Kotouttaminen ja vieraannuttaminen (käännöstiede)
Riitta Oittinen ja Liisa, Liisa ja Alice

Teoksessaan Oittinen nojaa muun muassa Mihail Bahtinin teoriaan karnevalisuudesta (Oittinen 1997: 129), André Lefeverin teoriaan kääntämisestä uudelleenkirjoittamisena ja vallankäyttönä (Oittinen 1997: 15) sekä kääntäjän ideologiasta (Oittinen 1997: 133), ja Venutin ajatukseen vastarintakääntämisestä, jota hänen vertailemistaan Alice-käännöksistä etenkin Kunnas edustaa. Venuti kuvailee vastarintakääntämistä strategiaksi, joka pyrkii tuomaan käännöksissä esiin nimenomaan piirteitä, jotka ovat lähdekulttuurin ja -kielen vastaisia. Tämä strategia nostaa myös esiin kääntäjän näkyvyyden merkityksen, joka voi pahimmillaan olla kääntäjän oman minän korostamista ja parhaimmillaan kohdekielisen lukijan huomioon ottamista. (Oittinen 1997: 120-121). Kääntäjän oma minä kuitenkin näkyy käännöksessä aina jollain tasolla, esimerkiksi juuri tietylle ajalle tyypillisissä käännösratkaisuissa, jotka Swanin käännöksessä tuovat esiin aikaa ennen Suomen itsenäistymistä hyvin kansallismaisina ja maalaiselämää korostavina kotouttavina käännösratkaisuina (Oittinen 1997: 48).
”I dare say you’re wondering why I don’t put my arm around your waist,” the Duchess said, after a pause: ”the reason is, that I’m doubtful about the temper of your flamingo. Shall I try the experiment?”
“He might bite,” Alice cautiously replies, not feeling at all anxious to have the experiment tried.
“Very true,” said the Duchess: “flamingoes and mustard both bite. And the moral of this is – ‘Birds of a feather flock together.’ “
“Sinä varmaan ihmettelet sitä, etten kiedo käsivarttani kaulaasi”, puhui herttuatar, hetken kuluttua, “mutta katsopas, minä en oikein luota flamingosi lauhkeuteen. Luuletko että uskallan koettaa?”
”Se voisi puraista”, vastasi Liisa viekkaasti, hän ei näet lainkaan halunnut herttuattaren käsivartta kaulaansa.
”Tosiaan”, sanoi herttuatar; ”flamingot ja sinappi purevat kumpikin. Ja tästä voimme oppia: Kaksi kukkoa ei sovi samalle tunkiolle kiekumaan.”
Carrollin teos on täynnä vastaavanlaisia sanaleikkejä, joissa kääntäessä nousee helposti esiin kääntäjän tarkoitus tehdä tekstistä joko kotouttava tai vieraannuttava kohdeyleisön tarpeiden mukaan. Teoksessa kuitenkin nousee esiin myös arkipäiväsempiä kysymyksiä mahdollisesta kotouttavan tai vieraannuttavan käännösstrategian käytöstä, esimerkiksi mittayksiköiden kohdalla.
”I wonder how many miles I’ve fallen by this time?” she said aloud. “I must be getting somewhere near the centre of the earth. Let me see: that would be four thousand miles down, I think -.” (Carroll)
“Kuinkahan monta peninkulmaa olenkaan nyt pudonnut?” hän puheli ääneen. “Varmaankin olen jo jotakuinkin lähellä maan keskustaa. Annapa olla: siis noin kuusisataa peninkulmaa syvällä luullakseni” –. (Swan)
- Kuinkahan monta kilometriä minä olen jo pudonnut? Liisa ihmetteli ääneen. – Kai minä olen kohta maan keskipisteessä. Sitten olen pudonnut ainakin neljä tuhatta kilometriä ja yli. (Kunnas)
”Montakohan kilometriä minä olen pudonnut tähän mennessä?” hän kysyi ääneen. ”Kohta aletaan varmaan olla lähellä maan keskipistettä. Katsotaan: sinne piti kai olla matkaa kuusituhatta kilometriä” –. (Martin)
Kääntäjistä Martin tekee myös metaforista eroa Alicen oman maailman ja ihmemaalaisten hahmojen välille tuomalla esiin heidän eronsa kääntämällä heidän nimensä tai jättämällä ne alkuperäiseen englanninkieliseen asuunsa. Näin Martinin käännöksessä korostuva hahmojen välinen jyrkkä vastakkainasettelu tuo esiin kääntäjän näkyvyyttä tavalla, jota Swanin ja Kunnaksen käännökset eivät tee (Oittinen 1997: 132).
Käännös suomeksi