stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun kaupungin taidemuseo
Näyttelyt > Kävijät ja näyttelyt vuosittain

Museon 50-vuotisjuhlavuoden kävijämäärät nousivat kaikkien aikojen ennätykseen: museossa vieraili vuonna 2017 yhteensä 92 000 henkilöä. Juhlavuoden näyttelyohjelmistoon kuului muun muassa yhdysvaltalaisen Jacob Hashimoton näyttely ”Gas Giants and Uncertain Atmospheres”, sekä suurnäyttely ”Wäinö Aaltonen ja itsenäisyyden vuosisata”.
WAM:ssä nähtiin vuoden aikana Hannu Väisäsen, Simo Heleniuksen sekä Hertta Kiisken ja Jenna Sutelan näyttelyt. Lokakuussa avattiin Sisällissota-näyttely, joka jatkui 13.1.2019 asti. Museossa vieraili yhteensä 39 787 henkilöä.
Vuoden 2019 aikana esiteltiin Salla Tykän valokuva- ja videoinstallaatioita, HC Bergin optisilla illuusioilla leikitteleviä teoksia, vielä vuoden 2020 puolelle jatkuva aikaa käsittelevä ”Milloin on nyt?” -näyttely sekä virtuaalivierailuna toteutettu näyttely Eremitaasin loistoon. Maaliskuussa avattu uusi näyttelytila WAMx esitteli brittiläisen asiantuntijakuraattori Gina Buenfeldin kanssa yhteistyössä laaditun ohjelmiston. Vuoden aikana nähtiin Vincent Moonin ja Priscilla Telmonin ”Hibridos”, Tuomas A. Laitisen ”Habitat Cascade”, Maeve Brennanin ”Listening in the Dark” ja helmikuulle asti jatkunut Rebecca Birchin ”Lichen Hunting in the Lillomarka”. Museossa vieraili 43 635 henkilöä.
Poikkeuksellinen vuosi 2020 näkyi museon toiminnassa monella eri tapaa. Kokonaiskävijämäärät laskivat kautta linjan, sillä lähes kaikki museot joutuivat koronaviruspandemian vuoksi sulkemaan ovensa maaliskuussa ja uudelleen joulukuussa. Anneli Nygrenin ja taiteilijaryhmä Hyäryllistä retrospektiivit olivat esillä WAM:ssä, ja syksyllä museossa avattiin kansainvälisesti merkittävän italialaistaiteilija Rosa Barban näyttely. WAMx-tilassa oli esillä Sencer Vardarmanin, Elina Vainion ja Ulrike Mohrin näyttelyt. Museossa vieraili 25 476 henkilöä.
WAM:ssä oli esillä näyttelyt Epävarma horisontti (6.3.–16.5.2021), Anu Pentik – Alussa oli siemen (4.6.–19.9.2021) sekä Spektri (8.10.2021–9.1.2022) yhdessä WAMx-näyttelyiden monipuolisen nykytaidekattauksen kanssa toi museoon 46 683 museokävijää. Anu Pentikin näyttelyssä vieraili yli 32 000 henkilöä, ja sukupuolen ja seksuaalisuuden moninaisuutta käsittelevässä näyttelyssä Spektri vieraili 10 670 henkilöä.
Museossa vieraili yhteensä 57 967 henkilöä vuoden aikana. Vuoden 2022 näyttelyt olivat Anu Tuomen Väristä (28.1.–30.4.2022), Pekka ja Teija Isorättyän Kuolleet sielut (28.1.–30.4.2022), Antti Laitinen (28.5.–18.9.2022) sekä kokoelmanäyttely Liikuttaako (14.10.2022–22.1.2023). Museokävijöistä noin 39 prosenttia maksoi käyntinsä Museokortilla.
2023
WAMissa vierailtiin vuoden aikana yhteensä 54 332 kertaa.  Vuoden näyttelyt olivat Jan Kenneth Weckmanin sekä SALONG3+ -taiteilijaryhmän näyttelyt, nykyveistostaidetta esittelevä näyttely Hei tyypit! ja suomalaista valotaidetta esittelevä Lux & Umbra.
2024
Vuonna 2024 museossa avattiin yksi päätilanäyttely, joka oli Iiu Susirajan näyttely "Ei mikään helppo nakki" (2.2.–12.5.2024). Näyttelyssä vieraili 36 105 kävijää. Näyttelyn päätyttyä museo suljettiin laajamittaisen remontin vuoksi.
Peruskorjaus 2024–2026

Museorakennuksen peruskorjaus aloitettiin kesäkuussa 2024. Korjauksen yhteydessä muun muassa purettiin vanha puistonpuoleinen toimistorakennus, ja sen tilalle rakennetaan uusi toimistosiipi. Peruskorjauksen pääsuunnittelusta vastaa Arkkitehtisuunnittelu Mikko Uotila Oy, ja sen toteuttaa Skanska. Museo avataan jälleen syksyllä 2026. Taiteen talolla sijaitseva Kilta Galleria toimii WAM:in väistötilana peruskorjauksen ajan.
Taideväärennökset

Kesäkuussa 2009 WAM:ssä avattiin näyttely nimeltä "Ympyrä – viiva – piste: Venäläistä avantgardea yksityiskokoelmista". Näyttelyn järjestäjän mukaan se esitteli venäläisen avantgarden pyrkimyksiä ja suuntauksia. Edustettuina olivat muun muassa Kazimir Malevitš ja hänen koulukuntansa, Vladimir Tatlin ja hänen koulukuntansa, Aleksandr Rodtsenko ja Varvara Stapanova, Mihail Larionov ja Natalja Gontšarova sekä Aleksandra Ekster. Mukana oli myös teoksia, joiden tekijät eivät olleet tiedossa. Esillä oli yhteensä noin sata yksityiskokoelmista lainattua teosta.
Taidekriitikko Otso Kantokorpi arvosteli näyttelyn järjestelyjä voimakkaasti. Hän epäili osaa teoksista väärennöksiksi ja ehdotti näyttelyä purettavaksi. Kun muutkin asiantuntijat arvioivat julkisuudessa näyttelyn teosten aitoutta kyseenalaiseksi, museo ilmoitti 30. heinäkuuta 2009 sulkevansa näyttelyn "teosten tekijyyteen kohdistuneiden jatkotutkimusten vuoksi". Sama näyttely päätettiin myös olla järjestämättä Hämeenlinnan taidemuseossa syksyllä 2009 "teosten tekijyyteen kohdistuneiden epäilyjen vuoksi".
Väärennetyt teokset ovat samoja, joita poliisi tutki salakuljetusjutun yhteydessä jo vuosina 1996 ja 1997. Teosten varmistuminen väärennöksiksi vahvistettiin syyskuussa 2010.
Juttu laajeni myöhemmin käsittämään useita haaroja. Poliisi epäili yli 20 ihmisen kaupanneen väärennettyä taidetta Suomen rikoshistorian suurimman taideväärennösjutun lonkeroiden ulottuessa muun muassa Venäjälle, Ranskaan, Viroon ja Ruotsiin. Järjestäytyneeseen rikollisuuteen viittaa se, että kaksi rikollisjärjestö MOREn kuulunutta jäsentä tuomittiin elokuussa 2015 Turun hovioikeudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun kaupungin taidemuseo Wikimedia Commonsissa
WAM Turun kaupungin taidemuseo
Täydellinen näyttelyhistoria
Siukonen, Jyrki: Tapaus Avantgarde. Väärennökset ja Turun skandaali.  Helsinki:  Taide, 2016.  ISBN 978-951-608-096-6
| n k Perustiedot Wikidatassa: Turun kaupungin taidemuseo WAM (Q3019261)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
sijainti: III kaupunginosa
katuosoite: Itäinen Rantakatu 38, 20101 Turku
koordinaatit: 60°27′N 22°16′E﻿ / ﻿60.45°N 22.26°E﻿ / 60.45; 22.26
Cloaca Circi maximi

| Cloaca Circi maximi |
| --- | --- |
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°53′16″N, 12°28′48.5″E
Rakennustyyppi:  viemäri
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Cloaca Circi maximi (lat., ”Circus maximuksen viemäri”; myös Cloaca circi) oli viemäri antiikin Rooman kaupungissa Italiassa. Se oli kaupungin tärkeimpiä viemäreitä Cloaca maximan ohella, ja kuivasi nimensä mukaisesti Circus maximuksen laaksoa. Viemäristä tutkimuksessa käytetty nimi on nykyaikainen, eikä sen mahdollista antiikin aikaista nimeä tunneta.
Cloaca Circi maximi keräsi vesiä Palatiumin ja Aventinuksen välisestä Vallis Murciasta, jossa Circus maximus sijaitsi, sekä Via Appian ja Colosseumin laaksoista. Sen arvellaan perustuneen Cloaca maximan tavoin paikalla aiemmin olleeseen luonnonvirtaan. Viemäri oli todennäköisesti olemassa jo melko varhain, jotta soinen Vallis Murcia voitiin ottaa kilpa-ajojen käyttöön.
Viemärin pääosuus kulki Circus maximuksen alla ja tämän jälkeen Forum boariumin eteläosan läpi. Se laski Tiberiin, jossa sen suuaukko on näkyvissä etelään Cloaca maximan suuaukosta. Pääosuuteen arvellaan tulleen useita sivuhaaroja.
Viemäristä on tehty vain vähäisiä arkeologisia löytöjä. Parhaiten säilynyt osuus sijaitsee nykyisen Santa Maria in Cosmedin -kirkon lähellä. Caeliuksen juurelta on löydetty jäänteitä opus quadratum -tekniikalla tehdystä viemäröinnistä, jota arvellaan pääviemärin sivuhaaraksi.
Glenda Jackson

| Glenda Jackson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. toukokuuta 1936 Birkenhead, Cheshire, Englanti
Kuollut: 15. kesäkuuta 2023 (87 vuotta) Blackheath, Lontoo, Englanti
Näyttelijä
Aktiivisena:  1956–1992 2016–2023
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Glenda May Jackson (9. toukokuuta 1936 Birkenhead, Cheshire – 15. kesäkuuta 2023 Lontoo) oli englantilainen näyttelijä ja poliitikko. Hän teki noin 50 vuotta kestäneen uran teatterissa, televisiossa ja elokuvissa ja voitti kaksi Oscaria, kaksi Primetime Emmyä, kaksi Baftan palkintoa ja Tonyn. Jackson edusti 1992–2015  Työväenpuoluetta Britannian parlamentin alahuoneessa ja toimi kahden vuoden ajan apulaisliikenneministerinä.
Nuoruus ja opiskelu

Glenda Jakcson syntyi Birkenheadissä 1936. Hänen vanhempansa olivat muurarina työskennellyt Micky Jackson ja siivooja Joan Pearce. Perhe muutti Birkenheadista Hoylaken rannikkokylään, missä Glenda kävi myös peruskoulunsa. Hän lopetti paikallisen oppikoulun 16-vuotiaana ja pääsi töihin brittiläisen apteekkiketjuun Bootsiin.
Jackson liittyi NMKY:n näytelmäryhmään. Hän muisteli myöhemmin, ettei hänellä ollut tuolloin vielä todellista kiinnostusta näyttelijänuraan, mutta halusi jotain muuta tekemistä Bootsin sijaan.
Jackson haki 1954 Royal Academy of Dramatic Art -kouluun, ja hän aloitti opintonsa tammikuussa 1955. Hän pystyi opiskelemaan Cheshiren koulutuskomitean stipendin turvin. Jackson sai huomiota jo opintojensa aikana Terence Rattiganin näytelmässä Separate Tables.
Ura > Alku ja läpimurto

Jackson valmistui RADAsta 1956 ja näytteli seuraavat vuodet monien muiden vastavalmistuneiden näyttelijöiden tavoin repertuaariteattereissa. Teatteriohjaaja Peter Brook löysi Jacksonin, joka palkattiin 1964 Royal Shakespeare Companyyn (RSC). Seurue kävi tuolloin julmuuden teatteri -kokeiluja, jotka perustuivat Antonin Artaud’n teorioihin.
Jacksonin läpimurto tuli 1965, kun hän esitti näytelmässä Marat/Sade mielisairaalan potilasta, joka näytteli Jean-Paul Marat’n murhaajaa Charlotte Cordaytä. Jackson toisti roolinsa myös Broadwayllä 1966 ja vuoden 1967 elokuvaversiossa Jean-Paul Marat’n vaino ja murha.
Ura > 1970-luvun alun kulta-aika

Jackson voitti parhaan naispääosan Oscarin elokuvasta Women in love – rakastavaisia (1969). D. H. Lawrencen romaaniin perustuvassa teoksessa Jackson näytteli taiteilija Gudrun Brangwenia. 1970-luvun alku oli Jacksonin uran kulta-aikaa. Hän näytteli 1971 BBC:n minisarjassa Elizabeth R kuningatar Elisabet I:stä ja sai roolityöstään kaksi Emmy-palkintoa. Hän näytteli vuonna 1971 myös elokuvassa Saakelin sunnuntai, joka oli yksi varhaisia biseksuaalisuutta vakavasti käsitteleitä elokuvia. Siitä Jackson voitti Baftan.
Jackson alkoi arvostaa elokuvaohjaaja Ken Russellia heidän ensimmäisen yhteisen tuotantonsa eli Women in Love aikana. Russell halusi hänet mukaan myös Pjotr Tšaikovski -elämäkertaansa Musiikin rakastajia (1971). Jackson palasi Elisabetiksi elokuvassa Maria, skottien kuningatar (1971). Hänen seuraavia elokuviansa olivat sotadraama The Triple Echo (1972) ja Lordi Nelson ja Emma Hamilton (1973), jossa hän oli toinen päähahmoista Lady Hamilton. Romanttisesta elokuvasta Samppanjaa ja syrjähyppyjä (1973) Jackson voitti toisen Oscarinsa.
Jackson jatkoi uraansa myös teatterissa, ja esimerkiksi hänen näytelmistään The Maids (1974) ja Hedda Gabler (1975) tehtiin myös elokuvaversiot. Henrik Ibsenin Hebba Gablerin näyttämölle toteutti Jacksonin vanha seurue Royal Shakespeare Company. Elokuvasta Hedda Jackson sai Oscar-ehdokkuuden.
Ura > Teatteria ja elokuvauran hiipuminen

West Endillä Jackson esiintyi kahdessa hieman hillitymmässä roolissa. Hän näytteli runoilija Stevie Smithiä näytelmässä Stevie (1977) ja tylsässä avioliitossa jumissa ollutta opettajaa näytelmässä Rose (1980). Siinä välissä Jackson oli Kleopatra Peter Brookin epäonnistuneessa näytelmässä. Marcus Antoniuksen roolissa piti alkujaan olla Stacy Keach, mutta tämä jouduttiin viime hetkellä vaihtamaan Alan Howardiin, eikä Jacksonin ja Howardin kemia toiminut.
Jackson näytteli 1982 Hitlerin rakastajatarta Eva Braunia Robert David MacDonaldin näytelmässä Summit Conference. Jackson oli 1980-luvulla myös monessa kunnianhimoisessa tuotannossa, kuten Botho Straussin näytelmässä Great and Small (1983), Eugene O’Neillin viisituntisessa Strange Interludessa (1984) ja Old Vic -teatterissa Philip Prowsen ohjaamana Faidrana. Phedra oli myrskyisä suoritus Jacksonilta. Federico García Lorcan Bernarda Alban talossa (1986) hän puolestaan esitti autoritaarista andalusialaista leskeä.
Jacksonin elokuvaura hiipui 1980-luvulla, mutta hän teki kuitenkin joitakin elokuvia. Robert Altmanin ohjaama Terapian tarpeessa ilmestyi 1986 ja Ken Russellin The Rainbow 1989.
Ura > Poliitikkona

Jackson jätti 1992 uransa näyttelijänä keskittyäkseen polittiikkaan, ja hänet valittiin heti samana vuonna Työväenpuolueen listoilta Britannian parlamentin alahuoneeseen. Vaikka vuoden 1992 vaalit olivat Työväenpuolueelle pettymys, Jackson pystyi saamaan paikan vaalipiiristä, joka oli ollut Konservatiivipuolueen hallussa kaksi vuosikymmentä.
Työväenpuolue otti voiton vuoden 1997 vaaleissa, ja Jackson sai paikan apulaisliikenneministerinä vastuunaan Lontoon liikenne. Jackson oli paikoin myös hyvin kriittinen omiaan kohtaan, ja erityisesti hän kritisoi Irakin sotaa. Hän jätti 1999 paikkansa apulaisministerinä hakeakseen Lontoon pormestariksi. Työväenpuolue valitsi kuitenkin pormestariehdokkaakseen Frank Dobsonin.
Jackson uusi paikkansa vuosien 2001, 2005 ja 2010 vaaleissa, mutta hän ei enää ollut ehdolla vuoden 2015 vaaleissa. Vuoden 2010 vaaleissa hänen 42 äänen voittomarginaalinsa oli eräs vaalien tiukimmista. Jackson sai viimeisenä kautenansa aikaan kohun muutama päivä Margaret Thatcherin kuoleman jälkeen, kun parlamentti oli kutsuttu koolle kunnioittamaan Thatcherin muistoa. Jackson sanoi puheessa uskovansa, että Thatcher ”aiheutti hirvittäviä sosiaalisia, taloudellisia ja hengellisiä tuhoja” Britannialle. Konservatiiviedustajat olivat raivoissaan, kun parlamentin puhemies ei suostunut estämään Jacksonin puhetta, ja syyttivät Työväenpuolueen edustajia muun muassa ”pikkumaisiksi” ja ”lapsellisiksi”.
Ura > Paluu näyttelijäksi

Jacksonin palasi yllättäen näyttelijäksi ja esiintyi BBC Radio 4:n radiotuotannossa, joka perustui Émile Zolan romaaneihin. Hän näytteli 2016 Old Vicissä pääroolin Kuningas Learina. Jackson pelkäsi itse, ettei hänen fyysinen tai äänellinen voimansa riittäisi Shakespearen voimakkaisimpiin kohtaukseiin, mutta esimerkiksi The Daily Telegraphin arvostelija kutsui Jacksonin suoritusta sellaiseksi, josta tullaan puhumaan vielä vuosien päästä.
Jackson esiintyi 2018 jälleen myös Broadwayllä, kun hän oli mukana Edward Albeen näytelmässä Three Tall Women. Siitä hänet palkittiin Tony-palkinnolla. Seuraavana vuonna hän toisti New Yorkissa roolinsa kuningas Learina.
Jackson näytteli viimeisinä vuosinaan myös elokuvissa. Televisioelokuvasta Elizabeth Is Missing (2019) hänet palkittiin Baftan televisiopalkinnolla. Sitten hän teki romanttisen draaman Mothering Sunday (2021), ja juuri ennen kuolemaansa hän sai valmiiksi elokuvan The Great Escaper.
Yksityiselämä

Glenda Jackson oli 1958–1976 naimisissa Roy Hodgesin kanssa, mutta avioliitto päättyi eroon. Liitosta syntyi yksi lapsi Dan, joka tunnetaan poliittisena kommentaattorina. Jacksonin ja Hodgesin liitto päättyi, kun Hodges oli vaatinut eroa uskottomuuden perusteella.
Jackson ajautui 1975 kuusi ja puoli vuotta kestäneeseen myrskyisään suhteeseen Andy Phillipsin kanssa, joka oli ollut Hedda Gabler -näytelmän valaistussuunnittelija. Jacksonin ja Phillipsin suhde oli ollut myös Jacksonin ja Hodgesin avioeron taustalla.
Jackson kuoli kesäkuussa 2023 lyhyen sairauden jälkeen kotonaan Lontoon Blackheathissä.
Valikoitu filmografia

Jean-Paul Marat’n vaino ja murha Charentonin sairaalan näyttelijäryhmän esittämänä ja herra de Saden ohjaamana (Marat/Sade, 1967)
Women in love – rakastavaisia (Women in Love, 1969)
Musiikin rakastajia (The Music Lovers, 1970)
Saakelin sunnuntai (Sunday Bloody Sunday, 1971)
Maria, skottien kuningatar (Mary, Queen of Scots, 1971)
Lordi Nelson ja Emma Hamilton (Bequest to the Nation, 1973)
Samppanjaa ja syrjähyppyjä (A Touch of Class, 1973)
Kotikäynti (House Calls, 1978)
Syysmuistoja (Stevie, 1978)
Mieletön luokka (The Class of Miss MacMichael, 1978)
Terveydeksi (HealtH, 1980)
Ruutuhypyt (Hopscotch, 1980)
Riemun ja murheen tulkki (The Patricia Neal Story, 1981)
Sotilaan kotiinpaluu (The Return of the Soldier, 1982)
Paluu vapauteen (Turtle Diary, 1985)
Hoidon tarpeessa (Beyond Therapy, 1987)
Kiistetty oikeus (Business as Usual, 1988)
Paholaisen siivet (A Murder of Quality, 1991)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glenda Jackson Wikimedia Commonsissa
Glenda Jackson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Glenda Jackson NNDB:ssä
Guardian Unlimited Politics — Ask Aristotle: Glenda Jackson
TheyWorkForYou.com — Glenda Jackson
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  UK Parliament  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Glenda Jackson vuonna 2022
Klamila

Klamilan kirkko vuonna 2020.
| Klamila |
| --- | --- |
 Klamila
 Koordinaatit: 60.5167°N, 27.4620°E 
Valtio:   Suomi
Maakunta:  Kymenlaakso
Seutukunta:  Kotka-Haminan seutukunta
Kunta:  Virolahti
Pinta-ala:  
 – Maa:  2,74 km²
Väkiluku:  277
 – Väestötiheys:  101,1 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Tilastokeskus. Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2018 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Klamila (aiemmin ruots. Rikulla) on kylä ja taajama Virolahden kunnan länsiosassa, Kymenlaaksossa. Se on Virolahden kunnan toiseksi suurin taajama. Se sijaitsee 15 kilometriä Virolahden keskustaajamasta, Virojoelta lounaaseen ja 15 kilometriä Haminan keskustasta kaakkoon, Suomenlahden rannalla.
Vuonna 2018 Klamilassa oli runsas 270 asukasta. Kylässä toimii muun muassa Klamilan koulu ja kauppa. Klamilassa on myös vuonna 1955 käyttöön otettu kyläkirkko.
Klamilanlahdella on vuonna 1994 rakennettu Klamilan kalasatama, jossa on muun muassa kalankäsittelyhalli ja varastotilaa. Vuonna 2016 kalasatama oli kunnan omistama ja sitä käytti epäsäännöllisesti pari rannikkokalastajaa. Vielä vuonna 2001 kotisatamanaan Klamilaa käytti 5 rannikkokalastajaa.
Aiheesta muualla

Tervetuloa Klamilan kylään! (klamila.fi)
Siirtolaisuus Yhdysvaltoihin

Yhdysvaltain kansalaisuuden saavia maahanmuuttajia vannomassa uskollisuudenvalaa
Siirtolaisuus Yhdysvaltoihin on tuonut Yhdysvaltoihin kymmeniä miljoonia siirtolaisia kaikkialta maailmasta. Yhdysvaltain siirtolaisuus voidaan jakaa kolmeen vaiheeseen: siirtokuntien ajan maahanmuuttoon, joka tuli pääasiassa Britanniasta ja Saksasta; 1800-luvun ja 1900-luvun alun maahanmuuttoon, joka tuli Länsi-, Etelä- ja Itä-Euroopasta; sekä 1900-luvun jälkipuoliskolla alkaneeseen maahanmuuttoon, joka on tullut enimmäkseen Latinalaisesta Amerikasta ja Aasiasta. Yhdysvaltoihin tuotiin lisäksi 1800-luvulle asti orjia Afrikasta.
Itsenäisyyden aika

Yhdysvaltojen asukasluku kasvoi 1800-luvulla aina 1920-luvulle asti voimakkaan siirtolaisuuden seurauksena, ja maa oli koko tuona aikana maailman tärkein siirtolaisten vastaanottaja. Vuonna 1800 asukasluku oli vain viisi miljoonaa, mutta 1920 jo 106 miljoonaa. 1820-luvulta 1880-luvulle tulijat olivat etupäässä länsieurooppalaisia kuten englantilaisia, irlantilaisia, saksalaisia ja skandinaaveja. Vuosisadan lopulla maahan alkoi tulla paljon italialaisia ja itäeurooppalaisia siirtolaisia kuten juutalaisia. Suomesta Yhdysvaltoihin muutti 350 000 siirtolaista. Siirtolaisia vetivät Yhdysvaltoihin etenkin maatalousmaan hyvä saatavuus, työmahdollisuudet sekä poliittinen ja uskonnollinen vapaus. Euroopan lisäksi Yhdysvaltoihin, etenkin Kaliforniaan, tuli hiukan siirtolaisia myös Japanista ja Kiinasta.
Siirtolaiset saapuivat yleensä laivalla New Yorkin vastaanottokeskuksiin, vuodesta 1892 alkaen Ellis Islandin vastaanottokeskukseen.
Siirtolaisten tulo tyrehtyi 1920-luvun alkuvuosina uuden lain johdosta, joka rajoitti siirtolaisten vuotuisen määrän kahteen prosenttiin vuoden 1890 määrästä.
Siirtolaisuuden kolmas aalto on alkanut 1900-luvun loppupuoliskolla. 1970-luvun lopussa Yhdysvalloissa oli noin 18 miljoonaa espanjalaista syntyperää olevaa asukasta, joista useimmat olivat syntyisin Meksikosta, Kuubasta tai Puerto Ricosta. Meksikolaisia muutti maahan vuosina 1942–1964 noin viisi miljoonaa, ja heistä suurin osa hakeutui maatalouden tilapäistöihin. Moni meksikolaissiirtolainen on maassa laittomasti. Kaliforniassa on erityisen paljon niin meksikolaisia kuin aasialaisiakin siirtolaisia. Myös vietnamilaisia, unkarilaisia ja neuvostoliittolaisia muutti maahan 1970- ja 1980-luvuilla jonkin verran.
Kaaviossa Yhdysvaltain siirtolaismäärät vuosikymmenittäin 2000-luvun alkuun asti:
Nykyisin

Vuonna 2006 Yhdysvalloissa oli 37,5 miljoonaa maahanmuuttajaa,, ja heitä tulee yli 1,5 miljoonaa vuodessa, josta melkein puolet laittomasti.
1,27 miljoonalle maahanmuuttajalle myönnettiin oleskelulupa vuonna 2006. Yleisimpiä tulomaita ovat olleet Meksiko, Kiina, Intia ja Filippiinit joka vuosi 1998 alkaen.
Vuonna 2017 Yhdysvalloissa oli 11 miljoonaa luvatonta siirtolaista. Lapsina maahan tuotujen siirtolaisten oleskeluoikeudesta on 2010-luvulla käyty poliittista väittelyä. Presidentti Obama antoi vuonna 2012 nuorille siirtolaisille mahdollisuuden laillistaa asemansa, mutta hänen seuraajansa Donald Trump on aikeissa lopettaa ohjelman.
Kartassa Yhdysvaltain maahanmuuttajien synnyinmaat vuonna 2000:
Oleskelulupa ja kansalaisuuden saaminen

Green card on henkilökortti, jolla osoitetaan ulkomaalaisen pysyvä oleskelulupa Yhdysvalloissa, ja se oikeuttaa myös työskentelemään maassa laillisesti. Green card on portti Yhdysvaltain kansalaisuuden hakemiseen sen jälkeen kun asukas on asunut maassa viiden vuoden ajan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siirtolaisuus Yhdysvaltoihin Wikimedia Commonsissa
Pyhiinvaeltajien maihinnousu, Michele Felice Cornèn maalaus
Maahanmuuttajia Yhdysvaltoihin sirretään New Yorkin Ellis Islandin saarelle vuonna 1902.
Cloaca mediana

| Cloaca mediana |
| --- | --- |
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°53′18″N, 12°28′49″E
Rakennustyyppi:  viemäri
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Cloaca mediana (lat., ”Keskinen viemäri”) oli viemäri antiikin Rooman kaupungissa Italiassa. Sen arvellaan keränneen sadevesiä Forum boariumin alueelta. Viemäristä tutkimuksessa käytetty nimi on nykyaikainen, eikä sen mahdollista antiikin aikaista nimeä tunneta.
Cloaca medianasta tunnetaan lähinnä sen suuaukko, joka sijaitsee Tiberin itärannalla Cloaca maximan ja Cloaca Circi maximin suuaukkojen välissä, mistä se on saanut nykyisen nimensä. Viemärin laajuutta ja reittiä ei tunneta, eikä siitä ole tehty arkeologisia löytöjä Forum boariumin alta. Säilyneet osuudet on tehty Grotta Oscuran tuffikivestä, millä perusteella se ajoitetaan tasavallan ajalle.
Fontana di Trevi

Fontana di Trevi
Fontana di Trevi on suihkulähde Quirinalen alueella Roomassa. Se on kaupungin suurin ja tunnetuin suihkulähde.
Vuonna 1762 valmistunut suihkulähde sisältää suuren tekokallion, patsaita ja  altaan. Sen taustalla on Palazzo Polin 20 metriä korkea ja 26 metriä leveä barokkielementeillä koristeltu julkisivu.
Rakennelma sijaitsee kolmen tien risteyksessä. Tästä tulee suihkulähteen nimi: tre vie – kolme tietä.