stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paskoonharjun tuulivoimapuisto
Historiaa > Suunnittelu ja rakentaminen

Tuulivoimapuistoa alettiin suunnittelemaan jo vuonna 2008 ja hanke käynnistyi, kun EPV Tuulivoima Oy lähetti ELY-keskukselle esityksensä YVA-menettelystä vuonna 2009. Sen suunnitelmana olisi ollut tuottaa 30 tuulivoimalaitoksella ja 90–150 megawatin kapasiteetilla sähköenergiaa. Energia johdettaisiin Varsinevan reunassa kulkeviin 220 kilovoltin ja 400 kilovoltin sähkölinjoja seuraten Perälän sähköasemalle.
EPV Tuulivoima lähetti ELY-keskukselle arviointiselosteen helmikuussa 2011 ja sen perään maaliskuussa 2011 lausuntopyynnön Kinnasharjun tuulipuiston arviointiselostuksesta , kuten pyynnössä esitettiin. Tuulivoimapuistoon tulisi 20–23 tuulivoimalaa, joiden yhteiskapasiteetti olisi voimalista riippuen 40–115 megawattia. Tuulen nopeus oli 100 metrin korkeudella keskimäärin 6,2–6,8 metriä sekunnissa ja 200 metrin korkeudella 7,7–8,2 metriä sekunnissa.
Tuulivoimapuisto rakennettiin kahdessa vaiheessa. Syytä tähän ei ole esitetty. Ensimmäisessä vaiheessa valmistui tuotantoon kaksi 3,2 megawatin voimalaa Kinnasharjun ja Paskoonnevan lähistölle. Niiden perustukset valettiin kesäkuussa 2017  ja tuulivoimaloiden pystytykset valmistuivat marraskuussa. Voimaloiden käyttöönottovaiheen jälkeen ne käynnistettiin voimatuotantoon vuodenvaihteessa.
Toisen vaihe (jota kutsuttiin usein Paskoonharju 2) on ensimmäisen vaiheen laajennus, joka käynnistyi lähes kaksi vuotta myöhemmin. Yhtiö vihjasi, että kaksi pienempää voimalaa pystytettiin yhteiskunnan tuella, mutta seuraavan vaiheen 21 voimalaa pystytettiin ilman tukea. Yhtiön mukaan rakentamisen valistelut oli marraskuussa 2019 jo aloitettu. Voimaloiden perustusten valutyöt alkoivat toukokuussa ja loppuivat syyskuussa. Kaikki perustamisvaiheen työt valmistuivat viimeistään marraskuussa. Tuulivoimalat tilattiin Vestakselta marraskuussa 2019, johon sisältyi 30 vuoden AOM-huoltopalvelu . Tuulivoimalaitokset laivattiin osissa Vaasan Vaskiluodon satamaan, josta kuljetus toi osat Maalahden, valtatien 8 ja Ylimarkun kautta työmaalle huhtikuusta 2021 alkaen. Yhden voimalan osien kuljetus vie yhden vuorokauden verran aikaa. Sitä mukaan kun tuulivoimaloiden osia saapui voimala-alueelle, aloitettiin säävarauksin toteuttamaan voimaloiden pystytys. Sitä mukaan, kuin voimalat valmistuivat, alkoivat ne tuottamaan sähköä. Syyskuussa oli enää neljä voimalaitosta pystyttämättä. Toinen vaihe valmistui lopullisesti vuonna 2022.
Historiaa > Uutisia

Kymmenen tuulivoimalaa tuottaa sähkönsä Vaasan Sähkölle, joka omistaa EPV Tuulivoimasta 40 %. Sähköyhtiö investoi tuulivoimapuistoon itse 18,6 miljoonaa euroa.
Tuulivoimapuistoon on suunnitteilla kevääksi 2023 suuren sähköakun rakentaminen. Sen kapasiteetti olisi 12 megawattia ja energiakapasiteetti 12 megawattituntia. Sen komponentit saapuivat loppusyksyllä 2022 ja sähkövaraston käyttöönotto tapahtuisi keväällä 2023.
Béla I

Béla I, Chronica Hungarorum (A magyarok krónikája) eli Thuróczy krónika 1488
Prinssi Vazulin sokaisu vuonna 1031 ja prinssi Imren hautajaiset, Chronicon Pictum Képes krónika 1358, s. 44
Alkukirjaimessa "D" vas. kaksi aatelista ottavat kruunun nuoren Salamonin päästä. Béla I oikealla, valtakunnanomena kädessä, harmaatukkainen aatelismies (tekstin mukaan piispa) ojentaa hänelle miekan ja toinen asettaa kruunun hänen päähänsä, Chronicon Pictum Képes krónika s. 67
Béla I (n. 1020 –  11. syyskuuta 1063) oli Unkarin kuningas vuosina 1060–1063, seuraajaansa Salamonia lukuun ottamatta kaikkien häntä seuranneiden Árpád-suvun kuninkaiden esi-isä.
Suku

Béla oli edeltäjänsä, kuningas Andreas I:n veli. Bélan, Andreaksen ja kolmannen veljeksen Leventen isä Vazul (Vászoly) oli kuningas Tapani I:n serkku (Tapanin isän Gézan veljen Mihályn poika). Mihálysta ja Vazulista tiedetään vain vähän, mutta nimensä perusteella Mihály (Mikael) on ollut kristitty, ja hänen poikiensa nimet Vazul (Vasili) ja László (Vladislav) viittaavat siihen, että Mihályn puoliso oli slaavilaista syntyperää.
Toisten kronikkatietojen mukaan Béla, Andreas ja Levente olisivat olleet Vazulin veljen Lászlón ja tämän kenties Kiovan hallitsijasukuun kuuluneen puolison Premislavan poikia, mutta tämä on ilmeisesti myöhempää, muunnettua tietoa, ja vääristelyn syynä on voinut olla halu antaa Andreakselle ja Bélalle säädyllisempi syntyperä: Vazulin poikien äiti ei ollut laillinen, kirkollisesti vihitty puoliso vaan Tátony-klaaniin kuulunut, mahdollisesti pakanallinen jalkavaimo.
Maanpaossa, herttuana ja kruununtavoittelijana

Kun Tapani I:n ainoa aikuiseksi elänyt poika Imre vuonna 1031 kuoli nuorena, jättämättä perillisiä, Tapani vakiintuneen perimyskäytännön vastaisesti ohitti lähimmän mieslinjan sukulaisensa, serkkunsa Vazulin ja nimesi perillisekseen sisarenpoikansa Pietari Orseolon. Vazul nousi vastustamaan häntä, jolloin Tapani antoi sokaista hänet. Vazulin pojat lähtivät maanpakoon, ensin Böömiin ja sieltä Puolaan, ruhtinas Mieszko II:n hoviin. Andreas ja Levente jatkoivat sieltä matkaa Kiovaan, mutta Béla jäi Puolaan. Siellä hän kunnostautui taisteluissa pakanallisia pommerilaisia vastaan ja sai puolisokseen Mieszkon tyttären Adelheidin (toisissa lähteissä Richeza). Luultavasti tässä yhteydessä hän myös otti kasteen, joidenkin lähteiden mukaan nimellä Adalbert.
Mieszko II:n kuoltua 1034 Puolassa seurasi sekasortoinen aika, ja Mieszkon poika Kasimir I joutui joksikin aikaa pakenemaan maasta. Tänä aikana Bélan on väitetty toimineen lankonsa Kasimirin tärkeänä tukijana ja jonkinlaisena sijaishallitsijana, jonka aikana pääkaupunki siirrettiin Krakovaan.
Vuonna 1046 Bélan veljet Andreas ja Levente kutsuttiin Kiovasta takaisin Unkariin, missä he asettuivat kuningas Pietaria vastustavan kapinaliikkeen johtoon. Pietarin hävittyä taistelussa Andreaksen joukoille Andreas kruunattiin joulukuussa 1046 Unkarin kuninkaaksi. Seuraavana vuonna Levente kuoli, ja Andreas kutsui Bélan Puolasta avukseen, luvaten, että Bélasta tulisi hänen kruununperillisensä. Béla palasi perheineen Unkariin vuonna 1048, ja veljekset jakoivat maan siten, että Béla sai herttuakunnakseen kolmasosan Unkarista (tercia pars regni), lähinnä sen pohjoisista (keskuksena Nyitra nykyisessä Slovakiassa) ja itäisistä (Bihar) osista. Béla osallistui merkittävästi puolustustaisteluihin, kun Saksan Henrik III:n joukot vuosina 1051 ja 1052 hyökkäsivät Unkariin.
Bélan ja Andreaksen sovinto rikkoutui, kun Andreas rauhanneuvotteluissa Saksan kanssa kihlasi poikansa Salamonin Henrik III:n tyttären Judithin kanssa. Tähän kihlaukseen nimittäin liittyi se saksalaisten asettama ehto, että Salamonista tulisi Unkarin kruununperillinen. Vuonna 1057 tai 1058 vasta neli- tai viisivuotias Salamon kruunattiin Unkarin kuninkaaksi.
Bélan ja Andreaksen välit kylmenivät: Béla ei saapunut virallisiin rauhanjuhlallisuuksiin vuonna 1058 eikä Salamonin kruunajaisiin. Vuonna 1059 Andreas kronikoitsijan kertoman mukaan kutsui Bélan luokseen Tiszavárkonyissa sijaitsevaan kuninkaankartanoon ja antoi tuoda hänen eteensä punaisella liinalla kuninkuutta symboloivan kruunun ja herttuakuntaa symboloivan miekan, kysyen veljeltään, kumman tämä valitsee. Tarinan mukaan Bélalle uskollinen hovimies kuiskasi tämän korvaan, että mikäli Béla valitsee kruunun, hänet heti surmataan miekalla. Béla siis valitsi herttuakunnan, mutta ymmärsi olevansa itse vaarassa ja pakeni perheineen Puolaan.
Vuonna 1060 Béla palasi Unkariin apunaan Puolan Bolesław II:n sotajoukko; myös osa Andreaksen kannattajista siirtyi hänen puolelleen. Andreaksella puolestaan oli tukenaan saksalaisia sotajoukkoja. Ratkaisevassa taistelussa Andreas sai vakavia vammoja, joihin pian sen jälkeen kuoli.
Kuningas

Béla kruunattiin kuninkaaksi Székesfehérvárissa 6. joulukuuta 1060. Valtaan noustuaan hän yritti sovitella välinsä Saksan Henrik IV:n, Salamonin langon ja tukijan kanssa. Hän vapautti sodassa vangitut saksalaisten sotapäälliköt ja jopa lupasi tyttärensä Zsófian morsiameksi yhdelle näistä, Saksin rajakreiville Wilhelm Weimarilaiselle. Myös Salamonin unkarilaisia tukijoita hän kohteli armollisesti ja saikin näistä monia puolelleen. Hän vähensi kansan verotaakkaa ja sai kiitosta lyöttämiensä rahojen hyvästä laadusta.
Bélan yritykset saada Unkarin kansa tuekseen päättyivät kuitenkin tuhoisasti. Kuningas kutsui Székesfehérváriin kansan edustajia valtakunnan kaikista kylistä koolle suureen neuvotteluun, mutta kansan kokoontumisesta vuonna 1061 kehkeytyikin kansannousu: kansan lähettiläät rupesivat vaatimaan kuninkaalta oikeutta palata vanhoihin pakanallisiin tapoihin, tappaa papit ja hävittää kirkot. Kapinapäälliköiden joukossa oli myös edellistä, kuningas Andreaksen valtaan nostanutta pakanakapinaa johtaneen heimopäällikkö Vatan poika János. Béla kukisti kapinan julmasti, ja se jäi Unkarin historian viimeiseksi yritykseksi palauttaa pakanuus.
Ulkopolitiikassa Bélan pyrkimykset saada aikaan sovinto Saksan kanssa eivät onnistuneet. Vaikka Béla saksalaisten lähteiden mukaan lupasi epätoivoissaan jopa luovuttaa kruununsa Salamonille ja palata herttuaksi, saksalaiset eivät enää luottaneet lupauksiin. Molemmin puolin valmisteltiin sotaa, Béla linnoitutti valtakuntansa länsirajoja, kunnes häntä kohtasi onnettomuus: hän jäi kartanossaan Dömösissä valtaistuimensa romahtavien puurakenteiden alle ja loukkaantui pahasti. Samaan aikaan Salamonia tukevat saksalaisjoukot hyökkäsivät Unkariin. Béla lähti joukkoineen vielä tätä hyökkäystä vastaan mutta kuoli vammoihinsa 11. syyskuuta 1063. Bélan pojat Géza, László (Ladislaus) ja Lampert hautasivat isänsä tämän perustamaan Szekszárdin luostariin ja lähtivät sitten maanpakoon.
Avioliitto ja jälkeläiset

Béla avioitui noin vuonna 1033 prinsessa Richezan eli Adelheidin (1013–1075), Puolan kuningas Mieszko II:n ja Richeza von Lothringenin tyttären kanssa. Heille syntyi ainakin seitsemän lasta.
Géza I (ennen 1040 – 25. huhtikuuta 1077)
Ladislaus I Pyhä (27. kesäkuuta 1040, Puolan herttuakunta – 29. heinäkuuta 1095 Nitra, Slovakia)
Lampert (1049/50–1096), hallitsi todennäköisesti isältään perimäänsä ruhtinaskunnan osaa valtakunnasta
Sofia (n. 1050 – 18. kesäkuuta 1095), avioitui n. 1062 ensin Karniolan rajakreivi Ulric I:n (k. 1070) kanssa, heille syntyi kuusi lasta ja toisen kerran Saksin herttua Magnuksen (k. 1116) kanssa, heille syntyi kaksi lasta
Eufémia (n. 1055 – 11. huhtikuuta 1111), avioitui ennen 1073 määriläisen Olomoucin herttua Otto I:n kanssa, heille syntyi neljä lasta
Ilona (n. 1050 – 1091), avioitui 1063 Kroatian kuningas Demetrius Zvonimirin kanssa, heille syntyi kaksi lasta
Nimetön tytär, avioitui unkarilaisen aatelismiehen, Hont-Pázmány -klaanin Lampertin kanssa
Historioitsija Martin Dimnikin mukaan Bélalla ja Adelheidilla oli myös viides tytär Lanka, joka avioitui Tmutarakanin ruhtinas Rostislav Vladimirovitšin kanssa.
Perintö ja jälkimaine

Bélan kuoltua Salamonia tukevat saksalaisjoukot etenivät ilman vastarintaa Székesfehérváriin, missä alaikäinen Salamon kruunattiin Unkarin kuninkaaksi. Salamonin jälkeen kuitenkin Bélan jälkeläiset palasivat valtaan: Béla I on kaikkien Salamonia seuranneiden Árpád-suvun kuninkaiden esi-isä. Kenties myös tästä syystä Bélaa on myöhemmässä historiankirjoituksessa sekä ihmisenä että hallitsijana kuvattu varsin myönteiseen sävyyn. Hän oli kristinuskon ja länsieurooppalaisen feodaalisen yhteiskuntajärjestyksen puolustaja ja vakiinnuttaja, jonka lyhyen hallinnon on nähty vaikuttaneen positiivisesti myös maan taloudelliseen kehitykseen.
Viidakkokissa

| Viidakkokissa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Suku::  Felis
Laji::  chaus
Kaksiosainen nimi
 Felis chaus  Schreber, 1777 
 Viidakkokissan levinneisyys
Katso myös
   Viidakkokissa Wikispeciesissä   Viidakkokissa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viidakkokissa eli kaislikkokissa eli ruovikkokissa (Felis chaus) on pieni kissaeläin, jolla on pitkät jalat ja terävät korvat. Se elää Aasian eteläosissa ja Koillis-Afrikassa. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta nimeä suokissa.
Koko ja ulkonäkö

Viidakkokissan pituus on täysikasvuisena noin 50–94 cm ja sen hännän pituus on 23–31 cm. Täysikasvuinen yksilö painaa 4–16 kg. Lajin turkki on väriltään hiekanvärinen tai ruskehtavan harmaa ja sen kuviointi on epäselvä. Lyhyehkössä hännässä on tummia renkaita.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viidakkokissalla on varsin laaja, mutta myös laikkuinen levinneisyysalue, joka ulottuu Egyptistä Etelä-Aasiaan ja aina Indokiinaan ja Sri Lankaan asti. Egyptissä sitä tavataan vain Niilijoen laaksosta, ja Etu-Aasiassakin se elää lähinnä paikallisesti jokien varsilla. Sen levinneisyysalue jatkuu Kaukasukselle ja Venäjälle aina Volgan suistoon asti. Viidakkokissaa tavataan myös Keski-Aasiassa. Etelä-Aasiassa viidakkokissa elää lähes koko Intiassa ja myös Sri Lankassa, Bangladeshissa, Bhutanissa ja Nepalissa. Kaakkois-Aasiassa sen levinneisyys tunnetaan huonosti, mutta sitä on ainakin Myanmarissa, Thaimaassa, Kambodžassa, Laosissa, Vietnamissa ja eteläisessä Kiinassa. Malakan niemimaalla sen asuinalue ei jatku enää Kran kannaksen eteläpuolelle.
Viidakkokissa ei nimestään huolimatta ole sademetsien laji, vaan sen keskeistä asuinaluetta ovat erilaiset kosteikot, joissa on tiheää kasvillisuutta. Tällaisia ympäristöjä löytyy muun muassa ruoikot, suot, merien, järvien ja jokien rantavyöhykkeet, pensaikot ja siipipuumetsät.
Lisääntyminen

Viidakkokissauros ulvoo kiima-aikana äänekkäästi haukkumista muistuttavalla äänellä. Naaras parittelee usean uroksen kanssa. Vähän yli yhdeksän viikon kuluttua se vetäytyy pesäänsä ja synnyttää sinne vastasyntyneinä sokeat poikasensa. Emo imettää poikasia noin 2 kuukautta, jonka jälkeen se opettaa niille saalistustaitoja. Poikaset selviävät omillaan 2–3 kuukauden kuluttua, jolloin ne myös hakeutuvat omille elinalueilleen. Paikoin naaras voi synnyttää kaksikin poikuetta vuodessa.
Ravinto

Viidakkokissa käyttää ravinnokseen pääasiassa kaniineja sekä hiiriä, rottia ja muita jyrsijöitä, joita se vaanii aluskasvillisuudessa. Laji voi toisinaan syödä myös liskoja, sammakoita ja käärmeitä.
Aijalan kaivos

Aijalan kaivoksen rakennuksia
Aijalan kuparikaivos sijaitsi Aijalassa Kiskossa Varsinais-Suomessa ja se oli toiminnassa 1948–1961. Kaivos tuotti kuparin ohella myös sinkkiä, rikkiä ja pieniä määriä kultaa ja hopeaa. Malmia louhittiin toiminta-aikana 0,84 miljoonaa tonnia. Malmin pitoisuudet olivat 1,59 % kuparia, 0,66 % sinkkiä ja 13,98 % rikkiä. Kultapitoisuus oli 0,7 grammaa/tonni ja hopeaa oli 14 grammaa tonnissa.
Oman malmin ehdyttyä Aijala toimi 1950–70-luvuilla läheisestä Metsämontun kaivoksesta tuotetun malmin jalostuspaikkana.
Aijalassa oli ollut jo aiemminkin pienimuotoista kaivostoimintaa. Lyijymalmia louhittiin Hopeamäessä 500 tonnia vuosina 1677–1916 ja Aurumsissa 20 tonnia vuosina 1684–1957, lisäksi rautamalmia on louhittu Helbomsissa 40 tonnia vuosina 1688–1831.
Helmikuussa 2017 maa romahti kaivoksen Itämalmiksi kutsutun maanalaisen louhoksen kohdalta tehden maahan suurehkon aukon. Tapahtuman yhteydessä kaivosvesiä pääsi muun muassa Kiskonjokeen.
Rikastamo

Aijalan rikastamo rakennettiin vuosina 1948–1949 muun kaivoksen yhteyteen, ja sitä laajennettiin myöhemmin Metsämontun kaivoksen malmia varten. Rikastamo oli suunniteltu alun perin 100 000 tonnin vuosikapasiteetille Aijalan malmin osalta, ja laajennuksen jälkeen Metsämontun malmia voitiin käsitellä noin 80 000 tonnia vuodessa. Rikastamon yhteyteen rakennettiin myös laboratorio, jossa tehtiin sekä käyttö- että tutkimusanalyysejä.
Rikastamossa malmi murskattiin ensin karkeasti leukamurskaimella ja sitten hienommin kartiomurskaimella. Murskattu malmi jauhettiin kuulamyllyissä vesipitoiseksi seokseksi ja erotettiin karkeasta aineksesta.
Jauhettu malmi kulki rikastusprosessiin, jossa arvokkaat mineraalit eroteltiin kevyemmästä kiviaineksesta eli sivukivestä. Aijalan rikastamossa käytettiin vaahdotusmenetelmää. Vaahdotuksessa lietteeseen sekoitettiin kemikaaleja, jotka saivat halutut mineraalit tarttumaan ilmakuplien pintaan, jotka nousivat pinnalle eroteltavaksi vaahdoksi. Aijalan ja Metsämontun malmien rikastusprosessit erosivat hieman toisistaan, ja niissä käytettiin erilaisia laitteita ja kemikaaleja. Esimerkiksi kuparirikasteen vaahdotukseen käytettiin aluksi Munro-kennoa, mutta myöhemmin siirryttiin Fagergren-kennoihin, jotka olivat tehokkaampia ja helpommin puhdistettavia.
Rikastusprosessin jälkeen vesi poistettiin rikasteesta sakeuttamalla ja suodattamalla. Sakeuttamisessa kiinteä aines painui säiliön pohjalle painovoimaisesti ja vesi poistettiin. Tämän jälkeen rikaste suodatettiin, jolloin siitä saatiin lähes kuivaa. Suodatettu rikaste varastoitiin odottamaan kuljetusta.
Rikasteet kuljetettiin ensin kuorma-autoilla Aijalasta Kosken rautatieasemalle. Kosken asemalla kuparirikaste lastattiin juniin ja kuljetettiin Harjavallan kuparisulattoon, jossa siitä jalostettiin puhdasta kuparia. Sinkkirikaste puolestaan kuljetettiin junalla Pohjankurun satamaan ja sieltä laivalla ulkomaille jatkojalostettavaksi. Rikkirikaste toimitettiin eri sellutehtaille, joissa sitä käytettiin rikkihapon valmistukseen.
Rikastamon tarvitsema käyttövesi otettiin noin 300 metrin päässä sijaitsevasta Kiskonjoen varrella olevasta pumppaamosta, jossa oli kaksi pumppua (toinen varalla). Käyttöveden pumppausasemalta oli sähkölinjaa pitkin yhteys Aijolan pumppuasemalle (2,5 km Aijalasta Kiskoon päin). Rikastamon ja kaivoksen jätevedet johdettiin noin 600 metrin päässä sijaitsevalle jätealueelle putkea pitkin. Jätealueella oli kaksi patoa ja ylivuoto Kiskonjokeen. Jätteen sakeuttamista ja hyötykäyttöä kaivoksen täyttöaineena suunniteltiin ja osittain kokeiltiin.
Kaivos ja rikastamo saivat sähkönsä omalla 35 kilovoltin johdolla Virkkalasta. Aijalassa oli oma muuntoasema, jossa jännite alennettiin suoraan 400/230 volttiin (muuntaja 1500 kVA). Metsämontulla oli oma muuntoasemansa (muuntaja 500 kVA) ja lisäksi Aijolan pumppuasemalla oli oma muuntaja (50 kVA). Kaivoksen ja rikastamon arvioitu yhteenlaskettu maksimikuormitus oli 1400 kW ja kuukausikulutus lähes 900 000 kWh.
Geologia

Aijalan malmi sijaitsi itä-länsisuuntaisessa, kapeassa kivilajijaksossa, joka koostui pääasiassa kalkkikivestä ja erilaisista liuskeista. Alueella oli myös vanhastaan tunnettuja muita malmiesiintymiä. Malmivyöhyke rajautui etelässä kvartsipitoiseen kiveen ja pohjoisessa amfiboliittiin. Aijalan malmi oli tyypiltään sulfidimalmi, ja se esiintyi sekä juonina että hajanaisina esiintyminä pääasiassa kalsiumpitoisessa kiviaineksessa. Malmin kaltevuus oli lähes pystysuora. Tärkeimmät malmimineraalit olivat kuparikiisu, rikkikiisu ja pieniä määriä magneettikiisua sekä jalometalleja (kultaa ja hopeaa).
Aiheesta muualla

Valtava monttu repesi maahan Salossa – läheisen kerrostalon evakuointia harkitaan, Yle Uutiset 9.2.2017
Trooppinen house

| Trooppinen house |
| --- | --- |
Alkuperä:  deep house, house, dancehall, baleaarinen musiikki, reggae fusion
Alkuperämaa:  Luoteis-Eurooppa
Kehittymisen ajankohta:  2000-luku
Tyypillisiä soittimia:  syntetisaattori, sampleri
Trooppinen house on deep housen alalaji, jossa on elementtejä myös dancehallista sekä baleaarisesta musiikista. Kyseisen lajityypin esittäjiä on nähty usein lukuisilla kesäfestivaaleilla kuten Tomorrowlandissä. Artisteihin jotka ovat tehneet lajityyppiä tunnetuksi, lukeutuvat Thomas Jack, Kygo, Matoma, Lost Frequencies, Seeb ja Klingande.
Trooppisen housen tarina alkaa 2000-luvun lopulta, kun Bob Sinclar sekä Yves Larock toteuttivat kansainvälisiä hittikappaleita, joissa oli lukuisia trooppisen housen elementtejä. He olivat saaneet inspiraatiota tekemäänsä musiikkiin 1980-luvun Hi-NRG -musiikista sekä muista sen ajan elektronisen musiikin alalajeista. Vuonna 2012 Unicorn Kid loi tropical raven, vauhdikkaamman muodon lajityypistä joka tultaisiin tuntemaan trooppisena housena. Lajityyppi nousi kuitenkin suureksi trendiksi vasta vuonna 2013 kun Klangkarussell julkaisi kappaleen "Sun Don't Shine", jota seurasivat perässä muun muassa Kygo ja Robin Schulz heidän tuotannollaan.
Käännös suomeksi
Aino Hurmalainen

Aino Aliina Hurmalainen (16. helmikuuta 1880 Viipuri – 30. joulukuuta 1952) oli suomalainen opettaja ja kansalaisopiston johtaja.
Hurmalaisen vanhemmat olivat liikkeenjohtaja Aleksanteri Hurmalainen ja Eeva Ristola. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin jatko-opistosta 1902 ja kävi Helsingin jatko-opiston valmistuen kansakoulunopettajaksi 1905. Hurmalainen teki opintomatkoja Skandinavian maihin 1910 sekä Tanskaan ja Saksaan 1921.
Aino Hurmalainen oli Viipurin uuden valmistavan koulun opettajana 1905–1911 ja 1913–1918, Viipurin uuden yhteiskoulun opettajana 1905–1912 ja Viipurin kaupungin kansakoulun opettajana 1912–1919. Hän oli Viipurin seudun huoltokeskuksen perustaja ja sihteeri 1919–1923, Viipurin työväenopiston opettaja ja luennoitsija 1919–1923 sekä vt. johtaja 1920–1923,  Porin tyttölyseon sijaisopettaja 1924–1925, Porin suomalaisen yhteislyseon opettaja 1926–1927 ja Porin työväenopiston johtaja 1923–1927. Hurmalainen oli sitten Terijoen kansalaisopiston johtajana toistakymmentä vuotta vuodesta 1927 alkaen.
Hurmalainen oli Viipurin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1920–1924. Hänen kirjoituksiaan ja suomennoksiaan ilmestyi eri julkaisuissa ja sanomalehdissä.
Toimitustöitä

Viipurin suomalainen tyttökoulu 1881–1925 : Viipurin tyttölyseo 1925–1931. Liitteenä Viipurin suomalainen Jatko–opisto - Viipurin Naisopisto 1899–1925 ; toimikunta Aino Hurmalainen ym. Viipuri 1931
Elämänkouluni : Aino Hurmalaisen muistelmia. Risto Hurmalainen, Helsinki 2014
Andreas I

Andreas I, Chronica Hungarorum, János Thuróczy 1488
Andreas I:n kruunajaiset, Chronicon Pictum, Képes Krónika 1350
Andreas I Valkoinen tai Katolinen (unk. I. Fehér tai Katolikus András/Endre); (n. 1015 – ennen 6. joulukuuta 1060) oli Árpádien hallitsijasukuun kuulunut Unkarin kuningas vuosina 1046–1060.
Suku

Kun kuningas Tapani I Pyhän ainoa aikuiseksi elänyt poika Imre oli kuollut nuorena vuonna 1031 jättämättä perillisiä, Tapani oli valinnut kruununperijäkseen sisarenpoikansa Pietari Orseolon. Näin hän, vallitsevien perimyskäytäntöjen vastaisesti, ohitti lähimmän mieslinjan sukulaisensa, Andreaksen isän Vazulin (Vászoly, Basilius). Vazul oli Tapanin serkku eli hänen isänsä Gézan veljen Mihályn (Mikael) poika. Mihálysta ja Vazulista on historialähteissä hyvin vähän tietoa, mutta nimensä perusteella Mihályn on oletettu olleen kristitty ja poikiensa nimien (Vazul eli Vasili/Basilius, László eli Vladislav) perusteella naimisissa  slaavilaissyntyisen naisen kanssa. Kun Vazul ei hyväksynyt Pietaria vallanperijäksi, hänet sokaistiin (ja lisäksi, 1300-luvun kronikkatietojen mukaan, hänen korviinsa kaadettiin sulaa lyijyä), että hänestä tulisi kelvoton hallitsijaksi.
Ns. Zagrebin kronikan sekä Pyhän Gellértin legendan mukaan Vazulilla oli kolme noin vuosina 1010–1020 syntynyttä poikaa, Andreas, Béla (sittemmin kuninkaana Béla I) ja Levente. Toisissa lähteissä nämä kolme mainitaan Vazulin veljen Lászlón ja tämän (mahdollisesti Kiovan hallitsijasukuun kuuluneen) puolison Premislavan poikina, mutta Gyula Kristón mukaan tämä väite on vähemmän uskottava: veljesten syntyperää on myöhemmissä kronikoissa haluttu korjailla, koska heidän ja heitä seuranneiden Árpád-suvun kuninkaiden esi-isäksi ei haluttu esittää Tapani Pyhän vihollista, kapinallista ja sokaistua Vazulia, ja mahdollisesti myös, koska Andreaksen ja hänen veljiensä äiti oli Tátony-klaaniin kuulunut jalkavaimo eikä Vazulin laillinen puoliso.