stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kielikampelat

| Kielikampelat |
| --- | --- |
 Cynoglossus capensis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Heimo::  Kielikampelat  Cynoglossidae  Jordan, 1888
Suvut
 Cynoglossus  Paraplagusia  Symphurus 
Katso myös
   Kielikampelat Wikispeciesissä   Kielikampelat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kielikampelat (Cynoglossidae) on kampelakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä vesistä kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat kielikampeloiden heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Kielikampeloiden heimoon kuuluu 3 sukua ja lähteestä riippuen 116–127 lajia. Heimo jaetaan kahteen alaheimoon, jotka ovat Cynoglossinae ja Symphurinae.
Suurimmat kielikampelalajit voivat saavuttaa 48 cm pituuden, mutta yleensä ne jäävät alle 30 cm pitkiksi. Ruumiinmuodoltaan ne ovat litteitä ja pitkulaisia kaloja, vartalo kapenee pyrstönkärkeä kohden. Selkä- ja peräevät ovat sulautuneet pyrstöevän kanssa ja vatsaevät ovat yhtyneet peräevään. Rintaevät puuttuvat heimon lajeilta. Kielikampeloiden silmät ovat pienikokoiset ja sijaitsevat vasemmalla kyljellä. Suu on pieni ja epäsymmetrinen, Cynoglossinae-alaheimon kaloilla alahuulessa on koukkumainen uloke. Kylkiviiva puuttuu kummaltakin sivulta. Väritykseltään kielikampelalajit ovat ruskeita tai harmaita ja ruumiissa voi olla tummempia täpliä, laikkuja tai poikkiviiruja. Silmätön kylki on valkoinen tai kellertävä.
Levinneisyys ja elintavat

Kielikampelalajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Suurin osa lajeista on mereisiä ja elävät matalissa vesissä hiekka- tai mutapohjilla. 5 lajia elää makeissa vesissä Kaakkois-Aasiassa. Symphurinae-alaheimon lajit elävät syvemmissä vesissä 300–1 500 metrin syvyydessä. Eräs tämän alaheimon lajeista elää jopa veden alaisten kuumien lähteiden läheisyydessä, joissa vesi on hyvin kuumaa, hapanta ja rikkipitoista ja joissa kalat ovat hyvin harvinaisia. Kielikampelalajit ovat syötäviä, mutta eivät kaupallisesti erityisen merkittäviä.
Kihlasormus

Kihla- ja vihkisormus.
Kihlasormus on kihlauksen merkkinä käytettävä sormus Kihla- tai vihkisormusta pidetään yleensä vasemman käden nimettömässä. Ortodoksisessa kristillisessä liitossa kihla- ja vihkisormus pidetään oikeassa nimettömässä. Useimmat kihlasormukset ovat varsin yksinkertaisia, mutta kalleimmat sormukset voivat sisältää myös jalokiviä kuten timantteja.
Pohjoismaissa kihla- ja vihkisormusta alettiin käyttää 1600-luvun lopulla. Sitä ennen oli käytäntönä murtaa raha, josta puolisot saivat oman osansa. Kihlaukseen liittyvä sormus yleistyi suomalaisten talonpoikien keskuudessa 1700-luvun lopulla, vaikka koruna sormus oli käytössä jo rautakaudella. Raja-Karjalassa ja Itä-Karjalassa raha toimi kihlavälineenä 1900-luvulle asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kihlasormus Wikimedia Commonsissa
Edu Kettunen

| Erkka Lauri Kettunen |
| --- | --- |
 Edu Kettunen esiintymässä Hoedownin kanssa lokakuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. huhtikuuta 1961 (ikä 63)
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  ”Edu” Kettunen
Laulukielet:  suomi
Soittimet:  laulu, kitara
Yhtyeet:  Broadcast
Levy-yhtiöt:  Kaiku Recordings
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Erkka Lauri ”Edu” Kettunen (s. 12. huhtikuuta 1961 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen laulaja ja lauluntekijä.
Ura muusikkona

Edu Kettunen aloitti uransa 1980-luvun alussa Broadcast-yhtyeen kitaristina, mutta siirtyi myöhemmin soolouralle. Kettusen tunnetuin kappale on ”Lentäjän poika” samannimiseltä albumilta vuodelta 1986. Kettusen isä oli lentokapteeni.
Vuonna 1998 Kettunen levytti yhdessä Mikko Kuustosen ja Esa Kaartamon kanssa albumin Kaartamo, Kettunen, Kuustonen. Levyn avausraita, Kettusen sanoittama Elämän haamu, soi runsaasti radiossa. Vuonna 2002 tehtiin toinen Kaartamo, Kettunen, Kuustonen -albumi. Tällä tuplalevyllä oli mukana useita muitakin artisteja, kuten Kari Tapio ja Maarit Hurmerinta.
Kettuselle annettiin yhdelle suomalaiselle sanoittajalle vuosittain myönnettävä Juha Vainion rahaston tunnustuspalkinto vuonna 2006. Palkinnon arvo oli 5 000 euroa. Kettunen sai kiitosta muun muassa taitavasta rytminkäsittelytaidosta ja hänen sanoitustensa riimittömästä ilmaisusta. Edu Kettusen tekstit ammentavatkin rytmisen rakenteensa osalta runsaasti vaikutteita Skandinavian eeppisestä lyriikasta ja niissä on siten nähtävissä myös kalevalaista perinnettä. Kettunen on ilmaissut pitävänsä ”loppusointua kahlitsevana ja suomenkieleen sopimattomana”.
Kettunen tunnetaan myös muille sanoittamistaan ja säveltämistään kappaleista, muun muassa Broadcast-yhtyekumppani Kim Lönnholmin hitistä Minä olen muistanut vuodelta 1989. Nykyisin hän tekee musiikkia myös poikansa kanssa. Albumilla Pomminpurkajan maanantai on tämän säveltämä kappale Teeskentelijä, ja se on itse asiassa ensimmäinen Edun albumilla oleva kappale, joka ei ole kokonaan hänen itsensä tekemä.
Aikaisemmin Kettunen ei tuntenut esiintyvän taiteilijan roolia omakseen, josta syystä häntä nähtiin harvoin keikkailemassa lukuun ottamatta satunnaisia hyväntekeväisyyskonsertteja. Tilanne on kuitenkin viime vuosina muuttunut, kun mm. levy-yhtiön Pekka Ruuska on kannustanut häntä keikkailuun.
Muut taiteet

Musiikin lisäksi Kettunen on tehnyt piirroksia ja pienoismalleja. Toukokuussa 2010 järjestettiin helsinkiläisessä Art Frida -galleriassa hänen töitään esittelevä näyttely. Hän on myös alkanut rakennella kitaroita.
Diskografia > Sooloalbumit

Edu Kettunen (DigIt,  1984)
Lentäjän poika (Flamingo,  1986)
Rodeo (Flamingo,  1988)
Eräänä yönä... (Flamingo,  1989)
Parhaat (Flamingo, kokoelma 1991)
Kultamaan tarinoita (Sonet,  1992)
Kaupparatsun koira (Sonet,  1994)
Lentäjän poika: 21 hittiä albumeilta ”Lentäjän poika” & ”Kultamaan tarinoita” (1996)
Elävien maassa (Sonet,  1997)
Jokapojan Hollywood (Universal,  2000)
Grand Prix (Albumi,  2002)
Tarpeeks jotain (Mediamusiikki,  2006)
Matkalla San Franciscoon (Edel,  2008)
Taivaanrantapaikka (Mediamusiikki,  2009)
Pomminpurkajan maanantai (Kaiku Entertainment,  10/2012)
Kadonnut maailma (2014,  Kaiku Entertainment)
Sateinen iltapäivä Välkkylän BP:llä (2015,  Concepta)
Autioilla rannoilla (2016,  Concepta)
Sateinen Iltapäivä Välkkylän BP:llä Vol 2: Madonreikä (2017,  Concepta)
Sateinen Iltapäivä Välkkylän BP.llä Vol.3: Takapihan Tarinoita (2018,  Concepta)
Kaivo aavikolla (2019,  Concepta)
City By The Sea (2023)
Diskografia > Kaartamo Kettunen Kuustonen

Kaartamo Kettunen Kuustonen (RCA,  1998)
Laulava sydän (EMI Finland,  2002)
Kirjat

Meri-Paavo ja Mehikäärme.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 978-951-1-20864-8
Pienen kipparin käsikirja.  Helsinki:  Kaiku Books, 2012.  ISBN 978-952-6768-00-7
Elppu matkalla kotiin.  Helsinki:  Minerva, 2021.  ISBN 978-952-375-337-2
Kirjallisuutta

Hänninen, Veli-Pekka: Edu Kettunen.  Helsinki:  Minerva, 2021.  ISBN 978-952-375-227-6
Aiheesta muualla

Edu Kettusen viralliset Facebook-sivut.
Edu Kettusen haastattelu Selvis-lehdessä 3/2006.
Edu Kettunen. Pomus.net.
https://www.discogs.com/artist/540491-Edu-Kettunen
Edu Kettusen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Edu Kettusen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Edu Kettusen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Kielifilosofia

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Morfologia · Syntaksi
Ortografia · Fonetiikka
Fonologia
Stilistiikka · Pragmatiikka
Dialektologia · Leksikologia
Historiallis-vertaileva kielitiede
Semantiikka
Kielifilosofia
Kielihistoria
Neurolingvistiikka
Psykolingvistiikka
Sosiolingvistiikka
Kieliteknologia
Käännöstiede
Diskurssianalyysi
Kielifilosofia on tiede (filosofian haara), joka filosofisella (käsitteellisellä) ajattelulla pyrkii selvittämään kielen olemusta ja ilmiöitä. Tällaisia kysymyksiä ovat esimerkiksi:
kielen alkuperä: kumpi oli ensin, ajattelu vai kieli. Syntyikö kieli ajatellessa vai ajatus puhuessa? (Biologiassa tutkitaan kuinka elimistö on kehittynyt puhetta varten.)
kielellisen merkin ja ulkomaailman suhde: Miksi eräs nelijalkainen eläin merkitsee 'hevonen’ (ja kirjoitamme kirjaimin h,e,v,o,n,e,n) eikä 'lehmä’?
merkityksen ja tarkoitteen (referentti) suhde: Mikä on se hevonen, kun sanomme "hevonen"?
kielen suhde tietoon: Miten tiedämme että tiedämme? Miten tiedämme, että maa on pallo?
selvittää kielen merkitystä ihmiselle. (Tämä kysymys johtaa sosiologiaan ja psykologiaan.)
Kielifilosofian nk. semioottinen kolmio muodostuu merkistä, merkkiä vastaavasta oliosta (referentistä) ja merkin merkityksestä. Semiotiikan eli yleisen merkkitieteen peruskäsitteitä ovat syntaksi, semantiikka ja pragmatiikka. Semiotiikka laajenee kulttuurintutkimukseksi, paljon pelkän kielen ulkopuolelle.
Syntaksilla tarkoitetaan merkkien suhdetta toisiinsa.
Semantiikka tutkii merkkien suhdetta niitä vastaavaan asiaan tai olioon.
Pragmatiikka tutkii merkkien suhdetta niiden käyttöön ja käyttäjiin.
Semantiikan ja pragmatiikan välistä eroa voidaan pitää keinotekoisena: nk. peliteoreettisessa semantiikassa edellistä voidaan jopa pitää jälkimmäisen osana. Tämä ankkuroi totuuskäsityksemmekin ulkopuoliseen todellisuuteen.
Nk. realistinen semantiikka pitää totuutta kielen ja todellisuuden välisenä semanttisena suhteena. Puhutaan kielestä kalkyylinä ja totuuden vastaavuuskäsityksestä.
Idealistisemman käsityksen mukaan totuudesta on mahdotonta puhua kielen kaikkialle ulottuvan ja rajoittavan vaikutuksen vuoksi. Tällöin puhutaan kielestä universaalina välineenä ja semantiikan 'lausumattomuudesta'. Tämä käsitys liittyy erilaisiin tiedollisiin totuuskäsityksiin. Esimerkiksi postmoderni retoriikka pitää itseään semioottisena, ihmisten vuorovaikutusta tutkivana tieteenä.
Muutama kielifilosofiaan liittyvä asia:
Arkikielen filosofia eli lingvistinen filosofia on Oxfordissa 1930-luvulta lähtien vallinnut filosofinen suuntaus, jonka mielenkiinto kohdistuu arkikieleen elävänä todellisuutena, sanojen käyttöön ja merkityksien erittelyyn. Arkikielen filosofian innoittajana oli Ludwig Wittgenstein ja sen huomattavimpia myöhempiä edustajia olivat Gilbert Ryle ja J. L. Austin.
Looginen kielentutkimus on ns. analyyttisen filosofian käyttämä menetelmä, jolla pyritään ratkomaan filosofisia ongelmia selvittämällä niihin sisältyvien sanojen ja käsitteiden merkitystä. Huomattavia edustajia olivat Ludwig Wittgenstein, W. V. O. Quine ja Rudolf Carnap.
Kirjallisuutta

Järvenkylä, Joose & Kortelainen, Ilmari: Tavallisen kielen filosofia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2013.  ISBN 978-952-495-250-7
Wright, Georg Henrik von: Logiikka, filosofia ja kieli: Ajattelijoita ja ajatussuuntia nykyajan filosofiassa.  ((Logik, filosofi och språk: Strömningar och gestalter i modern filosofi, 1957.) Käsikirjoituksesta suomentaneet Jaakko Hintikka ja Tauno Nyberg)  Helsinki:  Otava, 1958.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Internet Encyclopedia of Philosophy: Philosophy of Language (englanniksi)
Kiai

Kiai (jap. 気合, 気合い, kiai, kor.  기합) on japanilainen taisteluhuuto, jota käytetään hyvin yleisesti budolajeissa. Japanilainen sana ki (jap. 気) tarkoittaa mieltä tai henkeä, ai (jap. 合, 合い) taas tarkoittaa ”yhdessä”; sananmukaisesti ”kiai” merkitsee ”hengen kanssa”. Kamppailulajeissa tämä purkautuu huutona ja uloshengityksenä, jotka tapahtuvat tekniikkaa suoritettaessa tai ennen sitä.
Kiain ja aikin käyttö

Termejä kiai ja aiki käytetään budolajeissa kuten aikidossa ilmentämään fyysisen voiman, henkisen vahvuuden ja valppauden saumatonta yhteiseloa . Termit kirjoitetaan samoilla kanji-merkeillä, joiden järjestys vain on niissä päinvastainen. Tämän takia aikin voidaan katsoa olevan sisäinen, kiain taas ulkoinen ilmentymä samasta daitōryū-periaatteesta. Kendossa kiain käyttö on tarkoituksellista ja kuuluvaa. Sillä paitsi kohdistetaan omat voimavarat lyöntiin, myös osoitetaan ulkopuolisille oma energia ja keskittyminen.
Kiain ja aikin käyttö > Kiain muoto

Kiai muodostetaan aina uloshengityksellä. Siihen liittyy aktiivinen voiman käyttö ja sillä on yleensä aina kohdistumissuunta. Välttämättä kiaihin ei tarvitse liittyä suurta ääntä.
Kiain ja aikin käyttö > Ääntäminen

Budolajeissa on kiaille usein määrätty muoto, joka vaihtelee lajien kesken. Toisin kuin usein luullaan, harvoin kiaissa äännetään juuri sana ”kiai”. Kiain pituus ja elävyys vaihtelee. Esimerkiksi miekan tai jonkin muun aseen piston yhteydessä kiai on lyhyempi kuin laajassa leikkaavassa lyönnissä.
Aiheesta muualla

Kiai kuvaus Budokwain sivulla
Japanilaiset budokäsitteet
Kiek in de Kök

| Kiek in de Kök |
| --- | --- |

Osoite:  Komandandi tee 2
Sijainti:  Tallinna, Viro
Koordinaatit:  59°26′5″N, 24°44′28″E
Rakennustyyppi:  tykkitorni
Valmistumisvuosi:  1400–1500-luku
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiek in de Kök on Tallinnan kaupunginmuuriin kuuluva tykkitorni Toompealla, Virossa. Torni rakennettiin 1400-luvun lopulla ja nykyisen muotonsa se sai 1500-luvun alussa. Torni on nykyisin osa Tallinnan kaupunginmuseota ja sen tiloissa järjestetään näyttelyjä.
Historia

Kiek in de Kökin tykkitorni rakennettiin vuonna 1475, mutta nykyisen muotonsa se sai 1500-luvun alussa. Kiek in de Kök oli osa Tallinnan kaupunginmuuria, jota puolustamaan rakennettiin 1500-luvulla kaikkiaan 46 tornia. Kiek in de Kök suunniteltiin raskaille tuliaseille ja sen nimi tarkoittaa suomeksi "katso keittiöön". Nimi on alasaksaa ja se viittaa tornin korkeuteen. Tornin vartiomiehet saattoivat katsella alas porvaristalojen suurista savupiipuista eli mantellikorsteeneista talojen keittiöihin. Nimi mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1577 muodossa Kyck in de Kaeken. Moskovan Venäjän tsaari Iivana Julman joukkojen piirittäessä Tallinnaa Liivinmaan sodan aikana vuonna 1577 tornia ammuttiin kivi- ja rautakuulilla, joiden jättämät jäljet ovat edelleen tornin seinämässä. Tallinna kesti kuitenkin Henrik Klasinpoika Hornin johdolla seitsemän viikkoa kestäneen piirityksen. Tornin menetettyä lopulta sotilaallisen merkityksensä sitä käytettiin varastona ja arkistotilana. Tornia remontoitiin ja entisöitiin 1950- ja 1960-luvuilla. Kiek in de Kök kuuluu nykyisin Tallinnan kaupunginmuseon tiloihin ja sen tiloissa on kaupungin synty- ja sotahistoriaa esitteleviä näyttelyjä. Tornin kuudennessa kerroksessa toimii kahvila.
Torni

Kiek in de Kök kuuluu Itämerenmaiden suurimpiin tykkitorneihin. Tornin korkeus on 49,4 metriä ja sen läpimitta on 17 metriä. Tornin seinän paksuus on lähes 4 metriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiek in de Kök Wikimedia Commonsissa
Näkymä tornille.
Kiinalaispeli

Kiinalaispelin pelilauta.
Kiinalaispeli (saks. Chinesenspiel) on lautapeli, joka on lasten muunnos patsisi-pelistä.
Kiikan kirkko

| Kiikan kirkko |
| --- | --- |
 Kiikan kirkko.
Sijainti:  Kiikanojantie 8, Kiikka, Sastamala
Koordinaatit:  61°19′14.8″N, 022°46′31.4″E
Hiippakunta:  Turun arkkihiippakunta
Seurakunta:  Sastamalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1807
Suunnittelija:  Tukholman intendenttikonttori
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  850
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kiikan kirkko on vuonna 1807 rakennettu puinen ristikirkko Sastamalan Kiikassa. Se rakennettiin Tukholman intendenttikonttorin piirustusten mukaan ja Mats Åkergrenin johdolla.
Myöhemmin kirkkoa on remontoitu ja muutettu useaan kertaan. Vuonna 1884 tehtiin uusgoottilainen kellotorni, purettiin vanha tapuli ja tehtiin sen alaosasta ruumishuone. Torneille on aikojen saatossa tehty useita muutoksia. Iso peruskorjaus saatiin päätökseen 1952. Silloin sisustus uusittiin Bertel Strömmerin suunnitelmien mukaan ja päätorni sai nykyisen muotonsa.
Kirkon alkuperäinen ja nykyinen väri on punainen, mutta välillä kirkko oli lähes sata vuotta keltainen tai harmaa.
Alttaritaulu on Alexandra Såltinin maalaama vuodelta 1884 ja esittää Kristuksen kirkastumista. Lehterikaiteisiin Carl Fredrik Blom maalasi vuonna 1819 36 Raamatun henkilöä.
Tapulissa on kolme kelloa jotka ovat vuosilta 1705, 1876 ja 1952.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiikan kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kiikan kirkko (Q15544505)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Sastamala
sijainti: Kiikka
katuosoite: Kiikanojantie 8, 38300 Kiikka
koordinaatit: 61°19′15″N 22°46′32″E﻿ / ﻿61.32081°N 22.77548°E﻿ / 61.32081; 22.77548
Kiimasjärvi (Karjala)

| Kiimasjärvi Кимасозеро, Kimasozero |
| --- | --- |
 Kylän keskusta.
 Kiimasjärvi
 Koordinaatit: 64°22′33″N, 31°13′42″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Kunta:  Lietmajärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  11
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kiimasjärvi (karjalaksi Kiimaisd’ärvi, ven. Кимасозеро, Kimasozero) on kylä Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Lietmajärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen järven etelärannalla 50 kilometriä Lietmajärveltä länteen. Kylässä on 11 asukasta (vuonna 2013).
Kiimasjärven kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1556. Sen kautta kulki Lieksanjoelta Kemijoelle ja Vienanmerelle johtanut vesireitti. Toinen kulkureitti suuntautui länteen Kiitesjärvelle ja Kontokkijärvelle.
Kiimasjärvi ja sen lähikylät muodostivat 1600-luvulta lähtien Repolan pogostaan kuuluneen veroläänin eli volostin, jonka asukkaat kuuluivat kuitenkin Rukajärven seurakuntaan. He puhuivat varsinaiskarjalan etelämurretta. 1700-luvun alussa Kiimasjärven volostin muut kylät olivat Kostamus, Luvajärvi, Miinoa ja Nokeus.
1900-luvun vaihteessa seudun kylät muodostivat Rukajärven kuntaan eli volostiin kuuluneen Kiimasjärven kyläkunnan. Vuonna 1905 siinä oli kymmenen kylää ja 548 asukasta. Kiimasjärven kylässä oli 18 taloa, 121 asukasta, kirkko ja koulu. Kylän osia olivat Karpanpuoli,  Niemi, Ontropanniemi, Mattini, Eläjiensuari ja Tervalahti sekä järven pohjoisrannalla sijainnut Herranpuoli.
Vuonna 1921 perustettiin aluksi Petroskoin ja vuodesta 1923 Paatenen kihlakuntaan kuulunut Kiimasjärven volosti. Se käsitti 18 kylää, joissa oli 1 400 asukasta. Volosti rajoittui pohjoisessa Kontokkiin ja Jyskyjärveen, idässä Rukajärveen, etelässä Repolaan ja lännessä Suomeen. Kylät jakautuivat Kiimasjärven, Luvajärven, Nokeuksen ja Tsolmajärven kyläneuvostoihin. Vuonna 1927 Kiimasjärven volosti liitettiin pääosin Rukajärven piiriin. Vuonna 1933 Kiimasjärven kyläneuvostossa oli 699 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia.
Kiimasjärvi tunnetaan heimosotien aikana tammikuussa 1922 käydystä taistelusta, jolloin Toivo Antikaisen johtamat joukot valtasivat kylässä olleen suomalaisten tukikohdan. Vuonna 1932 Kiimasjärvelle perustettiin kolhoosi. Kerhotaloksi muutettu Jumalansynnyttäjän kirkko paloi vuonna 1937. Jatkosodan aikana neuvostoarmeija poltti kylän ja sen asukkaat evakuoitiin Arkangelin alueelle.
Kiimasjärven Karpanpuolta alettiin rakentaa uudelleen vuonna 1951. Sinne siirtyi asukkaita muun muassa Luvajärven, Pääkönniemen, Nokeuksen ja Rukajärven ympäristön kylistä. Vuonna 1955 avattiin koulu, joka lakkautettiin kaksikymmentä vuotta myöhemmin. Kylässä oli myös kulttuuritalo ja karjatila. Nykyään Kiimasjärvellä on lähinnä kesäasutusta. Entisellä Herranpuolella on kostamuslaisten puutarhapalstoja.
Kihara-arakari

| Kihara-arakari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tukaanit Ramphastidae
Suku::  Arakarit Pteroglossus
Laji::  beauharnaesii
Kaksiosainen nimi
 Pteroglossus beauharnaesii  Wagler, 1832 
Katso myös
   Kihara-arakari Wikispeciesissä   Kihara-arakari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kihara-arakari (Pteroglossus beauharnaesii) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta. Toisinaan se luokitellaan kuuluvaksi omaan sukuunsa Beauharnaisius.
Koko ja ulkonäkö

Kihara-arakari on suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 42–46 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Kihara-arakarin päälaki on musta ja päälaen höyhenet ovat kiharat. Silmien ympäristö on valkoinen mustin juovin. Lajin yläselkä ja -perä ovat syvänpunaiset ja siivet, alaselkä ja pitkä pyrstö ovat tummanvihreät. Kihara-arakarin rinta ja vatsa ovat keltaiset ja vatsan poikki kulkee syvänpunainen juova. Linnun nokka on pitkä, hyvin tukeva ja värikäs.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kihara-arakaria tavataan Perusta Boliviaan ja keskiseen Brasiliaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ja soiset metsät. Sen ravintoa ovat erityisesti viikunoiden hedelmät ja toisinaan myös muiden lintujen munat ja poikaset. Kihara-arakarin pesimäkausi on toukokuulta elokuulle.
Kiikalan lentokenttä

Kiikalan lentokeskus (ICAO: EFIK) on Salossa sijaitseva lentokenttä. Se sijaitsee Kiikalannummella Kiikalan Lasikylässä noin 25 kilometriä kaupungin keskustasta ja noin seitsemän kilometriä Kiikalan taajamasta itään. Lentokentällä on kaksi kiitotietä, joista pitempi on 930 metriä ja lyhyempi 600 metriä pitkä.
Kiikalan lentokentän lennonjohtorakennus.
Kentällä harrastetaan etupäässä purjelentoa. Pääasiallinen hinaustapa on vintturi. Kenttää käyttää aktiivisesti myös Suomen puolustusvoimat, joka järjestää alueella taisteluharjoituksia. Kentän aluetta käyttävät lähinnä Kaartin jääkärirykmentti, Suomenlinnan Rannikkorykmentti ja Porkkalan Rannikkopataljoona.
Lentokentällä on myös Ilmatieteen laitoksen sääasema.
Alkujaan lentokenttä rakennettiin talvisodan aikana ruotsalaisin vapaaehtoisvoimin.