stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Git
Käyttö

Eclipse Foundationin mukaan Git oli käyttäjäyhteisössä tehdyn kyselyn perusteella suosituin versionhallintajärjestelmä vuonna 2014.
RhodeCoden mukaan Git oli vuonna 2016 usealla eri mittaustavalla selkeästi suosituin versionhallintajärjestelmä. StackOverflow:n kyselyssä vuonna 2018 Git oli selkeästi suosituin versionhallintajärjestelmä.
Gitin suosion syiksi sanotaan seuraavia:
hajautettu periaate helpottaa toimintaa heikkojen verkkoyhteyksien kanssa, eri aikavyöhykkeillä ja joustavampi työtapa: kyky toimia useiden tietovarastojen (engl. repository) kanssa
haarojen ja muutosten yhdistäminen tapahtuu hetkessä ja paikallisesti sekä kyky muistaa jo yhteen liitettyjä muutoksia
kokoontumisalue (engl. staging) mahdollistaa useiden muutoksien kokoamisen muutosjoukoksi
paras markkinointikampanja: Torvaldsilla on suuri vaikutus
GitHub levisi harrastekäytöstä ammattikäyttöön ja lisäsi sosiaalisen median ominaisuuksia
Gitiä on alettu vuoteen 2009 mennessä hyödyntää Linuxin ohella lukuisissa korkean profiilin ohjelmistohankkeissa kuten: Perl, GNOME, Qt, Samba, Kannettava tietokone jokaiselle lapselle ja Googlen Android-käyttöjärjestelmä. 
Vuonna 2020 GCC siirtyi käyttämään gitiä versiohallintaan. Ars Technican mukaan Microsoft käyttää nykyisin Gitiä Windowsin lähdekoodien hallintaan.
Hajautetun versionhallintajärjestelmän avulla kehitys on siirtynyt parempaan kehitysmalliin: Linux-ytimen kehitys on skaalautunut tuhansien ihmisten yhteiseen kehitystyöhön.
Isännöintipalvelut

Gitiä käyttäviä lähdekoodin isännöintipalveluita on useita, joista suosituimpiin kuuluvat:
GitHub, nykyisin Microsoftin omistuksessa
GitLab
Bitbucket, Atlassianin omistuksessa
SourceForge
Vastaavan palvelun Gitin kanssa voi aloittaa itse käyttämällä ohjelmistoja kuten Phabricator, Jenkins ja GitLabin ohjelmisto.
Kritiikki

Gitiä on kritisoitu vaikeudesta, jota on parannettu kehittämällä työkaluja. Vaikeuden on sanottu johtuvan joustavuudesta ja olevan joustavan järjestelmän synnynnäinen piirre. Osa vaikeudesta on peräisin erilaisesta kokemustaustasta.
Gitin mukana tulee suuri joukko työkaluohjelmia ja komentoja, joista pieni osa riittää normaalikäytössä.
Julkaisut

Gitin julkaisuissa vX.Y.0 ovat ”ominaisuusversioita” ja vX.Y.Z ”ylläpitoversioita”. Ennen Gitin versiota v1.9.0 vX.Y.Z olivat ”ominaisuusversioita” ja vX.Y.Z.W ”ylläpitoversioita”.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gitin virallinen sivusto
Git User Manual (englanniksi)
Git Magic – Listaus Git-vinkeistä ja vähemmän tunnetuista ominaisuuksista.
Git Quick Reference (Arkistoitu – Internet Archive)
Tech Talk: Linus Torvalds on git YouTube (englanniksi)
Pro Git kirja verkossa (englanniksi)
Interfaces, frontends, and tools (englanniksi)
Ysby

| Ysby |
| --- | --- |
 Ysbyn kirkko
 Ysby
 Koordinaatit: 56°29′32″N, 13°07′03″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Hallandin lääni
Maakunta:  Hallanti
Kunta:  Laholm
Väkiluku (31.12.2023):  284
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ysby on taajama Laholmin kunnassa Hallandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 284 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ysby Wikimedia Commonsissa
Narva-Jõesuu

| Narva-Jõesuu |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Narva-Jõesuu
 Koordinaatit: 59°27′N, 28°2′E 
Valtio:   Viro
Maakunta:  Itä-Virumaa
Kaupunki:  Narva-Jõesuun kaupunki
Kauppala:  1917–1934
Itsenäinen kaupunki:  1990–2017
Epäitsenäinen kaupunki:  2017–
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  epäitsenäinen kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11,03 km²
Korkeus:  0–11 m
Väkiluku (1.8.2012):  2 927
 – Väestötiheys:  248 as./km²
 
 narva-joesuu.kovtp.ee// 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Narva-Jõesuun hiekkaranta.
Narva-Jõesuu (aiemmin saks. Hungerburg, paikallisesti Jõesuu) on kylpyläkaupunki Itä-Virumaan maakunnassa Viron koillisnurkassa,  Suomenlahden rannalla.
Nimensä mukaisesti Narva-Jõesuu sijaitsee  Narvanjoen suussa ja länsirannalla, runsaan kymmenen kilometrin päässä Narvan kaupungista. Pohjoispuolisen  Narvanlahden rannalla kaupunkia reunustaa hienohiekkainen, kaareva uimaranta.
Hallinto

Narva-Jõesuun kauppala perustettiin 1917. Vuonna 1934 se liitettiin Narvan kaupunkiin, josta Narva-Jõesuu erotettiin itsenäiseksi kaupungiksi 1990.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Narva-Jõesuu, Vaivara ja Kohtla-Järven Viivikonnan kaupunginosa  yhdistyivät muodostaen uuden Narva-Jõesuun kaupungin. Tällöin vanhasta Narva-Jõesuusta tuli epäitsenäinen kaupunki, asutusyksikkö (vir. asustusüksus), ja uuden Narva-Jõesuun hallinnollisen kaupungin, hallintoyksikön (vir. haldusüksus), osa.
Väestö

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Narva-Jõesuussa oli 2 632 asukasta, joista 339 (12,9 %) oli virolaisia, 2 031 (77,2 %) venäläisiä ja 243 (9,2 %) muita kansallisuuksia.
Historia

Narva-Jõesuu on perinteikäs kylpyläkaupunki, joka tunnettiin tsaarinaikaan nimellä Hungerburg. Säilyneet pitsihuvilat ja hiekkaranta ovat tuoneet monille suomalaisille mieleen  Terijoen, sillä myös Narva-Jõesuu oli Pietarin aristokraattien kesäinen kohtauspaikka. Se edusti Viron kylpyläkaupunkien ehdotonta huippua, jonne paikallisella väestöllä ja keskiluokalla ei juuri ollut asiaa. 1800-luvun venäläiset taiteilijat, esimerkiksi taidemaalarit Repin ja Šiškin, kirjailijat Leskov ja Mamin-Sibirjak sekä runoilija Severjanin viettivät siellä kesiään.
Huviloiden määrä nousi ensimmäisen maailmansodan aattona jopa tuhanteen. Tosin tästä loistokaudesta kertoo enää vain asemakaava tyhjine tontteineen.  Terijoen tapaan Narva-Jõesuunkin pitsihuviloita siirrettiin maailmansotien välillä muualle maahan ja niitä löytää yhä mm. Pärnusta, Haapsalusta ja Tallinnan Nõmmelta. Toisesta maailmansodasta paikan päällä säilyi vain kolmisenkymmentä huvilaa ja näistäkin on enää jäljellä vain muutama. Sodassa tuhoutui myös ydinkeskusta ja mm. vasta vuonna 1935 valmistunut rantapaviljonki Rannahoone.
Sodan jälkeen Neuvostoliitto piti Narvan seutua strategisesti tärkeänä. Tästä syystä alkuperäisväestön paluumuutto ja myös matkailu oli rajoitettua. Huviloiden rappeutumista vältettiin siirtämällä ne erilaisten teollisuuslaitosten lomakodeiksi. Vuonna 1961 valmistui kolhoosiväen käyttöön 1930-luvun periaatteiden mukainen funkkiskylpylä. Tämä aloitti Narva-Jõesuun uuden suosion kauden, jonka aikana hotelleita ja lomakeskuksia nousi aina Neuvostoliiton loppuun saakka.
Uuden itsenäistymisen myötä nämä jäivät pitkäksi aikaa rapistumaan, sillä  Narvanjoesta tuli rajajoki ja matkailuvirrat tyrehtyivät. Funkkiskylpylä avattiin kunnostettuna vuonna 2006 ja nyt käynnissä on useita uusia kylpylähankkeita. Vuonna 1912 valmistunut kaivohuone ja huvielämän keskus Kuursaal on yhä puistossa raunioina, mutta myös sen kunnostusta suunnitellaan.
Muuta

Itä-Virumaan maakunta jakautuu seutukuntiin, joista Narva-Jõesuu kuuluu Narvan seudun muodostamaan Idaregiooniin.lähde? Sen neljällä kunnalla (Narva, Narva-Jõesuu, Sillamäe, Vaivara) on ollut keskinäinen kumppanuussopimus Kotkan–Haminan seudun viiden kunnan (Hamina, Kotka, Miehikkälä, Pyhtää, Virolahti) kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Narva-Jõesuu Wikimedia Commonsissa
| n k  Itä-Virumaa |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit (linn, haldusüksus) (4) |  Kohtla-Järve  Narva  Narva-Jõesuun kaupunki  Sillamäe  |  |
| Kunnat (vald) (4) |  Alutagusen kunta   Jõhvin kunta  Lüganusen kunta  Toilan kunta  |  |
| Epäitsenäiset kaupungit (linn, asustusüksus) (4) |  Jõhvi  Kiviõli  Narva-Jõesuu  Püssi  |  |
| Kauppalat (alev) (1) |  Kohtla-Nõmme  |  |
| Pienkauppalat (alevik) (11) |  Erra  Iisaku  Lüganuse  Mäetaguse  Olgina  Sinimäe  Sonda  Tammiku  Toila  Tudulinna  Voka  |  |
| Entiset kaupungit ja kunnat (16) |  Alajõe  Aseri  Avinurme  Iisaku  Illuka  Kohtla  Kohtla-Nõmme  Lohusuu  Lüganuse  Maidla  Mäetaguse  Püssi  Sonda  Toila  Tudulinna  Vaivara  |  |
| n k Viron kaupungit |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset (15) |  Haapsalun kaupunki  Keila  Kohtla-Järve  Loksa  Maardu  Narva  Narva-Jõesuun kaupunki  Paiden kaupunki  Pärnun kaupunki  Rakvere  Sillamäe  Tallinna  Tarton kaupunki  Viljandi  Võru  |  |
| Epäitsenäiset (37) |  Abja-Paluoja  Antsla  Elva  Haapsalu  Jõgeva  Jõhvi  Kallaste  Karksi-Nuia  Kehra  Kilingi-Nõmme  Kiviõli  Kunda  Kuressaare  Kärdla  Lihula  Mustvee  Mõisaküla  Narva-Jõesuu  Otepää  Paide  Paldiski  Püssi  Pärnu  Põltsamaa  Põlva  Rapla  Räpina  Saue  Sindi  Suure-Jaani  Tamsalu  Tapa  Tartto  Türi  Tõrva  Valga  Võhma  |  |
Narva-Jõesuun kaivohuone autioituneena nykyisessä asussaan
Langinkoski

Langinkosken yläosaa. Taustalla kosken alemman osan ylitse kulkeva Langinkoskentien silta.
Langinkoski on Kotkassa sijaitseva Kymijoen koski, jonka kautta Langinkoskenhaara laskee Suomenlahteen. Langinkoski ympäristöineen on valtion omistama luonnonsuojelualue, joka kuuluu osana Kymijoen Natura 2000 -alueeseen (FI0401001). Alueeseen sisältyy luonnonsuojelualue, luonnonhoitometsä ja arboretum.
Langinkosken itärannalla sijaitsee Venäjän keisari Aleksanteri III:n rakennuttama kalastusmaja, joka vihittiin käyttöön vuonna 1889. Rakennus on toiminut 1930-luvulta saakka museona. Kosken itäranta kuuluu Metsolan kaupunginosaan ja länsiranta Lankilan kaupunginosaan. Langinkosken mukaan on nimetty Langinkosken koulu ja Langinkosken kirkko, joka on yksi Kotkan alueella toimivan evankelis-luterilaisen Kotka–Kymin seurakunnan kirkoista.
Langinkoski oli jo keskiajalla tunnettu lohistaan. Kalastusoikeudet kuuluivat kahteen otteeseen kaukaisille luostareille, ensin 1380-luvulta lähtien jonkin aikaa Vadstenan luostarille ja myöhemmin 1790-luvulta 1840-luvulle Valamon luostarille. Paikallisen tarinan mukaan vuonna 1896 Langinkoskesta saatiin nuotalla yli 35 kilon painoinen ja 130 senttimetriä pitkä ennätyslohi. Vielä 1920-luvulla kosken lohipadot tuottivat vuosittain yli 800 lohta yhteispainoltaan noin 7 000 kg.  Tuon vuosikymmenen lopulla Kymijokea alettiin kuitenkin teollisuuden tarpeiden vuoksi syventää ja perata, minkä vuoksi lohi lopetti miltei kokonaan nousunsa jokeen.  Myös patojen rakentaminen ja teollisuuden saasteet vaikuttivat kalojen elinolosuhteisiin, ja alkuperäinen Kymijoen lohikanta kuolikin sukupuuttoon 1900-luvun aikana.   Yksi Langinkosken vanhoista lohipadoista entisöitiin 1960-luvulla.
Langinkosken keisarillinen kalastusmaja ja sen ympäristö

Aleksanteri III vieraili Langinkoskella ensimmäisen kerran vuonna 1880 ollessaan kruununprinssinä. Vieraillessaan toisen kerran Langinkoskella hän ilmoitti haluavansa pienen kalamajan kosken rannalle. Majan rakentaminen aloitettiin kesällä 1888, ja se vihittiin käyttöön seuraavana vuonna. Rakennuksen suunnitteli Magnus Schjerfbeck ja sisustuksen Johan Jacob Ahrenberg. Aleksanteri III vietti kalastusmajalla aikaa useana kesänä. Vuonna 1894 valtaan astunut keisari Nikolai II vieraili Langinkoskella vain kerran, syksyllä 1906, ja viipyi paikalla vain pari tuntia. Nikolai purjehti saaristossa keisarillisella Standard-huvijahdilla.lähde?
Suomen itsenäistymisen jälkeen Langinkosken alue siirtyi rakennuksineen valtiolle ja kalastusmajaa käytettiin senaattorien ja ministerien kesäasuntona. Kymenlaakson museoseura tarttui rappeutuvan majan entisöintiin 1933, ja silloin perustettiin museo. Rakennusta on kunnostettu useaan otteeseen, ja museotoiminta siirtyi vuonna 2018 Suomen kansallismuseolle. Vuoden 2018 aukiolokaudella museossa vieraili yli 11 000 henkilöä.
Kalastusmajan lähellä on 1800-luvun alussa rakennettu pieni ortodoksinen kappeli. Kappelin rakensivat Valamon luostarin munkit, jotka olivat vuonna 1797 saaneet koskeen kalastusoikeuden. Kotkan ortodoksinen seurakunta on pitänyt siellä kesäjumalanpalveluksia 1970-luvulta alkaen.
Langinkosken puistoalueella sijaitsee marraskuussa 1896 paljastettu Aleksanteri III:n muistokivi. Suomen sisällissodan aikana muistokiveen ammuttiin ja laatta yritettiin irrottaa. Muistolaatassa olevat vauriot on säilytetty osana Suomen historian tätä vaihetta. Muistolaatassa on seuraava teksti:
»Rauhanrakentaja Aleksanteri III nautti täällä lepoa, wiihdytystä turvissa uskollisen kansan 1888–1894. Kymiläiset, kotkalaiset pystyttivät muistotaulun»
Alueella on myös juoksuhautoja kahden sodan ajoilta, vuonna 1918 venäläisten kaivamia ja toisen maailmansodan aikana suomalaisten kaivamia.
Langinkosken alemman osan ylitse kulkee nykyisen Langinkoskentien silta, jonka rakentaminen oli kiistelty. Kymenlaakson luonnonystävät, Kymenlaakson maakuntaliitto ja Kymenlaakson matkailijayhdistys perustivat Langinkoski-toimikunnan, joka vetosi huhtikuussa 1960 Kotkan kaupunginvaltuustolle silta- ja tiehankkeesta luopumiseksi. Sillan ja sen tuoman liikenteen ei katsottu sopivan Langinkoskelle. Langinkosken ollessa ainoa mereen vapaana laskeva koski Suomessa, silta rikkoisi myös näkymän kalastusmajalta merelle. Vastustuksesta huolimatta silta kuitenkin rakennettiin. Siltaa alettiin rakentaa syksyllä 1962 ja se vihittiin käyttöön 30. syyskuuta 1963. Silta on rakennettu betonipilareiden sijasta kivipilareiden varaan.
Luonnonsuojelualue

Kalastusmajan 28 hehtaarin tontti julistettiin puistometsäksi vuonna 1938 ja suojeltiin asetuksella vuonna 1960. Luonnonsuojelualueen eteläosassa sijaitsee 1,6 hehtaarin kokoinen puulajipuisto, joka perustettiin vuonna 1959. Alueen kallioperä on tummaa viborgiittia, joka on rapakivigraniitin muunnos. Varsinainen luonnonsuojelualue on metsäkuvioiltaan vaihteleva, sisältäen paljon iäkästä puustoa. Luhtaisia ja lehtomaisia rantojaan lukuun ottamatta alue on melko karu ja kivinen. Luonnonhoitometsä on alueen rehevin osa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keisarillisen kalastusmajan kotisivut
Kotka-Haminan seudun matkakohdesivu
Kuvia keisarillisesta kalastusmajasta
Vanha kartta kalastusmajan alueesta sekä muita kuvia alueen aikakauteen liittyen (Arkistoitu – Internet Archive) mm. Kyminlinnan linnoitus
Langinkosken puolustus varustelua juoksuhautojen muodossa v.1919
Langinkoski, entinen keisarillinen kalastuspaikka, on huomattava nähtävyys, Aamulehti, 16.12.1934, nro 339, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Langinkosken keisarillinen kalastusmaja.
Sisänäkymä Langinkosken keisarillisesta kalastusmajasta.
Ortodoksinen kappeli.
Guruén piiri

| Guruén piiri Distrito de Gurué |
| --- | --- |
 Guruén piirin maisemaa teeviljelmineen, taustalla näkyvä vuori on nimeltään Mount Murresse.
 Guruén piirin sijainti Mosambikissa.
 Koordinaatit: 15.4663°S, 36.9785°E 
Valtio:  Mosambik
Maakunta:  Zambezia
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Gurué
 – johtaja:  Joaquim Fernando Pahare 
Pinta-ala:  5 606 km²
Väkiluku (2022)  (ennuste):  490 488
Guruén piiri (port. Distrito de Gurué) on Mosambikin keskiosissa sijaitseva, Zambezian maakuntaan kuuluva piiri. Piirin hallintokeskus on Guruén kaupunki, joka sijaitsee linnuntietä 267 kilometriä kilometriä maakuntakeskus Quelimanesta pohjoiseen.
Piirin naapurit ja ilmasto

Guruén piirin naapureita ovat pohjoisessa Niassan maakunnan Cuamban piiri ja Nampulan maakunnan Maleman piiri, idässä Alto Molócuen piiri, etelässä Namarroin ja Ilen piirit ja lännessä Molumbon piiri.
Gurúèn ilmasto on lauhkea. Paikallisen kesän päivälämpötilat ovat 30–40 °C välillä, talvella lämpötila on luokkaa 17–20 °C. Vuoden keskilämpötila on 22–24 celsiusastetta, käyden korkeimmillaan marraskuussa (keskimäärin 32,5 °C; nyttemmin vuoden keskimääräinen maksimi 36,6–38,5 °C) ja alimmillaan heinäkuussa (12,3 °C; vuoden keskimääräinen minimi noin 10 °C). Keskimääräinen vuosisademäärä vaihtelee paikasta riippuen noin 1 000–2 000 millimetrin suuruusluokassa (1 995,7 mm / Gúruèn ilmastoasema (ex. Vila Junqueiro);  1 030,2 mm P. A Lioma).
Pinta-ala ja paikallishallinnollinen jako

Piirin pinta-alalle lähteet antavat hieman vaihtelevia lukemia: 5 606 neliökilometriä, tai 5 688 km² (2005) tai 6 121 km².(2021).
Paikallistasolla piiri jakautui kolmeen hallinto-alueeseen (port. postos administrativos, P.A): P.A Cidade de Gurué (sede), P.A de Lioma ja P.A de Mepuagiua. Hallintoalueet jaetaan edelleen paikkakuntiin (localidades).
Väestö

Mosambikin tilastoviranomaisen ennuste väkiluvuksi on 490 488 asukasta (2022). Väkiluku on kasvanut edellisten vuosikymmenien aikana nopeasti: 197 179 (VL 1997), 297 935 (VL 2007) ja 420 869 (2017).
Väestöstä lukutaidottomia on 40,0 prosenttia (2021; vuonna 1997: 73,6%); miehillä lukutaito oli selvästi yleisempää kuin naisilla. Väestön valtakieli on paikalliskieliin lukeutuva lomwe (elomwe) eli länsimakuan kieli, jota äidinkielenään puhui on 65 prosenttia väestöstä (1997). Mosambikin virallista kieltä portugalia puhui vain 35 prosenttia piirin asukkaista; miehet kaksi kertaa naisia useammin (1997).
Nopean väestönkasvun seurauksena yli puolet maakunnan väestöstä on lapsia ja nuoria (0–17-vuotiaita); Mosambikin tilastoviraston (INE) väestöennusteen (2022) mukaan alle 20-vuotiaita oli 58,6 prosenttia Guruén piirin asukkaista (287 583/490 488). Unescon Zambeziaan keskittyvän raportin ja maakunnan terveystilaston mukaan mukaan esimerkiksi lasten moniulotteinen köyhyys on Zambezian maakunnassa erittäin yleistä (59,1 % lapsista), ja esimerkiksi alle 5-vuotiaitten anemia sekä lapsikuolleisuus (6,84 %) korkealla tasolla (2015–2018). Yleisesti koko Mosambik lukeutuu matalan tulotason maiden keskiarvoa alhaisemmalle tulotasolle, joka osaltaan kuvastaa äärimmäisen köyhyyden yleisyyttä koko maassa.
Talouselämä ja keskeiset tuotteet

Keskeisimpiä toimialoja Guruén piirissä ovat maatalous, karjankasvatus, kauppa (elintarvikkeiden ja rakennustarvikkeiden vähittäis- ja tukkukauppa) ja koulutuspalvelut oheistoimintoineen (koulut ja lastenkodit, majoitus ja ruokapalvelut). Piirin maa- ja karjatalouden päätuotteita ovat tee, makadamiapähkinä, maissi, kirjodurra (mapira), seesami, voipapu, kyyhkynherne, maapapu (Feijão Jugo), banaani, avokado, appelsiini, mandariini, sokeriruoko, maapähkinä, maniokki, peruna, sipuli, taaro (Madumbe, Amadumbe), nautakarja, vuohet, porsaat ja siipikarja. Teenpensaiden viljely ja tähän liittyvä mustan teen tuotanto on eräs näkyvimmistä maataloustuotannon muodoista Guruén piirissä. Piiri on Mosambikin suurin teetuotannon alue ja tämä maatalouden muoto työllistää tuhansia ihmisiä seudulla. Mosambik tuottaa vuosittain noin 30 miljoonaa kiloa teetä.
Maantietä ja maisemaa Guruén piirissä.
Hiekkatie Guruén piirissä.
Kappeli Guruén kaupungissa.
Aiheesta muualla

Casa De cultura de De Gurue (portugaliksi) (facebook.co)
Valle Resko

Valle Resko vuonna 1964.
Valle Aleksander Resko (alk. Valfrid Aleksander Resch, 3. kesäkuuta 1910 Uusikirkko – 2. elokuuta 1988 Lahti) oli suomalainen nyrkkeilijä, pesäpalloilija ja urheilujohtaja.
Urheilu-ura

Valle Resko edusti Suomea kaksissa olympialaisissa.Amsterdamissa 1928 hän hävisi 61,2-kiloisten sarjassa ensimmäisellä kierroksella argentiinalaiselle Pascual Buonfigliolle pistein 0–3  ja Lontoossa 1948 73-kiloisten sarjassa ensimmäisellä kierroksella unkarilaiselle László Pappille tyrmäyksellä toisessa erässä; Papp voitti lopulta kultaa. Budapestin EM-kilpailuissa 1930 Resko, silloiselta nimeltään Resch, hävisi ensimmäisessä ottelussaan sittemmin kultaa voittaneelle Saksan Josef Besselmannille teknillisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Resko voitti neljä Suomen mestaruutta: kääpiösarjassa 16-vuotiaana vuonna 1927, kevyessä sarjassa vuosina 1929 ja 1934 sekä keskisarjassa vuonna 1937. Hän edusti seuratasolla Viipurin Voimailijoita ja Viipurin Nyrkkeilijöitä, joista jälkimmäistä hän oli perustamassa.
Resko pelasi myös pesäpalloa ja saavutti SM-hopeaa vuonna 1933 Lahden Mailaveikkojen riveissä. Hän edusti myös Viipurin Pallonlyöjiä ja Havin Kiriä.
Ura valmennus- ja urheilujohtotehtävissä

Resko toimi valmentajana jo vuosina 1929–1937. Nyrkkeilytuomarina ja juryn jäsenenä hän toimi vuosina 1934–1971 ja osallistui tässä toimessa vuosien 1952, 1960 ja 1964 olympialaisiin. Hän kehitti niin sanotut valkorystyskäsineet, jotka otettiin olympiatasolla käyttöön vuonna 1972. Hän oli Suomen Nyrkkeilyliiton varapuheenjohtaja vuosina 1939–1956 ja puheenjohtaja vuosina 1957–1971. Hän kuului kansainvälisen nyrkkeilyliiton (AIBA) hallitukseen vuosina 1957–1966. Suomen Valtakunnan Urheiluliiton hallituksessa hän istui 1949–1972.
Resko kirjoitti nyrkkeilyoppaat Nyrkkeilytaito (1931) ja Nyrkkeily – reilu peli (1947). Aaro Laine kirjoitti hänestä teoksen Valle Resko, kappale Suomen nyrkkeilyn historiaa (1944). Resko esiintyi vuoden 1952 olympialaisten kunniaksi ideoidussa elokuvassa Jees, olympialaiset, sanoi Ryhmy.
Valle Resko (silloin vielä Valfrid Resch) oli 1930-luvulla poliisina Lahdessa ja joutui selvittelemään henkirikoksia, joissa oli käytetty puukkoa aseena. Hän kiersi esitelmämatkoilla kertomassa nyrkkeilyn tekniikasta ja myös siitä että nyrkki oli ainoa sopiva keino riitakysymysten ratkaisuun. Resko teki vuonna 1933 yhdessä Sten Suvion ja viipurilaisen Tauno O. Parkkisen kanssa lyhytelokuvan Puukottelu pois - nyrkkeily itsepuolustukseksi  nyrkkeilyn käytöstä itsepuolustuskeinona puukkoväkivaltaa vastaan.
Muu toiminta

Siviiliammattina Resko työskenteli vaatetusteollisuuden yritysten palveluksessa. Hän jäi vaatetusteollisuudentyöuralta eläkkeelle vuonna 1978. Hän oli työuraansa liittyen mm. Suomen Tekstiilikauppiasliiton johtokunnan jäsen.
Synnyinseutuunsa liittyen Resko oli innokas karjalaisuusmies ja mukana siirtoväen aktiviteeteissa mm. Kaakon karjalaisissa ja Karjalan liitossa.
Valle Reskon poika Anssi Resko oli 1960-luvulla Suomen parhaita ratamoottoripyöräilijöitä.
Aiheesta muualla

Nyrkkeilyliiton johto on itse myöskin syypää puuttuvaan arvovaltaan, joten ankarampi ote mitä pikimmin suoritettuna on ehdottomasti tarpeen. Sluggerityylinen nyrkkeily omiaan suuressa määrin tukahduttamaan alokkaan innostuksen. Mestarinyrkkeilijä Valle Resch puhuu suoria sanoja nyrkkeilymme epäkohdista, Aamulehti, 16.12.1934, nro 339, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Uppslagsverket Finland
Luettelo Suomen rataverkon moniraiteisista rataosista

Seuraavassa on lueteltu Suomen rataverkon kaksi- ja useampiraiteiset rataosuudet sekä niiden rakentamis- tai valmistumisajankohdat. Vuonna 2021 koko rataverkon pituus oli 5 645 kilometriä, josta kaksi- tai useampiraiteisia osuuksia oli yhteensä 692 km.
Kaksi raidetta

Pietari–Viipuri (1877–1903,  toinen raide purettiin 1923 Sykjärvi–Rajajoki-väliltä)
Helsinki–Riihimäki (1892–1909)
Pasila–Huopalahti (1911–1920, toinen raide purettiin 1945 Huopalahti–Espoo-väliltä ja rakennettiin uudelleen Huopalahti-Leppävaara 2001 ja Leppävaara-Kauklahti 2027?)
Uusikylä–Koria (1914–1918)
Kaipiainen–Taavetti (1914–1918, toinen raide purettiin 1945)
Tampere–Sääksjärvi (1933)
Koria–Kouvola (1935)
Sääksjärvi–Toijala (1947–1953)
Pieksämäki–Nikkarila (1940-luvulla, toinen raide pois käytöstä 1967 ja purettu)
Seinäjoki–Rahkola (purettu 196x)
Kouvola–Inkeroinen (1953)
Riihimäki–Uusikylä (1954)
Riihimäki–Ryttylä (1955)
Huopalahti–Kirkkonummi (1956–1966)
Ryttylä–Hämeenlinna (1958)
Toijala–Hämeenlinna (1960)
Kouvola–Luumäki (1962)
Tampere–Orivesi (1968)
Tampere–Lielahti (1974)
Huopalahti–Martinlaakso (1975, uusi rata)
Martinlaakso–Vantaankoski (1991, uusi rata)
Kytömaa–Hakosilta (2006, uusi rata)
Vantaankoski–Havukoski (2015, uusi rata)
Etelä-Seinäjoki–Lapua
Pohjois-Louko–Seinäjoki
Seinäjoki–Ruha (2011)
Ruha–Lapua (2016)
Kokkola–Ylivieska (2017)
Joutseno–Imatra (2022)
Kupittaa–Turku (2024)
Kaksi raidetta > Rakenteilla

–––
Kaksi raidetta > Suunnitteilla

Salo–Kupittaa
Salo–Hajala
Hajala–Nunna
Nunna–Kupittaa
Espoo–Salo-oikorata
Lielahti–Lakiala
Oulu–Liminka
Luumäki–Joutseno
Luumäki–Rasinsuo
Rasinsuo–Lappeenranta
Lappeenranta–Muukko
Muukko–Joutseno
Lahdenperä–Jämsä
Saakoski–Lahdenvuori, Keljo–Jyväskylä
Pasila–Lentoasema–Kytömaa (Lentorata)
Kolme raidetta

Hiekkaharju–Kerava (Keravan kaupunkirata, 1981)
Lustikulla–Purola (19xx)
Tampere–Sääksjärvi (2002)