stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Smithson

| James Smithson |
| --- | --- |
 Tieteilijä ja suurlahjoittaja James Smithson
Henkilötiedot
Syntynyt: 1765 Pariisi Ranska
Kuollut: 27. kesäkuuta 1829 Genova, Italia
Kansalaisuus:  britti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Pembroke College, Oxfordin yliopisto
Tutkimusalue:  mineralogia ja kemia
Tunnetut työt:  osoitti että sinkkisälpä on aito karbonaatti eikä sinkkioksidi; jätti testamenttilahjoituksen, jonka varat käytettiin Smithsonian-instituutin perustamiseen.
Palkinnot:  Royal Societyn jäsen 1787
 Nimikirjoitus
James Smithson (1765 Pariisi, Ranska – 27. kesäkuuta 1829 Genova, Italia) oli brittiläinen mineralogi ja kemisti, joka lahjoitti omaisuutensa testamentilla Yhdysvaltojen valtiolle. Lahjoitus käytettiin Smithsonian-instituutin perustamiseen.
Elämäkerta

Smithsonin elämästä tiedetään melko vähän, sillä hänen tieteelliset kokoelmansa, muistiinpanonsa, päiväkirjansa ja kirjeenvaihtonsa tuhoutuivat Smithsonian-instituutin rakennuksen tulipalossa vuonna 1865. Vain hänen 213 teoksen laajuinen henkilökohtainen kirjastonsa ja muutamia kirjoituksia säilyi. Se kuitenkin tiedetään, että Smithson oli englantilaisen maanomistajan sir Hugh Smithsonin tunnustamaton avioton poika. Vanhempi Smithson muutti nimensä myöhemmin Hugh Percyksi. Hänen äitinsä oli Elizabeth Hungerford Keate, joka synnytti poikansa vuonna 1765 Pariisissa.
Smithsonin äidin Elizabeth Keaten isä oli todennäköisesti John Keate, jonka veljenpoika puolestaan oli George Keate (1729–1797), joka valittiin Royal Societyyn vuonna 1766. Elizabeth oli John Macien leski, ja siksi nuori Smithson oli alkujaan nimeltään ”Jacques Louis Macie”. Äiti avioitui myöhemmin John Marshe Dickinsonin kanssa, joka oli Lontoon pormestarin ja parlamentinjäsenen levoton poika. Tämän avioliiton aikana Keate synnytti toisen pojan, mutta tämänkin pojan arvellaan olleen Hugh Smithsonin poika.
Smithson aloitti opintonsa Pembroke Collegessa Oxfordin yliopistossa  vuonna 1782 ja valmistui 1786 (nimellä ”Jacobus Ludovicus Macie”). Ranskalainen geologi Barthélemy Faujas de Saint-Fond sanoi häntä ahkeraksi nuoreksi opiskelijaksi, joka omistautui tieteelliselle tutkimukselle ja oli jopa ollut vaarassa hukkua kootessaan geologista havaintoaineistoa Hebridien saarilla.
Hänet valittiin 19. huhtikuuta 1787, juuri 22 vuotta täyttäneenä, (nimellä ”James Lewis Macie”) Royal Societyn nuorimmaksi jäseneksi. Äitinsä kuoltua vuonna 1800 hän peri veljensä kanssa huomattavan omaisuuden. Noin vuonna 1802 hän muutti sukunimensä Macie isänsä sukunimeksi Smithson..
Smithson kuoli Italiassa Genovan kaupungissa, ja hänet haudattiin siellä olevalle englantilaiselle San Benignon hautausmaalle. Vuonna 1904 Alexander Graham Bell, joka tuolloin oli Smithsonian-instituutin johtokunnan jäsen, siirsi jäännökset Genovasta Washingtoniin, missä ne haudattiin uudestaan instituuttirakennuksen luona olevaan hautaan. Sarkofagissa lukee virheellisesti kuolinikänä 75, mutta todellisuudessa hän oli vasta 64-vuotias.
Tieteellinen ura

Smithson omisti elämänsä luonnon tutkimiselle ja kävi Firenzessä, Pariisissa, Saksissa ja Sveitsin vuorilla etsimässä kiteitä ja mineraaleja, joilla hän voisi tehdä kokeita niiden ominaisuuksien selvittämiseksi. Vuonna 1802 Smithson osoitti, että sinkkisälpä on aito karbonaatti eikä sinkkioksidi, kuten oli aiemmin luultu. Ranskalainen tieteilijäselvennä nimesi sinkkisälvän (ZnCO3), erään sinkkimalmin lajin, Smithsonin kuoleman jälkeen 1832 hänen kunniakseen smithsoniitiksi. Smithsoniitti oli 1880-luvulle sinkin pääasiallinen lähde. Smithson keksi myös sanan silikaatti.
Smithson julkaisi ainakin 27 tieteellistä artikkelia kemiasta, geologiasta ja mineralogiasta. Hänen tutkimusaiheitaan olivat naisen kyyneleen koostumus, jään kidemuoto ja kahvin valmistuksen uusi menetelmä. Hänen tuttavapiiriinsä kuuluivat ajan johtavat tieteilijät, kuten ranskalainen matemaatikko, fyysikko ja astronomi François Arago; Sir Joseph Banks; Henry Cavendish; skotlantilainen geologi James Hutton; irlantilainen kemisti Richard Kirwan; Antoine Lavoisier ja Joseph Priestley.
Testamentti

Taitavana sijoittajana Smithson kokosi elinaikanaan merkittävän omaisuuden. Hän aikoi jättää omaisuutensa perinnöksi veljenpojalleen Henry James Dickinsonille, jonka isä kuoli 1820. Smithson halusi hänen muuttavan nimensä Hungerfordiksi 1820-luvun puolivälissä, ja testamentissa määrättiin, että jos hänellä ei ole avioliitosta tai sen ulkopuolelta lapsia, perintö menee Yhdysvaltojen valtiolle, joka perustaisi niillä laitoksen lisäämään ja levittämään tietämystä."
Veljenpoika Henry Hungerford kuoli ilman perillisiä 1835, ja Yhdysvaltojen kongressi hyväksyi 1836 Smithsonin testamenttilahjoituksen. Testamentin toteuttamistavasta ei heti saatu yksimielisyyttä, joten Smithsonian-instituuttia päästiin perustamaan vasta 1846.
Smithson ei ollut koskaan käynyt Yhdysvalloissa, eikä testamentin syytä tiedetä. Lähteetön perimätieto Percyn suvussa kertoo, että oli perustettava instituutti, joka säilyisi kauemmin kuin hänen isänsä suku. On myös arvailtu, että hän ei hyväksynyt brittiläistä sosiaalijärjestelmää (ehkä siksi, että häntä harmitti, koska hän oli paitsi isänsä nuorempi myös tunnustamaton poika) ja piti enemmän Yhdysvaltojen vallankumouksellisesta ja ehkä mielestään raikkaammasta hengestä.[lähde? ] Hän oli myös asunut Ranskassa vallankumouksen aikana.[lähde? ]
Smithsonin syntymän 200-vuotiaspäivänä 18. syyskuuta 1965 Smithsonian-instituutti myönsi Royal Societylle 14 karaatin kullasta valmistetun mitalin, jonka toisella puolella oli Smithsonin rintakuva.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
James Smithson Royal Societyn sivustolla[vanhentunut linkki]
James Smithsonin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive)
Instituutin perustaminen (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuntemattoman taiteilijan maalaama Smithsonin muotokuva Oxfordin yliopistossa noin vuodelta 1786. Muotokuva on nykyisin instituutin muotokuvagalleriassa.
Suuri smithsoniittinäyte Tsumebista Namibiasta. Se on esillä Smithsonian-instituutissa.
Johann von Leers

Johann von Leers
Johann Jakob Werner Wilhelm Hans Friedrich Ernst Rudolf von Leers (25. tammikuuta 1902 Karbow-Vietlübbe, Mecklenburg-Etu-Pommeri – 5. maaliskuuta 1965 Kairo, Egypti) oli saksalainen juristi ja SS:n kunnia-Sturmbannführer, joka toimi yhtenä natsipuolueen tuotteliaimmista antisemitistisistä propagandisteista. Hän jatkoi propagandatyötään paettuaan Argentiinaan vuonna 1950 ja sieltä Egyptiin vuonna 1956. Egyptissä hän työskenteli Gamal Abdel Nasserin hallinnon palveluksessa. Käännyttyään islamiin vuonna 1957 Leers otti käyttöön musliminimen Omar Amin von Leers. Hän kirjoitti myös monilla pseudonyymeillä.
Opinnot ja ura Saksassa

Leers opiskeli vuodesta 1921 oikeustiedettä ja historiaa Kielissä, Berliinissä ja Rostockissa. Hän väitteli oikeustieteen tohtoriksi Edgar Tatarin-Tarnheydenin ohjauksessa vuonna 1925. Leers liittyi natsipuolueeseen vuonna 1929 ja sai sen sisällä arvostusta retorisilla ja kirjallisilla taidoillaan. Hän pääsi esiintymään puhujana Joseph Goebbelsin rinnalla. Ideologisesti Leersiin vaikuttivat varsinkin Theodor Fritsch ja Julius Streicher. Hän omisti Streicherille kirjansa Juden sehen Dich an (1933), joka sisälsi kymmeniä halventavia kuvauksia Weimarin tasavallan kulttuurin, tieteen ja politiikan vaikuttajista, joita natsit erityisesti vihasivat. Leers toimitti Nordische Welt -lehteä vuosina 1933–1937. Hän toimi natsi-Saksassa hallituksen jäsenenä monissa kulttuuripoliittisissa järjestöissä ja osallistui Deutsche Glaubensbewegungin sekä Euroopan kansallismielisten liiton toimintaan. Leers julkaisi vuosina 1933–1945 kaikkiaan 27 kirjaa, joissa hän esitteli natsiaatetta kansantajuistettuna. Hän popularisoi muun muassa Herman Wirthin teorioita.
Leers oli SS:n jäsen vuodesta 1936 ja kuului sen SS-Leitheft-julkaisun tärkeimpiin kirjoittajiin. Hän kirjoitti myös moniin muihin natsien julkaisuihin. Kirjoituksissaan hän ihannoi "rotupuhdasta" maalaisväestöä ja halveksui juutalaisia. Walther Darrén ja Heinrich Himmlerin suojattina Leers sai luennoitsijan paikan Jenan yliopistosta vuonna 1936. Hänen akateemisen uransa tärkeä tukija oli Hans F. K. Günther. Vuosina 1940–1945 Leers oli Saksan historian professori erikoistumisalanaan Saksan talonpoikaishistoria. Vaikka hän sai alun perin suurta huomiota akateemisissa piireissä ja lehdistössä, hän jäi natsi-Saksassa propagandistina sitten taka-alalle.
Vaiheet toisen maailmansodan jälkeen

Yhdysvaltain joukot pidättivät Leersin huhtikuussa 1945 tämän kotoa läheltä Jenaa. Hän joutui internoiduksi Darmstadtiin, mutta pääsi pakoon vuonna 1946. Tämän jälkeen hän piileskeli Bonnin lähistöllä, kunnes muutti väärennettyjen asiakirjojen turvin Buenos Airesiin vuonna 1950. Siellä hän jatkoi kirjoittamista muun muassa pseudonyymeillä Felix Schwarzenborn ja Gordon Fitzstuart. Hän oli yksi Der Weg -lehden pääkirjoittajista. Leers kirjoitti alun perin myös ei-äärioikeistolaisiin julkaisuihin pseudonyymillä Hans Euler.
Vuonna 1956 Leers muutti Kairoon. Hän tuotti helmikuusta 1956 lähtien antisemitististä ja antisionistista materiaalia Egyptin hallinnolle. Hänestä tuli paitsi Egyptin hallituksen poliittinen neuvonantaja, myös Arabiliiton neuvonantaja Saksaa koskevissa asioissa. Hänen tärkeä tukijansa oli mufti Amin al-Husseini. Leers kannatti Saksan ja muslimimaailman yhteistyötä, minkä lisäksi hän piti Venäjää Saksan luontaisena liittolaisena. Hän näkikin Operaatio Barbarossan virheenä. Kääntymystään islamiin Leers kuvaili teoksessa Warum ich Muslim wurde, joka ilmestyi ensimmäisen kerran arabiaksi Mimbar al Islam -julkaisussa helmikuussa 1964. Leers piti kristinuskoa juutalaisuuden lahkona.
Natsi-Saksan kaatumisen jälkeen Leersiä käsiteltiin lehdistössä keskeisenä kansainvälisenä juutalaisvastaisena propagandistina. Hänen vaikutusvaltansa kuitenkin väheni osittain kahden aivoinfarktin seurausten johdosta. Leersillä oli laaja kielitaito, joka kattoi saksan ja arabian lisäksi espanjan, hollannin, japanin ja unkarin. Hän tuotti propagandaa saksaksi, espanjaksi ja arabiaksi.
Myöhemmin äärioikeistovaikuttaja Ahmed Huber omaksui Leersin muovaileman synteesin natsismista ja islamista.
John Frederic Daniell

| John Fredric Daniell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1790 Lontoo, Englanti
Kuollut: 13. maaliskuuta 1845 (55 vuotta) Lontoo, Englanti
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  fysiikka, kemia
   
John Fredric Daniell (12. maaliskuuta 1790 Lontoo – 13. maaliskuuta 1845 Lontoo) oli englantilainen kemisti ja fyysikko.
Elämä

Daniell syntyi Lontoossa 12. maaliskuuta 1790. Vuonna 1831 hänestä tuli ensimmäinen kemian professori vastaperustetussa King's Collegessa Lontoossa. Hänet tunnetaan parhaiten hänen keksimästään Daniellin parista (1836), jota käytettiin laajalti lennättimissä ja muihin tarkoituksiin. Hän keksi myös hänen nimellään tunnetun kastepistemittarin (1820) ja lämpömittarin (1830), ja vuonna 1830 hän pystytti Royal Societyn saliin vesibarometrin, jolla hän teki lukuisia havaintoja. Hänen kehittämänsä menetelmä valokaasun valmistamiseksi tärpätistä ja hartsista oli jonkin aikaa käytössä New Yorkissa.
Daniellin julkaisuihin kuuluvat Meteorological Essays (1823), Essay on Artificial Climate considered in its Applications to Horticulture (1824), joka osoitti kostean ilmakehän tarpeellisuuden trooppisille kasveille tarkoitetuissa kasvihuoneissa, ja Introduction to the Study of Chemical Philosophy (1839). Hän kuoli äkillisesti aivoinfarktiin 13. maaliskuuta 1845 Lontoossa osallistuessaan Royal Societyn neuvoston kokoukseen, jonka jäsen hänestä tuli jäsen vuonna 1813 ja ulkoasiainsihteeri vuonna 1839.
John Francis Whealon

John Francis Whealon (15. tammikuuta 1921 Barberton, Ohio – 2. elokuuta 1991) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Clevelandin hiippakuntaan 26. toukokuuta 1945 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Andrapan titulaaripiispaksi 5. kesäkuuta 1961. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Egidio Vagnozzi, jota avustivat Paul John Hallinan ja Floyd Lawrence Begin.
Whealon sai 9. joulukuuta 1966 nimityksen Erien piispaksi ja 28. joulukuuta 1968 Hartfordin arkkipiispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja kuoli 70-vuotiaana virassa.
Aiheesta muualla

The New York Times: Obituaries: John Francis Whealon Dies at 70; Archbishop of Hartford 22 Years (englanniksi)
John Baumgardner

John Baumgardner on yhdysvaltalainen kreationisti. Hän on saanut filosofian tohtorin arvon Kalifornian yliopistosta Los Angelesissa geofysiikassa ja avaruusfysiikassa. Hän opiskeli myös sähköinsinööritaitoa. Hän kääntyi kristinuskoon aikuisiällään.
Baumgardner loi Los Alamosissa työskennellessään tieteellisestä tutkimusta varten Terra-ohjelman. Hän on kuitenkin pyrkinyt sen avulla myös todistamaan Vanhan testamentin tulvakertomuksen paikkansapitävyyden. John Baumgardner tutki myös paikalla Durupinarin löytöä, ei usko sitä Nooan arkiksi ja pitää arkkiteoriaan uskovan Ronald Wyattin löydöksiä väärennoksinä.
Jetro Stavén

Jetro Stavén (s. 1989) on vuonna 1989 syntynyt valokuvaaja ja Fotofinlandia voittaja Taipalsaarelta. Hän valmistui valokuvaajaksi Pekka Halosen akatemiasta vuonna 2014. Siitä lähtien hän on työskennellyt freelancer-kuvaajana.
Stavén on tullut tunnetuksi erityisesti maisemaan sijoitetuista hääkuvistaan, joita on esitelty myös kansainvälisesti. Vuonna 2018 hän voitti Fotofinlandian hääkuva- ja yleisösarjat. Lisäksi Stavén on toiminut skeitti- ja hardcorepunk-keikkojen valokuvaajana sekä lehtikuvaajana.
Jan Hejda

| Jan Hejda |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1978 (ikä 46) Praha, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  95 kg
Pelinumero:  8
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1997–2016
Seurat:  HC Slavia Praha (CZE), HC Femax Havířov (CZE), TsSKA Moskova (RUS), HK Atlant (RUS), Edmonton Oilers (NHL), Hamilton Bulldogs (AHL), Columbus Blue Jackets (NHL)   Colorado Avalanche (NHL)
NHL-varaus:  106. varaus, 2003 Buffalo Sabres
Jan Hejda (s. 18. kesäkuuta 1978 Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen uransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hejda edusti NHL-uransa aikana Edmonton Oilersia, Columbus Blue Jacketsia ja Colorado Avalanchea.
Ura

Hejda aloitti uransa kaudella 1997–1998 Tšekin Extraligassa HC Slavia Prahan joukkueessa. Seuraavilla kausilla hän pelasi myös Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Hän vakiinnutti paikkansa Slavia Prahan joukkueessa kaudella 2001–2002. Seuraava kausi oli Hejdalla menestys, sillä Slavia Praha voitti sarjan mestaruuden, Hejda teki 17 tehopistettä, nousi maajoukkueeseen ja Buffalo Sabres varasi hänet NHL:ään varaustilaisuuden 106. pelaajana.
Kaudeksi 2003–2004 Hejda siirtyi Venäjän superliigassa pelaavaan TsSKA Moskovaan, jossa hän pelasi kaksi kautta. Hän siirtyi tämän jälkeen yhdeksi kaudeksi saman sarjan HK Atlantiin. Heinäkuussa 2006 Sabres myi Hejdan Edmonton Oilersiin vaihtokaupassa seitsemännen kierroksen varausoikeuteen. Hän teki samalla viikolla Oilersin kanssa vuoden sopimuksen. Hejda teki ensimmäisen NHL-maalinsa tammikuussa 2007 Los Angeles Kingsia vastaan jatkoajalla.
Heinäkuussa 2007 Hejda teki yhden vuoden ja yhden miljoonan dollarin sopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa. Hän oli joukkueen parhaimpia puolustajia kaudella 2007–2008, jolloin hänen tehotilastonsa näytti lukemaa +20. Tämän seurauksena hän sai seuran kanssa kolmen vuoden 6 miljoonan dollarin jatkosopimuksen huhtikuussa 2008.
Kaudella 2008–2009 teki NHL:n piste-ennätyksensä 3+18=21. Hän pelasi myös Blue Jacketsin ensimmäisessä pudotuspelisarjassa Detroit Red Wingsiä vastaan. Kaudella 2009–2010 häneltä jäi väliin 12 runkosarjaottelua polvivamman vuoksi.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Tšekki> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Itävalta 2005 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Latvia 2006 | jääkiekko |  |
Hejda ei ole pelannut Tšekin nuorten maajoukkueissa arvokilpailuissa. Hän pelasi Tšekin maajoukkueessa vuoden 2003 MM-kisoissa. Hän oli mukana MM-kotikisoissa 2004, joissa hän teki kaksi tehopistettä. Vuoden 2005 Wienin MM-kisoissa Hejda oli osa Tšekin kultaa voittanutta joukkuetta. Seuraavan vuoden Latvian MM-kilpailut olivat Hejdalle jo neljännet peräkkäiset. Hän voitti turnauksesta hopeaa.
Hejda osallistui vuoden 2008 MM-kilpailuihin ilman suurempaa menestystä. Hän pelasi myös Vancouverin talviolympialaisissa 2010.
Aiheesta muualla

Jan Hejda The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
John Baskerville

| John Baskerville |
| --- | --- |
 John Baskerville
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1706 Wolverley, Englanti
Kuollut: 8. tammikuuta 1775 Birmingham, Englanti
Kansalaisuus:  britti
Ammatti:  liikemies, kirjanpainaja
John Baskerville (28. tammikuuta 1706 Wolverley – 8. tammikuuta 1775 Birmingham) oli brittiläinen liikemies, keksijä, kirjanpainaja, kirjainopettaja ja kalligrafi. Hänet tunnetaan parhaiten hänen vuonna 1756 suunnittelemastaan ja hänen nimeään kantavasta kirjaintyypistä.
Oman kirjapainon Baskerville perusti vuonna 1752 ja Cambridgen yliopiston kirjanpainajana hän toimi vuosina 1758-1768.
Japaninkielinen Wikipedia

Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Japaninkielisen Wikipedian logo
Japaninkielinen Wikipedia (jap. ウィキペディアフリー百科事典) on Wikipedian japaninkielinen versio. Japaninkielisessä Wikipediassa on noin 1 433 000 artikkelia ja se on artikkelimäärältään kolmanneksitoista suurin. Se perustettiin syyskuussa 2002.
Historia

Aluksi kaikki japaninkielisen Wikipedian artikkelit kirjoitettiin latinalaisilla aakkosilla. Japanilaisia kirjaimia alettiin käyttää vasta myöhemmin. 31. tammikuuta 2003 japanilainen online-lehti Wired News Japanese edition kertoi Wikipediasta ja se oli ensimmäinen kerta, kun Wikipediasta kerrottiin japanilaisessa mediassa.
12. helmikuuta 2003 japaninkielinen Wikipedia ylitti 1000 kirjoitetun artikkelin rajan, kaksi vuotta englanninkielistä Wikipediaa myöhemmin. Sadantuhannen kirjoitetun artikkelin raja meni rikki 11. helmikuuta 2005.
Kuvakaappauksia

Japaninkielisen Wikipedian etusivu
IG Farben

| I> G. Farbenindustrie AG |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
ISIN:  DE0005759070
Perustettu:  25. joulukuuta 1925
Lakkautettu:  1952
Kotipaikka:  Frankfurt am Main
Toimiala:  kemianteollisuus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Indigon tuotantoa BASF:n tehtaalla vuonna 1890
I.G. Farbenindustrie AG (lyh. IG Farben) oli suuri saksalainen kemianteollisuuden yhtymä, monialayhtymä, joka oli toiminnassa vuosina 1925–1952. Laajimmillaan IG Farben oli maailman neljänneksi suurin yritys General Motorsin, US Steelin ja Standard Oilin jälkeen.
IG Farben on lyhennelmä yhtiön koko nimestä Interessen-Gemeinschaft Farbenindustrie AG, joka kirjaimellisesti tarkoittaa ”Yhtymä väriaineteollisuuden eduksi Oy”. Nimi ei ollut kuvaava, sillä suuryhtiön toimiala ulottui paljon kemianteollisuutta laajemmalle. Lisäksi nimen voi käytännössä tulkita tarkoittavan monopolia tai kartellia. IG Farben olikin Saksan suurin ja voimakkain kartelli.
Perustaminen

1800-luvun lopulla laajentuminen oli vaikeaa verrattain nuorelle saksalaiselle teollisuudelle, koska ulkomaiset markkinat olivat valmiiksi vallattuja. Saksalaiset ottivat käyttöön eri keinoja, joista yksi oli kartellien perustaminen. Kartellit olivat tarkoitukseen käyttökelpoisia, koska niiden avulla voitiin säädellä kauppaa ja tuotantoa sekä vähentää kilpailun haittoja ja pitää hinnat ylhäällä. Kartellit olivat vapaan kaupan periaatteen vastaisia. Yhdysvalloissa niiden perustamista hankaloitettiin ja kartelleja alettiin purkaa. Saksassa kartelleja ei juuri rajoitettu.
IG Farben perustettiin joulupäivänä 1925 Bayerin toimitusjohtajan Carl Duisburgin ollessa yhteenliittymisen kannalla. Perustajajäseninä oli kuusi yritystä, jotka olivat tehneet läheistä yhteistyötä ensimmäisen maailmansodan jälkeen:
BASF (27,4 prosenttia osakepääomasta)
Bayer (27,4 prosenttia osakepääomasta)
Hoechst (myös Cassella ja Chemische Fabrik Kalle) (27,4 prosenttia osakepääomasta)
AGFA (9,0 prosenttia osakepääomasta)
Chemische Fabrik Griesheim-Elektron (6,9 prosenttia osakepääomasta)
Chemische Fabrik vorm. Weiler Ter Meer (1,9 prosenttia osakepääomasta)
Historia

Keväällä 1926 IG Farbenin markkina-arvo oli 1,4 miljardia Saksan valtakunnanmarkkaa ja sille työskenteli 100 000 ihmistä, joista 2,6 prosentilla oli yliopistokoulutus, 18,2 prosenttia oli koulutettuja ammattilaisia ja 79,8 prosenttia työläisiä. Sen päämaja, IG Farben -rakennus valmistui Frankfurtiin 1931. Vuonna 1938 sillä oli jo 218 000 työntekijää, ja se hallitsi yli 500 yritystä eri puolilla maailmaa.
Historia > Natsi-Saksa

Kansallissosialistinen puolue nousi valtaan Saksassa tammikuussa 1933. Useimmat teollisuusjohtajat olivat aluksi vastustaneet kansallissosialisteja samoin kuin kommunistejakin, mutta Adolf Hitler oli saanut heistä myös tukijoita juuri kommunismin vastaisuutensa vuoksi. Ennen valtaannousuaan Hitler kävi useita neuvotteluja teollisuusjohtajien kanssa ja sai heidät taakseen muun muassa lupaamalla poistaa ammattiliitot ja rajoittaa yleensäkin työläisten oikeuksia. Vaikka kartellien purkaminen ja pääoman rajoittaminen olivat kuuluneet alkuaikoina kansallissosialistiseen puolueen ohjelmaan ja vaikka puolueen vasemmistosiipi yhä käsitti sen niin, Hitler vakuutti teollisuusjohtajille, ettei puolue tule rajoittamaan teollisuutta, vaan avustamaan sitä sen päämäärissä.
Historia > Natsi-Saksa > Pakkotyövoimaa ja myrkkykaasun valmistusta

IG Farben teki läheistä yhteistyötä natsi-Saksan hallinnon kanssa ja toimitti muun muassa 85 prosenttia maan asevoimien Wehrmachtin tarvitsemista räjähteistä. Kun Hitler alkoi laajentaa Saksaa valtaamalla alueita naapurivaltioilta, yhtiö sai korvauksekseen omia teollisuuslaitoksia näiltä alueilta. Natsihallinto järjesti yhtiölle myös pakkotyövoimaa vallatuista maista.
Kaiken kaikkiaan toisen maailmansodan aikana Farbenin käytössä oli 350 000 henkeä pakkotyössä. Farben maksoi vangit toimittaneelle organisaatiolle päiväkohtaisen korvauksen vankityövoimasta. Tuhansia ihmisiä kuoli pakkotyönsä aikana. IG Farben perusti muun muassa keinokumin tuotantolaitoksen Auschwitzin keskitysleirin alueelle. Työntekijät tehtaalle saatiin viereisen Monowitzin leirin vangeista.
IG Farben toimitti tuhoamis- ja keskitysleireille vankien surmaamiseen käytetyn Zyklon B -myrkkykaasun. Kaasun valmistivat ja markkinoivat Farbenin tytäryhtiöt Degesch ja Testa. Yhtiöt oli perustettu hyönteismyrkkyjen valmistukseen.
Historia > Natsi-Saksa > Lääketieteelliset kokeet keskitysleireillä

SS-lääkäri Hovenin todistajanlausunnossa Nürnbergissä mainittiin, että "tulisi olla yleisessä tiedossa että keskitysleireillä tehdyt ihmiskokeet tehtiin ainoastaan IG Farbenin etujen takia... IG Farbenin tarkoitus oli salata kaikki tämä, ja laittaa savuverho piilottamaan kokeet... Ei SS vaan IG Farben tekivät aloitteen ihmiskokeiden tekemisestä keskitysleireillä."[lähde? ]
Historia > Sodan jälkeen

Saksan hävittyä toisen maailmansodan maassa aloitettiin aseistariisunta, joka koski myös suuria kartelleja, syndikaatteja ja muita monopolin kaltaisia yhtymiä. IG Farben joutui purettavaksi myös lähihistoriansa vuoksi. 1945 Yhdysvaltain sotilashallinto takavarikoi koko IG Farbenin omaisuuden. Liittoutuneiden neuvosto päätti, että IG Farben on lopetettava.
IG Farbenin johtajista 24 joutui oikeuteen vastaamaan natsihallinnon aikaisista rikoksista. He olivat ensimmäiset liikemiehet, joita syytettiin rikoksista ihmiskuntaa vastaan. Johtajat vakuuttivat tietämättömyyttään pakkotyövoiman työ- ja elinoloista. Tytäryhtiö TESTAn kaksi johtajaa teloitettiin, mutta Farbenin johdosta ketään ei tuomittu kuolemaan. Tuomiot olivat hyvin lyhyet, tyypillisesti muutama vuosi vankeutta. Osaltaan kylmä sota koitui johdon pelastukseksi: Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton väliset suhteet kiristyivät, ja länsiliittoutuneet kokivat Saksan talouselämän elvyttämisen olevan tarpeellista, jotta Länsi-Saksasta olisi apua liittolaisena kommunistisia maita vastaan.