stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petteri Jussila
Ura

Jussila tuli kansallisesti tunnetuksi työskentelemällä ternimaitokapseleiden verkostomarkkinoinnissa. Hän oli naimisissa entisen poliisin Jutta Jussilan (nyk. Larm) kanssa, joka oli tullut tunnetuksi Miss Galaxyna ja varsinkin Suuri seikkailu -tositelevisiosarjan kilpailijana. Pariskunta esiintyi säännöllisesti keltaisen lehdistön sivuilla ja oli tunnettu näyttävästä elämäntyylistään. Petteri Jussila harrasti kehonrakennusta. Jussila tuomittiin 25-vuotiaana törkeästä veropetoksesta ja kirjanpitorikoksesta ehdolliseen vankeuteen. Petteri Jussilan entinen puoliso oli Sari Peltonen.
Jussila aloitti GNLD:n jälleenmyyjänä, toimi muun muassa Matti Nykäsen managerina ja työskenteli keskeisessä osassa ternimaitovalmisteiden verkostomarkkinoinnissa. Tuotteen myynninedistäjinä olivat urheilijat kuten Mika Myllylä. Jussila oli myös mukana yrityksessä kehittää ternimaitokapseleiden myyntiä Pietarissa, mutta yritys ei menestynyt.
Petteri Jussila esiintyi 17. toukokuuta 2004 Yle TV1:n Päivärinta-ohjelmassa "Ternimaitovalmisteet testissä" puolustamassa tuotteitaan. Susanne Päivärinta uteli Jussilalta selvitystä tämän veroveloista ja ternimaitokapseleita markkinoivan yrityksensä omistusjärjestelyistä, miksi Jussilalla ei ollut verotettavaa tuloa ja miksi Petteri Jussila ilmoitti asuvansa ulkomailla. Jussila ei vastannut kysymyksiin ja jätti 31. toukokuuta rikosilmoituksen ohjelmasta. Jussila puolisoineen katsoi Päivärinnan syyllistyneen kunnianloukkaukseen. Petteri Jussilan hukkumisen jälkeen Jutta Jussila kuitenkin peruutti tekemänsä rikosilmoituksen.
Jussilan oli tarkoitus osallistua julkisuuden henkilöiden tositelevisiosarjaan V.I.P. Seikkailu MTV3:lla . Jussila hukkui kotinsa edustalla Näsijärvellä yrittäessään pelastaa veden varaan joutunutta poikaansa 27. heinäkuuta 2004. Petteri Jussila siunattiin hautaan Kalevan kirkossa Tampereella.
Yle TV2 esitti ensimmäisen kerran 7. marraskuuta 2006 Petteri Jussilasta kertovan dokumentin Kansalainen Jussila.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Petteri Jussila – puhetta ternimaidosta
K.P. Ourama: Petteri Jussila in memoriam 1970–2004 (27.7.), Body 13.8.2004, arkistoitu.
archive.org - petterijussila.com, arkistoitu.
Saku Pollarin ohjaama dokumentti Kansalainen Jussila vuodelta 2006 (Youtube)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Eugene Holman

Eugene Holman (s. 27. heinäkuuta 1945 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaissyntyinen kielitieteilijä, englannintaja ja Helsingin yliopiston englannin kielen emerituslehtori.
Holman suoritti BA-tutkinnon Cornellin yliopistossa New Yorkissa ja saapui Suomeen opiskelemaan Helsingin yliopistoon Fulbright- stipendillä vuonna 1966. Helsingin yliopistossa Holman suoritti humanististen tieteiden kandidaatin ja filosofian kandidaatin tutkinnot.
Hän on tutkinut itämerensuomalaisten kielten morfologiaa, englannin kielen historiaa Suomessa, amerikanenglannin erikoispiirteitä, Georg Friedrich Händelin englanninkielisiä oratorioita sekä Viron kielioloja ja politiikkaa. Hän luennoi myös holokaustin historiasta ja pseudohistoriasta.
Holman puhuu englannin, suomen, ruotsin lisäksi unkaria, venäjää, japania, saksaa, viroa , muinaisislantia, latinaa, goottia ja esperantoa. Lisäksi Holman on yksi harvoja vepsän kielen taitajia.
Hän oli mukana ideoimassa, kääntämässä ja koordinoimassa EU:n sponsoroimaa yhdeksänkielistä tietokonepohjaista viron kielen kurssia Eesti keel ja meel.
Näyttelijänä

Holman esitti Aaronia Jukka Sipilän ohjaamassa televisioelokuvassa Shakespearen näytelmästä Titus Andronicus (1970). Lisäksi hänellä oli  päärooli Matti Sokan ohjaamassa elokuvassa Musta Lumikki (1971) jossa hän näytteli somalialaislääkäri Adam Osmania joka retkahti suomalaiseen sairaanhoitajaan Satu Santalaan (Ulla Kivipato) . Holmanilla oli myös sivurooli televisioelokuvassa Doris: Kekkosen päiväkirjat osa 1 (1986).
Julkaisuja > Käännöksiä

Holman on kääntänyt useita tieteellisiä kirjoja ja tutkielmia sekä Suomen valtion julkaisuja suomesta, ruotsista, saksasta, venäjästä ja virosta englanniksi.
Matti Kuusi, Ovambo proverbs: with African parallels, mukana Anja Miller ja Matt T. Salo. (1970).
Tuomo Tuomi, Suomen kielen käänteissanakirja. A Reverse Dictionary of Finnish, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia. (1972).
Matti Kuusi, Ovambo riddles: with comments and vocabularies. (1974).
Jaakko Frösén, Prolegomena to a study of the Greek language in the first centuries A. D.: the problem of koiné and atticism. (1974).
Heikki Paunonen, Idiolectal Variation in Helsinki Urban Speech, International Journal of the Sociology of Language. v. 10. (1976).
Heikki Paunonen, On free Variation. Suomalais-ugrilaisen seuran aikakauskirja v. 72. (1974).
William Copeland (toim.), Finnish-American academic and professional exchanges: analyses and reminiscences. (1984).
Pirjo Honkasalo ja Pekke Lehto (ohj.), Da Capo. (1985).
Työministeriö, Guide for aliens resident in Finland. (1988).
Kalervo. V. Laurikainen, Beyond the atom: the philosophical thought of Wolfgang Pauli. (1988).
Yuri Lotman, Greetings to the symposium. An interview with Yuri Lotman in Helsinki, June 1987, teoksessa: Henri Broms ja Rebecca Kaufmann (toim.), Semiotics of Culture: Proceedings of the 25th Symposium of the Tartu-Moscow School of Semiotics, Imatra, Finland, 27th-29th July, 1987. (1988).
Hannele Hallmann, Household Work and Its Significance to the Individual. (1990).
Pertti Virtaranta, Amerikansuomen sanakirja. A Dictionary of American Finnish. (1992).
Heikki Särkkä, Englantilais-suomalais-englantilainen yleiskielen käyttösanakirja = English-Finnish-English general dictionary. (1992).
Linda Salvia (toim.), The immigrantʾs guide to education in Finland, Opetushallitus. (1993).
Helena Helve, The world view of young people. A longitudinal study of Finnish youth living in a suburb of metropolitan Helsinki. (1993).
Julitta Suomela, Russia Abroad: The Ideological and Political Views of Russian Émigrés in European Russian Newspapers between 1918 and 1940. Tiivistelmä. (2001).
Pangloss AS, Eesti keel ja meel = Estonian language and mind. Yhdeksällä lähdekielellä toimiva tietokonepohjainen viron kielen kurssi (2008).
Hannu Rautkallio, The Jews in Finland. Spared from the Holocaust. (2008).
Aiheesta muualla

Eugene Holman Elonetissä.
Eugene Holman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  DBLP 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Stoalaisuus

Pylväshalli (stoa) Ateenassa.
Stoalaisuus oli hellenistisen filosofian koulukunta, joka vaikutti useiden vuosisatojen ajan antiikin Kreikan ja Rooman yläluokan moraaliseen ajatteluun. Stoalaisuuteen yhdistetään mielenrauhan (ataraksia) tavoittelu ja tunteiden hillintä (apatheia).
Stoalaisuuden perusti Zenon Kitionilainen Ateenassa 300- ja 200-lukujen eaa. vaihteessa. Stoalainen oppi oli suosittu ja eri oloihin mukautuva, ja sillä oli paljon seuraajia kautta Kreikan ja Rooman valtakunnan, aina siihen saakka kun keisari Justinianus I sulki Ateenan pakanalliset filosofikoulut vuonna 529.
Stoalaiset katsoivat intohimoisten tunteiden olevan seurausta virheellisistä arvostelmista. Viisaalla (sofos), moraalisesti ja intellektuaalisesti täydellistyneellä ihmisellä, ei olisi tällaisia tunteita, koska hänellä olisi vain tosia arvostelmia. Metafysiikassa stoalaiset kannattivat sekä kosmista determinismiä että ihmisen tahdon vapautta, ja katsoivat, että ihmiselle on hyveellistä omata sellainen tahto (prohairesis), joka on luonnon mukainen. Tämän vuoksi stoalaiset esittivät filosofiansa elämäntapana, jossa oleellista ei ollut se, mitä henkilö sanoi, vaan se, miten hän eli. Myöhemmät roomalaiset stoalaiset, kuten Seneca ja Epiktetos, painottivat hyveen olevan ainoa asia, joka on tarpeen ihmisen onnellisuudelle. Näin stoalainen viisas oli immuuni ulkoa päin kohtaaville onnettomuuksille. Tästä on seurausta ajatus stoalaisesta mielentyyneydestä onnettomuuksien edessä, vaikkakaan yleensä ei oteta huomioon, että stoalaisuudessa vain viisaan saatettiin nähdä olevan todella vapaa, ja että kaikki moraalin huonous oli yhtä paheellista.
Stoalaisuus asetetaan usein vastakkain epikurolaisuuden kanssa. Tähän ovat syinä muun muassa päinvastaiset näkemykset onnellisuuden olemuksesta sekä se, että stoalaiset uskoivat kohtaloon ja Jumalan läsnäoloon tässä maailmassa, kun taas epikurolaiset kielsivät kummankin.
Filosofia

»Filosofia ei lupaa hankkia ihmiselle mitään mikä on hänen itsensä ulkopuolella. Muutenhan se ottaisi vastatakseen sellaisesta mikä ei ole sen omaa materiaalia. Niin kuin kirvesmiehellä on materiaalina puu ja kuvanveistäjällä pronssi, siten on elämisentaidon materiaalina kunkin oma elämä.»
Stoalaiset muotoilivat yhtenäisen todellisuuskäsityksen, joka koostui muodollisesta logiikasta, monistisesta materialistisesta fysiikasta ja naturalistisesta etiikasta. Näistä stoalaiset korostivat etiikkaa tärkeimpänä tiedonalana ja inhimillisen tiedon varsinaisena päämääränä, mutta he myös kehittivät logiikan ja luonnontieteen teorioita tukemaan eettisiä oppejaan.
Myöhemmät roomalaiset stoalaiset korostivat elämistä sopusoinnussa todellisuuden kanssa, jonka tapahtumia ihmiset eivät kykene suoraan hallitsemaan. Uuden ajan filosofeille stoalaisten logiikan teoriat ovat puolestaan olleet stoalaista etiikkaa kiinnostavampia.
Stoalaisten mukaan hyve on ainoa todella hyvä asia. Hyveellinen on se, joka on saavuttanut onnellisuuden tiedon avulla. Hyveellinen ihminen löytää onnellisuuden itse ja on riippumaton ulkomaailmasta. Riippumattomuus ulkomaailmasta saavutetaan hallitsemalla omia tunteita. Stoalaiset opettivat itsekontrollin ja mielenlujuuden kehittämistä keinona voittaa haitalliset tunteet.
Stoalaiset korostivat rationaalisuutta eli järjenmukaisuutta. He näkivät, että kaikille asioille löytyi jokin selitys: esimerkiksi kuolema oli luonnonlakien sanelema selvyys. Stoalaisuuden mukaan objektiiviseksi ajattelijaksi tuleminen mahdollistaa sen, että ihminen ymmärtää universaalin järjen (logos). Hyve koostuu tahdosta, joka on sopusoinnussa luonnon kanssa.
Khrysippos kehitti useita vertauksia filosofian eri osa-alueiden välisistä suhteista. Erään vertauksen mukaan filosofia on kuin eliö: logiikka vastaa luita ja hermoja, etiikka lihaa ja fysiikka sielua. Toisen vertauksen mukaan filosofia on kuin muna: logiikka vastaa kuorta, etiikka valkuaista ja fysiikka keltuaista. Kenties tunnetuimman vertauksen mukaan filosofia on kuin puutarha: puutarhan alueen rajaava aita vastaa logiikkaa, sen tuottamat kasvit etiikkaa ja sen maaperä, jonka pohjalta etiikan kasvusto nousee, fysiikkaa.
Filosofia > Logiikka

Logiikassa stoalaiset kehittivät ensimmäisenä propositiologiikkaa eli lauselogiikkaa. Näin he laajensivat Aristoteleen kehittämää syllogistiikkaa lisäämällä siihen konnektiivit ja (konjunktio), tai (disjunktio), jos (implikaatio) ja ei (negaatio), ja keskittymällä termien sijasta kokonaisten väitelauseiden välisiin suhteisiin.
Stoalainen logiikka sai vaikutteita dialektisesta koulukunnasta. Zenon oli dialektikko Diodoros Kronoksen oppilas. Myöhempää Khrysipposta voidaan pitää antiikin toisena suurena loogikkona Aristoteleen ohella. Stoalainen propositiologiikka, jonka keskeisenä osana oli deduktiivinen järjestelmä, on hänen kehittämänsä.
Stoalainen logiikka mahdollisti seuraavan kaltaisten uudenlaisten päätelmien esittämisen:
Antiikin aikana sanottiin, että jos jumalat käyttäisivät logiikkaa, se saattaisi olla Khrysippoksen logiikkaa. Diogenes Babylonialainen ja Antipatros Tarsoslainen systematisoivat Khrysippoksen logiikkaa ja tekivät siihen vähäisiä laajennoksia. Myöhemmän antiikin aikana aristoteelista ja stoalaista logiikkaa yhdisteltiin usein.
Filosofia > Tietoteoria

Tietoteoriassa stoalaiset uskoivat siihen, että varmaa tietoa voidaan saavuttaa järjen avulla. Totuus voidaan erottaa virhepäätelmistä, vaikka käytännössä onkin usein mahdollista päästä vain likiarvoihin. Stoalaisten mukaan aistit ottavat jatkuvasti vastaan aistimuksia: sykähdyksiä, jotka siirtyvät aistimisen kohteista aistien kautta mieleen, johon ne jättävät vaikutelmansa (fantasia). Mielellä on kyky tehdä arvostelmia (synkatathesis), eli hyväksyä tai hylätä vaikutelma. Näin se saattoi erottaa todellisuuden oikeellisen representaation väärästä.
»"[M]uodosta aina määritelmä tai kuvaus vaikutelman synnyttävästä kohteesta, niin että näet, millainen se on olemukseltaan, alastomana, kokonaisuutena ja osina, ja sano itseksesi sen oikea nimi ja niiden nimet, joista se on muodostunut ja joiksi se hajoaa. Mikään ei edistä ylevämielisyyttä niin kuin se, että kykenee tutkimaan kaikkea elämässä kohtaamaansa järjestelmällisesti ja totuudenmukaisesti ja katsomaan sitä keskittyen aina samalla kysymään, millaista käyttöä tällä on ja millaisessa maailmanjärjestyksessä ja mikä arvo sillä on kokonaisuuden kannalta ja mikä ihmisen kannalta [...]"»
Jotkut vaikutelmat voidaan hyväksyä välittömästi, mutta joillekin voidaan antaa vain eritasoinen empivä hyväksyntä, joka voidaan nimittää uskomukseksi tai mielipiteeksi (doksa). Voimme saavuttaa ainoastaan järjen avulla selvän ymmärryksen ja vakaumuksen (katalepsis). Varmaan ja toteen tietoon (episteme), jonka ainoastaan stoalainen viisas voi saavuttaa, voidaan päästä vain vahvistamalla vakaumus vertaisten kokemuksia ja ihmiskunnan kollektiivisia arvostelmia vastaan.
Filosofia > Etiikka > Apatheia ja tunteet

Antiikin ajalla eläneet stoalaiset on usein ymmärretty väärin, koska heidän käyttämänsä termit merkitsivät heidän aikanaan eri asiaa kuin nykyään. Nimitys "stoalainen" tarkoittaa nykyään usein "tunteetonta", koska stoalaiset opettivat vapautta intohimoista ja muista tunteista. Stoalaisten tavoitteena oli apatheia eli "tunteeton tila", "tunteiden puuttuminen" (a-, "epä-" + pathos, "tunne").
Antiikin aikana sanaan "tunne" sisällytettiin kuitenkin suuri joukko inhimillisiä tuntemuksia ja intohimoja, joista monet olivat kielteisiä, kuten viha, pelko, kipu, nautinto, tuska, halu, jne. Stoalaisten tarkoituksena ei ollut tunteiden täydellinen kuolettaminen, vaan niistä aiheutuvien ongelmien välttäminen niin, että turhista arvoasetelmista luovutaan. Sanalla apatia ei näin ollen tarkoitettu "tylsämielistä välinpitämättömyyttä", kuten nykyään, vaan ennemmin objektiivisuutta ja "selkeää arvostelmaa" todellisuudesta, sekä näistä seuraavaa järkkymätöntä mielenrauhaa.
Tunneteoriassaan stoalaiset erottivat toisistaan käsitteet pathos, joka käännetään yleensä passioksi (pathos, mon. pathē), eli tuntemukset jotka saavat alkunsa väärästä arvostelmasta; propathos eli vaistonvarainen reaktio (esim. kalpeneminen tai vapina vaaran uhatessa); sekä eupathos, eli tuntemukset jotka saavat alkunsa oikeasta arvostelmasta, joka oli stoalaisen viisaan merkki.
Stoalaiset ylistivät järkeä tunteiden hillitsemisen välineenä, ja lainasivat kyynikoilta etiikkansa pohjaksi sen ajatuksen, että hyvyys sisältyy sielun itsensä tilaan — viisauteen ja itsekuriin. Stoalainen etiikka painotti sääntöä: "Seuraa, minne järki sinut johtaa". Siksi ihmisen tulee pyrkiä vapautumaan intohimoista eli passioista — pitäen mielessä, että antiikin aikana passio tarkoitti paitsi ”intohimoa” myös ”kärsimystä”.
Tavoitteena oli siis vapautua kärsimyksestä apatheian (kirjaimellisesti, ”ei-passioita”) kautta, missä ”apatia” tuli ymmärtää antiikin aikaisessa merkityksessä — olemalla objektiivinen, omaamalla ”selkeitä arvostelmia” todellisuudesta ja säilyttämällä mielentyyneys elämän hyvien ja huonojen hetkien aikana. Tässä stoalaisessa ajatusmaailmassa on yhtäläisyyksiä buddhalaisuuden neljän jalon totuuden kanssa: Koko elämä on kärsimystä, kärsimys johtuu elämänhalusta, kärsimyksestä voidaan vapautua, mietiskely ja hyve voivat vapauttaa kärsimyksestä.
Filosofia > Etiikka > Hyveet

Stoalaisen etiikan mukaan hyvää olivat vain ihmisessä olevat hyveet, samoin pahaa vain hänessä olevat paheet. Ulkopuolelta tulevat asiat eivät olleet hyvää eivätkä pahaa, vaan yhdentekeviä. Siksi ihmisen ei tullut suhtautua niihin tunteilla, koska muuten hän kärsisi vain tuskaa. Tunteet olivat ikään kuin epätosia uskomuksia asioiden tiloista, joko jo koettuna tai vasta ennakoituna. Epätosina uskomuksina ihmisen tuli siis välttää niitä. Hänen ei tullut toivoa saavansa jotain mitä hänellä ei ole, koska hän pettyy, jos ei saavutakaan sitä. Hänen ei tullut pelätä menettävänsä jotain mitä hänellä on, koska hän kärsisi, jos pelko toteutuisi.
Sokratesta seuraten stoalaiset opettivat, että onnettomuus ja paha ovat tietämättömyyden seurausta. Jos joku käyttäytyy huonosti, se johtuu siitä, että hän on tietämätön itsessään olevasta universaalista järjestä, ja jos hän on onneton, se johtuu siitä, että hän on unohtanut kuinka luonnollisesti kaikki todellisuudessa toimii. Filosofia toimii ratkaisuna onnettomuuteen ja pahaan. Siihen kuuluu ihmisen oman käytöksen ja tehtyjen arvostelmien tarkastelu, ja sen määrittely, ovatko ne seuranneet luonnon universaalista järjestä, vai sille vastakkaisista omista haluista.
Hyveistä käytettiin stoalaisuudessa termiä kathēkonta, luonnon mukaiset teot. Stoalaisuuden neljä kardinaalihyvettä olivat viisaus (sofia), rohkeus (andreia), oikeudenmukaisuus (dikaiosynē) ja kohtuullisuus (sōfrosynē). Nämä hyveet on johdettu suoraan Platonin opetuksista. Paheista käytettiin termiä hamartemata (virheet, onnettomuudet, rikokset).
Hyveiden ja paheiden dikotomian luonteesta seurasi, että suuri joukko tekoja jäi niiden välille. Asiat, jotka ovat moraalilain ulkopuolella, eli jotka eivät ole hyödyksi eivätkä haitaksi moraalin kannalta ja siksi eivät ole sen enempää vaadittuja kuin kiellettyjäkään, olivat stoalaisten mielestä yhdentekeviä (adiafora). Vähitellen yhdentekevät asiat alettiin jakaa edelleen kolmeen lajiin: asiat, joita tuli suosia, koska ne auttoivat elämistä luonnon mukaan; asiat, joita tuli välttää, koska ne vaikeuttivat elämistä luonnon mukaan; sekä todella yhdentekevät asiat.
Filosofia > Yhteiskuntafilosofia

Stoalaisuudelle oli ominaista maailmankansalaisuuden eli kosmopoliittisuuden korostaminen. Stoalaisten mukaan kaikki ihmiset ovat saman universaalin hengen ilmentymiä ja siksi heidän tulisi elää keskenään veljellisessä rakkaudessa ja valmiina auttamaan toisiaan. Keskusteluissaan Epiktetos sanoo ihmisen suhteesta maailmaan: ”Jokainen ihminen on ensisijaisesti yhteisönsä kansalainen, mutta hän on myös jumalien ja ihmisten suuren valtion jäsen, josta kaupunkivaltio on vain jäljitelmä”. Tässä on kaikuja Sokrateen opetuksesta. Epiktetoksen mukaan tämä sanoi: ”En ole ateenalainen tai kreikkalainen, vaan maailman kansalainen.”
Tähän perustuen stoalaiset kannattivat kaikkien ihmisten tasavertaisuutta. Heidän mielestään yhteiskunnallisen aseman ja varallisuuden kaltaisilla ulkoisilla eroilla ei ole merkitystä ihmisten välisissä suhteissa. Myös stoalaisten näkemykset sukupuolesta ja seksuaalisuudesta olivat omana aikanaan radikaaleja; he katsoivat, ettei myöskään sukupuoli vaikuta ihmisen kykyihin, minkä vuoksi sukupuolten välillä ei ole hierarkista asetelmaa, ja tytöt ja pojat voivat saada yhtäläisen kasvatuksen.
Stoalaiset tunnettiin myös siitä, että he kannattivat lempeyttä orjia kohtaan. Seneca kirjoitti: ”se, jota kutsut orjaksesi, on syntynyt samoista siemenistä, nauttii samasta taivaasta, hengittää samoin, elää samoin, kuolee samoin!”
Filosofia > Filosofiset harjoitukset

Stoalaiselle filosofia ei tarkoittanut pelkästään joukkoa uskomuksia tai eettisiä väittämiä — se oli elämäntapa, joka koostui jatkuvasta harjoituksesta tai koulutuksesta (áskēsis). Filosofisiin ja henkisiin harjoituksiin kuului logiikkaa, sokraattista dialektiikkaa ja mietiskelyä, kuolevaisuuden tutkiskelua, huomion keskittämistä nykyhetkeen, jokapäiväisten ongelmien ja mahdollisten ratkaisujen mietiskelyä, muistiinpanoja (hypomnemata), ja niin edelleen. Filosofia oli aktiivinen itsensä harjoittamisen ja asioiden itselleen muistuttelun prosessi.
Marcus Aurelius kuvaa teoksessaan Itselleni useita stoalaisia harjoituksia. Esimerkiksi:
»Varhain aamulla sano itsellesi: Joudun kohtaamaan virkaintoisen, kiittämättömän, väkivaltaisen, juonikkaan, kateellisen, itsekkään miehen. Kaikki tämä on tullut heidän osakseen, koska he ovat tietämättömiä hyvästä ja pahasta. Mutta minä olen nähnyt, että hyvän luonto on jalo ja että pahan luonto on alhainen ja että vieläpä tuon väärintekijän luonto on minulle sukua [...] eikä ole mahdollista, että kukaan heistä minua vahingoittaisi. Sillä kukaan ei saa minua sekaantumaan alhaiseen, enkä voi suuttua sukulaiselleni enkä vihata häntä, koska olemme syntyneet yhteistyöhön [...]»
Stoalaisuus ja kristinusko

Vaikka monet varhaiskristilliset kirkkoisät lukivat stoalaisen filosofian pakanallisiin paheisiin kaiken muun filosofian kanssa, monia sen piirteitä pidettiin kuitenkin suuressa arvossa. Tämä koski erityisesti luonnollista lakia, josta tuli merkittävä osa katolisen kirkon ja varhaisen Yhdysvaltojen maallisen julkisen moraalin oppia. Keskeinen stoalainen ajatus Logoksesta vaikutti kristilliseen ajatteluun Jeesuksesta ja esiintyy muun muassa Johanneksen evankeliumin alussa.
Stoalainen ajatus hyveestä maailmankaikkeuden järjestykseen mukautumisena vertautuu samoin kristilliseen moraalikäsitykseen. Sekä stoalaisuus että kristinusko kannattavat askeesia suhteessa intohimoihin, mikä mahdollistaa ihmisen korkeampien mahdollisuuksien kehittämisen. Kummatkin katsovat, että ihmisellä on sisäinen vapaus ulkoisen maailman edessä, ja uskovat ihmisen olevan samankaltaisuussuhteessa Jumalan kanssa.
Justinos Marttyyri ylisti stoalaista etiikkaa, ja Tertullianus arvosti suuresti stoalaista Senecaa. Stoalainen maailmankansalaisuus vaikutti Augustinuksen ajatuksiin, jotka hän esitti teoksessaan Jumalan valtio. Stoalaisuus vaikutti myös Boëthiuksen teokseen Filosofian lohdutus, joka esittelee kristillistä moraalia antiikin pakanallisen filosofian kautta. Teos vaikutti suuresti keskiajan ajatteluun.
Tunnettu tyyneysrukous, joka laitetaan usein Reinhold Niebuhrin nimiin, voidaan nähdä hyvin stoalaisena:
»Jumala suokoon minulle tyyneyttä hyväksyä asiat, joita en voi muuttaa, rohkeutta muuttaa ne jotka voin ja viisautta erottaa nämä kaksi toisistaan.»
Uusstoalaisuus oli renessanssin aikana syntynyt liike, joka pyrki yhdistelemään stoalaisuutta kristinuskoon.
Stoalaisuuden ja kristinuskon välillä on kuitenkin myös suuria eroja. Eräs ero on stoalaisuuden panteismi, jossa Jumala ei ole koskaan täydellisen tuonpuoleinen vaan aina läsnä oleva. Kristinusko henkilöi Jumalan maailman luojaksi, mutta stoalaisuus yhdistää Jumalan kaikkeuden kokonaisuuteen. Päinvastoin kuin kristinuskossa, stoalaisuudessa ei ole ajatusta kaikkeuden alusta tai lopullisesta lopusta, eikä myöskään ajatusta yksilöllisten sielujen säilymisestä kuoleman jälkeen.
Nykyinen käyttö

Nykyään termi ”stoalainen” viittaa usein johonkuhun, joka on välinpitämätön nautinnon, kivun, ilon ja surun suhteen, tai joka tukahduttaa tunteet ja säilyttää aina mielenrauhansa. Tässä mielessä termin käyttö ei ole yhtä harhaanjohtavaa historiallisen todellisuuden suhteen kuin esimerkiksi termin ”epikurolainen” käyttö nykyään usein on.