stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pronssisoturi: Viron patsaskiistan tausta ja sisältö
Kirjan teesit

Teoksessa käsitellään Viron patsaskiistaa keväällä 2007 eli Pronssisoturi-patsaan siirtämistä, jota Bäckman kutsuu Tallinnan vapauttajien muistomerkin hävittämiseksi ja hautojen häpäisyksi. Kirjassa Bäckman esittelee uusia tietoja ja mielipiteitään Viron toisen maailmansodan aikaisesta historiasta sekä Suomen ja natsi-Saksan liittolaisuudesta. Bäckmanin teemana on "holokausti" Virossa ja vuonna 1961 alkanut oikeudenkäyntien sarja, jossa tuomittiin virolaisia natsirikollisia juutalaisten murhaamisesta.
Bäckmanin kirjassaan esittämän väitteen mukaan Viro liittyi Neuvostoliittoon vapaaehtoisesti ja laillisesti ja Baltian maiden miehitys on myytti. Bäckman syyttää virolaisia historian vääristelystä ja miehitysmyytin käyttämisestä venäläisten sortamiseen. Bäckmanin mielestä miehitysmyytti oli alun perin Saksan natsien kehittämää propagandaa, jonka tarkoituksena oli leimata Neuvostoliitto juutalaisten johtamaksi valtioksi ja saada ihmiset vihaamaan ja murhaamaan juutalaisia. Bäckmanin mielestä Viron tasavalta on ottanut saman miehitysmyytin uusiokäyttöön syyttämällä maan venäläisiä asukkaita miehittäjiksi sekä sortamalla näitä. Bäckman pitää Tallinnan Pronssisoturipatsaan siirtämistä (mitä Bäckman kutsuu Tallinnan vapauttajien muistomerkin hävittämiseksi) suunniteltuna terroritekona ja vainotoimena Viron venäläistä väestöä vastaan.
Kritiikki

Pronssisoturi-kirjasta on keskusteltu Venäjän, Viron ja Suomen medioissa. Virossa ihmetellään, kun taas yksi suomalainen hyökkää teksteillään Viroa vastaan.
Kirjan kustantaja on Venäjän kirjailijaliiton yhteydessä toimiva kustantamo Tarbeinfo. Sen johtaja Vladimir Iljajevitš on Viron suojelupoliisin mukaan työskennellyt vuosina 1983–1988 Neuvostoliiton salaisen poliisin KGB:n palveluksessa. Viron suojelupoliisin KAPOn komisario Andres Kahar syyttää Bäckmania Venäjän propagandistiksi.
The Economist -lehden kolumnisti Edward Lucas kommentoi kiistaa kirjoituksessaan Pysykää rauhallisina ja jatkakaa - jättiläishämähäkit eivät hyökkää Viroon:
»Kirjassa, jonka on kirjoittanut muuan suomalainen Johan Bäckman, sanotaan että sen [pronssisoturikiistan] seurauksena Virosta tulee kymmenen vuoden kuluessa osa Venäjän federaatiota. Ehkäpä. Mutta kenties Viron pyyhkäiseekin pois tsunami tai sen asuttavat jättiläishämähäkit. Kirjan saama etusivun huomio, vaikka äärimmäisen kriittinen, viittaisi siihen, että [virolaiset] toimittajat ovat yksityisesti sitä mieltä, että väite on mahdollinen.»
Professori Mikko Lagerspetz totesi, ettei kirja ansaitse saamaansa huomiota ja että siinä on yhdistetty totuus, puolitotuus ja suorat valheet.
Kritiikki > Avoin kirje

Pronssisoturi-kirjan julkistamisen jälkeen Iivi Anna Masso kirjoitti Helsingin yliopiston rehtorille ja kanslerille sekä oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanille osoitetun avoimen kirjeen "dosentti Bäckmanin asemasta oikeussosiologian ja oikeuspolitiikan opettajana Helsingin yliopistolla ja yliopiston suhteesta Bäckmanin julkisiin kannanottoihin". Masson kirjeen allekirjoitti 16 virolaista ja suomalaista kulttuurivaikuttajaa. Kirjeen mukaan "Bäckman väärentää Viron historiaa" ja häntä voi "vertailla holokaustin kieltäjään, joka opettaa yliopistolla juutalaisten historiaa". Bäckman teki kirjeestä rikosilmoituksen, jossa syytti allekirjoittajia törkeästä kunnianloukkauksesta, mutta poliisi ei aloittanut esitutkintaa. Erkki Tuomioja pitää kirjaa tahallisena provokaationa, joka ei välttämättä johda kunnon keskusteluun. Tuomioja samalla kutsui Bäckmania vastaan kirjoitettua kirjettä "sensuurikirjelmäksi".
Aiheesta muualla > Kirja-arvioita

Pronssisoturi-kirjan kritiikkejä eri maiden medioista: Pronssikritiikki-blogi.
Erkki Tuomioja: Pitäisikö provosoitua? (Viikon kirjavinkki) Erkki Tuomiojan blogi.  Lokakuu 2008. Viitattu 1.2.2009.
Arto Tuominen: Saatanalliset säkeet natsismista. Tiedonantaja, 31.10.2008.  Helsinki. Lyhennetty versio verkossa. Viitattu 1.2.2009.
Jussi K. Niemelä: Pseudohistoriaa ja poliittista propagandaa. Skeptikko, 2008.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 1.2.2009.
Veikko Saksi: Bäckman hallitsee riidankylväjän roolin  22.9.2008. Pro Karelia. Viitattu 18.4.2009.
Oulun päivät

Näyttelijä Erkki Laakso lukee peruskirjan Oulun kaupungintalon portailla ensimmäisenä Oulun päivänä.
Oulun Päivät on Oulussa vuodesta 1962 lähtien järjestetty vuosittainen kaupunkitapahtuma.  Vuoteen 2012 asti tapahtuma järjestettiin syyskuun ensimmäisenä viikonloppuna. Vuodesta 2013 alkaen Oulun päivät siirrettiin kesän alkuun ja muutettiin kolmiviikkoiseksi. Oulun kaupunki on toiminut tapahtuman järjestäjänä vuodesta 1977, johon asti tapahtuman järjesti kotiseutuyhdistys Oulu-seura.
Aiheesta muualla

Oulun Päivien kotisivu
Albatrossi ja sorsa

| Albatrossi ja sorsa Juha Vainio |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1979–1981
 Julkaistu: 1981
 Tuottaja(t): Jaakko Salo
 Tyylilaji: huumorimusiikki
 Kesto: 34.18
 Levy-yhtiö: Delta
Juha Vainion muut julkaisut
| Käyn ahon laitaa 1979 | Albatrossi ja sorsa 1981 | Sellaista elämä on 1983 |
Albatrossi ja sorsa on Juha Vainion vuonna 1981 julkaistu albumi. Se sisältää muun muassa tunnetut Vainion kappaleet ”Albatrossi”, ”Panaman konsuli” ja ”Kun mä rupesin ryyppäämään”. Albumin kappaleita alettiin äänittää jo 1979.
Kappaleet > A-puoli

Albatrossi – 3.38
Jaska ja Eetu ja Eikka – 2.42
Apteekin ovikello – 2.56
Kaverit on komeasti palkittu – 2.36
Veljet keskenään – 3.04
Kun mä rupesin ryyppäämään – 2.06
Kappaleet > B-puoli

Vain sorsa lentää pohjoiseen – 2.59
Viimeinen lättähattu – 3.07
Panaman konsuli – 2.37
Perunalaulu – 2.30
Siitä on jo aikaa – 3.33
Laps’ suuren synnyinmaan – 2.24
Tekijätiedot

Muusikot
Jaakko Salo - kapellimestari (A1-A6, B2, B4-B6), piano (A1, A4-A6, B5), sähköpiano (A2, A3, B2, B4) ja klavinetti (A4)
Markku Johansson - kapellimestari (B1, B3) ja trumpetti (B1, B3)
Kalevi Ukkola - kuoronjohtaja (A1, B5)
Maarit Hurmerinta, Marjo-Riitta Kervinen ja Irina Milan - taustalaulu (A1, A3)
Juhani Aaltonen - huilu (A2, A3, B1, B3), altto- (A4) ja tenorisaksofoni (A5, A6, B4)
Pentti Lahti - huilu (B6) ja baritonisaksofoni (B6)
Unto Haapa-aho - klarinetti (A2, A3, A5), altto- (A6, B4) ja baritonisaksofoni (A4, B2)
Teemu Salminen - klarinetti (B6)
Reijo Lehtovirta - alttosaksofoni (A5)
Teuvo Siikasaari - tenorisaksofoni (B1)
Esko Heikkinen (B6) ja Jörgen Petersen (A2-A4, A6, B2, B4, B6) - trumpetti
Juhani Aalto - pasuuna (A2-A4, A6, B2, B4, B6)
Tom Bildo - pasuuna (A2-A4, A6, B2, B4, B6) tuuba (A5)
Nacke Johansson - piano (B3) ja sähköpiano (B1)
Aaro Kurkela (A6, B2) ja Jani Uhlenius (A1, B5) - haitari
Juha Björninen (B6), Kalle Lae (A6, B2, B4), Heikki Laurila (A2-A4, B1, B3) ja Lasse Luoto (A6, B2, B4) - kitara
Taisto Wesslin - kitara (A1-A4, B5), kitarabanjo (A5)
Tapio Salo (A1-A4, B5), Pekka Sarmanto (A5) ja Heikki "Häkä" Virtanen (A6, B2, B4, B6) - basso
Tapani "Nappi" Ikonen (B2-B4, B6), Ilpo Kallio (A1, B1, B5) ja Roope Koistinen (A2-A5) - rummut
Markku Hannola (A1, B5), Tapani "Nappi" Ikonen (B1, B2, B4) ja Ilpo Kallio (B3) - lyömäsoittimet
Jouni Heinonen, Siri Heinonen-Nevala, Erkki Hiltunen, Ulf Hästbacka ja Olavi Rignell - viulu (A1, B5)
Käyn ahon laitaa (kappale)

| ”Käyn ahon laitaa” Juha ”Watt” Vainio |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Käyn ahon laitaa
 Äänitetty : Helsingissä 1979
 Julkaistu: 1979
 Tuottaja(t): Juha Vainio, Reijo Lehtovirta
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 03.25
 Levymerkki: Delta
Juha ”Watt” Vainion muut singlet
| ”Votkaturistit” 1977 | ”Käyn ahon laitaa” 1979 | ”Veljet keskenään” 1979 |
Käyn ahon laitaa on Juha ”Watt” Vainion säveltämä, sanoittama ja esittämä kappale vuodelta 1979. Kappale julkaistiin albumilla Käyn ahon laitaa ja singlenä samana vuonna.
Laulu sai alkunsa, kun Vainio oli toimittaja Raimo Vesan kanssa grillaamassa makkaraa Kaunissaaressa eräänä kesäisenä päivänä. Yhtäkkiä Vainio otti esiin paperin ja kynän ja alkoi raapustaa tekstiä.
Helsingin Sanomat pyysi keväällä 2009 lukijoitaan nimeämään oman ”onnen laulunsa”, ja yli 800 ehdotetun kappaleen joukossa ”Käyn ahon laitaa” oli yksi 35:stä eniten mainintoja saaneesta.
Äänitys

Kappale äänitettiin vuonna 1979 Helsingin Finnscandia-studiolla. Kappaleen äänitti Jukka Teittinen ja tuottivat Vainio ja Reijo Lehtovirta. Kappaleen on sovittanut Jaakko Salo. Äänitteellä esiintyvät seuraavat henkilöt:
Juha ”Watt” Vainio – laulu
Jaakko Salo – kapellimestari, piano
Juhani Aaltonen – huilu
Tom Bildo – pasuuna
Olli Haavisto – steelkitara
Heikki Laurila – kitara
Janne Louhivuori – kitara
Heikki ”Häkä” Virtanen – basso
Vesa Aaltonen – rummut
Julkaisut

Kappale julkaistiin vuonna 1979 albumilla Käyn ahon laitaa ja singlenä samana vuonna. Singlen B-puolella on kappale ”Mesenaatti Montonen”.
Vainion versio on julkaistu myös hänen kokoelmillaan Tulta päin!, 28 hilpeää ja haikeaa rallia, 20 suosikkia – Käyn ahon laitaa, Legendan laulut – Kaikki levytykset 1963–1990 ja sen tiivistelmällä Legendan laulut – 48 mestariteosta.
Vesa-Matti Loirin versio kappaleesta on hänen albumillaan Ystävän laulut II, jonka sisältö koostuu Vainion tuotannosta.
Kulttuuriviitteitä

Toisessa säkeistössä kertoja ei välitä kuulla ”yhtään uutista sen Raatikaisen tuutista” eli  Erkki Raatikaisen johtamasta Yleisradiosta.
Kolmannessa säkeistössä nautitaan hiljaiselosta, kun ”Kahila ei laula eikä Höyry selosta”. Kahila on laulaja Heikki Kahila ja ”Höyry” on radioselostaja Raimo ”Höyry” Häyrinen.
Parodioita

Laulaja-imitaattori Jope Ruonansuu on julkaissut kappaleesta oman parodiaväännöksensä ”Käyn kadun laitaa”. Kappale on Lomakiertue-levyllä.
Itse valtiaat -CD:llä Menneisyyden vangit on Käyn ahon laitaa -kappaleen väännös ”Ei ilman paitaa”, jonka laulaa imitaattori Esko Ahon ääntä matkien. Osa siitä kuuluu myös Itse valtiaat -avaruusmusikaalissa.
Punasirppisammal

| Punasirppisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet (alaluokka) Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet (lahko) Hypnales
Heimo::  Ritvasammalet Amblystegiaceae
Suku::  Hetesirppisammalet Warnstorfia
Laji::  sarmentosa
Kaksiosainen nimi
 Warnstorfia sarmentosa  (Wahlenb.) Hedenäs 
Katso myös
   Punasirppisammal Wikispeciesissä   Punasirppisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punasirppisammal (Warnstorfia sarmentosa) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva sammal. Se on epäsäännöllisesti haarova ja väriltään punertava tai veden alla kasvaessaan musta. Sen lehdet ovat lusikkamaiset ja nipukalliset. Se kasvaa keski- ja runsasravinteisten soiden väli- ja rimpipinnoilla. Se kasvaa koko Suomessa Etelä-Karjalaa lukuun ottamatta.
Isokylän tunneli

| Isokylän tunneli |
| --- | --- |
 Isokylän tunneli
Paikkakunta:  Salo
Maa:  Suomi
Koordinaatit:  60°25′07″N, 023°09′10″E
Pituus:  435 m
Ajokaistoja:  4
Isokylän tunneli on moottoritien tunneli Ykköstiellä. Se sijaitsee Salon kaupungissa heti Piihovin liittymästä länteen. Sen pituus on noin 435 m.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isokylän tunneli Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Isokylän tunneli (Q5493062)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: tieliikennetunneli
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Salo
sijainti: Uskelan Isokylä
koordinaatit: 60°25′07″N 23°09′08″E﻿ / ﻿60.4186°N 23.1522°E﻿ / 60.4186; 23.1522
Vesa Musto

Vesa Musto on suomalainen pesäpalloilija. Musto pelasi Superpesistä kaudet 1997-2006. Hän edusti koko uransa Hyvinkään Tahkoa. Musto saavutti urallaan kaksi SM-mitalia: SM-hopean kaudella 1999 ja SM-pronssin kaudella 2002. Musto pelasi urallaan kaksi Itä-Länsi-ottelua vuosina 1999 ja 2006.  Hän pelasi sisäpelissä vaihtajana ja ulkokentällä kolmosvahtina.  Musto pelasi urallaan 251 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän löi 12 kunnaria ja 84 tavallista juoksua, toi 164 juoksua ja keräsi 924 kärkilyöntiä. Musto pelasi urallaan 78 Superpesiksen ylempää pudotuspeliottelua. Näissä hän löi yhden kunnarin ja 14 tavallista juoksua, toi 44 tavallista juoksua ja keräsi 269 kärkilyöntiä.
Kolosjoen kaivos

Petsamon alue. Kolosjoen kaivos on merkitty nykyisellä nimellään Nikel. Jäniskosken voimalaitos sijaitsee vaaleanpunaiseksi merkityllä alueella.
Kolosjoen nikkelikaivoksen suuaukko 1930-luvun loppupuolella.
Kolosjoen kaivoksen sulattamon liukuvalutekniikalla rakennettu 165 metriä korkea piippu oli valmistuessaan Euroopan korkein.
Kolosjoen kaivos oli Suomen Petsamossa sijainnut nikkelikaivos. Euroopan rikkain nikkelimalmio löydettiin 1920-luvun alussa, ja 1930-luvulla aloitetut rakennustyöt saatiin päätökseen 1943, jolloin kaivos sulattoineen toimi täydellä teholla. Jatkosodan aikana kaivoksen tuotanto rahdattiin Saksaan, jonka sotatarviketeollisuudelle Petsamon nikkelillä oli suuri merkitys erityisesti sodan loppuvuosina. Vuodesta 1943 lähtien yli puolet Saksan käyttämästä nikkelistä tuli Petsamosta. Saksalaiset tuhosivat kaivosalueen vetäytyessään vuonna 1944. Sodan jälkeen Petsamo kaivosalueineen luovutettiin rauhansopimuksen ehtojen mukaan Neuvostoliitolle, joka kunnosti alueen ja aloitti tuotannon uudelleen. Nykyisin kaivoksen nimi on Nikel.
Alueen historiaa

Suomi sai Petsamon hallintaansa Tarton rauhassa vuonna 1920. Alueen luonnonvarojen hyödyntämistä tutkittaessa ilmeni, että metsä- ja kalastusvarantojen hyödyntäminen olisi kallista ja riskialtista eikä todennäköisesti houkuttelisi riittävästi pääomia muualta Suomesta. Ehdotuksen junayhteydestä Rovaniemelle hylkäsi hallituksen puolesta asiaa tutkinut Jalmar Castrén. Lupaavimmaksi mahdollisuudeksi nousivat mineraalivarat, joita ei kuitenkaan ollut kartoitettu.
Nikkelimalmion löytäminen

Hallitus lähetti geologisen tutkimuskunnan Petsamoon heti 1921. Norjan puolelta lähellä rajaa oli jo aikaisemmin löydetty rautamalmikenttä, ja toiveena oli, että malmio jatkuisi Suomen puolelle. Tätä tutkittaessa kesällä 1921 löydettiin Norjan rajan lähistöltä Kaulatunturin Kolosjoelta noin 40 kilometriä rannikolta nikkeli-kuparimalmiesiintymä. Seuraavat vuodet asiaan hyvin varovaisesti suhtautunut Suomen Geologinen komissio kartoitti malmion koon alustavasti ja selvitti malmin pitoisuudet. Mineraalilöytöjä oli kaikkiaan parikymmentä, mutta vain Kolosjoen löytöjä pidettiin riittävän rikkaina. Malmia laskettiin olevan kaksi miljoonaa tonnia, ja sen arvioitiin sisältävän 1,3 prosenttia nikkeliä ja 1,6 prosenttia kuparia. Tulos oli vaatimaton, mutta malmia näytti silti olevan riittävästi kaivostuotannon aloittamiseksi. Lasketut pitoisuudet osoittautuivat myöhemmin huomattavasti todellisia pienemmiksi, ja toteutunut nikkelipitoisuus oli 3,9 prosenttia. Kolosjoelta malmio ulottui puolikaaren muotoisena itään runsaan kolmenkymmenen kilometrin päähän.
Malmiota tarjottiin ensimmäisenä Outokumpu Oy:lle, mutta se oli investoimassa omaan kuparintuotantoonsa eikä sillä ollut riittävästi resursseja kahteen hankkeeseen. Kolmekymmentäluvun alussa kiinnostuksensa osoittivat useat kansainväliset kaivosyhtiöt, muun muassa saksalaiset Krupp ja IG Farben sekä kanadalainen International Nickel Company of Canada (Inco), joka hallitsi 90 prosenttia maailman nikkelimarkkinoista ja omisti suurimman osan maailman tunnetuista nikkelivaroista.
Nikkelimalmion löytäminen > Toimilupa kanadalais-brittiläiselle Mondille

Nikkelin kysyntä maailmanmarkkinoilla lisääntyi nopeasti 1930-luvulla. Syynä oli sen käyttö terässeoksissa: nikkeli parantaa teräksen lujuutta sekä kosteuden- ja lämmönsieto-ominaisuuksia. Nikkelillä aikaansaatua korkealaatuista terästä käytti erityisesti eri maiden nouseva sotatarviketeollisuus aseisiin, ammuksiin, panssarilevyihin ja moottoreihin.
Vuodesta 1933 lähtien käydyt neuvottelut Incon kanssa olivat pitkät ja perusteelliset, mutta sopimus hyväksyttiin kesäkuussa 1934. Tässä vaiheessa malmio arvioitiin kaksinkertaiseksi alkuperäiseen laskelmaan verrattuna. Sopimusosapuolina olivat Suomen valtio ja Incon Britanniaan rekisteröity tytäryhtiö Mond Nickel Company. Mond sai viideksikymmeneksi vuodeksi oikeuden Kolosjoen malmioon. Suomen laki vaati kaivostoiminnan toteuttamiseen suomalaisen yhtiön, joten Mond perusti tytäryhtiön Petsamon Nikkeli Oy. Sopimukseen sisältyi sodanuhkapykälä, jonka mukaisesti Suomi saattoi kriisiaikana ottaa kaivokset haltuunsa yhteiskunnan huoltovarmuuden turvaamiseksi.
Kolosjoen kaivosalueen rakentaminen

Työt kaivoksen rakentamiseksi aloitettiin 1937 kanadalaisilla suunnitelmilla ja työnjohdolla. Malmion esille saamiseksi Kaulatunturin huipulle oli rakennettava kolme kilometriä pitkä kaivostunneli ja puhkaistava pystykuilu tunturin laelle. Alun perin malmi piti rahdata Yhdysvaltoihin sulatettavaksi, mutta kun selvisi, että malmi olisi sopivaa sähkösulatusta varten ja koskivoimaa olisi tarjolla, Inco päätti rakentaa Petsamoon myös sulaton, jossa malmi rikastettaisiin runsaat 50 prosenttia nikkeliä sisältäväksi puolivalmisteeksi (matte). Sähköntuotantoon suunniteltiin 80 kilometriä Kolosjoelta lounaaseen Inarin Paatsjokeen Jäniskosken voimalaitos, jonka rakennustyöt aloitettiin vuonna 1938. Kaivoksella louhittiin käytäviä kolmessa vuorossa. Sulattamon korkealle tunturin päälle liukuvalettu savupiippu oli valmistuessaan Euroopan korkein, 165 metriä. Valuryhmäläiset olivat yhdysvaltalaisia.
Kolosjoelle koskemattomaan erämaahan rakennettiin kaivosyhdyskunta: suunniteltiin asemakaava, rakennettiin kadut ja kunnallistekniikka, tori, elokuvateatteri, tenniskenttiä, työpajoja ja hallintorakennuksia. Kolosjoen kaivosyhdyskunta sai rakentamisen myötä kaupunkimaisia piirteitä. Inco rakensi vuosina 1938–1940 Kolosjoelle muun muassa funktionalistista tyyliä edustavan kerrostaloalueen, jonka suunnittelusta vastasivat arkkitehdit Kaj Englund ja Olav Hammarström. Rakennukset olivat moderneja, niissä oli keskuslämmitys, asunnoissa oli kylpyhuoneet ja nykyaikaiset keittiöt. Rakennusmateriaalina käytettiin muun muassa uutta siporex-reikätiiltä. Huippuvuonna 1939 yhdyskuntaan valmistui 140 asuntoa ja 130 000 m² muita tiloja.
Saksan kiinnostus herää

Vuonna 1937 ilmeni, että myös saksalaiset olivat kiinnostuneita Kolosjoen nikkelistä ja Petsamon alueesta. Saksalainen kalastusyhtiö tarjoutui ostamaan Liinahamarin kalajauhotehtaan. Sekä englantilaiset että suomalaiset tulkitsivat tarjouksen sotilaspoliittiseksi kiinnostukseksi, ja se liittyikin 1936 esitettyyn vaatimukseen tukikohdasta Petsamossa. Suomalaiset vakuuttivat englantilaisille, etteivät päästä Saksaa alueelle. Saksan kiinnostus ilmeni myös syyskuussa 1938, kun Saksan yleisesikunta OKW:n Puolustustalousesikunnan edustaja matkusti Suomeen tutkimaan maan tarjoamia sotatarvikemateriaaleja.
Toisen maailmansodan puhjettua Suomen oli tärkeä saada ostettua aseita. Syyskuussa 1939 suomalaisten ollessa Berliinissä kauppaneuvotteluissa saksalaiset ottivat Petsamon nikkelin esille. Saksalaiset esittivät toiveen, että Suomi ottaisi kaivosalueen haltuunsa ja luovuttaisi alueen tai myisi tuotannon Saksalle. Saksan tarve oli selvä: se oli aloittanut hyökkäyssodan, mutta sen nikkeliomavaraisuus syksyllä 1939 oli vain 5 prosenttia.
Talvisota

Kesällä 1939 kaivoksella työskenteli noin 1 400 työntekijää. Talvisodan puhjettua työt keskeytettiin sodan ensimmäisten päivien kuluessa. Tuolloin kaivoskäytävä malmioon oli puhkaistu, ja sulattamo sekä Jäniskosken voimalaitos olivat lähes valmiit. Neuvostojoukot hyökkäsivät Pohjois-Petsamoon ja etenivät etelään vuonoa pitkin. Vähäisten suomalaisjoukkojen vastustus ei pysäyttänyt hyökkäystä. Kolosjoen kaivosalue luovutettiin taisteluitta 15. joulukuuta 1939. Kaivoksen laitteistot olivat kunnossa, sillä Neuvostoliitto ei ollut pommittanut kaivosaluetta. Suomalaiset jättivät laitteet ehjiksi, vaikka tuhosivatkin perääntyessään Petsamosta muun infrastruktuurin. Ainoastaan Kolosjoen lämpökeskus tuhottiin. Myös Jäniskosken voimalaitos jätettiin ehjäksi, irrotettavissa olevat laitteet kuljetettiin etelään.
Nikkelikaivos välirauhan aikana

Talvisodan jälkeen nikkeli oli kahden sotaakäyvän suurvallan mielenkiinnon keskipisteessä: Britannia ajoi byrokraattista laillisuuslinjaa ja kaivosomistajan oikeutta, mutta varoi ärsyttämästä Neuvostoliittoa, Saksa piti malmiota elintärkeänä sotateollisuudelleen ja Petsamoa välttämättömänä astinlautana hyökkäykselle Murmanskiin. Neuvostoliitto puolestaan ei talvisodan päätyttyä tuntenut mielenkiintoa Petsamon nikkelivarantoihin eikä Petsamoon sotilaallisena alueena. Kun Saksan viranomaiset suunnittelivat Skandinavian integroimista omaan talousalueeseensa, siihen laskettiin huhtikuusta 1940 lähtien mukaan myös Suomi, vaikka maa kuuluikin Neuvostoliiton etupiiriin.
Kaivostyömaa oli säilynyt talvisodasta ja neuvostojoukkojen läsnäolosta huolimatta lähes koskemattomana. Englantilaisille oli kuitenkin mahdoton ajatus jatkaa kaivoksen rakentamista Saksan vallattua Norjan. Britannia pelkäsi nikkelin joutuvan Saksalle. Mond oli uhrannut vuoteen 1939 mennessä kaivokseen seitsemän miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, ja valmistuminen olisi vaatinut vielä 3,5 miljoonaa lisää. Mond suostui talvisodan päätyttyä vastahakoisesti siihen, että suomalaiset jatkaisivat rakennustöitä. Suomen hallitus puolestaan määräsi kaikki resurssit edistämään tuotannon mahdollisimman nopeaa aloittamista.  Britannia kuitenkin painosti Suomea jatkuvasti uhaten lopettaa Suomen ulkomaankaupalle tärkeän Liinahamarin laivaliikenteen, jos Saksa päästetään kiinni nikkelituotantoon. Britannia myös myötävaikutti siihen, että ruotsalainen Asea-yhtiö hidasteli Petsamoon tilattujen koneiden toimittamisessa.
Nikkelikaivos välirauhan aikana > Suurvaltojen kiinnostus

Nikkelikaivoksen tilanne muuttui jyrkästi heinäkuussa 1940 Suomen ja saksalaisen I.G. Farbenindustrien tekemän sopimuksen myötä. Neuvotteluja oli käyty keväästä alkaen, ja sopimuksessa Saksalle luvattiin 60 prosenttia tuotannosta. Saksalaiset neuvottelijat raportoivat Berliiniin malmion olevan yli miljardin RM:n arvoinen ja riittävän 20 vuodeksi kattamaan koko Suur-Saksan nikkelitarpeen. Loppuvuonna saksalaiset korottivat malmimääräarvion nelinkertaiseksi. Neuvostoliitto havahtui neuvottelujen alettua ja esitti jo kesäkuussa kaivoksen toimiluvan siirtämistä itselleen. Neuvostojoukot tehostivat vaatimusta ryhmittymällä rajalle, ja linnoittamalla Kalastajasaarennon. Englanti suhtautui Saksan kanssa käytäviin kaivosneuvotteluihin jyrkän kielteisesti ja pysäytteli Liinahamarin kauppalaivoja. Suomi neuvotteli kaikkien kanssa poliittisesti ahtaassa raossa. Suomalaiset neuvottelivat kireissä tunnelmissa Moskovassa seitsemän kertaa, helmikuuhun 1941 asti suostumatta venäläisten vaatimuksiin. Neuvostoliitto neuvotteli myös Saksan kanssa maaliskuuhun 1941, tuloksettomasti.
Saksalaisaika ja tuotannon käynnistäminen

Syksyllä 1941 alkaneessa saksalaiskomennossa rakennustyöt jatkuivat kiivaina. Työväki oli kirjavaa: saksalaisia työvelvollisia, venäläisiä sotavankeja, saksalaisia rikosvankeja sekä suomalaista, virolaista, ruotsalaista, alankomaista, jugoslavialaista ja tanskalaista työvoimaa. Keväällä 1943 Saksasta tuotettiin töihin mallityöläisryhmä esimerkiksi muille. Ryhmän jäsenet osoittautuivat tottumattomiksi karuihin oloihin; he menivät lakkoon huonon ruuan vuoksi. Ryhmä lähetettiin pian takaisin.
Sulaton ensimmäinen vaihe valmistui keväällä 1942. Jo ennen kaivoksen valmistumista saksalaiset avasivat Kammikivitunturille avolouhoksen, jonka malmi vietiin käsiteltynä Saksaan. Jäniskosken voimalaitos ja sähkölinja Kolosjoelle valmistuivat kesäkuussa 1942, ja saman tien aloitettiin koekäyttö. Täydellä teholla voimala pyöri joulukuussa 1942. Sulaton toinen vaihe valmistui 1943 ja kesällä 1943 kaivos oli täydessä tuotantokunnossa.