Tarmo Manni
Ura > Kansallisteatterin vuosikymmenet

Kevättalvella 1948 Suomen Kansallisteatterin johtaja Eino Kalima otti Manniin yhteyttä ja pyysi häntä liittymään teatterin riveihin. Seuraavana syksynä alkoi Mannin yli neljä vuosikymmentä kestänyt ura Kansallisteatterissa. Hänen ensimmäinen kappaleensa ”Suomen päänäyttämöllä” oli Gerald Savoryn komedia Salaperäiset vieraat, jossa hän näytteli Eeva-Kaarina Volasen kanssa. Seuraava näytelmä oli Federico Garcia Lorcan Yerma, joka oli ollut suuri menestyskappale Pariisissa. Yerman ohjasi Ella Eronen, joka myös esitti nimiroolin; Mannilla oli Yerman mustasukkaisen ja tosikkomaisen aviomiehen osa. Eino Kaliman Anton Tšehov -ensemblessa Manni sai suuria rooleja sekä taiteellisia voittoja, kuten Tuzenbachin osassa näytelmässä Kolme sisarta. Eläkkeelle jäätyään Kalima keskittyi ohjaamaan Kansallisteatterissa ja Euroopan vierailuilla Tšehov-ensembleaan, johon Mannin lisäksi kuuluivat Eeva-Kaarina Volanen, Rauha Rentola ja Vilho Siivola. Näytelmät olivat niin Kansallisen lavalla kuin ulkomailla taiteellisia ja taloudellisia menestyksiä. Manni ihaili ja kunnioitti suuresti Kalimaa, joka ohjasi näyttelijää löytämään roolistaan enemmän vivahteikasta syvyyttä ja kattavampaa inhimillisyyttä.
Keväällä 1949 Mannilla oli keskeinen osa Mauno Mannisen ohjaamassa Max Frischin huvinäytelmässä Kiinan muuri. Samaan aikaan Manni oli mukana suunnittelemassa Mannisen ideoimaa Intimiteatteria. Manni harkitsi tosissaan Kansallisteatterin jättämistä vuonna 1952 ja siirtymistä uuden ajan airueksi julistautuneeseen Intimiteatteriin. Hänen välinsä Kansallisteatterin uuteen johtajaan Arvi Kivimaahan olivat tulehtuneet. Kansanteatterin-vuosina miehet olivat tulleet keskenään hyvin toimeen, mutta nyt Kivimaan suhtautuminen oli muuttunut: hän ei hyväksynyt muun muassa Mannin sodanaikaista aseistakieltäytymistä eikä tämän poliittisia mielipiteitä. Avoin vihamielisyys heidän välillään kasvoi entisestään, mutta tästä huolimatta Manni päätti jäädä taloon. Vuonna 1954 hän oli mukana teatterin lisärakennuksen avajaisensi-illassa. Sakari Puurusen ohjaama avajaisnäytelmä, Tennessee Williamsin Lasinen eläintarha oli suurmenestys. Manni, Eeva-Kaarina Volanen ja Ruth Snellman saivat rooleistaan ylistävää palautetta. Kivimaan ollessa johtajana Mannilla alkoi kuutisen vuotta kestänyt kausi, jonka aikana hän sai lähinnä pikkuosia. Manni ei arvostanut tätä ja katsoi Kivimaan ”hyllyttäneen” hänet. Hän kosti pilkkaamalla Kivimaata joka taholla.
Manni oli koko nuoruutensa ajan hoikka, mutta epäterveelliset elämäntavat ja vähäinen liikunta saivat hänet lihomaan keski-iän kynnyksellä. Hän yritti peittää kasvaneen vatsansa kureliiveillä ja teippasi ympärilleen ideaalisiteitä näyttääkseen solakalta. Tämän vuoksi hän oli kankean oloinen näytellessään Konstantin Treplevin roolin Tšehovin Lokissa 40-vuotiaana. Vuonna 1957 Jack Witikka ohjasi Mannia näytelmässä Leikin loppu, jossa hän tulkitsi sokean ja komentelevan Hammin osan. Näytelmä edusti Kansallisteatterin ohjelmistossa uutta aluevaltausta, psykologisempaa näyttämötaidetta, johon Mannin näyttelijänlaatu sopi poikkeuksellisen hyvin. Uudessa draaman lajissa ei ollut enää viha-rakkaus -akselilla pyörivää inhimillisyyttä, vaan roolihenkilöiden mielen maisemat saivat syvempiä ja särmikkäämpiä muotoja. Leikin loppu oli myös Mannin 25-vuotistaiteilijajuhlan näytelmänä 1970. Tuolloin sitä pidettiin ajan hengen mukaisesti yhteiskunnallisena kannanottona.
Mannin viimeinen ensi-ilta oli syyskuussa 1980 Mielipuolen päiväkirja Kansallisteatterin Willensaunan näyttämöllä. Sama kappale oli myös hänen 35-vuotistaiteilijajuhlansa esitys samana syksynä. Manni esitti näytelmää kahdeksan vuoden ajan yhteensä 346 kertaa. Hän laihdutti kymmenen kiloa Mielipuolen päiväkirjan ensi-iltaa varten, sillä esitys oli fyysisesti vaativa. Mielipuoli haluttiin myös Keski-Euroopan estradeille Prahaan ja Hampuriin, ja se sai ulkomaillakin loistavat arvostelut.