stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vähä-Belt

Vähää-Beltiä iltahämärässä.
Vähän-Beltin ylittävä Uusi silta.
Vähä-Belt (tansk. Lillebælt) on Tanskassa Jyllannin niemimaan ja Fynin saaren välissä sijaitseva salmi. Se on noin 50 kilometriä pitkä, leveimmältä kohdaltaan 26 kilometriä ja kapeimmalta kohdaltaan 700 metriä leveä. Suurin syvyys on noin 75 metriä. Vähä-Belt on yksi Tanskan salmista, jotka yhdistävät varsinaisen Itämeren Kattegatiin ja edelleen Pohjanmereen.
Vähässä-Beltissä sijaitsee useita pieniä saaria. Salmen ylittää kaksi siltaa, vuonna 1935 valmistunut Vanha silta (1 178 m) ja vuonna 1970 valmistunut Uusi silta (1 760 m).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vähä-Belt Wikimedia Commonsissa
Silta Vähän-Beltin yli, Suomen Kuvalehti, 31.10.1931, nro 44, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Itämeren osat
| --- | --- |
Pohjanmereltä varsinaiselle Itämerelle:   (Skagerrak)  Kattegat  Belttienmeri  Tanskan salmet Juutinrauma  Iso-Belt  Vähä-Belt  Samsøn Belt  Langelandin Belt  Fehmarnin Belt  Kielinlahti Kielinvuono  Eckernfördenlahti  Schlei  Flensburginvuono  Mecklenburginlahti 
Varsinainen Itämeri:   Arkonan allas  Bornholmin allas  Gotlanninmeri Gdańskinlahti  Gotlannin allas 
Suuret lahdet:   Riianlahti  Suomenlahti  Pohjanlahti Ahvenanmeri  Saaristomeri  Selkämeri  Merenkurkku  Perämeri
Vuolingon rautatieasema

Vuolingon rautatieasema (lyh. Vlk) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Savon radalla Mikkelin Vuolingolla. Vuolinko avattiin liikenteelle 9. helmikuuta 1906. Asemarakennus valmistui 1925 ja sen on suunnitellut todennäköisesti Thure Hellström. Vuolingosta tuli Suomen ensimmäinen rautateiden kauko-ohjattu liikennepaikka vuonna 1955. Sinne asennettiin releasetinlaite, ja asemaa kauko-ohjattiin Mikkelistä. Onnistuneen kokeilun myötä Mikkeli–Pieksämäki-rataosan kauko-ohjaus otettiin käyttöön huhtikuussa 1962. Henkilö- ja tavaraliikenne Vuolingolla lakkautettiin 1975 ja koko liikennepaikka lakkautettiin 1976. Se avattiin myöhemmin uudelleen, mutta lakkautettiin 2001, jolloin myös sivuraiteet suljettiin. Asema-alueen rakennukset siirtyivät Senaatti-kiinteistöille 2007.
Venäjän ympäristöpolitiikka

Tämä artikkeli käsittelee Venäjän ympäristöpolitiikkaa.
Venäjä peri huomattavia ekologisia ongelmia Neuvostoliitolta. Neuvostoliiton hajottua sen ympäristökysymyksistä alettiin puhua avoimemmin.
Historia

Ekologinen kriisi jäi Neuvostoliitossa huomioimatta. Suosittu TV-kommentaattori Zejev Wolfson kirjoitti salanimella Komarov ensimmäisen kirjan Neuvostoliiton ekokatastrofista (Komarovin raportti). Neuvostoviranomaiset pelästyivät ja hänet karkotettiin Neuvostoliitosta Israeliin.
1970-luvulla tehtiin ympäristönvaikutusarviointeja, mutta niillä oli vähäinen merkitys. 1980-luvulla alettiin toteuttaa alueellisia ympäristösuunnitelmia. Vuonna 1988 perustettiin valtakunnallinen ympäristönsuojelukomitea (Goskomprroda), joka muutettiin vuonna 1991 ympäristönsuojelu- ja luonnonvaraministeriöksi (Minpriroda). Ilmari Susiluodon mukaan 1990-luvulla ympäristöhallinnon kehitys oli negatiivista.
1990-luvun puolivälissä taloudellinen kriisi ja huoli toimeentulosta vähensivät väestön kiinnostusta ympäristökysymyksiin. Liberalistinen kokeilu ”šokkiterapia” vuosina 1991–1993 (neuvonantajina Jeffrey Sachs ja Anders Åslund) johti 40–50 % suuruiseen tuotannon laskuun, inflaatioon ja kansan köyhtymiseen. Ekologiset seikat vaikuttivat taustalla 2 miljoonan ihmisen muuttoon Keski-Aasian tasavalloista Venäjälle Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Kyse oli suuresta kansainvaelluksesta. Vuonna 1991 alkoi lähialueiden ympäristöyhteistyö.
Ympäristöhallinnon varoja vähennettiin. Vuonna 1991 perustettu ministeriö lakkautettiin vuonna 1996. Sen tilalle perustettiin valtiollinen ympäristönsuojelu- ja luonnonvarakomitea (Roskompriroda). Vuonna 2000 presidentti Vladimir Putin lakkautti  Roskomprirodan ja metsäkomitean. Hän siirsi tehtävät luonnonvaraministeriön alaisuuteen osastotasolle hoidettavaksi. Muutosten mukana viranomaisten määrää vähennettiin. Ympäristönsuojelu ja teollinen kehittyminen koettiin samanaikaisesti mahdottomana ja jälkimmäinen koettiin tärkeämmäksi.
Teollisuus ja kaivostoiminta

Uraanin louhinnasta syntyy Venäjällä paljon jätteitä, jotka sisältävät uraania ja radonia. Teollisuuden pilaamaa maata on mm. Norilsk (Ni), Tšerepovets (Fe), Krasnojarsk, Novokuznetsk ja Omsk ympäristöissä.
Ydinvoima ja -aseet > Ydinvoima ja jäte

Venäjä on hyväksynyt vuoden 1975 Lontoon sopimuksen radioaktiivisten jätteiden dumppauskiellosta meriin. Venäjällä radioaktiivisia jätteitä dumpattiin erityisesti Neuvostoliiton aikana. Matala-aktiivisen jätteiden päästöjä jatkettiin senkin jälkeen. Päästöjä on jokiin, järviin, meriin ja maahan. Kansainvälisesti matala-aktiivisen jätteen dumppauksesta luovuttiin vuonna 1983. Perusteellisia tutkimuksia ei ole. Välitöntä terveysvaaraa ei tunneta.
Lokakuussa 2000 kansalaisjärjestö Vihreä Maailma piti tiedotustilaisuuden Sosnovyj Borin ydinjätevarastoista. Lähimmät varastot olivat 100 metrin päässä Itämerestä. Järjestö vetosi presidenttiin, jotta se puuttuisi laittomiin toimintatapoihin.
Ydinjätteen saastuttamia alueita voi olla Novaya Zemlyan saariston Barentsin ja Karameret. Neuvostoliitto dumppasi alueelle erittäin radioaktiivista jätettä. Mayak ydinvoimalan toiminta 1940- ja 1950-luvuilla saastutti Pohjois-Uralilla Techa –joen (lähellä Chelyabisk ja Sverdlovsk). Kyshtymin sotilaallisella jälleenkäsittelylaitoksella tapahtui vakava onnettomuus vuonna 1957. Karatsai-järvi johon on säilötty säteilyjätteitä, arvioidaan maailman pahiten radioaktiivisesti saastuneimmaksi paikaksi.
Ydinvoima ja -aseet > Ydinkokeet

Venäjän atomienergiajärjestön mukaan Neuvostoliitto teki 715 ydinkoetta aikavälillä 29.8.1949–1990 eli keskimäärin yhden kokeen 23 päivän välein. Noin 500 koetta tehtiin Semipalatinskissa Kazakstanissa ja yli 130 koetta ja yli 220 räjäytystä Novaja Zemljalla aikavälillä 1955–1990. Andrei Sakharov yritti estää kokeita radioaktiivisuuden leviämisen estämiseksi.
Ydinvoima ja -aseet > Tsernobyl

Tšernobylin ydinvoimalan nelosreaktori räjähti 26.4.1986 klo 1:23 Moskovan aikaa. Räjähdys ja sitä seurannut tulipalo sylkivät taivaalle 10 päivän ajan radioaktiivisia aineita. Ne levisivät Eurooppaan ja ympäri maailmaa. Laskeuman määrä vaihteli tuulten ja sateiden mukaan. Suomessa korkeimmat mitatut arvot olivat 60 kBq/m2 ja keskiarvo 10,7 kBq/m2.  Itävallassa, Kreikassa ja Skandinaviassa mitattiin paikoin yli 100 kBq/m2 säteilyarvoja. Onnettomuus aiheutti laajalle alueelle radioaktiivisen laskeuman Venäjällä, Ukrainassa ja Valko-Venäjällä (cesium-137, strontium-90 ja plutonium). Pahiten saastuneilla alueilla on metsää, jossa metsäpalot ovat yleisiä. Vuonna 1986 oli 1775 metsäpaloa, jossa paloi 2336 ha metsää. Metsäpalot vaikuttavat radioaktiivisuuden kulkeutumiseen. 30 km alueelta tuhansia ihmisiä ja eläimiä evakuoitiin.
Onnettomuuden pääsyyt olivat huono valvontajärjestelmä ja riskialtis reaktorityyppi. Lisäksi valvojat tekivät virheitä, johtuen huonoista teknisistä dokumenteista ja turvallisuusjärjestelmistä. Reaktori suljettiin yli 5000 tonnilla lyijyä, savea ja hiekkaa.
Metsät

1990-luvulla erityisesti Venäjän Kaukoidässä metsäympäristöä uhkasi ryöstöhakkuut.
Vesi

1990-luvulla 20-30 % kaupunkilaisista ja 75-80 % maaseudun asukkaista koki vesipulaa. Vanhentunut vesijohtojärjestelmä ja viemäröinti aiheuttivat ongelmia. Neuvostoliiton aikana metallurginen teollisuus, kemian teollisuus, öljynjalostus ja maatalouden lannoitteet ja hyönteismyrkyt pilasivat vesistöjä. Jokien saasteet aiheutti 90-luvulla ongelmia meriin: Asovanmeri (Donjoki), Suomenlahti (Neva) ja Kaspianmeri (Volga). Barentsin meri ja Pohjoinen jäämeri kärsivät öljyyntymisestä öljyputkien tihkumisen vuoksi ja esimerkiksi vuonna 1994 Komin tasavallassa tapahtuneen öljyjohdon katkeamisen vuoksi.
Uhanalaiset eläimet

Venäjän luonnossa on 35 amurinleopardia ja 350 amurintiikeriä (2010). Ongelmiin sisältyy salametsästys, metsäpalot, metsähakkuut ja heikko Venäjän hallinto.
Leningradin pato

Suuret jopa 3–4 metrin tulvat huuhtoivat Leningradiaia vuosina 1924, 1955 ja 1977. Vuonna 1979 päätettiin rakentaa Leningradin eteen pato estämään toistuvat tulvat. Pato aiheutti suuren ympäristötuhon. Padon suunnittelussa ei huomioitu ekologiaa ja vesivirtausten merkitystä Suomenlahdelle. Leningradin ja Nevan jätevedet kerääntyivät patorakennelmien vuoksi isoksi likalammikoksi. Hanke keskeytettiin vuonna 1989. Leningradin jäteveden puhdistusase oli vain 50 %. Leningradin uutta jätevedenpuhdistamoa rakennettiin vuosikausia 1990-luvun alusta alkaen osittain myös Suomen ja Ruotsin taloudellisella tuella. 1990-luvulla Suomenlahden typpi- ja fosforikuormasta tuli 60–70 % Pietarista ja Nevasta.
Ilmastomuutos

Venäjän kasvillisuusvyöhykkeet ulottuvat ainakin arktisesta tundrasta eteläiseen taigaan. Siperian metsät sisältävät 40 000 miljoonaa tonnia varastoitunutta hiiltä. Se vastaa puolta Amazonin hiilivarastosta. Maan pinnalla lumen ja jään sulaminen lisää auringon lämmön sitoutumista. Venäjän metsä- ja tundra-alueen ekologian muutokset voivat lisätä ilmastonmuutoksen nopeutta. Sitä voi edistää esimerkiksi runsaat metsähakkuut. Kasvien kyky toimia kasvavien hiilidioksidimäärien nieluna on epävarmaa.
Energiapolitiikka

Venäjä on omavarainen energian suhteen. Se vie kaasua ja öljyä. Vuonna 1990 Venäjän sähkönkulutuksesta oli kaasua 34 %, puuta ja jätteitä 25 %, uusiutuvia energialähteitä 15 %, öljytuotteita 14 % ja ydinvoimaa 12 %.
Natascha Börger

Natascha Vanessa Börger Sevilla (s. 1981) on saksalainen valokuvamalli ja kauneuskuningatar. Hän syntyi Venezuelassa, ja hänellä on saksalainen isä.
Börger voitti vuonna 2002 Miss Saksa -kilpailun. Hän osallistui saman vuoden toukokuussa Miss Universe -kilpailuun San Juanissa, Puerto Ricolla. Hän voitti elokuussa 2002 Top Model of the World -kilpailun Aachenissa.
Natascha Börger kruunattiin Miss Baltic Seaksi 2003 ja sijoittui toiseksi Miss Eurooppa -kilpailussa 2002. Hän meni vuonna 2005 naimisiin amerikkalaisen jalkapallon pelaaja Gabriel Crecionin kanssa. Pari asuu yhdessä Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Natottuminen

Natottuminen (engl. NATOization tai Natoisation) on joko yleistä suuntautumista Natoon tai erityisesti Suomen suuntautumista länteen ja Natoon vastakohtana suomettumiselle.
Ennen Venäjän hyökkäystä Ukrainaan 2022 natottumisella tarkoitettiin Suomessa maan lähentymistä tai Suomen puolustusvoimien suuntautumista Natoon. Vuonna 1996 Turun Sanomien päätoimittaja Aimo Massinen vertasi suomettumista eli ”neukuttumista” nykyiseen ”eurottumiseen” ja vielä tuoreempaan ”natottumiseen” viitatessaan Max Jakobsonin Nato-puheenvuoroon.
Vuonna 2017 Esko Seppänen totesi Kansan Uutisissa, että ainakin toistaiseksi Venäjän valtionjohto on vaiennut Suomen natottumisen, mutta jossakin vaiheessa tai yhteydessä tullee vielä totuuden hetki.
Kesäkuussa 2022 Yhdysvaltain presidentti Joe Biden totesi Madridin Nato-kokouksen jälkeen, että Vladimir Putinin aloitettua sodan Ukrainaa vastaan Suomi ja Ruotsi ovat lähempänä kuin koskaan sekä vahvempia kuin koskaan. Hän sanoi, että Yhdysvallat aikoo vahvistaa Suomen ja Venäjän rajaa. Biden totesi, että ”Putin halusi Naton suomettuvan, mutta saikin natottuvan Suomen.” Hän laajensi aihetta samassa yhteydessä: ”Putin haki Euroopan suomettumista, mutta saakin Euroopan natottumisen.” Suomi hyväksyttiin Naton täysjäseneksi 4. huhtikuuta 2023.
Vähä-Havu

| Vähä-Havu |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jämsä
Koordinaatit:  62°08′46″N, 24°53′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Iso Rautaveden alue (14.52)
Järvinumero:  14.526.1.027
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  128,1 m 
Rantaviiva:  3,4 km 
Pinta-ala:  0,33 km² 
Tilavuus:  0,00082 km³ 
Keskisyvyys:  2,5 m 
Suurin syvyys:  5,5 m 
 fiVähä-Havu 
Vähä-Havu on Koskenpäällä Jämsän pohjoisosassa sijaitseva 33 hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on 35 kilometriä pohjoisluoteeseen ja Tampereelta 93 kilometriä koilliseen. Lähin kaupunkimainen keskus on Keuruu noin viisitoista kilometriä luoteeseen.
Maantiede

Vähä-Havun pituus on 900 metriä ja leveys 600 metriä. Tilavuus on 822 000 kuutiometriä. Järven lounaisosassa on runsaan hehtaarin laajuinen Isosaari ja rannoilla on muutamia rakennuksia. Vähä-Havun koillispuolella sijaitsee Havunkylä, jonka luoteispuolella on Havunjärvi, jonka halki kulkee Jämsän ja Keuruun kuntaraja. Ympäristössä on peltotilkkuja ja metsälampia, kuten Saarislampi ja Lehtislampi. Saarislammesta virtaa Saarispuro Vähä-Havun itärannalle; Vähä-Havun eteläosassa on noin sadan metrin mittainen kapea lahti, josta lähtee laskuoja etelään Pirttilampeen.
Vähä-Havu kuuluu Vataanjoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistöalue Iso Rautaveden alueella, joka puolestaan on toisen jakovaiheen vesistö Jämsän reitin valuma-alueella. Päävesistönä on Kymijoen vesistö. Vataanjoen alueen suurin järvi on Koijärvi, jonka pinta on noin 28 metriä Vähä-Havua alempana.
Havunkylä on vedenjakajalla, sillä Havunjärvi kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Villa Kokkokallio

Villa Kokkokallio on Lohjalla sijaitseva, vuonna 1928 valmistunut rakennus. Rakennusta on historiansa aikana käytetty monella tavalla, mutta nykyisin se toimii asuinrakennuksena, kahvilana ja hoitohuoneena.
| Villa Kokkokallio |
| --- | --- |
Osoite:  Kokkokallionkatu 2
Rakennustyyppi:  kahvila, asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1928
Rakennuttaja:  Lohjanvesistön Metsä Oy
Omistaja:  Tarja ja Jussi Lönnström
Tyylisuunta:  1920-luvun klassismi
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK:
Historia ja arkkitehtuuri

Rakennus valmistui vuonna 1928 viereisen Hiidensalmen sahan johtajan asunnoksi ja konttoriksi. Rakennusta muutettiin jo ensimmäisten vuosikymmeniensä aikana paljon. Esimerkkeinä Lohjanjärven puoleisella sivulla ollutta ikkunaa suurennettiin ja rakennuksen katolle asennettiin koristeikkunat. Tämän lisäksi rakennus muutettiin punaisesta valkoisen väriseksi.
Sahan sulkemisen jälkeen vuonna 1967 rakennusta käytti esimerkiksi Lohjan kaupungin sosiaalitoimi, jonka aikana sen alakerrassa oli muutamia nuorille suunnattua tukiasuntoa. Talo korjattiin ulkoapäin ja maalattiin sinertäväksi vuonna 2002 ja sen katto vaihdettiin vuonna 2009. 2010-luvulla sosiaalitoimi lähti rakennuksesta, jonka jälkeen siinä toimi hetken aikaa Routiolta rakentamisen takia evakossa ollut Nuorisotalo Mesta. Tämän jälkeen talo laitettiin myyntiin, ja sen ostivat lohjalaiset Tarja ja Jussi Lönnström, jotka remontoivat taloon asunnon lisäksi kahvilan ja hoitohuoneen vuoden 2021 asuntomessuja varten.
Villa Kokkokallio sijaitsee pienen mäennyppylän päällä Hiidensalmen sillan vieressä. Se edustaa 1920-luvun klassismia, joskin siinä on myöskin jugendin piirteitä.
Vävypoika oon

Vävypoika oon ("The Worst Week of My Life") on BBC vuonna 2004 tekemä televisiosarja. Brittikomedialla on myös toinen tuotantokausi ja kolmeosainen joulujakso "The Worst Christmas of My Life" (2006).
Lisätietoja

Yle TV1: Vävypoika oon
BBC Comedy Guide (englanniksi)
BBC Press Office pages on The Worst Christmas of My Life (englanniksi)
Visa Nurmi

Visa Nurmi (13. toukokuuta 1956 Pori – 2. syyskuuta 2009) oli suomalainen mainosalan yrittäjä, ruokakirjailija ja -toimittaja.
Nurmi toimi 1980-luvulla mainostoimisto U.S.P. Turku Oy:ssä muun muassa toimitusjohtajana. Mainostoimisto Rientolan hän perusti Turkuun 1992. Vuonna 2003 hän perusti mainostoimisto Kauppakomppania Anton Kaufmannin ja ryhtyi sen toimitusjohtajaksi.
Valtakunnallisesti Visa Nurmi tunnettiin paremmin ruokakirjailijana ja -toimittajana. Nurmi oli vaikuttamassa Gourmet-lehden syntyyn ja kirjoitti pitkään ruokapalstaa Suomen Kuvalehteen sekä kolumnia Helsingin Sanomien ruokasivuille. Keittiömestari Antti Vahteran kanssa hän kirjoitti kymmenkunta keittokirjaa. Hän kuului turkulaisen ravintola Roccan taustahenkilöihin ja oli myös Ruokala-yhtiön taustalla. Ruoan ohella hänen toinen intohimonsa oli kirjallisuus. Viimeisinä vuosinaan hän piti yhdessä Esko Antolan ja Tero-Pekka Henellin kanssa Kannuvalimo-nettiblogia.
Nurmi opiskeli 1970-luvulla yhteiskuntatieteitä Turun yliopistossa ja oli vahvasti mukana Kokoomuksen toiminnassa muun muassa puolueen Satakunnan piirissä ja puoluevaltuustossa.
Nurmen ensimmäinen vaimo kuoli syöpään ja kolme tytärtä perinnölliseen JNCL-sairauteen. Toisesta avioliitosta hänellä on poika ja tytär.
Julkaisut

Hyvän maun rajoilla : ruokaa ja ruokapuhetta, Antti Vahtera, Visa Nurmi, [valokuvat: Arto Kangas]. Otava, 1998.
Hellan haltuun, Antti Vahtera, Visa Nurmi, teksti: Heikki Laiho, kuvat: Arto Kangas. Otava, 2000.
Makuasioita, Antti Vahtera, toimittanut Visa Nurmi, [valokuvat: Vesa-Matti Väärä]. Kokki & Makuri, 2000
Likivihreät, Antti Vahtera, Visa Nurmi, [valokuvat: Arto Kangas], [piirrokset Kirsi Tapani]. Otava, 2003.
Nakit ja muusi : suomalaisen makkarakirja, Markku Haapio, Antti Vahtera, Visa Nurmi, [reseptien kuvat: Arto Kangas]. Otava, 2002.
Sekametelisoppaa ja kauha kanssanne, Antti Vahtera, Visa Nurmi, [valokuvat: Arto Kangas], [teksti: Heikki Laiho ja Visa Nurmi]. Otava, 2006
Yksinkertaiset yhdessä, Antti Vahtera, Visa Nurmi, [valokuvat: Arto Kangas]. Otava, 2005
Skandimania : Antti ja Visa villeinä Pohjolaan, Visa Nurmi, Antti Vahtera, [valokuvat: Seilo Ristimäki]. WSOY, 2007
Mojo : uusia ruokarytmejä hella hehkuen! : it's working..., Visa Nurmi, Antti Vahtera featuring Iiro Rantala, [valokuvat: Seilo Ristimäki]. WSOY, 2009
Via Clodia

| Via Clodia |
| --- | --- |
 Via Clodian sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Alkupiste:  Rooma
Päätepiste:  Saena tai Via Aurelia?
Via Clodia oli roomalainen tie, joka kulki Etruriassa Italiassa ja johti Roomasta ainakin Saturniaan. Sen on arveltu päättyneen Saenaan tai Via Aurelialle.
Historia

Via Clodian nimi tunnetaan ainoastaan itinerariumeista sekä keisariaikaisista piirtokirjoituksista. Tien nimen perusteella on kuitenkin selvää, että se oli peräisin jo tasavallan ajalta, vaikkakaan ei ole säilynyt tietoa siitä, milloin tie rakennettiin tai kuka sen rakennutti. Itinerariumeissa Via Clodia esiintyy päätienä, josta Via Cassia haarautui, tai sitten ne sekoittavat tiet kokonaan keskenään. Ciceron kuvauksen perusteella Via Cassia oli kuitenkin selvästi päätie, ja Via Clodia vain sen haarauma. Samalla Forum Clodiin kaupungin sijainti Via Clodian varrella ja Forum Cassiin sijainti Via Cassian varrella tekevät selväksi, kumpi tie oli kumpi.
Reitti

Via Clodia arkaantui Via Cassiasta vasemmalle noin 10 roomalaista mailia eli noin 15 kilometriä Roomasta pohjoiseen. Tien reitti on selvä Sabateen saakka, mutta muuttuu sen jälkeen epäselvemmäksi. Epäselvää on ollut erityisesti se, mihin tie päättyi. Tie kulki ainakin Saturniaan saakka. Sen on ehdotettu kulkeneen joko Umbro-joen (nyk. Ombrone) laaksoa pitkin Saenaan, tai jatkuneeen yli joen soisten tasankojen niin, että se olisi liittynyt Via Aureliaan.
Tien asemapaikat olivat:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
| Rooma | Rooma |  |  |
| Ad sextum |  | 6 | 8,9 |
| Careiae | Santa Maria di Galeria | 9 | 13,3 |
| Ad novas |  | 8 | 11,8 |
| Sabate |  | (4?) | (5,9?) |
| Forum Clodii | San Liberato | (5?) | (7,4?) |
| Blera | Blera | 16 (10?) | 23,7 (14,8?) |
| Marta |  | 9 | 13,3 |
| Tuscana | Toscanella |  ? |  ? |
| Maternum |  | 12 | 17,7 |
| Saturnia | Saturnia | 18 | 26,6 |
 ?
Reitti tunnetaan kokonaisuudessaan vain Tabula Peutingerianasta, mutta siinä annetut etäisyydet ovat monin osin virheellisiä. Itinerarium Antonini Augusti antaa vain Rooman ja Forum Clodiin välisen etäisyyden, 32 mailia eli noin 47 kilometriä. Tabulassa Sabaten etäisyydeksi Roomasta annetaan enemmän, 36 mailia eli noin 53,2 kilometriä, ja etäisyys on näin selvästi virheellinen; oikea etäisyys on arviolta 27 mailia eli noin 40 kilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Via Clodia Wikimedia Commonsissa
Roomalaiset tiet
| --- | --- |
Italiassa:  Via Aemilia · Via Aemilia Scauri · Via Amerina · Via Annia · Via Antiatina · Via Appia · Via Ardeatina · Via Augusta Sallentina · Via Aurelia · Via Aurelia (Venetia) · Via Aurelia Aeclanensis · Via Caecilia · Via Campana · Via Cassia · Via Ciminia · Via Claudia Augusta · Via Claudia nova · Via Claudia Valeria · Via Clodia · Via Collatina · Via Cornelia · Via Domitiana · Via Flaminia · Via Flaminia militare · Via Fulvia · Via Gemina · Via Herculia · Via Julia Augusta · Via Labicana · Via Latina · Via Laurentina · Via Minucia · Via Nomentana · Via Ostiensis · Via Pompeia · Via Popil(l)ia · Via Popil(l)ia · Via Portuensis · Via Postumia · Via Praenestina · Via Quinctia · Via Salaria · Via Selinuntina · Via Setina · Via Severiana · Via Sublacensis · Via Tiberina · Via Tiburtina · Via Trajana · Via Valeria · Via Valeria (Sisilia)
Britanniassa:  Akeman Street · Ermine Street · Fosse Way · Icknield Street · King Street · Watling Street
Muualla:  (Via Agrippa) · Via Aquitania · Via Augusta · (Via Belgica) · Via Domitia · Via Egnatia · Via Flavia · Via Julia Augusta · Via maris · Via militaris · Via Nerva · Via nova · Via Pontica · (Via Raetia) · Via Trajana nova
Via Clodiaa nykyisessä Manzianassa.
Vanha Rauma

| Vanha Rauma |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Rauma  61°7′42″N, 21°30′42″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  IV, V
Tunnusnumero:  582
Valintahistoria
Valintavuosi:  1991
Laajennusvuosi:  2009
 Rauma
Vanha Rauma on Raumalla sijaitseva vanha puutalokaupunginosa. Se on Pohjoismaiden laajin, yhtenäisin ja parhaiten säilynyt vanha puukaupunkialue, jonka asemakaava periytyy jo keskiajalta.
Vanha Rauma
Rauman raatihuone kauppatorin laidalla.
Vanha Rauma valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1991. Se on myös yksi Museoviraston määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Vanha Rauma on vilkas kaupankäynnin keskus, jonka katukuvaa värittävät useat pikkuliikkeet sekä kahvilat ja ravintolat. Alue on Rauman tunnetuin ja merkittävin matkailunähtävyys, joka on Unescon maailmanperintöasemansa vuoksi myös ulkomaisten turistien suosiossa.
Kiistellyn rakennushankkeen vuoksi Vanhan Rauman status maailmanperintökohteena on uhattuna.
Suomen Kotiseutuliitto valitsi Vanhan Rauman Vuoden kaupunginosaksi vuonna 2022.
Yleistä

Vanhan Rauman puutaloalue on noin 29 hehtaarin laajuinen ja se sijaitsee Rauman uudemman kaupunkikeskustan itäpuolella. Asukkaita Vanhassa Raumassa on noin 800 ja sen pääosin 1700- ja 1800-luvuilta peräisin oleva rakennuskanta käsittää kaikkiaan 600 rakennusta. Tontteja kaupunginosassa on 250. Vanhin rakennus on 1500-luvun alussa valmistunut Pyhän Ristin kirkko, vanhimmat asuintalot puolestaan ovat peräisin 1700-luvun alusta.
Vanhan Rauman ainutlaatuisuus perustuu sen keskiajalta periytyvään katuverkostoon ja tonttijakoon. Pohjoismaiden muiden puukaupunkien tapaan myös Rauma on historiansa aikana palanut useita kertoja. Viimeisin kaupunkipalo Raumalla oli vuonna 1682, kun muista vanhoista puukaupungeista suurin osa on tuhoutunut vielä 1800-luvulla. Näin Rauman puukeskustan vanha rakennuskanta sekä epäsäännöllinen asemakaava ovat säilyneet, eikä alueelle ole laadittu modernia ruutukaavaa. Sen kadut ovat edelleen pääsääntöisesti samoilla paikoilla, jossa ne ovat kulkeneet jo 1400–1500-luvuilta lähtien. Ainoastaan vuoden 1682 palon jälkeen joitakin katuja oikaistiin ja levennettiin.