Suomen nuorisorikollisuuden syntyhistoria
Nuorisorikollisuuden synty > 1700-luvun ongelmat

Nuorten käytös kehittyi ongelmaksi Suomen maakunnista ensimmäisenä Etelä-Pohjanmaalla isonvihan aikana tai pian sen jälkeen, jolloin eri pitäjistä saatiin tietoja heidän turmiollisina pidetyistä elämäntavoistaan ja käytöshäiriöistään. Nuorten näkyvin liikehdintä liittyi juopotteluun, sakkiutumiseen ja näiden seurausvaikutuksiin: metelöintiin, vallattomuuteen ja ilkivaltaan. Juopottelun lisäksi yöjuoksu, kyläkierto, tanssi, kuokkavierailu sekä korttipelit nähtiin niin vakavina uhkina, että niiden uskottiin järkyttävän sääty-yhteiskunnan perusteita. Esimerkiksi tanssit synnyttivät nuorten ja vanhempien välille ristiriitaa, kun vanhempia ei huolittu mukaan. Vanhempien mielestä liiallisen valvomisen ja huvittelun katsottiin häiritsevän työntekoa ja kirkossakäyntiä, sillä heidän mukaansa aviokelpoisuus tuli pikemminkin osoittaa työnteolla ja ahkeruudella kuin tanssien ja huvitteluin.
Nuorten elämäntapojen muutos isonvihan jälkeen oli ilmausta kollektiivisen uskonnollisuuden osittaisesta murtumisesta, mikä johti entistä suurempaan sekä yhteiskunnalliseen että hengelliseen piittaamattomuuteen. Toisaalta uusi tilanne antoi mahdollisuuksia myös uskonnollisen elämän syventämiseen, mikä näkyi herätys- ja hurmosliikkeiden syntymisenä. Kun ne syyttivät kirkkoa maallistumisesta ja saivat lisäksi Etelä-Pohjanmaalla laajaa kannatusta, joutui  papisto osaksi taipumaan heidän vaatimuksiinsa. Siten puhdasoppinen ajattelu ja siihen liittynyt järjestyksenpito korostuivat samaan aikaan, jolloin maallinenkin esivalta nostatti kaunaa viranomaisia kohtaan vihatuilla palkollis- ja sotaväen värväysasetuksillaan.
Myös talouden ja yhteiskunnan muutokset asettivat suuria haasteita sääty-yhteiskunnan mukautumiskyvylle. Isonvihan koettelemusten jälkeen Etelä-Pohjanmaa eli voimakkaan asutuksen kasvun kautta, jolloin väestön määrä kylissä lisääntyi ennätystahtia. Vaikka alueen peltoala eteläisiin lääneihin verrattuna oli jonkin verran keskimääräistä alempi, peltoala henkeä kohden koko ajan lisääntyi suuresta väestönkasvusta huolimatta. Sitä paitsi 1700-luvun loppupuolella uudelleen alkanut kydönpoltto korvasi osaa peltoalasta. Kun maakunta oli vahva voin ja muiden karjataloustuotteiden vientialue, Etelä-Pohjanmaan varallisuustaso alkoi kohota merkittävästi jo pikkuvihan jälkeen.
Taloudellista kehitystä täydensivät maatalouden sivuelinkeinot, ennen kaikkea tervan- ja potaskanpoltto niin, että  maakunta kuului 1800-luvun alussa  Suomen vauraimpiin seutuihin, jonka samalla voi katsoa siirtyneen esikapitalistisen talousjärjestelmän piiriin. Tähän uuteen ja entistä dynaamisempaan taloudellis-yhteiskunnalliseen tilaan eivät sääty-yhteiskunnan jäykät periaatteet enää soveltuneet samassa määrin kuin ennen, joten niihin oli etenkin nuorison aikaisempaa vaikeampi sopeutua.  Näin varsinkin siksi, että elintason nousu antoi mahdollisuuden myös vapaa-ajan vietolle sekä alkavan huvittelukulttuurin kehittymiselle.
Eteläpohjalaisnuorten uudet käyttäytymismallit levisivät jo 1700-luvun jälkipuolella Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalle sekä suureen osaan läntistä ja eteläistä Suomea. Sen sijaan Itä- ja Pohjois-Suomessa vastaavia häiriöitä syntyi vasta 1800-luvulla. Suomen pienissä kaupungeissa esiintyi samanlaisia ongelmia, joskaan ne eivät olleet niin kärjistyneitä kuin maaseudulla.  Erikoistapauksen muodosti Turku, jossa ylioppilaiden ylimielisyys, säätytietoisuus ja riehakas elämäntapa herättivät kaupunkilaisissa pahennusta.
Nuorison aktivoituminen ja alkava itsenäistyminen kasvattivat kuilua vanhempaan väkeen niin, että Etelä-Pohjanmaan rahvaan edustajat joutuivat jo 1771 kirjoittamaan valtiopäivävalitukseensa varsin tylyn toteamuksen: vanhempien ja lasten välinen epäsopu on saanut sellaiset mitat, että ensin mainitut olivat yhteenotoista useimmiten selviytyneet vain ”verissä päin ja murskatuin jäsenin”. Toisaalta vapauden aika nosti sekä papiston yhteiskunnallista merkitystä että talonpoikien isäntävaltaa, joten rintamat vanhempien ja nuorten välillä pääsivät kärjistymään. Autonomian ajan alussa senaatin oikeusosastokin joutui toteamaan, että 1700-luvulla syntynyt talonpoikien tapa antaa liian aikaisin talo lapsilleen rasittavaa syytinkiä vastaan oli lisännyt epäsopua, riitoja ja rikoksia.
Turun tuomiokapitulin 1780-luvulla tekemän tutkimuksen mukaan Pohjanmaalla rikottiin erityisesti neljättä käskyä vastaan, minkä uskottiin olevan seurausta huonosta kotikasvatuksesta. Juuri tämän epäkohdan poistamiseksi ja nuorison huvittelukulttuurin hillitsemiseksi puhdasoppinen kirkko, papisto sekä johtavat talonpojat olivat jo pikkuvihan aikoihin ryhtyneet vastatoimiin ja ottaneet käyttöönsä hallinnolliset keinot. Kirkon- ja pitäjänkokouksissa oli laadittu tiukkoja järjestyssääntöjä, ja kirkollisin uhkasakoin oli yritetty estää nuorten turmiollisiksi koetut elämäntavat, mikä oli johtanut kirkkokurin kiristymiseen sekä rangaistuksiin perustuvan kasvatusjärjestelmän voimistumiseen.