stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siirtymäajan kansallinen neuvosto
Kokoonpano > Lainsäädännöllinen elin

Neuvoston jäsenet
Mustafa Abdul Jalil - Neuvoston puheenjohtaja
Mustafa Honi - Neuvoston varapuheenjohtaja
Zubeir Ahmed El-Sharif - Poliittisten vankien edustaja
Omar El-Hariri - Sotilasneuvoston edustaja
Muut edustajat
Hassan Fadeel - Ajdabiyaista
Salih Dirssi - Beidasta
Ahmed Dayikh - Beidasta
Mustafa Houni - Jufrasta
Abd al-Qadr Minsar - Al Khumsista
Emadaldeen Nussayr - Zawiyaista
Khaled Nassrat - Zawiyaista
AbdAllah Turki - Zintanista
Mukhtar Jadal - Ajaylatista
Ahmed Zway - Kufraista
Mustafa Lindi - Kufraista
Abdullah Moussa Al-Mayhoub - Qubaista
Taher Dyab - Marjista
Mussa Balkami - Ubarista
Mohamed ZaynAbideen - Nafusaista
Fathi Mohammed Baja - Bengasista
Ahmed Al-Abbar - Bengasista
Salwa Fawzi El-Deghali - Bengasista
Khaled Sayih - Bengasista
Mansour Kikhia - Bengasista
Intisar Ageeli - Bengasista
Abd al-Basset Naama - Tarhunaista
Ihbaybil Doii - Jaduista
Ashour Bourashed - Dernaista
Khaled Ahmed ShikShik - Zlitenista
Othman BenSassi - Zuwarasta
Abd al-Majeed Sayf-alNasser - Sabhasta
Mohamed Rimash - Sirtesta
Fraj Shoeib - Shahhatista
Ali al-Juwani - Sabrathasta
Farhat Shirshari - Sormanista
Othman Mgayrhi - Tobrukista
Alameen Bilhaj - Tripolista
Abd al-Razzag Aradi - Tripolista
Mohamed Hrayzi - Tripolista
Abd al-Razzag Abuhajar - Tripolista
Ali Shitwi - Tripolista
AbdAllah Banoon - Tripolista
Abd al-Nasser Salem - Tripolista
Abd al-Basset Abadi - Tripolista
Abd al-Nasser Nafaa - Tripolista
Salih Darhub - Tripolista
Osama AbuKraza - Tripolista
Milad Oud - Tripolista
Ali Manaa - Ghadamesista
Idris AbuFayid - - Gharyanista
Jamal Issa - Kabawista
Ali Gamma - Murzukista
Abd al-Hadi Shaweesh - Murzukista
Ramadan Khaled - Msallatasta
Ibrahim BenGhasheer - Misratasta
Suleiman Al-Fortia - Misratasta
Mohamed Al-Muntasir - Misratasta
Salem Gnan - Nalutsta
Hassan Sghayir - Wadi al Shatiista
Saad Nasr - Wadi al Shatiista
Abd al-Razzaq Madi - Yafranista
Mubarak al-Futmani - Bani Walidista
Kokoonpano > Johtokunta > Jäsenet (maaliskuu–elokuu 2011)

Mahmoud Jibril – Puheenjohtaja ja kansainvälisten asioiden päällikkö
Ali Al-Issawi –Varapuheenjohtaja
Ahmed Hussein Al-Darrat –Sisäasiainministeri  ja paikallishallintoministeri
Jalal al-Digheily – Puolustusministeri (aikaisemmin sotaministeri)
Mahmoud Shammam – Mediasta vastaava
Naji Barakat – Terveysministeri
Mohammed Al-Allagi – Oikeus-ja ihmisoikeusministeri
Hania Al-Gumati – Sosiaaliministeri
Abdullah Shamia – Talousministeri
Ali Tarhouni – Finanssi ja öljyministeri
Anwar Fituri – Liikenne ja viestintäministeri
Abulgassim Nimr – Ympäristöministeri
Atia Lawgali – Kulttuuriministeri
Abdulsalam Al-Shikhy – Uskontoministeri
Ahmed Al-Jehani – Jälleenrakennus- ja infrastruktuuriministeri
Suliman El-Sahli – Opetusministeri
Kokoonpano > Väliaikainen hallitus

El-Keib  muodosti väliaikaisen hallituksen 22. marraskuuta 2011:
Abdurrahim El-Keib – Pääministeri
Mustafa A.G. Abushagur- Varapääministeri
Hamza Abu Faris – Islamilaisten asioiden ministeri
Ali Ashour – Oikeusministeri
Anwar Fituri – Viestintä- ja tietotekniikanministeri
Mustafa Rugibani – Työministeri
Fatima Hamroush – Terveysministeri
Fawzi Abdel A'al – Sisäasiainministeri
Awad Beroin – Energiaministeri
Taher Sharkas – Kauppa- ja talousministeri
Sulaiman al-Sahli – Opetusministeri
Ashour Bin Khayal – Ulkoministeri
Osama al-Juwali –Puolustusministeri
Isa Tuwaijir – Suunnitteluministeri
Mabrouka Jibril – Sosiaaliministeri
Abdulrahman Ben Yezza – Öljyministeri
Hasan Zaglam – Valtiovarainministeri
AbdulHamid BuFruja – Maatalousministeri
Mahmoud Fetais – Teollisuusministeri
Naeem Gheriany – Tieteellisen tutkimuksen ja korkeakoulutuksen ministeri
Ahmed Attiga – Sijoitusviranomainen
Abdul Rahman Habil – Kulttuuriministeri ja kansalaisyhteiskunta
Awad al-Baraasi – Sähköministeriö
Ashraf bin Ismail – Martyyriviranomainen
Mohammad Harari – Paikallishallinnon ministeri
Ibrahim Alsagoatri – Asuntoministeri
Yousef Wahashi – Liikenneministeri
Fathi Terbil – Nuorisoministeri
Ibrahim Eskutri – Rakennusministeri
Aiheesta muualla

http://www.ntclibya.com/
Therese Grankvist

Therese Grankvist (s. 2. toukokuuta 1977 Nässjö, Jönköpingin lääni, Ruotsi) on ruotsalainen laulaja. Hänet tunnetaan etenkin eurodance-musiikkia esittäneen Drömhus-yhtyeen entisenä jäsenenä. Grankvist jätti Drömhusin vuonna 2000 ja on siitä lähtien esiintynyt omalla nimellään. Hän on tehnyt myös yhteistyötä ruotsalaisen dj:n StoneBridgen kanssa. Vuonna 2007 Grankvist otti osaa Melodifestivaleniin yhdessä The Attic -ryhmän kanssa kappaleella The Arrival, mutta ei selviytynyt semifinaalikierrosta pidemmälle.
Diskografia

Acapulco – Therese (2003)
Dubby
Monkey
Domino
This Street
I Need Somebody
Without Pleasure
Me & My Cowboy
Why
Tony The Tiger
Overlove
Slow Down
Acapulco
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Muut:  Europeana
Oleksandrijan piiri

| Oleksandrijan piiri Олександрійський район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Kirovohradin alueen kartalla
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 48.6667°N, 33.1167°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kirovohradin alue
Perustettu:  1923, laajentunut 17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Oleksandrija (77 303 as., 2021)
Pinta-ala  ():  5 417,9 km²
Väkiluku (2021 (arvio)):  223 451
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
Oleksandrijan piiri (ukr. Олександрійський район, Oleksandrijskyi raion) on hallinnollinen piiri Ukrainan keskiosassa Kirovohradin alueella.  Nykyään – vuoden 2020 aluelaajennusten jälkeen – Oleksandrijan piiri rajoittuu lännessä Kropyvnytskyin piiriin, pohjoisessa Tšerkasyn alueeseen ja Krementšukin tekojärveen, koillisessa Pultavan ja kaakossa Dnipropetrovskin alueeseen. Piirin hallinnollinen keskus on Oleksandrijan kaupunki (77 303 as., 2021).
Oleksandrijan piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Kirovohradin alueen piirien lukumäärän neljään. Merkittävästi laajentuneen Oleksandrijan piirin pinta-alaksi tuli 5 417,9 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Oleksandrijan piirin väkiluvuksi 223 451 (1.1.2021). Piirin väestön kaupungistumisaste oli 72,2 prosenttia. Kaupunkilaisiksi (161 414 as.) tilastoitiin piirin molempien kaupunkien (Oleksandrija ja Svitlovodsk) sekä yhdeksän kaupunkityyppisen taajaman väestö. Piirin laajenemisen (7/2020) seurauksena uusi piiri on huomattavasti aiempaa samannimistä piiriä väkirikkaampi.
Oleksandrijan piirin alue ennen heinäkuun 2020 alueuudistusta.
Oleksandrijan rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oleksandrijan piiri Wikimedia Commonsissa
Kropyvnytskyin piiri

| Kropyvnytskyin piiri Кропивницький район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Kirovohradin alueen kartalla
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 48.5100°N, 32.2667°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kirovohradin alue
Perustettu:  1923; laajennettu 17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kropyvnytskyi (222 695 as., 2021)
Pinta-ala  ():  9 723,2 km²
Väkiluku (2021 (arvio)):  437 018
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
Kropyvnytskyin piiri (ukr. Кропивницький район, Kropyvnytskyi raion; hallintopkeskuksen nimen mukaan vuosina 1923-1924 Jelysavethradin piiri, 1924-1934 Zinovjeskin piiri; vuosina 1934-1939 Kirovon piiri, 1939-2016 Kirovohradin piiri) on hallinnollinen piiri Ukrainan keskiosassa Kirovohradin alueella. Piiri on perustettu alkujaan vuonna 1923. Nykyinen piiri muodostettiin heinäkuussa 2020 osana aluehallinnollisen piirijaon uusimista. Piiri rajoittuu lännessä Novoukrajinkan piiriin, pohjoisessa Tšerkasyn alueen Tšerkasyn piiriin, idässä Oleksandrijan piiriin, kaakossa kaakossa Dnipropetrovskin alueeseen (Kryvyi Rihin piiri), etelässä Mykolajivin alueeseen (Baštankan ja Voznesenskin piirit). Piirin hallinnollinen keskus on Kropyvnytskyi (222 695 as., 2021).
Kropyvnytskyin piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Kirovohradin alueen piirien lukumäärän neljään. Kropyvnytskyin piirin pinta-alaksi tuli 9 723,2 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Kropyvnytskyin piirin väkiluvuksi 437 018 (1.1.2021). Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 71,3 prosenttia piirin asukkaista (103 591 as.), eli neljän kaupungin (Bobrynets, Dolynska, Znamjanka, Kropyvnytskyi) ja yhdeksän kaupunkityyppisen taajaman väestö. Piirin laajenemisen (7/2020) seurauksena uusi piiri on huomattavasti aiempaa samannimistä piiriä väkirikkaampi.
Kropyvnytskyin piiri ennen heinäkuun 2020 alueuudistusta.
Kropyvnytskyin keskusaukio.
Kropyvnytskyin rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kropyvnytskyin piiri Wikimedia Commonsissa
Sosialidemokraattinen opettajaliitto

Sosialidemokraattinen opettajaliitto (oik. Suomen Sos.-dem. Opettajaliitto) oli vuosina 1917–1919 toiminut sosialidemokraattisten opettajien ammattijärjestö.
Historia

Työväenliikkeessä vaikuttaneet opettajat kokoontuivat ensimmäisen kerran kesäkuussa 1917, jonka jälkeen Sosialidemokraattinen opettajaliitto perustettiin elokuussa Helsingin Säätytalolla pidetyssä kokouksessa. Perustavan kokouksen puheenjohtajina toimivat kansakoulutarkastaja Jaakko Pärssinen sekä kansanedustajat J. V. Latvala ja Hulda Salmi. Muita tunnettuja osallistujia olivat muun muassa Yrjö Laine, Antti Lastu, Riku Penttinen, Hannes Pulkkinen, Aapo Pärnänen, Hilja Pärssinen, Kaarlo Saari, Kaarlo Saxman, Väinö Valorinta ja K. V. Vaulo. Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Hulda Salmi.
Aloite Sosialidemokraattisen opettajaliiton perustamiseen tuli SDP:n eduskuntaryhmään kuuluneilta opettajilta. Valtaosa perustajista oli kansakoulunopettajia, jotka olivat pettyneitä taantumuksellisena pidetyn Suomen Opettajayhdistyksen toimintaan. Liiton tarkoituksena oli opettajien oikeudellisen aseman parantamisen ohella ajaa muun muassa uskonnonopetuksen poistamista kouluista. Opettajain Lehdessä uusi liitto nähtiin pyrkimyksenä yhtenäisen opettajakunnan hajottamiseki ja radikalisoimiseksi. Vuoden 1918 alussa Sosialidemokraattinen opettajaliitto liittyi Suomen Ammattijärjestöön. Jäseniä oli tuolloin noin 80. Liiton toiminta lamaantui sisällissodan jälkeen, kun vain muutamat jäsenet jäivät seuraamuksitta. Virasta erottamisten ohella viisi perustavan kokouksen osallistujaa teloitettiin tai surmattiin ja seitsemän tuomittiin sodan aikaisesta toiminnastaan valtiorikosoikeudessa.
Tammikuussa 1919 väliaikaisen liittotoimikunnan muodostaneet K. A. Haikonen, Helmi Jalovaara ja Hjalmar Salovaara ryhtyivät käynnistämään liiton toimintaa uudelleen. Kesäkuussa Helsingin työväentalossa järjestettiin kokous, jossa uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Helmi Jalovaara, mutta toiminta ei enää käytännössä jatkunut.
Ulan Batorin rautatieasema

Ulan Batorin rautatieasema
Ulan Batorin rautatieasema on Mongolian merkittävin rautatieasema maan pääkaupungissa Ulan Batorissa. Sieltä on ratayhteys etelään Kiinaan suoraan Pekingiin. Pohjoiseen on pääsy Siperian radalle Venäjän puolella Ulan Udessa, ja sitä kautta aina Moskovaan. Asema otettiin käyttöön vuonna 1949. Asemalta on yhteys myös kaupungin sisäiselle rautatielinjalle.
Kristiina Siitonen

Kristiina Siitonen (o.s. Vidlund, s. 1974) on suomalainen ringettepelaaja.
Siitonen voitti Suomen ringettemaajoukkueen pelaajana kaksi maailmanmestaruutta. Vuoden 1994 MM-kilpailuissa Suomi voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa ja Siitonen teki lukemiin 4–2 päättyneessä loppuottelussa Itä-Kanadaa vastaan kolme maalia. Vuoden 2000 MM-kilpailuissa mestaruus ratkaistiin kahden loppuottelun yhteispisteillä, ja ensimmäisen ottelun voittanut Suomi pelasi toisessa ottelussa Kanadan kanssa tasapelin 5–5, mikä riitti mestaruuteen, ja Siitonen teki ratkaisuottelussa kaksi maalia, joista toinen oli Suomen viides.
Siitonen pelasi ringeten SM-sarjassa 386 ottelua. Hän teki niissä 589 maalia ja sai 525 syöttöpistettä. Jäähyjä hänelle kertyi 677 minuuttia.
Urheilutoimittajain Liitto valitsi Siitosen vuoden parhaaksi ringettepelaajaksi vuosina 1993 ja 1994. Hän edusti tuolloin Lahti Ringetteä.
Kristiina Siitosen puoliso on ringettevalmentaja Ari Siitonen.
Pucarán kulttuuri

Pucarán kulttuurin alue.
Pucarán kulttuuri noin 250 eaa. – n. 380 jaa. oli muinaisten intiaanien luoma perinne Etelä-Amerikan Andeilla nykyisten Perun ja Bolivian valtioiden rajaseudulla. Pucarán alueella intiaanit rakensivat suuren viljelyllä elävän asutuskeskuksen Perun Andien vuoriston ylätasangolle Altiplanolle, Titicaca-järven altaan pohjoispuoliskolla Punon departementissa.
Pucarán taide liittyi ihmisuhrien sävyttämään uskontoon. Pucarán kulttuuri eli muun muassa perunan ja muiden kylmää sietävien kasvien viljelyllä, metsästyksellä ja laaman ja alpakan hoidolla. Kulttuuri tuotti metallituotteita, keramiikkaa ja tekstiilejä. Ei osata sanoa mikä intiaaniheimo Pucarán rakensi.
Pucarán keramiikka oli omintakeista, moniväristä ja viiltokuvioista. Kuvioissa oli geometrisia ja esittäviä aiheita. Esittävissä aiheissa oli muun muassa irti leikattuja päitä, eläimiä: hirviä, laamoja, lintuja, kissaeläin. Kivipatsaissa esiintyy "pyöveli", ja kivikaiverruksissa eläimiä, ihmisiä ja geometrisia kuvioita. Steeloja oli perinteiseen andiseen tapaan temppeleissä, joissa oli syvennettyjä pihoja ja U:n muotoisia rakennuksia. Pucarán Kalasayan pyramidikompleksi on rakennettu noin 200 eaa. alkaen.
Pucarássa on nykyään raunioituneita palatsimaisia ja temppelimäisiä rakennelmia sekä aikoinaan hyvin tiheästi asuttu asuinalue. Siellä on muinaiselle Andien kulttuurille ominaisesti puoliksi maanalaisia kenttiä. Koko muinaisen rakennetun alueen ala on 6 km². Pucarássa oli käsityöläisten tiheään asuttu alue, jota arkeologit sanovat "kaatopaikaksi", muinaiselle tulvaterassille rakennettu ryhmä moniosaisia asuintaloja, kolme suurta rakennusta, ehkä temppeleitä tai palatseja, kuusi katkaistun pyramidin muotoista temppeliä, ja hautakumpujen alue.
Pucarán vaikutusta löytyy myös Perun rannikolta Moqueguan ja Azapan jokilaaksoista. Pucarán vaikutus ulottui Titicaca-järven pohjoispuolisen laakson keskuksiin ja kyliin, mutta jopa pohjoiseen Cuzcon laaksoon ja Etelä-Peruun, ja Morequan laaksoon Tyynenmeren rannikolla Etelä-Perussa, Chilen pohjoisosiin Azapaan ja myös Pohjois-Chilen Iquiquen alueelle ja Loajoen seudulle.
Pucará romahti noin 380 jaa. Samoihin aikoihin eteläinen Titicaca-järven rannan Tiwanaku alkoi kasvaa. Tiwanaku alkoi laajeta joskus välillä 350–400 jaa. Joko Pucarán luhistuminen antoi Tiwanakulle mahdollisuuden, tai Tiwanaku kukisti Pucarán. Titicacan pohjoispuoliset alueet olivat tyhjillään väestöstä noin 380–1250 jaa.
Viron presidentinvaali 2006

Viron presidentinvaali on epäsuora vaali, jossa valitaan Viron presidentti. Ensimmäinen kierros järjestettiin 28. elokuuta 2006, toinen ja kolmas kierros 29. elokuuta 2006. Koska kukaan ei saavuttanut Riigikogun suljetussa lippuäänestyksessä riittävää enemmistöä, seuraava vaihe käytiin 23. syyskuuta valitsijamieskokouksessa.
Vaalitapa

Viron presidentin valitsemisen vaalilaissa parlamentti eli riigikogu kutsutaan ensin valitsemaan presidenttiä. Laki vaatii vähintään 68 ääntä riigikogun 101 jäseneltä eli kahden kolmasosan enemmistöä. Äänestyskierroksia käydään kolme kahden päivän aikana.
Jos parlamentin jäsenten vaalit epäonnistuvat näissä kolmessa äänestyksessä, Riigikogun puhemies kutsuu erityisen vaalikokouksen (vir. valimiskogu). Se koostuu 101 riigikogun jäsenestä ja tuolloin 246 valitsijasta, jotka paikalliset viranomaiset (kaupungit ja kunnat) lähettivät.
Vaalit olivat salaiset.
Edeltävät keskustelut ja presidenttiehdokkaiden nimeäminen

Virossa käytiin pitkin vuotta 2006 keskusteluja tulevasta presidentistä. Isänmaan ja Res Publican liitto nosti esille riigikogun entisen puhemiehen Ene Ergman, liikemiehen, itsenäisyydenajan alun ulkoministerin Jaan Manitskin ja europarlamentaarikon, entisen ulkoministerin, sosiaalidemokraattien Toomas Hendrik Ilveksen. Muita esiinnostettuja nimiä olivat Keskustan vasta valittu riigikogun puhemies Toomas Varek ja sosiaalidemokraattien esiinnostama Liina Tõnisson. Toiset halusivat presidentin paikalle tiedeihmisen. Heidän joukossaan vahvin nimi oli Tarton yliopiston rehtori Jaak Aaviksoo, jota Res Publica ja sosiaalidemokraatit kannattivat. Muina mahdollisina tiedeihmisinä mainittiin pyskologian professori Peeter Tulviste ja tähtitieteilijä Ergma.
Parlamenttipuolueet päättivät ehdokkaistaan juuri ennen elokuun riigikogu-vaaleja, jolloin rehtori Aaviksoo ja liikemies Manitski putosivat pelistä. Jäljelle jäivät siis Ergma ja Ilves. Istuva presidentti Arnold Rüütel ilmoitti olevansa käytettävissä, jos riigikogu-vaihe ei anna ratkaisua. Virolaisille tehdyissä vaaleja edeltävissä kyselyissä suurinta suosiota nautti Toomas Hendrik Ilves, mutta kyseessä ei siis ollut suora kansanvaali.
Riigikogun vaalivaihe

Riigikoguvaiheen presidentinvaalista tuli pelkkä muodollisuus, sillä kaksi riigikogun puoluetta, Keskustapuolue ja Kansanliitto, eivät nimenneet ehdokasta eivätkä olleet mukana riigikogu-vaiheen äänestyksissä. Keskusta ja Kansanliitto eivät olisi riigikoguvaiheessa saaneet riittävästi ääniä omalle ehdokkaalleen. Lisäksi he myöskään eivät halunneet ottaa riskiä, että kolme kansanedustajaa vaihtaisi puolta salaisessa äänestyksessä, joten he jäivät kokonaan pois äänestyksistä. Paikalla oli ainoastaan 65 parlamentin jäsentä, joiden äänillä presidenttiä ei siis saatu valittua. Kaikki 65 ääntä menivät parlamentin ensimmäisellä kierroksella Ergmalle, joka itse edusti Isänmaan ja Res Publican liittoa. Lisäksi hän sai äänet liberaalin Reformipuolueen ja Sosiaalidemokraattisen puolueen parlamenttiedustajilta. Toisella ja kolmennalla kierroksella Ergmaa kannattaneet vaihtoivat ehdokkaakseen Ilveksen, joka sai kummassakin äänestyksessä 64 ääntä.
Vaalikokous - riigikogun ja kuntien edustajat

Riigikogu-vaiheen jälkeen lähes kuukautta myöhemmin siirryttiin riigikogun edustajien ja kuntien edustajien yhteiseen presidentinvaalivaiheeseen. Kokoontumispaikka oli Estonia-teatteri Tallinnassa. Vastakkain vaalissa olivat istuva presidentti Rüütel, jota kannattivat Keskustapuolue ja Kansanliitto, ja Toomas Hendrik Ilves. Viron keskusvaalilautakunta hylkäsi kahden Rüüteliä tukevan valitsijamiehen osallistumisen äänestykseen eli äänestyksessä oli paikalla 345 valitsijaa.
Vaali oli tiukka, sillä europarlamentaarikko Ilves voitti istuvan presidentin Rüütelin äänin 174-162. Kahdeksan valitsijaa äänesti tyhjää ja yksi ääni hylättiin. Valintaan tarvittiin kaikkiaan 173 ääntä eli Ilveksen valinta oli mahdollisimman niukka.,
Aiheesta muualla

President of the Republic of Estonia Elections vvk.ee. Viitattu 10.2.2021. (englanniksi)
| n k  Vaalit ja kansanäänestykset Virossa |
| --- | --- |
Parlamenttivaalit: 1919 · 1920 · 1923 · 1926 · 1929 · 1932 · 1938 · 1940 · 1992 · 1995 · 1999 · 2003 · 2007 · 2011 · 2015 · 2019 · 2023
Kunnallisvaalit: 1993 · 1996 · 1999 · 2002 · 2005 · 2009 · 2013 · 2017 · 2021
Presidentinvaali: 1938 · 1992 · 1996 · 2001 · 2006 · 2011 · 2016 · 2021
Europarlamenttivaalit: 2004 · 2009 · 2014 · 2019 · 2024
Kansanäänestykset: 1923 · 1932 · 6/1933 · 10/1933 · 1936 · 1991 · 1992 · 2003
Vuonna 2006 presidentiksi valittu Toomas Hendrik Ilves (vasemmalla) voitti istuvan presidentin Arnold Rüütelin (oikealla).
Veikko Loimaranta

| Veikko Loimaranta> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. joulukuuta 2000 (ikä 23) Vantaa, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  182 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  Kalmar HC
Sarja:  HockeyAllsvenskan
Pelinumero:  50
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2019–
Aik. seurat:  SaiPa (SML) HPK (SML)
Veikko Olavi Villenpoika Loimaranta (s. 21. joulukuuta 2000 Vantaa) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Kalmarissa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Loimaranta osaa pelata myös laidassa.
Ura > Seuraura

Loimaranta on Etelä-Vantaan Urheilijoiden kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Jokereihin kaudeksi 2014–2015. Kesken kauden 2018–2019 Loimaranta siirtyi seuran A-nuorten SM-liigajoukkueesta Karhu-Kissojen A-nuorten Mestisjoukkueeseen.
Kaudeksi 2019–2020 Loimaranta siirtyi Saimaan Pallon A-nuoriin. Hän oli tehoilla 18+24=42 joukkueen toiseksi paras pistemies Niko Kautiaisen jälkeen ja Loimaranta voitti SaiPan sisäisen tehotilaston lukemalla +6. Hän sai seurassa tililleen ensimmäisen SM-liigaottelunsa 29. lokakuuta 2019 Porin Ässiä vastaan. Loimaranta merkittiin SaiPan 13. hyökkääjäksi. Loimaranta jäi ottelussa lopulta kuitenkin ilman peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa hän sai SM-liigassa neljännessä ottelussaan 26. joulukuuta 2019 KooKoota vastaan. Loimaranta merkittiin jälleen SaiPan 13. hyökkääjäksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 7.31 minuuttia ja Loimaranta keräsi teholukeman –1. Liigauransa avausmaalin hän teki kuudennessa ottelussaan 9. tammikuuta 2020 vieraissa Helsingin IFK:ta vastaan. Loimaranta sai loppukaudella vastuuta SaiPan kärkiketjuissa asti, kun joukkue kärsi loukkaantumisista ja seuran oli jättänyt mm. Teemu Ramstedt. Hän pelasi tulokaskautensa aikana kaikkiaan 25 runkosarjaottelua tehopistein 3+1=4. Loimaranta pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue Imatran Ketterässä.
Maaliskuussa 2020 Loimaranta teki SaiPan kanssa 2+1-vuotisen SM-liigasopimuksen. Kaudella 2020–2021 hän nousi yllättäen aina SaiPan ykkösketjun oikeaan laitaan asti Jarno Koskirannan ja Tomáš Záborskýn rinnalle ja teki 50 runkosarjaottelussa tehot 6+15=21, joilla Loimaranta sijoittui joukkueen sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi. Syyskuussa 2021 hän teki SaiPan kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2021–2022 Loimaranta oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 7+18=25. Hän oli myös SaiPan ainoa kauden kaikki 60 runkosarjaottelua pelannut pelaaja. Tammikuussa 2023 SaiPa lainasi Loimarannan kahden ottelun mittaisella lainasopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhoon, kun joukkue kärsi loukkaantumisista. Lainan päätyttyä SaiPa purki hänen sopimuksensa yhteisymmärryksessä ja Loimaranta siirtyi HPK:hon kevääseen 2024 asti kestävällä sopimuksella.
Loimaranta siirtyi marraskuussa 2024 lyhytaikaisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Kalmariin. Kymmenen päivää myöhemmin hänen sopimustaan jatketiin kauden 2024–2025 loppuun.
Ura > Maajoukkueura

Loimaranta on pelannut kaksi poikien maaottelua.
Vuorelan koulu

| Vuorelan koulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Rinnepolku 1, 70910 Vuorela (Siilinjärvi)
Koordinaatit:  62.9802°N, 27.6966°E
Tyyppi:  suomenkielinen alakoulu
Rehtori:  Markus Jauhiainen
Luokat:  1-6
Oppilaita:  280 (2016) 
Verkkosivut
Vuorelan koulu on Siilinjärven eteläosassa Vuorelan alueella toimiva alakoulu (luokka-asteet 1-6). Koulu sijaitsee linnuntietä lähes 11 kilometriä Siilinjärven keskustasta etelään, Kallaveden äärellä. Koulua käy noin 280 oppilasta.
Samalla tontilla toimivat myös Vuorelan päiväkoti ja kirjasto. Vanha koulu purettiin ja uusi koulu valmistui joulukuussa vuonna 2020. Koulu purettiin sisäilmaongelmien vuoksi. Vuonna 2018-2020 Vuorelan koulun kentän kohdalla oli 2 viipalerakennusta. Nimitykset oli Kenttäviipale ja Rantaviipale. Koululaiset kävi syömässä normaalisti ruokalassa, koska ruokalaa ei purettu. Koulun valmistumisen jälkeen viipaleet siirrettiin ja viipaleiden kohdalla on kenttä ja koulun pihaa.