stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tonga
Väestö

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Tongassa asuu 103 252 ihmistä. Edellinen väestönlaskenta tehtiin vuonna 2006, jolloin maassa asui 101 991 ihmistä. Väestö on kasvanut tasaisesti vuodesta 1901, jolloin maassa järjestettiin ensimmäinen väestönlaskenta. Silloin väkiluvuksi saatiin 20 700 ihmistä.
Väestönkasvu oli vuoden 2011 väestönlaskennan perusteella 0,2 prosenttia vuodessa. Nopeimmillaan väestö on kasvanut 1930- ja 1970-lukujen välisenä aikana. Väestönkasvua alkoi hidastaa vauhdittunut maastamuutto, kun Yhdysvallat höllensi 1965 maahanmuuttopolitiikkaansa.
Tongan pääsaarella Tongatapussa asuu 73 prosenttia väestöstä. Tongan sisäinen muuttoliike on jo pitkään vienyt asukkaita muualta maasta Tongatapuun. Se on ainoa Tongan alueista, jossa väestönkasvu on positiivista, esimerkiksi Ongo Niuassa väestönkasvu oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan -5,2 prosenttia. Kaupunkialueilla asui 23 prosenttia tongalaisista.
Tongan väestöstä lähes 97 prosenttia on syntyperäisiä tongalaisia ja vain alle kahdella prosentilla ei ole edes osittain tongalaista taustaa. Kiinalaiset ovat suurin vähemmistöryhmä. Heitä on noin 0,8 prosenttia koko väestöstä.
Uskonto on merkittävä osa tongalaista yhteiskuntaa, ja suurin osa väestöstä kuuluu kristittyihin kirkkoihin. Väestöstä 36 prosenttia kuuluu metodisteihin (Free Wesleyan Church of Tonga), 18 prosenttia Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon, 15 prosenttia katoliseen kirkkoon, 12 prosenttia Tongan vapaakirkkoon ja 7 prosenttia Tongan kirkkoon. Suurin ei-kristillinen uskonto oli vuonna 2011 Bahá’í, joita oli kansasta 0,8 prosenttia. Tongassa on laissa säädetty uskonnonvapaus. Vaikka Tongassa ei ole valtionuskontoa, hallitus ja media ovat hyvin kristinuskomyönteisiä. Esimerkiksi Tongan yleisradio on kieltänyt lähettämästä sellaista materiaalia, joka on ristiriidassa kristinuskon opinkappaleiden kanssa.
Lukutaitoisia (tongaa tai englantia) on 99,4 %. Kouluissa opetetaan ensisijaisesti tongaa ja toisena kielenä englantia.
Eliniänodote on koko väestöllä keskimäärin vajaa 77 vuotta, naisilla muutaman vuoden pidempi ja miehillä lyhyempi kuin keskiarvo.
Vuonna 2006 yli 30-vuotiaista tongalaisista noin 92 % oli ylipainoisia tai liikalihavia, minkä vuoksi lähes 20 prosenttia väestöstä sairastaa diabetesta. Syynä on liian rasvaisen ruoan liikasyönti. Ongelma on huomioitu ja kansalaisia yritetään innostaa liikkumaan entistä enemmän. Kuningasperhe on toiminut esimerkkinä syömällä terveellisesti ja liikkumalla. Kuningas Tupou V laihdutti lähes 80 kiloa vuosina 1976–1997.
Vuonna 2016 liikalihavia oli 48,2%, luku on maailman valtioiden joukossa seitsemänneksi korkein.
Kulttuuri

Tongalaisen kulttuurin pääpiirteet ovat säilyneet eurooppalaisten läsnäolosta huolimatta. Miehet veistelevät puusta koriste- ja muita esineitä, kun naiset tekevät kasvilehdistä koreja, mattoja ja vaatteita. Käsityöt ovat menettäneet osan niiden alkuperäisestä merkityksestä ja nykyään niitä myydään paljon turistituotteina. Tongassa on lähivaltioiden tapaan säilynyt kava-kasvista valmistetun juoman juomakulttuuri. Juomalla on mieto narkoottinen vaikutus.
Tongalla suosittuja tansseja ovat meʻetuʻupaki, kailao, lakalaka ja maʻuluʻulu. Kylissä pidetään yllä suullista perinnettä vanhojen kertomusten, eläinsatujen, runouden ja uskonnollisten tarinoiden muodossa.
Tongan yleisradio ja viikoittain ilmestyvä sanomalehti ovat molemmat valtion omistamia ja luonteeltaan konservatiivisia. Yksityisomisteisista lehdistä tärkein on joka toinen viikko ilmestyvä, Kalafi Moalan omistama Taimi ’o Tonga, joka kritisoi voimakkaasti valtionjohtoa. Pesi Fonua, Matangi Tonga -sanomalehden omistaja, sai vuonna 2005 Pacific Island News Associationilta Media Freedom Award -palkinnon sananvapauden ylläpitämisestä Tongalla. Kalafi Moala on ollut myös ehdokkaana palkinnonsaajaksi. Tongan hallinto on suhtautunut yksityisomisteiseen mediaan hyvin kielteisesti. Se yritti muun muassa ajaa lakia, joka olisi mahdollistanut tiettyjen medioiden kieltämisen. Ehdotus ei kuitenkaan mennyt läpi korkeimmassa oikeudessa.
| Pvm | Suomalainen nimi | Paikallinen nimi | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. tammikuuta | Uudenvuoden päivä |   |   |
| maalis-huhtikuu | Pitkäperjantai |   |   |
| maalis-huhtikuu | Pääsiäismaanantai |   |   |
| 25. huhtikuuta | ANZAC-päivä |   | Australian ja Uuden-Seelannin sotaan osallistuneiden joukkojen muistopäivä |
| 4. toukokuuta | Kruununprinssin syntymäpäivä |   |   |
| 4. kesäkuuta | Vapautumisen päivä |   | Aseman Britannian protektoraattina päättyminen |
| 4. heinäkuuta | Kuninkaan syntymäpäivä |   |   |
| 4. marraskuuta | Perustuslain päivä |   | Perustuslaki säädettiin 4. marraskuuta 1875, uudistettiin 1. tammikuuta 1967 |
| 4. joulukuuta | Kuningas Tupou I:n päivä |   |   |
| 25. joulukuuta | Joulupäivä |   |   |
Urheilu

Tongan kansallisurheilulaji on rugby union. Muita maassa suosittuja lajeja ovat esimerkiksi jalkapallo, kriketti ja nyrkkeily.
Tonga on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin vuodesta vuodesta 1984 lähtien. Talviolympialaisiin maa on osallistunut vuosina 2014 ja 2018. Hopeaa miesten nyrkkeilyssä Atlantassa vuonna 1996 voittanut Paea Wolfgramm on maan toistaiseksi ainoa olympiamitalisti.  Maa on kansainvälisen jalkapalloliiton (FIFA) jäsenmaa, mutta se ei ole päässyt maailmanmestaruuskilpailuihin. Joulukuussa 2018 maa oli miesten FIFA-rankingissa sijalla 204 ja naisten FIFA-rankingissa sijalla 86.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tonga Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Tonga Wikimatkoissa
Tongan hallituksen verkkosivut
Tonga Kansainyhteisön verkkosivuilla
Tonga. Valtioprofiili YK:n verkkosivuilla
Tonga Department of Statistics. Tonga tilastokeskuksen verkkosivut
Tonga The World Factbook.  2009. Washington, DC:  Central Intelligence Agency. Viitattu 5.4.2009. (englanniksi)
| n k Kansainyhteisö |
| --- | --- |
Jäsenvaltiot:  Antigua ja Barbuda  Australia  Bahama  Bangladesh  Barbados  Belize  Botswana  Brunei  Dominica  Etelä-Afrikka  Fidži  Gabon  Gambia  Ghana  Grenada  Guyana  Intia  Jamaika  Kamerun  Kanada  Kenia  Kiribati  Kypros  Lesotho  Malawi  Malesia  Malediivit  Malta  Mauritius  Mosambik  Namibia  Nauru  Nigeria  Pakistan  Papua-Uusi-Guinea  Ruanda  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Salomoninsaaret  Sambia  Samoa  Seychellit  Sierra Leone  Singapore  Sri Lanka  Swazimaa  Tansania  Togo  Tonga  Trinidad ja Tobago  Tuvalu  Uganda  Uusi-Seelanti  Vanuatu  Yhdistynyt kuningaskunta 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  UK Parliament  Yle 
Muut:  NARA  IdRef 
Tongan kartta
Vavaʻun saariryhmään kuuluva saari Nuku.
Haʻamonga ʻa Maui
Isaack Gilsemansin piirros, joka kuvaa Abel Tasmanin saapumista Tongalle.
Tongan parlamentin avajaisseremonia vuonna 1900. Etualalla kuningas George Tupou II.
Marraskuussa 2006 Nuku'alofassa syttyi levottomuuksia, kun Tongan parlamentti epäonnistui demokratian edistämisessä.
Kuninkaan palatsi Nukuʻalofassa.
Tori Nuku'alofassa
Fua'amotun kansainvälinen lentoasema.
Yhdysvaltain asevoimat avustavat vuosittain Tyynenmeren saarivaltioita. Kuvassa laivaston jäseniä viihdyttämässä tongalaisia koululaisia.
Tongalaisia seurustelemassa ja juomassa kava-kasvin juurista valmistettua lievästi päihdyttävää juomaa, kavaa.
152/50 T

Käytöstä poistettu 152/50T Kuuskajaskarin saaressa.
152/50 T (152 millimetrin 50 kaliiperin merikanuuna mallia Canet, putki Tampella) oli kaliiperiltaan 152-millimetrinen merikanuuna, joka oli 152/45 C -tykin nykyaikaistettu versio varustettuna Tampellan valmistamalla 50 pituuskaliiperin putkella. Tykki oli Suomen rannikkotykistön pääase 1950-luvun lopulta 1980-luvulle, jolloin 130 TK syrjäytti sen.
152/50 T:n putken pituus oli 7 634 millimetriä. Kantama oli noin 25 kilometriä. Käytännön tulinopeus oli 4–6 laukausta minuutissa. Täysmiehistö oli 1 aliupseeri ja 12 miestä. Ampuminen perustui kartussilatauksiin.
152/45 C -tykkien putkien vaihtaminen nykyaikaisempiin oli esillä jatkosodan aikana. Suunnitelma viivästyi, koska sodan jälkeen aseiden tuottaminen oli Suomessa kiellettyä. Ensimmäinen uudet putket Suomi tilasi Tampellalta vuonna 1952 ja ensimmäiset niistä asennettiin vuonna 1956. Tykistä tuli Suomen rannikkotykistön pääase. Tykeille lisättiin myös suojakilpi 1960-luvun lopulla. Tykin syrjäytti 1980-luvulla käyttöön otettu 130 mm tornikanuuna 130 TK. Muutama 152/50 T -tykki säilyi palveluskäytössä vuoteen 2002 asti.
Historia > Modernisoinnin tausta

Tampella alkoi valmistaa jatkosodan viimeisen vuoden aikana Lokomon aihioista 15 kappaleen erää 152/45 C -tykinputkia, joilla oli tarkoitus korvata sodassa katkenneita ja loppuun ammuttuja putkia. Tilaus peruuntui kuitenkin sodan päättymisen seurauksena, mutta työt jatkuivat tästä huolimatta jollain tasolla vielä 1940-luvun loppupuolella. Uudesta putkesta kaavailtiin 50 kaliiperin mittaista, ja siinä oli tarkoitus olla 48 rihlaa vanhempien Canet-putkien 38 sijasta. Valtion tykkitehdas sai kaksi tykkiä käsittäneen tilauksen kesäkuussa 1945, mutta tehdas perui sen omasta puolestaan jo saman vuoden joulukuussa.
Uusien putkien hankintaa ruvettiin viemään eteenpäin jälleen vuonna 1950, kun suunnitelmiin tuli 64 uuden 152/50 C-sisäputken hankinta ja tykkien yleinen peruskorjaus. Uudet putket kulkivat vielä tuolloin vanhalla C-mallitunnuksella. Rannikkotykistön kaluston kehittämistä lähdettiin toteuttamaan 1950-luvun alussa käyttö- ja kunnossapitomäärärahojen turvin. Uuden tykin kehitystyö annettiin Tampellalle, sillä muut valmistajat olivat sidottuja muihin projekteihin.
Rannikkotykistön raskasta tykkikalustoa oli jouduttu poistamaan asemistaan valvontakomission asettamien vaatimusten seurauksena toisen maailmansodan päättymisen jälkeen. Kaluston palauttaminen asemiinsa käynnistyi 1950-luvun alulla, kun komissio oli poistunut Suomesta. Keskeisessä asemassa oli muun muassa sodanaikaisen 152/45 C -kaluston palautus vanhoihin tuliasemiinsa, mutta myös kyseisen kaluston vaiheittainen modernisointi.
Modernisointiohjelman lähtökohtina olivat 1950-luvulle tultaessa merkittävästi kehittyneet ampumatarvikkeet ja taistelukäytössä yleistyneet polttotaisteluaineet, kuten napalmi. Jälkimmäisten uhkaan päätettiin vastata tykkiin suunnitellulla metallisella kupukilvellä, joka kattoi tykkipihan ja painoi noin neljä tonnia. Kilven kehitysvaiheessa sen epäiltiin olevan liian raskas lavetille, jonka ei arveltu kestävän kilven massaa ammunnassa. Arviot osoittautuivat kuitenkin virheellisiksi, sillä ongelmaksi muodostuivat enemmänkin ammunnassa kilven sisään jääneet ruutikaasut, jotka haittasivat tykkimiehistön toimintaa. Tykkiasemiin lisättiin ruutikaasuongleman ratkaisemiseksi paineistusjärjestelmä, joka vähensi kaasujen pääsyä asemaan ammunnan aikana. Kehitystyön tuloksena syntyi vanhan Canet-tykin pohjelta kehitetty 152/50 T, jossa oli uusitulla sisäballistiikalla suunniteltu putki ja polttotaisteluaineilta suojaava kupukilpi, joka tarjosi myös jonkinlaista sirpalesuojaa ja pienensi putken suupaineen vaikutusta.
Ensimmäisen hankinnan tarjouspyyntö tehtiin syyskuussa 1951, ja se käsitti kahdeksan putkea. Toimitusajaksi asetettiin marraskuu 1955. Ensimmäisen sarjan pohjana käytettiin Lokomon aihioita, jotka osoittautuivat heikkolaatuisiksi. Ensimmäinen putki saatiin tästä huolimatta vastaanottotarkastusvaiheeseen toukokuussa 1955. Uudelleensuunnitellun putken koeammuntoja tehtiin Katajaluodossa 1950-luvulla.
Historia > Tuotanto ja myöhemmät parannukset

Teräsaihioiden hankintapaikka nousi olennaiseksi kysymykseksi neuvoteltaessa 21 putken jatkotilauksesta. Mahdolliset vaihtoehdot olivat saksalaisen Ruhrstahlin ja suomalaisen Lokomon teräs, joista päädyttiin lopulta saksalaiseen Ruhrstahliin, joka oli valmis nopeampiin toimituksiin ja noin 18 prosenttia halvempi Lokomoon nähden. Putkiaihiot tilattiin ”akseliteräs”-nimikkeellä, mikä aiheutti ongelmia, sillä teräslaatu ei olisi kestänyt ammunnoissa. Ongelmaan ratkaistiin terästoimittajan kanssa hiljaa suljettujen ovien takana. Aihiot valmistettiin lopulta korkealaatuisesta tykkiteräksestä, mutta toimitettiin Tampellalle alkuperäisellä ”akseliteräsaihioina”.
Ensimmäiset tykit asennettiin 2. Erillisen Rannikkotykistöpatteriston hallinnoimalle Tammisaaren edustalla sijaitsevalle Hästö-Busön linnakkeelle vuonna 1956.
Vanhojen Canet-tykkien lavettien kannatinkuulat osoittautuivat loppuun kuluneiksi uusien Tampella-putkien koeammunnoissa. Neuvostoliitosta yritettiin tilata korvaavia neljän tuuman kuulia, mutta vastauksen mukaan 152/45 C -tykkejä eikä niiden kuulia enää valmistettu. Ruotsista oli saatavilla 100 millimetrin kuulia, jotka olivat kooltaan hieman pienempiä alkuperäisiin neljän tuuman kuuliin nähden. Kuulat päädyttiin lopulta tilaamaan ruotsista, minkä seurauksena tykkien laakerit täytyi modifioida niille sopiviksi.
Tykkien palautinjouset olivat tulleet käyttöikänsä päähän 1970-luvun alulla. Vanhojen jousien ongelmana oli myös se, että ne piti aika-ajoin löysätä kuoleentumisen estämiseksi. Jouset päätettiin lopulta korvata 1980-luvulle tultaessa uusilla Saksasta ostetuilla lautajousilla, jotka voitiin edeltäjistään poiketen pitää jatkuvasti kireällä.
Historia > Kaluston alasajo

Uusia raskaita 130 TK -pattereita ryhdyttiin rakentamaan 1980-luvun alulla, jolloin heräsi kysymys vanhan 152 millimetrisen Tampella-kaluston kohtalosta. Muutamia vielä vanhempia Canet-putkia oli jäänyt Tampella-putkien asennuksen yhteydessä edelleen asemiin. Uusien 130-millimetristen putkien tieltä väistyviä 152-millimetrisiä Tampelloita käytettiin näiden vanhojen tykkien korvaamiseen. Uudet 130 TK:t rakennettiin myös monin paikoin kokonaan tai osittain samoihin sijainteihin ja asemiin kuin 152/50 T -patterit. Vanhat 152/50 T -tykit jäivät tästä huolimatta paikoitellen käyttöön, ja palvelivat loppuvaiheessaan 130 TK -patterien vara-aseina. Tykit jätettiin pääasiassa vanhoihin asemiinsa, vaikka uuden henkilöstön kouluttaminen niille lopetettiin ja aseet poistettiin pääosin sodanajan vahvuuksista.
Viimeiset 152/50 T -patterit poistuivat käytöstä 2000-luvulle tultaessa. Asetyypin viimeinen ammunta toteutettiin heinäkuun 2002 alulla Kirkonmaan linnakkeella.
Tekniset ominaisuudet

Uusien tykkien sisäballistiikka uudistettiin muuttamalla niiden rihlaus kiihtyväksi, minkä seurauksena putkelle oli kehitettävä omat uudet ampumatarvikkeensa. Pitkällisen kehitystyön tuloksena syntyi moderni, pidempi ja noin kymmenen kiloa raskaampi kranaatti, joka kykeni saavuttamaan noin 25 kilometrin kantaman 800 m/s lähtönopeudella. Koko laukaisuyhdistelmän massa nousi tosin samalla noin 80 kilogrammaan, mikä teki sen käsittelystä patruunalaukauksena käytännössä mahdotonta. Patruunalaukauksesta siirryttiinkin putkea säästävämpää ruutia käyttäneisiin täys- ja puolipanoskartusseihin.
Kasvaneen lähtönopeuden takia putkiin oli lisättävä suuhidastin. Useiden epäonnistuneiden kokeiluversioiden jälkeen Tampella päätyi vanhaan venäläiseen reikähidastimeen, joka osoittautui paitsi halvaksi valmistaa, mutta myös jarrutusvaikutukseltaan riittäväksi ja tykkimiehistölle siedettäväksi. lähde? Kurkkupurkkia muistuttaneen hidastimen putken tyveä lähin reikärivi oli porattu putken akseliin nähden kohtisuoraan paineiskun taaksepäin suuntautuvan vaikutuksen hillitsemiseksi.
Patterit

| Sijainti | Kunta | Koordinaatit | Valmistumisvuosi | Putkien määrä | Nykytila | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lehtinen |  |  |  | 2 |  |  |
| Vanhankylänmaa | Kotka |  |  | 3 |  |  |
| Hästö-Busö |  |  |  | 4 |  |  |
| Gyltö | Parainen |  | 1969 | 4 |  |  |
| Katanpää |  |  |  | 2 | Museoitu |  |
| Rankki | Kotka |  |  | 3 | Museoitu |  |
| Isosaari | Helsinki |  |  | 4 | Museoitu |  |
| Kirkonmaa | Kotka |  | 1967 | 4 | Museoitu |  |
| Mäkiluoto | Kirkkonummi |  |  | 3 | Purettu |  |
| Rönnskär | Kirkkonummi |  | 1966 | 1 | Purettu |  |
| Pirttisaari | Porvoo |  |  | 3 |  |  |
| Kytö | Espoo |  | 1969 | 3 | Museoitu |  |
| Norrskär |  |  | 1985 | 3 | Purettu |  |
Jungfruskär: 
| Alskär |  |  |  | 3 |  |  |
| Utö | Parainen |  |  | 4 | Museoitu |  |
| Örö | Kemiönsaari |  |  | 4 | Museoitu |  |
| Kuuskajaskari | Rauma |  |  |  | Museoitu |  |
Kirjallisuutta

Rannikkotykistön tykkitoimintaopas: 1. osa, 152/50-T ja 152/45-C.  Helsinki:  Pääesikunta, 1961.  RtTkiO 1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 152/50 T Wikimedia Commonsissa
Käytöstä poistettu 152/50 T Isosaaressa kesäkuussa 2019.
Erillinen pataljoona 6

Erillinen pataljoona 6 (ErP 6) oli jatkosodan (vuosina 1943–1944) aikana  Suomen Puolustusvoimissa toiminut pataljoona, jonka miehistö ja osa aliupseereista oli inkeriläisiä. Se oli osa heimosoturiyksiköitä.
Pataljoonan perustaminen

Saksalaisten vallattua Viron ja Leningradin ympäristön, siellä asuneista inkeriläisistä perustettiin helmikuussa 1942 osasto nimeltä Finnische Sieheringsgruppe 187. Vuoden sisällä perustamisesta siihen kuului 27., 28., 29., ja 30. Hundertschaft (satakunta), joissa kussakin palveli 170 miestä. Osaston nimi muutettiin myöhemmin Ost-Bataillon 664:ksi (suomeksi 'Itäpataljoona 664'). Pataljoonan pääasiallinen tehtävä oli suojata rautateitä Leningrad–Dno- ja Luga–Novgorod-linjoilla. Pataljoonan esikunta sijaitsi Batetskajassa, joka oli tärkeä risteysasema.
Kun inkeriläisiä siviilejä alettiin maaliskuussa 1943 siirtää Saksan valtaamilta alueilta Suomeen, esittivät Saksan armeijassa palvelleet eräät inkeriläiset miehet myös toivomuksia siirrosta Suomeen. Saksalais-suomalaisten neuvottelujen jälkeen päätettiin pataljoonan siirrosta Suomeen. Siirrot toteutettiin Virosta laivalla 7.–13.12.1943 Hankoon.
Neuvottelujen päättyä oli 23.11.1943 everstiluutnantti Kaarlo Breitholtz määrätty perustettavan pataljoonan komentajaksi. Pataljoonan upseerien ja tärkeimpien aliupseerien tehtäviin sijoitettiin suomalaisia upseereita ja aliupseereita.
Pataljoona alistettiin perustamisen jälkeen 10. divisioonalle. Sen nimenä käytettiin ensin Erillinen pataljoona B:tä (Er.B), komentajansa mukaan. Nimi muuttui ylipäällikön käskyllä 1.2.1944 Erillinen pataljoona 6:ksi.
Yksiköt

1.K/ErP6, päällikkö luutnantti Sokka
2.K/ErP6, päällikkö luutnantti Jokinen
3.K/ErP6, päällikkö luutnantti Parola
4.K/ErP6, päällikkö luutnantti Tirkkonen
Komentajat

everstiluutnantti Kaarlo Breitholtz 23.11.1943–24.6.1944
majuri Hans Katas 25.6.1944–10.10.1944
Pataljoonan tapahtumia ja sotatie

Pataljoona julkaisi kenttälehti Kivekästä. Helmikuussa aloitti pataljoonan aliupseerikoulu johtajanaan kapteeni Sokka. Koulutukseen osallistui 105 vapaaehtoista. Pataljoonan tärkein juhla, valatilaisuus, järjestettiin 26. huhtikuuta 1944 Leininkylässä, Kannaksella. Suomen lipun lisäksi tilaisuudessa oli mukana Inkerin lippu. Pataljoona paikallisti ja korjasi inkeriläisten sankarihauta-alueen Kirjasalossa. Hauta-alue oli perustettu vuosina 1918–1920 heimosodissa kaatuneiden inkeriläisten muistoksi.
Helmikuussa 1944 pataljoona alistettiin 15. divisioonalle. Sen katsottiin olevan taisteluvalmis huhtikuun alussa 1944. Toukokuussa pataljoona alistettiin 19. Prikaatille Riekonharjun "Susi"-maastoon, josta se vetäytyi VT-linjalle Korpikylään. Kesäkuun 17. päivänä ErP 6 alistettiin 2. divisioonalle, ja se siirtyi varmistukseen Pasurinkankaan maastoon, josta se siirtyi Vuosalmelle miehittäen Vuoksen jokilinjan Suursaaren, Susisaaren, Linnanniemen ja rantakaistan Suontaustan kohdalla. Elokuun 1. päivänä vuonna 1944 pataljoona siirrettiin kenttävarustustöihin Kuparsaaren lohkolle.
Pataljoona purettiin Jokioinen–Mellilä–Minkiö-alueella syyskuun lopulla, ja sen lakkautuspäivä on 10. lokakuuta 1944. Pataljoonan inkeriläisistä kiinnostui myös Valvontakomissio.
Kaarlo Junnelius

| Kaarlo Iivari Junnelius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1881 Oulu
Kuollut: 9. helmikuuta 1950 (68 vuotta) Oulu
Ammatti:  toimitusjohtaja
Kaarlo Iivari Junnelius (25. huhtikuuta 1881 Oulu – 9. helmikuuta 1950 Oulu) oli suomalainen insinööri, kauppias, toimitusjohtaja, rehtori ja kunnallispoliitikko.
Kaarlo Junneliuksen vanhemmat olivat merikapteeni Albert Adrian Junnelius ja Maria Carolina Junnelius (o.s. Virkkula). Isänsä opissa Kaarlo Junnelius oppi kaupanteon alkeet.
Junnelius tuli ylioppilaaksi Oulun Lyseosta ja valmistui diplomi-insinööriksi 1903. Hän opetti Oulun teollisuuskoulussa vuodesta 1905 ja toimi sen rehtorina 1927–1948. Junnelius toimi myös mm. Kempeleen tiilitehtaan teknillisenä johtajana (1907–1910), Oulun Puhelin Osakeyhtiön toimitusjohtajana (1916–1920)  sekä Ab Uleå Oy:n osastonjohtajan ja osastopäällikön tehtävissä (1920–1930). Hän oli useaan otteeseen Oulun kaupunginvaltuuston jäsen (1917–1920, 1925–1930, 1934). Oulun vt. kaupunginjohtajana Junnelius toimi 1930–1931.
Kirjallista tuotantoa

Junnelius on kirjoittanut mm. teokset
Oulun kaupungin säästöpankki historia 1896-1935, myös ruots.
Oulun kaupungin sähkölaitos historia 1889- 1939, Oulu 1939
Oulun teknillisen seuran toimintaa 1909-1934
Oulun teknillisen seuran uraauurtavaa toimintaa
Oulun teknillisen seuran 25-vuotisjuhlajulkaisu, Oulu 1935
Aiheesta muualla

Kuka kukin oli Wikiaineisto
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: – | Oulun kaupunginjohtaja 1930–1931 | Seuraaja: Heikki Karjalainen |
Oulun kaupunginjohtajat
Kaarlo I. Junnelius (vt.) 1930–1931 |
Heikki Karjalainen 1931–1938 |
Eino Jalmari Leino 1938–1961 |
Arvo Heino 1961–1974

Ilmo Paananen 1974–1990  |
Risto Parjanne 1991–1999 |
Kari Nenonen 1999–2006 |
Matti Pennanen 2006–2017 |
Päivi Laajala 2017–2023 | 
Seppo Määttä 2023 | 
Ari Alatossava 2023–
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Antti Poikela

Antti Poikela vuonna 2011.
Antti Poikela (s. 6. huhtikuuta 1989) on suomalainen lentopalloilija. Poikela on pelannut uransa aikana kotimaisen lentopalloliigan lisäksi Italiassa, Tšekissä, Ranskassa Bulgariassa ja Saksassa. Suomessa Poikelan seuroja ovat olleet Korson Veto, Valkeakosken Isku-Veikot, Pielaveden Sampo, Hurrikaani Loimaa ja Akaa-Volley. Kaudella 2017–2018 Poikela voitti Ranskan Pro B -liigan Cannesin riveissä.
Ura

Poikela on kotoisina Sallasta ja on Napapiirin Pallokettujen kasvatti. Hän debytoi lentopalloliigassa kaudella 2006-2007 KoVen riveissä. KoVen pudottua sarjaporrasta alemmassa Poikela pelasi seuraavat kaudet 1-sarjassa. Kaudeksi 2009–2010 hän solmi sopimuksen Valkeakosken Isku-Veikkoihin, mistä hän siirtyi myöhemmin Pielaveden Sampoon.
Kaudella 2011–2012 Poikela pelasi Italian A2-liigassa. Sopimus Euroopan kentille varsin yllättävä, koska hänellä ei ollut allaan ainoatakaan A-maaottelua. Myöhemmin Poikela on pelannut jälleen pari kautta Sammossa, kauden Tšekin liigaa ja marraskuusta 2017 alkaen Ranskan Pro B -liigassa AS Cannesissa. Kauden 2018–2019 hän aloitti bulgarialaisessa Montana Volleyssa mutta siirtyi sieltä joulukuussa 2018 Saksaan TSV Giesen Grizzlysin joukkueeseen.
Saavutukset

Mestaruusliigan runkosarjan voitto 2010–2011
Suomen Cupin hopea 2010
Joukkueet

2006–2009 Korson Veto (1-sarja)
2009–2010 Isku-Veikot (SM-liiga)
2010–2011 Sampo
2011–2012 Isernia, Italia
SHOK

SHOK eli strategisen huippuosaamisen keskittymä on suomalaisen yritysten, yliopistojen ja tutkimuslaitosten muodostaman yhteistyömuodon nimitys. SHOK:in tavoitteena on nopeuttaa tutkimustulosten hyödyntämistä ja siten ylläpitää kilpailukykyä yritysten ja yhteiskunnan kannalta tärkeimmillä aihealueilla. Toiminta on aloitettu vuonna 2008 ja vuoteen 2011 mennessä kyseisiä keskittymiä oli perustettu kuusi kappaletta.
Sipilän hallitus linjasi toukokuussa 2015 hallituksen strategisessa ohjelmassa merkittävistä Tekesin avustusvaltuuksiin kohdistuvista leikkauksista ja Tekesin strategisten huippuosaamisen keskittymien julkisen rahoituksen vaiheittaisesta alasajosta .