoi tyyliä ja tekniikkaa mielensä mukaan.
Jaakola oli perustamassa valtakunnallista turkulaista Pro Arte 57 -taiteilijaryhmää, joka sai alkunsa Helsingin Taidehallissa 1957 pidetyn Otto Mäkilän muistonäyttelyn johdosta. Turun Taiteilijaseuran sisälle muodostuneen aktiivisen ryhmän perustajajäsenet olivat Alpo Jaakola, Max Salmi, Raimo Viitala, Antti Lampisuo, Antti Nieminen ja Helge Stén. Ryhmän juuret olivat 1930-luvulla toimineessa, modernismia puolustaneessa, Edwin Lydénin ja Mäkilän perustamassa Pro Artessa. Sen toiminta jatkui vuonna 1960 perustetussa Arte-ryhmässä. Ryhmää kiinnosti erityisesti suomalainen surrealismi, johon he yhdistivät 1920-luvun Pariisissa syntyneen mustan huumorin, absurdin ja irrationaalisuuden vivahteita, jotka toivat suomalaiseen surrealismiin kansantaiteen ja lumousten maagisen ilmapiirin.
Ateljeekoti ja patsaspuisto

Keskellä peltomaisemaa Loimaan Torkkalan kylässä sijaitsee Alpo Jaakolan ateljeekoti Torkville. Ateljeekodissa on alun perin toiminut kansakoulu, kunnes Jaakola muutti sinne vuonna 1979. Rakennuksen ympärillä on nähtävillä useita taiteilijan töitä, muun muassa veistoksia, maalauksia ja arkkitehtuuria.
Eksyssuolla Loimaan Joenperän kylässä on taiteilijan rakentama suomökki. Metsähallituksen omistamaa mökkiä hallitsee läheisen Kauhanojan kylän kyläyhdistys. Sen luona on 2000-luvulla järjestetty vuosittain syksyisin taiteilijan sisaren, kirjailija Pirkko Jaakolan kuunnelman Eksyssuon lapset esityksiä, ja mökki on toiminut myös kuutamohiihtojen päätepisteenä.
Julkisia teoksia

Jaakolan tunnettuihin julkisiin teoksiin kuuluu muun muassa Loimaan keskuspuistossa oleva pronssiin valettu Loimaan leipätyttö vuodelta 1982. Jaakola lahjoitti teoksen Loimaan kaupungille. Keravan rautatieaseman vieressä on Jaakolan teos Menneiden sukupolvien muistomerkki (1985) ja aseman viereisessä Sampolan alikulussa on kattoon ripustettu taiteilijan kotitaloa aikanaan ympäröineeseen aitaan maalattu Huovintien historiaa vuosilta 900–1991 (1984).
Julkisia teoksia > Kuvia julkisista teoksista

Eino E. Vuoren muistomerkki, 1970, Loimaa.
Avoin syli, 1972, Helsinki.
Napamies, 1973, Loimaa.
Loimaan leipätyttö, 1982, Loimaa.
Huovintien historiaa 900–1900, 1993, Kerava.
Opinportti, 1996, Loimaa.
Veteraani, 1996, Loimaa.
Menneiden sukupolvien muistomerkki, 1985, Kerava.
Siivet, 1980-luku, Loimaa.
Sampolan tunnelin maalaukset, Kerava.
Kuvituksia

Huomionarvoisen saran muodostavat myös kirjojen kuvitustyöt, joita ovat muun muassa Timo K. Mukka: Kyyhky ja unikko (WSOY 1970), Kaarina Helakisa: Olena ja Vassuska (Otava 1979), Juha Mannerkorpi: Sudenkorento (Otava 1970), Anu Kaipainen: Magdaleena ja maailman lapset (WSOY 1968), Risto Ahti: Talvi on harha (Gummerus 1967), Juhani Peltonen: Felix Navitan etu- ja takaraivo (Kirjamaailma 1967) sekä Kati Kirstinä: Me Maijan kanssa (Tammi 1965).
Muuta

Piina on Eeli Aallon ohjaama Jussi-palkittu televisioelokuva vuodelta 1977. Elokuvassa tutustutaan Alpo Jaakolan ajatuksiin ja taiteeseen sekä patsaspuistoon.
Muita Jaakolasta tehtyjä ohjelmia ovat muun muassa Riitta Lehtosen televisioelokuva Toisenlainen totuus Alpo Jaakolasta vuodelta 1988, Neil Hardwickin TV-ohjelma vuodelta 1994 sekä Yleisradion toimittaja Anneli Tempakan radio-ohjelma Alpo Jaakolan mystinen maailma vuodelta 1997.
Lulu on Jukka Alihangan säveltämä ja Alpo Jaakolan kirjoittaman runon pohjalta sanoittama kappale, jonka Tuula Amberla levytti vuonna 1984. Lulu oli Amberlan läpimurtokappale ja se julkaistiin singlenä sekä hänen samannimisellä esikoisalbumillaan.
Palkinnot

Turun ja Porin läänin taidepalkinto 1970
Pro Finlandia 1974
Varsinais-Suomen liiton Aurora-mitali 1981
Professorin arvonimi 1985
Kirjallisuutta

Kekki, Matti: Jaakola: Ihminen, elämä, taide.  Loimaa:  Ooli, 2003.  ISBN 952-5278-31-X.
Jaakola, Alpo: Jokainen askel kielletyllä nurmikolla.  Espoo:  Gallen-Kallelan museo, 2002.  ISBN 952-9739-15-X.
Arell, Berndt: Alpo Jaakola: Turun taidemuseo 1.11.–8.12.1996.  Turku:  Turun taidemuseo, 1996.  ISBN 978-952-9576-13-5.
Hämäläinen-Forslund, Pirjo: Maallinen rakkaus.  Kerava:  Keravan taide- ja kulttuuriyhdistys, 1993.  ISBN 978-952-9642-03-8.
Jaakola, Alpo: Pilvenpiirtäjä.  Helsinki:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11260-0.
Jaakola, Alpo: Alpo Jaakola: 30-vuotisen taiteilijataipaleen taakse jätetty katselmus.  Helsinki:  Helsingin Taidetalo, 1981.
Takalo-Eskola, Ilkka-Juhani: Alpo Jaakolan arvoitus.  Jyväskylä:  Gummerus, 1981.  ISBN 951-2022-29-X.
Jaakola, Alpo: Ruusuruoska.  Loimaa:  Loimaan kirjapaino, 1967.
Takalo-Eskola, Ilkka-Juhani & Jaakola, Alpo: Meri kiipeilee.  Helsinki:  Suomen teiniliitto, 1965.
Aiheesta muualla > Yleistä

Alpo Jaakola Kansallisgallerian kokoelmissa
Holländer, Tove: ”Jaakola, Alpo (1929–1997)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 363–365.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2.  / Teoksen verkkoversio.
Alpo Jaakolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Vihanta, Ulla: Surrealismia suomalaisessa kuvataiteessa 1930-, 1940- ja 1950-luvuilla: Turun koulun perintö mustekala.info. Arkistoitu 2.4.2015. Viitattu 18.3.2015.
Alkuvoimainen šamaani: Elokuvia Alpo Jaakolasta. Ylen Elävä arkisto.
Aiheesta muualla > Veistoksia

Avoin syli (kivipenkki), 1972. (Arkistoitu – Internet Archive) Tamminiementie 6, Meilahti, Helsinki.
Alpo Jaakolan patsaspuistoa Loimaalla.
Argentiinan naisten jääkiekkomaajoukkue

Argentiinan naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Argentiinaa kansainvälisissä naisten jääkiekko-otteluissa. Vuosina 2021–2023 maassa oli 240 rekisteröityä naisjääkiekkoilijaa, mutta joukkueella ei ollut sijoitusta Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ylläpitämässä naisten maailmanrankingissa. Sijoitusta se ei saanut myöskään vuonna 2024, mutta naispelaajien määrä nousi yli 350:n. Vuonna 2016 IIHF:n järjestämässä Pan-American Ice Hockey Tournamentissa joukkue saavutti hopeaa. Turnaukseen otti osaa Latinalaisen Amerikan jääkiekkomaajoukkueita. Argentiina osallistui turnaukseen kahdella naisten joukkueella.
Lin Zexu

Lin Zexu
Lin Zexu (kiin. 林則徐), myös Lin Tse-hsü tai Shaomu, (30. elokuuta 1785, Houguan – 22. marraskuuta, 1850, Chaozhou) oli Kiinan Qing-dynastian ajan johtava oppinut ja korkea virkamies. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan ensimmäiseen oopiumisotaan johtaneissa toimissa. Lin Zexu kannatti perinteisen kiinalaisen ajatusmaailman ja instituutioiden elvyttämistä.
Linin isä oli köyhä opettaja, joka oli vakuuttunut siitä, että hänen poikiensa tulisi saada perinteinen kungfutselainen kasvatus, jotta nämä voisivat edetä virkauralla. Lin Zexu oli pojista nuorempi ja osoittautui lahjakkaaksi. Vuonna 1804 Lin läpäisi virkamiestutkinnon, minkä jälkeen hänet valittiin kotikaupunkinsa kuvernöörin avustajaksi epäviralliseen oppisopimuskoulutukseen, joka täydentäisi hänen kasvatuksensa. Vuonna 1811 Lin läpäisi ylimmän virkamiestutkinnon, jinshin, jonka jälkeen hän liittyi Hanlin-akatemiaan, joka toimi keisarin neuvonantajana ja avusti hallitsijaa asiakirjojen laadinnassa. Vuonna 1820 Lin nimitettiin ensimmäiseen pysyvään virkaansa ja hän alkoi edetä virkauralla saaden yhä vastuullisempia tehtäviä. Suolamonopolissa hän valvoi eri paikkakuntien kastelujärjestelmiä ja verojen keruuta sekä toimi myös paikallistason tuomarina, jolloin hän sai lisänimen ”Kirkkaan taivaan Lin”. Lin Zexun nopea nousu virkakoneistossa osoitti, että hän oli tehokas organisoija ja kunnianhimoinen virkamies.
Ensimmäinen oopiumisota

Keisari Daoguang alkoi 1830-luvun puolivälissä huolestua brittien ja kiinalaisten salakuljettajien kontrolloimasta oopiumikaupasta. Huoli johtui sekä moraalisista että käytännöllisistä syistä. Tärkein käytännön ongelma oli, että myös laittomasta tuonnista oli maksettava viemällä kiinalaista hopeaa.
Lin laati asiaa koskevan muistion, jossa tuomittiin ehdotus oopiumikaupan laillistamisesta. Näkemyksensä tueksi Lin luetteli toimenpiteet, joilla hän oli tukahduttanut huumekaupan maakunnissa, joissa toimi kuvernöörinä. Keisari, joka oli melkein kahden vuosikymmenen ajan yrittänyt turhaan toteuttaa oopiumin tuontikieltoa, nimitti Linin keisarilliseksi komissaariksi vuoden 1838 lopulla antaen hänelle laajat valtuudet.
Lin onnistui saamaan keisarilta poikkeukselliset 19 henkilökohtaista audienssia, joissa keskusteltiin ongelman ratkaisusta. Sen jälkeen Lin lähti Guangzhouhun, joka oli oopiumikaupan keskus. Linin päiväkirja näiltä ajoilta on säilynyt, ja se antaa elävän kuvan kiinalaisen virkamiehen työstä. Lin kuvaa tuskallista matkansa Pekingistä ja hikoilua Guangzhoun subtrooppisessa kuumuudessa. Hän kutsuu brittiläiset kauppiaat ja virkamiehet neuvotteluun ja yrittää turhaan saada oopiumin veltostuttamat ja korruptoituneet paikalliset kiinalaiset virkamiehet suorittamaan valvontatyötä. Hän laatii myös anteeksipyynnön merenjumalalle, koska joutuu saastuttamaan valtameren takavarikoidulla oopiumilla.
Lin onnistui tavoitteissaan liiankin hyvin. Hän pakotti ulkomaiset kauppiaat luovuttamaan oopiumivarastonsa hävitettäväksi ja painosti heitä lupaamaan, että he lopettavat huumelastien kuljetuksen. Mutta kun britit vastasivat tähän tuhoamalla kostoksi suuren osan Etelä-Kiinasta, keisari erotti Linin nopeasti, vaikka oli aiemmin henkilökohtaisesti hyväksynyt Linin ehdottaman kovan linjan. Lin karkotettiin Kiinan luoteisrajalle, jossa hän palveli huomiota herättämättä ja uskollisesti. Pian hänet kutsuttiin takaisin tärkeään palvelukseen, ja hänet palkittiin perillisen suuren vartijan arvonimellä kiitokseksi kapinallisten muslimien taltuttamisesta Yunnanin maakunnassa. Lin kuoli vuonna 1850 matkalla tukahduttamaan Taipingin kapinaa.
Jälkimaine

Linin merkitys on hänen virkauraansa suurempi. Hän kuului pieneen, mutta vaikutusvaltaiseen uudistusmielisten virkamiesten piiriin, joiden tunnuslause oli ”löytäkäämme menneisyydestä pohja nykyisille uudistuksille”. Tämä niin sanottu ”valtiomiestaidon koulukunta” toimi edelläkävijänä käytännön tietojen hyödyntämisessä, mukaan lukien maantiede ja ulkomaiden historian tuntemus. Lin oli oman aikansa kokeneimpia ja parhaiten informoituja miehiä, mutta hänkään ei osannut aavistaa, että onnistunut oopiumikaupan lopettaminen vain avaisi Kiinan ulkomaisten pyyteiden nöyryyttävälle ja tuhoisalle tunkeutumiselle, joka olisi nopeuttava maan tuhoa.
Linin esikuvana olivat aiempien sukupolvien virkamiehet, jotka olivat onnistuneesti usuttaneet Keski-Aasian heimot toisiaan vastaan. Näille hallintovirkamiehille kaupalliset näkökohdat olivat olleet vain mitättömiä sivuseikkoja. Lin ei sen vuoksi kyennyt ymmärtämään brittien vaatimuksia vapaakaupasta ja kansainvälisestä tasa-arvosta, jotka perustuivat selkeään näkemykseen kauppaimperiumin tarpeista. Tämä ajatusmaailma poikkesi radikaalilla tavalla kiinalaisten maailmankuvasta, joka puolestaan pohjautui keskuksena olevaan ylivertaiseen keisarilliseen imperiumiin ja sen vähäpätöisempiin alamaiskansoihin. Saapuessaan Guangzhouhun Lin ajatteli yhä, että britit olivat riippuvaisia kiinalaisista ja menehtyisivät ilman kiinalaista teetä ja raparperia. Kuuluisassa kirjeessään kuningatar Viktorialle Lin kysyy, voisiko kuningatar sallia jonkin yhtä myrkyllisen aineen kuin oopiumin maahantuonnin omaan maahansa ja pyysi häntä kieltämään alamaisiaan tuomasta oopiumia Linin maahan.
Lin luotti viestinnässään hyökkäävään, moralisoivaan sävyyn ja toimi samaan aikaan armottomasti brittiläisiä kauppiaita kohtaan, mikä loukkasi syvästi brittien hallitusta. Lin otti opikseen Kiinan nöyryytyksestä ainoastaan sen, että "barbaareista" oli hankittava lisää tietoa ja omaksuttava heidän teknologiansa. Hän ei toisaalta kyennyt ymmärtämään eurooppalaisten asettamien haasteiden seurauksia eikä toisaalta vastustamaan oman kansansa heikkouksia ja vanhoillisuutta. Myöhemmin niin kutsuttu itsevahvistusliike hyväksyi Linin uudistusohjelman. Tätä myöhemmät vallankumouksellisten sukupolvet hylkäsivät vanhan kiinalaisen kulttuurin pelastaakseen Kiinan, mutta hyväksyivät samalla Linin kansallissankariksi hänen rohkeutensa ja esimerkillisen brittien vastustuksen vuoksi.