stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paaviuden historia
Paavius 1800-luvulta nykyaikaan > Benedictus XVI

Joseph Alois Ratzinger valittiin 2005 konklaavissa Johannes Paavali II:n seuraajaksi neljän äänestyskerran jälkeen. Kardinaalina Ratzingeria pidettiin katolisen kirkon konservatiivisen siiven johtohahmona, joka on korostanut opin puhtautta, vastustaa ehkäisyä, tuomitsee homoseksuaalisuuden, naispappeuden ja radikaalifeminismin sekä vastustaa keskustelua pappien selibaatin poistamisesta. Lisäksi Ratzinger uskonopin kongregaation johtajana oli myös osavastuullinen Vatikaanin kielteiseen suhtautumiseen vapautuksen teologiaa kohtaan. Hänen näkemyksensä mukaan katolinen kirkko on ainoa oikea kirkko ja kardinaalikaudella hänen suhtautumisensa viime aikoina alkaneeseen uskontojen lähentymiseen ja vuoropuheluun oli hyvin jyrkkä. Ihmisenä häntä pidetään kuitenkin miellyttävänä, älykkäänä, pohdiskelevana, uutterana ja kohteliaana sekä hieman ujona verrattuna muuten vahvaan maineeseensa. Monissa suhteissa Benedictus XVI näyttää paavina lieventäneen näkemyksiään aikaisempaan verrattuna.
Ennen paaviksi tuloaan Benedictus XVI toimi yli 20 vuotta edeltäjänsä paavi Johannes Paavali II:n lähimpänä neuvonantajana. Häntä on kutsuttu "opilliseksi portinvartijaksi", mutta toisaalta myös jyrkemmin "Jumalan rottweileriksi" tai "Panssarikardinaaliksi" (saks. Der Panzerkardinal).
Paavin syyskuussa 2006 pitämä puhe, jossa hän lainasi erästä Bysantin keisarin lausuntoa, herätti kohua muslimimaissa. Vasta mediakohun rauhoituttua selvisi paavin puuttuneen aivan oikeisiin asioihin, ja kuukauden kuluttua puheesta paavi oli saanut 38 muslimioppineelta puheeseensa vastauksen, jossa he myönsivät paavin olleen oikeassa hänen sanoessaan Koraanin kieltävän uskoon pakottamisen.
Johannes Paavali II:n linjana oli lähentää eri uskontoja keskenään. Tähän politiikkaan kuului se, ettei paavi ottaisi puheeksi eri uskontojen ongelmia. Uusi paavi vaatiikin todellista vuoropuhelua eri uskontokuntien kanssa, jotta näiden väliset riidat saataisiin selvitetyksi.
Benedictus XVI erosi yllättäen paavin virasta 11. helmikuuta 2013. Istuvan paavin ero virastaan oli ensimmäinen lähes 600 vuoteen. Emerituspaavi Benedictus kuoli 31. joulukuuta 2022, ja hänen hautajaisiaan vietettiin Pietarinkirkon aukiolla Vatikaanissa 5. tammikuuta 2023.
Paavius nykypäivänä > Franciscus (2013-)

Buenos Airesin arkkipiispa, argentiinalainen kardinaali Jorge Mario Bergoglio valittiin paaviksi 13. maaliskuuta 2013. Bergoglio otti paavilliseksi nimekseen Franciscus Franciscus Assisilaisen mukaan. Koska paavi Franciscus on ensimmäinen kyseistä nimeä käyttävä paavi, hänen nimensä yhteydessä ei toistaiseksi käytetä järjestyslukua yksi.
Franciscus on ensimmäinen Latinalaisesta Amerikasta kotoisin oleva paavi. Franciscuksen tapa toimia paavina erosi suuresti hänen edeltäjänsä tyylistä. Franciscuksen paavius on polarisoinut vahvasti katolista kirkkoa ja erityisesti kirkon konservatiivit ovat asettuneet jopa vastustamaan paavin radikaalisuutta. Toisaalta samaan aikaan Franciscus on ollut hyvin pidetty tavallisen kansan keskuudessa. Häntä onkin luonnehdittu "kohtaamisen paaviksi".
Paavikautensa alussa Franciscus ilmoitti toimivansa paavina vain muutaman vuoden ajan, mutta siitä huolimatta maaliskuussa 2023 juhlittiin hänen paavikautensa 10-vuotisjuhlaa. Vaikka Franciscus ei ole viime aikoina enää puhunut eläköitymisestä, on hänen arveltu jäävän eläkkeelle sitten kun hänen "työnsä Vatikaanissa on tehty". Syksyllä 2023 Franciscus tulee nimittäneeksi valtaosan kirkon kardinaaleista, mikä tarkoittaa, että seuraavassa konklaavissa on todennäköistä, että hänen seuraajakseen valitaan hänen linjaansa jatkava uusi paavi.
Kirjallisuutta

Jussi Hanska: Kristuksen sijaiset maan päällä?  SKS, 2005.  ISBN 951-746-719-2
Caravaggion maalaus Apostoli Pietarin ristiinnaulitseminen noin vuodelta 1600–1601. Paaviutta perustellaan yleensä sen väitetyillä juurilla apostoli Pietariin, mutta asia on kriittisemmissä tutkimuksissa kyseenalaistettu. Osa kriittisimmistä ajattelijoista jopa kyseenalaistaa Pietarin koskaan olleen Roomassa tai kärsineen siellä marttyyrikuoleman.
Klemens I (paavina 88–97). Todellisuudessa Klemens I oli todennäköisesti vain yksi Rooman seurakunnan johtoryhmän jäsenistä. Hänen nimensä liitettiin paaviluetteloon vasta 200-luvulla, koska silloiselle Rooman piispalle lisättiin edeltäjiä, jotta tämän oppi voitaisiin liittää apostoli Pietariin.
Pyhä Leo I (paavina 440–461), ensimmäinen lisänimen Suuri saanut ja teologisia perusteluja paaviudelle kehittänyt paavi.
Gregorius Suuri.
Pyhä Leo III kruunaa Kaarle Suuren hallitsijaksi. Jo aikaisemmin paavi oli kruunannut Kaarle Suuren isän Pipin Pienen kuninkaaksi saaden läntisestä Euroopasta itselleen merkittävän tukijan. Paavin ja frankkien yhteistyö mahdollisti sen, ettei paavinistuin ollut enää riippuvainen Konstantinopolin tuesta.
Ristiretkeläiset hyökkäämässä Konstantinopoliin. Neljäs ristiretki muutti Euroopan voimatasapainoa tehden paavista kiistattoman hallitsijan.
Innocentius III, jota pidetään koko keskiajan ja ehkä koko paaviuden historian mahtavimpana paavina.
Palais des Papes, paavin palatsi Avignonin vankeuden aikana.
Urbanus VI.
Lutherin 95 teesiä.
Pius VI oli viimeinen todellista maallista valtaa käyttänyt paavi. Hänen jälkeensä hallinneilla paaveilla oli vielä jonkin verran valtaa Kirkkovaltion sisällä, mutta silti Pius VI:n seuraajien valta oli minimaalista verrattuna paaviuden historian suurien paavien valtaan.
Gregorius XVI.
Pius IX.
Benedictus XV.
Pius XI.
Paavali VI.
Johannes Paavali II.
Benedictus XVI.
Parisuhde

Pariskunta
Parisuhde tarkoittaa kiintymykseen ja seksuaalisuuteen perustuvaa kahdenvälistä suhdetta.
Onnellisuus

Biologinen antropologisti Helen Fisher neuvoo, että säilyttääkseen pitkäkestoisen kiintymyksen ja romanttisen rakkauden pariskunnan kannattaisi hyödyntää neurokemiaa seuraavilla tavoilla: harrastamalla säännöllisesti seksiä ja muuta fyysistä läheisyyttä (mikä parantaa oksitosiinijärjestelmää), keksimällä uusia yhteisiä aktiviteetteja (mikä parantaa dopamiinijärjestelmää) sekä sanomalla mukavia asioita toiselle (mikä vähentää kortisolin ja kolesterolin määrää).
Tutkimusprofessori Osmo Kontulan mukaan parisuhteen onnellisuuden ja toimivuuden voi päätellä helpoimmin siitä, kuinka usein pari suutelee. Se on tärkeää intimiteettiä ja ilmentää suhteen fyysistä toimivuutta. Nämä ovat tutkitusti onnellisuuden tekijöitä. Koskettelun lisääminen, myös ohimennen koskettelun, tuottaa positiivista yhteyttä ja on hyvä tapa lisätä onnellisuutta ja motivoida seksiin ja siitä puhumiseen. Ruutuaika on vienyt aikaa ja energiaa parisuhteilta.
Se, että onnettomista liitoista erotaan useammin kuin ennen, näyttäisi Suomessa kasvattaneen avioliittojen onnellisuutta merkittävästi 1970-luvun jälkeen. Myös eroaminen huonosta suhteesta lisää ihmisen onnellisuutta, ero hyvästä suhteesta vähentää.
Väestöliiton Finnsex-tutkimuksen mukaan kymmenesosa pareista koki suhteen onnelliseksi, vaikka seksielämä ei ollut tyydyttävää, mutta yleensä seksielämän tyydyttävyyden yhteys onnellisuuteen oli suuri, samoin sen, että kumppani rakasti. Myös Yhdysvalloissa on todettu seksin määrän ennustavan hyvin suhteen onnellisuutta.
2020-luvulla seksiä oli entistä vähemmän ja tämä oli yleisin ongelma suhteissa. Vaikka laatukin on tärkeää, juuri seksikertojen yleisyys on tekijä, joka pitää virittäytymistä ja vireyttä yllä parisuhteissa.
Naiset kokivat hyvin usein kahden ensimmäisen vuoden ajan parisuhteensa erityisen onnelliseksi. Miehillä tällaista kuherruskuukausiefektiä ei näkynyt.
Jos kumppanilla oli erektiovaikeuksia melkein jatkuvasti, 40 % naisista oli onnettomia parisuhteessa, jos ei lainkaan, vain 11 %.
Tuoreimmasta kumppanilta saadusta käsillä tyydyttämisestä kulunut aika ennusti voimakkaasti sitä, kuinka miellyttäväksi sukupuoliyhteys koettiin, samoin se, käytettiinkö samassa yhdynnässä useampaa kuin yhtä asentoa, etenkin naisilla. Naisista vain runsas viidesosa piti alle 10 minuutin yhdyntää hyvin miellyttävänä. Orgasmeja yhdynnässä aina tai useimmiten saavat naiset kokivat sukupuolielämänsä hyvin tyydyttäväksi (52 % ja 35 %) paljon useammin kuin vastaavat miehet (30 % ja 22 %). Naisista, jotka eivät saaneet orgasmia yhdynnässä, vain 18 % koki sen hyvin miellyttäväksi.
Onnellisuus > Uskottomuus ja onnellisuus

Suomessa hyvin onnellisessa suhteessa miehistä 10 % ja naisista 5 % on ollut uskoton, melko onnellisessa 20 % ja 10 %, ei-onnellisessa 37 % ja 23 % ja onnettomassa noin 40 % ja noin 40 %. Silti jopa viimeisen vuoden aikana uskottomista miehistä 20 % ja naisista 23 % oli hyvin onnellisia parisuhteissaan, 22 % ja 41 % ei ollut onnellisia. Lukuja hämärtää se, että tässä uskottomiksi laskettiin nekin, joiden kumppani hyväksyi sivusuhteen, ja juuri nämä "uskottomista" olivat useimmin hyvin onnellisia.
Ikäero

Suomessa 0,5 prosentissa avioliittoja ikäero on yli 20 vuotta ja kymmenesosassa näistä yli 30 vuotta (2012). Keskimääräinen ikäero oli 3,4 vuotta. Rekisteröidyillä naispareilla 20 vuoden ikäero oli yleisempää (0,9 %) ja miespareilla vielä yleisempää (7,1 %).
Äskettäin länsimaissa oli tyypillistä, että aviomies on pari vuotta vaimoa vanhempi, mutta viime aikoina monessa maassa näyttävät lisääntyneen liitot, joissa ikäeroa ei ole tai se on suuri. Pariin voi kohdistua sosiaalista paheksuntaa, etenkin jos kumppani on nuorempi kuin puolet vanhemman puolison iästä plus seitsemän vuotta. Puolisoiden suuri ikäero on tavallisempaa yläluokassa ja etenkin alaluokassa kuin keskiluokassa.
Ikäerolla ei ole selvää yhteyttä liiton kestoon. Joissain tutkimuksissa pienen ikäeron liitot kestävät hieman paremmin, toisissa eroa ei näy. Jos nainen on selvästi miestä vanhempi, näiden liitto kuitenkin päättyy useammin eroon.
Seksuaalinen yhteensopivuus

Yleensä kumppani koetaan alussa seksuaalisesti yhteensopivaksi, mutta sen jälkeen vain kolmanneksessa suhteista halut ovat tasapainossa ja joka toisessa haluttomuutta on ainakin melko usein, yleensä ainakin naisella. Myös halukkuus suudelmiin ja kosketteluihin on seksuaalista yhteensopivuutta. Lisäksi tarvitaan avointa keskustelua toiveista, halun ilmaisemista toiselle ja kahdenkeskisen ajan järjestämistä.
Pitkään kestäneissä onnellisiksi koetuissa parisuhteissa naiset panostivat intiimiin läheisyyteen ja jatkuvaan fyysiseen kosketukseen. He lähtivät usein mukaan rakasteluun vaikkei heitä huvittanut. He olettivat, että rakastelun aikana he kuitenkin alkaisivat nauttia seksistä.
Kirjallisuutta

Vainio-Korhonen, Kirsi & Lahtinen, Anu: Lemmen ilot ja sydämen salat. Suomalaisen rakkauden historiaa.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-40162-0
Niemi, Kati: Rakkauden (r)evoluutio - Parempi parisuhde vai erinomainen ero? Art House, 2019. ISBN 978-951-884-712-3
Aiheesta muualla

Väitös: Terapeuttinen parisuhde päättyy usein eroon, Helsingin Sanomat 30.10.2010.
Rakkauden (r)evoluutio -parisuhdeblogi
Rói Patursson

| Rói Patursson |
| --- | --- |
 Rói Patursson vuonna 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 1947 (ikä 77–78) Tórshavn, Färsaaret
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: fääri
Kirjallinen suuntaus: modernismi
Palkinnot
 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto (1986) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Rói Reynagarð Patursson (1947 Tórshavn, Färsaaret) on färsaarelainen runoilija, joka on saanut Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon.
Patursson syntyi ja vietti nuoruutensa Tórshavnissa mutta asui vuodet 1970–1985 Kööpenhaminassa. Hän opiskeli siellä filosofian maisteriksi ja siirtyi sen jälkeen opettamaan Bergeniin kirjoitustaidon akatemiaan. Färsaarille palattuaan hän on toiminut Färsaarten kansanopiston rehtorina.
Patursson julkaisi ensimmäisen runonsa 13-vuotiaana, mutta ensimmäinen, nimetön, runokokoelma ilmestyi 1969. Siinä oli 15 runoa, jotka toivat joitakin uusia piirteitä färsaarelaiseen runouteen. Osat runoissa oli eroottista ja osassa yhteiskuntapoliittista sisältöä. Toinen runokokoelma, vuonna 1976 ilmestynyt Á alfarvegi, vei Paturssonin runoutta entistä enemmän modernistiseen suuntaan. Kolmas runokokoelma Líkasum ilmestyi vuonna 1986. Kokoelma sai ensimmäisenä fäärinkielisenä teoksena Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon.
Teokset

Á alfarvegi, Mentunargrunnur studentafelagsins 1976
Solens øje: digte, København: Brøndum 1983
Líkasum 1985
Yrkingar, 1986
Ingen rose er rose hele dagen, Rødovre: Rolv 1988 ISBN 87-88142-19-1
Teokset > Suomennetut runot

Sade, suom. Senta Teräsalmi, teoksessa 80–90: pohjoismainen antologia, toim.: Jørgen Aabenhus ym., Laatusana 1990 ISBN 951-9062-24-6
Sanat, suom. Juha Siro, Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti 2003 ; nro 3
Aiheesta muualla

Rói Reynagarð Patursson, Rit.fo (Archive.org)
Erik Skyum-Nielsen, Rói Patursson, Den store danske (tanskaksi)
Rói Patursson, Store norske leksikon (norjaksi)
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Vainikkala

Vainikkalan rautatieasema
Vainikkala on Lappeenrannan kylä. Siellä on Venäjälle suuntautuvan rautatieliikenteen Suomen puolella oleva viimeinen rautatieasema. Matkaa Lappeenrannan keskustasta Vainikkalaan on noin 30 kilometriä.
Vainikkalassa asuu 529 asukasta. Kaupunginosassa on ollut muun muassa kauppa, asiamiesposti, kirjasto, terveysasema ja ravintola. Nykyisin näistä on jäljellä enää ravintola, johon lisätty kaupan lopettamisen jälkeen pieni puoti. Myös ravintolan toimintaa ollaan lopettamassa vähäisten asiakasmäärien vuoksi.
Vainikkalassa on myös Telkjärven alue, missä on havaittu 239 lintulajia. Harvinaisempia lintuja ruskosuohaukka, sääksi sekä kaulushaikara.
Vainikkalan kylässä ilmestyi kerran kuussa oma lehti Uutis-Vainikkala, jota sai ostaa irtonumeroina tai tilata kotiin. Viimeinen numero ilmestyi 23.2.2018.
Aiheesta muualla

Etelä-Karjalan kylät ry.
Telkjärven lintulajit (Arkistoitu – Internet Archive)
Niskakoski, Mauri & Pohjonen, Kaija: Vainikkalan historiikki. Vainikkalan kylätoimikunta, 1991. ISBN 952-90-2697-8.
Lappeenranta
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Ahvenlampi  Alakylä  Hakali  Harapainen  Hartikkala  Hiekkapelto  Hiessilta  Honkalahti  Hyrymäki  Ihalainen  Kanavansuu  Karhuvuori  Kariniemi  Kaukas  Keskus  Kesola  Kesämäki  Kimpinen  Kivisalmi  Korvenkeskus  Kourula  Kuusela  Kuusimäki  Kylpylä  Laihia  Lampikangas  Lapvesi  Lauritsala  Lavola  Leiri  Lentokenttä  Lepola  Linnoitus  Lintukangas  Mattila  Mustola  Myllymäki  Mälkiä  Mäntylä  Nuijamaa  Pajarila  Pallo–Tyysterniemi  Parkkarila  Peltola  Pulp  Putkinotko  Pöyhiänniemi  Rauha  Reijola  Ruoholampi  Rutola  Sammonlahti  Selkäharju  Skinnarila  Suolahti  Taikinamäki  Tirilä  Tykki–Kiviharju  Uus-Lavola  Vesivalo  Voisalmi  Ylämaa 
Kyliä:  Hanhijärvi  Hiivaniemi  Kansola  Konnunsuo  Kontu  Leino  Louko  Moisio  Ravattila  Raippo  Ruokola  Rännikorpi  Simola  Sirkjärvi  Vainikkala 
Muita alueita:  Huhtiniemi  Joutseno  Nuijamaa  Pikisaari  Ylämaa 
Suomen entisten kuntien (ml. nykyisten kuntien aiemmat) hallinnolliset keskukset
Parikkalan kirkko

| Parikkalan kirkko |
| --- | --- |
 Parikkalan kirkko joulukuussa 2006
Sijainti:  Kirkkokatu 1, Parikkala
Koordinaatit:  61°32′34″N, 029°29′32″E
Seurakunta:  Parikkalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1817
Suunnittelija:  Carlo Bassi
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1600
Tyylisuunta:  empire
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Parikkalan kirkko Parikkalassa on puinen kaksoisristikirkko eli kahtamoinen. Sen piirustukset, jotka valtionarkkitehti Carlo Bassi oli laatinut, vahvistettiin senaatissa 9. maaliskuuta 1813.
Rakennusurakka

Kirkon rakentaminen annettiin rakennusmestari Matti Salosen tehtäväksi, joka lupasi rakentaa sekä kirkon että tapulin neljässä kuukaudessa, edellyttäen että saa käyttöönsä tarpeeksi rakennusaineita ja työväkeä. Salonen ryhtyi työhön ja hänelle luvattiin maksaa 20 tynnyriä ruista ja 200 ruplaa paperirahaa. 28 kirvesmiehen lisäksi töihin saatiin muita miehiä. Heille ei maksettu palkkaa, mutta heidän ei tarvinnut puolestaan maksaa parijyviä eikä tehdä päivätöitä. Kirvesmiehet saivat palkkana koko rakennusajalta 50 ruplaa rahaa, yhden ruistynnyrin ja puoli tynnyriä ohria. Muu väki työmaalle saatiin velvoittamalla kaikki 17 vuotta täyttäneet tekemään vuorollaan kolme työpäivää rakennuksella. Rakennustyö alkoi syyskuun alussa 1813. Kirkko ei valmistunut neljässä kuukaudessa, mutta siinä voitiin pitää väliaikaisesti jumalanpalveluksia vuodesta 1817 alkaen. Täysin valmiiksi se saatiin kuitenkin vasta parinkymmenen vuoden kuluessa.
Ensimmäiset kunnostukset

Vuonna 1833 seinät päätettiin laudoittaa neljän vuoden kuluessa, yksi seinä vuodessa. Kirkko oli siis alun perin neliseinäinen. Ulkoapäin kirkko maalattiin ensimmäisen kerran vuosina 1838 ja 1839. Maalaus viivästyi, koska kirkon tornissa oli jo lahonneita kohtia, jotka piti korjata. Kirkkoa korjattiin perusteellisesti vuodesta 1858 vuoteen 1860, jolloin se laajennettiin ristikirkoksi. Korjaustyöt teki liperiläinen rakennusmestari Tolpo. Ukkosenjohdatin kirkkoon saatiin 1880. Lämmityslaitteet kirkkoon asennettiin vasta korjauksen yhteydessä 1911.
Kirkon ympäristö

Kirkon ja sen vieressä olevan pitäjäntuvan ympäristöä siistittiin 1866. Vuonna 1912 puolestaan kirkon ympärillä olevan kiviaidan viereen istutettiin puita. Kirkon vieressä olevalle vanhalle hautausmaalle oli hankittu Varkauden tehtaalta rautaportit jo 1875. Kirkon vieressä olevan sankarihautausmaan muistomerkin suunnitteli Pentti Ahola 1966.
Sisustus

Alttari ja saarnatuoli valmistuivat 1822 ja 1823 leppäpuista, joita oli tuotava yksi kuorma jokaisesta kirkonmiespiiristä. Penkit tehtiin 1830-luvun alkupuolella. Vuonna 1880 valmistui alttaritaulu, jonka lahjoitti nuohoojamestarin leski Anna Tiainen. Taulu, jonka maalaaja on tuntematon, esittää Kristuksen kirkastamista.
Urut

Vuonna 1906 asetettiin toimikunta urkujen hankintaa varten. Tulenheimon tehtaalta Kangasalta tilattiin sitten 30-äänikertaiset urut 19 800 markalla. Urkurahastossa oli kuitenkin vain 14 000 markkaa ja siksi senaatilta pyydettiin ja saatiin lupa siirtää viinikassasta urkujen hankintaan 9 000 markkaa. Urut on rakentanut Bror Axel Thulé. Niitä uusittiin vuonna 1971 ja uudestaan 1990-luvulla. Urkupillistön restaurointi aloitettiin toukokuussa 2008 urkujen 100-vuotisjuhlakonserttia 19. heinäkuuta varten. Vuonna 1908 urkujen vihkiäisiin osallistui muun muassa Oskar Merikanto, vihkiäiskonsertin tuotto meni vuotta aiemmin perustetun yksityisen yhteiskoulun hyväksi. Konserttiin osallistui peräti 5 000 ihmistä. Pillistö ja äänikerrat palautettiin vuonna 2008 Sotkamon urkutehtaalla alkuperäisiin, osin puisiin, korvaamaan aiempien muutosten yhteydessä asennettuja pieniä metallipillejä. Kaikkiaan uruissa on noin 1 500 pilliä. Urkujen palkeet ja venttiilit uusittiin jo 1990-luvulla.
Kuvia

Alttari
Kirkko sisältä, urut
Parikkalan kirkon urkujen soittopöytä
Kynttiläkruunu
Portinpylväs
Kirkko 1900-luvun alkupuolella
Kirjallisuutta

Juvonen, Jaana: Parikkalan historia. Parikkalan kunta 1996. ISBN 952-90-7806-4
Vilska, M. 1926, 1928. Parikkalan historia I–II. Julkaisija Parikkalan Historiatoimikunta. Painopaikka Kaakkois-Karjalan Kirjapaino-Osakeyhtiö, Käkisalmi.
Pajari-Kosonen, L. 2008. Urkujen entisöintityö alkoi Parikkalassa. Parikkalan-Rautjärven Sanomat, no. 38, 19.5.2008, s. 3.
Pajari-Kosonen, L. 2008b. 100-vuotias soitin. Parikkalan-Rautjärven Sanomien kesälehti Kesäsanomat. Kesäkuu 2008, s. 13.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parikkalan kirkko Wikimedia Commonsissa
Parikkalan kirkko
Parikkalan kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Pajari-Kosonen, L. 2016. Kahtamoiset – ainutlaatuista kirkkoarkkitehtuuria. Parikkalan-Rautjärven Sanomat, no. 86, 7.11.2016, s. 6–7.
Kellotapuli kirkkoa vastapäätä
Saarnatuoli
Vakkilan tšasouna

Vakkilan tsasouna lähellä Raudun kirkonkylää.
Profeetta Elian tšasouna oli Palkealan ortodoksiseen seurakuntaan kuuluva tšasouna Vakkilan kylässä Raudun entisessä kunnassa luovutetussa Karjalassa.
Profeetta Elian tšasouna rakennettiin hirrestä vuonna 1901 Pyhän Synodin varoilla. Se oli pyhitetty profeetta Elian muistolle. Varsinaisen tšasounan pinta-ala oli 45 m² ja lisäksi siinä oli 10 m² avoeteinen. Tšasouna oli 3,4 metriä korkea ja siinä oli pärekatto. Profeetta Elian tšasounaan siirrettiin irtaimistoa vuonna  1929  lakkautetusta Petäjärvellä sijainneesta Apostolien Pietarin ja Paavalin tsasounasta. Tšasounaa korjattiin vuonna  1939. Talvisodan aikana tšasouna vaurioitui ja venäläiset ovat sen sittemmin hävittäneet.
Papin rintakilpi

Keraaminen ylipapin rintakilven kopio
Papin rintakilpi (hepreaksi: חֹשֶׁן ẖošen) oli pyhä rintakilpi, jota israelilaisten ylipappi käytti 2. Mooseksen kirjan mukaan. Raamatun mukaan rintakilpeä kutsutaan joskus tuomion rintakilveksi, koska urim ja tummim oli sijoitettu siihen. Näitä kiviä käytettiin toisinaan määrittämään Jumalan tahtoa tietyssä tilanteessa (ks. 2. Moos. 28:30). Näiden kivien käyttäminen ei aina määrittänyt Jumalan tahtoa (katso 1. Sam. 28:6).
Heprealainen Raamattu

2. Mooseksen kirjan kuvauksen mukaan rintakilpi oli kiinnitetty kasukan olkainten kultarenkaisiin kultaketjuilla ja kasukan vyön kultarenkaisiin sinisellä nauhalla. Raamatun kuvauksessa todetaan, että rintakilven tuli olla valmistettu samasta materiaalista kuin kasukka - kolmella värillä kirjotusta värjätystä villasta ja pellavasta - ja sen tuli olla kooltaan kaksi kertaa ⅓ kyynärää, kaksi kerrosta paksu kappale, jossa oli neljässä rivissä kolme kaiverrettua jalokiveä upotettuna kultakehyksiin, yksi kehys kullekin kivelle. Kuvauksessa todetaan, että neliönmuotoinen rintakilpi tuli muodostaa yhdestä suorakaiteen muotoisesta palasta kangasta - ⅓ kyynärää kertaa ⅔ kyynärää - taitettuna niin, että se muodosti pussin, joka sisältäisi urimin ja tummimin.
Heprean termi rintakilvelle, חֹשֶׁן(ḥōšen), näyttää tulevan sen ulkonäöstä, ja on luultavasti peräisin samasta lähteestä kuin arabian حسن (ḥasuna), joka tarkoittaa "olla kaunis".lähde? 1800-luvun saksalainen raamatun tutkija August Dillmann uskoi, että se olisi todennäköisesti peräisin heprean sanasta חֹצֶן(ḥōṣen), joka tarkoittaa "käännä", liittyen sen toimintaan.
Talmudin mukaan hoshenin käyttö sovitti virheiden synnin tuomiossa Israelin lasten osalta.