stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laskuvarjohyppy
Sotilashyppääminen > Historia

Ensimmäisen maailmansodan aikana Saksa otti käyttöön lentäjien laskuvarjot, koska sen koneet yleensä pudotettiin sen omalle alueelle. Miehistö oli rajallinen resurssi, joka kannatti yrittää säästää koneen tuhoutuessa. Britannia ei ottanut laskuvarjoja käyttöön, koska niiden käytön arveltiin heikentävän sotilaslentäjien taistelumoraalia.
1920-luvun Yhdysvaltain kiertävissä ilmasirkuksissa oli laskuvarjohyppyesityksiä.
1930-luvulla Neuvostoliitto otti käyttöön laskuvarjojoukot. Sieltä käyttö laajeni ensin Saksaan, joka Weimarin tasavallan aikana koulutti sotilaitaan, etenkin lentäjiä Neuvostoliitossa. Toisen maailmansodan aikana etenkin Saksan laskuvarjojoukot tulivat kautta maailman kuuluisiksi hyökkäyksissä Belgiaan (Eben Emalin tukikohdan vyörytys), Norjaan ja Kreetalle. Saksan laskuvarjojoukot menettivät kuitenkin pääosan vahvuudestaan Kreetan taistelussa vuonna 1941 eivätkä koskaan palanneet samalle tasolle.lähde?
Normandian maihinnousussa laskuvarjojoukkoja käytettiin avainkohteiden, kuten kylien ja siltojen, valtaamiseen ja esimerkiksi varmistamaan laskeutumisalueita liitokoneilla (kuten Airspeed Horsa-koneilla) saapuville maihinlaskujoukoille.
Suomen maavoimien laskuvarjojääkärien edelläkävijät olivat toisen maailmansodan aikaiset kaukopartiojoukot, joita aika-ajoin kuljetettiin lentokoneilla (vesikoneita tai suksin varustettuja koneita). Sodan aikana Suomi pudotti noin tusinan laskuvarjomiestä linjojen taakse, mutta neuvostotiedustelun onnistuneen operaation vuoksi suurin osa laskuvarjomiehistä sai surmansa ennen tehtäviensä suorittamista.
Toisen maailmansodan jälkeen etenkin Yhdysvaltain maavoimien keskuudessa uskottiin laskuvarjojoukkojen määräänsä suurempaan vaikutukseen. Vihreät baretit -yksikkö luotiin Baijerissa, tästä johtui baretin värikin; baretit lainattiin Britannian merijalkaväeltä.lähde? Koulutusta antoivat saksalaiset laskuvarjojääkärit, sittemmin suomalaiset kaukopartiomiehet.lähde? Usko laskuvarjojoukkojen jalkaväkeä paljon suurempaan tehoon näkyi esimerkiksi Vietnamin konfliktissa ja viimeksi Afganistanin valloittamisessa vuonna 2003.
Sotilashyppääminen > MPK:n ja Kaitseliitin yhteistyö

Maanpuolustuskoulutusyhdistys (MPK) ja Viron Kaitseliit solmivat yhteistyösopimuksen vuoden 2008 lopulla. Sopimus sisältää koulutusyhteistyön periaatteet ja vuosittain toteutettavat koulutustilaisuudet sekä Suomessa että Virossa.
Vuoden 2009 alussa tämä yhteistyö käynnistyi konkreettisesti. MPK ja Viron Kaitseliit perustivat ensimmäisen kurssin. Kurssi tunnetaan nimellä "Laskuvarjohyppykurssi sotilaiden tapaan".lähde? Kurssilla virolaiset kouluttavat miehet hyppäämään sotilaslaskuvarjolla ja viiden onnistuneen hypyn jälkeen miehelle myönnetään Viron armeijan hyppysiivet.
Tandemhypyt

1990-luvulta lähtien laskuvarjohyppy on voinut olla myös ns. tandemhyppy, jossa hyppääjä hyppää yhdessä kouluttajan eli tandemhyppymestarin kanssa samoissa valjaissa. Hyppykorkeus on tällöin 2 400–4 000 m ja varjo avataan vasta noin 1 500 metrin korkeudessa.
Hyppääminen kilpailulajina

Laskuvarjohypyssä on harrastus- ja kilpailutoimintaa. Kilpailulajeina on mm. tarkkuus- ja muodostelmahyppy.
Ennätys

14. lokakuuta 2012 itävaltalainen Felix Baumgartner hyppäsi 39 kilometrin korkeudesta stratosfääristä kaikkien aikojen korkeimmalta suoritetun laskuvarjohypyn.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Ilmailuliitto
The European Military Parachuting Association  (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Suomalaiset laskuvarjokerhot / -yhteisöt

Seuraavat yhdistykset/yritykset järjestävät tai ovat järjestäneet laskuvarjohyppykoulutusta:
Alavuden Ilmailukerho ry
Arctic Circle skydiving ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Hämeen laskuvarjourheilijat ry
Jyväskylän laskuvarjokerho ry
Kemin Laskuvarjokerho ry
Keski-Pohjanmaan Laskuvarjourheilijat ry
Kuopion Laskuvarjourheilijat ry
Mikkelin Laskuvarjokerho ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Napapiirin Laskuvarjourheilijat ry
Oulu Skydive Center ry
Satakunnan Laskuvarjourheilijat ry
Skydive Karjala
SkyXperience Malmi (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Laskuvarjokerho ry
Tampereen Laskuvarjokerho
Turun Laskuvarjourheilijat ry
Utin Laskuvarjokerho ry
Vaasan Laskuvarjokerho ry
Seniorskydivers.com
Oppilashyppy.
Virtuaalitodellisuussimulaattori
Mesityleeni

| Mesityleeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3,5-trimetyylibentseeni
CAS-numero:  108-67-8
PubChem CID:  7947
SMILES:  CC1=CC(=CC(=C1)C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H12
Moolimassa:  120,186 g/mol
Sulamispiste:  -44,8 °C
Kiehumispiste:  164,7 °C
Tiheys:  0,8637 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0482 g/l (25 °C)
Mesityleeni eli 1,3,5-trimetyylibentseeni (C9H12) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena ja orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena. Mesityleeni on hemimelliteenin ja pseudokumeenin isomeeri.
Ominaisuudet

Mesityleeni on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä ja sillä on makeahko tuoksu. Aine on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee lukuisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Säteilytettäessä ultraviolettivalolla yhdiste fluoresoi vihreää valoa. Mesityleeni reagoi hyvin helposti elektrofiilien kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Yhdisteen metyyliryhmät voidaan hapettaa karboksyylihapporyhmiksi tai halogenoida ultraviolettivalon vaikutuksesta. Mesityleeni ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Yhdiste voi vaikuttaa keskushermostoon ja oireina voivat huimaus, uneliaisuus ja sekavuus. Tämän lisäksi aineelle altistuminen voi aiheuttaa yskää, kurkkukipua ja kemiallisen keuhkotulehduksen.
Valmistus ja käyttö

Mesityleeniä esiintyy maaöljyssä ja kivihiilitervassa. Näistä jalostetussa reformaatissa on osuus on noin 9 massaprosenttia. Sen eristäminen näistä on vaikeaa, minkä vuoksi sitä valmistetaan synteettisesti. Käytettyjä valmistustapoja ovat pseudokumeenin isomerointi, ksyleenin isomeerien disproportiointi alumiinikloridin toimiessa katalyyttinä tai kondensoimalla asetonia väkevän rikkihapon läsnä ollessa. Mesityleeniä voidaan käyttää liuottimena. Siitä myös valmistetaan muita kemikaaleja kuten mesitaldehydiä, trimesiinihappoa, mesidiiniä sekä väriaineina, räjähteinä ja hapettumisenestoaineena käytettäviä yhdisteitä.
Merikastikka

| Merikastikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Yksisirkkaiset Monocotyledoneae
Kladi::  Commelinids
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Alaheimo::  Poöideae
Tribus::  Poëae
Suku::  Kastikat Calamagrostis
Laji::  arenaria
Kaksiosainen nimi
 Calamagrostis arenaria  (L.) Roth 
Synonyymit
 Ammophila arenaria (L.) Link 
Katso myös
   Merikastikka Wikispeciesissä   Merikastikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merikastikka, aiemmin rantakaura, (Calamagrostis arenaria) on tanakka, kastikoiden (Calamagrostis) sukuun kuuluva monivuotinen heinälaji. Suomessa laji on harvinainen ja uhanalainen.
Ulkonäkö ja koko

Merikastikka kasvaa 50–100 cm korkeaksi ja sillä on pitkä juurakko. Koko kasvi on kalju. Lehti on 2–4 mm leveä, kouruinen tai laidat ovat ylöskiertyneitä. Lehden kieleke on 15–25 mm ja hyvin suippo. Kukinto on 7–12 cm pitkä ja 1,5–2 cm leveä, vihertävä ja tiheä tähkämäinen röyhy. Tähkylät ovat 10 mm:n pituisia, yksikukkaisia ja kapeita. Kaleet ovat tasasoukkia ja tähkylän pituisia. Ulkohelve on vihneellinen ja sen tyvellä on lyhyitä karvoja. Merikastikka kukkii Suomessa heinäkuussa.
Merikastikka voi risteytyä sukunsa muista lajeista metsäkastikan (Calamagrostis arundinacea) ja hietakastikan (Calamagrostis epigejos) kanssa. Jälkimmäistä risteymälajia kutsutaan itämerenkastikaksi (A. arenaria × C. epigejos tai ×Ammocalamagrostis baltica) ja sitä tavataan Suomessa ainoastaan Hankoniemellä.
Levinneisyys

Merikastikkaa tavataan rannikoilla Välimereltä Atlantille ja Itämerelle saakka. Välimeren etelärannikolla sitä tavataan Egyptistä länteen, ja pohjoisrannikolla Kroatiasta länteen. Atlantin rannikolla lajia tavataan Portugalista pohjoiseen aina Tanskaan ja Norjan eteläosiin saakka sekä Breitteinsaarilla. Itämerellä laji on yleinen eteläosissa ja harvinaistuu pohjoiseen päin mentäessä. Pohjoisimmat esiintymät ovat Ruotsin keskiosissa ja Suomen etelärannikolla. Merikastikka on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa merikastikka on esiintymisalueensa äärirajalla. Sitä on tavattu vakituisena lajina vain muutamalta paikakunnalta: Hankoniemeltä, Korppoosta, Dragsfjärdistä ja Kemiöstä. Satunnaistulokkaana tai istutusperäisenä laji on tavattu Ahvenanmaan Sundista ja Loviisasta.
Elinympäristö

Merikastikka kasvaa merenrantojen hiekkadyyneillä. Suomessa rantakauran esiintymiä uhkaa lähinnä rantojen rakentaminen ja kuluttava virkistyskäyttö. Lajin uhanalaisuusluokka Suomessa on erittäin uhanalainen, aiemmin se on ollut vaarantunut.
Käyttö

Merikastikka on erittäin tehokas hiekansitojakasvi pitkän juurakkonsa ansiosta. Lajia on paikoitellen istutettu rannoille eroosion estämiseksi, Itämerellä muun muassa Venäjälle kuuluviin Lavansaareen ja Seiskariin.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2018: Merikastikan levinneisyys Suomessa
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Rantakaura (Ammophila arenaria)[vanhentunut linkki]
Den virtuella floran: Sandrör (Ammophila arenaria) (ruotsiksi)
ITIS: Ammophila arenaria (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Ammophila arenaria:  Wikidata: Q161568  Wikispecies: Calamagrostis arenaria  APDB: 51194  APNI: 85979  BOLD: 122439  Calflora: 310  Cal-IPC: ammophila-arenaria  CoL: 66CPP  Ecocrop: 3131  eFloraSA: Ammophila_arenaria  EoL: 1114196  EPPO: AMOAR  EUNIS: 190398  FloraBase: 192  FoIO: ammare  GBIF: 5289845  GISD: 1518  GrassBase: imp00384  GRIN: 2911  iNaturalist: 61055  IPA: 5077  IPNI: 1141132-2  IRMNG: 11081980  ISC: 4898  ITIS: 40449  NatureServe: 2.145092  NBN: NBNSYS0000002629  NZOR: ec3b138b-0b45-45e0-9434-0a34548dfab7  NZPCN: 2521  Observation.org: 6413  OBIS: 403902  Open Tree of Life: 258545  PfaF: Ammophila arenaria  Plant List: kew-391622  PLANTS: AMAR4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1141132-2  SANBI: 1238-1  Tropicos: 25510722  VASCAN: 7399  VicFlora: 30a7f18f-07ca-4542-80c2-9e53d1a2bb5e  WoI: 716  WFO: wfo-0000845777  WoRMS: 403902 
Arundo arenaria:  Wikidata: Q21871187  APDB: 168961  APNI: 207189  CoL: H3JS  GBIF: 2703798  GRIN: 4435  iNaturalist: 399701  IPNI: 325298-2  IRMNG: 10200908  ITIS: 185264  NZOR: 3be1d05a-77ee-4281-9e8a-a101998b7924  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325298-2  Tropicos: 25509115  WFO: wfo-0001095975 
Merikastikkakasvusto dyynillä.
Yves Le Prieur

Yves Le Prieur
Yves Paul Gaston Le Prieur (1885–1963) oli ranskalainen keksijä ja ammattisotilas.
Le Prieur vaikutti keksinnöillään monella alalla. Ollessaan Ranskan suurlähetystön attaseana Japanissa hän kehitti liitokoneen yhdessä japanilaisen luutnantin Shirou Aibaran kanssa. Koneella lennettiin Japanin ensimmäinen lento vuonna 1909.  Ensimmäisessä maailmansodassa britit ja ranskalaiset käyttivät kaksitasoista ammuttavia Le Prieur -raketteja saksalaisia tarkkailupalloja vastaan .
Vuonna 1925 Le Prieur esitteli itsenäisen vedenalaisen sukelluslaitteen, ja kahdeksan vuotta myöhemmin hän lisäsi laitteeseensa säätimen ja ilmatankin, joiden avulla sukeltaja pääsi eroon pintaan menevästä ilmaletkusta.  Ratkaisematta jäi vielä se, että sukeltaja joutui itse säätämään hapensaantiaan sukelluksen aikana. Vasta Jacques-Yves Cousteau ja Émile Gagnan kehittivät sukelluslaitteen, jossa oli automaattinen ilmansäätö vapauttaen sukeltajan kädet muuhun käyttöön.
Lê-dynastia

Lê-dynastia oli nykyistä Vietnamia vuosina 1428–1527 ja 1533–1776 hallinnut kuningassuku. Se nousi valtaan kiinalaisen Ming-dynastian hallitessa maata. Dynastian perustaja, varakas maanomistaja Lê Lợi johti yli kymmenen vuoden ajan sissisotaa. Kiinalaiset antautuivat vietnamilaisille 1428. Lê Lợi perusti jälkimmäisen Lê-dynastian ja otti keisarinimekseen Lê Thái Tổn. Maan nimeksi tuli jälleen Đại Việt ja pääkaupungiksi Thăng Long, eli nykyinen Hanoi. 
Lê-dynastian valtaannoususta alkoi jälleenrakennuksen aika, vietnamilaisten omat tavat otettiin käyttöön ja hallintovirkamiesten nimityksen perusteeksi määriteltiin saavutukset eikä sosiaalinen tai perhetausta.
Lê Thái Tổn kuoli oltuaan kuninkaana vain viisi vuotta. Hänen pojanpoikansa Lê Thánh Tông hallitsi melkein neljä vuosikymmentä 1400-luvun loppupuolella, ja kansakunta kukoisti. Lê Thánh Tông uusi lainsäädännön, maanviljelyä kehitettiin, kansakunnan hyviä käytöstapoja ja moraalia korostettiin. Myös valtakunta laajeni Laosia vastaan tehdylla sotaretkellä. Vuonna 1471 keisarin johdolla hyökättiin Champa-valtakuntaan ja keskinen Vietnam valloitettiin. Champan tuhoamisen jälkeen Vietnam pääsi käsiksi vuoristoalueiden tuotteisiin kuten mausteisiin, norsunluuhun ja jalopuihin, joilla oli kysyntää ulkomailla. Lê Thánh Tông keskittyi verottamaan kauppaa ja saattoi siten keventää talonpoikien verotusta. Valloitettujen alueiden paikallisia päälliköitä käytettiin alueviranomaisina. Lê Thánh Tôngista tulikin erittän suosittu kuningas.
Lê Thánh Tông kuoli vuonna 1497. 1500-luvulla Lê-dynastian keisarit hallitsivat huonommalla menestyksellä, ja maa jakaantui yli kahdeksi sadaksi vuodeksi sisällissotaan ja vallantaisteluihin eri perheiden välillä. Tänä aikana Lê-dynastian keisarit olivat vain nimellisiä hallitsijoita sotapäälliköiden todellisuudessa hallitessa maata. Mạc-dynastia oli vallassa 1527–1533, ja osassa maata aina vuoteen 1592 asti. Muodollinenkin valta Lê-dynastialta vietiin Vietnamin sisällissodassa vuosina 1772–1802, kun Tây Sơn -dynastia nousi valtaan.
Pina Menichelli

| Pina Menichelli |
| --- | --- |
 Pina Menichelli Il fuocon kuuluisassa pöllöhatussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Giuseppa Iolanda Menichelli
Syntynyt: 10. tammikuuta 1890 Castroreale
Kuollut: 29. elokuuta 1984 Milano
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Libero Pica Carlo Amato
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Il fuoco Tigre reale La storia di una donna
Aiheesta muualla
IMDb 
Pina (Giuseppa Iolanda) Menichelli (10. tammikuuta 1890 Castroreale – 29. elokuuta 1984 Milano) oli italialainen näyttelijä ja yksi mykkäelokuvan suurista diivoista. Hänen läpimurtoelokuvansa olivat Giovanni Pastronen ohjaamat intohimodraamat Il fuoco (1915) ja Tigre reale (1916). Menichelli vetäytyi alalta 1920-luvun alussa.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus teatterissa

Menichelli syntyi sisilialaiseen näyttelijäperheeseen. Hän esiintyi teatterissa pienestä pitäen ja opiskeli Sacro Cuoren koulussa Bolognassa. Vuodesta 1907 lähtien hän näytteli Irma Gramatican ja Flavio Andòn teatteriseurueessa. Ollessaan vuonna 1908 kiertueella Argentiinassa Menichelli meni naimisiin napolilaissyntyisen toimittajan Libero Pican kanssa. Avioliitosta syntyi kaksi poikaa, joista ensimmäinen kuoli vain muutaman kuukauden ikäisenä. Ollessaan kolmatta kertaa raskaana Menichelli jätti miehensä ja palasi Italiaan, jossa hän vuonna 1912 synnytti tyttären. Sisarensa Lillan tultua raskaaksi Pina esitti hänen roolinsa Emma Gramatican teatteriseurueen näytelmässä. Kaunis, vaalea ja sinisilmäinen näyttelijä huomattiin pian elokuvayhtiö Cinesissä. Tuolloin menestyksensä huipulla ollut Cines tuotti vuosittain 150–200 elokuvaa, joita myytiin kaikkialle maailmaan. Yhtiö houkutteli Roomaan parhaita elokuva-alan ammattilaisia ja palkkasi samalla joukoittain nuoria teatterinäyttelijöitä.
Elämäkerta > Elokuvauran alku Cinesillä

Menichellin ensimmäiset roolit Cinesillä olivat Giuseppe Gambardellan Checco-komedioissa. Hän hankki kokemusta työskennellessään muun muassa Cecyl Tryanin, Hesperian, Diomira Jacobinin ja Lea Giunchin rinnalla ja alkoi vähitellen saada parempia rooleja. Vuosina 1913–1914 Menichelli esiintyi ainakin 35 elokuvassa. Ilmeisesti niitä oli kuitenkin paljon enemmän, sillä näyttelijöiden nimien mainitsemista ei tuolloin vielä pidetty tarpeellisena. Samaan aikaan lyhytelokuvista siirryttiin vähitellen sisällöltään täysipainoisiin keskipitkiin ja pitkiin näytelmäelokuviin.
”Herkullisen viettelevä” näyttelijä pantiin merkille Hesperian ja Leda Gysin rinnalla Baldassarre Negronin Zumassa (1913), Nino Martoglion ensimmäisessä ohjaustyössä Il romanzo (”Romanssi”, 1913), Ruggero Ruggerin rinnalla Nino Oxilian komediassa Papà (1915) ja sotakuvassa Sottomarino n. 27 (”Sukellusvene no 27”, 1915) sekä Augusto Geninan draamassa Lulù (1914). Genina käytti Menichelliä myös elokuvissa Giovinezza trionfa (”Nuoruus voittaa”, 1914) ja I misteri del castello di Monroe (”Monroen linnan salaisuudet”, 1914). Hän esiintyi Gianna Terribili-Gonzalesin vastustajana Enrico Guazzonin elokuvassa Il lettino vuoto (”Tyhjä sänky”, 1913) ja useissa muissa saman ohjaajan töissä. Cajus Julius Caesarissa (1914) Menichelli sai Kleopatran roolin, joka kuitenkin leikattiin pois lopullisesta versiosta.
Elämäkerta > Nousu elokuvatähdeksi Pastronen Itala Filmillä

Guazzonin historiallisessa Napoleon-elokuvassa Scuola d’eroi (”Sankarien koulu”, 1914) Menichelli esitti isänmaan puolesta uhrautuvaa innokasta rumpalia. Tarinan mukaan Itala Filmin tuottaja Giovanni Pastrone kiinnitti huomiota sääntöjen vastaisesti suoraan kameraan katsovaan näyttelijään ja päätti houkutella hänet studionsa tähdeksi. Menichellin ensimmäinen elokuva Italalle oli Pastronen salanimellä Piero Fosco ohjaama Il fuoco (”Tuli”, 1915). Se on kertomus salaperäisen runoilijanaisen ja nuoren taidemaalarin rakkaudesta, joka roihahtaa liekkiin, mutta palaa pian loppuun jättäen jäljelle vain tuhkaa. Gabriele D’Annunzion dekadenttia tyyliä edustavan symbolistisen intohimodraaman viehätys perustuu arvoituksellisen sensuelliin Menichelliin, jonka oikukkaita ja pahanilkisiä piirteitä korostavat Segundo de Chomónin taidokkaat valoefektit. Moraalittomana pidetty Il fuoco joutui heti ensi-illan jälkeen sensuurin hampaisiin, mutta se sallittiin sittemmin ”taide-elokuvana”.
Il fuoco sekä Pastronen ja Menichellin seuraava elokuva, Giovanni Vergan kertomukseen perustuva Tigre reale (”Kuningastiikeri”, 1916) tekivät näyttelijästä Lyda Borellin ja Francesca Bertinin veroisen elokuvadiivan, joka herätti pahennuksen sekaista ihastusta sekä katsojissa että elokuva-arvostelijoissa. Hänen henkilöhahmonsa oli säälimätön femme fatale, tuhoa kylvävä miestennielijä, joka kanssasisaristaan poiketen ei edes yrittänyt miellyttää yleisöä. Pidäteltyä seksuaalisuutta huokuva Menichelli sai näyttelijänmaneeriensa mukaan lempinimen Nostra Signora degli Spasmi (”Kouristusten Neitsyt Maria”).
Pastronen ja Menichellin kolmas elokuva joutui sensuurin runtelemaksi ”paheellisten, moraalittomien ja hyvien tapojen vastaisten” kohtaustensa takia. Kun elokuva kolmen vuoden päästä julkaistiin leikeltynä nimellä L’olocausto (”Holokausti”, 1918), se sai kielteisen vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta. Ulkomaille levitetty alkuperäinen versio oli kuitenkin menestys. Ongelmiin sensuurin kanssa törmäsivät myös Gemma di Sant’Eremo (1918), La moglie di Claudio (”Claudion vaimo”, 1918), La biondina (”Vaaleaverikkö”, 1923) ja eräät muut Menichellin elokuvat.
Elämäkerta > Carlo Amaton Rinascimento Filmillä

Vuonna 1918 Menichelli siirtyi tuottaja Carlo Amaton Rinascimento Filmille, jolle hän teki muun muassa Eugenio Peregon ohjaamat Hänen lähimäisensä vaimo eli Lumottu puutarha (Il giardino incantato, 1918) ja La storia di una donna (”Erään naisen tarina”, 1920) sekä Amleto Palermin elokuvat Il romanzo di un giovane povero (”Köyhän nuorenmiehen romaani”, 1920), L’eta critica (”Vaarallinen ikä”, 1921) ja La seconda moglie (”Toinen vaimo”, 1922).
Vuosien kuluessa näyttelijän repertuaari laajeni, vaikka pohjimmiltaan hän esittikin aina samoja stereotyyppisen seksisymbolin variaatioita. Menichelliä ja hänen maneerejaan, ”menichellismoa”, ihailtiin ja jäljiteltiin, mutta elokuvakriitikkojen vastaanotto oli jakautunut. Diivan roolistaan näyttelijä irtautui vasta kahdessa viimeisessä työssään, Georges Feydeaun komedioihin perustuneissa elokuvissa La Dama di Chez Maxim (”Chez Maximin nainen”, 1923)  ja Occupati d’Amelia (”Amelian sulhaset”, 1923, julkaistu 1925).
Elämäkerta > Vetäytyminen elokuvauralta

Ensimmäisen aviomiehensä kuoltua vuonna 1924 Menichelli meni naimisiin tuottajansa paroni Carlo Amaton kanssa. Hän vetäytyi saman tien julkisuudesta, hävitti kaikki muistot elokuvaurastaan ja omistautui täysin perheelleen. Milanossa asunut Menichelli torjui loppuun saakka kaikki esiintymis- ja haastattelupyynnöt, ja hän kuoli yleisön täysin unohtamana.
Filmografia

Vittorio Martinellin laatima filmografia käsittää 58 elokuvaa, joissa Pina Menichelli on esiintynyt. Niistä vain pieni osa on säilynyt. Suomessa on esitetty muutamia Menichelli-elokuvia, joista tuntemattomiksi jäävät Veripunaisia ruusuja ja Rakkaus antaa kaikki anteeksi eli Mitä nainen voi uskaltaa.
| --- | --- |
 Le mani ignote, 1913  Zuma, 1913  Pankkiiri eli Mustat korpit (Il banchiere), 1913  Una tragedia al cinematografo, 1913  A sipario calato, 1913  Il lettino vuoto, 1913  Il romanzo, 1913  Checco è sfortunato in amore, 1913  In contrasto, 1913  I contrabbandieri di Bell’Orrido, 1913  La barca nuziale, 1913  Il siero del dottor Kean, 1913  La porta chiusa, 1913  Retaggio d’odio, 1914  Scuola d’eroi, 1914  La parola che uccide, 1914  Veli di giovinezza, 1914  Rinunzia, 1914  Il grido dell’innocenza, 1914  Giovinezza trionfa! (Il getto d’acqua), 1914  Lulù (Un rendez-vous a Montmartre), 1914  I misteri del castello di Monroe, 1914  Turbine d’odio, 1914  Ninna nanna (Il sorriso dell’innocenza), 1914  Cajus Julius Caesar, 1914  Maternità tragica, 1914  La morta del lago, 1915  Per amore di Jenny, 1915  Alla deriva, 1915:  Il sottomarino n. 27, 1915  Alma mater, 1915  Papà, 1915  La casa di nessuno, 1915  Il fuoco, 1915  Tigre reale, 1916  Più forte dell’odio è l’amore, 1916  Dorinan tarina (La trilogia di Dorina), 1917  Gemma di Sant’Eremo, 1918  Una sventatella, 1918  La passeggera, 1918  L’olocausto, 1918  La moglie di Claudio, 1918  Hänen lähimäisensä vaimo eli Lumottu puutarha (Il giardino incantato, 1918)  Il padrone delle ferriere, 1919  Noris, 1919  La storia di una donna, 1920  La disfatta dell’Erinni, 1920  Il romanzo di un giovane povero, 1920  La verità nuda, 1921  Le tre illusioni, 1921  L’età critica, 1921  La seconda moglie, 1922  L’ospite sconosciuta, 1923  La donna e l’uomo, 1923  La dama di Chez Maxim, 1923  Una pagina d’amore, 1923  La biondina, 1923  Occupati d’Amelia, 1923
Aiheesta muualla

Pina Menichelli Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  DDB
Messier 48

| Messier 48 |
| --- | --- |

Historia
Löytäjä:  Charles Messier
Löytöpäivä:  1771
Muut nimet:  M48, NGC 2548
Ominaisuudet
Tyyppi:  avoin tähtijoukko
Etäisyys:  769 pc (2 500 valovuotta)
Koko:  54 kaariminuuttia
Ikä:  560 miljoonaa vuotta
Tähtien lukumäärä:  noin 80
Havaitseminen
Tähdistö:  Vesikäärme
Rektaskensio:  8 h  13.7 min
Deklinaatio:  -5° 45'
Suhteellinen kirkkaus:  +5,8
Messier 48 (M48, NGC 2548) on Vesikäärmeen tähdistössä sijaitseva avoin tähtijoukko, jonka Charles Messier löysi vuonna 1771. Se on noin 16 valovuoden levyinen ja sijaitsee 2 500 valovuoden päässä Maasta. Se sisältää noin 80 tähteä.
M48:n on mahdollista erottaa hyvissä olosuhteissa paljaalla silmällä. Kaukoputkella on mahdollista erottaa yksittäisiä tähtiäkin.