stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Howard Hawks
Elokuvaura > Film noirista lännenelokuviin

Vuoden 1944 Kirjava satama perustui Hawksin ystävän Ernest Hemingwayn samannimiseen romaaniin. Elokuvan lopputulos oli kaukana alkuperäisromaanista, mutta sen sijaan se oli humoristinen mietiskely itsekunnioituksesta ja vastuusta. Miespääosassa oli Humphrey Bogart ja naispääroolissa tämän tuleva vaimo Lauren Bacall, josta Hawks muovasi tähden. Bacall ja Bogart olivat pääosissa myös vuonna 1946 valmistuneessa film noir -teoksessa Syvä uni. Raymond Chandlerin romaaniin perustuvassa elokuvassa Hawks hylkäsi juonen logiikan ja antoi sen edetä henkilöiden jännitteiden kautta.
Hawksin ensimmäinen lännenelokuva oli vuonna 1948 valmistunut Punainen virta, johon hän riskeerasi itsenäisenä tuottajana ison pääoman. Se oli myös Hawksin ensimmäinen elokuva John Waynen kanssa ja Montgomery Cliftin ensirooli. Elokuva levitettiin United Artistsin kautta, ja sen levitys vei Hawksin voimia. Hän rentoutui ensimmäisen värielokuvansa, Professorin (1948) parissa, joka oli elokuvan Jään tänne yöksi uudelleenfilmatisointi.
Cary Grantista oli tullut Hawksin suosikkinäyttelijä, ja hänen kanssaan Hawks teki 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa kaksi komediaelokuvaa. Olin mies-sotamorsian (1949) kuvattiin toisen maailmansodan runtelemassa Euroopassa, ja elokuvassa Rakas, minä nuorrun (1952) Grant esittää kemistiä, joka suunnittelee nuorennuslääkettä.
Hawksin oma yhtiö Monterey oli kaatunut Punaisen virran takia, mutta hän perusti uuden Winchester-nimisen yhtiön. Se tuotti muun muassa elokuvan ’Se’ toisesta maailmasta (1951), jonka Hawks antoi luottoleikkaajansa Christian Nybyn ohjattavaksi. Winchesterille Hawks ohjasi itse toisen lännenelokuvansa Korkean taivaan alla (1952).
Marilyn Monroe oli esiintynyt jo sivuroolissa Hawksin elokuvassa Rakas, minä nuorrun, mutta Monroen ensimmäinen todellinen tähtielokuva oli Hawksin ohjaama pop-klassikko Herrat pitävät vaaleaveriköistä (1953). Hawks päätti seuraavaksi kokeilla CinemaScopen ja stereoäänen mahdollisuuksia spektaakkelissa Faaraoitten maa (1955).
Elokuvaura > Rio Bravo ja viimeiset elokuvat

Faaraoitten maan jälkeen Hawks piti neljän vuoden tauon, jonka aikana hän huomasi televisiosta, että lännentarinoiden kysyntä oli edelleen voimissaan. Hawks käytti televisioestetiikkaa viimeisenä mestariteoksenaan pidetyssä lännenelokuvassa, Rio Bravo (1959). Se oli Hawksin lakonisin elokuva, ja kriitikko Robin Wood on sanonut siitä, ettei se sisällä yhtään kaunista kuvaa. Siinä pääosaa näytteli John Wayne, joka oli noussut Grantin ohi Hawksin suosikkinäyttelijäksi ja alter egoksi.
Hawks ohjasi Rio Bravon jälkeen 1960-luvulla joitakin viihde-elokuvia. Hatari (1962) oli kepeä seikkailukomedia, Miehen lempiurheilu? (1964) kertoi ensimmäistä kertaa kalaan joutuvasta kalastusoppaiden kirjoittajasta ja Vauhtihurjat (1965) sijoittui kilpa-autoilun maailmaan. Hawksin viimeiset elokuvat El Dorado (1967) ja Rio Lobo (1970) olivat eräänlaisia muunnelmia Rio Bravosta, ja niissäkin pääosassa oli John Wayne.
Yksityiselämä

Hawks oli kolmesti naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli näyttelijä Athole Shearer, jonka sisko oli näyttelijä Norma Shearer ja veli ääniteknikko Douglas Shearer. He menivät naimisiin 1928, saivat kaksi lasta, Barbaran ja Davidin, ja erosivat vuonna 1940. Athole kärsi koko elämänsä ajan psyykkisistä ongelmista. Hänen on myöhemmin epäilty sairastaneen kaksisuuntaista mielialahäiriötä. Atholen tilaa ei auttanut Hawksin uskottomuus. Hänellä oli avioliittojensa ulkopuolella useita suhteita, ja toisen vaimonsa seurapiirihenkilö Nancy ”Slim” Grossin hän tapasi vuonna 1938. Slim oli tuolloin 20-vuotias ja Hawks 42-vuotias. He rakastuivat pian ja menivät naimisiin vuonna 1941. He saivat yhden lapsen ja erosivat 1949. Hawksin kolmas vaimo oli malli ja näyttelijä Dee Hartford, jonka kanssa hän oli naimisissa 1953–1959. Hartford oli yli 30 vuotta Hawksia nuorempi.
Kirjallisuutta

Joseph McBride: Hawks on Hawks (University of California Press, 1982, ISBN 9780520045521), suomentanut Hannu Tervaharju (Like, 2002, ISBN 951-578-932-X)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Howard Hawks Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Akseli Heikkilä

Akseli Heikkilä (s. 1984) on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Hän on lähtöisin tornionjokilaaksolaisesta Kukkolan kylästä, mutta asettunut Helsinkiin.
Heikkilä opiskeli journalismia Metropolia-ammattikorkeakoulussa ja Laajasalon opistossa. Kirjoittamista hän on opiskellut Kriittisessä korkeakoulussa. Kirjallisen uransa ohessa hän on muun muassa työskennellyt Suosikin ja MTV:n musiikkitoimittajana sekä Valittujen Palojen verkkotuottajana.
Vuonna 2013 Heikkilä voitti Maahenki-kustantamon kirjoituskilpailun, minkä seurauksena intoutui kirjoittamaan lisääkin. Elokuussa 2019 ilmestyi hänen esikoisromaaninsa Veteen syntyneet (WSOY). Romaani toi Heikkilälle Lappi-kirjallisuuspalkinto- ja Tiiliskivi-palkintoehdokkuudet. Kirjailija oli 13-vuotias menettäessään leukemiaan sairastuneen äitinsä, ja hänen pohjoisille kotiseuduilleen tapahtumiltaan sijoittuva romaani heijastelee tästä kokemuksesta kummunneita tunteita.
Teokset

Hiljainen vieras. WSOY, 2022. ISBN 9789510477489
Veteen syntyneet. WSOY, 2019. ISBN 9789510439241
Kaisu Heikkilä

Kaisu Heikkilä.
Kaisu Marjatta Heikkilä (o.s. Lehti, 2. joulukuuta 1918 Tampere – 16. marraskuuta 2002 Tampere) oli suomalainen muotisuunnittelija ja vaatetusalan yrittäjä. Hän perusti vuosina 1952–1992 toimineen tamperelaisen leninkivalmistajan Kaisu Heikkilä Oy:n.
Kaisu Heikkilän äiti Hilja Lehti (1888–1952) perusti Tampereelle 1920-luvulla Naisten Pukukeskuksen. Myös perheen isä Tuomas Lehti oli yrittäjä, joka kahden muun liikemiehen kanssa oli perustanut nykyisin Kiilto Oy:nä tunnetun kemiantehtaan. Hän auttoi vaimoaan muun muassa ulkomaisten leninkikankaiden ja valmisvaatteiden hankinnassa.
Perheen viidestä lapsesta nuorin Kaisu kävi Tampereen tyttölyseota ja somisti jo kouluaikoina äitinsä vaatetustehtaan näyteikkunoita. Ylioppilaaksi päästyään hän opiskeli ensin Jyväskylän opettajakorkeakoulussa ja sitten kauppakorkeakoulussa Helsingissä, jossa hän osallistui myös Helsingin Leikkuuopiston vaatetusalan kursseille.
Kesällä 1942 Kaisu Lehti kihlautui jatkosodassa palvelleen upseerin Kauko Heikkilän kanssa. Heidän esikoispoikansa Markku syntyi 1944. Rauhan tultua Kauko Heikkilä suoritti ekonomitutkinnon ja pääsi puolisonsa tavoin vaatetusalan töihin, tamperelaiselle Ruuskasen pukutehtaalle.
Äitinsä Hilja Lehden kuoltua vuonna 1952 Kaisu Heikkilä otti vastuun perheen yrityksestä. Naisten Pukukeskuksen rinnalle perustettiin Kaisu Heikkilä Oy, jonka hallinto- ja talousjohtajaksi myös puoliso Kauko pian siirtyi. Myöhemmin hän oli yrityksen toimitusjohtajana. Yritys teki sekä haute couture -tyylistä ateljeeompelua että valmisvaatteita tehtaassa. 1960-luvun keskivaiheilla valmisvaatetuotanto alkoi muodostua niistä tärkeämmäksi. Yritykselle valmistui uusi tehdas pienteollisuustaloon Tampereen Kalevantielle. Samalla yrityksen vientitoiminta alkoi vilkastua niin, että 1970-luvun alkuvuosina jo 70 prosenttia Kaisu Heikkilän yritysten tuotannosta meni Suomen ulkopuolelle, erityisesti Ruotsiin, Norjaan, Saksan liittotasavaltaan ja Neuvostoliittoon. Kaisu ja Kauko Heikkilän tytär Marjatta Heikkilä-Rastas toimi 1970-luvulla yrityksen vaatesuunnittelijana.
Kaisu Heikkilän yritysten toiminta päättyi monien muiden vaatealan yritysten tavoin Neuvostoliiton hajoamisen, idänkaupan loppumisen ja Suomen 1990-luvun alun laman myötä vuonna 1992.
Vuonna 1953 Kaisu Heikkilä oli perustamassa kansainvälisen naisjärjestön Soroptimist International toimintaa Tampereella, jonne syntyi järjestön toinen Suomessa sijaitseva klubi. Hän toimi myös Sydännaiset- ja Kadettiupseerien rouvat -yhdistyksissä,  rotarinaisten Inner Wheelissä sekä Sotilaskotiyhdistyksessä.
Kirjallisuutta

Heikkilä-Rastas, Marjatta: Muodin vai muodon vuoksi? Couturemuodin ja muotoilun vaikutukset Kaisu Heikkilä Oy:ssä 1950-luvulta 1980-luvun alkuun suunnittelijan näkökulmasta, Ilmari Design Publications, 2003. ISBN 951-558-126-5.
Marketing Finland

Marketing Finland, vuoteen 2019 Mainostajien Liitto, on valtakunnallinen, mainontaa, markkinointia ja viestintää ostavien yritysten ja näitä palveluja tarjoavien yritysten edunvalvontajärjestö. Palvelujen ostajat edustavat kauppaa, teollisuutta, palvelualoja sekä julkisyhteisöjä. Palvelutarjoajat ovat markkinointi-, tutkimus-, viestintä- ja mediatoimistoja, tapahtumatuottajia, vaikuttajayhteisöjä sekä tuotantoyhtiöitä. Marketing Finlandin reilut 500 jäsenyritystä edustaa yli 90 % markkinoinnin ja viestinnän ostoista Suomessa.
Marketing Finland vaikuttaa alaa koskevaan sääntelyyn Suomessa ja EU:ssa. Jäsenyritysten edunvalvonnan lisäksi Marketing Finland järjestää seminaareja, julkaisee lehteä sekä kirjoja ja tekee tutkimuksia . Mainostajan hakemisto on Marketing Finlandin ylläpitämä hakemisto, joka sisältää tietoa markkinoinnin palvelutarjoajista sekä niiden näytetöitä. Liitto julkaisee Mrkting-lehteä, joka on neljännesvuosittain ilmestyvä markkinointiviestinnän ammattilehti, aiemmalta nimeltään Mainostaja.
Marketing Finlandin kansainvälisiä kattojärjestöjä ovat World Federation of Advertisers (WFA), Europan European Association of Communications Agencies (EACA) ja International Communications Consultancy Organisations (ICCO).lähde?
Tapahtumat

Marketing Finland vastaa seuraavien alan kilpailujen järjestämisestä Suomessa:
Finnish Comms Awards
Effie Finland
Eurobest
Eurobest Young Creatives
Eurobest Young Finland
Cannes LIONS
Cannes Young LIONS
Young LIONS Finland
Dubai Lynx
Liiton vuosittaisista tapahtumista suurin on Mrkting Day, jonka nimi oli aikaisemmin Mainontapäivä. Lähes 50 vuoden ajan järjestetty tapahtuma kerää yleensä noin 600 osallistujaa.
Historiaa

Marketing Finland on vuonna 1951 perustettu liitto, joka aikanaan perustettiin Suomen Teollisuusliiton alaiseksi. Perustamisvuoden lopussa yhdistykseen kuului 25 suurta mainostajaa, kuten Paulig ja S. W. Paasivaaran margariinitehdas. 1950-luvulla liitto oli vahvasti mukana muun muassa Mainostelevision (nykyinen MTV) perustamisessa. 1960-luvun puolivälissä liitolla oli jo 167 jäsenyritystä.
Vuonna 1960 nimeksi tuli Mainostajien Liitto. Muutos koettiin tarpeelliseksi, koska televisio oli muuttanut mainonnan painopistettä. Nimi Marketing Finland otettiin käyttöön kesäkuussa 2019, koska se kuvastaa paremmin yhteisön kansainvälistä toimintaa ja mainonta sanana koettiin liian rajaavaksi.lähde?
Vuonna 2021 Markkinoinnin, teknologian ja luovuuden liitto MTL sulautui Marketing Finlandiin. Samana vuonna Marketing Finlandiin liittyivät johtavat vaikuttajayhteisöt sekä mainostuotantoyhtiöt. Marketing Finlandiin liitettiin vuonna 2021 myös Markkinoinnin edistämiskeskus Makes ry.
Liiton toimitusjohtajana on vuodesta 2017 alkaen toiminut Riikka-Maria Lemminki. Hänen edeltäjänsä vuosina 2001–2017 oli Ritva Hanski-Pitkäkoski.lähde?
Suomalaisen mainonnan historia -projekti

Mainostajien Liitto palkittiin maaliskuussa 2015 World Federation of Advertisers -järjestön joka toinen vuosi jaettavalla President´s Awardilla suomalaisen mainonnan historiaa kartoittavasta projektistaan. Hanke alkoi vuonna 2001 ilmestyneestä Visa Heinosen ja Hannu Konttisen kirjasta Nyt uutta Suomessa! Suomalaisen mainonnan historia dvd-liitteineen. Syksyllä 2014 esitettiin MTV3-kanavalla samanniminen neliosainen dokumenttisarja, jonka tuotti Pepe Teirikarin Pohjantähti-Elokuva Oy. Mainostajien Liitto toteutti aineiston pohjalta myös Mainosmuseo-tablettisovelluksen ja verkkosivuston.
Koulutus

Marketing Finland omistaa Marketing Finland Academy -nimisen koulutusyksikön. Marketing Finland on kouluttanut markkinoinnin ammattilaisia vuodesta 1951 asti. Marketing Finland Academyssä on noin 1 500 opiskelijaa, jotka jo yleensä työskentelevät markkinoinnin ja viestinnän tehtävissä. Marketing Finland järjestää vuodessa noin 70 koulutusta ja koulutuskirjasto kattaa yli 600 markkinoinnin- ja viestinnän koulutusta. Academyssä on suomenkielisten koulutusten lisäksi kansainvälisiä koulutuksia.
Marketing Finland Academyn kouluttajat ovat alalla toimivia kotimaisia ja ulkomaisia asiantuntijoita, jotka pystyvät tuomaan koulutuksiin ajankohtaista osaamista sekä käytännön tapausesimerkkejä. Marketing Finlandin asiantuntijatyöryhmät toimivat suunnannäyttäjinä koulutusten suunnittelussa ja varmistavat sisältöjen ajantasaisuuden.
Vastuullisen markkinoinnin ja viestinnän sertifikaatti on Marketing Finland Academyn järjestämä viiden koulutuspäivän mittainen kokonaisuus. Sertifikaatin osa-alueet ovat:
Peruskäsitteet ja vastuullinen yritysviestintä
Vastuullisuus yrityksen liiketoiminnan ytimessä
Vastuullinen markkinointi
Vastuullisuus ja yhteistyö
Vastuullisen markkinoinnin ja viestinnän retriitti
Aiheesta muualla

Marketing Finlandin sivut
MRKTNG Day
World Federation of Advertisers
Mainosmuseo-sivusto
Adprofit
Vihtori Heikkilä

Henrik Viktor (Vihtori) Heikkilä (26. lokakuuta 1868 Anjala – 26. joulukuuta 1923 Tampere) oli suomalainen rakennusmestari, joka valmistui ammattiin Tampereen teollisuuskoulun huonerakennusosastolta vuonna 1888. Heikkilä oli Suomen Rakennusmestariliiton perustajajäsen, ja hän toimi urakoitsijana useiden tamperelaisten tehtaiden rakennushankkeissa. Heikkilä työskenteli yhteensä seitsemän vuotta piirtäjänä Georg Schreckin, F. L. Caloniuksen, Lambert Pettersonin ja Onni Törnqvistin arkkitehtitoimistoissa ja osasi näin itsekin suunnitella sekä pieniä että isoja rakennuksia. Heikkilä piirsi Tampereelle useita taloja, joista näkyvin oli Hämeenkadulla sijainnut Pulla-Helinin talo. Siinä Heikkilä yhdisti uusrenessanssin ja jugendin tyylipiirteitä.
Ensimmäinen maailmansota lamautti Tampereen rakennustuotannon, minkä seurauksena Heikkilä ajautui konkurssiin. Myöhemmin hän oli jäsenenä arviointilautakunnassa, joka tarkasteli sisällissodan aiheuttamia vahinkoja Tampereella.
Heikkilä oli lähtöisin maanviljelijäperheestä. Vuonna 1895 hän meni naimisiin anjalalaisen Ida Yrjölän (1871–1923) kanssa. Pari sai viisi lasta.
Suunnittelutöitä Tampereella

Amurin työläismuseokorttelin kaakkoiskulmassa sijaitseva asuintalo ja pari ulkorakennusta (1889–1894)
Hämeenkatu 4 (1892, purettu 1970), kirjansitoja Vilhelm Toivosen rakennuttama kivitalo
Ajuriyhdistyksen talo (1893, purettu 1982), Puutarhakatu 27:ssä ja Mustanlahdenkatu 23:ssa sijainnut yksikerroksinen puutalo
Pulla-Helinin talo (1902–1908, purettu 1972)
Lidmanin talo (1902–1908)
Laukonhelmi eli Nykäsen talo (1904, purettu 1973)
Palanderin talon läntinen puolisko (1905)
Tapola (1905), kauppias E. Tanhusen rakennuttama hirsihuvila
Ev.lut. seurakuntien diakoniakeskus (1912), Kyttälänkatu 1:n pihanpuoleinen asuinrakennus
Vihtori Heikkilän sunnittelema rakennus Amurin puutalokorttelissa.
Lidmanin talo Tammelassa.
Pulla-Helinin talon julkisivua 1960-luvulla.
Avi Heikkinen

Avi Heikkinen (s. 1984) on suomalainen sarjakuvantekijä. Hänen tieteislajityypin esikoissarjakuvakirjansa Valotusaika (2019) kuvaa lähitulevaisuutta valokuvakerronnalla.
Heikkinen ei ole ”lentävät autot” -scifin ystävä, vaan hän pitää stephenkingmäisestä lähestymistavasta, jossa maailma on tavallinen, mutta siihen kuuluu outoja aineksia. Valokuvan hän otti käyttöön, koska ei pidä piirtämisestä: ”piirtäminen on – – nihkein vaihe sarjakuvanteossa. Osaan kyllä piirtää, mutten kauheasti nauti siitä”. Valotusajan jokainen ruutu on ensin valokuvattu ja käsitelty sitten digitekniikalla piirrosmaiseksi. Hän käytti tätä tekniikkaa ensimmäisenä Suomessa ja arvelee itse, että ehkä koko maailmassa. Tarinan tapahtumapaikka on Jyväskylä. Valotusaika oli ilmestymisvuonnaan tapaus ja sai huomiota ulkomaillakin. Se julkaistaan ranskankielisenä käännöksenä.
Heikkisen yhdessä Aapo Kukon kanssa tekemä Ethän kuole ennen minua (2023) sisältää neljä sarjakuvanovellia, jotka tarkastelevat lapsenodotusaikaa miehen näkökulmasta. Visuaaliselta ilmeeltään se on minimalistinen. Teoksen kahdesta ensimmäisestä tarinasta on tehty lyhytelokuvat. ”Ero”  on Pete Riskin elokuvana Uni ja ”Odotusaika”-elokuvan on ohjannut Juho Fossi)
Teokset

Valotusaika Pokuto 2019 ISBN 978-952-68644-9-5
Ethän kuole ennen minua, Pokuto 2023 ISBN 978-952-69759-4-8 (Yhdessä Aapo Kukon kanssa)
Piet Hein

Piet Hein
Piet Hein (15. marraskuuta 1577 Delfshaven – 18. kesäkuuta 1629 Dunkirk), myös Piet Heyn tai Pieter Pieterszoon, oli alankomaalainen amiraali ja Alankomaiden Länsi-Intian kauppakomppanian johtaja, joka vuonna 1628 kaappasi Matanzasinlahden taistelussa Espanjan hopealaivaston lähellä Kuuban rannikkoa.
Nuoruudessaan Hein joutui espanjalaisten vangiksi vuonna 1597 ja vietti neljä vuotta espanjalaisen aluksen kaleeriorjana. Hänet vapautettiin Espanjan ja Alnakomaiden vankienvaihdossa vuonna 1602. Sen jälkeen hänestä tuli kauppalaivan kapteeni, ja hän keräsi huomattavan omaisuuden. Vuonna 1621 hänestä tuli Hollannin Länsi-Intian kauppakomppanian johtaja. Hein sai vara-amiraalin arvon 1624, ja kolmen vuoden päästä hän kaappasi 22 portugalilaista laivaa Brasilian edustalla. Syyskuussa 1628 Hein asettui San Antonion niemen lähistölle Kuuban pohjoisrannikolle odottamaan Espanjan suuren hopealaivaston liikkeellelähtöä. Heinillä oli komennossaan 31 alusta ja 3 000 miestä. Hein hyökkäsi heti espanjalaisten kaljuunoiden kimppuun, kun ne ilmestyivät merelle. Hein kaappasi koko aarrelaivaston ja sai saaliikseen valtavat määrät kultaa, hopeaa, helmiä, puuta ja indigoa. Saaliista pelkästään kullan ja ja hopean arvo oli 12 miljoonaa guldenia. Kaappaus oli merkittävä sotilaallinen ja taloudellinen voitto, joka takasi Alankomaiden tasavallalle riittävät varat taistelussa Espanjaa vastaan eteläisen Hollannin – nykyisten Belgian ja Luxemburgin – hallinnasta.
Onnistuneen kaappauksen jälkeen Hein suunnitteli vetäytyvänsä eläkkeelle, mutta hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen amiraalin arvoisena vuonna 1629. Hein sai komennettavakseen tasavallan koko laivaston tehtävänään hävittää Pohjanmereltä Dunkirkin merirosvot, jota toimivat Espanjan kuninkaan Filip IV:n laskuun. Heinin laivasto onnistui tuhoamaan merirosvot kesäkuussa 1629, mutta Hein itse sai surmansa taistelussa.
Tuomas Marjamäki

Tuomas Marjamäki (s. 7. syyskuuta 1978 Tampere) on suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Ura

Marjamäki kävi  vuosina 1997–98 Aamulehden akatemia -koulutuksen ja työskenteli sen jälkeen toimittajana Aamulehdessä, vuosina 2001–2009 toimittajana ja uutispäällikkönä Ilta-Sanomissa sekä 2009–2018 Apu-lehden toimituspäällikkönä. Nykyään hän toimii vapaana kirjoittajana ja yrittäjänä.
Marjamäki on julkaissut useita elokuva-aiheisia tietokirjoja, muun muassa Uuno Turhapuro -elokuvien 25-vuotisjuhlan kunniaksi  julkaistun Uuno Turhapuro – Juhlakirjan (1998) sekä yhdessä Stiina Ikosen kanssa aforismikirjan Uuno Turhapuron mietelmät (2006). Suomalaisista stuntmiehistä kertovan tietokirjan Stuntista toiseen (2001) hän kirjoitti ammattistuntmies H-P Virkin kanssa. Tietokirja Naurattajat – Suomalaisen komiikan tekijät 2007–1907 käsittelee suomalaisia koomikkoja, komedianäyttelijöitä, -ohjaajia ja -kirjoittajia.
Marjamäki on tehnyt elämäkerrat Simo Salmisesta, Spede Pasasesta ja Mikko Alatalosta sekä tietokirjan viihderyhmä Kummelista. Hänen esikoisromaaninsa, Salaviinanpolttajat-elokuvan tekemisestä kertova Siitä tulikin farssi julkaistiin syksyllä 2018 ja toinen romaani Myöhäistä katua keväällä 2020.
Teokset > Tietokirjat

Päätoimittajan mustelmat. Kangasala: Omakustanne 1997. ISBN 952-90-8405-6.
Marjamäki, Tuomas (toim.): Uuno Turhapuro – Juhlakirja.  Ere Kokkonen Oy, 1998.  ISBN 952-91-0167-8
Marjamäki, Tuomas & Virkki, Harri-Pekka: Stuntista toiseen.  Helsinki:  Koala Kustannus, 2001.  ISBN 952-5186-17-2
Ikonen, Stiina & Marjamäki, Tuomas: Uuno Turhapuron mietelmät: legendaarisia leffalausahduksia ja Uuno-triviaa.  Hyvinkää:  Pupliser Oy, 2006.  ISBN 978-952-99535-5-4
Naurattajat – Suomalaisen komiikan tekijät 2007–1907.  Helsinki:  Edita, 2007.  ISBN 978-951-37-4723-7
Simo Salminen – Se se vaan on sillä lailla.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38032-1
Kummeli – Erittäin hyvin sanottu.  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-179-7
Spede, nimittäin.  Docendo, 2017.  ISBN 978-952-291-405-7
Tuomas Marjamäki (toim.): Spede piirtää ja kirjoittaa.  Docendo, 2017.  ISBN 978-952-291-432-3
Hän hymyilee kuin Mikko. Docendo 2020. ISBN 978-952-291-823-9.
Uuno on numero yksi – Turhapuron koko tarina 1971–2021. Docendo, 2021. ISBN 978-952-382-091-3
Väänänen, Kari & Marjamäki, Tuomas: Vänä elävänä.  Jyväskylä:  Docendo, 2022.  ISBN 978-952-382-362-4
Tuttujen kesken Vesku : Vesa-Matti Loiri 1945–2022.  Jyväskylä:  Docendo, 2023.  ISBN 978-952-382-548-2
Yhdet vielä, Irwin : Antti Hammarberg 1943–1991. Jyväskylä: Docendo, 2023. ISBN 978-952-382-568-0.
Teokset > Romaanit

Siitä tulikin farssi.  Docendo, 2018.  ISBN 978-952-291-516-0
Myöhäistä katua. Docendo, 2020. ISBN 978-952-291-729-4.
Teokset > Lastenkirjat

Nollis : maailman ainoa nollasarvinen.  (Lastenkirja. Kuvitus: Antti Nikunen)  Helsinki:  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-48182-0
Nollis : kallis nokkonen ja muita kertomuksia. Lastenkirja. Kuvitus: Antti Nikunen. Helsinki: WSOY, 2024. ISBN 978-951-0-50150-4.
Palkinnot ja tunnustukset

2023 Arvid Lydecken -palkinto lastenkirjasta Nollis – Maailman ainoa nollasarvinen
Aiheesta muualla

Naurattavat suomalaiset yksissä kansissa Yle Uutiset. 4.10.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Jouko Heikura

Jouko Heikura (s. 1961) on suomalainen kirjailija ja toimittaja.
Sanoma Osakeyhtiön toimittajakoulun käynyt Heikura aloitti toimittajanuransa Helsingin Sanomissa vuonna 1984. Hän työskenteli lehdessä vuoteen 1987, minkä jälkeen hän siirtyi Ilta-Sanomiin. Hän toimi Ilta-Sanomien kirjeenvaihtajana Tukholmassa vuosina 1988–1990, Lontoossa vuosina 1990–1992 ja 1994–2001, Balkanilla ja Budapestissa vuosina 1992–1994 sekä New Yorkissa vuosina 2001–2003.
Heikuran ensimmäinen romaani, toimittaja Rakel Ahosta kertova Mustien vuorten varjossa, julkaistiin vuonna 2011. Sama hahmo on päähenkilönä myös romaaneissa Joki kaupungin alla (2013) ja Asemapaikka New York (2015). Osa kirjojen tapahtumista pohjautuu Heikuran omiin kokemuksiin hänen kirjeenvaihtajavuosiltaan.
Heikura omistaa yhdessä sisarensa Hanna Teerijoen kanssa yrityksen Paloheinä Golf. Yritys hallinnoi Helsingin Paloheinässä sijaitsevaa golfkenttää.
Heikura on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän opiskeli pääaineenaan teoreettista filosofiaa.
Teokset

Mustien vuorten varjossa.  Helsinki:  Gummerus, 2011.  ISBN 978-951-20-8415-9
Joki kaupungin alla.  Helsinki:  Gummerus, 2013.  ISBN 978-951-20-8981-9
Asemapaikka New York.  Helsinki:  Gummerus, 2015.  ISBN 978-951-24-0077-5
Lahja äidilleni. Helsinki: Gummerus, 2020. ISBN 9789512416974.
Marrukiinit

Marrukiinit (lat. Marrucini) olivat antiikin ajan kansa, joka eli keskisen Italian itärannikolla Teaten (nykyisen Chietin) alueella. He taistelivat aluksi roomalaisia vastaan, mutta kärsittyään tappion ryhtyivät näiden liittolaisiksi.
Ensimmäinen tunnettu historiallinen maininta marrukiineista on toisen samnilaissodan ajalta vuodelta 325 eaa.
Etymologia

Kansan nimi on johdettu Mars-jumalan nimestä. Nimen latinankielisessä muodossa peräkkäin taivutettuina esiintyvien - co- ja -no- suffiksien uskotaan sisältävän kielellisen viitteen siihen, että seudulla aikaisemmin asunut heimo olisi taistellut maahan muuttaneita sabiineita vastaan.