Iranin historia
Qajar-dynastia > Suurvaltojen puristuksissa

Fath Ali Šah kuoli vuonna 1834. Hänen seuraajakseen nimeämä Abbas Mirza oli jo kuollut ennen häntä, jolloin hänen toinen poikansa Muhammad Šah nousi šaahiksi. Hänen aikanaan Persia ajautui Venäjän painostuksesta osalliseksi Britannian ja Venäjän väliseen suureen peliin, kun suurvallat kilpailivat Keski-Aasian hallinnasta. Venäjä rohkaisi šaahia korvaamaan Kaukasuksella menetetyt alueet uusilla valloituksilla idästä. Muhammad Šah piiritti Heratia Venäjän tuella vuonna 1837, mutta Britannia ei voinut hyväksyä sitä että Herat jäisi Persian ja sitä kautta venäläisten haltuun, sillä sen katsottiin muodostavan uhan Intialle. Tilanne raukesi, kun britit miehittivät Khargin saaren Persianlahdella ja vaativat šaahia vetämään joukkonsa Afganistanista. Muhammad Šah joutui myös tekemään briteille uusia kauppamyönnytyksiä.
Brittien lisäksi myös venäläiset hallitsivat Persian kauppaa ja suurvallat onnistuivat hyödyntämään Persian heikkoa keskushallintoa. Ulkovaltojen saapumisesta persialaisille markkinoille kärsivät etenkin paikalliset kauppiaat ja käsityöläiset, kun eurooppalaiset tuotteet syrjäyttivät paikalliset tuotteet. Muhammad Šahin valtakauden merkittävä kehityskulku oli myös baabilaisuuden ideologian muodostuminen 1840-luvulla. Muhammad Šah kuoli vuonna 1848 ja hänen poikansa Nasir ad-Din nousi valtaan. Vallanvaihto tapahtui taas brittien ja venäläisten tuella. Baabilaiset uutta šaahia hyväksyneet ja he nousivat kapinaan šaahia ja šiialaista ulamaa vastaan. Baabilaisten kapinat kuitenkin onnistuttiin kukistamaan ankarasti.
Nasir ad-Dinille baabilaiskapina ei jäänyt hänen valtakautensa ainoaksi ongelmaksi, vaan kapinoita syntyi muuallakin. Lisäksi tilanteeseen sotkeutuivat britit ja venäläiset, jotka pelkäsivät että toinen osapuoli pääsisi vahvempaan asemaan Persiassa. Persialaisten pelastukseksi olisi saattanut muodostua Nasir ad-Dinin pääministeri Amir Kabir. Tämä vahvisti maan hallintoa uudistamalla verojärjestelmää, valtion kuluja karsittiin virkamiehille maksettuja maksuja pienentämällä. Hänen toimestaan perustettiin länsimaistyyppinen polyteknillinen opisto Dar ul-Funun Persian teknologisen tason parantamiseksi. Hän toteutti armeijauudistuksen maan armeijan modernisoimiseksi, yritti kehittää maan teollisuutta rakennuttamalla tehtaita ja vähensi islamilaisen ulaman ja ulkovaltojen vaikutusvaltaa. Hänen ansiokseen luettavat saavutukset olivat huomattavat, ja kaikki tapahtui vain kolmessa vuodessa. Amir Kabir joutui epäsuosioon niiden virkamiesten keskuudessa, joiden asemaa hän oli heikentänyt. Myös Nasir ad-Dinin silmissä Amir Kabir oli saanut jo liikaa valtaa ja šaahi murhautti hänet vuonna 1852. Amir Kabirin mukana kuoli Persian orastava edistys, samalla kun muualla maailmassa teollinen vallankumous nosti kansan elintasoa.
Amir Kabirin jälkeen Persia ajautui jälleen taantumuksellisemman hallinnon aikaan, eikä maassa tapahtunut mitään kehitystä. Lisäksi Venäjä sotkeutui yhä ponnekkaammin maan asioihin. Vuonna 1865 šaahi lähti jälleen yrittämään Heratin valloitusta, mutta britit ajoivat hyökkääjät nopeasti pois. Selkkauksen jälkeisenä vuosikymmenenä britit ja venäläiset sotkeutuivat Persian asioihin siinä määrin että šaahin valta vaikutti vain nimelliseltä. Nasir ad-Din ei kuitenkaan voinut asialle juuri mitään, sillä hän ei voinut kallistua kummankaan eurooppalaisvallan puoleen, ilman että toinen olisi ryhtynyt vastatoimenpiteisiin. Britit ja venäläiset myös omalta osaltaan hidastivat Persian kehitystä. Aikakaudella, jolla rautateitä rakennettiin ympäri maailman, ei Persiassa ollut minkäänlaista rautatieverkkoa, sillä eurooppalaisvallat pelkäsivät että rautatie toisi toisen osapuolen armeijan entistä nopeammin omille rajoilleen.
1850-luvun lopulla merkittäväksi idealistiksi nousi Mirza Malkom Khan. Hän esitti että Persian hallituksen heikkous ja kyvyttömyys estää ulkovaltoja puuttumasta maan asioihin, johtuivat siitä että maan hallinto oli kyvytön omaksumaan eurooppalaistyylistä hallintoa, teollisuutta ja tiedettä. Näitä näkemyksiä omaksui myös vuonna 1871 pääministeriksi nimetty Mirza Husain Khan, joka oli myös vaikuttunut Osmanien valtakunnassa toteutetuista tanzimat-uudistuksista. Husain Khanin kannustamana šaahi perusti uuden eurooppalaistyylisen hallituksen ja neuvoa-antavan neuvoston. Šaahi myös myönsi brittiläiselle Paul Julius Reuterille rautateiden rakentamista ja muita taloudellisia hankkeita koskevia oikeuksia. Nämä muutokset eivät olleet kaikkien mieleen ja painostuksen alla šaahi erotti Husain Khanin pääministerin paikalta ja myönnytykset Reuterille peruttiin. Venäjän vallan laajeneminen Keski-Aasiassa 1870-luvulla sai britit taas vahvistamaan tukeaan šaahille ja brittihallitus kehotti jatkamaan uudistuksia, saadakseen Persiasta vahvemman liittolaisen Venäjän laajenemista vastaan. Persian diplomaattina maiden välisissä neuvotteluissa toimi Malkom Khan, mutta lopulta šaahi keskeytti neuvottelut. Britit uskoivat että tämän taustalla oli Venäjän painostus šaahia kohtaan. Malkom Khan vetäytyi Lontooseen 1880-luvulla, missä hän jäi tuottamaan Persian hallinnon vastaista sanomalehteä ja puolusti uutta perustuslakia. Lehti sai suosiota persialaisen eliitin keskuudessa. Nasir ad-Din jatkoi edelleen neuvotteluja ulkomaisten kanssa ja Paul Julius Reuterille annettiin lupa perustaa Persian ensimmäinen pankki. Vuonna 1890 hän myönsi brittiläiselle yhtiölle oikeudet tupakkamonopoliin, jolloin yhtiö saattoi myydä ja viedä tupakkaa ilman kilpailua. Myönnytys tehtiin merkittäviä lahjuksia vastaan ja se herätti raivoa tupakankasvattajien, basaarikauppiaiden ja ulaman keskuudessa. Suurissa kaupungeissa nousi levottomuuksia ja johtava mujtahidi Mirza Mohammed Hassan Shirazi julisti fatwan, jossa kehotettiin maanlaajuiseen tupakkaboikottiin, jota noudatettiin laajalti. Qajar-hallinto joutui vuonna 1892 luopumaan sopimuksesta, mikä johti huomattavaan velkaantumiseen.
Tupakkamyönnytykset vahingoittivat Nasir ad-Dinin suosiota siinä määrin että hallinto omaksui yhä taantumuksellisemman politiikan ja yhteyksiä Eurooppaan rajoitettiin. Uusien ideoiden ja uudistusvaatimusten yleistymistä ei Qajar-hallinto kuitenkaan pystynyt tukahduttamaan. Yksi merkittävistä 1800-luvun lopun poliittisista aktivisteista oli Jamal al-Din al-Afghani. Hänen aatteensa vaati islamin uudistamista, sillä hänen näkemyksensä mukaan islamin ja modernin tieteen välillä ei ollut ristiriitaa. Nämä aatteet olivat kuitenkin liian rohkeita sekä šiialaiselle että sunnalaliselle taantumukselliselle ulamalle, kuin myös itse šaahi Nasir ad-Dinille. Al-Afghani vetäytyi Irakiin, mistä käsin hän kirjoitti lehtiin hallintoa arvostelevia julkaisuja. Al-Afghanin aatteet tekivät myös vaikutuksen Mirza Reza Kermani nimiseen persialaisnuorukaiseen. Ilmeisesti Al-Afghanin rohkaisemana Kermani ampui šaahi Nasir ud-Dinin kuoliaaksi vuonna 1896.