stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tapio Suominen (urheilutoimittaja)
Yksityiselämä

Suomisella on tytär avioliitostaan, joka päättyi vuonna 2012. Vuosina 2012–2013 Suominen tapaili laulaja Charlotte Keroa (oikealta nimeltään Ann Wickström). He kihlautuivat keväällä 2013, mutta erosivat saman vuoden joulukuussa.
Vuonna 2013 Suominen joutui pitkälle sairauslomalle. Hänellä todettiin kaksisuuntainen mielialahäiriö. Maaliskuussa 2017 Suominen kertoi käyneensä tuolloin lähellä itsemurhaa. Sittemmin hän jäi työkyvyttömyyseläkkeelle, mutta teki edelleen säännöllisesti freelance-pohjalta selostus- ja juontotöitä.
Suominen tuomittiin Kanta-Hämeen käräjäoikeudessa rattijuopumuksesta päiväsakkoihin vuosina 2017 ja 2018.  Jälkimmäisessä yhteydessä hän myönsi olevansa alkoholisti. Hän jäi kiinni rattijuopumuksesta jälleen kesällä 2021 kahden päivän sisällä kahdesti. Ensimmäisenä päivänä oli promilleja 1,47 ja toisena 2,28. Suominen tuomittiin lokakuussa 2021 Kanta-Hämeen käräjäoikeudessa näistä teoista viiden kuukauden vankeuteen. Vankeusrangaistuksen sijaan hän sai suorittaa tuomionsa 150 tunnin yhdyskuntapalveluna.
Suominen teki itsemurhan 24. heinäkuuta 2024 hyppäämällä junan alle Parolassa.
Kirjallisuutta

Tapsan takahuoneessa.  Helsinki:  Helsinki-Kirjat, 2011.  ISBN 978-952-5874-51-8
Lindqvist, Lasse: Urheiluhullu. Stadioneilta suljetulle osastolle.  Helsinki:  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-34444-5
Aiheesta muualla

Tapio Suominen Twitterissä
Sitaatteja aiheesta Tapio Suominen Wikisitaateissa
Tapio Suominen Salpausselän kisoissa 2010.
Siperiankääpä

| Siperiankääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Hymenochaetales
Heimo::  Hymenochaetaceae
Suku::  Arinakäävät Phellinus
Laji::  abietis
Kaksiosainen nimi
 Phellinus abietis  (P. Karst.) Jahn 
Katso myös
   Siperiankääpä Wikispeciesissä   Siperiankääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siperiankääpä (Phellinus abietis) on monivuotisesti kasvava kääpälaji. Sitä esiintyy koko Suomessa, mutta pohjoispainotteisesti. Isäntäpuuna usein kuusi, myös lehtikuusi. Valkolahottaja.
Kasvumuoto voi olla pileaattinen etenkin jos kääpä kasvaa elävässä puussa, mutta myös puoliresupinaattinen tai resupinaattinen varsinkin maapuissa. Siperiakäävän yläpinta on kasvuvyöhykkeinen: vanhin osa (mustan)ruskea, reunaltaan keltainen. Alapinta kellan- tai kanelinruskea. Pillit ovat kulmikkaita ja sokkeloisia, koko vaihtelee paljon. Malto ruskeaa, puumaista ja kovaa. Tuoksuton ja mauton.
Lähisukuisesta kuusenkäävästä siperiankäävän erottaa vertaamalla kasvuston paksuutta, sillä siperiankääpä elää useampia vuosia kuin vain pari-kolmevuotiaaksi ja siten ohuemmaksi yleensä jäävä kuusenkääpä.
Siperiankääpä on edeltäjälaji, jonka lahottamissa puissa viihtyy lamokääpä (Skeletocutis chrysella).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Siperiankääpä (Phellinus abietis)
Sudenkääpä

| Sudenkääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
  
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Thelephorales
Heimo::  Bankeraceae
Suku::  Sudenkäävät Boletopsis
Laji::  grisea
Kaksiosainen nimi
 Boletopsis grisea  (Peck) Bondartsev & Singer 
Synonyymit
 Polyporus maximovicii 
Katso myös
   Sudenkääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sudenkääpä (Boletopsis grisea) on koko Suomessa harvinaisena tavattava, maassa kasvava kääpälaji. Se on männyn mykorritsasieni, joten sitä tavataan lähinnä mäntykankailla.
Sudenkäävän itiöemät ovat yksivuotisia ja jalallisia, pyöreähkön lakin halkaisija on 7-13 cm. Itiöemän yläpinta on aluksi muodoltaan kupera, väriltään hopeisen vaalea ja tahmean tuntuinen, vanhetessaan muoto laakenee, väri muuttuu harmaanruskeaksi ja yläpinnan keskelle muodostuu suomumaisia lohkeamia. Muutenkin itiöemä halkeaa helposti säteittäin. Kuivana kääpä kutistuu ja kovettuu. Pillipinta on valkoinen mutta syvällä pilleissä on harmaata väriä, mikä on hyvä tuntomerkki verrattaessa lampaankääpään ja sen sukulaisiin. Pillejä mahtuu 3-4 millimetrille. Malto on tasavärinen, nuorella käävällä valkoinen mutta lohkopinnassa pian punaharmaaksi muuttuva, vanhalla käävällä vaaleanharmaa. Sudenkäävässä on mieto mutta epämiellyttävä maku.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sudenkääpä (Boletopsis grisea)
Nykerökääpä

| Nykerökääpä> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Steccherinaceae
Suku::  Sitkokäävät Antrodiella
Laji::  leucoxantha
Kaksiosainen nimi
 Antrodiella leucoxantha  (Bres.) Miettinen & Niemelä (2006) 
Synonyymit
 Polyporus leucoxanthus 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nykerökääpä (Antrodiella leucoxantha), joka tunnetaan myös nimellä nipukkakääpä, on Suomessa hyvin harvinainen kääpälaji, jota tavataan myös muualla Euroopassa. Nykerökääpä elää lehtojen ja esimerkiksi merenrantojen risukoissa. Suomessa sen isäntäpuita ovat lähinnä koivut ja haapa, mutta myös muut lehtipuut ja pensaat ovat mahdollisia. Nykerökääpä ei ilmeisesti vaadi edeltäjälajia, vaan pystyy lahottamaan ohuita oksia ja varsia itse alusta alkaen.
Käävän yksivuotinen itiöemä on yleensä nykerömäinen tai kynsimäinen lakki, joka on 4-6 mm leveä ja 2-5 mm ulkoneva. Puoliresupinaattisella kasvumuodolla alustanmyötäinen osa on enintään sormenpainauman kokoinen. Hyvin pienen koon vuoksi nykerökääpää on vaikea huomata maastossa ja erottaa kitukasvuisista sukulaisistaan muuten kuin mikroskopoimalla. Tuore itiöemä on pehmeähkö ja väriltään nuorena valkoinen, täysikasvuisena savunruskehtava. Kuivuessaan kääpä muuttuu korkkimaiseksi ja sen reuna oranssinruskeaksi. Kulmikkaita tai sokkeloisia pillejä on 5-7 millimetrillä ja niiden suut ovat sahalaitaisia. Malto on ohut ja pillit verrattain pitkiä, käävän kokonaispaksuus on 2-3 mm.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Nykerökääpä (Antrodiella leucoxantha)
Ashley Young

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ashley Simon Young
Syntymäaika: 9. heinäkuuta 1985 (ikä 39)
Syntymäpaikka: Stevenage, Englanti
Pelipaikka: laitakeskikenttäpelaaja, laitapuolustaja
Pituus: 177 cm
Seura
Seura: Everton
Pelinumero: 18
Junioriseurat
2000–2003: Watford
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003–2007 | Watford | 98 | (19) |
| 2007–2011 | Aston Villa | 157 | (30) |
| 2011–2020 | Manchester United | 192 | (15) |
| 2020–2021 | Internazionale | 44 | (5) |
| 2021–2023 | Aston Villa | 53 | (1) |
| 2023– | Everton | 39 | (0) |
Maajoukkue
| 2006–2007 | Englanti U21 | 10 | (1) |
| 2007–2018 | Englanti | 39 | (7) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 3. marraskuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 20. lokakuuta 2021.
Ashley Simon Young (s. 9. heinäkuuta 1985 Stevenage) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Evertonia. Hänen aiempia seurojaan ovat Watford, Aston Villa, Manchester United ja Inter. Hän on kuulunut myös Englannin jalkapallomaajoukkueeseen. Hän on pelannut uransa aikana sekä oikealla että vasemmalla laidalla niin puolustajana kuin keskikenttäpelaajanakin.
Seurajoukkueura

Young on Watfordin nuorisoakatemian kasvatti, joka pelasi ensi kerran ykkösjoukkueessa vuonna 2003. Hän pelasi Watfordissa 78 1. divisioonan / Mestaruussarjan ottelua ja 20 peliä Valioliigassa. Hän siirtyi Aston Villaan 23. tammikuuta 2007 kahdeksalla miljoonalla punnalla. Young pelasi ensi kerran Aston Villan pelissä 31. tammikuuta 2007 ja teki kyseisessä ottelussa Newcastle Unitedia vastaan myös maalin. Häneltä jäi neljän ja puolen Aston Villassa viettämänsä vuoden aikana väliin vain yhdeksän valioliigaottelua. Hän pelasi Villassa myös UEFA Cupia ja Eurooppa-liigan karsintoja.
23. kesäkuuta 2011 Young siirtyi Manchester Unitediin ja teki viiden vuoden sopimuksen. Hän aloitti United-uransa FA Community Shieldin voitolla. Ensimmäisellä Manchesterin-kaudellaan hän teki Valioliigassa kuusi maalia. Unitedin mestaruuskaudella 2012–2013 hän kärsi useista loukkaantumisista ja pelasi 19 sarjaottelua. Hän tuli vaihdosta kentälle voittoisassa FA Cupin loppuottelussa 2016. Seuraavalla kaudella hän pelasi yhden ottelun Unitedin tiellä liigacupin mestaruuteen. Saman kauden Eurooppa-liigan mestarijoukkueessa hän pelasi seitsemän ottelua, mutta oli loppuottelun aikaan loukkaantuneena. Enimmillään hän pelasi Manchesterissa kauden aikana 30 liigaottelua kausina 2017–2018 ja 2018–2019, vähimmillään 12 ottelua kaudella 2016–2017. Kaikkiaan hän pelasi Unitedissa 192 valioliigaottelua ja 28 ottleua Mestarien liigassa.
Tammikuussa 2020 Young siirtyi italialaisseura Interiin, jossa hän pelasi 1,5 kauden aikana 44 Serie A:n ottelua, ja teki viisi maalia. Hän voitti Italian-mestaruuden 2021. Hän palasi Aston Villaan ilmaissiirrolla kesällä 2021. Hän pelasi seurassa kahden kauden aikana 53 valioliigaottelua ja teki yhden maalin. Hän teki kesällä 2023 sopimuksen Valioliigan Evertonin kanssa, ja on 3. marraskuuta 2024 mennessä pelannut seurassa 39 valioliigaottelua.
Maajoukkueura

Young pelasi Englannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa kymmenen ottelua vuosina 2006–2007. Englannin miesten maajoukkueessa hän on pelannut vuodesta 2007 lähtien 39 ottelua, joissa hän on tehnyt seitsemän maalia. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2012 Englannin kaikki neljä ottelua alusta loppuun. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi avauskokoonpanossa Englannin seitsemästä ottelusta viidessä. MM-kisojen jälkeen hän ei ole pelannut maajoukkueessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ashley Young Wikimedia Commonsissa
Everton – Englannin Valioliiga
1 Pickford
2 Patterson
5 Keane
6 Tarkowski
7 McNeil
8 Mangala
9 Calvert-Lewin
10 Ndiaye
11 Harrison
12 Virginia
14 Beto
15 O’Brien
16 Doucouré
17 Chermiti
18 Young
19 Mykolenko
22 Broja
23 Coleman
27 Gueye
29 Lindstrøm
31 Begović
32 Branthwaite
37 Garner
42 Iroegbunam
Manageri Dyche
Englannin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2012
1 Hart |
2 Johnson |
3 Cole |
4 Gerrard |
5 Kelly |
6 Terry |
7 Walcott |
8 Henderson |
9 Carroll |
10 Rooney |
11 Young |
12 Baines |
13 Green |
14 Jones |
15 Lescott |
16 Milner |
17 Parker |
18 Jagielka |
19 Downing |
20 Oxlade-Chamberlain |
21 Defoe |
22 Welbeck |
23 Butland |
Valmentaja Hodgson
Englannin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2018
1 Pickford |
2 Walker |
3 Rose |
4 Dier |
5 Stones |
6 Maguire |
7 Lingard |
8 Henderson |
9 Kane |
10 Sterling |
11 Vardy |
12 Trippier |
13 Butland |
14 Welbeck |
15 Cahill |
16 Jones |
17 Delph |
18 Young |
19 Rashford |
20 Alli |
21 Loftus-Cheek |
22 Alexander-Arnold |
23 Pope |
Valmentaja Southgate
Tammenkääpä

| Tammenkääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Hymenochaetales
Heimo::  Hymenochaetaceae
Suku::  Arinakäävät Phellinus
Laji::  robustus
Kaksiosainen nimi
 Phellinus robustus  (P. Karst.) Bourdot & Galzin (1928) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tammenkääpä (Phellinus robustus syn. Fomitiporia robusta) on jykevä ja kova monivuotinen lakillinen kääpä, joka kasvaa tammilla. Sen itiöemän läpimitta saattaa olla jopa yli 20 cm ja paksuuskin 10 cm. Se on päältä ruskea, alapinta vaaleampi, halkaisupinnalta lähellä kullanväristä. Itiöemä muuttuu kasvaessaan puolipallomaisesta särmäiseksi, kuitenkin reunalta pyöristyneeksi. Siinä on nähtävillä vuosirenkaat. Pillejä on viitisen millimetrillä. Laji muistuttaa paljon pienempää tyrninkääpää, mutta isäntäpuusta ei voi erehtyä. Myös muut arinakäävät ovat jossain määrin samantapaisia. Lajin on tieteelle kuvannut suomalainen sienitieteilijä Petter Karsten vuonna 1889. Tammenkääpä on Suomessa harvinainen, silmälläpidettävä (NT). Arinakääpien sukua on harkittu mikroskopian sekä DNA-tutkimusten perusteella jaettavaksi, jolloin Suomessa tavattavista lajeista tammenkääpä, tyrninkääpä sekä kuhmukääpä tulisivat kuulumaan sukuun Fomitiporia.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tammenkääpä (Phellinus robustus)
Orvonkääpä

| Orvonkääpä> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 
Suomessa::  Arviointiin soveltumaton
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Rivikäävät Antrodia
Laji::  neglecta
Kaksiosainen nimi
 Antrodia neglecta  Spirin & Miettinen 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orvonkääpä (Antrodia neglecta) on Suomesta kuvattu kääpälaji, jonka runsaudesta ja levinneisyydestä ei olla varmoja. Osaltaan arviointi vaikeuttaa, että tätä lajia on joskus vaikea erottaa muista kääpälajeista, kuten pajunkäävästä, ilman mikroskopointia tai dna-testausta. Orvonkääpä elää ohuilla, kuolleilla pajunoksilla kosteilla elinpaikoilla kuten järvenrannoilla.
Itiöemä on yksivuotinen, hyvin pienikokoinen ja alustanmyötäisesti kasvava. Reunus on valkoinen tai voi puuttua kokonaan. Pillipinta on vaalea, oljen- tai okranrusehtava ja vaikuttaa öljyiseltä. Kulmikkaita tai pyöreitä pillejä on 2-4,5 millimetrillä. Lohkopinnassa on väriero valkoisen mallon ja keltaisemman pillikerroksen välillä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Orvonkääpä (Antrodia neglecta)
Aurantiporus

| Aurantiporus> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Meruliaceae
Suku::  Aurantiporus  Murrill 1905
Katso myös
   Aurantiporus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aurantiporus on kääpäsuku, jonka lajistoa on muuteltu paljon ennen sen vakiintumista nykyiseen dna-analyysien perusteella.
Lajit

Index Fungorumin mukaan Aurantiporus sisältää seuraavat lajit:
Aurantiporus albidus
Aurantiporus pilotae
Aurantiporus roseus
Aurantiporus transformatus
Aurantiporus venustus
Aiemmin Aurantiporus sisälsi myös kolme Suomessa tavattavaa lajia, mutta Index Fungorumissa ne on sittemmin siirretty muihin sukuihin:
Sahramikääpä (Aurantiporus croceus → Hapalopilus croceus)
Mehikääpä (Aurantiporus fissilis → Pappia fissilis)
Lohikääpä (Aurantiporus priscus → Hapalopilus priscus)
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sahramikäävät (Aurantiporus)
Trafalgarin taistelu

Trafalgarin taistelu oli lokakuussa 1805 ranskalais-espanjalaisen laivaston ja Britannian laivaston välillä käyty meritaistelu. Napoleonin sotiin kuuluvassa taistelussa amiraali Pierre-Charles Villeneuven johtama Ranskan laivasto kohtasi vara-amiraali Horatio Nelsonin komentaman Britannian laivaston. Taistelu on maailman historian kuuluisimpia meritaisteluita ja Napoleonin sotien tärkeimpiä taisteluita.
Trafalgarin taistelussa amiraali Nelson voitti ranskalais-espanjalaisen laivaston, mutta kaatui itsekin taistelussa. Trafalgarinniemen edustalla käydyn taistelun johdosta Nelsonista tuli yksi Britannian suurimmista sotasankareista. Samalla keisari Napoleon I:n johtama Ranska menetti mahdollisuutensa suurvalta-asemaan merellä. Taistelun jälkeen Britannialle ei enää löytynyt potentiaalista vastustajaa merillä, mikä mahdollisti Brittiläisen imperiumin synnyn.
Taistelun taustaa > Ranskan ja Britannian kilpailu meriherruudesta

Merenkulun merkitys kasvoi 1700-luvun lopulla sekä 1800-luvun alussa merkittävään osaan useimpien eurooppalaisten valtioiden pyrkiessä turvaamaan hyvin tuottavat kauppareittinsä. 1700-luvun lopulla ainoastaan Britannia ja Ranska taistelivat enää meriherruudesta. Britannia halusi turvata meriyhteytensä, jotka olivat saarivaltakunnalle elintärkeitä, ranskalaisten pyrkiessä keisari Napoleon I:n johdolla Euroopan herruuteen. Britanniassa pelättiin Napoleonin maihinnousua Englannin kanaalin ylitse ranskalais-espanjalaisen laivastonsa turvin. Britannia kuitenkin esti tämän aikeen keskittämällä laivastoaan kanaalin rannikkokaupunkeihin, jolloin Napoleon luopui maihinnousuajatuksestaan vuoden 1805 kesään mennessä.
Luovuttuaan maihinnousuajatuksestaan Napoleon siirsi armeijansa kanaalin rannalta Keski-Eurooppaan. Ranskalaisen laivaston saama käsky palata Välimerelle vahvisti siten ranskalaisten valtaa Välimeren rannikolla. Napoleonin aikeina oli kuitenkin vapauttaa kaikki Välimeren ranskalaiskaupungit brittiläisistä laivoista, minkä vuoksi hän suunnitteli kiinnittävänsä Britannian huomion Länsi-Intiaan, mikä saisi brittialukset siirtymään Välimereltä Karibianmerelle. Suunnitelma kuitenkin epäonnistui vara-amiraali Horatio Nelsonin yllättävän liikkeen takia ja samalla tämä liike aiheutti myös sen, että Nelsonin johtama brittilaivasto kohtasi taistelussa ranskalais-espanjalaisen laivaston.
Komentajat

Brittien laivastoa johti vara-amiraali Horatio Nelson, joka oli aikaisemminkin tuottanut raskaan tappion Ranskan laivastolle Abukirin taistelussa. Vuonna 1803 Britannian Välimeren laivaston komentajaksi nimitetty Nelson oli aloittanut uransa laivastossa jo 12-vuotiaana. Taktikkona Nelson oli taitava ja hänet oli lyöty ritariksi vuonna 1793 ansioistaan merellä. Trafalgarin taistelussa Nelson hylkäsi perinteisen merisodankäyntitavan, jossa laivat taistelivat rinta rinnan tykit vastakkain useita päiviäkin; sen sijaan hänen taktiikkansa Trafalgarilla oli hajottaa vihollislaivaston rivistö.
Ranskalais-espanjalaista laivastoa johti Trafalgarin taistelussa viisitoistavuotiaana laivastoon liittynyt amiraali Pierre-Charles Villeneuve. Nelsonin tapaan Villeneuve oli ollut mukana myös Ranskan kannalta tappiollisessa Niilin taistelussa, mutta Nelsonista poiketen Villeneuve ei johtanut toista osapuolta, vaan ainoastaan omaa laivaansa. Trafalgarilla Villeneuve johti Nelsonia isompaa laivastoa, muttei pystynyt hyödyntämään ylivoimaansa, vaan hävisi Britannian laivastolle ja joutui vangiksi.
Laivastot

Trafalgarin taistelun alkaessa Britannialla oli 27 linjalaivaa. Ranskalais-espanjalaiseen laivastoon taas kuului kahdeksantoista ranskalaista ja viisitoista espanjalaista alusta, mikä takasi ranskalais-espanjalaiselle laivastolle määrällisen ylivoiman. Yhteensä Trafalgarin taistelussa oli mukana kuusikymmentä laivaa, kuusituhatta tykkiä ja neljäkymmentätuhatta miestä.
Määrällisesti tarkasteltuna ranskalais-espanjalainen laivasto vaikutti olevan etulyöntiasemassa, mutta todellisuudessa Nelsonin johtaman brittilaivaston sotilaat oli koulutettu paremmin, minkä lisäksi britit olivat kokeneempia ja motivoituneempia kuin ranskalais-espanjalaisen laivaston sotilaat. Nelsonin johtamissa joukoissa palvelleista merimiehistä 53 prosenttia oli englantilaisia, 21 prosenttia irlantilaisia ja seitsemän prosenttia skotlantilaisia.
Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen monet Ranskan laivaston kokeneet upseerit erotettiin, koska nämä olivat toimineet entisen hallinnon palveluksessa. Tästä syystä useat kokeneet merimiehet olivat jo ennen Trafalgarin taistelua siirtyneet kauppalaivojen palkkalistoille. Nämä merimiehet oli korvattu hätäisesti maajoukkoihin kuuluvilla sotilailla. Uusia merijoukkoja ei voitu kouluttaa kunnolla meritaisteluja ja merenkäyntiä varten, koska ranskalaisten laivastot olivat suurimman osan ajastaan saarrettuina satamissa eikä merenkäynti onnistunut vihollislaivojen vuoksi. Merisotilaiden koulutus Espanjan armadassa oli vielä huonompaa kuin Ranskan laivastossa; useimmat matruusit eivät olleet koulutettuja merenkäyntiin vaan heidät oli värvätty Cádizin köyhälistökortteleista.
Nelsonin taktiikka

Nelsonin tarkoituksena oli tuhota vihollislaivasto täydellisesti, mikä varmistaisi Britannian ylivallan merellä jatkuvan ja murentaisi lopullisesti Napoleonin haaveet Ranskan suurvalta-asemasta myös merillä. Trafalgarilla Nelson ei aikonutkaan hyödyntää vanhoja merisodankäyntioppeja, joissa laivat taistelivat jopa päiväkausia rinta rinnan. Tällainen vanha merisodankäyntitapa pitkitti taisteluita, ja yleensä perinteisen kaavan mukaan käydyissä meritaisteluissa ei ollut selvää voittajaa.
Tämän vuoksi Nelson päätti kokeilla uudenlaista taktiikkaa. Hänen suunnitelmiinsa kuului Britannian laivaston jakaminen kahteen linjaan, joista pohjoista hän johti itse. Molempien rintamien tehtävä oli hajottaa vihollisen kilometrejä pitkä rivistö. Taktiikka edellytti sitä, että brittiläinen laivasto saattoi huonon tuulen vuoksi joutua purjehtimaan kauankin ranskalais-espanjalaisen laivaston tulituksessa pystymättä vastaamaan tuleen. Siinä missä ranskalaisten taktiikkana oli heikentää vihollisalusten ohjattavuutta tuhoamalla niiden mastot ja purjeet, Nelsonin joukkojen taktiikkana oli ampua suoraan vihollislaivojen runkoihin mahdollisimman suuren tuhon aiheuttamiseksi. Nelsonin taktiikka perustui huolelliseen ajoitukseen ja yllätyksellisyyteen, mikä edellytti laivojen kapteeneilta aloitekykyä.
Laivastojen liikkeet ennen taistelua

Taistelua edelsi useita kuukausia kestänyt takaa-ajo, jossa brittiläinen laivasto ajoi takaa ranskalaisten laivastoa. Maaliskuussa 1805 Ranskan keisari Napoleon oli antanut de Villeneuvelle käskyn purjehtia Karibianmerelle tuottamaan suurta vahinkoa brittiläisille siirtokunnille, jotta Britannian huomio kiinnittyisi väliaikaisesti toisaalle. Brittiläisten laivojen siirtyessä Länsi-Intian saaristoon ranskalais-espanjalaiset alukset palaisivat Atlantin yli Eurooppaan ja vapauttaisivat Ranskan satamat tuhoten samalla jäljelle jääneet brittialukset. Tämän jälkeen Napoleon suunnitteli valtaavansa Britannian.
De Villeneuven lähtiessä Atlantille vara-amiraali Nelson päättikin seurata häntä, mikä sotki ranskalais-espanjalaisen laivaston suunnitelmat. De Villeneuve kääntyi takaisin, mutta tuuli vei hänen joukkonsa brittiläisen vara-amiraali Sir Robert Calderin komentaman laivaston osaston luokse. Näiden laivasto-osastojen välillä käytiin 22. heinäkuuta Cape Finisterren taistelu, joka päättyi ratkaisemattomana, vaikkakin Villeneuve menetti kaksi laivaansa (San Rafael (80 tykkiä) ja Firme (74 tykkiä)). De Villeneuve rikkoi Napoleonin käskyjä eikä purjehtinut pohjoiseen. Hän haki suojaa ensin Vigosta ja purjehti sitten Cádiziin.
Tässä vaiheessa keisari Napoleon oli jo luopunut haaveestaan vallata Britannia maihinnousulla. Hän antoi de Villeneuvelle uudeksi tehtäväksi purjehtia Välimerelle tukemaan ranskalaisjoukkoja Sisiliassa. De Villeneuve kuitenkin tiesi vara-amiraali Nelsonin odottavan häntä valmiina taisteluun, minkä vuoksi hän uhmasi keisarin käskyä ja jäi lokakuun puoliväliin asti odottamaan Cádizin satamaan. Vasta Napoleonin riistettyä tältä päällikkyyden pelkuruuden takia de Villeneuve joutui nöyryytykseltä säästyäkseen antamaan laivoilleen lähtökäskyn 19. lokakuuta. Nelson aavisti de Villeneuven suunnitelman, minkä vuoksi hän määräsi eteläisemmän laivastonsa sulkemaan Gibraltarin estääkseen ranskalais-espanjalaisen laivaston pääsyn Välimerelle. Tämän takia de Villeneuve ei voinut enää välttää yhteenottoa Nelsonin kanssa.
Vara-amiraali Nelson oli etulyöntiasemassa jokapäiväisiksi muodostuneiden taisteluharjoitusten myötä. Ranskalaisten laivaston amiraali Villeneuve tiesi joutuvansa kohtaamaan brittiläisen sotalaivaston, mutta ei ollut valmistautunut taisteluun paetessaan laivastoa kuukausikaupalla. Nelson aloitti taistelun 21. elokuuta 1805.