stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kallistuvakorinen juna
Historia

Sivukiihtyvyyden ongelma on tunnistettu rata- ja kalustosuunnittelussa jo varhain. Vuonna 1937 Saksassa tehtiin ensimmäisiä kokeiluja sivukiihtyvyyden vähentämiseksi. Seuraavana vuonna Yhdysvalloissa koeajettiin yksinkertaisella passiivisella kallistusmekanismilla varustettua junaa. Kaupallisessa liikenteessä passiivisten kallistuvakoristen läpimurto tapahtui kuitenkin vasta 1970-luvulla Japanissa ja 1980-luvulla Espanjassa.
Aktiivisia kallistusjärjestelmiä testattiin ensimmäistä kertaa Saksassa vuonna 1965, minkä jälkeen koeajoihin edettiin 1970-luvulla Ruotsissa ja Italiassa. Ensimmäistä kertaa kaupallisessa liikenteessä järjestelmiä päästiin käyttämään näissä maissa 1990-luvulla. Suomessa ensimmäinen kallistuvakorinen VR:n Sm3- eli Pendolino-juna aloitti liikennöinnin rantaradalla vuonna 1995. Vuonna 2007 Japanissa otettiin liikenteeseen ensimmäinen kallistuvakorinen suurnopeusjuna. Ensimmäinen kaksikerroksinen, passiivisella järjestelmällä varustettu kallistuvakorinen, Bombardierin valmistama juna aloitti liikennöinnin puolestaan Sveitsissä vuonna 2018.
Tekniikka

Kallistusjärjestelmät jaetaan toimintaperiaatteensa perusteella kahteen eri ryhmään: aktiivisiin ja passiivisiin kallistusjärjestelmiin. Passiivisessa järjestelmässä kallistusliikkeen saa aikaan painovoima korin levätessä tukipisteiden varassa rullien päällä. Aktiivisessa järjestelmässä kallistusliikkeen suuruutta ohjataan suunnitellusti esimerkiksi moottoreiden tai paineilman avulla.
Sähkövetoisissa kallistuvakorisissa junissa virroitin on saatava osumaan virtajohtoon myös kallistettaessa mutta kuitenkaan ylittämättä kalustolle varattua kuormaulottumaa. Tähän on kolme pääasiallista tapaa: virroitin voidaan asentaa vaunuun joka ei kallistu, virroitinta voidaan kallistaa mekaanisesti telin ja korin liikkeiden mukaan tai erillinen ohjausjärjestelmä voi siirtää virroitinta sivusuunnassa.
Kallistusjärjestelmät ovat teknisesti haastavia ja häiriöherkkiä. Kallistusjärjestelmän tulisi vikatilanteissa pyrkiä palautumaan normaaliasentoon ja ehdottomasti estää väärään suuntaan (eli ulkokaarteen suuntaan) kallistaminen. Ulkokaarteen suuntaan kallistuminen on erittäin harvinaista, mutta johtaa herkästi kiskoiltasuistumiseen.
Tekniikka > Passiivinen kallistusjärjestelmä

Passiivisessa järjestelmässä matkustamon sisältävä kori on asennettu jousien päälle roikkumaan. Jousien kiinnittymiskohta, rotaatiopiste, on selvästi junan painopistettä korkeammalla, jolloin kaarteessa paino- ja rotaatiopisteen välinen asema vaakasuunnassa muuttuu painovoiman ansiosta. Koria tuetaan alaosasta rullilla. Kallistuskulmaksi rajoitetaan yleensä enintään 3–4 astetta. Huojumis- ja keinumisliikkeen estämiseksi kallistusliikettä on vaiennettava jotenkin, esimerkiksi jousilla.
Passiivinen järjestelmä on mekaanisesti yksinkertainen, varmatoiminen ja suhteellisen halpa. Siihen liittyy kuitenkin korkeampi kaatumisriski, ja lisäksi junan rungosta on tehtävä kapeampi kaupallisesti tärkeimmällä penkkien käsinojien korkeudella.
Tekniikka > Aktiivinen kallistusjärjestelmä

Aktiivisessa järjestelmässä matkustamon sisältävä kori tuetaan passiivisesta järjestelmästä poiketen pelkästään alapuolelta telien suunnasta perinteisen kallistumattoman junakorin tapaan, sillä kallistusliikkeen aikaansaamiseksi ei tarvitse hyödyntää painovoimaa. Järjestelmä koostuu kallistusmekanismista, kallistusmoottorista ja ohjausjärjestelmästä. Kallistusmekanismi voidaan rakentaa toisiojousituksen päälle, ympärille tai alle, joista jälkimmäisin on muodostunut yleisimmäksi toteutustavaksi. Tosin esimerkiksi Bombardierin kaksikerroksisessa kallistuvakorisessa kallistusjärjestelmä on toteutettu toisiojousituksen ympärille.
Aktiivinen järjestelmä mahdollistaa leveämmän korin ja siten matkustamon. Järjestelmän toimintaviive on pienempi kuin passiivisessa, ja lisäksi se voidaan ohjelmoida ennakoivaksi. Kallistuskulma voi olla jopa 8 astetta. Toisaalta aktiivinen järjestelmä on passiivista selvästi monimutkaisempi, mikä nostaa hintaa, vikaherkkyyttä ja huoltotarvetta.
Tekniikka > Aktiivinen kallistusjärjestelmä > Kallistusmoottori

Ensimmäiset kallistusmoottorit olivat hydraulisia: halpoja ja luotettavia mutta myös monimutkaisia ja laajoja. Japanissa ilmajousijärjestelmiä on yhä laajalti käytössä, mutta tällöin kallistuskulma on rajallinen. Yksinkertaisimmillaan kallistusliikkeen tuottaa toisiojousitus, mutta tällöin kallistuskulma voi olla enintään 2 astetta. Esimerkiksi Shinkansen N700 -sarjan junissa aktiivinen kallistusjärjestelmä perustuu toisiojousituksena käytettäviin paineilmajousiin.
Moderneissa junissa kallistus saadaan kuitenkin yleensä aikaan aikaan joko hydraulisella tai sähkömekaanisella laitteistolla, joka voi olla sijoitettuna joko toisiojousituksen ja korin väliin tai suoraan kallistusmekanismin yhteyteen. Näistä kahdesta vielä yleisempi on jälkimmäisenä mainittu, joka on käytössä esimerkiksi X2000- ja ICE-T-junissa. Koska toisiojousitus sijaitsee tällöin kallistusmekanismin päällä, ei järjestelmä ole yhtä häiriöaltis ja radan epätasaisuuden välity yhtä vahvasti koriin asti. Toisiojousituksen ja korin väliin asennettu laitteisto on käytössä esimerkiksi Pendolino-junissa, ja siinä toisiojousitus ottaa vastaan kaikki sivuttaisvoimat. Tämän vuoksi toisiojousituksessa joudutaan käyttämään aktiivista sivuttaisjousitusta.
Tekniikka > Aktiivinen kallistusjärjestelmä > Ohjausjärjestelmä

Ohjausjärjestelmän tehtävä on päättää, kuinka paljon ja millä hetkellä junaa kallistetaan sekä välittää nämä tiedot kallistusmoottorille. Ohjaus voidaan toteuttaa kolmella periaatteella: reaaliaikaisella mittaamisella, kulunvalvonnan välittämän geometriatiedon mukaan tai tallentamalla ratageometria junan ohjausjärjestelmän muistiin koordinaattitiedoin.
Reaaliaikainen mittaus voidaan toteuttaa mittaamalla sivukiihtyvyyttä telissä, mutta tämä menetelmä häiriöherkkä esimerkiksi radan epätasaisuuksien aiheuttamien poikkeamien vuoksi. Tasalaatuisempi tapa on mitata muutoksia junan pituussuuntaisen akselin (yaw-nopeus) ja rullaamisnopeuden välisessä suhteessa. Eräs tapa on myös mitata kallistusvajauksen tai -ylimäärän suuruutta kahden eri telin välillä.
Kulunvalvonnan välittämän geometriatiedon hyödyntämisen perusperiaate on radan varressa olevan infrastruktuurin käyttäminen tarvittavan datan siirtämiseen junan kallistuksen ohjausjärjestelmän tietokoneelle. Radan varressa oleva lähetin, mahdollisesti kulunvalvonnan osa, ilmoittaa ohjausjärjestelmälle junassa etäisyyden kaarteen alkamiseen ja sen geometrian. Ohjausjärjestelmän tietokone laskee tämän perusteella tarvittavan kallistuksen etenemisnopeuden mukaisesti.
Kolmas vaihtoehto on tietojen tallentaminen junaan: tällöin ohjausjärjestelmän muistiin tallennetaan tietyn rataosuuden kaarteiden geometriat ja sijainnit. Lisäksi ohjausjärjestelmään tarvitaan junan sijaintia mittaava anturi, mikä toteutetaan yleisimmin GPS-sirulla. Esimerkiksi tunneleissa ja muilla katvealueilla järjestelmää täydennetään sijainnin arvioinnilla oletetun nopeuden perusteella tai määrittämällä junan sijainti baliisien avulla.
Ruotsissa X2000-junalla tehtyjen testien mukaan junaan tallennetut tiedot johtavat ennakoitavampaan kallistusjärjestelmän toimintaan. Kallistus voidaan ajoittaa tarkemmin ja ennakoivammin, radanpinnan epätasaisuudet eivät vaikuta järjestelmän toimintaan ja tarpeettomaksi katsotut kallistukset voidaan jättää kokonaan tekemättä. Junaan tallennetulla saavutettiin testeissä pienempi sivukiihtyvyys kuin reaaliaikaisella mittauksella erityisesti suhteellisen korkeilla 160–180 km/h nopeuksilla.
Matkapahoinvointi

Muutama prosentti ihmisistä kärsii matkapahoinvoinnista kallistuvakorisissa junissa, vaikkeivat he saisi oireita perinteisissä junissa. Tyypillisiä oireita ovat pahoinvointi, mahan vääntäminen, huimaus ja väsymys. Kallistus aiheuttaa konfliktin ihmisen havaitsemassa ja kokemassa liikkeessä, mutta suurimmalla osalla keho kykenee sopeutumaan tähän kallistuksen aiheuttamaan konfliktiin. Noin viidellä prosentilla aivojen sopeutuminen jää rajalliseksi, joka ilmenee matkapahoinvointioireina.
Koettua matkapahoinvointia voidaan vähentää usein eri keinoin. Keskeisintä on rajoittaa sivukiihtyvyyden suuruutta ja vaihtelevuutta, jota aiheuttaa erityisesti reaaliaikaiseen mittaukseen perustuva järjestelmä epätasaisena toimintana ja huonoina ajoituksina. Infrastruktuurin osalta oireilua voidaan pienentää suosimalla laajoja kaarresäteitä ja paikallisilla nopeusrajoituksilla. Sen sijaan kallistuskulman suuruudella ei juurikaan ole merkitystä koettuun matkustusmukavuuteen tai matkapahoinvointiin.
Joitakin kallistuvakorisia junia

Pendolino käytössä muun muassa Britanniassa (liikennöitsijänä Virgin Trains), Espanjassa, Italiassa, Portugalissa (”Alfa Pendular”), Sloveniassa (InterCitySlovenija), Suomessa, Venäjällä, Sveitsissä ja Tšekissä.
X2000, Linx (Ruotsi)
Le Frecce (Italia)
Signatur (Norja)
Yksi ensimmäistä kallistuvakorisista prototyypeistä Yhdysvalloissa vuonna 1937
Deutsche Bahnin juna kallistamassa kaarteeseen
Allegro- eli Sm6-junassa on aktiivinen kallistusjärjestelmä asennettuna toisiojousituksen ja korin väliin.
Shinkansen N700-junan aktiivinen kallistusjärjestelmä on toteutettu paineilmajousin.
Kallistusjärjestelmän testailua paikallaan olevalla junalla
Katajisto

Katajisto on suomenkielinen nimi, joka esiintyy sukunimenä ja paikannimissä.
Sukunimi

Heikki Katajisto (s. 1941), elokuvaaja ja käsikirjoittaja
Janne Katajisto (s. 1978), raskaansarjan nyrkkeilijä
Juha Katajisto (s. 1992), pesäpalloilija
Kati Katajisto (s. 1974), historiantutkija ja kirjailija
Markku Tapio Katajisto (s. 1948), kuvataiteilija
Martti Katajisto (1926–2000), näyttelijä
Oskari Katajisto (s. 1966), näyttelijä
Risto Katajisto (s. 1981), kitaristi
Tero Katajisto (s. 1971), kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
Paikannimi

Katajiston kartano, kartano Hämeenlinnassa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Katajisto”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kankaislampi

| Kankaislampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Hankasalmi
Koordinaatit:  62°21′49″N, 26°37′09″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kuuhankaveden valuma-alue (14.37)
Laskuoja:  Peräselänoja Armisveteen 
Järvinumero:  14.373.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  111 m  
Pituus:  530 m  
Leveys:  430 m  
Rantaviiva:  1,547 km  
Pinta-ala:  14,809 ha  
Tilavuus:  0,0006839 km³ 
Keskisyvyys:  4,62 m  
Suurin syvyys:  12,3 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiKankaislampi 
Kankaislampi  on Keski-Suomessa Hankasalmella Kankaisten lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 14,8 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lammen tilavuudeksi on saatu 683 900 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 4,6 metriä ja suurin syvyys on 12,3 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Kuuhankaveden valuma-alueella (14.37), jonka Armisveden alueeseen (14.373) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 111 metriä mpy.
Sudenpennut

Sudenpennut (engl. The Junior Woodchucks) on Aku Ankka -sarjakuvissa seikkaileva ankkalinnalainen partioryhmä, johon Akun Ankan holhokit, Tupu, Hupu ja Lupu, kuuluvat. Sudenpentujen oppaana toimii kaiken mahdollisen tiedon sisältävä Sudenpentujen käsikirja. Sudenpentujen käsikirjaa ei kuitenkaan järjestön periaatteiden mukaan saa käyttää oman edun tavoitteluun, kuten kadonneiden aarteiden etsimiseen. Käsikirjaa ei myöskään myydä sudenpentuihin kuulumattomille.
Don Rosan mukaan ensimmäinen sudenpentu oli Pietari Peloton. Sudenpentujen partiojärjestön perusti Tupun, Hupun ja Lupun iso-iso-isoisä Kornelius Ankanpää, Ankkalinnan perustajan Julle Ankanpään poika ja Mummo Ankan isä. Don Rosan tarinan Kadonneen kirjaston vartijat mukaan Sudenpentujen todellinen perustaja oli Kleopatra.
Sudenpennuille on tyypillistä jakaa runsaasti arvomerkkejä ansiokkaasta ja epäitsekkäästä toiminnasta. Sudenpentujen ohjaajilla on erityisiä kunnianimiä, jotka ovat lyhenteitä pidemmistä henkilön ominaisuuksien kuvauksista. Esimerkiksi Aku Ankka -lehden numerossa 44 vuodelta 2003 on Sudenpentumuseon avaajan arvonimeksi ilmoitettu H.U.P.S.A.K.K.O (Höyli, Uuttera, Pistämätön Seuramies, Armoton Kättelijä ja Kerkeä Ovimikko).
Karl von Spreti

Karl Borromäus Maria Heinrich von Spreti  (21. toukokuuta 1907 – 5. huhtikuuta 1970) oli saksalainen kreivi ja diplomaatti. Spreti toimi Saksan liittotasavallan Guatemalan suurlähettiläänä vuosina 1968–1970, jolloin hänen siepattiin ja surmattiin.
Spreti syntyi aatelisperheeseen Kapfingin linnassa Landshutin lähellä ja opiskeli arkkitehtuuria. Hän oli Baijerin kristillissosiaalisen unionin jäsen. Spreti otti osaa toiseen maailmansotaan ja joutui liittoutuneiden vangiksi.
Vuonna 1956 Spretistä tuli Länsi-Saksan suurlähettiläs Luxemburgissa, jossa hän oli vuoteen 1960. Sen jälkeen hän oli Kuubassa vuoteen 1963 ja Dominikaanisessa tasavallassa vuosina 1966–1968. Lopulta hänet lähetettiin vuonna 1970 Guatemalaan, jossa riehui sisällissota.
Vasemmistolaisen FAR-järjestön sissit kaappasivat Spretin Ciudad de Guatemalassa 31. maaliskuuta 1970. Sissit vaativat Guatemalan hallitusta vapauttamaan useita poliittisia vankeja 72 tunnin kuluttua, mihin hallitus ei suostunut. FAR esitti 5. huhtikuuta uutena vaatimuksenaan 22 vangin vapauttamista ja 700 000 dollarin lunnaita. Länsi-Saksan ja Yhdysvaltain  ulkoministeriöt vaativat Guatemalan hallitusta ottamaan neuvotteluyhteyden sisseihin. Kun hallitus ei ryhtynyt siihen, kaapparit teloittivat Spretin. Hänen ruumiinsa löydettiin 5. huhtikuuta 16 kilometrin päästä Ciudad de Guatemalasta.
Länsi-Saksan ja Guatemalan välille syttyi diplomaattinen kriisi, jonka seurauksena Guatemalan suurlähettiläs Bonnissa poistui maasta. Myös Länsi-Saksan suurlähettiläs Guatemalassa poistui.
Puolalainen Ryszard Kapuściński on kirjoittanut Spretin tapauksesta kirjan Dlaczego zginął Karl von Spreti? (1970).
Sudenpesä

Sudenpesä on:
Adolf Hitlerin päämaja Wolfsschanze
Sudenpesä (vuoden 1973 elokuva), ohjannut Martin Scorsese, pääosassa Robert De Niro.
Sudenpesä (vuoden 1948 elokuva), pääosassa Dick Powell.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sudenpesä”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Super Bowl XLIV

Super Bowl XLIV oli järjestyksessään 44. Super Bowl. Ottelu pelattiin 7. helmikuuta 2010 paikallista aikaa Sun Life Stadiumilla, Floridan osavaltiossa. Ottelussa kohtasivat kauden 2009–2010 American Football Conferencen (AFC) ja National Football Conferencen (NFC) voittajat New Orleans Saints ja Indianapolis Colts. Ottelun voitti New Orleans Saints lukemin 31–17.
Matkalla Super Bowliin Indianapolis kaatoi pudotuspeleissä Baltimoren ja konferenssifinaalissa New York Jetsin. New Orleans pelasi Super Bowlissa historiansa ensimmäisen kerran ja matkalla finaaliin kaatui Arizona ja Minnesota. Molemmat finaalijoukkueet pelasivat vahvaa hyökkäyspeliä ja ratkaisevassa roolissa olivat kummankin joukkueen pelinrakentajat Peyton Manning (Indianapolis) ja Drew Brees (New Orleans). Manning valittiin neljännen kerran urallaan liigan arvokkaimmaksi pelaajaksi. Brees puolestaan osui kauden aikana syötöissään kohteeseensa 70,6-prosenttisesti, ja tuo lukema on NFL:n uusi ennätys. Touchdowneja hän syötti 34.
Pelin arvokkain pelaaja pelinrakentaja Drew Brees.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Super Bowl XLIV Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut
Joseph Smith

| Joseph Smith |
| --- | --- |
 Joseph Smith nuorempi vuonna 1842
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1805 Sharon, Vermont, Yhdysvallat
Kuollut: 27. kesäkuuta 1844 (38 vuotta) Carthage, Illinois, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  saarnaaja
Vanhemmat:  Joseph Smith vanhempi Lucy Mack Smith
Siviilisääty:  avioliitossa
Puoliso:  Emma Hale Smith ja lisäksi n. 50 muuta vaimoa (varmuutta vaimojen tarkasta määrästä ei ole)
Lapset:  11 avioliitosta Emma Hale Smith'n kanssa
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
https://www.josephsmithpapers.org/ Kotisivu
Joseph Smith (23. joulukuuta 1805 Sharon, Vermont – 27. kesäkuuta 1844 Carthage, Illinois) oli yhdysvaltalainen saarnaaja ja uususkonnollisen Myöhempien aikojen pyhien liikkeen perustaja.
Elämä > Harmony, Pennsylvania 1827–1829

Lokakuussa 1827 Smith ja hänen tuolloin raskaana ollut vaimonsa muuttivat Palmyrasta Harmonyyn (nyk. Oakland) Pennsylvaniaan jokseenkin menestyksekkäältä naapurilta Martin Harrisilta saamiensa varojen turvin.
Asuessaan lähellä Emman perhettä, Smith litteroi muutamia kirjoitusmerkkejä, joita hän kutsui "reformoiduksi egyptiksi", levyistä sekä saneli niistä käännöksen vaimolleen.
Helmikuussa 1828 Harris saapui auttaakseen levyjen kääntämisessä. 
Harris sai myös kirjoitusmerkeistä näytteen, jota hän sanoo näyttäneensä muutamille merkittäville oppineille mm. Charles Anthonille, jonka Harris väittää ensin vahvistaneen merkkien autenttisuuden ja vasta kuultuaan Joseph Smithin saaneen levyt enkeliltä peruneen sanansa. 
Charles Anthon tosin myöhemmin kielsi näin tapahtuneen, mutta Harris palasi Harmonyyn huhtikuussa edelleen auttaakseen Joseph Smithiä käännöstyössä.
Käännöstyö jatkui kesäkuun puoliväliin 1828 kunnes Martin Harris alkoi vaimonsa vaikutuksesta epäillä levyjen olemassaoloa. 
Harris suostutteli Smithin antamaan luvan viedä käännetyt 116 sivua Palmyraan näyttääkseen niitä epäilevälle vaimolleen. 
Harrisin vaimo kadotti käsikirjoituksen, josta ei ollut olemassa kopiota, ja halusi Smithin kääntävän tekstin uudelleen. Tämä tapahtui suunnilleen samoihin aikoihin, kun Emma ja Josephin ensimmäinen lapsi syntyi kuolleena. 
Tuolloin Smith myös sanoi enkelin vieneen levyt pois ja kadottaneensa kyvyn kääntää, kunnes 22 syyskuuta 1828 Smith jälleen väitti, kuinka levyt oli palautettu hänelle. Smith kertoi saaneensa ilmoituksen, ettei puuttuvia 116 sivua pidä kääntää uudelleen.
Vuonna 1828 Joseph Smith liittyi Harmonyn metodistiseurakunnan opetusluokkaan, mutta joutui pian eroamaan, koska häntä pidettiin "manauksen harjoittajana".
Smith ei jatkanut käännöstyötä ennen kuin huhtikuussa 1829 tavatessaan pikkuserkkunsa Oliver Cowderyn, josta tulikin hänen kirjurinsa.
Elämä > Fayette, New York 1829–1830

Joseph ja Oliver työskentelivät käännöksen parissa täysipäiväisesti aina kesäkuun 1829 alkuun asti, jonka jälkeen he muuttivat Fayetteen New Yorkiin, missä he jatkoivat käännöstyötä Cowderyn ystävän Peter Whitmerin luona. 
Käännöstyö saatettiin päätökseen heinäkuun 1. 1829, jonka jälkeen Smith muotoili kolmen ja kahdeksan todistajan lausunnot, joiden allekirjoittajiksi hän pyysi Martin Harrisin lisäksi miespuoliset Smithin ja Whitmerin perheiden jäsenet. 
Joseph Smithin mukaan enkeli vei tämän jälkeen levyt pois.
Elämä > Mormonin kirjan julkaisu 1830

Käännöstyö, joka tunnetaan Mormonin kirjana, julkaistiin Palmyrassa maaliskuun 26. 1830 E.B. Grandinin painamana. 
Painotyön kustannukset rahoitti Martin Harris lainoittamalla maatilansa. 
Pian tämän jälkeen huhtikuun 6. 1830 Smith seuraajineen perusti Kristuksen Kirkon ja pienet seurakunnat Manchesteriin, Fayetteen ja Colesvilleen New Yorkissa. 
Mormonin kirjan julkaiseminen toi Joseph Smithille huonoa mainetta, sillä Josephin maine aarteenetsijänä ei ollut vielä unohtunut ja ihmisillä oli vielä tuoreessa muistissa vuonna 1826 ollut oikeudenkäynti. 
Cowdery kastettua muutamia uusia jäseniä, joihin lukeutui myös Emma Smith, mormoneja kohtaan esitettiin väkivaltaisia uhkauksia. 
Ennen kuin Smith ehti konfirmoida uudet jäsenet hänet pidätettiin ja tuotiin oikeuden eteen syytettynä sopimattomasta käytöksestä. 
Vaikka Smith vapautettiin piti hänen ja Cowdery paeta vihaista väkijoukkoa Colesvillestä. Myöhemmin Smith kertoi kuulleensa Pietarin, Jaakobin ja Johanneksen äänet, joiden hän kertoo antaneen hänelle ja Cowderylle apostolisen auktoriteetin.
Kun Cowdery yritti muiden kirkon jäsenten – kuten Hiram Page, Mormonin kirjan todistaja – kanssa omapäisesti käyttämällä näkykiveään löytää Amerikan Uuden Jerusalemin paikan, kuten Mormonin kirjassa ennustetaan, - Smith vastasi julistamalla itsensä ainoaksi profeetaksi. 
Smith kiisti Pagen ilmoittaman sijainnin ja lähetti Cowderyn Missouriin tehtävänään etsiä sen oikea sijainti sekä käännyttämään alkuperäisasukkaita. 
Smith myös saneli kadonneen Eenokin kirjan, joka kertoi, kuinka Raamatullinen Eenok perusti Zionin kaupungin, joka oli niin hyvä, että Jumala otti sen ylös taivaisiin.
Matkallaan Missouriin Cowdery kulki Ohiossa Kirtlandin kautta ja kastoi Sidney Rigdonin sekä yli sata hänen seurakuntansa jäsentä kirkkoon näin yli kaksinkertaistaen kirkon silloisen jäsenmäärän. 
Pian tämän jälkeen Rigdon vieraili New Yorkissa ja hänestä tuli kirkon toiseksi korkein virkamies monien Smithin aikaisempien seuraajien harmiksi. 
Vastustuksen kasvaessa New Yorkissa Smith julisti Kirtlandin olevan Uuden Jerusalemin itäinen rajapyykki ja ohjeisti jäseniään muuttamaan sinne.
Elämä > Kuolema Carthage, Illinois 1844

Kevääseen 1844 mennessä oli syntynyt erimielisyyksiä Smithin ja muutaman hänen läheisimmän kumppaninsa välille huomattavimpien ollessa William Law, Smithin luotettu neuvonantaja, ja Robert Foster, Nauvoon Legioonan kenraali, jotka olivat Smithin kanssa erimieltä siitä, miten Nauvoon taloutta tulisi hoitaa. 
Molemmat myös väittivät Smithin kosiskelleen heidän vaimojaan. 
Uskoen toisinajattelijoiden juonittelevan hänen surmaamistaan Smith erotti heidät kirkosta 18. huhtikuuta 1844. 
Toisinajattelijat perustivat kilpailevan kirkon ja seuraavassa kuussa nostivat kanteen Carthagen piirikunnanoikeudessa Smithiä vastaan moniavioisuudesta ja muista rikoksista.
Kesäkuun 7. 1844 toisinajattelijat julkaisivat ensimmäisen ja viimeisen numeron Nauvoo Expositor -lehdestä vaatien uudistuksia kirkkoon. 
Lehti pilkkasi moniavioisuutta ja Smithin uusia oppeja monijumalaisuudesta, vihjaili Smithin kuninkuudesta ja teokraattisista suunnitelmista luvaten tarjota todisteita syytöksille seuraavissa numeroissa. 
Peläten lehden lietsovan maakunnan vihaan mormoneja kohtaan Nauvoon kaupunginvaltuusto julisti Exposotorin julkiseksi häiriköksi ja käski Nauvoon Legioonan tuhoamaan painon. 
Historioitsija Richard Bushmanin sanoin, Smith "ei kyennyt näkemään, kuinka lehden tukahduttaminen huomattavan paljon todennäköisemmin nostaisi väkijoukkojen vihan kuin sen herjaukset. Tämä oli kohtalokas erehdys."
Lehden tuhoaminen provosoi Thomas C. Sharpin, Warsaw Signal -lehden päätoimittajan, julkaisemaan voimakkaan huudon aseisiin. 
Peläten kapinaa, Smith mobilisoi Nauvoon legioonan kesäkuun 18. ja julisti alueelle sotatilan. Carthage vastasi mobilisoimalla oman pienen suojeluskuntaosastonsa ja Illinoisin kuvernööri Thomas Ford uhkasi kutsua palvelukseen suuremman armeijan, jollei Smith ja Nauvoo antautuisi. 
Smith aluksi pakeni Mississippi joen yli, mutta palasi pian ja antautui Fordille. 
Kesäkuun 23. Smith ja hänen veljensä Hyrum vietiin Carthageen oikeudenistuntoa varten syytettynä mellakkaan kiihottamisesta. 
Kun Smithit oli saatu pidätettyä, syytteet korotettiin maanpetokseksi Illinoisin osavaltiota vastaan.
Kesäkuun 27. 1844 aseistautunut ja vihainen väkijoukko, joka oli maalannut kasvonsa mustiksi, hyökkäsi Carthagen vankilaan, jossa Smithejä pidettiin. 
Hyrum, joka yritti pidätellä ovea, kuoli välittömästä kasvoihin osuneeseen luotiin. 
Joseph ampui vankilaan salakuljetetulla pepper-box-pistoolillaan kolme laukausta porraskäytävään ennen kuin syöksyi kohti ikkunaa paetakseen huutaen "Oi Herra, Jumalani!" ja kuoli pian maahan putoamisensa jälkeen saatuaan useita osumia luodeista. 
Smith haudattiin Nauvoon. 
Viittä miestä syytettiin myöhemmin hänen murhastaan, mutta heidät kaikki vapautettiin syytteistä.