stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peter Frankopan
Suomennetut teokset

Frankopan, Peter: Silkkitiet: Uusi maailmanhistoria (Alkuteos The Silk Roads, suom. Jaana Iso-Markku) Atena, 2021. ISBN 978-952-300-831-1
Frankopan, Peter: Uudet silkkitiet: Tulevaisuuden maailmanhistoria (Alkuteos The New Silk Roads, suom. Jaana Iso-Markku) Atena, 2022. ISBN 978-951-1-45147-1
Frankopan, Peter: Maan ja taivaan välissä. Ihmiskunnan ja ilmaston uusi historia (Alkuteos The Earth Transformed: An Untold History, suom. Riina Vuokko & Jaakko Kankaanpää) Atena, 2024. ISBN 978-951-148-008-2
Ilo (etunimi)

Ilo on etunimi, joka kuvaa vanhempien tunteita lapsesta. Kansanvalistusseura esitti sitä miehennimeksi (9. lokakuuta) kalenterissaan vuonna 1883. Virossa nimi on johdettu kantasanasta ilu.
Suomessa Ilo on ollut vuoden 2012 loppuun mennessä nimenä 224 miehellä ja yli 30 naisella.
Tunnettuja Ilo-nimisiä

Ilo Waara, kirjailija
Jorma Hinkka

Jorma Hinkka (s. 12. tammikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen graafinen suunnittelija.
Hinkka toimi Taideteollisuusopistosta vuonna 1968 valmistuttuaan mainospiirtäjänä ja tv-graafikona ja sitten art directorina mainostoimistoissa Lintas, SEK, Anderson & Lembke ja Konsepti, jota oli mukana perustamassa 1983. 1990-luvulta saakka hän on keskittynyt kirjojen muotoiluun ja typografiaan omassa Graafiset Neliöt -yrityksessään.
Hän on suunnitellut vuodesta 1992 alkaen noin 200 kirjaa ja portfoliota, joista noin 130 on valokuvakirjoja.
Hinkka palkittiin urastaan Platinahuipulla Grafia ry:n Vuoden huiput 2010 -tapahtumassa. Vuoden graafikoksi Hinkka nimettiin 1997. Vuonna 2019 hän sai Pro Finlandia -mitalin.
Vuonna 2012 Jorma Hinkka ja Erja Hannula lahjoittivat 1980-luvulta saakka keräämänsä parinsadan taidevalokuvan kokoelman Suomen valokuvataiteen museolle. Suomalaisten töiden lisäksi kokoelmaan kuului teoksia muun muassa Édouard Boubat’lta, Henri Cartier-Bressonilta ja Larry Clarkilta.
Teoksia

Valokuvan taide: suomalainen valokuva 1842–1992 , Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1992, yhdessä Jukka Kukkosen ja Tuomo-Juhani Vuorenmaan kanssa.
Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1993
Graafisen suunnittelijan toinen kieli ja muita kirjoituksia, Aalto-yliopisto 2012, ISBN 978-952-60-4769-0
Herbie Kastemaa, alitajunnan kalastaja. Yhdessä Hannu Konttisen kanssa. Talentum 2012.
Valokuva taiteeksi, Hannula & Hinkka -kokoelma, yhdessä Elina Heikan, Erja Hannulan, Sofia Lahden ja Tuomo-Juhani Vuorenmaan kanssa. Aalto-yliopisto 2013. ISBN 978-952-292-000-3.
Hommage à R. Mutt 1917–2017, Marcel Duchampin kolme pisoaaria ja 12 kopiota. Sémiosquare 2017, ISBN 978-951-97491-7-4
Aiheesta muualla

Jorma Hinkan töitä Graafiset Neliöt -yrityksen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Jorma Hinkan Grafia-lehdessä ilmestyneitä kirjoituksia (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Itsemurhaisku

Israelin armeija pidättää itsemurhapommi-iskua suunnitelleita palestiinalaismilitantteja.
Itsemurhaisku on sotilaallinen tai terrori-isku, jonka suorittaminen merkitsee tekijöille varmaa kuolemaa. Isku voidaan suorittaa sotilas- tai siviilikohteeseen, useimmiten räjähteiden kanssa. Hyökkääjä pyrkii aiheuttamaan mahdollisimman suurta hävitystä omasta hengestään välittämättä.
Historia

1200-luvulla Intian Chera-dynastia käytti itsemurhajoukkoja vastustaakseen Chola-dynastian invaasiota. Nämä taistelijat tunnettiin chaverseina. Myöhemmin nämä joukot taistelivat pienissä yhteenotoissa provinsseissaselvennä ja alkoivat muistuttaa enemmän poliisi- ja vapaaehtoisjoukkoja.
Kamikaze-hyökkäykset

Toisen maailmansodan aikana osa japanilaisista lentäjistä osallistui kamikaze-hyökkäyksiin. Kamikaze-hyökkäys oli rituaalinen itsemurha, jossa pommikone ohjattiin maaliin eli viholliskohteeseen, ja saatiin aikaan mahdollisimman suuri tarkkuus ja tuho. Tyynenmeren sodassa useat Yhdysvaltain sotalaivat kärsivät merkittävää vahinkoa kamikaze-lentäjien ansiosta.
Modernit itsemurhaiskut

Suurin osa viimeaikaisista itsemurhaiskuista on ollut sekulaarien tamilisissien tekemiä. Erityisesti 2000-luvulla myös ääri-islamistit ovat tehneet lukuisia itsemurhaiskuja. Tunnetuimmat näistä ovat syyskuun 11. päivän iskut Yhdysvalloissa vuonna 2001. Irakin al-Qaida sanoo tehneensä vuonna 2003 alkaneen Irakin sodan aikana yli 800 itsemurhaiskua. Myös tšetšeenien Venäjää ja palestiinalaisten Israelia vastaan tekemät iskut ovat saaneet suurta julkisuutta.
Itsemurhapommittaja kantaa mukanaan pommeja esimerkiksi ympärilleen sidottuina. Hän kulkee kohteen luo ja räjäyttää pommit tarkoituksenaan aiheuttaa tuhoa sekä mahdollisesti muita kuolonuhreja itsensä lisäksi. Tätä keinoa käytetään kohteisiin, joihin ei muuten olisi mahdollista iskeä. Tällaisia kohteita ovat mm. rakennusten sisällä olevat huoneet. Itsemurhapommitus on täsmäpommitusta. Itsemurhapommittaja voi asettua kohteensa lähelle varmistaen näin kohteen tuhoutumisen.
Itsemurhapommittaja voi kokea itsensä aatteensa sankarivainajaksi. Aate voi luvata kuoleman jälkeen hyviä oloja aatteen puolesta kuolleelle. Psykologien mukaan ihmiset myötäilevät luonnostaan ryhmää, vaikka eivät uskoisikaan sen edustamaan asiaan, joten kuka tahansa on mahdollinen itsemurhapommittaja.
Nykyajan itsemurhaiskuja on joskus virheellisesti kutsuttu kamikaze-iskuiksi japanilaisten toisen maailmansodan aikaisten iskujen mukaan. Monet japanilaisveteraanit ja historioitsijat pitävät tätä suurena loukkauksena oikeita kamikaze-lentäjiä kohtaan, sillä kamikazet eivät tappaneet ainuttakaan siviiliä vaan hyökkäsivät ainoastaan kohteisiin, joilla oli mahdollisuus puolustautua (toisin sanoen sotilaskohteisiin).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itsemurhaisku Wikimedia Commonsissa
Räshid Nasretdin

| Räshid Nasretdin> رشيد نصر الدين |
| --- | --- |
 Nasretdin 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Abdul-Räshid
Syntynyt: 14. heinäkuuta 1920 Aktuk, Sergatšin kihlakunta, Nižni Novgorodin kuvernementti, Neuvosto-Venäjä
Kuollut: 28. elokuuta 2010 (90 vuotta) Helsinki, Suomi
Ammatti:  valokuvaaja, yrittäjä
Arvonimi: hadži
Puoliso:  Habibä Suleiman kızı (1924–2005)
Muut tiedot
Lempinimet:  Nasa
Räshid Nasretdin (ent. Abdul-Räshid; 14. heinäkuuta 1920 – 28. elokuuta 2010) oli tataaritaustainen suomalainen valokuvaaja, joka piti Helsingissä vaimonsa kanssa kymmenien vuosien ajan omaa valokuvausliikettä. "Nasa" ikuisti uransa aikana urheilutapahtumia, päivittäistä elämää sekä suomalaisia- ja kansainvälisiä merkkihenkilöitä. Tunnetuimpiin teoksiin kuuluu kuva Paavo Nurmesta vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa.
Elämä

Abdul-Räshid Fähretdininpoika (Fahreddin uğlı, Fahretdinov) syntyi Neuvosto-Venäjän Nižni Novgorodin kuvernementissa, Aktukin kylässä. Suomeen hän saapui kaksivuotiaana. Nasretdin asui ensiksi Lappeenrannassa, josta hän muutti Helsinkiin vuonna 1939. Hän kävi talonrakennuslinjalla koulua mutta kiinnostuikin valokuvauksesta luokkakaverinsa kautta.
Vuonna 1945 Räshid avioitui Habibä Suleimanintyttären kanssa (Suleiman kızı, 1924–2005). Heidän hääkuvansa Nasretdin otti itse. Nasretdinit pyörittivät omaa valokuvausliikettä nimeltään Nasakuva Oy yli neljäkymmentä vuotta Helsingissä. Heidän pojistaan Samil on jatkanut liikettä myöhemmin.
Nasretdin toimi aktiivisesti Suomen lehtikuvaajain kerhossa, Suomen lehtikuvaajat ry:ssä, Valokuvaajain liitossa, Valokuvakoulutussäätiön hallituksessa ja Suomen valokuvaajain johtokunnassa. Nasretdinille myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1987 sekä muita huomionosoituksia, kuten vuonna 2004 Suomen Valokuvajärjestöt ry:n Finnfoto-palkinto.
Nasretdinin kuvaamia suomalaisia merkkihenkilöitä on esimerkiksi presidentit Ståhlberg, Paasikivi ja Kekkonen, arkkitehti Alvar Aalto, kuvanveistäjä Wäinö Aaltonen ja näyttelijä Tauno Palo. Hänen ikuistamia kansainvälisiä vieraita on muun muassa Prinssi Tsuneyoshi, Prinsessa Sibylla, poliitikko Nikolai Bulganin, näyttelijä Gregory Peck ja säveltäjä Röstäm Yahin.
Vuonna 1985, yhdessä imaami Abdurrahman Kayan, Feizrahman Bedretdinin ja Nuri Samarhanin kanssa, Nasretdin teki pyhiinvaelluksen Mekkaan.
Myöhäisvuosinaan, jätettyään valokuvaustyöt taakseen Nasretdin vietti aikaansa veneillen ja kalastaen asunnollaan Taalintehtaalla. Vaimonsa sairastuttua hän toimi Habibän omaishoitajana lähes viiden vuoden ajan. Nasretdin itse kuoli 90-vuotiaana Myllypuron vanhustenkeskuksessa Helsingissä.
Nasretdin palveli jatkosodassa kersanttina; taistelupaikkoina Suomenlahti ja Itämeri.
Nimi

Tataarin kirjakielellä Рәшит Насретдин (Rəşit), Abdul-Räshid; Габдеррәшит (Ğabderrəşit), arabialaisella kirjaimistolla:  عبد الرشيد  نصر الدين.
Räshid tuli lapsena Suomeen. Yleensä maahan saapuneet tataarit omaksuivat venäläiseen passiin merkityn patronyyminsä sukunimekseen, mutta vanhempiensa tai isänsä kanssa matkanneet ottivat käyttöön isänsä patronyymin, eli isoisänsä nimen. (Isä: Fahretdin Nasretdininpoika; Nasretdinov / Nasreddin uğlı). Räshid on täten Nasretdinin pojanpoika (Reşid Nasreddin onığı).
.
Kirjallisuutta

Rashid Nasretdin: ”Kaikki alkoi itseotetusta omasta hääkuvasta”, teoksessa Laine, Tapio & Vivolin, Asko: Aikavalotuksia, Valokuvausalan tarinoita aikalaisten kertomina, s. 128–131.  Tapio Laine Mediapalvelut, 2001.  ISBN 978-951-98796-0-4
Runeberg, Tutta & Wallius, Ossi: ”Salamakuvaaja Nasa”, Ammatti: Lehtikuvaaja. Välähdyksiä suomalaisen lehtikuvaajan työstä 1920-luvulta 1960-luvun lopulle, s. 104–113.  Kustannus-Mäkelä, Suomen Lehtikuvaajat ry, 1985.  ISBN 951-9063-79-X
Aiheesta muualla

Räshid Nasretdin - valokuvia - Finna.fi
Nasretdinin ottama kuva Paavo Nurmesta syttämässä olympiatulta Helsingin olympialaisissa vuonna 1952.
Inkeri

| Inkeri, Inkerinmaa ven>  Ижорская земля, Ižorskaja zemlja, ven. Ингрия, Ingrija tai Ингерманландия, Ingermanlandija, vir. Ingeri tai Ingerimaa, ruots. Ingermanland |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Inkerin luterilaiset seurakunnat noin vuonna 1925.
Valtio:  Novgorodin tasavalta Ruotsi Venäjän keisarikunta Neuvostoliitto Viro (pieniltä osin) Venäjä
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  maantieteellinen alue
 – suurin kaupunki:  Pietari
Pinta-ala:  15 000 km²
Inkeri eli Inkerinmaa (ven. Ижорская земля, Ižorskaja zemlja, ven. Ингрия, Ingrija tai Ингерманландия, Ingermanlandija, vir. Ingeri tai Ingerimaa, ruots. Ingermanland) on Luoteis-Venäjällä sijaitseva historiallinen alue, joka nykyisin kuuluu Pietarin kaupunkiin ja sitä ympäröivään Leningradin alueeseen. Noin 15 000 neliökilometrin laajuinen alue ulottuu pohjoisessa Rajajokeen, lännessä Narvanjokeen ja Laukaanjokeen sekä idässä Laatokkaan ja Lavajokeen.
Inkerin nimi todennäköisesti juontuu Inkereenjoen nimestä. Kansanetymologian mukaan Inkerin on sanottu saaneen nimensä ruotsalaiselta prinsessa Ingegerdiltä, joka meni vuonna 1019 naimisiin Novgorodin ruhtinaan Jaroslav I Viisaan kanssa. Eymundin saagassa kerrotaan, että Ingegerd sai Jaroslavilta myötäjäislahjaksi Laatokanlinnan ja siihen liittyvät maat, jonka perusteella aluetta olisi kutsuttu Inkerinmaaksi eli Ingegerdin maiksi.
Inkeri oli itämerensuomalaisiin kansoihin kuuluvien vatjalaisten ja inkerikkojen kotimaa. Myös itäslaavilaista väestöä levittäytyi alueelle jo ensimmäisen vuosituhannen lopulla. Inkeri kuului Ruotsille vuonna 1617 solmitusta Stolbovan rauhasta aina suureen Pohjan sotaan, jolloin voidaan puhua Ruotsin Inkeristä. Tuolloin alueelle muutti paljon suomalaisia, joiden jälkeläiset tunnetaan inkerinsuomalaisina eli inkeriläisinä. Vastaavasti Tarton rauhan solmimisen jälkeen osa Länsi-Inkeriä liitettiin Viroon. Tämä alue tunnetaan nimellä Viron Inkeri. Nykyään sekin kuuluu Venäjään.
Maantiede

Inkerin kallioperä muistuttaa Pohjois-Viron geologisia olosuhteita. Vanhimmat kivilajit, kuten graniitti ja gneissi, ovat Suomeen verrattuna hyvin syvällä, Nevajoen ympäristössä 300 metrin ja etelämpänä jopa 400 metrin syvyydessä. Niitä peittävät nuoremmat kerrostumat, jotka ovat peruskalliona Pohjois-Inkerissä ja suuressa osassa Länsi-Inkeriä. Kambrikauden aikana muodostuneet hiekkakivet, saviliuskeet ja savet leimaavat kapeana vyöhykkeenä maaperää Narvasta aina Laatokalle saakka. Inkerin ylänköä dominoivat ordovikikauden kalkkikivet, dolomiitit ja hiekkakivet. Alueen eteläosista alkaa Venäjälle ulottuvat devonikauden muodostumat, lähinnä punainen hiekkakivi, merkeli ja savi.
Maalajit ovat tyypillisiä podsolimaita, joiden kerrokset ovat maanviljelysalueilla kuitenkin sekoittuneet. Mekaaniselta koostumukseltaan Inkerinmaalla tavataan neljää maalajityyppiä: 1) lännessä, Suomenlahden rannikolla ja Nevasta pohjoiseen hiekka- ja moreenimaata, 2) Keski-Inkerin ylängöllä kalkkipitoista savimaata, 3) etelässä ja kaakossa muita kevyitä savimaita sekä 4) turvemaat, joita on yksittäisinä alueina kaikkialla.
Inkeri on kokonaisuutena alavaa maata. Erityisesti Nevan laakso ja Laatokan rannikko on tasaista, samoin lännessä, etelässä ja idässä maaperä on alavaa ja usein soista. Keski-Inkerin ylängön korkeimmat kohdat kohoavat kuitenkin 150 metriä merenpinnan yläpuolelle. Ylängön koillisosassa Tuutarin kukkuloilla sijaitsevat koko Inkerin korkeimmat kohdat: Äijänmäki (168 metriä) ja Pulkkalanmäki. Ylängön pohjoisrajana on Suomenlahden rantapenkere, joka yhtenäisenä vallina ulottuu Jaaman ja Kattilan seuduilta Tuutarin ja Saaren tienoille Pietarin eteläpuolelle. Ylänköalue on tasaista ja avointa, samoin sieltä puuttuvat vaihtelua lisäävät vesistöt, jotka ovat tyypillisiä Pohjois-Inkerissä.
Suomenlahden tasaista rannikkoa halkovat runsaat joet ja purot, suurimpana lännessä Laukaanjoki. Soita on Inkerinmaalla kaikkialla lukuun ottamatta Keski-Inkerin ylänköä. Eniten soita on maan länsi-, etelä- ja itälaidalla sekä Pohjois-Inkerin Laatokan-puoleisella rannikolla.
Suomenlahden pohjukka on matalaa ja vesi vähäsuolaista. Suurimmat lahdet ovat Narvan, Laukaan, Kaprion ja Pietarin lahdet. Jokia ja järviä on paljon, mutta ne ovat pääasiassa pieniä. Suuri poikkeus on Nevajoki, joka on 74 kilometriä pitkä ja keskimäärin 500 metriä leveä. Putous on Laatokasta Suomenlahteen vain 4 metriä. Lännempänä Suomenlahteen laskevista joista merkittävimmät ovat Narvanjoki ja Laukaanjoki. Narvanjoen tekoallas Narvan kaupungin yläpuolella on pinta-alaltaan yli 190 km². Laukaanjoki on 300 kilometriä pitkä. Järviä on eniten Pohjois-Inkerissä, muun muassa Siestarjoenjärvi, Hepojärvi ja Lempaalan järvet. Länsi-Inkerissä on myös runsaasti pieni järviä, kuten Koppano, Baabina ja Valkeajärvi. Suurin järvi on Euroopan suurin järvi Laatokka, josta tosin vain lounaiskulma rajoittuu Inkeriin.
Väestö

Leningradin alueen asukkaista on venäläisiä 90 %. Alkuperäiskansat inkerikot, vatjalaiset ja suomalaiset (inkeriläiset) ovat marginaalivähemmistöjä, joista etenkin inkerikot ja vatjalaiset ovat kuolleet lähes sukupuuttoon. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Leningradin alueen 1,6 miljoonasta asukkaasta suomalaisia oli 0,5 % eli vajaat 8 000 henkeä. Inkerikkoja oli 177 ja vatjalaisia vain 12 henkeä.
Inkerin alkuperäisväestöä ovat itämerensuomalaiset vatjalaiset ja inkerikot (inkeroiset eli isurit). Slaavilaiset heimot levittäytyivät alueelle ensimmäisen vuosituhannen lopulla. Keskiajalla slaavien välityksellä levisi kristinusko sen ortodoksisessa (kreikkalaiskatolisessa) muodossa. Ylimystö ja hallitseva luokka oli jo uuden ajan alussa venäläistä, maaväestö valtaosin suomensukuisia.  Suomalaisia alkoi muuttaa alueelle Viipurin ja Käkisalmen lääneistä 1610-luvulla. Myöhemmin 1600-luvulla muuttajia tuli Savosta sekä Viipurin läänistä, erityisesti Äyräpään kihlakunnasta.
Savosta, Jääskestä, Lappeelta ja Viipurista tulleita nimitettiin savakoiksi ja Kannakselta tulleita äyrämöisiksi. Yhdessä nämä ryhmät muodostivat pohjan Inkerinmaan suomalaisväestölle eli inkerinsuomalaisille. Vuoteen 1675 mennessä Pohjois- ja Keski-Inkeri luterilaistuivat ja suomalaistuivat käytännössä kokonaan. Länsi-Inkerissä ortodoksisuus säilytti asemansa enemmistön uskontona.lähde?
Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen Inkerinmaa alkoi venäläistyä. Pietaria ympäröivällä maaseudulla suomalaisuus säilyi 1900-luvulle saakka: vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Neuvosto-Venäjällä asui 114 831 "Leningradin suomalaista" (eli inkerinsuomalaista). Rohkeampien arvioiden mukaan Inkerissä asui 150 000 suomalaista. Stalinin kaudella suomalaisväestön olot vaikeutuivat, alkoivat Stalinin vainot ja karkotukset. Toisen maailmansodan aikana Inkerinmaa käytännössä tyhjennettiin inkeriläisistä. Länsi- ja Keski-Inkeri joutui saksalaisten miehittämäksi syksyllä 1941. Suomen kanssa tehdyn sopimuksen mukaan alueen suomalaisväestö (myös vatjalaiset ja inkeroiset) evakuoitiin Suomeen 1943 ja 1944. Kaikkiaan Suomeen saapui yli 63 000 inkeriläistä. Puna-armeijan valvontaan jääneiltä inkeriläisalueilta karkotettiin talvella 1942–1943 arviolta 20 000–30 000 inkeriläistä Siperiaan leireille. Aihe on jossain määrin edelleen vaiettu Suomessa, vaikka toisinaan sitä nimitetään inkeriläisten kansanmurhaksi.
Moskovan välirauhan jälkeen 55 000 inkeriläistä palautettiin Neuvostoliittoon, missä heidät asutettiin Sisä-Venäjälle, Kalininin (Tverin), Novgorodin, Pihkovan, Velikije Lukin ja Jaroslavlin alueille, eikä heillä ollut paluuta kotiseudulleen ennen 1950-luvun puoltaväliä. Sodan jälkeen monet inkerinsuomalaiset muuttivat Karjalaan ja Neuvosto-Viroon. Toisesta maailmansodasta lähtien inkeriläiset ovatkin olleet hajaannuksessa. 1990-luvun alusta lähtien heitä on muuttanut paluumuuttajina Suomeen yli 25 000.
Historia > Esihistoria ja keskiaika

Inkerin vaiheista ennen 1000-lukua on vain vähän tietoa, sillä paikalliset, itämerensuomalaisten itäryhmän kulttuurit jättivät niukasti arkeologisia jälkiä itsestään. Keskiajan alkuun asti alueella asui kuitenkin vain suomensukuisia heimoja. Muinaisvenäläiset heimot asettuivat ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella Keski-Inkerin ylängölle, missä ne joutuivat 
tekemisiin suomalaisheimojen kanssa. Pohjoista kohti suuntautuneen slaavilaisekspansion myötä jäivät suomensukuiset heimot Novgorodin valtion alaisuuteen. Inkerinmaan eteläpuolisilla alueilla slaavilaisväestö kasvoi enemmistöksi keskiajan kuluessa.lähde?
Inkerinmaan itärajan tuntumassa, Olhavanjoen suussa sijaitseva  Laatokanlinna (Staraja Ladoga) syntyi 750-luvulla. Sillä oli suuri merkitys  Venäjän valtakunnan muodostumisessa. Viikinkisaagoissa (Eymundar þáttr hrings) kerrotaan, että Ruotsin kuninkaan Olavi Sylikuninkaan tytär Ingegerd meni naimisiin Novgorodin ja Kiovan suuriruhtinaan, Jaroslav I Viisaan kanssa vuonna 1019. Ingegerd sai Jaroslavilta häälahjaksi Laatokanlinnan ja siihen liittyvät maat (Aldeigjuborg ok þat jarlsríki, er þar fylgði).  Siitä lähtien aluetta on kutsuttu nimellä Inkeri (eli Ingegerdin maat).
Inkerin asukkaat omaksuivat ortodoksisen kristinuskon viimeistään 1200-luvun alkupuolella, luultavimmin kristillinen vaikutus juontuu jo vuoden 1000 tienoilta. Heidän kerrotaan taistelleen Novgorodin ruhtinas Aleksanterin puolella taistelussa Ruotsia vastaan vuonna 1240. Lisänimen Nevski (nevalainen) saanut Aleksanteri liitti Inkerinmaan osaksi itäistä kulttuuripiiriä. Ruotsalaiset kilpailivat Novgorodin kanssa ja perustivat 1300 lyhytaikaisen Maankruunun linnan nykyisen Pietarin paikalle. Kalparitarit miehittivät länsiosaa ja perustivat Kaprion linnan. Vuonna 1478 Venäjä liitti Inkerin itseensä, mutta alueesta käytiin taisteluja 1500-luvulla.lähde?
Historia > Ruotsin vallan aika

Inkerin sodassa Ruotsi valtasi Inkerin itselleen. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Ruotsin voitot vahvistettiin. Karjalaisten ja pääasiassa savolaisten muutto Inkeriin alkoi. Venäläisiä tai ortodoksisia karjalaisia pakeni Venäjän puolelle. Vuonna 1642 Inkerin hallinnollinen keskus siirrettiin Tartostalähde? Nevanlinnaan. Venäläisten tuhottua kaupungin vuonna 1656 lääninhallinto siirrettiin kuitenkin Narvaan. Ortodoksien pako Venäjälle ja luterilaisten tulo alueelle synnytti jännitteitä Venäjän ja Ruotsin välille.lähde?
Vuosina 1656–1658 käydyssä ruptuurisodassa Venäjä hyökkäsi Inkeriin, mutta sodan lopputuloksena rajat eivät muuttuneet. Sota aiheutui suuresta ortodoksien muuttoliikkeestä Venäjän puolelle sekä ortodoksien luterilaistamisesta. 1600-luvulla noin 20 000 ihmistä muutti Ruotsille siirtyneestä Inkeristä Venäjälle.lähde?
Ruptuurisodan jälkeen erityisesti Inkerin superintendentin Johannes Gezelius nuoremman aikoina 1681-1689 inkeroisia ja karjalaisia alettiin voimakkaasti käännyttää luterilaisuuteen. 1600-luvun lopulla 75 prosenttia Inkerin asukkaista oli jo luterilaisia suomalaisia.lähde?
Historia > Venäjän vallan aika

Suuressa Pohjan sodassa 1702–1703 Pietari Suuri valloitti Inkerin ja aloitti Pietarin, uuden pääkaupungin, rakentamisen. Vuonna 1708 alueesta tuli Inkerin ja vuonna 1710 Pietarin kuvernementti. Ruotsi luovutti alueen virallisesti Uudenkaupungin rauhassa 1721 Suuren Pohjan sodan päätteeksi.lähde?
Historia > Neuvosto-Venäjän valta ennen toista maailmansotaa > Inkeri Venäjän vallankumouksen pyörteissä

Vuoden 1917 vallankumousten ja myöhempien levottomuuksien aikana lähti Inkeristä arviolta 8 000 henkeä Suomeen ja yli 1 000 henkeä Viroon. Heistä suuri osa palasi olojen rauhoituttua takaisin.lähde?
Helmikuun vallankumouksen aikaan inkeriläisten keskuudessa heräsi itsenäisyysliike, joka vaikutti erityisesti Pohjois-Inkerissä. Suomalaiset tekivät yhdessä virolaisten ja valkoisten venäläisten kanssa retkiä Inkeriin, jotka olivat osana heimosotia. Pohjois-Inkeri mm. julkaisi omaa postimerkkiä. Inkerin asioiden hoitaja heimopolitiikan aikoina oli Inkerin Väliaikainen Hoitokunta. Pohjois-Inkerissä oli muutaman kylän itsehallintoalue, joka tunnettiin nimellä Kirjasalon tasavalta. Tarkoituksena oli liittää Pohjois-Inkeri Suomeen ja inkeriläisten asuinalueen länsiosa Viroon, mutta Tarton rauhassa 1920 inkeriläisalue jäi osaksi Neuvosto-Venäjää. Rauhanteon yhteydessä Venäjä mainitsi inkeriläisten kulttuuriautonomian, mutta siitä ei ole sanaakaan sopimuksessa.lähde?
Tarton rauhansopimuksen mukaisesti osa Länsi-Inkeriä liitettiin Viroon. Tästä alueesta ei käytetty rauhansopimuksessa mitään erityistä nimeä, vaan puhuttiin vain yleisesti Narvajoen itäpuolisista alueista. Suomessa alueesta käytettiin nimeä Viron Inkeri. Narvajoella oli Virolle strategista merkitystä, ja sen jääminen kokonaan Viron puolelle oli suuri voitto. Näin Viro onnistui siirtämään Venäjän vastaista rajaansa 5-10 km itään päin.lähde?
Historia > Neuvosto-Venäjän valta ennen toista maailmansotaa > Inkeriläisten syrjintä

Inkerinmaan syöksykierre alkoi kohta kommunistien tekemän Lokakuun vallankumouksen jälkeen. Maakunnan jouduttua takaisin Venäjän valtaan, aiemmin 1700-luvun alussa luterilainen kirkko oli jäänyt ainoaksi inkeriläisiä yhdistäväksi viralliseksi tahoksi. Mutta vallankumouksen jälkeen aloitettu uskontojen vainoaminen johti yrityksiin korvata kirkko aluksi suomenkielisellä sivistyselämällä, joka pääsikin hyvään alkuun. Kommunistien keskinäinen valtakamppailu johti pian maltillisen suuntauksen, menševikkien häviöön ja yksinvaltiaiksi nousivat kansallismieliset eli bolševikit. Yhteiskunnan muuttaminen sai entistä rajumpia muotoja. Maatalouden kollektivisointi ja Suomen vastaisen rajaseudun etninen puhdistus johtivat 1930-luvulla kymmenientuhansien inkeriläisten karkottamiseen muille Neuvostoliiton alueille. Samassa yhteydessä teloitettiin ja sai surmansa tuhansia ihmisiä.lähde?
Inkeriläiset olivat lähinnä länsimaisen kirkkokuntansa vuoksi olleet epäilyttävien vierassyntyisten maineessa jo keisariajalla. Vallankumouksen jälkeen valtaväestön tuntemaan kansalliseen epäluuloon liittyi vielä Leningradin poliittisen johdon käsitys inkeriläisistä takapajuisina ja vallankumouksen vastaisina. Valtakunnanrajan kahden puolin asuvat vähemmistökansallisuudet nähtiin turvallisuutta vaarantavina tekijöinä. Josif Stalinin aikana 1930-luvulla jonkinasteinen autonomia lopullisesti päättyi. Inkeriläisten suomenkielinen yhteiskunnallinen elämä kouluineen ja kirkkoineen lakkautettiin. Vuoteen 1938 mennessä kaikki suomalaiset seurakunnat oli lakkautettu.