stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sähköhoito
Historia

Ensimmäiset kokeilut sähkön käyttämisestä hoitomuotona suoritti Jean-Antoine Nollet vuonna 1746 ilman näkyvää tulosta. Vuonna 1747 Genevessä professori Jean Jallabert onnistui ensimmäinen käyttämään sähköä hoitomuotona palauttaessaan tunnon potilaan oikeaan käteen, joka lopulta toimi normaalisti.
Masennuksen hoidossa sähkö keksittiin 1930-luvulla, kun havaittiin epilepsiaa sairastavien skitsofreniapotilaiden psykoottisten oireiden lievittyvän selvästi epileptisen kohtauksen jälkeen. Italialaiset Ugo Cerletti (1877–1963) ja Lucio Bini (1908–1964) ottivat vuonna 1937 käyttöön sähköšokin. Sherwin B. Nuland antoi seuraavanlaisen kuvauksen sähköhoidon ensimmäisestä käyttökerrasta ihmiseen:
»He ajattelivat että 'no, kokeillaan 55 volttia kahden kymmenesosasekunnin ajan. Se nyt ei ainakaan mitään pahaa vahinkoa tee.' Ja niin tehtiin. [...] Tämä kaveri — muistakaa, häntä ei edes nukutettu — heti rajun kouristelun päätyttyä, ponnahti istumaan, katsoi näitä kolmea kaveria ja sanoi: 'Mitä helvettiä te paskiaiset oikein yritätte tehdä?' No, he olivat niin tyytyväisiä kuin vain voi olla, koska potilas ei ollut sanonut järkevää sanaa koko viikkojen mittaisen tarkkailun aikana."»
Potilaille alettiin aiheuttaa epileptisia kohtauksia keinotekoisesti, ja joidenkin potilaiden todettiin hyötyvän niistä selvästi. Lievän sähköjännitteen johtamisesta aivojen läpi (sähköšokki) tuli yleinen hoitomuoto vuonna 1938, vaikka sen havaittiin aiheuttavan potilaille muistihäiriöitä ja älyllisten toimintojen taantumista. Menetelmä yleistyi Keski-Euroopassa ja Yhdysvalloissa 1940-luvun alussa. Suomeen ensimmäisen sähköhoitokojeen toi Kellokosken sairaalan ylilääkäri Paavali Alivirta vuonna 1941. Kouristuskohtauksia aiheutettiin myös insuliinin ja pentetratsolin avulla, mutta insuliinišokkihoito ei ole enää käytössä siihen liittyvän kuolemanriskin vuoksi.
Suomessa suosittiin englantilais-valmisteisia Plexagon-merkkisiä hoitokojeita. Myöskin aivoihin suuntautunutta sähköhoitoa voitiin käyttää esianesteettisesti, lobotomia-leikkauksia tehtäessä. Suomalainen hoitokäytäntö ei kuitenkaan ollut lobotomiaa kovinkaan suosiva.
1960-luvulla sähköhoidon käyttö väheni lääkehoidon kehittymisen takia. Sähköhoidon uusi nousu alkoi 1980-luvulla, kun sen huomattiin olevan edelleen tehokas hoitokeino sellaisissa vaikeissa psykiatrisissa tiloissa, joissa lääkehoito osoittautuu riittämättömäksi. 1990-luvun alkuun verraten sähköšokkien käyttö on yleistynyt uudestaan 1990-luvulta alkaen ja niitä on annettu viime aikoina yhä enemmän. Kansainvälisesti verrattuna Suomessa käytetään sähköhoitoa kuitenkin varsin vähän.
Hoitovaikutukset

Hoidon tulos riippuu siitä, mihin paikkaan ja millä voimakkuudella sähköä potilaan päähän johdetaan, mitkä päätetään aina tapauskohtaisesti. Parhaat tulokset on saatu lyhytkestoisen vakavan masennuksen hoidossa. Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin vuonna 2004 julkaiseman artikkelin mukaan mikään muu hoitomuoto ei vaikuta yhtä nopeasti itsemurhavaarassa olevan ja vaikeasta masennuksesta kärsivän potilaan vointiin ja 70–90 prosenttia vaikeasti masentuneista potilaista saa sähköhoidosta merkittävää väliaikaista apua kuten mielilalan ja ruokahalun paranemista sekä uniongelmien helpottumista. Joillakin potilailla masennus väistyi pitkäksikin aikaa, mutta muilla se uusi nopeammin.
Vuonna 2004 julkaistussa australialaisessa tutkimuskatsauksessa käytiin läpi 35 tutkimusta, joissa oli selvitetty potilaiden näkemystä hoidon tuloksista. Hoidosta hyötyneiden osuus vaihteli 20 ja 90 prosentin välillä riippuen esimerkiksi siitä, milloin kysely tehtiin ja kenen toimesta. Katsauksessa kävi ilmi, että potilaat antoivat parempia arvioita silloin, kun kysyjänä oli hoitoon osallistunut lääkäri ja kun kysely tapahtui terveydenhuollon tiloissa verrattuna siihen, että arviota kysyi puolueeton henkilö tutkittavan omassa kodissa. Arvio oli sitä negatiivisempi, mitä pidempi aika hoidosta oli kulunut.
Haittavaikutukset

Yleisimmät haittavaikutukset ovat lihaskipu, päänsärky ja huimaus.
Sähköhoito heikentää potilaiden kykyä muistaa sekä henkilökohtaisia että etenkin omaan elämään liittymättömiä tapahtumia. Kaksipuoleisia sähköšokkeja saaneet muistivat lähimenneisyyteen sijoittuvia yleisiä maailmantapahtumia keskimäärin yli 50 ja yksipuolisia šokkeja saaneet yli 30 prosenttia huonommin. Yli vuoden takaisia tapahtumia muistettiin yli 30 ja lähes 20 prosenttia huonommin. Hyvä hoitotulos ei  vähentänyt hoidon aikaansaamaa muistin heikkenemistä. Hoitoa saaneiden ja verrokkien muistia mitattiin kahden kuukauden kuluttua viimeisestä hoitokerrasta. Muistin mahdollisesta toipumisesta ei ole tehty satunnaiskontrolloituja tutkimuksia. Vuonna 2004 julkaistun australialaisen tutkimuskatsauksen mukaan vähintään kolmannes hoitoa saaneista kärsii kroonisesta muistihäiriöstä.
Sähköhoito voi vaurioittaa muitakin kognitiivisia eli tiedonkäsittelyyn liittyviä toimintoja. Naispuolisilla ja iäkkäillä potilailla todetaan keskimäärin suurempia vaurioita kuin miespuolisilla ja nuorilla. Siniaaltomuotoinen sähkön ja bitemporaalinen eli molempia ohimolohkoja stimuloiva sähkön aivoihin johtaminen vaurioittaa muistia pahiten. 2000-luvulla on käytetty yleensä siniaallon sijasta kapeapulssisähköä, johon liittyy vähemmän haittoja.
Kuolema on erittäin harvinainen sähköhoidon komplikaatio, 100 000 hoitokertaa kohden sattuu korkeintaan neljä kuolemaa.
Viralliset hoitosuositukset

Ison-Britannian terveydenhuoltoviranomaisen laatima hoitosuositus rajoittaa ECT:n käyttöä siitä aiheutuvien muistihäiriöiden vuoksi.
Vaikutusmekanismi

Sähköhoidon vaikutusmekanismia on yritetty selvittää jo vuosikymmeniä, mutta tarkkaa vaikutustapaa ei vieläkään tunneta. Sen on todettu aiheuttavan yleistyneen sähköpurkauksen, joka leviää keskiaivoissa kaikkiin osiin samoin kuin yleistyneessä epileptisessä kohtauksessa. Sähköhoito vaikuttaa useimpiin aivojen välittäjäaineisiin ja aktivoitumista tapahtuu muun muassa serotonergisessä, noradrenergisessä ja dopaminergisessä järjestelmässä. Sähköhoito lisää sekä väsyttävän vaikutuksen omaavan GABA:n että sen reseptoreiden määrää. Nopeat vaikutukset tapahtuvat aivojen välittäjäainepitoisuuksissa, ja katekolamiinireseptorit lisääntyvät noin kahden viikon kuluessa hoidon aloittamisesta.lähde?
Hoidosta päättäminen

Hoitava lääkäri voi päättää sähköhoidon käyttämisestä ainoastaan yhteisymmärryksessä potilaan kanssa. Jos potilas ei kykene päättämään hoidostaan, on kuultava hänen lähiomaisiaan tai muuta läheistä. Lisäksi potilaalle tai hänen omaisilleen tai läheisilleen on annettava tiedot hoidon vaihtoehdoista ja riskitekijöistä. Fyysiset sairaudet eivät välttämättä estä sähköhoitoa, vaan niiden aiheuttamaa riskiä on arvioitava suhteessa hoidosta odotettuun hyötyyn.lähde?
Toimenpide

Sähköhoito aloitetaan yleensä potilaan ollessa psykiatrisessa sairaalahoidossa vakavan masennuksen takia. Hoitoa annetaan 2–3 kertaa viikossa, ja hoitokertoja on yhteensä 4–12. Joskus potilas voi käydä hoidossa myös polikliinisesti kotoa käsin.
Teknisesti sähköhoito on yksinkertainen ja nopea toimenpide, joka suoritetaan kevyessä anestesiassa tai rauhoittavassa lääkityksessä. Sähköhoitolaitteessa on kaksi elektrodia, joiden avulla potilaan päähän johdetaan 70–130 voltin jännite 0,1–0,5 sekunnin ajan. Tämä jännite aiheuttaa välittömän tajuttomuuden ja pienen viiveen jälkeen muutaman kymmenen sekunnin kestoisen symmetrisen kouristuskohtauksen.
Anestesiasta heräävä potilas on yleensä väsynyt. Tajunta palaa noin viiden minuutin kuluttua, mutta potilas voi olla sekava ja muistamaton parin tunnin ajan. Yleensä hän ei muista jälkeenpäin mitään hoitoa edeltäneen puolen tunnin eikä sekavuuden keston ajalta. Tämän vuoksi potilaan toimia on valvottava toimenpiteen jälkeen.
Sähköhoitojaksoja voidaan tarvittaessa uusia. Ylläpitohoidoissa potilas käy saamassa sähköhoitoa 2–6 viikon välein.
Tulevaisuudennäkymät

Sähköhoito on kansainvälisesti yksi laajimmin tutkituista psykiatrisista hoitomuodoista. Nopea aivojen kuvantamistekniikan kehittyminen ja hoitomuodon aktiivinen tutkimus antanevat uutta tietoa sähköhoidon vaikutusmekanismeista.lähde?
Kiinassa sähköhoitoa on käytetty runsaasti nettiriippuvuuden hoidossa, muun muassa Linyin psykiatrisessa sairaalassa. Hoitomuodon kehitti lääkäri Yang Yongxin. Kiinan terveysministeriö on kuitenkin kieltänyt sen käytön 2009.
Aiheesta muualla

Uusi ECT-hoitoa esittelevä video tekee tutuksi sähköhoitoa (Arkistoitu – Internet Archive) Päijät-Hämeen sosiaali- ja terveysyhtymä 6.6.2016.
Sähköšokkihoitoon Suomessa käytetty laitteisto Tuusulan Kellokosken sairaalamuseossa.
Audrey Williamson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Audrey Williamson vuonna 1948. |  Audrey Williamson vuonna 1948. |  Audrey Williamson vuonna 1948. |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | 200 metriä |  |
Audrey Doreen Swayne Williamson (28. syyskuuta 1926 – 29. huhtikuuta 2010) oli brittiläinen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Williamson saavutti 200 metrin juoksussa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ajalla 25,1 s. Hän hävisi ylivoimaiselle Fanny Blankers-Koenille 0,7 sekuntia.
André Weil

| André Weil |
| --- | --- |
 André Weil
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. toukokuuta 1906 Pariisi, Ranska
Kuollut: 6. elokuuta 1998 (92 vuotta) Princeton, New Jersey, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  ranskalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Pariisin yliopisto École Normale Supérieure Aligarh Muslim University
Väitöstyön ohjaaja:  Jacques Hadamard Charles Émile Picard
Instituutti:  Aligarh Muslim University (1930–1932) Lehigh’n yliopisto São Paulon yliopisto (1945–1947) Chicagon yliopisto (1947–1958) Institute for Advanced Study
Oppilaat:  Pierre Cartier, Harley Flanders,  William A. Howard, Teruhisa Matsusaka, Peter Swinnerton-Dyer
Tutkimusalue:  matematiikka
Tunnetut työt:  tutkimuksia lukuteorian ja algebrallisen geometrian alalla
Palkinnot:  Wolfin matematiikanpalkinto (1979),  Leroy P. Steelen palkinto (1980),  Barnard Medal for Metitorious Service to Science (1980),  Kioton palkinto (1994),  Royal Societyn jäsen (1966)
André Weil (ɑ̃dʁe vɛj; 6. toukokuuta 1906 – 6. elokuuta 1998) oli vaikutusvaltainen ranskalainen matemaatikko, joka tunnetaan perustavanlaatuisesta työstään lukuteorian ja algebrallisen geometrian alalla. Hän oli Bourbaki-ryhmän perustajajäsen ja ryhmän alkuvaiheessa sen tosiasiallinen johtaja. Filosofi Simone Weil oli hänen sisarensa.
Tutkimukset

Weil teki perustavan tärkeää tutkimusta monilla matematiikan aloilla. Hänen tärkein aikaansaannoksensa oli syvällisen yhteyden löytäminen algebrallisen geometrian ja lukuteorian välillä. Tämä alkoi hänen väitöskirjastaan, joka vuonna 1928 johti Mordellin–Weilin lauseeseen, jota Siegel pian sovelsi todistaessaan kokonaislukupisteitä koskevan lauseensa. Mordellin lauseelle oli jo aikaisemmin esitetty ad hoc -todistus, mutta Weil todisti sen uudella tavallalähde?.
Weilin suurimpiin saavutuksiin kuuluu hänen 1940-luvulla todistamansa Weilin lause, joka on Riemannin hypoteesin tietynlaisia käyriä koskeva erikoistapaus. Siihen liittyen hän kirjoitti vuosina 1942–1946 algebrallisen geometrian perusteita käsitelleen teoksen Foundations for algebral geometry. Niin sanotuilla Weilin konjektuureilla oli vuoden 1950 aikoihin suuri vaikutus, ja ne todistivat myöhemmin Bernard Dwork, Alexander Grothendieck Michael Artin ja lopullisesti Pierre Deligne, joka sai todistuksen vaikeimman osuuden päätökseen vuonna 1973.
Weil keksi 1930-luvun lopulla Adelen renkaan ja kehitti siten edelleen Claude Chevalleyn jo aikaisemmin esittämää idelien teoriaa ja todisti niiden avulla Riemannin–Rochin lauseen, jonka todistuksen erään version hän julkaisi vuonna 1967 teoksessaan Basic Number Theory. Hänen matriisijakajiin (vektorikimppuihin) perustuva todistuksensa Riemannin–Rochin lauseelle ennakoi eräitä vasta paljon myöhemmin omaksuttuja ideoita kuten kimppujen moduliavaruuksia. Weilin Tamagawan lukuja koskenutta konjektuuria ei moneen vuoteen kyetty todistamaan. Vuonna 1967 hän esitti toisen tunnetun Weilin konjektuurin, jonka Serge Langin vaatimuksesta alettiin myöhemmin nimittää Taniyaman-Shimuran otaksumaksi, sillä vastaavan otaksuman oli esittänyt Taniyama Nikkōn konferenssissa jo vuonna 1955. Weilin asenne konjektuureihin nähden oli, että arvausta ei pitäisi kevyin perustein nimittää konjektuureiksi ja että Taniyaman konjektuuria voitiin perustellusti pitää todennäköisenä vasta 1960-luvun lopulla suoritettujen suurimittaisten laskentatöiden jälkeen.
Weil saavutti merkittäviä tuloksia myös Potryagin dualiteetin ja differentiaaligeometrian alalta. Yleisen topologian alalla hän otti käyttöön uniformi­avaruuden käsitteen sivutuotteena yhteis­työstään Bourbaki-ryhmän kanssa, jonka perustajiin hän kuului. Hän tutki myös lyhteiden teoriaa, mikä tosin ei juuri ilmene hänen julkaistuista tutkielmistaan, mutta hänen kirjeen­vaihtonsa Henri Cartanin kanssa 1940-luvun lopulla on myöhemmin julkaistu ja osoittautunut merkitykselliseksi.lähde?
Weil osoitti myös, että niin sanottu Weilin esitystapa, jonka Irving Segal ja Shale olivat jo aikaisemmin ottaneet käyttöön kvanttimekaniikassa, tarjosi ajanmukaisen viitekehityksen neliömuotojen klassisen teorian ymmärtämiseksi. Siitä sai alkusysäystensä myös muiden tekemä tutkimustyö, jossa löydettiin yhteys esitysteorian ja theta-funktioiden välillä.
Weil kirjoitti useita kirjoja myös lukuteoriasta. Hänet valittiin Royal Societyn ulkomaiseksi jäseneksi vuonna 1966.
Weil ja Bourbaki-ryhmä

Weilin ajatuksilla oli suuri vaikutus Bourbaki-ryhmän kirjoituksiin ja seminaareihin sekä ennen toista maailmansotaa että sen jälkeen.
Omaelämäkertansa sivulla 114 Weil mainitsee, että juuri hän ensimmäisenä otti käyttöön tyhjän joukon nykyisen merkin (Ø) ja että hän otti sen norjan aakkostosta, jossa Ø vastaa suomen Ö:tä. Symboli esiintyi ensimmäisen kerran Bourbaki-ryhmän teoksessa Les structures fondamentales de l'analyse vuonna 1939. Ainoana Bourbaki-ryhmän jäsenistä Weil osasi norjaa.
Lausuntoja

Weil sanoi matematiikan tulevaisuudesta:
»Tulevaisuuden suuret matemaatikot eivät kulje valmiiksi tallattuja polkuja. Suuret ongelmat ratkaistaan aina uusilla ja odotta­matto­milla lähestymis­tavoilla, joita me emme osaa kuvitella, ja ennakko­luulottomalla suhtautumisella.»
Weilin käsitykset uskonnoista

Intialaisella hindufilosofialla oli suuri vaikutus Weiliin. Omaelämäkerrassaan hän sanoi, että ainoat häneen vedonneet uskonnolliset ajatukset olivat peräisin hindulaisesta filosofiasta. Vaikka hän oli agnostikko, hän kunnioitti uskontoja. Hän luki Vivekanandaa, ja Ramakrishna teki häneen syvän vaikutuksen.
Teokset

Matemaattiset teokset:
Arithmétique et géométrie sur les variétés algébriques (1935)
Sur les espaces à structure uniforme et sur la topologie générale (1937)
L'intégration dans les groupes topologiques et ses applications (1940)
André Weil: Foundations of Algebraic Geometry.  American Mathematical Society, 1946.  ISBN 978-0-8218-1029-3
Sur les courbes algébriques et les variétés qui s’en déduisent (1948)
Variétés abéliennes et courbes algébriques (1948)
Introduction à l'étude des variétés kählériennes (1958)
Discontinuous subgroups of classical groups (1958) Chicago lecture notes
André Weil: Basic number theory.  New York:  Springer-Verlag New York, Inc., 1967.  ISBN 3-540-58655-5
Dirichlet Series and Automorphic Forms, Lezioni Fermiane (1971) Lecture Notes in Mathematics, vol. 189,
Essais historiques sur la théorie des nombres (1975)
Elliptic Functions According to Eisenstein and Kronecker (1976)
Number Theory for Beginners (1979) yhdessä Maxwell Rosenlichtin kanssa
Adeles and Algebraic Groups (1982)
André Weil: Number Theory: An Approach Through History From Hammurapi to Legendre.  Springer Science & Business Media, 1984.  Teoksen verkkoversio.
Koottuja tutkielmia:
Œuvres Scientifiques, Kootut tutkielmat, kolme nidettä (1979)
André Weil: Œuvres Scientifiques / Collected Papers, Volume 1 (1926–1951).  Springer, 2009.  ISBN 978-3-540-85888-1  Teoksen verkkoversio. englanti, ranska, saksa
André Weil: Œuvres Scientifiques / Collected Papers, Volume 2 (1951–1964).  Springer, 2009.  ISBN 978-3-540-87735-6  Teoksen verkkoversio. englanti, ranska, saksa
André Weil: Œuvres Scientifiques / Collected Papers, Volume 3 (1964–1978).  Springer, 2009.  ISBN 978-3-540-87737-0  Teoksen verkkoversio. englanti, ranska, saksa
Omaelämäkerta:
Ranskaksi: André Weil: Souvenirs d’Apprentissage.  J. E. Cremona, 1991.  ISBN 3-7643-2500-3
Englanninkielinen käännös: André Weil, Veeravalli S. Varadarajan (käännös): The Spprenticeship of a Mathematician.  J. E. Cremona, 1992.  ISBN 0-8176-2650-6  Teoksen verkkoversio.
Käännös suomeksi
Weyland-Yutani

| Weyland-Yutani Corporation |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Building Better Worlds
Perustaja:  Peter Weyland & rva Yutani
Toimitusjohtaja:  Karl Bishop Weyland
Omistaja:  Karl Bishop Weyland
Edeltäjä:  Weyland Industries   Yutani Corporation
Ensiesiintyminen:  Alien – kahdeksas matkustaja
Infobox OKNimi-testi OK: 
Weyland-Yutani Corporation (lyhyemmin Weyland-Yutani Corp tai Weyland-Yutani) on fiktiivinen yhtiö, joka esiintyy Alien-elokuvissa ja -videopeleissä.
Historia

Weyland-Yutani Corporation syntyi, kun Weyland Industries (joka tunnettiin 2020-luvulla nimellä Weyland Corporation) ja Yutani Corporation fuusioituivat vuonna 2023. Alun perin yhtiön nimi oli Weyland-Yutani Corporation, ja sitä johtivat Peter Weyland ja rouva Yutani. Rouva Yutanin kuoltua Weyland jäi johtamaan yhtiötä.
Peter Weylandin seuraajaksi valittiin Bishop-androidi, joka näytti alkuperäiseltä, mutta nuoremmalta Charles Bishop Weylandilta, joka oli Weyland Industriesien johtaja vuonna 2004. Hän oli paljon ystävällisempi kuin muut seuraajansa ja ainoa, joka ei yrittänyt tuoda Alienia mukaan Maahan. Bishop kuoli Alien-kuningattaren tuhotessa hänet vuonna 2179.
Myöhemmin Weyland-Yutanin johtajaksi valittiin Bishop II, joka kutsui itseään nimellä Michael Bishop. Vuosia myöhemmin johtajaksi valittiin Karl Bishop Weyland (tunnettu Aliens vs. Predator -pelistä), jonka huhuttiin olevan Charles Bishop Weylandin poika, vaikka Karl Bishop oli todellisuudessa androidi.
Karl Bishop tuhoutui, kun Colonial Marine nimeltään ”Rookie” (tunnettu Aliens vs. Predator -pelistä) ampui häntä pistoolilla ja myöhemmin putosi laavaan. Karl Bishop -androideja on muiden androidien tapaan kuitenkin tehty lisää. Jos yksi Karl Bishop -androidi tuhoutuu, toinen tulee aina tilalle. Siten yhtiöllä näyttää olevan ikuisesti sama ja alkuperäinen johtaja.
Yhtiön toiminta

Yhtiö muun muassa ylläpitää aurinkokunnan ulkopuolella sijaitsevia siirtokuntia. Yhtiön suunnitelmana on myös maankaltaistaa asumiskelvottomia planeettoja, kuten se teki LV-426:lle (tunnettu elokuvista Alien – kahdeksas matkustaja ja Aliens – paluu) ja yritti tehdä BG-386:lle (tunnettu Aliens vs. Predator -pelistä). Yhtiön tunnuslause tarkoittaa, että toisesta planeetasta yritetään tehdä asuinkelpoinen: ”Building Better Worlds” (suom. Parempia maailmoja rakentamassa).
Rikkaalla yhtiöllä on myös pimeät puolensa. Yhtiö tutkii salassa Alien-rotua laittomilla kokeillaan ja piilossa julkisuudelta. Yhtiö käytti omia työtekijöitään koe-eläiminä Alienin jalostamisessa ja Alienien koekaniineina. Yhtiö on valmis yhä julmempiin tekoihin saadakseen haluamansa, kun se ohjelmoi Ellen Ripleyn miehistön androidin varmistamaan, että yhtiö saisi täydellisen orgaanisen olentonsa. Tehtävä kuitenkin epäonnistui.
Myöhemmin yhtiö pani asialle herra Burkesin, merijalkaväen yksikön mukaan LV-426:lle, mutta tämä menehtyi. Tämän jälkeen yhtiö yritti vangita Ripleyn, koska tämä kantoi Alien-kuningattaren alkiota sisällään. Vuosia myöhemmin Alien tuli tunnetuksi, yhtiö sekaantui niihin liian useasti ja se maksoi satojen ihmisten hengen.
Ei tiedetä, onko yhtiö joutunut vastamaan teoistaan oikeudelle. Yhtiöllä on todennäköisesti suuret varat ja hyvät välit hallitukseen, joten yhtiö pääsi helpolla pienellä korvausmaksulla ja muutamalla virkamiehen erottamisella.lähde? Alien – ylösnousemuksessa mainitaan, että sittemmin Wal-Mart osti Weyland-Yutanin.
Yhtiö valmistaa myös aseita siirtokuntien jalkaväen armeijalle. Yhtiöllä on myös oma henkilökohtainen turvallisuusarmeija, joka koostuu enimmäkseen palkkiometsästäjistä ja laittomista taisteluandroideista, joita johtaja Karl Bishop käytti henkivartijoinaan. Yhtiö myös löysi BG-386:sta Predatorien rakentaman muinaisen pyramidin (tunnettu Aliens vs. Predator -pelistä), jonka myöhemmin Dark-niminen Predator räjäytti itsetuholaitteellaan. Ennen pyramidin räjähtämistä Weyland-Yutani-yhtiö lähti BG-386:lta mukanaan Karl Bishop Weylandin data-muistilehtiön, josta toinen Karl Bishop Weyland -androidi otti vastaan Alienin kotiplaneetan koordinaatit. Sen jälkeen Colonial Marine -sotilaat ja Karl Bishop Weyland lähtivät Xenomorph Primelle ja myös Predatorit lähtivät sinne emoaluksellaan.
Esiintymiset > Elokuvat

Alien – kahdeksas matkustaja (1979), ainoastaan maininta, kutsuttiin vain nimellä ”Yhtiö”
Aliens – paluu (1986), varsinainen ensiesiintyminen
Alien³ (1992)
Alien – ylösnousemus (1997), ainoastaan maininta
Alien vs. Predator (2004), Weyland Industries
Prometheus (2012), Weyland Corporation
Esiintymiset > Videopelit

Aliens versus Predator 2 (2001)
Aliens vs. Predator (2010)
Aliens: Colonial Marines (2012)
Alien: Isolation (2014)
Kirjallisuutta

S. D. Perry & Markus Pansegrau & John R. Mullaney: Alien: The Weyland-Yutani Report.  Insight Editions.  ISBN 9781608878666
Clarence Williams

| Clarence Williams |
| --- | --- |
 Sarah Martin ja Clarence Williams vuonna 1923.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. lokakuuta 1898
Kuollut: 6. marraskuuta 1965 (72 vuotta)
Muusikko
Tyylilajit:  jazz 
Soittimet:  piano 
Levy-yhtiöt:  Vocalion 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Clarence Williams (1898–1965) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, pianisti, orkesterinjohtaja ja musiikinkustantaja.
Louisianan Plaquaminessa syntynyt Williams muutti vuonna 1906 New Orleansiin. Hän esiintyi uransa alkuvaiheessa moninaisissa rooleissa: laulajana, tanssijana, juontajana ja Storyvillen pianistina. Hän perusti New Orleansissa musiikkikustantamon yhdessä jazzmuusikko Armand J. Pironin kanssa. Yhtiö siirrettiin vuonna 1920 Chicagoon ja kolme vuotta myöhemmin Williams muutti New Yorkiin. Hän julkaisi musiikkia, mukaan lukien itse säveltämiään kappaleita, ja kokosi yhteen orkestereita levyttämään hänen musiikkiaan. Hän toimi myös managerina Bessie Smithille ja muille artisteille ja oli tunnettu taidostaan musiikin markkinoijana. Hän oli yksi aikansa menestyneimmistä mustaihoisista liikemiehistä.
Williamsin omista sävellyksistä menestyneimpiä ovat ”Royal Garden Blues” (1919), ”Baby Won’t You Please Come Home” (1919), ”’Tain’t Nobody’s Business If I Do” (1922) ja ”Sugar Blues” (1923). Hänen johtamansa yhtyeet nauhoittivat usein nimellä Clarence Williams and His Blue Five tai Blue Seven (osallistujien määrästä riippuen). Williamsin yhtyeissä soittivat muun muassa Louis Armstrong, Sidney Bechet, Coleman Hawkins, James P. Johnson, King Oliver ja Willie ”The Lion” Smith. Williams teki vuodet 1923–1937 kattavalla urallaan yli 300 nauhoitusta. Hänen yhtyeensä nauhoitti ensimmäisenä muun muassa Spencer Williamsin kappaleet ”Everybody Loves My Baby” ja ”I’ve Found a New Baby”.
Vuonna 1921 Williams meni naimisiin blues-laulaja Eva Taylorin kanssa. Swing-musiikkityylin tultua muotiin 1930-luvulla Williamsin suosio alkoi laskea ja hänen aktiivisuutensakin väheni huomattavasti. Hän myi kustantamonsa Decca Recordsille vuonna 1943 ja avasi kaupan New Yorkin Harlemissa. Hän jatkoi musiikin säveltämistä aina vuoteen 1956 asti, jolloin hän menetti näkökykynsä taksin törmättyä häneen. Williams kuoli marraskuussa 1965 New Yorkissa.
Williams valittiin vuonna 1970 Songwriters Hall of Fameen. Vuonna 2015 hänen levytyksensä ”Wild Cat Blues” (1923) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.