stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Donato Bramante

Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Donato Bramante (1444  Fermignano – 11. maaliskuuta 1514 Rooma) oli italialainen renessanssiajan arkkitehti. Yhdessä Michelangelon ja Rafaelin kanssa hän edusti Italian täysrenessanssin kärkeä. Bramenten mukaan kristillisen kirkon rakenteeseen kuuluivat keskeistila, kupoli ja antiikin pylväiköt. Näkemys poikkesi aiemmasta roomalaista basilikaa muistuttavasta kirkon perustyypistä Italian niemimaalla. Paavi Julius II tilasi kolmikolta useita merkittäviä rakennuksia ja kokonaistaideteoksia. Bramanten tehtävä oli aluksi rakentaa Vatikaaniin pihoja, joista ensimmäinen oli suuri Belvedere. Hänen tunnetuin teoksensa on pieni temppeli eli Tempietto (1502–1503) Roomassa, apostoli Pietarin oletetulla ristiinnaulitsemispaikalla.
Pietarinkirkko

Bramante aloitti myös Pietarinkirkon suunnittelu- ja rakennustyöt 1506. Hän halusi Pietarinkirkosta maailman mahtavimman kirkkorakennuksen. Bramanten ajatus oli, että keskeiskirkko olisi kupolin kattama. Bramanten alkuperäisestä keskeiskirkkoajatuksesta kuitenkin luovuttiin myöhemmin, ja Pietarinkirkon pohjapiirrokseksi tuli latinalainen risti.
Rakennuksia ja teoksia

Santa Maria delle Grazie, Milano.
Tempietto, San Pietro in Montorio, Rooma.
Cristo alla Colonna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Donato Bramante Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Bres

Bres oli Irlannin kelttiläisessä mytologiassa hedelmällisyyden ja maanviljelyn jumala. Hän on fomorien prinssin Elathan ja jumalatar Eriun poika. Kun jumalten heimon Tuatha Dé Danannin kuningas Nuada oli menettänyt kätensä Magh Tuireadhin ensimmäisessä taistelussa, ei hänen katsottu enää voivan hallita. Tuatha Dé Danann päättivät valita Bresin Nuadan seuraajaksi, vaikka fomorit olivat heidän vihollisiaan. Bresin valinta ajateltiin sovinnon eleeksi, jolla varmistettaisiin rauha Tuatha Dé Danannin ja fomorien välillä. Bres sai puolisokseen jumalatar Brigitin.
Bres osoittautui kuitenkin kelvottomaksi hallitsijaksi. Hän oli tyranni ja kiristi verotuksen sietämättömälle tasolle. Hän myös antoi Tuatha Dé Danannin työskennellä orjina. Kun Nuada oli saanut uuden käden, syrjäytettiin Bres nopeasti ja ajettiin maanpakoon. Bres yllytti fomorit sotaan, mutta heidät lyötiin ja Bres vangittiin. Bresin henki säästettiin, kun hän lupasi opettaa Tuatha Dé Danannille maanviljelystä ja tehdä Irlannista hedelmällisen maan.
Brennus

Brennuksen patsas.
Brennus oli gallialaisheimo senonien päällikkö. Vuonna 390 eaa. tai 387 eaa. senonit voittivat Brennuksen johdolla roomalaiset Allian taistelussa ja hyökkäsivät sen jälkeen Roomaan. Kertomusten mukaan ainoastaan Capitoliumin kukkula jäi valloittamatta, muun Rooman valloittajat ryöstivät.
Liviuksen mukaan roomalaiset joutuivat maksamaan raskaat lunnaat gallialaisille ja valittivat gallialaisten käyttävän vääriä punnuksia. Silloin Brennus heitti miekkansa vaakakuppiin ja sanoi: "Vae victis!" ("Voi voitettuja!")
Giuseppe Garibaldi

| Giuseppe Garibaldi Joseph Marie Garibaldi |
| --- | --- |
 valokuva Garibaldista vuodelta 1866
Sisilian diktaattori
 17. toukokuuta 1860 – 4. lokakuuta 1860  
Italian kuningaskunnan senaattori
 18. helmikuuta 1861 – 2. kesäkuuta 1882  
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1807 Nizza, Ranskan 1. keisarikunta
Kuollut: 2. kesäkuuta 1882 (74 vuotta) Caprera, Italian kuningaskunta
Ammatti:  kauppalaivan kapteeni, kenraali, poliitikko
Puoliso:  Anita Garibaldi Francesca Armosino
Tiedot
Puolue:  Nuori Italia (1831–1848) Toiminnan puolue (1848–1867) Historiallinen vasemmisto (1867–1877) Äärivasemmisto (1877–1882)
Uskonto:  katolinen
 Nimikirjoitus
Giuseppe Garibaldin patsas Washington Square Parkissa New Yorkissa.
Giuseppe Garibaldi ( kuuntele ääntämys (ohje), syntymänimeltään Joseph Marie Garibaldi; 4. heinäkuuta 1807 Nizza, Ranskan ensimmäinen keisarikunta – 2. kesäkuuta 1882 Caprera, Italian kuningaskunta) oli italialainen nationalisti ja Italian yhdistäjä. Hän osallistui jokaiseen suureen taisteluun Italiassa kolmen vuosikymmenen aikana ja taisteli sekä Euroopassa että Etelä-Amerikassa. Garibaldi nousi ensimmäiseksi kansainväliseksi vallankumoussankariksi, ja oli aikoinaan ehkä maailman kuuluisin mies. Häntä kunnioitetaan etenkin Italiassa.
Aikaisempi toiminta

Garibaldi toimi kauppalaivan kapteenina. Garibaldi tapasi Taganrogissa, Venäjällä Giovanni Batista Cuneon, poliittisen pakolaisen Italiasta ja salaisen Nuori Italia -järjestön jäsenen. Hän liittyi järjestöön ja otti tavoitteekseen kotimaansa Italian vapauttamisen Itävallan hallinnasta.
Garibaldi tapasi Giuseppe Mazzinin, joka pyrki Italian yhdistämiseen ja liberaaleihin tasavaltalaisiin ja sosiaalisiin uudistuksiin. Giuseppe Mazzini liittyi Nuori Italia -liikkeeseen ja vallankumoukselliseen Carbonari-järjestöön. Garibaldi osallistui epäonnistuneeseen kansannousuun Piemontessa helmikuussa 1834. Tuomittuna kuolemaan hän pakeni vuotta myöhemmin Ranskaan ja sieltä sitten Tunisiaan.
Seikkailuja Etelä-Amerikassa

Garibaldi matkasi Brasiliaan, missä hän tapasi ”Anitan”, Anna Maria Ribeiro da Silvan, eteläisestä Brasiliasta kotoisin olevan aatelismiehen tyttären. He avioituivat vuonna 1842. Garibaldi liittyi vallankumouksellisiin Etelä-Brasiliassa ja toimi Uruguayn laivaston komentajana.
Paluu Italiaan

Garibaldi palasi Italiaan vallankumousvuotena 1848 ja tarjosi palveluksiaan Sardinian kuningas Kaarle Albertille. Monarkki toteutti jotakin liberaalisia uudistuksia, mutta suhteet Garibaldin kanssa olivat viileät ja epäluottavaiset. Rooman tasavalta oli julistautunut itsenäiseksi, mutta ranskalaiset sotavoimat oli lähetetty Napoleon III:n käskystä pysäyttämään itsenäisyyspyrkimykset. Garibaldi otti Mazzinin kehotuksesta johdettavakseen Rooman puolustuksen. Hänen vaimonsa Anita taisteli hänen kanssaan. Kaupunki kuitenkin vallattiin 30. kesäkuuta 1849 ja Garibaldin oli paettava pohjoiseen Itävallan sotilailta. Anita kuoli lähellä Ravennaa heidän pakonsa aikana.
Garibaldi pakeni väliaikaisesti ulkomaille. Hän eli New Yorkissa, missä hän tapasi Antonio Meuccin. Hän työskenteli jonkin aikaa tehtaassa Staten Islandilla. Garibaldi teki joitakin matkoja Amerikan mantereella. Garibaldi tapasi Andien vallankumouksellisen Manuela Saenzin Perussa.
Garibaldi palasi Italiaan taas vuonna 1854. Itävallan ja Sardinian sota antoi tilaisuuden osallistua taisteluihin. Garibaldi nimitettiin Sardinian sotajoukkojen johtajaksi, majurikenraaliksi. Garibaldi voitti vapaaehtoisjoukkojen avulla monia taisteluja itävaltalaisia vastaan. Garibaldi oli sodan lopputulokseen erittäin tyytymätön. Hänen kotikaupunkinsa Nizza luovutettiin Ranskalle.
Vuoden 1860 sotaretki > Sisilian valtaaminen

Huhtikuun alussa 1860 tapahtuivat kansannousut Messinassa ja Palermossa. Garibaldi ja hänen vapaaehtoisjoukkonsa punapaidat tekivät maihinnousun kahdella laivalla Marsalaan Sisilian länsiosassa 11. toukokuuta 1860.
Garibaldi valtasi nopeasti vapaaehtoisjoukkojen kanssa Sisilian länsiosat. Garibaldi voitti armeijan joukot Calatafilmissa 13. toukokuuta 1860. Garibaldi julisti itsensä Sisilian diktaattoriksi. Hän hyökkäsi Palermoon, saaren pääkaupunkiin ja asetti sen saartoon 27. toukokuuta 1860. Brittiläinen amiraali hyväksyi rauhanehdot.
Vuoden 1860 sotaretki > Italian niemimaalla

Saatettuaan päätökseen Sisilian valloituksen Garibaldi ylitti Messinansalmen ja marssi pohjoiseen päin. Garibaldi otettiin vastaan vapauttajana ja kansallissankarina. Hän saapui Molempain Sisiliain kuningaskunnan pääkaupunkiin Napoliin 7. syyskuuta 1860. Hän ei kuitenkaan koskaan voittanut kuningas Frans II:ta. Suurin osa Sisilian armeijasta oli uskollista kuninkaalle, ja he olivat linnoittautuneet asemiin Voltarno-joen pohjoisrannalle. Vaikkakin Garibaldin joukkoja oli noin 25 000, Garibaldi ei voinut voittaa heitä. Voltarnon päätaistelut käytiin 1.–2. lokakuuta 1860.
Sardinian pääministerin Cavourin ja Garibaldin välit olivat huonot. Cavour esti Garibaldin pääsyn Roomaan. Cavour laajensi Sardinian kuningaskuntaa ottamalla haltuunsa Sisilian ja Napolin. Garibaldi joutui syrjään vallasta. Viktor Emanuel II teki asian selväksi Garibaldille lokakuussa 1860. Garibaldi luopui heti päällikkyydestä ja vetäytyi Capreran saarelle.
Sotaretki Roomaa vastaan

Garibaldi purjehti Genovasta ja nousi maihin Palermossa heinäkuussa 1862. Hänen tarkoituksenaan oli kulkea Italian mantereen poikki kahden tuhannen vapaaehtoisen kanssa. Garibaldi arvioi väärin, että hänellä olisi Italian hallituksen hyväksyntä sotaretkelleen Rooman Kirkkovaltiota vastaan. Kaksi sotajoukkoa kohtasi Aspromantessa 28. elokuuta 1862, jolloin yhteenotoissa kuoli muutamia vapaaehtoisia ja Garibaldi vangittiin. Hallitus kuljetti Garibaldin Variangoon, missä häntä pidettiin vankina. Garibaldin huonon terveyden vuoksi hänet vapautettiin, ja Garibaldi palasi Capreran saarelle.
Itävalta-Preussin sota

Garibaldi tarttui aseisiin vuonna 1866, ja tällä kertaa hänellä oli Italian hallituksen täysi hyväksyntä asialle. Preussin-Itävallan sodassa Italia oli liittoutunut Preussin kanssa Itävaltaa vastaan. Toiveena oli Venetsian valtaaminen Itävallalta. Garibaldi oli 40 000 miehen vahvuisen sotajoukon johtajana. Hän johti joukkonsa Tiroliin. Garibaldi voitti itävaltalaiset Bezzeccan taistelussa. Italian viralliset joukot kärsivät tappion merellä ja maalla. Itävalta luovutti Venetsian Italialle. Sodan jälkeen Garibaldi johti poliittista puoluetta hyökätäkseen paavin Kirkkovaltiota vastaan. Garibaldi hyökkäsi Roomaan, paavin armeija voitti ranskalaisjoukkojen avulla Garibaldin vapaaehtoisjoukon. Hänet otettiin vangiksi ja pidettiin vankina jonkin aikaa, kunnes hän palasi Capreraan.
Ranskan-Preussin sota

Ranskan-Preussin sodassa Garibaldi johti vapaaehtoisjoukkoja Preussia vastaan Ranskan suostumuksella vuonna 1870. Paavin Kirkkovaltio ja Rooma valloitettiin 20. syyskuuta 1870 ilman Garibaldin joukkoja. Viktor Emanuel II otti haltuunsa Rooman. Italiasta oli tullut yhtenäinen valtio.
Garibaldi kuoli Capreran saarella vuonna 1882. Italian laivasto on nimennyt viisi laivaa hänen mukaansa. Tunnetuin laivoista on toisen maailmansodan risteilijä ja tärkeä lippulaiva, lentotukialus Giuseppe Garibaldi. Garibaldin patsaita on muun muassa New Yorkissa ja muualla Yhdysvalloissa sekä Italiassa.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ridley, Jasper: Garibaldi.  London:  Phoenix Press, 2001 (1974).  ISBN 1-84212-152-9  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Zilliacus, Per: Tuhannen retki viittäkolmattatuhatta vastaan. Italian yhdistymisen alkusoitto, Hakkapeliitan joulu 1.12.1928, s. 46, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Zilliacus, Per: Vapaussankarin retki. Hakkapeliitta 9.8.1932, no. 32, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef
Georg Brandes

Georg Brandes.
Georg Morris Cohen Brandes (4. helmikuuta 1842 Kööpenhamina – 19. helmikuuta 1927 Kööpenhamina) oli tanskalainen kirjallisuusarvostelija, tutkija ja kirjailija, joka oli 1870–1880-luvulla pohjoismaisen kirjallisen elämän merkittävin auktoriteetti.
Juutalaistaustainen Brandes opiskeli estetiikkaa Kööpenhaminan yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1870 tutkielmalla Den franske æsthetik i vore dage: En afhandling om H. Taine. Vuodesta 1871 alkaen hän luennoi yliopistossa 19. vuosisadan kirjallisuuden päävirtauksista. Vaikutusvaltaiset luennot julkaistiin kuutena niteenä (1872–90), ja Brandes esitti niissä kirjallis-filosofien ohjelmansa: kirjallisuuden on tarkasteltava yhteiskunnallisia ongelmia ja edistettävä vapauspaatosta ja vallankumoushenkeä. Luennot saivat jopa raivostuneen vastaanoton, eikä Brandes saanut yliopistosta professuuria. Hänestä tuli kuitenkin älymystön keskushahmo; hänen ympärilleen ryhmittyivät muiden muassa J. P. Jacobsen, Henrik Ibsen, Bjørnstjerne Bjørnson ja August Strindberg. Suomeen hänen vaikutuksensa saapui Minna Canthin välityksellä.
1890-luvulta alkaen Brandes alkoi jäädä syrjään, sillä symbolistien sukupolvi torjui hänen aatteensa yhtä lailla kuin hän torjui symbolismin. Hän alkoi kehittyä kohti individualistista askeettisuutta ja laati innoittuneita elämäkertoja poikkeusyksilöistä, kuten William Shakespearesta, J. W. von Goethesta, Jeesuksesta ja Michelangelosta.
Teoksia > Tanskaksi

| --- | --- |
  Om Dualismen i vor nyeste Filosofi (1866)  Æstetiske Studier (1868)  Den franske Æsthetik i vore Dage (1870)  Kritiker og Portraiter (1870)  ”Det uendeligt Smaa” og ”Det uendeligt Store” i Poesien (1870)  Hovedstrømninger i det 19de Aarhundredes Litteratur 1–6 (1872–1890)  Forklaring og forsvar: En antikritik (1872)  Søren Kierkegaard (1877)  Danske Digtere: Charakterbilleder (1877)  Ferdinand Lassalle: En kritisk fremstilling (1877)  Indtryk fra Polen (1877)  Esaias Tegnér: En litteraturpsykologisk studie (1878)  Benjamin Disraëli (1878)  Det moderne Gjennembruds Mænd: En række portræter (1883)  Mennesker og værker i nyere europaeisk literatur (1883) :  Ludvig Holberg: Et festskrift (1884)  Berlin som tysk Rigshovedstad: Erindringer fra et femaarigt Ophold (1885)  Indtryk fra Rusland (1888)  Aristokratisk Radikalisme (1889)  Essays (1889)  Henrik Ibsen (1899)  Samlede Skrifter 1–18 (1899–1910)  Anatole France (1905)  Levned I–III (1905–08)  Wolfgang Goethe (1914)  François de Voltaire (1916–17)  Gaius Julius Cæsar (1918)  Michelangelo (1921)  Verdenskrigen (1915)  Sagnet om Jesus (1925)
Teoksia > Suomeksi

Päävirtauksia 19:nen vuosisadan kirjallisuudessa: syyslukukautena 1871 Köpenhaminan yliopistossa pitämiä luentoja. Siirtolaiskirjallisuus 1 (1887)
Ferdinand Lassalle (1909)
Cajus Julius Caesar 1–2 (1922)
Jeesus-taru (1929)
Kirjallisuutta

Brandes, Georg – Brandes, Edvard: Brevväxling med svenska och finska författare och vetenskapsmän 1–2.  (Utgiven av John Landquist under medverkan av Morten Borup)  Stockholm:  Bonnier, 1939–1942.
Knudsen, Jørgen: Georg Brandes 1–8.  København:  Gyldendal, 1985–2004.  ISBN 87-01-99402-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  SNAC  IdRef
Charles Bridgeman

Charles Bridgeman
Charles Bridgeman (1690–1738) oli englantilainen maisema-arkkitehti. Bridgemanilla oli huomattava vaikutus englantilaisen maisemapuutarhan kehitykseen 1700-luvulla.
Bridgeman toi englantilaiseen puutarhasuunnitteluun piirteitä, jotka edelsivät Lancelot Brownin ja William Kentin vapaamuotoisempia suunnitelmia. Bridgeman muun muassa toi Englantiin ranskalaisen Ha-ha:n eli upotetun aidan, jota hän käytti Stowen puutarhassa 1719. Lisäksi hän käytti ranskalaisia risteäviä puistokujia (pattes d’oie), jotka ohjasivat huomion tiettyihin puutarhan kiintopisteisiin.
Ennen vuotta 1709 Bridgeman työskenteli Blenheimissa sir John Vanbrughin ja Henry Wisen alaisena. Vuonna 1714 hän siirtyi lordi Cobhamin palvelukseen Buckinghamshiren Stowe Housessa. Sen puutarhat olivat aikansa kuuluisimpia, tunnettuja etenkin vapaasti polveilevista poluista, huolellisesti toteutetuista istutuksista, taidokkaasta vesielementin käytöstä sekä rakennelmista, joissa oli viitteitä mytologiaan ja kirjallisuuteen. Bridgeman työskenteli uransa aikana monien puutarhojen parissa ja yhteistyössä lukuisten arkkitehtien kanssa, joihin lukeutuivat muun muassa James Gibbs ja William Kent.
Vuonna 1728 Charles Bridgeman seurasi Henry Wisea kuningas Yrjö II:n kuninkaallisena puutarhurina. Bridgeman työskenteli useiden puutarhojen ja puistojen suunnittelijana, mukaan lukien Hampton Court, Kensington Palace, St. James’s Park, Richmond Park ja Hyde Park.
Branhamilaisuus

Branhamilaisuus (engl. Branhamism) on yhdysvaltalaisen William Marrion Branhamin (1909–1965) seuraajista käytetty nimitys. Liikkeen jäsenet itse pitävät nimitystä halventavana, he kutsuvat itseään yleensä vain "kristityiksi".
William M. Branham oli alun perin helluntailaisuuteen kuulunut saarnaaja, joka tuli tunnetuksi paitsi hyvänä puhujana, myös parantajana. Suomessa hän kävi saarnamatkalla vuonna 1950. Branham oli omana aikanaan laajalti tunnettu, ja hänellä oli suuri joukko vannoutuneita seuraajia. Erityisesti vuonna 1933 saamansa siunaamiskokemuksen (jossa Branham näki päälleen laskeutuvan taivaasta tulipatsaan) jälkeen Branham saavutti mainetta loistavasanaisena saarnaajana. Opillisesti hän alkoi irtaantua valtauoman helluntailaisuudesta, mikä johti lopulta Branhamin seuraajineen irtautumiseen omaksi ryhmäkseen.
Branham sai surmansa auto-onnettomuudessa jouluaattona vuonna 1965. Hänen maineensa kuitenkin vain kasvoi tämän myötä. Branhamin seuraajat alkoivat pitää hänen kuolemaansa eräänlaisena sovittavana marttyyrikuolemana, odottivatpa jotkut hänen seuraajistaan hänen nousevan kuolleistakin. Samalla Branhamin elämään, hänen lapsuusvuosiaan myöten, alettiin liittää yhä enemmän legendanomaisia piirteitä.
Branhamilaisten lukumäärä ja nykyinen toiminta

Branhamilaiset ovat Branhamin kehotuksen mukaisesti jättäneet järjestäytymättä kirkoiksi tai yhteisöiksi, mikä tekee branhamilaisten lukumäärän arvioimisesta hyvin vaikeaa. Maailmanlaajuisesti arviot vaihtelevat 300 000:n ja 1,5 miljoonan välillä.
Suomessa toimii pieni, vuonna 1982 järjestäytynyt branhamilaisyhteisö nimeltä Ehtoovalon sanoma ry. Yhdistyksen kotipaikka on Helsinki. Se järjestää viikoittain rukouskokouksen ja jumalanpalveluksen. Ehtoollista vietetään kerran kuussa.
Aiheesta muualla

William Branhamin saarnoja suomenkielellä
Breda Ba.65

| Breda Ba> 65 |
| --- | --- |

Tyyppi:  maataistelukone
Alkuperämaa:   Italia
Valmistaja:  Società Italiana Ernesto Breda
Ensilento:  6. syyskuuta 1935
Valmistusmäärä:  218 
Valmistusvuodet:  1935–1939
Breda Ba.65 on italialainen maataistelukone. Konetyyppi osallistui Espanjan sisällissotaan. Toisen maailmansodan aikana Ba.65 osoittautui vanhentuneeksi, ja sen käyttö jäi melko vähäiseksi. Omana kehityskautenaan 1930-luvun puolivälissä kone oli vielä moderni, mutta myöhemmissä sotatoimissa se ei ollut enää kovinkaan taistelukelpoinen.
Ensimmäisten koneiden moottorit olivat Isotta-Fraschinin valmistamia 700 hv tehoisia Gnome-Rhône K14 -tyyppisiä, lisenssillä tehtyjä tähtimoottoreita. Myöhemmässä valmistussarjassa olivat tehokkaammat Fiatin valmistamat A.80 RC.41 -moottorit. Niiden teho oli tuhat hevosvoimaa. Konemuunnoksia oli kahta eri päävarianttia. Toisessa miehistöön kuului yksi ja toisessa kaksi henkilöä. Yksipaikkainen oli nopeampi (430 km/h) ja kaksipaikkainen hitaampi (410 km/h). Myös taka-ampumon tekemä lisäpaino hidasti konetta. Breda Ba.65:n pääaseistuksena oli kolme kiinteästi eteenpäin ampuvaa konekivääriä. Sisäisessä pommikuilussa saatettiin kuljettaa 300 kg ja koneen ulkoisissa ripustimissa 200 kg pommeja. Teoreettinen maksimipommikuorma oli tuhat kilogrammaa. Kaksipaikkaisen koneen taka-ampumossa oli liikuteltava kevyt konekivääri. Yksipaikkaisen koneen ampuma-aseistus oli 2x 12,7 mm kk:t ja 2x 7,7 mm kk:t. Konekivääriaseistus oli siipiin kiinteästi asennettu ja eteenpäin ampuva.
Konetyyppiä valmistettiin vuosien 1935–1939 aikana 218 yksilöä. Breda Ba.65 oli käytössä Regia Aeronautican ja Espanjan ohella Chilessä, Irakissa, Paraguayssa ja Portugalissa. Valmistajia olivat Breda ja Caproni. Italian Regia Aeronautica poisti omat Ba.65-koneensa ensilinjan käytöstä vuonna 1941.
Aiheesta muualla

http://www.historynet.com/italys-breda-ba65-november-96-world-war-ii-feature.htm
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=814
http://www.pilotfriend.com/photo_albums/timeline/ww2/Breda%20Ba.65%20A.80.htm
http://www.stormomagazine.com/ModelArticles/Ba65/JeanBarby/Ba65_JB.html
http://www.airwar.ru/enc/aww2/ba65.html (venäjäksi)
http://www.constable.ca/caah/ba65.htm
http://www.aircraftaces.com/breda.htm
http://www.rcgroups.com/forums/showthread.php?t=2095173
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi