stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansan temppeli

Kansan temppelin johtaja Jim Jones.
Kansan temppeli (engl. People’s Temple) oli yhdysvaltalainen Jim Jonesin johtama lahko tai kultti. Lähes kaikki 900 jäsentä tappoivat itsensä tai surmattiin Guyanan viidakossa 18. marraskuuta 1978. Useimmat kuolleista olivat mustia ja muita värillisiä.
Jones oli sosialisti, joka uskoi uskonnollisen liikkeen auttavan aatteensa levittämisessä. Jones esiintyi alussa helluntailaisena saarnaajana ja parantajana. Hän ajoi rotujen tasa-arvoa ja teki vapaaehtoista sosiaalityötä. Jonesin sanoma muuttui avoimen marxilaiseksi 60-luvun lopussa. Jones muuttui ajan kuluessa tyranniksi.
Liike pyrki viimeistään 70-luvulla estämään jäsenten eroamisen. Jones piti vuonna 1973 Yhdysvaltain hallitusta, lehdistöä ja luopioita vihollisina, jotka pyrkivät tuhoamaan liikkeen. Jo tällöin Jones puhui mahdollisesta joukkoitsemurhasta. Jones pakeni lahkolaisineen Guyanan viidakkoon, koska häntä epäiltiin mm. rahaepäselvyyksistä. Sinne hän pyrki luomaan pienoisvaltion, jonka johdossa oli "isi" Jones. Elämä Jonestownissa oli raskasta raatamista ja sosialismin oppitunteja. Vartijat estivät vähäuskoisia karkaamasta. Yhdysvaltain kongressin edustaja Leo Ryan vieraili Jonestownissa. Vierailu sujui aluksi ystävällisen juhlan merkeissä, mutta muutama Jonestownin jäsen halusi paeta. Jones ei hyväksynyt jäsentensä pakoa, joten Jonestownin vartijat tappoivat Ryanin ja muutaman hänen seurueestaan. Tapauksen vuoksi olisi selvää, että Jones joutuisi pidätetyksi. Lahkon johtajan vastaveto tähän oli joukkoitsemurha. Jones juotti vartijoiden avulla lahkolaisilleen syanidia sisältänyttä juomaa. Vain harva selvisi joukkomurhasta/joukkoitsemurhasta hengissä.
Jonesin varhainen elämä

James Warren "Jim" Jonesin suku oli irlantilaista ja walesilaista. Hänen isänsä oli 1. maailmansodan veteraani, joka alkoholisoitui. Perhe muutti vuonna 1934 talousvaikeuksien takia asumaan mökkiin pikkukaupunkiin. Jones oli yksinäinen, outo lapsi. Häntä kiinnostivat uskonto ja poliittisten liikkeiden vetäjät. Jonesia kiinnosti myös kuolema, hän hautasi kissoja. Jonesin isän väitettiin olevan rasistisessa KKK:ssa, mutta Jones alkoi suosia Amerikan mustia. Jonesin vanhemmat erosivat, ja Jones lähti äidin matkaan, koska riitautui rotukysymyksestä isänsä kanssa. Jones valmistui lukiosta vuonna 1948 ja samana vuonna avioitui sairaanhoitaja Marceline Baldwinin kanssa. Lukion jälkeen hän opiskeli yliopiston iltalinjalla.
Vuonna 1951 Jones lähti mukaan Yhdysvaltain kommunistien toimintaan. Jones kohtasi Joseph McCarthyn ajan kommunistivainot. Poliisi kuulusteli häntä, joten Jones päätteli, että hänen täytyisi soluttautua johonkin kirkkoon, josta voisi levittää sosialismia. Jones pääsi mukaan metodisteihin, mutta halusi pian perustaa oman kirkkonsa.
Liikkeen alkuajat

Jim Jones alkoi toimia uskonnollisesti Indianassa helluntailaistyyppisenä saarnaajana ja uskolla parantajana. Yhdysvalloissa 50-luvun alussa. Jones oli nähnyt uskolla parantamista. Hän järjesti vääriä parantamisesityksiä, joilla pyrki keräämään väkeä ja rahaa liikkeeseensä. Saadun rahan avulla hän voisi ajaa poliittisia päämääriään. Vuonna 1956 Jones järjesti jättikokouksen. Tämän jälkeen Jonesin kirkko alkoi toimia eri nimillä. Nimeksi vakiintui pian Kansan temppeli. Jonesin esikuva oli mustan saarnaajan isä M.J. Divinen "Amerikan rauhanlähetys" ja niinpä Jonesista tuli "isä". Kansan temppeli ei ollut vain hengenravinnon jakamista: liike harjoitti laajaa sosiaalityötä: vanhainkoti, ilmainen ravintola köyhille, rotujen välinen tasa-arvo.
Vuonna 1960 Indianapoliisin pormestari koetti pysäyttää Jonesin julkisen saarnatoiminnan. Jones pyrki toimissaan kaikin tavoin vähentämään mustien ja valkoisten yhteenottoja, joita tuohon aikaan esiintyi paljon Yhdysvalloissa. Jonesin suora, väkivallaton toiminta ärsytti tasa-arvoa vastustaneita valkoisia, ja Kansan temppelin ovelle ilmestyi mm. dynamiittia. Jones puhui myös ydintuhon uhasta. Jones näytti kovasti pelkäävän ydinsotaa. Jones adoptoi erirotuisia lapsia. 60-luvun alussa Jones kävi Guyanassa ja matkusti avustustyötä tekemään Brasilian Rio de Janeiron slummeihin. Jones mainitsi täällä apostolisen sosialisminsa. Jones päätti muuttaa Indianasta pois, koska siellä ei ollut turvallista. Vuonna 1965 Jones koetti kaapata ihailemansa, silloin kuolleen Father Divinen liikkeen, mutta Mother Divine esti tämän.
Kaliforniassa

Vuonna 1965 liike siirtyi ensin Ukiahiin, Kaliforniaan. Myöhemmin päämaja siirtyi San Franciscoon, Kaliforniaan.  Siellä Kansan temppeli perusti syrjäytyneille hoitokoteja. Eritaustaiset ihmiset kiinnostuivat liikkeistä ja liike kasvoi räjähdysmäisen nopeasti. Suosituimpana aikanaan, 70-luvun puolessa välissä, liikkeessä oli jopa 3 000 jäsentä. Jones oli muuttunut 1970-luvun alussa vainoharhaiseksi ja itsevaltaiseksi. Liike suojasi ja antoi merkityksen elämälle, mutta se valvoi jäseniään hyvin tiukasti. Jonesin arvostelu oli kiellettyä, eikä liikkeestä voinut lähteä. Johto kehotti ilmiantamaan toisinajattelijat. Jos liikkeen johto sai näistä vihiä, luopioksi epäiltyä nöyryytettiin ja hakattiin "katharsikseksi" kutsutussa kokouksessa. "Isi" Jones myös esiintyi yliluonnollisia kykyjä omaavana: hän osasi parantaa sairaita, herättää "kuolleiksi löytyjä" ja lukea ajatuksia. Tietoja ihmisten ajatuksista sai muun muassa tonkimalla näiden roskakoreja. Jones oli biseksuaali, joka viihdytti ja nöyryytti seksin avulla. Jones myös käytti huumeita.
Jones alkoi 70-luvun alussa julistaa olevansa esimerkiksi Father Divinen, Gandhin, Buddhan ja Leninin uudelleensyntymä.
Liike hankki merkittävää vaikutusvaltaa Kaliforniassa. Vuonna 1975 Kansan temppeli auttoi demokraatti George Mosconen pääsemään vaaleissa San Franciscon pormestariksi. Moscone nimitti Jonesin asuntoasioista vastaavaan virkaan. Jopa varapresidenttiehdokas Walter Mondale ylisti julkisesti liikettä. Näin suuri kulttijohtajan vaikutusvalta on harvinaista Yhdysvalloissa. Toisaalta liikkeestä eronneet perustivat ryhmän, joka vaati muun muassa liikkeeseen jääneitä lapsia takaisin vanhemmilleen.
Vaikka lahkosta ei saanut erota, siitä erosi hiljaista tahtia ihmisiä. Vuonna 1972 toimittaja Les Kinsolving julkaisi artikkelin Kansan temppelistä. Siinä hän kertoi liikkeen rahaepäselvyyksistä, kurinpidosta hakkaamalla, ja myös epäili Jonesin jumalallisia kykyjä. Tämä huolestutti Jonesia. Jones järjesti protestin lehden toimituksen eteen. Niinpä The Examiner julkaisi vain neljä kahdeksasta aiotusta Kansan temppeliä käsittelevästä artikkelista.
Vuonna 1973 lehdistö syytti yhä Kansan temppeliä. Kahdeksan nuorten miehen ryhmä yritti kapinaa liikkeen sisällä. Nämä olivat aseellisia radikaaleja, jotka pitivät Jonesin toimintatapaa liian mietona, ja vaativat aseellista kumousta. Kahdeksan kapinallista erosivat liikkeestä. Välikohtaus muutti Jonesin diktaattorimaisemmaksi.
Jones pelkäsi ulkoisen painostuksen ja sisäisen hajaannuksen hajottavan liikkeensä. Vuonna 1973 syntyi idea sosialistisesta paratiisista, joka oli kaukana ydintuhon uhasta.
Jones väläytti ensi kertaa vallankumouksellista joukkoitsemurhaa 1973 reaktiona liikkeen uhkaavaan hajoamiseen. Hän salakuljetutti Jonestowniin myrkkyä ja aseita. Vuonna 1975 lahkon johtoryhmässä istuneet Al ja Jean Mills erosivat liikkeestä, ja perustivat "Huolestuneet sukulaiset" nimisen ryhmän. Ikävä kyllä, ryhmän vaikutus lahkoon oli päinvastainen: se sai osaltaan liikkeen pakenemaan Guyanaan. Vuonna 1976 Jones julistautui avoimesti marxistiksi ja ateistiksi.
Jonestown

Liike osti vuonna 1974 maapalan Guyanasta. San Franciscon sanomalehdet alkoivat vuonna 1975 ruotia liikkeen mahdollisia taloudellisia epäselvyyksiä. Reaktiona ympäristön kielteiseen suhtautumiseen monet liikkeen kannattajat siirtyivät vuonna 1978 johtajansa johdolla Jonestowniksi ristimäänsä siirtokuntaan Guyanaan, Etelä-Amerikkaan. Sen nimi oli virallisemmin "Kansan temppelin maatalousprojekti". Yhdysvalloissa Jonestownia markkinoitiin "lempeänä paratiisina" ja "mustien turvapaikkana", jonka asukkaat tekivät vilpitöntä humanitaarista työtä köyhien guyanalaisten auttamiseksi. Todellisuudessa kaupungin elämä perustui ankaraan kuriin ja sosialistisiin ihanteisiin. Elämä oli raskasta pelto- ja rakennustyötä kuumassa, kosteassa tropiikissa. Ruoka oli lähinnä riisiä. Jones järjesti Jonestownissa niin sanottuja valkeita iltoja, joissa harjoiteltiin myrkkyjuoman juomista. Jonestown oli kehittänyt kultin taivaaseen ottamisesta. Kultin mukaan lahko kuolisi yhdessä ja pääsisi taivaaseen.
Poliitikko Leo Ryanin murha

Muun muassa liikkeeseen kuuluneiden huolestuneet omaiset saivat kongressin edustajainhuoneen demokraattisen puolueen jäsenen Leo Ryanin lähtemään Jonestowniin vierailulle. Ryanin tarkoitus oli tutkia, ovatko Jonestownin olot huonot. Jonesin Liike otti Ryanin vastaan tervetuliaisjuhlin. Tunnelma oli iloinen ja Ryanille tuli liikkeestä hyvä kuva. Viidakossa toimi hyvin järjestetty, tosin spartalainen pienoisyhteiskunta. Mutta juhlissa joku sujautti Ryanille viestin, jossa pyysi apua liikkeestä pois pääsemiseksi. Ryan saikin noin 18 temppelin jäsentä mukaansa.
Jones koetti lahjoa liikkeestä poistuvia rahalla. Lähtiessä jotkut fanaattiset liikkeen jäsenet koettivat hyökätä Ryanin kimppuun. Ryan piti silti yhä liikettä hyvänä, mutta kun Ryan seurueineen oli päässyt  Port Kaituman lentokentälle, paikalle ilmestyneet liikkeen jäsenet tulittivat Ryanin seuruetta. Ryan kuoli luoteihin. Samoin surmattiin kolme reportteria ja yksi liikkeestä lähtenyt. Lisäksi hyökkäyksessä loukkaantui yksitoista muuta. Lentokentällä olleet guyanalaiset sotilaat eivät puuttuneet veritekoon.
Joukkoitsemurha

Jones teki tämän jälkeen ”protestiksi vallankumouksellisen itsemurhan”. Liikkeen jäsenet eivät kyenneet pakenemaan Venäjälle. Joku nainen sanoi, että heillä on oikeus päättää kohtalostaan. Hän ei halunnut itsemurhaa. Toinen nainen sanoi seuraavansa Jonesia kuolemaan. Jones kertoi kannattajilleen, etteivät he voineet enää elää yhteisönä. Hän sanoi että kongressiedustaja oli murhattu. Jones sanoi vihollisten tulevan tappamaan ja kiduttamaan. Jones alkoi vartijoiden avustuksella juottaa myrkkyä seurakunnan jäsenille. Siirtokunnan lääkärin sekoittama juoma oli viinirypäleen makuisesta Flavor-Aid-mehutiivisteestä tehtyä. Mehun lisäksi juomassa oli syanidia ja rauhoittavia lääkkeitä. Ensimmäisenä juomasekoituksen joivat lapset, seuraavaksi aikuiset. Lapset itkivät ja kirkuivat tuskasta, koska syanidi vaikutti ennen unilääkettä. Vauvoja kerrottiin myöhemmin surmatun ruiskuttamalla juomasekoitusta suuhun. Seremonian aikana Jones soitti nauhalta puhettaan, jossa hän sanoi Yhdysvaltain tiedustelupalvelun CIA:n, palkkasoturien ja tiedotusvälineiden muodostaneen salaliiton Jonestownin tuhoamiseksi ja hyökkäyksen kaupunkiin olevan pian odotettavissa. Monikaan ei ottanut juomaa vapaaehtoisesti, jolloin vartijat pakottivat ottamaan sitä  aseella uhaten. Useat jäsenet yrittivät pakoa, mutta vartijat ampuivat heistä suuren osan. Joukkoitsemurhassa tai oikeammin joukkomurhassa kuoli 918 liikkeen jäsentä, heistä 304 oli lapsia . Jones itse löytyi kuolleena luoti aivoissaan. On epävarmaa, tappoiko Jones itsensä. Noin kaksi kolmasosaa siirtokunnan asukkaista kuoli juomaansa myrkkyyn, muut luotiin tai kuristaen. Vain harvat onnistuivat piiloutumaan.
Jonestownin asukkaista jäi eloon 32 henkeä. Yhdyskunnan jäljiltä jäi runsaasti rahavaroja.
Jälkipuinti

Tapauksen jälkipuinnissa Guyanan hallitusta arvosteltiin siirtokunnan toiminnan sallimisesta. Guyanan hallitus vastasi arvosteluun, että sillä ei ollut täsmällisiä tietoja Jonestownin luonteesta. Yhdysvaltalainen Life-aikakauslehtilähde tarkemmin? kirjoitti tapauksen johdosta: "Yhdysvallat on tuottanut täyden osuutensa mielipuolia, mutta yksikään heistä ei ole järkyttänyt maanmiehiään niin kuin pappi Jim Jones."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansan temppeli Wikimedia Commonsissa
Laukkanen, Manne: Vaaralliset gurut. Otava 2024. ISBN 978-951-1-42050-7.
Uskontojen uhrien tuki ry – Kansan Temppeli, Jonestown 1978 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jim_Jones
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  IdRef 
Jonestownin taloja.
Käännös suomeksi
Kankkulan kaivolla

Kankkulan kaivolla oli radiohupailu, joka pyöri Yleisradiossa vuosina 1958–1970. Sen luojat, käsikirjoittajat ja ohjaajat olivat yhtiön ajanvietetoimittajat Antero Alpola ja Aune Ala-Tuuhonen. Ohjelman huumori perustui toisaalta juhlavan ja rahvaanomaisen tyylin vastakkainasetteluun, toisaalta siihen, että tuolloin "sopimattomista" ja "kielletyistä" aiheista puhuttiin verhotusti. Sen voi nähdä kuvastaneen omalta osaltaan myös kiihtyvän maaltamuuton vuosiin 1960-luvulle ajoittunutta suomalaisen yhteiskunnan rakennemuutosta ja kaupunkilaisen ja maalaisen elämäntavan erilaisuutta. Lisäksi ohjelmaan sisältyneen musiikin ansiosta suomen kieleen syntyi uudissana humppa; kuunnelmasarja synnytti eräitä muitakin kielikuvia. Hupailua lähetettiin pääasiassa kesäisin.
Synty

Antero Alpola oli ollut Yleisradion ajanvietetoimituksen palveluksessa vuodesta 1945 ja Aune Ala-Tuuhonen vuodesta 1951 (aluksi sihteerinä, vuodesta 1956 Alpolan rinnalla toimittajana). Kummallakin oli jo aiempaa kokemusta viihdeohjelmien tekemisestä; Alpola oli juontanut muun muassa Toiveiden tynnyristä- ja Ala-Tuuhonen Tuohikontti-nimistä ohjelmaa. Jälkimmäisessä esitetty sketsi "Säärijärven Paavo", joka oli ollut parodinen muunnelma Johan Ludvig Runebergin Saarijärven Paavosta, oli aiheuttanut keväällä 1958 melkoisen julkisen kohun ja johtanut jopa Maalaisliiton tekemään eduskuntakyselyyn Yleisradion viihdeohjelmista. Antero Alpolan mukaan Aune Ala-Tuuhosella oli muutoinkin tapana koetella hyvän maun rajoja ja myös työtoveriensa huumorintajua.
Kankkulan kaivolle antoi alkusysäyksen Yleisradion ruotsinkielisen toimituksen ohjelma Dans på logen, jossa kansa oli kokoontunut viettämään kesäiltaa jollakin saaristopaikkakunnalla suorassa radiolähetyksessä. Alpola ja Ala-Tuuhonen päättivät kuitenkin luoda todellisessa tilanteessa tehdyn ohjelman sijasta täysin kuvitteellista maalaisyhteisöä kuvaavan, käsikirjoitukseen perustuvan ohjelman. Lisäksi Yleisradion ohjelmapäällikön Jussi Koskiluoman mielestä aika oli jo ajanut ohi ohjelmistosta poistuneiden Markus-sedän lastentunnin ja Suomisen perhe -kuunnelmasarjan kaltaisista ohjelmista ja uudentyyppiselle ohjelmalle oli näin syntynyt tarve.
Kuunnelmasarjan nimen keksi Ala-Tuuhonen. Vaikka Alpola ja Koskiluoma eivät pitäneet Kankkulan kaivo -nimestä, he eivät vaatineet sitä muutettavaksi eikä nimen vaihtaminen joksikin muuksi olisi sarjan tultua suosituksi ollut enää mahdollistakaan. Käsikirjoitusten laadinnassa oli muutaman vuoden ajan mukana myös Jukka Virtanen ennen siirtymistään televisio- ja elokuva-alalle. Alpola itse suunnitteli parin ensimmäisen vuoden ajan enemmän ohjelman rakennetta ja tyyliä kuin kirjoitti sketsejä ja hänen mukaansa Kankkulan kaivo ajautui lopullisiin uomiinsa vasta 1960-luvun puolella.
Kuunnelman saamat sanomalehtiarvostelut olivat ensimmäisen jakson esittämisen jälkeen pääosin varovaisen myönteisiä. Arvostelijat pitivät ohjelmaa pirteänä ja jäivät odottamaan sille jatkoa. Eräs kriitikko epäili kirjoittajaksi Reino Helismaata. Toisen jakson jälkeen heinäkuussa 1958 palaute oli enimmäkseen jo kiittävää. Hupailun saavuttama suosio yllätti myös sen tekijät.
Tyyli

Kankkulan kaivolla -ohjelman huumori oli puhtaasti kielellistä. Jaksot koostuivat sarjasta haastatteluja, joissa Speaker ja haastateltava seisoivat mikrofonin ääressä. Fyysinen toiminta oli äärimmäisen harvinaista, eikä edes äänitehosteita käytetty kuin poikkeustapauksissa (vaikka sarjan toinen luoja Aune Ala-Tuuhonen oli aloittanut uransa kuunnelmien tehosteteknikkona). Näin kaikki huumori kumpusi haastattelijan ja kulloisenkin haastateltavan välisestä vuoropuhelusta.
Ohjelman keskeinen huumorinlähde oli Speakerin ja kankkulalaisten vastakkainasettelu. Speaker oli parodia jäykästä ja virallisesta reportterityypistä, joka hallitsi Yleisradion kanavia tuohon aikaan. Hän puhui huoliteltua kirjakieltä ja höysti juontojaan lennokkailla kielikuvilla, aforismeilla ja runonsäkeillä. Kesällä 1959 Speaker avasi Kankkulan kokkojuhlasta kertovan hupailun näin:
»'Kun maass' on hanki ja järvet jäässä ja silmä sammunut auringon.' Se on runo, jota ei tässä tilaisuudessa tulla lausumaan. Sen sijaan toivotetaan kaikki täten tervetulleiksi kokkojuhlaan Kankkulan kaivolle, jonne seudun koko asujaimisto on kokoontunut tätä jokavuotista merkkipäivää viettämään muistaen vanhojen viisaiden sanoja: joulu on melkein joka vuosi, mutta juhannus vain kerran kesäkuussa, jos nyt ihan aina niinkään usein.» 
(Kankkulan kaivolla -kuunnelman käsikirjoitus 19.6.1959)
Speakerin pyrkimyksenä oli tehdä tervehenkistä ja sivistävää radio-ohjelmaa. Vastapainona Kankkulan vakaa kansa puhui kansanomaisesti ja murteellisesti, hahmojen äänet olivat karrikoituja ja useilla oli myös jonkinlainen puhevika tai persoonallinen ääntämistapa (Tippavaaran isäntä pihisi, Sylfred Huila sössötti, Synnöve Pullolla oli muodikas ässävika, Neulasen Manta äänsi n-kirjaimen liioitellusti, Kyllikki Pyrstölä puhui venytellen ja nenän kautta, yleismies Jantusella oli puhuessaan holkkisavuke hampaidensa välissä). Kankkulalaiset myös pilasivat Speakerin pyrkimykset arvokkaan ohjelman tekemiseen ryhtymällä haastattelussa puhumaan asian vierestä, kertomalla sopimattomia juttuja tai panettelemalla toisiaan. Tämä sai Speakerin säännöllisesti sekaantumaan konsepteissaan ja keskeyttämään haastateltavansa. Ronskilan Hilkka ja Kyllikki Pyrstölä edustivat kumpikin kevytkenkäistä naistyyppiä, tosin eri lähtökohdista: Hilkka oli taustaltaan maalainen, Kyllikki kaupunkilainen. Kankkulassa vietetyissä juhlatilaisuuksissa ylevyys latistui, kun arvokkuutta tavoitellut juhlapuhuja alkoi haparoida sanoissaan ja kun yleisö ei ymmärtänyt noudattaa etikettiä, eikä pysyä hiljaa puheen aikana.
Kirjallisuutta

Annuli (Aune Ala-Tuuhonen): Tippavaaran vanhan isännän kootut seokset. Tampere: Kustannus Oy Lehmus, 1965.
Anneli Calder (toim.): Naurettiin sitä ennenkin. Helsinki: Valitut Palat, 2004. ISBN 951-584-631-5.
Aiheesta muualla

Kankkulan kaivolla Ylen Elävä arkisto
Kankkulan kaivolla – miten ohjelma sai alkunsa Ylen Elävä arkisto
Kankkulan kaivolla alun perin Turun Sanomissa, nykyinen arkistokopio Internet Archivessa
Kaarlo Kari (jääkäri)

Kaarlo Kalervo Kari
Kaarlo Kalervo Kari (23. heinäkuuta 1890 Kalvola – 9. toukokuuta 1918 Savonlinna) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat kappalainen Kaarlo Kustaa Kari ja Maria Pohja. Kapteeni Karin hahmon mukaan kirjoitettiin päähenkilö vuoden 1938 elokuvaan Jääkärin morsianselvennä.
Opinnot

Kari kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Hämäläisosakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1911–1915.
Jääkärikausi

Kari liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 8. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kari saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 8. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 6. maaliskuuta 1918 komppaniansa kera 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonaan, missä komppania järjestysnumeroksi tuli aluksi 3:s ja 25. maaliskuuta 1918 alkaen l:nen. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa, missä hän haavoittui taistelussa 28. huhtikuuta 1918. Kari kuoli haavoihinsa sotilassairaalassa Savonlinnassa olkavarren murtumasta aiheutuneeseen jäykkäkouristukseen 9. toukokuuta 1918. Hän oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Helsingin pohjoisessa seurakunnassa. Hänet haudattiin Kuhmalahden hautausmaan sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 8. joulukuuta 1915  Zugführer 9. elokuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi |
Frigyes Karinthy

| Frigyes Karinthy |
| --- | --- |
 Frigyes Karinthy
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1887 Budapest, Unkari
Kuollut: 29. elokuuta 1938 (51 vuotta) Siófok, Unkari
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Frigyes Karinthy (25. kesäkuuta 1887 Budapest, Unkari – 29. elokuuta 1938 Siófok, Unkari) oli unkarilainen kirjailija.
Ennen päätoimiseksi kirjailijaksi ryhtymistä Karinthy oli matematiikan ja fysiikan opettaja. Unkarin 1900-luvun tunnetuimpana humoristina pidetty Karinthy kuvasi kirjassaan jopa omaa aivokasvainleikkaustaan.
Karinthyn poika oli kirjailija Ferenc Karinthy.
Suomennetut novellit

Karinthyn novelleja on julkaistu suomeksi antologioissa
Barabbas suom. Hannu Launonen, antologiassa Miljoona kilometriä Budapestiin, WSOY 1987 ISBN 951-0-14660-9
Miten päästä sisälle?, suom. Viljo Tervonen, antologiassa Unkarin malliin, WSOY 1998 ISBN 951-0-23190-8
Sirkus, suom. Hannu Launonen, antologiassa Maailma uutena, WSOY 1973 ISBN 951-0-05629-4
Vastuuntuntoinen mies, suom. Viljo Tervonen, antologiassa Unkarin malliin, WSOY 1998 ISBN 951-0-23190-8
Karinthyn novelleja on myös antologioissa
Tuoleja Tonavan yllä: unkarilaisia novelleja suomeksi ja unkariksi, Helsinki: Finn Lectura 1990 ISBN 951-8905-28-2
Tehkäämme iloinen ilta: huumorin helmiä meiltä ja muualta, toimittanut Serp, Turku: Kirjokansi 1945
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frigyes Karinthy Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1958

Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1958 käytiin 26. toukokuuta Jämsänkoskella lähes 2 000 katsojan läsnäollessa.
Tulokset

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Miehet 5 km | Jorma Kakko, Lahden Urheilijat | Reijo Höykinpuro, Jyväskylän Kenttäurheilijat | Matti Järvinen, Lahden Urheilijat |
| joukkueet | Lahden Urheilijat Jorma Kakko Matti Järvinen Into Pitkälä | Helsingin Kisa-Veikot Ilmari Taipale Olavi Rinteenpää Reino Nieminen | Naantalin Löyly Simo Saloranta Olavi Vuorisalo Seppo Juvala |
| Miehet 10 km | Erkki Rantala, Kaipolan Vire | Aarne Ahlbom, Kaipolan Vire | Reino Karvonen, Rosenlewin Urheilijat -38 |
| joukkueet | Kaipolan Vire Erkki Rantala Aarne Ahlbom Viljo Heinäaho | Rosenlewin Urheilijat -38 Reino Karvonen Urho Julin Olavi Aaltonen | Porvoon Urheilijat Tapani Kurki Pentti Karvonen Matti Perttala |
| Naiset 2 km | Eila Helin, Nakkilan Visa | Saara Vilén, Koskenpään Kiri | Pirkko Silfverberg, Mellunkylän Kontio |
| joukkueet | Kouvolan Urheilijat Sirkka-Liisa Soininen Outi Viitanen Leena Vesala | Koskenpään Kiri Saara Vilén Saara Lahtinen Helena Rautaruoho | Mellunkylän Kontio Pirkko Silfverberg Soili Kari  Sirkka Joronen |