stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isuzu
Suomessa

Ennen Isuzua japanilaisista autoista Suomeen olivat ehtineet Datsun vuonna 1962 ja Toyota vuonna 1964. Helkama-konsernin tytäryhtiö Suomen Koneliike Oy toi 50 kappaleen esittelyerän Isuzu Bellett -autoja maahan loppuvuonna 1964, ja varsinainen maahantuonti käynnistyi seuraavana vuonna. Muita Suomen Koneliikkeen edustamia merkkejä olivat brittiläinen Jaguar, länsisaksalainen Glas, tšekkiläinen Škoda ja italialainen Alfa Romeo. Vuoden 1965 aikana Isuzu Bellett -autoja rekisteröitiin runsaat 1 200 kappaletta, ja vuosittainen lukumäärä pysyi nelinumeroisena vuoteen 1967, mutta vuonna 1968 uusia Isuzuja merkittiin rekisteriin enää noin 500. Vuonna 1968 esitelty Bellettiä suurempi Isuzu Florian ei saavuttanut enää mainittavaa suosiota. Vuoden 1969 lopussa Isuzu-henkilöautoja oli rekisterissä hieman yli 5 500 kappaletta, ja merkki oli tilastossa 23. sijalla.
1960-luvun puolivälissä Suomessa elettiin vahvaa ralli-innostusta, ja autouutuuden myyntiä vauhditettiin osallistumalla Jyväskylän suurajoihin heti vuonna 1965. 1960-luvun loppupuolella Isuzulla kilpailivat ralleissa muiden muassa Pentti Airikkala ja Pertti Kärhä.
Vuonna 1965 Isuzu Bellet maksoi Suomessa 8 600 markkaa, ja samassa koko- ja hintaluokassa olivat esimerkiksi Datsun Bluebird (8 290 mk), Ford Cortina (8 200 mk), Simca 1300 (9 100 mk) ja Volkswagen 1500 (9 500 mk). Henkilöautojen ohella Suomeen tuotiin Isuzun pakettiautoja ja kevyitä kuorma-autoja.
Isuzu-henkilöautojen tuonti Suomeen päättyi vuonna 1972, jolloin valmistaja aloitti yhteistyön General Motors -konsernin kanssa. Vuoden 1979 lopussa Suomessa oli rekisterissä vielä hieman yli 3 000 Isuzu Bellett- ja Florian-autoa. 1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla Isuzun valmistamia tavara-autoja myytiin Suomessa Bedford-merkkisinä.
Tärkeimpiä automalleja

117 Coupe
1963–1973 - Bellett sedan (PR20) ja kaksiovinen GT (PR90 & PR91)
1974–2000 - Gemini/I-Mark/Stylus sedan
1983–1992 - Piazza/Impulse hatchback
1983–2002 - Aska sedan
1983–2002 - Trooper
1984–1989 - Isuzu Family Van/Cargo Van
1987–1995 - Isuzu Pick Up TF mallit valmistettiin Japanissa 1987–1991 ja Yhdysvalloissa 1991–1995
1996–2000 - Isuzu Hombre pickup
1999–2001 - VehiCROSS halo SUV
1991–2004 - Rodeo pieni SUV
2001–2004 - Axiom pieni SUV
2002–2006 - Ascender iso SUV
2002- - D-Max pickup
2006– - i-280/i-350 pickup
Panther, pikkubussi, jota myytiin myös Intiassa Chevrolet Taverana
Aiheesta muualla

Kotisivu (japaniksi)
| n k  Nikkei 225:n yhtiöt |
| --- | --- |
 Advantest  Aeon  Ajinomoto  Alps Electric Co.  Amada  All Nippon Airways  Aozora Bank  Asahi Glass  Asahi Group  Asahi Kasei  Astellas Pharma  Bridgestone  Canon  Casio Computer  Chiba Bank  Chubu Electric Power  Chugai Pharmaceutical  Citizen  Comsys  Concordia Financial Group  Credit Saison  CyberAgent  Dai Nippon Printing  Dai-Ichi Mutual Life Ins.  Daiichi Sankyo  Daikin Industries  Dainippon Sumitomo Pharma  Daiwa House Industry  Daiwa Securities Group  Danippon Screen Manufacturing  DeNA  Denki Kagaku Kogyo  Denso  Dentsu  DIC  Dowa  East Japan Railway  Ebara  Eisai  Fanuc  Fast Retailing  Fuji Electric  Fuji Heavy Industries  Fujifilm  Fujikura  Fujitsu  Fukuoka Financial Group  Furukawa Electric  GS Yuasa  Haseko  Hino Motors  Hitachi Construction Machinery  Hitachi  Hitachi Zosen  Honda Motor  Hoya  Idemitsu Kosan  IHI  Inpex  Isetan Mitsukoshi  Isuzu Motors  Itochu  Japan Airlines  Japan Exchange Group  Japan Post  Japan Steel Works  Japan Tobacco  JFE Holdings  JGC  JR Nishi-Nihon  JR Tōkai  JTEKT  JX  Kajima  Kansai Electric Power  Kao  Kawasaki Heavy Industries  Kawasaki Kisen  KDDI  Keisei Electric Railway  Keyence  Kikkoman  Kirin  Kobe Steel  Komatsu  Konami  Konica Minolta  Kubota  Kuraray  Kyocera  Kyowa Hakko Kirin  M3  Marubeni  Marui Group  Mazda Motor  Meiji  Mercari  Minebea  Mitsubishi  Mitsubishi Chemical  Mitsubishi Electric  Mitsubishi Estate  Mitsubishi Heavy Industries  Mitsubishi Logistics  Mitsubishi Materials  Mitsubishi Motors  Mitsubishi UFJ Financial Group  Mitsui & Co.  Mitsui Chemicals  Mitsui Fudosan  Mitsui Mining & Smelting  Mitsui O.S.K. Lines  Mizuho Financial Group  MS&AD Insurance Group  Murata MFG  Namco Bandai  NEC  Nexon  NGK Insulators  NH Foods  Nichirei  Nidec  Nikon  Nintendo  Nippon Electric Glass  Nippon Paper Industries  Nippon Steel & Sumitomo Metal  Nippon Suisan Kaisha  Nippon Telegraph and Telephone  Nippon Yusen  Nissan Chemical Industries  Nissan Motor  Nisshin Seifun Group  Nitto Denko  NKSJ  Nomura  NSK  NTN  NTT Data  Obayashi  Oji  Olympus  Omron  Oriental Land  Orix  Osaka Gas  Otsuka  Pacific Metals  Panasonic  Rakuten  Recruit  Renesas Electronics  Resona  Ricoh  Sapporo  Secom  Seiko Epson  Sekisui House  Seven + I  Sharp  Shimizu  Shin-Etsu Chemical  Shionogi & Co.  Shiseido  Shizuoka Financial Group  Showa Denko  SMC  SoftBank  SoftBank Group   Sojitz  Sony  Sumco  Sumitomo  Sumitomo Chemical  Sumitomo Electric Industries  Sumitomo Heavy Industries  Sumitomo Metal Mining  Sumitomo Mitsui Financial Group  Sumitomo Mitsui Trust  Sumitomo Osaka Cement  Sumitomo Realty & Development  Suzuki Motor  T&D  Taiheiyo Cement  Taisei  Taiyo Yuden  Takara  Takashimaya  Takeda Pharmaceutical  TDK  Teijin  Terumo  Toho  Tokai Carbon  Tokio Marine  Tokuyama  Tokyo Electric Power  Tokyo Electron  Tokyo Gas  Tokyo Tatemono  Tokyu  Tokyu Fudosan  Toppan Printing  Toray Industries  Tosoh  Toyota Motor  Toyota Tsusho  Trend Micro  UBE Industries  Yahoo Japan  Yamaha  Yamaha Motor  Yaskawa Electric  Yokogawa Electric  Yokohama Rubber 
Päivitetty: 10. tammikuuta 2024
Jaakko Loukkola

Jaakko Loukkola (8. heinäkuuta 1987 – 5. kesäkuuta 2023) oli suomalainen näyttelijä, muusikko ja ohjaaja.
Loukkola näytteli muun muassa Linnateatterissa, IdeaTeatteri Osuuskunnassa, Mustion linnan kesäteatterissa, Turun kaupunginteatterissa ja Hurja Tuotannon esityksissä. Hän erikoistui lasten kiertueteatteriin.
Näyttelijäntyön lisäksi Loukkola teki ohjauksia muun muassa Linnateatteriin, IdeaTeatteriin, Ypäjän Musiikkiteatteriin, Somerniemen musiikkiteatteriin, Raision teatteriin, Jo-Jo teatteriin, Kyläsepän teatteriin, Kakskerran työväennäyttämölle ja Teatteri Tuntemattomaan.
Jaakko Loukkola oli toinen jäsen viihdeduo J&J:ssä, jonka esikoislevy Köyhä laulaa striimasi kultaa Spotifyssa. lähde?
Jaakko Loukkola esitti Reppu-Heppua Pikku Kakkosen Seikkailukone-sarjassa.
Loukkola kuoli kesäkuussa 2023.
Aiheesta muualla

Rikama, Essi: Reppu-Heppu eli Jokioisilta lähtöisin oleva Jaakko Loukkola inhoaa lässytystä Hämeen Sanomat. 22.9.2022. Viitattu 6.6.2023.
Haastattelussa Jaakko Loukkola Teatterikärpäsen puraisuja. 30.7.2015. Viitattu 6.6.2023.
Hento, Johanna: Kulttuurialan työntekijän painajainen: ”En seuraa koronatilannetta uutisista, vaan peruuntuneista varauksista” OP Media. 9.11.2020. Viitattu 6.6.2023.
Kangasniemi, Sanna: Pikku Kakkosen Reppu-Heppu onnistuu siinä, missä ihan kaikki lastenohjelmien hahmot eivät: hän on riehakas mutta ei ärsyttävä Helsingin Sanomat. 3.2.2021. Helsinki:  Sanoma Media Finland Oy. Viitattu 6.6.2023.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva
Kimmo Aho

Kimmo Ville Aho (s. 11. kesäkuuta 1935 Helsinki) on suomalainen lääkäri.
Ahon vanhemmat olivat ylikamreeri Uuno Wilhelm Aho ja Helvi Siviä Niku-Paavola. Hän avioitui 1959 Maria-Theresia Wieserin kanssa. Aho tuli ylioppilaaksi Helsingin kaksoisyhteislyseosta 1953, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1960 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1961. Hän toimi Valtion seerumlaitoksen/Kansanterveyslaboratorion immunobiologisen laboratorion johtajana 1969–1982 ja Kansanterveyslaitoksen immunobiologisen osaston johtajana ja professorina 1982–2002. Hän tutki muun muassa reumatautien immunologiaa, genetiikkaa ja epidemiologiaa.
Mattijuhani Koponen

Sperm-yhtyeen Mattijuhani Koponen lukee omaa runoaan YK:n juhlapäivänä torstaina 24. lokakuuta 1968 Nylands Nationin juhlasalissa Helsingissä.
Mattijuhani Ilmari Koponen (s. 10. lokakuuta 1941 Lappeenranta) on suomalainen performanssitaiteilija, runoilija, muusikko, säveltäjä, taidemaalari, valokuvaaja ja eläkkeellä oleva toimittaja, joka asuu Helsingissä. Hänet tunnetaan erityisesti 1960-luvun lopun underground-ryhmä Spermin johtohahmona.
Ura

Koposen isä oli sähköasentaja ja äiti sairaala-apulainen. Perheessä oli neljä lasta. Koponen näytteli Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1950-luvulla lapsi- ja nuorisoavustajana. Varusmiespalvelunsa aikana hän toimi varusmieskuorossa aluksi laulajana ja sittemmin kapellimestarina. Koponen opiskeli varusmiespalvelun jälkeen Tampereen Draamastudiossa, näytteli Tampereen Ylioppilasteatterissa sekä Tampereen Työväen Teatterissa. Ansioistaan näyttelijänä Koponen kutsuttiin vierailevaksi näyttelijäksi Helsinkiin Ylioppilasteatteriin, jossa hän oli vuodet 1963–1964. Tämän jälkeen hän muutti Pariisiin, jossa tutustui suomalaiskirjailijoihin Pentti Holappaan ja Olli-Matti Ronimukseen, ja pestautui perheeseen au-pairiksi.
Vuonna 1965 Koponen palasi Suomeen. Tuolloin käynnistyi hänen avantgarde-kautensa ja syntyi The Sperm (solujen yhteisö, jonka tehtävänä oli luoda ja tuottaa inhimillistä elämää). Koposen tunnetuin performanssi Kain ja Abel oli 2. joulukuuta 1968 Helsingin Vanhalla Ylioppilastalolla, jossa hän pimeässä salissa suoritti flyygelin päällä yhdyntää imitoivan performanssin vastanäyttelijänsä kanssa. Koponen sanoi: ”Tarkoitus oli kyllä naida, tehdä ihan todellinen akti, mutta esityspäivän aamuna tälle partnerilleni tuli voimakkaat kuukautiset ja hän joutui teippaamaan itsensä; hän oli ihonvärisessä trikoossa. Ja kun sali oli täynnä ihmisiä, muakin siinä tilanteessa jännitti – ja olisi jännittänyt vaikka hän ei olisikaan ollut teipattu – niin ettei mulla ottanut eteen.” Tämä sekä runonlausunta alasti 24. lokakuuta samana vuonna toivat Koposelle ensikertalaisena kuuden kuukauden vankilatuomion. Vuonna 2007 valmistui Koposen performanssista ja sen seurauksista kertova dokumenttielokuva Mies ja tuomio (ohjaaja Timo Peltonen).
1960-luvulla Koponen toimitti myös International Organ -sanomalehteä. Underground-kauden jälkeen Koponen toimi runsaat parikymmentä vuotta toimittajana eri medioissa. Työskennellessään 1970-luvun alkuvuosina Joensuussa toimittajana Koponen perusti yhdessä nuorten joensuulaismuusikoiden kanssa Joensuun Popmuusikot ry:n, joka järjestää vuosittain tunnettua Ilosaarirock-festivaalia.
Koponen oli perustamassa MUU ry:tä 1987–1988, ja hänet valittiin sen kunniapuheenjohtajaksi 1992. Koponen on Suomen taiteilijaseuran, Lappeenrannan Kilta ry:n sekä Kiila ry:n jäsen.
Moskovan TV2 tallensi ja esitti 10. lokakuuta 1991 Koposen 50-vuotisjuhlaperformanssin Moskovan Nykytaiteen keskuksen ja MUU ry:n festivaaleilla Moskovan Nykytaiteen keskuksessa.
Koposella on ollut lisäksi näyttelyitä muun muassa Islannin kulttuuritalossa, Kööpenhaminassa, Tallinnassa ja Venäläis-suomalaisen taiteiden välisillä festivaaleilla Terijoella.
Koposella on kolme lasta ja viisi lapsenlasta.
Koposelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Tuotanto > Runokokoelmat

Valkeuden lapset, 1965
Beetlehemin tähti, 1972, Karisto
Ei polta maa, 1974, Karisto
Aurinko ja tuuli, 1980, Suomen Luonnonsuojeluliiton tilaama ympäristövuoden 1980 konsertin sanoitus
Jokainen hetki valmistautumista: Runoja kolmelta vuosikymmeneltä, 1988, Innovation Oy Oivallus (kokoelma edellisten kirjojen runoista)
Jäniksenä maailmassa, 1990, Kukkiva Omenapuu
Kuin pieniä astioita, 1991, Kukkiva Omenapuu
28 omenaa, 1991, Kukkiva Omenapuu
Eurooppa, Odysseia D-junassa, 1992, Kukkiva Omenapuu
Kun vaahterat hikoilevat, 1994
Ajan kuvia, 1997, Nastamuumio Oy
Kuutamoserenadi: Romanssirunoja, Mattijuhani Koponen ja Karolina Kiil, 1999, Nastamuumio Oy
Kopoelma: Pieni taidekirja, MJQ-tuotanto 2011
Tuotanto > Diskografia

The Sperm: Shh! (1970)
Samsa-Trio: Samsa-Trio (1972)
Mattijuhani Koponen & Upi Sorvali: Aurinko ja tuuli (Suomen Luonnonsuojeluliiton tilaaman vuoden 1980 konsertin laulujen sanoitus Upi Sorvalin säveltämänä, 1980)
Tiananmen 4.–6.6. 1989 (1994)
Tuotanto > Näytelmät

Hamlet, 1968, Helsinki
Sisyfos, 1968, Helsingin ylioppilasteatteri
Betlehemin tähti, 1968, Vanha YO-talo, Helsinki
Kuoleman puutarha, 1970, underground-ooppera, Helsingin juhlaviikkojen tilaustyö
Suomalainen elämänmuoto, 1970, Helsinki
Tuotanto > Videoelokuvat

Death of the Underground, 1988
Mon Paris 2013, mediataideteos
Tuotanto > Filmografia

Jeanne d'Arc 2009 — Näyttelijä (baarin asiakaskuntaa)
Mies ja tuomio 2007 — Esiintyjä
Laihan miehen balladi 1993 — Näyttelijä
JOE 1990 — Näyttelijä (Joe)
Suomalaisia ympyröitä 1981	— Teksti
Pilvilinna 1970 — Näyttelijä (paljaspeppuinen näyttelyn pystyttäjä)
Huumaava elämänlanka 1966–1968 — Esiintyjä
Kirjallisuutta

Varjola, Markku: ”Mies ja tuomio”, Mattijuhani Koposen ja Timo Peltosen haastattelu. Filmihullu 2/2008.
Aiheesta muualla

Phinnweb. (englanniksi)
Koposen elämänvaiheista. (Arkistoitu – Internet Archive)
Mies ja tuomio Elonet.
Koposen runoja PDF-muodossa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Koponen, Mattijuhani hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Afrikanvaris

| Afrikanvaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidaee
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  albus
Kaksiosainen nimi
 Corvus albus  (Statius Müller, 1776) 
Katso myös
   Afrikanvaris Wikispeciesissä   Afrikanvaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikanvaris, aikaisemmalta nimeltään mustavalkovaris (Corvus albus) on afrikkalainen varista (Corvus corone cornix) muistuttava varpuslintu. Lajin nimesi Philipp Ludwig Statius Müller 1776.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 45 senttiä, siipien kärkiväli 98–110 senttiä ja paino 400–570 grammaa. Hieman varista suurempi ja rotevampi. Nokka, pyrstö ja siivet pidemmät kuin variksen. Höyhenpuku muuten musta mutta rinta, kupeet ja kaularengas valkoiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä, koiras on hiukan kookkaampi. Nuori lintu on höyhenpuvultaan vanhan kaltainen. Tavallisin ääni on mustavarismainen raakkuna.
Esiintyminen

Paikkalintu lähes koko Saharan eteläpuolisessa Afrikassa sekä Madagaskarilla, Komoreilla ja Aldabran saariryhmässä Intian valtamerellä. Afrikanvariksen esiintymisalue on kooltaan 19 miljoonaa neliökilometriä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Jotkut tutkijat pitävät Itä-Afrikassa esiintyvää arokorpin alalajia Corvus ruficollis edithae afrikanvarisen alalajina.
Elinympäristö

Harvapuustoiset ja aukkoiset metsät, ihmisasutuksen seurana kylissä ja maaseudulla.
Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti järeässä erillään kasvavassa puussa tai puhelinpylvään poikkipienalla. Pesintä tapahtuu syys-marraskuussa. Munia on 4-5 ja naaras hautoo niitä 18-19 päivää. Poikasia hoitavat molemmat puolisot. Poikaset ovat lentokykyisiä 6-viikkoisina.
Ravinto

Kaikkiruokainen kuten varis. Syö maassa eläviä selkärangattomia, pikkunisäkkäitä, linnunpoikasia ja -munia, viljaa, raatoja, teurasjätteitä jne.
Corvus albus
Clamator glandarius + Corvus albus
Margareta Ahlstedt-Willandt

Margareta Ahlstedt-Willandt (27. elokuuta 1889 Helsinki – 29. toukokuuta 1967) oli suomalainen tekstiilitaiteilija ja taideteollisen kutomon perustaja.
Ahlstedt-Willandtin vanhemmat olivat taiteilijat Fredrik Ahlstedt ja Nina Lignell ja puoliso vuidesta 1929 Otto Wilhelm Willandt. Kuusi luokkaa yhteiskoulua käynyt Ahlstedt-Willandt valmistui Taideteollisesta keskuskoulusta 1912. Kudonnan opintoja hän harjoitti Wetterhoffin kotiteollisuusopistossa.
Ahlstedt-Willandt suunnitteli erityisesti kuvakudoksia ja mattoja. Hän sai useita palkintoja, kuten hopeamitalin taideteollisuusnäyttelyissä Barcelonassa 1929 ja Milanossa 1933, kultamitalin Pariisin maailmannäyttelyssä 1937. Ahlstedt-Willandtin perustama kutomo Helsingissä työllisti kymmenkunta henkilöä ja sen tuotteita myytiin paitsi Suomeen, myös ulkomaille. Viimeisen yksityisnäyttelynsä hän piti 1964.
Kirjallisuutta

Margareta Ahlstedt-Willandt, tekstiilitaiteilija 1888–1967. Taideteollisuusmuseo, 1988. Sarja:Taideteollisuusmuseon julkaisu, 0780-413X; no 24 ISBN 951-95902-1-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Isän vanha ja uusi

| Isän vanha ja uusi |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Matti Kassila
Käsikirjoittaja:  Serp
Perustuu:  Serpin näytelmään Isän vanha ja uusi, jonka kantaesitys oli Helsingin Kansanteatterissa 24.9.1953
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Toivo Kärki
Kuvaaja:  Osmo Harkimo
Leikkaaja:  Elmer Lahti
Lavastaja:  Aarre Koivisto
Pääosat:  Ansa Ikonen Tauno Palo Hillevi Lagerstam Eino Kaipainen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  24. kesäkuuta 1955
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  9 108 249 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pekka (Eino Kaipainen) ja Babs (Hillevi Lagerstam) rattoisassa rupattelutuokiossa.
Isän vanha ja uusi on Matti Kassilan ohjaama mustavalkoinen suomalainen komediaelokuva vuodelta 1955. Käsikirjoituksen on tehnyt Serp huvinäytelmänsä Isän vanha ja uusi pohjalta, jonka kantaesitys oli Helsingin Kansanteatterissa syksyllä 1953.
Tarina kertoo Mauri Pekanpäästä, joka väsyy uuteen, nuoreen vaimoonsa Babsiin ja haikailee vanhan Arminsa syliin. Hän ottaa käyttöön arveluttavatkin keinot periaatteella "sodassa ja rakkaudessa on kaikki sallittu", sillä uuden ja vanhan avioliiton välissä on taistelutanner, jota ei aivan helposti ylitetä.
Kassilalle myönnettiin Jussi-palkinto ohjauksesta ja Aarre Koivistolle lavastuksesta.
Tuotanto

Isän vanha ja uusi kuvattiin touko-kesäkuussa 1955. Ulkokuvat otettiin pitkälti Töölön maisemissa, muun muassa Topeliuksenkadulla ja Caloniuksenkadulla. Myös Seurasaaressa kuvattiin. Pienissä sivurooleissa nähdään muun muassa Ritva Valkama ja Pertti Palo.
Elokuvaa markkinoitiin aikanaan Ansa Ikosen ja Tauno Palon 20-vuotisjuhlaelokuvana - ensimmäisenä Ansa & Tauno -filminä pidetty Kaikki rakastavat oli valmistunut 1935. Elokuvan mainoskuvan aihe saatiin Kaikki rakastavat -elokuvasta. Kaksikymmentä vuotta vanhassa kuvassa on samankaltainen asetelma, ja se näkyy myös uudessa kuvassa elokuvalehden aukeamalla, jota Ansa ja Tauno selailevat. Kuvan otti valokuvaaja Päivi Kosonen eli "Miss Kodak".
Ohjaaja Kassilalla on pieni rooli autosta ulos astuvana miehenä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ansa Ikonen  | … |  Armi Pekanpää    |
|  Tauno Palo  | … |  arkkitehti Mauri Pekanpää   |
|  Hillevi Lagerstam  | … |  Elisabet Pekanpää, "Babs"    |
|  Eino Kaipainen  | … |  kansanedustaja, maanviljelysneuvos Pekka Juhankoski    |
|  Elina Pohjanpää  | … |  Kaarina Pekanpää, "Kaisa"    |
|  Veli Palonen  | … |  Matti Pekanpää, "Masa"    |
|  Marjatta Kallio  | … |  Pirkko    |
|  Atte Hovimaa  | … |  Blasco Cervantes Eduardo Alphonso da Gama, Chilen lähetystösihteeri    |
|  Alice Lyly  | … |  Tekla, kotihengetär   |
|  Akseli Vuorisola  | … |  tanssinopettaja Lorenzo    |
|  Vieno Kekkonen  | … |  Tuula    |
|  Pentti Irjala  | … |  Maurin kanssa keskusteleva herra juhlissa    |
|  Pirkko Karppi  | … |  1. piirtäjätyttö arkkitehtitoimistossa    |
|  Ritva Valkama  | … |  2. piirtäjätyttö arkkitehtitoimistossa    |
|  Annikki Linnoila  | … |  Lida    |
|  Helmi Lehosti  | … |  kauppaneuvoksetar Armin liikkeessä   |
|  Pertti Palo  | … |  poika kotihipoissa / poika parturissa   |
|  Jaakko Numminen  | … |  frakkipukuinen mies tansseissa   |
|  Maire Hyvönen  | … |  apulainen Armin liikkeessä   |
|  Kai Hietarinta  | … |  Jyrki Pekanpää, sulhanen   |
|  Leena Grönroos  | … |  Jyrki Pekanpään morsian   |
|  Leo Torkko  | … |  pappi   |
|  Hannes Veivo  | … |  morsiamen isä   |
|  Sirkka Breider  | … |  morsiamen äiti   |
|  Matti Kassila  | … |  autosta ulos astuva mies   |
|  Paavo Hukkinen  | … |  yhteiskoulun rehtori   |
|  Matti Tapio  | … |  Juhankosken kartanon tilanhoitaja   |
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kehui kuvaaja Harkimoa kameran ilmeikkyydestä ja kuvan eloisasta liikkeestä. Lisäksi hän kehui Kärjen musiikkia "soveliaan kevyeksi", mutta arvosteli Ikosta kasvojen ja koko olemuksen liiasta kovuudesta. Ilta-Sanomissa kriitikko ylisti Palon näyttelijäntyötä: "[Palo] näyttelee pienintäkin piirtoa myöten liioittelemattoman luonnollisesti ja hienosti."
Helsingin Sanomien televisiokriitikko Arto Pajukallio näkee elokuvassa tekoaikaan yllättävän moderneja kaupunkilaistuntoja. Toinen nykykriitikko kiittää elokuvan nokkeluutta ja näyttelijäntyötä.
Elokuva esitettiin televisiossa ensi kerran 16. helmikuuta 1964. Finnkino Oy on julkaissut sen myös DVD:nä.
Aiheesta muualla

Isän vanha ja uusi Elonet.
Israelin kadonneet heimot

Israelilaisten pakkosiirtoja kuvaava kartta
Israelin kadonneet heimot ovat Israelin kuningaskunnan tuhossa 720 eaa. hajalleen joutuneet kymmenen israelilaista heimoa. Sittemmin monen kansanryhmän eri puolilla maailmaa on esitetty polveutuvan näistä heimoista, ja aiheesta on 1600-luvulta lähtien julkaistu runsaasti kirjallisuutta. Tutkijat yleensä katsovat pakkosiirrettyjen israeliittien sulautuneen uusien asuinalueidensa kansoihin.
Karkotus Israelista

Israelin heimot olivat jakaneet asuinalueensa Israelin kuningaskuntaan pohjoisessa ja Juudan kuningaskuntaan etelässä. Assyria valloitti Israelin kuningaskunnan vuonna 720 eaa. ja kansoitti maan syyrialaisilla ja babylonialaisilla, sekä karkotti osan israelilaisista muihin maihin, kuten Assyrian Halahiin ja Haboriin, Gozaniin ja Mediaan. Juutalaisten rabbiinisessa kirjallisuudessa Israelin kadonneiden heimojen kerrotaan joutuneen karkotetuksi Sambation-joen toiselle puolen. Israelin kahdestatoista heimosta pääosin vain eteläiset Juudan ja Benjaminin sekä Leevin heimot säilyivät, mutta myös osa pohjoisiin heimoihin kuuluneista säästyi pakkosiirroilta. Israeliiteista polveutuvat samarialaiset, jotka muodostuivat erilliseksi kansanryhmäkseen juutalaisten ohelle, pitävät itseään pakkosiirrolta säästyneiden pohjoisten heimojen jälkeläisinä. Tutkijat yleensä katsovat pakkosiirrettyiksi joutuneiden israeliittien lopulta sulautuneen muihin kansoihin.
Väitettyjä jälkeläisiä

Israelin kadonneiden heimojen jälkeläisiksi on etenkin 1600-luvulta lähtien ehdotettu niin juutalaisia tapoja noudattavia kansanryhmiä kuin kristittyjä länsimaisia kansojakin. Yhteydeksi muinaisiin israelilaisiin on esitetty paitsi ryhmien yhteydestä kertovaa sanallista historiankertomusta, myös tapoja, ulkonäköä ja kielen sanaston yhtäläisyyksiä heprean kieleen.
Väitettyjä jälkeläisiä > Etiopian juutalaiset

Etiopian juutalaiset tunnustetaan osaksi juutalaista kansaa. Heillä on juuristaan erilaisia traditioita, joista erään mukaan he polveutuvat Danin heimosta. Heidän alkuperäänsä ei voida varmistaa.
Väitettyjä jälkeläisiä > Bene Menashe ja Bene Israel

Intialainen Bene Menashen ryhmä uskoo polveutuvansa manassen heimosta. Israelin sefardijuutalainen rabbi Shlomo Amar tunnusti heidät yhdeksi kadonneista heimoista vuonna 2005, ja heille myönnettiin paluumuutto-oikeus Israeliin juutalaisuuteen kääntymisprosessin jälkeen. Myös osa toisen Intiassa asuvan juutalaisryhmän Bene Israelin jäsenistä uskoo ryhmänsä polveutuvan Israelin kadonneista heimoista.
Väitettyjä jälkeläisiä > Lembat

Eteläisessä Afrikassa asuvat lembat uskovat polveutuvansa Juudeasta tulleista juutalaisista. Heidän tapansa mukaan lembanaiset eivät voi ottaa aviomiestä, joka ei ole lembasyntyinen, minkä vuoksi lembojen geneettiset isälinjat voivat mahdollisesti kertoa heidän juutalaisista juuristaan. Lembojen isälinjat ovat tutkimusten mukaan osittain Lähi-idästä ja joidenkin tutkimusten mukaan he kantavat juutalaisille ominaista kohengeeniä.