stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruotokalat

| Ruotokalat |
| --- | --- |
 Naiskala (Albula vulpes)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Ylälahko::  Elopomorpha
Lahko::  Naiskalat Albuliformes  Forey et al., 1996
Heimo::  Ruotokalat Albulidae  Bleeker, 1859
Suvut
 Albula  Nemoossis  Pterothrissus 
Katso myös
   Ruotokalat Wikispeciesissä   Ruotokalat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruotokalat (Albuliformes) eli naiskalat on viuhkaeväisten luokkaan kuuluva kalalahko, johon sisällytetään vain yksi heimo, ruotokalat (Albulidae), jossa on kolme sukua ja 13 lajia. Käsitykset lahkon laajuudesta kuitenkin vaihtelevat. On esitetty paluuta laajempaan lahkorajaukseen, jossa myös liskoankeriaat (Halosauridae) ja piikkiankeriaat (Notacanthidae) sisältyvät naiskaloihin eivätkä erilliseen piikkiankeriaskalojen lahkoonsa (Notacanthiformes).
Ruotokalojen läheisimpiä sukulaisia ovat tarponikalojen lahkon (Elopiformes) tarponit (Megalopidae) ja lady- eli hopeakalat (Elopidae). Tarponeista poiketen ruotokalojen suu avautuu selvästi kuonon alapuolelle, joten kuono ei ole tarponimaisesti ylös työntyvä. Naiskalat kykenevät ladykalojen ja tarponien tapaan hengittämään ilmaa uimarakkoonsa, minkä ansiosta ne voivat tulla toimeen vähähappisissakin vesissä. Samaan Elopomorpha-ylälahkoon kuuluvat myös ankeriaskalat. Kaikkien näiden elämänkiertoon kuuluu nauhamainen leptocephalus-toukka, joka ei lainkaan muistuta aikuista kalaa.
Ruotokalojen heimon lajit ovat vaelluskaloja. Niitä tavataan kaikkialta maailmasta lämpimistä valtamerten rannikkovesistä, murtovedet mukaan lukien. Kalat asuvat pääasiassa jokien suualueilla, mutta ne vaeltavat merelle kutemaan kuun kierron mukaisissa sykleissä. Ne käyttävät ravinnokseen matalahkojen rannikkovesien pohjassa eläviä matoja, nilviäisiä ja äyriäisiä. Naiskalojen havaitaan usein heilauttavan pyrstöään merenpinnan yläpuolella.
Ruotokalojen vartalo on hopeanhohtoinen ja solakka, ja niiden selkäpuoli on yleensä sinertävä tai vihertävä. Selkä- ja rintaevät ovat mustat. Aikuisten ruotokalojen pituus on yleensä 40–100 cm, mutta jotkut lajit voivat kasvaa runsaan metrin mittaisiksikin. Kalojen paino on tavallisesti yhdestä kolmeen kiloa.
Ruotsin Sanomat

Päivälehti Ruotsin Sanomat oli sanomalehti Viikkoviestin jatkaja. Jukka Tuurala osti 1998 lakkautusuhan alla olleen Viikkoviestin. Lehti alkoi ilmestyä 1. syyskuuta 2003 viisipäiväisenä päivälehtenä Ruotsin Sanomat. Lehden toimitus sijaitsi Vällingbyssä Tukholmassa.
Viikkolehden tilaajia oli ollut noin 7 000 ja lehden toiminta oli tappiollista 2003, kun päätös päivälehdeksi siirtymiseksi tehtiin. Lehden tilanne kuitenkin ajautui yhä huonommaksi. Tilaajamäärä putosi puoleen ja lehti meni konkurssiin 7. huhtikuuta 2005.
Vakinaista henkilökuntaa lehdellä oli toistakymmentä avustajien lisäksi.
Ruotsin Sanomissa julkaistiin STT:n ja TT:n välittämiä uutisia, pääkirjoituksia vähemmistöpolitiikasta, yleisönosastolla käytiin kiivaitakin keskusteluja ja lehdessä oli myös novelleja, runoja ja kolumneja. Eräs lehden tunnetuimmista avustajista oli Asko Sahlberg.
Ruoska

Australialainen ruoska.
Niin sanottua yhdeksänhäntäistä kissaa käytettiin purjesotalaivoilla kurinpitorangaistuksiin.
Ruoska on rankaisu- tai kidutusväline, jota on käytetty jo muinaisten korkeakulttuurien ajoilta lähtien. Myös eläinten ohjastamiseen tarkoitettuja yleensä pitkiä piiskoja kutsutaan ruoskiksi (valjakkoruoskat, härkäruoskat). Ruoska on yleensä valmistetty nahasta. Nykyään on myös sähköruoskia.
Englannin laivastosta kertovissa kirjoissa ja novelleissa mainitaan toistuvasti, että purjelaivakaudella ruoskiminen ns. yhdeksänhäntäistä kissaa käyttäen oli vakituinen rangaistus. Sen häviämisen tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä; käytäntö vain hävisi purjelaivojen mukana, ja korvattiin pääasiassa raskaalla ja erittäin inhotulla kolilemppauksella eli hiilenlastauksella höyrylaivojen kattilahuoneissa.
Ruoskia käytetään myös sadomasokistisessa erotiikassa joko toiminnan välineinä tai rekvisiittanalähde?.
Musiikki

Musiikissa ruoska on jakoaerofoneihin luettu soitin. Ääni voi syntyä ilmavirran jakautuessa ruoskan siiman eri puolille jaksoittaisena, jolloin ruoska ulisee, tai sen pään paukahtaessa rikkoessaan äänivallin. Orkesterikokoonpanoissa käytetään ruoskan tilalla tosin useammin sitä kätevämpänä pidettyä piiskaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruoska Wikimedia Commonsissa
Ruoveden alue

Ruoveden alue (vesistöaluetunnus 35.33) on Näsijärven–Ruoveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 473,58 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 17,73 %. Vesistön alueen alarajana on Kauttu, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 5 769,18 neliökilometriä ja sen järvisyys on 12,0 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Paloveden alueeseen (35.32).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Ruoveden lähialue (35.331)
Paloselän alue (35.332)
Mato-ojan valuma-alue (35.333)
Ruojärven valuma-alue (35.334)
Ajosjärven valuma-alue (35.335)
Hanhilamminojan valuma-alue (35.336)
Salojärven valuma-alue (35.337)
Tuhrusojan valuma-alue (35.338)
Enonjoen valuma-alue (35.339)
Ruotsinpyhtään vaakuna

Ruotsinpyhtään vaakuna (1961–2009)
Ruotsinpyhtään vaakuna oli Ruotsinpyhtään kunnan tunnus. Vaakunan aiheena on Kymijoen rannalla toiminut Strömforsin rautaruukki. Vaakunan ruotsalaiset värit viittaavat kunnan nimeen.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä alainen aaltokoroinen hirsi, jonka yläpuolella vino vasararisti; molemmat kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Ruotsinpyhtään kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 17. joulukuuta 1960. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 21. huhtikuuta 1961.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2010, kun Ruotsinpyhtää liittyi Pernajan ja Liljendalin kanssa osaksi Loviisan kaupunkia.
Ruoholammi (Lopen Räyskälä)

| Ruoholammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Loppi
Koordinaatit:  60°45′49″N, 24°03′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Turpoonjoen valuma-alue (35.98)
Laskujoki:  oja Tervalammiin 
Järvinumero:  35.984.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  124 m 
Rantaviiva:  0,42 km
Pinta-ala:  1,22 ha
 fiRuoholammi 
Ruoholammi on Kanta-Hämeessä Lopella oleva lampi, joka kuuluu  Ilmetynjoen valuma-alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede

Lammen pituus on 170 metriä ja leveys 120 metriä. Siihen on kaivettu kolme suo-ojaa, joista yksi laskee Tervalammiin. Lammen ranta on soistunutta, mutta ympäristö on hiekkapohjaista kangasmaastoa. Rannat ovat rakentamattomia ja lähin tie on yhdystie 2824, joka ohittaa lammen 200 metrin päästä.
Luonnonhistoria

Jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön reuna päättyi näillä seuduilla suoraan mereen noin 11 400−11 300 vuotta sitten.. Ilmaston kylmeneminen hidastutti jäätikön sulamista ja rena pysyi noin 100 vuotta paikallaan jättäen sulmisessa irronneet hiekat, kivet ja maat samalle kohdalle. Siihen kertyi muodostelma, joka tunnetaan nimellä Kolmas Salpausselkä. Muodostelman pintamaa on hiekkaa, joka muodostaa Pernunharjun ja Hautanummen kohoumat. Pernunjärven muodostumisessa vaikuttaneet jäätikköjokivirtaukset kasasivat suuren sandurin. Lampi on syntynyt sandurin reunan ja harjun väliseen painaumaan.
Historia

Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järven nimenä luki "Rauhajärvi".
Rupi

Rupi kyynärpäässä
Rupi on kovettunut hyytymä, joka on muodostunut iholle haavan päälle. Rupi koostuu pääasiassa fibriinistä, verihiutaleista ja punasoluista, joita haavasta on vuotanut. Hyytymä ja rupi suojaavat haava-aluetta mikrobeilta, varastoivat kasvutekijöitä haavan myöhempiin vaiheisiin sekä toimivat tarttumisalustana valkosoluille ja fibroblasteille, joita vaurioalueelle saapuu.
Ruven väri riippuu sen syntytavasta:
Mustanpunainen rupi koostuu hyytyneestä verestä, jota haavasta on vuotanut.
Vaaleankeltainen rupi koostuu kuivuneesta kudosnesteestä eli veriseerumista tai imunesteestä. Sitä on tullut pienistä nesterakkuloista tai rakoista, tai märkivästä ihottumasta.
Oranssi tai hunajankeltainen rupi koostuu kuivuneesta visvasta, joka on syntynyt tarttuvista bakteereista, streptokokeista tai stafylokokeista. Tällainen märkärupi on tarttuvan bakteeritulehduksen merkki.
Mustanharmaa rupi aiheutuu kudosten kuolemasta eli nekroosista, jota voi esiintyä verisuonitulehduksessa, verisuonitukoksessa tai vyöruusussa. Tällainen rupi voi haista mädälle.
Valkoisenkellertävä, karkea ja nystyräinen rupi koostuu vaalean haavanesteen ja sarveissolujen yhdistelmästä.
Ruven alle muodostuu suojassa uutta pintakudosta, ja aikanaan rupi irtoaa. Sen irtoamisen yhteydessä esiintyy yleensä kutinaa.
Rotu ja älykkyys

Rodun ja älykkyyden tutkimus selvittää ihmisrotujen. ihmispopulaatioiden tai etnisten ryhmien välisiä eroja älykkyydessä. Rodun ja älykkyyden välistä yhteyttä on tavallisesti selvitetty älykkyystestien avulla. Niissä populaation standardisoitu keskiarvo on yleensä ollut 100 ja keskihajonta 15. Vertailuun on voitu käyttää myös koulumenestystä mittaavia testejä kuten SAT, PISA tai TIMSS.
Rotujen tai populaatioiden välillä on väitetty olevan todellisia älykkyyseroja. Vuonna 2005 Rushton ja Jensen julkaisivat koostetutkimuksen, jossa ihmisrodut tai populaatiot jaettiin kolmeen. Ryhmien älykkyysosamäärien keskiarvoksi annettiin "mustille" ÄO = 85, "valkoisille" ÄO = 102 ja "itä-aasialaisille" ÄO = 106. Yhdysvalloissa on pantu merkille aasialaisamerikkalaisten yliopisto-opiskelijoiden suhteellisesti muita parempi akateeminen menestys. Eri maissa mitatut keskimääräiset älykkyysosamäärät ovat ennustaneet maiden keskinäistä järjestystä kouluosaamista mittaavassa PISA-kokeessa. PISA-testissä kärkimaita ovat olleet Singapore, Japani, Hongkong, Macao, Taiwan, Korean tasavalta, Kiina, Suomi, Viro ja Kanada.
Rotuja koskevan älykkyysvertailun arvostelijat ovat pitäneet ihmisrodun käsitettä vanhentuneena ja älykkyystestejä kulttuurisidonnaisina, minkä takia eri ryhmien mittaustulokset eivät ole vertailukelpoisia. Vertailuja on puolustettu väittämällä, että ihmispopulaatioiden geenipohjassa on todellisia eroja, ja niiden mittaamiseen on  kulttuurivapaita älykkyystestejä.
Tällä hetkellä on suoraa geneettistä näyttöä siitä, että näillä piste-eroilla on jonkinlainen geneettinen perusta. Tuhansia geneettisiä variantteja on äskettäin löydetty, ja niillä on merkittävä yhteyshaku älykkyyteen genomin laajuisesti. Nämä variantit eivät ole tasaisesti jakautuneet rotujen välillä. Mutta ei ole selvää, ovatko nämä erot luonnonvalinnan tulosta.
Älykkyyden geenitaustaa

Tutkija Bruce Lahn on huomannut, että viimeisten tuhansien vuosien aikana tapahtuneet geneettiset muutokset saattaisivat korreloida aivojen koon ja älykkyyden kanssa. Saharan eteläpuolella elävällä negridisellä rodulla tietty geeni ei ole yleinen. Lahnin mukaan tosin tutkimuksesta ei voi päätellä varmasti korrelaatiota älykkyyden kanssa. Vuonna 2017 löydettiin 52 ihmisen älykkyyteen vaikuttavaa geeniä. Lisäksi vuonna 2011 osoitettiin, että 4-vuotiailla erilaisten määrien arvioiminen on synnynnäinen ominaisuus, joka taas vaikuttaa matemaattiseen kykyyn myöhemmin elämässä. Ennen tätä tutkimusta ajateltiin, että matemaattiset taidot ovat kulttuurisia ja kieleen sidottuja ja että matemaattisten taitojen oppimisessa kestäisi useita vuosia.
Rotujen väliset erot älykkyystutkimuksissa

Rodun ja älykkyyden tutkimuksen kiistanalaisuus juontaa juurensa 1900-luvun alkupuolelta lähtien Yhdysvalloissa ja muutamissa muissa teollisuusmaissa tehtyihin älykkyystutkimuksiin. Teollisuusmaissa tehtyjä tutkimuksia voidaan pitää luotettavimpina, koska niistä voidaan sulkea pois kehitysmaissa mahdollisten ympäristöseikkojen, kuten ravinnon puutteen vaikutus tuloksiin.
Kun älykkyysosamäärää käytetään älykkyyden mittarina, on todettu, että rotujen välillä on eroa älykkyydessä, eli siinä, mille kohdalalle suurin joukko kunkin rodun jäsenistä normaalijakaumalle (Gaussin käyrä) sijoittuu.
Lähinnä yhdysvaltalaisissa älykkyysmittauksissa aškenasijuutalaiset ovat saaneet keskimäärin korkeimman pistemäärän, muutaman pisteen jäljessä tulevat itäaasialaiset, sitten valkoiset, muut aasialaiset (kuten intialaiset), arabit, mustat ja Australian aboriginaalit. Maailmanlaajuisen tutkimuksen mukaan taas itäaasialaisten keskimääräinen älykkyysosamäärä olisi 105; valkoisilla 100; eteläaasialaisilla, Pohjois-Amerikan intiaaneilla sekä Australian aboriginaaleilla 90 ja negroideilla 75.
Yhdysvaltojen mustien älykkyysosamäärä on tutkimuksesta riippuen noin 15 pistettä korkeampi kuin afrikkalaisilla. Tätä on selitetty paremmilla ympäristöolosuhteilla, mutta myös sillä, että noin 1/4 Yhdysvaltain mustien perimästä on peräisin valkoisilta.  Älykkyysosamäärän ja ihonvärin vaaleuden välillä havaittava korrelaatio Yhdysvaltojen afrikkalaisperäisessä väestössä on kuitenkin hyvin heikko.
Rotujen väliset erot älykkyystutkimuksissa > Yhdysvallat

Yhdysvalloissa keskustelun kohteena on ollut pitkään erityisesti se, että afroamerikkalaisen väestön keskiarvo älykkyystutkimuksissa on ollut tyypillisesti noin yhden keskihajonnan verran (15 pistettä) valkoisen valtaväestön keskiarvon alapuolella. Myös Britanniassa mustat saavat älykkyysosamääräkokeista heikompia tuloksia kuin valkoiset, mutta ero näiden ryhmien välillä on pienempi kuin Yhdysvalloissa. Latinalaisamerikkalaisten keskimääräinen tulos sijoittui jonnekin mustien ja valkoisten välille (esimerkiksi The Bell Curve -kirjassa latinalaisamerikkalaisten keskimääräiseksi älykkyysosamääräksi on määritelty 89). Itäaasialaisilla ja aškenasijuutalaisilla on keskimäärin valkoisia korkeampi älykkyysosamäärä (The Bell Curve -teoksen mukaan aasialaisilla 106 ja juutalaisilla 113). Yhdysvalloissa samanlaisia eroja rotujen välillä on nähtävissä myös muissa tiedollista kyvykkyyttä mittaavissa kokeissa, muun muassa yliopistojen pääsykokeissa sekä yhtiöiden ja armeijan työhönottotesteissä.
Rotujen väliset erot älykkyystutkimuksissa > Maailma

Samansuuntaisia eroja on esitetty olevan maailmanlaajuisesti. Esimerkiksi IQ and the Wealth of Nations -teoksessa on lueteltu useiden maiden keskimääräiset älykkyysosamäärät tai arviot niistä. Monet teoksen älykkyysosamääräluvuista tosin perustuvat muutamien satojen ihmisten otoksilla tehtyihin testeihin usein vuosikymmenten takaa tai naapurimaiden älykkyysosamääräkertoimien perusteella tehtyihin arvioihin, eikä niitä voi pitää kovin luotettavina arvioina tietyn valtion keskimääräisestä älykkyysosamäärästä. Negroidien asuttamissa valtioissa eli Saharan eteläpuolisessa Afrikassa keskimääräiset älykkyysosamäärät ovat huomattavasti matalampia kuin Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Itä-Aasian maissa. Joissakin kaukasoidien ja itäaasialaisten asuttamissa köyhissä maissa kuten Intiassa ja Nepalissa keskimääräiset älykkyysosamääräluvut ovat Vanhasen ja Lynnin aineistossa matalat. Myös ihmistyyppien sisällä on mitattu suuria keskimääräisiä älykkyysosamäärän vaihteluja. Esimerkiksi Pohjois-Irlannin katolisten ja protestanttien välinen keskimääräinen älykkyysosamääräero on Lynnin mukaan sama kuin Yhdysvaltain mustien ja valkoisten.
Rotujen väliset erot älykkyystutkimuksissa > Maailma > Aškenasijuutalaiset

Aškenasijuutalaiset ovat useissa mittauksissa saaneet korkeampia älykkyysosamäärätuloksia kuin valkoiset. Israelissa aškenasijuutalaisilla on keskimäärin huomattavasti korkeampi älykkyysosamäärä kuin sefardijuutalaisilla.
Vaikka aškenasijuutalaiset (keski- ja itäeurooppalaisperäiset juutalaiset) muodostavat vain kolme prosenttia Yhdysvaltain väestöstä, on heille myönnetty 27 prosenttia Yhdysvaltain tieteen Nobel-palkinnoista ja 25 prosenttia tietojenkäsittelyalan Turing-palkinnoista. Vuonna 2005 julkaistussa tutkimuksessa esitetään hypoteesi, että aškenasijuutalaisten korkea älykkyys saattaa johtua luonnonvalinnasta. Gregory Cochranin, Henry Harpendingin ja Jason Hardyn tutkimuksen mukaan Euroopan juutalaiset eivät saaneet keskiajalla tehdä tavallista työtä kuten maanviljelyä, vaan suureksi osaksi työskentelivät meritokraattisissa, korkeaa älykkyysosamäärää vaativissa toimissa kuten kauppiaina ja rahanlainaajina. Hyvin menestyneillä yksilöillä oli eniten sukukypsään ikään selvinneitä lapsia, joten heidän geeninsä ovat nykyisin paremmin edustettuina juutalaisten perimässä kuin huonosti menestyneiden yksilöiden geenit. Älykkyyttä lisääviä olisivat (muiden geenien ohella) tutkimuksen mukaan aškenasijuutalaisille tyypillisiä perinnöllisiä sairauksia aiheuttavat geenit, joiden myönteiset, älykkyyttä lisäävät vaikutukset olisivat johtaneet niiden yleistymiseen populaatiossa haitallisista terveysvaikutuksista huolimatta. Perinnöllisten sairauksien yleisyyttä aškenasijuutalaisten keskuudessa on yleensä selitetty heidän väitetyllä sisäsiittoisuudellaan, mutta Cochranin, Harpendingin ja Hardyn mukaan populaatiogeneettinen tutkimus ei tue väitettä sisäsiittoisuudesta. Eräät tutkijat, muun muassa geneetikko Andrew Clark, ovat kyseenalaistaneet hypoteesin aškenasijuutalaisten älykkyyden kehityksestä ja todenneet, että sen väitteiden tueksi ei ole tarpeeksi todistusaineistoa.lähde? Psykologi ja kognitiotieteilijä Steven Pinkerin mukaan hypoteesi on kyseenalainen, mutta sen todenmukaisuutta voitaisiin helposti testata empiirisesti.
Rotujen väliset erot koulumenestyksessä

Erot koulumenestyksessä eri rotujen välillä korreloivat hyvin älykkyysosamäärämittausten tulosten kanssa. Yhdysvalloissa on todettu, että 12. luokkaa käyvät afroamerikkalaiset oppilaat suoriutuvat koulussa keskimäärin yhtä hyvin kuin valkoiset 8. luokkaa käyvät oppilaat. Latinalaisamerikkalaisilla tulokset ovat vain hieman parempia kuin afroamerikkalaisilla. Suomessa koulumenestyksen on todettu olevan selvästi yhteydessä oppilaan vanhempien koulutustasoon.
Taloustieteilijä Steven Levittin ja toimittaja Stephen Dubnerin mukaan sosioekonomisen aseman vakioimisen jälkeen afroamerikkalaisten ja valkoisten lasten oppimistulosten ero ei ole havaittavissa viisivuotiailla lapsilla, mutta ero ilmenee jo kaksi vuotta myöhemmin. Syynä tähän voivat olla erot koulujen opetuksen tasossa: afroamerikkalaiset lapset käyvät yleensä kouluja, jotka ovat 60 %:sti mustia ja valtaosa näistä kouluista on tasoltaan huonoja. Mustien kouluja käyvät valkoiset lapset eivät menesty kokeissa yhtään paremmin kuin heidän afroamerikkalaiset koulutoverinsa.
Professori Pertti Tötön mukaan Lynnin ja Vanhasen määrittämät valtioiden keskimääräiset älykkyysosamääräarviot ennustavat erittäin hyvin valtioiden menestystä kouluosaamista mittaavassa PISA-testissä, mikä hänestä viittaa siihen, että nämä valtioittaiset älykkyysosamääräarviot olisivat melko oikeita.
Arvostelua

Tutkimussuuntauksen kritiikki kohdistuu sekä rotumäärittelyjen epätieteellisyyteen että älykkyyden määrittelyn vaikeuteen.
Arvostelua > Älykkyystestejä koskeva kritiikki

Älykkyysosamäärätestejä on kritisoitu ja on kyseenalaistettu niiden pätevyys kognitiivisten kykyjen mittaamisessa. Niiden on väitetty olevan osin kulttuurisidonnaisia, ja koulutuksen tason on väitetty vaikuttavan tuloksiin. Näin ei-länsimaiset kulttuurit sekä yhteiskunnan alemmat sosiaaliset kerrostumat länsimaisessa yhteiskunnassa olisivat länsimaisiin koulutettuihin ihmisiin verrattuna eriarvoisessa asemassa testejä tehtäessä. Kuitenkin Itä-Aasian kulttuureista esimerkiksi Kiinan ja Japanin väestön katsotaan olevan etulyöntiasemassa, koska heidän käyttämänsä kuvakirjoitusjärjestelmä harjaannuttaa ihmisen nuoresta pitäen älykkyysosamääräkokeissa menestystä lisääviin kykyihin. Itäaasialainen väestö onkin menestynyt keskimäärin kaikista parhaiten älykkyysosamäärämittauksissa. Toisaalta myös Yhdysvalloissa syntyneet itäaasialaista sukujuurta olevat saavat älykkyysosamääräkokeissa valkoisia amerikkalaisia keskimäärin parempia tuloksia, vaikka eivät tunnekaan aasialaisia kirjoitusjärjestelmiä. Osa ongelmallisista muuttujista on pyritty rajaamaan pois tutkimuksissa, jotka vertailevat älykkyysosamääriä, mutta kaikkien kohdalla se ei ole mahdollista, ja tutkimukset vaihtelevat muutenkin tässä suhteessa.
On myös huomattu, että nuoremmat sukupolvet saavat vanhempia sukupolvia parempia tuloksia älykkyysosamääräkokeissa. Tätä ilmiötä kutsutaan James R. Flynnin mukaan Flynnin ilmiöksi. Ilmiötä on selitetty muun muassa koulutuksen ja ravinnon saatavuuden ja laadun parantumisella. Flynnin ilmiöstä johtuvat sukupolvierot ja rotujen väliset erot älykkyysosamäärätuloksissa johtuvat ilmeisesti eri syistä, mutta Flynnin mukaan ilmiö on relevantti myös rotueroja koskevassa tutkimuksessa, koska se osoittaa suurten, ympäristöstä johtuvien älykkyysosamäärämuutosten olevan mahdollisia. Köyhyys ja siihen liittyvät riskitekijät kuten heikompi ravitsemus ja muut sosiaaliset epäkohdat sekä esimerkiksi perheväkivallan aikaansaamat psyykkiset häiriöt voivat ehkäistä lapsen älykkyyden normaalia kehitystä. Suhteellisen korkean älykkyysosamäärän omaavien ihmisten on todettu menestyvän elämässään keskimääräistä paremmin, kärsivän vähemmän sosiaalisista ongelmista ja elävän pitemmän ja hyvinvoivemman elämän, minkä on katsottu osaksi perustuvan siihen, että elinolot ja ympäristön vaikutukset ovat alusta pitäen olleet myönteisiä ja kannustavia.
Älykkyysosamäärän käyttöä kritisoivat ovat syyttäneet menetelmää kulttuuri- ja koulutussidonnaisuudesta ja huomauttaneet mahdollisuudesta harjaantua testien teossa.
Arvostelua > Rodun käsitettä koskeva kritiikki

Useat tutkijat ovat kyseenalaistaneet  ihmisten luokittelun rodun perusteella, koska heidän mukaansa rotu-käsitteellä voidaan selittää vain pieni osa ihmisyksilöiden välisistä geneettisistä eroista. Muun muassa American Anthropological Associationin ja Yhdysvaltain tiedeakatemian Institute of Medicinen kannanottojen mukaan rotujaotteluilla ei ole biologista pohjaa. Toisaalta rotujaotteluja on puolustettu sillä perusteella, että DNA-analyysilla voidaan luotettavasti luokitella ihmiset ryhmiin, jotka vastaavat pitkälle perinteisiä rotutypologioita.
Kirjallisuutta

Ahmavaara, Yrjö: Hyvinvointivaltion tabut. Nykykulttuurimme kritiikki.  (2. lisätty painos)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1998.  ISBN 951-570-420-0
Rutherford, Adam: Vastaväitteitä rasisteille. Ihmisrotujen historia, tiede ja todellisuus.  ((How to Argue With a Racist. What Our Genes Do (and Don’t) Say About Human Difference, 2020.) Suomentanut Veli-Pekka Ketola)  Helsinki:  Bazar, 2022.  ISBN 978-952-376-132-2
Tammisalo, Osmo: Mustaa valkoisella : tiede ja kansojen älykkyys.  Terra Cognita, 2014.  ISBN 9789525697704
Vanhanen, Tatu: Globaalit ongelmat : evolutiivisten juurten etsintää.  Terra Cognita, 2008.  ISBN 9789525697087
Vanhanen, Tatu: Miksi Kiina lähtee lentoon ja Kongo ei? : yhteiskuntien älykkyyserot ja niiden huomiointi kehityksessä.  East-West Books, 2013.  ISBN 9789526793603
Aiheesta muualla

Antero Leitzinger: Vai lähteekö Kongokin lentoon jonain kauniina päivänä? Kirja-arvostelu teoksesta: Vanhanen, Tatu: Miksi Kiina lähtee lentoon ja Kongo ei? - Yhteiskuntien älykkyyserot ja niiden huomiointi kehityksessä. East-West Books Helsinki, 2013. (Agricolan kirja-arvostelut, 24.6.2013)
Jussi K. Niemelä: Älykkyys, geenit ja ympäristö. Skeptikko, 2006, nro 2/06.
Rukinlapa

Venäläisiä rukinlapoja Ferapontovin luostarissa.
Koristeellisia rukinlapoja vuonna 1976 julkaistussa postimerkissä.
Rukki Suwalkin lähellä Puolassa vuonna 1976. Rukinlapa oikealla.
Rukinlapa on rukkiin kiinnitettävä lautamainen, usein leikkauksin koristeltu kuontalonpidin. Kuontalo on pellavasta tehty vähän hattaran mallinen rulla, joka sidottiin rukinlapaan kiinni nauhalla. Rukinlapa taas kiinnitettiin rukkiin niin kutsutulla käsivarrella.
Rukinlapoja käytettiin Suomessa erityisesti 1800-luvulla. Osa niistä oli yksinkertaisia, arkisia käyttöesineitä, osa taidokkaasti koristeltuja lahjoja. Nykyään rukinlapa on suosittu keräilykohde. Ne edustavat talonpoikaistaidetta ja esi-isiemme tekemiä käsitöitä.