Turkin historia
Bysantin valtakunta > Komnenos-dynastia ja ristiretkiaika > Seldžukkien nousu

Tilanteeseen tyytymätön Sisilian sotapäällikkö Georgios Maniakes nousi kapinaan vuosina 1042-1043. Kapina päättyi hänen kuolemaansa, mutta kapina todisti sen, että tyytymätön ylimystö sai helposti armeijan tuekseen. Vuonna 1057 anatolialaisesta sotilassuvusta ollut Isaak I Komnenos nousi kapinan jälkeen keisariksi. Valtaan noussut Komnenosten hallitsijasuku joutui kohtaamaan turkkilaisten seldžukkien muodostaman uhan. Seldžukit olivat oğuz-turkkilaisten haara, ja he olivat kotoisin Keski-Aasiasta. Heimopäällikkö Toğrul Begin johtamat seldžukit olivat 1050-luvulle tultaessa saaneet jalansijaa Armeniassa, Persiassa ja Abbasidikalifaatissa ja he muodostivat Bysantille uuden voimakkaan uhan. Toğrul Beg kuoli vuonna 1063 ja hänen seuraajakseen tuli hänen sukulaisensa Alp Arslan. Alp Arslan keskittyi pääasiassa valtaamaan Heratia nykyisen Afganistanin alueella, mutta Anatolian suuntaan tehtiin myös hyökkäyksiä ja ryöstöretkiä. Bysantin keisari Romanos IV Diogenes yritti padota ryöstöretkiä mutta bysanttilaisjoukot tulivat lyödyksi Manzikertin taistelussa Itä-Anatoliassa vuonna 1071. Romanos jäi taistelussa vangiksi, ja kun hänet vapautettiin, hän joutui huomaamaan tulleensa syrjäytetyksi keisarin paikalta. Keisariksi oli nostettu Mikael VII. Vallananastus johti sisällissotaan, jossa keisarikunnan armeijat hajaantuivat ja uupuivat valtakunnan sisäisissä kamppailuissa. Tämä antoi turkkilaissukuisille paimenille mahdollisuuden muuttaa Anatolian keskusylätasangolle, joka oli ihanteellinen alue heidän elämäntavalleen. Sisällissota jatkui, kunnes sotilaskomentaja Aleksios I Komnenos kaappasi vallan vuonna 1081. Hänen noustessaan valtaan petsenegit olivat vallanneet Balkanin ja normannijoukot uhkasivat Italian suunnalla.
Seldžukit levittäytyivät Anatoliaan siinä määrin tukevasti, että Bysantin keisarin haltuun jäi vain Egeanmeren rannikko ja kaistale Mustanmeren rannikkoa. Seldžukit perustivat Anatoliaan Rumin sulttaanikunnan, ja sulttaanin alaisuuteen alistettiin alueen väestö. Nämä joutuivat islamilaisen pakkokäännytyksen ja orjuuttamisen kohteeksi. Vakaan valtion perustaminen merkitsi muutosta perinteiseen turkkilaisten paimentolaisten elämäntapaan. Valtakuntaa hallittiin hyvin järjestäytyneesti ja perustettiin myös sairaaloita ja oppilaitoksia. Näiden tuomat edut saivat monet kreikkalaiset kääntymään islamin uskoon. Seldžukkien tulo Anatoliaan mullisti alueen kulttuurin, monet kreikkalaiset pakenivat länteen, mutta toiset sulautuivat turkkilaiseen yhteiskuntaan.
Manzikertin taistelun jälkeen murenevasta Bysantin valtakunnasta irtaantui myös Kilikian alueella sijainnut Vähä-Armenian kuningaskunta. Bysantin keisarit olivat asuttaneet alueelle armenialaisia 1000-luvun alussa, ja kun seldžukit valtasivat Armenian, sen kreikkalainen hallitsija Filaretos asettui hallitsijaksi Antiokiaan. Valtaan armenialaisvaltiossa nousi rubenidien ruhtinassuku. Armenialaiset olivat ei-ortodoksisia kristittyjä, ja he liittoutuivat eurooppalaisten ristiretkeläisten perustaman Antiokian ruhtinaskunnan kanssa Bysanttia vastaan, jonka kanssa oli toistuvasti aluekiistoja. Avioliittoallianssin myötä suhteita vahvistettiin toiseen ristiretkivaltioon, Edessan kreivikuntaan. Valtakunnan suurin kukoistusaika oli vuosina 1185-1219 hallinneen Leo Suuren valtakausi. Tosiasiassa Leo oli Antiokian ruhtinaan Bohemund III:n vasalli.