stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pääomarakenne
Oma ja vieras pääoma

Yrityksen rahoituksen perusvaihtoehdot ovat oman pääoman ehtoinen ja vieraan pääoman ehtoinen rahoitus.
Oma pääoma on yrityksen kannalta joustavaa. Yrityksen ei ole pakko jakaa voittoa omalle pääomalle eikä omaa pääomaa tarvitse myöskään maksaa pois. Oman pääoman tuottovaatimus on kuitenkin korkeampi kuin vieraan pääoman tuottovaatimus. Sijoittajan kannalta omaan pääomaan liittyy korkeampi riski, sillä oma pääoma tulee etuoikeusjärjestyksessä vasta vieraan pääoman jälkeen.
Vieras pääoma eli velka on joustamatonta. Sen korot ja lyhennykset on maksettava tiettynä hetkenä. Vieraan pääoman avulla yritys voi käyttää velkavipua parantaakseen oman pääoman tuottoa.
Korkeamman riskin vuoksi sijoittaja vaatii omalle pääomalle korkeampaa tuottoa, joka kutsutaan riskipreemioksi. Aina kuitenkaan oma pääoma ei tuota vierasta pääomaa enemmän. Silloin sijoittajan riski toteutuu.
Vieraaseen pääomaan kuuluu rahoitusriski. Se liittyy tulojen ennustamisen vaikeuteen. Jos yrityksen tulot jäävät menoja pienemmiksi, se voi kattaa erotuksen ottamalla lisää velkaa. Jos yrityksen velanhoitokyky on hyvä, tästä ei seuraa välitöntä ongelmaa. Jos kuitenkin velkojen määrä ylittää niiden hoitokyvyn, yritys on vakavissa rahoitusongelmissa. Vieraan pääoman määrä ei siis saisi tulla liian korkeaksi.
Pääomarakenteen muutokset

Vieraan pääoman määrään vaikutetaan ottamalla lainaa ja maksamalla lainaa pois. Omaa pääomaa kasvattaa tilikauden voitto ja sitä pienentää tappio. Omaa pääomaa pienentävät myös voitonjako (osinko), omien osakkeiden ostaminen ja oman pääoman palautus. Osakeanti kasvattaa omaa pääomaa.
Pääomarakenteen mittaaminen ja vahvuus

Pääomarakennetta mitataan tilinpäätösanalyysissä oman ja vieraan pääoman avulla. Käytettyjä tunnuslukuja ovat omavaraisuusaste ja nettovelkaantumisaste.
Pääomarakenne on sitä vahvempi, mitä enemmän yrityksellä on oman pääoman ehtoista rahoitusta. Rahoitusasema aiheuttaa yrityksen omistajille sitä vähemmän riskiä, mitä paremmin yritys pystyy tuloksellaan selviytymään vieraan pääoman velvoitteista. Rahoitusasemaa arvioidaan sen vuoksi sekä pääomarakenteen että tulospohjaisten tunnuslukujen avulla.
Ei ole olemassa yhtä optimaalista pääomarakennetta. Yrityksen on löydettävä sopiva kompromissi oman ja vieraan pääoman väliltä. On pohdittava, milloin kannattaa ottaa lainaa ja milloin rahoittaa toiminta omalla pääomalla. Yleensä samalla toimialalla toimivilla yrityksillä on keskenään samankaltainen pääomarakenne. Riskipitoisilla toimialoilla yritykset pyrkivät muodostamaan vahvan pääomarakenteen, jolla kompensoidaan liiketoiminnan riskejä.
Vakavaraisuus liittyy pääomarakenteeseen. Se tarkoittaa pääomarakenteen terveyttä.
Mikro-ohjelma

Mikro-ohjelma tai mikrokoodi on osassa suorittimia käytetty suorittimen sisäinen ohjelma, jonka avulla varsinaiset konekielen käskyt on toteutettu.
Historia

Varhainen mikro-ohjelman käyttökohde oli IBM S/360, jossa sen avulla toteutettiin taaksepäin yhteensopivuus aiempien mallien kuten suositun IBM 1401:n kanssa. Mikrokoodista tuli suosittua prosessoreissa 1970-luvun jälkipuoliskolta lähtien.
Varhaiset mikroprosessorit kuten MOS 6502 ja Z-80 eivät käytä mikrokoodia, mutta Intel 8086 ja Motorola 68000 käyttävät jo. 8086 toteuttaa mikrokoodilla esimerkiksi kerto- ja jakolaskut.
Intel on käyttänyt x86-sarjan P6-suorittimista lähtien mikrokoodia, joka voidaan päivittää ohjelmallisesti suorittimen virheiden korjaamiseksi. Muun muassa Linux-, Solaris- ja Windows-käyttöjärjestelmät sisältävät ajuritukea mikrokoodin päivittämiseen ilman BIOSin päivitystä.
Modernit Intelin, AMD:n ja ARMin suorittimet purkavat käskyt mikro-operaatioiksi.
Mikro-ohjelman piirteitä

Mikro-ohjelmalle on tyypillistä pitkät käskysanat, joiden bitit ohjaavat suoraan suorittimen sisäisiä toimintoja. Mikro-ohjelmalle näkyvät suorittimen eri toimiyksiköt, kuten rekisterit tai akut, väylät, liukuhihnat, aritmeettis-looginen yksikkö ja niin edelleen. Tästä seuraa se, että ohjelman abstraktiotaso on erittäin matala, mutta hyvä ohjelmoija pystyy käyttämään suorittimen sisäistä rinnakkaisuutta hyväkseen.
Mikro-ohjelmat olivat aiemminlähde? erittäin yleisiä niin sanotuissa CISC-tyyppisissä koneissa, joissa
käskyt ja osoitusmuodot olivat monimutkaisia.  Näiden taas tuli olla monimutkaisia, jotta pieneen keskusmuistiin
mahtuisi koko tarvittava ohjelma. RISC-arkkitehtuuri toi mukanaan ajatuksen, että
käskyjen tulee olla yksinkertaisia.
Tyypillisesti pienet suorittimet eivät ole mikro-ohjelmoituja tai vain hankalimmat
käskyt on toteutettu mikro-ohjelmalla. Mitä monimutkaisempi suoritin, sitä todennäköisemmin
sen toteutuksessa on hyödynnetty myös mikro-ohjelmaa.
Samankaltaisia lähestymistapoja

Erityistarkoituksiin on suunniteltu
koneita, joissa ei ole varsinaisia konekäskyjä, vaan niitä ohjelmoidaan samaan tapaan
kuin mikro-ohjelmaa. Tällainen laite oli esimerkiksi FPS-164. 
Myöhemmin on kehitetty leveän käskysanan (VLIW) arkkitehtuuri, jossa käskysanan eri osat sisältävät eri toimilohkojen konekäskyjä. Leveällä käskysanalla
päästään suorittimen sisäisen rinnakkaisuuden hyödyntämiseen, mutta ohjaus ei ole niin yksityiskohtaista kuin varsinaisessa mikro-ohjelmassa.
Mikro-ohjelman muokattavuudesta

Mikro-ohjelma on tavallisesti ollut kiinteä, eli sitä ei ole voinut vaihtaa. Alun perin sanalla firmware tarkoitettiinkin lähinnä mikro-ohjelmaa.lähde?
Toisaalta osa koneista (Burroughs B1700 ja sen sukulaiset) mahdollisti  jopa sen, että prosessinvaihdon yhteydessä vaihdettiin myös mikro-ohjelma. Näin voitiin tehdä eri ohjelmointikielille niille sopivin käskykanta. Myös mikro-ohjelmakääntäjiä on olemassa.
Kirjallisuutta

Agrawala, Ashok K. & Rauscher, Tomlinson G.: Foundations of Microprogramming.  Academic Press, 1976.  ISBN 978-0120451500
Aiheesta muualla

Reverse Engineering x86 Processor Microcode (PDF) (englanniksi)
Querandiet

Kartta Patagonian kielistä espanjalaisvalloituksen alussa. Querandiet kartalla Buenos Airesin alapuolella.
Querandiet olivat Argentiinan alueella lähellä nykyistä Buenos Airesia elänyt intiaanikansa. He katosivat 1500−luvun loppuun mennessä.
Querandiet ilmestyivät kirjallisiin lähteisiin, kun heidän kerrottiin vastustaneen Pedro de Mendozan johtamien espanjalaisten yritystä perustaa siirtokunta Paranájoen suulle vuonna 1536. Mendozan mukana ollut saksalainen lähetyssaarnaaja Ulrich Schmidel kuvaili querandien elävän romanien tapaan ilman pysyviä asumuksia. Hän kertoi myös että kesäisin he joivat veden puutteessa metsästämiensä guanacojen ja muiden eläinten verta. Espanjalaisia vastaan he taistelivat jousin ja nuolin, sekä bolaa käyttäen. Espanjalaiset voittivat querandiet ja valloittivat näiden hylkäämän kylän, mutta intiaanit palasivat kuukauden sisällä mukanaan liittolaisia muista heimoista. Tuolloin he pystyivät ajamaan espanjalaiset pois. Joistakin querandeista säilyneistä lähteistä on päätelty, että heillä oli ehkä välikäsiasema kaupassa, joka liikkui guaranien ja pampan alueen metsästäjien välillä. Heidän aggressiivinen käytöksensä espanjalaisia kohtaan johtui ehkä tämän aseman suojelemisesta. Querandiet katosivat kuitenkin vain vähän myöhemmin.
Juan de Garayn tullessa perustamaan siirtokuntaa uudestaan vuonna 1580 hän kirjoitti suurimman osan querandeista hävinneen ja muutamien säilyneiden muuttaneen Rio Negrolle. Querandien entiset alueet olivat vallanneet intiaanit, jotka puhuivat samankaltaista kieltä etelämpänä pampalla eläneiden kansojen kanssa. Querandien häviämiseen vaikuttivat luultavasti espanjalaisten mukanaan tuomat taudit.
Mies

Mars-symboli, joka on perinteinen mies- ja urossukupuolta tarkoittava merkki.
Mies on täysikasvuinen koirassukupuolta oleva ihminen. Kasvuiässä oleva miespuolinen henkilö on poika. Mies on myös yksi juridisista sukupuolista.
Miehen sukupuolikromosomipari on XY. Suvunjatkamisessa miehen osana on tuottaa siittiöitä, jotka hedelmöittävät naisen munasolun.
Biologia > Genetiikka

Miehellä on tyypillisesti yksi X-kromosomi ja yksi Y-kromosomi (XY). Y-kromosomi määrää sukupuolen mieheksi myös epätavallisemmissa yhdistelmissä, kuten XXY ja XYY. Jos Y-kromosomin omaavan alkion SRY-geeni on kuitenkin puuttuva tai toimimaton, yksilö kehittyy naispuoliseksi.
Biologia > Hormonit

Testosteroni on miehen kiveksissä syntyvä sukupuolihormoni. Sitä kutsutaan mieshormoniksi, sillä se aiheuttaa murrosiässä useiden miehisten ominaisuuksien kehittymisen. Testosteroni vaikuttaa myös aikuisen miehen lihasmassaan, sukuviettiin, siittiöiden tuotantoon ja erektioon.
Biologia > Lisääntymiselimistö

Miehen primaarit sukupuolielimet ovat kivekset, jotka tuottavat siittiöitä. Miehen toissijaisia sukupuolielimiä ovat joukko tiehyitä ja rauhasia sekä siitin, joiden tehtävä on varastoida ja kuljettaa siemennestettä.
Miehen ulkoiset sukupuolielimet kehittyvät äidin kohdussa, jolloin yksilönkehityksen alkuvaiheen naarastyyppiset ulkoiset sukupuolielinaiheet maskulinisoituvat samalla kun alkiolle kehittyy virtsaputki.
Biologia > Muut fyysiset piirteet

Yhdysvaltalaisten miesten keskipituus on 175,8 senttimetriä ja keskipaino 88,8 kilogrammaa.
Miehet ovat keskimäärin naisia suurikokoisempia, ja heillä on kehossaan suhteellisesti enemmän lihasta ja vähemmän rasvaa. Miehellä on naisia enemmän ihokarvoitusta, kuten parrankasvua.
Psykologia ja käyttäytyminen > Maskuliinisuus

Miehiin yhdistettyjen ajatusten, tunteiden ja käyttäytymisten joukkoa kutsutaan maskuliinisuudeksi. Yksilön maskuliinisuuden tasoon vaikuttaa biologisella tasolla sukupuolihormoni testosteroni, joka jo sikiöiässä aiheuttaa aivojen maskulinisoitumisen ja sukupuolierot. Maskuliinisuus ei ole kuitenkaan perimän ja hormonien ohjelmoimaa ja väistämätöntä, vaan se on myös sosiaalinen konstruktio, joka heijastaa yhteiskunnan käsityksiä miehelle kuuluvasta ajattelusta ja toiminnasta.
Maskuliinisuuteen yhdistetyiksi piirteiksi on erilaisissa asteikoissa annettu esimerkiksi feminiinisyyden ja heikkouden osoittamisen välttäminen, menestyksen ja aseman tavoittelu, seikkailunhaluisuus, riskinotto, itseluottamus, kovuus, väkivallan hyväksyminen, hallitsevuus, seksin tärkeys ja tunteiden rajoittaminen. Jungilaisessa psykologiassa kypsä maskuliinisuus on nähty aikaansaavana ja luovana sekä voimaannuttavana niin itseä kuin toisiakin kohtaan.
Psykologia ja käyttäytyminen > Sukupuoli-identiteetti

Vuoden 2016 systemaattinen katsaus arvioi, että noin 99,5 prosenttia biologisista miehistä identifioituu mieheksi. Biologisista naisista mieheksi identifioituu noin 0,26 prosenttia. Tällaisella transmiehellä on naisen keho ja naisen lisääntymiselimistö mutta miespuolinen sukupuoli-identiteetti. Transmiehet saattavat käydä läpi maskulinisoivia sukupuolenkorjaushoitoja.
Lukumäärä

Maailman väestöstä vuonna 2019 oli miehiä 3,889 miljardia eli 50,4 prosenttia. Suhteellisesti eniten miehiä asuu Qatarissa, 75 prosenttia väestöstä. Epätasapaino johtuu siitä, että Qatarissa asuu paljon ulkomaalaisia vierastyöläisiä, jotka ovat enimmäkseen miehiä. Samansuuntainen jakauma pätee muutamaan muuhunkin Arabian valtioon ja muihinkin maihin, joissa asuu paljon vierastyöläisiä. Maailman suurimmassa maassa Kiinassa miehiä on 51 prosenttia ja toiseksi suurimmassa maassa Intiassa 52 prosenttia väestöstä. Euroopan maista Luxemburgissa ja Norjassa väestöstä 51 prosenttia on miehiä.
Maailmanlaajuisesti syntyy noin 1,07 miestä jokaista naista kohti. Nuorissa ikäluokissa miehiä onkin enemmän kuin naisia, mutta naisten pidemmän elinajanodotteen takia vanhemmissa ikäluokissa (65-vuotiaat ja vanhemmat) miehiä on vähemmän kuin naisia, vain 0,81 yhtä naista kohden.
Laissa

Poika määritellään syntymässä juridiselta sukupuoleltaan yleensä mieheksi, jos hänellä on miehen ulkoiset sukupuolielimet.
Kirjallisuutta

Meriläinen, Rosa: Hyvät miehet ja herrat.  Helsinki:  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-356-1
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mies Wikimedia Commonsissa
Michelangelon Daavid-patsas on kuuluisa miehisen kauneuden esitys länsimaisessa taiteessa.
Pöytäkaappi

Integroidun keittiön pöytäkaapit suljettuina...
...ja avattuina: laatikosto keittoastioille, astianpesukone ja allaskaappi ulosvedettävine jäteastioineen.
Pöytäkaappi on säilytyskaluste, joka lepää lattialla ja/tai on kiinnitetty seinään ja on yleensä noin 70–90 cm korkea niin, että sen yläpintaa voi käyttää helposti työskentelytasona. Pöytäkaapit ovat yleisiä keittiön kalustuksessa, jossa niitä kutsutaan usein alakaapeiksi ja seinäkaappeja yläkaapeiksi.
Pöytäkaapit keittiössä

Keittiön pöytäkaapit ovat perinteisesti joko vetolaatikostoja tai saranoiduin ovin ja kiintein tai korkeudeltaan säädettävin hyllyin varustettuja kaappeja. Hyllyjen tilalla voi saranoidun oven takana olla ritiläkoreja tai muita ulosvedettäviä säilytysosia, tai pöytäkaappi voi olla niin sanottu pata- tai apteekkikaappi, jossa ovilevyyn kiinnitetyt hyllyt liukuvat kiskojen varassa esiin oven mukana. 2000-luvulla ovat nopeasti yleistyneet leveät ja tilavat vetolaatikostot, joihin mahtuvat isommatkin keittoastiat ja ovat helposti käsille saatavissa tarvitsematta kumarrella ja kurkotella kaapin sisään. Laatikostot ovat myös pyörätuolin käyttäjille helpompia.
Pöytäkaappeja valmistetaan myös standardikokoisten kodinkoneiden sijoittamiseksi keittiön työtason alle niin sanotuksi ”integroiduksi keittiöksi”, ovien taakse piiloon. Yleisimmin pöytäkaappeihin sijoitetaan uuni, keittotaso, astianpesukone sekä pieni jääkaappi ja pakastin. Astianpesualtaat ja vesihana sijoitetaan erityisrakenteiseen allaskaappiin, johon usein sijoitetaan myös jäteastiat.
Keittiön kiinteät pöytäkaapit kiinnitetään seinään ja seisovat lattialla sokkelin tai jalkojen varassa. Pöytäkaapit voidaan varustaa korkeudeltaan säädettävin jaloin, jolloin työtaso saadaan halutulle korkeudelle ja vaakasuoraan huolimatta lattian pienistä epätasaisuuksista. Nykyaikaisissa keittiön kiintokalusteissa pöytäkaapit toimitetaan ilman ylätasoa, jolloin työtason materiaali, väri, vahvuus ym. on vapaasti valittavissa, ja työtaso voidaan asentaa yhtenäisenä kappaleena vierekkäin sijoitettujen pöytäkaappirunkojen päälle. Astianpesu- ja valutusaltaat asennetaan joko työtasoon tehtyihin aukkoihin tai, kuten aiemmin Suomessa oli yleistä, erilliseksi allastasoksi eli ”tiskipöydäksi” allaskaapin päälle. Yleisin materiaali altaissa ja allastasoissa on ruostumaton teräspelti; muita mahdollisuuksia ovat esimerkiksi lujitemuovi tai uudet kivi-muovi-komposiittimateriaalit kuten Durat tai Corian.
Pöytäkaapin eräs erityismalli on nurkka- eli kulmakaappi, jonka avulla keittiökalustuksesta voidaan tehdä pohjakuvioltaan L- tai U-muotoinen. Kurkottelutarpeen vähentämiseksi niissä käytetään usein pyöriviä "karuselleja" tai uloskääntyviä hyllyjä.
Pöytäkaappien mitoitus vaihtelee hieman valmistajittain ja eri maissa käytössä olevien standardien mukaan. Eurooppalaisissa keittiökalusteissa pöytäkaappien ja kodinkoneiden syvyys on noin 60 cm. Kodinkoneiden yleisin leveys on noin 60 cm, mutta esimerkiksi astianpesukoneita on saatavana myös 45 cm:n levyisinä. Pöytäkaappien sokkeli on noin 10–20 cm korkea ja työtason yläpinnan korkeus seisomatyöhön sopiva 85–90 cm. Pöytäkaappien leveysvaihtoehdot ovat yleensä 10 cm kerrannaisia, esimerkiksi 30, 40, 50, 60 ja 80 cm.
Pöytäkaapit muissa tiloissa

Keittiön lisäksi pöytäkaappeja ja muita lattialla seisovia matalia säilytyskalusteita käytetään muissakin asuin- ja työtiloissa. Ruokailutiloissa käytettäviä matalia astiakaappeja, joiden yläpinta voi toimia kattausta ja tarjoilua helpottavana laskutilana, kutsutaan myös nimellä senkki. Lipastot ovat yleisiä makuuhuoneissa, vaatehuoneissa ja muissa vaatesäilytystiloissa. Työpöytien alla käytetään joko kiinteitä tai irrallisia laatikostoja toimistotarvikkeiden ym. työvälineiden säilyttämiseksi. Lattialla seisovan kirjahyllyn alaosa on usein syvyydeltään muita hyllyjä isompi kaappi tai laatikosto, jonka yläpinta toimii pöytätason kaltaisena laskutilana. Eräänlainen pöytäkaappi on myös television ja äänentoistolaitteiden alla käytettävä tv-taso tai -pöytä, jonka sisällä voi säilyttää muita viihde-elektroniikan laitteita sekä ääni- ja kuvalevyjä.
Kylpyhuoneissa, kodinhoitohuoneissa ja muissa kosteissa tiloissa pöytäkaappien kaltaisia kalusteita ovat pesualtaan alla ja ympärillä olevat alakaapit, jotka lattian kosteuden ja kallistuksen takia usein kiinnitetään seinään irti lattiasta. Jos kylpyhuoneen pöytäkaapit ovat lattialla seisovia, niiden alaosa varustetaan yleensä umpinaisen sokkelin sijasta korkeudeltaan säädettävillä ja kosteutta kestävillä, metallista tai muovista valmistetuilla jaloilla.
QF 12 naulan 18 cwt -laivatykki

| 12 naulan 18 cwt QF-laivatykki |
| --- | --- |

Aseen tyyppi:  yksiputkinen laivatykki
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  1906-192?
Valtion käytössä:   Yhdistynyt kuningaskunta
Sodissa:  Ensimmäinen maailmansota
Valmistushistoria
Suunniteltu:  189?
Valmistajat:  Elswick Ordnance Company
Tekniset tiedot
Paino:  914 kg
Pituus:  3,81 m
Kaliiperi:  76 mm
Tulinopeus:  20 laukausta minuutissa
Lähtönopeus:  790 m/s
Tehokas kantama:  8500 metriä @ +20°
12 naulan 18 cwt QF-laivatykki oli kolmen tuuman (76 mm) laivatykki, joka oli palveluskäytössä ensimmäisessä maailmansodassa. Tykin valmistaja oli Elswick Ordnance Company ja sitä käytettiin Britannian kuninkaallisen laivaston aluksissa. Britanniassa 12 naulaa viittasi ammuksen painoon, joka todellisuudessa oli 12,5 naulaa eli 5,7 kg, ja merkintä 18 cwt (massa ilmoitettuna brittiläisinä paunoina 18 x 112 naulaa = 2016 naulaa eli 914 kg) putken ja lukon yhteispainoon, mitä käytettiin tietona erottamaan tykki muista 12 naulan tykeistä.
Britannian kuninkaallinen laivasto

Tykit asennettiin seuraaviin aluksiin:
HMS Dreadnought
kolmeen viimeiseen King Edward VII -luokan taistelulaivaan
Lord Nelson -luokan taistelulaivoihin
Minotaur-luokan panssariristeilijöihin
Ne korvattiin vuodesta 1909 alkaen raskaiden alusten orpedoveneiden torjunta-aseina tehokkaammilla neljän tuuman tykeillä.
Ensimmäisen maailmansodan aikana HMS Kentin 12 naulan tykit siirrettiin 10. helmikuuta 1910 maihin ja ne osallistuivat Itä-Afrikan taisteluihin. Tykeistä muodostettiin merijalkaväen 9. kenttätykistöpatteri ja niiden kuljettamiseen käytettiin kuorma-autoja.
Ampumatarvikkeet

Tykki käytti 12,5 naulan kolmen tuuman kranaatteja kuin muutkin brittiläiset 12 naulan tykit, mutta ne käyttivät omia suurempia hylsyjä mahdollistaen suuremman ajoaineen käyttämisen.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| 2 lb 12 oz (1,25 kg) kordiittipanos Mk II, 1914 | Yleiskranaatti Mk II  | Pikriinihappotäytteinen Mk II- & Mk III -kranaatti | Pikriinihappotäytteinen Mk IV -kranaatti valojuovalla, 1914 | Shrapnellikranaatti Mk IX, 1918 |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:QF 12 pounder 18 cwt naval gun
Käännös suomeksi
Quebecin ensimmäinen konferenssi

Quebecin konferenssi 1943, jossa keskusteltiin Normandian maihinnoususta. Kuvassa kokoukseen osallistuneet Winston Churchill, William Lyon Mackenzie King ja Franklin D. Roosevelt.
Quebecin ensimmäinen konferenssi pidettiin 13.–24. elokuuta 1943 Quebecissa Kanadassa. Se oli toisen maailmansodan konferenssi, johon osallistuivat liittoutuneiden päämiehistä pääministeri Winston Churchill Britanniasta, presidentti Franklin D. Roosevelt Yhdysvalloista ja isäntämaasta pääministeri William Lyon Mackenzie King.
Tapaamisessa Britannia vahvisti Yhdysvaltain ylivallan Tyynenmeren sotanäyttämöllä, jossa pyrittiin tehostamaan sotatoimia. Osapuolet päättivät jatkaa Tšiang Kai-šekin avustamista Kiinassa, ja Kaakkois-Aasian joukot määrättiin vara-amiraali Louis Mountbattenin alaisuuteen.
Kokouksessa päätettiin myös kiihdyttää taisteluita Italiassa, jotta Mussolinin kukistumista voitaisiin hyödyntää jatkossa. Osapuolet hyväksyivät kenraali Frederick E. Morganin suunnitelman Englannin kanaalin yli tehtävästä hyökkäyksestä, operaatio Overlordista, jonka kaavailtiin toteutuvan 1. toukokuuta 1944. Britanniassa rakennettiin operaatiota varten kelluvia keinotekoisia satamia, jotka aiottiin hinata Ranskan rannikolle. Hyökkäyksen komentajuus annettiin amerikkalaisille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Quebecin ensimmäinen konferenssi Wikimedia Commonsissa
Pätilänjoen valuma-alue

Pätilänjoen valuma-alue on (vesistöaluetunnus 35.86) on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa, Hollolassa ja Hausjärvellässa sijaitseva Mommilanjärveen laskevan Pätilänjoen ja siihen laskevien sivujokien valuma-alueiden muodostama vesistöalue, valuma-alue, jonka pinta-ala on 87,06 neliökilometriä ja järvisyys on 1,22 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Mommilanjärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Puujoen alueelle (35.82).
Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35) ja on Vanajan reitin valuma-alueen (35.8) toisen jakovaiheen kuudes osa-alue, joka jaetaan vielä kolmeen osa-alueeseen :
Pätilänjoen alaosan alue (35.861)
Karinjoen valuma-alue (35.862)
Laihajoen valuma-alue (35.863)
Pätilänjoen valuma-alueeseen kuuluu alle 10 järveä tai lampea, joiden pinta-ala on yli hehtaarin. Niistä merkittävimmät ovat Pakkaselanjärvi (12 ha), Riikosten Valkjärvi (8 ha) ja Kalliojärvi (7 ha).
Alla esiteltävässä alueen kuvauksessa on käytetty lähteinä Suomen ympäristökeskuksen viranomaistietoja ja Maanmittauslaitoksen karttapalvelua.
Alueen kuvaus > Pätilänjoki

Pätilänjoki laskee Mommilanjärveen Mommilan kirkon viereen. Joella on monta sivujokea, joista pääuoman valitseminen on vaikeaa. Uusi-Pätilän ja Pihkasalmin puolivälistä yhtyvät Karinjoki ja Laihanjoki eli Kärpänjoki toisiinsa. Yhteinen pääuoma on alajuoksulle päin nimeltään Pätilänjoki. Valuma-alueeltaan suurempi Laihanjoki on ilmeisesti myös näistä kahdesta vesimäärältään suurempi, joten joen pääuoma on siellä. Laihanjoen yläjuoksua kutsutaan Korttajoeksi, johon yhtyvät Porvolassa Pitkänsillanoja ja Pahansillanoja. Pitkäsillanoja alkaa Ristilähteensuolta, joka on näin pääteltynä joen pääuoman alkupaikka. Joen alkulähde sijaitsee suon reunassa Harjunpäällyksen juurella pulppuavissa kahdessa lähteessä.
Alueen kuvaus > Pätilänjoen alaosan alue (35.861)

Kalliojärvi sijaitsee kalliomurroksissa joen lähellä ja sen laskuoja laskee Pätilänjokeen saostusaltaan kautta. Alajuoksulla on vain vähän järville sopivia painaumia ja seutu on otettu mahdollisuuksien mukaan viljelyyn. Sitä osoittaa yritys kuivattaa viereinen Kuolemanjärvi, jonka suon keskellä sijaitsee pieni lampi.
Alueen kuvaus > Karinjoen valuma-alue (35.862)

Pätilänjoen latvahaara Karinjoki on yläpuoliskolla nimeltään Niitsoja, se syntyy luoteesta tulevan Myllyojan ja lounaasta tulevan Ruoko-ojan yhtyessä Riikosen kylässä. Ruoko-ojan latvajärviä ovat Etu-Tuohijärvi ja Taka-Tuohijärvi sekä Riikosten Valkjärvi. Myllyojalla ne ovat vastaavasti Rantostenjärvi, Pakkaselanjärvi, Latvajärvi, Hannunsuppa ja laskuojaton Ahvenaistenjärvi.
Alueen kuvaus > Laihajoen valuma-alue (35.863)

Joen valuma-alueen latvoilla on pari järveä. Vähä-Vaihi laskee Iso-Vähiin, joka vuorostaan laskee Ristilähteensuon kautta Pitkällesillalle. Siellä kaikki ojat on johdettu Pitkänsillanojaan.
Qingchengvuori

Qingchengvuori (kiin.: 青城山; pinyin: Qīngchéng Shān) on vuori Dujiangyanin kaupungin lähistöllä Sichuanin maakunnassa Kiinassa. Aluetta pidetään taolaisuuden syntymäpaikkana. Qingchengvuoren rinteissä on 11 temppeliä ja luolia. Vuoren huippu kohoaa 2 434 metriin, jonne on rakennettu köysirata. Qingchengvuori lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon yhdessä Dujiangyanin kastelujärjestelmän kanssa vuonna 2000.
Qingchengvuoren etuportti.
Vesiputous (Wulong Gou).
Historiallinen kaupunki Tai’an.
Baiyun-temppeli.