stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mithridateen hautareliefi

| Mithridateen hautareliefi |
| --- | --- |
 Mithridateen hautareliefi.
Nimi:  Mithridateen hautareliefi
Valmistumisvuosi:  n. 300-luku eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  reliefi
Materiaali:  marmori
Korkeus:  200  cm
Leveys:  190  cm
Sijainti:  Kansallinen arkeologinen museo, Ateena, Kreikka
Mithridateen hautareliefi (myös Attikalainen hautareliefi) on antiikin kreikkalainen hautareliefi, joka on ajoitettu noin 300-luvulle eaa. Se esittää vikuroivaa hevosta, jota afrikkalainen orjapoika yrittää rauhoitella. Reliefin nimi on peräisin siitä, että se on joskus yhdistetty liittyväksi Mithridates VI:n hautaan.
Mithridateen hautareliefi.
Reliefi on tehty Pentelikon-vuoren marmorista. Sen leveys on 1,91 metriä, korkeus 1.99 metriä ja paksuus 34 senttimetriä. Veistos on löydetty Ateenan rautatieaseman läheltä. Nykyisin se on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa (sali 27, artikkeli 4464) Ateenassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mithridateen hautareliefi Wikimedia Commonsissa
Casimir Ninga

Casimir Ninga vuonna 2016.
Casimir Ninga (s. 17. toukokuuta 1993) on tšadilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti seuratasolla Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Angersia vuosina 2019-2022. Nykyään hän pelaa Kuwaitin valioliigassa Al Tadamon SC:ssä.
Ninga edusti kotimaassaan Renaissancea ja Gabonissa Mangasportia ennen kuin siirtyi Ranskaan Montpellierin joukkueeseen kesällä 2015. Hän pelasi kolmen kauden aikana 64 pääsarjaottelua ja teki niissä 13 maalia. Kauden 2018–2019 hän edusti Caenia ja teki 33 pääsarjaottelussa kuusi maalia. Kauden 2019–2020 hän aloitti Ligue 2:een pudonneessa Caenissa mutta siirtyi elokuussa 2019 pääsarjajoukkue Angersiin. Neljännessä Angersin-ottelussaan hän teki kolme maalia Saint-Étiennea vastaan.
Ninga pelasi Tšadin maajoukkueessa ensimmäisen ottelunsa marraskuussa 2011.
Aki Karppanen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 4. lokakuuta 1971 (ikä 53)
Syntymäpaikka: Posio, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 187 cm
Junioriseurat
: RoRe
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1989–1990 | RoRe | 3 | (0) |
| 1991–1992 | RoPS | 21 | (0) |
| 1993–1994 | TP-47 | 26 | (2) |
| 1995 | Santa Claus | 19 | (1) |
| 1996 | Kanuunat | 13 | (0) |
| 1997–1998 | VisanP | 38 | (8) |
| 1999–2002 | Tervarit | 90 | (5) |
| 2003 | AC Oulu | 20 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 230 | (17) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Aki Karppanen (s. 4. lokakuuta 1971 Posio) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Karppanen on Rovaniemen Reippaan kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa II divisioonassa kaudella 1989, pelaten kolmessa ottelussa. Seuraavana vuonna Karppanen oli mukana nostamassa joukkuetta takaisin II divisioonaan, mutta kauden päätteeksi teki sopimuksen Futisliigassa pelanneen Rovaniemen Palloseuran kanssa. Kahden vuoden aikana Karppanen pelasi pääsarjatasolla 21 ottelua ilman maaleja. Kaudeksi 1993 hän siirtyi Kolmoseen ja Tornion Palloon, joka voitti lohkonsa ja nousi sarjaporrasta ylemmäksi. Karppanen pelasi Torniossa vielä vuoden verran Kakkosessa, mutta ei jatkanut joukkueessa sen pudottua kauden päätteeksi takaisin piirisarjoihin.
Kausina 1995–1998 Karppanen pelasi Kakkosta vuoden FC Santa Clausissa ja Rovaniemen Kanuunoissa sekä kaksi Visan Pallossa. Hän siirtyi saman sarjatason Tervareihin kaudeksi 1999 ja oli tärkeässä roolissa nostamassa joukkuetta Ykköseen, pelaten toiseksi eniten sarjaotteluita Terö Rytkösen jälkeen. Karppanen oli vakionimi avauskokoonpanossa kolmen kauden ajan Tervarien konkurssiin asti. Hän jatkoi uraansa vielä yhden vuoden Tervarien sarjapaikan saaneen AC Oulun riveissä, toimien seuran edustusjoukkueen kapteenina sen ensimmäisellä toimintakaudella.
Pakuonis

| Pakuonis |
| --- | --- |
 vaakuna
 Pakuonis
 Koordinaatit: 54°43′0″N, 24°03′0″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Kaunas
Kunnallispiiri:  Prienain kunnallispiiri
Väkiluku (2001):  680 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pakuonis on kauppala eteläisessä Liettuassa, Prienain kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Niemen-joen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 680 asukasta.
Aleksanterinkatu (Helsinki)

| Aleksanterinkatu> Alexandersgatan |
| --- | --- |
 Aleksanterinkatu on joukkoliikennekatu, jolla liikennöivät vain raitiovaunut ja taksit.
Kaupunki:  Helsinki
Tieluokka:  katu
Alkupiste:  Kolmen sepän aukio, Kluuvi
Päätepiste:  Meritullintori, Kruununhaka
Katso myös:  Aleksanterinkatu (Helsinki) Commonsissa
Aleksanterinkatu (ruots. Alexandersgatan, lempinimeltään Aleksi) on katu Kluuvin ja Kruununhaan kaupunginosissa Helsingin keskustassa. Se halkoo kaupungin liikekeskustaa itä–länsisuunnassa alkaen Katajanokan kanavan rannalta Päävartion takaa Meritullintorilta ja päättyen Kolmen sepän aukiolla Mannerheimintiehen.
Katu on ollut Suomen virallinen joulukatu vuodesta 1949 lähtien. Kadun yläpuolelle sijoitetut jouluvalaisinnauhat ovat nykyisin käytössä Unioninkadun ja Kolmen sepän aukion välisellä osalla Aleksanterinkatua vuosittain marraskuun loppupuolelta loppiaiseen saakka.
Historia

Aleksanterinkatu on Helsingin historiallinen pääkatu, jonka itäosa tunnettiin Ruotsin vallan aikana vaihtelevasti nimellä Suurkatu (Storgatan) ja Suuri pitkäkatu (Stora långa gatan). 1800-luvun alkupuolella käytettiin nimiä Kuninkaankatu (Kungsgatan), Pitkäkatu (Långa gatan), Uudenmaankatu (Nylandsgatan), Rauhankatu (Fredsgatan) ja Suuri Rauhankatu (Stora Fredsgatan). Nykyisen nimensä Alexandersgatan se sai vuonna 1833 keisari Aleksanteri I:n mukaan, ja suomenkielistä nimeä alettiin käyttää vuonna 1866. Samoihin aikoihin katua jatkettiin täytetyn Kluuvin­lahden poikki länteen nykyiseen pituuteensa. Kluuvinlahden entiset rantaviivat on nykyisin merkitty kadun poikki kulkevilla messinkilaatoilla Tuula Närhisen taideteoksessa Kluuvinlahden fossiilit.
Raitiovaunut ovat kulkeneet Aleksanterinkadulla Helsingin raitioliikenteen alusta lähtien. Toinen Helsingin ensimmäisistä 1890 rakennetuista hevosvetoisista raitiolinjoista kulki Aleksanterinkatua pitkin. Katu oli aikoinaan varsin vilkasliikenteinen. Niinpä Helsingin ensimmäiset liikennevalotkin kytkettiin toimimaan Aleksanterinkadun ja Mikonkadun kulmaan ennen Helsingin olympialaisia 5. lokakuuta 1951. 1980-luvulla Aleksanterinkadun länsiosa kuitenkin muutettiin joukkoliikennekaduksi, jolla sallitaan raitiovaunuliikenteen lisäksi vain huolto- ja taksiliikenne. Tässä vaiheessa jalkakäytäviä levennettiin tuntuvasti. Kun Mikonkatu myöhemmin muutettiin kävelykaduksi, nämä Helsingin ensimmäiset liikennevalot poistettiin.
Historia > Kävelykatusuunnitelma

Arkkitehti Jorma Mänty esitteli suunnitelmansa Aleksanterinkadun muuttamisesta jalankulkukaduksi Helsinki-seuran järjestämässä tilaisuudessa vuonna 1967. Tämän jälkeen erityisesti Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö r.y. ajoi kadun muuttamista kävelykaduksi. Aleksanterinkadulla suoritettiin kävelykatukokeilu 12. kesäkuuta – 12. lokakuuta 1970 Mannerheimintien ja Unioninkadun välisellä osuudella. Kokeilua jatkettiin 13. lokakuuta 1970 – 8. tammikuuta 1971 Mannerheimintien ja Fabianinkadun välisellä osuudella. Tällöin katu oli suljettuna yleiseltä ajoneuvoliikenteeltä. Huolto- ja tavaraliikenne sekä raitioliikenne sen sijaan sallittiin kadulla.
Aleksanterinkadun kävely-ystävällisyyttä parannettiin Kolmen sepän aukion rakentamisella siirtämällä ajokaista Kolmen sepän patsaan ja Stockmannin väliin vuonna 1980. Aleksanterinkadusta ei koskaan tullut kävelykatua, mutta sen jalkakäytävät levennettiin vuosina 1982–1986.
Poikkikadut idästä länteen

Mariankatu (vasemmalta raitiotiekiskot Katajanokalta; linjat 4 ja 5)
Ritarikatu (oikealle)
Helenankatu (vasemmalle)
Katariinankatu (vasemmalta, yksisuuntainen); raitiovaunuliikennettä (2) / Snellmaninkatu (oikealle); raitiovaunuliikennettä (7).
Sofiankatu (vasemmalle)
Unioninkatu; raitiovaunuliikennettä vasemmalle, Kauppatorille (2) – tästä Aleksanterinkatu jatkuu joukkoliikennekatuna: raitiovaunut 2, 4, 5 ja 7, taksit
Fabianinkatu
Kluuvikatu (kävelykatu)
Mikonkatu (kävelykatu, Aleksanterinkadun pohjoispuolella kävelykatu, jolla liikennöi kuitenkin myös raitiolinja 7 molempiin suuntiin ja linja 5 Katajanokan suuntaan päin ajettaessa)
Keskuskatu (kävelykatu)
Aleksanterinkatu päättyy Kolmen sepän aukiolle, jonka keskellä on Kolmen sepän patsas (Felix Nylund, 1932). Aukion etelälaidassa on Stockmannin tavaratalo (Sigurd Frosterus, 1930), pohjoislaidassa Vanha ylioppilastalo (Hampus Dalström, 1870) sekä Tallbergin liiketalo (Elia Heikel, Stefan Michailow, 1899).
Aukiot ja huomattavat rakennukset idästä länteen

Aleksanterinkadun varrella on runsaasti huomattavia historiallisia rakennuksia, aukioita ja muistomerkkejä.
Katu alkaa Pohjoisrannasta Päävartion (Carl Ludvig Engel, 1834) takaa. Sitä vastapäätä kadun pohjoispuolella on kantakaupungin toiseksi vanhin rakennus, Vanha tulli- ja pakkahuone (1765). Talo on vinossa muihin rakennuksiin nähden, koska se oli ainoa valmistunut osa Augustin Ehrensvärdin suunnittelemasta Helsingin puolustuslinjasta, jonka oli tarkoitus koostua kaupunkia kiertävästä muurista ja siihen sovitetuista rakennuksista.
Tulli- ja pakkahuoneen jälkeen Aleksanterinkadun pohjoispuolella, Mariankadun ja Ritarikadun välissä on Ritaripuistikko ja uusgoottilainen Ritarihuone (Georg Theodor von Chiewitz, 1862), jossa aatelissääty kokoontui säätyvaltiopäivien aikana. Sen jälkeen Ritarikadun ja Snellmaninkadun välissä on Valtioneuvoston linna (Carl Ludvig Engel, 1822), jossa toimivat pääministerin kanslia ja valtiovarainministeriö. Snellmaninkadulta Unioninkadulle Aleksanterinkatu kulkee pitkin Senaatintorin eteläreunaa, ja myös Valtioneuvoston linnan pääjulkisivu on torin puolella. Torin pohjoisreunassa on Helsingin tuomiokirkko (Carl Ludvig Engel, 1852), ja sen keskellä on keisari Aleksanteri II:n patsas (Walter Runeberg, 1894). Kadun eteläpuolella on vanhoja 1700-luvun kauppiastaloja, joita on modernisoitu eri tarkoituksiin: Helsingin kaupunginjohtajan virka-asuntona toimiva Brummerin talo, kantakaupungin vanhin rakennus Sederholmin talo (1757), jossa on kaupunginmuseon näyttelytiloja, Vanha raatihuone sekä Kiseleffin talo, jossa Stockmannin tavaratalo toimi 1930-luvulle asti.
Aukiot ja huomattavat rakennukset idästä länteen > Vilkas liikekatu

Aleksanterinkadun osuus Senaatintorilta Mannerheimintielle on Helsingin vilkkain liikekatu. Toria sivuavan Unioninkadun sekä Fabianinkadun välissä on kadun pohjoispuolella Helsingin yliopiston päärakennus (C. L. Engel 1832 – J. S. Sirén 1937), jonka pääjulkisivu on Senaatintorin puolella. Kadun eteläpuolella samalla kohdalla on entinen Suomen Yhdyspankin pääkonttori (1936), jossa nykyään toimii sen seuraaja, Nordea-pankki. Kluuvikadun kulmassa kadun pohjoispuolella on entinen Elannon tavaratalo, nykyinen kauppakeskus Kluuvi. Mikonkadun kulmassa on vastakkain kaksi huomattavaa liikerakennusta: pohjoiskulmassa tavaratalo Aleksi 13:n rakennus eli niin sanottu Lundqvistin liiketalo (Selim A. Lindqvist, 1900), joka edustaa englantilaistyylistä tiiliarkkitehtuuria, eteläkulmassa vakuutusyhtiö Pohjolan toimitalo (Gesellius-Lindgren-Saarinen, 1906), joka on kansallisromanttisen arkkitehtuurimme helmiin kuuluva, Hilda Flodinin kiviveistoksilla koristeltu graniittilinna. Myös Helsingin World Trade Center -rakennus on kyseisellä kadulla.
Kulttuurissa

Aleksanterinkadulla on oma ruutu suomenkielisessä Monopoly-lautapelissä.
Aleksanterinkatu on tapahtumaympäristönä Helsingin Sanomien pitkäaikaisen pilapiirtäjän Kari Suomalaisen tunnetuimpiin kuuluvassa piirroksessa Joulukatu vuodelta 1954. Piirroksessa jouluisessa ihmisvilinässä pakettejaan kantavat ohikulkijat eivät kiinnitä huomiotaan joulun kuokkavieraaseen, porraskäytävässä seisovaan Jeesukseen.
Aleksanterinkadun ja lähistön julkiset taideteokset

Aleksanterinkadun ja Senaatintorin julkiset taideteokset lännestä itään
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Robert Stigell, Ilmarinen 1888 | Robert Stigell, Väinämöinen, 1888 | Walter Runeberg, Kleobis ja Biton, 1878 | Felix Nylund, Kolme seppää, 1932 | Tuula Närhinen, Kluuvinlahden fossiilit, 2003 | Hilda Flodin, Vuolukivinaamiot, 1901 | Robert Stigell, Kehruu ja metsästys, 1900 | Aimo Tukiainen, Kuluttajaperhe, 1950 | Felix Nylund, Wuorion talon julkisivuveistokset, 1928 | Walter Runeberg ja Johannes Takanen, Aleksanteri II, 1894 |
| 60.169°N, 24.9404°E | 60.1689°N, 24.9407°E | 60.1689°N, 24.9406°E | 60.1687°N, 24.9409°E | 60.1689°N, 24.9452°E | 60.1688°N, 24.946°E | 60.169°N, 24.946°E | 60.1691°N, 24.9477°E | 60.1685°N, 24.9509°E | 60.1696°N, 24.9523°E |
Rakennuksia

Päivitä lista manuaalisesti | SPARQL |  malline
Tämä lista on luotu Wikidatassa olevaa dataa käyttämällä ja sitä päivittää määräajoin botti.
 Listan sisälle tehdyt muokkaukset poistetaan seuraavassa päivityksessä!
Aleksanterinkatu 40  Talon on suunnitellut Antero Pernaja ja Nils-Henrik Sandell.
muokkaa
Aleksanterinkatu 48  Talon on suunnitellut Kurt Simberg .
muokkaa
Balderin talo  Talon on suunnitellut Pehr Granstedt .
muokkaa
Bockin talo 
muokkaa
Brummerin talo  Talon on suunnitellut Jean Wik.
muokkaa
Domus Litonii  Talon on suunnitellut Gustaf Leander ja Valter Jung.
muokkaa
Ekbergin kahvila vuonna 2016. 
muokkaa
Fazerin liiketalo vuonna 1931. Talon on suunnitellut Gösta Juslén .
muokkaa
Helsingin kaupunginmuseo 
muokkaa
Hermeksen talo  Talon on suunnitellut Grahn, Hedman & Wasastjerna .
muokkaa
Kauppakeskus Kluuvi vuonna 1999. 
muokkaa
Kiseleffin talo  Talon on suunnitellut Carl Ludvig Engel.
muokkaa
Lundqvistin liiketalo  Talon on suunnitellut Selim A. Lindqvist .
muokkaa
Pohjolan talo  Talon on suunnitellut Gesellius, Lindgren, Saarinen .
muokkaa
Remanderin talo  Talon on suunnitellut Frans Ludvig Calonius.
muokkaa
Sederholmin talo vuonna 2005. Talon on suunnitellut Samuel Berner .
muokkaa
Stockmann vuonna 2004. Talon on suunnitellut Sigurd Frosterus .
muokkaa
Sunnin talo 
muokkaa
Tallbergin talo  Talon on suunnitellut Elia Heikel ja S. Michailoff .
muokkaa
Uusi tulli- ja pakkahuone  Talon on suunnitellut Carl Albert Edelfelt.
muokkaa
Valtioneuvostonlinna  Talon on suunnitellut Carl Ludvig Engel .
muokkaa
World Trade Center vuonna 2009. Talon on suunnitellut Pauli E. Blomstedt .
muokkaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksanterinkatu (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Aleksin joulukadun avajaiset vuonna 1950 (lyhytelokuva, 1950) (Arkistoitu – Internet Archive)
Parkkeerauspulma pääkaupungissa. Raitiotiekiskot pois Aleksanterinkadulta?, Ilta-Sanomat, 07.07.1939, nro 153, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aleksanterinkatu noin vuonna 1900.
Henkilöautoliikennettä vuonna 1971.
Aleksanterinkadulla on vilkas raitioliikenne.
Aleksanterinkadun jouluvalaistus.
Kauppakeskus Kluuvi
Aleksanterinkatu on Helsingin vilkkain liikekatu.
Oscar Kleineh: Aleksanterinkatu ylioppilastalon aukiolta nähtynä, maalaus vuosisadanvaihteesta.
Alppinaakka

| Alppinaakka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Alppivarikset Pyrrhocorax
Laji::  graculus
Kaksiosainen nimi
 Pyrrhocorax graculus  (Linnaeus, 1766) 
Alalajit
 Pyrrhocorax graculus graculus  Pyrrhocorax graculus digitatus  Pyrrhocorax graculus forsythi 
Katso myös
   Alppinaakka Wikispeciesissä   Alppinaakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Alppinaakka (Pyrrhocorax graculus) on musta Euraasian alueella pesivä varislintulaji. Laji muistuttaa suuresti alppivarista (Pyrrhocorax pyrrhocorax). Alppinaakat ovat taitavia lentäjiä. Ne osaavat käyttää hyväkseen elinympäristölleen tyypillisiä nousevia ilmavirtauksia.
Koko ja ulkonäkö

Alppinaakka on väritykseltään musta. Sillä on punaiset jalat ja keltainen, lyhyehkö, suora nokka. Se on noin 36–39 senttimetrin mittainen ja sen siipien kärkiväli on noin 65–74 senttimetriä. Se painaa keskimäärin noin 210 grammaa. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Aikuiset alppinaakat sulkivat täydellisesti pesinnän jälkeen loppukesällä.
Levinneisyys

Alppinaakat pesivät Euroopassa ja Aasiassa pääasiassa vuoristoseuduilla. Alalaji graculus pesii Etelä-Euroopassa ja mahdollisesti Marokossa, Kaukasuksella ja Pohjois-Iranissa. Alalaji digitatus (Hemprich & Ehrenberg, 1833) pesii Etelä-Turkissa ja Levantista Lounais-Iraniin. Alalaji forsythi (Stolickza, 1874) pesii Keski-Aasiassa Afganistanista Himalajalle ja Keski-Kiinaan. Euroopassa elää 260 000–620 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Alppinaakkaa tavataan vuoristoseuduilta. Alppinaakka välttää rannikkoseutuja, joita läheinen laji alppivaris suosii. Alppinaakka suosii puolestaan korkeita vuoristoja, joihin alppivaris ei juurikaan nouse. Alppinaakkaa on tavattu jopa yli 8 000 metrin korkeudesta Himalajalta.
Lisääntyminen

Laji tekee pesänsä tavallisesti kallionkielekkeelle tai -syvänteeseen, toisinaan rakennukseen. Pesä on löyhästi kasattu risuista, juurista, kuiduista ja sammalista, ja se on vuorattu karvoilla, juurilla, ruohoilla ja höyhenillä. Naaras munii 3–5, joskus 6 munaa. Muna painaa keskimäärin 14,1 grammaa. Muninta 1–2 päivän välein. Haudonta-aika on 18–21 päivää, vain naaras hautoo. Naaras lämmittää poikasia kolme päivää. Molemmat emot ruokkivat poikasia oksentamalla ruokaa kurkkupussistaan. Poikaset ovat lentokykyisiä noin kuukauden ikäisinä.
Ravinto

Alppinaakan ravintoa ovat kesäaikaan erityisesti hyönteiset (heinäsirkat sekä perhosten ja kovakuoriaisten toukat) ja talviaikaan marjat ja ruoantähteet, joita löytyy hiihtokeskusten lähettyviltä. Monet yksilöt kesyyntyvät niin, että syövät kädestä. Se syö myös linnunmunia ja -poikasia, liskoja, pikkujyrsijöitä, siemeniä ja viljaa.
Aiheesta muualla

Alppinaakka Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q191386  Wikispecies: Pyrrhocorax graculus  ADW: Pyrrhocorax_graculus  Avibase: 45B512E2ECC3DB1D  BioLib: 8981  BirdLife: 22705921  BOLD: 119640  BOW: yebcho1  CoL: 4QVPW  eBird: yebcho1  EoL: 45515241  EUNIS: 1248  EURING: 15580  Fauna Europaea: 97137  Fauna Europaea (new): 4f0c5493-d581-4df9-9c2f-b048d366b635  GBIF: 2482553  iNaturalist: 8350  IRMNG: 11193007  ITIS: 562652  IUCN: 22705921  NBN: NHMSYS0000533739  NCBI: 56789  Observation.org: 1596  Open Tree of Life: 140440  Paleobiology Database: 365957  Paleobiology Database: 94502  TSA: 15277  Xeno-canto: Pyrrhocorax-graculus 
Pyrrhocorax graculus graculus
Alppinaakkoja Druesbergissä, Sveitsissä.
Algerian sota

Algerian sota (arab. لثورة الجزائرية‎, Ath-thawra al-jazā’iriyya, ’algerialainen vallankumous’; ransk. Guerre d’Algérie) oli vuosina 1954–1962 käyty Ranskan siirtomaavallan hajoamiseen liittyvä siirtomaasota, jota Ranska kävi hallitsemassaan Algeriassa sikäläistä itsenäisyysliikettä vastaan. Sodan seurauksena Algeria itsenäistyi. Algerian sota oli siirtomaasodista verisimpiä. Sotatoimissa, terrorissa ja vainoissa kuolleiden lukumäärä on arvioitu jopa puoleksi miljoonaksi.
Tausta

Ranska oli tehnyt Algeriasta siirtomaansa 1830-luvulla, mutta 1920- ja 1930-luvuilla maassa oli alkanut muodostua itsenäisyyttä tavoitteleva kansallismielinen liike. Maan suuren enemmistön eli islamilaisen arabi- ja berberiväestön keskuudessa Ranskan siirtomaavallalla oli sekä kannattajia että vastustajia. Maassa asui kantaväestön ohella yli miljoona eurooppalaisperäistä ihmistä, joista käytettiin yleisesti nimitystä pied-noirs ’mustajalat’. He olivat taustaltaan etupäässä ranskalaisia, espanjalaisia, italialaisia, maltalaisia ja muita eteläeurooppalaisia. He muodostivat Algerian etuoikeutetun eliitin, ja heidän keskuudessaan Ranskan siirtomaavallan kannatus oli vahva. Muslimeista noin 75 prosenttia oli luku- ja kirjoitustaidottomia, ja vain pienellä osalla heistä oli Ranskan kansalaisuus. Ranskan tappio Saksalle vuonna 1940 riisui ranskalaisilta voittamattomuuden sädekehän monien algerialaisten silmissä.
Ensimmäinen raju selkkaus Ranskan ja algerialaisten muslimien välillä oli toukokuussa 1945 tapahtunut Sétifin verilöyly, jossa arviolta 6 000 muslimia sai surmansa armeijan tukahduttaessa ranskalaisvastaisia mellakoita. Pied-noir-kuolonuhreja oli toista sataa.
Tausta > Sodan syyt

Ranska oli toisessa maailmansodassa joutunut Saksan miehittämäksi. Miehityksestä vapautumiseen se oli tarvinnut vahvaa liittoutuneiden apua, mutta myös sen omien siirtomaiden asukkailla oli ollut roolinsa niin suorassa taistelussa Saksaa ja sen liittolaisia vastaan kuin myös aineellisen ja muun avun antamisessa. On arvioitu, että Ranskan vapauttamiseen osallistui taistelijoina lähes 70 000 algerialaista.
Siirtomaiden valistuneimmat asukkaat olivat saaneet vaikutteita yleisestä kansainvälisestä poliittisesta tilanteesta, jossa vähitellen pääsivät esiin kansojen vapautta korostavat periaatteet. Lisäksi kotiin palanneet sotaan Euroopassa osallistuneet sotilaat olivat päteviä organisoimaan taisteluita ja tiukkaa sotilaallista vastarintaa.
Ensimmäiset vaikeutensa Ranska kohtasikin Indokiinassa, jossa sen siirtomaat  olivat sodan aikana olleet japanilaisten miehittämiä. Sikäläisten liikkeiden esikuva kiihdytti vastaavaa kehitystä myös muualla.
Ranska oli menettänyt Indokiinan siirtomaansa hävittyään sodan sikäläistä itsenäisyysliikettä vastaan vuonna 1954. Tämä rohkaisi siirtomaaherruuden vastustajia Algeriassa, jossa Ranskan keskeisin vastustaja oli Kansallinen vapautusrintama (FLN). Vapautusrintaman sotilaallinen siipi ALN (Kansallinen vapautusarmeija) käynnisti sissisodan marraskuussa 1954. Ranska vastasi iskuihin laajoilla sotilastoimilla. Samoihin aikoihin ranskalaisvastainen toiminta käynnistyi myös Ranskan Marokossa ja Tunisiassa. Ne eivät olleet siirtomaita vaan Ranskan protektoraatteja, joiden asema oli kansainvälisten sopimusten säätelemä. Ranska ei pitänyt näitä alueita kovin tärkeinä, ja ne saivat täyden itsenäisyytensä jo vuonna 1956. Algerianranskalaisten suuren lukumäärän ja Algerian kansantaloudellisen merkityksen takia Ranskan hallitus ei kuitenkaan katsonut Algerian itsenäisyyttä mahdolliseksi.
Tausta > Osapuolten vahvuudet

Sodan alkaessa Ranskan armeijan algerialaisissa varuskunnissa oli 60 000 miestä. Kapinaa kukistamaan lähetettiin emämaasta sekä ammattisotilaita, mukaan lukien Muukalaislegioonan joukkoja, että varusmiehiä ja reserviläisiä. Vuonna 1956 ranskalaisjoukkojen vahvuus Algeriassa kasvoi 400 000 mieheen, millä tasolla se pysyi sodan loppuun asti. Varuskuntapalvelusta ja vartiointitehtäviä suorittavien asevelvollisjoukkojen varustus ja moraali olivat usein puutteellisia. ”Etsi ja tuhoa” -tehtäviin käytetyt liikkuvat valiojoukot olivat laskuvarjojääkäreitä, jotka usein siirrettiin taistelupaikalle helikoptereilla.
Myös algerialaisilla oli pitkät sotilasperinteet Ranskan armeijassa palvelemisessa, ja Algerian sodan aikana yhteensä jopa 130 000 muslimia palveli erilaisissa ranskalaisissa joukko-osastoissa (kevyessä tirailleurs-jalkaväessä, motorisoidussa spahi-ratsuväessä tai harki-apujoukoissa). Myös monet ALN:n komentajat olivat sotakokemusta omaavia Ranskan armeijan veteraaneja.
Sodan alkaessa ALN:n riveissä oli vain muutamia satoja aktiivisia taistelijoita. Raskaista miestappioistaan huolimatta ALN onnistui sodan loppuun mennessä kasvattamaan miesvahvuutensa 35 000 vakinaiseen taistelijaan ja moninkertaiseen määrään ”osa-aikasissejä” ja avustajia.