stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun linnan kirkko

| Turun linnan kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Linnankatu 80, Turku
Koordinaatit:  60°26′07″N, 022°13′43″E
Seurakunta:  ei seurakuntaa, kirkkoa hallinnoi Turun museokeskus
Rakentamisvuosi:  1706
Istumapaikkoja:  240
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vain rippikello säilyi vuoden 1941 pommituksen aiheuttamasta tulipalosta.
Kuningattaren aition katos, kilvessä Sofia Magdalenan nimikirjaimet.
Turun linnan kirkko on Juhana Herttuan aikaiseen Turun linnan eteläsiiven pitosaliin sisustettu luterilainen kirkko. Kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1706. Sitä hallinnoi Turun museokeskus, joka vuokraa sitä kirkollisiin toimituksiin, konsertteihin ja muihin tapahtumiin. Kirkkoon mahtuu 240 henkilöä.
Linnan kirkkoa käytetään erityisesti vihki- ja kastekirkkona. Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymä järjestää siellä myös jumalanpalveluksia, esimerkiksi jouluaamuna.
Linnan kirkossa on mekaaniset Marcussen & Sønin 18-äänikertaiset urut vuodelta 1964.
Historia

Kerros, jossa kirkko sijaitsee rakennettiin 1550-luvulla Juhana Herttuan tarpeita varten. Tilaa kutsuttiin Suureksi saliksi ja herttuan aikana sitä käytettiin pitosalina. Muiden herttuallisten edustustilojen tapaan Suuri sali oli valoisa, ikkunoita on molemmilla pitkillä sivuilla ja päädyssä. Päälinnassa oli tulipalo vuonna 1614 ja sen jäljiltä vain linnan vesikatot ja välipohjat uusittiin. Kun Sturen kirkko ei enää kokonsa puolesta riittänyt seurakunnan tarpeisiin, tehtiin entiseen pitosaliin uusi kirkko, joka vihittiin käyttöön vuonna 1706. Kirkon sisustukseen lisättiin kuninkaalliset aitiot vuonna 1775, koska Kustaa III ja Sofia Magdalena olivat tulossa vierailulle linnaan. Kirkko tuhoutui täydellisesti jatkosodan pommituksen aiheuttamassa tulipalossa 1941 ja on rekonstruoitu paloa edeltäneeseen 1700-luvun asuun. Ainoana esineenä palosta säilyi nykyään sakariston oven pielessä oleva rippikello, jolla pappi kutsui seurakuntaa ehtoollisen viettoon. Kirkon entisöinti pommituksen jäljiltä valmistui vuonna 1961. Sen vihki samana vuonna uudelleen käyttöön arkkipiispa Ilmari Salomies.
Linnan kirkko on linnan kolmesta kirkollisesta tilasta ainoa uskonpuhdistuksen jälkeen valmistunut. Kirkko kunnostettiin vuosina 1990–1992.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun linnan kirkko Wikimedia Commonsissa
Turun uskonnolliset rakennukset
| --- | --- |
Evankelis-luterilainen kirkko:  Henrikinkirkko • Hirvensalon kirkko • Kakskerran kirkko • Lutherin kirkko • Maarian kirkko • Martinkirkko • Mikaelinkirkko • Paattisten kirkko • Pallivahan kirkko • Pyhän Katariinan kirkko • Pyhän Ristin kappeli • Turun linnan kirkko • Turun tuomiokirkko • Varissuon kirkko • Ylösnousemuskappeli
Muut kristilliset:  Betel-kirkko • Pyhän Birgitan ja Autuaan Hemmingin kirkko • Pyhän Hengen kappeli • Pyhän Henrikin ekumeeninen taidekappeli • Turun helluntaiseurakunnan rukoushuone • Turun ortodoksinen kirkko
Muut uskonnolliset rakennukset:  Turun buddhalainen temppeli • Turun moskeija • Turun synagoga  • Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon seurakuntakeskus
Tuhoutuneet:  Beetlehem-kirkko • Betanian kirkko • Immanuel-kappeli •  Rouvasväen raamattuseuran rukoushuone
| n k Perustiedot Wikidatassa: Turun linnan kirkko (Q18662462)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
koordinaatit: 60°26′07″N 22°13′43″E﻿ / ﻿60.435278°N 22.228611°E﻿ / 60.435278; 22.228611
Utva Vrabac

| Utva Vrabac |
| --- | --- |

Tyyppi:  Miehittämätön tiedusteluilma-alus
Alkuperämaa:   Serbia
Valmistaja:  Utva
Ensilento:  ennen 2008
Valmistusmäärä:  yli 50 
UAV Vrabac on serbialainen Utva-lentokonetehtaan vuodesta 2008 alkaen valmistama miehittämätön tiedusteluilma-alus. Koneita on valmistettu yli 50 kappaletta.
UAV painaa  5,5 kg ja sen siipien kärkiväli on 2,8 metriä. Voimalaitteena on 800 watin (0,8 kW) tehoinen litium-akkua käyttävä sähkömoottori, jolla alus lentää yhden tunnin 85 km/h nopeudella. Kantama on 10 km ja tyypillinen lentokorkeus 300-500 metriä. Sen hyötykuorman paino on 1,5 kg.
Käännös suomeksi
Sotilaslentokone

F-22 Raptor on häiveteknologiaa hyödyntävä moderni hävittäjä.
Sotilaslentokone on sotilaalliseen käyttöön tarkoitettu lentokone.
Luokittelu

Hävittäjä
Kuljetuskone
Maataistelukone
Pommikone
Tiedustelulentokone
Miehittämättömät lentokoneet
Strateginen pommikone
Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPer

| Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPer |
| --- | --- |

Perustettu:  1948
Toimiala:  Sosiaali- ja terveydenhuollon ammattijärjestö
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  yli 200 ammattiosastoa ja noin 90 000 jäsentä
Puheenjohtaja:  Päivi Inberg
Jäsenlehti:  SuPer-lehti
Aiheesta muualla
SuPer
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ammattiliiton toimisto sijaitsee Helsingin Itä-Pasilassa.
Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPer (ruots. Finlands närvårdar- och primärskötarförbund SuPer) on sosiaali- ja terveydenhuollon  sekä kasvatus- ja ohjausalan toisen asteen tutkinnon suorittaneiden ja alalle opiskelevien ammattiliitto, joka kuuluu Toimihenkilökeskusjärjestö STTK:hon. Liittoon kuuluu noin 90 000 jäsentä. SuPer on ainoa liitto, joka on keskittynyt lähihoitajien ja perushoitajien edunvalvontaan.
Historiaa

Suomeen perustettiin vuonna 1948 Suomen Apuhoitajayhdistys (SAY), jonka tavoitteena oli valvoa jäsenten ja ammattikunnan etuja ja kehitystä.
Vuonna 1971 yhdistys päätettiin purkaa ja tilalle perustettiin Suomen Apuhoitajaliitto (SAL), joka aloitti toimintansa vuonna 1972. Se liittyi Toimihenkilö- ja Virkamiesjärjestöjen Keskusliittoon (TVK).
1980-luvulla liiton nimeksi vaihdettiin Suomen Perushoitajaliitto SuPer, ja liitto jatkoi itsenäisenä järjestönä TVK:ssa. Vuosikymmenen lopulla liitolla oli yli 30 000 jäsentä. TVK:n konkurssin jälkeen SuPer liittyi keskusjärjestö STTK:hon vuonna 1993. SuPer ja Tehy muodostivat TVK:n konkurssin jälkeen Toimihenkilöiden neuvottelujärjestö TNJ:n.
Vuonna 2018 vietettiin Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPerin 70-vuotisjuhlavuotta.
Toiminta

Järjestön toiminnan perusyksikkö on ammattiosasto, joita liitolla on yli 200 ympäri Suomea.
SuPer hoitaa jäsentensä edunvalvontaa neuvottelujärjestö Sote ry:n kautta. Sosiaali- ja terveysalan neuvottelujärjestö Sote ry aloitti toimintansa 18.3.2020, kun aiemmat neuvottelujärjestöt kuntasektorin KoHo ry ja yksityissektorin TSN ry yhdistyivät yhdeksi neuvottelujärjestöksi. .
Jäsenten paikallisesta edunvalvonnasta huolehtivat SuPerin ammattiosastot, työpaikkojen luottamusmiehet, työsuojeluvaltuutetut ja yhteistoimintaelimissä toimivat edustajat.
Jäsenet

Lähihoitajatutkinnon suorittaneet ovat SuPerin suurin jäsenryhmä. Superilaiset työskentelevät sosiaali-, terveys- tai kasvatus- ja ohjausalalla sekä julkisella että yksityisellä sektorilla. Superilaisia toimii myös alan yrittäjinä. Superilaisia työskentelee esimerkiksi vanhainkodeissa, sairaaloissa, terveyskeskuksissa, päiväkodeissa, kotihoidossa sekä lääkäriasemilla.
SuPerin jäseneksi voi liittyä jo opiskeluaikana, jolloin jäsenyys on maksutonta.
SuPerin edustamia ammattikuntia ovat muun muassa:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  lähihoitaja  apu- ja perushoitaja  lastenhoitaja  päivähoitaja  hoitaja  kodinhoitaja  ohjaaja  lastenohjaaja  vastaanottoavustaja  |  lääkintävahtimestari  sairaankuljettaja  osastosihteeri  koulunkäynnin ohjaaja  henkilökohtainen avustaja  kehitysvammahoitaja  mielenterveyshoitaja  välinehuoltaja  hammashoitaja  kuntohoitaja  |  farmanomi  lääketeknikko  asumisavustaja  sairaanhoitaja  terveydenhoitaja  fysioterapeutti  sosionomi  sosiaaliohjaaja  |
Lähde
Puheenjohtajat

Etel Söderlund 1948–1951
Gurli Svinhufvud 1952–1962
Aune Ahopalo 1963–1972
Mirjam Timonen 1972–1981
Salme Pihl 1981–1990
Kaarina Muhli 1990–2000
Juhani Palomäki 2000–2012
Silja Paavola 2012–2024
Päivi Ingberg 2024–
Lähde
Jäsenlehti

Liitto julkaisee SuPer-lehteä, joka on lähihoitajien, perushoitajien ja muiden hoitoalan ammattilaisten sekä alasta kiinnostuneiden lehti. Painettu lehti ilmestyy 11 kertaa vuodessa ja verkkolehdessä julkaistaan sisältöjä reaaliajassa.
Aiheesta muualla

Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPerin verkkosivut
| n k STTK |
| --- | --- |
Puheenjohtajat:  Lumme (1946–1947)  Parmanne (1947–1975)  Reini (1975–1990)  Swanljung (1990–2000)  Mäenpää (2000–2013)  Palola (2013–) 
Jäsenliitot:  Ammattiliitto Jyty  Ammattiliitto Kelan toimihenkilöt  Ammattiliitto Pro  Kirkon alat  Meijerialan Ammattilaiset MVL  METO - Metsäalan Asiantuntijat  Rakennusinsinöörit ja -arkkitehdit RIA  Suomen Konepäällystöliitto  Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPer  Suomen Laivanpäällystöliitto  Suomen pelastusalan ammattilaiset SPAL  Tehy  Toimihenkilöliitto Erto
Suomen Kansa Ensin

| Suomen Kansa Ensin |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  2018
Lopetti:  2023
Puheenjohtaja:  Riikka Salmi
Puoluesihteeri:  Matti Loimupalo
Varapuheenjohtajat:  Ari Lindström Annamari Karttunen
Ideologia:   nationalismi  EU-vastaisuus  arvokonservatismi  Nato-vastaisuus 
Poliittinen kirjo:  oikeisto-äärioikeisto
Toimisto:  Pori
Värit:  sininen ja valkoinen
Kotisivu:  www.skepuolue.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
SKE:n koju SuomiAreena 2018 -tapahtumassa.
Suomen Kansa Ensin (lyhenne SKE, ruotsiksi Finska Folket Först) oli suomalainen kansallismielinen puolue, joka jalostui Suomi Ensin -ryhmästä puoluehankkeeksi. Puolue oli tunnettu katutoiminnasta sekä aktiivisesta viestimisestä sosiaalisessa mediassa. Puolue asetti ehdokkaita eduskuntavaaleihin, europarlamenttivaaliin vuonna 2019, kuntavaaleihin ja aluevaaleihin. Eduskuntavaalien 2023 jälkeen puolue poistettiin puoluerekisteristä sen jäätyä ilman kansanedustajia kaksissa peräkkäisissä eduskuntavaaleissa. Saman vuoden heinäkuussa puolue hakeutui konkurssiin ja ilmoitti lopettavansa toimintansa.
Historia

Puolueen aktiivit olivat aikaisemmin toimineet Rajat kiinni! -kansanliikkeessä, josta he aluksi jakaantuivat Suomi Ensin -ryhmään tavoittelemaan muitakin asioita kuin rajakontrollia ja josta he myöhemmin irtaantuivat Suomen Kansa Ensin -yhdistykseksi, joka rekisteröitiin marraskuussa 2017. Lokakuussa 2018 yhdistys ilmoitti keränneensä puolueeksi rekisteröitymiseen tarvittavat 5 000 kannattajakorttia ja kertoi aikovansa osallistua seuraaviin eduskuntavaaleihin. Hakemus Suomen Kansa Ensin ry:n merkitsemiseksi puoluerekisteriin jätettiin 31. lokakuuta 2018,tarvitaan parempi lähde ja joulukuussa oikeusministeriö ilmoitti merkinneensä yhdistyksen puoluerekisteriin.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Vaalitulokset
Eduskuntavaalit
| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |  |
| 2019 | – | 2 366 | 0,08 % |  |
| 2023 | – | 1 225 | 0,04 % |  |
Europarlamenttivaalit
| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |  |
| 2019 | – | 2 495 | 0,14 % |  |
Kuntavaalit
| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |  |
| 2021 | – | 197 | 0,01 % |  |
Aluevaalit
| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |  |
| 2022 | – | 82 | 0,00 % |  |
Politiikka ja tavoitteet

SKE:n aatteellisen perustan muodosti kansallisen itsemääräämisoikeuden palauttaminen. Puolue tavoitteli Suomen eroa Euroopan unionista ja eurosta. Lisäksi se vastusti Suomen liittymistä Natoon tai mihinkään muuhunkaan sotilaalliseen liittoutumaan. SKE painotti omien vahvojen puolustusvoimien tärkeyttä. SKE:n tavoitteena oli myös suoran demokratian eli sitovien kansanäänestysten saaminen kansalliseen päätöksentekoon. Puolue ei ottanut juuri kantaa oikeisto–vasemmisto-jakoon.
Yksityiskohtaisemmiksi tavoitteikseen puolue listasi muun muassa maanviljelijöiden verovapauden, kahden ruotsinkielisen itsehallinnollisen maakunnan perustamisen etelärannikolle ja Pohjanmaan rannikolle, Suomen kultavarantojen kotiuttamisen ulkomailta ja jakamisen kansalle kultakolikoina, Yleisradion pilkkomisen ja hajauttamisen, lastensuojeluviranomaisten toiminnan lakkauttamisen nykymuodossaan, vähintään 2–3 lapsen perhekoon tukemisen kulttuurillisesti ja taloudellisesti, suojeluskuntien muodostamisen tukemisen, sekä kansallisen totuuskomission perustamisen tutkimaan viranomaisrikollisuutta.
Sisäiset erimielisyydet

SKE:n sisäiset erimielisyydet tulivat julki tammikuussa 2019.
Kajaanin puoluekokouksessa marraskuussa 2019 puheenjohtajaäänestyksessä syntyneen erimielisyyden jälkeen puolueen entinen puheenjohtaja Marco de Wit ja hänen tukijansa siirtyivät jatkamaan kokousta toiseen paikkaan. Kiistaa oli tullut valtakirjojen käytöstä äänenlaskennassa. Pirkanmaan käräjäoikeuden syksyllä 2022 antaman tuomion mukaan de Witin ja hänen tukijoidensa kokous ei ollut oikea puoluekokous, eikä puolueen säännöissä ollut määräyksiä valtakirjojen käytöstä, joten niiden käyttäminen ei ollut sallittua. Lisäksi de Wit ja kaksi muuta henkilöä oli jo erotettu puolueesta ennen kokousta.
Puolue oli myös järjestänyt 29. joulukuuta 2018 Helsingissä ylimääräisen puoluekokouksen sisäisten linjaerojen takia. Varapuheenjohtaja Ari Lindströmin mukaan kokouksessa rikottiin yhdistyslakia esimerkiksi vaihtamalla kokouspaikkaa kesken kokouksen, ja osa puolueen jäsenistä valmisteli asian johdosta toimenpiteitä. Myöskään tämä kokous ei käräjäoikeuden mukaan ollut oikea puoluekokous.
Kohut ja rikosepäilyt

Puolueen eduskuntavaaliehdokkaan, janakkalalaisen Jenni Uotilan kommentti maaliskuussa 2019 sosiaalisessa mediassa 50 kuolonuhria vaatineesta Christchurchin moskeijaiskuista herätti ihmetystä. Uotila jakoi päivityksessä VK-palveluun videokuvaa iskusta ja kommentoi sitä ”Ystävä hyvä Hienosti Käy Moskeijjassa kylässä”. Tekstin perässä oli hymyilevä kieltä näyttävä emoji.
Helsingin poliisilaitos ilmoitti 9. huhtikuuta 2019, että se epäilee puolueen eduskuntavaalikampanjan yhteydessä silloista puheenjohtajaa Marco de Witiä ja toista ehdokasta Kristiina Brandtia kiihotuksesta kansanryhmää vastaan. Puolueen vaalitilaisuudessa oli esillä vaalimainoksia, joiden tekstit ovat poliisin mukaan sisältäneet maahanmuuttajien ja seksuaalivähemmistöjen syrjintää ja joiden epäillään täyttävän rikoksen tunnusmerkistön. Rikosepäily liittyi vaalimainoksiin, joissa luki ”matut ulos” ja ”homotus kaappiin”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen Kansa Ensin Wikimedia Commonsissa
Suomen Kansa Ensin rp:n verkkosivusto[vanhentunut linkki]
Suomen Kansa Ensin ry/rp:n säännöt (Arkistoitu – Internet Archive) 2.11.2017 (PDF)
Oranssi vallankumous

Oranssi vallankumous oli Ukrainan presidentinvaaleista marraskuussa 2004 alkanut tapahtumasarja, joka päättyi entisen presidentti Leonid Kutšman tukija Viktor Janukovytšin tappioon Viktor Juštšenkolle. Janukovytš kerkesi julistautua vilpillisinä pidetyn presidentinvaalin toisen kierroksen voittajaksi, mutta laajat mielenosoitukset ja vaalien tuomitseminen johtivat lopulta verettömästi tilanteen raukeamiseen uusintavaaleissa, jotka Janukovytš hävisi.
Tausta

Ukrainan presidentti ennen oranssin vallankumouksen tapahtumia oli Leonid Kutšma. Kutšman politiikka pyrki läheisiin suhteisiin Venäjän kanssa, mutta toisaalta myös lisäämään Ukrainan liikkumavaraa lähentymällä länteen. Euroopan unioni ei lämmennyt Ukrainan halukkuudelle liittyä EU:hun, mutta Yhdysvallat antoi maalle huomattavaa tukea. Ulkopolitiikan ohella Kutšma pyrki lisäämään omaa valtaansa, mikä johti ajan myötä yhä autoritaarisempaan hallintoon. Etenkin nämä pyrkimykset synnyttivät vastareaktion, joka puhkesi niin sanottuna oranssina vallankumouksena.
Kutšma ryvettyi useissa eri skandaaleissa. Hänet liitettiin esimerkiksi kriitikkonsa Heorhi Gongadzen murhaan lokakuussa 2000. Tapauksen jälkeen julkaistiin ääninauhoja, joiden voidaan tulkita olevan Kutšman antama murhakäsky. Opiskelijat ja nuoriso alkoivat järjestää Kutšman vastaisia mielenosoituksia tunnuksenaan iskulause "Ukraina ilman Kutšmaa". Viktor Juštšenko kuului presidentin kannattajiin, kunnes presidentin tukijat ja kommunistit ajoivat läpi epäluottamuslauseen häntä vastaan etenkin aatteellisten erimielisyyksien takia. Juštšenko asettui sittemmin avoimesti Kutšman vastaisen Meidän Ukrainamme -puolueen johtoon.
Meidän Ukrainamme nousi Ukrainan Korkeimman neuvoston suurimmaksi puolueeksi vuoden 2002 vaaleissa. Vaikka oppositio oli voittanut vaalit, Viktor Janukovytšin Yhtenäisen Ukrainan puolesta kokosi kuitenkin Kutšman puolelle suurimman parlamenttiryhmän. Vaaleja pidettiin etenkin paikoittain jonkin verran vilpillisinä. Ilmeisesti ainakin osaa tuloksista muokattiin Yhtenäisen Ukrainan puolesta -ryhmän eduksi.
Vuonna 2002 julkaistiin lisää ääninauhoja, joilla Kutšma sekaantui tutkien myymiseen Saddam Husseinin Irakiin. Hän menetti tukensa Yhdysvalloilta, joka oli tähän mennessä katsonut hänen väärinkäytöstensä läpi. Kutšman vastaiset mielenosoitukset vilkastuivat. Ulkopoliittisen ja sisäpoliittisen aseman heikentyessä Kutšma lähentyi itään. Hänen päätukijansa oli nyt Venäjä ja Vladimir Putin. Kutšma liittyi Venäjän, Valko-Venäjän ja  Kazakstanin mukana yhteisen talousalueen sopimukseen, jota ei kuitenkaan keretty panna toimeen ennen seuraavan presidentinvaalin tapahtumia.
Ukrainan oranssin vallankumouksen tapahtumia oli edeltänyt useampi niin sanottu värivallankumous. Serbian Slobodan Milošević oli syrjäytetty vuonna 2000 ja Georgian Eduard Ševardnadze vuonna 2003, molemmat vaalien jälkeen tehtyjen vaalivilppisyytösten jälkeen.
Tapahtumat

Vuoden 2004 loka-marraskuussa Ukrainassa käytiin kiistellyt presidentinvaalit. Presidentti Kutšman odotettiin aluksi venyttävän maan perustuslakia ja asettuvan ehdolle kolmannelle kaudelle. Lopulta hän jättäytyi kuitenkin sivuun pääministerinsä Viktor Janukovytšin hyväksi. Janukovytš oli Venäjän suosikkiehdokas. Vladimir Putin tuki hänen kampanjaansa esiintymällä näyttävästi Janukovytšin kanssa julkisuudessa Kiovassa. Vaalikampanjassa käytettiin lisäksi jo Kutšman kauden tapaan valtionhallintoa. Oppositioehdokkaita ei esimerkiksi juuri näkynyt valtion tv-kanavilla. Janukovytšin päävastustaja oli lähentymistä Naton ja EU:n kanssa ajanut Viktor Juštšenko. Juštšenkolla oli länsimaiden selkeä tuki. Ilmapiiri oli ennen vaaleja hyvin jännittynyt. Kaduilla oli mielenosoittajia ja Juštšenko myrkytettiin hänen lounastettuaan salaisen palvelun johdon kanssa. Juštšenko toipui, mutta myrkytys jätti jälkensä hänen kasvoihinsa.
Janukovytš sai vaalien ensimmäisellä kierroksella 40 % äänistä ja voitti Juštšenkon prosentilla. Toisella kierroksella 21. marraskuuta Janukovytšin sanottiin virallisten laskelmien mukaan saaneen 50 % ja Juštšenkon 47 %. Nopeasti Janukovytš näyttäytyi voittajana televisiossa ja sai jo onnittelupuhelun Putinilta. Tulokset olivat kuitenkin ristiriidassa ovensuukyselyjen kanssa. ETYJ:n tarkkailijat ilmoittivat vaalissa ja ääntenlaskennassa olleen huomattavia väärinkäytöksiä.
Kiovan itsenäisyyden aukiolla (ukr. Maidan Nezaležnosti) eli Maidanilla alettiin järjestää Janukovytšin ja Kutšman vastaisia mielenosoituksia. Ensimmäinen joukkokokous järjestettiin 22. marraskuuta. Niiden pääjärjestäjä oli nuorisojärjestö Jo riittää eli Pora. Aukiolle oli pystytetty telttaleiri, jota koristeltiin oransseilla tunnuksilla. Tunnusten mukaan tapahtumat tulivat tunnetuksi oranssina vallankumouksena. Mielenosoittajat saivat tukea myös yhteiskunnan vallanpitäjiltä. Heidän taakseen asettuivat paitsi Juštšenko, mutta myös Julia Tymošenkon ja Oleksand Morozin johtamat puolueet. Kiovan kaupunginhallitus oli päättänyt olla hyväksymättä vaalitulosta. Poliisi ja armeija eivät puolestaan ryhtyneet mielenosoitusten tukahduttamiseen. Monet entisistä Kutšman kannattajista joko hylkäsivät hänet, tai jättäytyivät muuten tapahtumien taka-alalle.
Lopulta Puolan presidentti Aleksander Kwaśniewski taivutteli Kutšman hyväksymään uudet vaalit. Ukrainan korkein oikeus päätti presidentinvaalien toisen kierroksen tuloksen olleen pätemätön ja toinen kierros määrättiin uusittavaksi. Samaan tapaan myös Ukrainan Korkein neuvosto hylkäsi vaalituloksen ja antoi keskusvaalilautakunnalle epäluottamuslauseen. Presidentinvaalien uusi toinen kierros järjestettiin 26. joulukuuta 2004. Juštšenko sai äänistä 52 % ja Janukovytš 47 %. Ukrainan länsiosissa äänestettiin selvästi Juštšenkon ja itäosissa Janukovytšin puolesta. Uusien vaalien myötä kireä tilanne oli lopulta lauennut ilman verenvuodatusta.
Seuraukset

Jo oranssin vallankumouksen aikana presidentin valtaa vähennettiin Ukrainan perustuslaissa. Monet vallankumouksen kannattajat halusivat siirtyä parlamentaarisempaan järjestelmään. Tähän suostuivat myös Janukovytšin kannattajat, joiden ehdokas ei ollut päässyt presidentiksi. Vuonna 2006 voimaan tulleiden muutosten mukaan presidentti nimitti enää vain pääministerin ja muutamia muita turvallisuudesta vastaavia ministereitä. Hallituksen oli nautittava sekä presidentin, että parlamentin luottamusta. Parlamenttivaalien jälkeen oli muodostettava uusi hallitus.
Vuoden 2005 helmikuussa nimitettiin Julia Tymošenkon johtama uusi hallitus, jonka jäsenet koostuivat oranssia vallankumousta toteuttaneista kolmesta puolueesta ja liike-elämän edustajista. Ensimmäiset Korkeimman neuvoston vaalit vallankumouksen jälkeen käytiin maaliskuussa 2006. Suurin voittaja oli presidentinvaalit hävinneen Janukovytšin kannattajien Alueiden puolue. Vaikeiden neuvottelujen jälkeen elokuussa 2006 muodostettiin oranssin vallankumouksen rintamalinjat ylittänyt uusi Janukovytšin hallitus.
Juštšenko toimi presidenttinä vuoteen 2010 saakka. Yhteistyö Janukovytšin kanssa ei toiminut. 2007 alkoi myös finanssikriisi, joka johti bruttokansantuotteen romahdukseen. Hänen kannatustaan söi myös rehottava korruptio. 2010 vaaleissa Janukovytš voitti vastaehdokkaaksi lähteneen Tymošenkon.
Venäjä alkoi pelätä Oranssin vallankumouksen kaltaisen tapahtumasarjan toistumista, joka kaataisi nykyisen eliitin pois vallasta. Oranssin vallankumouksen perusteella kiellettiin sittemmin esimerkiksi "ulkomaisten agenttien" toiminta Venäjällä. Tapahtumat olivat romuttaneet myös toiveet Ukrainan paluusta Venäjän yhteyteen. Vallankumous nähtiin Yhdysvaltojen johtamana salaliittona.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Säilyńoja, Juhana: Ukrainan oranssin vallankumouksen lapset saivat pian pettyä Yle Elävä arkisto.  9.12.2013. Viitattu 22.11.2018.
Tiilikainen, Teppo: Ukrainan presidenttipeli: Oranssin vallankumouksen hautajaiset Suomen kuvalehti.  16.1.2010. Viitattu 22.11.2018.
Huhtala, Tuomas: Naapuruuden haasteet - Ukrainan "eurooppalainen valinta" ja Euroopan unionin kansainvälinen toimijuus.  Tarmpere:  Pro Gradu-tutkielma, Tampereen yliopisto - Johtamiskorkeakoulu, 2012.  Teoksen verkkoversio (viitattu 22.11.2018). (Arkistoitu – Internet Archive)
Mielenosoittajien telttaleiri Kiovassa.
Suomen Kirjailijaliitto

Suomen Kirjailijaliitto r.y. on vuonna 1897 perustettu suomeksi kirjoittavien kaunokirjailijoiden aatteellinen ja ammatillinen järjestö. Siihen kuuluu yli 800 jäsentä. Jäseneksi voidaan hyväksyä henkilö, joka on julkaissut vähintään kaksi itsenäisesti luotua suomenkielistä kaunokirjallista teosta, ja jota tuotantonsa taiteellisen ja ammatillisen tason perustella voidaan pitää kirjailijana.
Liiton puheenjohtajaksi valittiin marraskuussa 2022 Ville Hytönen. Häntä edelsi tehtävässä vuodesta 2018 alkaen Sirpa Kähkönen, joka valittiin vuonna 2020 uudelle kolmivuotiskaudelle 2021–2023. Hän luopui tehtävästä kesken kauden 2022.
Kirjailijaliiton sääntöjen mukaan yhdistyksen tehtävänä on kehittää, vahvistaa ja valvoa kirjailijantyön aineellisia ja henkisiä edellytyksiä, edistää suomalaista kirjallisuutta ja toimia suomenkielisten kirjailijoiden valtakunnallisena yhdyssiteenä. Kirjailijaliiton tehtäviin kuuluvat sananvapauden puolustaminen, tekijänoikeuksien valvominen, ammattikunnan edunvalvonta, kirjailijoiden taloudellinen avustaminen, kansainvälinen yhteistyö, julkaisutoiminta ja alan tilaisuuksien järjestäminen. Liitto julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Kirjailija-lehteä. Lehti muuttui kaikille avoimeksi verkkojulkaisuksi maaliskuussa 2024.