Dominikaanien historia
Uuden sääntökunnan alkuvaiheet

Elokuussa 1215 dominikaaneja oli ollut vain kahdeksan Dominicuksen itsensä lisäksi. Seuraavana vuonna heitä oli jo kuusitoista. Vastaperustetun dominikaaniyhteisön tuli selvittää oppinsa ja säännöstönsä, joten dominikaanien oli pohdittava, kuinka soveltaa Augustinuksen sääntöjä käytännössä. Dominicus itse näki korostettavina arvoina kerjäläisajatuksen, kurin, opinnot sekä saarnaamisen. Dominikaaneista kehittyi kerjäläisveljeskunta, jollaista Dominicus siitä halusikin. Hän myös vastusti lihan syömistä ja kannatti nukkumista olkien päällä ja kulkemista yksinkertaisissa asuissa. Naisiin veljeskunnassa suhtauduttiin suopeasti, ja myöhempinä vuosina kehittyi myös dominikaanien naisyhteisöjä. Yksi kuuluisimmista naispuolisista dominikaaneista oli Katariina Sienalainen.
Dominikaanien asuksi kehittyi nilkkoihin asti yltävä valkea tunika, jonka päällä tuli kokoontumisten ulkopuolella käyttää mustaa hupullista viittaa. Pukeutumistyylinsä vuoksi dominikaanien kutsumanimenä alettiin käyttää "mustia veljiä". Sääntökunnan viralliseksi nimeksi taas otettiin Ordo fratrum praedicatorum ("saarnaajien sääntökunta").
Toulousessa Dominicuksen seuraajien aikomuksena oli vetäytyä eristykseen ja ryhtyä opiskelemaan, mutta tämä ei sopinut Dominicukselle. Hänen näkemyksensä mukaan sääntökunnan tuli levitä halki Euroopan eikä suinkaan jäädä vain paikalliseksi yhteisöksi. Niinpä Dominicus lähetti veljeskunnan jäseniä tärkeinä pitämilleen alueille. Jäsenmäärän kasvaessa veljeskunta myös levisi laajemmalle. Erityisen merkittävinä Dominicus piti Bolognaa ja Pariisia, joihin hän vuonna 1217 lähettikin kaksikymmentä dominikaania kumpaankin kaupunkiin.
Vuonna 1220 veljeskunnan säännöt hyväksyttiin Bolognan yleiskapitulissa. Heidän sallittiin munkkikunnista poiketen toimia ja kulkea luostarien ulkopuolella "harhaoppisten tavoin", mutta saarnoissaan he olivat kirkon palvelijoita. Kapituli myös vahvisti veljeskunnan ehdottoman köyhyyden, jonka ei tullut koskea vain yksittäisiä dominikaaneja vaan koko yhteisöä. Maallisen omaisuuden kartuttaminen kiellettiin, ja toiminnalle välttämätön omaisuus tuli hankkia saarnojen yhteydessä kerättävällä kolehdilla. Yleiskapitulin säädösten ansiosta veljeskunta pääsi toimimaan myös kaupunkiympäristössä ja liikkumaan paikkakunnalta toiselle. Dominicus itsekin kulki yksinkertaisesti pukeutuneena saarnaamassa ja väittelemässä alueilla, joilla kerettiläisyyttä esiintyi.
1220-luvulta alkaen dominikaanien hallintoa alettiin järjestää. Sen johtoon asetettiin yleiskapituli, jonka yleismestarin tuli kutsua koolle. Yleismestari taas valittiin paavillisen konklaavin esimerkin mukaisesti suljetussa huoneistossa pidettävällä vaalilla. Sääntökunnan ohjesääntöjen muuttaminen vaati kolmen perättäisen kapitulin hyväksynnän. Hallinnollisten uudistusten lisäksi dominikaaniveljestö jaettiin provinsseihin, joita olivat Espanjan, Provencen, Ranskan, Lombardian ja Rooman provinssit. Dominikaaniyhteisöjä myös alettiin perustaa laajemmalle alueelle Eurooppaa, muun muassa Saksaan, Kreikkaan, Puolaan ja Unkariin. Sääntökunnan levitessä myös provinssien määrää nostettiin.
Heinäkuussa 1221 Dominicus sairastui vakavasti Bolognassa. Hänet vietiin paikalliseen kirkkoon, missä hän piti vielä saarnan kahdelletoista dominikaanille. Dominicus kuoli 6. elokuuta 1221. Aluksi hänet haudattiin puisessa arkussa, mutta vuonna 1233 hänet siirrettiin marmorisarkofagiin. Seuraavana vuonna hänet kanonisoitiin pyhimykseksi.