Mänty
Ulkonäkö ja koko

Mänty on ikivihreä puu, jonka neulaset pysyvät puussa yleensä 3–5 vuotta. Vanhin neulasvuosikerta varisee pois puusta syksyllä. Litteät, harmahtavanvihreät neulaset ovat pareittain kääpiöversoissa ja ne ovat 3–7 cm:n mittaisia. Ne ovat männyn lehtiä, joiden tehtävänä on yhteyttäminen aurinkoenergian avulla; tarkemmin katsottuna ne ovat kääpiömäisiä oksia. Männyllä ne elävät keskimäärin kolmisen vuotta. Mänty kasvaa 15–30 metriä korkeaksi, harvoin 40-metriseksi. Karuilla seuduilla se jää usein huomattavasti matalammaksi. Mänty elää tavallisesti 200–300-vuotiaaksi, mutta yli 600-vuotiaita yksilöitä tunnetaan. Suomen tiettävästi vanhin mänty on iältään noin 780 vuotta ja pisin 42-metrinen. Suomen paksuimman männyn ympärysmitta on 496 cm. Helsingfors Dagbladetissa on kerrottu Oulaisissa Pyhäjoen rannalla vuonna 1880 kaadetusta männystä, jossa oli 1 024 vuosirengasta.
Mänty on tuulipölytteinen ja paljassiemeninen. Männyn kukinta-aika sijoittuu touko-heinäkuuhun ja sen hedekukintojen siitepöly on keltaista ja värjää paikoin tilapäisesti vesiä. Männynpölystä ei kuitenkaan ole runsaanakaan merkittävää terveyshaittaa ihmiselle, koska se ei ole läheskään yhtä herkästi allergiaa aiheuttavaa kuin esimerkiksi koivun ja sen sukuisten puiden siitepöly. Emikukinnot ovat aluksi vihreät, mutta myöhemmin muuttuvat ruskeiksi kävyiksi. Muutoksen välissä kävyt saattavat olla vaaleanpunaisia tai vielä vihreitä. Männyn taimella on yleensä kuusi sirkkalehteä.
Männyn kromosomiluku on 2n=2x=24.
Männyn kävyt ovat kartiomaisia, lyhyitä ja melko pieniä. Kävyn ja siemenen kehitys kestää kaksi tai kolme kesää. Toisin kuin kuusi, mänty kukkii ja tuottaa käpyjä useimpina vuosina. Männynkäpyjä käyttää ravinnokseen erityisesti isokäpylintu, mutta myös tikat ja oravat voivat käyttää niitä; maahan pudonneita toki myös muut jyrsijät. Toisinaan pudonneilla ja osin maatuneilla männynkävyilla saattaa esiintyä käpysientäkin (Baeospora myosura), vaikka se yleensä suosiikin metsäkuusen käpyjä.
Yksittäisellä männyllä voi olla miljardeja soluja. Rungon solukko muodostuu pitkittäisistä enimmäkseen kuolleista mutta toimivista putkisoluista, jotka imevät kapillaari-imulla – ja sen ohella molekyylien välisen pintajännityksen ynnä puun vesipatsasta ylläpitävän kehittyneen solurakenteen avulla – maasta vettä ja siihen liuenneita ravinteita, vaakasuuntaisista vahvikkeellisista putkisoluista ja puutumattomista tylppysoluista, jotka muun muassa kuljettavat ravinteita ja yhteyttämistuotteita juuristolle. Näiden välissä kulkee pihkatiehyitä. Havupuiden tapaan männyllä ei ole erillistä tukisolukkoa, vaan tehtävää hoitavat putkisolut eli trakeidit. Runko kasvaa paksuutta, mutta pituuskasvu tapahtuu latvassa. Männyn neulasten aiheet ovat jo heinäkuussa muodostuvassa silmussa, joten heinäkuu määrää pitkälti vuotuisen neulaskasvun. Tässä mänty eroaa kuusesta, mutta etenkin lehtipuista.
Männyllä on voimakkaat juuret, jotka pureutuvat syvälle maahan. Isolla männyllä on paksu, suoraan alaspäin työntyvä pääjuuri. Arvellaan, että mikäli pääjuuri vahingoittuu esimerkiksi istutuksen yhteydessä, mänty jää kitukasvuiseksi. Lehtipuut ja kuuset kaatuvat myrskyssä metsässä mäntyä herkemmin juuriston pinnallisuuden vuoksi; mänty voi vastaavasti katketa paalujuuren ansiosta etenkin, jos puu on männynkäävän lahottama.
Vanhoissa, vähintään 150 vuoden ikäisissä männyissä on kilpikonnankuvioinen paksu kaarna eli niin sanottu kilpikaarna, joka suojaa puuta metsäpaloilta, mutta joka puuttuu istutuspuuna kilpailevalta amerikkalaisperäiseltä kontortamännyltä. Männyn kaarnassa voi näkyä metsäpalojen aiheuttamia haavautumia eli palokoroja. Salamanisku voi tappaa nuorempia mäntyjä ryhmittäinkin.