stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haruta
Harutan palvelut ja liikenneyhteydet

Taajamassa sijaitsee muun muassa päiväkoti, koulu, kolme kauppaa, maataloustuotanto-osuuskunta, terveysasema, kulttuurikeskus, yleinen sauna, postitoimisto, vapaapalokunta ja lentokenttä.
Haruta ei vielä äskettäin johtanut ympärivuotisesti liikennöitävissä olevaa maantietä Komin tai Nenetsian suuremmista taajamista. Heikompilaatuinen kärrytie ja talvitie johtaa Komin Intaan ja Usinskiin; samoin joihinkin Nenetsian puolella tundralla oleviin erillisiin puutaloihin (izba) ja talvella myös Narjan-Mariin. Yhteyslentoja lennetään pienkoneella (An-2) ympärivuotisesti kahdesti viikossa Nenetsian pääkaupunkiin Narjan-Mariin ja tarvittaessa helikopterilla (Mi-8) suurempaan ja läheisempään Komin tasavallan Intaan.
Aiheesta muualla

Hoseda-Hardskin maalaiskunta piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (zrnao.ru)
Hoseda-Hardskin maalaiskunnan sivusto (venäjäksi) (harutanao.ru)
Wilhelm Hauff

| Wilhelm Hauff |
| --- | --- |
 Wilhelm Hauff
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1802 Stuttgart
Kuollut: 18. marraskuuta 1827 Stuttgart
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Aikakausi:  romantiikka
Pääteokset:  Der Lichtenstein (1826)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Wilhelm Hauff (29. marraskuuta 1802 Stuttgart – 18. marraskuuta 1827 Stuttgart) oli saksalainen kirjailija, joka muistetaan erityisesti saduistaan.
Hauff pilkkasi teoksessa Der Mann im Monde kuutamorunoilija Heinrich Claurenin imelähkönrivoja romaaneja. Uskonpuhdistussodista on peräisin aihe teokseen Lichtenstein, joka on ensimmäisiä Walter Scottin esikuvan mukaan kirjoitettuja saksalaisia romaaneja. Tunnetuimpia Hauffin tuotannosta ovat kuitenkin sadut, joista on yhä otettu uusia painoksia ja joita on käännetty monille kielille, suomeksi kokoelmat Itämaisia satuja ja Hauffin sadut. Phantasien im Bremer Ratskeller todistaa sukkelaa leikillisyyttä ja mielikuvituksen herkkyyttä.
Suomennettuja teoksia

Karavaani: tarinoita itämailta. Suomentanut Emmi Wallin. Porvoo: Werner Söderström 1903
Aleksandrian sheikki ja hänen orjansa. Suomentanut Emmi Wallin. Porvoo: WSOY 1904
Kylmä sydän (Das kalte Herz). Suomentanut Meri Sulju. Karisto 1909 Kirjallisia pikkuhelmiä: 17
Kylmä sydän (Das kalte Herz), Otava 1910 Sarja: Mailta ja meriltä n:o 4. Toimittanut Teuvo Pakkala (Verkossa)
Kerjäläistyttö (Die Bettlerin vom Pont des Arts). Suomentanut Hemminki Karjalainen. Hämeenlinna: Karisto 1916. (Sarja: Kariston 50 p:n romaaneja, n:o 69.)
Juutalainen rahaministeri (Jud Süss). Suomentanut H. Tiihonen. Hämeenlinna: Karisto 1921. (Sarja: Kolmen markan romaaneja, 7.)
Itämaisia satuja . Suomentanut Martta Schmidt. Kuvitus Risto Mäkinen. Helsinki: Valistus, 1926. – 2. p., suomennoksen tarkastanut Hannes Teppo. Valistus 1955
Aleksandrian seikki ja hänen orjansa
Almansorin tarina
Fatmen pelastus
Haikarakalifi
Juutalainen Abner
Kummituslaiva
Pikku Mukin vaiheet
Poikkihakattu käsi
Saidin kohtalot
Valeprinssi
Pikku taikuri (Der kleine Muck), kuvakirja. Suomentanut Eeva Salo, kuvittaja Vladimir Machaj. Helsinki: Weilin+Göös 1969
Hauffin sadut . Suomentanut Kaarina Helakisa, kuvittaja: Janusz Grabiański. Helsinki: WSOY 1973. ISBN 951-0-05920-X
Almansorin tarina
Kivisydän
Kääpiö nimeltä Nenä
Majatalo Spessartissa
Pikku Muck
Tarina kalifi Haikarasta
Haikarakalifi. Suomeksi kertonut Laila Niukkanen. Östersundom: Kirjalito 1979. ISBN 951-28-0419-0
Tarina Kalifi haikarasta. Suomentanut Meri Starck, kuvittaja Paqui. Kirjakerho Lasten kirjapaketti. Helsinki: Mestarikustannus 1981. ISBN 951-9189-25-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilhelm Hauff Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Hauhon kirkonkylä

Hauhon kirkko.
Hauhon kirkonkylä on kylä, kirkonkylä ja taajama Hauholla Hämeenlinnassa Kanta-Hämeessä. Taajamassa on 1 163 asukasta (31.12.2011).
Kirkonkylä sijaitsee Hauhonselän rannalla harjun rinteessä kylänraitin varrella, joka on osa historiallista Ylistä Viipurintietä. Kylän maamerkkinä on 1500-luvun alusta peräisin oleva harmaakivinen Hauhon kirkko. Tämän ympärillä sijaitsee tiiviisti muutamia vanhojen maatilojen talouskeskuksia sekä 1800-luvun lopulta peräisin olevaan pienasutukseen liittyviä rakennuksia. Kirkon vieressä ovat myös Hauhon pappila ja 1700-luvulla rakennettu lainamakasiini.
Hauhon kirkonkylä kuuluu Museoviraston vuonna 2009 määrittelemiin Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin ja on myös osa Ympäristöministeriön vuonna 1992 määrittelemää Hauhonselän valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Hauhon kirkonkylän vanhassa osassa on kyläyhdistyksenä Hauhon Wanha Raitti ry, joka on toiminut erityisesti alueen historiallisen ympäristön kunnostamiseksi. Yhdistyksen alueella harjoittaman suunnitelmallisen ja pitkäjännitteisen, myös muualle malliksi kelpaavan kylätoiminnan perusteella Hauhon Vanha Raitti valittiin vuonna 2011 Kanta-Hämeen vuoden kyläksi.
Aiheesta muualla

Hauhon wanha raitti Hauhon Wanha Raitti ry. Viitattu 12.8.2013.
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Kirjokallio, Jyrki (toim.): Eilistä tavoittamassa : kyläkirja Hauhon kirkonkylän raitin varsilta. Hauhon wanha raitti, 2000. ISBN 952-91-2467-8.
Hauhon kylät
Aikkola
Ajoranta
Alvettula
Apoo
Eteläinen
Hahkiala
Hakkala
Hankala
Hauhontausta
Heinäkangas
Hyvikkälä
Hyömäki
Ilmoila
Joki
Juntula
Kalaila
Keso
Kirkonkylä
Kokkala
Kokkila
Kukkola
Kyttälä
Lautsia
Lehdesmäki
Lehtelä
Matkantaka
Miehoila
Mustila
Okerla
Pappila
Porras
Porsoo
Rukkoila
Saha
Sappee
Sotjala
Torvoila
Tuittula
Tuulimylly
Uusikylä
Vihavuosi
Villantila
Vitsiälä
Vuolijoki
Suomen entisten kuntien (ml. nykyisten kuntien aiemmat) hallinnolliset keskukset
Marttisjärvi (järvi)

| Marttisjärvi |
| --- | --- |
 Järven pohjoisrantaa Marttisjärven tien päässä.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Utajärvi
Koordinaatit:  65°03′02″N, 27°03′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Marttisjoki
Järvinumero:  60.043.1.006 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  117,7 m
Rantaviiva:  7,94 km
Pinta-ala:  2,75 km² 
 fiMarttisjärvi 
Marttisjärvi on Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluva järvi Utajärven Marttisjärven kylässä Pohjois-Pohjanmaalla. Sen pinta-ala on 2,75 neliökilometriä.
Ominaisuudet

Marttisjärvi on sisällytetty Fennoskandian luonnontilaisten jokireittien tyyppiin, mutta se voidaan luokitella myös luontaisesti runsasravinteiseksi järveksi. Se on matala ja alueen järvistä rehevin. Botaaniselta tyypiltään järvi on Schoenoplectus lacustris -tyyppinen kaislajärvi, hallitsevin kasvi­laji on järvikaisla, joka peittää suuren osan vesialueesta. Sen lisäksi järvellä esiintyy runsaasti kelluslehtisiä vesikasveja.
Vesistösuhteet

Marttisjärveen laskevat Iso-Timosesta virtaava Timo-oja sekä suolta alkunsa saava Leväoja. Järven laskujoki taas on  Marttisjoki, joka päätyy Iso-Ruohoseen. Valuma-alue on melko laaja ja pääosin suota, mistä yli puolet on luonnontilaista aapaa. Laajin ojittamaton suo on Leväojan latva-alueen Leväsuo. Timo-ojan ja Leväojan lisäksi järvi saa vetensä pohjoispuolen kaivetuista ojista, järven ympäristö onkin ojitettu kokonaan.
Ojitus on kuormittanut järveä, jonkin verran ovat kuormittaneet myös järvenrannan pellot. Marttisjoen perkaus on ehkä myös laskenut järven pintaa, joskaan kyse ei ole varsinaisesta järvenlaskusta. Valuma-alueen soita vähäisemmät kankaat ovat hiekkaisia harjuja, joista järvi saa jonkin verran pohjavettä. Myös Kälväsvaaran lounaispuolen lähteet virtaavat ojia myöten järveen.
Kalasto ja linnusto

Marttisjärvessä on runsas lahnakanta, muita saaliskaloja ovat ahven ja hauki, harvinaisempana myös säyne ja siika. Järven varhaisesta kalastuskäytöstä kertovat vuoden 1570 kalaveroluettelot, joiden mukaan Marttisjärvellä ja Timojärvellä on harjoitettu laajamittaista kalastusta.
Marttisjärvellä pesii runsas vesilinnusto, sillä on merkitystä sekä muuton aikaisena pysähdyspaikkana että läheisten Olvassuon luonnonpuiston lintujen ruokailupaikkana. Järvi on mainittu lintuvesiohjelmassa maakunnallisesti merkittävänä kohteena ja se on arvioitu linnustoltaan yhdeksi arvokkaimmista Natura 2000 -ohjelman ulkopuolelle jääneistä lintuvesistä Pohjois-Pohjanmaalla.
Hattelmala

Hattelmalan sijainti Hämeenlinnassa.
Hattelmala on Hämeenlinnan 22. kaupunginosa, joka sijaitsee kaupungin keskustan eteläpuolella. Hattelmala, joka on entinen Vanajan kylä, on tunnettu erityisesti sitä Kankaantaustan kylästä erottavasta Hattelmalanharjusta, jonka laella kulki aiemmin valtatie 3 ja nykyisin paikallistie. Kaupunginosa rajoittuu pohjoisessa valtatiehen 10, idässä valtatiehen 3, etelässä Janakkalan kunnanrajaan ja lännessä Munakkaan kaupunginosaan. Kylässä on todennäköisesti ollut asutusta jo kivikaudella, sillä harjun lämmin etelärinne ja Hattelmalanjärvi ovat olleet suotuisa paikka varhaisen asutuksen synnylle.
Nimistöä ja nimien etymologiaa

Viljo Nissilä antaa teoksessaan Vanajan historia I vertailuaineistoa nimelle Hattelmala, jonka hän toteaa esiintyvän murteellisissa muodoissa Hattelma, Hattalma sekä Hattalmala.  Professori Jouko Vahtola toteaa kylän nimen tulleen esikristillisestä germaanisesta miehennimestä Hadelhalm.
Hattelmalan alueella ovat säilyneet sitkeästi useat pakanallisiin uskomuksiin viittaavat nimet. Vanhojen kylävainioiden keskellä ja vieressä ovat vielä vuoden 1910 kartankin mukaan Hiidenmäki, Tyyriönmäki, Panun palsta ja Rauninmaa.
”Hiisi” (Hiidenmäki) on merkinnyt Suomen alueen muinaisilla asukkaille uhrilehtoa ja kalmistoa, mutta käsite on saanut ajan myötä myös lisämerkityksiä: synkkä ja pelottava metsä, jättiläinen ja niin edelleen. Kun kyseessä on aivan kylän vieressä oleva paikka, se on todennäköisesti tarkoittanut kalmistoa ja tässä tapauksessa kalmistomäkeä. Tosin tässä tapauksessa ei alueen tutkimuksissa ole havaittu minkäänlaisia asiaan liittyviä löytöjä.
Tyyri esiintyy muinaisissa loitsuissa oravan toisintonimenä (”oravainen, Tyyrin poika”), ja kuten Nissinen arvelee, se on mahdollisesti johtunut käsitteestä Tyytikki eli Tyyrikki, Tapion neiti, joka on aikoinaan kuviteltu olleen oravan kantaemo. Kyse voi olla myös kulttuurilainasta, eli Tyyriö johtuisikin muinaisskandinaavisesta taivaan ja ukkosen jumalasta Tyristä, näin kyseessä olisi muinaissuomalaisen Ukko-jumalan toisintonimi.
Historia

Hattelmalan kylä koostui lähinnä viidestä rusthollista eli ratsutilasta sekä Vanajan seurakunnan kappalaisen pappilana toimineesta Rekolasta. Muita tiloja on maakirjan mukaan ollut vain toiset viisi: Paavola, Kleemola, Sakkila, Lassila ja Kestilä. Näistä on nykyisin jäljellä vain lähinnä Lassilan ratsutila, sillä muiden maat on lähes kokonaisuudessaan kaavoitettu asuinkäyttöön, kuten on tapahtunut naapurikylän Kankaantaustan kaikille taloille.
Historiallisena aikana, mutta todennäköisesti jo ennen 1500-lukua, Hattelmala ja Kankaantaka muodostivat yhtenäisen kylän, sillä isojaossa ne muodostivat vielä yhteisen jakokunnan. Näin oli myös jo vuonna 1688, jolloin kylien maista käytiin oikeudessa ankaraa kiistaa. Käräjillä selitettiin kylien peltojen sijaitsevan omalla puolen Hattelmalanharjua, mutta metsien, laidunmaiden ja niittyjen olevan yhteisiä. Myös nimi Kankaantaka viittaa asutuksen joko siirtyneen Hattelmalasta tai tulleen ulkopuolelta, mutta kuitenkin emäkylää selvästi myöhemmin, sillä olihan tuo kylä kankaan eli harjun takana.
Hattelmalan kylä oli aikoinaan osa vanhan Suur-Vanajan ydinaluetta, jossa vuonna 1572 laaditun veroluettelon mukaan oli 113 veroa maksavaa taloa. Näistä Hattelmalan tuolloin kymmenestä tilasta on jäljellä enää vain Lassila. Osia kylästä siirrettiin Hämeenlinnan kaupunkiin valtioneuvoston 2. toukokuuta 1946 tekemällä päätöksellä vuoden 1948 alusta lukien, ja koko Vanajan kunta lakkautettiin ja Hattelmalan kylän jäljellä olevat osat liitettiin Hämeenlinnan kaupunkiin 1. tammikuuta 1967.
Hattelmalan kylän alueella on osana Hattelmalanharjun ulokkeita myös Hakovuoressa sijaitseva Linnanpää, joka on mahdollisesti ollut muinainen, ehkä viikinkiaikainen muinaislinnan, sillä ympäristössä on ollut riittävä asujaimisto puolustuslinnan ylläpitämiseksi. Lisäksi alueella on, samoin kuin varsinaisen Hattelmalanharjun pohjoispäässä, tehty linnoitustöitä, mutta ne tosin liittyvät ensimmäiseen maailmansotaan.
Kylän mylly ja saha ovat sijainneet Alajärvestä Viralaan virtaavassa Katiskoskessa.
Nykypäivä

Nykyisin Hattelmalan kylä on omakotiasutukselle varattua kaupunkialuetta, johon ei voi rakentaa kerrostaloja. Poikkeuksena on se Kankaantaustan kylän alue, joka jäi Vanajan kuntaan vuoden 1948 liitoksessa.
Osa-aluetilastojen mukaisen Hattelmalan pienalueen pinta-ala on nykyisin 2,7 km², ja sen asukasluku vuonna 2007 oli 739 henkeä, joten alue on tyypillinen pientalovaltaisen asutuksen aluetta, jossa asukastiheys on 273,7 as./km². Itse kaupunginosa on pinta-alaltaan paljon suurempi ja lukeutuu siinä suhteessa kaupungin suurimpiin.
Hattelmalan kaupunginosan alueella sijaitsevat myös Moreenin teollisuusalue, Kiertokapula Oy:n Karanojan jätteenkäsittelyalue sekä lännessä, Ison-Munakkaan rannalla oleva Hämeenlinna-Vanajan seurakunnan Syöksynsuun leirikeskus.
Hattelmalanharjun pohjoispään nimikyltti
Color TV Game

| Color TV Game |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Nintendo
Tuotesarja:  Color TV Game
Sukupolvi:  Ensimmäinen sukupolvi
Julkaisu:  1977
Tallennusväline:  ei (sisäänrakennetut pelit)
Seuraaja:  Nintendo Entertainment System
Lisää videopeliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Color TV Game on Nintendon konsolisarja, jonka ensimmäinen osa Color TV Game 6 julkaistiin vuonna 1977. Se sisältää kuusi eri variaatiota PONG-pelistä. Pelaajat liikuttelevat mailojaan kierrettävillä nupeilla, jotka ovat kiinni koneessa. Ensimmäinen konsoli oli menestys Japanissa ja myi yli miljoona kappaletta.
Vuonna 1978 Nintendo julkaisi uuden osan, Color TV Game 15:n, joka sisälsi kaksi johdollista ohjainta ja 15 eri versiota Pongista. CTG 15 myi yli miljoona kappaletta. Samana vuonna julkaistiin Color TV Racing 112, ylhäältäpäin kuvattu ajopeli, joka sisälsi ratin ja vaihdetangon. Vaihtoehtoisesti moninpeliin pystyi käyttämään kahta tavallista pienempää ohjainta.
Vuonna 1979 julkaistiin Color TV Block Kusure, joka oli Atarin Breakout-peliin perustuva yksinpeli. Kuten CTG 6:ssa, peliä ohjattiin laitteeseen kiinnitetyllä ohjaimella. Laitteen ulkoisesta suunnittelusta vastasi Shigeru Miyamoto, ja se oli yksi hänen ensimmäisistä tehtävistään sen jälkeen, kun hän tuli Nintendolle töihin vuonna 1977.
Computer TV Game, käännös Nintendon kolikkopelistä Computer Othello, oli viimeinen kasetiton Nintendon konsoli, ja se julkaistiin Japanissa vuonna 1980.
Kuvia

Color TV-Game 6 (model CTG-6V)
Color TV-Game 15 (model CTG-15S)
Color TV-Game 15 (model CTG-15V)
Color TV Block Kuzushi
Color TV Racing 112
Computer TV game
Viittaukset videopeleissä

Warioware, Inc.: Minigame Maniassa on minipeliversio Color TV Racing 112:sta.
WarioWare: Smooth Movesissa on minipeliversio Color TV Game 6:sta.
Aiheesta muualla

Nintendo Database Archive.orgissa (englanniksi)
Nintendon laitteet
| --- | --- |
Pelikonsolit:  Color TV Game  NES/Famicom NES 2/AV Famicom  SNES/Super Famicom  Virtual Boy  Nintendo 64 iQue Player  GameCube Panasonic Q  Wii  Wii U  Nintendo Switch  Nintendo Switch 2 
Käsikonsolit:  Game & Watch  Game Boy  Game Boy Color  Game Boy Advance  Game Boy Advance SP  Nintendo DS  Game Boy Micro  Nintendo DS Lite  Nintendo DSi  Nintendo DSi XL  Nintendo 3DS  Nintendo 3DS XL  Nintendo 2DS  New Nintendo 3DS  New Nintendo 3DS XL  New Nintendo 2DS XL  Nintendo Switch Lite 
Kolikkopelit:  Vs. UniSystem/DualSystem  PlayChoice-10  Nintendo Super System  Triforce 
Ensimmäisen sukupolven pelikonsolit
APF TV Fun
Color TV Game
Coleco Telstar
Magnavox Odyssey
Magnavoxin / Philipsin Odyssey-tuotelinja
Pong
Video Pinball
Harmaapapukaija

| Harmaapapukaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Psittacus
Laji::  erithacus
Kaksiosainen nimi
 Psittacus erithacus  Linnaeus, 1758 
 Harmaapapukaijan esiintymisalue
Katso myös
   Harmaapapukaija Wikispeciesissä   Harmaapapukaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaapapukaija eli jako (Psittacus erithacus) on papukaijalaji, joka esiintyy Keski-Afrikan länsirannikolta Keniaan ja Tansanian luoteisosiin ulottuvalla alueella. Siitä erotettiin 2010-luvulla omaksi lajikseen Psittacus timneh, joskaan Birdlife Suomi ei tunnusta vielä tätä lajia omakseen, vaan se on säilytetty harmaapapukaijan alalajina. Lemmikkinä harmaapapukaija oppii helposti matkimaan puhumista. Tarhattuna laji saattaa elää yli 60-vuotiaaksi.
Harmaapapukaija on yksi älykkäimmistä eläinlajeista. Sen on osoitettu kykenevän muistamaan numerosarjoja, oppimaan sanojen merkityksiä ja tunnistamaan ihmiskasvoja. Harmaapapukaija selviytyy päättelyongelmista joihin kykenevät vain kädelliset ja yli 3-vuotiaat ihmislapset.
Koko ja ulkonäkö

Harmaapapukaijan nimilaji on 30–33 cm:n pituinen lintu, jolla on lyhyt pyrstö. Se painaa noin 270–550 grammaa. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nimensä mukaisesti harmaapapukaija on suurimmaksi osaksi keskiharmaan värinen, siipisulat ovat liki mustat. Pyrstö on nimilajilla kirkkaanpunaiset. Nokka on musta.
Timneh-alalaji on kooltaan nimilajia pienempi. Timneh on harmaaltaan hieman tummempi, joskin alavatsa on huomattavan vaalea. Sen pyrstö on tummanpunainen tai jopa rusehtava. Ylänokka on osittain beige.
Esiintyminen

Harmaapapukaijaa tavataan Norsunluurannikon kaakkoisosista itään Victoriajärven ympäristöön Ugandassa, Keniassa ja Tansania. Etelässä sen levinneisyysalue ulottuu Angolan pohjoisosiin. Sitä tavataan myös Príncipen ja Biokon saarilla Guineanlahdessa.
Elinympäristö

Harmaapapukaijat elävät enimmäkseen syvällä metsissä, mutta myös metsänreunoissa, puistoissa, mangrovesoilla, puustoisilla savanneilla ja jopa puutarhoissa ja viljelysten keskellä olevissa metsiköissä. Laji on hyvin seurallinen ja parvessa voi olla jopa tuhat yksilöä. Ruokailuparvet ovat kuitenkin pienempiä, muutamista yksilöistä muutamiin kymmeniin.
Lisääntyminen

Lisääntymisaika vaihtelee alueittain. Ugandassa pesintää tapahtuu heinä-syyskuussa, Kongossa munapesiä on löydetty elokuussa. Itä-Nigeriassa harmaapapukaija lisääntyy kuivalla kaudella ja munapesiä on tavattu tammikuussa. Luonnossa on tehty vain vähän havaintoja pesinnästä. Pesä on puunkolossa tai onkalossa joskus hyvinkin korkealla, jopa 30 metrissä.
Vankeudessa naaras munii kahdesta neljään munaa hautoen niitä yksin. Haudonta-aika on noin neljä viikkoa. Vastasyntynyt poikanen painaa 12–14 g. Poikasten ollessa pieniä naaras lämmittää niitä pesässä ja koiras käy ruokkimassa koko perhettä. Poikaset jättävät pesän 11–12 viikon ikäisinä ja itsenäistyvät 3–4 kuukauden ikäisinä. Laji on sukukypsä kolmen tai neljän vuoden ikäisenä ja se on yksiavioinen.
Ravinto

Harmaapapukaijaparvet yöpyvät usein parvissa metsänreunan korkeissa puissa tai järvien ja jokien pikkusaarissa. Aamulla ne lentävät pienin parvin hakemaan ruokaa palaten pian samaa reittiä takaisin. Ne ruokailevat enimmäkseen puiden latvustoissa ja hakevat siemeniä, hedelmiä, pähkinöitä ja marjoja kiipeillen oksilta toisille; ne pitävät erityisesti öljypalmun (Elaeis guinensis) hedelmistä. Ne voivat syödä myös maissia viljelmiltä.
Uhanalaisuus

Harmaapapukaija on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Pääasiallisin syy lajin vähenemiseen on lemmikkieläinkauppa, sillä se on Euroopan, Yhdysvaltojen ja Lähi-idän suosituimpia lemmikkilintuja, koska ne osaavat matkia ihmisten puhetta ja muita ääniä. Vuosien 1982–2014 aikana harmaapapukaijaa ja siitä erotettua Psittacus timneh -lajia pyydystettiin luonnosta yli 1,3 miljoonaa yksilöä. Myös elinympäristöjen tuhoutuminen on paikoin vähentänyt lajille sopivien elinympäristöjen määrää. Maailman populaation kokoa on vaikea arvioida, ja siksi kokonaisarvio vaihtelee 560 000 – 12 700 000 yksilön rajoissa.
Lemmikkinä

Harmaapapukaija on yksi suosituimmista isoista papukaijalinnuista lemmikkinä. Sitä pidetään yhdenä parhaimpana puhujalajina, joka voi olla syy tai ainakin osasyy sen suosioon, sillä väritykseltään se jää monen muun papukaijalajin varjoon. Puhekyky on huono syy lemmikkilinnun hankkimiselle. Lemmikkinä harmaapapukaija on vaativa, sillä se on älykäs, aktiivinen ja sosiaalinen, mutta myös herkkä tylsyydelle, stressille ja muutoksille. Lemmikkinä nimilaji on Timneh-alalajia huomattavasti yleisempi.
Hoidoltaan ja vaatimuksiltaan se muistuttaa muita lemmikkilintuja: hyvin voidakseen se tarvitsee muun muassa lajitoverin seuraa, paljon tilaa, lajityypillisen ruokavalion, runsaasti erilaisia virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Harmaapapukaijaa pidetään osittain herkempänä rutiinin- ja ympäristön muutoksille kuin monia muita papukaijalemmikkejä, ja sen sanotaan vaativan totuttelua ympäristön muutoksiin, esimerkiksi uusien lelujen suhteen, muita lajeja kauemmin. Perheelleen kesy ja puhelias harmaapapukaija saattaa olla hyvin varautunut ja hiljainen vieraiden läsnäollessa. Harmaapapukaija voi ilmaista pitkäaikaista stressiä nyppimällä eli tuhoamalla sulkapukuaan.
Harmaapapukaija kuuluu CITES I/A-liitteeseen, jonka vuoksi kaikessa siihen liittyvässä kaupankäynnissä myös Suomen sisällä linnulle vaaditaan alkuperätodistus, tunnistemerkintä (siru tai umpirengas) sekä Suomen ympäristökeskuksen myöntämä EU-lupanumero. Ilman näitä myös harmaapapukaijojen pesittäminen eli poikasten tuottaminen on kiellettyä. Riittävä vahvistus linnun laillisesta alkuperästä auttaa myös taistelemaan luonnonvaraisten lintujen salapyydystystä vastaan. Suomessa nykyään lemmikkinä pidettävät harmaapapukaijat ovat käytännössä lähes aina tarhattuna syntyneitä, sillä laji lisääntyy melko helposti myös tarhaoloissa, ja sillä on kasvatustoimintaa Suomen lisäksi myös monissa muissa Euroopan maissa.
Psittacus erithacus timneh, joissain lähteissä oma lajinsa Psittacus timneh, on nimilajia pienempi ja tummempi.
Psittacus erithacus
Harmaapapukaija on älykäs ja aktiivinen laji, joka vaatii paljon virikkeitä.