stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reksaari

Reksaari
Rauman pohjoista saaristoa ilmakuvassa, Reksaari vasemmalla
| --- | --- |
Sijainti:  Rauma Satakunta Suomi
Saariryhmä:  Rauman pohjoinen saaristo
Vesialue:  Selkämeri
Pinta-ala:  noin 3 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Reksaari on Rauman pohjoiseen saaristoon kuuluva saari, joka sijaitsee noin kahdeksan kilometriä Rauman keskustan pohjoispuolella. Nurmeksen sekä Omenapuumaan ohella se on yksi saariston kolmesta suuresta rannikkovyöhykkeen saaresta.
Reksaari on kaupungin vanhin matkailusaari, jonka palveluja nykyään ovat muun muassa vierasvenesatama, kahvila-ravintola, leirintäalue sekä matkailukäytössä oleva entinen kalastajatila. Lisäksi Reksaaressa on luontopolku ja uimaranta. Kesäaikana saarelle on säännöllinen vesibussiyhteys Poroholman leirintäalueelta Rauman keskustan tuntumasta.
Historia

Reksaaressa on jo rautakaudella sijainnut merkittävä kauppapaikka, jota pidetään vuonna 1442 perustetun Rauman kaupungin edeltäjänä. Vanhin saaressa sijaitseva muinaismuisto on 500-luvulta peräisin oleva Kartun kiukaaksi kutsuttu kivilatomus. Reksaareen liittyy myös perimätietoa kristinuskon saapumisesta Suomeen ja sen läntisintä niemeä kutsutaan Ristinperäksi. 1100-luvulla Reksaareen rakennettiin kappeli, eli niin sanottu Kartunkarin kirkko, joka paloi ilmeisesti vuoden 1577 jälkeen. Sen perustuksia on edelleen nähtävissä. Kappelin ympäristöstä on myös löydetty neljä ruumishautaa.
1500-luvun lopulta lähtien saarta käytettiin Rauman kuninkaankartanon hevoslaitumena ja myöhemmin vuonna 1699 se siirtyi Rauman kaupungin omistukseen. 1700- ja 1800-luvuilla kaupunki vuokrasi aluetta kaupunkilaisten käyttöön. Vakinainen asutus alkoi kuitenkin vasta 1800-luvun lopulla ja seuraavan vuosisadan alussa Reksaaressa oli neljä kalastajatorppaa. Ristinperä ja Huhdanperä olivat niistä vanhimmat ja juuri ennen vuosisadan vaihdetta rakennettiin Kartun sekä Rohelan torpat. Rohelan torppa piharakennuksineen on säilynyt nykypäivään saakka.
Aiheesta muualla

Reksaaren luontosaari Rauman kaupunki.
Rauniosavikka

| Rauniosavikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Chenopodioideae
Suku::  Liuskasavikat Chenopodiastrum
Laji::  murale
Kaksiosainen nimi
 Chenopodiastrum murale  (L.) S. Fuentes, Uotila & Borsch 
Synonyymit
 Chenopodium murale L. 
Katso myös
   Rauniosavikka Wikispeciesissä   Rauniosavikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rauniosavikka (Chenopodiastrum murale) on maailmalla hyvin laajalle levinnyt savikkalaji.
Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen rauniosavikka kasvaa 10–40 cm korkeaksi. Kasvi on kalju ja yleisväritykseltään tavallisesti tummanvihreä. Varsi on pysty tai koheneva, puna- tai vihertäväjuovainen ja runsashaarainen. Lehdet ovat varressa kierteisesti. Lehtilapa on kasvin keskiosissa tavallisesti 2–6 cm pitkä, vinoneliömäisen puikea ja epäsäännöllisen terävähampainen. Vihreä kukinto on melko pieni, osaksi lehtihankainen ja osaksi päätteinen, harsu ja pienisykeröinen. Kehälehtien selkä on siipipalteinen. Suomessa rauniosavikka kukkii heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa ja tiukasti kiinni pähkylän seinässä. Kooltaan siemen on 1,2–1,4 mm pitkä, ympärykseltään pyöreä, litteäreunainen, terävä ja pinnaltaan tiheään pienikuoppainen.
Levinneisyys

Rauniosavikkaa tavataan Euroopassa Pyreneiden niemimaalta ja Britteinsaarilta läpi Keski- ja Etelä-Euroopan Ukrainaan, Länsi-Venäjälle ja Fennoskandian keskiosiin. Levinneisyysalue jatkuu Aasiassa Turkkiin ja Lähi-itään sekä laajalle alueelle Intiaan ja muualle Etelä-Aasiaan. Afrikassa rauniosavikkaa tavataan monin paikoin koko mantereella. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös suureen osaan Yhdysvaltoja, Keski- ja Etelä-Amerikkaan sekä Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa rauniosavikkaa on tavattu satunnaisesti maan etelä- ja länsiosissa Raahen korkeudelle saakka.
Elinympäristö

Rauniosavikka kasvaa erilaisilla joutomailla, hiekkaisilla pelloilla ja merenrannoilla. Suomessa laji on uustulokas, jota on tavattu satamissa, kaatopaikoilla ja ratapihoilla.
Käyttö

Rauniosavikka sopii useimpien muiden savikkalajien tapaan myös ihmisravinnoksi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2011: Rauniosavikan levinneisyys Suomessa
Rauniosavikkakasvusto.
Rauniosavikka.
Fondi (taustakangas)

Maalatut taustafondit olivat suosittuja studiovalokuvauksessa 1800-luvun lopulta 1900-luvun alkuvuosikymmeniin.
Fondi on teatterilavastuksessa, valokuvauksessa ja elokuvauksessa käytettävä taustakangas tai muu pinta.
Teatterissa

Teatterifondi on näyttämölle maalattu taustakangas, jolla voidaan ilman kulissien rakentamista luoda vaikutelma maisemasta, rakennuksesta tai sisätilasta.
Fondi sijoitetaan yleensä näyttämön takaosaan. Fondi valaistaan aidon näkymän ilmentämiseksi oikeista kulmista oikeanlaisilla valoilla, joiden vaikutelmaa voidaan tehostaa esimerkiksi savukoneella.
Fondi maalataan tavallisesti puukehyksiin pingotettulle lakanakankaalle. Maalaus voidaan helposti suurentaa lähdekuvasta esimerkiksi ruuduttamalla lähdekuva ja piirtämällä vastaava määrä apuruutuja maalattavalle kankaalle. Fondissa on aidon vaikutelman saamiseksi tärkeätä kiinnittää huomiota perspektiiviin teatterin katsomosta katsottuna.
Valokuvauksessa

Myös valokuvaajat käyttävät studiomuotokuvissa teatterin maailmasta tuttua tyyppikulissia, fondia.
Studiovalokuvauksessa fondiksi kutsutaan myös yksiväristä taustakangasta tai -paperia, joka peittää valokuvaustilanteen taustan ja taipuu siitä peittämään myös lattiaa tai muuta tasoa, jolle kuvauskohde sijoitetaan. Näin saadaan valokuvaan mahdollisimman neutraali tausta.
Elokuvauksessa

Maalattuja tai valokuvasuurennoksista tehtyjä taustafondeja käytetään toisinaan myös elokuvien studio- ja ulkokuvauksissa luomaan kuvien taustasta halutunlainen. Yksiväristä fondia, useimmiten sinistä tai vihreää, käytetään Chroma key -kuvauksessa, jossa fondin päällä näytellyt kohtaukset yhdistetään taustakuviin digitaalisessa jälkituotannossa.
Fabian Hertner

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Fabian Hertner (2010). |  Fabian Hertner (2010). |  Fabian Hertner (2010). |  |
Maa:   Sveitsi
Miesten suunnistus
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Inverness 2015 | viesti |  |
|  Hopeaa | Miskolc 2009 | sprintti |  |
|  Hopeaa | Trondheim 2010 | sprintti |  |
|  Hopeaa | Trentino 2014 | keskimatka |  |
|  Hopeaa | Trentino 2014 | viesti |  |
|  Hopeaa | Strömstad 2016 | viesti |  |
|  Hopeaa | Tartto 2017 | keskimatka |  |
|  Hopeaa | Riika 2018 | sprinttiviesti |  |
|  Pronssia | Lausanne 2012 | keskimatka |  |
|  Pronssia | Riika 2018 | pitkä matka |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Primorsko 2010 | sprintti |  |
|  Kultaa | Primorsko 2010 | viesti |  |
|  Hopeaa | Palmela 2014 | keskimatka |  |
|  Pronssia | Primorsko 2010 | pitkä matka |  |
Fabian Hertner (s. 24. helmikuuta 1985) on sveitsiläinen suunnistaja. Seuratasolla hän edustaa suomalaista Kalevan Rastia.
Gdańskin nuorten MM-kilpailuissa 2004 Hertner voitti viestipronssia. Seuraavana vuonna nuorten MM-kilpailuissa Tenerossa hän voitti keskimatkan maailmanmestaruuden. Suunnistuksen maailmancupin kokonaiskilpailussa 2006 Hertner sijoittui 14:nneksi. MM-kilpailuissa Miskolcissa 2009 Hertner voitti hopeaa sprintissä. Primorskon EM-kilpailuissa 2010 hän voitti kultaa sprintistä ja viestistä sekä saavutti pronssia pitkältä matkalta. Trondheimin MM-kilpailuissa 2010 Hertner saavutti hopeaa sprintissä 2,3 sekuntia maanmiehelleen Matthias Müllerille hävinneenä. Kuudennen arvokisamitalinsa Hertner saavutti Lausannen MM-kilpailuissa 2012 sijoittumalla keskimatkalla pronssille. Sotkamon MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui sprintissä neljänneksi ja keskimatkalla viidenneksi.
Invernessin MM-kilpailuissa 2015 Hertner voitti ensimmäisen aikuisten maailmanmestaruutensa viestissä. Keskimatkalla ja pitkällä matkalla hän sijoittui viidenneksi. Strömstadin MM-kilpailuissa 2016 hän saavutti viestissä hopeaa ja sijoittui keskimatkalla 15:nneksi. Tarton MM-kilpailuissa 2017 Hertner saavutti keskimatkalla hopeaa ja sijoittui viestissä viidenneksi sekä pitkällä matkalla seitsemänneksi. Riian MM-kilpailuissa 2018 hän saavutti sprinttiviestissä hopeaa ja pitkällä matkalla pronssia sekä sijoittui keskimatkalla 38:nneksi.
Francesco Coccopalmerio

Francesco Coccopalmerio (2002)

Francesco Coccopalmerio (s. 6. maaliskuuta 1938 San Giuliano Milanese) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja yksi kirkon kardinaaleista. Hänet vihittiin papiksi Milanon arkkihiippakuntaan 28. kesäkuuta 1962 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Coelianan titulaaripiispaksi 8. huhtikuuta 1993. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Carlo Maria Martini, jota avustivat Attilio Nicora ja Giovanni Giudici.
15. helmikuuta 2007 Coccopalmerio sai nimityksen paavillisten lainsäädäntötekstien neuvoston puheenjohtajaksi ja Coelianan titulaariarkkipiispaksi. 18. helmikuuta 2012 hänet nimitettiin San Giuseppe dei Falegnamin kardinaalidiakoniksi. Hänet asetettiin virkaansa 26. huhtikuuta 2012, ja hän luopui tehtävistään 28. helmikuuta 2013.
Kesäkuussa 2017 hänen sihteerinään toimineen papin asunnossa pidettiin ”huumehuuruisiksi homobileiksi” luonnehditut juhlat, jotka päättyivät Vatikaanin poliisin tekemään ratsiaan. Asunnosta tavattiin huumeita käyttäviä miehiä, jotka harrastivat keskenään seksiä.
Riddarfjärden

Riddarfjärden on Mälaren-järvessä, Ruotsin pääkaupungin Tukholman keskustassa sijaitseva lahti. Se on Mälarenin itäisin lahti. Lahti on noin 2,7 kilometriä pitkä itä–länsi-suunnassa, ja se on kapeimmalta kohdaltaan noin 400 metriä leveä. Sen keskisyvyys on noin 15–20 metriä, syvin kohta on 23 metriä syvä. Rantaviivaa lahdella on 6,4 kilometrin verran. Riddarfjärden rajoittuu pohjoisessa Norrmalmiin ja etelässä Södermalmiin. Riddarfjärdeniä yhdistävät Saltsjönin merenlahteen Mälarenin lasku-uomat Norrström ja Söderström, joiden väliin jää Stadsholmenin saari.
Panoraamakuva Riddarfjärdenistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Stockholms stad Miljöbarometern: Fakta om Mälaren-Riddarfjärden (ruotsiksi)
Ferdinand Barnard

Ferdinand Barnard oli Etelä-Afrikan armeijan luutnantti ja Civil Cooperation Bureau -erikoisyksikön jäsen, joka toteutti apartheid-hallinnon aikana lukuisia apartheidin vastustajien salamurhia, kaappauksia sekä pommi-iskuja eri kohteisiin. Vuonna 1995 Barnard anoi armahdusta Totuuskomissiolta muun muassa osallisuudestaan salaliittoon Dullah Omar -nimisen henkilön murhaamiseksi, mutta armahdusta ei myönnetty. Barnard kuitenkin armahdettiin hänen osallisuudestaan apinansikiön asettamisesta Desmond Tutun kodin puutarhaan.
Ihmisoikeusaktivisti David Webster ammuttiin 1. toukokuuta 1989 kotinsa edustalle ja useiden silminnäkijöiden kertomusten perusteella Ferdinand Barnard pidätettiin murhasta epäiltynä. Vaikka Barnardin kuulusteluissa antamat lausunnot johtivatkin CCB:n olemassaolon paljastumiseen ja useiden CCB:n jäsenten pidätykseen, häntä ei kuitenkaan laitettu murhasta syytteeseen. Barnard ei anonut armahdusta murhasta Totuuskomissiolta sen toimintakauden aikana ja myöhemmin hänet asetettiin siitä syytteeseen ja tuomittiin.
Rengasmaailma

| Rengasmaailma> Ringworld |
| --- | --- |
 Kirjan kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Larry Niven
Kieli:  englanti
Genre:  tieteisromaani
Kustantaja:  Ballantine Books
Julkaistu:  1970
ISBN:  0-345-02046-4
Suomennos
Suomentaja:  Jorma-Veikko Sappinen
Kansitaiteilija:  Kari T. Leppänen
Kustantaja:  Book studio Oy
Julkaistu:  1990
Sivumäärä:  284
ISBN:  951-611-364-8

Seuraava:  The Ringworld Engineers
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Rengasmaailma (Ringworld, 1970) on Larry Nivenin tieteiskirja. Sille on kirjoitettu kolme jatko-osaa, The Ringworld Engineers (1980), The Ringworld Throne (1996) ja Ringworld’s Children (2004).
Tarinan rengasmaailma on planeetan kiertoradan kokoinen, miljoona kilometriä leveä yhtenäinen keinotekoinen rengas, jonka sisäpinnalla on asutusta. Nivenin mukaan rengasmaailma on välivaihe planeetasta Dysonin kehään.
Piirros rengasmaailmasta.
Palkinnot

Kirja on voittanut Hugo-, Nebula-, Locus-, Ditmar- ja Seiun-palkinnot.
Aiheesta muualla

Leena Peltonen: Rengasmaailma. Aikakone 1/1991.
Sam Jordison: Back to the Hugos: Ringworld by Larry Niven. The Guardian 2.7.2010. (englanniksi)
Fenno-Filmi

| Fenno-Filmi Oy |
| --- | --- |
 Fenno-Filmin studio vuonna 1947
Perustettu:  1942
Lakkautettu:  1950 yhdistyi Adams Filmin kanssa Fennada-filmiksi,
Kotipaikka:  Helsinki
Toimiala:  elokuvatuotanto, vuodesta 1950 vuokraaminen
Kotisivu:  Fenno-Filmi Elonetissä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fenno-Filmi Oy oli vuosina 1942–1950 toiminut suomalainen elokuva-alan yhtiö.
Yhtiön perustivat 1942 Julius Kermann, Lauri Pulkkila, Eeva Virtanen-Jarma ja Theodor Luts. Elokuvan parissa työskennellyt Yrjö Norta tuli Pulkkilan tilalle jo muutaman päivän kuluttua. Lutsista tuli yhtiön toimitusjohtaja siihen asti, kunnes hän internoinnin pelossa siirtyi 1944 Ruotsiin. Hänen seuraajansa toimitusjohtajana oli 21.10.1944 alkaen Emil Viljanen.
Yhtiön ensimmäinen elokuva Salainen ase sai ensi-iltansa 3. tammikuuta 1943, ja sen ohjaajina toimivat Theodor Luts ja Erkki Uotila. Erehtyneet sydämet sai ensi-iltansa huhtikuussa 1944. Elokuvan ohjauksesta vastasivat Eero Leväluoma ja Erkki Uotila. Pääosissa näyttelivät Eija Karapää (myöhemmin Eija Karipää, joka avioitui sittemmin ohjaaja-tuottaja Veikko Itkosen kanssa) sekä Erkki Uotila ja Kalle Rouni. Saman vuoden lopulla yhtiö toi ensi-iltaan vielä toisen elokuvan Hiipivä vaara, jonka ohjauksesta vastasi Yrjö Norta. Elokuvan päätehtävissä näyttelivät Dolly von Althan, Pentti Saares ja Ville Salminen. Norta ohjasi Fenno-Filmin 18 elokuvasta kaikkiaan viisi.
Roland af Hällström teki ensimmäisen ohjaustyönsä Houkutuslinnun Fenno-Filmille vuonna 1946. Hän siirtyi hiljalleen yhtiön pääohjaajaksi ja jatkoi myöhemmin samassa tehtävässä Fennada-Filmissä. Fenno-Filmin muina ohjaajina toimivat muun muassa Edvin Laine elokuvassa Kultainen kynttilänjalka, Jorma Nortimo elokuvassa Kyläraittien kuningas ja Teuvo Tulio elokuvassa Hornankoski. Yhtiön elokuvat eivät olleet erityisen suuria menestyksiä, ja yhtiö kamppaili taloudellisten vaikeuksien parissa koko olemassaoloaikansa. Mauno Mäkelän tultua yhtiön johtoon vuonna 1949 alettiin valmistella Fenno-Filmin ja Adams Filmin tuotantojen yhdistymistä, joka toteutuikin seuraavana vuonna. Uusi yhtiö sai nimekseen Fennada-Filmi. Vuonna 1982 Fennadasta tuli osa Yleisradiota, jolloin myös Fenno-Filmin tuottamien elokuvien oikeudet siirtyivät Yleisradiolle.
Fennadan muodostuttua 1950 Fenno-Filmi toimi vuoteen 1976 elokuvien levittäjänä.
Fenno-Filmin tuottamat elokuvat

Salainen ase, 1943, ohjaus Theodor Luts, Erkki Uotila
Maskotti, 1943, ohjaus Yrjö Norta
Varjoja Kannaksella, 1943, ohjaus Theodor Luts, Erkki Uotila
Erehtyneet sydämet, 1944, ohjaus Eero Leväluoma
Hiipivä vaara, 1944, ohjaus Yrjö Norta
Suviyön salaisuus, 1945, ohjaus Eino Kari
Sinä olet kohtaloni, 1945, ohjaus Erkki Uotila
Matkalla seikkailuun, 1945, ohjaus Yrjö Norta
Kyläraittien kuningas, 1945, ohjaus Jorma Nortimo
Houkutuslintu, 1946, ohjaus Roland af Hällström
Kultainen kynttilänjalka, 1946, ohjaus Edvin Laine
Sisulla ja sydämellä, 1947, ohjaus Yrjö Norta
Pikajuna pohjoiseen, 1947, ohjaus Roland af Hällström
Läpi usvan, 1948, ohjaus Roland af Hällström
Keittiökavaljeerit, 1949, ohjaus Yrjö Norta
Hornankoski, 1949, ohjaus Roland af Hällström; ruotsinkielisen version "Forsfararna" tuotti ja ohjasi Teuvo Tulio
Vain kaksi tuntia, 1949, ohjaus Roland af Hällström
Hallin Janne, 1950, ohjaus Roland af Hällström
Rengasmerikissa

| Rengasmerikissa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Merikissat Anarhichadidae
Suku::  Anarrhichthys
Laji::  ocellatus
Kaksiosainen nimi
 Anarrhichthys ocellatus  Ayres, 1855 
Katso myös
   Rengasmerikissa Wikispeciesissä   Rengasmerikissa Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Rengasmerikissa (Anarrhichthys ocellatus) on merikissoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan pohjoisella Tyynellämerellä.
Koko ja ulkonäkö

Rengasmerikissa voi kasvaa suurimmillaan 240–250 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan hyvin pitkänomainen. Pää on hyvin suuri ja leuat voimakkaat ja hampaat kookkaat. Varsinkin koirailla on otsassa kyhmy. Rengasmerikissan selkäevä on erittäin pitkä ja pyrstöevä pieni. Täysikasvuiset rengasmerikissat ovat ruskeita tai harmaita ja ruumiissa on  tummia vaaleareunaisia täpliä.
Levinneisyys ja elintavat

Rengasmerikissaa tavataan Ohotanmereltä pohjoiseen Baja Californiaan. Laji elää riutoilla ja luolissa, joissa se voi piileskellä. Rengasmerikissa elää matalista vesistä aina 225 metrin syvyyteen. Sen ravintoa ovat kovakuoriset merisiilit, nilviäiset ja äyriäiset. Rengasmerikissat muodostavat yksiavioisia pareja ja etsivät uuden vain parin kuoltua. Lisääntymiskausi on lokakuusta helmikuulle. Sekä koiras että naaras vartioivat munia.
Rengasmerikissaa on kalastettu kaupallisestikin, mutta 2000-luvun puolivälissä sen kalastus kiellettiin usealla alueella.
Rengasmatka eli peräkylän pikajuna

| Rengasmatka eli peräkylän pikajuna |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ilmari Unho
Käsikirjoittaja:  Kale Usko Kemppi Ilmari Unho
Perustuu:  Ylioppilaskunnan laulajien speksiin Rengasmatka 3 eli Peräkylän pikajuna
Tuottaja:  Risto Orko
Säveltäjä:  Martti Turunen
Kuvaaja:  Erkki Imberg Aimo Jäderholm
Leikkaaja:  Armas Laurinen
Lavastaja:  Roy
Pääosat:  Irja Ranin Sirkka Hirvonen Anna-Maija Yrjölä Risto Tauro
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi Oy
Ensi-ilta:  1952
Kesto:  76 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rengasmatka eli peräkylän pikajuna on Ilmari Unhon ohjaama komediaelokuva vuodelta 1952.
Elokuva pohjautuu Ylioppilaskunnan laulajien speksiin Rengasmatka 3 eli Peräkylän pikajuna, joka oli tehty kuoron amerikankiertueen rahoittamiseksi ja jota oli esitetty kolmisenkymmentä kertaa eri paikoissa Helsingissä. Elokuvan menestys oli heikohko, sillä katsojamäärät jäivät selvästi alle keskitason.
Tarinana on speksissä esiintyvän Riston ja hänen tyttöystävänsä rakkaustarina.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Irja Ranin  | … |  Mirkku   |
|  Sirkka Hirvonen  | … |  Kikka   |
|  Anna-Maija Yrjölä  | … |  Essi   |
|  Risto Tauro  | … |  Risto   |
|  Kalervo Viinikainen  | … |  Kale   |
|  Matti Kunnaala  | … |  Ahti Meren aalloilla, Setä Samuli, prof. Lindquist   |
|  Paavo Salmensuu  | … |  vahtimestari   |
|  Olavi Ervi  | … |     |
|  Birger Kortman  | … |  juoksupoika   |
|  Jussi Aro  | … |  1. numerotyttö/Perhosvalssin ballerina   |
|  Matti Aulos  | … |  vahtimestari   |
|  Rolf Kristoffersson  | … |  Pokela-parodioija   |
|  Valter Lakiala  | … |     |
|  Raimo Rauhamaa  | … |     |
|  Veikko Nurmiluoto  | … |     |
|  Tapani Juvonen  | … |     |
|  Raimo Ranta  | … |     |
|  Kaarlo Koljonen  | … |     |
|  Erkki Leskinen  | … |     |
|  Olli Metsävainio  | … |     |
Arviot

Aikalaisarviot olivat melko varauksellisia, eikä niitä ollut monta. Aarno Karhilo (Ylioppilaslehti) ei nähnyt elokuvassa erityistä kiitettävää kuin joissakin joukkokohtauksissa, mutta ”ohjaajalla ei ole tähän enemmän kuin paljon muuhunkaan osuutta”.
Myöhemmässä kritiikissä elokuvaa pidetään vaatimattomana mutta sille annetaan kuitenkin kuriositeettiarvo. Toisen arvion mukaan tulos on ”melko puuduttava seitsenkymmenminuuttinen” ja kolmannen: ”pikaisesti kyhätty elokuvantapainen”.
Riddarholmskyrkan

Riddarholmskyrkan
Päälaiva kuorista nähtynä
Riddarholmskyrkan, Riddarholmenin kirkko eli Ritariholman kirkko on Tukholman keskustassa Riddarholmenin saarella ja kaupunginosassa, lähellä kuninkaallista linnaa sijaitseva kirkko. Se oli vuosisatojen ajan Ruotsin kuninkaallisten hautauskirkko. Kirkossa ei ole vuoden 1809 jälkeen pidetty jumalanpalveluksia, vaan sitä käytetään ainoastaan hautajais- ja muistotapahtumiin. Kirkon seinillä ovat edesmenneiden Serafiimiritarikunnan jäsenten, muun muassa monien Suomen tasavallan presidenttien, vaakunat.
Kirkko on Tukholman vanhin rakennus. Se on Tukholman ainoa säilynyt keskiaikainen luostarikirkko. Sen vanhimmat osat sijoittuvat 1200-luvulle, jolloin se rakennettiin fransiskaaniluostarin kirkoksi. Kirkko on vihitty käyttöön noin vuonna 1300. Uskonpuhdistuksen yhteydessä vuonna 1527 luostari kuitenkin suljettiin ja kirkko muutettiin protestanttiseksi kirkoksi. Kun saarelle alkoi 1600-luvulla muuttaa aatelisia, tulivat käyttöön nimet Riddarholmen ja Riddarholmskyrkan.
Kirkkoon lisättiin torni ensimmäisen kerran Kalmarin unionin unionikuningas Hannun valtakaudella, mutta salaman iskettyä siihen se paloi maan tasalle. Palaneen tilalle rakennettiin 1600-luvulla uusi, barokkityyppinen torni, joka kuitenkin paloi 1835. Uusi torni on uusgoottilainen valurautatorni ja sen on suunnitellut Erik Gustaf Göthe.
Kirkkoon on haudattu 17 kuninkaallista perheineen eli kaikki Ruotsin hallitsijat vuonna 1632 kuolleesta Kustaa II Aadolfista aina vuonna 1950 kuolleeseen Kustaa V:een asti, lukuun ottamatta Pietarinkirkkoon Vatikaaniin haudattua kuningatar Kristiinaa. Sittemmin Ruotsin kuninkaallisten hautapaikkana on toiminut Kungliga begravningsplatsen Solnassa. Vuosisatojen ajan on uskottu, että kirkossa on vuonna 1290 kuolleen Maunu Ladonlukon hauta, mutta haudan avanneet tutkijat ovat todenneet, että kyseessä on 1400–1500-luvulla eläneen ihmisen ruumis. Onkin arveltu, että 1500-luvulla hallinnut kuningas Juhana III nimesi vainajat uudestaan vahvistaakseen omaa valtaansa. Tutkimuksia on tarkoitus jatkaa, ja lupahakemus muiden hautojen avaamiseksi on jätetty. Kirkkoon on haudattu myös joitakin kolmikymmenvuotisessa sodassa taistelleita sotilaita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Riddarholmskyrkan Wikimedia Commonsissa
Svenskt Kulturarv (ruotsiksi)
Reston

| Reston Reston |
| --- | --- |

 fiReston 
 38°57′14″N, 77°20′46″W 
Kokonaispinta-ala:  40,530596 km2 ja 40,556798 km2
Väkiluku 2020:  63 226 
 www.reston.org 
Reston on väestönlaskennallinen asuinpaikka Virginian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Reston sijaitsee Yhdysvaltojen pääkaupungin Washington DC:n metropolialueella, Fairfaxin piirikunnassa Washingtonin länsipuolella.
Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan Restonissa oli 56 407 asukasta. Restonin keskustassa oleva Reston Town Center on liike-elämän keskus, jossa on runsaasti ravintoloita, toimistoja sekä myymälöitä.
2010-luvulla Movoto-kiinteistövälitysyhtiö valitsi Restonin Washingtonin pääkaupunkiseudun 14. parhaaksi asuinalueeksi.
Kuvia

Pienkerrostaloja
Lake House
Restonin keskustaa
Lake Thoreau
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reston Wikimedia Commonsissa