stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Brantberg
Kirjat > Tietokirjat

Hitler. Koko tarina. Readme.fi 2019. ISBN 978-952-321-824-6.
Suurimmat suomalaiset kautta aikojen. Readme.fi 2019. ISBN 978-952-321-747-8.
Mannerheim. Koko tarina. Readme.fi 2018. ISBN 978-952-321-633-4.
Marskin kenraalit. Readme.fi 2018  ISBN 978-952-321-539-9.
Suomi sodassa. Tuhat vuotta idän ja lännen puristuksessa. Readme.fi 2017. ISBN 978-952-321-341-8.
UKK. Koko tarina. Readme.fi 2017. ISBN 978-952-321-226-8.
von Döbeln. Suurmiehen elämäkerta. Readme.fi 2016. ISBN 978-952-321-192-6.
Marskin sissit. Readme.fi 2016. ISBN 978-952-321-168-1.
Espanjan Kauhu. Everstiluutnantti Carl von Haartman. Revontuli 2015. ISBN 978-952-6665-28-3.
Sandels. Sotamarsalkka ja suurmies Johan August Sandelsin elämäkerta. Readme.fi 2015. ISBN 978-952-321-019-6.
Marskin armeija talvisodassa. Readme.fi 2015. ISBN 978-952-220-998-6.
Tiedustelueversti Reino Hallamaa – Voiton avaimet. Revontuli 2014. ISBN 978-952-6665-15-3.
Mannerheimin sodat. Readme.fi 2014. ISBN 978-952-220-793-7.
Arnold Majewski – Rukajärven legenda. Revontuli 2013. ISBN 978-952-6665-05-4
Motti-Matti – eversti Matti A. Aarnio. Revontuli 2012. ISBN 978-952-5767-79-7.
Nikke Pärmi – Musta nuoli. Revontuli 2011. ISBN 978-952-5767-56-8.
Sata sotakohtaloa. 20 artikkelia, kirjan toimittaja John Lagerbohm. Otava 2011. ISBN 978-951-1256-441.
Lagus – ritari n:o 1. Panssarikenraali Ruben Laguksen elämäkerta. Revontuli 2010. ISBN 978-952-5767-37-7
Kaukopartioritari – Sissikersantti Mikko Pöllä. Revontuli 2009. ISBN 978-952-5767-19-3
Naparetkeilijä – everstiluutnantti Antero Havolan elämäkerta. Revontuli 2008. ISBN 978-952-5170-94-8
Suuret suomalaiset sotasankarit. Revontuli 2007. 978-952-5170-74-0
Käärmeenpesä – Suomen sotilastiedustelu ja suurvaltojen salainen sota. Revontuli 2007. ISBN 978-952-5170-66-5
Mannerheim – ylipäällikkö ja presidentti 1940–1951. Revontuli 2006. ISBN 952-5170-52-7
Korpikenraali. Rukajärven komentajan ja erämiehen Erkki Raappanan elämäkerta. Revontuli 2006. ISBN 952-5170-53-5
Mannerheim – sotamarsalkka 1918–1940. Revontuli 2005. ISBN 952-5170-42-X
Mannerheim – valkoinen kenraali 1914–1918. Revontuli 2004. ISBN 952-5170-37-3
Joutua pittää – Hätälän yrittäjäperheen tarina. Kustannus-Puntsi 2004. ISBN 952-5343-22-7
Mannerheim – tsaarin upseeri 1867–1914. Revontuli 2003. ISBN 952-5170-33-0
Ehrnrooth. Jalkaväenkenraali ja Mannerheim-ristin ritari Adolf Ehrnroothin elämäkerta. Revontuli 2002. ISBN 952-5170-25-X
Kylmä-Kalle. Jalkaväenkenraali ja Mannerheim-ristin ritari Kaarlo Heiskasen elämäkerta. Revontuli 2000. ISBN 952-5170-14-4
Sotasankarit. 21 suomalaisen sotasankarin elämäntarina. Revontuli 2000. ISBN 952-5170-11-X
Talvisota, viisi miestä – viisi kohtaloa, albumi. Yhtyneet Kuvalehdet 2000. ISBN 952-5257-20-7
Sotaupseerit. 21 suomalaisen sodanaikaisen upseerin elämäntarina. Revontuli 1999. ISBN 952-5170-08-X
Sotakenraalit. 21 suomalaisen sotakenraalin elämäntarina. Revontuli 1998. ISBN 952-5170-04-7
Teekkarikalenteri 75/76. Weilin+Göös, Tapiola 1975. ISBN 951-671-142-1
Tietorakenteiden periaatteet ja hyväksikäyttö. Atk-alan oppikirja. Espoo 1974. OtaDATA ry.ISBN 951-767-013-3
Kirjat > Romaani

Kadonneet kronikat – Birgittalaismunkki Jöns Budden tarina. Rajalla 2007. ISBN 978-952-5271-71-3
Aiheesta muualla

Robert Brantbergin sivut
Kirjallisuuslehti Stiiknafuulia (Arkistoitu – Internet Archive)
Pekka Lipponen

| Pekka Eevertinpoika Lipponen |
| --- | --- |
Luoja(t):  Aarne Haapakoski
Näyttelijä(t):  Radiokuunnelmissa Oke Tuuri Seppo Kolehmainen
Ensi- esiintyminen:  1945
Kustantaja:  Kustannus Oy Ajanviete
Henkilötiedot
Ikä:  Keski-ikäinen, täytti 50 vuotta 1965
Asuinpaikka:  New York
Luonteenpiirteet:  sisukas, neuvokas, karski, rahanahne, saita
Suhteet
Muut sukulaiset:  Jussi Lipponen (poika), Ville Lipponen (veli), Esko Lipponen (veljenpoika)
Tutut:  Kalle-Kustaa Korkki, Pavel Pohjola, Mandi Kakkinen, Olli Olin
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pekka Lipponen on nimimerkki Outsiderin, oikealta nimeltään Aarne Haapakoski (myöhemmin nimimerkistä tuli Haapakosken ja Seppo Tuiskun yhteinen), luoma fiktiivinen veijarihahmo, joka on seikkaillut romaaneissa, kioskilehdissä, sarjakuvissa, kuunnelmissa ja elokuvissa.
Haapakoski loi Pekka Lipposen ja tämän toverin Kalle-Kustaa Korkin vuonna 1945. Koko kansan tuntemiksi hahmot tulivat erittäin suositussa, tammikuussa 1945 alkaneessa radiokuunnelmassa Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja. Kuunnelmaa esitettiin radiossa keskipäivän aikaan viiden minuutin mittainen jakso, joka päättyi Korkkia tulkitsevan Wilho Ilmarin murahdukseen "Jatkuu huomenna". Päivittäiset viiden minuutin pätkät esitettiin sunnuntaisin puolen tunnin mittaisena koosteena.
Alun perin päähenkilöksi suunniteltu Korkki joutui antamaan nopeasti enemmän tilaa Lipposelle. Suuri ansio tästä lankeaa näyttelijä Oke Tuurille, joka onnistui tekemään Pekasta niin selkeästi erottuvan hahmon inhimillisine heikkouksineen, että Suomen radiokuunnelmia kuunteleva kansa oli myyty. Kuunnelmasarja jatkui Haapakosken kuolemaan saakka, vuoteen 1961. Jotain sarjan suosiosta kertoo se, että radion kuuntelijoista yli 90 % oli kuunnellut Lipposen ja Korkin seikkailuja.
Pekka Lipponen sai myös kuukausittain ilmestyneen oman sarjakirjan, joka ilmestyi vuosina 1956 - 64. Haapakoski kirjoitti yli kahden vuoden ajan Lippos-kirjat yksinään, kunnes palkkasi vuonna 1959 avukseen Seppo Tuiskun, joka kirjoitti kaikkiaan yli puolet sarjan tarinoista.
Pekka Lipposen synty

Lipposen varhaisena prototyyppinä voidaan pitää amerikansuomalaista Calle Lipwayta (Kalle Lipponen), joka vuonna 1944 esiintyi Outsiderin novellissa Saaban kuningattaren aarre. Varsinaiseksi Lipposen esikuvaksi kirjailija Haapakoski mainitsee Helsingissä asuneen liikemies Sulo W. Taskisen.  Ensimmäinen kuunnelma Ben Huronin testamentti rakentui Kalle-Kustaa Korkin varaan, Lipposen hahmon ollessa vielä keskeneräinen. Haapakoskelle tulikin kiire kehittää Lipposta, kun sarja osoittautui suosituksi.
Luonnekuva

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” |  -Elä sinä Kalle-Kustaa jankuta niistä näkäräisistä. Tiedät vallan hyvin, etten minä ota mitään myrkkyjuomia ja pilaa sisäkalujani. -Kauan sinun piti elääkin ennenkuin olit kypsä raittiusseuraan. Vaikka kyllä sinä yhä näkäräisiä ajattelet Kun nukuit lentokoneen tuolissa tilailit unissasi näkäräisiä jos vaikka minkälaisia. | ” |
– Katkelma raitistuneen Lipposen ja asiasta naljailevan Korkin keskustelusta kirjassa Omdurmannin keisari  
Lipponen on kotoisin Rantasalmen Saparomäeltä. Hänen kansalliset erityispiirteensä eivät ole kovinkaan myönteisiä, sillä "näkäräiset" maistuvat ja savolaiseen lupsakkuuteen yhtyvät tittelinkipeys, rehentelevä suunsoitto ja kieroutta lähentelevä oveluus. Lipponen on myös taipuvainen saituuteen ja rasismiin. Hänen mieluisin voimasanansa on änkyttämällä lausuttu "pi-pi-pirskatti". Hyvistä ominaisuuksista nousevat esiin elinvoimaisuus, suomalainen sisu ja neuvokkuus. Juuri persoonallisuuden särmikkyyttä pidetään Lipposen suurimpana vahvuutensa. Aivan kaikki eivät kuitenkaan suhtautuneet myönteisesti Lipposen persoonaan. Hänen kielenkäyttönsä, änkyttämisensä ja liian monet näkäräisensä saivat Ylen ohjelmajohtajan ottamaan yhteyttä Haapakoskeen. Neuvottelujen tuloksena Lipposen julkikuvaa siistittiin jonkin verran ja hänestä yritettiin tehdä raitis.
Sotilasarvoltaan Lipponen oli prinssieversti, jonka arvonimen hän sai palveltuaan Sumulaakson kuningattaren henkikaartin komentajana. Everstin ominaisuudessa Pekka oli  valmis ottamaan komentoonsa minkä tahansa ryhmän.  Seikkailuihinsa Lipponen joutui usein hyväuskoisuuttaan ja Korkin tehtäväksi jäi  pelastaa hänet monesta pinteestä. Ennen vuotta 1945 molemmat olivat olleet muun muassa Abessiniassa myymässä tuohivirsuja. Hieman myöhemmin kumpikin  miehistä  toimi  hetken aikaa Kansainvälisen Öljy-yhtiön tehtävissä. Korkin jatkaessa  öljy-yhtiön päätarkastajana Lipponen perusti "Lipposen inpurtti & ekspurtin", jonka pääkonttori oli Park Avenuella New Yorkissa ja sivukonttori  San Diegossa Kaliforniassa.
Bisnesmies ja maailmankiertäjä

Pekka Lipposen liikematkat suuntautuivat ympäri maailmaa mitä erilaisimpien "ahväärien" merkeissä. Yleensä liiketoimet epäonnistuivat, ja monesti Lipponen joutui huijauksen kohteeksi. Kansainvälisen Öljy-yhtiön asioiden viedessä Korkin ajan, matkasi Pekka yhä enemmän yksinään. Toisinaan hänen  apulaisenaan kulki amerikansuomalainen  monitoimimies Pavel Pohjola, jonka juuret olivat Viipurissa. Lipposen ja Pohjolan väliset keskustelut, jotka pääosiltaan ovat pelkkää kinastelua, sisälsivät paljon rehevää huumoria. Myös Pekan nuori ja neuvokas veljenpoika Esko Lipponen matkusti setänsä mukana maailman eri kolkissa. Pojan isä Ville Lipponen vilahtaa joissakin tarinoissa, mutta hänen välinsä Pekkaan ovat etäiset vanhan perintöriidan takia. Muutaman kerran Pekan tiet yhtyivät turkulaisen maailmanmatkaajan Olli Olinin kanssa, mutta muita Lipposen mahdollisia ystäviä ei juuri mainittu.
Välillä Pekka Lippos -tarinoissa oli mukana science fiction -elementtejä. Seppo Tuiskun kirjoittamissa vuonna 1962 ilmestyneissä tarinoissa Avaruusahvääri ja Avaruusmarsalkka Lipponen joutuu huvilaltaan mukaan lentävään lautaseen, joka vie hänet  kaukaiselle Auderial-planeetalle liikeasioita hoitamaan. Sarjan viimeisenä julkaisuvuonna 1964 Tuisku palaa uudelleen tieteisromaanien maailmaan Lippos-seikkailussaan Huuto haudasta, jossa paneudutaan elämän alkulähteitä sääteleviin voimiin, joiden vapauttaminen aiheuttaisi painajaisen koko ihmiskunnalle.
Monenkirjavilla matkoillaan Pekka joutui tutustumaan erilaisiin paikkoihin monista eri näkökulmista. Brasilian viidakoissa hän joutui elämään villimiehenä ja Uuden-Guinean saaristossa ihmisrobottina. Pariisin kaupungin alla Pekka sai  tutustua katakombien kauhuihin. Afrikassa kansainväliset rikolliset ja paikalliset alkuasukkaat tekivät hänen olonsa tukalaksi ja Aasian matkoillaan hän oppi tuntemaan kiinalaiskorttelien monet vaarat. Välillä Pekka pistäytyi myös kotimaassaan Suomessa. Rantasalmella hän joutui saunakamarissa nukkuessaan murhaajan maalitauluksi, Savonlinnassa hänet muurattiin Olavinlinnaan ja Varkauden liepeillä hänet yritettiin hukuttaa Kallaveteen; vaikka tarinoiden tyyli ja aiheet olivat selvää lainaa pulp-kirjallisuudesta, oli niihin saatu mukaan sopiva annos omaa ilmettä ja tapahtumia pehmentävää huumoria.
Epäonnistunut avioliitto

Pekka oli nuoruusvuosinaan ehtinyt kokeilla avioliittoa, mutta huonolla menestyksellä. Mandi Kakkinen eli hirmuinen Manta, joksi Pekka ex-vaimoaan kutsuu, esiintyi useissa Lippos-kirjoissa ja aiheutti ongelmia entiselle miehelleen. 
Avioliittoa käsitellään tarkemmin tarinassa Öljykuninkaan timantit. Avioeron syyksi tulee lopulta se että Mandi-rouva olikin virallisesti naimisissa toisen miehen kanssa kaapatessaan Pekka Lipposen (jonka rahoja väitettiin Mandin tavoitelleen) ja avioero olikin sitten lopulta muotoseikka. Pekka käyttikin sen jälkeen Mandista sapekkaita nimityksiä "Mustalais-Villehartin leipäsusi" ja "Mustalais-Jalmarin Santra".
Lipponen oli kovasti nuorten naisten perään ja tarjosi auliisti käsipuoltaan avun tarpeessa tai vain ilman seuraa oleville neitosille. Tarinoissa Murhaajat mellastavat Mallorcalla ja Miljoonamissi uusi avioliitto häämöttikin vaarallisen lähellä. Viimeksi mainitun tarinan alussa Mandi lähettää Pekalle jo julkaistun kihlauksen johdosta juhlajuomaksi samppanjapulloon pakatun annoksen paitojen pesuvettä pesula Lumikista joka on hänen pääyrityksensä.
Tarinassa Myrkytetty tikari Lipponen hävisi kosintakilvan, kun pulassa ollut kiinalaiskaunotar Tien-Tien rakastuikin naapuriinsa.
Villa Saparola

1950-luvun loppupuolella Pekka rakennutti kesähuvilan Tyynen valtameren rannalle Kaliforniaan. Puolivälissä San Diegoa ja Long Beachia sijainnut rakennus sai nimekseen Villa Saparola isäntänsä synnyinseudun Saparomäen mukaan. Kaksikerroksinen huvila oli rakennettu suomalaisesta punahongasta. Rakennuksesta löytyi Lippos-suvun Rantasalmelta tuotu keinutuoli ja Eevertti Lipposen vanha matka-arkku, puuleili ja paljon muuta supisuomalaista tavaraa. Erillinen saunarakennus oli kiuaskiviä myöten kokonaan suomalaista tekoa.
Vaikka Pekka itse ei kiireittensä vuoksi kovin usein ehtinyt poiketa Villa Saparolassa, ei se koskaan ollut tyhjillään. Huvilan taloudesta ja kunnossapidosta vastasivat Sam ja Molly, musta pariskunta, joka vuosien ajan huolehti siitä, että Villa Saparola oli milloin tahansa valmiina vastaanottamaan prinssieversti Lipposen ja hänen vieraansa. Molly jopa matkusti  Lipposen mukana kertaalleen Suomeen tarinassa Kirottu perintö.
Huvilansa yhteyteen Pekka oli perustanut "seikkailumuseon", joka koostui hänen vuosien varrella hankkimistaan tavaroista. Jokainen museossa oleva esine liittyi seikkailuun, jossa Pekka oli ollut mukana. Oli markiisin kruunu Italiasta, myrkytetty tikari Ceylonilta, lyijystä tehty kultaharkko Kanariansaarilta, ikivanha haarniska Skotlannista ja paljon muuta kiinnostavaa, joka kertoi Pekka Lipposen vaiheikkaasta elämästä ja jännittävistä matkoista eri puolilla maailmaa. Ehkä eniten arvossa Pekka pitää vaatimattoman näköistä platinasta tehtyä ritaritähteä, jossa on kruunupäinen ärjyvä karhu: se on tietenkin hänen prinssieverstin arvoonsa liittyvä Kiljuvan Karhun komentajamerkki (joka esiintyy yhteisjulkaisujen kannessa)
Haapakoskesta Tuiskuun

Vuonna 1956 ilmestymisensä aloittanut Pekka Lipposen seikkailuja -kirjanen saavutti välittömästi suuren suosion ja vahvisti Lipposen menestystä yhdessä radiokuunnelmien kanssa.  Vuonna 1958 aloittanut sarjakirja Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja sai niin ikään hyvän vastaanoton. 96-sivuisten jännärien kirjoittaminen muiden töiden ohessa vei kuitenkin Aarne Haapakoskelta siksi paljon aikaa, että hän koulutti itselleen apulaisen Seppo Tuiskusta (s. 1935), joka oli innokas omaksumaan roolinsa toisena Outsiderina. Vuonna 1959  Tuisku aloitti uransa Haapakosken "haamukirjoittajana", niin että kummankin tuotantoa julkaistiin vuorotellen.
Tuisku omaksui lähes täysin Haapakosken tyylin eikä lukeva yleisö tiennyt, että nimimerkki Outsiderin taa kätkeytyi kaksi eri kirjoittajaa. Haapakosken kuoltua Malagalla vuonna 1961 jatkoi Tuisku yksin Lipposen ja Korkin seikkailujen "muistiinmerkitsemistä" vuoden 1965 loppuun saakka. Lukijat uskoivat Haapakosken kirjoittaneen monen vuoden ajan varastoon eivätkä aavistaneet, että Outsider oli vaihtunut eri mieheksi. Tuisku on toimittanut myös Jerry Cottonia. Vanhoja Pekka Lipposen ja Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja ilmestyikin joskus myös Jerry Cottonissa jatkosarjoina.
TV-sovitus

Suomen televisiossa Mainos-TV esitti yksitoista jaksoa Pekka Lipponen -televisiosarjaa keväällä 1964. Televisiosovituksesta vastasivat Seppo Tuisku ja Reino Helismaa. Lipposen roolissa  oli Ossi Elstelä ja Korkkina Kullervo Kalske.
Pekka Lipponen junior

Vuonna 1979–1981 ilmestyi Kolmiokirjan kustantamana Pekka Lipponen juniorin seikkailuja (kirjoittajina Tapio Vilpponen, Juhani Salomaa ja Kari Nenonen; lehtilistauksen nimikirjaimet kertovat kirjoittajan). Tässä sarjassa seikkaili Pekka Lipposen poika Jussi. Juniorin seikkailut olivat saaneet selvästi vaikutteita Jerry Cottonilta. Aiheetkin olivat astetta rajumpia ja sisälsivät huumeita ja terroristeja.
Elokuvat

Hahmojen pohjalta tehtiin myös elokuva.
Kalle-Kustaa Korkin seikkailut 1949 ohjaus Ilmari Unho
Epävirallinen televisioelokuva.
Korkki ja Lipponen 1984 ohjaus Ere Kokkonen  Elokuvan henkilöt Pekka Korkki ja Kalle Kustaa Lipponen ovat Korkin ja Lipposen pojat, jotka isät ovat nimenneet kaverinsa mukaan.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Pekka Lipponen ja Kalle-Kustaa Korkki
Mikkelin kirjaston verkkojulkaisu Outsiderista (Arkistoitu – Internet Archive)
T.J.A. Heikkilä vs. Lipponen
Kjell Ola Dahl

| Kjell Ola Dahl |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1958 (ikä 66–67) Gjøvik, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Aiheesta muualla
www.kjelloladahl.no
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kjell Ola Dahl (s. 1958 Gjøvik, Norja) on norjalainen rikoskirjailija.
Dahl on merkittävimpiä nykynorjalaisia rikoskirjailijoita. Hänen teoksissaan on psykologista vainua, taitava juonenkehittely, ja niiden kieli on vivahteikasta. Hänen esikoisteoksensa Dødens investeringer ilmestyi 1993, ja sen jälkeen hän on julkaissut joukon rikosromaaneja, joiden päähenkilöinä ovat rikostutkijat Gunnarstanda ja Frølich. Hän on julkaissut myös lastenkirjan, tietokirjan sekä dokumentaarisen teoksen Dødens seilas. Scandinavian Star og gåtene (2012), jossa hän käsittelee Scandinavian Starin onnettomuutta.
Dahl on kirjoittanut myös elokuvakäsikirjoituksia ja ollut niistä Amanda-palkintoehdokkaana Hisham Zamanin kanssa.
Palkinnot ja tunnustukset

teoksesta Pieni kultainen sormus Riverton-palkinto (2000) .
teoksesta Kureren Brage-palkinto, Riverton-palkinto (2015)
Suomennetut teokset

Pieni kultainen sormus (En liten gyllen ring), suomentanut Outi Menna. Helsinki: Like, 2005 ISBN 952-471-602-X
Murha näyteikkunassa (Mannen i vinduet), suomentanut Outi Menna. Helsinki: Like, 2005 ISBN 952-471-787-5 Sarja: Rikos kannattaa. – Like, 2010 ISBN 978-952-01-0480-1 Sarja: Rikos kannattaa, Like-pokkari
Pikku rumpali (Lille tambur), suomentanut Outi Menna. Helsinki: Like, 2008 ISBN 978-952-471-976-6. Sarja: Rikos kannattaa
Neljäs tekijä (Den fjerde raneren), suomentanut Outi Menna. Helsinki: Like, 2009 ISBN 978-952-471-977-3 Sarja: Rikos kannattaa
Musta enkeli (Svart engel), suomentanut Outi Menna. Helsinki: Like, 2010 ISBN 978-952-01-0330-9 Sarja: Rikos kannattaa
Pieni kultainen sormus (En liten gyllen ring), suomentanut Outi Menna. Helsinki: Like, 2010 ISBN 978-952-01-0412-2.
Ystävyyden muisto (Kvinnen i plast), Helsinki: Like, 2011 Sarja: Rikos kannattaa, Like-pokkari . ISBN 978-952-01-0738-3.-- Like, 2011.ISBN 978-952-01-0493-1 Sarja: Rikos kannattaa
Hyiseen veteen (Isbaderen), suomentanut Päivi Kivelä. Helsinki: Like, 2012 ISBN 978-952-01-0728-4 Sarja: Rikos kannattaa
Elokuvakäsikirjoitukset

Vinterland, 2007
Før snøen faller 2013
Aiheesta muualla

Kjell Ola Dahlin kotisivu
Kjell Ola Dahl Liken sivulla
Kjell Ola Dahl Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  IdRef
Max Engman

Max Engman vuonna 2008.
Max Robert Engman (27. syyskuuta 1945 Helsinki – 19. maaliskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija, joka toimi Åbo Akademin yleisen historian professorina vuosina 1985–2011. Hänen tutkimuskohteitaan olivat muun muassa muuttoliikkeet, pietarinsuomalaisten historia ja ensimmäisen maailmansodan jälkeinen poliittinen historia.
Engman kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Svenska normallyceumista vuonna 1964, opiskeli historiaa Helsingin yliopistossa Jarl Gallénin johdolla ja väitteli tohtoriksi vuonna 1983 aiheenaan pietarinsuomalaiset. Engman työskenteli vuosina 1968–1973 Valtionarkistossa. Hän oli Historisk Tidskrift för Finlandin toimitussihteeri vuosina 1971–1982 ja vastaava päätoimittaja 1982–2000. Vuodesta 2003 hän oli Åbo Akademin säätiön tutkimuslaitoksen puheenjohtaja. Hän oli Svenska litteratursällskapet i Finlandin hallituksen jäsen vuodesta 1980 ja seuran puheenjohtaja vuosina 2010–2013.
Engman palkittiin vuonna 2007 Ruotsin suurimmalla historiapalkinnolla Hertig Karls prisillä ensimmäisenä ei-ruotsalaisena. Vuonna 2016 hän sai Ruotsin suurimman tietokirjapalkinnon Stora fackboksprisetin teoksestaan Språkfrågan: Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922, ja vuonna 2017 hänelle myönnettiin Tollanderin palkinto samasta teoksesta. Hän sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuosina 1998 ja 2008. Lisäksi hänelle myönnettiin Hallbergin palkinto vuonna 1984.
Engman oli Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1994 ja Ruotsin Vitterhetsakademin jäsen vuodesta 2008.
Engman osallistui vuoden 1968 Vanhan valtaukseen.
Teoksia

Finljandtsy v Peterburge. Maks Engman. Perevod so švedskogo A. I. Rupasova. Jevropeiski Dom, 2005. ISBN 5-8015-0183-5
Förvaltningen och utvandringen till Ryssland 1809–1917. Tryckericentralen: Förvaltningshistoriekommittén, 1995. ISBN 951-37-1731-3
Gränsfall: Utväxlingar och gränstrafik på Karelska näset 1918–1920. Svenska litteratursällskapet i Finland, 2008. ISBN 978-951-583-148-4
Kaksoiskotka ja leijona: Nikolai Valapaton muisto ja muita kirjoituksia. Suomentanut Marja Engman. VAPK-kustannus, 1992. ISBN 951-37-0772-5
Lejonet och dubbelörnen: Finlands imperiella decennier 1830–1890. 2000. ISBN 91-7486-621-4
Mannen i kolboxen: John Reed och Finland. Max Engman & Jerker A. Eriksson. Svenska litteratursällskapet i Finland, 1979. ISBN 951-9017-47-X
Norden och flyttningarna under nya tiden. Foreningerne Norden, 1997. ISBN 87-7701-548-7
Petersburgska vägar. Schildt, 1995. ISBN 951-50-0748-8
Pietarinsuomalaiset. WSOY, 2004.ISBN 951-0-27902-1
Pitkät jäähyväiset: Suomi Ruotsin ja Venäjän välissä vuoden 1809 jälkeen. WSOY, 2009. ISBN 978-951-0-34880-2
Raja: Karjalankannas 1918–1920. WSOY, 2007. ISBN 978-951-0-32765-4
Språkfrågan: Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922.  Svenska litteratursällskapet i Finland, 2016. ISBN 978-951-583-354-9
S:t Petersburg och Finland: Migration och influens 1703–1917. (Väitöskirja.) Societas scientiarum Fennica, 1983. ISBN 951-653-114-8
Suomalaiset Venäjällä: Lähdeopas = Handledning till källor rörande finländare i Ryssland. Suomentanut Kauko I. Rumpunen. Kansallisarkisto, 2004. ISBN 951-53-2652-4
Suureen itään: Suomalaiset Venäjällä ja Aasiassa. Siirtolaisuusinstituutti, 2005. ISBN 951-9266-84-4
Vallankumouksen salamatkustaja: John Reed Suomessa. Max Engman & Jerker A. Eriksson. (Alkuteos: Mannen i kolboxen.) Suomentanut Timo Hämäläinen. WSOY 1982. ISBN 951-0-11257-7
Aiheesta muualla

Engman, Max. Biografiskt lexikon för Finland. (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Erja

| Erja |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  9. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  7. kesäkuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Arja, Irja
Infobox OKNimi-testi OK: 
Erja on suomalainen naisen etunimi, joka on syntynyt Arja- ja Irja-nimien mukaelmana. Digi- ja väestötietoviraston mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä nimi oli annettu noin 6 300 henkilölle, joista suurin osa oli syntynyt vuosien 1940 ja 1980 välisenä aikana. Lähes kaikki nimet on annettu naisille, mutta nimi on annettu myös vähintään neljälle miehelle.
Tunnettuja Erja-nimisiä

Erja Dahl, korkeushyppääjä
Erja Dammert, dokumenttielokuvaohjaaja
Erja Ervonen, kestävyysjuoksija
Erja Hirvi, tekstiilitaiteilija
Erja Häkkinen, televisiojuontaja, malli ja matkaopas
Erja Jokinen, hiihtosuunnistaja
Erja Kuivalainen, hiihtäjä
Erja Lahikainen, poliitikko (SDP)
Erja Lyytinen, blueskitaristi, laulaja ja lauluntekijä
Erja Manto, näyttelijä ja ääninäyttelijä
Erja Morottaja, PR Manager
Erja Tielinen, kuvanveistäjä, mitalien ja juhlarahojen suunnittelija
Erja Tikka, lähetystöneuvos, Ulkoasiainministeriön viestintä- ja kulttuuriosaston apulaisosastopäällikkö
Erja Tulikanto, kuulantyöntäjä
Erja Yläjärvi, päätoimittaja