Viimeiset kiusaukset
Synopsis > Ensimmäinen näytös

1. kohtaus 'Paavon kuolinvuoteella'
Nilsiän Aholansaari
On myrskyinen yö tammikuussa 1852. Löyhkä-Paavo, herännäissaarnamies ja sielunhoitaja, käy viimeistä kamppailuaan kuoleman kanssa. Puoliksi rajan, veräjän, tuolla puolen hän elää elämänsä tapahtumia vielä kerran ikään kuin ulkopuolisena ja kuitenkin läsnä. Kamppailu ja itsetilitys on tehtävä yksin. Paavo nousee vuoteesta, ja hänen menneen elämänsä tapahtumat alkavat vyöryä näyttämölle.
2. kohtaus 'Riitta tanssipaikalla'
Nuorten tanssipaikka, kesäilta
Paavo tulee tansseihin ja löytää sieltä tulevan puolisonsa Riitan. Väen joukosta erottuvat kolme miestä ja kolme naista. He ovat Paavon pääasialliset vastanäyttelijät hänen elämänsä jälkipuinnissa. Heidän kauttaan Paavo kokee vikansa ja puutteensa. Heidän Paavo kuulee sanovan Riitalle: "Muista pettu! Miehesi jätti sinut, karkasi kotoaan ja jätti sinut pienten nälkäisten lasten kanssa. Sinua hän vähiten muisti." Hieman kohtauksen puolivälin jälkeen säveltäjä antaa Paavon laulaa luonnonkuvauksen, jossa saarimotiivi kaikuu raikkaana. Riitta uhmaa yleistä mielipidettä ja lähtee Paavon mukaan. Yhdessä he taivaltavat vielä kerran sepän luokse.
3. kohtaus 'Seppä'
Sepän paja
Nuorena Paavo oli saanut tärkeitä elämänohjeita syvälliseltä sepältä: "Yksi sinulta puuttuu ja sen ohessa kaikki: Kristuksen sisällinen tunteminen." Nyt Riitta haluaa päästä perille miehensä henkisestä ja hengellisestä ytimestä ja sen kielteisistä seurauksista. Hän kysyykin: "Pitääkö opin takia kärsiä pienten lasten?" Vaikeaan kysymykseen seppä tokaisee: "Naisten kanssa ei kannata käsitellä opillisia asioita." Paavo on kohtauksessa mukana. Hänelle puomi on kiinni, mutta sepällä on siihen avaimet.
4. kohtaus 'Halla'
Uudisraivio, tyyni kesäilta, hallan uhka
Tulevaisuus näyttää valoisalta Paavolle ja Riitalle. Esikoistytär on syntynyt. Haaveillaan korkeasta talosta ja pelloista. On lehmä ja järvessä kalaviljaa lapselle. Veräjällä on ohjasperät ja Paavo synkistyy. Riitta avaa veräjän ja kutsuu karjan kotiin. Paavolle veräjä on puomi, joka on painajaismaisesti kiinni. Ohjasperillä liikutellaan tähkiä, jottei halla vie viljaa. Lapsi jää jalkoihin.
5. kohtaus 'Juhana ja Riitta'
Paavon pirtti
Juhana korjaa isänsä konttia. Riitan suruksi Juhanastakaan ei ole talon isännäksi. Täällä hänen on ikävä, mutta äidistään pojalla on runollinen kuva: "Kun huokaukset tulevi, musta ilta muien mukana. Silloin on äiti mielessäni, saaren sydän, kantajani, talven tuulten lämmin helma, kesämetsän karjan kutsu, iltavirren itkettämä." Nuoruuden innolla poika pyöräyttää äitiään lattialla ja häviää töihinsä, mutta Riitta piilottaa kontin.
6. kohtaus 'Viimeinen leipä'
Paavon pirtti, kirves
Paavo on lähdössä matkoilleen ja ihmettelee: "Missä kontti? Olet taas piilottanut sen." Riitta reagoi vahvasti Paavon tokaisuun: "Niin olenkin. Pysy kotona. Mikä lieska sinulla on jaloissa, kun aina pitää olla menossa?" Kaksi erilaista elämäntapaa iskeytyvät vastakkain. Toinen on taiteilija, jonkinlainen boheemi, ja toinen puolestaan vastaa jokapäiväisestä käytännön elämästä. Syntyy vakava riita, jonka Riitan huuto lopettaa: "Minä tapan sinut. Säästän sinut häpeästä. Sitten on minun syyni, jos kuolemme nälkään."
Kirveenterä kolahtaa ovenpieleen. Paavo löytää kontin, ottaa talosta ainoan leivän ja lähtee taipaleelle, mutta hänen edessään on jälleen suljettu ovi. Hänen päänsä täyttävät monet kysymykset: "Sanoinko sinua tuulen koiraksi? Minä olen tuulen koira: haukuin tuuleen. Ja tuuli vihelsi minua lähtemään milloin juosten, milloin veneellä, milloin hevosella järven jäätä myöten pakkasella aisakello soiden. Ja taas edessä on puomi. Kirveellä sen saisi särjetyksi, mutta se taisi särkeä minut. Riitta, missä olet?"
7. kohtaus 'Tieto Juhanan kuolemasta'
Aholansaaren pirtti
Kylän naiset tarkkailevat ovenpieltä, jossa on syvä kirveen jälki. Paavoa ja Riittaa kohtaa uusi isku: Juhana on tapettu myllyreissulla. "Ohjasperät kaulassa laahautuu kotipihaan järven takaa ylämyllyltä asti. Suuren selän ylitse, kun aurinko paistaa keväthankeen."
8. kohtaus 'Riitan kuolema'
Paavo Riitan kuolinvuoteella
Nyt Riitta voi hyvin. Aholansaaren ja Lehtomäen petäjien rungot piirtyvät kevättalven taivasta vasten. Riitta kertoo salaa kuunnelleensa aikoinaan, miten Paavo kevätkalaa saatuaan oli veisannut: "Oi, Herra ilo suuri." Riittakin tunnustaa hyräilleensä mukana. Hän oli kiittänyt, kun lapset saivat ruokaa. Paavolle kiittäminen on vaikeaa. Riitta laulaa: "Tyyntyy iltaan, ei tule halla. Nyt on kiitettävä. Lue minulle kiittämisestä." Paavo aloittaa kiitospsalmin "Kiitä Herraa minun sieluni." Lukemisen keskeyttää puupuhaltimien, viulujen, celestan ja harpun kirkas sointu. Riitalle avautuu tuonpuoleinen, ja Juhana tulee häntä vastaan kiittäen. Paavon lukeminen kangertelee. Riitalle veräjä on puolestaan auki.