stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salmisiirtokunnat
Historia

Englannin Itä-Intian kauppakomppania muodosti vuonna 1826 Salmisiirtokunnat, joihin kuuluivat Malakka, Singapore ja Penang. Singaporesta tuli sen pääkaupunki vuonna 1832. Siirtokuntien byrokratia osoittautui kuitenkin raskaaksi ja kalliiksi, ja Salmisiirtokunnat siirrettiin pian Intian kenraalikuvernöörin alaisuuteen. Siirtokunnat eivät kuitenkaan olleet tyytyväisiä tilanteeseen, sillä niiden taloudelliset siteet olivat pääasiassa Lontooseen. Lisäksi Intian hallinto pyrki jatkuvasti kumoamaan siirtokuntien vapaasatama-aseman, eikä Intia pystynyt kunnolla suojelemaan siirtokuntia merirosvoja vastaan. Siirtokunnista tulikin kruununsiirtomaa 1. huhtikuuta 1861. Tällöin se sai myös oman kuvernöörin. Kuvernööriä avusti toimeenpaneva neuvosto ja lakiasäätävä neuvosto, jossa Singaporella oli johtava asema.
Japani aloitti Tyynenmeren sodan nousemalla maihin Malakan niemimaan pohjoisosaan 8. joulukuuta 1941. Helmikuuhun 1942 mennessä Japani oli valloittanut koko Malakan niemimaan ja Singaporen taistelun 8.–15. helmikuuta 1942 jälkeen brittiarmeija antautui ehdoitta.
Salmisiirtokunnat lakkautettiin 1946. Singaporesta tuli kruununsiirtomaa ja Malakka ja Penang liitettiin uuteen Malaijan liittoon.
Salmikiinalainen kulttuuri

1800-luvun aikana Salmisiirtokunnissa kehittyi omintakeinen salmikiinalainen kulttuuri. Se on sekakulttuuri, joka yhdisteli kiinalaisia, malaijilaisia ja länsimaisia elementtejä. Arkkitehtuurissa tyypillisiä olivat kiinalaisten kauppiaiden kaksikerroksiset terassitalot, jotka yhdistelivät estoitta eri tyylejä. Temppeliarkkitehtuuri korosti Etelä-Kiinan perinteitä, sillä useimmat salmikiinalaiset olivat kotoisin sieltä. Temppeliarkkitehtuuri vaikutti salmikiinalaisten klaanitaloihin, jotka olivat yhden suvun tai samalta paikkakunnalta kotoisin olevan yhteisön sosiaalisen elämän keskus. Taiteissa salmikiinalaiset toivat mukaan kiinalaisen perinteen. Omintakeisin salmikiinalaisten taidemuoto oli sorminukketeatteri.
Salmikiinalainen kulttuuri katosi suuren laman myötä 1930-luvulla. Siitä on enää jäljellä kaupunkilaistalot varsinkin Malesian Malakkassa ja George Townissa sekä jonkin verran Singaporessa. Lisäksi sorminukketeatteri on edelleen jokseenkin suosittua.
Šalla

| Šalla Ша́льский, Šalski |
| --- | --- |
 Besov Nosin kalliopiirroksia.
 Šalla
 Koordinaatit: 61°48′20″N, 36°1′10″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Puudožin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 006,52 km²
Väkiluku (2011):  3 500
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šallan kunta Puudožin piirin kartalla.
Šalla eli Salla (ven. Ша́льский, Šalski; myös Шала, Šala) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Puudožin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ääniseen laskevan Vodlajoen suussa 32 kilometriä maanteitse Puudožista länteen. Taajamassa on 2 400 ja kunnassa 3 500 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus

Šallan kunnan pinta-ala on 1 006,52 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Puudožin piirin Avdejevon, idässä Puudožin ja etelässä Krasnoborskin kuntiin sekä lännessä Ääniseen.
Vodlajoen lisäksi kunnan alueella virtaavat Šalitsa, Jalganda, Suma-Šalskaja ja Šunduksa -joet. Järviä ovat Ižgora, Sarozero, Lembozero, Bolšoje ja Maloje Kindožskoje, Dolgoe, Krugloje ja Šalskoje. Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, gabrodoleriitti, gabrodiabaasi, hiekka ja turve.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Botšilovon, Rogozinskajan, Šaluhan, Semjonovon ja Terebovskajan kylät sekä Botšilovon, Kašinon ja Neftebazan asutukset. Šallan laiturin (Šala Pristan) ja Novo-Stekljannoen asutukset kuuluvat virallisesti Šallan taajaman yhteyteen. Taajaman muita osia ovat Rabotši, Kontorski, Gromovka ja Pervomaiskaja.
Historia

Šallan pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1391. 1400-luvulla siellä toimi ortodoksinen luostari. Pogosta hävitettiin sotatoimissa vuonna 1612. 1700-luvulla Vodlajoen suuhun rakennettiin lasitehtaita, joiden toiminta päättyi seuraavan vuosisadan alussa. Vuonna 1870 perustettiin ensimmäinen ja vuonna 1882 toinen sahalaitos, jonka toimintaa jatkaa Auerin ja Varlenin tehdas. Vuonna 1925 alettiin hyödyntää Äänisen Goltsy-saarilla olevia graniittiesiintymiä, ja myöhemmin kivenlouhinta laajeni myös mantereelle. Jatkosodan aikana Šallassa toimi partisaanien tukikohta.
Liikenne, talous ja palvelut

Šallasta on maantieyhteys Puudožiin. Vodlajoen suussa on satama.
Taajamassa toimii graniittia louhiva yritys, kivimurskaamo, metsätyömaa ja metsänhoitoalueen konttori. Palveluihin kuuluvat ala- ja keskikoulut, kulttuuritalo ja sairaala.
Nähtävyydet

Seudulta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja. Nähtävyyksiin kuuluvat Äänisen rannoilla muun muassa Besov Nosissa sijaitsevat kalliopiirrokset sekä runonlaulaja Fjodor Konaškovin hauta ja 1800-luvun lopussa rakennettu Kornyševan talo Semjonovossa.
Aiheesta muualla

Šallan kunta Puudožin piirin sivustolla (venäjäksi)
Šalla Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Simo Saloranta

Saloranta (oik.) Italian Volpin ja Saksan liittotasavallan Müllerin takana Roomassa 1959.
Simo Sakari Saloranta (12. joulukuuta 1934 Lieto – 8. marraskuuta 2017 Raisio) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Saloranta sijoittui Rooman 1960 olympialaisten 10 000 metrin juoksussa 21:nneksi. Hän karsiutui 5 000 metrin juoksun alkuerissä sekä Rooman että neljä vuotta myöhemmin Tokion olympialaisissa. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa 5 000 metrillä vuonna 1961 ja 10 000 metrillä vuonna 1963. Hän edusti Suomea 20 maaottelussa vuosina 1959–1965 ja saavutti niissä yhteensä seitsemän henkilökohtaista voittoa.
Seuratasolla ”Simppa” Saloranta edusti Liedon Parmaa, Naantalin Löylyä ja Turun Urheiluliittoa. Hän voitti Suomen mestaruuden 5 000 metrillä vuosina 1961, 1963 ja 1964, 10 000 metrillä vuonna 1960 sekä 4 × 1 500 metrin viestijuoksussa vuonna 1964. Hän saavutti 5 000 metrillä SM-hopeaa vuosina 1959 ja 1960 sekä SM-pronssia vuonna 1962. Hän oli kolmas 14 minuutin rajan 5 000 metrin juoksussa alittanut suomalainen. Hän juoksi 2 000 metrillä Suomen ennätyksen 5.11,2 vuonna 1965.
Henkilökohtaiset ennätykset

1 500 metriä: 3.45,4
2 000 metriä: 5.11,2
3 000 metriä: 8.03,6
5 000 metriä: 13.53,4
10 000 metriä: 29.38,4
Salon Viihdelaulajat

Salon Viihdelaulajat
Salon Viihdelaulajat on vuonna 1964 perustettu kuoro jonka perustivat Unto Elomaa ja Mauno Blomqvist. Kuoro on esiintynyt radiossa 35 kertaa ja televisiossa 15 kertaa ja lisäksi eri konserteissa. Kuoro on vieraillut ulkomailla eri ystävyyskuorojen konserteissa laulamassa. 
Kuoro on pitänyt lukuisia yhteiskonsertteja muitten kuorojen kanssa.
Diskografia

Omat äänitteet:
Heikin polkka (1971)
Sulle kauneimmat lauluni laulan (1988)
Kadun aurinkoisella puolella (1997)
Muistoja menneiltä vuosilta (2004)
Hyvää Joulua! VL & Piazza Brass (2005)
Kokoelmissa:
Pietarin tietä pitkin (1972)
Holiday in Finland (1973)
Muistojen levy (1973)
Mauno Blomqvist laulaa Paul Robesonin lauluja (1977)
Salo soi (1980)
Laulellen (1981)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Salon Viihdelaulajien esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Salon Viihdelaulajien kotisivu
Helin, Ossi: Laulu voipi parantaa Salon Viihdelaulajat 40 vuotta 2004.  Salon Viihdelaulajat ry, 2004.  ISBN 952-91-7009-2
Sammatin vaakuna

Sammatin vaakuna (1964–2008)
Sammatin vaakuna oli Sammatin kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa paikkakunnalla 1802 syntyneeseen ja siellä elämänsä viimeisen vuosikymmenen viettäneeseen Elias Lönnrotiin (ruots. lönn, vaahtera). Samalla vaahteranlehti kuvastaa myös seudun vehmasta luontoa.
Sammatin viiri.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kultainen vaahteranlehti”. Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Sammatin kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 25. kesäkuuta 1964. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. marraskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Sammatti liittyi osaksi Lohjan kaupunkia, ja Sammattiseura on käyttänyt sitä teettämissään isännänviireissä.
Salto (Uruguay)

| Salto |
| --- | --- |

 vaakuna
 Salto
 Koordinaatit: 31°23′0″S, 57°57′0″W 
Valtio:  Uruguay
Departementti:  Salto
Väkiluku (2011):  104 011
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salto Oriental on Salton departementin pääkaupunki Uruguayn länsirajalla. Se sijaitsee Montevideosta 430 kilometriä luoteeseen Uruguayjoen itärannalla vastapäätä Argentiinan Concordiaa. Kaupungissa oli vuonna 2017 noin 132 00 asukasta.
Saltoa ympäröivällä alueella viljellään viinirypäleitä ja sitrushedelmiä. Kaupungin tuotteisiin kuuluvat viini, lihasäilykkeet ja veneet. Kaupungilla on jokisatama ja Uruguayjoen yli johtaa 15 km kaupungeista pohjoiseen Salto Granden silta, joka kulkee voimalaitospadon päällä.
8. marraskuuta 2006 juhlittiin kaupungin 250-vuotisjuhlia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salto (Uruguay) Wikimedia Commonsissa
Samon kieli

Samon puhuma-alue harmaalla.
Samo (myös san) on samojen puhuma mandelainen kieli Burkina Fason luoteisosassa ja lähiseudulla Malissa.
Samon puhujia on noin 200–250 tuhatta (vuonna 1992, arvio). He asuvat etupäässä Burkina Fason Boucle du Mouhounin alueen Souroun ja Nayalan provinsseissa. Muutamia erillisiä kyliä on Mouhounin provinssissa. Malin Bankassin piirissä Bayen kaakkoispuolella on noin tuhat puhujaa.
Samo kuuluu mandekielten kaakkoishaaran itäiseen ryhmään. Se koostuu murteista, jotka voidaan jakaa etelä- ja pohjoisryhmään. Kolmelle murteelle tai kielelle on annettu keinotekoiset nimet maya (koillisessa), matya (luoteessa) ja maka (etelässä). Niiden lisäksi on erotettu keskimurre. Lähin sukukieli on bisa.
Äidinkielensä ohella monet samot puhuvat djulaa tai moorea. Kouluopetuksen kieli on ranska. Samoksi on julkaistu uskonnollista kirjallisuutta ja sillä järjestetään lukutaito-opetusta.
Samo on usein sekoitettu samogokieliin.
Vladimir Salnikov

Vladimir Valerjevitš Salnikov, 2010
| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 400 m vu |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 1 500 m vu |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 4 × 200 m vu |  |
|  Kultaa | Soul 1988 | 1 500 m vu |  |
Vladimir Valerjevitš Salnikov (ven. Владимир Валерьевич Сальников, s. 21. toukokuuta 1960 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen uimari, joka teki urallaan 12 maailmanennätystä 400, 800 ja 1 500 metrin vapaauinneissa. Swimming World Magazine nimesi Salnikovin vuoden 1982 miesuimariksi.
Merikapteenin poika Salnikov aloitti uimisen 7-vuotiaana, ja pian hän aloitti säännöllisen harjoittelun valmennuksessa. Hän oli mukana 16-vuotiaana Montrealin olympialaisissa 1976 ja teki 1 500 metrin vapaauinnissa Euroopan-ennätyksen mutta jäi viidenneksi. Samalla matkalla vuoden 1977 EM-kisoissa hän voitti kultaa. MM-kilpailuissa 1978 Berliinissä hän voitti kultaa sekä 400 metrin vapaauinnissa (ME-ajalla) että 1 500 metrin vapaauinnissa. Vuotta myöhemmin hän ui ensimmäisenä ihmisenä 800 metrin vapaauinnin alle 8 minuutin.
Moskovan olympialaisissa 1980 Salnikov voitti kolme kultaa: 1 500 metrin vapaauinnissa uiden matkan ensimmäisenä alle 15 minuutin, aikaan 14.58,27, sekä 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. EM-kilpailuissa 1981 hän voitti 1 500 metrillä kultaa ja sijoittui 400 metrillä hopealle 0,14 sekuntia Jugoslavian Borut Petrićille hävinneenä. MM-kilpailuissa 1982 Salnikov puolusti menestyksekkäästi 400 ja 1 500 metrin maailmanmestaruuksiaan. Vuonna 1983 hän ui 1 500 metrin vapaauinnissa uuden maailmanennätyksen 14.54,76, mikä säilyi rikkomattomana vuoteen 1991 saakka, sekä voitti EM-kilpailuissa kultaa 400 ja 1 500 metrin vapaauinnissa (hopeamitalisti Petrić hävisi hänelle lyhyemmällä matkalla 2,16 ja pidemmällä 5,70 sekuntia).
Neuvostoliiton boikotin takia Salnikov ei päässyt puolustamaan olympiavoittojaan Los Angelesiin 1984. Vuonna 1986 hän ui 800 metrin vapaauinnissa uuden maailmanennätyksen mutta häntä pidettiin vuonna 1988, 28-vuotiaana, liian vanhana pärjäämään Soulin olympialaisissa. Soulissa Salnikov kuitenkin voitti vanhoilla päivillään kultaa 1 500 metrillä ja hänestä tuli uinnin vanhin olympiavoittaja 56 vuoteen.
Ennätyksiä

1 500 metrin vapaauinti: 14.54,76
800 metrin vapaauinti: 7.50,64
400 metrin vapaauinti: 3.48,32
Arvokisamitalit

Olympialaiset: 4 kultaa
Maailmanmestaruuskilpailut: 4 kultaa
Euroopan mestaruuskilpailut: 4 kultaa, 1 hopea
Unto Salo

| Unto Salo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. syyskuuta 1928 Tyrvää
Kuollut: 25. lokakuuta 2019 (91 vuotta) Turku
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Satakunnan museo, Turun yliopisto
Tutkimusalue:  arkeologia
Unto Olavi Salo (10. syyskuuta 1928 Tyrvää – 25. lokakuuta 2019 Turku) oli suomalainen arkeologi ja professori.
Salo kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1948 Tyrvään yhteiskoulusta. Hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1955. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1968. Hänen väitöskirjansa käsitteli Suomen alueen vanhempaa roomalaista rautakautta.
Unto Salo työskenteli Satakunnan museon johtajana, kunnes hänet nimitettiin vuonna 1972 Turun yliopiston arkeologian professoriksi. Hän jäi virasta eläkkeelle vuonna 1991.
Satakunnan museonjohtaja Unto Salo esittelee arkelogisia esineitä vuonna 1957.
Salo tutki varsinkin Satakunnan alueen pronssi- ja rautakautta, joista hän julkaisi useita kirjoja. Lisäksi Salo tutki muun muassa Varsinais-Suomen esihistoriaa, suomalaista muinaisuskoa ja kristinuskon tuloa Suomeen. Salo tunnetaan kielihistorian käyttämisestä arkeologian aputieteenä.
Vuonna 2005 Salo sai Suomen kulttuurirahaston kulttuuripalkinnon elämäntyöstään Satakunnan menneisyyden tulkitsemisesta ja kulttuurin edistämisestä.
Teoksia

Merikarvian tonttukivet.  (Eripainos: Sananjalka 14, 1972. Scripta archaeologica 1)  Turku:  Turun yliopiston arkeologian laitos, 1973.
Satakunnan historia 1, 2 Satakunnan pronssikausi.  Pori:  Satakunnan maakuntaliitto, 1981.  ISBN 951-95095-5-0
Ihmisen jäljet Satakunnan maisemassa: kulttuurimaiseman vuosituhannet.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997.  ISBN 951-717-991-X
Kotimaakuntamme Satakunta: katsaus Satakunnan asuttamisen, organisoitumisen, talouden ja kulttuurin vaiheisiin.  Pori:  Satakuntaliitto, 1999.  ISBN 952-5295-00-1
Kauas missä katse kantaa: Unto Salon puheita ja kirjoituksia.  (Satakunta: Kotiseutututkimuksia 21)  Helsinki:  Emil Cedercreutzin säätiö, 2003.  ISBN 951-96550-3-4
Risti ja rauta: Kristilliset kuvat, symbolit ja ornamentit Suomen rautakauden löydöissä: Kristinuskon esineellistä kulttuurihistoriaa ennen kirjoitetun sanan aikaa.  (Tämä julkaisu on ilmestynyt artikkelina Pyhän Henrikin muisto -seminaarijulkaisussa Satakunta)  Helsinki:  Emil Cedercreutzin säätiö, 2005.  ISBN 951-96550-4-2
Kalan pyynnistä karjan hoitoon: Pyyntikulttuurista viljelevän talouden alkuun.  (Suomen maatalousmuseon julkaisusarja, Pieniä vihkosia nro 2)  Loimaa:  Suomen maatalousmuseo Sarka, 2005.  ISBN 952-99569-1-6
Ajan ammoisen oloista: Satakunnan ja naapurimaakuntien esihistoriaa.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1093)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.  ISBN 978-952-222-000-4
Iso tammi: Lehvän taittajan tarina.  Sastamala:  Warelia, 2014.  ISBN 978-952-5940-17-6
Aiheesta muualla

Unto Salon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Arkeologian professori Unto Salo (1928–2019). Kalmistopiiri 9.12.2019
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Unto Salo (Q11899601)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: ihminen
Salsk

| Salsk (Сальск) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Rostovin alueen sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Salsk
 Koordinaatit: 46.4749°N, 41.5418°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Rostovin alue
Perustettu:  1830
Kaupungiksi:  1926
Väkiluku (2010):  61 312
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  347630–347640
Suuntanumero(t):  +7 86372 
Rekisterikilpi:  61, 161
 
 adm-salsk.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salsk (ven. Сальск) on kaupunki Rostovin alueen eteläosissa, Etelä-Venäjällä. 
  Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 61 312 henkeä.
Katedraali Salskissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salsk Wikimedia Commonsissa
Salskin piirin sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (salsk.org)
Hallinnollinen keskus: Donin Rostov

Aksai |
Azov |
Bataisk |
Belaja Kalitva |
Donetsk |
Gukovo |
Kamensk-Šahtinski |
Novotšerkassk |
Novošahtinsk |
Konstantinovsk |
Krasnyi Sulin |
Millerovo |
Morozovsk |
Proletarsk |
Salsk |
Semikarakorsk |
Šahty |
Taganrog |
Tsimljansk |
Volgodonsk |
Zernograd |
Zverevo
Rostovin alue
Reima Salonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Malmö 1976 | 50 km kävely |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ateena 1982 | 50 km kävely |  |
Reima Untamo Salonen (s. 19. marraskuuta 1955 Taivassalo) on urheilu-uransa päättänyt suomalainen kilpakävelijä. Hänen parhaat saavutuksensa ovat Euroopan mestaruus Ateenan kisoissa vuonna 1982 ja Malmössä saavutettu MM-pronssi vuodelta 1976. Salosen 18. syyskuuta 1976 syntynyt MM-pronssiaika 3.58.52 oli uusi Pohjoismaiden ennätys.
Salonen edusti Turun Weikkoja ja hänen valmentajanaan toimi Klaus Peurla. Salonen on 178 cm pitkä ja hän painoi 71 kg aktiiviuransa aikana. Päätettyään uransa Soulin olympiakisoihin hän on jatkanut toimimista kävelyn parissa, muun muassa valmennustehtävissä.
Ammatiltaan Reima Salonen on kalastaja jo kolmannessa sukupolvessa, ja hänet on entisen puolisonsa Pirjon kanssa palkittu vuoden 2003 Pro Kala -palkinnolla. Salonen työskenteli urheiluvuosiensa aikana myös palomiehenä Neste Oy:n Naantalin jalostamolla.
Kunnallisvaaleissa 1988 Salonen valittiin Turun kaupunginvaltuustoon SKDL:n listalta. Myöhemmin hän on toiminut Taivassalossa Vasemmistoliiton kunnanvaltuutettuna.
Saavutukset

EM-kulta vuodelta 1982 (50 km)
MM-pronssi vuodelta 1976 (50 km)
11 arvokisaedustusta
12 SM-kultaa
17 Suomen ennätystä
Aiheesta muualla

Reima Salonen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Ylen Elävä arkisto: Salonen kävelee Euroopan ykköseksi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Yle  Tilastopaja 🔒
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1980–1981

| Bundesliiga |
| --- | --- |
Mestari:  Bayern München  6. Bundesliigan mestaruus  7. Saksan mestaruus
Pudonneet joukkueet:  TSV 1860 München  FC Schalke 04  Bayer 05 Uerdingen
Maalit:  1039 (3.4 per ottelu)
Paras maalintekijä:  Karl-Heinz Rummenigge (29)
Suurin kotivoitto:  Hamburg 7–1 Schalke 04 (25. lokakuuta 1980)  M'gladbach 7–1 Uerdingen (30. toukokuuta 1981)
Suurin vierasvoitto:  Schalke 04 0–6 Bochum (9. toukokuuta 1981)
Eniten maaleja ottelussa:  Bayern München 7–2 Frankfurt (9 maalia) (30. toukokuuta 1981)  Karlsruhe 7–2 1860 München (9 maalia) (13. kesäkuuta 1981)
  ← 1979–1980 :  1981–1982 → 
Saksan Bundesliigan kausi 1980–1981 oli järjestyksessään 18. Bundesliigan, Länsi-Saksan pääsarjan, kausi. Se alkoi 15. elokuuta 1980 ja päättyi 13. kesäkuuta 1981. Hallitsevana mestarina kauteen lähti Bayern München.
Sarjajärjestelmä

Jokainen joukkue pelasi kaksi peliä toisiaan vastaan joukkue, yhden kotona ja yhden vieraissa. Joukkueet saivat kaksi pistettä voitosta ja yhden pisteen tasapelistä. Jos kaksi tai useampi joukkueista oli tasapisteissä, sijoitus määräytyi maalierolla ja jos vielä tasoissa, niin tehdyt maalit ratkaisivat. Joukkue, jolla oli eniten pisteitä kruunattiin mestariksi ja kolme vähiten pisteitä kerännyttä joukkuetta putosi seuraavaksi kaudeksi 2. Bundesliigan.
Joukkuemuutokset kaudesta 1979–1980

Hertha BSC, SV Werder Bremen ja Eintracht Braunschweig putosivat edellisen kauden päätteeksi 2. Bundesliigaan. Heidän korvasivat Arminia Bielefeld, 1. FC Nürnberg ja Karlsruher SC: n.
Kauden yhteenveto

Mestaruuden voitti toisen kerran peräkkäin Bayern München neljän pisteen erolla HSV:en. 1. Bundesliigasta putosivat toinen müncheniläisjoukkue 1860 München, FC Schalke 04 sekä FC Bayer 05 Uerdingen.
Maalipörssin voiton vei nimiinsä toisen kerran peräkkäin Karl-Heinz Rummenigge 29 maalillaan.
Kaudella 1980–1981 Bundesliigassa nähtiin suomalaisia ensi kertaa sitten Juhani Peltosen, joka oli ensimmäinen suomalainen jalkapalloilija Saksan korkeimmalla sarjatasolla. Pasi Rautiainen edusti Bayern Müncheniä yhdessä ottelussa ja Seppo Pyykkö pudonnutta Bayer Uerdingeniä kolmessa ottelussa.
Joukkueet

| Joukkue | Paikkakunta | Stadion | Kapasiteetti |
| --- | --- | --- | --- |
| Bielefeld Arminia Bielefeld | Bielefeld | Stadion Alm |  ?? 000 |
| Bochum VfL Bochum | Bochum | Ruhrstadion | 40 000 |
| Dortmund Borussia Dortmund | Dortmund | Westfalenstadion | 54 000 |
| Duisburg MSV Duisburg | Duisburg | Wedaustadion | 38 500 |
| Dusseldorf Fortuna Düsseldorf | Düsseldorf | Rheinstadion | 59 600 |
| Frankfurt Eintracht Frankfurt | Frankfurt | Waldstadion | 62 000 |
| Hamburg Hamburger SV | Hampuri | Volksparkstadion | 80 000 |
| Kaiserslautern 1. FC Kaiserslautern | Kaiserslautern | Stadion Betzenberg | 42 000 |
| Karlsruhe Karlsruher SC | Karlsruhe | Wildparkstadion | 50 000 |
| Koln 1. FC Köln | Köln | Müngersdorfer Stadion | 61 000 |
| Leverkusen Bayer 04 Leverkusen | Leverkusen | Ulrich-Haberland-Stadion | 20 000 |
| Mönchengladbach Borussia Mönchengladbach | Mönchengladbach | Bökelbergstadion | 34 500 |
| München 1860 TSV 1860 München | München | Stadion an der Grünwalder Straße | 31 509 |
| München Bayern FC Bayern München | München | Olympiastadion | 80 000 |
| Nürnberg 1. FC Nürnberg | Nürnberg | Städtisches Stadion | 64 238 |
| Schalke FC Schalke 04 | Gelsenkirchen | Parkstadion | 70 000 |
| Stuttgart VfB Stuttgart | Stuttgart | Neckarstadion | 72 000 |
| Uerdingen Bayer 05 Uerdingen | Krefeld | Grotenburg-Kampfbahn | 28 000 |