Välirauha
Ulkopolitiikka Saksan kanssa > Kauttakulkusopimus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Nyt minä näen hyvin pienen valonsäteen pilkottavan pimeydestä. | ” |
–  Puolustusministeri, kenraali Waldenin kommentti kenraaliluutnantti Heinrichsille.
Seuraava käänne suhteissa oli everstiluutnantti Joseph Veltjensin yllätysvierailu Suomeen 17. elokuuta. Hän oli valtakunnanmarsalkka Hermann Göringin luottomies. Veltjensin käymät neuvottelut pidettiin tarkkaan salassa, mutta myöhemmin on osoitettu, että hän tapasi ainakin Rytin ja Mannerheimin. Neuvotteluissa sovittiin, että Saksa toimittaisi Veltjensin oman yhtiön ja erään ruotsalaisen yhtiön välityksellä runsaasti sotatarvikkeita Suomelle Saksan sotasaalisvarastoista. Käynnin päätarkoitus oli kuitenkin toinen: Veltjens ehdotti, että Saksa saisi huoltaa Pohjois-Norjassa olevia joukkojaan Suomen kautta. Molempien maiden suhteet Neuvostoliittoon olivat kiristymässä ja Neuvostoliitto ei tehnyt asiasta suurta kysymystä. Solmittu kauttakulkusopimus pysyi salassa, kunnes 21. syyskuuta ensimmäiset saksalaiset alukset ilmestyivät Suomen rannikolle. Sopimus otettiin kuitenkin kansan parissa pääasiallisesti myönteisesti vastaan.
Kun Neuvostoliiton edustajat olivat saaneet tiedon kauttakulusta, lähettiläs Zotov lähti lähes välittömästi kiireiselle "kalastusmatkalle" Petsamoon. Vaikka Suomen ulkoministeriö antoi hänen käyttöönsä lentokoneen, Zotov halusi palata autolla "Jäämerentien" kautta etelään saksalaisten kolonnien siirtyessä samanaikaisesti pohjoiseen. Neuvostoliiton viranomaiset ja lehdistö reagoivat jyrkän kielteisesti saksalaisten Suomeen tuloon. Asia aiheutti diplomatian puolella kärkevää kirjeenvaihtoa Neuvostoliiton ja Suomen välillä. Neuvostoliitto tunsi tilanteessa kärsineensä poliittisen tappion.
Kenraali Paavo Talvela matkusti Mannerheimin lähettämänä neljä kertaa Saksaan syksyn 1940 aikana. Ensimmäisellä kerralla hän neuvotteli saksalaisten läpikulusta Suomen alueella. Myöhemmin Talvela selvitti saksalaisten asennetta Suomen ja Ruotsin valtioliittoon. Tärkeä selvitettävä asia oli myös avun saaminen Saksasta, jos Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen.
Eversti Rössing, joka oli Saksan sotilasasiamies Helsingissä, pyysi lokakuussa tietoja Suomen puolustusvalmiudesta ja erityisesti Pohjois-Suomen sotilaallisista laitteista ja maastosta. Rytin, Mannerheimin ja Heinrichsin pitämän neuvottelun jälkeen pyyntöön suostuttiin.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kyllähän nyt Führer on pitänyt sateenvarjonsa Suomen yllä. | ” |
–  Suur-Saksan ulkoministeri von Ribbentropin lausunto puhelinkeskustelussa Saksan Helsingin lähetystön lehdistöavustaja Hans Metzgerille.
Syksyllä suomalaiset saivat tietoonsa, että suhteiden kiristymisestä huolimatta Saksa ei hyökkäisi ennen seuraavaa kevättä Neuvostoliittoon. Neuvostoliitto muistutti Saksaa Molotov–Rippentrop-sopimuksessa sovitun etupiirijaon noudattamisesta. Molotov matkusti Berliiniin 10. marraskuuta 1940. Käydyissä sävyltään kireissä keskusteluissa Molotov oli erityisesti kiinnostunut Suomen kysymyksestä. Molotov vaati jyrkin äänenpainoin oikeutta hyökätä Suomeen ja muutenkin vapaita käsiä Suomen suhteen, ilman että Saksa puuttuisi asioihin. Hitler torjui tiukasti Neuvostoliiton vaatimukset. Tieto tuloksettomiksi jääneistä neuvottelusta tuli Göringin kautta Suomeen. Marraskuun lopulla Neuvostoliitto vaati Saksaa vetämään kaikki joukkonsa Suomesta, mihin Saksa ei reagoinut millään tavoin.