stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miina Savolainen

Miina Annukka Savolainen (s. 1. syyskuuta 1974 Helsinki) on suomalainen yhteisötaiteeseen painottunut valokuvaaja, taide- ja sosiaalikasvattaja. Taiteellisen työn lisäksi hän tutkii, kehittää ja opettaa valokuvan käyttöä pedagogisena ja terapeuttisena menetelmänä.
Savolainen on Valokuvataiteilijoiden liiton sekä Suomen Valokuvaterapiayhdistyksen jäsen. Hän valmistui sosiaalikasvattajaksi 1996 sekä kuvataideopettajaksi ja taiteiden maisteriksi 2005 Taideteollisesta korkeakoulusta.
Voimauttava valokuva

Voimauttava valokuva on Miina Savolaisen kehittämä sosiaalipedagoginen menetelmä, jossa valokuvaa käytetään terapeuttisena välineenä katsoa ja tulla nähdyksi myötätuntoisesti ja arvostavasti. Savolainen alkoi kehittää menetelmää Maailman ihanin tyttö -projektinsa myötä. Voimauttava valokuva on saanut alkunsa lastensuojelun tarpeista ja laajentunut sieltä sosiaali-, terveys- ja opetusalojen käyttöön. Sitä voidaan hyödyntää myös terapeuttiseen identiteettityöhön ja vuorovaikutustaitojen parantamiseen perheessä, vertaisryhmässä ja työyhteisössä.
Voimauttavassa valokuvassa muutetaan kuvaajan ja kuvattavan rooleja totutusta niin, että kuvattava kertoo, kuinka haluaa tulla kuvatuksi ja nähdyksi. Menetelmässä käytetään myös oma- sekä albumikuvia.
Voimauttava valokuva > Valokuvan voimaa

Savolainen toimi kouluttajana ja valmentajana Ylen dokumentaarisessa Valokuvan voimaa -tv-ohjelmassa, johon osallistui kuusi aikuista sisarus- sekä vanhempi-lapsi-paria parantaakseen perhesuhteita voimauttavan valokuvan keinoin. Ohjelman seitsemän jaksoa esitettiin tv:ssä keväällä 2014.
Voimauttava valokuva > Maailman ihanin tyttö

Taideteollisen korkeakoulun taidekasvatuksen osaston lopputyönään  Miina Savolainen toteutti taiteellisen päätyönsä Maailman ihanin tyttö -yhteisövalokuvataideprojektin. Vuonna 1998 alkaneessa projektissa hän on valokuvannut kymmentä Hyvösen lastenkodissa kasvanutta tyttöä.
Valokuvista on koostettu 140 kromogeenisesta värivedoksesta koostuva näyttelysarja , joka on kiertänyt Suomen lisäksi maailmalla.  Kuvista on julkaistu myös kaksikielinen Maailman ihanin tyttö – The Loveliest Girl In The World -kirja vuonna 2008.
Palkinnot

Vuoden Valopilkku -erikoispalkinto 2003
Vuoden visio -palkinto 2004
Vuoden nuori valokuvaaja -palkinto 2005
Suomalainen Lääkäriseura Duodecimin kulttuuripalkinto 2005
Lastenkulttuurin valtionpalkinto 2006
Savolainen on saanut myös Helsingin kuvataidelukion Vuoden Tossu -kunnianimen vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Valokuvan voimaa -sarja Yle Areenassa
Ylen artikkeli Valokuvan voimaa -sarjasta
Miina Savolaisen puhe TEDx Helsingissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Jacques Le Goff

Jacques Le Goff piirroksessa.
Jacques Le Goff (1. tammikuuta 1924 Toulon – 1. huhtikuuta 2014 Pariisi) oli ranskalainen historioitsija, keskiajan tutkija, annalistisen koulukunnan edustaja ja pedagogi.
Elämä

Le Goffin kehitysvuodet sattuivat Euroopan historian suureen myllerrykseen. Kuitenkin hän elämäkerrassaan À la recherche du Moyen Âge (2002) kertoo miten hän selviytyi myllerryksistä lukemalla Walter Scottin Ivanhoeta  kun oli 12 vuoden ikäinen. Myöhemmin hänen tutkimustyönsä johdatti hänet uudelleen tuohon synkkänä pidettyyn aikaan.
Pariisin vapautumisen aikaan 1944 hän meni Louis-le-Grand-lyseon valmistavalle luokalle ja tämän suoritettuaan hän läpäisi pääsykokeen École Normale Supérieureen, pariisilaiseen eliittikouluun, joka valmistaa opettajia, mutta joka on samalla toiminut myös eräänlaisena ranskalaisten älykköjen valmistuslaitoksena. Valmistuttuaan tästä korkeakoulusta toimi Le Goff opettajana, sillä vuonna 1950 hän suoritti aggrégation eli tutkinnon, joka oikeuttaa lukion lehtorin virkaan ja opetustyöhön myös yliopistossa. Lisäksi hän on opiskellut ja tehnyt tutkimustyötä mm. Oxfordissa, Ecole Françaisessa Roomassa, Lillen yliopistossa ja Kaarlen yliopistossa Prahassa.
Arvokkaan ja laajan tutkimus- ja opetustyönsä Le Goff on suorittanut École pratique des hautes études-instituutin 6:ssa osastossa vuosina 1962–1993. Sinne hänet houkutteli työskentelemään tunnettu annalistihistorioitsija Fernand Braudel. Vuonna 1972 hän seurasi Fernand Braudelia École des hautes Études en Sciences Sociales -oppi- ja tutkimuslaitoksen johdossa. Tätä laitosta hän johti vuoteen 1977.
Annalisti

Eräänä aikamme suurimpana keskiajan asiantuntijana Le Goff lukeutui vanhaan ranskalaiseen historiankirjoituksen perinteeseen, joka yhdistää tutkimuksissaan historian ja maantieteen. Esikuvinaan hänelle olivat hänelle läheiset Fernand Braudel (1902–1985) ja Maurice Lombard (1904–1965). Historiantutkimuksen prosessissaan Jacques Le Goff osasi yhdistää tuloksekkaalla tavalla ajan ja paikan pohdintoihin myös inhimillisen näkökulman ja tämä juuri on annalistisen koulukunnan avainteemoja.
Tuotannossaan Le Goff oli monipuolinen. Keskeinen osa siinä oli historianfilosofisilla teoksilla kuten Pierre Noran kanssa yhteistyössä toimittamalla 3 osaisella Faire de l'histoire -teoksella. Historian opetus oli mm. Marc Blochin tavoin lähellä Le Goffin kiinnostusta ja pitkän uransa aikana hän uudisti ja päivitti jatkuvasti jo vuonna 1962 ensimmäisen kerran julkaisemaansa historian oppikirjaa.
Vaikka Le Goff ilmoitti itse olevansa agnostikko, niin hän laati yhteistyössä René Rémondin ja Calaude Santinellin kanssa Euroopan uskonnollisen elämän historiaa.
Le Goff toimi myös annalistisen koulukunnan lehden Annales d’histoire économique et sociale avustajana ja toimittajana. Hänen oppilaansa ovat  uskollisesti kehitelleet Le Goffin ajatuksia ja ohjanneet historiankirjoitusta vahvaan yhteistyöhön antropologian kanssa. Eläkkeellä Le Goff suuntasi huomionsa antropologiaan ja hän korosti itsekin juuri yhteistyötä antropologian, sen tutkimuksen ja filosofian kanssa.
Tuotanto

Suuri osa Le Goffin laajasta tuotannosta on käännetty lukuisille eurooppalaisille kielille.
Les intellectuels au Moyen Age 1956
Marchands et banquiers au Moyen Age 1957
Pour un autre Moyen Age 1977
La naissance de purgatgoire 1981
Imaginaire médiéval 1985
Faire de l'histoire (toim. yhdessä Pierre Noran kanssa) 3 osaa 1986
Histoire et mémoire 1988
L'Etat et les pouvoirs 1989
L'Homme médiéval 1994
Saint Louis 1995
La civilisation de l'Occident médiéval 1997
La bourse et la vie 1997
Le Moyen Age aujourd'hui 1998
Un autre Moyen-Age 1999
Saint François d'Assise 1999
Aiheesta muualla

Jacques Le Goffin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Alex Pritchard

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Alex David Pritchard
Syntymäaika: 3. toukokuuta 1993 (ikä 31)
Syntymäpaikka: Orsett, Englanti
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja, laitalinkki
Pituus: 171 senttimetriä
Seura
Seura: Sivasspor (lainalla Birminghamista)
Pelinumero: 10
Junioriseurat
0000–2009: West Ham United
2009–2012: Tottenham Hotspur
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011–2016 | Tottenham Hotspur | 2 | (0) |
| 2013 | → Peterborough United | 6 | (0) |
| 2013–2014 | → Swindon Town | 36 | (6) |
| 2014–2015 | → Brentford | 45 | (12) |
| 2016 | → West Bromwich | 2 | (0) |
| 2016–2018 | Norwich City | 38 | (7) |
| 2018–2021 | Huddersfield | 80 | (3) |
| 2021–2024 | Sunderland | 99 | (9) |
| 2024– | Birmingham | 9 | (0) |
| 2024– | → Sivasspor | 12 | (0) |
Maajoukkue
| 2013 | Englanti U20 | 3 | (0) |
| 2014–2015 | Englanti U21 | 10 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 1. tammikuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 1. tammikuuta 2025.
Alex David Pritchard (s. 3. toukokuuta 1993 Orsett) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja tai laitalinkki. Hän edustaa Turkin Superliigassa pelaavaa Sivassporia lainalla Englannin Ykkösliigan Birminghamista.
Ura

Pritchard aloitti jalkapallon West Ham Unitedin akatemiassa. Hän siirtyi Tottenhamin juniorijoukkueeseen kesäkuussa 2009. Aikuisuransa alkuvuosina hän edusti lainalla Peterboroughia, Swindonia ja Brentfordia. Kaudella 2014–2015 Pritchard nosti omaa tekemistään uudelle tasolle. Hän teki Brentfordin riveissä kauden aikana 12 maalia ja valittiin Mestaruussarjan tähdistöön kauden päätteeksi.
Kauden 2015–2016 Pritchard aloitti Tottenhamin riveissä. Hänet vuokrattiin tammikuun siirtoikkunassa loppukauden pituisella lainasopimuksella West Bromwichiin.
Elokuussa 2016 Pritchard siirtyi Norwichiin kirjoittaen nelivuotisen sopimuksen. Hän pelasi seurassa puolentoista kauden aikana 38 Mestaruussarjan ottelua ja teki seitsemän maalia. Tammikuusta 2018 kesään 2021 hän edusti Huddersfieldiä. Hän pelasi seurassa 44 valioliigaottelua ja teki kolme maalia. Mestaruussarjassa hän pelasi 36 ottelua. Hän siirtyi kesällä 2021 Sunderlandiin. Hän pelasi Englannin Ykkösliigassa pudotuspelit mukaan lukien 39 ottelua ja teki neljä maalia. Mestaruussarjassa pelaamissaan 65 ottelussa hän teki viisi maalia. Hän siirtyi Birminghamiin helmikuussa 2024 ja pelasi loppukauden aikana yhdeksän mestaruussarjaottelua. Hän pelaa kauden 2024–2025 lainalla Sivassporissa, jossa on vuodenvaihteeseen mennessä pelannut 12 Turkin Superliigan ottelua.
Pritchard pelasi Englannin alle 20- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän tuli kahdessa ottelussa vaihdosta kentälle alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2013. Hän pelasi kahdessa ottelussa myös alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015.
Kauppakeskus Tuulonen

| Kauppakeskus Tuulonen |
| --- | --- |

 Kauppakeskus valtatieltä, vanha osa vasemmalla, uusi oikealla.
Sijainti:  Tuulos, Hämeenlinna, Suomi
Koordinaatit:  61°6′21.66″N, 24°51′52.01″E
Omistaja:  Cibus Retail Oylähde?
Liikkeiden määrä:  60
Kerrospinta-ala:  21 000 m²
Pysäköintipaikkoja:  yli 1 000
Kotisivu
Kauppakeskus Tuulonen on kauppakeskus Hämeenlinnassa entisen Tuuloksen kunnan alueella, valtateiden 10 ja 12 risteyksessä. Hämeenlinnasta on Tuuloseen 26 kilometriä, Lahdesta 47 kilometriä ja Tampereelta 79 kilometriä.
Kauppakeskus Tuulosen suunnittelussa on käytetty perinteisiä materiaaleja modernilla tavalla. Tuulosta on luonnehdittu ”kauppakyläksi”..
Kauppakeskus Tuulonen koostuu kahdesta osasta. Niin sanottu vanha osa (noin 6000 neliömetriä) on perustettu vuonna 2004, ja sen omistaa kiinteistöosakeyhtiö KOY Tuuloksen kauppakeskus. Uusi laajennusosa (15 000 neliömetriä) valmistui vuonna 2008.
Kauppakeskuksen kävijämäärä oli vuonna 2010 1,2 miljoonaa ja vuonna 2011 2 miljoonaa. Nykyisinmilloin? kävijöitä arvioidaan olevan noin 2 miljoonaa.lähde? Kauppakeskus Tuulosen arvioitu vuosittainen myynti on noin 50-60 miljoonaa euroa.lähde? Hämeenlinnan talousalueella on noin 67 500 asukasta, joten se on tärkeä kohderyhmä Kauppakeskus Tuuloselle. Viikkotasolla Kauppakeskus Tuulosessa käy asiakkaita Hämeenlinnan–Hattulan alueelta 2 % ja kuukausitasolla 8 %.
Liikkeet

Kauppakeskuksessa on tällä hetkellämilloin? 60 liikettä, Nesteen liikenneasemat, kuusi ravintolaa, hotelli, jossa on noin 40 vuodepaikkaa, Abc-Ketjun autopesula ja kylmäasema, lasten leikkipaikkoja, apteekki, pankkeja, posti sekä kauneus-/hyvinvointikeskus. Lisäksi siellä on kaupungin, metsänhoitoyhdistyksen sekä poliisin tiloja. Maksuttomia pysäköintitiloja löytyy yhteensä noin tuhat. Lisäksi alueella on Caravan-pysäköintialue. Nesteen lisäksi ankkuri-/avainyrityksiä ovat Tokmanni, S-Market ja Voglia. Liikkeet kuuluvat Kauppakeskus Tuulosen kauppiasyhdistys Ry:hyn. Ennen Tuulosessa oli suomalainen Punnitse & Säästä (pähkinöitä ja kuivahedelmiä myyvä kauppa), Scanburger, vaateliike Seppälä, eläintarvikeliike Musti ja Mirri, Säästöpankin konttori (konttorissa oli myös Sp-Koti palvelut), Herkkumaan tehtaanmyymälä S-marketin yhteydessä sekä Laatuoutlet.
Liikkeet > Ensimmäinen kerros

Ateljee Antti Into Virtanen, Eräkolmio metsästystarvikeliike, Etelä-Hämeen Osuuspankki, Hesburger Tuulos, Kotipizza Tuulos, Hiushuone Freesia, Hämeen Energiapalvelu, Muoti Tuulonen, Butik P, Kahvila Laurell, Kokous- ja saunatila, Kukkakimara, Pop Up Tuulonen, Löytötavarapiste, Lammin Sahti, Putkimaja Oy, leikkipaikka, LähiTapiola, Neste Tuulos, Onur Pizzeria-kebab, Pohjola-vakuutus, Rakennusliike Aalto, Sipen Saluuna, Sirin Lounasravintola, S-market Tuulos, Tokmanni, Tuuloksen apteekki, Tuulosen Hyvinvointikeskus, fitness-studio sekä kauneus- ja jalkahoitola, Voglia sekä hangaarissa Hanssin-Jukka.
Liikkeet > Toinen kerros

Hotel Tuulonen, Koskitukku, Kaupungin kokoustila, Metsänhoitoyhdistys Kanta-Häme ry
Liikkeet > Ulkona

Vapautemme hinta -muistomerkki (näyttelytila sisällä), Caravan pysäköintialue, Lammin Betonin esittelytila
Aiheesta muualla

Kauppakeskus Tuulonen
Kauppakeskus Tuulonen Visit Häme -sivustolla
Laajennettuun Tuuloseen luvataan satoja työpaikkoja | Hämeen Sanomat (Arkistoitu – Internet Archive)
Lammin poliisi muuttaa Tuulosen kauppakeskukseen - ESS.fi
Legendaarinen Hanssin-Jukka kauppakeskus Tuulosen vetonaulaksi? Yle Uutiset. 28.4.2014.
Tuulonen näytti epäilijöille | Hämeen Sanomat (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuulonen saa pitää aukioloaikansa Yle Uutiset. 30.5.2009.
Valtatien varrelle riskillä perustettu kauppakeskus jäi henkiin epäilyksistä huolimatta Yle Uutiset. 15.3.2014.
Tuulos tiivistyy Tuuloseen | Hämeenlinnan Kaupunkiuutiset [vanhentunut linkki]
Peter Wiklöf

Peter Wiklöf (s. 1966) on suomalainen toimitusjohtaja.
Wiklöf pelasi salibandya Salibandyliigassa Ålandsbanken Sport Clubin joukkueessa kaudella 1996–1997 ja neljä ottelua Suomen maajoukkueessa, mutta asettui Ruotsiin ja valmistui Tukholman yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1990. Hän toimi Ahvenanmaan poliisilaitoksella rikososaston komisariona vuosina 1991–1992 ja oli tuolloin Suomen nuorin komisario. Vuonna 1992 Wiklöf aloitti uransa Ålandsbankenissa, jossa hän aluksi työskenteli juristina. Vuosina 2000–2004 hän oli pankinjohtaja. Wiklöf oli Crosskey Banking Solutions -yhtiön toimitusjohtaja vuosina 2004–2008. Maaliskuussa 2008 hän aloitti toiminnan Ålandsbankenin toimitusjohtajana. Hän on istunut myös muun muassa Viking Linen hallituksessa.
Wiklöf on Anders Wiklöfin veljenpoika. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Have I Got News for You

| Have I Got News for You |
| --- | --- |

 Ohjelman studio
Tyyli:  satiirinen visailuohjelma
Kestoaika:  29 min
Pääosissa:  Angus Deayton (1990–2002) Ian Hislop (1990–) Paul Merton (1990–)
Alkuperämaa:   Iso-Britannia
Verkko:  BBC Two (1990–2000) BBC One (2000–)
Esitetty:  28. syyskuuta 1990 –
Tuotantokausia:  40
Jaksoja:  486 (1.6.2018)
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Hat Trick Productions
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Have I Got News for You on Hat Trick Productionsin tuottama brittiläinen satiirinen uutisvisailuohjelma, jota BBC on esittänyt vuodesta 1990 alkaen. Ohjelmassa on puheenjohtajan lisäksi kaksi joukkuetta, jotka koostuvat joukkueen kapteenista ja vierailijasta, joka on yleensä julkisuuden henkilö tai poliitikko. Broadcastersin tuottama ja Yle TV1:n esittämä Uutisvuoto pohjautuu ohjelman formaattiin.
Kapteeneina ovat alusta alkaen olleet Ian Hislop ja Paul Merton. Ohjelman alkuperäisenä puheenjohtajana toimi Angus Deayton. Toukokuussa 2002 News of the World -lehti uutisoi Deaytonin suhteesta prostituoituun ja kokaiinin käytöstä. Deayton sai kuitenkin jatkaa tehtävässään, mutta saman vuoden lokakuussa lehdistön uudet paljastukset johtivat hänen erottamiseensa. Erottamisen seurauksena Stephen Fry on kieltäytynyt esiintymästä ohjelmassa.
Deaytonin jälkeen sarjaa on jatkettu vaihtuvin puheenjohtajin. Puheenjohtajina ovat vierailleet muun muassa Jeremy Clarkson, Martin Clunes, William Hague, Bill Bailey, Tom Baker, Joan Collins ja Neil Kinnock. Boris Johnson, Lontoon pormestari (2008–2016) ja entinen Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri, tunnusti TV-sarjassa Vallan kaupungit juontajalle, Sir Christopher Meyerille, että hän saa kiittää asemastaan televisiota ja erityisesti ohjelmaa Have I Got News for You.
Aiheesta muualla

The British Comedy Guide: Have I Got News For You (englanniksi)
Otteita ohjelmasta BBC:n sivuilla (englanniksi)
Saatananpalvontapaniikki

Saatananpalvontapaniikki  (engl. Satanic panic, myös Satanic ritual abuse eli SRA, suom. ’saatanallinen rituaalinen hyväksikäyttö’) on moraalipaniikki ja salaliittoteoria, joka väittää saatananpalvojien soluttautuneen yhteiskuntaan ja harjoittavan lasten seksuaalista hyväksikäyttöä ja ihmisten uhraamista. 
Yhdysvalloissa paniikki oli kiihkeimmillään 1980-luvun lopulla. Vuoteen 1994 mennessä SRA-syytöksiä oli ilmennyt yli 12 000 tapausta. Yhdessäkään niistä ei löytynyt näyttöä laajan kultin tai salaliiton toiminnasta. Yhtäkään syytöksistä ei voitu todentaa minkäänlaisella konkreettisella todisteella.
Saatananpalvontapaniikki syntyi vastareaktiona 1960–1970-lukujen taitteen uushenkisyydelle. Tieto vuonna 1966 perustetun Saatanan kirkon olemassaolosta vaikutti huhujen syntyyn, vaikka kirkko ei palvonutkaan Saatanaa jumalana ja kielsi muiden ihmisten vahingoittamisen. Vuonna 1980 julkaistu kirja Michelle Remembers väitti, että ”Saatanan kirkko” oli maailmanlaajuinen, kristillistä kirkkoa vanhempi järjestö, joka järjestelmällisesti kaappasi ja kidutti lapsia. Kirjaa markkinoitiin Michelle Smithin kokemuksiin perustuvana tositarinana, ja sen myötä SRA:ta alettiin pitää vakavana yhteiskunnallisena ongelmana. Kohun kiihkeimmässä vaiheessa saatananpalvonnasta epäiltiin muun muassa esikouluopettajia, okkultisteja, nuorisojengejä, rock-muusikoita ja roolipelaajia.
Suomeen moraalipaniikki levisi 1990-luvulla. Kohu nousi huippuunsa vuonna 1998 tapahtuneen Hyvinkään paloittelusurman myötä. Julkisuudessa väitettiin surman motiivia satanistiseksi, mistä ei kuitenkaan ollut näyttöä. Myös hautakivien kaataminen ja muu ilkivalta puhutti. Useimmiten rikosten takana oli kuitenkin vain alkoholinkäyttöä tai psyykkisesti oireilleita nuoria. Uskontotieteilijä J. Gordon Melton on sanonut, että saatananpalvonta on ”maailman suurin uskonto, jota ei ole ikinä ollut olemassa.”
Historia > Tausta

Saatanaa palvovista noidista ja kulteista on kerrottu tarinoita vuosisatojen ajan. Usein saatananpalvonta kuvataan salaliitoksi, joka harjoittaa ihmisuhreja, mustaa magiaa ja orgioita. Todennäköisesti tällaista uskontoa ei ole koskaan ollut olemassa. Yksittäiset ihmiset ovat tosin jäljitelleet kertomuksia, mutta näissäkin tapauksissa myytti oli ensin. Saatananpalvontapaniikki oli ja on näiden tarinoiden moderni ilmenemismuoto. Siinä saatananpalvojat saivat kristittyjen välistä yhteisöllisyyttä ylläpitävän syntipukin roolin, joka perinteisesti oli kuulunut juutalaisille. Saatananpalvojia, kuten juutalaisia aiemmin, syytettiin kristittyjen lapsien verisistä rituaalimurhista. Vastaavia syytöksiä oli keskiajalla esitetty myös kataareita ja temppeliritareita kohtaan.
Myös valkoisesta orjakaupasta kertovat huhut muistuttivat myöhempää saatananpalvontapaniikkia. Saatanapaniikin tavoin orjakauppiaiden väitettiin kaappaavan nuoria tyttöjä seksuaalista hyväksikäyttöä varten. Usein valkoisesta orjakaupasta syytettiin nimenomaan juutalaisia.
Jeffrey S. Victorin mukaan saatananpalvontapaniikin ilmeisin edeltäjä oli punakammo, 1950-luvun moraalipaniikki, jossa jahdattiin kommunisteja ja muita kumouksellisia aineksia. Victor kuvailee sekä valkoisen orjakaupan vastustusta, punaista vaaraa että saatananpalvontapaniikki ”moraalisiksi ristiretkiksi”. Kaikkia kolmea ilmiötä lietsoivat luotettavuudeltaan kyseenalaiset todistajat, jotka väittivät olevansa joko uhreja tai sitten itse entisiä kommunisteja tai saatananpalvojia. Sekä punakammon että saatananpalvontapaniikin taustalla oli vanhempien huoli uudesta ja pelottavasta aatejärjestelmästä, joka uhkasi turmella nuorison, ja kummassakin tapauksessa pelkojen alkuperä löytyi konservatiivisesta maailmankatsomuksesta. Ilmiöitä yhdisti myös uhkan liioitteleminen: punakammon vuosina Yhdysvaltain liittovaltion poliisin johtaja J. Edgar Hoover arvioi joka sadannen yhdysvaltalaisen olevan kommunistivakooja, ja senaattori Joseph McCarthy väitti liittovaltion hallinnon olevan täynnä kommunisteja. Kommunistivainoihin verrattuna saatananpalvontapaniikki jäi lopulta selvästi pienemmäksi ilmiöksi.
Historia > Huhujen alkuperä (1960–1970-luvut)

Saatananpalvojiin liittyvä moraalipaniikki sai alkunsa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa, jolloin Yhdysvalloissa alkoi kiertää huhuja vaarallisista kulteista. Teinien väitettiin palvovan Saatanaa. Huhut syntyivät vastareaktiona uususkonnoille ja löysivät kasvupohjaa Jim Jonesin ja Charles Mansonin kaltaisia kulttijohtajia vastustaneesta retoriikasta. Koska tarinat olivat värikkäitä, viestimet kiinnostuivat niistä. Aluksi saatananpalvojia epäiltiin karjan silpomisesta. Myöhemmin paikallislehdet alkoivat syyttää saatananpalvojia erilaisista rikoksista, kuten hautojen turmelemisesta ja henkirikoksista.
Vähitellen syntyi saatanallisten rikosten ”asiantuntijoita”, jotka yleensä olivat joko uskonnollisiin rikoksiin erikoistuneita poliiseja, satanismista huolestuneita uskovaisia tai lasten hyväksikäyttöön erikoistuneita sosiaalityöntekijöitä. Heidän auktoriteettinsa legitimoi käsityksen siitä, että satanismi oli todellinen yhteiskunnallinen ongelma. Vuonna 1964 yhdysvaltalaisista 37 prosenttia piti Paholaisen olemassaoloa varmana, mutta vuonna 1973 näin uskoi 50 prosenttia yhdysvaltalaisista ja vuonna 1990 jo 55–60 prosenttia.
Kalifornialainen Anton LaVey perusti vuonna 1966 Saatanan kirkon, joka ei kuitenkaan palvonut Saatanaa jumalana tai uskonut sen olemassaoloon. Sen sijaan Paholainen ymmärrettiin symboliksi hedonismille, viisaudelle, individualismille ja ihmisen eläimelliselle luonnolle. Muita ihmisiä tuli LaVeyn mukaan kohdella kunnioittavasti, paitsi jos nämä käyttäytyivät vihamielisesti, jolloin satanistilla oli oikeus ”tuhota” vihollisensa. Omaisuusrikokset, eläinrääkkäyksen ja pikkulasten vahingoittamisen LaVey kielsi. Saatanan kirkon jäsenmäärä jäi pieneksi, vaikka se saavuttikin suuren näkyvyyden tiedotusvälineissä ja populaarikulttuurissa. Saatanan kirkko oli ensimmäinen näkyvä ja pitkäikäinen järjestö, joka ajoi satanistista aatetta. Tämä osaltaan vahvisti käsitystä, että saatananpalvonta oli todellinen ilmiö.