stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inger Ehrström
Henkilöhistoria

Inger Ehrströmin vanhemmat olivat  säveltäjä, musiikkikirjailija Otto Jarl Sigurd Ehrström ja Alice Enckell. Hänellä oli kaksi ottolasta. Ehrström tuli ylioppilaaksi 1937 ja valmistui diplomiekonomiksi 1941. Hän oli Taloudellisen tiedotustoimiston palveluksessa 1946–1960, Industritidningenin toimitussihteeri 1947–1960 sekä Mercatorin toimittaja vuodesta 1960 ja päätoimittaja 1966–1971. Hän osallistui myös muun muassa kotimaisten ja kansainvälisten naisjärjestöjen, suomenruotsalaisten kansankäräjien sekä RKP:n toimintaan ja oli Kauniaisten kauppalan- ja kaupunginvaltuuston jäsen.
Julkaisuja

Svenska Kvinnobörbundet 75 år, 1982
Helsinki-Malmin lentokenttä ja ensimmäiset rakennukset

Helsinki-Malmin lentoaseman terminaali vuonna 2020.
Koillis-lounaissuuntainen kiitotie 05/23 ei ole ollut aikoihin käytössä. Alkuperäinen betonipäällyste kuuluu Euroopan vanhimpiin.
Helsinki-Malmin lentoaseman kenttä, kiitotiet ja ensimmäiset rakennukset on suunniteltu virkamiestyönä. Kentän ja kiitoteiden suunnittelu annettiin Tie- ja vesirakennushallitukselle ja kentän ensimmäisten rakennusten suunnittelijoina olivat Rakennushallituksen arkkitehdit. Lentoaseman terminaalin eli hallintorakennuksen suunnittelu aloitettiin vuonna 1935. Rakennuksista toteutettiin ensin hangaari eli lentokonehalli, joka valmistui syksyllä 1937 ja terminaalirakennus valmistui lentoaseman ja terminaalin vihkiäisiin 15. toukokuuta 1938.
Malmin lentoasema kuuluu Museoviraston luokittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin; RKY-inventointi on valtioneuvoston päätöksellä 22.12.2009 otettu maankäyttö- ja rakennuslakiin perustuvien valtakunnallisten alueidenkäyttötavoitteiden tarkoittamaksi inventoinniksi rakennetun kulttuuriympäristön osalta. Museovirasto pitää terminaalirakennusta jopa kansainvälisesti erittäin hyvin alkuperäisessä asussa ja käytössä säilyneenä lentoasemarakennuksena, joka tarjoaa matkustajille lyhyet etäisyydet liikennealueille ja hyvät näköalat.
Kiitotiet

Malmin lentokentän rakentamisen vaiheet määräsi kiire: Ruotsissa oltiin luopumassa vesilentoliikenteestä heti, kun Bromman lentoasema valmistuisi vuonna 1936. Helsingin ja Tukholman välinen lentoliikenne lakkaisi, jollei Helsinkiin saataisi maalentokenttää. Artukaisten lentokenttä Turussa oli avattu syyskuussa 1935.
Kiitotiet rakennettiin ensin ja ne toteutettiin kahdessa vaiheessa: ensimmäinen työvaihe vuosina 1935–1936 käsitti koko kenttäalueen maanrakennustyöt salaojituksineen ja kuivatuksineen, neljän sorapintaisen kiitotien, koneiden seisontapaikkojen ja yhdysteiden ja lentoaseman tulotien rakentamisen. Kiitoteiden pituus oli 800 metriä ja niiden leveys 120 metriä, jossa varsinaista liikennealuetta oli keskellä 70 metrin leveydeltä ja sen molemmin puolin oli 25 metrinen vahvistettu alue. Sorapintaisia kiitoteitä ja muita liikennealueita ympäröivät osat kentästä kylvettiin nurmelle. Ensimmäinen vuorokone laskeutui Malmin lentoasemalle joulukuussa 1936.
Kiitotiet olivat kaksi vuotta sorapintaiset ja niiden pölyämistä hillittiin tietervalla. Toisessa rakennusvaiheessa vuonna 1939 ne saivat päällysteekseen kymmenen senttimetriä paksun, paikalla valetun betonilaattapinnan. Betonipäällyste peitti 800-metriset kiitotiet koko pituudelta, mutta vain 30 metrin levyisenä kaistana. Betonipäällyste tehtiin myös kentän yhdysteille, kiitotien päissä olleille kääntöpaikoille ja vuonna 1938 valmistuneen terminaalin eteen koneiden seisontatasanteelle. Malmin  lentoasema oli ensimmäisiä eurooppalaisia lentoasemia, jonka kiitotiet olivat kokonaan kestopäällystetyt.
Vuoden 1940 kesäolympialaiset oli tarkoitus järjestää Helsingissä. Lentoliikenteen ja -koneiden kehitys oli edennyt aimo harppauksin ja johti Malmin kiitoteiden pidennystarpeeseen jo vuonna 1938. Etelä-pohjoissuuntaisen pääkiitotien pidennys alkoi vuonna 1939, samaan aikaan, kun kentällä tehtiin päällystystöitä. Länsi-itäsuuntaisen poikittaiskiitotien pidentämin alkoi myöhemmin; sota ja lentokentän oleminen valvontakomission hallussa viivästyttivät sen pidentämistä niin paljon, että sen osalta työ valmistui vasta 1940-luvun lopulla. Kiitoteiden pidennykset olivat aluksi sorapintaisia. Etelä-pohjoissuuntaisen kiitotien pituudeksi tuli 1 400 metriä ja länsi-itäsuuntaisen 1 100 metriä.
Kiitotiet > Helsinki-teksti

Lentokentän keskialueelle merkittiin eurooppalaisen tavan mukaan kentän isäntäkaupungin nimi suurin kirjaimin. Teksti ”HELSINKI” on 64 metriä pitkä ja sen kirjaimet ovat kuusi metriä korkeat. Kirjaimet tehtiin kalkkikivirouheesta. Teksti tehtiin vuonna 1937 ja se näkyi taivaalle 1950-luvun lopulle saakka. Kirjaimet katosivat vähitellen nurmen alle. Ne paikallistettiin vuonna 2013 ja entisöitiin talkoilla alkuperäiseen mallisiksi keväällä 2015.
Rakennukset

Lentokonehallin suunnittelivat arkkitehti Dag Englund, Onni Ermala, joka oli Rakennushallituksessa piirtäjän vakanssilla, ja arkkitehti Yrjö Sadeniemi. Sadeniemi oli hankkeen alkuvaiheessa vielä Rakennushallituksen edeltäjän, Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtaja. Terminaalirakennuksen suunnittelijat olivat arkkitehdit Yrjö Waskinen, Dag Englund, Vera Rosendal ja Onni Ermala. Suunnittelutyötä johtivat viraston pääjohtajaksi vuonna 1936 valittu arkkitehti Väinö Vähäkallio ja yliarkkitehti Martti Välikangas.
Rakennukset > Lentokonehalli

Ensimmäinen Malmin lentoasemalle valmistunut rakennus oli lentokonehalli eli hangaari, joka on mitoitettu viidelle Junkers Ju 52 -lentokoneelle. Valtavan lentokoneiden säilytyshallin lisäksi rakennukseen kuuluu matala takaosa ja kaksikerroksinen siipirakennus, jossa oli myös koko aseman lämpökeskus. Rakentaminen aloitettiin kesällä 1936 ja rakennus valmistui lokakuussa 1937. Koska terminaalin rakennustyöt voitiin aloittaa vasta vuonna 1937 ja ne valmistuisivat keväällä 1938, hangaarissa oli aluksi tilat matkustajille, tullille ja passitarkastukselle, myös lennonjohto toimi aluksi lentokonehallissa. Matalassa lentokonehallin takaosassa oli muun muassa korjaamotiloja, siipirakennus oli toimistoille.
Rakennus on kooltaan vaikuttava, sen bruttoala on noin 5 000 neliömetriä, tilavuus noin 40 000 kuutiometriä ja hangaarin ala noin 3 170 neliömetriä. Lentokonehallissa on isot ikkunat, ja rakennuksen kentän puoleisella sivulla on kaksi moottorikäyttöistä liukuovea, joiden kummankin vapaa aukko on 48 metriä. Halli on perustettu 300 rautabetonipaalun varaan. Rakennuksen julkisivut ovat slammattua tiiltä. Hangaarin betonilattian liikuntasaumat on muodostavat kuusikulmioisen kuvion. Hallin teräsprofiileista koottujen kattotuolien jänneväli on poikkeuksellisen pitkä. Hallin rakennesuunnitelman teki insinööritoimisto U. Varjo, joka oli ollut mukana suunnittelemassa Härmälän lentokonetehdasta. Malmin lentoaseman lentokonehalli oli eräs Euroopan suurimmista yksittäisistä hangaareista.
Lentokonehalli on lämmitetty, hallissa on tavalliset lämpöpatterit ja lisäksi nopeaan lämpötilan nostoon oli lämpöpuhaltimet. Liukuovien kynnyksissä olevat tuulettajat loivat oviaukkoon ilmaverhon, joka osaltaan esti lämpöä karkaamasta hallista ovien ollessa auki.
Varhaisissa suunnitelmissa oli myös toinen lentokonehalli, joka olisi sijoittunut symmetrisesti terminaalirakennukseen nähden. Suunnitelma toisesta hangaarista jäi lopulta toteutumatta.
Rakennukset > Terminaali

Lentoaseman suunnittelutehtävää varten tehtiin opintomatkoja Eurooppaan, erityisesti merkittäväksi koettiin Berliinin Tempelhof ja Budapestin lentoasema, joka muistutti Malmin terminaalia.
Kolmikerroksisesta, sylinterimäisestä rakennuksesta erkanee kaksi matalaa siipirakennusta. Yleisö pääsi kattoterasseille ulkoportaita pitkin. Lennonjohtotorni on rakennuksen kentän puolella. Korkeaan keskihalliin tulee valoa lanterniini-ikkunoista.
Ensimmäisessä kerroksessa oli saapuvien ja lähtevien matkustajien tilat. Toinen kerros varattiin ravintolalle ja kolmas toimistoille.
Talon ympäri kiertävät nauhaikkunat terrastirapattujen vaakapintojen välissä. Ravintolan sisustus hankittiin pääasiassa Artekista. Sisustuksen värit suunnitteli taiteilija Eino Kauria. Maalauspinnoissa hyödynnettiin muun muassa erilaisia kiiltoasteita.
Terminaalin ulkorappauksen tilalle asennettiin pellit 1950-luvun lopulla ja ensimmäisen kerroksen ulkoseinät muurattiin kahitiilistä. Peruskorjauksessa vuosina 1966–1967 näköalatasanteille johtavat ulkoportaat poistettiin ja ravintolasta terassille johtavat ovet korvattiin ikkunoilla. Uusi lennonjohtotorni rakennettiin kerrosta korkeammaksi. Alun perin symmetrisistä ravintolan portaista toinen peitettiin päältä lattialla ja aulan yhteydessä olevan baarin Artek-sisustus hävitettiin.
Helsingin kaupungin suunnitelmien mukaan terminaalirakennuksen korjaustöiden on tarkoitus alkaa toukokuussa 2023. Rakennuksessa olevat lähes parikymmentä vuokralaista joutuvat siirtymään muualle, kun rakennuksen putket, ilmanvaihto ja sähköjärjestelmä uusitaan sekä vanhat ovet ja ikkunat korjataan. Urakan on määrä kestää noin vuoden.
HELSINKI-teksti on entistetty alkuperäisen näköiseksi. Taustalla terminaalirakennus ja lentokonehalli.
Lentokonehalli.
Hangaarirakennuksen varoitustekstit.
Terminaalirakennus
IKI-kiuas

IKI on suomalainen kiuasmerkki, jota valmistetaan sekä puu- että sähkölämmitteisinä malleina. Kiuastyypin on kehittänyt insinööri Jouni Kerrman. Puulämmitteisissä kiukaissa on palotilana teräsputkirakenne ja tyypillisesti suuri kivitila. Lisäksi kiukaissa käytetään ilman kiertoa parantavaa verkkovaipparakennetta. Muotoilija Vertti Kivi on suunnittelut neliskanttisen kapean teräspalkin Monolith kiukaan IKI-Kiukaan kanssa.    Kiuastyyppiä valmistaa, myy ja markkinoi helsinkiläinen IKI-Kiuas Oy. Yhtiön toimitusjohtaja -ja pääomistaja on Samuli Kerrman.
Rakenne

Puukiuas on monista kaupallisesti valmistetuista kiukaista rakenteeltaan poikkeava, sillä siinä ei ole lainkaan arinaa tai tuhkaluukkua. Tulipesä on poikkileikkaukseltaan ympyrän muotoinen, jolloin metallin lämpölaajeneminen on tasaista ja rasittaa rakenteita vähemmän kuin kulmikkaissa tulipesissä. Tulipesä on kuuden millimetrin paksuista terästä, eikä siinä ole hitsaussaumoja. Pesään mahtuu yli puolen metrin halot. Kiukaan ulkovaippa on rst-verkkoa, jonka vuoksi vaippa ei kuumene polttavan kuumaksi saunottaessa. Myös sähkökiukaissa käytetään suurta kivimassaa ja verkkorakenteita. Kaikki osat ovat sekä puu- että sähkökiukaissa ruostumatonta terästä.
Käräjöinti mallisuojasta

IKI-Kiuas Oy:n valmistama kiuas on ensimmäinen markkinoille tullut verkkovaippainen kiuas. Marraskuussa 2008 Jouni Kerrman haastoi Harvia-, Narvi- ja Mondex-kiuasvalmistajat mallisuojan rikkomuksesta Helsingin käräjäoikeuteen.  Oikeudenkäynnissä muun muassa vertailtiin käräjäsaliin tuotujen kymmenien saunan kiukaiden ulkoasua. Käräjäoikeus hylkäsi syytteet kesäkuussa 2009.
Aiheesta muualla

IKI (kiuasvalmistajan kotisivut) ikikiukaat.fi.  2012. JK Roster Oy. Arkistoitu 25.6.2013. Viitattu 31.10.2012.
IKI-kiuas Oy (Kiuasvalmistajan kotisivut) ikikiuas.fi. IKI-kiuas Oy. Viitattu 27.1.2013.
Helsingin Sanomat 5.4.2014. Perheen välit rikkonut kiuasriita päättyi "Iki-rauhaan".
Finnair Cargo (Arkistoitu – Internet Archive)
Sauna
| --- | --- |
Saunakylpy eri kulttuureissa:   Suomalainen sauna  Banja  Turkkilainen sauna  Hikimaja  Temascal  Laconicum  Sentō 
Kiuas:   Savusaunan kiuas  Aitokiuas  IKI-kiuas  Läpivirtauskiuas 
Saunominen:   Löyly  Vasta  Lauteet  Istuinalunen  Avantouinti 
Saunarakennus:   Historialliset saunatyypit  Savusauna  Rantasauna  Talosauna  Huoneistosauna  Kylpyhuonesauna  Metsäsauna  Autosauna 
Saunakulttuuri:   Yleinen sauna  Homosauna  Täisauna  Kelluva sauna  Saunomisen maailmanmestaruuskilpailut  Uunissa saunominen 
Suomalainen sauna
Sauna kansanperinteessä:   Juhannussauna  Joulusauna  Morsiussauna  Saunatonttu 
Sauna kulttuurissa ja taiteessa:   Suomen Saunaseura  Tamminiemen saunaseura  Sauna – puhtaasti suomalainen  Saunassa  Miesten vuoro
Mike Oldfield

Mike Oldfield soittamassa sähkökitaraa joulukuussa 2006.
Michael Gordon ”Mike” Oldfield (s. 15. toukokuuta 1953 Reading, Englanti) on kitaristi, multi-instrumentalisti ja säveltäjä, jonka tyylissä yhdistyvät rock, etninen musiikki (etenkin kelttiläinen musiikki) sekä taidemusiikki.
Oldfieldin tunnetuin albumi on Virgin-levy-yhtiön ensimmäinen julkaisu Tubular Bells (1973), joka koostuu kahdesta albumipuoliskon mittaisesta osasta. Oldfieldin 1970-luvun tuotanto on lähes täysin instrumentaalimusiikkia, jossa koko LP-levyn puolen täyttää aina yksi polveileva teos. 1980-luvulla hän alkoi yhteistyössä laulaja Maggie Reillyn kanssa lisätä myös pop-musiikin aineksia albumeilleen. Tästä yhteistyöstä syntyi menestyssingle "Moonlight Shadow" (1983). 1980-luvun tuotannossa heijastuvat ristiriidat: Oldfield halusi tehdä instrumentaalimusiikkia ja levy-yhtiö vaati pop-kappaleita. 1990-luvulla Virgin-yhtiöstä päästyään Oldfield on keskittynyt enimmäkseen tyyliltään vaihtelevaan instrumentaalimusiikkiin.
Elämäkerta > Perhe

Oldfieldin vanhemmat olivat Maureen ja Raymond Oldfield. Hänen sisarensa Sally ja veljensä Terry ovat myös muusikoita, ja he ovat esiintyneet joskus hänen kanssaan samoilla levyillä.
Elämäkerta > 1970-luku

Oldfieldin kuuluisin albumi on Tubular Bells, joka on vuonna 1973 julkaistu 47 minuuttia pitkä (levyn A- ja B-puolille jaettu) instrumentaaliteos. Suuret levy-yhtiöt eivät olleet kiinnostuneita levyn julkaisemisesta, mutta äänilevykauppias Richard Branson oli innostunut. Branson perusti Virgin-levy-yhtiön ja teki ensimmäisen levytyssopimuksensa Mike Oldfieldin kanssa. Levyllä Oldfield soittaa yli 20 eri soitinta. Levyllä soittimet ja tyylilajit vaihtuvat paikoin varsin tiuhaan. Yllättäen Tubular Bellsistä tuli suuri myyntimenestys, ja se pysyi Ison-Britannian albumilistoilla 279 viikkoa. Se on edelleen Virginin myydyin levy. Musiikkia levyltä käytettiin myös William Friedkinin ohjaamassa kauhuelokuvassa Manaaja.
Seuraavat levyt Hergest Ridge ja Ommadawn olivat myös koko levyn täyttäviä instrumentaalisävellyksiä, joista Hergest Ridge oli tunnelmaltaan edeltäjäänsä rauhallisempi. Jo ennen Tubular Bellsin säveltämistä Oldfield oli vaikuttunut suuresti Jean Sibeliuksesta, etenkin tämän viidennestä sinfoniasta. Hergest Ridge -levyllä nämä vaikutteet tulevat kenties selvimmin esiin, muun muassa A-puolen oboe-soolossa. Levyn CD-painosten ja uudempien vinyylipainosten miksaus poikkeaa jonkin verran alkuperäisestä miksauksesta, jota ei ole koskaan julkaistu CD-muodossa. Myöskään albumin orkesterisovitusta ei ole julkaistu.[lähde? ]
Ommadawn kurottautuu vahvemmin etnisen musiikin (pääasiassa kelttiläisen musiikin) suuntaan. Nämä kaksi levyä menestyivät niin ikään hyvin Britannian albumilistalla. Näihin aikoihin Oldfield teki yhteistyötä säveltäjä–basisti Pekka Pohjolan kanssa. Hän oli tuottajana ja kitaristina Pohjolan albumilla Keesojen lehto.
Oldfieldin neljäs levy ilmestyi parin vuoden tauon jälkeen vuonna 1978. Sen nimi oli Incantations, ja se oli vielä edeltäjiään kunnianhimoisempi kahden LP-levyn mittainen teos. Incantationsilla oli ensimmäistä kertaa mukana jousisektio. Teos on tunnelmaltaan aiempia levyjä tasaisempi ja meditatiivisempi. Levyn julkaisun aikoihin progressiivisen rockin ja sitä muistuttavan musiikin suosio oli jo heikentynyt, eikä Incantations enää myynyt edeltäjiensä tavoin. Levyn ilmestymisen aikoihin Oldfield oli kuitenkin voittanut lavapelkonsa. Hän lähti kiertämään Eurooppaa suuren, pari linja-autolastillista tilaa vieneen kokoonpanonsa kanssa. Kiertuekokoonpanossa oli mukana myös Pekka Pohjola bassossa ja trumpetisti Simo Salminen. Incantationsin B-puolella olevassa pätkässä "Hiawathan laulua" on käytetty kalevalamittaa, joten kappaleen nuotilla voi laulaa myös Kalevalaa.
Vuonna 1979 Oldfield julkaisi vaihteeksi hieman helpompaa instrumentaalirockia sisältäneen levyn Platinum, jossa B-puolella oli lyhyempiä kappaleita. Oldfield lähti taas kiertueelle, mutta nyt yhtyeessä oli vain 12 jäsentä.
Elämäkerta > 1980-luku

Vuonna 1980 ilmestynyt QE2 oli yhä instrumentaalirockia, ja levyn pisin kappale oli vain kymmenen minuuttia pitkä. QE2 -levyn myötä alkoi yhteistyö laulaja Maggie Reillyn kanssa. Levyllä oli myös cover-versiot Abban ja The Shadowsin kappaleista ”Arrival” ja ”Wonderful Land”. Levy nousi listaykköseksi Saksassa. Vuoden 1982 levy Five Miles Out on tyyliltään Oldfieldin levyistä lähinnä progressiivista rockia. Levyn A-puolella oli taas vain yksi kappale, mutta B-puolella on myös kaksi lyhyempää rock-kappaletta.
Oldfieldin levytyssopimus Virginin kanssa aiheutti ongelmia, ja hänen välinsä yhtymän johtajan Richard Bransonin kanssa huonontuivat. Levy-yhtiö halusi Oldfieldin tekevän levyjä, jotka myisivät hyvin. Monilla 1980-luvun levyillä oli kompromissina A-puolella pitkä instrumentaaliraita ja B-puolella tavanomaisempaa popmusiikkia. Tätä kaavaa noudatti myös vuoden 1983 Crises, joka sisältää Maggie Reillyn laulaman kappaleen ”Moonlight Shadow”. Tästä kitaravetoisesta rock-kappaleesta tuli erittäin suosittu. Suomessa kappaleen paras sijoitus oli singlelistan 2. sija. Kappale pääsi sijalle 85. radiomafian top 500 yleisöäänestyksessä vuonna 1995. Reillyn lisäksi levyllä esiintyi myös toinen nimekäs laulaja, Yes-yhtyeen Jon Anderson.
Vuonna 1984 julkaistu levy Discovery sisälsi vain yhden kymmenminuuttisen instrumentaalikappaleen, muuten levy koostui tavanomaisesta rock- ja pop-musiikista. Oldfield ei itse laulanut levyllä, vaan käytti laulajina Maggie Reillyä ja Barry Palmeria. Samana vuonna Oldfield sävelsi myös musiikin sotaelokuvaan Kuoleman kentät. Elokuvan musiikki oli varsin avantgardistista lukuun ottamatta sovitusta Francisco Tárregan kitaraetydistä. Oldfield päätti tämän jälkeen, ettei elokuvamusiikki ole häntä varten. Vuonna 1987 ilmestyi Islands, jossa A-puolella oli taas pitkä instrumentaalikappale ja B-puolella poppia. Yhteistyö Maggie Reillyn kanssa oli päättynyt, mutta levyllä kuullaan esimerkiksi Bonnie Tyleria. Vuoden 1989 Earth Moving tehtiin täydellisessä yhteisymmärryksessä levy-yhtiön kanssa. Se sisältää vain pop-kappaleita ja on erittäin pitkälle koneilla tehty levy. Monia Oldfieldin musiikin vanhoja ystäviä tämä levy ei miellyttänyt.[lähde? ]
Elämäkerta > 1990- ja 2000-luku

Vuonna 1990 Oldfield oli jättämässä jäähyväisiä Virgin-levy-yhtiölle. Tuona vuonna ilmestyi levy Amarok, jossa on vain yksi tunnin pituinen instrumentaaliraita. Vain vähän syntetisaattoreita sisältävä levy on tyyliltään ja soittimiltaan varsin sekava, mutta se säilyttää kuitenkin Oldfieldin tuotannolle tyypillisen melodisuuden. Levyn loppupuolelta löytyy myös Richard Bransonille suunnattu morse-koodattu viesti ”FUCK OFF RB”. Virgin kieltäytyi markkinoimasta tätä levyä, mutta monet Oldfieldin ihailijat pitävät albumista.
Seuraavana vuonna 1991 Oldfield pääsi vihdoin tekemään viimeistä levyään Virginille. Heaven’s Open -niminen levy on jonkinlainen teema-albumi, jonka teemana on pahan levy-yhtiön vallasta vapautuminen. A-puolella Oldfield laulaa itse pop-kappaleita (hän otti laulutunteja tätä hanketta varten, koska ei halunnut käyttää rahaa ammattilaulajiin). B-puolella levyllä on pitkä instrumentaalikappale.
Oldfield siirtyi Warner Bros -levy-yhtiölle ja julkaisi 1992 levyn Tubular Bells II, jonka rakenne ja tunnelmat noudattelevat ensimmäistä Tubular Bellsiä. Sävellys on kuitenkin periaatteessa täysin uusi. Vuonna 1994 ilmestyi Arthur C. Clarken samannimisen tieteisromaanin innoittama Songs of the Distant Earth. Levy on tyyliltään lähellä Enigma-yhtyettä, ja syntetisaattoreita ja konekomppeja oli käytössä enemmän kuin aiemmilla Oldfieldin levyillä. Levy ei kuitenkaan myynyt erityisen hyvin. Macintosh-tietokoneissa toimivalla CD-ROM-raidalla on levyn teemoihin liittyviä videopätkiä. Levyllä on mukana joikaamassa myös suomen-saamelainen Nils-Aslak Valkeapää.
Vuonna 1996 ilmestyneellä levyllä Voyager Oldfield keskittyi lähinnä kelttiläisen kansanmusiikin sovituksiin. Tämän jälkeen Oldfield on edelleen julkaissut muutaman vuoden välein instrumentaalilevyjä: Tubular Bells III (1998), Guitars (1999), The Millennium Bell (1999), Tres Lunas (2002) ja Light & Shade (2005).
Music of the Spheres (2008) on klassista musiikkia. Levy perustuu epäsuorasti Pythagoraan nimissä olevaan teoriaan, jonka mukaan Aurinkokuntamme taivaankappaleiden liikkeet luovat musiikillisia harmonioita. Albumi on levytetty Lontoon Abbey Road -studioilla. Sinfoniaorkesterin lisäksi levyllä on mukana kuoro, kiinalainen pianisti Lang Lang ja uusiseelantilainen sopraano Hayley Westenra kahdella kappaleella. Oldfield itse soittaa klassista kitaraa. Levyn tekoon osallistui myös walesilainen säveltäjä Karl Jenkins, joka auttoi nuotinnuksessa ja orkestroinnissa. Levy menestyi huomattavasti muusikon aikaisempia tuotoksia paremmin: ensimmäisellä viikollaan se nousi Ison-Britannian albumilistan sijalle yhdeksän ja Espanjassa seitsemänneksi. Isossa-Britanniassa Music of the Spheres nousi myös klassisen albumilistan kärkeen. Teoksen kantaesitys järjestettiin Bilbaossa Espanjassa, ja esitys nauhoitettiin kaupallista levitystä varten.
Oldfield muusikkona

Kriitikot ovat usein suhtautuneet Oldfieldiin penseästi, mutta hän on pysynyt varsin suosittuna useita vuosikymmeniä. Oldfieldiä verrataan usein Vangelikseen ja Jean Michel Jarreen, mutta hänen tärkeimmät levynsä ovat selvästi lähempänä progressiivista rockia kuin Vangeliksen tai Jarren levyt, jotka edustavat puhtaammin elektronista instrumentaalimusiikkia. Oldfield on myös ennen kaikkea kitaristi, jolla on varsin omaperäinen soittotyyli. Varsinkin hänen leveä ja samalla nopea vibratonsa on helposti tunnistettavissa. Sähkökitaran soitossa tyypillisen plektralla soiton lisäksi hän soittaa myös usein sormilla. Säveltäjänä Oldfield osaa parhaimmillaan yhdistää omaperäiset melodiat mielenkiintoisiin äänimaisemiin. Hänen sähkökitaran soittotyyliään edustavat hyvin versio ”William Tell Overture” -sävellyksestä sekä ”To France” -kappaleen introssa kuultava teema.
Tärkeimpinä teoksina voidaan ehkä pitää levyjä Tubular Bells, Hergest Ridge, Ommadawn ja Five Miles Out sekä levyjen Platinum ja Crises -albumien A-puolten pitkiä kappaleita. Huomattavia ovat myös 1970-luvulla tehdyt sovitukset vanhan kelttiläisen kansanmusiikin kappaleista, joita voi kuulla esimerkiksi kokoelmalla The Complete Mike Oldfield.
Diskografia > Studioalbumit

| --- | --- |
 Tubular Bells (1973)  Hergest Ridge (1974)  Ommadawn (1975)  Incantations (1978)  Platinum (1979)  QE2 (1980)  Five Miles Out (1982)  Crises (1983)  Discovery (1984)  The Killing Fields (1984,  soundtrack)  Islands (1987)  Earth Moving (1989)  Amarok (1990) :  Heaven's Open (1991)  Tubular Bells II (1992)  The Songs of Distant Earth (1994)  Voyager (1996)  Tubular Bells III (1998)  Guitars (1999)  The Millennium Bell (1999)  Tr3s Lunas (2002)  Tubular Bells 2003 (2003)  Light + Shade (2005)  Music of the Spheres (2008)  Man on the Rocks (2014)  Return to Ommadawn (2017)
Kirjallisuutta

Nyman, Jake: ”Mike Oldfield”, Rocktieto. Osa 3 N–Z, s. 35–37.  (Soundi-kirja 16)  Pirkkala:  Fanzine Oy, 1982.  ISBN 951-99372-4-2.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dark Star, Official Mike Oldfield Information Service. (englanniksi)
Tubular Web. (englanniksi)
Mike Oldfield soittamassa akustista kitaraa vuonna 2006.
Arthur C. Clarken romaanista inspiraationsa saanut The Songs of the Distant Earth (1994) oli ensimmäinen CD-ROM-raidan sisältänyt albumi