stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksankielinen kirjallisuus
Weimarin klassismi (noin 1786–1805)

Weimarin klassisen ajan alkaminen yhdistetään usein Goethen vuonna 1786 tekemään Italian-matkaan ja sen päättyminen Friedrich Schillerin kuolemaan Weimarissa vuonna 1805. Yhteistyö Schillerin ja Goethen välillä oli erittäin hedelmällistä. Kumpikin heistä otti paljon ideoita myös klassisesta antiikista. Goethen ajan henkistä perintöä ovat valistusaate, pietismi sekä myrskykauden irrationaaliset ainekset. Esikuvia ajan kirjailijoille olivat William Shakespeare, Ossianin laulut, Percyn kansanlaulukokoelma ja Jean-Jacques Rousseau.
Aikakauden keskeisimpiä teoksia ovat Goethen teokset kuten Ifigeneia Tauriissa ja Wilhelm Meisterin oppivuodet. Schiller taas kirjoitti lyriikkaa, balladeja (kuten Die Bürgschaft), lukuisia näytelmiä sekä teoreettista kirjallisuudentutkimusta.
Muita tämän ajan kirjailijoita olivat Karl Philipp Moritz (1757–1793), Christoph Martin Wieland (1733–1813), Jean Paul (1763–1825) ja Johann Gottfried von Herder (1744–1803). Heistä Paul oli korkealle arvostettu, toisinaan jopa Goethen yläpuolelle. Hänen laajoissa proosateksteissään yhdistyivät vakavuus ja leikillisyys, tunteet ja kuvittelut. Hän oli varhainen romantikko.  Moritzin omaelämäkerrallista romaania Anton Reiser pidetään ensimmäisenä saksankielisenä psykologisena romaanina.
Romantiikka (noin 1795–1835)

Grimmin veljekset toivat satukirjoillaan esille Saksan kansanrunouden 1800-luvun ensimmäisinä vuosina. Samaan aikaan alettiin kiinnostua keskiajasta, luonnosta ja tunteista. Filosofit Gottlieb Fichte ja Friedrich von Schelling muotoilivat näistä romantiikan aatteen. Jenassa työskentelevät ja siellä ystävystyneet kirjailijat August Wilhelm Schlegel (1767–1845), Friedrich Schlegel (1772–1829), Wilhelm Heinrich Wackenroder (1773–1798), Ludwig Tieck (1773–1853) ja Novalis (1772–1801) muodostivat Jenan piirin, joka toi useita uusia virtauksia kirjallisuuteen. He sekoittivat romaaneihinsa piirteitä runoista, balladeista ja saduista. Heistä Friedrich Schlegel kirjasi romantiikan kirjallisuuden ohjelman, jossa yhdistyvät tieto ja usko, tiede ja taide, filosofia ja uskonto.
Muita keskeisiä kirjailijoita olivat muusikko-kirjailija E. T. A. Hoffmann (1776–1822), runoilija Joseph von Eichendorff (1788–1857) ja Heinrich Heine (1797–1856).
Realismi (1848–1890)

Realismi syntyi 1800-luvun puolivälissä vastareaktiona romantiikan todellisuuspakoiselle asenteelle. Realistien mielestä kirjallisuuden piti käsitellä oman ajan yhteiskunnallisia ongelmia rehellisesti ja kaunistelematta. Yksi realistisen kirjallisuuden saksalainen edelläkävijä oli runoilija Annette von Droste-Hülshoff. Sveitsin ja Itävallan keskeisiä realismin kirjailijoita ja heidän teoksiaan:
Conrad Ferdinand Meyer (1825–1898)
Das Amulett
Theodor Stormin (1817–1888)
Der Schimmelreiter
Gottfried Keller (1819–1890)
Der grüne Heinrich
Züricher Novellen, novellikokoelma
Die Leute von Seldwyla, novellikokoelma
Theodor Fontane (1819–1898)
Frau Jenny Treibel
Effi Briest
Marie von Ebner-Eschenbach (1830–1916)
Ludwig Anzengruber (1839–1889)
Peter Rosegger (1843–1918).
Naturalismi (1880–1900)

Naturalismi pyrki realismin tavoin kuvaamaan arkitodellisuutta, mutta yhteiskunnallisten vääryyksien kuvaamisen sijaan naturalismi pyrki mahdollisimman tarkkaan ja kaunistelemattomaan kuvaukseen. Naturalistit halusivat soveltaa empiiristen tieteiden tuloksia kirjallisuuteen. Suuntaus syntyi realismin haarautumana ja sitä on pidetty realismin myöhäisvaiheena tai pitkälle vietynä realismina. Naturalismin ja realismin ero oli, että naturalistit pyrkivät luomaan todellisen kuvan usein ilman yhteiskunnallista sisältöä.
Gerhart Hauptmannin (1862–1946) naturalistinen näytelmä Die Weber (1892, suom. Kankurit) sai laajaa kansainvälistä huomiota. Naturalismia edusti omalla tavallaan myös Frank Wedekindin (1864–1918) näytelmä Frühlings Erwachen (1891). Siitä arvosteltiin Vilhelmin-aikaisen Saksan ulkokultaista seksuaalimoraalia, joka koitui erityisesti murrosikäisten nuorten kohtaloksi.
Vuosisadan vaihteesta vuoteen 1933

Ranskasta alkanut symbolistinen virtaus, etupäässä Stéphane Mallarmén, Charles Baudelairen ja Arthur Rimbaudin teoksissa vaikutti myös saksankielisellä alueella. Merkittävimmät saksankielisen symbolismin edustajat ovat Stefan George (1868–1933), Hugo von Hofmannsthal (1874–1929) ja Rainer Maria Rilke (1875–1926). Keskeisimpiä kirjallisuuskaupunkeja olivat Berliini ja Wien.
Taiteellisten suuntausten kehittyessä kohti modernismia syntyi saksankielisellä kielialueella myös eeppisiä ja laajoja, kokeilevia romaaneja, joista merkittävimpinä Rainer Maria Rilke teoksellaan Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge (1910), Heinrich Mann (1871–1950), Thomas Mann (1875–1955), Hermann Broch (1886–1951), Robert Musil (1880–1942), Franz Kafka (1883–1924) ja Hermann Hesse (1877–1962).
Heimatkunst-niminen kansantaiteellinen taidesuunta näkyi kirjallisuudessa vuosina 1890-1910. Se oli modernismin vastainen ja konservatiivinen liike, jonka katsotaan luoneen pohjaa kansallissosialiselle Blut und Boden -liikkeelle. Taidesuuntaa edustivat muiden muassa Julius Langbehn (1851–1907), Clara Viebig (1860–1952) ja Gustav Frenssen (1863–1945).
Ekspressionismia pidetään viimeisenä suurena kirjallisuusvirtauksena Saksassa. Alkusysäys ekspressionistiselle lyriikalle tuli Jakob van Hoddisin runosta  Weltende (suom. maailmanloppu) vuonna 1911. Muita keskeisiä ekspressionistejä olivat Gottfried Benn (1886–1956), Alfred Döblin (1878–1957), Albert Ehrenstein, Carl Einstein, Salomo Friedlaender, Walter Hasenclever, Georg Heym, Heinrich Eduard Jacob (1889–1967), Ludwig Rubiner, Else Lasker-Schüler (1869–1945), August Stramm, Ernst Toller (1893–1939), Georg Trakl (1887–1914) ja Alfred Wolfenstein.
Ekspressionismin jälkeen kirjallisuuteen palasi realistinen ote, jota kutsuttiin uusasiallisuudeksi (Neue Sachlichkeit). Teatterin alueella keskeisiä kirjailijoita olivat Ödön von Horváth (1901–1938), Bertolt Brecht (1898–1956) sekä ohjaaja Erwin Piscator. Romaanitaiteessa vaikuttivat Erich Kästner (1899–1974), Anna Seghers (1900–1983), Erich Maria Remarque, Arnold Zweig, Marieluise Fleißer, Irmgard Keun ja Gabriele Tergit. Suomessa tunnetuin tämän ajan tuote lienee Erich Maria Remarquen romaani Im Westen nichts Neues (Länsirintamalta ei mitään uutta).
Kansallissosialismi

Kansalaissosialistien noustua valtaan vuonna 1933 rajoitettiin kirjailijoiden ilmaisunvapautta rajusti. Noin 1 500 kirjailijaa pakeni maasta, ja monet tekivät itsemurhan (Stefan Zweig, Kurt Tucholsky). Eri puolille maailmaa muodostui saksalaisten kirjailijoiden yhteisöjä. Erityisesti Sveitsi oli tärkeä saksankielisten näytelmäkirjailijoiden keskus. Monilla kirjailijoilla, kuten esimerkiksi Alfred Döblinilla, Heinrich Eduard Jacobilla ja Joseph Rothilla, oli kuitenkin vaikeuksia työskennellä maanpaossa tultuaan erotuiksi sosiaalisesta ja kulttuurisesta ympäristöstään. Ulkomailla työtään jatkoivat Thomas ja Heinrich Mann, Bertolt Brecht, Anna Seghers, Franz Werfel ja Hermann Broch. Lontooseen emigroitunut Elias Canetti palkittiin myöhemmin Ison-Britannian kansalaisena työstään jopa Nobel-palkinnolla.
Monet maahan jääneet kirjailijat vaiennettiin tai jopa surmattiin, kuten Jakob van Hoddis ja Carl von Ossietzky. Jotkut kirjailijat taas olivat kansalaissosialistien suosiossa. Näitä olivat esimerkiksi Gottfried Benn, Ernst Jünger, Erich Kästner, Gerhart Hauptmann, Heimito von Doderer ja Wolfgang Koeppen.
Toisen maailmansodan jälkeinen kirjallisuus

Toisen maailmansodan jälkeistä tilannetta on usein kuvattu kirjalliseseksi nollapisteeksi. Keskeisiksi kirjallisiksi yhteisöiksi muodostuivat Wienin ryhmä ja Ryhmä 47, jotka määrittelivät vahvasti sodanjälkeisen kirjallisuuden tilaa.
Uusien saksankielisten valtioiden synty merkitsi erilaisia ehtoja niissä ilmestyvälle kirjallisuudelle. Seuraavassa esitetään Saksan liittotasavallan, Saksan demokraattisen tasavallan, Itävallan ja Sveitsin kirjallisuus erikseen. Mutta eroja ei pidä korostaa liikaa. Kaikesta huolimatta on kyse samasta kielestä, ja – DDR pois lukien – yhteisestä markkina-alueesta.
Toisen maailmansodan jälkeinen kirjallisuus > Saksan liittotasavalta

Välittömästi sodan päätyttyä alkoi ilmestyä runsaasti sotaa ja kotiinpaluuta käsitteleviä teoksia. Pienoisromaanit ja novellit olivat suosittuja. Keskeisiä kirjailijoita olivat Heinrich Böll (1917–1985), Wolfgang Koeppen (1906–1996), Siegfried Lenz, Christine Brückner (1921–1996) ja  Martin Walser (synt. 1927). Günter Grass (s. 1927) kirjoitti Peltirummun, joka käsitteli lähihistorian traumoja yksilön kautta ja joka usein mainitaan 1900-luvun jälkipuoliskon keskeisempänä eurooppalaisena teoksena.
Vietnamin sodan ja muun poliittisen liikehdinnän myötä poliittiset teemat nousivat vahvasti myös kirjallisuuteen. Syntyi runsaasti poliittista lyriikkaa ja draamaa.
Toisen maailmansodan jälkeinen kirjallisuus > Saksan demokraattinen tasavalta

Saksan demokraattinen tasavalta, DDR, määritteli itsensä kirjallisuusyhteiskunnaksi (saks. Literaturgesellschaft). Käsitteen on luonut kirjailija ja kulttuuriministeri Johannes R. Becher), joka vastusti kovasti korkeakulttuurin marginalisoitumista vain rajoittuneen kansanosan nautittavaksi. Kuitenkin tämä ajatus tuhoutui valtion pyrkiessä käyttämään kirjallisuutta propagandan välineenä ja valtion harjoittama sensuuri oli voimakasta.
Tunnettuja kirjailijoita olivat Hermann Kant (s. 1926) ja Johannes Bobrowski (1917–1965). Monet kirjailijat joutuivat jättämään maansa, esimerkiksi Wolf Biermann (s. 1936), Sarah Kirsch (s. 1935) ja  Uwe Johnson (1934-1984).
Muita keskeisiä kirjailijoita olivat muun muassa Christa Wolf (s. 1929), Heiner Müller (1929–1995), Irmtraud Morgner (1933–1990), Stephan Hermlin (1915–1997), Stefan Heym (1913–2001), Jurek Becker (1937–1997).
Toisen maailmansodan jälkeinen kirjallisuus > Itävallan kirjallisuus

Toisen maailmansodan jälkeen keskeisessä asemassa oli Wienin ryhmä, keskushenkilöinään Gerhard Rühm (s.1930) ja H. C. Artmann (1921–2000). Myös Albert Paris Gütersloh (1887–1973), Heimito von Doderer (1896–1966), Ernst Jandl (1925–2000), Franzobel (s. 1967), Friederike Mayröcker (s. 1924) ja  Christine Lavant (1915–1973) ovat itävaltalaisen kirjallisuuden tärkeitä nimiä.
Kirjallisuus nousi erityiseen kukoistukseen Itävallassa 1960- ja 1970-luvuilla Peter Handken (s.1942), Ingeborg Bachmannin (1926–1973) ja Thomas Bernhardin (1931–1989) ansiosta. Nykyajan keskeisimpiä nimiä ovat ainakin Norbert Gstrein, Elfriede Jelinek (s.1946), O. P. Zier (s. 1954), Sabine M. Gruber (s.1960) ja Ruth Aspöck (s. 1947). Heitä nuoremman sukupolven kirjailijoita on Cornelia Travnicek (s. 1987).
Näytelmäkirjailijoista voidaan mainita muiden muassa Christoph Ransmayr (s. 1954) ja Werner Schwab (1958–1994).
Toisen maailmansodan jälkeinen kirjallisuus > Sveitsin kirjallisuus

Merkittävimmät sveitsiläiset kirjailijat ovat Max Frisch (1911–1991) ja Friedrich Dürrenmatt (1921–1990), mutta myös Adolf Muschg (s. 1934), Peter Bichsel (s. 1935) ja Urs Widmer (s. 1938).
Saksan nykykirjallisuus

Keskeisiä nykykirjallisuuden hahmoja ovat mm. Oswald Wiener, Hans Wollschläger, Christoph Ransmayr, Walter Moers ja Marlene Streeruwitz.  Tunnetuin saksalainen tieteiskirjailija on Andreas Eschbach ja Peter Schmidt on tunnettu rikosromaaneistaan. Tunnetuimpia populäärikirjailijoita ovat mm. Christian Kracht, Benjamin von Stuckrad-Barre ja Rainald Goetz. Merkittäviä nykylyyrikoita ovat mm. Marcel Beyer, Durs Grünbein, Uwe Kolbe sekä Thomas Kling (1957–2005).
Myös Saksassa asuvien siirtolaisten tuottama kirjallisuus on kasvamassa. Tunnetuimpia nimiä lienevät esimerkiksi Feridun Zaimoglu,  Wladimir Kaminer ja Rafik Schami.
Kirjallisuus

Gunter E. Grimm und Frank Rainer Max (Hg.): Leben und Werk deutschsprachiger Autoren vom Mittelalter bis zur Gegenwart. Reclam 1993. ISBN 3-15-010388-6
Martini, Fritz: Deutsche Literaturgeschichte. Von den Anfängen bis zur Gegenwart. 19., neu bearbeitete Auflage. Stuttgart: Kröner 1991. ISBN 3-520-19619-0
Horst Dieter Schlosser: dtv-Atlas Deutsche Literatur. dtv 2002. ISBN 3-423-03219-7
Žmegač, Viktor: Kleine Geschichte der deutschen Literatur. Von den Anfängen bis zur Gegenwart. Wiesbaden: Marix 2004. ISBN 3-937715-24-X
Aiheesta muualta

Useita alkuperäistekstejä alkuperäiskielellä Projekti Gutenbergissa
Useita alkuperäistekstejä alkuperäiskielellä
Saksan kirjallisuusportaali
Hans Sachs
Goethe Italiassa, Johann Heinrich Wilhelm Tischbeinin maalaus.
Gerhart Hauptmann
Sankki

Piilukko. Iskuriin  kiinnitetyn suippenevan  piikiven  kärjen alla näkyy sankkipannun reikä, josta  piikiven  tuliraudasta iskemä  kipinä pääsi sankkiruutiin.
Sankkipannu on suustaladattavissa tuliaseissa, musketeissa, pistooleissa sekä suustaladattavissa tykeissä piipun peräosan sivuun tai päälle tehty pieni, laakea syvennys. Siihen annosteltu sankkiruuti sytytetään lunttu-, ratas- tai piilukon antamalla kipinällä ja sankkiruudin leimahdus sytyttää sankkireiän välityksellä panoskammioon mitatun ruutipanoksen, jonka palokaasut työntävät ammuksen liikkeelle.
Periaate

Sankkipannu sijaitsee aseen perässä iskurin ja liipaisimen läheisyydessä. Se täytettiin joko ruutisarvesta lataamisen jälkeen tai paperipatruunasta sen jälkeen, kun suurin osa sisällöstä oli kaadettu piippuun. Sankkipannun idea oli suhteellisen sama kaikissa aseissa, joissa se oli  käytössä, mutta sankkiruudin sytytystekniikka vaihteli. Varhaisimmassa suustaladattavassa käsiaseessa, 1400–1500-luvuilla käytössä  olleessa muskettityyppisessä hakapyssyssä, ruuti  sytytettiin köydenpätkällä eli luntulla, jonka kytevä pää työntyi iskurin heilahduksesta tai käsin  työntämällä  sankkipannuun. Rataslukkoaseissa oli iskurina metallinen  pieni ratas ja vastakappaleena rikkikiisun palanen. Liipaisimen painalluksesta ratas pyörähti iskien  rikkikiisusta kipinäsuihkun, joka lennähti  sankkipannuun sytyttäen sankkiruudin. Rataslukkoaseet olivat suhteellisen kalliita ja  piilukko syrjäyttikin  tämän  asetyypin  halvempana ratkaisuna 1600-luvulla. Piilukossa  iskurissa oli  pieni  piikivi joka iskeytyessään  metalliseen vastakappaleeseen,  tulirautaan, iski kipinän sankkipannuun.
Sankkipannun korvanneet tekniikat

1800-luvun alussa kehitetyn nallin johdosta  sytyttimenä toimi ensi kertaa aseesta erillään oleva osa. Nalli räjähti iskurin osuessa siihen sytyttäen  näin  sankkiruudin. Nallilukko itse asiassa syrjäytti sankkipannun nallitapilla, josta johti tulikanava  suoraan ruutikammioon, ilman  että sankkiruutia  tarvittiin sytyttimenä, mutta se säilyi ainakin joissain nallikäyttöisiksi  modifioiduissa piilukoissa. Sankkipannu oli nykyaikaiseen  aseteknologiaan verrattuna kömpelö ratkaisu. Siinä oleva ruuti kastui  helposti ja ase oli käyttäjälleen  usein vaarallinen mm. ruudin liiallisten määrien takia. Sankkipannu  siirtyi pois käytöstä kun  nallilukolliset aseet, siis mm.  kivääri ja revolveri,  korvasivat epätarkat  ja  kömpelöt, rihlattomat musketit ja pistoolit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sankki Wikimedia Commonsissa
Santanen

Santanen on suomalainen sukunimi. Se on nuorehko länsisuomalainen sukunimi, joka on johdettu liittämällä vanhojen itäsuomalaisten sukunimien mallista omaksuttu johdin -nen luontoaiheiseen sanaan, joka on osassa tapauksista saatu asuinpaikan nimestä. (vrt. esim. Virtanen, Mäkinen ja Nieminen).
Tunnettuja nimenkantajia

Ari Santanen (s. 1969), jääkiekkoilija
Arja Puikkonen (o.s. Santanen, s. 1948), kirjailija
Casper Santanen (s. 1987), jääkiekkoilija
Eino Santanen (s. 1975), runoilija
Juho Santanen (s. 1985), jääkiekkoilija
Jukka Santanen (1927–2010), taikuri
Fiktiivisiä nimenkantajia

The Joulukalenterin maanviljelijä Olli Santanen ja hänen emäntänsä Kerttu Santanen.
Sanansaattaja (vuoden 1971 elokuva)

| Sanansaattaja> The Go-Between |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Joseph Losey
Käsikirjoittaja:  Harold Pinter, L. P. Hartley
Perustuu:  Hartleyn romaaniin
Tuottaja:  Denis Johnson John Heyman
Säveltäjä:  Michel Legrand
Kuvaaja:  Gerry Fisher
Leikkaaja:  Reginald Beck
Tuotantosuunnittelija:  Carmen Dillon
Pääosat:  Julie Christie, Alan Bates, Margaret Leighton, Edward Fox, Dominic Guard
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  EMI, Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1971
Kesto:  118 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sanansaattaja (The Go-Between) on Joseph Loseyn ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1971. Se perustuu L. P. Hartleyn romaaniin Sananviejä (Tammen Keltainen kirjasto 1955), jonka muokkasi elokuvakäsikirjoitukseksi Harold Pinter.
Juoni

Nuori koulupoika Leo (Dominic Guard) ryhtyy kesälomallaan aikansa kuluksi välittäjäksi aristokraattisen nuoren naisen Marianin (Julie Christie) ja tämän aiemman rakastajan Tedin (Alan Bates) välillä. Asia on pidettävä salassa, koska tytön perhe on jo järjestänyt tälle paremman sulhasen, Triminghamin varakreivi Hugh’n (Edward Fox). Kun viestinvaihto ja romanssi tulevat ilmi, heistä jokainen joutuu vaikeuksiin. Viisikymmentä vuotta myöhemmin leskeksi jäänyt Triminghamin varakreivitär Marian tarvitsee jälleen Leon (Michael Redgrave) palveluja: pojanpojalle olisi kerrottava, ettei tämän isoisä olekaan varakreivi vaan talonpoikainen Ted.
Vastaanotto

Sanansaattaja jäi lippuluukulla hieman tappiolle, mutta sai pääosin hyviä arvosteluja. Toistakin mieltä oltiin: Yhdysvalloissa toiminut brittiläinen elokuvakriitikko David Thomson ei pitänyt elokuvasta lainkaan, vaan hänen mukaansa se on ”tyypillistä kaunisteltua kirjallista pönötystä, jollainen Britanniassa kelpaa älykkääksi elokuvataiteeksi”.
Sanansaattaja voitti Cannesissa Kultaisen palmun ja nimettiin ehdolle 12 Bafta-palkintoon, joista se voitti neljä. Margaret Leighton oli Oscar-ehdokkaana sivuosastaan.
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Sanansaattajan vuonna 1999 mukaan kaikkien aikojen sadan parhaan brittielokuvan listalle.
The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Uusintaversio

Vuonna 2015 BBC tuotti L. P. Hartleyn tarinasta televisioelokuvan, jossa ikääntynyttä Leoa esittää Jim Broadbent.
Kirjallisuutta

Hartop, Christopher (2011). Norfolk Summer: Making The Go-Between.  Cambridge: John Adamson  ISBN 978-1-898565-07-9.
Aiheesta muualla

Sanansaattaja (vuoden 1971 elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sanansaattaja (vuoden 1971 elokuva) Elonet.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Go-Between (1971 film)
Käännös suomeksi
Lisbeth Salander

| Lisbeth Salander |
| --- | --- |
Luoja(t):  Stieg Larsson
Näyttelijä(t):  Noomi Rapace (2009) Rooney Mara (2011) Claire Foy (2018)
Ensi- esiintyminen:  Miehet jotka vihaavat naisia (2005)
Viimeinen esiintyminen:  Tyttö joka etsi varjoaan (2017)
Henkilötiedot
Ammatti:  tietokonehakkeri, tutkija vartiointiliikkeessä
Sukupuoli:  nainen
Ikä:  s. 30. huhtikuuta 1978 (24-vuotias kirjassa Miehet, jotka vihaavat naisia)
Suhteet
Vanhemmat:  Alexander Zalatšenko Agneta Sofia Sjölander
Sisarukset:  Camilla Salander (kaksoissisar)
Tutut:  Mikael Blomkvist, Plague, Miriam Wu, Holger Palmgren
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lisbeth Salander on kuvitteellinen ruotsalainen hahmo, jonka on luonut kirjailija ja toimittaja Stieg Larsson. Hahmo esiintyy Larssonin bestseller-trilogiassa Millennium: Miehet jotka vihaavat naisia (2005), Tyttö joka leikki tulella (2006) ja Pilvilinna joka romahti (2007) sekä David Lagercrantzin kirjoittamissa virallisissa jatko-osissa Se mikä ei tapa (2015) ja Tyttö joka etsi varjoaan (2017). Myyntiluvut ja neljä elokuvaa, joissa Salander on yksi päähenkilöistä, ovat tehneet hänestä yhden kansainvälisesti kaikkein kuuluisimmista ruotsalaisista roolihahmoista.
Salander on sisäänpäinkääntynyt 24-vuotias hakkeri, joka toimii tutkijana vartiointiliike Milton Securityssä. Hänellä on eideettinen eli valokuvamuisti. Yhdessä toimittaja Mikael Blomkvistin kanssa hän ratkaisee kadonneen Harriet Vangerin tapauksen. Tätä ennen hänet on pakotettu väkivalloin kohtaamaan sadistinen holhoojansa ja koko nuoruusaikansa 12-vuotiaasta alkaen hän oli lukittuna mielisairaalaan. Hänen kostohistoriallaan on seurauksia niin suurille yrityksille kuin Ruotsin vastavakoiluorganisaatioille, ja tämän sanotaan olevan Millennium-sarjan suurin anti. Häntä on kuvattu ”vasemmistofeministiseksi toimintahahmoksi, joka iskee miesten ja yritysten vallan väliseen leikkauspisteeseen […] anti-fasistiksi lievästi fasistisin symbolein”.
Salanderin ulkoisia ominaisuuksia ovat suuri lohikäärmetatuointi selässä, mustaksi värjätyt hiukset, vahva silmämeikki, kasvolävistykset ja punk-vaikutteiset vaatteet. Hän polttaa ketjussa, syö valmisruokaa ja omistaa moottoripyörän. Hänellä on tatuointeja myös kaulassa (ampiainen), nilkassa ja reidessä.
Ruotsin Millennium-trilogian filmatisoinnissa (2009) Salanderia näyttelee Noomi Rapace, kun taas trilogian Hollywood-versiossa (2011) roolin esittää Rooney Mara. Neljännen kirjan filmatisoinnissa The Girl in the Spider’s Web hahmoa näyttelee Claire Foy. Englanninkielisten käännösten otsikot viittaavat kaikki Salanderiin.
Tausta

Millennium-sarjan synty on monimutkainen. Larsson alkoi kirjoittaa keskittyneemmin kesällä 2002, kun hän elämänkumppaninsa Eva Gabrielssonin kanssa vietti lomaa saaristossa ja Larsson etsi jotain, mistä kirjoittaa. Lisbeth Salanderin alkuperä on yhtä monisyinen, mutta hänessä voidaan erottaa seuraavat ainekset: feminismi, Peppi Pitkätossu, muut etsivätarinoiden kirjailijat, hakkerikulttuurin synty ja tietyt ihmiset Larssonin lähipiirissä.