stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boxholmin kunta
Elinkeinot

Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
| Elinkeino | Elinkeino | Työpaikat (%) | Työlliset (%) |
| --- | --- | --- | --- |
|   | alkutuotanto | 7,3 | 5,8 |
|   | jalostus | 43,8 | 37,1 |
|   | palvelut | 47,1 | 55,7 |
|   | tuntematon | 1,9 | 1,4 |
|   | Työpaikkoja ja työllisiä | 1 760 | 2 444 |
|   | työpaikkaomavaraisuus | 72,0 |  |
Taajamat

Kunnassa on 2 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 69,0 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 1 617 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2010) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Boxholm | 3 194 |
| 2 | Strålsnäs | 410 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Taajamat > Pientaajamat

Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Malexander
Kunnanvaltuusto

Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, maakäräjäkuntien valtuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Boxholmin kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
| Puolue | Puolue | 1973 | 1976 | 1979 | 1982 | 1985 | 1988 | 1991 | 1994 | 1998 | 2002 | 2006 | 2010 | 2014 | 2018 | 2022 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Maltillinen kokoomus | 3 | 3 | 4 | 5 | 4 | 3 | 5 | 4 | 4 | 3 | 4 | 6 | 6 | 5 |  |
|   | Keskustapuolue | 11 | 11 | 10 | 9 | 8 | 9 | 9 | 7 | 6 | 7 | 6 | 4 | 4 | 5 |  |
|   | Liberaalit | 2 | 2 | 2 | 1 | 3 | 2 | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 2 | 0 |  |
|   | Kristillisdemokraatit | 1 | 1 | 0 | 1 | 1 | 1 | 3 | 3 | 6 | 5 | 3 | 2 | 1 | 1 |  |
|   | Ympäristöpuolue vihreät | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 2 | 1 | 0 |  |
|   | Ruotsin sosiaalidemokraattinen työväenpuolue | 21 | 22 | 23 | 23 | 23 | 23 | 21 | 23 | 19 | 22 | 21 | 19 | 19 | 13 |  |
|   | Vasemmistopuolue | 3 | 2 | 2 | 2 | 2 | 2 | 2 | 3 | 6 | 4 | 0 | 0 | 0 | 1 |  |
|   | Ruotsidemokraatit | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 2 | 4 |  |
|   | Muut | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  |
|   | Yhteensä  | 41 | 41 | 41 | 41 | 41 | 41 | 41 | 41 | 41 | 41 | 35 | 35 | 35 | 29 |  |
Piirit

Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Blåvikin piiri
Ekebyn piiri (Itä-Götanmaa)
Malexanderin piiri
Rinnan piiri
Åsbon piiri
Seurakunnat

Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Boxholm
Seurakunnat > Historialliset seurakunnat

Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri" (ruots. kyrkobokföringsdistrikt), joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Blåvik
Ekeby
Ekeby norra kbfd*
Ekeby södra kbfd*
Malexander
Rinna
Åsbo
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Boxholmin kunnan kotisivut
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Boxholms kommun – Kuntajaon kehitys on käännöstä.
Itä-Götanmaan läänin kunnat
Kartta Boxholmin kunnan piireistä.
Käännös suomeksi
Skandinavia

Skandinavian maat Ruotsi, Norja ja Tanska.
Skandinavia tarkoittaa suomen kielessä ensisijaisesti Pohjois-Euroopan aluetta, joka käsittää Ruotsin ja Norjan, usein myös Tanskan.
Skandinavian maista puhuttaessa myös Islanti luetaan joskus mukaan. Joissain muissa kielissä kuin suomen kielessä Skandinaviaan kuuluvaksi voidaan käsittää Islannin lisäksi myös Suomi, jolloin Skandinavia on Pohjoismaiden synonyymi.
Historia > Esihistoria > Pronssikausi

Skandinavian pronssikausi muodostui ydinalueista, jotka sijaitsivat nykyisen Tanskan alueilla, Pohjois-Saksassa, Etelä-Ruotsissa ja Norjan eteläisellä rannikkoalueella. Osa tutkijoista liittää sen kulttuuripiiriin myös Pohjois-Norjan alueet, Itämeren länsipuolella Pohjois-Ruotsin rannikkoalueet ja Itämeren itäpuolisia alueita kuten esimerkiksi Ahvenanmaan, Lounais-Suomen rannikkoseudun, Pohjois-Viron rannikon ja sen suuret saaret.
Únětice-kulttuuri todennäköisesti toi pronssin skandinaaveille, kun sen asuinalue laajeni idästä päin Saksan pohjoisosiin noin 2000–1700 eaa. Esineitä, kuparia ja pronssia vaihdettiin ainakin meripihkaan. Tämän kulttuurialueen seuraaja tumuluskulttuuri jatkoi pronssikauppaa, jolloin sekä pronssiesineitä että pronssimetallia virtasi Etelä-Skandinaviaan runsaasti.
Skandinavian pronssikulttuurissa hankittiin tarvittavat pronssiesineet aluksi valmiina, mutta myöhemmin niitä kierrätettiin sulattamalla ne uudelleen ja valamalla niistä uusia esineitä. Metalliesineistä tehdyt tutkimukset osoittavat, että näin toimittiin Etelä-Skandinaviassa koko pronssikauden ajan. Verrattaessa Skandinavian pronssikulttuuria muihin eurooppalaisiin samanaikaisiin kulttuureihin se erottuu muista arkeologisesti rikkaana pronssiesineiden löytöalueena.
Historia > Viikinkiaika

Viikinkiaikaa (n. 793–1066) leimasivat viikinkien ryöstöretket, valloitukset ja kaupankäynti. Viikingit tekivät monia löytöretkiä käyden Grönlannissa ja he olivat ensimmäisiä eurooppalaisia Pohjois-Amerikassa. Viikingit asuttivat Färsaaret ja Islannin sekä osia Britanniasta, Irlannista ja Normandiasta. Viikingit perustivat myös useita kuningaskuntia, kuten Jorvikin, Dublinin sekä Kiovan Rusin. Viikinkiaikana pohjoismaiset valtiot alkoivat vähitellen muodostua, ja aikakauden kuluessa kristinusko levisi pohjoismaihin heikentäen vähitellen alueen perinteisiä uskontoja. Viikinkiajan alkuna on usein pidetty tanskalaisviikinkien tekemää ryöstöretkeä Northumbriassa sijainneelle Lindisfarnen luostarisaarelle vuonna 793. Päättymisajankohtana pidetään vuonna 1066 käytyä Stamford Bridgen taistelua, jossa Norjan kuningas Harald Ankara sai surmansa. Myös hänen liittolaisensa Tostig Godwininpoika kaatui tuossa taistelussa.
Historia > Keskiaika > Kalmarin unioni

Kalmarin unioni oli personaaliunioni Pohjoismaissa vuosina 1397–1523. Personaaliunioniin kuuluivat aikoinaan Tanskan, Norjan ja Ruotsin valtakunnat. Näiden valtakuntien alueisiin kuuluivat myös suuri osa Suomesta, Islanti ja Färsaaret, pieni osa Pohjois-Saksaa ja aina 1470-luvulle asti sittemmin Skotlannille siirtyneitä saaria, kuten Shetlanti ja Orkneysaaret. Teoriassa myös Grönlanti oli unionin aluetta. Personaaliunionin jäsenvaltakunnat säilyttivät erilliset lakinsa ja valtaneuvostonsa, mutta niillä oli yhteinen kuningas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skandinavia Wikimedia Commonsissa
Tinghøj on esimerkki kumpuhaudoista, joita rakennettiin Tanskassa varhaispronssikaudella.
Napolilainen sekstisointu

Napolilainen sekstisointu C-duurissa (f-as-des)
Napolilainen sekstisointu on tavallisimmin mollisävellajissa, harvemmin duurissa esiintyvä muunnesointu, asteikon alennetun toisen asteen kolmisointu ensimmäisenä käännöksenä eli seksti­sointuna. Esimerkiksi C-duurissa ja c-mollissa napolilaisen seksti­soinnun muodostavat sävelet F, As ja Des, A-duurissa ja a-mollissa vastaavasti D, F ja B. Sointu esiintyy tavallisimmin kadensseissa subdominanttisoinnun tilalla.
Nimen alkuperä

Napolilaisen sekstisoinnun nimi viittaa Napolin koulukuntaan, johon kuuluivat muun muassa säveltäjät Alessandro Scarlatti, Pergolesi, Paisiello, Cimarosa ja muut huomattavat 1700-luvun italialaiset ooppera­säveltäjät. Ennen heitä, jo 1600-luvulla sointua olivat kuitenkin jonkin verran käyttäneet Carissimi, Corelli ja Purcell. Myöhemmin napolilaista sekstisointua käyttivät runsaasti myös wieniläisklassiset säveltäjät, etenkin Beethoven, jonka sävellyksissä sointu esiintyy myös perus­asemassaan ja toisena käännöksenä, esimerkiksi 11. jousikvarteton johdannossa, Hammerklavier-sonaatissa ja Kuutamosonaatissa..
Merkitys soinnutuksessa

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Tonaalisessa soinnutuksessa napolilainen sekstisointu edeltää tavallisesti dominanttisointua korvaten neljännen tai toisen asteen soinnun. Esimerkiksi se usein edeltää autenttista kadenssia, jossa se korvaa subdominantti­soinnun. Tällaisissa tapauksissa napolilaista sekstisointua voidaan pitää eräänlaisena subdominantin kromaattisena muunnoksena. Esimerkiksi C-duurissa IV asteen soinnun muodostavat sävelet F, A ja C. Jos A alennetaan As:iksi ja C korvataan puoliaskelta ylempänä olevalla Des:illa, saadaan napolilainen sekstisointu F-As-Des. C-mollissa subdominantti­sointu F-As-C ja napolilainen seksti­sointu muistuttavat toisiaan vielä enemmän, koska eroa on vain yhdessä sävelessä. Sitä paitsi se poikkeaa myös mollin II asteen soinnusta (F-As-D) vain yhden sävelen osalta ja siinäkin vain puoli­askelen verran.lähde?
Tavallisimmin napolilaista sekstisointua käytetäänkin mollisävellajeissa. Duurisointuna se kuitenkin poikkeaa luonteeltaan sekä molliasteikon subdominantti- eli IV asteen soinnusta, joka on mollisointu, että myös II asteen vähennetystä kolmisoinnusta. Napolilaisen sekstisoinnun muunnoksena esiintyy myös napolilainen duuriseptimisointu, jossa siihen on lisätty septimisävel.lähde?
Napolilaiselle sekstisoinnulle ominaisena on pidetty sen omalaatuista "valittavaa" luonnetta.
Soinnun käännökset

Alennetun toisen asteen sointu esiintyy toisinaan myös perusasemassaan, esimerkiksi Chopinin c-molli-preludissa (Op. 28, nro 20).  Paljon harvemmin se esiintyy toisena käännöksenä, esimerkiksi Händelin Messias-oratorion aariassa Iloitkaa suuresti (engl. Rejoice greatly).
Tavallisin kadenssi: asteikon IV, V ja I asteen soinnut
Sointukulku, jossa esiintyy napolilainen sekstisointu.
Kristinusko Italiassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Italiassa. Italian väestöstä valtaosa, eli 80,8 prosenttia tunnustaa kristinuskoa. Heistä valtaosa kuuluu roomalaiskatoliseen kirkkoon. Italiassa toimii myös pieniä protestanttisia ja Jehovan todistajien ryhmiä.
Historia > Apostolinen ja varhaiskristillinen aika

Italia oli Rooman valtakunnan ja varhaisen Rooman kirkon keskeinen maa. Apostoli Paavalin neljäs lähetysmatka suuntautui Roomaan. Roomassa toimi kristillinen seurakunta ensimmäisen ja toisen vuosisadan aikana. Ensimmäisellä vuosisadalla toimi myös Pozzuolin seurakunta ja toisella vuosisadalla syntyivät seurakunnat Kymeen ja Napoliin. Apostolit Pietari ja Paavali kohtasivat kuolemansa Roomassa vuoden 67 suurten vainojen aikan, jotka Nero pani toimeen kaupungin palon jälkeen.
Historia > Rooman primaatti

Rooma saavutti 400-luvulle mennessä patriarkaatin aseman kirkollisena, poliittisena ja taloudellisena keskuksena. Rooma on myös yksi keskuksista, joista lähetystyö on lähtenyt liikkeelle. Rooman patriarkaatti katsoi olevansa apostolien perustama. 400-luvun alussa syntyi oppi Rooman primaatista, joka perustui siihen, että Rooman piispoja pidettiin apostoli Pietarin seuraajina. Paavit Innocentius I, Leo I Suuri ja Gelasius saattoivat ajatuksen Rooman primaatista vaiheittain voimaan.
Historia > Myöhempi kehitys

500-luvulta lähtien barbaarien hyökkäykset johtivat useiden valtioiden perustamiseen. Langobardien valloitettua Italian päättyi Euroopan kansainvaellusten suurin aalto, jonka seurauksena Länsi-Rooma tuhoutui. Kuningas Agilulfin puoliso Theodelinda käännytti lähes koko langobardien hovin paavi Gregorius Suuren tuella. 600-luvun alussa maan väestö omaksui uuden uskonnon. Keskiajalla Italiassa syntyi useita kaupunkivaltioita, joka vahvisti Italian asemaa välimeren alueella. Italiasta tuli kansallisvaltio vuonna 1861. Italian kulttuuriin, yhteiskuntaan ja poliittiseen elämään on suuresti vaikuttanut katolinen kirkko. Katolinen kirkko oli Italian valtionkirkko vuoteen 1984 asti.
Valdolaisten pieni uskonpuhdistusta edeltävä kirkko on toiminut Italian pohjoisosissa 1200-luvulta lähtien. Kirkko on säilynyt ankarista vainoista huolimatta.
Historia > Uskonpuhdistuksen aika

Italiassa uskonpuhdistus eteni hitaasti, mikä johtui paavinistuimesta sekä siitä, että maa oli jakautunut pieniin valtioihin. Italia heikentyi poliittisesti ja menetti keskeisen aseman Euroopan talouselämässä. Pieniä protestanttisia ryhmiä toimi Pohjois-Italiassa.
Muita protestanttisia kirkkoja perustettiin 1800-luvulla.
Historia > Ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Ensimmäisen maailmansodan aikana paavi yritti järjestää rauhanneuvotteluja, jotka eivät kuitenkaan herättäneet vastakaikua sodan osapuolissa. Vatikaani pyrki estämään Italian liittymisen sotaan 1915, mutta ne jäivät tuloksettomiksi. Samoin kävi 1917 aloitetuille neuvotteluille, joissa paavi esitti oman sovintoehdotuksensa.
Sodan aikana useat papit eivät voineet harjoittaa ammattiaan ja kirkon johtaminen vaikeutui. Paavin tarkoitus oli estää Italiaa liittymästä sotaan. Samoin hän pelkäsi, että sosialistinen hallitus ottaisi Italiassa vallan, mikäli se häviäisi sodan. Italian fasistisen hallinnon aikana kirkon oli järjestettävä suhteensa valtioon uudelleen ja kirkon oli lkähdettävä liikkeelle omasta oikeudestaan toimia ja opettaa. Katolisten järjestöjen joutuessa voimatoimien kohteeksi, oli paavin vedottava järjestöjen uskonnolliseen luonteeseen.
1900-luvulla Italiaan syntyi useita suuria helluntaikirkkoja. Vastapainoksi katoliseen kirkkoon kehittyi karismaattinen liike. Maahanmuuton myötä Italiaan on syntynyt useita afrikkalais- ja aasialaisperäisiä kristittyjä siirtolaisyhteisöjä.
Aleksandra Fjodorovna (Alix)

| Aleksandra Fjodorovna |
| --- | --- |
 Aleksandra Fjodorovna virallisessa hoviasussa, Boasson ja Egglerin valokuva 1908
Venäjän keisarinna
Valtakausi:  26. marraskuuta 1894 – 15. maaliskuuta 1917
Kruunajaiset:  26. toukokuuta 1896 Uspenskin katedraali, Moskovan Kreml
Edeltäjä:  Maria Fjodorovna
Seuraaja:  monarkia lakkautettu

Syntynyt:  Hessen-Darmstadtin prinsessa Alix 6. kesäkuuta 1872 Darmstadt, Hessen, Saksan keisarikunta
Kuollut:  17. heinäkuuta 1918 (46 vuotta) Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin katedraali, Pietari
Puoliso:  Nikolai II (vih. 1894)
Lapset:   Olga  Tatjana  Marija  Anastasia  Aleksei 
Koko nimi:  Alix Viktoria Helene Luise Beatrix von Hessen und bei Rhein
Suku:  Hessen
Isä:  Ludvig IV
Äiti:  Alice
Uskonto:  ortodoksisuus, aiemmin luterilaisuus
Nimikirjoitus:  
Aleksandra Fjodorovna (Alix Viktoria Helene Luise Beatrix von Hessen und bei Rhein); (6. kesäkuuta 1872 Darmstadt, Hessenin suurherttuakunta – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä) oli Hessen-Darmstadtin prinsessa ja Venäjän viimeinen keisarinna Nikolai II:n puolisona.
Hessenin prinsessa Alix 11-vuotiaana vuonna 1881
Alix (istuu lattialla) sisarustensa ja isoäitinsä kuningatar Viktorian kanssa kaksi kuukautta äitinsä kuoleman jälkeen vuonna 1879
Avioliitto ja lapset

Alix kihlautui Venäjän kruununperijä Nikolai Aleksandrovitšin kanssa 19. huhtikuuta 1894. Nikolai kosi heti saavuttuaan vieraaksi Edinburgin ja Saksi-Coburg-Gothan prinsessa Victoria Melitan ja Alixin veljen, Hessenin suurherttua Ernst Ludvigin häihin Coburgiin. Alix epäröi pitkään, koska ei halunnut luopua luterilaisesta uskostaan ja suostui vasta toiseen kosintaan. Kihlaus julkistettiin häitten yhteydessä samana päivänä. Virallinen kihlautumispäivä oli 21. lokakuuta 1894.
Keisari Aleksanteri III:n terveys heikentyi saman vuoden aikana. Hän menehtyi 1. marraskuuta 1894 Livadijan palatsissa Krimilllä, johon Alix oli saapunut 22. lokakuuta Varsovan kautta junalla sisarensa Elisabetin seurassa. 25-vuotias Nikolai nousi Venäjän valtaistuimelle hallitsijanimellä Nikolai II. Alix kääntyi seuraavana päivänä 2. marraskuuta 1894 ortodoksisuuteen ja sai nimekseen Aleksandra Fjodorovna. Hovin suruaika katkaistiin väliaikaisesti ja pari vihittiin 26. marraskuuta 1894 Talvipalatsin kirkossa sekä kruunattiin 26. toukokuuta 1896 Uspenskin katedraalissa Moskovan Kremlissä.
Ensimmäiset avioliittokuukaudet he asuivat kuuden pienen huoneen huoneistossa Anitškovin palatsissa. Leskikeisarinna Maria Fjodorovna ei suvainnut heidän asuvan Talvipalatsissa ennen kuin kuuden kuukauden suruaika oli kulunut Aleksanteri III:n kuolemasta.
Heille sisustettiin oma arkkitehti Aleksandr Krasovskin suunnittelema huoneisto vuosina 1894-1895 Talvipalatsin luoteiskulmaan neljänteen kerrokseen, joka tehtiin kodikkaammaksi madaltamalla holvikatot tasakatoiksi. He asuivat vuoteen 1904 saakka Talvipalatsissa jaksottaisesti talvikaudella, mutta vuoden 1905 verisunnuntain tapahtumien jälkeen vakituiseksi asuinpaikaksi tuli turvallisempi ja yksityisempi Aleksanterin palatsi Tsarskoje Selossa. Siipirakennus sisustettiin vuosina 1896-1898 ja 1906-1908 uudelleen porvarillisen jugendtyyliseksi ja hovin kauhuksi sinne tilattiin valmiita huonekaluja englantilaisesta Maples-myymälästä. Talvipalatsissa käytiin enää vain valtiollisissa edustustilaisuuksissa. Kesät vietettiin Pietarhovin palatsialueen Aleksandrian puiston, merenrannalla sijaitsevassa vuonna 1897 valmistuneessa Ala-datšassa, jossa myös kruununperillinen Aleksei syntyi elokuussa 1904.
Aleksandralle ja Nikolaille syntyi viisi lasta muutaman vuoden välein:
suuriruhtinatar Olga Nikolajevna (15. marraskuuta 1895–1918)
suuriruhtinatar Tatjana Nikolajevna (10. kesäkuuta 1897–1918)
suuriruhtinatar Marija Nikolajevna (26. kesäkuuta 1899–1918)
suuriruhtinatar Anastasia Nikolajevna (18. kesäkuuta 1901–1918)
suuriruhtinas Aleksei Nikolajevitš (12. elokuuta 1904–1918)
Aleksandra Fjodorovna oli perinyt isoäidiltään kuningatar Viktorialta perinnöllisen verenvuototaudin (hemofilia B) geenin, joka kuitenkin ilmenee vain puolella miesjälkeläisistä. Tautia sairasti kruununperijä Aleksei sekä uusimman tutkimuksen mukaan myös nuorin tytär Anastasia oli taudin oireeton kantaja.
Jatkuva huoli hemofiliasta kärsineen Aleksein elämästä tuli yhdeksi syyksi kutsua Grigori Rasputin hoviin vuonna 1906, mikä pilasi keisarinnan suhteet moniin Romanov-suvun jäseniin ja teki hänestä lehdistön hyökkäysten kohteen.
Keisarinna > Valtionhoitaja

Kun keisari Nikolai matkusti rintamalle etulinjaan vuonna 1915 ottaakseen henkilökohtaisesti armeijan komennon, hän jätti keisarinna Aleksandran pääkaupunkin valtionhoitajaksi. Hänen lankonsa suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš kirjoitti: "Kun keisari lähti sotaan, hänen vaimonsa hallitsi tietysti hänen sijastaan." Hieman yli vuoden aikana hän nimitti neljä pääministeriä, viisi sisäministeriä ja kolme sotaministeriä. Florinski kirjoitti: "Vuoden 1915 puolivälin jälkeen byrokraattisen pyramidin huipulle muodostunut melko kunniallinen ja tehokas ryhmä rappeutui nopeasti muuttuvaksi Rasputinin nimeämien ehdokkaiden jatkumoksi." Aleksei Polivanov oli erinomainen virkamies Venäjän keisarillisen armeijan elvyttämisessä, mutta Aleksandra julisti: "En pidä sotaministeri Polivanovin valinnasta. Eikö hän ole ystävämme [Rasputinin] vihollinen?"
Vallankumous ja vankeus

Helmikuun vallankumouksen aikana 1917 Aleksandra Fjodorovna oli perheen vakituisessa asuinpaikassa Aleksanterin palatsissa Tsarskoje Selossa. Keisarin vallastaluopumisen jälkeen Venäjän väliaikainen hallitus otti tehtäväkseen keisariperheen suojelun. Kenraaliluutnantti Lavr Kornilov pidätti heidät 21. maaliskuuta 1917. Ensin heitä pidettiin vankeina kotonaan Aleksanterin palatsissa, mutta myöhemmin vartiojoukkojen siirryttyä vallankumouksellisten puolelle heidät päätettiin siirtää 14. elokuuta turvaan Siperiaan Tobolskiin.
Tobolskissa he saivat aluksi elää suhteellisen normaalia elämää, mutta väliaikaisen hallituksen kaaduttua ja bolševikkien tultua valtaan syksyllä 1917 otteet kovenivat. Ensin keisari, keisarinna ja tytär Marija siirrettiin Ipatjevin taloon Jekaterinburgiin Uralille. Aleksei oli verenvuotokohtauksen jälkeen huonossa kunnossa, ja hänen kolme sisartaan Olga, Tatjana ja Anastasia sekä osa palveluskunnasta jäivät edelleen hoitamaan tätä Tobolskiin. Aleksein toivuttua myös heidät siirrettiin Jekaterinburgiin. Siellä keisariperhe oli vankien asemassa. Heidän huoneidensa ikkunat oli maalattu umpeen eivätkä he päässeet kirkkoon tai saaneet vastaanottaa vierailijoita.
Vähitellen vartijat kuitenkin muuttuivat vankejaan kohtaan myötämielisemmiksi, jolloin bolševikkihallinto päätti lähettää tilalle uudet, pahamaineiseen Tšekaan kuuluvat vartijat.
Vallankumous ja vankeus > Murha

Aleksandra Fjodorovna murhattiin yhdessä perheensä kanssa aamuyöllä 17. heinäkuuta 1918 Ipatjevin talon kellarissa. On väitetty että tappokäsky olisi lähetetty Moskovasta Jekaterinburgiin. Tästä ei kuitenkin ole todisteita, sillä sähkettä ei ole arkistoista löytynyt. Historioitsija Edvard Radzinskillä on ollut pääsy salaisimpiinkin arkistoihin, mutta hän ei ole löytänyt sähkettä. Valtaosa teloittajista oli bulgarialaisia ja unkarilaisia sotavankeja, joita käytettiin tällaisiin venäläisille itselleen vastenmielisiin tehtäviin, mutta heidän johtajansa kapteeni Jakov Jurovski ja komissaari Pjotr Jermakov olivat venäläisiä.lähde tarkemmin?
Keisarillisen perheen jäännökset, kahta lasta lukuun ottamatta, nostettiin haudasta vuonna 1991. Ensimmäisenä tunnistettiin juuri keisarinna, jonka leukaluussa olivat odotetusti jäljellä platinaiset hammaspaikat ja kaksi kokonaista platinahammasta. Kallosta tehty DNA-testi vahvisti asian, Aleksandra Fjodorovna oli kuningatar Viktorian jälkeläinen suoraan alenevassa äidinpuoleisessa linjassa, kuten Edinburghin herttua prinssi Philip, jonka verinäytettä käytettiin vertailuun.
Keisariperheen maalliset jäännökset haudattiin juhlallisesti uudelleen Pietari-Paavalin katedraaliin Pietarissa vuonna 1998. Edustava joukko Euroopan kuninkaallisia osallistui hautajaisiin. Myös presidentti Boris Jeltsin osallistui hautajaisiin kommunistien paheksunnasta huolimatta. Aleksandran hautaamisen teki mahdolliseksi Jurovskin erehdys, sillä Jurovskin tarkoitus oli polttaa keisarinna jäljettömiin. Jurovskin mukaan he polttivatkin vahingossa hovineidin.
Karlovcin synodi kanonisoi murhatut keisarillisen perheen jäsenet vuonna 1981. Venäjän ortodoksinen kirkko toteutti oman kanonisointinsa vuonna 2000.
Symbolit

Aleksandran henkilökohtainen vaakuna
Aleksandran monogrammi
Kunnianosoituksia

Arvokkaan kruunun ritarikunta (Japani, 1896)
Luisen ritarikunta (Preussi, 1896)
Kuningatar Maria Luisan ritarikunta (Espanja, 1896)
Viktorian ja Albertin ritarikunta (Iso-Britannia, 1896)
Auringon ritarikunta (Persia, 1900)