Jaakko Ilkka
Elämä > Päätyminen kapinajohtajaksi

Nuijasota sai alkunsa talonpoikien voimakkaasta tyytymättömyydestä kohtuuttomana pidettyä linnaleiriä kohtaan. Etelä-Pohjanmaalla oli linnaleirin vastaista talonpoikien liikehdintää jo kauan ennen kuin Ilkka liittyi siihen. Varakkaat talolliset Pentti Pouttu ja Martti Tuomaala olivat 1570-luvun lopulta alkaen johtaneet Ruotsissa käyneitä talonpoikien lähetystöjä, jotka anoivat linnaleirin lopettamista. Tilanteen kiristyttyä aselevon tultua voimaan vuonna 1593 Pouttu ja Pentti Piri olivat johtaneet pieniä paikallisia kapinayrityksiä, joilla yritettiin lopettaa linnaleirin periminen. Talonpojat panivat toivonsa käskynhaltija Klaus Flemingin vastustajaan Kaarle-herttuaan, joka vuodesta 1593 alkaen oli toistuvasti julistanut Pohjanmaan linnaleiristä vapaaksi Flemingin kieltäytyessä tunnustamasta määräystä.
On jäänyt arvoitukseksi, miksi Ilkka ryhtyi johtamaan kapinaliikehdintää, sillä varakkaana ratsutilallisena eli knaappina hän hyötyi itse linnaleiristä. Mahdollisina selityksinä on mainittu muun muassa maakauppaa käyneen Ilkan pyrkimys säilyttää hyvät suhteet asiakkaisiinsa eli tavallisiin talonpoikiin, Ilkan kunnianhimoinen pyrkimys päästä pohjalaisten johtajaksi, jotkin talonpoikien Ilkalle palkkiona tarjoamat tuntemattomat edut tai Ilkan halu liittoutua mahtavamman Peltoniemen suvun vihollisten kanssa, koska ei voinut muuten päihittää heitä. 1900-luvun historiantutkijoista muun muassa professori Pentti Renvall pyrki selittämään Ilkan johdonmukaiseksi omaneduntavoittelijaksi, mutta esimerkiksi professori Heikki Ylikankaan mukaan Ilkalla on täytynyt olla myös ”henkisempiä motiiveja”, sillä Ilkka otti valtavan riskin ja uhrasi suuria taloudellisia etuja valitessaan kapinallisten puolen. Ilkka ilmeisesti lopetti vapaaehtoisesti linnaleirimaksujen kantamisen viimeistään Täyssinän rauhan tultua voimaan keväällä 1595 tai jo aiemmin aselevon aikana, sillä sodan päätyttyä sitä oli vaikea enää pitää oikeutettuna.
Syksyllä 1595 Ilkan johtama joukko talonpoikia meni tapaamaan Hannu Fordellia, joka oli juuri palannut Kaarle-herttuan järjestämiltä Söderköpingin valtiopäiviltä. Ilkan kysyessä, voisivatko talonpojat ottaa itse takaisin sotilaiden heiltä linnaleirimaksuina perimän viljan, Fordell vastasi sen olevan Kaarlen tahto. Tämän seurauksena Ilkka käynnisti Etelä-Pohjanmaalla tammikuussa 1596 ensimmäisen kansannousun, jota ilmeisesti tukivat pääasiassa ruotsinkielisen rannikkoseudun talonpojat. Talonpojat karkottivat hetkeksi kaikki Flemingin armeijan ratsumiehet eli huovit maakunnasta, mutta Flemingin lähettämät lisäjoukot nujersivat kansannousun nopeasti. Ilkka otettiin kiinni ja vietiin vankina Turun linnaan.
Ilkka onnistui pakenemaan Turun linnasta ja palaamaan Etelä-Pohjanmaalle juuri sopivaan aikaan, kun uusi paljon suurempi kansannousu oli marraskuussa 1596 käynnistynyt. Ilkan kerrotaan kiivenneen linnan muurin yli vaatteistaan punomansa köyden avulla, mutta tämä ei selitä, miten hän alkuaan pääsi pois vankityrmänä toimineesta syvästä onkalosta. Joku mahdollisesti auttoi häntä pakenemaan. Auttajien on väitetty olleen hänen vaimonsa turkulaisia sukulaisia tai Pohjanmaalta tulleita Kaarle-herttuan tukijoita. Erään teorian mukaan hän olisi paennut linnan käymälästä ryömimällä ulosteiden poistoon käytetyn aukon kautta ulos, mutta reikää on arveltu liian ahtaaksi siihen. Kirjailija Santeri Ivalo kuvailee teoksessaan Suomalaisia sankareita I (1915) Ilkan pakoa ylistävään tapaan: ”Huovit olivat unohtaneet ottaa Ilkalta puukon ja tulukset pois, hän kiipesi tyrmänsä katonrajaan kaivamalla laastia kivien välistä, teki vaatteistaan köyden ja pakeni.”