stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Che Guevara
Perintö

Guevaran kirja La Guerra de Guerrillas nähtiin aikanaan esikuvallisena epätasaisten sotien käynnissä. Chen kuoleman jälkeen monien mielestä hänen taktiikkansa osoittautui kuitenkin tehottomaksi, koska Kuubassa toteutettu vallankumous ei ollut suoraan sovellettavissa muihin maihin. Guevara uskoi, että pieni joukko sissejä (foco) hyökätessään rajusti hallitusta vastaan saisi väestön vallankumouksellisuuden lisääntymään niin, ettei olisi tarpeellista rakentaa suuria organisaatioita edistämään asteittaista siirtymistä aseelliseen vallankumouksellisuuteen. Vuonna 1979 Nicaraguan sandinistisissit kuitenkin syöksivät vallasta diktaattori Anastasio Somozan parikymmenvuotisen sissisodan tuloksena. Irakin sodassa paikalliset vastarintataistelijat tekivät oman sovelluksensa Chen foco-taktiikasta kaupunkioloissa.
Ranskalainen filosofi Jean-Paul Sartre kutsui Guevaraa ”aikamme täydellisimmäksi ihmiseksi”. Time-aikakauslehti valitsi Ernesto Guevaran 1900-luvun sadan merkittävimmän ihmisen listaan, jossa oli hänen lisäkseen vain yksi latinalaisamerikkalainen. Toimittaja Richard Gottin mukaan Guevarasta saattaa vielä tulla Simón Bolívarin rinnalla Latinalaisen Amerikan historian merkittävin poliittinen symboli.
Guevaran viimeinen päiväkirja julkaistiin internetissä vuonna 2012 alkuperäisenä versiona.
Ideologia

Che Guevara oli marxilainen sosialisti, joka ei kuitenkaan pitäytynyt vain yhdessä sosialismin suuntauksessa elämänsä aikana. Kuuban suuntautuessa enemmän ja enemmän Neuvostoliittoon päin Guevara tunnusti marxilais-leninististä ideologiaa, mutta päätti lopulta tehdä siihen pesäeron todettuaan sen liian stalinistiseksi ja taantumukselliseksi. Guevara sympatisoi suuresti kehitysmaita, erityisesti Latinalaisessa Amerikassa, ja osaltaan siksi etsi näiden asemaan ratkaisua muun muassa maolaisuudesta, jota ei kuitenkaan koskaan sisäistänyt. Halutessaan levittää vallankumousta ympäri maailmaa Che Guevaraa on kutsuttu myös trotskilaiseksi, johon internationalismi ja maailmanvallankumouksen levittäminen kuuluvat olennaisena osana.
Kritiikkiä

Guevaran väitetään henkilökohtaisesti olleen vastuussa satojen talonpoikien ja kansalaisten surmista Kuuban vankiloissa ja hänen sissiarmeijansa valtaamilla alueilla. Myös valeteloituksia järjestettiin väestön pelottamiseksi. Free Society Project on yhdysvaltalainen kansalaisjärjestö, jonka Cuba Archive -projekti pyrkii listaamaan Kuuban vallankumouksessa kuolleet. Se pitää myös kirjaa ihmisistä, jotka Che Guevara määräsi teloitettavaksi Kuubassa 1957–1959. Listalla on 13 Sierra Maestrassa, 17 Santa Clarassa ja 102 La Cabañassa teloitettua Batistan alaisuudessa palvellutta sotilasta ja poliisia. Listalla ei ole ihmisiä, joiden kuoleman hän aiheutti epäsuoremmin tai sotatoimissa.
Populaarikulttuurissa

Richard Fleischer ohjasi Guevarasta jo vuonna 1969 kiistellyn elämäkerrallisen elokuvan Che Guevara, jossa pääosia esittivät Omar Sharif (Che) ja Jack Palance (Castro). Elokuvassa Castro ja Che joutuvat välirikkoon, ja jälkimmäinen tuhoutuu Bolivian vuorilla tyhjässä kapinassa.
Andrew Lloyd Webberin ja Tim Ricen Broadway-musikaali Evita (1978) yhdistää Chen ja Juan Perónin vaimon Eva Perónin tiet kuvitteellisessa käsikirjoituksessa, jossa Che toimii kertojana asettaen Evitalle vaikeita ideologisia kysymyksiä. Näytelmän pohjalta tehtiin Alan Parkerin ohjaama elokuva Evita (1996), jossa Eva Perónia esitti Madonna ja Chetä espanjalainen Antonio Banderas. Todellisessa elämässä Guevara ja Eva Perón eivät koskaan tavanneet.lähde?
Vuonna 2004 Guevaran ja Alberto Granadon matkapäiväkirjojen perusteella valmistui brasilialaisen Walter Sallesin ohjaama elokuva Moottoripyöräpäiväkirja. Elokuvassa Chetä esittää meksikolainen Gael García Bernal ja hänen ystäväänsä Granadoa Chen sukulainen Rodrigo de la Serna. David Attwoodin vuonna 2002 ohjaamassa minisarjassa Fidel & Che käydään läpi Che Guevaran elämä Fidel Castron tapaamisesta hänen kuolemaansa saakka. Siinäkin Chetä näyttelee Gael García Bernal. Vuonna 2008 julkaistiin Steven Soderberghin ohjaama kaksiosainen elokuva Che, jossa Guevaraa esittää puertoricolainen näyttelijä Benicio del Toro.lähde?
 
Suomalainen pop/rock-yhtye Happoradio teki vuonna 2008 kappaleen ”Che Guevara”. Chestä on laulanut myös Pelle Miljoona vuonna 1990 ilmestyneellä levyllään Rauhan aika.lähde?
Esseessään The Cult of Che kirjailija Paul Berman kritisoi elokuvaa Moottoripyöräpäiväkirja. Bermanin väitteiden mukaan Yhdysvalloissa, jossa Moottoripyöräpäiväkirja sai raikuvat suosionosoitukset Sundancen elokuvajuhlilla, Chen ylenpalttinen ihannointi on jättänyt Kuuban ihmisoikeusrikokset varjoonsa.lähde?
Suomeksi julkaistut Guevaran teokset

Vallankumoussota Kuubassa.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20830-6
Moottoripyöräpäiväkirja.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 952-459-047-6
Tien päällä taas.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27909-9
Lapset

Hilda Gadean kanssa (avioituivat 8. elokuuta 1955, erosivat 22. toukokuuta 1959):
Hilda Beatriz Guevara Gadea (15. helmikuuta 1956 México – 21. elokuuta 1995 Havanna)
Aleida Marchin kanssa (avioituivat 2. kesäkuuta 1959):
Aleida Guevara March (s. 17. marraskuuta 1960 Havanna)
Camilo Guevara March (s. 20. toukokuuta 1962 Havanna)
Celia Guevara March (s. 14. kesäkuuta 1963 Havanna)
Ernesto Guevara March (s. 24. helmikuuta 1965, Havanna)
Lidia Rosa Lópezin kanssa (avioliiton ulkopuolella):
Omar Pérez (19. maaliskuuta 1964, Havanna)
Kirjallisuutta

Fidel & Che. Ystävät vallankumouksessa. Helsinki: Like, 2010. ISBN 978-952-01-0505-1.
Rojo, Ricardo: Ystäväni Che. Suomentaneet Jyrki Lappi-Seppälä ja Matti Brotherus. Helsinki: Kirjayhtymä, 1970.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Che Guevara. Marxist Internet Archive. (englanniksi)
Che Guevaran kuolema. Ylen Elävä arkisto.
Gonzales, Mike: Chen ylösnousemukset. Sosialistiliitto.
Haastattelu ranskaksi, tekstitys englanti. Geneve 1964.
Mikkonen, Erkka: Che Guevara kutsuu vallankumoukseen 90 vuotta syntymänsä jälkeen. Yle uutiset 14.6.2018.
Reime, Hannu: Che Guevara oli vallankumouksellinen, mutta ei demokraatti. Kansan uutiset 27.12.2017.
Schneider, Guillermina Sutter: Che Guevara Was a Racist, Homophobe and Mass Murderer. 9.10.2017. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia 2  Kreikka 2  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Ernesto Guevaran synnyintodistus.
Ernesto 22-vuotiaana apumoottorilla varustetun polkupyöränsä kanssa sanomalehdessä julkaistussa mainoksessa.
Che Santa Claran valtauksen jälkeen.
Castron ensimmäisen hallituksen lyhytikäinen presidentti Manuel Urrutia (keskellä aurinkolasit päässä). Vasemmalla Che ja oikealla Camilo Cienfuegos pukeutuneena päähineeseen.
Che Guevara ja Brasilian presidentti Jânio Quadros 1961.
Bolivian kartta ja Vallegranden sijainti.
Chen kasvot Kuuban sisäministeriön rakennuksen seinällä Havannassa. Hasta la victoria siempre on vallankumouksen motto (aina voittoon asti).
Yksityiskohta Augusto Staritan Che Guevaran patsaasta. Patsas sijaitsee Guevaran kuolinpaikalla Boliviassa.
Ernesto Che Guevaran mausoleumi Santa Clarassa Kuubassa, jonne hänen maalliset jäännöksensä haudattiin 1997 niiden löydyttyä joukkohaudasta Boliviasta.
Che keskustelee Jean-Paul Sartren ja Simone de Beauvoirin kanssa.
Tunnettu Alberto Kordan ottamasta kuvasta muokattu Chen kasvokuva.
Jari Hakanen

| Jari Hakanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1961 (ikä 63–64) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tutkimusprofessori (TTL)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (VTM, VTL 1991, VTT 2005)
Instituutti:  Työterveyslaitos
Tutkimusalue:  työhyvinvointi, mm. työn imu, voimavaralähtöinen näkökulma, palveleva johtajuus, työn tuunaus, aktiivinen muutoksiin sopeutuminen, sisäinen yrittäjyys
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jari J. Hakanen (s. 1961 Helsinki) on suomalainen sosiaalipsykologi (VTT) ja Helsingin yliopiston sosiaalipsykologian dosentti, joka työskentelee Työterveyslaitoksen tutkimusprofessorina työhyvinvointiin ja työssäjaksamiseen liittyvien teemojen parissa. Hänet tunnetaan erityisesti innostavaan työhön liittyvän työn imun tutkijana ja puolestapuhujana. Hän on tutkinut myös työtä positiiviselle psykologialle tyypillisestä voimavaralähtöisestä näkökulmasta, palvelevaa johtajuutta, työn tuunaamista ja aktiivista muutoksiin sopeutumista sekä sisäistä yrittäjyyttä. Hakanen on erittäin suosittu luennoitsija työpaikoilla ja häntä on usein haastateltu joukkotiedotusvälineissä.
Hakanen opiskeli aluksi puolitoista vuotta konetekniikkaa Teknillisessä korkeakoulussa. Sitten hän opiskeli sosiaalipsykologiaa Helsingin yliopiston Valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Hän teki maisterivaiheen lopputyönsä saattohoidosta lääkäreiden, hoitajien ja potilaiden haastattelututkimuksena kolmessa sairaalassa (HYKS, kaupunginsairaala ja Terhokoti). Erinomaiseksi arvioitu gradututkimus hyväksyttiin myös lisensiaattityönä (Kuoleman kolme näyttämöä : etogeeninen tarkastelu, 1991). Myöhemmin, jo TTL:n tutkijana toimiessaan Hakanen valmistui valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta. Hänen suomenkielinen väitöskirjatutkimuksensa (2005) oli otsikoitu Työuupumuksesta työn imuun : työhyvinvointitutkimuksen ytimessä ja reuna-alueilla. Väitöstilaisuus oli tupaten täynnä; väitöskirjasta on otettu neljä painosta.
Hän on työskennellyt tutkimustehtävissä Työterveyslaitoksella helmikuusta 1998 lähtien. Tätä ennen hän toimi muun muassa Työväen sivistysliiton opintokeskuksen aikuiskouluttajana 1990-luvulla. Vuonna 1995 hän siirtyi 2,5 vuodeksi Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskus Stakesiin tutkijaksi. Tehtävä liittyi itsemurhien ehkäisyprojektiin. Hakanen koordinoi seitsemän osatutkimuksen aineistonkeruuta ja raportointia. Tehtävän loppuvaiheessa hän huomasi Työterveyslaitoksen työaikkailmoituksen määräaikaisen työuupumustutkija tehtävään, haki sitä ja sai paikan. Hän tutustui tässä tehtävässään hollantilaiseen työuupumustutkija Wilmar Schaufeliin, ja pääsi työskentelemään Schaufelin ja Arnold Bakkerin Hollannissa kanssa kaksi kuukautta. Tänä aikana hän perehtyi työn ilon tutkimusmenetelmiin ja kirjoitti ensimmäiset kansainväliset tutkimusartikkelinsa työn imusta. Käännöstermin työn imu (engl. work engagement) Hakanen keksi 2000-luvun alkuvuosina. Hän sai Työsuojelurahastosta rahoitusta väitöskirjatutkimukseen ja tutkimuksen valmistumisvaiheessa 2004 vaikituisen työpaikan Työterveyslaitokselta.
Aiheesta muualla

Ylen Areena: Johtaminen on palvelutehtävä (toim. Satu Kivelä, to 31.1.2019, kesto 39 min 5 s) (areena.yle.fi)
Jari J. Hakanen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Jari J. Hakanen. Finnish Institute of Occupational Health. Modern Work and Leadership, PhD (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID
Verisunnuntai (1905)

Mielenosoittajat marssivat kohti Talvipalatsia.
Tsaarin sotilaat ampuvat mielenosoittajia Talvipalatsin edustalla. Kuva ei ole aito, vaan pysäytyskuva vuoden 1925  neuvostoliittolaisesta elokuvasta. Todellisuudessa kulkue ei ehtinyt kuutta kilometriä lähemmäs Talvipalatsia.
Verisunnuntai (ven. Кровавое воскресенье, Krovavoje voskresenje) oli Pietarissa juliaanisen kalenterin mukaan 9. tammikuuta tapahtunut väkivaltainen tapahtuma. Sotilaat hajottivat ampumalla työläisten mielenosoituskulkueen, joka oli matkalla Talvipalatsiin viemään anomuskirjettä tsaarille. Arviot kuolleiden lukumäärästä vaihtelevat virallisesti kerrotusta kahdesta sadasta yli tuhanteen.
Tapahtuma vahvisti konservatiivista siipeä Venäjän valtionhallinnossa, mutta vielä enemmän vallankumousliikettä, joka käytti sitä hyväkseen osoittamaan tsaarinvallan epäinhimillisyyttä. On esitetty epäilyksiä, että Venäjän salainen poliisi (ven. охрана, ohrana) osallistui kulkueen järjestämiseen heikentääkseen liberaalien asemaa Venäjän sisäpolitiikassa.
Tausta

Japanin sota oli ollut tappiollinen ja kallis venäläisille, ja kansa nousi vastustamaan sitä. Sota kärjisti yhteiskunnallisia ristiriitoja ja joudutti vallankumoustapahtumia. Port Arthurin piiritys oli päättynyt vain viikko ennen verisunnuntaita laivastotukikohdan antautumiseen 22. joulukuuta 1904, minkä jälkeen puhuttiin, että "vallankumous kolkuttaa ovella".
Venäjän salainen poliisi oli poliisijohtajaksi kohonneen entisen sosialistin Sergei Zubatovin  aloitteesta ryhtynyt perustamaan työväenyhdistyksiä ja yritti niiden toimeenpanemien lakkojen aikana pitää työläisten puolta. Pietarissa vuonna 1902 tämä "poliisisosialismi" sai aikaan, että tuhannet työläiset osoittivat mieltä rukoillen samalla tsaarin terveyden puolesta. Zubatovin työväenyhdistyksiin ilmestyi myös 32-vuotias pappi Georgi Gapon, joka oli poliisin agentti.
Anomus tsaarille

Tammikuussa 160 000 pietarilaista tehdastyöläistä oli lakossa. Gapon kehotti työläisiä osallistumaan sunnuntaina 9. tammikuuta kulkueeseen, joka Talvipalatsissa luovuttaisi tsaarille anomuskirjeen, joka kertoisi tavallisten ihmisten hädästä. Kulkueessa kannettaisiin kirkkolippuja, pyhiä ikoneja ja tsaarin muotokuvia.
Gapon lähetti kulkuetta edeltävänä päivänä Nikolai II:lle kulkueen anomuskirjeen, jossa vaadittiin poliittisia ja juridisia oikeuksia, työolojen parantamista, maareformia ja muita uudistuksia. Hän ilmoitti sunnuntaina tapahtuvasta marssista Talvipalatsille ja kirjoitti suurieleisesti: "älä pelkää mitään - - Minä, työläisten edustaja, ja minun toverini takaamme Sinun persoonasi koskemattomuuden".
Nikolai II ei jättänyt turvallisuuttaan Gaponin varaan, vaan pakeni salaa Talvipalatsista Tsarskoje Seloon (nyk. Puškin) noin 27 kilometrin päähän Pietarin eteläpuolelle.
Mielenosoituksen hajottaminen ampumalla

Gaponin mielenosoituskulkue pysäytettiin ampumalla kohti sen jälkeen, kun se ei ollut totellut pysäytyskäskyä eikä piitannut kasakkajoukkojen väkivaltaisesta hajotusyrityksestä, jossa käytettiin sapeleita.
Tsarskoje Selossa Nikolaille ilmoitettiin, että kaksisataa ihmistä oli kuollut. Neuvostoliiton virallisen historiankirjoituksen mukaan kuolleita oli yli tuhat ja lähes viisi tuhatta haavoittui. Myöhemmät selostukset esittävät ääriarvoina molemmat luvut.
Tapahtuman kuvauksia

Gaponin mielenosoitusta on kutsuttu "suureksi vallankumoukselliseksi kansannousuksi",  josta vuoden 1905 vallankumous lähti liikkeelle. Neuvostoliiton virallisen historiankirjoituksen mukaan päivä edisti suuresti Venäjän työläisten poliittista heräämistä. Toisaalta se katsoi, että kyseessä oli katala provokaatio, jossa ohranan agentti Gapon oli houkutellut työläiset verilöylyyn, josta bolševikit olivat ennalta varoittaneet, vaikka olivatkin osallistuneet anomuskirjeen kirjoittamiseen.
Tapahtuman kuvauksia > Osallistujamäärä

Kulkueesta ja sen hajottamisesta on esitetty kuvauksia, jotka palvelivat tsaarinvastaista propagandaa, mutta olivat kaukana todellisista tapahtumista. Yksi niistä on kulkueen osallistujamäärä, joksi enimmillään on tarjottu lukua 140 000.  Gapon itse lupasi jo etukäteen osallistujia olevan yli kolmesataa tuhatta. Historioitsijat ovat tyytyneet puhumaan muutamasta tuhannesta.
Tapahtuman kuvauksia > Missä ampuminen tapahtui?

Kulkueen esitetään tavallisesti edenneen Talvipalatsin edustalle Palatsiaukiolle, missä  tsaari ei ottanut anomusta vastaan. Sen sijaan vastassa oli sotilaita, jotka avasivat siviileihin kohdistuneen tulen.  Tapahtumalla on myös silminnäkijöitä, kuten taiteilija Aleksanteri Ahola-Valo, joka on värikkäästi kuvannut, miten Talvipalatsin luona alettiin ampua, lumi värjäytyi verellä, ja aukio peittyi maassa makaavista ihmisistä.  Kuvausta ovat levittäneet myös neuvostoliittolainen elokuva Yhdeksäs toukokuuta vuodelta 1925 sekä Šostakovitšin 11. sinfonia, jossa sotilaiden yhteislaukaukset kajahtelevat Palatsiaukiolla aseettomien mielenosoittajien massateurastuksessa.
Todellisuudessa protestikulkue ei koskaan päässyt Talvipalatsille asti. Gaponin kertomuksen mukaan kulkue yritettiin  hajottaa Narvan riemukaaren luona seitsemän kilometrin päässä palatsista. Jalkaväki sulki tien, ja niiden edessä oli komppania ratsuilla olevia kasakoita. "Hetken ajan me vapisimme", kirjoittaa Gapon, "ja sitten lähdimme taas eteenpäin". Kasakkakomppania hyökkäsi kulkueen kimppuun miekat paljastettuina iskien puolelta toiselle. Kasakat ryntäsivät eteenpäin koko kulkueen pituudelta, kääntyivät ja palasivat samalla tavalla takaisin Narvan riemukaarelle.
Sotilaat ilmeisesti vetäytyivät tämän jälkeen kulkueen edellä, sillä Gaponin kuvaamat tapahtumat jatkuvat vasta kilometrin päässä Narvan portilta olevalla Tarakanovskin kanavalla ja sen sillalla. Paikka oli kuuden kilometrin päässä Talvipalatsista ja merkitsi kaupungin ja esikaupunkien rajaa. Täällä sotilaat aloittivat tappavat yhteislaukaukset mielenosoittajia kohti varoitettuaan näitä ensin merkkitorvella, jonka viestiä Gaponin mukaan marssijat eivät ymmärtäneet.
Tapahtuman kuvauksia > Kulkueen rauhallisuus

Gapon korosti aikeidensa rauhanomaisuutta ("kiveäkään ei löydetty kuolleiden taskuista"), ja samaa ovat toistaneet myöhemmät kirjoitukset. Anomus sisälsi kuitenkin kohdan, jossa todettiin: "Kärsivällisyyden raja on tässä; meille on tullut se kauhea hetki, jonka kuolema on parempi kuin sietämättömien kidutusten jatkuminen."
Gapon kertoo muistelmissaan, että  kulkue epäröi sotilaiden tukittua tien. Tällöin hän kannusti joukkoa käheällä äänellä: "Ei, suoraan läpi vain. Rohkeutta! Kuolema tai vapaus!"
Tapahtuman kuvauksia > Sotilaat

Ampumiskäskyn oli antanut Pietarin sotilaskomentaja, Nikolai II:n serkku, suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš (1847–1909). Kasakoihin mielenosoituksen hajottajina ei luotettu, joten kulkuetta pysäyttämään oli määrätty Pietarin varuskunnan jalkaväki. Se ei kuitenkaan ollut saanut koulutusta väkijoukkojen hallintaan.
Aleksanteri Ahola-Valo kertoo nähneensä, miten sotilaat ampuivat Palatsiaukiolla (!) puihin kulkuetta katsomaan kiivenneitä pikkupoikia. Saman tarinan toistaa Dmitri Šostakovitš muistelmateoksessaan. Georgi Gapon ei omissa muistelmissaan vahvista tarinaa.
Seuraukset

Verisunnuntain tapahtumien johdosta keisarin suosio ja luottamus häntä kohtaan vähenivät, ja mellakat ja lakot levisivät vuoden 1905 aikana koko valtakuntaan. Jo 10. tammikuuta Moskovassa alkoi yleislakko. Hallitus toteutti aluksi vähäisiä parannuksia kansalaisvapauksiin. Liikehdintä johti lopulta vuoden 1905 vallankumoukseen, jolla oli vaikutuksia myös Suomen suuriruhtinaskuntaan.
Nikolai oli loppuvuodesta 1904 kutsunut neuvonpitoon kaikki Venäjän johtavat valtiomiehet. Kokous oli hyväksynyt päätöksen valtiojärjestyksen suuntaviivoista ja kehittämisestä, mikä merkitsi uudistusten alkua ja ehkä jopa perustuslakia. Päätös oli voitto liberaaleille voimille. Verisunnuntai katkaisi liberaalin kehityksen. Liberaali sisäministeri Svjatopolk-Mirski erosi, ja tammikuun 11. päivä taantumuksellinen Dmitri Trepov nimitettiin Pietarin kenraalikuvernööriksi. Neuvostoliiton virallinen historiankirjoitus näki Gaponin kulkueessa provokaation, jonka toivottiin johtavan vallankumousliikkeen kukistamiseen. Historioitsija Edvard Radzinski on spekuloinut oletuksella, että kulkue oli provokaatio, ja taustalla olisi voinut olla yritys korvata Nikolai II konservatiivisemmilla voimilla vallankumouksen estämiseksi. Verisunnuntain jälkeen konservatiivit vahvistivatkin asemiaan Venäjän hallinnossa, mutta samalla tapaus voimisti kumousliikkeitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verisunnuntai (1905) Wikimedia Commonsissa
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Puolalainen taiteilija Wojciech Kossak (1856-1942) sijoitti verisunnuntain tapahtumat virheellisesti Palatsiaukiolle.
Valentin Serovin maalaus kasakoiden hyökkäyksestä verisunnuntaina. Kulkuetta yritettiin ensin hajottaa sapeleiden ja hevosten avulla.
Maalaus protestikulkueesta Narvan riemukaaren luona (tuntematon tekijä, 1900-luvun alku)
Pietarin varuskunnan sotilaat odottavat Narvan portin luona aamupimeällä 9. tammikuuta 1905.
Narvan riemukaari nykyisin.
Eeva Hakulinen

Eeva Maria Hakulinen (o.s. Palonen, s. 29. tammikuuta 1974 Vammala) on suomalainen näyttelijä. Erityisesti hänet muistetaan televisiosarjoista Kun taivas repeää ja Taivas sinivalkoinen, joissa hän esitti lääkintälotta Aino Mäkelää.
Hakulinen työskenteli Porin teatterissa vuosina 2002–2009 sekä Jyväskylän kaupunginteatterissa 2009–2011. Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa Pyynikin kesäteatterissa. Vuodesta 2011 lähtien Hakulinen on kiinnitettynä Tampereen teatteriin. Hän on naimisissa näyttelijä Matti Hakulisen kanssa, ja heillä on tytär.
Eeva Hakulinen esiintyy laulajana vuonna 2013 julkaistulla kitaristi Seppo Tynin albumilla, joka sisältää Tynin säveltämiä Saima Harmajan runoja.