stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Finlayson
Elämäkerta

Uskonnoltaan hän oli syrjitty kveekari ja vaatimattomasta yhteiskunnallisesta asemasta. Hän ei saanut korkeampaa muodollista koulutusta, mutta pätevöityi koneteknikoksi työskenneltyään jo nuorena konepajassa Glasgow'ssa, minne hän oli muuttanut vanhempiensa mukana. Hän oli työssä useissa tekstiilitehtaissa ja yhteen aikaan jopa suurehkon kehräämön johtajana.
Vuonna 1798 perustettiin Pietariin keisarilliset Aleksanterin manufaktuurilaitokset, jonne Finlayson tuli konemestariksi ja tutustui itse keisariin. Englannista modernien koneiden vienti oli ankarasti kiellettyä, joten tietotaidon vienti oli ainoa keino teollisuuden käynnistämiseksi muualla.
Vuonna 1819 Finlayson ja Englannin raamattuseuran yliasiamies tohtori John Patterson matkustivat Suomeen käynnistämään raamattujen levittämistä maassa. Samana vuonna myös keisari vieraili Tampereella. Tammerkoski havaittiin oivalliseksi voimanlähteeksi teollisuudelle.
Ennen tehtaan perustamista Finlayson kirjoitti keisarille pyytäen itselleen ja seuraajilleen uskonvapautta. Aleksanteri I suostui pyyntöön, ja kaikilla Finlaysonin työntekijöillä oli uskonnonvapaus. Saatuaan porvarioikeudet ja senaatin privilegiokirjeen Finlayson rakennutti lainan turvin Tampereelle konepajan ja valimon vuonna 1820 tuottamaan karstaus- ja kehruukoneita tekstiiliteollisuudelle. Keisari myönsi 1821 Tampereelle erivapauden tuoda raaka-aineita ja koneita ilman tullia.
Tilauksia ei kuitenkaan tullut ilman kysyntää ja vuonna 1823 Finlayson vaihtoi alaa tekstiiliteollisuuteen uuden Suomen senaatin myöntämän lainan turvin. Edullisen valtion lainan vastineeksi määrättiin, että jokaisen suuriruhtinaskunnan kansalaisen oli halutessaan päästävä tutustumaan tuotantoon. Menestys alkoi vasta 1828, kun raaka-aineessa siirryttiin tuontipuuvillaan ja pian tehdas antoi töitä kymmenelle työntekijälle. Vuonna 1833 tehtaassa oli jo kuudettasataa värttinää. Hurskaana miehenä Finlayson antoi töitä myös lapsille haluten auttaa orpoja ja turvattomia. Orpoja varten tehtaalle perustettiin oma lastenkoti.
Vuonna 1836 iäkäs Finlayson myi tehtaansa rääveliläiselle (nykyään Tallinna) liikemiehelle Carl Samuel Nottbeckille ja hovineuvos Georg Adolf Rauchille ja toimi pari vuotta neuvonantajana ennen paluutaan kotimaahansa. Tehtaalla oli hyvä maine ja Finlayson edellytti ostajien säilyttävän hänen nimensä yhtiön nimessä. Uudeksi nimeksi tuli Finlayson & Co. Perustajan nimi on säilynyt nykypäivään saakka: yhtiön nimi on nykyään muotoa Finlayson Oy.
James Finlayson kuoli lapsettomana. Hänet on haudattu Newingtonin hautausmaalle Edinburghiin, Skotlantiin. Nykyisen hautamuistomerkin on pystyttänyt Oy Finlayson-Forssa Ab vuonna 1970 yrityksen täyttäessä 150 vuotta.
Finlaysonin tehdasalue on olemassa edelleen Tammerkosken rannalla Tampereen keskustassa. Yhtään James Finlaysonin aikaista tehdasrakennusta ei enää ole olemassa. Hän itse asui puolisoineen Tampereen entisessä kruununpolttimossa, jonka tilalle rakennettiin vuonna 1899 Finlaysonin palatsi.
Kirjallisuutta

Angela Harris & Tony Harris, Tangled Yarns: the Lives of James Finlayson and Margaret Wilkie. Edinburgh, Scotland: Madge Books, 2024 ISBN 978-1-7384792-0-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Finlayson Wikimedia Commonsissa
Panu Nykänen: / Finlayson, James ja Margaret (1771–1852) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 14.3.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kveekari Tammerkosken rannalla, Hakkapeliitta, 05.09.1933, nro 36, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Susan Fletcher

Susan Fletcher (s. 1979 Birmingham, Englanti) on englantilainen kirjailija.  Esikoisteos Irlantilainen tyttö (Eve Green, 2004) palkittiin kahteen otteeseen, ja sitä myytiin yksin Britanniassa yli 250 000 kappaletta. Meriharakat (Oystercatchers, 2007) on hänen toinen romaaninsa.
Suomeksi hänen toeksiaan on julkaissut Like.
Suomennetut teokset

Irlantilainen tyttö (Eve Green, 2004) Like ISBN 978-952-01-0399-6
Meriharakat (Oystercatchers, 2007) Like. ISBN 978-952-01-0477-1
Noidan rippi (Corrag ) Like 2011, ISBN 978-952-01-0538-9
Tummanhopeinen meri (The Silver Dark Sea) Like 2013  ISBN 978-952-01-0875-5
Johann Gottlieb Fichte

| Johann Gottlieb Fichte |
| --- | --- |
 Johann Gottlieb Fichte
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. toukokuuta 1762 Rammenau
Kuollut: 29. tammikuuta 1814 (51 vuotta) Berliini
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  filosofi
Koulutus ja ura
Koulukunta:  Saksalainen idealismi, Saksalainen romantiikka
Väitöstyön ohjaaja:  Immanuel Kant
Opettaja:  Christian Friedrich Petzold, Friedrich August Wilhelm Wenck, Franz Volkmar Reinhard, Ernst Platner, Johann August Heinrich Ulrich ja Immanuel Kant
 Nimikirjoitus
Johann Gottlieb Fichte (19. toukokuuta 1762 Rammenau – 29. tammikuuta 1814 Berliini) oli saksalainen filosofi. Hän kuuluu merkittävimpiin saksalaisen idealismin edustajiin. Häntä pidetään joskus saksalaisen nationalismin ja antisemitismin isänä, vaikkakin tahtomattaan.
Opinnot ja ura

Fichte opiskeli Jenan (1780) ja Leipzigin yliopistossa (1781–1784). Vuodesta 1810 hän toimi professorina ja yliopiston rehtorina Berliinissä, missä hän ranskalaisen sotaväen liikkuessa kaduilla vuosina 1807–1808 piti kuuluisat puheensa, Reden an die deutsche Nation. Fichten nationalismi olikin suunnattu Ranskaa vastaan.
Fichten pääkiinnostuksen kohteita olivat ontologia, metafysiikka ja epistemologia. Aluksi hän seurasi Baruch Spinozan jalanjäljissä, mutta myöhemmin hän kiinnostui Immanuel Kantin filosofiasta. Filosofiassaan, joka on jyrkkää idealismia, Fichte koettaa osoittaa, että kaikki olevainen ja koko maailman järjestys on hengen välttämätön tuote. Tietoisuuden perimmäinen olemus on Fichten mukaan Ego. Jumala on hänestä eettinen maailmanjärjestys, myöhemmin absoluuttinen olevainen, joka ilmenee vain eettisessä toiminnassa.
Fichten ensimmäisen elämäkerran kirjoitti hänen poikansa Immanuel Hermann Fichte (1796–1879), saksalaisen filosofian ”spekulatiivisen teismin” perustaja.
Teoksia > Saksaksi

Ueber den Begriff der Wissenschaftslehre (”Tiedeopin käsitteestä”, 1794)
Einige Vorlesungen über die Bestimmung des Gelehrten (”Oppineiden kutsumuksesta”, 1794)
Grundlage der gesammten Wissenschaftslehre (”Tiedeopin perusta”, 1794–1795)
Grundriss des Eigenthümlichen der Wissenschaftslehre in Rücksicht auf das theoretische Vermögen (”Tiedeopin ominaispiirteiden yleiskatsaus”, 1795)
Grundlage des Naturrechts nach Principien der Wissenschaftslehre (”Luonnonoikeuden perusteista”, 1796)
Zweite Einleitung in die Wissenschaftslehre (”Toinen johdanto tiedeoppiin”, 1797)
Das System der Sittenlehre nach den Principien der Wissenschaftslehre (”Moraaliteorian järjestelmä perustettuna tiedeoppiin”, 1798)
Über Geist und Buchstabe in der Philosophie (”Hengestä ja kirjaimesta filosofiassa”, 1798)
Ueber den Grund unsers Glauben an eine göttliche Weltregierung (1798)
Appellation an das Publikum über die durch Churf. Sächs. Confiscationsrescript ihm beigemessenen atheistischen Aeußerungen. Eine Schrift, die man zu lesen bittet, ehe man sie confsicirt (1799)
Der geschlossne Handelsstaat. Ein philosophischer Entwurf als Anhang zur Rechtslehre und Probe einer künftig zu liefernden Politik (1800)
Die Bestimmung des Menschen (1800)
Friedrich Nicolai's Leben und sonderbare Meinungen (1801)
Die Grundzüge des gegenwärtigen Zeitalters (”Aikakautemme peruspiirteet”, 1806)
Die Anweisung zum seligen Leben, oder auch die Religionslehre (”Ohje autuasta elämää varten, eli uskonopit”, 1806)
Reden an die deutsche Nation (”Puheita Saksan kansalle”, 1807/1808)
Das System der Rechtslehre (”Valtio-opin järjestelmä”, 1812)
Einleitungsvorlesungun in die Wissenschaftslehre (”Johdattelevia luentoja tiedeoppiin”, 1813)
Wissenschaftslehre nova methodo (”Tiedeopin uusi metodi”, Fichten vuosien 1796–1799 luennot postuumisti julkaistuna)
Teoksia > Suomeksi

Fichte, Johann Gottlieb: Tiedeopin perusta.  ((Grundlage der gesammten Wissenschaftslehre, 1794–1795.) Suomennos ja selitykset Ilmari Jauhiainen)  Helsinki:  Gaudeamus, 2006.  ISBN 951-662-964-4
Kirjallisuutta

Kühn, Manfred: Fichte: Ein deutscher Philosoph. C. H. Beck, München 2012. ISBN 978-3-406-63084-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann Gottlieb Fichte Wikimedia Commonsissa
Bowman, Curtis: Johann Gottlieb Fichte The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Breazeale, Dan: Johann Gottlieb Fichte The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Jauhiainen, Ilmari: Johann Gottlieb Fichte Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef
Ferromagnetismi

Ferromagneettisen aineen magneettiset momentit järjestäytyvät hilassa samaan suuntaan.
Ferromagnetismi on arkipäiväisessä elämässä tunnetuin magneettisuuden muoto. Eräistä ferromagneettisista aineista voidaan tehdä esimerkiksi kestomagneetteja, joiden magneettisuus säilyy, vaikka ne eivät olisi ulkoisessa magneettikentässä. Ferromagneettisuus johtuu aineen pysyvien magneettisten dipolien spontaanista järjestäytymisestä. Ferromagnetismin kanssa samantyyppisiä magneettisuuden lajeja ovat antiferromagnetismi ja ferrimagnetismi.
Ferromagneettiset aineet

Tavallisissa lämpötiloissa ferromagneettisia aineita ovat rauta, koboltti ja nikkeli, niitä sisältävät metalliseokset sekä useat raudan yhdisteet. Alle +16 °C:n lämpötilassa myös gadolinium on ferromagneettista, ja hyvin alhaisissa lämpötiloissa sellaisiksi tulevat monet muutkin aineet. Mangaani ei sellaisenaan ole ferromagneettista, mutta muodostaa useiden muiden metallien kanssa ferromagneettisia seoksia.
Ferromagnetismi ilmiönä

Ulospäin ferromagneettinen aine ei välttämättä vaikuta magneettiselta. Esimerkiksi rauta on ferromagneettista, mutta yleensä rautakappaleiden välillä ei ole magneettista vuorovaikutusta eli ne eivät vedä toisiaan puoleensa tai hylji toisiaan. Kun lähelle rautaista kappaletta tuodaan magneettikenttä eli esimerkiksi jääkaappimagneetti, raudan magneettiset momentit järjestäytyvät magneettikentän suuntaisesti ja yhtäkkiä magneetti ja rautakappale alkavat vetää toisiaan puoleensa.
Ferromagnetismi ilmiönä > Ilmiön toiminta

Silloinkin kun kappale ei ole ulkoisessa magneetti­kentässä, siinä on tietyn suuruisia Weissin alueita, joiden sisällä magneettiset momentit ovat saman­suuntaisia, mutta eri alueilla eri­suuntaisia, niin että niiden yhteenlaskettu magneettikenttä kumoutuu kappaleen ulkopuolella lähes kokonaan. Alueita erottavat niin kutsutut Blochin seinämät.
Kun kappale viedään ulkoiseen magneettikenttään, ne alueet, joiden magneettiset momentit ovat samaan suuntaan kuin ulkoinen magneettikenttä, alkavat kasvaa ja näin kappaleen ulkoinen magnetoituma kasvaa kunnes magneettikentän kanssa yhdensuuntaisten magneettisten momenttien alue on kasvanut koko kappaleen kokoiseksi ja magnetoituma ei voi enää kasvaa. Tällöin ferromagneettinen kappale on kyllästynyt. Tämä selittää ferromagneettisten aineiden magnetisaatiokäyrän muodon.
Ulkoisen magneettikentän aikaansaamat muutokset magneettisissa alueissa vaikuttavat ferromagneettisen materiaalin kokoon. Ilmiöstä käytetään nimeä magnetostriktiivisyys.
Ferromagnetismi ilmiönä > Jäännösmagnetismi ja magneettisesti kovat ja pehmeät aineet

Kuten käyrä osoittaa, ferromagneettinen aine jää magneettiseksi vielä sen jälkeenkin, kun se ulkoinen magneettikenttä on poistettu. Ilmiötä sanotaan hystereesiksi. Eräillä ferro- ja ferrimagneettisilla aineilla tämä jäännösmagnetismi (remanenssi) on sangen voimakasta ja säilyy pitkiä aikoja, joten niistä voidaan tehdä kestomagneetteja. Tällaisia aineita sanotaan magneettisesti koviksi. Toisilla, magneettisesti pehmeillä aineilla, joita käytetään sähkömagneeteissa, jäännösmagnetismi on sitä vastoin on heikkoa ja ne voidaan helposti demagnetoida.
Ferromagnetismi ilmiönä > Ferromagneettisuus, lämpötila ja diamagneettisuus

Kaikilla ferromagneettisilla aineilla on niille ominainen lämpötila, jonka yläpuolella ne menettävät ferromagneettiset ominaisuutensa ja muuttuvat paramagneettisiksi. Tätä lämpötilaa kutsutaan Curien lämpötilaksi. Kaikkien muidenkin aineiden tavoin myös ferromagneettiset aineet ovat aina lisäksi diamagneettisia. Diamagneettisuus on kuitenkin niin heikko ilmiö verrattuna ferromagneettisuuteen, ettei sitä voida havaita, jos aine on myös ferromagneettinen.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferromagnetismi Wikimedia Commonsissa
Magneettiset tilat
diamagnetismi
superdiamagnetismi
paramagnetismi
superparamagnetismi
ferromagnetismi
antiferromagnetismi
ferrimagnetismi
metamagnetismi
spin-lasi
Magnetisaation hystereesikäyrä voi olla ferromagneettiselle aineelle esimerkiksi tällainen. Kuvassa H on ulkoisen magneettikentän voimakkuus ja B on magneettivuon tiheys, joka riippuu aineen magnetoitumasta. Hc on koersiivisuus, joka kertoo aineen magneettisesta pehmeydestä. BR on remanenssi eli aineeseen jäävä magnetoituma, kun ulkoinen magneettikenttä poistetaan.
Finnish Nightmares

Sarjakuvan logo.
Finnish Nightmares (suom. Suomalaisten painajaisia) on sarjakuvataiteilija Karoliina Korhosen piirtämä sarjakuva. Se kertoo Matti-nimisestä suomalaisesta, joka tuntee olonsa vaivautuneeksi sosiaalisissa tilanteissa. Sarjakuva käsittelee humoristisesti suomalaisiin liitettyjä stereotypioita, kuten ujoutta.
Sarjaa on julkaistu alun perin englanninkielisenä versiona sosiaalisessa mediassa. Sarjakuvan Facebook-sivu avattiin syksyllä 2015, ja se sai jo ensimmäisen viikon aikana yli 80 000 tykkääjää. Helmikuussa 2016 järjestetyssä Some Awardsissa Finnish Nightmares nimettiinkin ”vuoden 2015 somevaikuttajaksi”.
Suomalainen Atena-kustantamo on julkaissut sarjakuvasta seitsemän kirjaa, joista kaksi on suomenkielisiä ja viisi englanninkielisiä. Lisäksi sarjakuvan kustannusoikeudet on myyty Kiinaan, Japaniin, Etelä-Koreaan, Slovakiaan ja Yhdysvaltoihin. Ulkomailla sarjakuva on saanut jalansijaa erityisesti Kiinassa. The Guardian -lehden mukaan Finnish Nightmares on ollut siellä niin suosittu, että mandariinikiinaan on sen myötä syntynyt uusi, ’henkistä suomalaista’ merkitsevä jingfen-sana (kiin.: 精芬; pinyin: jīng fēn).
Hahmot

Sarjakuvassa esiintyvät muun muassa seuraavat tikku-ukkomaiset ihmishahmot:
Matti on sarjakuvan suomalainen päähenkilö, joka joutuu kiusallisiin tilanteisiin. Hän käyttää Kalevala-tyylistä lakkia.
Aino on Matin vaimo. Hän on hyvin samanlainen kuin puolisonsa.
Mikko on Matin ja Ainon poika. Hän on vanhempiaan ulospäinsuuntautuneempi.
Suomessa julkaistut kirjat

Karoliina Korhonen: Finnish Nightmares. A Different Kind of Social Guide to Finland. Jyväskylä: Atena, 2016. ISBN 978-952-300-222-7.
Karoliina Korhonen: Suomalaisten painajaisia. Vähäsanaista vertaistukea. Suomentanut Ville Lähteenmäki. Jyväskylä: Atena, 2016. ISBN 978-952-300-223-4.
Karoliina Korhonen: Finnish Nightmares 2. An Even More Different Kind of Social Guide to Finland. Jyväskylä: Atena, 2017. ISBN 978-952-300-301-9.
Karoliina Korhonen: Suomalaisten painajaisia 2. Lisää vähäsanaista vertaistukea. Suomentanut Ville Lähteenmäki. Jyväskylä: Atena, 2017. ISBN 978-952-300-320-0.
Karoliina Korhonen: Matti in the Wallet. ”Matti kukkarossa” and Other Adventures in Finnish Language Nightmares. Jyväskylä: Atena, 2019. ISBN 978-952-300-493-1.
Karoliina Korhonen: Pocket Matti. ”Taskumatti” and Other New Adventures in Finnish Language Nightmares. Jyväskylä: Atena, 2021. ISBN 978-952-300-836-6.
Karoliina Korhonen: New Finnish Nightmares. Adventures in the Discomfort Zone. Jyväskylä: Atena, 2024. ISBN 978-951-1-49561-1.
Aiheesta muualla

Finnish Nightmares verkossa: blogi, Facebook-tili, Instagram-tili
Filippiinienviirikaija

| Filippiinienviirikaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Viirikaijat Prioniturus
Laji::  discurus
Kaksiosainen nimi
 Prioniturus discurus  Vieillot, 1818 
Katso myös
   Filippiinienviirikaija Wikispeciesissä   Filippiinienviirikaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Filippiinienviirikaija (Prioniturus discurus) on Filippiineillä elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Filippiinienviirikaija on noin 27 cm pitkä ja painaa 140–160 g. Kuten kaikilla viirikaijoilla, on silläkin pidentyneet keskimmäiset pyrstösulat, joiden päässä on ikään kuin lusikka tai lasta. Naaraan pyrstö on lyhyempi. Sen höyhenpuku on vihreä, vaaleampi ja kellanvihreämpi alapuolelta. Pää, kurkku ja niska ovat siniset, takavatsa ja alaperä keltaiset ja pidentyneet pyrstösulat säihkyvän tummat. Nokka on vaalean siniharmaa ja kärjestä valkoinen, iiris ruskeanharmaa ja jalat siniharmaat. Nuori lintu muistuttaa aikuista mutta siltä puuttuvat pyrstösulkien "lusikat" ja pään sininen on himmeää tai puuttuu.
Esiintyminen

Filippiinienviirikaija elää lähes koko Filippiinien alueella. Sen populaatio on kooltaan noin 10 000 yksilöä ja elinympäristön ala 50 000–100 000 neliökilometriä. Lajista tunnetaan ainakin kolme alalajia.
Elinympäristö

Laji elää metsissä ja peltojen tai hakkuiden keskelle jääneissä metsiköissä 1 700 m:n korkeudelle merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesintää tapahtuu ainakin huhti-toukokuussa ja laji on yhdyskuntalintu, jonka pesät ovat puunkoloissa.
Ravinto

Filippiinienviirikaija syö hedelmiä (eritoten banaania), marjoja, siemeniä ja pähkinöitä.
Ronald Firbank

Ronald Firbank 1917.
Arthur Annesley Ronald Firbank (23. tammikuuta 1886 – 21. toukokuuta 1926) oli englantilainen kirjailija. Hänen tuotantonsa koostuu pääosin pienoisromaaneista, jotka käsittelevät uskontoa, yhteiskuntaluokkien välisiä suhteita ja seksuaalisuutta.lähde?
Firbank opiskeli Cambridgen yliopistossa mutta keskeytti opintonsa ennen valmistumistaan. Myöhemmin hän matkusteli laajalti mm. Espanjassa, Italiassa ja Pohjois-Afrikassa. Firbank oli avoimesti homoseksuaali ja hänen tuotannossaan on nähty vaikutteita Oscar Wildelta. Firbank onkin merkittävä varhainen LGBT-kirjailija ja hänen tuotantonsa modernismi ja kokeelliset ratkaisut ovat vaikuttaneet seuraavan sukupolven kirjailijoihin. tarvitaan parempi lähde
Opiskeluaikanaan roomalaiskatoliseen uskoon kääntynyt Forbank käsitteli kirkkoa usein satiirisesti. Esimerkiksi romaani Concerning the Eccentricities of Cardinal Pirelli alkaa kohtauksella, jossa kardinaali kastaa koiransa katedraalissa. Teoksen lopussa kardinaali saa sydänkohtauksen jahdatessaan kuoripoikaa ympäri alttaria.lähde?
Firbankin tuotannosta on suomennettu pienoisromaani Oikkuja, jossa Sarah Sinquier karkaa kotoaan perintökalleuksien kanssa ja perustaa oman teatterin Lontooseen.
Tuotantoa

Caprice, 1917
Vainglory (romaani, 1915)
Inclinations (romaani, 1916)
Sorrow in Sunlight (romaani, 1924)
Concerning the Eccentricities of Cardinal Pirelli (romaani, 1926)
Tuotantoa > Suomennettu teos

Oikkuja (Caprice, 1917) Suom. Tuomas Kilpi. Helsinki: Oppian, 2018. ISBN 978-951-877-018-6
Aiheesta muualla

Ote Firbankin romaanista Oikkuja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Elena Ferrante

| Elena Ferrante> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: ei tiedossa
Kansalaisuus:  italialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Tuotannon kieli: italia
Esikoisteos:  Amalian rakkaus (1992)
Palkinnot
 Elsa Morante -palkinto 
Aiheesta muualla
Elena Ferranten sivusto
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Elena Ferrante on italialainen kirjailija. Hänen oikea henkilöllisyytensä ei ole tiedossa. Ferrante kuvaa teoksissaan oppineiden naisten elämää yhteiskunnallisen kuohunnan keskellä.
Ferrante sai vuonna 1992 Elsa Morante -palkinnon teoksesta Amalian rakkaus (1992). Ferranten romaani Storia della bambina perduta (2014) oli vuoden 2015 Strega-palkinnon ehdokkaana. Teoksen englanninnos The Story of the Lost Child oli vuoden 2016 kansainvälisen Booker-palkinnon lyhyellä listalla.
Salanimi

Ferranten henkilöllisyydestä on esitetty useita arvauksia. Yksi esitetty arvaus on kääntäjä Anita Raja, jonka puoliso on kirjailija Domenico Starnone. Raja on kääntänyt italiaksi muun muassa Christa Wolfin teoksia. Käännökset on julkaissut kustantamo Edizioni e/o, joka julkaisee myös Ferranten kirjoja. Italiassa herätti vuonna 2016 paheksuntaa tutkivan toimittajan Claudio Gattin selvitystyö, jonka tuloksena Gatti esitti, että salanimen takana olisi juuri Anita Raja. Artikkeliaan varten Gatti tutki Rajan kiinteistöomistuksia ja nimettömästä lähteestä saamiaan tietoja Rajan palkkioista. Ferrante on perustellut salanimen käyttöä halulla säilyttää yksityisyys.
Elokuvat

Amalian rakkaudesta on Mario Martone ohjannut elokuvan Salattu rakkaus (1995), joka oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla. Teoksesta Hylkäämisen päivät (2002) on Roberto Faenza ohjannut elokuvan I giorni dell’abbandono (2005).
Teokset > Romaanit

L’amore molesto.  Roma:  Edizioni e/o, 1992.  (suom. Amalian rakkaus)
I giorni dell’abbandono.  Roma:  Edizioni e/o, 2002.  (suom. Hylkäämisen päivät)
La figlia oscura.  Roma:  Edizioni e/o, 2006. (suom. Tyttären varjo)
Cronache del mal d’amore.  Roma:  Edizioni e/o, 2012.  (Yhteisnidos sisältää teokset L’amore molesto, I giorni dell’abbandono ja La figlia oscura)
La vita bugiarda degli adulti.  Roma:  Edizioni e/o, 2019.
L’amica geniale.  Roma:  Edizioni e/o, 2011.  (suom. Loistava ystäväni)
Storia del nuovo cognome.  Roma:  Edizioni e/o, 2012.  (suom. Uuden nimen tarina)
Storia di chi fugge e di chi resta.  Roma:  Edizioni e/o, 2013. (suom. Ne jotka lähtevät ja ne jotka jäävät : aikuisvuodet)
Storia della bambina perduta.  Roma:  Edizioni e/o, 2014.  (suom. Kadonneen lapsen tarina)
Teokset > Lastenkirjat

La spiaggia di notte.  Roma:  Edizioni e/o, 2007.
Teokset > Esseet

La frantumaglia.  Roma:  Edizioni e/o, 2003.
L'invenzione occasionale.  Roma:  Edizioni e/o, 2019.
I margini e il dettato.  Roma:  Edizioni e/o, 2021.