stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkoposkihanhi
Historiassa

Valkoposkihanhet pesivät aiemmin Jäämerellä, eikä poikasia nähty Euroopassa. Keskiajalla ja vielä renessanssin aikana valkoposkihanhien ajateltiin kuoriutuvan puunrunkoihin kertyvistä siimajalkaisista hanhenkauloista, jotka muistuttavat jossain määrin pientä hanhea. Niinpä hanhea saatettiin pitää kalana ja jopa kasvina, jota voitiin syödä paaston aikana. Kasviksi se on mainittu muun muassa Giraldus Cambrensiksen kirjoittamassa Irlannin kuvauksessa Topographia Hibernica vuodelta 1185. Hanhi mainitaan myös Kasvien historiassa vuodelta 1597
Aiheesta muualla

Branta leucopsis - Barnacle Goose (01670) – Numbers of Euring ringing recoveries euring.org. European Union for Bird Ringing. Viitattu 11.12.2011. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26680  Wikispecies: Branta leucopsis  ABA: bargoo  ADW: Branta_leucopsis  Avibase: 3163ED86A508BB83  BioLib: 8442  BirdLife: 22679943  BOW: bargoo  BTO: bob1670  CoL: N74C  CMS: branta-leucopsis  eBird: bargoo  EoL: 45510541  EUNIS: 917  EURING: 1670  Fauna Europaea: 96483  Fauna Europaea (new): 904798ab-9c98-4fb2-9107-b7677a391ba4  GBIF: 5232464  GNAB: barnacle-goose  IBC: barnacle-goose-branta-leucopsis  iNaturalist: 7101  IRMNG: 10195591  ITIS: 175014  IUCN: 22679943  NBN: NBNSYS0000000214  NCBI: 184711  Observation.org: 79  OBIS: 159177  Open Tree of Life: 799124  Paleobiology Database: 368611  Paleobiology Database: 368611  TSA: 2824  WoRMS: 159177  Xeno-canto: Branta-leucopsis  Laji.fi: MX.26299 
Valkoposkihanhi lennossa.
Keväisin ja syksyisin sadattuhannet valkoposkihanhet muuttavat Skandinavian läpi.
Valkoposkihanhen poikanen.
Lähikuva valkoposkihanhen päästä, jossa nähtävissä typäkkä olemus, pyöristynyt pää ja pienikokoinen nokka.
Valkoposkihanhen munia.
Valkoposkihanhia Kulloossa.
Suomessa valkoposkihanhet aiheuttava vahinkoa pelloilla erityisesti Pohjois-Karjalassa. Karkotukseen yhdistetyt hanhipellot on todettu tehokkaiksi vahinkojen vähentämisessä. Luonnoneläinten, lähinnä valkoposkihanhien, aiheuttamia vahinkoja on korvattu vuosittain noin kolmella miljoonalla eurolla.
 Kuva lajin talvehtimisalueelta Alankomaista.
Valkoposkihanhi kuvattuna neuvostoliittolaisessa vuoden 1972 postimerkissä.
Île-de-France

Île-de-France (suom. Ranskan saari < frankin kielen Liddle Franke, "Pieni Ranska") on Ranskan historiallinen maakunta ja samalla yksi Ranskan nykyisistä 26 hallintoalueesta. Sen pääkaupunki on Pariisi, joka on myös koko Ranskan pääkaupunki. Alue käsittää Pariisin metropolialueen lähiseutuineen, ja se on 12 012 neliökilometrin laajuinen. Île-de-France on Ranskan väkirikkain alue; sen väkiluvuksi on arvioitu lähes 12 000 000 (2012). Nykyinen hallintoalue perustettiin vuonna 1976, jolloin alue korvasi vuonna 1961 luodun Pariisin hallintoalueen.
Alueen pääasiallisia jokia ovat Seine sivujokineen Marne, Oise ja Aisne.
Nimen alkuperä

Nimi Île-de-France on ollut maakunnan nimenä ainakin vuodesta 1387 saakka. Aikaisemmin alueesta oli käytetty nimitystä Pays de France, joka kuitenkin samoihin aikoihin alkoi tarkoittaa koko nykyistä Ranskaa.
Nimi Île-de-France merkitsee Ranskan saarta. Maakunta sijaitsee kuitenkin sisämaassa. On arveltu, että nimi on alkujaan tarkoittanut Seine-, Marne- Oise- ja Ourcq -jokien välistä aluetta, jota on pidetty ikään kuin jokien välisenä saarena. Toisen selityksen mukaan nimi on väännös frankinkielisestä nimestä Liddle Franke ("Pikku Ranska"), jota olisi käytetty tästä alueesta erotukseksi koko Ranskasta.
Muiden Ranskan historiallisten maakuntien tavoin Île-de-France menetti hallinnollisen merkityksensä Ranskan vallankumouksen aikana vuonna 1789, kun maakuntien tilalle perustettiin Ranskan departementit.
1970-luvulle saakka suunnilleen nykyistä Île-de-Francea vastaavasta alueesta käytettiin nimitystä Région parisienne ("Pariisin seutu") ,mikä kuitenkin herätti tyytymättömyyttä Pariisin esikaupunkien ja maaseudun asukkaissa. Kun nykyinen hallintoalue vuonna 1976 perustettiin, sen nimestä käytiin ankaraa kiistaa, mutta lopulta nimeksi päätettiin valita vanha historiallisen maakunnan nimi Île-de-France.
Île-de-Francen asukkaista käytetään ranskan kielessä nykyisin nimitystä francilien. Tätä nimeä ehdotti ensimmäisenä Michel Giraud vuonna 1983, ja Ranskan akatemia hyväksyi sen vuonna 1986.
Departementit

Île-de-France koostuu kahdeksasta departementista:
Essonne (91)
Hauts-de-Seine (92)
Pariisi (75)
Seine-Saint-Denis (93)
Seine-et-Marne (77)
Val-de-Marne (94)
Val-d'Oise (95)
Yvelines (78)
Departementit > Suurimpia kaupunkeja ja kuntia

Pariisi (2 144 700)
Boulogne-Billancourt (108 800)
Cergy-Pontoise (180 000)
Montreuil-sous-Bois (101 400)
Argenteuil (100 600)
Saint-Denis (95 300)
Créteil (87 300)
Nanterre (86 700)
Versailles (85 900)
Asnières-sur-Seine (84 600)
Colombes (83 100)
Vitry-sur-Seine (81 500)
Aulnay-sous-Bois (80 700)
Rueil-Malmaison (76 500)
Saint-Maur-des-Fossés (75 700)
Champigny-sur-Marne (75 500)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Île-de-Francen virallinen sivusto. (ranskaksi)
| n k  Ranskan aluehallinto |
| --- | --- |
Alueet Ranskassa:  Auvergne-Rhône-Alpes  Burgundi-Franche-Comté  Bretagne  Centre-Val de Loire  Grand Est  Hauts-de-France  Île-de-France  Korsika  Normandia  Oksitania  Pays de la Loire  Provence-Alpit-Riviera  Uusi-Akvitania 
Merentakaisetalueet:  Guadeloupe  Martinique  Mayotte  Ranskan Guayana  Réunion
Kirkonkello
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kirkonkello Wikimedia Commonsissa
Kirkonkellojen valaminen, Suomen Kuvalehti, 19.12.1925, nro 51-52, s. 44, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sodankylä

| Sodankylä Soađegilli |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Sodankylän keskustaa
Sijainti:  67°25′00″N, 026°35′35″E
Maakunta:  Lapin maakunta
Seutukunta:  Pohjois-Lapin seutukunta
Kuntanumero:  758
Hallinnollinen keskus:  Sodankylän kirkonkylä
Perustettu:  1893
Kokonaispinta-ala:  12 415,32 km² toiseksi suurin 2022 
– maa:  11 692,96 km²
– sisävesi:  722,36 km²
Väkiluku:  8 123 117:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  0,69 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  13,3 %
– 15–64-v.:  58,5 %
– yli 64-v.:  28,2 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  95,9 %
– ruotsinkielisiä:  0,2 %
– saamenkielisiä:  1,6 %
– muut:  2,4 %
Kunnallisvero:  8 % 264:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Jari Rantapelkonen
Kunnanvaltuusto:  27 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Muut   • Kok.   • PS   • Vas.   • Vihr.   • SDP   • KD:   8 7 3 3 2 2 1 1
www.sodankyla.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sodankylä (pohjoissaameksi Soađegilli) on Suomen kunta, joka sijaitsee Lapin maakunnan keskiosassa. Kunnassa asuu 8 123 ihmistä ja sen pinta-ala on 12 415,32 km2, josta 722,36 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 0,69 asukasta/km2.
Sodankylä on pinta-alaltaan Suomen toiseksi suurin kunta heti naapurikuntansa Inarin jälkeen. Muita naapurikuntia ovat Kemijärvi, Kittilä, Pelkosenniemi, Rovaniemi ja Savukoski.
Sodankylässä sijaitsee muun muassa Jääkäriprikaati sekä Sodankylän keskustasta noin kuusi kilometriä etelään Sodankylän geofysiikan observatorio (lyh. SGO). SGO:n kanssa samalla alueella toimii Ilmatieteen laitoksen yksikkö, Lapin ilmatieteellinen tutkimuskeskus.
Etymologia

Sodankylän nimestä on monia eri teorioita. Sodankylä mainitaan vanhoissa lähteissä nimillä Såvannby (1563), Sovankylä (1566–1567) ja Savan kields (1700-luvun alku). Paikannimen alkuosa tulee nimestä Sova, joka on kahden joen risteymälähde? tai suomalaistettu muoto saamelaisesta sukunimestä Čoavvá. Pohjoissaamenkielinen nimi Soađegilli lienee myöhempi käännöslaina suomenkielisestä nimestä.
Luonto

Osa vuonna 1983 perustetusta Urho Kekkosen kansallispuistosta sijaitsee Sodankylän kunnan pohjoisosassa. Puistossa sijaitseva Sokosti on kunnan korkein maastonkohta. Lisäksi Sompion luonnonpuisto ja osa Saariselän tunturialueesta ovat Sodankylän alueella. Pyhä-Luoston kansallispuisto sijaitsee myös osittain Sodankylän kunnan alueella. Luostolla on mahdollisuus talven laskettelu- ja hiihtomahdollisuuksien lisäksi nauttia kesällä muun muassa erilaisista musiikkitapahtumista. Luosto on tullut tunnetuksi myös alueella sijaitsevasta Lampivaaran ametistikaivoksesta.
Sodankylän kunnan alueella sijaitsevat myös Suomen suurimpiin lukeutuvat tekojärvet Lokka ja Porttipahta, jotka rakennettiin 1960- ja 1970-luvuilla vastaamaan kasvavan sähköntarpeen kysyntään. Tekojärvien suunnittelu aloitettiin 1950-luvulla, Lokka valmistui vuonna 1967 ja Porttipahta oli valmis 1980-luvulle tultaessa. Tekoaltaat yhdistää Vuotson kylän läpi kulkeva Vuotson kanava. Lokan tekojärven alle jäi Suomen siihen saakka suurin suo Posoaapa sekä Mutenian, Korvasen ja Rieston kylät.
Pääosa Sodankylästä kuuluu Kemijoen vesialueeseen ja sen alueella virtaavat myös Kemijoen suuret sivujoet Luiro ja Kitinen. Aivan kunnan pohjoisosasta saavat alkunsa Venäjän puolelle virtaavat Lutto ja Jaurujoki.
Sodankylän kunnan alueella on myös lukuisia luontopolkuja, mm.
Ilmakkiaavan soidensuojelualue
Kieringin kyläkävelyreitti
Lokan luontopolku
Luoston vaelluspolku
Pappilanniemen luontopolku
Peurasuvannon lintureitti
Pyhä-Luoston kansallispuiston reitit
Ruijan polku
Tankavaaran luontopolut
Ukko-Luoston tunturipolku
Unarin luontopolku
Urho Kekkosen kansallispuiston reitit
Viiankiaavan luontopolku
Ilmasto

Sodankylässä, kuten muuallakin Lapissa, on subarktinen ilmasto. Talvi on pitkä, kylmä ja luminen ja kesä on lyhyt ja leuto, mutta golfvirran ja lauhojen lounaistuulien ansiosta etenkin talvet ovat leudompia kuin muualla vastaavilla leveyspiireillä mantereisessa ilmastossa. Talvi kestää noin seitsemän kuukautta; pysyvä lumi sataa keskimäärin 23.10. ja sulaa keväällä 16.5., mikä tarkoittaa että talvi on jopa yli 4 kuukautta pidempi kuin Etelä-Suomessa, mutta jonkin verran lyhyempi kuin pohjoisemmassa Lapissa. Sadanta on melko vähäistä, keskimäärin 507 mm vuodessa. Sateisin kuukausi on heinäkuu (63 mm) ja kuivin huhtikuu (28 mm).
Terminen kesä, jolloin lämpötila on pysyvästi +10 asteen yläpuolella, alkaa keskimäärin 8.6. ja päättyy 24.8. Helteitä esiintyy keskimäärin noin 6 kertaa kesässä. Kesä on jopa kuukauden pidempi kuin pohjoisemmassa Lapissa.
Sodankylän pakkasennätys on tammikuussa 1999 mitattu −49,5 °C ja korkein mitattu lämpötila +31,8 °C heinäkuulta 2018.
Kulttuuri

Sodankylän kirjasto aloitti toimintansa vuonna 1873. Sen nykyisen rakennus on vuodelta 1977, laajennus vuodelta 1997. Kunnantalo (1982) toimii samassa kokonaisuudessa.  Vuodesta 2009 lähtien kirjastopalveluista on vastannut kolmen kunnan yhteinen Sompion kirjasto.
Sodankylässä on vietetty vuodesta 1986 lähtien vuosittaiset kansainväliset Sodankylän elokuvajuhlat (engl. Midnight Sun Film Festival). Sodankylän Tankavaarassa järjestetään joka kesä kansainväliset kullanhuuhdonnan kilpailut. Vuodesta 1973 vuoteen 1994 Sodankylässä järjestettiin kansanmusiikin ja -tanssin kansainvälistä kesätapahtumaa Jutajaisia. Vuonna 1995 Jutajaisten pitopaikka vaihtui Rovaniemelle.
Luostolla järjestettiin 2002–2017 loppukesäisin LuostoClassic -niminen tapahtuma, joka keskittyi klassisen musiikin tarjontaan.
Sodankylä-talossa sijaitsevassa Museo-galleria Alariestossa on nähtävillä Andreas Alarieston maalauksia ja taideteoksia.
Lyhyen matkan päässä keskustassa, Kitisen ja Jeesiöjoen risteyskohdassa sijaitsee Sodankylän kotiseutumuseo, joka esittelee alueen talonpoikaisajan elämää.
Sodankylän merkittävimpiin rakennuksiin kuuluu vuonna 1689 rakennettu puinen Vanha kirkko ja vuonna 1859 valmistunut uudempi kivikirkko.
Sodankylän vanha kirkko on yksi Lapin vanhimpia säilyneitä puukirkkoja. Kirkko on rakennettu vuonna 1689 Keski-Lapin väestöä varten. Kirkko entisöitiin 1926, ja vuosina 1992–1995 Museovirasto korjasi paanukatteen ja ulkoverhoilun. Vanha kirkko on säilyttänyt aitoutensa ja tunnelmansa läpi vuosisatojen. Kirkossa pidetään kesäisin hartaustilaisuuksia, ja se on suosittu vihkikirkkona.
Poro ja lappalainen -patsas on kirkonkylän keskustassa oleva Ensio Seppäsen pronssiteos vuodelta 1970, joka kuvaa yhtä peruselinkeinoista, poronhoitoa. Poronhoito antaa nykyäänkin elannon usealle sodankyläläiselle perheelle ja hyvin harjoittajalleen, sillä sen kautta yhteys luonnon kiertokulkuun säilyy edelleen elävänä.
Kaivostoiminta

Sodankylässä harjoitetaan varsin runsaasti kaivostoimintaa. Kunnan alueella esimerkiksi toimi vuonna 1996 avattu kultaan keskittynyt Pahtavaaran kaivos, ja kunnan alueella toimii vuoden 2012 aikana kaupallisen tuotannon aloittanut Kevitsan kaivos. Kevitsan kaivoksen avaamisen ansiosta Sodankylän muuttotappio on vihdoinkin kääntynyt muuttovoitoksi.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Sodankylän väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 10 117 | 10 117 |
| 1985 | 1985 |    | 10 490 | 10 490 |
| 1990 | 1990 |    | 10 576 | 10 576 |
| 1995 | 1995 |    | 10 736 | 10 736 |
| 2000 | 2000 |    | 9 922 | 9 922 |
| 2005 | 2005 |    | 9 216 | 9 216 |
| 2010 | 2010 |    | 8 779 | 8 779 |
| 2015 | 2015 |    | 8 782 | 8 782 |
| 2020 | 2020 |    | 8 300 | 8 300 |
Lähde: Tilastokeskus.
Kylät

Kirkonkylän ohella Sodankylän kuntaan kuuluvat seuraavat kylät.
Aska, Hinganmaa, Jeesiö, Kaarto, Kakslauttanen, Kelujärvi, Kersilö, Kierinki, Kukasjärvi, Lismanaapa, Lokka, Luosto, Madetkoski, Moskuvaara, Murtomaa, Orajärvi, Petkula, Peurasuvanto, Puolakkavaara, Purnumukka, Rajala, Raudanjoki, Riipi, Sassali, Sattanen, Seipäjärvi, Siurunmaa, Syväjärvi, Tankavaara, Torvinen, Uimaniemi, Unari, Vaalajärvi, Vuojärvi ja Vuotso.
Lokan tekojärven alle jäivät Korvanen, Mutenia ja Riesto.
Kylät > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Sodankylässä oli 8 545 asukasta, joista 5 366 asui taajamissa, 3 054 haja-asutusalueilla ja 125:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Sodankylän taajama-aste on 63,7 %. Sodankylän taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Sodankylän kirkonkylä | 5 166 |
| 2 | Sattanen | 200 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Uskonnolliset yhteisöt

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnista kunnan alueella toimii vuoden 2018 aluejaon mukaan Sodankylän seurakunta.
Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii uusheräys, jolla on siellä paikallisosasto sekä vanhoillislestadiolaisuus, jolla on paikkakunnalla Sodankylän rauhanyhdistys. Lisäksi paikkakunnalla järjestää jumalanpalveluksia Lähetyshiippakuntaan kuuluva Elian seurakunta.
Muita kirkkokuntia edustaa helluntaiherätykseen kuuluva Sodankylän helluntaiseurakunta, Suomen Vapaakirkkoon kuuluva Sodankylän vapaaseurakunta sekä Suomen Adventtikirkkoon kuuluva Sodankylän adventtiseurakunta. Lisäksi Sodankylässä on Jehovan Todistajien seurakunta. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Sodankylän alueella toimii Pohjois-Suomen ortodoksiseen seurakuntaan kuuluva Lapin ortodoksinen kappeliseurakunta.
Tunnettuja Sodankylässä syntyneitä tai asuneita

| --- | --- |
 Erkki Alajärvi, taiteilija  Andreas Alariesto, taiteilija  Benjamin Anneberg, poliitikko  Asko Apukka, poliitikko  Milla Aska, taiteilija  Inari Fernández, tubettaja, somevaikuttaja  Anna-Liisa Haakana, kirjailija  Veikko Haakana, kirjailija  Erkki Hetta, näyttelijä  Aleksi Hihnavaara eli Mosku  Helena Junttila, taidemaalari  Oiva Kaltiokumpu, laulaja, poliisi, poliitikko  Riikka Karppinen, poliitikko, luonnonsuojelija  Vesa Kietäväinen, näyttelijä  Kaija Kärkinen, laulaja :  Maria Lähteenmäki, historiantutkija, professori  Eeva-Maria Maijala, poliitikko  Lasse Näsi, poliitikko, maakuntaneuvos  Samuli Onnela, Oulun maakunta-arkistonjohtaja, historioitsija, siurunmaalainen  Aksel Paarman, poliitikko, kunnallisneuvos  Katja Riipi, jääkiekkoilija  Jaakko Ruha, lumilautailija  Minna Rytisalo, kirjailija  Johanna Sinisalo, kirjailija, käsikirjoittaja  Joni Stenberg eli Stepa, rap-artisti  Jukka Tarkiainen, muusikko (Desert Planet)  Hilkka Ukkola, taidegraafikko  Pertti Ukkola, painija, olympiavoittaja  Asko Vaarala, näyttelijä  Tanja Äärelä, professori
Ystävyyskunnat

Berlevåg, Norja
Heiligenblut, Itävalta
Kuola, Venäjä
Norsjö, Ruotsi
Révfülöp, Unkari
Liikenneyhteydet

Sodankylän läpi kulkee Helsingistä Utsjoelle johtava valtatie 4 (E75). Kunnan keskustassa siihen liittyvät Heinolaan johtava valtatie 5 (E63) ja Kolarin johtava kantatie 80. Lisäksi kunnan alueella kulkevat seututiet 952, 962 ja 967. Kunnan keskustassa on linja-autoasema.
Sodankylän lentokenttä sijaitsee noin kolme kilometriä kunnan keskustasta kaakkoon. Kentälle ei ole ollut säännöllistä reittiliikennettä 1990-luvun jälkeen.
Kirjallisuutta

Kehusmaa, Aimo & Onnela, Samuli: Suur-Sodankylän historia 1. Määritä julkaisija! ISBN 9789519679624
Onnela, Samuli & Suur-Sodankylän historiatoimikunta: Suur-Sodankylän historia 2.  (Suurpitäjä saamelaisten ja suomalaisten maana vuosina 1747-1916) Määritä julkaisija! ISBN 951-96796-9-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sodankylä Wikimedia Commonsissa
Sodankylän kunnan kotisivut
Tilastokeskus – Sodankylän avainluvut
| n k Lapin maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Enontekiö  Inari  Kemi  Kemijärvi  Keminmaa  Kittilä  Kolari  Muonio  Pelkosenniemi  Pello  Posio  Ranua  Rovaniemi  Salla  Savukoski  Simo  Sodankylä  Tervola  Tornio  Utsjoki  Ylitornio 
Entiset kunnat:  Alatornio  Karunki  Kemijärven maalaiskunta  Rovaniemen maalaiskunta  (Kemin maalaiskunta) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Sodankylän vanha kunnantalo ja paloasema ovat Lapin sotienjälkeistä arkkitehtuuria.
Sodankylän vanha kirkko.
Sodankylän uudempi kirkko.
Seminolet

| Seminolet |
| --- | --- |
 Seminoleja eri aikakausilta
Väkiluku:  12 431 puhdasveristä (vuonna 2000)
Asuinalueet:  Yhdysvallat (Oklahoma, Florida)
Kielet:  englanti, creek, mikasuki
Uskonnot:  protestantismi
Seminolet ovat intiaanikansa, joka asuu Yhdysvalloissa Oklahoman ja Floridan osavaltioissa. Seminolien heimo muodostui Floridaan muuttaneista creek-intiaaneista ja isänniltään paenneista orjista, joita kutsuttiin mustiksi seminoleiksi. Seminolet olivat hyvissä väleissä alueen silloisten omistajien Ison-Britannian ja Espanjan kanssa (noin 1767–1821). Sen sijaan Espanjan luovutettua Floridan Yhdysvalloille virallisesti 1821 olivat seminolien välit amerikkalaisiin huonot, mikä johti kolmeen seminolesotaan (1817–1818, 1835–1842 ja 1855–1858). Sotien seurauksena 3 000 seminolia siirrettiin Oklahomaan, vain muutaman sadan jäädessä Floridaan. Floridaan jääneet asuivat eristyksissä muusta maailmasta 1860-luvulta 1930-luvulle asti. Seminolit olivat yksi viidestä sivistyneestä heimosta.
Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan puhdasverisiä seminoleja oli 12 431 ja osittaisia seminoleja 15 000. Suurin osa kuuluu Oklahoman heimoon, joka käsittää 6 000 jäsentä. Lisäksi Floridan heimoon kuuluu 3 100 jäsentä. Oklahoman seminolit jakautuvat 14 ryhmään, joista kaksi on mustien seminolien ryhmiä.
Historia > Ensimmäinen seminolesota

Seminolien varhaishistoria sai alkunsa 1700-luvun puolivälissä, jolloin ensimmäiset muskogee-kieliset intiaani-pakolaiset saivat espanjalaisten luvalla asettua Pohjoisessa Floridassa sijaitsevalle autiolle alueelle. Saman vuosisadan loppuun mennessä seminolien asuinalueelle kulkeutui lukuisia  mustia orjia, jotka olivat paenneet Georgiasta, Alabamasta ja Etelä-Carolinasta.  Seminolet toivottivat pakolaiset tervetulleiksi ja ottivat nämä asumaan omiin kyliinsä.
Seuraavan vuosisadan alussa Seminoleja alettiin pitää uhkana Yhdysvaltain  etelävaltioiden orjanpito-kulttuurille. Lopulta karanneiden orjien suojelu rikkoi seminolien välit kokonaan Georgian siirtolaisten kanssa, ja vuosina 1812 - 1813 Georgian miliisi teki sotaretkiä Floridaan. Aseellisissa yhteenotoissa seminolet menettivät tärkeän päällikkönsä ja monia sotureitaan, mutta saivat samalla uusia jäseniä heimoonsa, kun tuhansia creekejä liittyi heihin amerikkalaisten joukkojen tuhottua heidän kylänsä. Taistelut levisivät ensimmäiseksi seminolisodaksi, joka käytiin 1817 - 1818. Yhdysvaltain joukkoja johti kenraalimajuri Andrew Jackson, joka antoi määräyksen tuhota seminolien pääkylän. Tästä sodasta pelästyneenä Espanjan hallitus luovutti Floridan Yhdysvalloille.
Historia > Toinen seminolisota

Amerikkalaisten painostamina seminolet vetäytyivät 1820-luvulla luoteis-Floridasta pois ja asettuivat itäisemmille alueille. Siellä he pysyttelivät omissa oloissaan vuosikymmenen ajan. Seuraavalle vuosikymmenelle tultaessa presidentiksi valittu Andrew Jackson ajoi kongressissa läpi lain itäisten intiaanien siirtämisestä Mississippijoen länsipuolelle. Sopivaksi intiaaniterritorioksi valikoitui nykyisen Oklahoman kohdalla leviävä alue, joka nimettiin choctaw-intiaanien kielellä Oklahomaksi (okla= kansa, homma = punainen). Floridan valkoiset siirtolaiset kannattivat lähes yksimielisesti ajatusta seminolien siirtämisestä länteen. Seminolien enemmistö asettui vastustamaan pakkomuuttoa ja tilanne johti toiseen seminole-sotaan, joka alkoi 1835.
Sodasta tuli pitkäkestoinen, sillä seminolet pakenivat Floridan viidakkoon ja vaikeakulkuisille suoalueille. Heidän peräänsä lähetettiin lähes 10 000 miestä, joista 1 500 kuoli erilaisiin tauteihin. Seminolien ylin johtaja Osceola vangittiin vuonna 1837, mutta hänen kuolemansa 1838 ei lopettanut seminolien vastarintaa, vaan taistelut jatkuivat vuosien ajan etelä-Floridan Everglades-soilla, missä paikallinen calusa-heimo antoi seminoleille aseellista tukea.
Vuoteen 1842 mennessä Oklahoman intiaaniterritorioon saatiin kuljetettua noin 3 000 seminolea, mutta sota tuli maksamaan liittovaltiolle arviolta 20 miljoonaa dollaria.
Historia > Kolmas seminolesota

Yhdysvaltain lopettaessa sotatoimet vuonna 1842 Evergladesin suoalueelle jäi asumaan yhä useita satoja seminoleja. Oklahomaan siirretyt seminolit elivät autonomisena kansakuntana ja kärsivät suuresti asuinalueensa olosuhteista. Erääseen merkittävään seminolesukuun kuuluva Wild Cat halusi koko seminolekansan päälliköksi, mutta presidentti James K. Polkin hallitus antoi ymmärtää, että kaikki seminolet aiottiin liittää creekien kansaan. Tulevaisuuden parantamiseksi Wild Cat suunnitteli rotujen välistä liittoutumaa, joka yhdistäisi kaikki eteläisten tasankojen heimot ja karanneet mustat orjat yhdeksi suureksi siirtokunnaksi. Meksikon presidentti Antonio López de Santa Anna lupasi Wild Catille sopivat maat pohjois-Meksikon Coahuilasta vastineeksi siitä, että Wild Catin siirtokunta estäisi Yhdysvaltain puolelta tapahtuvat rajanylitykset. Vaikka siirtokunta lopulta rajoittui Wild Catin seminolien lisäksi vain Mustiin seminoleihin ja noin 500 kickapoo-soturiin, rajavartijat onnistuivat kahden vuoden ajan torjumaan hyökkäykset rajan takaa. Vuonna 1852 suurin osa Wild Catin seminoleista palasi takaisin Oklahomaan.
Kolmas seminolesota leimahti vuonna 1855, kun ryhmä amerikkalaisia maanmittaajia varasti ja tuhosi seminolien omaisuutta Floridan Great Sypress Swampissa. Armeija osoittautui jälleen voimattomaksi, mutta Oklahoman seminolien toimiessa välittäjinä heidän floridalaiset heimoveljensä suostuivat rauhaan kolmen vuoden sotatilan jälkeen. Seminoleja jäi Floridaan arviolta 300 muiden siirtyessä Oklahomaan. Yhdysvaltain sisällissodassa Oklahoman seminolet jakaantuivat ja taistelivat sekä Pohjoisvaltioiden ja Etelävaltioiden joukoissa. Osa seminoleja pakeni sotaa Texasiin, ja heistä värvättiin rajavartijoita, jotka puolustivat Yhdysvaltain rajaa kymmenen vuoden ajan. Tätä seminolekomppaniaa on jälkeenpäin ylistetty parhaana intiaaneista koostuneena yksikkönä.