stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kolmas makedonialaissota
Sodan osapuolet > Makedonia

Vaikka Makedonian valtakunta olikin hävinnyt toisen makedonialaissodan, se oli jo toipunut tappioista, ja Perseus oli riittävän varakas palkatakseen ulkomaalaisia palkkasotureita kymmenen vuoden ajaksi. Lisäksi varastoissa oli runsaasti viljaa, ja sotapalvelukseen kelpaavia miehiä oli jopa kolme kertaa enemmän kuin mitä armeijassa oli ennen sotaa.
Perseuksella oli sodan alussa noin 43 000 miehen armeija. Siihen kuului 4 000 miestä makedonialaista ja traakialaista ratsuväkeä sekä runsaasti ulkomaalaisia palkkasotureita, muun muassa paionialaisia, agrianeja, traakialaisia, galatialaisia, kreetalaisia ja kreikkalaisia. Sen lisäksi Kotys VI oli antanut Perseukselle 1 000 ratsu- ja jalkaväkimiestä. Armeijan päävoima oli 21 000 miehen falangi, jonka sotilaat olivat syntyperältään makedonialaisia. Falangin sotilaat oli aseistettu sarissalla, noin 6,3 metriä pitkällä peitsellä. Asetta piti käsitellä kahdella kädellä, joten olkapäälle oli nahkahihnasta ripustettu pyöreä kilpi. Jokaisella sotilaalla oli lisäksi pronssinen kypärä, kovetetusta pellavasta tehty rintapanssari, säärisuojat sekä miekka. Falangiin kuului myös 2 000 miehen valio-osasto, kuninkaallinen kaarti agema.
Makedonian ammattiarmeija oli paremmin koulutettu kuin Rooman armeija, jossa oli paljon vasta värvättyjä miehiä. Yksiköiden johdossa oli kokeneita makedonialaisia upseereita, jotka olivat osallistuneet sotatoimiin Traakiassa. Armeija oli kuitenkin haavoittuvainen, sillä jos se kärsisi yhden murskaavan tappion, menetyksiä ei pystyttäisi enää korvaamaan täysin ja sota olisi hävitty.
Sodan osapuolet > Rooma

Rooman tasavalta oli kärsinyt suuria tappioita toisessa puunilaissodassa, ja sen voimavarat oli jouduttu venyttämään äärimmilleen. Toisaalta legioonat olivat vuosien koulutuksen ja sotimisen jäljiltä poikkeuksellisen kokeneita. Kolmas makedonialaissota oli viimeinen sotatoimi, johon vielä osallistui toisessa puunilaissodassa taistelleita veteraaneja. Sodan sytyttyä armeijaan yritettiin löytää mahdollisimman paljon veteraaniupseereita, mutta siihen värvättiin myös runsaasti kokemattomia miehiä. Makedoniaan lähetetyssä armeijassa oli noin 37 000 miestä jalkaväessä ja 2 000 ratsuväessä. Siihen kuului kaksi legioonaa, joissa oli poikkeuksellisesti 6 000 jalkaväki- ja 300 ratsumiestä, kun normaalisti tuon ajan legioonassa oli 5 200 jalkaväkimiestä. Armeijassa oli myös runsaasti ulkomaalaisten liittolaisten joukkoja, muun muassa liguureja, numidialaista ratsuväkeä, sotanorsuja sekä kreetalaisia jousimiehiä. Rooman armeija oli siis osittain kokenut, mutta samalla myös ikääntynyt.
Sodan kulku > Sodanjulistus

Roomalla ei ollut ennen sodan alkua vielä kunnollista armeijaa eikä komentajaa. Viivyttääkseen vihollisuuksien alkamista Rooman senaatti lähetti kaksi korkea-arvoista lähettilästä Perseuksen puheille kertomaan, että senaatti saattaisi hyväksyä rauhansopimuksen hänen kanssaan. Roomalaisilla ei kuitenkaan ollut aikomusta solmia sopimusta, vaan he hankkivat näin vain lisäaikaa valmistautuakseen sotaan. Vaikka useimmat senaattorit hyväksyivät petoksen, jotkut vanhemmat virkamiehet tuomitsivat sen jyrkästi vedoten siihen, ettei roomalaisten tulisi valehdella voiton saavuttamiseksi.
Lähettiläiden hankkiman lisäajan turvin konsuli Publius Licinius Crassus nousi armeijoineen maihin Kreikan länsirannikolle ja eteni nopeasti Gomfoin kaupunkiin Thessaliaan. Perseus luuli edelleen roomalaisten hyväksyvän rauhansopimuksen eikä ollut varautunut tähän siirtoon.
Lopulta makedonialaiset tajusivat roomalaisten aikeet, ja sota julistettiin keväällä vuonna 171 eaa. Perseus kokosi armeijansa nopeasti Édessan lähettyvillä ja eteni sen jälkeen Makedoniasta etelään, Perrhaibian maakuntaan. Azoroksen, Pythionin ja Dolikhen kaupungit antautuivat nopeasti. Sitten Perseus hyökkäsi Khyretiaihin, joka antautui vuorokauden piirityksen jälkeen. Mylai onnistui pitämään puolensa kolmen päivän ajan, mutta lopulta makedonialaiset valtasivat kaupungin rynnäköllä. Mylai ryöstettiin ja poltettiin ja sen asukkaat myytiin orjiksi. Tämän jälkeen makedonialaiset etenivät Ossavuoren ohi Thessaliaan ja leiriytyivät Larissan lähelle.
Kun Crassus kuuli makedonialaisten armeijan lähteneen kohti Larissaa, hän käski joukkojensa purkaa leirin ja edetä Thessaliaan kohtaamaan makedonialaiset. Matkalla hänen joukkoihinsa liittyi Eumeneen 4 000 jalkaväki- ja 1 000 ratsuväkimiestä. Crassus leiriytyi lopulta Tripoliin kaupungin lähistölle, muutaman kilometrin päähän Larissasta. Roomalaisen historioitsija Liviuksen mukaan hän kutsui upseerinsa koolle keskustellakseen tilanteesta. Pian tämän jälkeen syntyi ensimmäinen kahakka Eumeneen ja makedonialaisten välillä. Se päättyi kuitenkin nopeasti ratkaisemattomana, kun osallistujat huomasivat olevansa samanvahvuisia.
Sodan kulku > Kallinikoksen taistelu

Makedonialaiset vetäytyivät muutaman kilometrin päähän roomalaisista. Seuraavana aamuna Perseus päätti haastaa Crassuksen taisteluun, eteni vain parin kilometrin päähän roomalaisten leiristä ja ryhmitti joukkonsa Kallinikoksen (Callinicus) kukkulalle, jossa lopullinen taistelu käytiin.
Livius kertoo taistelun kulusta yksityiskohtaisesti: Roomalaiset eivät odottaneet makedonialaisten hyökkäystä ja yllättyivät suuresti nähdessään makedonialaisten etenevän kohti leiriään. Crassus käski raskaan jalkaväen nopeasti linjaan leirin suojavallin taakse ja lähetti samalla kevytaseiset jalkaväki- ja ratsumiehet ulos leiristä vihollista vastaan. Roomalaisten oikeaa siipeä komensi Crassuksen veli, ja se koostui italialaisesta ratsuväestä ja velites-joukoista. Vasenta siipeä ja kreikkalaisia apujoukkoja komensi taas Marcus Valerius Laevinus. Roomalaisten keskusta oli tribuuni Quintus Mucius Scaevolan johdossa. Linjan edessä oli vielä 500 apujoukkojen sotilasta, ja lisäksi kauempana vasemman siiven takana oli reservissä 400 thessalialaista ratsumiestä.
Makedonian vasenta siipeä komensi Perseuksen liittolainen Kotys, ja se koostui hänen omasta traakialaisesta ratsu- ja jalkaväestään. Oikealla siivellä oli makedonialainen ratsuväki ja keskustassa Perseus itse, falangin valiokaartin ageman takana. Näiden eteen oli vielä asetettu 400 linko- ja keihäsmiestä.
Molempien armeijoiden lähes samanvahvuiset ratsuväen ja kevyen jalkaväen joukot iskivät yhteen. Makedonialaisten vasemmalla siivellä traakialainen jalkaväki taisteli italialaisten ratsumiesten kanssa. Roomalaisten oikea siipi joutui sekasorron valtaan, ja se ajettiin pakoon. Samalla makedonialaisten keskustan hyökkäys pyyhkäisi roomalaisten kreikkalaiset liittolaiset pakoon ja työnsi heitä taaksepäin. Lopulta Crassus tajusi, että oli hävinnyt taistelun, ja Rooman thessalialainen ratsuväki kutsuttiin tukemaan joukkojen vetäytymistä. Se onnistui yhdessä Eumeneen joukkojen kanssa muodostamaan tilapäisen linjan. Myös makedonialaisten muodostelmat olivat hajonneet taistelussa ja hyökkäys vahvasti puolustettuun roomalaisten leiriin olisi aiheuttanut raskaita tappioita, joten Perseus ei lähtenyt hyökkäykseen. Roomalaiset menettivät taistelussa 2 200 miestä kaatuneina ja 600 vankeina, kun taas Liviuksen mukaan makedonialaisten tappiot olivat vain 60 miestä.
Sodan kulku > Makedonialaisten tappio Falannassa

Taistelun jälkeen Crassus antoi vangita viisi aitolialaista komentajaa ja syytti heitä rintamakarkuruudesta. Heidät lähetettiin ilman oikeudenkäyntiä Roomaan. Samana yönä roomalaiset perääntyivät Peneiosjoen taakse. Perseus yritti seurata heitä seuraavana päivänä mutta luopui ajatuksesta, kun huomasi, että roomalaiset olivat rakentaneet vahvan leirin joen toiselle puolelle. Makedonialaiset vetäytyivät lähelle Larissaa, ja Perseus tarjosi rauhaa roomalaisille, mutta nämä kieltäytyivät. Samaan aikaan Numidiasta oli saapunut vahvistuksia roomalaisille: 1 000 miestä jalkaväkeä ja 1 000 ratsuväkeä sekä 22 sotanorsua, joita makedonialaisten hevoset pelkäsivät. Nämä vahvistukset korvasivat roomalaisten tappiot.
Molempien armeijoiden huollolla oli suuria ongelmia. Viljaa jouduttiin keräämään jatkuvasti, ja juomavedestä oli pulaa. Roomalaiset päättivät lopulta siirtää leirinsä Falannan lähelle viljan toivossa. Makedonialaiset seurasivat roomalaisia ja hyökkäilivät jatkuvasti heidän huoltokolonniensa kimppuun. Perseus saikin kaapattua 1 000 vankkuria ja 600 miestä. Makedonialaisten toiminta pakotti roomalaiset taisteluun lähellä Falannaa, ja he onnistuivat lyömään Perseuksen joukot ja aiheuttamaan 24 ratsu- ja 300 jalkaväkimiehen tappiot. Loppuvuosi kului ilman yhteenottoja, sillä kumpikaan puoli ei halunnut hyökätä vahvasti vartioituun vihollisen leiriin ja roomalaiset välttelivät yhteenottoa falangin kanssa avoimella kentällä. Lopulta Perseus käski vetäytyä talveksi takaisin Makedoniaan. Hän jätti kuitenkin varuskuntia Thessalian kaupunkeihin ja reserviarmeijan Filaan. Makedonialaiset siirtyivät puolustuskannalle ja alkoivat linnoittaa Makedonian rajoja. Crassus ei seurannut heitä vaan marssi etelään, Boiotiaan.
Tässä vaiheessa Kreikan kaupunkivaltioiden tuki oli Makedonian puolella. Roomalaisten toimet Boiotiassa, missä he valtasivat ja ryöstivät Haliartoksen ja Koroneian kaupungit, aiheuttivat kreikkalaisissa vihaa ja katkeruutta.
Sodan kulku > Vuosi 170 eaa.

Seuraavana vuonna Rooman armeijan johtoon valittiin uudeksi konsuliksi Aulus Hostilius Mancinus, joka oli toiminut preettorina vuonna 180 eaa. Vuoden 170 eaa. tapahtumista tiedetään vähän, koska Liviuksen kuvaus ei ole säilynyt kokonaisena. Tiedetään kuitenkin, että Mancinus yritti konsulikaudellaan kaksi kertaa murtautua Thessaliasta Makedoniaan. Ensimmäinen yritys epäonnistui, ja toisella Perseus haastoi roomalaiset taisteluun, mutta Mancinus päätti vetäytyä. Tämän jälkeen Perseus hyökkäsi Perrhaibiaan ja Thessaliaan ja onnistui valtaamaan useita maakunnan kaupunkeja roomalaisilta. Hän kukisti vielä dardanit valtakunnan pohjoispuolella, ennen kuin palasi takaisin Makedoniaan.
Crassus ja Mancinus eivät olleet kovinkaan taitavia sotapäälliköitä, ja heidän liikkeensä olivat huonosti koordinoituja. Kumpikaan ei myöskään käyttänyt riittävästi aikaa joukkojen kouluttamiseen, koska heillä oli vain vuosi aikaa hankkia kunniaa itselleen. Lisäksi roomalaisten laivasto ei tukenut riittävästi maavoimia, sillä jotkut komentajat keskittyivät ainoastaan ryöstelemään kaupunkeja.
Sodan kulku > Perseuksen Illyrian-sotaretki

Rooman armeija vetäytyi talveksi 170–169 eaa. Boiotiaan, mutta Perseuksella oli muita suunnitelmia. Hän päätti vallata roomalaisilta takaisin Illyriassa sijaitsevan Uskanan kaupungin. Uskana oli strategisesti tärkeä, koska se vartioi kahta hyökkäysreittiä Makedoniaan. Kaupungin valtaamiseen oli talvella hyvät mahdollisuudet, sillä paksu lumi oli tukkinut solat Thessaliasta Makedoniaan, joten roomalaiset eivät pystyneet suurimittaisiin hyökkäyksiin etelästä. Perseus toivoi myös saavansa Illyrian kuninkaan Gentiuksen liittolaisekseen. Makedonialaiset kokosivat 12 000 jalkaväenmiehen ja 500 ratsumiehen armeijan Styberrassa ja marssivat 60 kilometrin päähän lähelle Uskanaa. Neuvottelujen epäonnistuttua Perseus käski piirityskoneensa hyökätä kaupunkia vastaan. Siellä oli 4 500 illyrialaista ja roomalaista sotilasta, jotka onnistuivat pitämään puolensa muutaman päivän ajan, mutta kaupunki ei ollut varautunut pitkään piiritykseen. Lopulta Uskanan oli pakko antautua elintarvikkeiden loputtua. Kaupungin asukkaat myytiin orjiksi.
Tämän jälkeen makedonialaiset hyökkäsivät Draudakonin linnoitukseen, jota olisi ollut helpompi puolustaa. Kaupunki antautui kuitenkin heti nähdessään makedonialaisten saapuvan. Perseus saavutti lisää menestystä, ja pian 1 500 roomalaista sotilasta oli antautunut hänelle. Makedonialaiset valtasivat vielä Oaineonin kaupungin Aratusjoen rannalla, minkä jälkeen Perseus lähetti kaksi lähettilästä tapaamaan Gentiusta. Sopimusta ei kuitenkaan syntynyt, ja Perseus palasi tämän jälkeen takaisin Makedoniaan. Gentius tosin siirtyi Makedonian puolelle myöhemmin vuonna 169 eaa.
Sodan kulku > Sota Epeiroksessa

Myös Epeiroksessa roomalaisten tilanne oli heikko. Appius Claudiuksen joukot eivät olleet pystyneet valtaamaan vahvaa Fanoten linnoitusta, ja alueella asuvat molossit olivat nousseet vuonna 170 eaa. kapinaan roomalaisia vastaan ja liittoutuneet makedonialaisten kanssa. Molossit ja makedonialaiset aiheuttivat roomalaisille raskaita tappioita, kun nämä perääntyivät Meleonin tasangolle lähelle Buthrotonia. Sen jälkeen makedonialainen komentaja Kleuas hyökkäsi Antigoneian roomalaiseen varuskuntaan, ja noin 1 000 roomalaista kaatui. Claudius joutui vetäytymään Illyriaan. Rooman senaatin kannalta tilanne oli äärimmäisen huono, sillä jatkuvat vastoinkäymiset masensivat joukkoja ja koettelivat liittolaisten uskollisuutta.
Perseus ymmärsi, että hänen olisi hankittava uusia liittolaisia. Hän yritti saada seleukidien Antiokhos IV:n ja Pergamonin Eumenes II:n puolelleen mutta epäonnistui.
Sodan kulku > Lucius Aemilius Paullus

Lucius Aemilius Paullus valittiin vuonna 168 eaa. konsuliksi ja nimitettiin Makedoniassa olevan armeijan komentajaksi. Hänellä oli sama nimi kuin isällään, joka oli kuollut Cannaen taistelussa. Paullus oli aiemmin ollut konsulina vuonna 182 eaa. ja taistellut Hispaniassa, mutta vaihtelevalla menestyksellä.
Roomalaiset kokosivat Italiassa 14 000 jalkaväki- ja 600 ratsumiestä täydentämään Makedoniassa olevaa armeijaa. Paullus lähetettiin joukkojen mukana Makedoniaan, Olymposvuoren lähellä sijaitsevaan Filan kaupunkiin. Saavuttuaan leiriin hän havaitsi, että joukkojen kuri oli höltynyt huonon sotamenestyksen vuoksi. Paullus antoi tällöin kolme pysyvää käskyä. Marsseilla oli muun muassa noudatettava tiukkaa marssikuria, ja vartiomiehiltä kiellettiin scutum-kilven käyttö. Paullus näet tiesi, että sotilaat saattoivat asettaa pilum-keihään nojalleen kilpeä vasten ja ottaa tuen varassa nokkaunet. Lopuksi hän määräsi, että leirin ympärillä olevat vartiomiehet oli vaihdettava kaksi kertaa päivässä, jotta joukot eivät uupuisi kovassa helteessä. Paullus myös painotti kurin ja tottelevaisuuden merkitystä puhuessaan miehilleen.
Muutaman päivän valmistelun jälkeen roomalaiset etenivät Filasta pari kilometriä pohjoiseen lähelle Elpeusjokea. Perseus oli linnoittanut vahvasti ja suurella vaivalla Olymposvuoren ja merenrannan välisen alueen. Suora hyökkäys makedonialaisten asemia vastaan olisi ollut vaarallinen, joten tiedusteltuaan vihollisen asemia Paullus päätti lähettää muutaman tuhannen miehen sotajoukon Herakleionin kaupungista länteen. Joukon tavoitteena oli marssia vuorten yli ja koukata vihollisen selustaan. Taisteluosastoa johti tribuuni Publius Cornelius Scipio Nasica. Osasto lähti liikkeelle yöllä ja saapui parin päivän kuluttua Pythionin kaupungin lähellä olevaan solaan, jota vartioi makedonialaisten osastoja. Roomalaiset onnistuivat yllättämään viholliset ja ajamaan heidät pakoon. Kun Perseus kuuli tästä eräältä kreetalaiselta luopiolta, hän lähetti 12 000 miehen joukon sulkemaan tien. Tämä joukko kuitenkin lyötiin, ja Perseuksen täytyi jättää asemansa Elpeusjoella, jotta hän ei olisi joutunut uhatuksi kahdelta suunnalta.
Sodan kulku > Pydnan taistelu

Kun makedonialaiset jättivät asemansa, Paullus ylitti armeijoineen Elpeusjoen ja liittyi Nasican osastoon. Perseus oli tällä välin vetäytynyt Pydnan eteläpuolelle olevalle tasangolle ja ryhmittänyt armeijansa taisteluvalmiiksi. Paullus ei kuitenkaan alaistensa painostuksesta huolimatta hyökännyt, sillä joukot olivat jo valmiiksi väsyneitä marssin jäljiltä. Hän käski joukkojen vetäytyä hyvässä järjestyksessä ja leiriytyä Olymposvuoren rinteille.
Taistelu alkoi seuraavana päivänä puolivahingossa, kun roomalaisten kantojuhta pelästyi ja lähti juoksemaan kohti makedonialaisia. Tästä syntyi aluksi pieni kahakka, mutta lisää joukkoja liittyi taisteluun. Taistelun alusta on tosin kerrottu monenlaisia tarinoita.
Molemmat armeijat ryhmittyivät kiireesti taistelukentälle, ja makedonialaisten falangi iski yhteen Rooman itaalisten liittolaisten kanssa. Ankaran taistelun jälkeen itaalit joutuivat vetäytymään ja ryhmittymään uudelleen. Samalla menestyksestä rohkaistuneet makedonialaiset hyökkäsivät falangin johdolla. Heidän rivistönsä kuitenkin hajosivat epätasaisessa maastossa, ja roomalaiset pystyivät iskemään syntyneisiin aukkoihin ja hajottivat makedonialaisten muodostelmat. Lopulta Perseuksen armeija kääntyi sekasortoiseen pakoon roomalaisten takaa-ajamina. Perseus pääsi ratsuväkensä kanssa pakoon Makedonian pääkaupunkiin Pellaan, mutta hänen armeijansa menetti 25 000 miestä kaatuneina ja 6 000–11 000 vankeina. Roomalaisten tappiot olivat vain noin 1 000 miestä.
Sodan kulku > Gentiuksen kukistuminen

Illyrian kuningas Gentius oli siirtynyt Perseuksen puolelle elokuussa 169 eaa. ja vanginnut roomalaisen lähetystön. Roomalaisten joukkojen komentaja Illyriassa, Appius Claudius oli edellisenä vuonna joutunut väijytetyksi lähellä Uskanaa ja vain noin 3 000 sotilasta 12 000:sta selvisi hengissä. Vuonna 168 eaa. preettori Lucius Anicius Gallus valittiin Rooman Illyrian armeijan komentajaksi. Hän purjehti Adrianmeren yli Apollonian kaupunkiin mukanaan kaksi legioonaa ja 10 800 italialaisten apujoukkojen sotilasta. Perillä hänen armeijaansa liittyi vielä 200 ratsuväki- ja 2 000 jalkaväkimiestä, joten yhteensä hänen armeijassaan oli noin 22 400 miestä jalkaväkeä ja 1 600 ratsuväkeä, mikä oli kaksi kertaa enemmän kuin Gentiuksella. Koottuaan armeijansa Gallus eteni Illyriaan. Liviuksen teksti sotaretkestä ei ole säilynyt, joten siitä tiedetään vähän. Roomalaisten laivasto kaappasi joukon illyrialaislaivoja, jonka jälkeen maavoimat hyökkäsivät Gentiuksen joukkoja vastaan ja löivät ne taistelussa. Sen jälkeen Gallus valloitti useita Illyrian kaupunkeja, ja illyrialaiset perääntyivät pääkaupunkiinsa Skodraan, joka oli hyvin vahvasti linnoitettu. Kun Gallus eteni kaupungin muureille asti, illyrialaiset hyökkäsivät, mutta heidät lyötiin ja he pakenivat pakokauhun vallassa takaisin kaupunkiin. Tästä säikähtäneenä Gentius solmi tilapäisen aselevon roomalaisten kanssa. Hän toivoi, että hänen liittolaistensa armeija saapuisi hetkenä minä hyvänsä vapauttamaan kaupungin saarrosta, mutta näin ei käynyt, joten Gentius antautui lopulta joukkoineen aselevon kolmantena päivänä. Roomalaiset vangit vapautettiin ja illyrialaisten ylimmät johtajat, Gentius mukaan lukien, vietiin vankeuteen Roomaan. Galluksen sotaretki illyrialaisia vastaan oli kestänyt vain 30 päivää. Jotkut kaupungit ja heimot eivät kuitenkaan antautuneet helposti, ja sodankäynti heitä vastaan jatkui vielä samana vuonna.
Sodan loppu

Pydnan taistelun jälkeen oli selvää, että roomalaiset voittaisivat sodan, ja yhä useammat makedonialaiskaupungit antautuivat. Makedonian pääkaupungissa Pellassa Perseus yritti vielä koota koolle ystävänsä ja liittolaisensa. Kuitenkin vain kolme hänen ystäväänsä suostui tapaamaan häntä. Perseus pelkäsi, että hänet entiset liittolaisensa kavaltaisivat hänet roomalaisille, joten hän lähti yöllä 500 kreetalaisen sotilaan kanssa ja pakeni Amfipolikseen, mistä hän jatkoi yksin Aigeianmeren pohjoisosassa sijaitsevaan Samothraken saareen. Rooman laivaston komentaja Gnaeus Octavius kuitenkin sai Perseuksen antautumaan. Sillä aikaa roomalaiset valtasivat viimeisiä makedonialaisten hallussa olevia kaupunkeja, muun muassa Pellan ja Pydnan, jotka Paullus antoi ryöstää tyhjäksi.
Makedonia hyväksyi senaatin sanelemat rauhanehdot, joiden mukaan Makedonia jaettiin neljään, Roomasta riippuvaiseen tasavaltaan, joiden pääkaupungeiksi tulivat Amfipolis, Thessalonike, Pella ja Herakleia Lynkestis. Alueet eivät saaneet olla missään tekemisissä keskenään, ja jopa avioliitotkin niiden välillä kiellettiin. Lisäksi kiellettiin laivanrakennus ja kaivostoiminta. Osaa Makedonian entisistä liittolaisista kohdeltiin vieläkin ankarammin. Yksi syytetyistä oli Akhaian liitto, joka oli sodassa osoittanut makedonialaismielisyyttä. Liiton johtajat, joiden joukossa oli myös kreikkalainen historioitsija Polybios, vietiin Roomaan vankeuteen. Senaatti myös antoi Paullukselle tehtäväksi marssia Epeirokseen ja ryöstää sekä tuhota 70 kaupunkia. Tämän seurauksena 150 000 asukasta myytiin orjiksi. Roomalaiset rankaisivat myös Rhodosta, joka oli merkittävä kauppapaikka ja hyötynyt Makedonian taloudellisesta kasvusta, perustamalla Delokseen vapaasataman ja siirtämällä kaiken kaupan pois Rhodokselta. Rooman liittolainen Pergamon oli sodan aikana vitkastellut päätöksissään, joten se joutui rangaistukseksi luovuttamaan maa-alueitaan Roomalle. Roomalaiset osoittivat näin vaativansa täydellistä kuuliaisuutta alamaisiltaan.
Sodasta saadut voitot olivat erittäin suuret, joidenkin lähteiden mukaan jopa 120–300 miljoonaa sestertiusta, joten Rooma pystyi poistamaan puolustusveronsa (tributum) yli sadaksi vuodeksi.
Paulluksen triumfi

Perseus vietiin perheensä ja palvelijoidensa kanssa Roomaan, missä hän joutui esiintymään Paulluksen suuressa voitontriumfissa. Paullus sai voitostaan lisänimen Macedonicus.
Paulluksen triumfi oli aluksi vaakalaudalla, sillä jotkut hänen sotilaistaan valittivat, ettei heitä ollut palkittu riittävästi. Asia vietiin senaatin käsiteltäväksi, ja lopulta Paullukselle päätettiin myöntää triumfi pitkän kädenväännön jälkeen. Triumfi kesti poikkeuksellisesti kolme päivää. Ensimmäisenä päivänä esiteltiin 250 vankkurilastillista patsaita ja taideteoksia, jotka oli ryöstetty Makedoniasta ja Kreikasta. Toisena päivänä näytettiin makedonialaisten sotilaiden aseita, panssareita ja muuta sotakalustoa, jotka oli järjestetty romuröykkiöksi muistuttamaan taistelun jälkeisiä asekasoja. Niiden perässä tuli sodan aikana kaapattuja hopearahoja, jotka olivat 750 laatikossa, joista jokaista kantoi neljä miestä. Viimeisenä päivänä marssi pääkulkue, jossa kuljetettiin 77 astiallista kultarahoja ja Perseuksen kallisarvoisimpia esineitä. Tämän jälkeen tuli Perseus itse lapsineen ja palvelijoineen. Plutarkhoksen mukaan monet roomalaiset liikuttuivat kyyneliin nähdessään kuninkaan ja hänen perheensä kahleissa. Viimeiseksi tuli Paullus itse sotavaunuilla ajaen.
Triumfin jälkeen Perseus vietiin perheineen kotiarestiin italialaiseen Alba Fucensin vuoristokaupunkiin, missä hän eli vielä muutaman vuoden, kunnes kuoli vuonna 166 tai 162 eaa. Kun Paullus kävi Delfoissa tapaamassa kuuluisaa oraakkelia, hän näki tyhjän jalustan, joka oli tarkoitettu kuningas Perseuksen patsaalle. Hän käski pystyttää paikalle omasta voitostaan kertovan muistomerkin, josta osa on säilynyt nykyhetkeen asti. Paullusta esittävä patsas on tosin kadonnut, mutta siihen kuuluneessa pahoin vaurioituneessa reliefissä kuvataan roomalaisten sotilaiden taistelua makedonialaisia vastaan. Reliefi on nykyään Delfoin arkeologisessa museossa.
Vaikka Makedonia oli nyt roomalaisten hallussa, vihollisuudet eivät loppuneet. Vuonna 150 eaa. alkoi neljäs makedonialaissota, kun muuan Andriskos yritti perustaa Makedonian kuningaskunnan uudelleen. Hän nousi kuninkaaksi nimellä Filippos VI ja väitti olevansa Perseuksen poika. Mutta makedonialaiset hävisivät roomalaisille jälleen kerran, minkä jälkeen tasavallat lopetettiin ja Makedoniasta tuli Rooman laajenevan valtakunnan ensimmäinen provinssi.
Kirjallisuutta

William Reiter: Aemilius Paullus, Conqueror of Greece.  Routledge, 1988.  ISBN 0709942850  Teoksen esikatselu Google-teoshaussa. (englanniksi)