stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Risti (pyhäinjäännös)
Historia

300-luvun lopulla ja 400-luvun alulla syntyi kertomuksia siitä, kuinka Pyhä Helena, Rooman keisari Konstantinuksen äiti, matkasi Jerusalemiin ja löysi sieltä Jeesuksen ristiinnaulitsemisessa käytetyn ristin. Kertomukset poikkeavat hieman toisistaan. Joidenkin kertomusten mukaan Helena löysi ristin Jumalalta saamiensa merkkien ja toisten mukaan häntä opasti juutalainen nimeltä Juudas. Joidenkin kertomusten mukaan samalla kertaa löytyi myös kahden Jeesuksen kanssa yhtä aikaa ristiinnaulitun varkaan ristit. Kertomuksia ristin löytymistä ei pidetä historiallisesti luotettavina. Jacobus de Voragine popularisoi katolisen kirkon piirissä tunnetuimman version tarinasta noin vuossa 1260 kirjoittamassaan Kultaisessa legendassa.
Pyhäinjäännöstä rististä on kuitenkin ilmeisesti säilytetty 300-luvulta alkaen Jerusalemissa ja pieniä kappaleita myös mm. Roomassa. Vuonna 614 persialaiset ryöstivät Jerusalemin ja sen mukana siellä olleen pyhäinjäännöksen rististä. Bysantin keisari Herakleios löi persialaiset joukot vuonna 627 ja palautti ristin Jerusalemiin. Vuonna 1187 risti katosi jälleen, kun sulttaani Saladin valloitti Jerusalemin. Vaikka kristityt yrittivät seuraavina vuosina saada ristiä takaisin mm. Rikhard Leijonamielen johdolla, Jerusalemissa ollutta ristiä ei ole tämän jälkeen löytynyt. Neljännen ristiretken seurauksena Eurooppaan kuitenkin levisi suuri määrä pieniä ristinkappaleita ja muita pyhäinjäännöksiä ryöstösaaliina Konstantinopolista. Suomen keskiaikaisista kirkoista Finströmin, Hattulan, Närpiön ja Taivassalon kirkot sekä Rauman fransiskaanikirkko oli omistettu Pyhälle Ristille. Näistä ainakin Hattulan Pyhän Ristin kirkossa myös säilytettiin Pyhän Ristin kappaleena pidettyä palaa, joka Sturenkronikan mukaan joutui venäläisten hävittämäksi vuonna 1496.
Keskiajalla ristinkappaleita oli liikkeellä jo niin paljon, että protestanttinen uskonpuhdistaja Jean Calvin kirjoitti 1500-luvulla kirjassaan Traité des reliques kuuluisan väitteen siitä, että jos kaikki kappaleet rististä koottaisiin yhteen, niin niistä voitaisiin rakentaa kokonainen laivan lastiruuma. Myöhempien laskujen mukaan tunnettujen ristinkappaleiden yhteenlaskettu tilavuus kuitenkin vastaa korkeintaan yhtä kolmasosaa ristiinnaulitsemiseen käytetyn ristin tilavuudesta.
Herakleios palauttaa Pyhän ristin Jerusalemiin yhdessä Pyhän Helenan kanssa
Hattulan Pyhän Ristin kirkko, jossa säilytettiin keskiajalla Pyhän Ristin kappaletta.
Ragni Rissanen

Ragni Rissanen vuonna 1983.
Ragni Mirjam Rissanen (o.s. Task; 12. lokakuuta 1931 Pietarsaari – 9. heinäkuuta 2023 Kööpenhamina) oli suomalainen ravintola- ja hotellialan yrittäjä. Suomalaisen ravintolatoiminnan ”grand old ladyksi” kutsuttu Rissanen tunnetaan etenkin vuonna 1962 Helsinkiin perustamastaan Rivoli-ravintolasta ja 1980-luvun lopun samannimisestä hotelliketjusta.
Rissasen muita ravintoloita olivat Bellevue Katajanokalla, Svenska Klubben Kruununhaassa, Kala-Rivoli sekä Lehtisaaren Rivoli, Marmorikujan Punainen Hattu, Stockmannin Vintti, Mannerheimintie 6:n Mikadon salongit sekä Makkaratalon Il Treno ja Suomenlinnan Walhalla. Rissanen perusti 1970-luvun alussa Helsingin ensimmäisen pizzerian. Suurimmillaan Rissasen yrityksellä oli 1980-luvulla kahdeksan ravintolaa sekä Rivoli-hotelliketju. Ensimmäinen hotelli oli Kasarmikatu 40:n sisäpihalla vuonna 1984 avattu Rivoli Jardin. 1990-luvulle tultaessa Rivoli-hotelli oli myös Järvenpäässä, Tampereella, Oulussa ja Kuopiossa.
Rissanen kertoo aloittaneensa yrittäjäuran jo alle kymmenvuotiaana, kun myi naapurintädin kukkia Pietarsaaren torilla. Teini-iässä hän asui äitinsä kanssa Porvoossa ja kulki Helsingissä työssä pankissa ja suoritti samalla iltalukiossa ylioppilastutkinnon. Hän pyrki tuloksetta opiskelemaan hammaslääkäriksi ja ekonomiksi. Varsinaisesti hän aloitti yrittäjäuransa perustamalla kahvilan Helsingin Malmille vuonna 1956. Pian hän piti baareja (kuten kahviloita tuolloin kutsuttiin) myös Lauttasaressa ja Leppäsuolla. Vuonna 1962 hän perusti Helsingin Albertinkadulle ranskalaiseen keittiöön erikoistuneen ravintola Rivolin. Sinne hän alkoi tuoda ulkomailta lentorahtina tuoreita ostereita ja muita äyriäisiä. Rivoli toi Suomeen 1980-luvun nouvelle cuisinen ja sous vide -tyhjiökypsennyksen.
1990-luvun alun lamassa Rissasen yritys koki konkurssin. Miltei kaiken menettänyt Rissanen jatkoi yrittäjätoimintaansa ryhtymällä muun muassa myymään uuniperunoita torilla.
Vuonna 1986 Rissasen Rivoli-Yhtiöt sai valtakunnallisen yrittäjäpalkinnon. Vuonna 2014 Ragni Rissanen sai Heinon Tukku Oy:n 100-vuotisjuhlarahaston apurahan ja tunnustuspalkinnon suomalaisen ravintolakulttuurin edelläkävijänä.
Rissanen asui 2020-luvulla Espanjassa.
Kirjallisuutta

Hertzen, Pirjo von: Ragni Rissanen: Elämä lautasella. Siltala, 2014. ISBN 978-952-234-221-8.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Douglas Luiz

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 Douglas Luiz vuonna 2021.
Henkilötiedot
Koko nimi: Douglas Luiz Soares de Paulo
Syntymäaika: 9. toukokuuta 1998 (ikä 26)
Syntymäpaikka: Rio de Janeiro, Brasilia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 cm
Seura
Seura: Juventus
Pelinumero: 26
Junioriseurat
2012–2016: Vasco da Gama
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2016–2017 | Vasco da Gama | 25 | (3) |
| 2017–2019 | Manchester City | 0 | (0) |
| 2017–2019 | → Girona | 38 | (0) |
| 2019–2024 | Aston Villa | 175 | (20) |
| 2024– | Juventus | 15 | (0) |
Maajoukkue
| 2016–2017 | Brasilia U20 | 7 | (0) |
| 2019–2021 | Brasilia U23 | 11 | (2) |
| 2019– | Brasilia | 18 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. helmikuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 28. helmikuuta 2025.
| Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Brasilia.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Brasilia> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 2020 |  |  |
| Copa América  | Copa América  | Copa América  |  |
|  Hopeaa | Brasilia 2021 |  |  |
Douglas Luiz Soares de Paulo (s. 9. toukokuuta 1998 Rio de Janeiro) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 178-senttimetrinen. Hän edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Juventusta.
Seurajoukkueura

Douglas Luiz aloitti liigauransa kotimaassaan vuonna 2016 Vasco da Gaman joukkueessa, jossa pelasi 14 Série B:n ja 11 Série A:n ottelua. Kesällä 2017 englantilaisseura Manchester City osti hänet, mutta seuraavat kaksi kautta hän oli lainalla espanjalaisseura Gironassa, jossa hän pelasi 38 pääsarja La Ligan ottelua. Kesällä 2019 Aston Villa osti hänet. Kaudella 2019–2020 Luiz pelasi Valioliigan 36 ottelustaan 24:ssä täyden ajan ja teki kolme maalia, elokuussa Bournemouthia, lokakuussa Norwich Cityä ja tammikuussa Watfordia vastaan. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 33 valioliigaottelua ja seuraavalla kaudella 34, joissa teki kaksi maalia. Kaudella 2022–2023 hän teki pelaamissaan 37 valioliigaottelussa kuusi maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä. Kaudella 2023–2024 hän oli avauskokoonpanossa 35 valioliigaottelussa, ja teki yhdeksän sekä syötti viisi maalia. Konferenssiliigan 12 ottelussa hän antoi neljä maalisyöttöä.
Douglas Luiz siirtyi kesäkuussa 2024 Juventukseen 50 miljoonan euron siirtosummalla.
Maajoukkueura

Douglas Luiz on pelannut Brasilian alle 20- ja alle 23-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän oli viidessä ottelussa avauskokoonpanossa Brasilian voittaessa olympiakultaa Tokiossa 2021. Brasilian A-maajoukkueessa hän pääsi vaihtopelaajana kymmeneksi minuutiksi kentälle marraskuussa 2019 ystävyysottelussa Etelä-Koreaa vastaan. Helmikuun loppuun 2025 mennessä hän on pelannut 18 A-maaottelua, joissa kuusi kertaa avauskokoonpanossa. Hän kuului vuoden 2021 Copa Américassa Brasilian hopeamitalijoukkueeseen ja pelasi avauskokoonpanossa viimeisen alkulohko-ottelun Ecuadoria vastaan sekä tuli vaihdosta kentälle Perua vastaan pelatun välieräottelun lopussa. Hän on pelannut kahdeksan MM-karsintaottelua.
Yksityiselämä

Douglas Luiz seurustelee jalkapalloilija Alisha Lehmannin kanssa. He siirtyivät Aston Villasta Juventukseen samanaikaisesti kesällä 2024.
Riimusauva

Vuonna 1539 Olaus Magnus piirsi karttaansa riimusauvoja pitelevän miehen jotakuinkin Ruijaan, kuvan vasempaan yläkulmaan.
Nuorille opetetaan riimusauvojen käyttöä Olaus Magnuksen Pohjoisten kansojen historiassa.
Riimusauva tai riimukalenteri on kansanomaisena kalenterina käytetty puusauva, johon on skandinaavisin riimukirjaimin merkitty vuoden päivät ja pysyvän käytön varmistamiseksi niin sanottu kultainen luku.
Taustaa

Mahdollisesti varhaiset lähetyssaarnaajat kantoivat riimusauvoja mukanaan pohjoisessa, ja heiltä niiden käyttö siirtyi muillekin. Sauvojen alkuperästä ei kuitenkaan ole varmaa tietoa. Riimusauvoja on ollut myös Suomessa. Riimusauvassa ei ollut riimukirjoitusta, vaan suomen sana riimu tarkoitti alun perin viiltoa ja kuviointia. Toinen selitys on, että riimusauvojen yhteydessä sana riimu tulisikin latinan sanasta primus, joka tarkoittaa uuttakuuta seuraavaa päivää. Vuoden päivien merkit riimusauvoissa ovat joissakin sauvoissa skandinavisia FUTHARK-riimuja, joissakin muita riimukirjainten näköisiä kirjainmerkkejä, joiden alkuperää ei tiedetä.
Käyttö

Riimusauvassa oli vuoden jokaisen päivän kohdalla merkki, tavallisimmin jokin kirjaimista A   G, joka osoitti viikonpäivää. Ne päivät, joiden kohdalla oli sama merkki, sattuivat samana vuonna samaksi viikonpäiväksi, mutta eri vuosina samaa merkkiä vastasi eri viikonpäivä. Tämä oli otettava huomioon käytettäessä samaa sauvaa vuodesta toiseen. Kunkin vuoden sunnuntaikirjain osoitti, mitä kirjainta vastaavat vuoden päivät minäkin vuonna sattuivat sunnuntaiksi.
Viikonpäivämerkintöjen lisäksi erityisten merkkipäivien yläpuolelle oli tehty myös toinen merkki eli symboli, joka selitti päivän merkityksen. Merkkipäivä oli siis päivä, jonka kohdalla oli merkki.
Käyttö > Kuun kierto

Joissakin riimusauvoissa oli lisäksi vuoden päivien alapuolella lisärivi riimuja. Näitä kutsuttiin kultaisiksi luvuiksi, ja ne merkitsivät Kuun vaiheiden kierron vuodesta toiseen satojen vuosien ajaksi eteen ja taaksepäin. Kultaiset luvut ovat peräisin Antiikin Kreikasta 432 eaa., kun astronomi Meton laski Kuun 19-vuotisen syklin, ja se kaiverrettiin 19 kullatulla luvulla Ateenan muuriin. Kuun noin 19-vuotinen sykli lienee kuitenkin tunnettu jo kivikaudella.
Riimusauvassa 19 kultaluvusta yksi pätee vuoden kerrallaan, ja se päivä, jonka alla kyseinen kultaluku on, on uudenkuun päivä kuluvana vuonna. Seuraavana vuonna uudenkuun päivän osoittaa kultalukujen aakkosjärjestyksessä seuraava merkki. Kultaluvut kirjoitettiin yleisesti tunnetuilla 16-kirjaimisilla FUTHARK-aakkosilla, joihin tätä varten lisättiin kolme ylimääräistä riimua. Näin ollen oli niiden aakkosjärjestys yleisesti tunnettu. Jos käytettiin jotain muuta 19 merkin sarjaa, merkittiin tämä merkkisarja yleensä riimusauvan kahvaan.
Kuun syklien tuntemisella pystyttiin määrittämään Katolisen kirkon huomattavimman juhlan, pääsiäisen ajankohta vuodesta toiseen.
Itämerensuomalaisilla kansoilla

Itämerensuomalaisista kansoista ainakin suomalaiset ovat käyttäneet riimusauvoja menneinä aikoina. Nykyisin osa virolaisen perinteisen kansanuskonnon harjoittajista käyttää riimusauvoja, joita tekee virolainen Maavalla Koda -järjestö. Riimusauvoja käytettiin Suomessa ajan seuraamiseen 1200-luvulta alkaen.
Uppsalan katolinen piispa Olaus Magnus kertoo riimusauvoista vuonna 1555 latinaksi julkaistussa suuressa historiateoksessaan Historia de Gentibus Septentrionalibus, josta osa suomennettu nimellä Pohjoisten kansojen historia. Hän toteaa, että suomalaiset äidit opettivat tyttärilleen ja isät pojilleen vapaa-aikana riimusauvan käyttöä, jossa he olivat eteviä.
Vanhin Helsingin yliopiston Alkanakkatoimiston Almanakka-arkistossa säilytettävässä sauvassa on vuosiluku 1566. Sauvojen merkitys pieneni nopeasti 1700-luvulla, kun kansa alkoi käyttää painettuja vuosittaisia almanakkoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Riimusauva Wikimedia Commonsissa
Suomalaisia riimusauvoja Helsingin yliopiston almanakkatoimiston kotisivuilla
Uno Harva: Eikö meille kelpaa isiemme kalenteri?, Suomen Kuvalehti, 22.09.1934, nro 39, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Elja Rihtniemi

Everstiluutnantti Elja Rihtniemi.
Elja Rihtniemi (vuoteen 1908 Högman; 22. toukokuuta 1891 Tampere – 13. heinäkuuta 1935 Helsinki) oli Suojeluskuntien Yliesikunnan päällikkönä toiminut everstiluutnantti. Sotilaskoulutuksensa lisäksi Rihtniemi opiskeli varatuomariksi. Ennen sisällissotaa Rihtniemi toimi jääkäriliikkeen etappimiehenä ja sodan aikana niin sanotun Kajaanin sissirykmentin 1.komppanian päällikkö.
Sukutausta ja opinnot

Elja Högman syntyi Kajaanissa opettajaperheeseen: hänen isänsä oli Kajaanin seminaarin johtaja, filosofian tohtori Volter Högman (vuodesta 1908 Rihtniemi). Volter Högman oli toiminut Suomalaisessa puolueessa. Myöhemmin hän oli myös aktiivinen Suojeluskuntajärjestön tukija ja kokoomuspuolueen paikallinen johtaja 1920-luvun lopulle saakka. Elja Rihtniemi pääsi ylioppilaaksi 1911 ja hän suoritti alemman hallintotutkinnon 1916 ja oikeustutkinnon 1923. Vuonna 1912 hän opiskeli Uppsalassa.
Osallistuminen jääkäriliikkeeseen ja sisällissotaan

Ennen sisällissotaa Elja Rihtniemi toimi vuosina 1915–17 jääkäriliikkeen aktivistina ja värvärinä niin sanotussa Kainuun etapissa. Hänen Saksaan värväämiensä nuorukaisten joukossa syksyllä 1917 oli muun muassa nuori Urho Kekkonen. Värväys kuitenkin lopetettiin ennen kuin Kekkonen ehti matkaan.
Suomen sisällissodassa vuoden 1918 helmikuusta lähtien Rihtniemi toimi Valkoisen Armeijan  Savon ryhmään kuuluneen  Kajaanin sissirykmentin ja siitä maaliskuussa muodostetun Itäarmeijaan kuuluneen Pohjois-Savon rykmentin ensimmäisen pataljoonan komentajana.
Rihtniemen komentamat joukot osallistuivat muun muassa Kuopion valtaukseen sekä myöhemmin Viipurin taisteluun ja kaupungin valtaukseen. Viipurin valtauksen jälkeisissä puhdistuksissa teloitettiin satoja venäläissyntyisiksi arveltuja henkilöitä. Silminnäkijäkertomusten mukaan 24. huhtikuuta 1918 tapahtuneisiin teloituksiin ja teloitettujen omaisuuden ryöstämiseen osallistui Rihtniemen yksikön miehiä.
Vapaaehtoisena heimosodissa ja upseerina Viron armeijassa

Sisällissodan jälkeen reservin luutnantiksi huhtikuussa 1918 ylennetty Rihtniemi osallistui vapaaehtoisena heimosotiin. Hän toimi Vienan Karjalan retkellä tiedonantoupseerina ja lähti tämän jälkeen Viron vapaussotaan. Rihtniemi kuului suomalaisista koottuun Pohjan pojat -rykmenttiin, joka taisteli Etelä-Virossa ja osin myös Latvian puolella. Luutnantti Rihtniemi lähetettiin Viroon jääkärikapteeni Aarne Snellmanin kanssa tunnustelijaksi jo ennen pääjoukon saapumista. Virossa Rihtniemi toimi aluksi tiedonanto-osaston päällikkönä, kunnen nimitettiin rykmentin esikuntapäälliköksi. Inkerin rykmentin esikuntapäällikkönä hän oli Etelä-Inkerissä ja Pohjois-Inkerin rykmentin päällikkönä Pohjois-lnkerissä.
Sotilasura Suomessa

Virosta palattuaan Rihtniemi palveli Keski-Suomen rykmentissä nuorempana upseerina 1919–1921, josta hänet komennettiin sisäasiainministeriön käytettäväksi. Rihtniemi oli etsivän keskuspoliisin Terijoen alaosaston päällikkönä 1920, yleisesikunnan toimistoupseerina 1921–1922, toimiston päällikkönä 1923—1924 ja jälleen toimistoupseerina 1926–1927. Puolustusministeriön toimiston päällikkönä hän oli 1927–1928 sekä siitä lähtien suojeluskuntain yliesikunnan keskusjaoston päällikkönä. Hän toimi 1920-luvulla myös Suomenlinnan komendanttina. Hän suoritti aktiiviupseeritutkinnon kadettikoulussa 1920 ja sotakorkeakoulututkinnon 1926. Rihtniemi ylennettiin kapteeniksi 1925 ja majuriksi 1926. Hänet nimitettiin vuonna 1928 Suojeluskuntain yliesikunnan keskusjaoston päälliköksi ja ylennettiin everstiluutnantiksi vuonna 1929.
Vuonna 1932 Mäntsälän kapinan yhteydessä kokoomuslainen presidentti P. E. Svinhufvud nimitti everstiluutnantti Rihtniemen Mäntsälään neuvottelijakseen. Lapualaiset neuvottelivat Rihtniemen kanssa Mäntsälässä 4. maaliskuuta alkaen, ja seuraavana päivänä kapinallisten johto päätti lopettaa kapinan. Seuraavana yönä Rihtniemi ilmoitti päässeensä sopimukseen kapinallisten kanssa. Lapuanliikkeen johto ja kapinaan pääsyyllisiksi katsotut lupasivat ilmoittautua viranomaisille maanantaina 7. maaliskuuta kello 10. Rihtniemen henkilökohtaiseksi tehtäväksi jäi Vihtori Kosolan, kenraali K. M. Walleniuksen ja everstiluutnantti Arne Somersalon toimittaminen Mäntsälästä Helsingin poliisin huostaan.
Luottamustoimet varatuomarina

Varatuomarina Rihtniemi toimi sisällissodan jälkeen kuolemaansa saakka Jääkärikotisäätiön sihteerinä, Heimosoturien liiton johtokunnan jäsenenä ja Pohjan Poikain yhdistyksen puheenjohtajana. Hän on toimi myös Suojeluskuntain Keskinäisen Tapaturmarahaston hallituksen puheenjohtajana rahaston perustamisesta lähtien ja oli Upseeriliiton johtokunnan jäsen.
Perhe

Elja Rihtniemen puoliso oli Doris Ingrid Gruene. Heidän poikansa Juha Rihtniemi oli kokoomuksen puheenjohtaja 1965–71 ja tytär Irma Rihtniemi-Koski kokoomuksen kansanedustaja vuosina 1975–1981, ja myös pojantytär Suvi Rihtniemi on vaikuttanut kokoomuslaisena kunnallispoliitikkona Helsingissä. Elja Rihtniemi oli itse Kansallisen Kokoomuksen perustajajäsen. Rihtniemi kuoli Helsingissä vuonna 1935.
Suojeluskuntain Yliesikunnan käsivarsikilpi.
Elja Rihtniemi oikealla takana (1931).
Aimo Ritaluoto

Aimo Johannes Ritaluoto (s. 1936) on suomalainen kapellimestari, diplomitrumpetisti ja musiikkialan vaikuttaja.
Ritaluoto toimi Rovaniemen kaupunginorkesterin ja Porvoon orkesteriyhdistyksen johdossa. Hän oli myös Porvoon konserttiyhdistyksen aktiivinen vaikuttaja yhteistyössä Viking Smedsin ja Göran Blomqvistin kanssa. Vuonna 1975 Ritaluodolle ja Pirjo Leppäselle myönnettiin Rovaniemen kaupungin kulttuuripalkinnot.
Ritaluoto pääsi Suomen musiikkioppilaitosten liiton toiminnanjohtajaksi vuonna 1989. Vuonna 1996 hän julkaisi 110-sivuisen historiikin Soikoon musiikki laadukkaasti: Suomen musiikkioppilaitosten liitto 40 vuotta.
Matti Rissanen

Matti Juhani Rissanen (23. kesäkuuta 1937 Viipuri – 24. tammikuuta 2018 Vantaa) oli suomalainen professori ja kielitieteilijä.
Rissanen opiskeli Helsingin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1968. Hän toimi englantilaisen filologian dosenttina vuosina 1969–1970, apulaisprofessorina vuosina 1970–1977 ja professorina vuosina 1977–2001. Hän oli myös yliopiston kielikeskuksen johtaja vuosina 1977–1983.
Rissanen laati vuonna 1991 julkaistun The Helsinki Corpus -nimisen englanninkielisen historiallisen tekstikorpuksen. Vuonna 1995 perustettiin Rissasen johdolla englannin kielen vaihtelua tutkiva Varieng-tutkimusyksikkö.
Rissanen oli vuonna 1998 Societas Linguistica Europaean presidentti. Rissanen sai vuonna 2012 Alfred Kordelinin säätiön 30 000 euron tunnustuspalkinnon.
Teoksia

The uses of ‘one’ in Old and Early Middle English. Helsinki, 1967. (Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, 31.) Väitöskirja. Helsingin yliopisto
Problems in the translation of Shakespeare's imagery into Finnish, with special reference to Macbeth. Helsinki, 1971. (Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, 36.)
Studies in the style and narrative technique of Edward Hall’s chronicle. Uusfilologinen Yhdistys, 1973. (Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, 40.) ISBN 951-9040-04-8
History of Englishes: New methods and interpretations in historical linguistics. Toimittaneet Matti Rissanen ym. Berlin: Mouton de Gruyter, 1992. (Topics in English linguistics, 10.) ISBN 3-11-013216-8
Early English in the computer age: Explorations through the Helsinki Corpus. Toimittaneet Matti Rissanen, Merja Kytö ja Minna Palander-Collin. Berlin: Mouton de Gruyter, 1993. (Topics in English linguistics, 11.) ISBN 3-11-013739-9
English in transition: Corpus-based studies in linguistic variation and genre styles. Toimittaneet Matti Rissanen, Merja Kytö ja Kirsi Heikkonen. Berlin: Mouton de Gruyter, 1997 (Topics in English linguistics, 23.) ISBN 3-11-015632-6
Englannin aika: Elävän kielen kartoitusta. Toimittaneet Terttu Nevalainen, Matti Rissanen ja Irma Taavitsainen. WSOY, 2004. ISBN 951-0-28855-1. — Verkkoaineisto: Helsingin yliopisto, 2015. (Nykykielten laitoksen oppimateriaalia, 2.) ISSN 2323-8828. ISBN 978-951-51-0990-3
Change in meaning and the meaning of change: Studies in semantics and grammar from old to present-day English. Toimittaneet Matti Rissanen, Marianna Hintikka, Leena Kahlas-Tarkka ja Rod McConchie. Société néophilologique, 2007 (Mémoires de la Société néophilologique de Helsinki, 72.) ISSN 0355-0192. ISBN 978-951-9040-28-8
Aiheesta muualla

Matti Rissasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Nils-Eric Ringbom

Nils-Eric Ringbom työnsä ääressä.
Nils-Eric Ringbom (27. joulukuuta 1907 Turku – 13. helmikuuta 1988 Helsinki) oli suomenruotsalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja hallintomies.
Ura

Nils-Eric Ringbom opiskeli aluksi viulunsoittoa Leo Funtekin johdolla (1913–1926) ja sen jälkeen myös soitinnusta (1939–1944). Musiikkitieteen opintonsa hän suoritti Åbo Akademissa, jossa hän väitteli filosofian tohtoriksi tutkielmallaan Über die Deutbarkeit der Tonkunst vuonna 1955. Hänen väitöskirjansa oli ensimmäinen suomalainen musiikkiteoreettis-esteettinen tutkimus.
Ringbom työskenteli viulunsoittajana Turun kaupunginorkesterissa vuosina 1927–1928 mutta siirtyi sittemmin Helsingin kaupunginorkesterin palvelukseen – ensin kirjastonhoitajaksi vuonna 1938 ja Ernest Pingoud’n jälkeen intendentiksi (1943–1970). Lisäksi hän hoiti monia musiikkielämän luottamustehtäviä ja työskenteli musiikkiarvostelijana (Åbo Underrättelser, Svenska Pressen, Nya Pressen). Hänen kirjallinen tuotantonsa on laaja, ja hänen kirjojaan on käännetty ruotsista muille kielille.
Säveltäjänä Ringbom edustaa lähinnä uusklassismia: hän sai virikkeitä Tulenkantajilta ja Paul Hindemithiltä. Hän piti useita sävellyskonsertteja (Turussa 1933, Helsingissä 1934, 1945, 1949, 1962, 1970 ja 1984). Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu muun muassa viisi sinfoniaa sekä laulusarjoja.
1960-luvun kokeelliseen musiikkiin Ringbom suhtautui torjuvasti. Niin kutsutut lastenkamarikonsertit saivat lisänimensä hänen kielteisestä arvostelustaan, jonka mukaan ensimmäisen konsertin lopputuloksena oli vain ”hillitöntä ja tarkoituksetonta lastenkamarimekkalaa”.
Suku

Nis-Eric Ringbomin tyttäriä ovat näyttelijät Susanna Ringbom (s. 1939) ja Johanna Ringbom (s. 1948) sekä kuvittaja Antonia Ringbom (s. 1946) ja poika oli toimittaja Mårten Ringbom (1934–2012); hänen veljiään olivat taidehistorian professori Lars-Ivar Ringbom (1901–1971) ja kemisti Anders Ringbom (1903–1972). Lena Ringbom Lindén oli hänen sisarensa. Nils Brandt oli Ringbomin vävy, Susannan aviomies.
Kirjoja

Helsingfors Orkesterföretag 1882–1932: Helsingfors orkesterförening, Filharmoniska sällskapet, Helsingfors stadsorkester. 1932.
Helsingin orkesteri 1882–1932. Suomentanut Taneli Kuusisto. 1932.
Säveltaide. Suomentanut Tauno Pylkkänen. 1946.
Sibelius. 1948. (Käännetty usealle kielelle.)
Über die Deutbarkeit der Tonkunst. (Diss.) 1955.
De två versionerna av Sibelius' tondikt "En saga". 1956.
Musik utan normer: Essäer kring musik och konst i allmänhet. 1972.
Orkesterhövdingar: Dokument om dirigenter. 1981.