stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Łódźin ghetto
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Library Bibliography: Łódź Ghetto (Arkistoitu – Internet Archive) United States Holocaust Memorial Museum (englanniksi)
Litzmannstadt Ghetto (Arkistoitu – Internet Archive) (puolaksi) (englanniksi)
Łódźin ghetosta Suomeen päätyneen Mayer Franckin kertomus (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC: Survivors recall Lodz ghetto horror (englanniksi)
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet 
Łódźin sijainti sodanjälkeisessä Puolassa.
Saksalaiset sotilaat ja juutalaiset poliisit vartioivat gheton sisäänkäyntiä.
Nuori tyttö avustaa paperitehtaassa.
Monet gheton asukkaat saivat päivittäisen ateriansa soppakeittiöissä.
Romanien asuinalue ghetossa tyhjennyksen jälkeen.
Lapsia lähdössä tuhoamisleirille.
Lapset etsivät tyhjältä tontilta jotakin poltettavaksi kelpaavaa.
Loktšim

| Loktšim |
| --- | --- |
Laskupaikka:  Vytšegda
Maat:  Venäjä
Pituus:  272 km
Virtaama:  51,6 m³/s
Valuma-alue:  6 600 km²
Loktšim (ven. Ло́кчим, komiksi Лöкчим, Löktšim) on Vienanjoen vesistöön kuuluvan Vytšegdan sivujoki Komin tasavallan eteläosassa Venäjällä. Sen pituus on 272 kilometriä (Badju mukaan laskettuna 322 kilometriä), valuma-alueen laajuus 6 600 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 53 kilometrin päässä joen suusta 51,6 kuutiometriä sekunnissa.
Joki on liikennöintikelpoinen 153 kilometrin matkalla Lopydinoon saakka. Sen varrella sijaitsevat Ust-Lektšimin, Poztykeresin, Mordinon ja Namskin kuntakeskukset.
Junkers Ju 87

Junkers Ju 87 G-2 ”Kanonenvogel” panssarintorjuntamalli.
Italian Regia Aeronautican Ju 87 1940/42
Junkers Ju 87 G-2
Junkers Ju 87 eli Stuka (saks. Sturzkampfflugzeug) oli Saksan ilmavoimien kuuluisin syöksypommittaja toisessa maailmansodassa.
Jyrkästi taivutetut siivet ja kiinteät laskutelineet antoivat koneelle helposti tunnistettavan ulkonäön. Stuka tuli palveluskäyttöön 1937, ja sitä käytti taistelutoiminnassa ensimmäistä kertaa saksalainen Legion Condor helmikuussa 1937 Espanjan sisällissodassa. Sitä käytettiin myös toisen maailmansodan ensimmäisessä sotatoimessa Wieluńin pommituksessa aamulla 1. syyskuuta 1939, kun Saksa aloitti Puolan offensiivin. Ju 87 oli vankka, tarkka ja tehokas syöksypommittaja, mutta siitä tuli toisen maailmansodan edetessä liian hidas ilman hävittäjäsuojaa toimivaksi pommi- tai maataistelukoneeksi.
Lento- ja erityisominaisuudet

Stukalla oli monia ominaisuuksia, jotka vasta myöhemmin tulivat muihin lentokoneisiin. Näitä olivat muun muassa automaattinen oikaisu pommitussyöksyn jälkeen. Se oli tarpeen, koska lentäjät menettivät usein tajuntansa pommitussyöksystä oikaisun aiheuttamien suurten g-voimien vuoksi. Stukalle ominainen voimakas ulvova ääni syöksyssä johtui laskutelineisiin asennetuista sireeneistä, ”Jerikon pasuunoista”, joiden tehtävänä oli aiheuttaa pelkoa vihollisen maajoukoissa. Sireenit kytkeytyivät automaattisesti päälle, kun lentäjä käynnisti syöksyä hidastavat lentojarrut, jotka sijaitsivat siipien alla.
Vastoin yleistä luuloa Stuka ei ollut vaikeasti ohjattava tai kömpelö. Brittiläinen koelentäjä Erich Brown totesi:
»Vaikka se näytti jokseenkin kömpelöltä, voi sillä lentää kaikki normaalit taitolentoliikkeet. Se on oikein helppo ja miellyttävä lennettävä. Varmaan sen siivekeohjaus ei tuottanut tulokseksi ripeää väistöä ja vaikka korkeusohjain oli jokseenkin kevyt, oli kone yksinkertaisesti liian vakaa pituusakselinsa suhteen ollakseen ketterä.»
Käyttö sodassa

Hitautensa vuoksi Ju 87 oli hyvin haavoittuva vihollishävittäjiä kohdatessaan, ja sodan edetessä se alkoi tarvita saattosuojakseen hävittäjiä. Kuitenkin Ju 87 on yksi niitä harvoja sotilaslentokoneita, jotka Euroopan sotanäyttämöillä säilyivät operatiivisissa taistelutehtävissä sodan alusta loppuun. Saksalaisisista Stuka-lentäjistä muutama saavutti hävittäjä-ässän arvonimeen vaadittavat viisi vihollislentokoneen pudotusta.
Saksalaiset siirsivät Ju 87:n käytön painopisteen taistelun Britanniasta aiheuttamien kovien konetappioiden jälkeen Pohjois-Afrikkaan ja itärintamalle. Ju 87:n rynnäkkökykyä kasvatettiin varustamalla kone siiven alle sijoitettavilla 37 mm tykeillä. Näin aseistettuna Ju 87 kykeni tehokkaaseen panssarintorjunta- ja rynnäkkötoimintaan ja pysyi pelättynä maataistelukoneena. Kuuluisin Stuka-lentäjistä on eversti Hans-Ulrich Rudel, joka itärintamalla tuhosi pääosin Stukalla 519 panssarivaunua.
Suomessa Ju 87:ää käytti muun muassa saksalainen lento-osasto Kuhlmey kesän 1944 ratkaisutaisteluissa. Tuolloin sen suojana käytettiin Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjiä. Lapin sodassa Kemiin sijoitettu Stuka-laivue hyökkäsi kahdesti Tornion maihinnousua suorittaneita suomalaislaivoja vastaan 3. ja 4. lokakuuta 1944 aiheuttaen raskaita tappioita, kunnes laivat saivat suojakseen Brewster B-239 -hävittäjiä.
Ju 87:ää valmistettiin eri versioina yli 5 700 kappaletta.
Tekniset tiedot

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Ju 87A-1 | Ju 87B-2 | Ju 87D-1 | Ju 87G-1 |

| rooli | syöksypommittaja | syöksypommittaja | syöksypommittaja | panssarintorjunta |
| pituus | 10,8 m | 11,1 m | 11,1 m | 11,1 m |
kärkiväli: 13,8 m
| korkeus | 3,90 m | 3,77 m | 3,77 m | 3,77 m |
siipipinta-ala: 31,90 m2
| tyhjäpaino | 2 273 kg | 2 760 kg | 2 810 kg | 3 600 kg |
| suurin paino | 3 324 kg | 4 400 kg | 5 720 kg | 5 100 kg |

| moottori | Junkers Jumo 210D | Junkers Jumo 211Da | Junkers Jumo 211J | Junkers Jumo 211J |
| teho (hv) | 720 hv | 1 200 hv | 1 420 hv | 1 420 hv |
| teho (kW) | 530 kW | 883 kW | 1 044 kW | 1 044 kW |
| suurin nopeus | 320 km/h | 350 km/h | 354 km/h | 344 km/h |
| syöksynopeus | 550 km/h | 600 km/h | 600 km/h |  |
| pommitus­lentomatka | 995 km | 800 km | 1 165 km | 1 000 km |

| suurin korkeus | 9 430 m | 8 100 m | 9 000 m | 7 500 m |
| nousunopeus |  | 3 000 m 8,8 minuutissa | 3 000 m 14 minuutissa | 3 000 m 13,6 minuutissa |
| aseistus | 1×7,92 mm MG 17 | 2×7,92 mm MG 17 | 2×7,92 mm MG 17 | 2×37 mm BK 37 2×7,92 mm MG 17 |
| taka-aseistus | 1×7,92 mm MG 15 | 1×7,92 mm MG 15 | 2×7,92 mm MG 81Z | 2×7,92 mm MG 81Z |
| pommikuorma | 500 kg | 1 000 kg | 1 800 kg | – |
Ju 87 D-5 Immolan lentokentällä kesäkuussa 1944.
Ju 87 D-5 Immolan lentokentällä kesäkuussa 1944.
Jumalten luonteesta

| Jumalten luonteesta> De natura deorum |
| --- | --- |
 Teoksen kansilehti vuodelta 1880.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Cicero
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  45–44 eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jumalten luonteesta (lat. De natura deorum) on Ciceron kirjoittama filosofinen teos, joka käsittelee teologisia ja uskonnonfilosofisia kysymyksiä sekä luonnonfilosofiaa. Teos antaa merkittävää tietoa monista myöhemmin kadonneista teoksista, joita siinä on hyödynnetty, ja se antaa tietoa oman aikansa uskonnollisesta ajattelusta. Teos on vaikuttanut teologiseen ja filosofiseen ajatteluun etenkin valistusaikana.
Historia

Cicero kirjoitti teoksen vuosien 45–44 eaa. aikana, tyttärensä Tullian kuoleman jälkeen. Hän omisti teoksen ystävälleen Marcus Brutukselle. Cicero oli jo aiemmin käsitellyt uskonnollisia aiheita puheessaan Milon puolesta (Pro Milone).
Cicero hyödynsi teoksessaan kreikkalaisten filosofikoulukuntien ja erityisesti hellenistisen filosofian koulukuntien kirjallisia lähteitä, joista monet ovat sittemmin kadonneet. Näin hänen teoksensa on merkittävä lähde muutoin kadonneisiin teoksiin. Samalla hän tarjoaa tietoa oman aikansa roomalaisesta uskonnollisesta ajattelusta. Myöhemmin Cicero jatkoi uskonnollisten teemojen käsittelyä teoksissaan Kohtalosta (De fato) ja Ennustamisesta (De divinatione). Nämä kolme teosta muodostavatkin eräänlaisen trilogian.
Minucius Felix hyödynsi Ciceron teosta kirjoittaessaan teostaan Octavius. Se vaikutti myös muun muassa Arnobiukseen, Lactantiukseen ja Augustinukseen. Nonius Marcellus lainasi teosta laajalti 300-luvulla. Keskiajalla teos ei ollut erityisen tunnettu, mutta se tuli laajemmin tunnetuksi renessanssiaikana. Lorenzo Valla esitti teoksessaan De voluptate (1431) samanlaisen keskustelun eri koulukuntien edustajien välillä. Luonnollisen uskonnon perusteita etsineenä valistusaikana teos oli erityisen suosittu varsinkin deistien keskuudessa, ja se vaikutti esimerkiksi Thomas Hobbesiin, Edward Herbertiin, John Lockeen ja John Tolandiin, mutta myös rationalistiteologeihin, kuten Samuel Clarkeen. David Hume perusti teoksensa Dialogues Concerning Natural Religion (n. 1750) Ciceron teokseen.
Ciceron teos käsittää kolme kirjaa. Vuonna 1811 Bolognassa julkaistiin myös kadonneeksi väitetty neljäs kirja, joka oli kuitenkin katoliseksi ja ultramontanistiseksi propagandaksi tarkoitettu tökerö väärennös. Monet oppineet pitivät anakronismien täyttämää väärennöstä tahattomasti hauskana ja se julkaistiin myös Englannissa.
Sisältö

Ciceron teos on muodoltaan dialogi. Kukin keskustelu käsittelee yhden kreikkalaisen ja roomalaisen filosofin teologista ajattelua. Keskusteluissa hyödynnetään stoalaisia, epikurolaisia ja akateemisen skeptisismin teorioita ja argumentteja perustavien teologisten kysymyksien tutkiskeluun. Samalla käsitellään luonnonfilosofiaa, joka liittyi tuohon aikaan kiinteästi teologiaan.
Cicero esiintyy teoksessa kertojana, mutta ei ota aktiivisesti osaa itse keskusteluun. Keskustelussa Gaius Velleius edustaa epikurolaisuutta ja Quintus Lucilius Balbus stoalaisuutta, kun taas Gaius Cotta puhuu Ciceron oman akateemisen skeptismin puolesta. Andrew R. Dyckin mukaan henkilöt ovat teoksessa koulukuntiensa stereotyyppisiä edustajia enemmän kuin todellisia henkilöitä. Keskustelu käydään Cottan kotona yhden päivän aikana. Teoksessa on kuitenkin viitteitä siitä, että se olisi tekstin aiemmassa versiossa ollut jaettuna useammalle päivälle. Erään ehdotuksen mukaan jokainen alkuperäisestä kolmesta kirjasta olisi alun perin sisältänyt yhden päivän keskustelun, mutta teksti olisi myöhemmin jaettu kolmeen kirjaan toisella tavalla.
Teoksen kirja I sisältää Ciceron omaelämäkerrallisen johdannon, Velleiuksen epikurolaisen teologian esittelyn ja Cottan esittämän epikurolaisuuden kritiikin. Velleius esittelee samalla laajasti muiden koulukuntien oppeja havainnoillistaakseen, kuinka epikurolainen ajattelu eroaa niistä. Kirja II keskittyy Balbuksen esittämään stoalaisen teologian esittelyyn ja puolustukseen. Kirja III esittää Cottan vastaväitteet Balbuksen väitteisiin. Cotta kuitenkin suhtautuu stoalaisuuteen selvästi kunnioittavammin kuin epikurolaisuuteen. Myös se, että Cicero omisti epikurolaisuudelle yhden ja stoalaisuudelle kaksi kirjaa osoittaa, että Ciceron huomio oli enemmän jälkimmäisen koulukunnan ajattelussa.
Eräs keskeinen aihe teoksessa on jumalallinen kaitselmus (providentia) ja sen olemassaolo. Keskeinen jaottelu tehdään jo teoksen alussa niihin, jotka katsovat jumalten olevan toimettomia, ja niihin, jotka uskovat kaitselmukseen ja siihen, että kaikkeus on jumalten luoma. Keskustelun kuluessa käy ilmeiseksi, että jako kuvaa juuri epikurolaisia ja stoalaisia. Cicero käsittelee myös jumalten oikeaa palvelemista; keskustelussa kumpikin osapuoli erottaa hylättävän taikauskon jumalten hurskaasta palvelemisesta. Cicero mainitsee moneen otteeseen oman toimensa auguurien kollegion jäsenenä.
Keskustelun lopussa sekä epikurolainen että stoalainen kanta on kumottu ilman syntynyttä yhteisymmärrystä. Edward Claytonin mukaan teos edustaa tällaisena kenties parhaiten Ciceron skeptisististä menetelmää.
Teoksen kieli pyrkii antamaan kuvan yläluokkaisesta keskustelusta. Sen sanastossa esiintyy muita Ciceron teoksia enemmän kreikkalaisia lainasanoja sekä Ciceron muillekin teoksille tyypillisiä latinankielisiä uudissanoja.
Kirjallisuutta

Cicero, Marcus Tullius: De Natura Deorum, Book 1.  (Toim. Andrew R. Dyck. Cambridge Greek and Latin Classics, Cambridge Greek and Latin Classics)  Cambridge University Press, 2003.  ISBN 0521006309
Cicero, Marcus Tullius: On the Nature of the Gods. Teoksessa Cicero, Marcus Tullius: Volume XIX.  (On the Nature of the Gods (De Natura Deorum). Academics (Academica). Loeb Classical Library 268)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1933.  ISBN 0674992962  Latinankielinen alkuteksi ja englanninkielinen käännös.
Cicero, Marcus Tullius: The Nature of the Gods.  (Toim. J. John MacDonald Ross. Volume 265 of Penguin classics)  Penguin Books Limited, 1972.  ISBN 0140442650  (englanniksi)
Cicero, Marcus Tullius: The Nature of the Gods.  (Oxford World's Classics)  Oxford University Press, 1997.  ISBN 0191623148  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Cicero: M. Tulli Ciceronis de Natura Deorum ad M. Brutum . The Latin Library. (latinaksi)
Liber primus
Liber secundus
Liber tertius
Cicero: De natura deorum, libri tres (Cambridge, Univ. Press 1880–1885). The Internet Archive. (latinaksi)
Vol. I
Vol. II
Vol. III
Cicero: De Natura Deorum. Academica (englanniksi)
Junkers W 34

Canadian Airwaysin Junkers W 34.
Junkers W 34:n sotilasversio K 43, Suomen ilmavoimien JU-127, Santahaminassa.
Junkers W 34 oli vuonna 1928 käyttöön tullut saksalainen, Junkers W 33:n pohjalta kehitetty matkustaja- ja rahtikone. Siviiliversioiden lisäksi koneesta valmistettiin sotilasversiota K 43, joka suunniteltiin kevyeksi pommikoneeksi. Konetta valmistettiin vuoteen 1935 mennessä useina eri versioina yhteensä 1 791 kappaletta, valmistajina Junkersin tehtaat Saksassa ja AB Flygindustri Ruotsissa.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat osti vuonna 1930 Saksasta yhden W 34 -koneen meritoimintakoneeksi, sekä Ruotsista kuusi K 43 -sotilasversiota käytettäväksi kevyenä pommikoneena. Koneiden rekisteritunnukset Suomen ilmavoimissa olivat JU-122 (W 34) sekä JU-123 – JU-128 (K 43). Keväällä 1944 ostettiin vielä viisi W 34 -konetta radiosuunnistuskoulutusta varten. Koneet olivat käytettyjä, Letovin lentokonetehtaalla Tšekkoslovakiassa peruskorjattuja, tyypiltään W 34hi. Koneille annettiin tunnukset JU-131 – JU-135. JU 123 ja JU 125 tuhoutuivat Suur-Merijoen lento-onnettomuudessa heinäkuun lopulla 1935.
Jatkosodan aikana koneita käytettiin haavoittuneiden ja sairaiden kuljetuksiin sekä kaukopartioiden huoltolentoihin. Sotien jälkeen koneita käytti Rajavartiolaitos vuoteen 1950 asti.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Matkustajat: 6
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.027000010,27 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&017.075000017,75 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.05300003,53 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&043.&&&&0043 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01700.&&&&001 700 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03200.&&&&003 200 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × BMW 132 -tähtimoottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0265.&&&&00265 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0900.&&&&00900 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&06300.&&&&006 300 m
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Junkers W 34 Wikimedia Commonsissa
Junkers K 43fa -kuljetuskoneita Kiestingissä toukokuussa 1942.
Lollianus

Lollianus (lat.) tai Lollianos (m.kreik. Λολλιανός) oli roomalainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin kreikkalais-roomalaisessa maailmassa:
Lollianus Spurius, Historia Augustan antama virheellinen nimi roomalaiselle usurpaattorille Laelianukselle, joka kapinoi Gallian keisari Postumusta vastaan vuonna 269
Lollianus Avitus (100-luku), vuoden 144 konsuli
Quintus Hedius Rufus Lollianus Gentianus (100-luku), Lollianus Avituksen poika
Quintus Flavius Maesius Egnatius Lollianus (300-luku), vuoden 355 konsuli, joka esiintyy Athanasios Aleksandrialaisen kirjeissä
Publius Hordeonius Lollianus (Lollianos; 100-luku), kreikkalainen reetori ja sofisti
Lollianos (100-luku), kreikkalais-roomalainen kirjailija
Lollianus Titianus (100-luvun loppu)
Pyhä Lollianus (200-luvun loppu), yksi Samosatan seitsemästä marttyyristä, jotka ristiinnaulittiin vuonna 297
Trofim Lomakin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Trofim Lomakin |  Trofim Lomakin |  Trofim Lomakin |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | 82,5 kg |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | 90 kg |  |
Trofim Lomakin (2. elokuuta 1924 Barantša, Altain aluepiiri, Venäjä – 13. kesäkuuta 1973 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliittoa urallaan edustanut painonnoston olympiavoittaja.
Lomakin voitti olympiakultaa alle 82,5-kiloisten sarjassa Helsingissä 1952. Hänen punnerrustuloksensa oli 125 kg, tempaustuloksensa 127,5 kg ja työntötuloksensa 165 kg. Yhteistuloksellaan 417,5 kg hän voitti hopealle sijoittuneen yhdysvaltalaisen Stanley Stanczykin 2,5 kilolla. Melbournen vuoden 1956 olympialaisten ulkopuolelle hänet jätettiin alkoholi- ja käytösongelmiensa vuoksi. Roomassa 1960 hän saavutti alle 90 kilogramman sarjassa olympiahopeaa 15 kiloa maanmiehelleen Arkadi Vorobjoville hävinneenä.
Maailmanmestaruuden Lomakin voitti Teheranissa 1957 yhteistuloksella 450 kg ja Tukholmassa 1958 yhteistuloksella 440 kg.
Lomakin tuomittiin 1960-luvun lopulla kullan salakuljetusyrityksestä viiden vuoden vankeuteen. Hänet vapautettiin kolmen vuoden jälkeen mutta kesäkuussa 1973 hän kuoli pudottuaan 20 metriä juopuneena. Epäselväksi jäi, oliko kyseessä onnettomuus vai murha.
Juovapyrstökehrääjä

| Juovapyrstökehrääjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät Caprimulgidae
Suku::  Rusokehrääjät Nyctiprogne
Laji::  leucopyga
Kaksiosainen nimi
 Nyctiprogne leucopyga  (von Spix, 1825) 
Alalajit
 N. l. exigua  N. l. latifascia  N. l. leucopyga  N. l. majuscula  N. l. pallida 
Katso myös
   Juovapyrstökehrääjä Wikispeciesissä   Juovapyrstökehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Juovapyrstökehrääjä (Nyctiprogne leucopyga) on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Juovapyrstökehrääjä voi kasvaa 16–20 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään laji on harmahtavan ruskea ja värin tummuus vaihtelee alalajeittain. Selässä voi olla vaaleampi täpliä. Pyrstö on pitkä, lovipäinen ja sen kärjessä on leveä valkoinen juova. Kurkun sivuilla on pieni valkoinen täplä. Rinta ja vatsa ovat harmaan ja ruskean raitaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Juovapyrstökehrääjää tavataan laajalta alueelta Andien itäpuolelta Amazonin altaalta. Sitä tavataan pohojoisimmillaan Venezuelasta ja eteläisimmillään Paraguayn pohjoisosista. Itä-länsisuunnassa sen levinneisyys ulottuu Perusta Brasiliaan. Lajin elinympärsitöä ovat kosteat metsät ja savannit tyypillisimmin vesialueiden lähettyvillä. Lintu elää pieninä ryhminä ja saalistaa ravinnokseen lentäviä hyönteisiä öisin. Juovapyrstökehrääjän lentotyyli on poukkoilevaa ja muistuttaa lepakoiden lentoa. Lajin pesimäkausi kestää tammikuulta maaliskuulle.
Juovapyrstötanssija

| Juovapyrstötanssija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tanssijat Pipridae
Suku::  Tulitanssijat Pipra
Laji::  fasciicauda
Kaksiosainen nimi
 Pipra fasciicauda  Hellmayr, 1906 
Alalajit
 P. f. calamae  P. f. fasciicauda  P. f. purusiana  P. f. saturata  P. f. scarlatina 
Katso myös
   Juovapyrstötanssija Wikispeciesissä   Juovapyrstötanssija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Juovapyrstötanssija (Pipra fasciicauda) on tanssijoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Juovapyrstötanssija on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa noin 11 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Juovapyrstötanssijakoiraan pää on punainen lukuun ottamatta keltaista otsaa ja kurkkua. Selkä ja siivet ovat mustat ja siivissä on valkoisia laikkuja. Lyhyt pyrstö on väriltään musta ja yläpinnalla on valkoinen poikkijuova. Koiraan rinta ja punainen ja vatsa keltainen. Naaraslintu on päästään, selästään ja siivistään oliviivinvihreä ja rinnastaan ja vatsastaan keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Juovapyrstötanssijan levinneisyys ulottuu Perusta Brasiliaan ja Argentiinan pohjoisosiin. Lajin elinympäristöä ovat galleriametsät ja muut alankojen metsät. Yleensä se liikkuu metsien alakerroksissa.
Juovapyrstötanssijanaaras
Kalle Jussila (hiihtäjä)
Aiheesta muualla

Kirjastovirma: Kalle Jussila – Mestarihiihtäjä Yli-Iin Jakkukylästä (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalaisia suurhiihtäjiä 2. Kalle Jussila, Aamulehti, 24.12.1937, nro 347, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Jousiammunta

Jousiammuntakilpailu Mönchengladbachissa Länsi-Saksassa vuonna 1983
Jousiammunta on ampumista jousella ja nuolella. Nuolet voi tähdätä esimerkiksi maalitauluun tai jousimetsästyksessä saaliseläimeen. Jousiammunta on urheilumuoto ja olympialaji. Entisaikaan myös sodissa käytettiin jousiampujia.