stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maija-Liisa Lindqvist
Vaalit ja äänimäärät

Lindqvist valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran 1991 ja toisen kerran 1995. Vuonna 1999 häntä ei valittu eduskuntaan eikä europarlamenttiin, mutta vuonna 2003 hän pääsi takaisin eduskuntaan.
Eduskuntavaaleissa 2003 Lindqvistin vertausluku, 11 586, tuotti 13. kansanedustajan paikan 14 kansanedustajan Hämeen vaalipiirissä henkilökohtaisella äänimäärällä 4 348. Henkilökohtaisten äänien perusteella Lindqvist oli 12. Lindqvistiä ei valittu vuoden 2007 vaaleissa uudelleen. Lindqvist sai 5 000 € vaalitukea Kehittyvien maakuntien Suomi ry:ltä.
Eduskuntavaalit 2007: 3 439 ääntä, ei valittu
Eduskuntavaalit 2003: 4 348 ääntä, vertausluku 11 586
Europarlamenttivaalit 1999: 4 916 ääntä, ei päässyt
Eduskuntavaalit 1999: 3 033 ääntä, ei päässyt
Eduskuntavaalit 1995: 3 158 ääntä
Eduskuntavaalit 1991: ?
Aiheesta muualla

.aspx Maija-Liisa Lindqvist Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Suomen Keskustan kansanedustajat
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (55):  Aho  Ala-Nissilä  Alaranta  Anttila  Aula  Björkenheim  Heikkinen  Huuhtanen  Isohookana-Asunmaa  Jokiniemi  Juhantalo (1991–1993)  Järvilahti  Jäätteenmäki  Kalli  Kauppinen  Kemppainen  Koistinen  Komi  Korkeaoja  Korva  Koski  Korteniemi (1994–1995)  Kuittinen  Kuuskoski  Kääriäinen  Laivoranta  Laukkanen  Lehtosaari  Leppänen  Liikkanen  Lindqvist  Mattila  Morri  Mölsä  Näsi  Pekkarinen  Pelttari  Pesälä  Pokka (1991–1994)  Puhakka  Pura (1992–1995)  Rehn  Renko (1991–1995)  Rossi  Ryynänen  Röntynen  Saapunki  Saari  Siuruainen (1991)  Suhola  Tenhiälä (1991–1992)  Vanhanen  Vihriälä  Viljanen  Virrankoski  Vuorensola  Väistö  Väyrynen  Ääri (1993–1995) 
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (44):  Aho  Aittoniemi  Ala-Nissilä  Alaranta  Anttila (1995–1996)  Aula  Huuhtanen  Hyssälä  Isohookana-Asunmaa  Juhantalo  Jäätteenmäki  Kalli  Karjula  Kemppainen  Kiviniemi  Koistinen  Komi  Korkeaoja  Korteniemi  Koski  Kääriäinen  Lehtosaari  Leppänen  Liikkanen  Lindqvist  Lämsä  Manninen  Myllyniemi  Mölsä (1995–1999)  Pekkarinen  Pesälä  Ranta-Muotio  Rehn  Rehula (1996–1999)  Saapunki  Saari  Salo  Suhola  Takkula  Vanhanen  Vehviläinen  Vihriälä  Vuorensola  Väistö  Väyrynen (1995) 
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 2003–2007 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (55):  Ahonen  Alatalo  Ala-Nissilä (2003–2006)  Anttila  Haapoja  Hautala  Hoskonen  Hyssälä  Hänninen  Juhantalo  Jäätteenmäki (2003–2004)  Kaikkonen  Kalli  Karjula  Karpela  Karvonen (2004–2007)  Kerola  Kettunen  Kiviniemi  Kiviranta  Komi  Korkeaoja  Markku Koski  Kääriäinen  Lankia  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Lindqvist  Lintilä  Lämsä  Manninen  Riikka Moilanen-Savolainen  Neittaanmäki  Nousiainen  Oinonen  Paloniemi  Pekkarinen  Peltokorpi (2004–2007)  Pentti  Ranta-Muotio  Rantakangas  Rehula  Reijonen  Rossi  Rundgren  Salo (2006–2007)  Salovaara  Särkiniemi  Takkula (2003–2004)  Tiilikainen  Tölli  Vanhanen  Vihriälä  Vilkuna  Väistö  Ylä-Mononen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Hilda Käkikoski

| Hilda Käkikoski |
| --- | --- |
 Hilda Käkikoski vuonna 1897.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. tammikuuta 1864 Lapinjärvi
Kuollut: 14. marraskuuta 1912 (48 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: suomen kieli
Aiheet:  naisasia, sivistystyö ja uskonto
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hilda Maria Käkikoski (vuoteen 1880 Sjöström; 30. tammikuuta 1864 Lapinjärvi – 14. marraskuuta 1912 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja kansanedustaja. Hänen eduskuntatyössään ja kirjoissaan korostuivat naisasia, sivistystyö ja uskonto.
Henkilöhistoria

Hilda Sjöström syntyi Lapinjärven Käkikosken myllyllä 1864. Hänen isänsä Johannes Matinpoika Sjöström oli ammatiltaan seppä ja mylläri. Äidin nimi oli Liisa Johanneksentytär Muikkula. Isä kuoli tyttären ollessa vasta kaksivuotias, ja äiti meni uudelleen naimisiin pari vuotta myöhemmin.
Hilda Sjöström kävi ensin kyläkoulua ja sitten ruotsinkielistä koulua. Kun Porlammin kylään perustettiin 1877 suomenkielinen koulu, hän siirtyi sinne. Sjöström jatkoi opintoja Helsingin Suomalaisessa tyttökoulussa ja sen jälkeen Helsingin Suomalaisessa jatko-opistossa. Niihin aikoihin hän vaihtoi ruotsinkielisen sukunimensä kotipaikkakuntansa nimeen suomenmielisyytensä osoituksena. Käkikoski liittyi myös Suomen Naisyhdistykseen, koska oli kiinnostunut naisasiasta, joka oli vahvasti jatko-opistossa esillä.
Vuonna 1888 Käkikoski valmistui suomen kielen ja historian opettajaksi. Hän toimi opettajana Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa ja Helsingin Suomalaisessa tyttökoulussa ja osallistui aktiivisesti Suomen Naisyhdistyksen toimintaan pitämällä luentoja sekä kirjoittamalla ja suomentamalla naisasiaa käsittelevää kirjallisuutta. Käkikoski suomensi useita Maria Furuhjelmin kaunokirjallisuuden muotoon kirjoitettuja pieniä valistuskirjasia.
Poliittisesti Käkikoski kuului vanhasuomalaisiin ja korosti naisten sivistämistä äänioikeuden vaatimisen sijaan. Sosialismiin hän suhtautui voimakkaan kielteisesti ja moitti luokkavastakohtien korostamista. Käkikoski oli myös vahvasti uskonnollinen, mikä näkyy hänen teoksissaan ja suomennoksissaan. Käkikosken päiväkirjat ja kirjeet kertovat myös hänen lukuisista rakastumisistaan naispuolisiin ystäviinsä.
Vuoden 1907 eduskuntavaaleissa Käkikoski oli Suomalaisen puolueen ehdokkaana, ja hänet valittiinkin Suomen ensimmäiseen eduskuntaan. Käkikosken eduskuntatyössä korostuivat naisten aseman parantaminen ja kouluasiat. Hän teki aloitteen kouluruokailun järjestämisestä, ja vuonna 1908 tavoite toteutui. Käkikoski joutui jättämään eduskuntatyön 1910 pahenevan sydän- ja munuaissairauden vuoksi. Käkikoski asui poliittisen uransa ajan Karjalohjalla ystävänsä Hildi Ennolan ja tämän miehen luona ja kuoli sairauteen Helsingissä syksyllä 1912.
Tuotanto > Omat teokset

Ajatuksen vapauden puolesta (1906)
Fichten ”Puheet Saksan kansakunnalle” 1807–1808 (Kansallismielinen nuorisoliitto 1909)
Hilda Käkikoski kirjeittensä ja kirjoitelmiensa valossa 1–2 (postuumisti ilmestynyt; Kirja 1913–1916)
Isänmaalle (Suomen Naisyhdistys 1899)
Lasten kasvattajille Suomen kodeissa (Raittiuden ystävät 1906)
Leikki ja työ (Otava 1903)
Naisen äänioikeudesta (Suomen Naisyhdistys 1905)
Päivä Veronassa ja viikko Venetsiassa (Kansa 1909)
Runoja (Kansanvalistusseura 1907)
Sotaa vai rauhaa?  (Suomalaisen puolueen kanslia 1908)
Suomen historia nuorisolle 1–2 (Kansanvalistusseura 1908–1913)
Toivon toukomailta 1–3 (Kansanvalistusseura 1903–1907)
Ylös orjuudesta!  (1909)
Tuotanto > Suomennokset

Bjørnson, Bjørnstjerne: Arne (SKS 1899)
Bjørnson, Bjørnstjerne: Päivärinteen Synnöve (Edlund 1898)
Fries, Ellen: Kuuluisia naisia 1–2 (Otava 1901–1902)
Furuhjelm, Maria: Palaneita lapsia (Suomen Naisyhdistys 1898)
Furuhjelm, Maria: Papinrouva ja Tervolan torppa (Suomen Naisyhdistys 1896)
Furuhjelm, Maria: Tervolan lapset (Suomen Naisyhdistys 1898)
Furuhjelm, Maria: Tervolan puutarha (Suomen Naisyhdistys 1900)
Furuhjelm, Maria: Ystävät ja huvitukset (Suomen Naisyhdistys 1899)
Gripenberg, Aleksandra: Fredrika Runeberg (Suomen Naisyhdistys 1904)
Hjelt, Vera: Siskosarjalle satuja ja kertoelmia (Otava 1894)
Luther, Martti: Saarnoja Kristuksen kärsimisestä (Söderström 1888)
Maria: Oma maa mansikka, muu maa mustikka (Suomen Naisyhdistys 1899)
Martensen, Hans Lassen: Otollinen aika (Otava 1902)
Terveellinen oppi 1–2 (Lutherilainen Evankeliumi-yhdistys 1889–1890)
Vollmar, Agnes: Sunnuntailapsi (Evankeliumiyhdistys 1895)
Pentti Liedes

Pentti Paavali Liedes (5. toukokuuta 1921 Ii – 6. elokuuta 1985 Ii) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana (1954–1966, 1970–1983 ja 1983–1985) ja Iin kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Liedes kuului Suomen Kommunistiseen Puolueeseen, sen keskuskomiteaan (1972–1981) ja ”taistolaiseen” oppositioon.
Pentti Liedes osallistui jatkosotaan, jonka jälkeen hän harjoitti lyhyen aikaa maalarin ja kirvesmiehen ammatteja. Liedes liittyi SKP:hen 1945 ja seuraavana vuonna hänet palkattiin Valtiollisen poliisin etsiväksi Ouluun. Valpo-kauden jälkeen Liedes kävi Sirola-opiston (1950) ja siirtyi politiikkaan. Hän työskenteli SKDL:n Oulun piirin sihteerinä 1952–1954. Liedes valittiin eduskuntaan vaaleissa 1954. Hänet valittiin viidesti presidentin valitsijamieheksi. Eduskuntavaaleissa 1983 Liedes jäi vain viiden äänen päähän eduskuntapaikasta, jonka vei Heikki Mustonen. Mustosen jo saatua valtakirjansa oikeusistuin kuitenkin kumosi tuloksen uuden ääntenlaskennan perusteella. Liedeksen kuoltua elokuussa 1985 Mustonen nousi jälleen kansanedustajaksi.
Liedes kuului SKP:n opposition vankkoihin kannattajiin puolueen hajaannuttua 1960-luvulla. Hän oli opposition ykkösnimi Oulun seudulla, jonka piirijärjestön enemmistö kannatti SKP:n vuonna 1966 uudistunutta johtoa. Vuoden 1969 edustajakokouksen jälkeen Liedes kannatti uuden oikeaoppisen kommunistisen puolueen perustamista.
Liedeksen isä oli 1920-luvulla kansanedustajana toiminut ja poliittisista syistä vankilaan 1930-luvun alussa tuomittu Jaakko Liedes. Pentti Liedes avioitui Hilja Siiran kanssa vuonna 1943. Pariskunta sai kolme lasta. Neuvostoliitossa asunut kirjailija ja toimittaja Ahti Liedes oli Pentti Liedeksen veli.
Julkaisut

Suomalaista veropolitiikkaa.  Helsinki:  Tiedonantajayhdistys, 1981.  ISBN 951-95605-3-X
Näin se on käynyt: Peräpohjolan työkansan taistelutaipaleelta.  Helsinki:  Lehtikanava, 1983.  ISBN 951-99706-3-0
Hakalan koulu

Hakalan koulu on peruskoulu Kotkassa kaupungin itäosassa entisen Karhulan kauppalan alueella. Koulussa toimivat vuosiluokat 1–6 ja sen oppilasmäärä on noin 170 (2011).
Historia

Hakalan koulun historia alkaa Sunilan yhteiskoulun perustamisesta vuonna 1960. Koulu oli aluksi 5-luokkainen oppikoulu. Arkkitehti Osmo Siparin suunnittelema koulurakennus valmistui vuonna 1961. Voimistelusali valmistui vuonna 1964. Vuonna 1967 koulu muuttui 8-luokkaiseksi oppikouluksi ja lukiosiipi valmistui vuonna 1969. Vuonna 1974 peruskoulujärjestelmään siirryttäessä koulun uudeksi nimeksi tuli Hakalan peruskoulun yläaste ja lukio. Lukion nimi vaihtui vuonna 1985 Sunilan lukioksi. Lukio lakkautettiin vuonna 1991 ja yläaste vuonna 1995.
Nykymuotoinen Hakalan koulu syntyi vuonna 1995, jolloin Metsäkulman ja Sunilan ala-asteet, Tapion erityiskoulu sekä Hakalan yläaste lakkautettiin ja koulusta muodostettiin peruskoulun vuosiluokat 1–6 käsittävä oppilaitos.
Aiheesta muualla

Hakalan koulun verkkosivut
Toivo Lehto

| Toivo Lehto |
| --- | --- |
 Toivo Lehto vuonna 1921.
Kansanedustaja
 5.9.1922–31.7.1929  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. tammikuuta 1891 Jyväskylä
Kuollut: 15. lokakuuta 1968 (77 vuotta) Helsinki
Ammatti:  päätoimittaja, kirjaltaja
Toivo Urho Lehto (synt. Lintunen, 2. tammikuuta 1891 Jyväskylä – 15. lokakuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1922–1929. Lehto oli Jyväskylässä ilmestyneen Työn Voiman päätoimittaja 1919–1928. Hän käytti myös nimimerkkiä ”Sissi”. 1920-luvun vaihteessa Lehto sai kirjoituksistaan lukuisia sakko- ja vankeustuomiota.
Elämä > Nuoruus

Toivo Lehdon vanhemmat olivat jyväskyläläinen Juho Wolmar Lintunen (s. 1856) ja Muuramessa syntynyt Amanda Hiironen (s. 1867). Kansakoulun käytyään hän oli lehdenmyyjänä kotikaupungissaan ja meni myöhemmin latojan oppiin. Lehto työskenteli Sorretun Voiman ja Gummeruksen kirjapainoissa 1911–1918. Vuonna 1908 SDP:n jäseneksi liittynyt Lehto oli Jyväskylän sosialidemokraattisen kunnallistoimikunnan sihteeri, vaikutti Sosialidemokraattisen nuorisoliiton paikallisosastossa ja toimi Työläisnuoriso-lehden kirjeenvaihtajana. Hän oli myös urheiluseura Jyväskylän Veikkojen puheenjohtaja sekä SVUL:n Keski-Suomen piirin johtokunnan jäsen.
Elämä > Päätoimittajana

Sisällissodan aikana Lehto oli Närpiön ja Tammisaaren vankileireillä, mutta vapautettiin syksyllä 1918 ilman syytettä. Vapautumisensa jälkeen Lehto oli elvyttämässä sodan lamauttamaa puoluetoimintaa. Hänet valittiin Jyväskylän työväenyhdistyksen ja sosialidemokraattisen piiritoimikunnan puheenjohtajaksi sekä Sorretun Voiman jatkajaksi perustetun Työn Voiman päätoimittajaksi. Kesällä 1920 Lehto sai syytteen kolmen vuoden takaisista yleislakon tapahtumista. Jyväskyläläisille sosialidemokraateille jaettiin useita vankeustuomiota, mutta korkein oikeus hylkäsi kaikki Lehdon syytteet toteennäyttämättöminä. Joulukuussa Etsivä keskuspoliisi pidätti Lehdon vuorokaudeksi syytä kertomatta ja määräsi hänet matkustuskieltoon. SDP:n eduskuntaryhmä teki asiasta välikysymyksen, jossa vaadittiin pidätyksen syyn selvittämistä ja perättiin Erichin hallitukselta toimia EK:n lakkauttamiseksi. Sisäministeri Albert von Hellensin mukaan Helsingistä saapunut etsivä oli saamansa vihjeen perusteella etsinyt Lehdon kotoa aseita.
Työn Voiman päätoimittajana Lehto sai vuosien 1919-1923 välillä toistakymmentä sakko- ja vankeustuomiota, jotka tulivat kiihotuksesta, herjauksista ja kunnianloukkauksista sekä sopimattomasta käytöksestä oikeuden istunnoissa. Hänet tuomittiin sakkoihin muun muassa Etsivän keskuspoliisin, korkeimman oikeuden sekä erään pihtiputaalaisen posteljoonin kunnian loukkaamisesta. Pisin vankeusrangaistus tuli keväällä 1921, jolloin Lehto tuomittiin Jämsän teloituksia koskeneesta kirjoituksesta neljäksi kuukaudeksi vankeuteen kunnianloukkauksesta. Lehto sai myös 45 päivää vankeutta Martti Pihkalan kunnianloukkauksesta sekä kuukauden tuomion hallituksen halventamisesta. Veikko Sippolan kunnianloukkauksesta nostama kanne sen sijaan hylättiin.
Elämä > Kansanedustajaksi

Lehto valittiin eduskuntaan vuonna 1922. Hän oli myös presidentin valitsijamiehenä 1925. Lehto toimi Jyväskylän työväenyhdistyksen puheenjohtajana 1918–1927 ja oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston ensimmäinen sosialidemokraattinen puheenjohtaja 1926–1927. Vuonna 1928 hän jätti päätoimittajan tehtävänsä ja työskenteli myöhemmin muun muassa Suomen Sosialidemokraatin latojana Helsingissä vuodesta 1937 lähtien. Toivo Lehto kuoli 77-vuotiaana lokakuussa 1968. Hänet on haudattu Malmin hautausmaahan.
Amaya (televisiosarja)

| Amaya |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Kestoaika:  45 minuuttia
Pääosissa:   Marian Rivera 
Alkuperämaa:   Filippiinit
Alkuperäiskieli:  tagalog
Verkko:   GMA Network
Esitetty:  30. toukokuuta 2011 – 13. tammikuuta 2012
Jaksoja:  165
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Amaya on televisioyhtiö GMA Networkin esittämä filippiiniläinen draamasarja. Sen pääroolia näyttelee Marian Rivera.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Uno Paunu

| Uno Paunu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. helmikuuta 1873 Koski Hl, Suomi
Kuollut: 24. heinäkuuta 1948 (75 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Vanhemmat:  Johan Berndt Dufva ja Maria Adolfina Widbom
Puoliso:  Fanny Elisabeth Lampén
Ura
Uskontokunta:  Luterilainen kirkko
Uno Henrik Berndt Paunu, vuoteen 1906 Dufva, (26. helmikuuta 1873 Koski Hl – 24. heinäkuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen pappi ja lähetysteologi ja Suomen Lähetysseuran seitsemäs lähetysjohtaja.
Tausta

Paunun vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Berndt Dufva ja Maria Adolfina Widbom. Paunu valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1890. Filosofian kandidaatin tutkinnon hän suoritti vuonna 1898 ja teologisen erotutkinnon vuonna 1895, jolloin hänet myös vihittiin papiksi. Teologian tohtoriksi hän valmistui vuonna 1908. Väitöskirja oli nimeltään Suomen Pakanalähetystoimi I.
Suomen Lähetysseuran palveluksessa

Paunu tuli Lähetysseuran palvelukseen vuonna 1898 Lähetyskoulun opettajaksi, mitä tointa hän hoiti vuoteen 1914 saakka. Vuodesta 1900 lähtien hän toimi myös Suomen Lähetyssanomien ja sen ruotsinkielisen vastineen, Missionstidning för Finlandin vastaavana toimittajana. Samoin hän osallistui vuodesta 1908 lähtien seuran kirjallisuuskomitean työskentelyyn ja kirjoitti itsekin joitakin niistä pikkukirjasista, joita seura julkaisi.
Paunu oli samoilla linjoilla lähetysjohtaja Jooseppi Mustakallion kanssa siinä, ettei Lähetysseura muodostanut mitään omaa suuntaustaan kirkollisten liikkeitten joukossa, vaan se oli ”ankaran puolueeton” suhteessa niihin. Lähetysseura ei ollut ”minkään erityisen suunnan edustaja”, vaan se ”tahtoi yhä edelleen yhdistää kaikki Suomen kirkon eri suunnat ja ryhmät yhteiseen työhön Kristuksen valtakunnan levittämiseksi”.
Vuonna 1901 Paunu osallistui Bremenin mannermaiseen lähetyskokoukseen ja saman vuoden kesällä hän tutustui Keski-Euroopassa ja Englannissa sikäläisten lähetysjärjestöjen työhön. Bremenissä, missä oli mukana myös lähetysjohtaja Jooseppi Mustakallio, todettiin, että myös naisten, naimattomienkin, osallistuminen lähetystyöhön oli tärkeää. Nämä kaksi kirjoittivat myös Lähetyssanomissa tästä aiheesta.
Vuonna 1905 Paunu valittiin Lähetysseuran johtokunnan jäseneksi. Vuonna 1910 hän oli yksi Lähetysseuran edustajista Edinburghin maailmanlähetyskonferenssissa ja sen ohessa järjestetyssä epävirallisessa rinnakkaiskokouksessa.
Vuonna 1912 apulaisjohtaja Hannu Haahti vapautettiin omasta toivomuksestaan saarnatoiminnan järjestelyistä, lähetysyhdistyksiä koskeneiden asioiden hoitamisesta ja johtokunnan asettamien komiteain sihteerin töistä. Nämä tehtävät annettiin nyt Paunulle, jonka päätyönä tuli edelleen olemaan lähetyslehtien toimittaminen. Hän opetti edelleen myös sekä mies- että naislähetyskoulussa. Hän toimi myös Helsingin yliopiston dosenttina vuosina 1911–1914.
Lähetysjohtajan viran täyttäminen

Jooseppi Mustakallion siirtyessä pois lähetysjohtajan tehtävästä 1913 hänen seuraajakseen olivat ehdolla Matti Tarkkanen, Haahti ja Uno Paunu. Valinnan suoritti niin sanottu lisätty johtokunnan kokous. Siinä Paunu ei saanut lainkaan kannatusta. Valinta tapahtui siten Tarkkasen ja Haahden välillä. Vaalissa valituksi tuli Tarkkanen. Hänen kannattajansa olivat sitä mieltä, että seuran johtoon haluttiin voimakas parivaljakko, jossa Tarkkasen kirkollisella urallaan saavuttama pätevyys ja Haahden monipuolinen Lähetysseuran työn tuntemus täydensivät toisiaan. Paunu jatkoi kuitenkin johtokunnan jäsenenä.
Toiminta seurakuntapappina

Vuodesta 1914 lähtien Paunu toimi ensin kirkkoherrana Orivedellä 1914–1918 ja sitten Valkealassa 1918–1936. Hän oli tuomiokapitulin asessori 1917–1918 ja 1921–1927 sekä kirkolliskokouksen jäsen 1918–1941. Hän toimi edelleen myös Lähetysseuran johtokunnan jäsenenä.
Lähetysseuran ja anglikaanien kiista

1920-luvun alkupuolella Paunu osallistui Lähetysseuran ja Englannin anglikaanisen kirkon välisen kiistan selvittämiseen Tukholmassa. Anglikaanit olivat yrittäneet rajoittaa Lähetysseuran toimintaa Ambomaalla ensimmäisen maailmansodan jälkeen, mutta asia ratkaistiin niin, että katolinen kirkko, anglikaanit ja suomalaiset saivat toimia Lounais-Afrikan alueella vapaasti.
Lähetysjohtajana 1936–1946

Lähetysseuran kuudennen lähetysjohtajan K. A. Paasion kuoltua vuonna 1935 uudeksi lähetysjohtajaksi valittiin yksimielisesti kymmeneksi vuodeksi Paunu, joka edeltäjänsä tapaan oli tähän virkaan astuessaan jo melko iäkäs. Lähetysjohtajan vihki virkaansa Tampereen piispa Aleksi Lehtonen. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun piispa vihki lähetysjohtajan virkaansa.
Tullessaan lähetysjohtajaksi Paunu lähetti seuran työntekijöille Afrikkaan, Kiinaan ja Palestiinaan kiertokirjeen, jota voidaan verrata piispojen lähettämiin paimenkirjeisiin. Siinä hän esitti hyvin perinteisen näkemyksensä lähetystyön ominaislaadusta: lähetystyön ”tarkoituksena on pakanain saattaminen Herramme Jeesuksen Kristuksen tuntemiseen ja hänen opetuslapsikseen”. Hänen lähetysteologiansa oli olennaisesti sama, kuin mitä hän edusti jo nuorempana toimiessaan yliopistossa lähetystieteen dosenttina.
Lähetysjohtajana 1936–1946 > Kansainväliset lähetyskokoukset

Paunu osallistui tärkeimpiin kansainvälisiin lähetyskokouksiin. Näitä olivat neljän vuoden välein Bremenissä järjestetyt kokoukset, joihin Paunu osallistui vuonna 1936. Samana vuonna hän osallistui Kööpenhaminassa pohjoismaiden lähetyskokoukset, joita niin ikään järjestettiin neljän vuoden välein. Sittemmin sota-aika lamautti pohjoismaisen yhteistyön, Saksan yhteyksistä puhumattakaan. Pohjoismainen yhteistyö jatkui kuitenkin jo vuonna 1945 Tukholmassa, jolloin Paunu oli mukana.
Lähetysjohtajana 1936–1946 > Tarkastusmatka Ambomaalle

Paunu suoritti vuonna 1937 tarkastusmatkan Ambomaalle. Sen aikana hän vihki kaksitoista ambomiestä papiksi. Nämä olivat aloittaneet pappisopintonsa vuonna 1933. Ambopappien määrä oli nyt noin parikymmentä. Vaikka lähetystyön näkymät Ambomaalla olivat valoisat, Paunu totesi myös, että kristinuskosta oli tulossa siellä muotiasia, etenkin kun ympäristö ei enää vastustanut kääntymistä kristityksi, kuten oli aiemmin ollut asian laita.
Paunu tapasi myös Damaramaan uuden piispan, Nelson Fogartyn seuraajan C. C. Wattsin, jonka kanssa syntyi aivan toisenlainen yhteisymmärrys kuin Fogartyn kanssa aikoinaan. Taustalla oli Suomen ja Englannin kirkkojen lähentyminen.
Paunun tarkastusmatkalta valmistettiin 16 mm:n mustavalkoinen elokuva, jota ilmeisesti esitettiin seuran tilaisuuksissa myöhemmin.
Eräs kysymys, joka oli esillä tämän matkan aikana, oli lähetystyöntekijöiden lasten koulutus. Päätöstä tässä asiassa ei tehty, mutta toisen maailmansodan jälkeen lähetit ottivat tämän ratkaisun omiin käsiinsä ja veivät lapsensa kouluun Swakopmundiin, perustaen sinne pienen koulukodin.
Lähetysjohtajana 1936–1946 > Angolasta uusi lähetyskenttä

Paunun aikana seuran vuosikokous päätti johtokunnan esityksestä, että lähetystyöntekijöitä lähetettäisiin uudelle työkentälle, Angolaan. Sinne lähetettiin vuonna 1939 Tuure Vapaavuori ja Matti Peltola perheineen. Tarkoitus oli, että he ryhtyisivät työskentelemään Etelä-Angolassa olevien amboheimojen keskuudessa, mutta he eivät koskaan päässeet sinne Portugalin hallituksen vastustuksen vuoksi. Niinpä nämä kaksi perhettä asuivat ensin Dondissa, ja sitten Vapaavuoret siirtyivät Kalukembeen ja Peltolat Ebangaan, jotka molemmat sijaitsivat Keski-Angolassa. Vuonna 1946 molemmat perheet palasivat kotimaahan, eikä Angolan työstä sillä erää seurannut sen enempää.
Lähetysjohtajana 1936–1946 > Jatkosodan haaveet

Jatkosodan aikana heräsivät henkiin vanhat haaveet lähetystyön tekemisestä Suomen sukukansojen parissa, mikä oli ollut Lähetysseuran alkuperäinen työnäky. Myös Paunu kannatti näitä ajatuksia, mutta sodan lopputulos löi sinetin näille ajatuksille moniksi vuosikymmeniksi.
Paunun lähetysjohtajakauden päättyminen

Paunun kymmenvuotiskauden päätyttyä Lähetysseuran uudeksi johtajaksi kutsuttiin Angolasta Tuure Vapaavuori, joka oli ensimmäinen lähetysjohtaja, jolla oli käytännön kokemusta kentältä. Siinä missä Paunu oli ollut kyvykäs hallintomies, hänen seuraajansa oli lähinnä innokas puhuja.
Toukokuussa 1948 Lähetysseura kutsui Paunun kunniajäsenekseen yhdessä kansanopistonjohtajan Edvard Einiön kanssa. Paunu kuitenkin kuoli jo samana kesänä.
Julkaisuja

Lähetysaate synoptisissa evankeliumeissa, 1904.
Suomen pakanalähetystoimi 1–2; 1908, 1909.
Liturgiikan oppikirja, Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja no. 7, Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1911.
Nykyaikaisen pakanakunnan tila evankelisen lähetystoimen näkökannalta, Suomen Lähetysseura, 1912.
Seurakuntasaarnan tehtävä. Synodaalikirjoitus Viipurin hiippakunnan pappeinkokousta varten, Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja no. 16. Raamattutalo, 1928.
Kansakoulun raamatunhistoria, F. E. Liljan kanssa; Valistus, 1928 (22. p. 1952)
Ohjeita opettajille Paunu-Liljan Kansakoulun raamatunhistorian oppikirjan käyttämiseen opetuksessa, Valistus, 1947.
Olga Leinonen

| Olga Leinonen |
| --- | --- |
 Olga Leinonen 1930-luvun alussa.
Kansanedustaja
 1.4.1919–26.3.1929  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. kesäkuuta 1877 Paltamo
Kuollut: 9. tammikuuta 1950 (72 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kutoja, luennoitsija
Olga Maria Leinonen (11. kesäkuuta 1877 Paltamo – 9. tammikuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1919–1929. Hän joutui jättämään eduskunnan vuonna 1929 saamansa rikostuomion myötä.