Populismi
Historia

Venäläinen narodniki-liike oli 1870-luvulla esiintynyt, yhdeksi varhaisimmaksi modernin populismin muodoksi nimitetty agraaripopulistinen liike, jonka tavoitteena oli talonpoikien oikeuksien ja elinolosuhteiden parantaminen. Narodnikeista agraaripopulistinen liikehdintä levisi moniin Itä-Euroopan talonpoikaisyhteiskuntiin 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Myös Suomen Maaseudun Puolueen suosio 1960- ja 1970-luvuilla perustui murrokseen, jossa Suomi teollistui toisen maailmansodan jälkeen nopeasti.
Ensimmäisenä merkittävänä populistisena puolueena pidetään usein yhdysvaltalaista agraaripopulistista kansanpuoluetta (People's Party tai Populist Party), joka saavutti suosiota 1890-luvulla. Muita yhdysvaltalaisia populistisia liikkeitä tai poliitikkoja 1900-luvulla olivat 1930-luvun Share Our Wealth -liike, senaattori Joseph McCarthyn kommunismin vastainen kampanja 1950-luvulla, Alabaman kuvernööri ja presidenttiehdokas George Wallace 1960-luvulla sekä presidenttiehdokkaat Pat Buchanan ja miljardööri Ross Perot 1990-luvulla.
Ranskassa toimi 1880-luvulla poliittista eliittiä vastustanut boulangistinen liike. Euroopassa populistiset näkemykset saivat 1800–1900-luvuilla eniten tilaa niissä maissa, joissa teollistuminen tai valtiollinen yhtenäisyys ei ollut edennyt yhtä pitkälle kuin kehittyneimmissä maissa. Esimerkiksi Saksassa ja Italiassa populistisilla suuntauksilla oli suuri merkitys kansallisvaltion muodostumisen nopeuttajana. Saksassa maanviljelijäväestöstä luotiin ihannoitu kuva ja se nostettiin muiden yhteiskuntaluokkien esikuvaksi. Populismin merkitys kuitenkin väheni ensimmäisen maailmansodan jälkeen, vaikka myöhemmät diktatuurit omaksuivatkin joitakin populistisia keinoja. Toisen maailmansodan jälkeinen voimakas talouskasvu ja toisaalta kasvavat yhteiskunnalliset erot synnyttivät uusia populistisia liikkeitä. Nämä liikkeet tarjoutuivat ajamaan sellaisten ryhmien etuja, jotka kokivat jääneensä kiihtyvän talouskasvun jalkoihin. Ahdinkoon joutuneita ryhmiä olivat esimerkiksi maanviljelijät ja pienyrittäjät. Ranskassa syntyi 1950-luvulla eliitinvastainen poujadistinen liike.
Populismi sai jalansijaa myös Aasiassa, Afrikassa ja Latinalaisessa Amerikassa. Useissa maissa syntyi siirtomaavallan jälkeen kansallismielisyyttä korostavia puolueita, joilla oli usein karismaattinen johtaja. Näiden maiden uusi hallitseva luokka loi populistisia piirteitä omanneita aatejärjestelmiä, joilla oikeutettiin totalitaarinen hallinto.  Latinalaisessa Amerikassa populismi on usein henkilöitynyt vahvaan karismaattiseen johtajaan, kuten Juan Peróniin. Vasemmistopopulismi on Latinalaisessa Amerikassa usein nostanut päätään vastareaktiona sotilashallinnoille. Hegemonisiksi nousseet, aikaisemmin populistiset hallinnot ovat usein saaneet vastaansa uuden populistisen opposition.
Länsimaissa 1900-luvun jälkipuoliskolla on noussut populismin muoto, jota on alettu nimittää uuspopulismiksi. Se on joskus samastettu ennen muuta radikaaliin oikeistopopulismiin, joka painottaa äärikansallismielisyyttä, nativismia ja muukalaisvastaisuutta poliittisen itsemäärittelyn moottoreina. Uuspopulismin nousu liittyy länsimaissa puoluepolitiikan kriisiin, jossa suuri määrä ihmisiä on kokenut jäävänsä politiikassa paitsioon.
Tanskassa huomiota herättäneeksi populistipoliitikoksi nousi 1970-luvulla Mogens Glistrup, joka nosti syytöstensä kohteeksi Tanskan ankaran verotuksen. Joulukuun 1973 kansankäräjävaaleissa Glistrupin johtama Tanskan edistyspuolue saavutti suuren vaalivoiton. Norjassa vastaavanlainen verokapinallisten ryhmittymä muodostui Anders Langen ympärille.
Entisen Neuvostoliiton alueella nousi julkisuuteen populistipoliitikkoja maan hajoamisen jälkeen. Vuosina 1993–1994 Venäjällä herätti huomiota liberaalidemokraattisen puolueen johtaja Vladimir Žirinovski, joka julisti pyrkivänsä Venäjän presidentiksi ja lupasi palauttaa voimaan Venäjän valtakunnan historialliset rajat. Venäjän duuman vaaleissa joulukuussa 1993 Žirinovskin puolue sai 25 prosentin kannatuksen. Tammikuussa 1994 Valko-Venäjän parlamentti erotti valtion varojen kavaltamisesta syytetyn presidentin Stanislav Šuškevitšin, ja saman vuoden keväällä uudeksi presidentiksi valittiin Aleksandr Lukašenko, joka lupasi populistisessa vaalikampanjassaan kitkeä maassa rehottaneen korruption, pysäyttää inflaation ja kiristää rikkaiden verotusta. Sittemmin Lukašenko on johtanut maansa kansainväliseen eristykseen tukahduttamalla opposition.
Oikeistopopulistiset puolueet ovat 2010-luvulla nousseet vahvasti monessa Euroopan maassa. Britanniassa Brexit-äänestykseen liittynyt poliittinen kamppailu on nähty populistisena. Myös vasemmistopopulismi on kasvattanut kannatustaan, mutta Euroopan uudet vasemmistopopulistiset puolueet kuten Kreikan Syriza ja Espanjan Podemos eivät ole yhtä sosialistisia kuin menneiden vuosikymmenten vasemmistopuolueet kuten Kreikan sosialistinen pääpuolue PASOK 1970- ja 1980-luvuilla.
Aasiassa populismia ei pitkään aikaan esiintynyt. Japaniin populismi ei ole levinnyt osittain siitä syystä, että maassa ei ole paljonkaan maahanmuuttajia. Thaimaan populistinen pääministeri Thaksin Shinawatra, jolla oli kannatusta varsinkin maan köyhän väestön keskuudessa, syrjäytettiin sotilasvallankaappauksessa vuonna 2006. 2010-luvulla Aasiassa on noussut joitain populisteiksi kutsuttuja johtajia, kuten Filippiinien Rodrigo Duterte ja Intian Narendra Modi.
Latinalaisessa Amerikassa vasemmistopopulistit ovat hallinneet 2010-luvulla Argentiinassa, Boliviassa ja Venezuelassa. Yhdysvalloissa oikeistopopulismin kasvu on perustunut nopeaan kulttuuriseen muutokseen ja maahanmuuttoon, joiden herättämää pelkoa republikaanipresidentti Donald Trump on kampanjoissaan hyödyntänyt. Vuoden 2016 presidentinvaalissa Trump sai voittonsa kannalta ratkaisevat äänet niin kutsutun ruostevyöhykkeen taantuneista teollisuusosavaltioista, joita vaivasi rakennemuutoksen aiheuttama vaikea työttömyys.
Itä-Euroopan nuorissa demokratioissa kuten Unkarissa ja Puolassa, kuten myös Recep Erdoğanin Turkissa, on 2010-luvulla nähty autoritaarisen populismin piirteitä, kun hallitsevat populistipuolueet ovat alkaneet suitsia oikeuslaitosta ja mediaa.
Kun populismin suosio on 2010-luvulla kasvanut, populistien tavoitteet esimerkiksi maahanmuuton rajoittamisen suhteen ovat levinneet koko poliittiselle kentälle ja niitä ovat ryhtyneet ajamaan muutkin puolueet, esimerkiksi Tanskassa myös sosiaalidemokraatit.