stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Transnistria
Historia > Neuvostovallan loppuvaiheet ja romahdus

Vuonna 1989 alkoi Moldovan hallituksen ja Transnistrian hallinnon välillä konflikti, joka johtui etupäässä kielilaeista. Niiden mukaan romaniasta (Moldovassa välillä nimityksenä moldova) tuli Moldovan ainoa virallinen kieli. Vastarintaa johti työkollektiivien yhteisneuvosto johdossaan Igor Smirnov. Konfliktit muuttuivat väkivaltaisiksi ja työläiset järjestäytyivät Moldovan poliisivoimia vastaan.
1980-luvun lopussa Krimin myöhemmän venäläismielisen hallitsijan Sergei Aksjonovin isä Valeri Aksjonov oli puna-armeijan upseeri, joka Moldovaan sijoitettuna perusti Pohjois-Moldovan venäläinen yhteisö -järjestön ja johti sitä. Pian syntyi sota venäläisten epävirallisten sotilaallisten ryhmien ja maan moldovalaisen enemmistön välillä, jolloin Venäjän armeija tuli avuksi vuonna 1990 ja vuonna 1992 konflikti päättyi pääosin Dnjestr-joen itäpuolisen alueen irrottamiseen Moldovasta Transnistriaksi.
Transnistria julistautui itsenäiseksi Moldovasta syyskuussa 1990. Elokuussa 1991 Moldova julistautui itsenäiseksi Neuvostoliitosta. Kesällä 1992 konflikti päättyi alueelle sijoitetun Venäjän asevoimien 14. armeijan väliintuloon. Armeijan komentajana oli Juri Netkatšev, myöhemmin Aleksandr Lebed. Armeijan varastoista päätyi aseita alueen itäslaaveille ja myöhemmin myös venäläisjoukot tukivat itäslaaveja. Moldovan poliisi kärsi suuria tappioita saamatta aluetta hallintaansa. 14. armeijan arsenaaliin kuului neljän divisioonan aseistus ja noin 4 000 erilaista ajoneuvoa ja Lebedin mukaan se olisi halutessaan ollut Romanian pääkaupungissa Bukarestissa seitsemässä tunnissa.
Aselepo tehtiin heinäkuussa 1992 Venäjän presidentti Boris Jeltsinin ja Moldovan presidentti Mircea Snegurin kesken. Venäjän armeija alkoi vetäytyä 1994.
Historia > 2000-luvulla

Syyskuussa 2006 järjestetyssä kansanäänestyksessä 97 prosenttia väestöstä äänesti itsenäisyyden puolesta. Äänestysprosentti oli 77,63 prosenttia. Osa vaalitarkkailijoista piti vaalia onnistuneena, kun taas Moldovan Helsinki-ryhmä ilmoitti havainneensa epämääräisyyksiä ja väitti äänestysprosentin jääneen huomattavasti ilmoitettua matalammaksi.
Äänestyksessä kysyttiin: ”Kannatatko tasavallan itsenäisyyttä ja liittymistä Venäjän federaatioon?” ja ”Kannatatko itsenäisyydestä luopumista ja liittymistä Moldovan tasavaltaan?” Näin Transnistrian tavoitteena on Venäjään liittyminen, joskin geopoliittinen asema aiheuttanee hankaluuksia, koska alueella ei ole yhteistä rajaa Venäjän kanssa ja Venäjäkin tunnustaa alueen Moldovan osaksi. Moldova, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö (Etyj), Euroopan unioni ja Yhdysvallat eivät tunnusta vaalia tai sen tulosta.
Venäjän presidentti Vladimir Putin yritti neuvotella ratkaisua Transnistrian konfliktiin vuonna 2006. Tämä kaatui EU:n vastustukseen, jota on pidetty alkuna Venäjän ja lännen huononeville suhteille. Etyjin puheenjohtajana toiminut Ilkka Kanerva vieraili maassa tammikuussa 2008 ja pyrki aloittamaan uudelleen neuvottelut Transnistrian tilanteen ratkaisusta.
Helmikuun 2024 lopulla Transnistria ilmoitti pyytäneensä Venäjältä suojelua Moldovan väitetyltä sosiaaliselta ja taloudelliselta painostukselta. Se, millaista apua separatistit noin tarkalleen haluavat, ei ole tiedossa. Venäläisen avun toimittaminen Transnistriaan on kuitenkin vaikeaa, koska raja Ukrainan kanssa suljettiin Venäjän hyökättyä ja Moldova on sisämaavaltio. Yhdeksi väyläksi on epäilty Odessaa, joka venäläisten tulisi tosin ensin onnistua valtaamaan.
Politiikka

Kun Transnistria muodostettiin, se otti käyttöön Neuvostoliiton perustuslain. Vuonna 1995 otettiin käyttöön uusi perustuslaki, joka sisältää enemmän länsimaisista demokratioista tuttuja piirteitä ja antaa vallanpitäjille parlamentaarisen vastuun. Alueen parlamenttia kutsutaan korkeimmaksi neuvostoksi ja presidenttinä on vuoden 1992 kapinaa Moldovaa vastaan johtanut Igor Smirnov, joka on Ukrainan kansalainen.
Joulukuussa 2011 pidettyjen presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella kaksikymmentä vuotta maata johtanut Smirnov jäi kolmanneksi, mutta ei hyväksynyt tulosta. Entinen parlamentin puhemies Jevgeni Ševtšuk sai 38,5 prosenttia äänistä, Venäjän tukema parlamentin puhemies Anatoli Kaminski sai 26,48 prosenttia ja Smirnov 24,82 prosenttia. Syy Smirnovin tappioon on arvioiden mukaan se, että Venäjä ei enää tue häntä. Smirnov epäili vaalivilppiä.
Aluejako

| Vaakuna | Kaupungin nimi> Romaniaksi | Kaupungin nimi> Venäjäksi | Kaupungin nimi> Ukrainaksi | Väkiluku |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Bender | Бендеры | Бендери | 71 232 |
|  | Camenca | Каменка | Кам'янка | 9 347 |
|  | Dubăsari | Дубоссары | Дубоссари | 18 870 |
|  | Grigoriopol | Григориополь | Григоріополь | 10 933 |
|  | Rîbnița | Рыбница | Рибниця | 53 755 |
|  | Slobozia | Слободзея | Слободзея | 12 424 |
|  | Tiraspol | Тирасполь | Тирасполь | 129 676 |
Väestö ja kulttuuri

Vuonna 2004 Transnistriassa oli noin 555 300 asukasta. Suurin etninen väestöryhmä on moldovanromanialaiset (31,9 %), seuraavaksi eniten on venäläisiä (30,4 %) ja ukrainalaisia (28,8 %). Pienempiä ryhmiä ovat puolalaiset, bulgaarit, juutalaiset, gagausit ja saksalaiset. Erityisesti kaupunkien asukkaat ovat slaaveja maaseudun väestön koostuessa enimmäkseen moldovalaisista.
Transnistrian viranomaisten mukaan separatistialueella asuu yli 220 000 Venäjän kansalaista.
Valtaosa alueen asukkaista tunnustaa ortodoksista uskoa. Maassa on uskonnonvapaus ja rekisteröitynä on yli sata uskonnollista liikettä.
Väestö ja kulttuuri > Neuvostoaikaiset tunnukset

Alueella on säilytetty paljon neuvostoajan symboleja ja otettu viralliseen käyttöön. Esimerkkejä näistä ovat sirppi ja vasara valtion vaakunassa ja neuvostounivormuja kantavat poliisit sekä sotilaat. Pääkaupungissa Tiraspolissa on Vladimir Leninin patsaita, joista suurin on parlamenttitalon edessä. Pääkaupungissa on myös Marxin ja muiden kuuluisien kommunistien patsaita ja heidän mukaansa on nimetty katuja, kuten Strada Karl Liebknecht, Strada Karl Marx ja Strada Rosa Luxemburg. Sekä vaakuna että lippu ovat lähes samanlaiset kuin mitä Moldovan sosialistinen neuvostotasavalta käytti.
Talous ja infrastruktuuri

Bruttokansantuote on paikallisen hallinnon tietojen mukaan noin 585,6 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja henkeä kohden 1 076 (2006), mikä on vähän enemmän kuin Moldovassa, joka on Euroopan köyhin maa. Vuonna 2003 alueen yritykset olivat kaikki aluehallinnon omistuksessa, mutta nykyään on myös yksityisiä yrityksiä. Suurin yritys on Moldavski metallurgitšeski zavod (MMZ) Rîbnițassa, jonka omistaa venäläinen Metalloinvest (Ališer Usmanov). Uudenaikainen tehdas tuottaa noin miljoona tonnia terästä vuodessa (2004). Traspolissa on suuri tekstiilitehdas Tirotex ja alkoholijuomia valmistava Kvint ja Dnestrovskissa Moldavskaja GRES-voimala. Vähittäiskaupan alalla toimii Sheriff. Alueella on käytössä oma valuutta, Transnistrian rupla. Raha on vapaasti vaihdettava, mutta käytännössä vain Transnistriassa.
Suuri osa Moldovan neuvostotasavallan teollisuudesta, etenkin sähköntuotannosta oli Transnistriassa. Toisen maailmansodan jälkeen alue teollistui ja 1990 se tuotti 40 prosenttia Moldavian bruttokansantulosta ja 90 prosenttia sähköntuotannosta.
Joukkoliikennettä käytetään paljon alueella. Tiraspolissa on rautatieasema ja linja-autoyhteydet ovat vilkkaat Moldovan pääkaupunkiin Chișinăuhun ja Ukrainaan. Vakituisia linjoja ajavat paikallisliikenteen minibussit eli maršrutkat ovat hyvin yleisiä joukkoliikenteen välineitä.
Kirjallisuutta

Pitkänen S. ja V.-J. Sutinen: Moldova, s. Transnistriasta erityisesti s. 279–330.  Turku:  Savukeidas Kustannus, 2010.  ISBN 978-952-5500-76-9  Kirjan kuvaus kustantajan sivulla Viitattu 18.10.2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Transnistria Wikimedia Commonsissa
Moldovan hallintopiirit
| --- | --- |
Kaupunkipiirit:  Chișinău  Bălți  Bender 
Hallintopiirit:  Anenii Noi  Basarabeasca  Briceni  Cahul  Cantemir  Călărași  Căușeni  Cimișlia  Criuleni  Dondușeni  Drochia  Dubăsari  Edineț  Fălești  Florești  Glodeni  Hîncești  Ialoveni  Leova  Nisporeni  Ocnița  Orhei  Rezina  Rîșcani  Sîngerei  Soroca  Strășeni  Șoldănești  Ștefan Vodă  Taraclia  Telenești  Ungheni 
Itsehallinnolliset alueet:  Gagauzia  Transnistria 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Tšekki 
Muut:  IdRef 
Transnistrian parlamenttitalo Tiraspolissa
Transnistrian hallinnolliset alueet
Saor

| Saor |
| --- | --- |
 Saor soittamassa Dark Troll Open Air -tapahtumassa vuonna 2023.
Tiedot
Toiminnassa:  2013–
Tyylilaji:  folk metal, black metal
Levy-yhtiö:  Season of Mist   Avantgarde Music  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saor on skotlantilainen vuonna 2013 perustettu metallimusiikin yhtye. Tyylilajia on kutsuttu tunnelmalliseksi black metaliksi ja folk metaliksi. Vuodesta 2012 vuoteen 2013 yhtye toimi nimellä Àrsaidh.
Yhtyeen ainoa varsinainen jäsen on Andy Marshall, joka on vastuussa kaikista soittimista ja laulusta. Yhtyeen nimi tarkoittaa vapaata gaelin kielellä.
Diskografia > Studioalbumit

Roots (2013)
Aura (2014)
Guardians (2016)
Forgotten Paths (2019)
Origins (2022)
Amidst the Ruins (2025)
Aiheesta muualla

Saor Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Mikael Kotkaniemi

| Mikael Kotkaniemi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1969 (ikä 55) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  Jääkiekko: 1990–1999   Kaukalopallo: 2000–2007
Aik. seurat:  Jääkiekko:    Karhu-Kissat 1987–1993    HIFK 1990–1991    Ässät 1993–1995, 1996–1999    Herning IK 1995–1996    Olofströms IK 1997–1998    Heilbronner EC 1997–1998    KalPa 1998–1999   Kaukalopallo:    Porin Kärpät 2000–2007
Valmennusura
Vuodet:  2006–
Seurat:  Ässät U20 (apuv. 2006–2009) Ässät U18 (pääv. 2009–2011) Ässät (apuv. 2011–2013) HCK (pääv. 2013–2014) Karhu HT (pääv. 2015–2016) Ässät (pääv. 2016) Ässät (apuv. 2016–2018) Ässät (pääv. 2018) Karhu HT (pääv. 2020–2021) Lukko U20 (pääv. 2021–)
Mikael Kotkaniemi (s. 30. huhtikuuta 1969 Tampere) on suomalainen jääkiekkovalmentaja, entinen jääkiekkoilija ja Porin Ässien entinen päävalmentaja.
Pelaajaura

Kotkaniemi on HIFK:n kasvatti, joka aloitti uransa aikuisten sarjoissa vuonna 1987 Karhu-Kissojen joukkueessa II divisioonassa. Hän pelasi seurassa aina vuoteen 1993 saakka. Kaudella 1990–1991 Kotkaniemi esiintyi HIFK:n liigajoukkueen riveissä neljässä ottelussa. Karhu-Kissoissa Kotkaniemi muodosti kuuluisan "Petolintuketjun" yhdessä Petri Variksen ja Jari Korpisalon kanssa. He kaikki aloittivat myöhemmin liigauransa Ässissä.
Vuonna 1993 Kotkaniemi siirtyi Porin Ässiin, jossa voitti SM-pronssia kaudella 1994–1995. Hän päätti liigauransa KalPassa vuonna 1999. Yhteensä Kotkaniemi pelasi SM-liigassa 218 ottelua tehopistein 29+37=66. Pudotuspeliotteluita hänelle kertyi 16 (2+0=2). Kauden 1995–1996 Kotkaniemi esiintyi Tanskan jääkiekkoliigassa Herning IK:n joukkueessa. Hän pelasi urallaan myös Ruotsissa ja Saksassa.
Lopetettuaan jääkiekkoilun Kotkaniemi ryhtyi pelaamaan kaukalopalloa Porin Kärppien joukkueessa. Suomen mestaruuden hän voitti seurassa vuosina 2005 ja 2006.
Valmennusura

Valmennusuransa Kotkaniemi aloitti Ässien juniorijoukkueissa vuonna 2006. Ässien liigajoukkueessa Kotkaniemi toimi kakkosvalmentajana vuosina 2011–2013 ja oli mukana voittamassa mestaruutta keväällä 2013. Kaudeksi 2013–2014 Kotkaniemi siirtyi HC Keski-Uusimaan päävalmentajaksi. Kotkaniemi jatkoi samaan aikaan Jyrki Ahon johtamassa Ässien valmennusryhmässä kakkosvalmentajana. Hän palasi Liigaan ja Porin Ässiin 11 ottelun ajaksi helmikuussa 2016, kun Ässät antoi potkut päävalmentaja Pekka Rautakalliolle. Syksyllä 2017 Ässät tiedotti että Jyrki Aho ei jatka Ässissä seuraavana syksynä, ja että tuolloin Kotkaniemi aloittaa päävalmentajana kevääseen 2020 asti ulottuvalla sopimuksella. Hän nousi kuitenkin vastuuvalmentajan paikalle jo tammikuussa 2018, kun Ässät erotti Jyrki Ahon heikosti sujuneiden peliotteiden takia. Kotkaniemen johtamana Ässät eteni puolivälieriin asti, mutta hävisi Oulun Kärpille otteluvoitoin 4–1.
Ässien syksy Kotkaniemen alaisuudessa sujui kuitenkin heikosti, joukkue jumittui jo aikaisin sarjan viimeiseksi, eikä Kotkaniemi saanut peliä tuloksellisesti parannettua. Hänet erotettiin lopulta marraskuussa 20 ottelun jälkeen, joista Ässät saavutti vain kuusi voittoa ja 15 pistettä. Tilalle pestattiin loppukaudeksi pitkän linjan apuvalmentaja Pasi Kaukoranta Ässien apuvalmentajan paikalta. Kotkaniemen päävalmentajasopimus irtisanottiin marraskuussa 2018. Syksyllä 2020 Kotkaniemi aloitti Karhu HT:n päävalmentajana. Kotkaniemen valmentama joukkue voitti Suomi-sarjan mestaruuden. Kaudesta 2021–2022 lähtien Kotkaniemi on toiminut Rauman Lukon U20-joukkueen päävalmentajana.
Perhe

Mikael Kotkaniemen äiti oli näyttelijä Kirsti Wallasvaara, isä teatteriohjaaja Pentti Kotkaniemi ja sisarpuoli näyttelijä Saara Kotkaniemi. Kotkaniemen molemmat pojat pelaavat jääkiekkoa: Kasperi (s. 1999) on maalivahti ja Jesperi (s. 2000) hyökkääjä.
Teollisuuskatu

| Teollisuuskatu> Industrigatan |
| --- | --- |
 Risteys, josta Teollisuuskatu alkaa. Etualalla Junatie.
Kaupunki:  Helsinki
Tieluokka:  pääkatu
Alkupiste:  Vääksyntien ja Junatien risteys (Vallila)
Päätepiste:  Ratapihantie (Pasila)
Kaistaluku:  pääosin nelikaistainen
Katso myös:  Teollisuuskatu Commonsissa
Katu itään Dallapénpuiston kohdalla.
Näkymä länteen. Taustalla S-ryhmän pääkonttori Ässäkeskus.
Teollisuuskatu (ruots. Industrigatan) on katu Vallilan kaupunginosassa Helsingissä. Poikittaissuuntainen katu on Pasilan ja Sörnäisten välinen monikaistainen pääyhteys, jota käyttää noin 20 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Hieman moottoritietä muistuttava katu on paikoitellen yli 50 metriä leveä, ja sen nopeusrajoitus on 50 km/h.
Liikenne laaksomaisen väylän yli kulkee silloilla, ja katua on kutsuttu vaikeaksi ylittää. Katu halkaisee Vallilan kahtia, ja sen on sanottu suosivan autojen läpikulkua ja olevan haastava kevyelle liikenteelle. Alueen uudella kaavarungolla uusine liikenneratkaisuineen ja viherkatuineen pyritään vähentämään kadun väylämäisyyttä, ja katualuetta halutaan kehittää työpaikka-alueena ja ydinkeskustan jatkeena.
Kadun molemmin puolin on rakentunut asuinkerrostaloja ja toimistorakennuksia, ja pohjoispuolella sijaitsee muun muassa Puu-Vallila. Eteläpuolella kadun varrella sijaitsevat historiallinen Pasilan konepaja sekä Dallapénpuistona tunnettu puistoalue. Kadulta on ramppi Sturenkadulle. Topografisesti katu on miltei koko leveydeltään Pasilasta Sörnäisiin ulottuneen vanhan laakson pohjaa, ja sen maisemarakenne on selvimmin näkyvissä Hämeentien ja Sturenkadun ylikulkusilloilta.
Raskas liikenne käyttää Teollisuuskatua liikkuessaan läntisen ja itäisen kantakaupungin välillä. Kadun länsipäähän vuonna 2019 valmistunut Teollisuuskadun tunneli alittaa pääradan ja yhdistää Teollisuuskadun Veturitiehen. Aiemmin Teollisuuskatu päättyi risteykseen Ratapihantien kanssa, ja autoilijoiden reitti länteen kulki Pasilansiltaa pitkin.
Historia

Nykyisen Teollisuuskadun eteläreunaa pitkin kulki aikaisemmin Sörnäisten satamarata. Laaksoon rakennettu satamarata valmistui vuonna 1863, ja Helsingin uusi teollisuusvyöhyke kasvoi sen varteen. Kiskot kulkivat Pasilan ratapihalta Sörnäisten satamaan, ja matkalla Pasilan konepaja ja Vallilan tavara-asema muodostivat merkittävän rautatiealueen. Teollisuuskatu rakennettiin myöhemmin nykyistä kapeampana radan viereen sen pohjoispuolelle, ja se ulottui alun perin vain Hämeentieltä Jämsänkadulle.  1960-luvun alussa rata siirrettiin uudelle reitille tunnelin läpi Vallilanlaaksoon ja Hermannin rantatielle. Satamaradan vaikutus alueen liikenneratkaisuissa, kaupunkirakenteessa ja ajallisesti kerroksellisessa rakennuskannassa on edelleen nähtävissä: kadun luonne ylikulkusiltoineen ja rinnakkaisine katulinjoineen on muusta kaupunkirakenteesta irrallinen ja jopa ratapihamainen, eikä katualue ole kovin vehreä.
Sturenkadun silta 1930-luvulla. Vuoteen 1965 saakka satamaradan kiskot kulkivat Teollisuuskatua pitkin.
Näkymä Sturenkadun sillalta itään vuonna 1968. Kiskot johtavat tavara-asemalle.
Käytöstä poistetun rataosuuden välille rakennettiin liikenneväylä, Junatie. Alun perin se kulki Teollisuuskadun itäosan vieressä vain kapean vihervyöhykkeen siitä erottamana, mutta kaareutui länsipäässään etelään päättyen Aleksis Kiven kadulle Harjukadun risteyksessä. Myöhemmin liikennejärjestelyjä muutettiin siten, että Junatie muodostui Teollisuuskadun suoranaiseksi jatkeeksi, ja samalla alkuperäisen Teollisuuskadun itäisin, Hämeentielle johtanut ramppimainen osuus muutettiin Teollisuuskuja-nimiseksi kevyen liikenteen väyläksi.
Ratalinjauksen muututtua Teollisuuskadulle jäivät käyttöön ainoastaan tavara-asemalle ja konepajalle johtaneet osuudet. Konepajan osuus hallitsi kadun länsipään maisemaa vielä 2000-luvun alussa. Satamarata purettiin kokonaan vuosina 2009–2010. Purkamisen jälkeen kadun länsipää uusittiin täysin. Teollisuuskadun tunnelin rakentamisen yhteydessä purettiin kadun jatkeeksi 1980-luvulla rakennettu, Ratapihantielle johtanut kaksikaistainen ramppi, ja kadun yli rakennettiin uusi Konepajansilta-niminen kevyen liikenteen silta. Tietunnelin sisäänkäynnillä on yhdet kaistat molempiin suuntiin. Kaistat Ratapihantielle ovat yksisuuntaisia, ja niiden vierellä jyrkähkössä rinteessä ovat myös pyöräily- ja jalankulkukaistat.
Tulevaisuus

Teollisuuskadun akseliksi nimetty yhteys Pasilan ja Kalasataman välillä on Helsingin vuoden 2016 yleiskaavassa merkitty keskustatoimintojen alueeksi. Teollisuuskadusta suunnitellaan uutta elävää pääkatua, ”työpaikkojen, tapahtumien ja kulttuurin yhteenliittymää”. Uutta asumista kadun varrelle ei suunnitella.
Helsingin Wall Street -nimellä tunnetun uuden kaavarungon mukaan kadulle voisi valmistua muun muassa lisä­rakentamista, pyöräreittejä ja omalle nurmiraiteelle rakennettava pikaraitiotie eli Raide-Jokeri 0. Se korvaisi nykyisen runkolinjan 500. Kadun pohjoisemmilta kaistoilta saatetaan poistaa autoliikenne. Teollisuuskadun raitiotie vaatisi suuria infrastruktuurimuutoksia sekä Teollisuuskadulla että Junatien ja Sörnäisten rantatien liittymässä, mutta toteutuessaan se voisi yhdistää Pasilan jokerilinjana Herttoniemeen.
Rakennuksia kadun varrella

Pasilan konepaja, 1903
Harjun nuorisotalo, 1923
OP-ryhmän pääkonttori, 2015
Kadunvarren liiketiloja ovat muun muassa kylmäasema ja hampurilaisravintola. Lähes 90 prosenttia Teollisuuskadun kiinteistöistä on yksityisomistuksessa.
Rakennuksia kadun varrella > Purettuja rakennuksia

Vallilan tavara-asema, purettu 2000-luvun alussa
Poikkikadut idästä länteen

Kustaankatu (etelään)
Päijänteenkatu (pohjoiseen)
Sturenkatu (tonttikatu etelään ja Satamaradankadulle)
Bruno Granholmin kuja (etelään)
Telekatu (pohjoiseen)
Töysänkatu (pohjoiseen)
Traverssikuja (etelään)
Jämsänkatu (pohjoiseen)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teollisuuskatu Wikimedia Commonsissa
Ilmakuva Teollisuuskadun akselin kaavarungosta
Helsingin kaupunki kaipailee paikallisten ajatuksia Teollisuuskadun akselin kehitykseen Radio Suomi Helsinki. 29.1.2019.
Teollisuuskadun ylittävä Sähköttäjänsilta ja sen takana 2010-luvulla valmistuneita Konepajan alueen taloja.
Vuonna 2015 valmistunut OP-ryhmän pääkonttori.
Maria Pavlovna Mecklenburg-Schwerin

Suuriruhtinatar Maria Pavlovna, Mecklenburg-Scwerinin herttuatar 1880-luvun lopuolla
Suuriruhtinatar Maria Pavlovna ja suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš Romanov lapsineen vuonna 1883
Suuriruhtinatar Maria Pavlovna vuonna 1908. Hänellä on päässä kultasepänliike C. E. Bolinin valmistama Vladimir tiara, jonka hän sai häälahjaksi puolisoltaan vuonna 1874. Sen peri tytär Jelena Vladimirova, jolta sen osti vuonna 1921 kuningatar Mary. Kuuluu nykyisin Englannin kuningassuvulle.
Suuriruhtinatar Maria Pavlovna, alunp. Marie Alexandrine Elisabeth Eleonore von Mecklenburg-Schwerin;  (14. toukokuuta 1854 Ludwigslustin linna, Mecklenburg-Schwerinin suurherttuakunta, Saksan liitto – 6. syyskuuta 1920 Hôtel de la Souveraine, Contrexéville, Vosgesin departementti, Ranska) oli saksalainen herttuatar ja suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš Romanovin puoliso.
Suku ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat Mecklenburg-Schwerinin suurherttua Friedrich Franz II (1823–1883) ja Köstritzin prinsessa Augusta von Reuss (1822–1862). Hänellä oli viisi veljeä, joista vanhimmasta tuli viimeinen suurherttua Friedrich Franz III (1851–1897), joka avioitui sisarensa järjestämänä vuonna 1879 suuriruhtinatar Anastasia Mihailovnan kanssa.
Marie oli kahdeksanvuotias äitinsä kuollessa ja isä avioitui vielä kaksi kertaa uudelleen. Näitten liittojen kautta hänellä oli viisi sisaruspuolta, joista nuorin velipuoli Heinrich von Mecklenburg-Schwerin (1876–1934) avioitui Alankomaitten kuningatar Wilhelminan kanssa vuonna 1901. Heidän tyttärensä oli kuningatar Juliana.
Marie opiskeli laulua Gustav Graben-Hoffmannin johdolla.
Kihlaus ja avioliitto, jälkeläiset

Tavatessaan vuonna 1871 ensimmäisen kerran suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš Romanovin (1847–1909), joka oli Venäjän keisari Aleksanteri II:n ja keisarinna Maria Aleksandrovnan kolmanneksi vanhin poika, Marie oli 17-vuotias. Hän oli hiljattain omasta tahdostaan kihlautunut itseään 16 vuotta vanhemman pikkuserkun serkkunsa Schwarzburg-Rudolstadtin ruhtinas Georg Albert I:n (1838–1890) kanssa.
Marie purki kihlauksen välittömästi, mutta kesti lähes kolme vuotta saada Vladimir vakuuttuneeksi. Vaikka kiinnostus olikin molemminpuolista, ongelmallista oli se, että Marie ehdottomasti kieltäytyi kääntymästä ortodoksisuuteen, mitä oli edellytetty kaikilta Romanovien ulkomaisilta morsiamilta jo monen sukupolven ajan. Naimakauppoja hierottiin kolme vuotta, kunnes keväällä 1874 Aleksanteri II antoi periksi ja salli heidän mennä kihloihin, ja avioliitto solmittiin 28. elokuuta 1974 Talvipalatsin kirkossa.
Päätös ei ollut Venäjällä suosittu varsinkaan niiden suuriruhtinattarien keskuudessa, jotka olivat kääntyneet ortoksiseen uskontoon. Kihlaus merkitsi samalla sitä, että hoviin saapui vahvatahtoinen ja itsevarma nuori nainen, josta tulikin suvun merkittävä voimatekijä. Herttuatar Marie otti nimekseen Maria Pavlovna, joka viittasi hänen esi-isäänsä keisari Paavali I:een.
Heille syntyi viisi lasta:
Aleksandr Vladimirovitš (31. elokuuta 1875 – 16. maaliskuuta 1877), kuoli alle kaksivuotiaana
Kirill Vladimirovitš (1876–1938), avioitui 1905 serkkunsa, prinsessa Victoria Melitan kanssa, heillä oli kolme lasta
Boris Vladimirovitš (24. marraskuuta 1877 – 9. marraskuuta 1943), avioitui vuonna 1919 Zinaida Sergejevna Raševskajan kanssa, liitto oli lapseton
Andrei Vladimirovitš (14. toukokuuta 1879 – 30. lokakuuta 1956), avioitui vuonna 1921 prima balleriina Matilde Krzesinskan kanssa, heillä oli yhteinen poika Vladimir
Jelena Vladimirovna (1882–1957), avioitui Kreikan prinssi Nikolaoksen kanssa vuonna 1902, heillä oli kolme lasta
Suuriruhtinatar

Suuriruhtinatar Maria nautti täysin rinnoin Pietarin loistosta ja vauraudesta. Hänestä tulikin pian seurapiirielämän keskipiste, ja kaikki ne, joita ei hyväksytty hovin perinteisiin piireihin, hakeutuivat luontevasti hänen seuraansa valtavaan 360-huoneiseen Vladimirin palatsiin Palatsirantakadulle. Erittäin viehättävä Maria nautti keskipisteenä olostaan ja oli parhaimmillaan saadessaan neuvoa itseään nuorempia tai kokemattomampia henkilöitä. Hänestä olisi tullut omasta mielestään loistava keisarinna, eikä hän voinut sulattaa sitä, että joutui tyytymään toiseen sijaan. Maria Pavlovna ja vanhempi käly, kruununperijän puoliso tšarevitsa ja tuleva keisarinna Maria Fjodorovna, olivatkin alusta pitäen toistensa kilpailijoita.
Hän oli raivoissaan kun toinen käly, saksalaissyntyinen suuriruhtinatar Elisabet Feodorovna kääntyi vapaaehtoisesti ortodoksiksi avioitumisensa jälkeen vuonna 1891. Maria Pavlovna kääntyi itse ortodoksiksi vasta vuonna 1908.
Suuriruhtinatar Marialle kehittyi peliriippuvuus, mikä johti hänet karkotukseensa hovista, koska hän rikkoi Nikolai II:n tiukkoja uhkapelejä koskevia sääntöjä.