stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Serbianvinttikoira

| Serbianvinttikoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Serbia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  ikivanha
Alkuperäinen käyttö:  metsästys, vahtikoira, sotakoira, ratakilpailut
Muita nimityksiä:  Starosrpski Hrt, Levriero Serbo a Pelo Corto, Antico Levriero Serbo
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  84 cm
Väritys:  valkoinen, fawn, keltainen, punainen, harmaa, ruskea, brindle, black&tan, valkokirjava tai harmaavalkoinen
Serbianvinttikoira (Starosrpski Hrt) on sukupuuttoon kuollut serbialainen koirarotu.
Ulkonäkö

Serbianvinttikoira oli jugoslavianvinttikoiraa huomattavasti suurempi ja vankkarakenteisempi. Se muistutti jonkin verran irlanninsusikoiraa, joskin sillä oli tätä syvempi rintakehä, raskaammat olkapäät ja pidemmät raajat. Se oli kookas, massiivinen ja voimakas. Korvat voivat olla pystyt tai riippuvat. Joillain alueilla häntä typistettiin, jotta se ei loukkaantuisi vaikeakulkuisessa metsästysmaastossa. Säkäkorkeus oli noin 84 cm. Karvamuunnoksia tunnettiin kaksi: sileä- ja karkeakarvainen. Värityksiä oli useita, muun muassa valkoinen, fawn, keltainen, punainen, harmaa, ruskea, brindle, black&tan, valkokirjava (tummin merkein) ja harmaavalkoinen.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu oli luonteeltaan karkea ja aggressiivinen. Sitä käytettiin paitsi sekä suurriistan (villisian, kauriin, suden, karhun) että pienriistan (jäniksen, ketun) metsästykseen, myös raivoisana vahtikoirana, sotakoirana ja ratakilpakoirana. Se kykeni huomattavaan nopeuteen, muttei ollut kuitenkaan yhtä nopea kuin jugoslavianvinttikoira tai nykyajan vinttikoirat.
Alkuperä

Jotkin lähteet pitivät serbianvinttikoiraa jugoslavianvinttikoiran kookkaampana muunnoksena, mutta toisten mukaan se olisi ollut alkuperältään paljon tätä vanhempi. Sen juuret saattoivatkin ulottua jopa Intian ja Kreikan myyttisiin vinttikoiriin asti, sekä myös serbialaisiin susikoiriin ja vuoristokoiriin: se oli mahdollisesti tulos sarplaninacin, sylvanin (serbialainen vuoristokoira) ja zhuyanin (serbialainen mastiffi) risteytyksistä venäjänvinttikoiran, kreikkalaisen jäniskoiran ja turkkilaisen tazin (anatolianvinttikoira) kanssa. Rodun uskotaan olleen irlanninsusikoiran esi-isä, jonka kelttiläisheimot toivat mukanaan Balkanilta Britteinsaarille.
Karkeakarvainen muunnos oli yleisempi, koska serbialaiset sotilaat suosivat sitä taisteluissa turkkilaisia valloittajia vastaan sen erityisen aggressiivisuuden vuoksi.
1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa serbianvinttikoiraan risteytettiin englanninvinttikoiraa ja venäjänvinttikoiraa. Toisen maailmansodan lopulla sen populaatiokoko oli pienentynyt huomattavasti, ja pian se katosi kokonaan. Joidenkin yksilöiden väitetään selviytyneen tietyillä Serbian, Bosnian ja Pohjois-Makedonian alueilla, mutta ne ovat hyvin todennäköisesti taustaltaan sekarotuisia.
Vihtori Nybergh

Vihtori Nybergh (5. huhtikuuta 1857 Oulu – 1. kesäkuuta 1938 Oulunkylä) oli suomalainen hovineuvos, vankilanjohtaja ja virkamies.
Henkilöhistoria

Vihtori Nyberghin vanhemmat olivat merikapteeni Carl Gottlieb Nybergh ja Fredrika Karolina Löthman ja puoliso vuodesta 1881 Elin Kalm (k. 1930). Nybergh tuli ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta 1877 ja suoritti yksityisesti yliopistollisen tutkinnon  rikoslaista ja vankeinhoito-opista 1889. Hän oli Helsingin vankilan kirjanpitäjä vuodesta 1883, Helsingin lääninvankilan johtaja vuodesta 1891 ja Kakolan johtaja vuodesta 1906. Vuodesta 1888 Nybergh oli Alkoholistiparantola Turvan johtokunnan jäsen ja vuodesta 1903 kasvatuslaitos Käyrän johtokunnan jäsen. Useita ulkomaan opintomatkoja tehnyt Nybergh oli vankeinhoidon yhdistysten jäsen, ajoi raittiusaatetta ja toimi vartijakoulun opettajana ja johtajana. Työuransa Nybergh aloitti Oulun lääninkonttorin palveluksessa 1878–1883. Turussa hän toimi myös sähköyhtiön toimeenpanevana johtajana 1914–1918. Hämeenlinnan vankilaa Nybergh johti 1918–1921. Nybergh julkaisi teoksia  vankeinhoidon alalta sekä sukututkijana omasta ja vaimonsa suvusta, samoin kuin toimitti Suomen Vankeinhoitomiesten yhdistyksen Muistiinpanoja-julkaisua 1896–1920. Hovineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1914. Eläkkeelle jäätyään Nybergh muutti Oulunkylään, jossa hän toimi vielä muun muassa valtion tulo- ja omaisuusverolautakunnan puheenjohtajana.
Professorit Aarne Laitakari ja Erkki Laitakari sekä majuri Eino Laitakari olivat Nyberghin poikia.
Teoksia

Turun kuritushuone 1853–1903, 1903
Oululainen Nyberg-suku, 1917
Familjen Kalm, 1923
Turun kansallinen kirjakauppa osakeyhtiö 1899–1924, 1924
Glims

| Talomuseo Glims |
| --- | --- |
 Glimsin talomuseon alueelle tultaessa
Tyyppi:  Museo, museotila 
Sijainti:  Glimsintie 1, 02740 Espoo
Perustettu:  1958
Ylläpitäjä:  Espoon kaupunki
Kotisivut:  espoo.fi
Koordinaatit:  60°13′15″N, 024°40′56″E
 fiTalomuseo Glims 
   
Glims pellon laidassa.
Glims eli Talomuseo Glims on vanha espoolainen maatila Karvasmäen kylässä Bembölessä. Glims on toiminut maatilana ainakin 1500-luvulta 1900-luvun alkuun saakka. Museoalueen muodostavat 11 alkuperäisillä paikoillaan olevaa rakennusta, joista vanhimmat ovat peräisin 1700-luvulta. Alue muutettiin museoksi vuonna 1958. Talomuseo Glims on osa KAMU Espoon kaupunginmuseota.
Glims sijaitsee keskellä Espoota, lähellä Jorvin sairaalaa ja lähellä entistä Helsinki-Turku valtatietä eli niin sanottua Kuninkaantietä. Talon lähellä virtaa Glimsinjoki.
Historia

Ensimmäinen nimeltä tunnettu isäntä Glimsissä oli Peder Nilsson, josta on tieto vuodelta 1540. Vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvulta peräisin olevat luhtiaitta ja päärakennus. Talon on omistanut Lönnbergin suku 1807—1950. Glims on ollut toimiva maatila vielä 1900-luvun alussa. Glimsissä on ollut kestikievari ainakin kolmeen otteeseen 1700- ja 1800-luvuilla.lähde? Museona Glims on ollut vuodesta 1958. Talomuseo Glimsissä järjestetään vaihtuvia näyttelyitä sekä tapahtumia, kuten työnäytöksiä ja opastuksia. Päärakennuksessa on myös museopuoti ja alapihalla kahvila.
Rakennukset

Glimsin kaksi asuinrakennusta ja luhtiaitta muodostavat oman yhtenäisen pihapiirinsä. Tuparakennuksessa voi tutustua 1800-luvun lopun asumiseen. Rakennuksessa on myös kestikievarihuone.
Galleria

Museon päärakennus
Pellavan valmistukseen käytettyjä välineitä esillä museossa tallin ylisillä.
Tilkki-Vihtorin tupa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Espoon kaupunki: Talomuseo Glims
Glimsin virtuaalinäyttely (Arkistoitu – Internet Archive)
Talomuseo Glimsin Facebook-sivu
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1995

Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1995 järjestettiin 14.–19. helmikuuta Anterselvassa, Italiassa. Kisojen menestynein maa oli Ranska, joka voitti kahdeksasta lajista kolme kultamitalia.
Miehet > 10 km sprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Patrice Bailly-Salins | 29.23,8 / 1 |
| 2 |  | Pavel Muslimov | + 1,9 / 0 |
| 3 |  | Ricco Groß | + 5,2 / 0 |
Miehet > 20 km normaalimatka

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Tomasz Sikora | 1.01.36,0 / 0 |
| 2 |  | Jon Åge Tyldum | + 34,6 / 0 |
| 3 |  | Oleg Ryženkov | + 40,4 / 2 |
Miehet > 4 × 7,5 km viesti

| Sija | Maa | Joukkue | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Ricco Groß, Mark Kirchner, Frank Luck, Sven Fischer | 1.23.29,9 / 0 |
| 2 |  | Lionel Laurent, Patrice Bailly-Salins, Thierry Dusserre, Herve Flandin | + 12,0 / 0 |
| 3 |  | Igor Hohriakov, Aleksandr Popov, Oleg Ryženkov, Vadim Sašurin | + 36,1 / 0 |
Miehet > Joukkuekilpailu

| Sija | Maa | Joukkue | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Dag Bjørndalen, Frode Andresen,  Halvard Hanevold, Jon Åge Tyldum | 30.17,7 / 3 |
| 2 |  | Petr Garabík, Roman Dostál, Jiří Holubec, Ivan Masařík | + 40,1 / 3 |
| 3 |  | Thierry Dusserre, Franck Perrot, Lionel Laurent, Stéphane Bouthiaux | + 49,7 / 1 |
Naiset > 7,5 km sprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Anne Briand | 24.00,6 / 1 |
| 2 |  | Uschi Disl | + 5,3 / 0 |
| 3 |  | Corinne Niogret | + 6,4 / 2 |
Naiset > 15 km normaalimatka

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Corinne Niogret | 51.16,3 / 1 |
| 2 |  | Uschi Disl | + 12,4 / 1 |
| 3 |  | Ekaterina Dafovska | + 54,3 / 0 |
Naiset > 4 × 7,5 km viesti

| Sija | Maa | Joukkue | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Uschi Disl, Antje Harvey, Simone Greiner-Petter-Memm, Petra Behle | 1.37.05,0 / 0 |
| 2 |  | Corinne Niogret, Véronique Claudel, Florence Baverel, Anne Briand | + 33,4 / 0 |
| 3 |  | Ann Elen Skjelbreid, Hildegunn Fossen, Annette Sikveland, Gunn Margit Andreassen | + 2.26,3 / 2 |
Naiset > Joukkuekilpailu

| Sija | Maa | Joukkue | Aika / sakot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Elin Kristiansen, Annette Sikveland, Gunn Margit Andreassen, Ann Elen Skjelbreid | 25.48,7 / 2 |
| 2 |  | Kathi Schwaab, Simone Greiner-Petter-Memm, Uschi Disl, Petra Behle | + 49,7 / 3 |
| 3 |  | Emmanuelle Claret, Véronique Claudel, Anne Briand, Corinne Niogret | + 1.12,3 / 6 |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Ranska | 3 | 2 | 3 |
| 2. |  Saksa | 2 | 3 | 1 |
| 3. |  Norja | 2 | 1 | 1 |
| 4. |  Puola | 1 | 0 | 0 |
| 5. |  Tšekki | 0 | 1 | 0 |
| 5. |  Venäjä | 0 | 1 | 0 |
| 7. |  Valko-Venäjä | 0 | 0 | 2 |
| 8. |  Bulgaria | 0 | 0 | 1 |
Andienflamingo

| Andienflamingo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Flamingolinnut Phoenicopteriformes
Heimo::  Flamingot Phoenicopteridae
Suku::  Andienflamingot Phoenicoparrus
Laji::  andinus
Kaksiosainen nimi
 Phoenicoparrus andinus  (Philippi, 1854) 
Synonyymit
 Phoenicopterus andinus Philippi, 1854 
Katso myös
   Andienflamingo Wikispeciesissä   Andienflamingo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Andienflamingo (Phoenicoparrus andinus) on Etelä-Amerikassa elävä flamingolintu. Se pesii ja ruokailee Andien suolaisilla ja emäksisillä vuoristojärvillä. Laji on flamingoista harvalukuisin.
Koko ja ulkonäkö

Andienflamingo kasvaa 1–1,4 metrin korkuiseksi. Sen siipiväli on 1–1,6 metriä ja paino 1,5–4,1 kiloa. Sen ruumiinmuoto on muiden flamingojen kaltainen. Sen jalat ja kaula ovat pitkät. Pitkä, alaspäin kaartuva nokka on tyvestä keltainen, päästä musta. Höyhenys on pääosin vaalean pinkin värinen. Etenkin yläruumis on heleän värinen. Päässä, kaulassa, rinnan yläosassa ja peitinsulissa on viininpunainen sävy. Käsisulissa on mustat laikut, jotka muodostavat kolmion muotoisen kuvion, kun siivet ovat suljettuina. Nuoret linnut ovat harmaita, ja niillä on hyvin juovikas selkäpuoli. Jaloissa on kolme eteenpäin osoittavaa varvasta. Andienflamingo on ainoa flamingo, jolla on keltaiset jalat ja punainen täplä sierainten välissä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Andienflamingoja tavataan pääosin vain Perun, Chilen, Bolivian ja Argentiinan Andeilla. Pieni noin 100 yksilön populaatio elää myös alangolla Laguna Mar Chiquitassa, Argentiinassa. Brasiliassa se on pelkkä vierailija. Laji pesii yhteensä noin kymmenellä alueella, joista erityisesti Laguna Coloradassa ja muilla Lounais-Bolivian suolajärvillä, sekä Salar de Atacama -järvellä Chilessä ja Laguna de Salinas -järvellä Perussa. Andienflamingot hankkivat ravintonsa 2300–4500 metrin korkeudessa sijaitsevista emäksisistä suolajärvistä, joiden suolapitoisuus on 10 kertaa suurempi kuin merissä. Alueelle on usein tunnusomaista hyvin niukka kasvillisuus. Andienflamingo liikkuu pääasiassa järvien laguuneissa, joissa on pehmeäsedimenttinen pohja. Talveksi flamingot voivat laskeutua alemmas vuoristoon etsimään ravintoa. Andeilla pesii myös chilen- ja punanflamingoja, mutta andienflamingo tulee toimeen monipuolisemmassa ympäristössä kuin sukulaisensa.
Elintavat

Andienflamingot ovat parvilintuja, jotka voivat kerääntyä kymmenien tuhansien lintujen parviksi. Aggressioita tiedetään olevan vain pesiään vartioivien koiraiden välillä. Lajilla on monia viestintätapoja. Se voi muun muassa tervehtiä pariaan levittämällä siipiään näyttäen värejään. Lisäksi se voi myös ojentaa kaulansa ja kääntää pyrstöään ylös. Andienflamingot ääntelevät usein. Pitääkseen parvensa koossa ne päästävät hanhen törähtelyä muistuttavaa ääntä. Ne myös murahtelevat parittelun ja aggressioiden aikaan. Laji on päiväaktiivinen. Andienflamingot liikkuvat vuoden ympäri laguuneissa lammissa etsimässä ruokaa. Talveksi ne voivat laskeutua alempien korkeuksien järville.
Andienflamingolla on vain vähän luontaisia vihollisia. Eteläamerikankettuihin kuuluva culpeo saattaa viedä munia ja vastakuoriutuneita poikasia. Myös petolinnut voivat saalistaa nuoria yksilöitä.
Elintavat > Ravinto

Andienflamingon pääravintoa ovat mikroskooppisen pienet yksisoluiset piilevät, joita flamingot siivilöivät vedestä. Ravinnoksi kelpaavat myös sinilevät eli syanobakteerit kuten Spirulina-suvun levät. Flamingot ruokailevat pitämällä nokkaansa ylösalaisin veden- tai sedimentinpinnalla ja siivilöivät vettä nokkansa läpi, jossa on harjamainen siiviläjärjestelmä. Jäykkä kieli toimii mäntänä.
Elintavat > Lisääntyminen

Andienflamingot ovat yksiavioisia. Ne pesivät suurissa, jopa tuhansien yksilöiden yhdyskunnissa, joissa voi pesiä myös kaksi muuta Andeilla pesivää flamingolajia. Pienimmissäkin yhdyskunnissa pesii noin 50 paria. Parittelu tapahtuu useimmin sadekaudella, sekä joulu-tammikuussa. Pesä rakennetaan kokonaan mudasta. Flamingot kaapivat nokallaan mutakasoja, jotka ne tasoittavat jaloillaan. Tämän jälkeen ne tekevät kasan päälle suppilomaisen kuopan. Ne kaivavat pesän ympärille myös pienen vallihaudan. Pesät ovat lähellä toisiaan, ja ovat tavallisesti noin 30 sentin korkuisia. Naaras muni pesään yhden seitsemän sentin pituisen vaaleanpinkin munan, joka painaa keskimäärin 113–141 grammaa. Molemmat vanhemmat osallistuvat haudontaan ja poikasten hoitoon. Munien haudonta-aika on 27–31 päivää.
Poikasilla on vaaleanharmaa untuvapeite. Niitä ruokitaan maitomaisella eritteellä, joka on peräisin vanhempien ylemmästä ruoansulatuselimistöstä. Untuvikot viipyvät pesässä ensimmäiset 5–8 päivää, kunnes ne kerääntyvät omiin poikasryhmiinsä, joihin voi kuulua satoja poikasia. Poikasryhmistä huolehtii muutama aikuinen flamingo. Kuuden viikon ikäisinä ne pystyvät jo suojelemaan itseään, mutta vanhemmat ruokkivat niitä vielä useita kuukausia. Niitä ruokitaan vielä silloinkin, kun poikaset ovat saaneet aikuiselle tyypillisen veden suodatukseen soveltuvan nokan. Poikaset itsenäistyvät 6–10 kuukauden ikäisinä. Andienflamingot saavuttavat sukukypsyyden 3-6 vuoden iässä, jolloin ne saavat aikuisen höyhenpuvun.
Uhat ja suojelu

Andienflamingo on maailman harvinaisin flamingolaji. IUCN luokittelee sen vaarantuneeksi lajiksi. Sen kanta käsittää vain alle 34 000 yksilöä. Lajin kanta väheni 1980-luvun puolivälistä seuraavan 15 vuoden aikana 24 %. Andienflamingot ovat pitkäikäisiä ja huonosti lisääntyviä lintuja, joten kannan toipuminen kestää pitkään. Pesimäalueiden syrjäisyydestä huolimatta niihin kohdistuu kasvavia paineita. Suojeltujen alueiden ulkopuolella andienflamingoja metsästetään yhä. Useimmat tapetut flamingot ovat nuoria yksilöitä. Niitä metsästetään lihan, höyhenten ja rasvan takia. Rasvan uskotaan joissain Andien osissa parantavan tuberkuloosia. Metsästys ei kuitenkaan ole laajamittaista. Munien keruu on lajille paljon suurempi uhka, erityisesti silloin kun munia kerätään myyntiin, eikä vain omaan käyttöön. Tämä oli erityisen yleistä 1950-luvulla ja 1980-luvun alkupuolella. Andienflamingojen munia kerättiin 1900-luvun puolivälissä vuosittain tuhansia. Lisäksi andienflamingon elinympäristöä uhkaavat pesimäalueiden läheisyydessä lisääntyvä kaivostoiminta. Kaivosoperaatiot muuttavat jokien virtauksia, ja alueen ilmastossa on tapahtunut muutoksia. Flamingot ovatkin kärsineet vedenkorkeuden vaihteluista. Kuivuus on aiheuttanut ravintopulaa, ja tulvat ovat tuhonneet lintujen pesiä. Kuivuus on vähentänyt rajusti Pohjois-Chilen kantoja. Muita ongelmia ovat vesistöjen saastuminen ja ihmistoiminnan aiheuttama häirintä, jotka voivat johtaa pesinnän epäonnistumiseen.
Andienflamingo kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen yksi. Lisäksi neljä pesimäaluetta on ainakin jollain tasolla suojeltu. Andienflamingon tarhaus on vaikeaa, mutta Wildfowl and Wetlands Trust -järjestö pitää Slimbridgessä Englannissa yllä lajin tarhakantaa.
Andienflamingo pesällään.
Andienflamingoja ruokailemassa Laguna Colorada-järjellä Boliviassa.
Andienflamingo siivilöimässä ruokaansa Salar De Atacama -järven rantavesistä Chilessä.
Silkkipinseri

| Silkkipinseri> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  rottakoira
Muita nimityksiä:  Seidenpinscher, German Silky Pinscher, Silky Pinscher
Ulkonäkö
Väritys:  musta tai ruskea
Silkkipinseri (Seidenpinscher) on sukupuuttoon kuollut saksalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Silkkipinseri muistutti muutoin tavallista pinseriä, mutta sen karvapeite oli silkkinen. Väritys oli joko musta tai ruskea.
Alkuperä

Silkkipinseri oli pinserin silkkiturkkinen versio, jota esiintyi pinsereiden ja snautsereiden varhaisen historian aikaan. Siihen aikaan eri karvanlaatuja oli peräti neljä: lyhytkarvainen (pinseri), karkeakarvainen (snautseri), pitkäkarvainen (apinapinseri) ja silkkikarvainen. Silkkipinseriä esiintyi alun perin Saksan lisäksi mahdollisesti myös Sveitsissä. Kun pinserit ja snautserit erotettiin toisistaan, kuoli tämä variaatio sukupuuttoon.
Sekä tavallista pinseriä että silkkipinseriä uskotaan käytetyn apinapinserin kehittämiseen.
Alkuperä > Etymologia

Seiden tarkoittaa silkkiä.
Stade Geoffroy-Guichard

| Stade Geoffroy-Guichard |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Saint-Étienne
Koordinaatit:  45°27′39″N, 4°23′25″E
Avattu:  1931
Käyttäjät
 AS Saint-Étienne 
Katsojakapasiteetti
 41 965 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Stade Geoffroy-Guichard on jalkapallostadion Saint-Étiennen kaupungissa. Stadion avattiin syyskuussa 1931. Sinne mahtuu 41 965 katsojaa. Se on AS Saint-Étiennen kotistadion. Stade Geoffroy-Guichard oli yksi jalkapallon MM–kilpailujen 1998 pelipaikoista. Siellä pelataan myös neljä EM–kilpailujen 2016 otteluista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stade Geoffroy-Guichard Wikimedia Commonsissa
Läckön linna

Läckön linna
Läckön linna (ruots. Läckö slott) on Lidköpingin kunnassa Ruotsissa, suurehkolla Kållandsön saarella Vänern-järvessä sijaitseva keskiaikainen linna, joka on nykyisin avoinna yleisölle.
Linna rakennettiin pääosin 1200-luvun loppupuoliskolla, jonka jälkeen se toimi piispanlinnana. Uskonpuhdistuksen jälkeen linna siirtyi kruunun omistukseen vuonna 1527. Linna siirtyi sotamarsalkka Jacob De la Gardielle, joka puolestaan periytti linnan ja kreiviyden pojalleen Magnus Gabriel De la Gardielle 1652. Magnus Gabriel De la Gardie suoritutti linnassa laajoja lisärakennustöitä ja uudistuksia, jolloin muuttui barokki-tyylisuuntaa edustavaksi. Rakennustöiden aikana linnaan myös rakennettiin muun muassa runsaasti koristeltu kappeli. Vuonna 1681 linna otettiin takaisin kruunulle, mutta linna oli kuitenkin luovutettuna joidenkin yksityishenkilöiden käyttöön. Vuosina 1810-1815 linna oli Suomen sodan jälkeen Ruotsiin asettuneen suomalaissyntyisen kenraalin ja kreivin Carl Johan Adlercreutzin hallinnassa.
Linnaan alettiin kerätä taide- ja esinekokoelmaa 1920-luvulla. Vuodesta 1993 linna on ollut Statens fastighetsverkin hallinnassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut
West Sweden (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Yhdysvaltain liikenneministeriö

| Yhdysvaltain liikenneministeriö > U.S. Department of Transportation |
| --- | --- |

 Yhdysvaltain liikenneministeriön rakennus.
Perustettu:  1. huhtikuuta 1967
Toimivalta:  Yhdysvaltain liittovaltion hallinto
Päätoimi­paikka:  1200 New Jersey Avenue SE, Washington (DC), Yhdysvallat
Ministeri:  Pete Buttigieg
Työntekijöitä:  n. 55 000
Vuosibudjetti:  n. 70 mrd. USD
Aiheesta muualla
Sivusto
Yhdysvaltain liikenneministeriö (engl. U.S. Department of Transportation, lyh. DOT) on Yhdysvaltain hallinnon liikennejärjestelmän kunnosta, turvallisuudesta ja toimivuudesta vastaava toimeenpano-osasto. DOT vastaa liittovaltion liikennehankkeiden suunnittelusta ja koordinoinnista. Ministeriö asettaa myös turvallisuusmääräykset tärkeimmmille liikennemuodoille.
Liikenneministeriön johtajana toimii Yhdysvaltain liikenneministeri. Ministeriö perustettiin kongressin lakialoitteesta 15. lokakuuta 1966, ja se aloitti toimintansa 1. huhtikuuta 1967.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhdysvaltain liikenneministeriön kotisivut (englanniksi)
Teollistamisrahasto

Teollistamisrahasto Oy (myös: Industrialization Fund of Finland Ltd.) oli vuonna 1954 perustettu erityisluottolaitos, jonka toimipaikka oli Helsingissä, myöhemmin myös Tampereella ja Turussa. Sen sijoituskohteita olivat teollisuuden ja matkailun sekä niitä tukevien alojen yritysten investoinnit. Se harjoitti myös neuvontaa. Vuonna 1983 sen tase oli 2,5 miljardia markkaa, antolainaus 2,1 miljardia markkaa, ja sillä oli henkilökuntaa 97.
Teollistamisrahaston omistajia olivat aluksi Suomen Pankki ja kotimaiset liikepankit. Myöhemmin omistajina oli myös ulkomaisia rahoituslaitoksia ja kotimaisia suuryrityksiä ja yhteisöjä.
Teollistamisrahasto pyrki rahamarkkinoiden vapauduttua 1980-luvulla aggressiivisesti investointipankiksi. Se ärsytti rahaston omistavia pankkeja, jotka kokivat TR:n kilpailijakseen. SKOP osti Teollistamisrahaston itselleen muilta pankeilta syksyllä 1986 aloitetulla valtausoperaatiolla. TR:llä oli tuolloin lähes 2 000 asiakasta, 2,7 miljardin markan luottokanta ja runsaasti omaa pääomaa. Sen luottosalkku sisälsi erittäin edullisia ulkomaisia luottoja. TR:n rahoitusmarginaali oli parhaimmillaan erittäin korkea, jopa 7 %. Teollistamisrahasto olikin erittäin voittoisa yritys ja yksi Helsingin suurimmista veronmaksajista. SKOP käytti Teollistamisrahastoa 1980-luvun lopulla omissa sijoitusoperaatioissaan.
Teollistamisrahaston toiminta päättyi 1996.
Toimitusjohtajat

Jaakko Kahma 1954–1955
Rainer Veisterä 1955–1963
Seppo Konttinen 1963–1966
Jaakko Lassila 1967–1970
Pertti Tuomala 1970–1985
Ilpo Santala 1986
Veijo Laakso 1986–1987
Jorma Kuoppala 1987–1990
Hannu Puhakka 1990–1992
Juha Marjosola 1992–1996
Aiheesta muualla

Teollistamisrahaston yhtiöhistoriaa Pörssitiedon verkossa
Arnold Haukeland

| Arnold Haukeland |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Arnold Martin Haukeland
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1920 Verdal, Norja
Kuollut: 18. kesäkuuta 1983 (63 vuotta) Bærum, Norja
Ammatti:  kuvanveistäjä
Aiheesta muualla
arnoldhaukeland.no
Arnold Martin Haukeland (28. maaliskuuta 1920 Verdal – 18. kesäkuuta 1983 Bærum) oli norjalainen kuvanveistäjä, joka edusti abstraktismia. Uransa alkuvaiheilla hän teki myös figuratiivisia veistoksia.
Töitä

Maria med barnet, Nidarosin tuomiokirkko
Solskulptur, Bærum (1970)
Fuglen, Sarpsborg (1970)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arnold Haukeland Wikimedia Commonsissa
Pavel Maslák
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pavel Maslák Wikimedia Commonsissa