SNCASE SE.200
Historia > Tarjouskilpailu ja kehitystyö Lioré et Olivier’lla

Ranskan ilmailuministeriö käynnisti maaliskuussa 1936 suunnittelukilpailun 6 000 kilometrin Pohjois-Atlantin ylittävään lentomatkaan kykenevästä 30–40-tonnistesta lentoveneestä. Koneen suunnitteluvaatimuksina olivat metrin syväys, kyky kuljettaa 500 kilogrammaa rahtia sekä 20 matkustajaa ja kuusi miehistön jäsentä, minkä lisäksi sen tulisi saavuttaa 250 km/h matkalentonopeus 70 prosentin tehonkäytöllä 60 km/h vastatuulessa.
Ministeriön tarjouspyyntöön vastasivat CAMS ja Lioré et Olivier, joista ensimmäinen tarjosi Etelä-Atlantin reiteille suunnittelemaansa CAMS 161:tä. Léore et Olivierin tarjous oli yhtiön aiempaa H-47-lentovenettä suurentamalla kehitetty H-49. Koneiden suunnittelu kesti koko vuoden 1936, jonka aikana Potez osti kilpailuun osallistuneen CAMSin. Ministeriö solmi yhtiöiden kanssa sopimuksen prototyyppien rakentamisesta tammikuussa 1937. Potez-CAMS sai 40 miljoonaa frangia koneen suunnitteluun ja yhden prototyypin rakentamiseen, kun Lioré et Olivierin sopimukseen kuului suunnittelutyön lisäksi kolme prototyyppiä 45 miljoonan frangin hintaan.
Insinööri Paul Asantchéeff suunnitteli LeO H-49.1 -mallitunnuksen saaneen prototyypin, jonka ensimmäiset rakennepiirustukset olivat valmistuneet Argenteuil’n suunnittelutoimistossa joulukuussa 1936. Kone oli 40 metriä pitkä, kärkiväliltään 52 metriä ja painoi tyhjänä yli 40 tonnia ja lentoonlähdössä 60 tonnia. Lentoveneen oli tarkoitus pystyä ylittämään Pohjois-Atlantti noin 15 tunnissa, mikä tarkoitti noin 325 km/h matkalentonopeutta, mihin yksikään aikakauden koneista ei ollut vielä kyennyt. H.49:n huippunopeudeksi kaavailtiin noin 390 km/h. Moottoreina oli tarkoitus käyttää kuutta 1 500 hevosvoiman Gnome et Rhône 18L -tähtimoottoria ja kone oli tarkoitus varustaa 42 000 litran polttoainesäiliöillä. Ohjaamo oli tarkoitus sijoittaa ensimmäisessä prototyypissä siiven johtoreunan tasalle, mutta siirrettäisiin toisessa rungon etuosaan. Siivestä kaavailtiin niin suurta, että makuullaan oleva lentoinsinööri voisi liikkua lennon aikana sen sisällä tarkastamaan moottoreita.
Air France muokkasi tajouspyyntöä loppuvuodesta 1937 nostamalla 4–8-moottorisen koneen lentopainon 70 tonniin. Noin 3 200 kilometrin Etelä-Atlantin reiteillä matkustajakapasitettiksi tavoiteltiin 20–40 henkilä ja koneen piti pystyä kuljettamaan kolme tonnia rahtia. Pidemmillä 6 000 kilometrin Pohjois-Atlantin reiteillä tavoitteet olivat 20 matkustajaa ja tonni rahtia. Matkalentonopeuden tavoitteeksi asetettiin 300 km/h.
Kolme yhtiötä vastasi uuteen tarjouspyyntöön. Ensimmäinen oli Latécoère, jonka Marcel Moinen johtama suunnitteluryhmä oli suunnitellut kilpailua varten kevyen Laté 631 -lentoveneen. Toinen kilpailija oli ranskan lentokoneteollisuuden kansallistamisen yhteydessä muodostettu SNCASE, johon muun muassa Lioré et Olivier oli fuusioitu. Yhtiön aiempaan LeO H.49.2 -prototyyppiin pohjautunut uusi kone sai uuden mallitunnuksen SE.200. Kolmas kilpailija oli Delame kaksitasoisella ja kuusimoottorisella DL-70-suunnitelmallaan. Latécoère sai vuonna 1938 yli 55 miljoonaa frangia kolmen Laté 631 -prototyypin rakentamiseen. Delamen tarjous putosi kilpailusta ja SE.200 eteni jatkokehitykseen.