stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Volžski

Volžskin vaakuna.
Volžski (ven. Во́лжский) on kaupunki Volgogradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan vasemmalla rannalla sen sivuhaaran Ahtuban niskalla 16 kilometriä Volgogradista itään. Kaupungin kautta kulkee Volgogradin ja Astrahanin välinen rautatie (Volžskin asema). Asukkaita on 306 400 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunnan synty liittyy Volgan vesivoimalaitoksen rakentamiseen 1950-luvulla. Kaupunki siitä tuli vuonna 1954. Nykyään Volžski on Volgogradin alueen toiseksi suurin kaupunki ja yksi Volgan alajuoksun suurimmista teollisuuskeskuksista. Volgan ylittävä pato on 4,9 kilometrin pituinen ja sen voimalaitos on yhä Euroopan suurin vesivoimala (2582 MW).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Volžskin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Uli Vos

| Mitalit> Maa:   Länsi-Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Länsi-Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Länsi-Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Länsi-Saksa> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 |  |  |
Ullrich ”Uli” Vos (2. syyskuuta 1946 Mönchengladbach – 1. joulukuuta 2017) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja.
Vos pelasi Länsi-Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1966–1976 yhteensä 133 ottelua joista 12 hallissa. Hän kuului Länsi-Saksan olympiakultaa voittaneeseen joukkueeseen Münchenissä 1972, missä hän pelasi kuudessa ottelussa ja teki yhden maalin. Vos edusti Länsi-Saksaa olympiatasolla myös Méxicossa 1968, missä Länsi-Saksa sijoittui neljänneksi, ja Montréalissa 1976, jossa se oli viides. Méxicossa Vos ei pelannut, ja Montréalissa hän pelasi kuusi ottelua tehden yhden maalin.
Vos voitti Länsi-Saksan maajoukkueessa myös MM-pronssia vuosina 1973 ja 1975 ja Euroopan mestaruuden vuonna 1970. Hän kuoli 71-vuotiaana 1. joulukuuta 2017.
Pumppuvoimalaitos

Rönkhausenin vesipumppuvoimalaitoksen ylä- ja ala-altaat ilmavalokuvassa.
Raccoon Mountainin vesipumppuvoimalaitoksen toiminnan periaatekuvio.
Koepchenwerkin vesipumppuvoimalaitos Saksassa.
Pumppuvoimalaitos on tarkoitettu tuotetun sähköenergian väliaikaiseen varastointiin jonkin väliaineen potentiaalienergian muodossa. Pumpattava väliaine on yleensä makea vesi, mutta sen tilalla voi olla myös esimerkiksi ilma. Veden käyttö on kuitenkin yleisintä ja pumppulaitokset sijaitsevatkin usein tavallisen vesivoimalaitoksen yhteydessä tai lähettyvillä, missä ne toteuttavat sähköntuotannossaan säännöstelyvoimalaitoksen tuotantotapaa. Pumppuvoimaa pidetään kaupallisesti merkittävimpänä sähköenergian varastointitekniikkana. Säätövoimaa tarvitaan yhä enemmän esimerkiksi huonosti ennustettavan tuulivoiman lisäksi.
Vaikka pumppuvoimalaitos tuottaa sähköä esimerkiksi vedestä, ei sitä tule sekoittaa vesivoimalaitokseen. Energian säilymislaki ilmaisee selvemmin sen, miksei pumppuvoimalaitos voi tuottaa sähköä: veden varastointiin varastoaltaisiin kuluu enemmän sähköä kuin mitä siitä saadaan purettaessa tuotettua. Hyötysuhde on kuitenkin uudemmissa laitoksissa noin 80 %. Pumppulaitoksen sähköntuotto on siis negatiivinen eikä sitä lasketa mukaan esimerkiksi valtioiden energiantuotantolukuihin.
Vesipumppuvoimalaitokset muodostavat ylivoimaisesti merkittävimmän ryhmän energiaa väliaikaisesti varastoivista laitoksista. Esimerkiksi Euroopassa niiden osuus on tällä hetkellä (2018) noin 99 % sähköverkkoon kytkettyjen energiavarastojen kapasiteetista.
Historiaa

Pumppuvoimalaitoksia käytettiin jo 1890-luvulla Alppimaissa energian varastointiin. Menetelmä onkin eurooppalainen keksintö, joka on levinnyt sieltä muualle Eurooppaan ja sitten Amerikkaan ja Aasiaan. Yhdysvallat rakensi ensimmäisen pumppuvoimalansa 1928, Japani vuonna 1934 ja Kiina vuonna 1968. Vielä 1950-luvulla suurin osa pumppuvoimaloista sijaitsi Euroopassa, mutta sen jälkeen on tilanne kehittynyt muuallakin suuresti.
Säätövoimaa > Säätövoiman tarkoitus

Pumppuvoimalaitos osallistuu sähköverkon energian säätämiseen, sillä verkossa tulee tuotetun ja kulutetun sähkön määrät olla samat. Kun kysyntä kasvaa, tulisi sähköntuotannossa lisätä sähkön määrää, ja päinvastoin. Sähkön kulutus voi vaihdella suurestin vuodenaikojen ja vuorokauden aikojen mukaan. Kun tätä tapahtuu säännöllisesti, joudutaan järjestämään perusvoimantuotannon tueksi lisävoimaa. Jos lisävoima hankitaan vesivoimalla, tulee yhä useampi vesiturbiini käynnistää tuottamaan sähköä kysynnän kasvaessa.
Uusiutuvat energianlähteet tarvitsevat tuekseen myös säätövoimaa. Kun tuulee vähän, ei tuulivoimasta saada tarvittavaa määrää sähköä ja sen vaje on korvattava muilla energianlähteillä. Tuulivoimalla taas ei voi kompensoida esimerkiksi kuivuudesta johtuvaa vesivoiman vajetta, jos samaan aikaan ei tuule. Monissa maissa sähkön perustuotantoon käytetään esimerkiksi vesivoimaa, ydinvoimaa ja kivihiilivoimaa, jotta yhteiskunnan sähkönkulutuksen perustaso olisi turvattu. Säätövoimalla katetaan sitten hetkittäiset kulutushuiput, jos sen rahkeet riittävät siihen, tai hankitaan sähköä naapurimaista.
Säätövoimaa > Ekonomia

Vesivoimalaitoksien suuriin varastoaltaisiin voidaan varastoida paljonkin vettä. Varastoaltaan suuri koko mahdollistaa säännöstelyvoimalatoksilla veden säätelyä kuukausien tai jopa vuosien päähän. Toisaalta jokivoimalaitoksissa ei patoaltaaseen mahdu kuin tuntien tai muutamien viikojen sääntelyn vesimäärä. Jotta näiden vesivoimalaitoksien vettä ei jouduta juoksuttamaan sadekeleillä vähäisen sähköntarpeen aikana tuotannon ohi, täytyy vettä voida varastoida jonnekin. Vesivoimalaitoksien varastoaltaisiin ei aina mahdu vettä, joten niiden rinnalle tarvitaan erillisiä vesivarastoja. Pumppuvoimalaitoksia voidaan hyödyntää sähköverkon säätövoimana, mikäli tällaisia varastoaltaita on olemassa.
Pumppuvoimalaitos kannattaa rahallisesti, jos sähkön markkinahinta noudattaa kysynnän ja tarjonnan periaatteita. Silloin kuin sähköenergiaa on tarjolla kysyntään nähden paljon, laskee sähkön hinta, ja vastaavasti, kun sähköä ei ole tarjolla riittävästi suuren kysynnän aikana, nousee sen hinta. Pumppuvoimalaitos voi toimia näillä hintaeroilla siten, että se ostaa sähköä halvalla ja myy sitä kalliimmalla. Samalla se hyödyttää energianjakelua aidosti niin, että se täydentää sähköverkon vajausta huippukulutuksen aikana ja lisää sen käyttöä matalan kulutuksen aikana. Näin voidaan sähköä tuottaa tasaisemmin voimalatyypistä riippumatta. Samalla vähennetään fossiilisten polttoaineiden käyttöä sähköverkon säätövoimana.
Säätövoimaa > Kapasiteetti

Pumppuvoimalaitos voidaan käynnistää muutamassa minuutissa ja siitä riittää yleensä sähköä muutamasta tunnista kokonaiseen päivään. Ne voivat tuottaa sähköä esimerkiksi 200–350 megawatin teholla ja suurimpien pumppuvoimaloiden energiavarastot ovat 1 600–2 800 MWh. Maailmassa on toimivia pumppuvoimalaitoksia vuoteen 2018 loppuun mennessä rakennettu 160 gigawattia (GW) (vuonna 2016 se oli 150 GW, vuonna 2018 159 GW). Suurimpia pumppuvoimalaitoksien käyttäjiä ovat Kiina, Yhdysvallat, Etelä-Afrikka, Sveitsi, Portugali ja Venäjä. Kiinassa oli vuonna 2018 pumpputehoa 30 GW ja sen suunniteltujen pumppuvoimaloiden yhteiskapasiteetti on sekin maailman suurinta.
Pumppuvoimalaitokset > Alkuperä

Pumppuvoimalaitokset keksittiin Alppimaissa Sveitsissä, Itävallassa ja Italiassa 1890-luvulla. Euroopassa ne ovat juuri siellä edelleen varsin yleisiä. Vanhat pumppuvoimalat pumppasivat vettä vuoristojärveen tai korkealle rakennettuun varastoaltaaseen. Pumput käyttivät sähköenergiaa pumppaamiseen, jolla varastoitiin vesi korkealle yläaltaaseen. Kun sähköä tarvittiin taas, päästettiin vesi alas ja samalla tuotettiin veden potentiaalienergiasta sähköenergiaa. Pumput ja sähkögeneraattorit olivat alkuaikoina eri laitteita, mutta nykyään suoritetaan samalla sähkölaitteella veden pumppausta ja sähköntuottamista. Vesiturbiinien juoksupyörät on yleensä suunniteltu niin, että ne toimivat sekä pumppuina että turbiineina sähköntuotannossa.
Pumppuvoimalaitokset > Luokittelu

Pumppulaitokset voidaan luokitella pumpattavan aineen mukaan. Yleisimmät laitokset pumppaavat vettä, jonka käsittely on perinteisellä tavalla helppoa. Näitä voidaan kutsua vesipumppuvoimalaitoksiksi (engl. pumped hydroelectric storage – PHES tai PHS). Uusimpiin laitoksiin on suunniteltu ilman pumppaamista säiliöihin. Ilma on kaasua, joka on paineistettavissa, ja paineeseen varastoitunut potentiaalienergia voidaan hyödyntää sähköntuotantoon. Myös maakaasun paineistaminen toimisi samalla tavalla kuin ilman paineistus, joskin sitä voi samalla polttaa kun kaasusta tuotetaan sähköä. Näitä laitoksia kutsutaan ilmapumppuvoimalaitoksiksi (engl. compressed air energy storage – CAES). Ilma-sana voidaan korvata kaasu- tai esimerkiksi maakaasu-sanalla.
Pumppuvoimalaitokset on perinteisesti luokiteltu myös toimintatavan mukaisesti. Ne voivat olla pelkästään vesipumppulaitoksia. Silloin ne tuottavat sähköä vain siitä vedestä, jonka ne ovat pumpanneet yläaltaaseen. Ne voivat olla myös vesivoimalaitoksen ohessa toimivia vesipumppuyksiköitä eli ne pystyvät pumppaamaan vettä yläaltaaseen, mutta niiden vesivoimayksikkö hyödyntää samalla myös voimalan ohitse virtaavaa vettä sähköntuotannossaan. Tällaisia voimalaitoksia voidaan kutsua seka-, hybridi- tai yhdistelmälaitoksiksi.
Pumppuvoimaloiden toteutustapoja > Kahden altaan perinteinen toteutustapa

Pumppuvoimalat toimivat peristeisesti niin, että voimalan ala-allas sijaitsee pumppuvoimalan tasolla. Ala-altaasta imetään vettä pumppujen avulla ja se siirretään yläaltaaseen. Ylä- ja ala-altaan korkeusero tulisi olla mahdollisimman suuri, jotta energiaa voidaan varastoida paljon. Yleensä yläallas on vuorella tai vuoriston laaksoissa sijaitseva luonnollinen tai padottu tekojärvi. Pumppuvoimalan varastoimalle vesimäärälle on yläraja, joten se määrittää voimalan varastoitavan energian kapasiteetin. Yhteys ylä- ja ala-altaan välissä voi olla kallioon louhittu tunneli tai vuoren rinteitä alas laskevat paineputket. Pumput ovat nykyään kiinnitettyjä samaan akseliin kuin turbiinit ja niitä pyörittävät moottorigeneraattorit. Lisäksi esimerkiksi Francis-turbiini soveltuu hyvin sekä pumpuksi että turbiinin juoksupyöräksi.
Pumppuvoimaloiden toteutustapoja > Joki pumppuvoimalaitoksessa

Osa pumppuvoimalaitoksista on hybridilaitoksia. Ne tuottavat vesivoimaa joen virtauksista, mutta ne kykenevät myös pumppaamaan vettä patoaltaaseensa. Voimalan tulee siksi sijaita laajan järven äärellä, jotta ala-altaassa vettä riittäisi tähän tarkoitukseen tarpeeksi paljon.
Kehittelyssä olevia muita ratkaisuja > Meri toisena altaana

Japanissa on vuodesta 1999 toteutettu tapaa, jossa merivesi pumpataan vuorilla 150 metrin korkeudella sijaitseviin patoaltaisiin. Valtameri toimii tässä ratkaisussa ala-altaana. Alankomaissa suunnitellaan toteutusta, jossa saarien keskelle padotaan noin 50 metriä syvä allas, joka toimii ala-altaana ja valtameret yläaltaana.
Kehittelyssä olevia muita ratkaisuja > Luolat ja kaivokset ala-altaina

Luolia ja kaivoksia on ehdotettu käytettäviksi pumppuvoimaloina. Kaivokset voivat olla yli tuhat metriä syviä, jolloin jo altaiden suuri korkeusero antaa suuren potentiaalienergian. Suuri korkeusero mahdollistaa pienempien vesimäärien käytön, joten altaista tulee edullisempia rakentaa. Yhtään tällaista voimalaa ei vielä ole toiminnassa.
Kehittelyssä olevia muita ratkaisuja > Ilmapumppuvoimalaitos

Laitoksessa pumpataan ilmaa tiiviseen säiliöön, jossa ilmanpaine kasvaa pumppauksen aikana. Kun säiliöstä halutaan ottaa sähköenergiaa, puhaltaa paineistettu ilma ulos kaasuturbiinin läpi tuottaen sähköenergiaa. Tällainen ilmapumppuvoimalaitos on vuodesta 1978 asti Saksassa toiminut Huntfortin ilmapumppuvoimalaitos Saksassa.
Kehittelyssä olevia muita ratkaisuja > Puristetun ilman hyväksikäyttö

Jos vesi pumpataan säiliöön tai kallioluolaan, jossa on veden yläpuolella ilmatasku, voidaan paineilmalla työntää vettä vesiturbiinien läpi. Jos paineistettu säiliö sijaitsee lisäksi korkealla, on sen vaikutus kahtalainen. Vielä ei ole yhtään tällaista voimalaa toiminnassa.
Kehittelyssä olevia muita ratkaisuja > Meriveden hydrostaattinen paine

Jos säiliö sijaitsee merenpinnan alapuolella, voidaan säiliöön pumpata ilmaa, joka syrjäyttää tankissa olevan meriveden. Kun sitten halutaan tuottaa sähköä, avataan säiliön ilmareikä ja päästetään merivesi tankkiin vesiturbiinien kautta. Vielä ei ole yhtään tällaista voimalaa toiminnassa.
Pumppuvoimalaitoksia

Vuonna 2014 Yhdysvaltain energiahallinto (US Department of Energy) luetteli 41 valtiossa olevan yli 300 vesipumppuvoimalaitosta, joiden yhteiskapasiteetti oli 142 GW. Vuodesta 2016 vuoteen 2020 on suunnitteilla tai rakennettu yli 100 uutta vesipumppuvoimalaa yhteisteholla 74 GW. Tähän sisältyy osa Kiinan suunnitelmasta kasvattaa sen pumppulaitoksien kapasiteettia 100 GW vuoteen 2025 mennessä. Myös Euroopassa suunnitellaan 27 GW verran lisää pumppuvoimaloita vuoteen 2020 mennessä.
Suomessa ainoa vesipumppuvoimala on Posiolla ja Kemijärvellä sijaitseva yhdistelmävoimala Jumiskon voimalaitos, jota tukee pieni pumppuasema.
Suomessa on lisäksi tutkittu Pyhäsalmen kaivoksen hyödyntämistä pumppuvoimalaitoksen rakentamiseen. Imatran Voima tutki mahdollisia pumppuvoimalan paikkoja jo 1960-luvulta lähtien. Yksi tutkituista kohteista oli Vaarunvuoret Korpilahdella (nykyisin Jyväskylää). Hanketta nousi vastustamaan Vaarunvuori-liike, joka vastusti voimalan  toteuttamista luontoarvoiltaan merkittävälle paikalle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kruonis Pump Storage Extension (Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki EBRD:n tiedote Kaunasin Kruonisin pumppuvoimalaitoksen täydennysrakentamishankkeesta 12/2012) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ebrd.com)
Sætre, Andrea Linn: Variable Speed Pumped Storage Hydropower for Balancing Variable Power Production in Continental Europe.  Trondheim, Norja:  Norwegian University of Science and Technology, 2013.  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 23.4.2020). (englanniksi)
Pumpekraft i Noreg(norjaksi)
Erään vesipumppuvoimalaitoksen verkosta varastoitu ja verkkoon syötetty sähköenergian määriä eri vuorokauden aikoina (pump power tarkoittaa varastointia ja top power verkkoon syötettyä sähköä).
Sir Adam Beckin vesivoimalaitoksien rinnalla toimii myös samaan kompleksiin kuuluva vesipumppuvoimalaitos.
Kruonisin vesipumppuvoimalaitos Liettuassa.
FS Volta (1867)

| Volta |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Cherbourg
Kölinlasku:  4. huhtikuuta 1867
Laskettu vesille:  4. kesäkuuta 1867
Palveluskäyttöön:  1869
Poistui palveluskäytöstä:  16. toukokuuta 1892
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 342 t
Pituus:  63,2 m
Leveys:  10,35 m
Syväys:  4,9 m
Koneteho:  1 041 ihp
Nopeus:  12,5 solmua
Miehistöä:  154
Aseistus
Aseistus:  1 × 160 mm tykki 4 × 140 mm tykkiä
Volta oli Ranskan laivaston vuonna 1867 vesillelaskettu puurunkoinen Limier-luokan 1. luokan aviso, joka luokiteltiin vuonna 1876 3. luokan risteilijäksi.
Valmistus

Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 4. huhtikuuta 1867. Alus laskettiin vesille 4. kesäkuuta 1867 ja se liitettiin laivastoon vuonna 1869.
Palvelus

Alus lähti 6. tammikuuta 1969 St. Denisistä Madagaskarille Tamataveen, mistä se palasi St. Denisiin 16. tammikuuta.  Alus riisuttiin asesita 1. tammikuuta 1872 Cherbourgissa ja se aseistettiin uudelleen 5. elokuuta 1873. Alus lähti 15. huhtikuuta 1876 Etelä-Amerikkaan. Se jatkoi matkaansa Valparaisosta Montevideoon 29. toukokuuta ja alus oli Rio de Janeirossa 13.-30. kesäkuuta. Alus oli Brestissä 15. elokuuta, mistä se käväisi Cherbourgissa 17. elokuuta.
Alus liitettiin Japanissa ja Kiinassa toimivaan laivasto-osastoon 1881. Se osallistui 23. elokuuta Kelungin taisteluun. Volta poistettiin alusluettelosta 16. toukokuuta 1892 ja se romutettiin vuonna 1894.
Voittamaton isku

| Voittamaton isku> Best of the Best |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bob Radler
Käsikirjoittaja:   Philip Rhee  Paul Levine 
Tuottaja:  Phillip Rhee Peter Strauss
Säveltäjä:  Paul Gilman
Kuvaaja:  Doug Ryan
Leikkaaja:  William Hoy
Pääosat:   Eric Roberts  James Earl Jones  Sally Kirkland 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Movie Group
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Voittamaton isku (videojulkaisuna alkuperäisnimellä Best of the Best) on Bob Radlerin ohjaama yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 1989. Elokuva sijoittuu taekwondo-taistelulajin maailmaan. Eric Robertsin esittämä viisivuotiaan pojan yksinhuoltajaisä pääsee vaikeuksien kautta Yhdysvaltojen maajoukkueeseen ottelemaan Etelä-Koreaa vastaan.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  James Earl Jones  | … |  valmentaja Frank Couzo   |
|  Eric Roberts  | … |  Alex Grady   |
|  Phillip Rhee  | … |  Tommy Lee   |
|  Christopher Penn  | … |  Travis Brickley   |
|  John Dye  | … |  Virgil Keller   |
|  David Agresta  | … |  Sonny Grasso   |
|  Tom Everett  | … |  apulaisvalmentaja Don Peterson   |
|  Sally Kirkland  | … |  Kathryn Wade   |
|  Louise Fletcher  | … |  rouva Grady, Alexin äiti   |
|  Edan Gross  | … |  Walter Grady, Alexin poika   |
|  Hee Il Cho  | … |  korealainen valmentaja   |
|  Simon Rhee  | … |  Dae Han Park   |
|  James Lew  | … |  Sae Jin Kwon   |
|  Ken Nagayama  | … |  Yung Kim   |
|  Ahmad Rashād  | … |  tv-toimittaja   |
|  Ho Sik Pak  | … |  Han Cho   |
|  Dae Kyu Chang  | … |  Tung Sung Moon   |
Vastaanotto ja jälkimaine

Helsingin Sanomien televisiosivulla Mikael Fränti kiittelee, että tämä ”törkyinen, uskomatonta karate-väkivaltaa ja USA:n muskeliuhoa tirskuva toimintaelokuva” on MTV:n ohjelmistossa piilotettu puolenyön jälkeiseen lähetysaikaan. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen valittaa, etteivät nimekkäät näyttelijätkään voi mitään Karate Kid -kliseitä toistavan materiaalin köyhyydelle. Hän antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle yhden tähden viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”huono”.
Jatko-osa

Myös elokuvan jatko-osa Best of the Best II (1992) julkaistiin suomenkielisenä VHS-videona. Video-oppaan Kari Salminen piti sitä edeltäjää parempana ja antoi sille kaksi tähteä viidestä.
Vladimir Lenin ja Suomi

Vladimir Lenin toimi maastakarkotuksensa aikana usein Suomesta käsin. Suomessa vallankumousjohtaja Leninillä oli tukijoita ja myös ystäviä. Lenin esitti ensimmäistä kertaa myötämielisyytensä Suomen itsenäisyydelle Tampereella vuosina 1905 ja 1906 pidetyissä kokouksissa. Ensimmäisessä näistä kokouksista Lenin myös tapasi Tampereen työväentalolla ensimmäistä kertaa tulevan seuraajansa Josif Stalinin. Nykyään tuossa talossa on länsimaalaisittain ainutlaatuinen Lenin-museo. Museota on ehdotettu muutettavaksi totalitarismin uhrien museoksi.
V.I. Leninin syntymän 100-vuotispäivän ja silloin Tampereella pidetyn Lenin-symposiumin kunniaksi julkaistiin huhtikuussa 1970 suomalainen posti­merkki.
Vallankumouksen jälkeen Lenin yllytti kirjeissään Suomen SDP:tä tekemään aseellisen vallankumouksen Suomessa ja lähetti Stalinin puoluekokoukseen tukemaan vaatimuksiaan. SDP:n puoluekokous kuitenkin äänesti tätä vastaan 26. marraskuuta 1917 äänin 59–43; Työväen Vallankumouksellinen Keskusneuvosto teki vastaavan päätöksen jo 10. marraskuuta äänin 18–8.
Kannanottoja ennen Suomen itsenäistymistä

Jo sortovuosina 1900-luvun alussa Lenin arvosteli useita kertoja ankarasti Venäjän hallituksen ja keisari Nikolai II:n Suomeen kohdistamia toimenpiteitä. Vuonna 1901 hän julkaisi Iskra-lehdessä kirjoituksen, joka käsitteli Suurta adressia ja sen taustaa.  Myöhemmin hän korosti myös, että Venäjän kansa ei suinkaan yksimielisesti tukenut tsaarin hallituksen toimia.
Kesäkuussa 1917 Pravdassa julkaistiin Leninin kirjoitus ”Onko tietä oikeudenmukaiseen rauhaan”. Siinä hän sanoi rauhan edellyttävän muun muassa, että kaikkien maiden oli vetäydyttävä valtaamiltaan alueilta. Tällä hän ei tarkoittanut ainoastaan meneillään olleen ensimmäisen maailmansodan aikana, vaan myös useita eri valtioiden paljon aikaisemmin valloittamia alueita. Venäjän tsaarien ja kapitalistien anastamina alueita hän ilmoitti pitävänsä Puolaa, Suomea ja Ukrainaa sekä muita ei-isovenäläisiä maita.
Lenin ja Suomen itsenäisyys

Suomen eduskunnan julistettua Suomen yksipuolisesti itsenäiseksi porvarienemmistöllä 6. joulukuuta Lenin tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta 1917. On esitetty erilaisia arvioita siitä, miksi Lenin hyväksyi porvarillisen Suomen itsenäisyyden. Selvimpänä ovat nähtävissä Leninin puolueohjelmaankin kirjatut ideologiset syyt, joiden johdosta myös joukko muita valtioita – muun muassa Viro ja Ukraina – pääsi itsenäistymään neuvosto-Venäjästä. Leninin on esitetty toivoneen Suomessa puhkeavan vallankumouksen, joka palauttaisi Suomen jälleen neuvosto-Venäjän yhteyteen. Myös Suomen SDP:n pyyntö on saattanut vaikuttaa asiaan.
Lenin antoi määräykset toimittaa aseita ”Suomen proletariaattia varten” 7. tammikuuta 1918 (10 000 kivääriä) ja 17. tammikuuta (25 000 kivääriä) ”Suomen rautatien komissaarille”. Lenin julisti 30. tammikuuta 1918 päättäjäispuheessaan neuvostojen yleisvenäläiselle kokoukselle Suomen olevan vallankumouksellisen Venäjän ympärysvalta ja valtioliitossa sen kanssa, Internationaalin tiellä.
Suomessa Leninin asemaa itsenäisyyden tunnustajana korostivat ennen kaikkea kansandemokraatit. Ideologisesti toisella kannalla olevat ovat pitäneet sitä historian väärentämisenä. Suomen itsenäisyyden tunnustaminen ei ollut Leninille itsetarkoitus, vaan se oli ensisijaisesti keino sosialistisen vallankumouksen toteuttamisen helpottamiseksi Suomessa.
Toisen maailmansodan jälkeen suomalaiset tunnustukseen vedoten sanoivat ”Leninin antaneen Suomelle itsenäisyyden”, jotta tämän seuraajat eivät kehtaisi ”ottaa sitä pois”.
Leninin asuinpaikat Suomessa

1905: Tampere, Helsinki.
1906: Tampere, Helsinki, Viipuri, Terijoki, Kuokkala, Hanko.
1907: Nauvo, Turku, Parainen, Helsinki, Kotka, Viipuri, Seivästö, Kuokkala, Terijoki.
1917: Tornio, Lahti, Riihimäki, Oulunkylä, Helsinki, Neivola, Jalkala (Kivennapa).
1918: Halila.
Lenin asui  5. marraskuuta 1905 Gunnar Castrenin asunnossa Vironkatu 7:ssä Helsingissä.
Lenin asui  6. marraskuuta 1905 – 23. tammikuuta 1906 Vladimir Smirnovin asunnossa Liisankatu 19:ssä Helsingissä.
Lenin asui maaliskuun alun – 20. marraskuuta 1906. Villa Vasassa, Kuokkalassa joka oli Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen edustajien käytössä.
Lenin asui  maalis–huhtikuu 1906 Severi Alanteen ja Väinö Hakkilan asunnossa Vuorimiehenkatu 35:ssä Helsingissä.
Lenin asui  10. elokuuta – 23. syyskuuta 1917 Arthur Useniuksen asunnossa Fredrikinkatu 64:ssä Helsingissä.
Lenin asui  10. elokuuta – 23. syyskuuta 1917 Kustaa Rovion asunnossa Sörnäisten rantatie 1 B:ssä Helsingissä.
Lenin asui  10. elokuuta – 23. syyskuuta 1917 Arthur Blomqvistin asunnossa Töölönkatu 46:ssa Helsingissä.