stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lotta Svärd
Lottatoiminnan ominaispiirteitä > Lottamerkki

Akseli Gallen-Kallelaa pyydettiin suunnittelemaan Lotta Svärdille oma merkki vuonna 1921. Lottien keskusjohtokunta ei kuitenkaan pitänyt hänen ehdotuksestaan, jossa oli pienehkön hakaristin ja kymmenkunnan heraldisen ruusun lisäksi S-kirjain, kuusenhavu ja kuvio, joka muistutti pientä tynnyriä.
Seuraava ehdotus tilattiin taidemaalari Eric Vasströmiltä. Hänen ehdotuksensa perustui Gallen-Kallelan ehdotukseen, sisältäen suojeluskuntien lipuissa käytössä olleeseen hakaristiin pohjautuvan sinisen hakaristin ja neljä heraldista ruusua, sekä tekstin LOTTA-SVÄRD. Merkin hyväksyminen Lotta Svärd-järjestön tunnukseksi julkistettiin 30. syyskuuta 1921 Lotta Svärdin keskusjohtokunnan kokouksessa.
Lottatoiminnan ominaispiirteitä > Lottapuku

Lotat opittiin tuntemaan myös puvuistaan, sillä kaikessa lottatyössä käytettiin lottapukua. Lottapuku on puuvillakankainen. Puku edellytti tiettyä arvokasta käytöstä. Lottapuku päällä ei saanut tupakoida. He eivät työssä ollessaan käyttäneet eivätkä tarjoilleet alkoholia. Vain yhdistyksen omia merkkejä sai käyttää puvun kanssa. Koruja ei saanut käyttää vihkisormuksia lukuun ottamatta.
Juhlapuku on villakankainen. Lottalupausta annettaessa, tervehdyskäynneillä, lottapäivillä ja muissa isänmaallisissa juhlissa eli juhlatilanteissa puvun kanssa käytetään käsivarsinauhaa ja valkoisia käsineitä sekä lottalakkia. Mantteli on sadetakkimallinen päällystakki. Irrotettava villavuori on talvikäyttöä varten.lähde tarkemmin?
Pukuja on säilynyt runsaasti ja niistä on tehty myös uusiokappaleita. Niitä käytetään etupäässä teattereissa sekä erilaatuisissa historiatapahtumissa.lähde tarkemmin?
Lottatoiminnan ominaispiirteitä > Pikkulotat eli lottatytöt

Pikkulotat olivat 8–16-vuotiaita tyttöjä. Vuonna 1931 nuorisotyötä varten perustettiin tyttöosasto, ja siihen saivat vanhempiensa suostumuksella liittyä kahdeksan vuotta täyttäneet. Varsinkin maaseudulla tyttötyö lähti reippaasti käyntiin. Tyttöosastoja oli vuonna 1935 jo 512 kappaletta ja niissä 13 066 pikkulottaa. Lottatyttöjen oma merkki oli heraldinen ruusu.
Pikkulotille järjestettiin erilaisia kursseja ja opetettiin isänmaallisuutta. He osallistuivat erilaisiin töihin aikuisten lottien kanssa. Pikkulotat joutuivat sotavuosina nuoresta iästään huolimatta varsin vaativiin tehtäviin ja työskentelivät esim. sairaaloissa ja kanttiineissa sekä auttoivat varusjaoston lottia. Pikkulottia alettiin nimittää lottatytöiksi jatkosodan aikana vuonna 1943, koska pikkulotta-nimi ei enää kuvannut sitä vastuullista työtä, jota nämä nuoret tekivät. Lottatyttöjä oli vuoden 1943 lopulla 48 858.
Lottatyttöjen toiminta päättyi yhtä aikaa Lotta Svärd ry:n kanssa; järjestössä oli tuolloin 52 000 lottatyttöä eli alle 17-vuotiaista jäsentä.
Lottatoiminnan ominaispiirteitä > Lottakruunu

Lottajärjestöllä oli jäseniään varten monenlaisia etuja, muun muassa Lottakruunu, kullattu hopeinen morsiuskruunu jota lainattiin jäsenille näiden häitä varten. Kruunua säilytetään Tuusulassa Lottamuseossa.
Kruunun lahjoitti Pohjanmaalla syntynyt tukholmalainen konsuli Jakob Hedgren vapaussodan 15-vuotispäivänä 16.5.1933; kruunussa on seitsemän sakaraa joiden kärjessä on heraldinen ruusu; sakarat ja kruunun tyviosaa kiertävät yhdeksän korukiveä symboloivat Suomen yhdeksää historiallista maakuntaa.
Sitä ei ole käytetty juhannuksen 1945 jälkeen.
Lisäksi Lottajärjestölle lahjoitettiin kaksikin muuta vihkikruunua; F. M. Kangasniemi lahjoitti vuonna 1936 vihkikruunun Turun suomalaiselle lottaosastolle; Laura Koivula lahjoitti oman vihkikruununsa vuonna 1938 Viipurin lottaosastolle; Turun kruunu on näytteillä Suojeluskunta- ja Lotta Svärd -museossa Seinäjoella ja Viipurin kruunu Lappeenrannan maakuntamuseossa.
Lottatoiminnan ominaispiirteitä > Hopeinen leipäkori

Syvärannan museossa on myös lottajärjestön puolustusvoimilta Lotan päivänä vuonna 1940 saama hopeinen leipäkori tunnustuksena mittavan leipämäärän eli yli 100 000 kilon päivässä leipomisesta talvisodan aikana.
Lotat talvi- ja jatkosodassa

Lottien tarkoituksena oli sotien aikana 1939–1944 avustaa sotilaita tai vapauttaa miehiä sotilaiksi muista tehtävistä. Varhaisessa vaiheessa havaittiin, että asevelvollisia ei olisi riittävästi Suomen puolustamiseen. Vaikka Lotta Svärd -yhdistys oli valmistautunut sodanajan toimintaa varten kahden vuosikymmenen ajan, jouduttiin talvisotaan kuitenkin osittain valmistautumattomana. Ennen kaikkea tehtävien runsaus ja koulutuksen saaneiden lottien suuri tarve yllätti. Talvi- ja jatkosodan aikana oli koko ajan keskimäärin 13 000 lottaa armeijan apuna sotatoimialueella. Kotirintamatehtävissä työskenteli päätoimisesti noin 50 000 lottaa. Lisäksi 100 000 lottaa toimi apulaisina oman työnsä ohessa.
Talvisodan kokemusten jälkeen järjestön mukauttaminen jatkosodan ajan toimintaan sujui helpommin kuin syksyllä 1939. Osaltaan tätä auttoivat myös uusien sääntöjen suomat mahdollisuudet käyttää tehokkaammin hyväksi piirien paikallisosastojen johtokuntia sekä selvät määräykset komennuksella olevien lottien kuulumisesta lottajohdon alaisuuteen.lähde?
Jatkosodan alussa heinäkuussa 1941 Lotta Svärd -järjestö liitettiin ylipäällikön päätöksellä Suomen puolustusvoimien osaksi järjestön lukuisten maanpuolustustehtävien vuoksi. Lotta Svärd oli jatkosodan aikaan maailman suurin vapaaehtoinen naisten maanpuolustusjärjestö, siihen kuului enimmillään 232 000 jäsentä. Lotta Svärd -järjestö kykeni vapauttamaan talvi- ja jatkosodan aikana 1939–1944 noin 25 000 suomalaista miestä muihin tehtäviin.
Lottien toiminta oli Lotta Svärd -järjestön periaatteiden mukaisesti aseetonta. Joillakin lotilla saattoi olla mukanaan oma käsiase, mutta lottia jopa kotiutettiin, mikäli selvisi, että he olivat harjoitelleet aseenkäyttöä. Kerran Adolf Ehrnrooth määräsi esikuntansa lotat aseistautumaan pistoolein, kun esikunta oli hyvin lähellä etulinjaa. Poikkeuksen muodostivat myös esimerkiksi keväällä 1944 ilmatorjuntaan koulutetut valonheitinlotat, jotka saivat muun kurssituksen ohessa myös asekoulutusta ja kiväärit. Ilmatorjuntarykmentti 1:ssä 14. valonheitinpatterissa 149 lottaa hoiti 11 valonheitintä. Aseiden käyttöön ei missään vaiheessa tullut tarvetta.
Lotat talvi- ja jatkosodassa > Seksuaalinen kanssakäyminen ja häirintä

Lotat osallistuivat mieluiten kanttiinityöhön, jossa tapasi sotilaita. Silti lotista vain 0,4 prosenttia erotettiin lottien siveyssäännön rikkomisesta. Muilla rintamanaisilla ei ollut lottavalan rajoitteita. Kotirintamalla nuoria miehiä ei juuri ollut, rintamalla puolestaan naisia oli niin vähän, että miehet palvoivat heitä ja vahtivat toisiaan, joten seksuaalinen häirintä oli vähäistä.
Lotat talvi- ja jatkosodassa > ”Leipälotat” ja valintakriteerit

Ennen talvisotaa lotaksi hyväksymiseen vaadittiin kahden luotettavana pidetyn henkilön suositukset. Talvisodan aikana vaatimuksesta tingittiin ja lähes kaikki hakijat hyväksyttiin jäseniksi. Lotta Svärd -järjestö ja maltillinen vasemmisto antoivat yhteisen julistuksen vastakkainasettelujen päättymisestä, jolloin myös työväenliikkeestä liittyi naisia lotiksi. Jatkosodan aikana uusia lottia otettiin sisään paljon ja heidät koulutettiin nopeasti konkreettisiin tehtäviin. Lottia ei ehditty kouluttamaan järjestön aatteellisen ja uskonnollisen hengen mukaisesti. Kun uudet lotat olivat vielä usein iältään nuoria, arvostelivat kokeneemmat lotat näitä aatteellisuuden ja uskonnollisuuden puutteesta. Tilanne kärjistyi sitä mukaa kun jatkosodan jatkuessa puute työvoimasta kasvoi. Kun lotiksi hakeutui myös työvelvollisuuskutsuntoja vältteleviä naisia, saattoivat kokeneemmat nimitellä uusia lottia leipälotiksi erotukseksi korkeamoraalisista oikeista lotista. Nimitystä käytettiin halventavassa mielessä myös sotien jälkeen.
Lotat talvi- ja jatkosodassa > Kuolleisuus

Sotien aikana vuosina 1939–1944 kuoli Lotta Svärd -toiminnassa 291 lottaa. Suurin kuolinsyy olivat komennuksella saadut sairaudet, 140 lottaa eli lähes puolet kuolleista menehtyi sairauksiin. Joka neljäs menehtyneistä kaatui rintaman läheisyydessä (66 lottaa), 47 kuoli kotirintamalla ilmapommituksissa. Tapaturmaisesti kuoli 34 lottaa. Kolme lottaa katosi sotavuosien aikana ja yksi teki itsemurhan. Kokonaisuus huomioiden henkensä menettäneiden määrä oli vähäinen. Jatkosodan kuluessa lottien tautikuolemien määrä kasvoi, ja varsinaisten sotavammojen osuus kuolinsyynä väheni. Tappiot jatkosodan aikana (228 lottaa) olivat talvisodan tappioihin (63 lottaa) verrattuina suhteellisesti pienemmät kun huomioidaan sotatoimialueella olleiden lottien määrä ja sodan kesto. Komennuksella kuolleet lotat haudattiin kotipitäjiensä sankarihautoihin.
Suhtautuminen ulkomaalaisiin ja ei-kristittyihin jäseninä

Lotta-Svärdin yhdistyksen jäsenyyden ehtona pidettiin Suomen kansalaisuutta. Kesällä 1921 keskusjohtokunta ilmoitti, että ulkomaalaiset voivat tulla Lotta-Svärd Yhdistyksen jäseniksi vain paikallisosaston tarkan tutkimuksen ja perusteellisen harkinnan jälkeen. Vuodesta 1924 alkaen vierasta kansalaisuutta edustavan henkilön jäsenyys oli keskusjohtokunnan päätettävissä. Vuodesta 1937 alkaen vierasta kansalaisuutta edustavan jäsenyys evättiin, kahta hakijaa lukuun ottamatta.
Jäsenyyttä rajattiin myös uskontokunnan perusteella: 1920- ja 1930-luvuilla islaminuskoiset ja juutalaiset Suomen kansalaiset eivät päässeet jäseneksi yhdistykseen. Vuoden 1923 vuosikokous ohjeisti keskusjohtokuntaa epäämään juutalaisten ja venäläisten jäsenanomukset. Tämä linja kirjattiin myös lottasääntöjen sovellutusohjeisiin 1925. Asia nousi seuraavan kerran esille vasta talvisodan jälkeisten jäsenhakemusten myötä. Vuoden 1940 vuosikokous piti aikaisemman tiukan linjan voimassa, mutta näkemykset olivat jo lientyneet ja vain muutama viikko vuosikokouksen jälkeen hyväksyttiin kaksi muslimi- ja kaksi juutalaistaustaista hakijaa jäseniksi. Ensimmäiset siviilirekisteriin kuuluvat jäsenet hyväksyttiin seuraavana vuonna.
Järjestön yhteydet ulkomaille

Suomalainen Lotta Svärd -järjestö on ollut esikuvana vastaaville pohjoismaisille järjestöille. Vastaavia järjestöjä on Ruotsissa (Lottorna) ja Norjassa (Norges Lotteforbund). Virolainen sisarjärjestö Naiskodukaitse kiellettiin kun Neuvostoliitto 1940 miehitti Viron.
Ruotsin Sveriges Lottakåren edustajat vierailivat Suomessa vuoden 1940 lokakuussa puheenjohtaja Maja Schmidtin johdolla, tutustuen lottatyöhön eri puolilla maata. Kaksitoista suomalaista lottaa kävi syksyllä Tanskassa kuukauden pituisella virkistyslomalla Det Frie Nord yhdistyksen kutsumana. Viron Naiskodukaitsen nuorten liiton puheenjohtaja Alma Jeets kutsui Suomen pikkulottia elokuussa 1940 kesäleirille, mutta pikkulotat joutuivat pakenemaan maasta Neuvostoliiton aloittaessa Baltian kysymyksen lopullisen ratkaisun.
Fanni Luukkonen kävi loka-marraskuussa 1940 Tanskassa, lähes kahden viikon esitelmämatkalla, Suomi–Tanska-yhdistyksen kutsumana. Ruotsin lottajärjestö vietti 14.–15.5.1941 10-vuotisjuhlaa, johon Fanni Luukkonen ja Maja Genetz osallistuivat. Ruotsin lottajärjestön keskusjohtokunnan jäsenet vierailivat Suomessa toukokuussa 1940, Maja Schmidtin johdolla, osallistuen Ruotsin lottien lahjoittaman virkistysmajan avajaisiin.
Fanni Luukkonen vieraili Saksassa syksyllä 1941 osallistuen kansainväliseen naisten kokoukseen Berliinissä lokakuun 7.–12. päivinä, kokouksessa olivat edustettuina 12 maata, Saksa, Espanja, Suomi, Italia, Bulgaria, Unkari, Kroatia, Japani, Norja, Tanska, Hollanti ja Romania. Fanni Luukkonen ojensi kokouksien loputtua, Saksan Deutsches Frauenwerkin johtaja Gertrud Scholtz-Klinkille Lotta-Svärd järjestön ansioristin. Kokouksen ohella tutustuttiin Saksan johtohenkilöihin. Tulomatkalla Luukkonen vieraili Tanskan lottajärjestön vieraana. Tammikuussa 1942 Fanni Luukkonen vierali Unkarin Yhdistyneiden Naisten Leirin vieraana, kertoen Lotta Svärd -yhdistyksen toiminnasta, paluumatkallaan hän kävi tapaamassa Tanskan ja Ruotsin lottia.
Unkarin Yhdistyneiden Naisten Leirin puheenjohtaja Anna Keresztes-Ficher ja hänen seurueensa vierailivat syyskuussa 1942 Suomessa, käyden Karjalankannaksella. Elokuussa 1942 Saksan naisten valtakunnanjohtaja Gertrud Scholtz-Klink saapui Suomeen ja piti esitelmän Deutsches Frauenwerkin toiminnasta ja myös vieraili Karjalankannaksella.
Scholtz-Klinck kutsui Luukkosen vuonna 1943 vierailulle Berliiniin suomalaisten naistaiteilijoiden näyttelyn avajaisiin. Luukkosen seurueeseen kuuluvat muonitusjohtaja Maja Genetz ja piiripäällikkö Beatrice Gripenberg. Luukkonen kutsuttiin matkan aikana myös Adolf Hitlerin päämajaan, jolloin Hitler antoi hänelle Saksan Kotka-ritarikunnan ristin rintatähdellä tunnustukseksi Suomen naisten ja erityisesti Lotta-Svärd -järjestön maanpuolustuksellisesta toiminnasta sodan aikana.
Ruotsin Helsingin-suurlähettiläs luovutti 4. marraskuuta 1941 Luukkoselle Ruotsin kuninkaan kultaisen mitalin serafiininauhassa. Vastaavan kunnianosoituksen oli saanut aikaisemmin neljä ruotsalaista ja kaksi ulkomaalaista 34 vuoden aikana.
Järjestön lakkauttaminen

Aselepo ei näyttänyt välittömästi vaikuttavan lottajärjestön toimintaan. Moskovan neuvottelujen tuloksia odoteltaessa työ jatkui kuten ennenkin. Kenttälotat pysyivät palveluspaikoissaan ja kotialueen lotat keskittyivät siirtoväen ja sotainvalidien auttamiseen. Kun välirauha solmittiin ja sotatoimet Suomen ja Neuvostoliiton välillä olivat loppuneet niin keskusjohtokunta totesi, että järjestön olisi ryhdyttävä kiireellisiin toimenpiteisiin komennukselta vapautuvien työttömien lottien sijoittamiseksi työhön muille aloille.
Välirauhan sopimuksen ehtojen tultua julkisiksi alettiin aavistella, että suojeluskuntajärjestön kohtalo saattaisi sopimuksen 21. artiklan nojalla olla vaakalaudalla. Tämän artiklan mukaan Suomi sitoutui ”heti hajoittamaan kaikki sen alueella toimivat hitleriläismieliset (fascisminluontoiset) poliittiset, sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset samoinkuin muutkin järjestöt, jotka harjoittavat Yhdistyneille kansakunnille ja erityisesti Neuvostoliitolle vihamielistä propagandaa”. Koska Lotta Svärd -järjestö oli toiminnassaan kiinteästi sidoksissa suojeluskuntajärjestöön ja juridisesti Puolustusvoimien osa, arveltiin järjestön joutuvan lakkautettavaksi.
Kun Suojeluskunta lakkautettiin eduskunnan säätämällä lailla 3. marraskuuta, arveli Lotta Svärdin johto järjestönsä saavan saman kohtalon. Valvontakomissio luokittelikin Lotta Svärdin rauhanehtojen tarkoittamaksi fasistiseksi järjestöksi ja vaati sen lakkauttamista. Suomen hallitus joutui määräämään 23. marraskuuta 1944 Lotta Svärdin lakkautettavaksi ”liian läheisten suojeluskuntasuhteiden” vuoksi. Ennen lakkauttamista järjestö ehti siirtää suurimman osan varoistaan kaksi viikkoa aikaisemmin perustamalleen Suomen Naisten Huoltosäätiölle. Säätiö hoiti ruokapalvelua koko maassa ja palkkasi työntekijöikseen entisiä lottia tukeakseen näiden toimeentuloa.
Tasavallan presidentti C. G. E. Mannerheim myönsi järjestön lakkauttamispäätöksen julkistamisen jälkeen lottajohtaja Fanni Luukkoselle Vapaudenristin 1. luokan rintatähden miekoilla eli ritarikuntasääntöjen mukaan kaksinkertaisena. Kunniamerkki on ainoa lajissaan.lähde?
Lotta Svärd Säätiö

Lottajärjestön huolto- ja avustustoimintaa jatkamaan perustettiin syksyllä 1944 Suomen Naisten Huoltosäätiö. Suomen Naisten Huoltosäätiö vaihtoi nimensä Lotta Svärd Säätiöksi 29. kesäkuuta vuonna 2004.
 Lotta Svärd Säätiö tarjoaa kuntoutusta ja raha-avustuksia lakkautettuun järjestöön kuuluneille lotille ja pikkulotille.
12. joulukuuta 2005 sai ensi-iltansa lotista kertova elokuva Lupaus, jonka oli tilannut Lotta Svärd Säätiö. Säätiön edustajat olivat mukana tarkastamassa kohtauksia koko elokuvan kuvausten ajan.lähde?
Suhtautuminen järjestöön sotien jälkeen > Muut rintamanaiset

Lottien lisäksi rintamalla työskenteli myös Punaisen Ristin hoitajia, sotilaskotisisaria ja työvelvollisia naisia. Tutkija Kaija Heikkinen on huomannut, että jopa noin puolet rintamanaisista oli muita kuin lottia. Heikkisen mukaan erityisesti työvelvollisista on usein puhuttu vähättelevään sävyyn ja hän ihmettelee, että lottien ja työvelvollisten naisten välillä oli niin suuri juopa. Työvelvolliset naiset joutuivat jopa törkeän syrjinnän ja solvaamisen kohteeksi. Hänen mukaansa tämä johtui työvelvollisten vasemmistolaisesta taustasta, kun taas Lotta Svärd oli oikeistolainen järjestö.
Lottamuseot

Lottiin keskittyviä museoita ovat Lottamuseo Tuusulassa, Etelä-Karjalan lottamuseo Lappeenrannassa, Suojeluskunta- ja Lotta Svärd -museo Seinäjoella sekä Tampereen suojeluskunta- ja lottamuseo Tampereella.
Elokuva

Lottajohtajan Fanni Luukkosen elämästä on valmistunut dokumenttielokuva Sotalotta, jonka tekijä on Raimo Salo.
Ilkka Vanteen ohjaama lotista kertova elokuva Lupaus sai ensi-iltansa 2005.
Kirjallisuutta

Hakkarainen, Tellervo 1999. Lotta sodassa ja rauhan töissä. WSOY.
Latva-Äijö, Annika 2004. Lotta Svärdin synty. Otava.
Luukkonen Fanni (päätoim.: Lotta-Svärd 1939–40. Kuvia ja kuvauksia Suomen sodasta. .  Helsinki:Oy Suomen kirja, 1941.
Raitis, Riikka ja Haavio-Mannila Elina 1993. Naisten aseet. WSOY.
Taito, Seila. Lotta Svärd univormupukuiset naiset. Aikakirja.
Tuominen Pirjo (päätoim.: Lotat: Suomen naisten suuri tarina.  Helsinki: Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-4784-6
Kirjallisuutta > Kaunokirjallisia teoksia

Linna, Väinö: Tuntematon sotilas.  Helsinki: WSOY, 1954.  ISBN 951-0-18212-5
Rintala, Paavo: Sissiluutnantti – Proosaa rinta- ja kurkkuäänille.  Helsinki: Otava, 1963.
Huuhka-Schadewitz, Meeri: Lottia luotisateessa. WSOY 1994.
Virtanen, Irja: Kenttäharmaita naisia. Tammi 1956.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Lottaperinneliitto ry. suomenlottaperinneliitto.fi. Viitattu 22.11.2018.
Ajankohtaista Lotta Svärd -säätiö. Viitattu 22.11.2018.
Tervetuloa Lottamuseoon Lottamuseo. Viitattu 22.11.2018. Tuusulassa.
Suojeluskunta ja Lotta Svärd -museo Seinäjoen kaupunki. Viitattu 22.11.2018.
Latva-Äijö, Annika: Lotta Svärd, usein kysyttyä personal.inet.fi. 2005. Arkistoitu 4.12.2018. Viitattu 22.11.2018.
Niemistö, Janne: Lotta Svärd -järjestö Pala Suomen Historiaa. 29.12.2012. Viitattu 22.11.2018.
Lotta Svärd Arkistojen portti. 10.6.2016. Viitattu 22.11.2018.
Perälä, Reijo: Lotta Svärd antoi nimensä Suomen maanpuolustusnaisille Yle Elävä arkisto. 23.3.2011. Viitattu 22.11.2018.
Väyrynen, Sari: Väitökset 2011 - Väitös: Nuoruuden huolettomuus ja seikkailunhalu edistivät lottien selviytymistä sodassa Lapin yliopisto. 16.11.2011. Viitattu 22.11.2018.
Elomaa-Krapu, Minna: Hoitamisen halusta ja velvollisuuden tunnosta – Lääkintälottien kokemukset koulutuksesta ja hoitotyöstä Suomen sodissa vuosina 1939–1945 Tampereen yliopiston julkaisuarkisto. 13.5.2015. Arkistoitu 19.5.2015. Viitattu 22.11.2018.
Järjestön pitkäaikainen johtaja Fanni Luukkonen.
Varsinaisen keskusjohtokunnan jäsen Lolan Wasström.
Varsinaisen keskusjohtokunnan jäsen Dagmar von Essen.
Varsinaisen keskusjohtokunnan varajäsen Karin Herlitz.
Ilmavalvontalottia jatkosodan ajalta
Lottapukuinen historiatapahtuman osanottaja Minkiön asemaravintolan ovella elokuussa 2005.
Lottatyttöjä historiatapahtumassa Minkiön asemalla
Lottajärjestön morsiuskruunu Lottamuseossa; alapuolella näkyy osa hopeisesta leipäkorista
Saksalainen kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst tervehtimässä lottia jatkosodan aikana.
Adolf Hitler luovuttaa Fanni Luukkoselle Saksan Kotkan ritarikunnan kunniamerkin tunnustuksena ”yhteisestä vapaustaistelusta bolsevismia vastaan” vuonna 1943.
Lotta Svärd -muistopatsas Turun Tuomaanpuistossa
Keijo Siekkinen

Keijo Aulis Siekkinen (s. 16. elokuuta 1948 Jyväskylä) on suomalainen kirjailija.
Henkilöhistoria

Siekkinen syntyi työmies Eino Siekkisen ja siivooja Tyyne Taimin perheeseen. Hän asui lapsena Jyväskylän Halssilassa. Hän opiskeli yhteiskuntatieteitä Tampereen yliopistossa 1968-1973. Siekkinen on osallistunut kunnallispolitiikkaan, aiemmin SKDL:n ja Vasemmistoliiton jäsenenä. Myöhemmin hän siirtyi sosiaalidemokraatteihin. Siekkiselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Kirjallinen tuotanto

Siekkinen aloitti kirjailijauransa vuonna 1973 teoksella Naisen mies ja herätti huomiota epäsovinnaisella otteellaan ja hirtehisillä veijaritarinoillaan. Hänen kerronnalleen on tyypillistä puheenomainen sujuvuus ja ällistyttävien assosiaatioiden leikki. Myöhemmässä tuotannossa useiden kertojanäkökulmien käyttö ja tarinan kommentointi lukijalle sen kuluessa on hänelle tyypillistä, siinä hän lähestyy postmodernin metaromaanin ideaa. Betoniraudoittaja Eino Helminen (1974) esittää rakennustyötä eläkkeelle jäävän miehen näkökulmasta. Romaanissa Raskaat miehet (1976) ja näytelmässä Raudanvalajat (1976) on aiheena raskas valimotyö. Tehdastyöläisten kuvaus on luotettavaa ja elävää. Sen taustana ovat kirjailijan oma osallistuminen valimotyöhön ja hänen keskustelunsa alan ammattilaisten kanssa. Romaanissa Kuusitoistamiehinen pyramidi (1981) on aiheena Vaajakosken historia. Teokseen sisältyvässä työväenliikkeen kehityksen kuvauksessa on lennokkuutta ja huumoria.lähde?
Kirjallinen tuotanto > Proosateokset

Naisen mies.  Jyväskylä:  Gummerus, 1973.  ISBN 951-20-0259-0
Betoniraudoittaja Eino Helminen.  Jyväskylä:  Gummerus, 1974.  ISBN 951-20-0938-2
Raskaat miehet.  Jyväskylä:  Gummerus, 1976.  ISBN 951-20-1277-4
Reinon veljenpoika.  Jyväskylä:  Gummerus, 1978.  ISBN 951-20-1517-X
Kuusitoistamiehinen pyramidi.  Jyväskylä:  Gummerus, 1981.  ISBN 951-20-2022-X
Äidin hauta.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1985.  ISBN 951-20-2727-5
Kuinka tiikerivuori valloitetaan.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1988.  ISBN 951-20-3014-4
Kettuluolat.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1993.  ISBN 951-20-4165-0
Papin poika ja pappi.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5211-3
Jäähyväiset rakkaudelle. Nuoren Johanneksen tilinpäätös.  Helsinki:  Gummerus, 2008.  ISBN 978-951-20-7768-7
Kirjallinen tuotanto > Näytelmät

Matka Sinne.  Jyväskylän Kesän palkintonäytelmä, 1971.
Raudanvalajat.  Jyväskylän Kaupunginteatteri, 1975.
Vapaudenkatu 36.  Jyväskylän Kaupunginteatteri, 1987.  (tekijät Keijo Siekkinen, Risto Nykänen)
Torikuningas.  Jyväskylän Kaupunginteatteri, 1993.
Kirjallinen tuotanto > Antologiat ja yhteisjulkaisut

S vetki srivaetsja zvuk, antologija pisatelej tsentralnoj finlandii.  Pietari-säätiön julkaisuja, 1993.  ISBN 951-47-9951-8
Kuolleet eivät kopioi.  Jyväskylä:  Atena, 1996.  ISBN 951-796-063-8
"Kertomus jota ei ole" teoksessa: Murha paviljongissa.  Jyväskylä:  Jonnaco, 2007.  ISBN 978-952-99839-0-2
Kirjallinen tuotanto > Toimitetut teokset

Finlandia, Otavan Iso Maammekirja 5.  (toim. Keski-Suomen kirjallisuus)  Otava, 1985.
Timo Haajanen: Rigor Mortis.  (toim. Matti Ahola, Martti Pulakka, Erkki Vainikkala, Keijo Siekkinen)  Jyväskylä:  Atena, 1991.  ISBN 951-9362-33-9
Palkintoja ja tunnustuksia

J. H. Erkon palkinto, 1971
Jyväskylän Kesän debyyttinäytelmäkilpailun jaettu ensimmäinen sija, 1971
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto, 1973
Gummeruksen Kaarlen päivän palkinto, 1974, 1982
Sanomalehti Keskisuomalaisen taidepalkinto, 1982
Finlandia-palkinto-ehdokkuus romaanilla Äidin hauta, 1985
Keski-Suomen läänin taidepalkinto, 1986
Valtion kirjallisuuspalkinto, 1989
Jyväskylän maalaiskunnan kulttuuripalkinto, 1993
Valtion 15-vuotinen apuraha, 1992
Kirjallisuutta

Suomalaisia nykykirjailijoita, Pekka Tarkka, Tammi, 1990 ISBN 951-30-9469-3
Suomalaisia kirjailijoita 1500-luvulta nykypäivään, toim. Risto Rantala, Otava, 1994 ISBN 951-1-12854-X
Suomalaisia kirjailijoita, toim. Juhani Korhonen ja Risto Rantala, Otava 2004 ISBN 951-1-19094-6
Kapinalliset kynät, Raoul Palmgren, Juva 1984.
Peltonen, Milla 1998. "Jälkirealismi 1970-luvulla". Teoksessa: Uudessa Valossa, toim. Päivi Lappalainen. Taiteiden tutkimuksen laitos A 38. Turun yliopisto, Taiteiden tutkimuksen laitos.
Hyvärinen,  Juha 1993. "Annetaan suuri kuva!" Keijo Siekkisen romaani Kuusitoistamiehinen pyramidi historiagrafisena metafiktiona. Pro gradu -tutkielma. Turun yliopisto, Taiteiden tutkimuksen laitos.