stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mongolien hyökkäykset Japaniin
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sansom, George, A History of Japan to 1334, Stanford University Press, 1958.
Conlan, Thomas, In Little Need of Divine Intervention, Cornell University Press, 2001. Essee pdf muodossa
Mongol Invasion Scrolls Online
Mongol Invasions of Japan – Louis Chorin kuvia.
Mongol Invasions Painting Scrolls – Moko Shurai Ekotoba.
Japanilaisten puolustusmuuri Fukuokassa.
Venäjän lentokonepommi-iskut 2004

Venäjän lentokonepommi-iskut 2004 tapahtuivat 24. elokuuta 2004, kun kahdella Moskovan Domodedovon kansainväliseltä lentoasemalta lähteneellä kotimaan lennolla räjähti pommi hieman ennen kello 23.00. Lennoilla oli yhteensä 90 ihmistä, jotka kaikki kuolivat iskussa.
Tapahtumat > Volga-Aviaexpressin lento 1303

Volga-Aviaexpressin lento 1303 lähti Moskovasta kohti Volgogradia noin kello 22.30 paikallista aikaa. Lennolla käytetty kone oli Tupolev Tu-134A-3, ja lennolla oli 35 matkustajaa ja yhdeksän miehistön jäsentä. Koneessa ollut pommi räjähti kello 22.53, ja koneen hylky syöksyi maahan lähellä Butšalkia Tulan alueella. Kaikki 44 koneessa ollutta kuolivat.
Tapahtumat > Siberia Airlinesin lento 1047

Siberia Airlinesin lento 1047 lähti Moskovasta Sotšiin kello 22.40. Lennolla käytetyn Tupolev Tu-154B-2:n kyydissä oli 38 matkustajaa ja kahdeksan miehistön jäsentä. Koneessa räjähti pommi lähes yhtäaikaisesti toisen lennon kanssa. Koneen jäänteet putosivat lähelle Glubokin taajamaa Rostovin alueella. Kaikki 46 koneessa ollutta kuolivat.
Reaktio

Kahden lentokoneen yhtäaikainen maahansyöksy herätti epäilyjä terrorismista. Epäilykset vahvistuivat, kun molempien koneiden hylyistä löytyi jäämiä RDX-räjähdysaineesta. Iskusta otti aluksi vastuun Islambouli Brigades -islamistiryhmä.
Tutkimuksissa selvisi, että koneet oli pudottanut kaksi naispuolista itsemurhapommittajaa Tšetšeniasta: Amanta Nagajeva ja Satsita Džebirhanova, jotka olivat asuneet yhteisessä asunnossa Groznyissa. Nagajevan veli oli kadonnut kolme vuotta aiemmin, ja perhe uskoi venäläisjoukkojen olleen vastuussa katoamisesta. Naiset olivat saapuneet Moskovaan Mahatškalasta samana päivänä kello 19.45. Heidät pysäytettiin ja vietiin terrorismin vastaisista toimenpiteistä vastanneen poliisipäällikön puheille, mutta heidät vapautettiin lopulta ilman etsintöjä. Sen jälkeen he ostivat liput lennoilleen mustan pörssin kauppiaalta ja pääsivät ohittamaan turvatarkastuksen lahjottuaan Siberia Airlinesin työntekijän.
Tšetšeenien sotilaallinen johtaja Šamil Basajev otti 17. syyskuuta 2004 internetissä julkaisemassaan kirjeessä vastuun lentokoneiden pudottamisesta sekä muutamista muista terrori-iskuista.
Abraham de Moivre

| Abraham de Moivre |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. toukokuuta 1667  Vitry-le-François, Champagne, Ranskan kuningaskunta
Kuollut: 27. marraskuuta 1754 (87 vuotta)  Lontoo, Ison-Britannian kuningaskunta
Kansalaisuus:  ranskalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Jacques Ozanam
Tutkimusalue:  matematiikka
Tunnetut työt:  de Moivren kaava
Abraham de Moivre (26. toukokuuta 1667 – 27. marraskuuta 1754) oli ranskalainen matemaatikko, joka tunnetaan erityisesti kehittämästään de Moivren kaavasta, joka yhdistää kompleksiluvut ja trigonometrian. Hän työskenteli myös todennäköisyyslaskennan parissa ja keksi normaalijakauman. De Moivre valittiin vuonna 1697 englantilaisen Royal Societyn jäseneksi. Hän oli Isaac Newtonin, Edmund Halleyn ja James Stirlingin hyvä ystävä.
Vaikka De Moivre joutui kokemaan vainoa uskonnollisista syistä, hän pysyi koko ikänsä "vakaana kristittynä". Hugenottina hän joutui Englantiin, kuten myös hänen työtoverinsa, toimittaja ja kääntäjä Pierre des Maizeaux.
De Moivre kirjoitti todennäköisyysteoriaa käsittelevän kirjan The Doctrine of Chances, jonka sanotaan olevan uhka­pelurien suosiossa. Hän keksi ensimmäisenä myös Binet'n kaavan, jolla Fibonaccin lukujonon n:s luku voidaan laskea kultaisen suhteen φ n:nnen potenssin avulla. Hän esitti ensimmäisenä myös keskeisen raja-arvo­lauseen, joka on todennäköisyys­teorian kulmakivi.
Elämäkerta > Varhaisvuodet

Abraham de Moivre syntyi Vitry-le-François'ssa Champagnessa 26. toukokuuta 1667. Hänen isänsä Daniel de Moivre oli kirurgi, joka uskoi koulutuksen arvoon. Vaikka Abraham de Moivren vanhemmat olivat protestantteja, hän kävi ensin Vitryn katolista Kristittyjen veljien koulua (ransk. École catholique des frères chrétiens de Vitry), joka oli poikkeuksellisen suvaitsevainen aikansa usknnollisten kiistojen jakamassa Ranskassa. Kun hän oli 11-vuotias, hänen vanhempansa lähettivät hänet Sedanin protestanttiseen akatemiaan, jossa hän neljän vuoden ajan opiskeli kreikkaa Jacques du Rondelin oppilaana. Protestanttinen Sedanin akatemia oli perustettu vuonna 1579 Françoise de Bourbonin, Henri-Robert de la Marckin lesken aloitteesta.
Vuonna 1682 Sedanin protestanttinen akatemia lakkautettiin, ja de Moivre alkoi opiskella logiikkaa Saumurissa kahden vuoden ajan. Vaikka matematiikka ei kuulunut hänen opintoihinsa, de Moivde luku omin päin erinäisiä matemaattisia teoksia kuten Jean Prestet'n teoksen Élémens des mathématiques sekä Christiaan Huygensin lyhyen tutkielman arpapeleistä, De Ratiociniis in Ludo Aleae. Vuonna 1684 de Moivre muutti Pariisiin opiskelemaan fysiikkaa, ja siellä hän ensimmäisen kerran sai muodollista matematiikan opetusta Jacques Ozanamin yksityisoppilaana.
Uskonnolliset vainot kävivät Ranskassa ankariksi, kun Ludvig XIV vuonna 1685 sääti Fontainebleaun ediktin. Se kumosi Nantesin ediktin, joka oli myöntänyt Ranskan protes­tanteille tärkeitä oikeuksia. Fontainebleaun edikti kielsi protestanttiset jumalan­palvelukset ja määräsi, että katolisten pappien oli kastettava kaikki lapset. De Moivre lähetettiin Saint-Martinin luostarin kouluun, jonne viran­omaiset lähettivät protestanttien lapset käännyt­tääkseen heidät katolisuuteen.
Eri lähteissä esiintyy risti­riitaisia tietoja  siitä, milloin de Moivre jätti Saint-Martinin luostarin ja muutti Englantiin. Hänen elämä­kertojaan ovat kirjoittaneet sekä katoliset että protes­tanttiset kirjoittajat. Edellisten mukaan hän olisi viettänyt luostari­koulussa vain lyhyen ajan, kun taas jälkimmäisten mukaan häntä olisi pidetty siellä vankina huhtikuun 28. päivään 1688 saakka.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

De Moivre tutki toden­näköisyyttä ja matematiikkaa kuolemaansa saakka, ja useat hänen tutkimuksensa julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Vanhetessaan hän tuli yhä uneliaammaksi ja tarvitsi pidempää yöunta. Usein kerrotun, joskin kyseenalaisen tarinan mukaan hän olisi huomannut nukkuvansa joka yö 15 minuuttia kauemmin kuin edellisenä yönä ja laskenut etukäteen kuolin­päivänsä: hän kuolisi silloin, kun uni on pidentynyt 24 tuntiin, mikä tämän laskelman perusteella olisi tapahtunut 27. marraskuuta 1754. Hän kuolikin Lontoossa juuri mainittuna päivänä. Hänet haudattiin ensin St Martin-in-the-Fieldsiin, mutta myöhemmin hänen ruumiinsa siirrettiin toiseen paikkaan.
Todennäköisyyslaskenta

De Moivre kehitti analyyttisen geometrian ja toden­näköisyys­laskennan perustavalla tavalla jatkamalla edeltäjiensä, erityisesti Christiaan Huygensin ja useiden Bernoullin sukuun kuuluneiden matemaatikkojen töitä. Hän kirjoitti myös toden­näköisyys­laskennan oppi­kirjan The Doctrine of Chances: a method of calculating the probabilities of events in play ("Oppi mahdollisuuksista: keino tapahtumien toden­näköisyyksien laskemiseen peleissä"). Se oli tämän alan toinen oppikirja; ensimmäinen oli ollut Girolamo Cardanon 1560-luvulla kirjoittama Liber de ludo aleae ("Arpapelien kirja"), mutta sitä ei ollut julkaistu ennen kuin vuonna 1663. De Moivren kirja ilmestyi neljänä painoksena: latinaksi vuonna 1711 sekä englanniksi vuosina 1718, 1738 ja 1567. Kirjan myöhempiin painoksiin de Moivre lisäsi vuonna 1733 johtamansa, aiemmin julkaisemattoman tuloksen, jossa binomijakaumaa ensimmäisen kerran approksimoitiin nykyisin normaalijakaumana tai Gaussin käyränä tunnetulla jakaumalla. Tämä oli ensimmäinen keino tietyn suuruisen virheen esiintymisen toden­näköisyyden määrittämiseksi, kun tämä virhe on ilmoitettu käyttämällä jakauman vaihtelu­väliä yksikkönä, ja samalla ensimmäinen toden­näköisen virheen määritys­keino. Hän myös sovelsi näitä teorioita uhkapelejä käsitteleviin probleemoihin ja kuolleisuus­tilastoihin.
Toden­näköisyys­laskennassa tarvitaan usein luvun kertomaa n!, mutta ennen kuin nykyaikaiset laskimet keksittiin, sen laskeminen suurille luvuille n oli hyvin työlästä. Vuonna 1733 de Moivre esitti kaavan, jolla kertomalle voidaan helposti laskea likiarvoja: 
 n!=cn^{n+1/2}e^{-n}
Hän esitti myös likiarvon tässä esiintyvälle vakiolle c, mutta vasta James Stirling totesi, että  c oli yhtä kuin  {\sqrt {2}}\pi . Vaikka tämä kaava tunnetaan Stirlingin kaavana, ansio sen keksimisestä siis kuuluu ainakin yhtä suuressa määrin de Moivrelle kuin Stirlingille.
De Moivre julkaisi myös artikkelin "Annuities upon Lives", jossa hän osoitti, miten normaali­jakaumaa voitiin soveltaa tietyn ikäisten henkilöiden kuolleisuutta kuvaaviin tilastoihin. Hän julkaisi asiasta yksin­kertaisen kaavan, jolla voidaan liki­määräisesti laskea, minkä suuruisiin vuotuisiin tuloihin henkilön iän mukaan maksettavat elin­korot johtavat. Tämä muistuttaa niitä kaavoja, joita vakuutusyhtiöt nykyisin käyttävät.
Todennäköisyyslaskenta > Poissonin jakauman prioriteettikysymys

Jotkin Poissonin jakaumaa koskevat tulokset esitti ensimmäisenä de Moivre artikkelissaan De Mensura Sortis seu; de Probabilitate Eventuum in Ludis a Casu Fortuito Pendentibus julkaisu­sarjassa Philosophical Transactions of the Royal Society Sen vuoksi joidenkuiden kirjoittajien mielestä tämän jakauman pitäisi kantaa de Moivren nimeä.
De Moivren kaava

Vuonna 1707 de Moivre johti kaavan:
jonka hän pystyi todistamaan kaikille positiivisille kokonais­luvuille n. Vuonna 1722 hän esitti yleisemmin tunnetun de Moivren kaavan
aluksi kuitenkin vain konjektuurina.
Vuonna 1749 Leonhard Euler todisti tämän kaavan kaikille reaali­luvuille n käyttämällä Eulerin kaavaa, joka tekee todistuksesta melko suora­viivaisen. Tämä kaava on tärkeä, koska se yhdistää toisiinsa kompleksi­luvut ja trigonometrian. Lisäksi siitä voidaan johtaa lausekkeita, joilla voidaan esittää cos(nx) ja sin(nx) cos(x):n ja sin(x):n avulla.
Aiheesta muualla

The Doctrine of Chance MathPages.
De Moivre Law of Normal Probability Helen M. Walker, Columbia University.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat 2 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Abraham de Moivre
Doctrine of chances, 1761
Käännös suomeksi
Helsingin Kansanpankki

| Osakeyhtiö Helsingin Kansanpankki |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö, liikepankki
Perustettu:  1889
Lakkautettu:  1896
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Osakeyhtiö Helsingin Kansanpankki (ruots. Aktiebolaget Helsingfors Folkbank) oli keväällä 1889 ovensa avannut ammattityöläisten pankki. Päätös pankin perustamisesta tehtiin Helsingin Työväenyhdistyksen piirissä.
Kansanpankki perustettiin tyydyttämään ”vähempien teollisuudenharjoittajain ja työmiesten krediitin eli luoton ja teoslainan tarvetta”. Järjestysmuodoltaan se oli lähellä säästöpankkeja. Se keräsi talletuksia suoraan työpaikoilla olevien asioimistojen kautta. Kansanpankki harjoitti myös liikepankkeihin rinnastettavaa lainaustoimintaa. Osakkeiden äänivaltaa oli rajoitettu pienomistajien hyväksi siten, että kun yhdellä osakkeella sai yhden äänen, sadalla sai kuusi ja viidelläsadalla vain 14 ääntä.
Kansanpankki toimi Helsingin Pohjoisesplanadilla kauppias Göhlen talossa. Sillä oli myös sivutoimipisteitä työväenyhdistyksen tiloissa sekä kolmella tehtaalla.
Kansanpankki kärsi rahapulasta ja huonosta johdosta. Pankinjohtaja Lindroth toimi laiminlöi tehtäviään ja spekuloi pankin rahoilla omaan lukuunsa. Lindroth aiheutti Kansanpankille mittavat tappiot, mistä hän jäi kiinni vuonna 1893. Lindroth itse yritti paeta maasta salkussaan pankin kassa, mutta hänet otettiin kiinni.
Uusi johtaja Emil Schybergson sai Kansanpankin menestymään. Pankki muutti Jugendsaliin Pohjoisesplanadilla. Kansanpankin seuraaja oli uusi pankki Privatbanken i Helsingfors, johon Kansanpankki sulautettiin vuonna 1896.
Aiheesta muualla

Kansanpankki Pörssitiedon netissä
Erkki Ihalainen

Erkki Ihalainen (s. 18. heinäkuuta 1950 Pihtipudas) on suomalainen harmonikkataiteilija ja -pedagogi.
Tausta

Erkki Ihalainen aloitti harmonikansoiton jo varhaislapsuudessaan, isänsä Jaska Ihalaisen hankittua kotisoittimeksi harmonikan vuonna 1956. Ensiesiintyminen tapahtui Elämäjärven työväentalolla, jolloin kerrotaan soittajasta näkyneen soittimensa takaa vain vähän valkoista tukkaa. Koulussa puolestaan harmonikkaharrastukseen suhtauduttiin tuohon aikaan opettajan taholta varsin kielteisesti. Ihalainen kuitenkin harjoitteli ahkerasti ja voitti Keski-Suomen harmonikkamestaruuden jo vuonna 1965. Ihalainen on opiskellut harmonikansoiton opettajaksi Jyväskylän konservatoriossa.
Ura

Myöhemmin hän saavutti urallaan muun muassa harmonikansoiton Suomen mestaruuden sekä voitti ensimmäisen Viljo Vesterinen -harmonikkakilpailun 1978. Ihalainen on toiminut harmonikansoiton opettajana vuodesta 1974 lähtien 18 kunnan alueella, muun muassa Viitasaaren alueen musiikkiopistossa, Suomenselän kansalaisopistossa sekä Ylivieskan seudun musiikkiopistossa. Ihalainen jäi osa-aikaiselle eläkkeelle vuonna 2008.
Erkki Ihalaisen oppilaat ovat menestyneet esimerkiksi Kultainen ja Hopeinen Harmonikka -kilpailuissa, muun muassa Kultainen Harmonikka -voittajat Ilpo Kärkkäinen (1991) ja Tero Päivärinta (1993).
Palkinnot

Keski-Suomen harmonikkamestaruus 1965
Harmonikansoiton suomenmestaruus 1971
Viljo Vesterinen -harmonikkakilpailun voitto 1978
Diskografia

Soololevyt
Harmonikkamestari Erkki Ihalainen (LP, Rytmi rilp 7071, 1970)
Kaikuja tanssilavalta (LP, Minimusic, mimulp 084, 1981)
Tanssiaisten jälkeen (cas., Minimusic, mic 151, 1982)
Laivaston tanssiaiset (omakust. LP, eilp 001, 1987)
Kotimaan kaipuu (omakust. CD, eicd 001, 2003)
Mukana
Suomalaiset harmonikan mestarit 1934 - 1975 (Finlandia, NEALP 26-27, 1975)
Harmonikkaparaati (Finlandia, NEALP 35, 1978)
Aiheesta muualla

Erkki Ihalaisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Erkki Ihalaisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ilmari Vartia

| Ilmari Vartia> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. elokuuta 1914 Jyväskylä
Kuollut: 25. toukokuuta 1951 (36 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1936-1945
Taistelut ja sodat:  talvisota jatkosota
Sotilasarvo:  vänrikki (1938) luutnantti (1940) kapteeni (1941)
Arvo Ilmari Vartia (25. elokuuta 1914 Jyväskylä – 25. toukokuuta 1951 Tukholma) oli suomalainen miekkailija.Ennen sotavuosia hän kouluttautui upseeriksi ja palveli sotavuodet tykistön upseerina. Hän kuoli miekkailukisoissa tapaturmaisesti.
Ilmari Vartia valmistui ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta vuonna 1934. Sen jälkeen hän asevelvollisuuden jälkeen kävi Kadettikoulun vuosina 1936-1938. Hän palveli sen jälkeen Kenttätykistörykmentti 1:ssä vuosina 1936-1939.
Talvisodassa Vartia palveli patterin päällikkönä Kenttätykistörykmentti 1:ssä (KTR1) Karjalankannaksella. Jatkosodassa hän toimi patteristoupseerina Kevyt Psto 14:ssa Laatokan Karjalassa ja Karjalankannaksella vuosina 1941-1942, komentajana Raskas Psto 27:ssä Karjalankannaksella ja patteriston komentajana Kenttätykistörykmentti 7:ssä (KTR7) Laatokan Karjalassa ja Lapin sodassa vuonna 1944.
Ilmari Vartia erosi armeijan palveluksesta sodan jälkeen 1945. Hän toimi sen jälkeen Lahdentaan Puu Oy:n isännöitsijänä vuosina 1946-1947 ja aloitti vuonna 1947 opinnot Teknillisessä Korkeakoulussa.
Urheilu-ura miekkailijana

Ilmari Vartia aloiti urheilu-uransa ennen sotia. Ensimmäisen Suomen mestaruutensa häv voitti kalpamiekkailussa 1938. Hän kilpaili nykyaikaisessa viisiottelussa Suomen edustajana maaotteluisssa Ruotsia ja Saksaa vastaan.
Vartia edusti Suomea Lontoon 1948 olympialaisten kalpamiekkailussa, jossa hän karsiutui sekä henkilökohtaisen kilpailun että joukkuekilpailun alkuerissä. Kotimaassa Vartia edusti Miekka-Miehiä ja voitti kalvalla henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuosina 1938, 1947, 1948 ja 1949.
Vuoden 1951 maailmanmestaruuskilpailuissa Tukholmassa Vartia sai kainaloonsa kuolettavan piston tanskalaiselta vastustajaltaan Mogens Lüchowilta. Tämä tapahtuma johti miekkailun turvallisuuden parantamiseen, kun otettiin käyttöön miekkailutakin alla olevat vartalosuoja, joka suojaa miekkailijan asekäden olkapäätä ja saman puoleista kylkeä ja rintaa.
Hänen isänsä oli professori ja kouluneuvos Arvo Vartia ja hänen poikansa Pentti Vartia on Elinkeinoelämän Tutkimuslaitoksen (ETLA) ja Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) ex-toimitusjohtaja ja pojanpoikansa Antero Vartia on kansanedustaja.
Prora

Prora (2011)
Proran pusikoitunutta merenpuoleista julkisivua
Prora mantereen puolelta
Museoitu hotellihuone
Rakennuksen läpi kulkeva käytävä hotellihuoneisiin
Rakennuksen käytävä (2011)
Prora eli Seebad Prora oli natsi-Saksan suunnittelema ja osin rakentama suurimittakaavainen lomahotellialue Saksan Itämeren puoleisella rannikolla Rügenin saarella. Alue suunniteltiin 1930-luvun alkupuolella maailman suurimmaksi rantalomakohteeksi, josta löytyisi 20 000 vuodepaikkaa. Proran kahdeksan vuosina 1936–1939 rakennettua hotellia muodostavat useita kilometrejä pitkän muurimaisen rannansuuntaisen rakennusmassan, Koloss von Rügenin. Rakentaminen jäi kesken, eikä kompleksia otettu hotellikäyttöön.
Toisen maailmansodan jälkeen Prora oli DDR:n eli Saksan demokraattisen tasavallan armeijan käytössä ja suurelta yleisöltä suljettua aluetta. Valtava rakennuskompleksi jäi tyhjilleen Saksojen yhdistyessä 1990-luvun alussa. Prora suojeltiin, koska se on huomattava esimerkki Kolmannen valtakunnan arkkitehtuurista.
Maaliskuussa vuonna 2012 berliiniläinen sijoittaja osti huutokaupassa yhden kompleksin hotelleista. Rakennuksesta aiottiin tehdä nykyaikainen kylpylähotelli. Työt alkoivat saman vuoden kesäkuussa.
Osa rakennuksista on sittemmin muutettu loma-asunnoiksi. Prorassa toimii lisäksi hostelli. Rakennuskompleksiin kuuluu edelleen myös hylättyjä ja raunioituneita osia.  Nykyisin Proran kunnostettujen osien hotellihuoneita voi vuokrata muun muassa Airbnb:n kautta.
Prorassa toimii sen historialle ja kehittämiselle omistautunut Dokumentationszentrum Prora, jonka pysyvässä näyttelyssä esitellään Proran historiaa. Keskuksessa on myös vaihtuvia näyttelyitä.
Osa laajempaa suunnitelmaa

Lomakeitaasta piti tulla useiden samanlaisten virkistyskohteiden prototyyppi. Yhteensä 3–4 miljoonalle vuosittaiselle lomailijalle mitoitetut kohteet aiottiin suunnitella Rügenin lisäksi Kolbergin lähelle, Königsbergiin, Kieliin ja Danzigiin. Muiden kohteiden rakentamista ei koskaan aloitettu.
Hotellikompleksille oli lomailun lisäksi määritelty myös toinen tehtävä: jo vuonna 1936 Adolf Hitler suunnitteli Proran toimivan sotasairaalana.
Hotellin arkkitehtuuri on sekoitus bauhauslaista modernismia ja kansallissosialistien suosimaa uusklassismia. Suunnitelmat julkistettiin pääkaupungissa Berliinin olympialaisten aikaan vuonna 1936. Seuraavana vuonna Saksa vei Prora-suunnitelma Pariisin maailmannäyttelyyn, jossa se voitti pääpalkinnon, Grand Prix’n. Suunnitelma nähtiin loistavana esimerkkinä modernista arkkitehtuurista ja käytännöllisyydestä rakennussuunnittelussa. Työ yhdistettiin modernistisen CIAM-ryhmän töihin.
Alue ja rakennukset

Hotellialueelle saavuttiin hotellin juna-asemalle, laivalla sataman matkustajalaitureiden kautta tai omilla autoilla, joille oli varattu 5 000 maanalaista pysäköintipaikkaa. Hotellin lähistölle suunniteltiin asunnot 2 000 työntekijälle, sairaala, voimalaitos ja teurastamo.
Lomakeskukseen piti tulla 20 000 vuodepaikkaa, lukuisia ravintoloita, kaksi uimahallia aaltokoneineen, teatteri, keilahalleja ja satama matkustaja-aluksille. Hitler kaavaili kohteesta näyttävää propagandakeskusta: arkkitehti Erich Putlitz sai toimeksiannon suunnitella alueen keskelle valtaisan kokoontumissalin, johon kaikki parikymmentätuhatta lomailijaa mahtuisivat samalla kertaa. Hitlerin määräyksen mukaan rakennuksen arkkitehtonisen tyylin tuli olla uusklassistinen.
Loivan kaaren muotoinen majoitusosa muodosti noin 150 metriä vesirajasta hiekkarannan suuntaisen, 4,5 kilometriä pitkän ja kuusi kerrosta korkean rakennusmassan. Kaaren keskelle sijoittuvat suuri kokoontumissali ja muut palvelurakennukset sekä mereen työntyvät laivalaiturit. Rannan puoleinen julkisivu on selkeän yksinkertainen, kun taas mantereen puolella rakennusmassan katkaisee 96 lyhyttä siipiosaa, joihin oli sijoitettu wc:t, pesuhuoneet ja porrashuoneet. Meren puolella julkisivun katkaisevat kymmenen majoitusrungosta työntyvää 2 000 hengen ravintolaa. Merenpuoleinen julkisivu on modernistinen, kun taas mantereen puolelle muodostuu kilometrien pituinen takapiha.
Hotellirakennukset, jotka olivat kaikki keskenään samanlaisia, suunnitteli vuonna 1933 natsipuolueeseen liittynyt arkkitehti Clemens Klotz (1886–1969). Jokaisesta kohteen yli 10 000 hotellihuoneesta on merinäköala. Huoneet olivat kahden hengen huoneita, ja niissä jokaisessa oli sängyt, vaatekaappi, pöytä, tuolit ja pesuallas. Jokainen huone oli samankokoinen: 2,2 x 4,75 metriä. Huoneet voitiin yhdistää pareittain avaamalla väliseinässä oleva ovi, tällöin petipaikat voitiin järjestää kuusihenkiselle perheelle. Huoneitten kalusteet ja varustus astiastoja myöten oli suunniteltu tilaustyönä DAF:lle eli Deutsche Arbeitsfrontille. Yhteiset WC-tilat ja suihkut olivat käytävällä.
Rakentaminen

Hotellialue rakennettiin Kraft durch Freude -järjestölle (suom. voimaa ilosta), jonka tehtävänä oli Kolmannen valtakunnan työläisten virkistystoiminnan järjestäminen. KdF oli osa suurempaa Deutsche Arbeitsfrontia (suom. Saksan työväenjärjestö), joka oli perustettu maaliskuussa 1933 laittomiksi julistettujen ammattiliittojen natsijohtoiseksi korvikkeeksi. Järjestöön kuuluminen oli vapaaehtoista, joskin käytännössä kaikkien teollisuuden tai kaupan piirissä työskentelevien oletettiin liittyvän DAF:iin, jonka jäsenet kuuluivat automaattisesti KdF:ään.  Rakennustöitä johti DAF:n päällikkö Robert Ley
Peruskivi muurattiin 2. toukokuuta 1936. Rakennushankkeena Prora oli valtaisa, Ley onnistui keräämään hankkeelle 100 miljoonan RM:n budjetin, mikä tarkoitti sitä, että Prora oli moottoriteiden rakentamisen jälkeen koko valtakunnan toiseksi suurin rakennusprojekti. Käytännössä työhön osallistuivat kaikki merkittävimmät saksalaiset rakennusliikkeet yli 15 000 työntekijän voimin.
Proran avajaiset oli suunniteltu vuodelle 1940. Syyskuussa vuonna 1939 konserttisaleja lukuun ottamatta kaikkien rakennusten runkotyöt olivat valmiina. Toisen maailmansodan puhjetessa rakennustyöt pysäytettiin. Osa rakentajista siirrettiin rakentamaan rakettien testausaluetta läheiseen Peenemündeen. Rakennuksia ei rakennettu koskaan valmiiksi, joskin vuosina 1939–1945 rakennustöitä jatkettiin vähäisissä määrin pakkotyövankien voimin. Sodan puhjettua osaa rakennuksista käytettiin poliisien ja Saksan laivaston naispuolisten radistien koulutustiloina. Vuonna 1943 Proraan sijoitettiin liittoutuneiden Hampurin kaupungin pommituksissa kodittomiksi jääneitä asukkaita ja myöhemmin myös itäisen Saksan pakolaisia. Vuodesta 1944 Prora toimi sotasairaalana – toisessa alkuperäisistä tehtävistään.