stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dobermanni
Alkuperä

Dobermannin kehitti apoldalainen veronkantaja Karl Friedrich Louis Dobermann 1890-luvulla Thüringeniin kuuluvalla Weimarer Landin alueella manchesterinterrieristä, englanninvinttikoirasta, vanhasaksanpaimenkoirasta ja kookkasta thüringeniläisestä paimenkoirasta (Thuringian Sylvan Dog). Lisäksi hänen on arveltu käyttäneen pinseriä, beaucenpaimenkoiraa, rottweileria, weimarinseisojaa, lyhytkarvaista saksanseisojaa, tanskandoggia, saksanpaimenkoiraa ja jopa amerikanpitbullterrieriä. Nykyisen dobermannin jalopiirteisessä rakenteessa näkyy weimarinseisojan sekä manchesterinterrierin, päässä pinserin ja värityksessä sekä pinserin, manchesterinterrierin että beaucenpaimenkoiran vaikutus. Erään teorian mukaan keskeisin kantarotu oli ns. ”teurastajankoira”, joka oli thüringeniläisen paimenkoiran ja varhaisentyyppisen rottweilerin sekoitus.
Dobermann toimi myös rankkurina ja käytti jalostukseen paljon koiratarhalleen päätyneitä yksilöitä, mikä selittää kantarotujen laajan kirjon. Alkuperäinen dobermanni oli paljon nykyistä ärhäkämpi, sillä sen tarkoitus oli vaikuttaa mahdollisimman hurjalta ja tarvittaessa suojellakin omistajaansa vaarallisilta veronkiertäjiltä.
Dobermannin kuoltua vuonna 1894 rotua alettiin nimittää dobermannipinseriksi, mutta koska pinseri tarkoitti saksankielisissä maissa perinteisesti keskikokoista rottakoiraa, pinseri-osa jätettiin nimestä pois 1950-luvulla. Dobermanni luokitellaan kuitenkin yhä tyypiltään kookkaaksi pinseriksi.
Otto Göller jatkoi Dobermannin kasvatustyötä ja alkoi jalostaa rotua nykyiseen suuntaan toimivaksi palveluskoiraksi, jolla oli aiempaa tasapainoisempi luonne ja vahvempi hermorakenne. Toinen merkittävä kasvattaja oli Philip Gruening.
Alkuperä > Etymologia

Yhdysvalloissa ja Kanadassa rotu tunnetaan nimellä Doberman Pinscher. Rodun kehittämisen alkuaikoina sitä kutsuttiin ”santarmikoiraksi”.
Terveys

Dobermannilla esiintyvistä perinnöllisistä sairauksista kaksi vakavinta ovat sydänsairaus dilatoiva kardiomyopatia (DCM) ja maksasairaus dobermannin hepatiitti (DH), joka kuuluu ryhmään krooniset aktiiviset hepatiitit (CAH). Näistä molemmille on tyypillistä, että koiralla on oireeton vaihe, jossa koira ulkonaisesti vaikuttaa täysin terveeltä, mutta tutkimuksissa voidaan joskus löytää tyypillisiä muutoksia. Muutokset ohjaavat tarkempiin tutkimuksiin, joiden perusteella voi olla mahdollista määrittää, onko kysymyksessä näiden sairauksien oireeton vaihe, ja aloittaa mahdollinen hoito sairauden etenemisen hidastamiseksi. Oireettomassa vaiheessa koirat vaikuttavat normaaleilta. Molemmat sairaudet aiheuttavat kliinisessä muodossaan koiran vakavan sairastumisen ja lyhentävät koiran odotettavaa elinaikaa vaihtelevan paljon.
Muita dobermannilla esiintyviä vammauttavia tai kuolemaan johtavia sairauksia ovat vatsalaukun laajentuma ja kiertymä, verenvuototaipumus eli von Willebrandin tauti, wobbler eli kaularangan instabiliteetti, ristisidevammat ja harmaakaihi. Vähemmän vakavista sairauksista esiintyy muiden muassa lonkkanivelen kasvuhäiriötä eli HD, PHTVL/PHPV, spondyloosia, kasvaimia, suolistosairauksia ja ihosairauksia. Dobermanni kuuluu PEVISA-ohjelmaan.
Suomessa

Dobermannien rekisteröintimäärät Suomessa romahtivat vuoden 1996 typistyskiellon jälkeen. Nykyisin rekisteröintimäärät ovat vuosittain noin 200 koiraa. Rodulla on Suomessa oikeus osallistua palveluskoiralajien kokeisiin.
Vuosina 2002–2007 suomalaiset dobermannit ovat saavuttaneet tokossa yhteensä 406 tulosta, joista 47 tulosta erikoisvoittaja- eli korkeimmassa luokassa. Vuonna 2006 toko-tuloksia oli yhteensä 132, mikä on noin kaksinkertainen määrä edeltävien vuosien tulosmääriin verrattuna.
Samoina vuosina dobermannit ovat saaneet palveluskoirien viestikokeessa 27 tulosta (22 koiraa), palveluskoirien suojelukokeessa 88 tulosta (75 koiraa), palveluskoirien jälkikokeessa 429 tulosta (294 koiraa) ja palveluskoirien hakukokeessa 408 tulosta (283 koiraa).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Suomen Dobermannyhdistys ry
Dobermann Pedigrees - sukutauluja, kuvia ja artikkeleita rodun vaiheista, yms.
Dobermannifoorumi (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Saksalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  Apinapinseri  Baijerinvuoristovihikoira  Bokseri  Dobermanni  Eurasier  Grosspitz  Hannoverinvihikoira  Harjaskarvainen saksanseisoja  Hovawart  Isomünsterinseisoja  Karkeakarvainen saksanseisoja  Kleinspitz  Kromfohrländer  Kääpiöpinseri  Kääpiösnautseri  Landseer  Leonberginkoira  Lyhytkarvainen saksanseisoja  Mittelspitz  Mäyräkoira  Pienimünsterinseisoja  Pinseri  Pitkäkarvainen saksanseisoja  Pomeranian  Rottweiler  Saksanajokoira  Saksanmetsästysterrieri  Saksanpaimenkoira  Saksanpystykorva  Snautseri  Suursnautseri  Tanskandoggi  Viiriäiskoira  Villakoirapointteri  Weimarinseisoja  Westfälische dachsbracke 
Harvinaiset:  Ardennienajokoira  Biewerterrieri  Elo  Heideterrieri  Marxdorfinsusikoira  Paimenpystykorva  Ranskanbolonka  Schwarzwaldinvihikoira  Titaaniterrieri  Vanhasaksanpaimenkoira  Westfaleninterrieri  Wäller 
Sukupuuttoon kuolleet:  Bullenbeisser  Haidinajokoira  Harlekiinipinseri  Harzinajokoira  Holsteininajokoira  Pommerinpaimenkoira  Pommerinsusikoira  Silkkipinseri  Sollinginvihikoira  Steinbracke  Württemberginseisoja 
Maksanruskea (merkein) dobermanni EU:ssa kielletyin typistetyin korvin.
Dobermanni romanialaisessa postimerkissä.
Sininen (ei FCI:n hyväksymä väri) dobermanni
Piirros dobermannista vuodelta 1909. Vanhaan tyyliin lyhyiksi typistetyt korvat ja häntä.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Unionikirje

Unionikirje: "Först at nw scule thisse thry riken hafue thenne koning, som ær koning Eric i hans lifdaghæ, oc siden evinnelicæ thisse thry riken en koning hafue oc ey flere ouer alle thry riken, suo at riken aldre at scilias meer, om Gudh wil."
Unionikirje (ruots. unionsbrevet) oli kuningatar Margareetan 13. heinäkuuta 1397 laatima Kalmarin unionin perustamissopimus. Sen tarkoituksena oli sitoa Pohjoismaat tiukemmin yhteen kuin pelkän personaaliunionin kautta, mikä oli syntynyt Eerik XIII Pommerilaisen tultua kruunatuksi kuninkaaksi 17. kesäkuuta 1397 pohjoismaisessa herrainkokouksessa.
Unionikirjeessä Tanskan, Ruotsin ja Norjan piispat, papisto, ritarit, asemiehet ja yhteinen rahvas sopivat edustajiensa välityksellä unionin säilyttämisestä ikuisesti. Kuninkaan valintatavasta sovittiin, että jos Eerik ei jättäisi jälkeensä poikia, tapahtuisi yhteinen vapaa vaali. Ruotsin neuvottelijoiden toivomuksesta kirjeeseen tuli maininta, että kuninkaan tuli hallita kutakin maata sen omien lakien mukaisesti.
Unionikirjeessä ei ole eri osapuolten allekirjoituksia, vaan heidän sinettinsä, koska asia jätettiin eri valtakuntien säätyjen vahvistettavaksi. Vahvistuksia ei koskaan tehty, koska Margareeta ei halunnut omalta puoleltaan sitoutua sen määräyksiin. Seurauksena oli Tanskan johtoasema unionissa ja Ruotsin aseman heikentyminen.
Hôtel des Invalides

Invalidikirkko.
Hôtel des Invalides.
Ilmakuva.
Hôtel des Invalides, usein vain Les Invalides, on rakennusryhmä Pariisissa, Ranskassa. Siihen kuuluu kultakupolinen kirkko, museoita ja muistomerkkejä, jotka kaikki liittyvät Ranskan sotahistoriaan, sekä sotaveteraaneille tarkoitettu sairaala ja vanhainkoti, jotka ovat antaneet alueelle sen alkuperäisen nimen. Les Invalidesiin on myös haudattu eräitä Ranskan sotasankareita.
Invalidikirkon näyttävin hautaholvi kuuluu Napoléon Bonapartelle.
Historia

Hôtel des Invalidesin rakennuttamisen aloitti kuningas Ludvig XIV vuonna 1670. Alue oli silloin Pariisin esikaupunkia, ja rakennuksen tarkoitus oli toimia vanhojen sotilaiden kotina ja sairaalana. Hankkeen valmistuessa vuonna 1676 siihen kuului viisitoista sisäpihaa, joista suurin oli suunniteltu sotilasparaateja varten. Joenpuoleisen julkisivun pituus oli 196 metriä.
Kappeli rakennettiin vuonna 1679, ja sairaalassa asuvien veteraanien tuli päivittäin osallistua siellä järjestettyihin messuihin. Pian kappelin valmistumisen jälkeen Ludvig XIV teetti Pietarinkirkkoa muistuttavan kuninkaallisen kappelin, joka on yksi barokkiarkkitehtuurin helmistä. Kirkko valmistui vuonna 1706 ja kupolin kultaus 1715. Jules Hardouin Mansart avusti kappelin suunnittelussa ikääntyvää Libéral Bruantia ja viimeisteli sen  Bruantin kuoltua vuonna 1679 tämän suunnitelmien mukaan. Kappelia kutsutaan yleisesti Invalidikirkoksi.
Toisessa maailmansodassa

Toisen maailmansodan aikana vuonna 1944 Invalidikirkkoa kosketti tuhon uhka, kun Adolf Hitler määräsi tuhoamaan koko Pariisin, jos saksalaiset joutuisivat vetäytymään sieltä; erityisesti tuhottaviksi määrättiin muun muassa Notre Dame ja Invalidikirkko. Saksalaiset pioneerit sijoittivat rakennukseen räjähteiden lisäksi myös sadoittain happisäiliöitä lietsomaan tulta.lähde?
Hanke jäi toteutumatta, sillä Pariisin viimeinen saksalainen komendantti, kenraali Dietrich von Choltitz, kielsi pioneereja räjäyttämästä panoksia ja käski heidän johtajansa viedä kaikki miehensä pois. On sanottu, että hän käski asentaa kaikkien räjäyttimien yhteisen keskusohjaimen työhuoneeseensa kuitenkin katkaisten johdot heti, kun pioneerit olivat poistuneet. Tämän asian todenperäisyys on epävarma; kuitenkin varmaa on, että kenraali kertoi ensi töikseen hänet vanginneille ranskalaisille upseereille, majuri Jean de la Horielle ja luutnantti Henri Karcherille, selvin sanoin varoituksen joka puolella kaupunkia olevista räjähteistä, jotka purettiinkin ensi tilassa.lähde?
Kirkkoon haudatut henkilöt

Huomattavin Invalidikirkkoon haudattu henkilö on Napoleon I (1769–1821). Napoleon haudattiin alun perin Saint Helenan saarelle, mutta kuningas Ludvig Filip päätti tuoda Napoleonin jäännökset Pariisiin vuonna 1840.
Muita kirkkoon haudattuja henkilöitä ovat muiden muassa:
Henri Gratien Bertrand (1773–1844) – Ranskan ensimmäisen keisarikunnan aikainen kenraali, joka seurasi Napoleonia Elballe ja Saint Helenan saarelle. Hän toi myöhemmin Napoleonin ruumiin takaisin Ranskaan 1840.
Joseph Bonaparte (1768–1844) – Napoleonin vanhempi veli
Jérôme Bonaparte (1784–1860) – Napoleonin nuorempi veli
Napoleon II (1811–1832) – Napoleonin poika
Thomas Robert Bugeaud de la Piconnerie (1784–1849) – Ranskan marsalkka ja Algerian valloittaja
François Certain Canrobert (1809–1895) – Ranskan marsalkka
Geraud Duroc (1774–1813) – Kenraali, joka taisteli Napoleonin rinnalla
Claude Joseph Rouget de Lisle (1760–1836) – Armeijan kapteeni ja Ranskan kansallislaulun Marseljeesin kirjoittaja
Ferdinand Foch (1851–1929) – Ranskan marsalkka ja ympärysvaltojen ylikomentaja Ensimmäisessä maailmansodassa
Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne (1611–1675) – tunnetumpi nimellä Turenne, Ranskan marsalkka-kenraali Ludvig XIV:n aikana ja yksi Ranskan suurimmista sotilasjohtajista
Sébastien Le Prestre de Vauban (1633–1707) – Ludvig XIV:n sotilaslinnoitusten suunnittelija
Pierre Roques (1856–1920) – Ranskan ilmavoimien perustaja ja sotaministeri vuonna 1916
Philippe Leclerc (1902–1947) – Ranskan marsalkka, Toisen maailmansodan sankari, 2. panssaridivisioonan komentaja
Jean de Lattre de Tassigny (1889–1952) – Ranskan marsalkka, 1. armeijan komentaja toisessa maailmansodassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hôtel des Invalides Wikimedia Commonsissa
Suomalaisen graniitin ympäröimä on Napoleonin tomu. Invaliidikirkko, Pariisin ihanin nähtävyys, Karjala, 26.02.1939, nro 55, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Napoleonin hauta Invalidikirkossa.
Göteborgin ja Bohusin lääni

| Göteborgin ja Bohusin lääni |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Maakunta:  Bohuslän, Länsi-Götanmaa ja Halland
Maakäräjäkunta:  Göteborgin ja Bohusin läänin maakäräjäkunta ja Göteborgin kunta
Pääkaupunki:  1700
Perustamisvuosi:  Göteborg
Pinta-ala:  
 – Maa:  5 114,41 km²
Väkiluku:  870 911
 – Väestötiheys:  170,3 as./km²
Symbolit:  
 – Läänikirjain:  O
 – Läänikoodi:  14
 Läänin nykyinen väkiluku ja pinta-ala on laskettu summaamalla siihen kuuluneiden kuntien väkiluvut ja pinta-alat. Kuntien tilastotietojen lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan 1.1.2012. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Göteborgin ja Bohusin, Älvsborgin ja Skaraborgin läänien vanhat rajat (1971–1997).
Göteborgin ja Bohusin lääni (ruots. Göteborgs och Bohus län) Länsi-Ruotsissa on yksi maan entisistä lääneistä. Se koostui Bohuslänin maakunnasta ja pienestä osasta Länsi-Götanmaan maakuntaa Pohjanmeren rannalla. Lisäksi lääniin kuului Hallandin maakunnasta Lindomen pitäjä. Göteborgin ja Bohusin läänin pääkaupunki oli Göteborg, mutta osa lääninhallinnosta sijaitsi Uddevallassa. Vuodesta 1998 lääni on ollut osa Länsi-Götanmaan lääniä.
Läänijaon kehitys

Bohuslän liitettiin Ruotsiin Roskilden rauhassa vuonna 1658. Aluksi saatua aluetta johti kuvernööri, jonka hallinto sijaitsi Bohusin linnoituksessa Kungälvissä. Vuonna 1680 perustettiin Bohusin lääni. Valloitettiin maakuntaan yhdistettiin Göteborgin kaupunki sekä kaupungin ympärillä olleet Sävedalin, Askimin ja Östra Hisingin kihlakunnat, jotka aiemmin olivat kuuluneet Älvsborgin lääniin. Aiemmin Norjaan kuuluneilla alueilla ryhdyttiin soveltamaan Ruotsin lakia vuonna 1682. Vuonna 1700 läänin nimeksi tuli Göteborgin ja Bohusin lääni, ja samalla Göteborgista tuli läänin pääkaupunki.
Ruotsin kuntauudistusten yhteydessä Göteborgin ja Bohusin läänin rajat hieman muuttuivat. Älvsborgin läänistä liitettiin Angeredin, Bergumin ja Valbo-Ryrin seurakunnat vuonna 1967. Vuonna 1971 Älvsborgin läänistä siirrettiin Göteborgin ja Bohusin lääniin vielä Björketorpin seurakunta, ja vastakkaiseen suuntaan siirrettiin Hjärtumin ja Västerlandan seurakunnat. Pieni osa Bohuslänistä tuli näin kuulumaan Älvsborgin lääniin. Vuonna 1971 Hallandin läänistä liitettiin Göteborgin ja Bohusin lääniin vielä Lindomen seurakunta.
Göteborgin ja Bohusin lääni lakkautettiin 31.12.1997, ja 1.1.1998 perustettiin Länsi-Götanmaan lääni yhdistämällä aiemmat Göteborgin ja Bohusin lääni, Älvsborgin lääni ja lähes koko Skaraborgin lääni.
Kaupungit

Göteborgin ja Bohusin läänissä sijaitsi ennen vuoden 1971 kuntauudistusta 7 kaupunkia:
Göteborg
Kungälv
Lysekil
Marstrand
Mölndal
Strömstad
Uddevalla
Pientä Marstrandia lukuun ottamatta nämä kaupungit ovat nykyisin samaa nimeä käyttävien, mutta alueeltaan paljon vanhoja kaupunkeja laajempien kuntien keskustaajamia.
Kunnat 1970-luvulta lähtien

Göteborgin ja Bohusin läänin alueella sijaitsi 1970-luvun kuntauudistuksen jälkeen 15 kuntaa:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Göteborgin kunta  Härrydan kunta  Kungälvin kunta  Lysekilin kunta  Munkedalin kunta |  Mölndalin kunta  Orustin kunta  Partillen kunta  Sotenäsin kunta  Stenungsundin kunta |  Strömstadin kunta  Tanumin kunta  Tjörnin kunta  Uddevallan kunta  Öckerön kunta |
Väestönkehitys

| Göteborgin ja Bohusin läänin väestönkehitys 1810–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1810 | 1810 |    | 116 620 | 116 620 |
| 1820 | 1820 |    | 134 919 | 134 919 |
| 1830 | 1830 |    | 154 054 | 154 054 |
| 1840 | 1840 |    | 164 974 | 164 974 |
| 1850 | 1850 |    | 187 583 | 187 583 |
| 1860 | 1860 |    | 214 342 | 214 342 |
| 1870 | 1870 |    | 232 389 | 232 389 |
| 1880 | 1880 |    | 261 114 | 261 114 |
| 1890 | 1890 |    | 297 824 | 297 824 |
| 1900 | 1900 |    | 337 175 | 337 175 |
| 1910 | 1910 |    | 381 270 | 381 270 |
| 1920 | 1920 |    | 424 788 | 424 788 |
| 1930 | 1930 |    | 457 010 | 457 010 |
| 1940 | 1940 |    | 486 197 | 486 197 |
| 1950 | 1950 |    | 556 799 | 556 799 |
| 1960 | 1960 |    | 625 670 | 625 670 |
| 1970 | 1970 |    | 715 287 | 715 287 |
| 1980 | 1980 |    | 711 195 | 711 195 |
| 1990 | 1990 |    | 739 945 | 739 945 |
| 2000 | 2000 |    |  |  |
| 2010 | 2010 |    |  |  |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Mahdolliset aluejaotuksen muutokset saattavat heikentää tietojen vertailtavuutta eri vuosina. Lääni ei ollut olemassa enää vuosina 2000 ja 2010.
Kirjallisuutta

Franzén, Britt-Marie ym.: Agrarhistorisk landskapsanalys över f.d. Göteborgs och Bohus län.  Riksantikvarieämbetet, 2000.  ISSN 1403-1493  Julkaisun verkkoversio (PDF). (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Bohusläns museum (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Göteborgs och Bohus län
Ruotsin läänit
| --- | --- |
Nykyiset läänit:   Blekingen lääni  Gotlannin lääni  Gävleborgin lääni  Hallandin lääni  Itä-Götanmaan lääni  Jämtlandin lääni  Jönköpingin lääni  Kalmarin lääni  Kronobergin lääni  Länsi-Götanmaan lääni  Norrbottenin lääni  Skånen lääni  Södermanlandin lääni  Taalainmaan lääni  Tukholman lääni  Uppsalan lääni  Värmlannin lääni  Västerbottenin lääni  Västernorrlandin lääni  Västmanlandin lääni  Örebron lääni 
Lakkautetut läänit:   Göteborgin ja Bohusin lääni  Kristianstadin lääni  Malmöhusin lääni  Skaraborgin lääni  Tukholman kaupunki  Älvsborgin lääni 
Käännös suomeksi
Unisono

Unisono on musiikkitermi, joka voi tarkoittaa useamman esittäjän laulua tai soittoa yksiäänisesti tai oktaaveissa. Termiä käytetään myös tilanteesta, jossa kaksi tai useampi yhdessä soivaa samankorkuista säveltä muodostavat puhdasta priimiä vastaavan intervallin. Kun tilapäisesti jaetut soitinäänet palaavat yhdeksi stemmaksi, ne tulevat unisonoon.
Termiä voidaan käyttää myös samanaikaisesta rytmityksestä, jolloin puhutaan rytmisestä unisonosta.
Orkesteripartituureissa unisono merkitään jousisoitinnuotteihin ilmaisemaan divisiesityksen vastakohtaa.
Xibet

Xibet (ᠰᡞᠪᡝ, sibe; kiin. 錫伯, pinyin: xībó) ovat pääasiassa Koillis-Kiinassa ja Xinjiangin alueella elävä kansa. Xibet ovat yksi Kiinan 56 virallisesta etnisestä ryhmästä. Heitä asuu Liaoningin alueella, sekä Ilijoen varrella Xinjiangissa. Xiben kieli kuuluu tunguusikieliin ja on läheistä sukua mantšulle. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan xibejä asui Kiinassa yhteensä 190 481. Xibet voidaan jakaa kahteen ryhmään asuinalueen, Xinjiangin ja Liaoningin mukaan.
Historia

Xibet polveutuvat Liaoningin alueella asuneista metsästystä, keräilyä ja kalastusta harjoittaneista samalla xibe-nimellä tunnetusta kansasta, joka oletettavasti on asuttanut aluetta jo varhaisista ajoista lähtien. Xibet joutuivat mongolien valtaan 1200-luvulla ja edelleen mantšujen vallan alle 1500-luvun loppupuolella. Xibet alistanut mantšupäällikkö Nurhachi pakotti heidät siirtymään aikaisemmista elinkeinoistaan maanviljelyyn ja kiinteisiin asumuksiin. Mantšut pitivät xibejä veljeskansanaan ja heillä oli hyvien sotureiden maine. Mantšujen noustua valtaan Qing-dynastian myötä Kiinassa, xibejä palveli sotilaina ympäri Kiinaa aina Pekingistä Xinjiangiin. Tämän myötä xibejä muutti Lianoningin ulkopuolelle ja toisaalta taas han-kiinalaisia muutti alueelle. Tämän kehityksen myötä xibet omaksuivat han-kiinalaista kulttuuria. 1700-luvun puolivälissä Qing-dynastia siirsi noin 5 000 xibesotilasta ja virkamiestä Xinjiangiin. Tästä joukosta polveutuvat alueen nykyiset xibet, jotka asuvat tuhansien kilometrien päässä muista xibeistä. Nykyisin alkuperäisellä alueellaan Lianonginissa asuvat xibet ovat omaksuneet enemmissä määrin han-kiinalaista kulttuuria, kun taas Xinjiangin xibet ovat konservatiivisempia.
Kulttuuri

Xibejen kaksi ryhmää eroavat elintavoiltaan jonkin verran toisistaan. Xinjiangin xibet asuvat sadan tai parinsadan asukkaan kylissä, kasvattaen esimerkiksi vehnää, riisiä, puuvillaa, hedelmiä ja kasviksia. Lisäksi he harjoittavat metsästystä, joka on ollut osittain mahdollista heidän eristäytyneen sijaintinsa takia. Liaoningin xibet asuvat suuremmissa asutuskeskuksissa, eikä metsästystä enää harjoiteta. Kaiken kaikkiaan heidän elinkeinonsa ovat melko samanlaisia Kiinan valtaväestön kanssa.
Perinteistä uskoa harjoitetaan samoin nimenomaan Xinjiangin xibejen keskuudessa, kun taas Liaoningissa se on käytännössä kadonnut. Liaoningin xibet ovat taoisteja, buddhalaisia tai he harjoittavat kiinalaista kansanuskoa. Xibejen perinteiseen uskoon kuuluu useita eri jumaluuksia, kuten kotirauhasta vastaava Xilimama ja karjaa suojellut Hairkan. Aikanaan myös esimerkiksi isorokosta vastanneella jumaluudella oli merkittävä asema, joka sittemmin on heikentynyt tehokkaan rokotusohjelman takia.
Xinjiangin Ilin alueen ylösalaisin piiretty kartta vuodelta 1809. Karttaan merkittynä xibesotilaiden tukikohdat (锡伯八旗).
Mihail Gurevitš

| Mihail Gurevitš> Михаи́л Ио́сифович Гуре́вич |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Mihail Iosifovitš Gurevitš
Syntynyt: 12. tammikuuta 1893 (J: 31. joulukuuta 1892) Rubanštšina
Kuollut: 25. marraskuuta 1976 (83 vuotta) Leningrad
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  lentokoneinsinööri
Mihail Iosifovitš Gurevitš (ven. Михаи́л Ио́сифович Гуре́вич; 12. tammikuuta 1893 (J: 31. joulukuuta 1892) Rubanštšina – 25. marraskuuta 1976 Leningrad) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija, joka perusti yhdessä Artem Mikojanin kanssa MiG-suunnittelutoimiston.
Ennen toista maailmansotaa

Hän syntyi juutalaiseen perheeseen Rubanštšinan kylässä Kurskin kuvernementissa vuonna 1892. Hän valmistui Ohtyrkan lukiosta (Harkovan kuvernementissa) erinomaisin arvosanoin ja pääsi Harkovan yliopistoon opiskelemaan matematiikkaa. Pian hänet erotettiin, koska oli osallistunut vallankumoukselliseen toimintaan. Hän jatkoi opintojaan Ranskassa, Montpellier’n yliopistossa. Hän valmistui lentokoneinsinööriksi ranskalaisesta Supaero-yliopistosta vuonna 1913.
Vuonna 1914 hän oli lomalla kotonaan, kun maailmansota alkoi. Tämä ja Venäjän vallankumous keskeyttivät hänen opintonsa. Hän valmistui 1925 Harkovan teknologisesta instituutista ja meni töihin valtionyhtiöön nimeltä ”Lämpö ja Voima”.
Vuonna 1929 hän muutti Moskovaan ja pääsi ilmailun pariin takaisin. Vuonna 1937 hän johti suunnitteluryhmää Polikarpovin suunnittelutoimistossa. 1930-luvun lopussa hän vieraili Lisunovin kanssa Douglasin tehtailla Kaliforniassa, kun Neuvostoliitto hankki lisenssin valmistaa DC-3-lentokoneita.
Toinen maailmansota

Mikojan nimitettiin vuonna 1939 Moskovaan perustetun lentokonesuunnittelutoimiston johtajaksi ja Gurevitš ylennettiin sen varapääinsinööriksi. Yhdessä Mikojanin kanssa hän loi siitä Mikojan-Gurevitš-suunnittelutoimiston. Maaliskuussa 1942 se nimettiin seuraavilla nimillä: OKB MiG (Osoboje Konstruktorskoje Bjuro MiG), ANPK MiG (Aviatsionni nautšno-proizvodstvenni kompleks) ja OKO MiG.
Toinen maailmansota osoitti, ettei MiG-1-hävittäjä ollut kovin hyvä. Sen pohjalta kehitetty MiG-3 oli paljon parempi ja sitä käytettiin Neuvostoliiton ilmavoimissa suurina määrinä. MiG-5, 7 ja MiG-8 olivat lähinnä koekoneita.
Toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitossa tehtiin versiota saksalaisten kehittämistä suihkukoneista, samoin kuin tehtiin samaan aikaan ainakin Ranskassa, Englannissa ja Ruotsissa. Ensimmäinen sarjatuotantokone oli MiG-9 vuonna 1946. I-270-prototyyppi perustui saksalaiseen hahmotelmaan ja käytti brittiläistä suihkumoottoria – siitä tuli etenkin Korean sodassa menestyksellinen MiG-15. Sen suorituskyky oli erinomainen ja yli 18 000 konetta valmistettiin. 
Vuonna 1957 hän nousi MiG-suunnittelutoimiston pääinsinööriksi.
Kunnianosoitukset

Hän sai valtion palkinnon vuosina 1941, 1947, 1948, 1949 ja 1953, Lenin-kunniamerkin vuonna 1962 ja Sosialistisen työn sankarin arvon 1957.
Unione cinematografica italiana

L’Unione cinematografica italiana (UCI) oli italialaisten elokuvayhtiöiden yhteenliittymä vuosina 1919–1926.
Alberto Fassinin johtama UCI perustettiin vastauksena Italian elokuvatuotannon lamaan ja lisääntyneeseen ulkomaiseen kilpailuun. Siinä oli mukana yksitoista maan johtavaa elokuvastudiota. Konsortion talous oli heikko alusta lähtien ja sen monet suurtuotannot menestyivät huonosti lippuluukulla. Kunnollisen jakeluverkoston puuttumisen takia joitakin elokuvia ei esitetty lainkaan. Kalliiksi tullut Quo vadis...? vei UCI:n vuonna 1923 konkurssiin, joka pantiin lopullisesti toimeen vuonna 1926. Suurimman osan konsortion omaisuudesta osti tuottaja Stefano Pittaluga.