stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän Booker-palkinto

Venäjän Booker-palkinnon logo.
Venäjän Booker-palkinto (ven. Русский Букер, Russki Buker, aiemmin ven. Букер — Открытая Россия, Buker – Otkrutaja Rossija, ’avoin Venäjä’) oli venäläinen kirjallisuuspalkinto, joka oli perustettu Booker-palkinnon mallin mukaan 1992. Se oli merkittävin venäläinen kirjallisuuspalkinto ja myönnettiin vuosittain parhaalle venäjäksi kirjoitetulle kaunokirjalliselle teokselle kirjoittajan kansallisuudesta riippumatta. Palkinto oli ensimmäinen Venäjällä jaettu valtiosta riippumaton kirjallisuuspalkinto vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen.
Vuosina 2002–2005 palkinnon päärahoittaja oli Avoin Venäjä -säätiö. Ennen vuoden 2005 parhaaksi valitun julkistamista Booker-säätiö katkaisi yhteistyön, kun säätiön puheenjohtaja Mihail Hodorkovski sai vankeustuomion.
Kilpailun tuomaristo valitsi ehdokkaista kuusi parasta, joista voittaja valittiin. Pääpalkinto oli 15 000 dollaria vuodesta 2002. Muut finalistit saivat 1 000 dollaria.
Syyskuussa 2019 ilmoitettiin palkinnon jakamisen päättymisestä. Venäjän Booker-rahastoa ei kuitenkaan lakkautettu, vaan jätettiin mahdollisuus palkinnon uusimiseen.
Venäjän Booker-palkitut

1992: Mark Haritonov, Linija sudby, ili Sundutšok Milaševitša
1993: Vladimir Makanin, Stop, pokrytyi suknom i s grafinom v serednije
1994: Bulat Okudžava, Uprazdnjonnyi teatr
1995: Georgi Vladimov, General i jego armija
1996: Andrei Sergejev, Albom dlja marok
1997: Anatoli Azolski, Kletka
1998: Aleksandr Morozov, Tšužije pisma
1999: Mihail Butov, Svoboda
2000: Mihail Šiškin, Vzjatije Izmaila
2001: Ljudmila Ulitskaja, Kazus Kukotskogo
2002: Oleg Pavlov, Karagandinskije devjatiny, ili Povest poslednih dnei
2003: Rubén Gallego, Beloje na tšornom
2004: Vasili Aksjonov, Volterjantsy i volterjanki
2005: Denis Gutsko, Bez puti-sleda
2006: Olga Slavnikova, 2017
2007: Aleksandr Ilitševski, Matiss
2008: Mihail Jelizarov Bibliotekar
2009: Jelena Tšižova, Vremja ženštšin
2010: Jelena Koljadina Tsvetotšnyi krest
2011: Aleksandr Tšudakov: Ložitsja mgla na staryje stupeni...
2012: Andrei Dmitrijev: Krestjanin i tineidžer
2013: Andrei Volos: Vozvraštšenije v Pandžrud
2014: Vladimir Šarov: Vozvraštšenije v Jegipet
2015: Aleksandr Snegirjov: Ženih i nevesta
2016: Pjotr Aleškovski: Krepost
2017: Aleksandra Nikolajenko: Ubit Bobrykina. Istorija odnogo ubijstva
Lähde:
Aiheesta muualla

Venäläisen Bookerin sivusto. (venäjäksi)
Viertolan rautatieasema

Viertolan rautatieasema (lyh. Vrl) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Hanko–Hyvinkää-radalla Hyvinkäällä. Se avattiin vuonna 1929 laiturivaihteena. Paikalle rakennettiin laiturirakennus, joka valmistui samana vuonna. Rakennus tuhoutui myöhemmin tulipalossa. 1. elokuuta 1946 Viertola muutettiin miehittämättömäksi. Henkilöliikenne lakkautettiin 1. joulukuuta 1955 ja liikennepaikka lakkautettiin 4. toukokuuta 1966.
Vijender Singh

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vijender Singh |  Vijender Singh |  Vijender Singh |  |
Maa:   Intia
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia |  Peking 2008 |  75 kg |  |
| Nyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut  | Nyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut  | Nyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut  |  |
|  Pronssia | Milano 2009 | 75 kg |  |
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Kultaa | Kanton 2010 | 75 kg |  |
|  Pronssia | Doha 2006 | 75 kg |  |
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Hopeaa | Melbourne 2006 | 69 kg |  |
|  Hopeaa | Glasgow 2014 | 75 kg |  |
|  Pronssia | Delhi 2010 | 75 kg |  |
Vijender Singh Beniwal (myös muodossa Vijender Singh tai Vijender Beniwal s. 29. lokakuuta 1985 Kaluwas, Intia) on intialainen nyrkkeilijä. Hän osallistui vuoden 2008 olympialaisissa nyrkkeilyyn keskisarjan (alle 75 kg) osallistujana ja saavutti noista kisoista pronssia. Vuonna 2009 hän voitti maailmanmestaruuskisoissa pronssia keskisarjassa. Lisäksi Singh on saavuttanut Aasian kisoista keskisarjan kultaa (vuonna 2010) ja pronssia (vuonna 2006). Kansainyhteisön kisoissa hän on ollut mitaleilla kolme kertaa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vijender Singh
Vihjemestari

Vihjemestari (eng. Cluemaster) on superpahis, joka esiintyy DC Comicsin julkaisemissa amerikkalaisissa sarjakuvissa, yleensä supersankari Batmanin vihollisena sekä Tim Draken, kolmannen Robinin, toistuvana vihollisena. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran Detective Comicsin numerossa #351, ja sen loivat Gardner Fox ja Carmine Infantino.
Taustaa

Arthur "Artie" Brown on epäonnistunut peliohjelman juontaja, josta tuli rikollinen, joka jättää johtolankoja rikoksiinsa, mutta toisin kuin Arvuuttajan vihjeet, ne eivät ole arvoituksia. Hän on myös Stephanie Brownin isä, josta tuli rikostentorjuja Spoiler ja myöhemmin neljäs Robin ja kolmas Batgirl. Vihjemestari on toiminut myös Suicide Squadin jäsenenä. Toisin kuin useimmat Batmanin roistot, Vihjemestari on täysin järkevä, mikä antaa hänelle ainutlaatuisen suhteen Batmaniin. Vihjemestarilla ei ole metainhimillisiä voimia tai kykyjä. Hänellä on useita muovi-lasipellettejä kiinnitettynä univormunsa etupuolelle. Pelletit sisältävät erilaisia ​​hyökkääviä aseita, mukaan lukien: sokaisevat sytytyssoihdut, savua, toimintakyvytöntä kaasua ja räjähteitä.
Muussa mediassa

Vuoden 2004 Batman animaatiosarjassa Vihjemestaria ääninäyttelee Glenn Shadix.
Televisiosarjassa Batwoman Vihjemestaria esittää Rick Miller.
Vijay Singh

Vijay Singh vuonna 2007.
Vijay Singh (s. 22. helmikuuta 1963 Lautoka, Fidži) on fidžiläinen golfaaja. Hän edustaa saarivaltionsa suurta fidžinintialaista vähemmistöä.
Singh on voittanut The Masters Tournamentin vuonna 2000 sekä PGA Championshipin vuosina 1998 ja 2004. Hän oli aiemmin golfin virallisen rankinglistan ykköspelaaja, ja hänet on kelpuutettu World Golf Hall of Fameen vuonna 2006.
Cleveland Golfin sponsoroima[lähde? ] Singh on pelannut golfia ammattimaisesti jo vuodesta 1982.
Vijayawada

| Vijayawada విజయవాడ |
| --- | --- |

 fiVijayawada 
 16°31′01″N, 80°37′01″E 
Valtio:  Intia
Osavaltio:  Andhra Pradesh
Piirikunta:  Krishna
Kokonaispinta-ala:  181,04 km2
Aikavyöhyke:  UTC+5.30
Väestö
Väkiluku (2011):  1 034 358
Muuta
Postinumero:  520001 ja 520007
 vijayawada.cdma.ap.gov.in 
Vijayawada (teluguksi విజయవాడ, Vijayavāḍa, urduksi ‏وجئے واڑہ‎, Vija’e Vāḍah) on kaupunki Krishnajoen varrella Krishnan piirikunnassa, Andhra Pradeshin osavaltiossa Intiassa. Kaupungissa asui 1 034 358 ihmistä vuonna 2011.
Kaupunki tunnetaan myös kutsumanimillä Bezawada ja Blazewada. Vijayawada on tärkeä Etelä-Intian rautateiden risteysasema, jossa Madras–Howrah-rata kohtaa Madras–Delhi-reitin. Siellä risteävät myös alueen valtatiet. Kaupungin lentokenttä palvelee kotimaan lentoja.
Vik (Kemiö)

Vik on entinen kylä Kemiössä, Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsi Kemiön pohjoisosassa meren rannalla Lappdalin ja Måsan kylien välissä. Vik jaettiin 1600-luvulla kahdeksi uudeksi kyläksi: Viksgård ja Lillvik.
Vikin alue rajoittuu kolmeen järveen. Mustajärveen lännessä, Pitkäjärveen etelässä ja Kuupylyjärveen idässä. Kuupylyjärvestä mereen laskeva oja on muodostanut merenlahden vielä 1700-luvun kartoissa. Nykyään ojan reunat ovat vesijättömaata. Vikin maat ovat pitkälti Viikin kartanon omistuksessa muutamia pientiloja lukuun ottamatta. Kuupylyjärven rannalla on Salon kaupungin omistama Leirisalon leirikeskus.
Vik eli Wiik mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1378. Kylässä on ollut vuoden 1566 veroluettelon mukaan viisi tilaa, jotka olivat vanhaa rälssimaata. Tilat ovat menettäneet rälssioikeutensa 1600-luvulla, mutta Storgård tai Storvik on ylenetty samalla säteriksi. Storvikistä kehittyi säterioikeuden myötä Viikin kartano ja siihen yhdistettiin kaksi tilaa. Tämä kokonaisuus erotettiin omaksi kyläkseen kahden muun talon muodostaessa Lillvikin kylän.
Lillvikin molemmat talot ovat päätyneet Viikin kartanon omistukseen 1800-luvulla ja ovat sittemmin purettu. Kuin myös läheinen Skobölen yksinäistalo vuonna 1900. Viikin kartano työllisti satoja ihmisiä, joista osa asui kartanon mailla. Kylässä toimi 1900-luvun alussa tiilitehdas ja graniittilouhimo. Perimätiedon mukaan kyläläisillä oli oma rukoushuone. 1930-luvulla kolme torppaa itsenäistyi. Sotien jälkeen kartanosta lohkottiin kaksi pientilaa siirtoväelle. Uudempaa asutusta kylään ei ole syntynyt.
Vintage-valtakunta

| Vintage-valtakunta |
| --- | --- |
Kestoaika:  30 min
Tuotantokausia:  4
Jaksoja:  40
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Matleena Saarensalmi
Käsikirjoittaja(t):  Matleena Saarensalmi
Tuotantoyhtiö(t):  Yellow Film & TV
Vintage-valtakunta on Yle TV1 -kanavalla keväästä 2018 alkaen esitetty dokumentaarinen viihdesarja. Sen päähenkilöitä ovat helsinkiläiset vintage-esineiden kauppiaat Mike Kairenius ja Tomppa Kekäläinen sekä graafikko ja burleskiartisti Ulrika Bachér. Ohjelma pyörii heidän vintage-liikkeensä ja tavaranhankintamatkojensa ympärillä. Liike sijaitsi alkuun Helsingin Jätkäsaaressa ja toisesta tuotantokaudesta alkaen entisellä Union-huoltamolla Tuusulassa. Jokaisessa jaksossa tavataan muitakin outojen esineiden ja 1900-luvun amerikkalaistyylisen tavarakulttuurin harrastajia ja asiantuntijoita.
Kairenius ja Kekäläinen kertovat neuvotelleensa kolmen tv-tuotantoyhtiön kanssa ennen kuin suostuivat Yellow Film & TV -yhtiön kehittämään ohjelmakonseptiin. Sarjaa on tehty neljä tuotantokautta, joissa kussakin on kymmenen puolen tunnin jaksoa. Sarjan neljäs tuotantokausi ensiesitettiin keväällä 2021.
Aiheesta muualla

Vintage-valtakunta Yle Areenassa
Vladimir Lamsdorff

| Vladimir Lamsdorff> Владимир Ламсдорф |
| --- | --- |

Venäjän ulkoministeri
 6. tammikuuta 1901 – 11. toukokuuta 1906  
Edeltäjä:  Mihail Muravjov
Seuraaja:  Aleksandr Izvolski
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1845 Pietari, Venäjä
Kuollut: 19. maaliskuuta 1907 (62 vuotta) San Remo, Italia
Vladimir Nikolajevitš Lamsdorff (ven. Владимир Николаевич Ламсдорф, Lamsdorf; 6. tammikuuta 1845 (J: 25. joulukuuta 1844) Pietari – 19. maaliskuuta (J: 6. maaliskuuta) 1907 San Remo, Italia) oli venäläinen kreivi ja diplomaatti, joka toimi Venäjän ulkoministerinä vuosina 1901–1906.
Lamsdorff kuului alkujaan westfalenilaiseen aatelissukuun, joka oli asettunut 1400-luvulla Kuurinmaalle ja saanut 1817 kreivin arvon Venäjän aatelissa. Lamsdorff aloitti uransa Venäjän ulkoministeriössä 1866 ja yleni vuoteen 1892 mennessä ulkoministerin apulaiseksi. Hänet nimitettiin elokuussa 1900 virkaatekeväksi ja seuraavan vuoden tammikuussa varsinaiseksi ulkoministeriksi. Lamsdorffin ulkoministerikaudella Venäjä ja Itävalta-Unkari saivat lokakuussa 1903 sovittua yhteisestä politiikasta Makedoniassa syntyneen kansannousun suhteen niin sanotun Mürzstegin ohjelman muodossa. Hän pyrki myös säilyttämään Venäjän suhteet Japaniin rauhanomaisina, mutta ei kyennyt estämään Venäjän–Japanin sodan puhkeamista helmikuussa 1904. Sodan aikana Venäjän ja Ison-Britannian välille uhkasi syntyä konflikti niin sanotun Doggermatalikon välikohtauksen seurauksena, mutta Lamsdorffin ponnistelujen ansiosta asiaan saatiin rauhanomainen ratkaisu. Tavatessaan toisensa heinäkuussa 1905 Venäjän tsaari Nikolai II ja Saksan keisari Vilhelm II päättivät solmia Koiviston sopimuksena tunnetun puolustusliiton maidensa välillä. Heti kuultuaan sopimuksesta Lamsdorff taivutteli Nikolain hautaamaan sen, sillä Ranska oli Venäjän pääliittolainen.
Lamsdorff jätti ulkoministerin tehtävät toukokuussa 1906 ja hänet nimitettiin Venäjän valtakunnanneuvoston jäseneksi.
Viljo Luukka

Viljo Johannes Luukka (3. helmikuuta 1925 Muolaa – 14. toukokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja vuorineuvos. Luukka oli Miettusen toisen hallituksen toisena valtiovarainministerinä 30. marraskuuta 1975–9. huhtikuuta 1976. Hän oli hallituksessa ammattiministerinä. Varsinaisen uransa Luukka teki SOK:n johtotehtävissä.
Henkilöhistoria

Luukka kuului vanhaan talonpoikaissukuun, joka tunnettiin Muolaassa jo 1600-luvulla. Hän oli vanhempiensa Eemil ja Tyyne Luukan toiseksi vanhin poika. Luukan puoliso vuodesta  1947 oli  Sirkka-Liisa Vallinkoski. Luukka kävi kotikylänsä kansakoulun ja sitten Viipurin kaksoislyseon, minkä jälkeen hän opiskeli Helsingissä Suomen liikemiesten kauppaopistossa. Luukan ei tarvinnut osallistua talvisotaan, mutta jatkosotaan hän osallistui rannikkotykistössä. Koulujen jälkeen Luukka työskenteli liike-elämässä. Hän toimi SOK:n johtokunnassa vuodesta 1960 vuoteen 1983 ja pääjohtajana vuodesta 1975 vuoteen 1983. Luukka sai kauppaneuvoksen arvonimen 1969 ja vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1977.
Luukalla oli kesämökki Karjalohjalla. Siellä hän harrasti kalastusta, puutöitä ja golfia. Luukka toimi Lions-järjestön piirikuvernöörinä vuosina 1966 ja 1967 ja oli 1967–1968 Lions-järjestön Suomen puheenjohtaja. Luukka kuoli Helsingissä toukokuussa 2005 sairastettuaan leukemiaa viitisentoista vuotta.
Julkaisuja

Uuteen elämään: Muolaalaisten seuran 40-vuotishistoriikki: eräitä kuvauksia muolaalaisia koskevista asioista ja tapahtumista, 1988
Aiheesta muualla

Viljo Luukka. Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Vieng Narumon

| Vieng Narumon> เวียง นฤมล.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. tammikuuta 1992 (ikä 32) Roi Et, Thaimaa
Kansalaisuus:   Thaimaa
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Narumon Pholputtha
Aktiivisena:  2017-
Tyylilajit:  Mor lam, Luk thung ja popmusiikki 
Levy-yhtiöt:  GMM Grammy 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Vieng Narumon (thaiksi เวียง นฤมล, s. 11. tammikuuta 1992 Thaimaa) on thaimaalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on yksi tämän hetken suosituimpiakenen mukaan? mor lam -artisteja. Hän laulaa diskografia "Huk Bor Dai Tae Luem Ai Bor Long", "Won Poo Lam Khong", "Wai Oak Hak", "Ngiw Tong Ton Hum Hon Phoo Bao Kao".
Diskografia > Lauluntekijänä

| Vuosi | Kappale | Yhteistyössä |
| --- | --- | --- |
| 2017 | "Huk Bor Dai Tae Luem Ai Bor Long" |  |
| 2017 | "Nong Tung Jai Huk Ai Tung Jai Thim" |  |
| 2018 | "Won Pu Lam Khong" |  |
| 2020 | "Wai Ok Hak" |  |
| 2020 | "New Year Sia Fan" |  |
| 2021 | "Ngiw Tong Ton Humhon Phoo Bao Kaw" |  |
| 2021 | "Ka Khon Bor Huk Kan" |  |
Aiheesta muualla

Vieng Narumon Instagramissa
Uudenmaankatu (Turku)

Uudenmaankadun alkua Tuomiokirkkosillan ja Hämeenkadun välillä.
Uudenmaankadun loppupäätä Kupittaanpuiston kohdalla.
Uudenmaankatu (ruots. Nylandsgatan) on yksi Turun ruutukaava-alueen pääkaduista ja tärkeä sisääntuloväylä kaupungin keskustaan. Uudenmaankatu alkaa Aurajoen rannalta, Tuomiokirkkosillan päästä ja päättyy Kupittaankatuun, jossa sijaitsee vanha Uudenmaantulli. Kupittaankadun jälkeen Uudenmaankadun nimi vaihtuu Uudenmaantieksi.
Uudenmaankadun pituus on noin 850 metriä ja se sijaitsee kokonaan I kaupunginosassa. Uudenmaankadun länsipuolella olevat korttelit kuuluvat II kaupunginosaan.
Uudenmaankadun poikkikadut ovat: Itäinen Rantakatu, Tuomiokirkontori, Vanha Suurtori, Hämeenkatu, Teininkuja, Vähä Hämeenkatu, Pyhän Kerttulin oikopolku, Sirkkalankatu, Itäinen Pitkäkatu ja Kupittaankatu.
Historia

Keskiajalla nykyisen Uudenmaankadun paikalla sijaitsi Karjakatu (ruots. Fägatan), joka mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1509 ruotsin kielisellä nimellä "Faegathan". Karjakatu oli Uudellemaalle ja Viipuriin johtaneen maantien kaupungin sisäpuolinen osa, joka jo silloin johti Uudenmaantullista Vanhalle Suurtorille. Kaupunkilaiset kuljettivat Karjakatua pitkin karjaansa kaupungin rajan ulkopuolisille laidunmaille, mistä katu oli saanut nimensä. Arviolta 1760-luvulla nimi muuttui Uudenmaankaduksi. 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa katua on kutsuttu myös nimellä Iso Uudenmaankatu.
Vuonna 1827 tapahtuneen Turun palon jälkeen Uudenmaankadun linjaa muutettiin vuonna 1828 vahvistetussa C. L. Engelin asemakaavassa. Uuden ruutukaavan nimistö vahvistettiin 26.10.1830 ja katu nimettiin Arseninkaduksi (ruots. Arseniigatan) Turun jälleenrakennustöitä johtaneen kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskin mukaan. Kaupunkilaiset kuitenkin itsepäisesti kutsuivat katua edelleen Uudenmaankaduksi, koska se poikkesi varsin vähän vuoden 1827 paloa edeltäneestä Uudenmaankadusta. Vuonna 1890 Arseninkatu muutettiin Uudenmaankaduksi, koska muutamaa vuotta aiemmin, kaupungin asukkaat olivat lehdistön välityksellä tehneet aloitteen nimistön uudistamisesta. Arseninkadun muutoksen lisäksi kaupunginvaltuusto hyväksyi 43 muuta kadunnimen muutosta.
Vuonna 1933 Uudenmaankadulle rakennettiin kaksiraiteinen raitiotie Tuomiokirkkosillalta Itäiselle Pitkäkadulle saakka. Vuosina 1971 ja 1972 raitiotie purettiin ja linjan 3 liikennöinti lakkautettiin.
Uudenmaankatu ja Uudenmaantie olivat osa Turusta Helsinkiin johtanutta vanhaa valtatietä 1, joka 1990- ja 2000-luvulla valmistuneen uuden Helsingin valtatien valmistumisen jälkeen muutettiin nykyiseksi seututieksi 110.
Rakennuksia ja puistoja

Uudenmaankadun varrella tai sen välittömässä läheisyydessä ovat muun muassa:
Vanhan Suurtorin rakennukset
Åbo Akademin päärakennus
Turun tuomiokirkko (Tuomiokirkontorilla, kuitenkin aivan Uudenmaankadun varrella)
Uudenmaankatuun rajoittuvat Tuomiokirkonpuisto, Brahenpuisto, Porthaninpuisto, Vartiovuorenmäki, Kupittaankenttä ja Kupittaanpuisto.
Liikenne

Katulinjaus on kauttaaltaan vähintään 2+2-kaistainen, ja lähes kaikissa risteyksissä on liikennevalot. Uudenmaankadulla on joukkoliikennekaista keskustaan päin. Uudenmaankadun itälaitaa kulkee kapea kaksisuuntainen pyörätie Kupittaalta Hämeenkadulle, josta eteenpäin pyöräliikenne on ohjattu Akatemiankadun kautta Tuomiokirkkosillalle.
Yksi Turun joukkoliikenteen pääakseleista kulkee Uudenmaankadulta Hämeenkadun, Auransillan, Linnankadun ja Brahenkadun kautta Aninkaistensillalle.
Engelin perspektiivikadut

Uudenmaankatu ja Aninkaistenkatu muodostavat yhden kolmesta Carl Ludvig Engelin Turun palon jälkeen suunnitteleman ruutukaavan mukaisista, muita katuja leveämmistä, niin sanotuista perspektiivikadusta, joille oli määrä rakentaa myös Aurajoen ylittävät sillat. Muut vastaavanlaiset kadut olivat Kaskenkatu–Aurakatu sekä Puistokatu–Martinkatu. Pitkien katulinjojen perspektiivinäkymät kutistuvat kaukaisuudessa yhdeksi pisteeksi.
Engelin asemakaavassa pyrittiin paloturvalliseen kaupunkiin. Asemakaavan piirteitä olivat muun muassa kortteleiden sisäiset palokujat ja muita katuja leveämmät puistokadut, jotka jakoivat kaupungin paloalueisiin.
Uudenmaankadun ja Aninkaistenkadun yhdistävä Tuomiokirkkosilta valmistui nykyiseen muotoonsa vuonna 1956.
Aiheesta muualla

Uudenmaankatu–Aninkaistenkatu Turun seudun karttapalvelussa[vanhentunut linkki]
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uudenmaankatu (Turku) Wikimedia Commonsissa
Voïdokoiliá

Voïdokoilián ranta.
Voïdokoilián ranta ilmasta.
Voïdokoiliá (kreik. Βοϊδοκοιλιά, joskus translitteroituna Voïdokiliá) on hiekkaranta Peloponnesoksen niemimaan länsirannikolla Kreikassa. Se sijaitsee Pýlos-Néstoraksen kunnassa Messenian alueyksikössä noin 12 kilometriä pohjoiseen Pýloksen kaupungista, kapealla kannaksella joka erottaa Giálovan laguunin eli Divárin laguunin Joonianmerestä.
Voïdokoiliá herättää huomiota lähes täydellisellä ison oomega-kirjaimen (Ω) tai ”hevosenkengän” muodollaan. Se muodostuu puolikaarenmuotoisesta lahdenpohjukasta ja hiekkarannasta. Kummallakin puolella lahden suuta on suuret kalliot. Rantaa on kutsuttu yhdeksi Kreikan ja koko Välimeren alueen kauneimmista rannoista. Alue on suojeltu ja säilynyt suhteellisen luonnontilaisena.
Antiikin aikana lahden arvellaan olleen Pyloksen kaupungin satama. Varhaisin maininta rannasta on oletettavasti jo Homeroksella, joka kutsuu kaupunkia nimityksellä ”hietava Pylos” ja kertoo Nestorin ottaneen hiekkaisella rannalla vastaan Telemakhoksen. Rannan lähellä sijaitsevat niin kutsuttu Nestorin luola sekä antiikin Pyloksen akropolis eli nykyinen Palaiókastron kukkula.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voïdokoiliá Wikimedia Commonsissa
Voúla

| Voúla Βούλα |
| --- | --- |
 Voúlan kaupunki.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Voúla
 Koordinaatit: 37°51′N, 23°45′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Attika
Alue:  Attika
Alueyksikkö:  Itä-Attika
Kunta:  Vári-Voúla-Vouliagméni
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  490201
Väkiluku (2011):  28 364
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  166 73
Suuntanumero(t):  210
Rekisterikilpi:  Z
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voúla (kreik. Βούλα) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Vári-Voúla-Vouliagménin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Βούλας, Dimotikí Enótita Voúlas) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Itä-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 28 364 (vuonna 2011). Voúla on Vári-Voúla-Vouliagménin kunnan kuntakeskus.
Voúla sijaitsee Saroninlahden rannalla noin 15 kilometriä Ateenan keskustasta etelään ja se on käytännössä Ateenan esikaupunki. Voúla oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Vári-Voúla-Vouliagménin kunnaksi yhdessä Várin ja Vouliagménin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Voúlan rantaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voúla Wikimedia Commonsissa
Viper Ethics

| Viper Ethics Disco Ensemble |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2003
 Julkaistu: 3. syyskuuta 2003
 Tuottaja(t): -
 Tyylilaji: punk, rock
 Kesto: 39.58
 Levy-yhtiö: Fullsteam Records
Disco Ensemblen muut julkaisut
|   | Viper Ethics 2003 | First Aid Kit 2005 |
Viper Ethics on suomalaisen Disco Ensemble -yhtyeen vuonna 2003 julkaisema debyyttialbumi.
Albumi valittiin Suomessa vuoden parhaaksi kotimaiseksi albumiksi 2003 musiikkilehti Suen äänestyksessä.
Kappaleet

Dynamite Days – 3.54
Zombies – 3.02
In Neon – 2.40
Videotapes – 4.02
Masquerade – 3.33
Mantra – 3.58
Secret Society – 4.01
Cynic – 3.52
Invisible Ink – 3.39
Skeleton Key – 4.00
Sink Your Teeth In – 3.19
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi: 9/10
Soundi:
Valtteri Ahtamo

Valtteri Ahtamo (s. 16. elokuuta 1989) on suomalainen pikajuoksija. Ahtamo edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita. Ahtamo on voittanut viestijuoksun SM-kisoissa kultaa pikaviestistä 2014, hopeaa vuonna 2016 ja pronssia vuosina 2010 ja 2013. Janne Alasalmi on toiminut Ahtamon valmentajana vuodesta 2013.
Henkilökohtaiset ennätykset > Ulkoradat

100 m: 10,76 s
200 m: 22,04 s
Henkilökohtaiset ennätykset > Sisäradat

60 m: 7,00 s
Vijay Rupani

| Vijay Rupani |
| --- | --- |

Gujaratin 16. pääministeri
 7. elokuuta 2016 –  
Edeltäjä:  Anandiben Patel
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1956 (ikä 68) Rangoon, Myanmar
Tiedot
Puolue:  Intian kansanpuolue
Vijay Rupani (s. 2. elokuuta 1956 Rangoon) on intialainen poliitikko, joka on vuodesta 2016 alkaen toiminut Gujaratin pääministerinä. Ennen uraansa osavaltion johdossa hän toimi edeltäjänsä osavaltiohallituksessa liikenneministerinä. Vuosina 2006–2012 hän toimi parlamentaarikkona Rajya Sabhassa, vuosina 1996–1997 hän oli Rajkotin pormestari.
Koululaisena Rupani liittyi hindunationalistisen kansalaisjärjestö Rashtriya Swayamsevak Sanghin jäseneksi. Opiskeluaikoinaan hän toimi Akhil Bharatiya Vidyarthi Parishad -opiskelijajärjestössä. Vuonna 1975 hänet pidätettiin vuodeksi hänen vastustaessaan silloisen pääministeri Indira Gandhin julistamaa poikkeustilaa.
Rupani on uskonnoltaan jainalainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vijay Rupani Wikimedia Commonsissa
Profiili Intian parlamentin ylähuoneen sivuilla (arkistoitu)