stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ranskan naisten jalkapallomaajoukkue
Entisiä päävalmentajia

1987–1997  Aimé Mignot
1997–2007  Élisabeth Loisel
2007–2013  Bruno Bini
2013–2016  Philippe Bergeroo
2016–2017  Olivier Echouafni
Rudolfo Anaya

Rudolfo Anaya vuonna 2006.
Rudolfo A. Anaya (30. lokakuuta 1937 –  28. kesäkuuta 2020) oli meksikolais-yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen ensimmäinen julkaistu kirjansa oli Bless Me, Ultima (1972), nyttemmin eräs chicanokirjallisuuden klassikkoteoksista. Hänelle myönnettiin vuonna 2001 National Medal of Arts.
Anaya syntyi Uudessa Meksikossa ja opiskeli Uuden Meksikon yliopistossa. Hän puhui lapsuudenkodissaan yksinomaan espanjaa ja meni vuonna 1966 naimisiin Patricia Lawlessin kanssa.
Anayalle asui Albuquerquessa ja toimi englannin kielen emeritusprofessorina Uuden Meksikon yliopistossa. Hänelle myönnettiin muun muassa Premio Quinto Sol -palkinto.
Julkaisuja > Fiktiota (Kaunokirjallisuutta)

Bless Me, Ultima (1972)
Heart of Aztlan (1976)
Tortuga (1979)
Cuentos: Tales from the Hispanic Southwest (1980)
The Silence of Llano (1982)
Cuentos Chicanos (1984)
The Legend of La Llorona (1984)
The Adventures of Juan Chicaspatas (1985)
Lord of the Dawn: The Legend of Quetzalcóatl (1987)
Albuquerque (1992
Billy the Kid (1994)
Zia Summer (1995)
The Anaya Reader (1995)
Rio Grande Fall (1996)
Jalamanta: A Message from the Desert (1996)
Shaman Winter (1999)
Serafina's Stories (2004)
Jemez Spring (2005)
The Man Who Could Fly and Other Stories (2006)
Julkaisuja > Lastenkirjallisuutta

The Farolitos of Christmas: A New Mexico Christmas Story (1987)
Maya's Children: The Story of La Llorana (1996)
Farolitos for Abuelo (1998)
My Land Sings: Stories from the Rio Grande (1999)
Roadrunner's Dance (2000)
Elegy on the Death of César Chávez (2000)
The Santero's Miracle: A Bilingual Story (2004)
Julkaisuja > Muuta

A Ceremony of Brotherhood, 1680–1980 (1981)
Cuentos Chicanos: A Short Story Anthology (1984)
A Chicano in China (1986)
Voices: An Anthology of Nuevo Mexicano Writers (1987, 1988)
Aztlán: Essays on the Chicano Homeland (1989)
Tierra: Contemporary Short Fiction of New Mexico (1989)
Flow of the River (1992)
Descansos: An Interrupted Journey (1995)
Chicano/a Studies: Writing into the Future (1999)
Elegy on the Death of César Chávez (2000)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rudolfo Anaya Wikimedia Commonsissa
Poikittaisrata

Poikittaisrata eli Tvärbanan on Tukholmassa liikennöivä pikaraitiotie. Nimensä mukaan se yhdistää Tukholman metron (tunnelbana), Tukholman paikallisjunaliikenteen (pendeltåg) ja linja-autoliikenteen eri kohdista. Poikittaisradalla liikennöidään välillä Solnan asema – Alvik – Sicklan asema.
Teknisesti Poikittaisrata on erittäin korkeatasoinen pikaraitiotie. Se on pääosin eristetty muusta maaliikenteestä omille reiteilleen, joten junat voivat käyttää suurempia nopeuksia kuin muun tieliikenteen seassa ajavat raitiovaunut. Poikittaisradan liikennettä hoidetaan käytännössä rautatien liikenteenhoitoperiaatteiden mukaan.
Historia

Poikittaisradan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1996 ja ensimmäinen, 4,9 kilometrin pituinen rataosuus Gullmarsplanin ja Liljeholmenin välillä avattiin liikenteelle tammikuussa 2000. Jo myöhemmin saman vuoden aikana valmistui 4,2 kilometrin jatke Liljeholmenista Alvikiin. Toisesta suunnasta rataa pidennettiin alkuperäissuunnitelmien mukaisesti vuonna 2002 Gullmarsplanilta Sickla uddeen vuonna 2002, jolloin rata piteni 2,5 kilometrillä. Vaihtoyhteyksien parantamiseksi Läntiselle runkoradalle rakennettiin tammikuussa 2006 paikallisjunaliikenteen asema Årstaberg, jolloin syntyi vaihtomahdollisuus Poikittaisradan ja paikallisjunien välillä. Alvikin ja Gullmarsplanin välisen osuuden kokonaiskustannukset olivat kaksi miljardia kruunua, kun taas Gullmarsplanin ja Sickla udden 400 miljoonaa kruunua - tällöin radan kilometrihinta on ollut ensin mainitulla 200 miljoonaa kruunua ja jälkimmäisellä 170 miljoonaa kruunua kilometriä kohden.
Vuonna 2009 aloitettiin radan merkittävä laajennushanke, jota on nimitetty Poikittaisradan pohjoiseksi Solnan-haaraksi. Ensimmäinen, 5,8 kilometrin osuus Alvikista Solnan keskukseen otettiin käyttöön vuonna 2013, jonka jälkeen rataa jatkettiin vielä noin kilometrillä Solnan asemalle elokuussa 2014. Suuren luokan hanke pysyi 5,2 miljardin kruunun kustannusarviossaan (sisältäen uuden varikon ja kaluston). Asiantuntijoiden mielestä Alvik–Solna-radan hyödyt jäivät kustannuksiinsa nähden pieniksi, ja rata rakennettiin liian korkatasoiseksi. Ratakilometrin hinnaksi muodostui 600 miljoonaa kruunua, mikä jää ainoastaan Keskustaradan kolmen miljardin ja metron suunnitellun keltaisen linjan kahden miljardin kruunun alapuolelle.
Hammarbyn rantakaupungin ja Årstadalin tiivistyneen kaupunkirakenteen johdosta matkustajamäärät ovat kehittyneet ennusteita voimakkaammin. Tämän takia vuoroväliä on tihennetty kymmenestä minuutista 7,5 minuuttiin Alvikin ja Sicklan välillä.
Liikenteen alusta lähtien mukana olleet junakohtaiset konduktöörit poistettiin sekä Nockebyn radalta että Poikittaisradalta kesäkuussa 2016, jonka jälkeen junassa on ollut vain kuljettaja, ja matkustajat leimaavat lippunsa itse asemilla ja pysäkeillä.
Erilaisesta kulunvalvontatekniikasta johtuen linjan päästä päähän matkustavan oli vaihdettava junaa vuoteen 2017 saakka. Maaliskuussa 2017 vanhempi rataosuus Sicklan ja Alvikin välillä suljettiin suurempaa peruskorjausta varten, ja samalla kulunvalvonta päivitetään yhteensopivaksi Solnan pään kanssa. Lokakuussa 2017 liikennöinti alkaa uudelleen, jolloin junanvaihto Alvikissa lakkaa ja rata pitenee idässä Sickla uddesta Sicklan asemalle, jossa on vaihtomahdollisuus Saltsjön radalle.
Tekniikka

Rata on koko pituudeltaan kaksiraiteinen, ja sen raideleveys on eurooppalainen standardi 1 435 millimetriä. Poikittaisradan turvalaitteet ovat myös korkeatasoisia. Kaikki junayksiköt on varustettu automaattisella kulunvalvonnalla, opastimina käytetään ruotsalaisia rautatien opastimia, ja SL:n operoima liikenteenohjaus on keskitetty yhteen pisteeseen. Suurin sallittu nopeus on 80 km/h, tosin joillakin osuuksilla tätä alhaisempi.
Poikittaisrata on pääosin eristetty muusta maaliikenteestä omalla reitilleen. Hammarbyn rantakaupungissa rata kulkee katuraitiotien tavoin ajokaistojen välissä keskellä katua, ja lisäksi Liljeholmenin ja Gröndalin välillä sekä Sundbybergin keskustassa raitiotie kulkee muun liikenteen seassa. Radalla on useita siltoja, kuten Allénsilta, Gröndalinsilta, Alvikinsilta, Ulvsundansilta ja Bällstansilta, kuten myös kolme pidempää tunnelia: Årstadalintunneli, Alvikintunneli ja Tranebergintunneli.
Metroradalta ja Ruotsin rautatieverkosta on olemassa useita yhdysraiteita Poikittaisradalle, esimerkiksi Globenin ja Gullmarsplanin pysäkkien välistä metron vihreälle linjalle. Tätä yhteyttä käytetään lähinnä silloin, kun uusia metrojunia tuodaan kaukojunilla tai vanhoja viedään romutettavaksi tai huollettavaksi kauemmas, sillä metrojunat tuodaan usein tavarajunilla. Lisäksi Lljeholmenin pysäkin eteläpuolelta on yhteys Nybodantunnelin kautta rautatieverkkoon vanhaa rautatietunnelia pitkin, ja tätä tunnelia käytetään edelleenkin polttoainekuljetuksiin tavarajunin Cementan laitokselle. Tällä hetkellä se on Ruotsin ainoa rataosuus, jolla liikennöi sekä tavarajunia että raitiovaunuja.
Alvikin aseman pohjoispuolella Tranebergintunnelista on yhteys Bromman varikolle, jolta taas on radat sekä Nockebyn radalle että metroverkkoon. Bromman varikkoa käytetään kuitenkin nykyisin enää vain Nockebyn radan vaunuja, kun taas Poikittaisradan vaunuja säilytetään ja huolletaan vuonna 2015 valmistuneella Ulvsundan varikolla, joka sijaitsee Johannesfredin pysäkin läheisyydessä.
Liikennöinti

Liikenne kuuluu SL-liikenteeseen, joten liikenteen suunnittelusta, tilaamisesta sekä lippu- ja informaatiojärjestelmästä vastaa SL. Aina liikenteen aloittamisesta vuodesta 2000 elokuuhun 2012 radan liikennöitsijänä toimi Veolia Transport, jonka jälkeen kilpailutuksen voitti Arriva Sverige AB, jonka sopimus jatkuu elokuuhun 2020, optiolla sopimuksen jatkamisesta aina elokuuhun 2024 saakka.
Vuonna 2015 Alvikin ja Sicklan välillä oli talvisin arkipäivänä keskimäärin 62 000 matkustajaa ja Alvikin ja Solnan välillä 15 000 matkustajaa. Matkustajamääriltään merkittävimmät pysäkit vuonna 2015 olivat Liljeholmen, Gullmarsplan, Alvik ja Årstaberg.
Poikittaislinja muodostuu yhdestä linjasta, jonka varrella on 26 asemaa. Vuoroväli on pääsääntöisesti kymmenen minuuttia, mutta ruuhka-aikaan liikennöidään 7,5 minuutin välein.
| Linja | Osuudet | Pituus | Asemia |
| --- | --- | --- | --- |
| 22 | Sicklan asema – Solnan asema | 18,2 km | 26 |
Osa asemista, kuten Alvik on lähempänä metroasemia hisseineen, liukuportaineen ja palveluineen, kun taas osa on hyvin pelkistettyjä tavallisia katuraitiotiepysäkkejä, kuten Gröndal. Kaikki pysäkit ja asemat ovat kuitenkin esteettömiä, ja junan ja laiturin välillä ei ole korkeuseroa. Laitureilla on SL:n lipputolppia, joilla matkakortti tulee leimata ennen vaunuunnousua. Lisäksi laitureilta löytyy aina vähintään yksi lippuautomaatti.
Informaatiojärjestelmä on pääosin yhtenevä metron vastaavan kanssa: esimerkiksi laiturinäytöt ovat samaa mallia. Junien sisällä olevilla näytöillä ja kuulutuksilla kerrotaan junan kulkusuunta, seuraavan pysäkin nimi, mahdolliset vaihtoyhteydet ja kellonaika. Laitureilla näytöillä näytetään seuraavat saapumisajat ja poikkeustiedotteita, ja lisäksi saapuvien junien kulkusuunnat kuulutetaan automaattisesti. Juna pysähtyy vain, jos pysäkillä on matkustajia tai joku vaunussa olevista painaa pysähtymispainiketta.
Kalusto

Poikittaisradalla on käytössä kahta erilaista junatyyppiä, joiden mallinimet ovat A32 ja A35. Ensin mainittu Bombardierin valmistamaan Flexity Swift -vaunuun perustuva malli on ollut käytössä liikenteen aloittamisesta lähtien. Uudempi, CAF:n valmistamaan Urbos AXL -junaan perustuva A35-vaunutyyppi otettiin käyttöön Solnan radan avaamisen yhteydessä lokakuussa 2013. Molemmat junat ovat noin 30 metriä pitkiä, ja niissä on 72–78 istumapaikkaa. Kaksi vaunua voidaan kytkeä yhdeksi, 60 metriä pitkäksi junaksi, mikä on myös asemalaitureiden mahdollistama junan enimmäispituus. Pääosin liikenteessä junat ovat tätä nykyä aina kaksivaunuisia. Vertailun vuoksi Tukholman metrojunat ovat 140, paikallisjunat 214 ja Helsingin raitiovaunut 27 metriä pitkiä.
| Tyyppi | Istumapaikkoja | Seisomapaikkoja | Pituus (mm) | Paino (tuhat kg) | Yksiköiden lkm | Jatkuva teho (kW) | Leveys (cm) | Huippunopeus (km/h) | Käyttöönotto |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A35 | 72 | 203 | 30 800 |  | 3 | 480 | 265 | 90 | 2013 |
| A32 | 78 | 133 | 29 700 | 37,5 | 3 | 480 | 265 | 80 | 1999 |
Reitti > Sicklan asema − Alvik

Sickla udden ja Alvikin aseman välillä on seuraavat pysäkit:
Poikittaisradan itäpäässä Hammarbyn eteläsatamassa on linjan nykyinen päätepysäkki Sickla, jota seuraa Sickla udde ja tämän jälkeen Sickla kaj pienen matkan päässä varsinaisesta satamalaiturista. Hammarbyn rantakaupungin keskustassa on seuraava pysäkki Luma, joka on aiemmin alueella sijainneen vanhan teollisuusalueen nimi. Viimeisenä pysäkkinä tällä alueella on Mårtensdal alueen länsilaidalla.
Rata alittaa Nynäsvägenin moottoritien ja siirtyy Johanneshovin kaupunginosan puolelle Gullmarsplanille, jossa on vaihtoyhteys metron vihreälle linjalle samannimisen metroaseman yhteydessä. Globen palvelee Globenin stadionia, ja siltäkin on vaihtoyhteys yhdelle vihreän linjan haaralle.
Årstan kaupunginosassa linjan varrella on järjestyksessä idästä lukien pysäkit Linde, Vallan tori (ruots. Valla torg), Årstafältet ja Årstaberg.
Årtstadalin tunnelin jälkeen rata siirtyy Liljeholmenin ja Gröndalenin alueelle, jossa on pysäkit Årstadal, Liljeholmen,Trekanten, Gröndal. Tämän jälkeen rata ylittää Essingensalmen ja tulee Stora Essingenin saarelle, jossa on pysäkki Stora Essingen. Ennen saapumista Alvikiin rata ylittää vielä kerran meren Alvikinsiltaa pitkin, pysähtyy Alvikin rannan (ruots. Alviks strand) pysäkillä ja sukeltaa Alvikintunneliin. Alvikissa on vaihtomahdollisuus Nockebyn radalle ja metron vihreälle linjalle.
Reitti > Alvik − Solnan asema

Poikittaisrata jatkuu Alvikista kohti Solnan asemaa. Suurin osa radasta otettiin liikenteelle 28. lokakuuta 2013, mutta Solnan asemalle rata jatkui Solnan keskuksesta vasta 18. elokuuta 2014. Alvikin jälkeen rata kulkee Tranebergintunnelin ja sillan kautta Johannesfredin pysäkille, joka sijaitsee Ulvsundan teollisuusalueen eteläosassa. Saman alueen pohjoisosassa on seuraava pysäkki, Norra Ulvsunda. Tämän jälkeen tulee Karlsbodavägen radan sivutessa samannimistä katuyhteyttä Mariehällin kaupunginosassa Brommassa.
Rata siirtyy Sundbybergin puolelle, jossa ensimmäisenä pysäkkinä on Bällstan silta (ruots. Bällsta bro). Sundbybergin keskustassa on kunnan nimikkopysäkki Sundbyberg, jossa on vaihtomahdollisuus metron siniselle linjalle sekä paikallis- ja kaukojuniin. Lopulta rata siirtyy Solnan kunnan alueelle, jossa on kolme viimeistä pysäkkiä: Solna Business Park, Solnan keskus (ruots. Solna Centrum) ja Solnan asema (ruots. Solna station). Ensin mainittu sijaitsee Skytteholmin kaupunginosan länsiosassa, ja on aikaisemmalta nimeltään Virebergin teollisuusalue (ruots. Vireberg industriområde). Solnan keskuksessa pysäkki on kauppakeskuksen ja muiden palvelujen välittömässä läheisyydessä, ja Hagalundin kaupunginosassa Solnan asemalla on vaihtomahdollisuus paikallisjuniin.
Keskustelua käydään Poikittaisradan jatkamisesta pohjoiseen Kistaan, ja itään Nackaan ja Slussenille. Nämä jatkot johtaisivat lisävaihtomahdollisuuksiin metron sinisen linjan sekä myös Saltsjöbananin kanssa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Storstockholms Lokaltrafik (ruotsiksi)
Tukholman julkinen liikenne
| --- | --- |
Metro, paikallisjuna:   Tukholman metro  Tukholman paikallisjuna  Roslagsbanan  Saltsjöbanan 
Pikaraitiotie, raitiotie:   Poikittaisrata  Nockebybanan  Lidingöbanan  Spårväg City  Djurgårdslinjen 
Lentokenttäkuljetus:   Arlanda Express  Flygbussarna 
Vastuuorganisaatiot:   Storstockholms Lokaltrafik  Waxholmsbolaget 
Matkakortin leimauspiste laiturilla
Uudemman A35-vaunun matkustamo
Poikittaisradan reitti
Ruha Wolley

Ruha Wolley ry on lapualainen lentopalloseura. Se perustettiin vuonna 1986 ja se toimi aluksi nimellä Ruhan Lentopalloilijat, mutta nimi muutettiin myöhemmin paremmin nykyaikaan sopivaksi. Alussa seura ei ollut virallisesti rekisteröitynyt. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa 3-sarjassa Etelä-Pohjanmaan alueella. Ruha Wolley on voittanut sarjassa useita mitaleja ja voittanut Etelä-Pohjanmaan alueen aluemestaruuden kahdesti ja Länsi Suomen aluemestaruuden vuonna 2023. Junioreiden paras sijoitus on Power cup -pronssi Loimaalta. Myös ala-asteikäisten lentopallokoulu on toiminut useana vuotena. Naiset aloittivat virallisen sarjatoiminnan 2017 ja nousivat keväällä 2018 kolmossarjaan. RuWo pelaa kotiottelunsa Ruhan ala-asteella.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Rankkivuo

Rankkivuo on joki J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -kirjatrilogiaan liittyvässä kuvitteellisessa maailmassa. Se alkaa Nenuil-järvestä Evendimin kukkuloilta, kulkee Hobittilan ja Vanhan metsän välistä, kunnes päättyy mereen.
Ranko Žeravica

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Žeravica (T-paidassa) Jugoslavian joukkueen kanssa vuonna 1968. |  Žeravica (T-paidassa) Jugoslavian joukkueen kanssa vuonna 1968. |  Žeravica (T-paidassa) Jugoslavian joukkueen kanssa vuonna 1968. |  |
Maa:   Jugoslavia
Miesten koripallo (valmentajana)
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 |  |  |
|  Hopeaa | México 1968 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Jugoslavia 1970 |  |  |
|  Hopeaa | Uruguay 1967 |  |  |
|  Pronssia | Kolumbia 1982 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Italia 1969 |  |  |
|  Hopeaa | Länsi-Saksa 1971 |  |  |
Ranko Žeravica (17. marraskuuta 1929 Dragutinovo, Jugoslavian kuningaskunta – lokakuu 2015 Belgrad) oli serbialainen, aikaisemmin jugoslavialainen koripallovalmentaja.
Pitkän ja menestyksekkään valmentajanuran tehnyt Žeravica muistetaan etenkin Jugoslavian maajoukkueen päävalmentajana. Jugoslavia voitti Žeravican alaisuudessa olympiakultaa Moskovassa 1980, olympiahopeaa Méxicossa 1968, maailmanmestaruuden Jugoslaviassa 1970, MM-hopeaa vuonna 1967, MM-pronssia 1982 ja EM-hopeaa vuosina 1969 ja 1971. Hän valmensi Jugoslaviaa myös muun muassa Suomen EM-kilpailuissa 1967. Seurajoukkueita valmentaessaan Žeravica voitti Jugoslavian mestaruuden vuonna 1996 ja Korać cupin vuonna 1978.
Žeravica nimettiin vuonna 2007 FIBA Hall of Fameen. Žeravica kärsi vuosia sydänongelmista, ja hänen kuolemastaan 85-vuotiaana kodissaan Belgradissa uutisoitiin 29. lokakuuta 2015.
Royal Bed Bouncer

| Royal Bed Bouncer Kayak |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1975
 Julkaistu: 1975
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Gerrit-Jan Leenders & Kayak
 Tyylilaji: progressiivinen rock
 Levy-yhtiö: Harvest, EMI
Kayakin muut julkaisut
| Kayak II 1974 | Royal Bed Bouncer 1975 | The Last Encore 1976 |
Royal Bed Bouncer on alankomaalaisen progressiivisen rockin yhtye Kayakin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1975. Se on tyyliltään edeltäjiään enemmän valtavirran rockia ja popia.[lähde? ]
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Ton Scherpenzeel, ellei toisin mainittu.
Royal Bed Bouncer – 4.02
Life of Gold – 3.25
You're So Bizarre – 3.48
Bury the World – 4.21
Chance for a Lifetime – 4.15
If This Is Your Welcome – 4.56
Moments of Joy – 4.00
Patricia Anglaia – 2.14 (säv. Pim Koopman)
Said No Word – 5.15
My Heart Never Changed – 2.33
Alibi – 3.40 (Kayak II)
Mountain Too Rough – 3.57 (Kayak II)
Woe and Alas – 3.00 (Kayak II)
Mouldy Wood – 5.15 (See See the Sun)
Lovely Luna – 8.19 (See See the Sun)
Forever Is a Lonely Thought – 5.26 (See See the Sun)
Still Try to Write a Book – 2.01 (Esikoisalbumin singlen B-puoli)
Give It a Name – 2.43 (Esikoisalbumin singlen B-puoli)
Bulldozer – 2.21 (demo, päivitetty versio)
Kokoonpano

Ton Scherpenzeel – kosketinsoittimet, laulu, basso
Pim Koopman – rummut, laulu
Max Werner – laulu, huuliharppu, mellotroni
Bert Veldkamp – basso, laulu
Johan Slager – kitara, laulu
Raike

Raike on tarhaomenapuun (Malus domestica) lajike, jonka omenat kypsyvät syyskuun puolivälissä. Raiken kuoren pohjaväri on vaaleanvihreä, siinä on paljon punaista peiteväriä. Valkoinen tai vaaleanvihertävä malto on miedon makuista, hiukan hapokasta.
Raike on alkujaan kotoisin Kanadasta. Suomessa se menestyy kasvien menestymisvyöhykkeillä I ja II.
Roberto Pereyra

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Roberto Maximiliano Pereyra
Syntymäaika: 7. tammikuuta 1991 (ikä 33)
Syntymäpaikka: San Miguel de Tucumán, Argentiina
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 184 cm
Seura
Seura: Udinese
Pelinumero: 37
Junioriseurat
: River Plate
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2009–2011 | River Plate | 43 | (0) |
| 2011–2015 | Udinese | 84 | (8) |
| 2014–2015 | → Juventus (laina) | 35 | (4) |
| 2015–2016 | Juventus | 13 | (0) |
| 2016–2020 | Watford | 101 | (16) |
| 2020– | Udinese |  |  |
Maajoukkue
| 2014– | Argentiina | 19 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2. huhtikuuta 2020.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 2. huhtikuuta 2020.
Roberto Maximiliano Pereyra (s. 7. tammikuuta 1991 San Miguel de Tucumán) on argentiinalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Udinesea.
Pereyra teki ensiesiintymisensä argentiinalaisen Club Atlético River Platen edustusjoukkueessa sarjaottelussa 16. toukokuuta 2009, kun joukkue hävisi Club Atlético Huracánille vieraissa 0–4. Ottelu oli hänen ainoansa kaudella 2008–2009. Pereyran vastuu River Platessa kasvoi vähitellen: hän pelasi toisella kaudellaan 15 ja kolmannella 27 sarjaottelua.
Elokuussa 2011 Italian Serie A:n Udinese osti Pereyran kahdella miljoonalla eurolla. Ensimmäisellä Udinese-kaudellaan hän pelasi 11 sarjaottelua, mutta kahden seuraavan ajan lukeutui joukkueen runkopelaajiin pelaten niiden aikana yhteensä 73 sarjaottelua. Heinäkuussa 2014 Udinese lainasi Pereyran seuraavaksi kaudeksi samassa sarjassa pelaavaan Juventukseen. Hän nousi heti tärkeäksi pelaajaksi Juventuksessa pelaten kaudella 2014–2015 yhteensä 35 sarjaottelua, joista 27 avauskokoonpanossa. Pereyra saavutti kauden aikana Italian-mestaruuden ja Italian cupin voiton sekä toisen sijan Mestarien liigassa ja Italian supercupissa. Kauden jälkeen Juventus lunasti Pereyran itselleen 14 miljoonalla eurolla. Pereyra kärsi kaudella 2015–2016 lihasvammasta ja pelasi Juventuksen mestaruuteen päättyneellä kaudella 13 Serie A:n ottelua. Lisäksi hän oli voittamassa Italian supercupia.
Pereyra siirtyi 13,5 miljoonan euron siirtosummalla Englannin Valioliigan Watfordiin kesällä 2016. Hän nousi heti Watfordin avauskokoonpanon pelaajaksi. Tulokaskaudellaan hän oli polvivamman vuoksi sivussa joulukuun puolivälistä kauden loppuun. Hän on maaliskuuhun 2020 mennessä pelannut 101 valioliigaottelua ja tehnyt 16 maalia. Hän pelasi tappiollisessa FA Cupin finaalissa 2019.
Pereyra pelasi neljä ottelua alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011. Argentiinan maajoukkueessa Pereyra teki ensiesiintymisensä lokakuussa 2014. Hän on pelannut maaliskuun 2020 loppuun mennessä 19 A-maaottelua.  Hän pelasi Copa Américassa kaksi ottelua Argentiinan hopeajoukkueesas 2015 ja yhden ottelun pronssijoukkueessa 2019. Hän on tehnyt maalin lokakuussa 2018 Irakia ja kesäkuussa 2019 Nicaraguaa vastaan.
Rendez-vous – kohtaaminen

| Rendez-vous – kohtaaminen> Rendez-vous à Bray |
| --- | --- |

Ohjaaja:  André Delvaux
Käsikirjoittaja:  André Delvaux
Perustuu:  Julien Gracqin novelliin Le Roi Cophétua
Säveltäjä:  Frédéric Devreese
Kuvaaja:  Ghislain Cloquet
Pääosat:  Mathieu Carrière Anna Karina
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Belgia Ranska Saksan liittotasavalta
Ensi-ilta:  1971
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  saksa ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rendez-vous – kohtaaminen (Rendez-vous à Bray) on André Delvaux’n ohjaama belgialais-ranskalainen psykologinen draamaelokuva vuodelta 1971. Se oli belgialaisohjaajan kolmas pitkän elokuvan ohjaus.
Juoni

Ensimmäisen maailmansodan aikana luxemburgilainen Julien Eschenbach opiskelee pianonsoittoa Pariisissa. Hänen ranskalainen ystävänsä Jacques on sodassa lentäjänä mutta pääsemässä lyhyelle lomalle. Hän lähettää sähkeen ja kutsuu Julienin kylään perheensä tyhjään maalaistaloon. Julien matkustaa junassa ja keskustelee kanssamatkustajan kanssa muun muassa sanomalehtien sensuroinnista sodan takia. Perillä nuori taloudenhoitajanainen päästää Julienin sisään taloon, mutta hänen isäntäänsä ei ala kuulua. Odotellessaan Julien alkaa muistella sotaa edeltäneitä onnellisia aikoja, joita sai viettää Jacquesin ja tämän tyttöystävän Odilen seurassa, ja miten Jacques järjesteli hänelle sekä tyttöystäviä että esiintymistilaisuuksia. Jacques ei milloinkaan saavu, mutta Julien ei saa selville todellista syytä edes sensuroiduista sotauutisista. Julien ehtii kuitenkin päästä läheisiin suhteisiin taloudenhoitajattaren kanssa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mathieu Carrière  | … |  Julien Eschenbach   |
|  Anna Karina  | … |  nuori nainen   |
|  Bulle Ogier  | … |  Odile   |
|  Roger Van Hool  | … |  Jacques Nueil   |
|  Pierre Vernier  | … |  herra Haussman   |
Vastaanotto

Elokuva sai 1971 Louis Delluc -palkinnon ja oli ehdolla parhaaksi elokuvaksi Berliinin ja Chicagon kansainvälisillä elokuvajuhlilla.
Aiheesta muualla

Rendez-Vous a Bray Allmovie.com-sivustolla. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Rendez-vous à Bray
Käännös suomeksi