stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kategorinen imperatiivi

Kategorinen imperatiivi eli ehdoton käskylause on Immanuel Kantin kuuluisa velvollisuuseettinen moraalikäsitys. Kantin ajattelussa kategorinen imperatiivi on normi, joka pätee olosuhteista riippumatta. Kategorinen imperatiivi on Kantin mukaan ehdoton normi, joka sitoo kaikkia järkeviä olentoja.
Kategorisen imperatiivin mukaan teko on moraalisesti hyvä, jos maksiimin, jonka perusteella tekoon ryhdyttiin, voitaisiin toivoa olevan yleispätevä laki. Tästä seuraa loogisesti, että ketään ihmistä ei saa käyttää välineenä, ellei hän ole samalla päämäärä: sama moraalinen laki koskee minua kuin muitakin, eikä kukaan saa erioikeuksia (tai kaksinaismoraalia). Kategorisen imperatiivin mukaan ihmisen olisi siis toimittava oman itsensä täydellistämiseksi ja muiden hyvinvoinnin lisäämiseksi.
Kant muotoili kategorisen imperatiivin useilla tavoin:
Toimi aina siten, että toimintatavastasi voitaisiin tehdä yleinen moraalilaki.
Kohtele kaikkia ihmisiä, myös itseäsi, ikään kuin he olisivat päämääriä sinänsä, älä koskaan pelkkinä välineinä.
Toimi aina niin kuin tahtosi olisi eettisten periaatteittesi nojalla yleismaailmallinen lain säätäjä.
Toimi aina niin kuin olisit eettisine periaatteinesi päämäärien kuningaskunnan lakia säätävä jäsen.
Kant hahmotteli velvollisuusetiikkansa alun perin teoksessaan Moraalin metafysiikka. Hän muotoili myöhemmin moraalifilosofiansa uudelleen yksinkertaistettuna versiona Moraalin metafysiikan perustuksessa.
Kirjallisuutta

Kant, Immanuel: Moraalin metafysiikan perustus.  ((Grundlegung zur Metaphysik der Sitten, 1785.) Suomentanut Markus Nikkarla)  Turku:  Areopagus, 2014.  ISBN 978-952-99791-7-2
Moraaliteoriat
Kategorinen imperatiivi
Luonnonoikeusteoria
Klassinen utilitarismi
Preferenssiutilitarismi
Universaalipreskriptivismi
Kollektiivinen vapaus
Buddenbrookit

Buddenbrookit (saks. Buddenbrooks) on Thomas Mannin ensimmäinen romaani. Se julkaistiin vuonna 1901 Mannin ollessa vain 26-vuotias. Siitä tuli Saksassa välitön menestys ja myöhemmin klassikko.
Romaani kuvaa lyypekkiläisen vauraan kauppiassuvun rappeutumista neljässä sukupolvessa. Se on yleensä ymmärretty kuvaukseksi Saksan porvaristosta 1800-luvulta 1900-luvun alkuun. Romaani esittelee Mannille luonteenomaisen ironisen ja yksityiskohtaisen tyylin.
Mann aloitti Buddenbrookien kirjoittamisen lokakuussa 1897 ollessaan vain 22-vuotias. Se valmistui kolme vuotta myöhemmin heinäkuussa 1900 ja julkaistiin lokakuussa 1901. Mannin tavoitteena oli kirjoittaa yhteiskunnallinen romaani perhesaagan muotoon ja jatkaa Stendhalin Punainen ja musta -tyyppisten 1800-luvun realististen romaanien traditiota. Henkilökohtaisempana motiivina oli saavuttaa sellainen kirjailijan status, jonka hänen vanhempi veljensä Heinrich Mann oli saanut suhteellisen menestyneellä vuoden 1894 romaanillaan In einer Familie. Thomas Mannin molempien tavoitteiden voidaan katsoa täyttyneen Buddenbrookeissa. Romaani on yhä hänen suosituimpiaan ja monet pitävät sitä parhaana kuvauksena 1800-luvun saksalaisporvaristosta.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Mann, Thomas: Buddenbrookit: erään suvun rappeutumistarina.  ((Buddenbrooks: Verfall einer Familie, 1936.) Suomentanut Siiri Siegberg (ilm. 1925) - 3. painos)  Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07451-9
Mann, Thomas: Buddenbrookit: Erään suvun rappio.  ((Buddenbrooks: Verfall einer Familie, 1936.) Suomentanut Ilona Nykyri)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-32360-1
Anders Nohrborg

Anders Nohrborg
Anders Nohrborg (9. toukokuuta 1725 Norberg, Ruotsi – 30. marraskuuta 1767 Folkärna, Ruotsi) oli ruotsalainen pappi, Tukholman suomalaisen  seurakunnan apulainen  ja hovisaarnaaja. Nohrborg tunnetaan postillastaan, jota ovat lukeneet Suomessa etenkin rukoilevaiset ja heränneet.
Elämänvaiheet

Tiedot Nohrborgin elämänvaiheista ovat varsin niukat. Hän oli pappissukua sekä isän että äidin puolelta. Hän opiskeli Uppsalan yliopistossa. Hänet vihittiin papiksi ja hänet määrättiin apupapiksi Tukholman suomalaiseen seurakuntaan vuonna 1854. Tässä toimessa hän oli vuoteen 1865 asti, jolloin hänet nimitettiin ylimääräiseksi hovisaarnaajaksi. Nohrborg oli tuolloin jo sairastunut tuberkuloosiin.
Nohrborg ehti ennen kuolemaansa aloittaa postillan valmistelun. Testamentissaan hän antoi sukulaisilleen ohjeita sen loppuun saattamiseksi. Vuonna 1771 hänen veljensä Daniel Nohrborg julkaisi postillan Den Fallna Människans Salighets-Ordning, Föreställd Uti Betraktelser Öfver de Årliga Sön- och Högtids-Dagars Evangelier. Postillassa oli ylihovisaarnaaja Gabriel Rosénin esipuhe. Nohrborgin postillasta tuli menestys. Siitä on otettu Ruotsissa 21 painosta, niistä uusin 1966–1969. Postilla on käännetty suomeksi ja norjaksi.
Postilla

Postillan saarnat eivät ole kirkkovuoden mukaisessa järjestyksessä, vaan systemaattis-teologisessa järjestyksessä, joka perustuu niin sanottuun autuuden- tai armonjärjestykseen, lat. ordo salutis, johon postillan nimikin viittaa. Järjestys kuvaa kristityn hengellisen kehityksen vaiheita kutsusta ja heräämisestä uskoon. Postillassa on myös kirkkovuoden pyhien luettelo ja kunkin pyhän kohdalla viittaus siihen kuuluvaan saarnaan. Nohrborgin on katsottu saaneen vaikutteita mm. Christian Scriveriltä ja J. J. Rambachilta sekä pietisteiltä ja herrnhutilaisilta.
Osmo Tiililä luonnehtii Nohrborgin postillaa "kansanomaiseksi dogmatiikaksi, jolla on ollut sekä Ruotsissa että meillä suuri merkitys luterilaisen opinkäsityksen lujittajana". Pietistisistä saarnakirjoista Nohrborgin postilla eroaa teologisen painotuksensa takia. Esimerkiksi ensimmäisessä saarnassa käsitellään kaikki keskeiset kristologiaa koskevat harhaopit, myös uskonpuhdistuksen jälkeiset kiistat. Hän esittää saarnoissaan selkeitä ja perusteltuja teologisia kannanottoja. Teologisen painotuksen ohella Nohrborg myös puhuttelee lukijaa, esittää epäilijän ongelmia ja vastaa niihin.
Postillan yhdeksän jaksoa jakautuvat kahteen pääosaan. Ensimmäiset neljä jaksoa käsittelevät Kristusta sekä ihmisen tilaa heräämättömänä, heräämistä sekä uskon kasvamista ja uskon koetuksia. Toinen pääosa keskittyy uskovan elämään, iloihin, koettelemuksiin, kristilliseen käytökseen sekä suhtautumista kuolemaan ja viimeiseen tuomioon.
Nohrborgin postilla Suomessa

Yksittäisiä Nohrborgin postillan saarnoja julkaistiin suomeksi useaan otteeseen, ensimmäiset vuonna 1780. Koko postillan suomennos ilmestyi vuonna 1848. Sen käänsi Inarin seurakunnan kappalainen Joseph Wilhelm Durchman, tunnetun herännäispapin Frans Oskar Durchmanin veli. Postillaa käytettiinkin paljon heränneiden keskuudessa yleensä ja erityisesti Kainuussa. Myös rukoilevaiset ovat käyttäneet Nohrborgin postillaa.
Nohrborgin virsi

Nohrborg on kirjoittanut virren "Ho rätt på tig, o JEsu! tror", joka julkaistiin virsikirjaehdotuksessa 1767. Den svenska psalmboken 1986:ssa alkaa sanoin: "Den rätt på dig, o Jesus, tror" , numero 556. Suomenkielisenä se on Ruotsin kirkon virsikirjassa ja  alkaa sanoin "Ken sinuun, Jeesus, uskaltaa",  Pekka Kivekkään suomennoksena vuodelta 1995.
Tragedian synty

Tragedian synty (saks. Die Geburt der Tragödie) on Friedrich Nietzschen vuonna 1872 ilmestynyt esikoisteos. Siinä hän käsittelee antiikin kreikkalaisuuden olemusta. Tragedian syntyä kritisoitiin senaikaisessa tiedemaailmassa voimakkaasti, sillä sen tulkinta kreikkalaisesta filosofiasta oli verrattain radikaali. Myöhemmin sitä on kutsuttu mestariteokseksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jylhämö, Kimmo: Johdanto Nietzschen traagiseen ajatteluun (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 3/1994.
Julkunen, Pertti: Pertti Julkunen[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat 2.12.2007.
Taskinen, Satu: Ettei elämä unohtuisi. Kiiltomato.net 4.1.2008.
Waarala, Hannu: Tragedian synty[vanhentunut linkki]. Keskisuomalainen 29.3.2008.
Margrethe Munthe

| Margrethe Munthe |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1860 Elverum, Ruotsi-Norja
Kuollut: 20. tammikuuta 1931 (70 vuotta) Oslo, Norja
Kansalaisuus:   Norja
Ammatti:  opettaja
Vanhemmat:  piirilääkäri Christopher Pavels Munthe (1816–84) Christine Margrethe Pavels Aabel (1827–87)
Puoliso:  naimaton
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Tyylilajit:  lastenrunot, lastennäytelmät
Esikoisteos:  Kom skal vi synge (1905)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Margrethe Aabel Munthe (27. toukokuuta 1860 Elverum, Ruotsi-Norja – 20. tammikuuta 1931 Oslo, Norja) oli norjalainen opettaja ja kirjailija, joka on tunnettu erityisesti moralistisista lastenlauluteksteistään. Hänen runojaan pidetään ensimmäisinä norjaksi julkaistuina lastenlauluina.
Tausta

Munthe kasvoi lääkäriperheensä kotitilalla Elverumissa. Tilan nimi oli tuolloin Alfheim, mutta se tunnetaan nykyisin nimellä Munthegaarden. Hän oli järjestyksessä yhdeksäs kaikkiaan 14 sisaruksesta. Piirilääkäri-isä oli usein pitkillä matkoilla hoitamassa potilaitaan. Munthen suvussa oli useita Norjassa tunnettuja henkilöitä. Hänen setänsä oli upseeri, historioitsija ja kartografi Gerhard Munthe (1795–1876). Hänen veljiään olivat muun muassa eversti Hartvig Munthe (1845–1905), taiteilija Gerhard Munthe (1849–1929) ja kenraalimajuri Carl Oscar Munthe (1861–1952). Margrethe itse oli puolestaan Oslon yliopiston ylikirjastohoitaja Wilhelm Munthen (1883–1965) täti ja näyttelijä Hauk Aabelin (1869–1961) serkku.
Margrethe Munthe lähetettiin jo nuorena tyttönä kouluun Christianiaan, nykyiseen Osloon, jossa hän suoritti keskikoulututkinnon Nissens Pigeskole -yksityiskoulussa 1879. Kouluajan jälkeen hän oli vuoden synnyinkodissaan hoitamassa verran kolmea nuorempaa sisarustaan. Hän piti sittemmin yksityiskoulua Langesundissa, minkä jälkeen hän suoritti korkeamman asteen opettajatutkinnon Kristianiassa 1883.
Elämä ja ura

Työuransa pääosan Munthe toimi opettajana. Hän aloitti vuodesta 1888 vuoteen 1902 asti Vaterland skolessa. Erikoista asiassa oli, että Vaterland oli tuolloin Kristianian köyhimpiä ja hädänalaisimpia alueita. Willy Aagren mukaan Munthe valitsi tietoisesti sen työpaikakseen, vaikka hänellä olisi ollut valinnanvaraa työskennellä myös vauraammilla alueilla. Vuonna 1900 Munthe opiskeli lasten kuvaamataito-opetusta stipendiaattina Britanniassa. Työ lasten parissa oli pohjana Munthen kirjoitusharrastukselle. Hänen erikoisalaansa olivat laulut ja leikit, joita hän käytti hyväkseen myös opetuksessa. Munthe opetti runoutta, laulua ja myöhemmin myös piirustusta ja maalausta. Hän piti oppilaitaan suuressa arvossa, vaikka onkin jälkeenpäin laulutekstiensä pohjalta saanut ankaran maineen. Hänen kerrotaan runoilleen jokaisen oppilaansa syntymäpäiväksi kullekin oman onnittelulaulun.
Oslon kaupunginarkiston mukaan Munthe siirtyi vuonna 1902 kaupungin laitamille, Bøltelokkan kouluun, missä hän työskenteli 18 vuotta. Arkisto kertoo hänen siirtyneen Lilleborgin kouluun 1. elokuuta 1920, mutta todennäköisesti hän ei työskennellyt siellä lainkaan, vaan jäi sairausloman jälkeen eläkkeelle 60-vuotiaana. Oslon kaupunginarkiston mukaan Munthe on joutunut jakamaan joitakin kertoja myös ruumiillista kuritusta oppilaitaan kohtaan, muun muassa valehtelemisesta, varkauksista ja pinnaamisesta. Piiskaamisrangaistus annettiin yleensä toisen opettajan, tai joissakin tapauksissa isän tai äidin läsnä ollessa. Toisaalta arkistot kertovat hänen oppilaidensa saaneen useimmiten hyviä arvosanoja.
Luonteeltaan Munthea on kuvattu individualistiksi, joka ei liiemmälti ottanut osaa aikansa aatteelliseen tai järjestötoimintaan. Hän ei tiettävästi ollut mukana esimerkiksi vuosisadan alun naisasialiikkeessä, opettajien ammattiorganisaatioissa, eikä kirjallisuusseuroissa. Eläkkeellä Munthe vietti useita vuosia Italiassa.
Kirjallinen tuotanto > Lastenrunot

Margrethe Munthen runoja pidetään ensimmäisinä norjaksi julkaistuina lastenlauluina. Hänen teksteilleen on tunnusomaista, että ne sijoittuvat lasten päivittäiseen elämään: leikkeihin, kouluun, kotiin, sekä lasten kanssakäymiseen toistensa ja aikuisten kanssa. Runot sijoittuvat helposti samaistuttaviin tilanteisiin, ja ne on muotoiltu pieniksi kertomuksiksi tai tilannekuviksi. Munthen runoihin sisältyy useimmiten opetus, kuinka lasten tulisi käyttäytyä. Joitakin runoja on pidetty suoraan moralisoivina, kuten Bare se, men ikke røre, Nei, nei gutt ja Sladrehank skal selv ha bank. Eräissä runoissa lapsi on kertojana, ilmaisten runon opetuksen minä-muodossa. Kokoelmissa on myös silkkoja ilonilmauksia, kuten Hurra, det sner! sekä Akevise. Muutamat runot pohjautuvat myös kansalliseen tarinankerrontaperinteeseen.
Kaikki Munthen runot on kirjoitettu aikanaan tunnettuihin ja yksinkertaisiin melodioihin, joita on helppo laulaa. Hän etsi ja löysi taitavasti lauluihinsa sopivia aikansa melodioita. Esimerkiksi joululalun På låven sitter nissen melodiaksi on lainattu eräs saksalainen reinleder. Kansanomaiset melodiat toimivat osaltaan keventävänä vastapainona moralistisille teksteille, mitä on pidetty laulujen pitkäikäisyyden eräänä perustekijänä. Runot on kirjoitettu perinteisellä muotokielellä, kiinteällä ja säännönmukaisella runomitalla.
Kirjallinen tuotanto > Muu tuotanto

Munthe julkaisi myös joululauluiksi tarkoitettuja runoja, pari pienempää kokoelmaa lauluja ja laululeikkejä, sekä neljä lasten komedianäytelmää.
Kirjallinen tuotanto > Julkaisut

Kom, skal vi synge. Barnesanger for hjem og skole (Lastenlauluja kotiin ja kouluun), 1905
Kom, skal vi synge, 2. kokoelma, 1907
Saa leker vi litt. Laulu- ja voimisteluleikkejä, 1911
Aase fiskerpike. Satukomedia, lauluja norjalaisiin kansansävelmiin (kuvitus: A. Bloch), 1912
Nu synger vi om dyrene vore, 1916 (3. painos 1948)
Askepot ja Den nysgjerrige kone. Lastenkomedioita (kuvitus: P. Aabel), 1917
Kom, skal vi synge, 3. kokoelma, 1918
Prinsessen og det halve rike. Lastenkomedia, 1923
Kom skal vi synge, kokoelma (kuvitus: O. Engebrigtsen), 1946 (22. painos 2002)
Perintö > Vaikutus

Munthen lastenrunot saivat laajan suosion vastikään itsenäistyneen Norjan kuningaskunnan kansallismielisessä nosteessa, mitä hän Willy Aagren mukaan käytti myös tietoisesti hyväkseen. Hänen vaikutuksensa myöhempäänkin norjalaiseen lastenrunouteen oli suuri. Munthen myötä muodostui vahva traditio, jossa lastenrunoissa tuli olla moraalinen opetus, kiinteällä muotokielellä ilmaistuna. Munthen tapaa kirjoittaa lapsista näille luonteenomaisessa ympäristössä on pidetty aikanaan luovana ajatuksena. Hänen parhaat runonsa antavat elävän ilmaisun aidoille tunteille ja kokemuksille.
Munthen lauluja lauletaan yhä, vaikka niiden sanoma sinänsä ei olisikaan enää erityisen ajankohtainen. Tekstejä pidettiin moralistisina ja pikkuporvarillisina erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla, ja niitä poistettiin tuolloin useimmista lukukirjoista. Laulut elivät kuitenkin edelleen kansan suussa vanhemmilta lapsille sekä lukuisten suosittujen levytysten kautta. Munthen lauluista tuli ”sallittuja” uudelleen 1990-luvulla, jolloin niitä alettiin pitää enemmänkin hauskoina jäänteinä menneestä ja hieman merkillisestä maailmasta. Tekstien moralisoivasta ja osoittelevasta mentaliteetista huolimatta, helppo laulettavuus ja tietty ajaton elämänviisaus on kuitenkin kestänyt ajan hammasta.
Perintö > Levytyksiä

Munthen lauluja on levytetty lukuisia kertoja. Bergjentene-lauluyhtyeen tekemät kaksi EP-levyä, Kom skal vi synge (1963) saivat paljon radioaikaa vuosikausien ajan Norjassa. Sitäkin suositummiksi levytyksiksi nousivat Wenche Myhren vuosien myötä tekemä kolmen LP-levyn sarja, Sanger fra dengang mor var liten (1967, 1976 ja 1981), joista etenkin ensimmäisellä ja kolmannella levyllä oli pääasiassa Munthen lastenlauluja. Keskimmäisellä levyllä niitä oli tosin vain kaksi. Levyt tehtiin yhteistyössä kapellimestari Sigurd Jansenin johtaman suuren orkesterin kanssa, ja niistä tuli Myhren myydyimpiä levyjä. Toisaalta Myhreä myös kritisoitiin aikanaan voimakkaasti ”taantumuksellisten” ja konservatiivisten laulujen levyttämisestä.
Myös Åse Thoresen ja Ingebrigt Davik levyttivät kaksi Munthe-levyä, Kom skal vi synge (1972) ja Kjære kom og dans med meg (1974). Levyt muodostivat osaltaan pohjaa useammillekin nostalgisille televisio-ohjelmille. Munthen lauluista tehtyjä levytyksiä on mukana myös Kari Bremnesin, Geirr Lystrupin ja Line Ivarsonin esittäminä norjalaisella lastenlaulukokoelmalevyllä Våre beste barnesanger sekä Karin Krogin lastenlaululevyllä Det var engang. Karin Krog synger barnesanger. (1994). Viimeisimpiä levytyksiä on CD I barneværelset med Margrethe Munthe (1996) osana Mari Maurstadin ja Kari Stokken tekemää lastenlaululevykokoelmaa.
Perintö > Margrethe Munthes plass

Oslon kaupunki nimesi Thereses gaten ja Stensgatan yhtymäkohdassa sijaitsevan aukion Margrethe Munthes plassiksi 30. maaliskuuta 2005.
Kirjallisuus

Willy Aagre: Hurra for deg, Margrethe Munthe. Sanger, liv og samtid.  Kristiansand:  Høyskoleforlaget, 2010.  ISBN 978-82-7634-862-0  Teoksen verkkoversio. (norjaksi)[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Margrethe Munthe Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Margrethe Munthe on Wikiaineistossa  – Munthen teoksia norjaksi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana 
Kom, skal vi synge 2. laulukokoelman 5. painoksen kansikuva vuodelta 1909 (Lisbeth Bergh)
Margrethe Munthes plass Oslossa
Terentius Varro

Marcus Terentius Varro tai Varro Reatinus (116–27 eaa.) oli roomalainen kirjailija. Häntä pidetään Rooman tuotteliaimpana oppineena kirjailijana. Hänen tiedetään kirjoittaneen 74 teosta, joista 55:n nimet tunnetaan. Kaikkiaan teoksia lienee ollut 600 ”kirjaa” eli papyrusrullaa. Hän kirjoitti teoksia muun muassa maanviljelyksestä ja latinan kielestä. Hänen kirjoittamansa 21 komediaa ovat säilyneet miltei kokonaisina. Muut hänen kirjoittamansa teokset ovat kadonneet.
Varro oli kotoisin sabiinilaisalueelta. Hänen opettajiaan olivat Aelius Stilo ja Antiokhos Askalonilainen. Vuonna 68 hän toimi preettorina ja osallistui Pompeiuksen sotaan merirosvoja vastaan. Sen perusteella hän kirjoitti teoksen merenkulusta ja meteorologiasta. Yksi Varron huomattavista teoksista oli Disciplinae, jossa hän määritteli roomalaisen tieteen seitsemän aluetta: (humanistiset) grammatiikan, retoriikan ja dialektiikan sekä (matemaattiset) geometrian, aritmetiikan, astronomian ja musiikin.
Varro historioitsijana

Varrolta on peräisin käsitys, että Rooma olisi perustettu vuonna 753 eaa. Tähän hän pääsi laskemalla yhteen epävarmojen lähteiden tiedot Rooman kuninkaiden lukumäärästä ja hallitusaikojen pituudesta. Varro esitti laskelmansa teoksissa De vita populi Romani ja De gente populi Romani. Rooman todellista perustamisvuotta ei voi esittää, koska kyse on vähittäisestä kehittymisestä.
Varro kielitieteilijänä

Varroa pidetään ensimmäisenä merkittävänä tai ainakin ensimmäisenä jälkipolville tunnettuna roomalaisena kielitieteilijänä (tai ajan sanastoa käyttäen grammaatikkona). Hänen laajan, 25-osaisen teoksensa De lingua Latina osista on nykypäiviin säilynyt vain kuusi, mikä vaikeuttaa hänen kokonaisarviointiaan, mutta kielentutkijana häntä pidetään yleisesti innovatiivisena, koska toisin kuin muut roomalaiset kielitieteilijät, hän käsitteli kreikkalaisia edeltäjiään vertaisinaan ja uudisti rohkeasti aikansa kieliopin kuvausta.
Paitsi innovatiivisesta morfologian kuvauksestaan, Varro tunnetaan siitä, että hän ensimmäisenä (ja ainoana jälkipolville säilyneenä) käsitteli antiikin kielitiedettä leimannutta eroavuutta aristoteelisen Aleksandrian koulukunnan analogistien ja stoalaisen Pergamonin koulukunnan anomalistien välillä.  Koska hän toisaalta on ainoa jälkipolville säilynyt suora lähde analogia–anomalia-keskustelusta, koko keskustelun olemassaoloa on myös joskus epäilty. Esa Itkonen on kuitenkin todennut tähän, että ellei keskustelua olisi ollut olemassa, Varro ei olisi kasvojaan menettämättä voinut käsitellä sitä teoksessaan perinpohjaisesti, koska se oli kuitenkin aikanaan laajalti tunnettu ja luettu.
Kielitieteen alueen Varro jakaa varhaisempaa perinnettä toistaen kolmia etymologiaan, muoto-oppiin eli morfologiaan ja lauseoppiin eli syntaksiin. Nykypäiviin on säilynyt riittävästi aineistoa arvioida näistä vain kahta ensimmäistä.
Varro kielitieteilijänä > Etymologia

Etymologiassaan Varro noudatti Platonin tunnetuksi tekemää tapaa epäjärjestelmällisesti arvailla sanojen alkuperää ja tehdä siitä nykysilmin perusteettomia oletuksia. Etymologiassa oli hänen mukaansa kyse siitä, miten sanoja menneisyydessä on luotu tai nykyisyydessä luodaan, toisin sanoen sanojen määräämisestä (latinaksi impositiō) asioiden ylle.
Osan sanoista Varrokin oletti alkuperäisiksi (primitiiveiksi), esimerkiksi homo ’ihminen’. Näiden muodostamista hän ei katsonut voitavan selittää. Suuressa osassa sanastoa hän kuitenkin katsoi, että declinātiōn (lähinnä ’taivutus’) prosessilla primitiiveistä saattoi luoda uusia sanoja. Sanojen hän katsoi ajan myötä voivan muuttua niin muodoltaan (”kirjaimiltaan”) kuin merkitykseltäänkin, kuten nykyään todeksi tiedetään. Myös osassa näiden muutosten kuvauksia Varron katsotaan osuneen oikeaan (esim. duellum > bellum ’sota’ tai hostis ’muukalainen’ > ’vihollinen’).
Jos latinan sanalle löytyi kreikkalainen vastine, Varro yleensä muitta mutkitta oletti sen lainatuksi kreikasta. Hän ei myöskään tee nykyaikaiselle kielitieteelle keskeistä eroa synkronisen (kielen tietynhetkistä tilaa koskevan) ja diakronisen (kielen historiallista muutosta koskevan) näkökulman välille, joten sanojen taivutus ja uusien sanojen produktiivinen johtaminen ovat hänelle samanlaisia ”muunnoksia” sanaan kuin uusien sanojen synty oletettujen typistymien perusteella (esim. cor ūrere ’sydämen polte’ > cūra ’huolenpito’; nykykäsityksen mukaan tällaiset selitykset ovat perusteettomia).
Varro kielitieteilijänä > Morfologia

Yleisesti ottaen Varron synkronista deskriptiivistä morfologian kuvausta pidetään huomattavasti tarkkanäköisempänä kuin hänen kreikkalaisia esikuvia noudattanutta etymologiointiaan. Siinä hän osoitti innovatiivisuutta, jota hänen omana aikanaan ei täysin osattu arvostaa. 
Nähtävästi ensimmäisenä kielitieteilijänä Varro kuvasi nominien sijaparadigmoja yhä käytetyssä taulukkomuodossa, jota hän vielä havainnollisti aritmeettisen analogian avulla:
|  | nominatiivi | datiivi | genetiivi | … |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| maskuliini | albus | albo | albi | … |
| feminiini | alba | albæ | albæ | … |
| neutri | album | albo | albi | … |
Sananmuodot suhtautuvat toisiinsa kuten luvut:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 1 | 2 | 4 |
| 10 | 20 | 40 |
| 100 | 200 | 400 |
Eli esimerkiksi albus : alba kuten 1 : 10 ja albus : albo kuten 1 : 2.
Toisin kuin myöhemmätkään roomalaiset kielitieteilijät kuten keskiajalle asti vaikuttanut Priscianus, Varro erotti morfologiassa toisistaan sanan taivutuksen (dēclinātiō nātūrālis, ”luonnollinen taivutus”) ja johtamisen (dēclinātiō voluntāria, ”omaehtoinen taivutus”). Lisäksi hän totesi taivutuksen (ja johtamisen: dēclinātiō) olevan luonnostaan analogian eli sääntöjen valtakuntaa, koska sitä hallitsee vahva säännönmukaisuus, jonka avulla mistä tahansa sanasta voi tuottaa minkä tahansa muodon tietämällä vain sen perusmuodon ja paradigman. Sen sijaan uusien sanojen synnyn eli nimenannon (impositiō) voi katsoa olevan anomalian eli arbitraarisuuden tai satunnaisuuden valtakuntaa.
Myös sanaluokkajaossa Varro osoitti oivaltavuutta kreikkalaisten lähteiden hyödyntämisessä. Näiden tapaan hän tunnisti sanojen keskeiseksi jaoksi sen, miten sana taipuu, mutta tästä hän jatkoi nelijakoon: vain sijassa taipuvat sanat (nominit), vain aikamuodossa taipuvat sanat (verbi), kummassakin taipuvat sanat (partisiipit) ja ei kummassakaan taipuvat sanat (adverbi).
Teokset > Säilyneet

De lingua latina libri XXV (Latinan kielestä, 25 kirjaa)
Rerum rusticarum libri III (Maanviljelyksestä, kolme kirjaa)
Teokset > Kadonneita

Saturarum Menippearum libri CL (Menippolaisia satiireja, 150 kirjaa)
Antiquitatum rerum humanarum et divinarum libri XLI
Logistoricon libri LXXVI
Hebdomades vel de imaginibus
Disciplinarum libri IX