stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daoguang
Kuolema ja perintö

Daoguang kuoli 25. helmikuuta 1850 V­anhassa Kesä­palatsissa (圓明園) 8 kilometriä luoteeseen Pekingin muurien ulko­puolella. Häntä seurasi hallitsijana hänen vanhin elossa ollut poikansa Yi Zhu eli keisari Xianfeng. Daoguang ei onnistunut ymmärtämään eurooppa­laisten tarkoitus­periä ja päättäväisyyttä tai oopiumi­sodan taloudellista taustaa. Vaikka kiinalaiset olivat luku­määrältään yli­voimaisia maahan tunkeutuneisiin eurooppa­laisiin verrattuna, jotka sitä paitsi olivat tuhansien kilometrien päässä kotoaan, nämä pystyivät yli­voimaisilla aseillaan voittamaan taistelut kaikkialla Kiinan rannikolla. Mantšuhovi oli täysin riippuvainen maan etelä­osista saatavista vero­tuloista ja sieltä Keisarinkanavaa pitkin suoritetuista sota­väen­otoista, jotka Kiinan sota­voimat pystyivät helposti estämään Zhenjiangista käsin. Hänellä oli heikot tiedot Britanniasta ja siellä tapahtuneesta teollisesta vallankumouksesta, ja mieluummin hän ei olisi halunnut tietää mitään Kiinan ulko­puolisesta maailmasta. On sanottu, ettei Daoguang edes tiennyt, missä päin maailmaa Britannia sijaitsi. Hänen 30-vuotisella valta­kaudellaan läntinen imperialismi ja ulko­maalaisten maahan­tunkeutuminen tulivat Kiinan vitsauksiksi eri muodoissaan seuraavien sadan vuoden ajaksi.
Daoguang haudattiin Mulingin (kiin. 慕陵) mausoleumiin, joka on osa Läntisiä Qing-hautoja, 120 kilometriä Pekingistä lounaaseen.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Daoguang Emperor
Kirjallisuutta

Jane Kate Leonard. Controlling from Afar: The Daoguang Emperor's Management, Grand Canal Crisis, 1824-1826. Michigan Monographs in Chinese Studies.  Ann Arbor: Center for Chinese Studies, University of Michigan, 1996. ISBN 0892641142. Shows the Daoguang Emperor in a competent and effective mode when dealing with a crisis early in his reign.
Pierre-Etienne Will,  "Views, Realm in Crisis: Testimonies on Imperial Audiences in the Nineteenth Century." Late Imperial China 29, no. 1S (2008):125–59. JSTOR Link. * Karl Gutzlaff: Life of Taou-Kwang, Late Emperor of China.  Lontoo:  Smith, Elder & Co, 1852.  Teoksen verkkoversio.  Ainoa aikalaisen kirjoittama Daoguangin elämäkerta
Evelyn S. Rawski: The Last Emperors: A Social History of Qing Imperial Institutions.  University of Californian Press, 2001.  ISBN 0-520-22837-5
Daily life in the Forbidden City, Wan Yi, Wang Shuqing, Lu Yanzhen. ISBN 0-670-81164-5.
《清史稿》 (Qingshi Kao) Draft history, Qing dynasty.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Qing Jiaqing | Kiinan keisari 1820–1850 | Seuraaja: Qing Xianfeng |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Käännös suomeksi
Ilmo Launis

Ilmo Armas Launis (26. marraskuuta 1912 Helsinki – 26. maaliskuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen pastori, kirjailija ja lyhytelokuvantekijä.
Ilmo Launiksen isä oli useita kirkkorakennuksia suunnitellut arkkitehti ja taidemaalari Ilmari Launis (ent. Lindberg; 1881–1955). Ilmo Launis toimi kappalaisena Töölön seurakunnassa.  Hän oli vetämässä seurakunnan kerhotoimintaa, teki työtä alkoholistien keskuudessa ja hän ohjasi myös useita lyhytelokuvia.
Launis vieraili kymmeniä kertoja Israelissa ja Palestiinassa ja teki aiheesta useita tieto- ja valokuvateoksia.
Launiksen kuudesta lapsesta tunnettuja ovat laulaja Martti Launis (1946–2018) ja kuvittaja ja graafikko Mika Launis (s. 1949).
Teoksia

Vapahtajan jalanjälkiä : Kristuksen kärsimystie Palestiina-valokuvien valaisemana.  WSOY 1944
Pyhä maa värikuvina.  WSOY 1959
Suuntana Jerusalem : Pyhän maan kävijän opas, tekijät Ilmo Launis ja Uriel Kailo.   Kirkon opintokeskus; Helsinki 1965
Elokuvia

Tuulten talo.  1968
Takapihan aurinko. 1972
Ikkuna ikuisuuteen. 1972
Ei minulta mitään puutu.  1975
Makuuvaunu.  1976
Kirjallisuutta

Tuure, Martti: Halkaise palanen puuta - minä olen siinä ILMO LAUNIS: PAPPI JA TAITEILIJA. Hämeenlinna. Päivä Osakeyhtiö. 2015. ISBN 978-952-475-732-4.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Kiran Desai

| Kiran Desai |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1971 (ikä 53) New Delhi, Intia
Kansalaisuus:  intialainen
Ammatti:  kirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kiran Desai (s. 3. syyskuuta 1971)
on intialainen kirjailija, joka on Intian kansalainen, mutta asuu pysyvästi Yhdysvalloissa. Hänen teoksensa Menetyksen perintö sai vuoden 2006  Booker-palkinnon ja yhdysvaltalaisten kirjallisuuskriitikkojen palkinnon. Hänen äitinsä on merkittävä kirjailija Anita Desai.
Lapsuus ja koulutus

Kiran Desai syntyi New Delhissä Intiassa, missä hän asui 14-vuotiaaksi. Sen jälkeen hän muutti äitinsä kanssa vuodeksi Englantiin ja sieltä Yhdysvaltoihin, jossa hän opiskeli luovaa kirjoittamista Bennington Collegessa, Hollins Universityssa ja Columbian yliopistossa.
Palkinnot ja tunnustukset

Hänen ensimmäinen teoksensa Hullabaloo in the Guava Orchard ilmestyi 1998 ja sai kiitosta muun muassa Salman Rushdielta. Sen jälkeen se sai Betty Trask -palkinnon,. Palkinnon myöntää brittiläinen kirjailijaliitto Society of Authors parhaasta alle 35-vuotiaan Brittiläisen kansainyhteisön asukkaan kirjoittamasta uudesta romaanista.
Hänen toinen kirjansa Menetyksen perintö (2006) on saanut arvostelijoilta paljon kiitosta niin Aasiassa, Euroopassa kuin Yhdysvalloissakin. Sille myönnettiin vuoden 2006 Booker-palkinto ja vuoden 2006 brittiläisten kriitikkojen palkinto kaunokirjallisuudesta.
Teokset

Hullabaloo in the Guava Orchard, Faber and Faber, 1998, ISBN 0-571-19336-6 Hulabaloo hedelmätarhassa, suom. Kristiina Drews, Otava, 1999, ISBN 951-1-15416-8
The Inheritance of Loss, Hamish Hamilton Ltd, 2006, ISBN 0-241-14348-9; Menetyksen perintö, suom. Kristiina Drews, Otava, 2007, ISBN 978-951-1-21912-5
Aiheesta muualla

Legacies, Loss and Literature (Arkistoitu – Internet Archive), Nirali Magazine, joulukuu 2006 (englanniksi)
Sawnet elämäkerta (englanniksi)
Rediff, haastattelu (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Desfluraani

| --- | --- |


Desfluraani
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-(difluorimetoksi)-1,1,1,2-tetrafluorietaani
Tunnisteet
CAS-numero: 57041-67-5
ATC-koodi: N01AB07
PubChem CID: 42113
DrugBank: DB01189
Kemialliset tiedot
Kaava: C3H2F6O 
Moolimassa: 168,046
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Tiheys: 1,44 g/cm³
Kiehumispiste: 23,5 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: Ei metaboloidu
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Inhalaatio
Desfluraani on fluorattuihin eettereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä nopeasti vaikuttavana nukutusaineena.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa desfluraani on väritöntä pistävänhajuista kaasua. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, eikä siten myöskään vereen. Yhdiste on stabiili valon, happojen ja emästen vaikutusta vastaan, toisin kuin esimerkiksi halotaani, isofluraani tai sevofluraani. Desfluraani on kiraalinen ja siten optisesti aktiivinen yhdiste, mutta anestesiakäyttöön käytetään sen raseemista seosta. Sen R-isomeeri kääntää tasopolarisoitua valoa myötäpäivään eli (+)-suuntaan ja S-isomeeri kääntää valoa (-)-suuntaan. Hyvin läheisesti rakenteeltaan desfluraania muistuttavalla isofluraanilla enantiomeerien valon kiertosuunnat ovat päinvastoin.
Desfluraanin matalan verikaasujakaantumisvakion vuoksi se on nopeavaikutteinen nukutusaine. Sen aiheuttamasta anestesiasta herääminen on myös nopeaa, noin kaksi kertaa nopeampaa isofluraaniin verrattuna. Se ei käytännöllisesti katsoen metaboloidu ihmiselimistössä eikä sen vuoksi ole myrkyllinen. Yhdisteen matalan kiehumispisteen vuoksi nukutukseen on käytettävä erikoislaitteistoja. Desfluraanin voimakkaan pistävän hajun vuoksi sitä annetaan yleensä seoksena hapen tai hapen ja typpioksiduulin seoksen kanssa tai käytetään vain nukutuksen ylläpitämiseen. Yhdiste voi aiheuttaa myös hengitysteiden ärtymistä ja yskimistä. Suurina pitoisuuksina yhdiste voi aiheuttaa verenpaineen nousua. Yhdysvalloissa desfluraani tuli nukutuskäyttöön vuonna 1992. Desfluraanin on arvioitu vauhdittavan ilmastonmuutosta, mistä syystä Britannia pyrkii luopumaan sen käytöstä nopeasti.
Stereokemia

Lääkkeenä käytetty desfluraani on seuraavien enatiomeerien rasemaatti:
| Enantiomeerit |
| --- | --- |
 (R)-Enantiomeerit:  (S)-Enantiomeerit
Valmistus

Desfluraania syntetisoidaan isofluraanista halogeeninvaihtoreaktiolla. Reagenssina käytetään booritrifluoridia tai vetyfluoridin ja antimonipentafluoridin seosta aktiivihiilen kanssa. Reaktiossa isofluraanin klooriatomi vaihdetaan fluoriatomiksi.
Aiheesta muualla

Desfluraanin kansainvälinen kemikaalikortti
Lavea lähes väljä etuvokaali

| --- | --- |
IPA:  ⟨æ⟩
X-SAMPA:  {
IPA – Unicode:  U+00E6
  
Lavea lähes väljä etuvokaali on vokaaliäänne, jota suomen kielen oikeinkirjoituksessa merkitään kirjaimella Ä/ä. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkki on [æ]. Se asettuu vielä väljemmän etuvokaalin [a] ja puoliväljän etuvokaalin [ɛ] väliin, ja monessa kielessä jotkut näistä äänteistä ovatkin toistensa allofoneja.
Suomen fonologiassa äänteen takainen vastine on lavea väljä takavokaali, jota merkitään foneettisesti niin sanotulla latinalaisella alfalla [ɑ] ja suomen kielen oikeinkirjoituksessa kirjaimella A/a.
Ääntäminen

Vokaalia [æ] määrittävät seuraavat foneettiset piirteet:
Vokaali on etinen, koska kielen massa suuontelossa on suhteellisen edessä.
Vokaali on lähes väljä, koska kielen korkein kohta on varsin alhaalla, muttei alimmassa mahdollisessa kohdassaan.
Vokaali on lavea, koska huulten asento on soikea, ei pyöreä.
Esiintyminen eri kielissä

Lavea lähes väljä takavokaali [æ] esiintyy vain joissakin kielissä spesifinä foneemina. Sen kirjoitustapa vaihtelee.
Suomessa ja virossa [æ] merkitään kirjaimella ä.
Ruotsissa [æ] voidaan merkitä kirjaimella ä tai e sanasta riippuen, ja toisaalta kirjain ä voi edustaa myös äännettä [e]; esimerkiksi suomenruotsiksi erkänna ääntyy /ærtʃennɑ/.
Norjassa ja tanskassa se kirjoitetaan æ, norjassa usein myös e. Norjassa äänne on tyypillisesti hiukan keskisempi kuin suomessa, paitsi diftongissa /æi/.
Englannissa kirjain a edustaa usein äännettä [æ], esimerkiksi sanassa hat.
Azerissa [æ] merkitään kirjaimella ə. Alun perin käytössä oli vuoteen 1991 kyrillinen kirjaimisto, jossa äänteelle oli käytössä vastaava kirjain. Ensimmäisessä latinalaisen kirjaimiston versiossa äännettä kuvasi kirjain ä, mutta se vaihdettiin nykyiseen (ə) heti seuraavana vuonna.
Tataarissa kyrillisessä versiossa käytetään samaa kuin azerin (ə) ja latinalaisessa versiossa kirjainta ä, joskin myös ə on ollut käytössä latinan kirjaimistolla.
Turkissa kirjain e lausutaan [ɛ]~[æ] silloin kun sitä seuraa tavut m, n, l, r.
Monissa kielissä, muun muassa ranskassa ja saksassa, esiintyy suomen /æ/- ja /e/-äänteiden väliin sijoittuva lavea puoliväljä etuvokaali [ɛ].
Jean Desmarets de Saint-Sorlin

Jean Desmarets de Saint-Sorlin.
Jean Desmarets de Saint-Sorlin (1595 Pariisi – 28. lokakuuta 1676 Pariisi) oli ranskalainen runoilija, kirjailija ja näytelmäkirjailija. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta

Jean Desmarets, Saint-Sorlin herra, oli kuningas Ludvig XIII:n neuvonantaja ja armeijan erityistarkastaja sekä itäisen Välimeren laivaston pääsihteeri. Hän oli usein nähty vieras Hôtel de Ramboullet'n kirjallisessa salongissa, joka sijaitse aivan Louvren vieressä. Hän kirjoitti myös tunnettuun ranskalaiseen käsikirjoitukseen Guirlande de Julie arvostetun ja ihaillun runon "La Violette".
Nicolas Faret ja Claude Malleville tutustuttivat hänet Valentin Conrart'n kirjalliseen yhteisöön, jossa hän luki romaaninsa L'Ariane' vuonna 1632. Hän oli myös kardinaali Richelieun suojatti, ja näin ollen hänet valittiin jäseneksi vasta perustettuun Ranskan akatemiaan, jonka ensimmäinen kansleri hän oli.
Kardinaali Richelieu innosti Jean Desmarets de Saint-Sorlinin kirjoittamaan tragedioita, mutta hän suoritti tehtävän ilman suurempaa innostusta. Vuonna 1645 Desmarets de Saint-Sorlin koki voimakkaan uskonnollisen herätyksen ja hänen tuotantoonsa tuli voimakkaat kristilliset aiheet. Hän ehdotti kuninkaalle jopa armeijan kokoamista harhaoppisten lopullista tuhoamista varten.
Teokset

L'Ariane, romaani (1632)
Aspasie, tragedia (1636)
Les Amours du compas et de la règle et ceux du soleil et de l'ombre (1637)
Les Visionnaires, komedia, noin (1637)
Scipion l'Africain, traaginen komedia (1639)
Roxane, histoire tirée de celle des Romains et des Perses, traaginen komedia (1639)
Mirame, traaginen komedia (1641)
Europe, sankarikomedia (1643)
Erigone, proosatragedia
Les promenades de Richelieu ou les Vertus chrestiennes (1653)
Les quatre livres de l'Imitation de Jesus-Christ, traduits en vers (1654)
Clovis ou la France chrétienne , sankarirunoelma (1657)
Au roy, sur sa conqueste de la Franche-Comté (1668)
Marie-Magdeleine ou le Triomphe de la grâce (1669)
Esther, sankarirunoelma (1670)
La comparaison de la langue et de la poësie françoise, avec la grecque et la latine : et des poëtes grecs, latins & françois et les Amours de Protée et de Physis, dédiez aux beaux esprits de France  (1670)
La Défense du poème héroïque avec quelques remarques sur les œuvres satyriques du sieur D***, (1674)
Le Triomphe de Louis et de son siècle (1674)
La Défense de la poésie (1675)
Abraham, ou la Vie parfaite, runo (1680).
Kirjallisuutta

René Pocard du Cosquer de Kerviler, Jean Desmaretz sieur de Saint-Sorlin : l'un des quarante fondateurs de l'Académie française ; étude sur sa vie et sur ses écrits, Pariisi, Dumoulin, 1879
Rachel Laverdure, Desmarets de Saint-Sorlin : une poétique dans l'antichambre des modernes, Montréal, Université de Montréal, 1994
Société d’études du XVIIe, Desmarets de Saint-Sorlin, [S.l.s.n.], 1996 ISBN 271819538X
Ludivine Goupillaud, De l'or de Virgile aux ors de Versailles, Genève, Droz, 2005.
Aiheesta muualla

Desmarets'n näytelmät ja niiden esitykset César-sivustossa
Ranskan akatemian elämäkertatiedot (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:  –  | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 4 1634–1676 | Seuraaja: Jean-Jacques de Mesmes |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2  3 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Dersu Uzala

Metsästäjä Dersu Uzala
Dersu Uzala (ven. Дерсу́ Узала́) on venäläisen tutkimusmatkailijan Vladimir Arsenjevin vuonna 1923 julkaisema kirja, joka kertoo hänen matkoistaan Ussurin alueella Venäjällä. Kirjan päähenkilö on nanaimetsästäjä Dersu Uzala (1850–1908). Hän oli todellinen henkilö, joka ilmoitti ainakin Akira Kurosawan vuoden 1975 elokuvan perusteella kansallisuudekseen goldi. Uzala toimi Arsenjevin ryhmän oppaana vuosina 1902–1907.
Myös kirjasta vuonna 1961 ja 1975 tehtyjen kahden elokuvan nimi on Dersu Uzala.
Klet Vavrovan vuonna 1981 löytämä 4142 Dersu-Uzala on asteroidi, joka on nimetty Dersu Uzalan mukaan.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Arsenjev, Vladimir 1946: Lumen ja palmujen ihmemaassa: Dersu Uzala, metsästäjä ja erakko. Suomentanut E. K. O. Wuorela. Tammi, Helsinki. ISBN 951-643-433-9 (3. p. 1993.)
Kirjallisuutta > Venäjäksi

Дерсу Узала. Сквозь тайгу Издательство: Терра - Книжный клуб (1997) Н. Е. Кабанова (ed.) EAN 9785300010973
Kirjallisuutta > Englanniksi

V. Shneerson (ca. 1950) Foreign Languages Publishing House, Moscow, USSR
G. Braziller (1965) ASIN B0007DZICU
Raduga (1990) ISBN 5-05-002822-1
Malcolm Burr (1996) ISBN 0-929701-49-6
Elokuvia

1961: Dersu Uzala (Дерсу Узала), Neuvostoliitto, ohjaaja Agasi Babajan
1975: Dersu Uzala (Дерсу Узала), Neuvostoliitto ja Japani, ohjaaja Akira Kurosawa.
Aiheesta muualla

Dersu Uzala 100th anniversary of death (englanniksi)
Dersu Uzala (Arkistoitu – Internet Archive) at the Arts & Faith Top100 Spiritually Significant Films (Arkistoitu – Internet Archive) list (englanniksi)
Kurosawa's film soon to be re-released by RUSCICO. Offers Russian, English, French, German, Dutch, Spanish, Italian, Portugese, Japanese, Herbew, Swedish, Chinese, and Arabic subtitles and various features  (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki
Nigella Lawson

Nigella Lawson.
Nigella Lucy Lawson (s. 6. tammikuuta 1960) on englantilainen journalisti ja ruokaohjelmistaan ja kirjoistaan tunnettu julkkiskokki.
Nigella Lawson syntyi juutalaistaustaiseen perheeseen Etelä-Lontoon Wandsworthissa . Hänen isänsä on konservatiivipuolueen poliitikko ja entinen valtionvarainministeri Nigel Lawson. Hän valmistui Oxfordin yliopiston Lady Margaret Hallista vuonna 1979. Hän kirjoitti ravintolapalstaa The Spectatoriin ja oli vuodesta 1986 The Sunday Timesin varakirjallisuustoimittajana. Hänellä on ollut lukuisia kokkausohjelmia Britanniassa BBC:llä ja Channel 4 -kanavalla, mm. Nigella Bites (2001) ja Forever Summer with Nigella (2002), joihin kuului myös reseptikirja. Hänen ohjelmiaan on esitetty Suomessa usealla tv-kanavalla.
Lawson meni naimisiin journalisti John Diamondin kanssa 1992 ja jäi leskeksi 2001. Myöhemmin hän oli naimisissa Saatchi & Saatchi -mainostoimiston omistajan ja taidemesenaatti Charles Saatchin kanssa 2003-2013.
Kirjat

How to Eat. Pleasures and Principles of Good Food. London: Chatto and Windus, 1999.
How to Be a Domestic Goddess. Baking and the Art of Comfort Cooking. London: Chatto and Windus, 2000. ISBN 0-7011-6888-9.
Nigella Bites. London: Chatto and Windus, 2001. ISBN 0-7011-7287-8.
Forever Summer with Nigella. London: Chatto and Windus, 2002. ISBN 0-7011-7381-5.
Feast. Food to Celebrate Life. London: Chatto and Windus, 2004. ISBN 0-7011-7521-4.
Aiheesta muualla

Nigella Lawsonin kotisivu. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  DDB  Yle 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Hersch Lauterpacht

Hersch Lauterpacht (6. elokuuta 1897 Żółkiew, Galitsia, Itävalta-Unkari (nyk. Ukrainaa) – 8. toukokuuta 1960) oli brittiläinen oikeustieteilijä. Hän oli syntyjään juutalainen. Hän opiskeli Lembergin yliopistossa ja sen jälkeen Wienin yliopistossa Hans Kelsenin oppilaana. Hän tutustui siellä tulevaan vaimoonsa Rachel Steinbergiin, joka opiskeli siellä pianonsoittoa. He avioituivat 1923 ja asettuivat Englantiin, missä Lauterpacht opetti vuodesta 1923 London School of Economicsissa. Heidän poikansa Elihu syntyi 1928. Hänen väitöskirjansa Private Law Sources and Analogies of International Law valmistui 1927. Hän sai 1935 asianajajan oikeudet. Hänet valittiin 1937 Cambridgen yliopistoon mentorinsa ja yhteistyökumppaninsa Arnold McNairin seuraajaksi. Hänet valittiin 1954 McNairin seuraajaksi kansainväliseen tuomioistuimeen.
Lauterpacht kuoli 62-vuotiaana 1960. Hänen poikansa Elihu Lauterpacht on kirjoittanut hänestä 2010 ilmestyneen elämäkerran The Life of Hersch Lauterpacht.
Julkaisut (valikoima)

Private Law Sources and Analogies of International Law 1927
An International Bill of the Rights of Man 1945
Recognition in International Law 1947
International Law and Human Rights 1950.
Kirjallisuutta

Philippe Sands: Paluu Lembergiin: kansanmurha- ja rikos ihmisyyttä vastaan -käsitteiden juurilla (East West Street: On the Origins of Genocide and Crimes Against Humanity), suom. Titia Schuurman. Helsinki: Teos 2023 ISBN 978-952-363-390-2 (sisältää Lauterpachtin elämäkerran)
Aiheesta muualla

Hersch Lauterpacht: Hero of human rights Youtube (englanniksi)
Stories of Ukrainian Jews. Hersch Lauterpacht Youtube (englanniksi)
Sir Hersch Lauterpacht English Heritage (englanniksi)
Day of the Righteous 2023 in the twentieth anniversary of the Garden of Milan Gariwo.net (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef
Lahti

| Lahti Lahtis |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 

Sijainti:  60°58′50″N, 025°39′20″E
Maakunta:  Päijät-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Lahden seutukunta
Kuntanumero:  398
Hallinnollinen keskus:  Lahden keskustaajama
Perustettu:  1878
– kaupungiksi:  1905
Kuntaliitokset:  osakuntaliitoksia Hollolasta, Nastolasta ja Orimattilasta Nastola (2016)
Kokonaispinta-ala:  517,63 km² 217:nneksi suurin 2022 
– maa:  459,49 km²
– sisävesi:  58,14 km²
Väkiluku:  121 383 9:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  264,2 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  14,3 %
– 15–64-v.:  60,8 %
– yli 64-v.:  24,9 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  90,2 %
– ruotsinkielisiä:  0,4 %
– muut:  9,3 %
Kunnallisvero:  8,1 % 252:nneksi suurin 2025 
Kaupunginjohtaja:  Niko Kyynäräinen (1/2024–)
Kaupunginvaltuusto:  59 paikkaa
  2021–2025   • SDP   • Kok.   • PS   • Muut   • Vihr.   • Kesk.   • KD   • Vas.:   16 16 7 7 4 3 3 3
Kaupungin verkkosivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lahti (ruots. Lahtis) on Suomen kaupunki ja Päijät-Hämeen maakuntakeskus, joka sijaitsee Vesijärven etelärannalla Päijät-Hämeen maakunnassa. Lahden kaupungissa asuu noin 121 000 ja laajemmin Lahden seudulla asuu noin 205 000 henkilöä. Lahti on Suomen 9:nneksi suurin kunta ja lähikuntineen kuudenneksi suurin kaupunkialue.
Kaupungin pinta-ala on 517,63 km², josta 459,49 km² maata ja loput 58,14 km² sisävesiä. Lahti on nuorin Suomen niin sanotuista vanhoista kaupungeista.
Lahden kaupunki ja Nastolan kunta yhdistyivät 1. tammikuuta 2016 uudeksi Lahden kaupungiksi. Lahden naapurikuntia ovat Asikkala, Heinola, Hollola, Iitti ja Orimattila.
Riihimäki–Pietari-rautatien rakentaminen paransi Lahden logistista asemaa ratkaisevalla tavalla. 1920-luvulta lähtien Lahti tunnettiin erityisesti Lahden radioasemasta ja Salpausselän kisoista. Sotien seurauksena Lahteen muutti evakkoja, useita yrityksiä ja oppilaitoksia luovutetusta Karjalasta.lähde?
Yleistä

Lahti sijaitsee Kymijoen vesistöön kuuluvan Vesijärven etelärannalla. Ensimmäinen Salpausselkä kulkee kaupungin kautta. Porvoonjoen alkulähteet ovat Salpausselän etelärinteillä, ja joen yläjuoksu kulkee kaupungin eteläosien kautta. Kaupungille on tunnusomaista Salpausselän mäkisyys sekä lukuisat järvet. Vesijärveltä on yhteys Vääksyn kanavan kautta Päijänteelle, josta vesireitit kanavineen johtavat Keiteleelle ja Kymijoelle saakka.
Lahdessa puhutaan hämäläismurteita.