stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aarno Karimo
Aiheesta muualla

Näyte Karimon maalaustaiteesta
Aarno Karimo : Päivä Unkarin tasangolla, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 03.03.1929, nro 9, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarno Karimo - kirjailija, maalari, sotilas, Kansan kuvalehti, 4.12.1931, nro 49, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Kuinka Parikkalan kapteenista tuli kirjailija, Kansan kuvalehti, 1.1.1933, nro 1, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Mies vaihtoi miekan kynään, Suomen Kuvalehti, 19.12.1936, nro 51–52, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Karimon veistämä Metsäpirtin lahjoitusmaatalonpoikien muistomerkin reliefi Mynämäellä (1936/2017).
Karjalan 1. rykmentti

Georg Elfvengrén
Karjalan 1. rykmentti oli valkoisten itäarmeijan Karjalan armeijakuntaan kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Rykmentin komentaja oli Georg Elfvengren.
Rykmentti muodostettiin 14. maaliskuuta 1918 Kiviniemen rintamalla olleista Karjalan suojeluskuntien yksiköistä sekä palvelukseen saapuneista alokkaista. Rykmentti nimettiin syksyllä 1918 Itä-Suomen Jalkaväkirykmentiksi ja puolisen vuotta myöhemmin maaliskuussa 1919 Pohjois-Savon rykmentiksi. Se oli aluksi sijoitettuna Joensuuhun ja Mikkeliin, kunnes se koottiin Kuopioon.
Joukko-osastot

Karjalan 1. rykmentin 1. pataljoona
Komentaja: Urho Sihvonen.
Karjalan 1. rykmentin 2. pataljoona
Komentaja: jääkäriluutnantti Kalle Kuokkanen  (1. maaliskuuta 1918 alkaen, siirrettiin 15. maaliskuuta 1918 Karjalan 3. rykmentin virkaatekeväksi komentajaksi), jääkäriluutnantti Evert Ekman (14. maaliskuuta – 30. maaliskuuta 1918, jolloin siirrettiin 11. jääkäripataljoonan komentajaksi), jääkäriluutnantti Valter Aschan (17. maaliskuuta 1918 alkaen), luutnantti Emil Pekkanen ja Johan Mättö.
Karjalan 1. rykmentin 3. pataljoona
Komentaja: Henrik Lindberg ja Weikko Läheniemi.
Konekivääriosasto
Päällikkö:
Rykmentissä palvelleet Saksan jääkärit

Jääkärivänrikki Eino Pietiläinen.
4-aminosalisyylihappo

| --- | --- |

4-aminosalisyylihappo
Systemaattinen (IUPAC) nimi
4-amino-2-hydroksibentsoehappo
Tunnisteet
CAS-numero: 65-49-6
ATC-koodi: J04AA01
PubChem CID: 4649
DrugBank: DB00233
Kemialliset tiedot
Kaava: C7H7NO3 
Moolimassa: 153,135 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 150,5 °C
Liukoisuus veteen: 1,69 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 50–60 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
4-Aminosalisyylihappo (myös Aminosalyyli, para-aminosalisyylihappo, para-aminosalyyli (PAS), p-aminosalisyylihappo) on tuberkuloosilääke, joka muistuttaa hieman asetyylisalisyylihappoa (Aspirin, Disperin) mutta poikkeaa siitä muun muassa typpeä sisältävän aminoryhmän vuoksi. PAS:ia on käytetty tehostamaan antituberkuloottisten lääkeaineiden vaikutusta hidastamalla niiden hajaantumista elimistössä, toisin sanoen se aiheuttaa tarkoituksellisesti tehollisten lääkeaineiden puolintumisajan pidentämistä elimistössä.
Aminosalyyli saapui käyttöön vuonna 1944. Sitä käytettiin kombinoidun eli yhdistelmähoidon yhtenä osana ainakin streptomysiinin (SM) sekä isoniatsidin (INH) ohella. Aminosalyylia annettiin tavanomaisesti pitkiä jaksoja ja huomattavia määriä tuberkuloosipotilaille. Lääkkeen vuosikausiannostus saattoi olla 10–16 grammaa vuorokaudessa. Se tekisi kuukausien – ehkä vuosienkin kestäessä, jopa kilogrammoihin yltävän lääkeainemäärän. Tässä oletettuna hoitoajan maksimina on esitetty kaksi vuotta.
Aminosalyylin teho perustuu siihen, että bakteerien kasvu rajoittuu. Se on siis vaikutukseltaan bakteriostaattinen eikä bakterisidinen. Antibakteerista eli bakteereja tappavaa tasoa sen lääkitysteho ei varsinaisesti ole. Vaikutustavaltaan para-aminosalyyli muistuttaa sulfonamideja siinä, että se kilpailee elimistössä foolihapon raaka-aineena toimivan para-aminobentsoehapon (PABA) kanssa ja vaikeuttaa näin bakteereille tärkeää foolihapon synteesiä..
Sivuvaikutukset ja vasta-aiheet

Lääkkeellä oli useita sivuvaikutuksia: pahoinvointi, ripulointi, ihottumat, sekä oksentelua ja vatsakipuja.Tätä lääkitystä saavalle oli usein vaikeata pitkien hoitokuurien sietäminen ja jatkuva säännönmukainen lääkkeen ottaminen, joka saattoi tehdä pahoinvoivaksi ja aiheuttaa vatsakipuja. Usein saatettiin tarvita antasideja, hoitamaan PAS:sta aiheutuneita vatsavaivoja.
Tuore vatsahaava oli selvä vasta-aihe para-aminosalyylin käytölle.
Para-aminosalyyli on otettu maailmalla uudelleen käyttöön tuberkuloosin yleistyessä 2010-luvulla, ja se annetaan suolistossa hajoavina enterorakeina, jotka eivät rasita mahalaukkua yhtä paljon kuin vanhanaikaiset rakeet.
PAS:n korvaava lääke

PAS:n korvasi myöhemmin EMB eli etambutoli. Se aiheutti vähempiä sivuvaikutuksia ja harvemmin. EMB omasi kuitenkin näölle vahingollisia haittavaikutuksia.
Aiheesta muualla

DrugBank: Aminosalicylic Acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 4-Aminosalicylic acid (englanniksi)
ChemBlink: 4-Aminosalicylic acid (englanniksi)
Karjalan 3. rykmentin 9. pataljoona

Karjalan 3. rykmentin 9. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 3. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkäri Hjalmar Raatikainen, myöhemmin E. Sandström.
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: A. Liljander.
2. komppania
Päällikkö: A. Kumlin.
3. komppania
Päällikkö: U. Zimmerman.
Karjalan 2. rykmentin 5. pataljoona

Karjalan 2. rykmentin 5. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 2. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkäriyliluutnantti Väinö Strömberg (14. maaliskuuta alkaen ja siirrettiin 7. huhtikuuta pataljoonan komentajaksi Karjalan 3. rykmenttiin), jääkäriluutnantti Jussi Närvänen (toimi komentajan apulaisena 15. maaliskuuta alkaen ja komentajana 7. huhtikuuta alkaen).
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: K. Raunio.
2. komppania
Päällikkö: E. Villa.
3. komppania
Päällikkö: E. Pelkonen.
Konekiväärikompania
Päällikkö: E. Slunga.
Pataljoonassa palveleet Saksan jääkärit

Pataljoonan komentajan apulaisena jääkärivänrikki Tauno Sihvo, pataljoonan komentajan apulaisena jääkäriluutnantti Jussi Närvänen (siirrettiin 7. huhtikuuta pataljoonan komentajaksi).
Karjalan jääkärien marssi

Karjalan jääkärien marssi on suomalainen sotilasmarssi, joka toimii Pohjois-Karjalan prikaatin kunniamarssina ja puolustusvoimien perinnemarssina. Marssi esitetään usein aamu- ja iltasoiton yhteydessä, ja sen alkuun liitetään yleensä iltasoittosignaali.
Perimätiedon mukaan marssin melodia olisi alkujaan kansansävelmä 1700-luvun lopun Pohjois-Karjalasta, mahdollisesti Liperistä. Se säilyi muistitietona liperiläisessä Hällström-suvussa, kunnes sotilaskapellimestari Lenni Linnala laati siitä pianosovituksen vuonna 1910. Elli Hällström kirjoitti kappaleeseen sanat sisällissodan alkaessa tammikuussa 1918. Sodan aikana Karjalan ratsujääkärirykmentti otti sen epäviralliseksi kunniamarssikseen. Suomen puolustusvoimien virallisten kunniamarssien joukkoon Karjalan jääkärien marssi vahvistettiin ensimmäisten joukossa keväällä 1919.
Aiheesta muualla

Karjalan jääkärien marssin orkesteriversio Robert Kajanuksen johtamana (1928) Doria.
Bella Ahmadulina

Bella Ahmadulina 2004.
Izabella (Bella) Ahatovna Ahmadulina (ven. Изабе́лла Аха́товна Ахмаду́лина); (10. huhtikuuta 1937 Moskova, Neuvostoliitto – 29. marraskuuta 2010) oli venäläinen runoilija.
Tausta ja koulutus

Hän syntyi Moskovassa tataarisyntyisen Akat Valejevitš Akmadulin ja venäläis-italialaisen Nadežda Makarovna Lazarevan ainoana lapsena. Akhmadulina opiskeli Maksim Gorkin kirjallisuusinstituutissa, josta hän valmistui vuonna 1960.
Tausta ja koulutus > Yksityiselämä

Ahmadulina oli naimisissa vuosina 1955-1958 Jevgeni Jevtušenkon, aikakauden toisen kuuluisan runoilijan, kanssa. Hänen toinen aviomiehensä vuosina 1959-1968 oli kirjailija ja käsikirjoittaja Juri Nagibin. Tästä avioliitosta hänellä on adoptiotytär Anna, joka on graafikko ja kirjakuvittaja. Hänen kolmannesta avioliittostaan vuonna 1971 elokuvaohjaaja Eldar Kulievin (1951-2017) kanssa syntyi tytär Jelizaveta Kulieva (s. 1973), joka on myös runoilija ja valmistunut Kirjallisuusinstituutista. Vuonna 1974 hän meni naimisiin neljännen aviomiehensä, taiteilija ja lavastusuunnittelija Boris Messererin (s. 1933) kanssa ja jätti lapset äitinsä ja taloudenhoitajan hoiviin. Heillä oli koti Peredelkinossa ja Moskovassa.
Kirjallinen ura

Akhmadulinan kirjallinen ura alkoi, kun hän oli koulutyttönä työskennellyt toimittajana moskovalaisessa sanomalehti Metrostrojevetsissa ja kehitti runollisia taitojaan runoilija Jevgeni Vinokurovin järjestämässä piirissä. Ahmadulinan ensimmäiset runot julkaistiin Oktjabr (ven. Октябрь, 'Lokakuu') -sanomalehdessä vuonna 1955.
Ensimmäinen Ahmadulinan oma kokoelma Struna (Jänne) ilmestyi Moskovassa 1962. Hän käänsi erityisesti georgialaista runoutta venäjäksi ja kirjoitti esseitä venäläisestä runoudesta.
Opiskellessaan kirjallisuusinstituutissa hän julkaisi runojaan ja artikkelejaan eri sanomalehdissä, sekä virallisina että käsinkirjoitettuina. Häntä kritisoitiin Komsomolskaja Pravdassa vuonna 1957. Hänet erotettiin instituutista vuonna 1959, (mutta hänen annettiin palata myöhemmin), koska hän vastusti Boris Pasternakin vainoamista.
Ensimmäinen runokokoelma Struna ('Jänne', 1962) oli valtava menestys. Huolimatta epäsuosioon joutumisesta monet hänen kokoelmistaan ​​julkaistiin myöhemmin: Uroki Muzyki ('Musiikkitunteja', 1970), Stikhi ('Runoja', 1975), Svetša ('Kynttilä', 1977), Sni o Gruzii ('Georgian unelmia' (1977), Taina ('Salaisuus', 1983), Poberezije ('Rannikko', 1991) ja muita. Kokoelmasta Sad ('Puutarha') Akhmadulina sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1989.
Hän esiintyi loppuunmyydyillä stadioneilla 1960-luvulla, samoin kuin runoilijat Jevgeni Jevtušenko, Andrei Voznesenski ja Robert Roždestvenski.
Hän oli cameo-osa kuuluisassa Marlen Hutsijevin ohjaamassa Mne dvadtsat let (ven. Мне двадцать лет, 'Olen 20-vuotias') elokuvassa vuonna 1961. Hän teki käsikirjoituksen Juri Nagabinin tekstin pohjalta Aleksei Saharovin elokuvaan Tšistije prudi, (ven. Чистые пруды, 'Kirkkaat lammet') 1965 ja Vladimir Krasnopolskin ja Valeri Uskovin lyhytfilmiin Stuardessa (ven. Стюардесса, 'Lentoemäntä' ) 1967.
Surrealistiseen tyyliin kirjoitettu novelli Mnogo sobak i sobaka (ven. Много собак и собака, 'Monta koiraa ja yksi koira') julkaistiin vuonna 1979 samizdat-kirjallisuuden Metropol kirjallisuuskalenterissa, jota hän oli ollut mukana perustamassa. Hän kirjoitti esseitä Aleksandr Puškinista ja Mihail Lermontovista, jotka hän monesti omisti läheiselle ystävälleen Bulat Okudžavalle.
Hän julkaisi avoimen maanpaossa olevaa Andrei Saharovia tukevan kirjeen vuonna 1975. Ahmadulinasta tuli vuonna 1977 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian kunniajäsen. Lokakuussa 1993 hän allekirjoitti niin sanotun Neljänkymmenenkahden kirjeen (ven. Письмо́ сорока́ двух), jossa kirjailijat vastustivat hallituksen toimia.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen hän julkaisi runokokoelmat Larets i Kliutch ('Arkku ja avain', 1994), Zvuk Ukazuyushchiy ('Ohjaava ääni', 1995) ja Odnazhdy v Dekabre ('Joulukuu päivä', 1996).
Ahmadulina oli yksi suojasään äänekkään runouden esittäjistä, mutta 1970-luvulla hänen runoutensa sai subjektiivisemman ja lyyrisemmän sävyn ja häntä pidettiin modernistisen runouden romanttisen tyylin edustajana. Tärkeitä esikuvia Ahmadulinan runoudelle olivat Anna Ahmatova, Marina Tsvetajeva ja Osip Mandelstam.
Ahmadulina kuoli kotonaan lähellä Moskovaa 29. marraskuuta 2010.
Suomennettuja runoja

Päämäärä vie meitä ympyrää: uuden venäläisen avantgarderunouden antologia, toim. ja suom. Jukka Mallinen, Helsinki: Tamara-press 1989 ISBN 951-8994-01-3
Kuka puhuu – kaksitoista runoilijaa Suomesta ja Venäjältä, toim. Jukka Mallinen, Jyväskylä: Ateena ISBN 951-796-098-0
Mukkula: Lahden kansainvälinen kirjailijakokous, Lahti: Lahden kansainvälinen kirjailijakokous 1997
Idän ja lännen runot: valikoima Neuvostoliiton ja Amerikan uutta runoa, suom. ja toim. Markku Lahtela (idän runot), Anselm Hollo (lännen runot) Weilin + Göös 1963
Runon suku: valikoima suomeksi elävää käännöslyriikkaa, toim. Jarkko Laine, Helsinki: Otava 1991 ISBN 951-1-11447-6
Uuden runon Venäjä, (Sorok russkih sovetskih poetov), toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989 Karjala ISBN 5-7545-0041-6
Aavemaisen sokkeloinen kylpylä, suom. Jukka Mallinen, teoksessa: Päämäärä vie meitä ympyrää
Kadehdittava on minulla muinainen tapa (Завидна мне извечная привычка), suom. Jukka Mallinen, julkaisussa: Kulttuurivihkot 1982; nro 2
Lapin kesien jäät, suom. Eila Kivikkaho, teoksessa: Mukkula 1997 (Raakakäännös Jukka Mallinen)
Lumipyry oli kyllä sakea, suut silmät lunta täynnä meillä ja hevosilla (Такая пала на душу метель: ослепли в ней и заплутали кони), suom. Eila Kivikkaho, teoksessa: Kuka puhuu
Magnetofoni (Магнитофон (Magnitofon)), suom. Markku Lahtela, julkaisussa: Parnasso 1963; nro 3
Maisema, suom. Markku Lahtela, teoksessa: Idän ja lännen runot
Maisemaa tehostaa eteen pysäköity porsche, suom. Jukka Mallinen, teoksessa: Päämäärä vie meitä ympyrää
Minulle suotiin, suom. Eila Kivikkaho, teoksessa: Mukkula 1997 (Raakakäännös Jukka Mallinen)
Muisto Siperiasta, suom. Markku Lahtela, teoksissa: Idän ja lännen runot, Maailman runosydän ja Runon suku
Nuo tytöt tuossa tahtoo rakastaa (Апрель), suom. Toivo Flink, teoksessa: Uuden runon Venäjä
On tullut ilta, kadullani soi taas kengän kapse (По улице моей который год..), suom. Toivo Flink, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Peredelkino eron jälkeen (Переделкино полсе разлуки), suom. Eila Kivikkaho; teoksessa: Kuka puhuu
Pienet lentokoneet, suom. Markku Lahtela, teoksessa: Idän ja lännen runot
Rafaelinpäivä (День-Рафаэль), suom. Eila Kivikkaho; teoksessa: Kuka puhuu
Sain elää, kurja, häpeässä..., suom. Toivo Flink, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Sammio olen, muuan asumus vain (Я лишь объем, где обитает что-то, чему малы земные имена). Selity ei nimillä sen laatu., suom. Eila Kivikkaho; teoksessa: Kuka puhuu
Syreeni, syreeni - voi jos se nuutuu. Kaduttaa, että taitoin sen (Сирень, сирень - не кончилась бы худом ьоя сирен), suom. Eila Kivikkaho; teoksessa: Kuka puhuu
Taas pyydät: - Älä itke enää… (Ты говоришь - не надо плакать...), suom. Toivo Flink, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Toisten työ, suom. Markku Lahtela, teoksessa: Idän ja lännen runot
Tuomi valkorunkoinen (Черёмуха белонощная (Tšerjomuha belonoštšnaja)), suom. Jukka Mallinen, teoksessa: Päämäärä vie meitä ympyrää
Unissakävijät, suom. Markku Lahtela, teoksessa: Idän ja lännen runot
Bella Ahmadulina lausuu runoja
Bella Ahmadulinan hautamonumentti
12. jääkäripataljoona

Edvard Gabriel Kumlin
12. jääkäripataljoona aikaisemmalta nimeltään Pioneeripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin 2. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentajina olivat jääkärimajuri Maximilian Lars Helge Savonius (haavoittui 28. maaliskuuta 1918, siirrettiin 15. huhtikuuta 6. jääkärirykmentin komentajaksi, johti Wilkmanin ryhmään kuuluvaa Savoniuksen osastoa), 28. maaliskuuta alkaen oli jääkärikapteeni Edvard Gabriel Kumlin myöh. Kairela (haavoittui 23 huhtikuuta 1918). Hänen sijalleen komentajaksi tuli jääkäriluutnantti Johannes "Jussi" Väisänen.
Pataljoona muodostettiin aluksi Pioneeripataljoonaksi maaliskuun alussa vuonna 1918 ja se käsitti aluksi kolme komppaniaa ja ne kaikki muodostettiin Jyväskylässä.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 18. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 19.–20. huhtikuuta 1918.
Joukko-osastot > 1. komppania

Päällikkö: jääkärikapteeni Knut Isak Solin (siirrettiin 19. maaliskuuta 10. jääkäripataljoonaan), jääkäriyliluutnantti Ossian Rurik Wikström (haavoittui 28. maaliskuuta Kalevankankaalla), jääkärivääpeli Yrjö Gabriel Ahlberg myöh. Haussila, jääkärivänrikki Ville Lauri Kosola (11. huhtikuuta alkaen), Johannes Väisänen (15. huhtikuuta – 23. huhtikuuta 1918 välisen ajan, siirrettiin pataljoonan komentajaksi ylennyksen saatuaan).
Joukko-osastot > 2. komppania

Päällikkö: jääkärikapteeni Edvard Fritjof Hanell (siirrettiin 19. maaliskuuta 4. jääkäripataljoonan komentajaksi), jääkäriyliluutnantti Hjalmar Palmgren (haavoittui 28. maaliskuuta, siirrettiin 14. maaliskuuta 1. jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan, jääkärivänrikki Onni Toivo Harlin (11. huhtikuuta 1918 alkaen, kaatui 23. huhtikuuta 1918), jääkärivaravääpeli Iivari Akseli Kauranen (23. huhtikuuta – 29. toukokuuta 1918).
Joukko-osastot > 3. komppania

Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Otto Emil Avenir Bonsdorff (23. maaliskuuta alkaen), jääkärivääpeli Gustaf Bergman (aikana 28. maaliskuuta – 11. huhtikuuta 1918), jääkärivänrikki Tor Axel Chryscinicz (26. huhtikuuta alkaen, palveli aikaisemmin 2. jääkärirykmentin konekiväärikomppaniassa).
Joukko-osastot > Konekiväärikomppania

Päällikkö: jääkärivänrikki Vilho Lindén (20. huhtikuuta alkaen).
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit

Adjunanttina jääkäriyliluutnantti Otto Emil Avenir Bonsdorff (siirrettiin 23. maaliskuuta 3. komppanian päälliköksi), esikunnan ampumatarvikeupseerina jääkäriluutnantti Herman Wilhelm Holmberg (siirrettiin huhtikuussa 1918 intendentiksi 2. jääkärirykmenttiin, pataljoonan lähettiupseerina ja myöhemmin adjutanttina jääkäriyliluutnantti Edvard Gabriel Kumlin myöh. Kairela (myöhemmin siirrettiin komentajaksi), kuormastopäällikkönä jääkärialiupseerina Alfred Sandberg, jääkärialiupseeri Johan Albert Valli (siirrettiin 5. jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan), varusmestarina jääkärialiupseeri Emil Johannes Vanninen, vääpelinä ja pataljoonan adjutanttina jääkärivaravääpeli Joakin (Ade) Järvi, jääkärivääpeli Matti Vilkas Tapio Sippola (adjutanttina 5. toukokuuta 1918 alkaen).
Karjalan 3. rykmentin 8. pataljoona

Edvart Astola
Karjalan 3. rykmentin 8. pataljoona oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 3. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli Edvart Astola.
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: U. Mäkinen.
2. komppania
Päällikkö: V. Tosurinen, jääkärivääpeli Hjalmar Raatikainen.
3. komppania
Päällikkö: Y. Nykänen.
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit

Komppanianpäällikkönä ja pataljoonan varakomentan apulaisena jääkärivääpeli Hjalmar Raatikainen.
Vesa Vasara

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Vesa-Pekka Vasara
Syntymäaika: 16. elokuuta 1976 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: oikea laitalinkki
Pituus: 180 cm
Seura
Seura: FC Inter
Tehtävä: päävalmentaja
Junioriseurat
: MPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1992–1993 | MPS | 30 | (5) |
| 1994–2000 | HJK | 136 | (17) |
| 1994 | → VanPa | 7 | (5) |
| 1994 | → Honka | 13 | (5) |
| 1999 | → KäPa | 1 | (0) |
| 2001 | Jokerit | 29 | (0) |
| 2002–2003 | Kalmar FF | 32 | (2) |
| 2004 | Jaro | 24 | (4) |
| 2005–2007 | Honka | 59 | (7) |
| 2005 | → FCK Salamat (laina) | 1 | (0) |
| 2009 | Pallohonka | 2 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 334 | (45) |
Maajoukkue
| 1992 | Suomi U15 | 10 | (9) |
| 1993 | Suomi U16 | 1 | (0) |
| 1993–1994 | Suomi U17 | 11 | (1) |
| 1995 | Suomi U18 | 3 | (0) |
| 1996–1997 | Suomi U21 | 11 | (2) |
| 1999–2002 | Suomi | 12 | (2) |
Valmennusura
2009–2011: Pallohonka
2012–2013: Honka (apuv.)
2014–2016: HJK (apuv.)
2017–2023: Honka
2024–: FC Inter
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Vesa-Pekka Vasara (s. 16. elokuuta 1976 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja, joka toimii Veikkausliigassa pelaavan FC Interin päävalmentajana. Pelipaikaltaan hän oli oikea laitalinkki, ja hänet tunnettiin erityisesti keskityksistään.
FC Interiä ennen Vasara valmensi vuosina 2017-2023 FC Honkaa.
Vasara pelasi muun muassa Helsingin Jalkapalloklubissa, FC Jokereissa, Kalmar FF:ssä, FF Jarossa ja FC Hongassa. Mestarien liigan karsinnoissa 1998 hän puski tärkeän vierasmaalin ranskalaista FC Metziä vastaan, kun HJK eteni liigan lohkovaiheeseen asti.
Vasara pelasi kaksitoista ottelua Suomen jalkapallomaajoukkueessa. Peliuran jälkeen hän on toiminut valmentajana HJK:ssa sekä Hongassa.
Myös hänen pikkuveljensä Jussi Vasara on jalkapalloilija.
Valmentajaura

Vasara aloitti vuonna 2009 päävalmentajana uudessa FC Hongan reservijoukkueessa Pallohongassa, joka pelasi Kakkosessa. Hän toimi joukkueen päävalmentajana vuoteen 2011 saakka.
Vasara työskenteli Veikkausliiga-joukkue FC Hongan apuvalmentajana vuosina 2012-2013. Hän työskenteli vuosina 2014-2016 HJK:n apuvalmentajana.
Vasara aloitti vuonna 2017 Ykköseen nousseen FC Hongan päävalmentajana. Honka sijoittui Vasaran ensimmäisenä päävalmentajavuonna Ykkösen toiseksi ja pääsi liigakarsintaan. Liigakarsinnassa Honka voitti HIFK:n vierasmaalisäännön turvin ja nousi Veikkausliigaan.
Vasara valmensi FC Honkaa aina vuoteen 2023 saakka, jolloin edustusjoukkueen taustayhtiö Esport Honka oy hakeutui konkurssiin. Parhaiten Honka menestyi Vasaran päävalmentajavuosina kaudella 2022, jolloin joukkue oli Veikkausliigan kolmas.
Marraskuussa 2023 ilmoitettiin, että Vasara aloittaa kaudella 2024 FC Interin päävalmentajana. Hänen sopimus kattaa vuodet 2024-2025.
Saavutukset

Lupaava pelaaja 1992
Suomen mestaruus 1997
Suomen Cup 1996
Liigacup 1996, 1998
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vesa Vasara Wikimedia Commonsissa
Honka – Veikkausliiga
3 Heikkilä |
5 Aalto |
6 Voutilainen |
7 Levänen |
8 Savage |
9 Dongou |
10 Kaufmann |
11 Smith |
13 Murray |
14 Saarikivi |
15 Ollikainen |
16 Rasimus |
17 Rui Modesto |
19 Alegria |
20 Rale |
21 Koski |
24 Banahene |
26 Hatakka |
28 Huuhtanen |
31 Arko-Mensah |
33 Tammilehto |
88 Koskinen |
Valmentaja Vasara
Karpogory

| Karpogory (Карпого́ры) |
| --- | --- |
 Arkangelin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Karpogory
 Koordinaatit: 64.004°N, 44.437°E 
Valtio:   Venäjä
Liittovaltiosubjekti:  Arkangelin alue
Kunnallispiiri:  Pinegan piiri
Väkiluku (2010):  4 443
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  164600 (Pinegan piiri 164600-164657)
Suuntanumero(t):  +7 81856
Rekisterikilpi:  29
 
 Pinegan piirin sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karpogory (ven. Карпого́ры) on kylä ja Venäjän Arkangelin alueen Pinegan piirin keskus. Se sijaitsee Vienanjoen itäisen eli oikeanpuoleisen sivuhaaran Pinegajoen varrella 212 kilometrin päässä Arkangelista. Kylästä on rautatieyhteys Arkangeliin (Passažirskin asema noin 4 kilometriä keskustasta pohjoiseen).
Kylässä oli 4 443 asukasta (väestönlaskenta 2010), koko kunnallispiirissä asukkaita oli 26 978.