stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chen Zhaoxia

| Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Kiina> Naisten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Peking 2008 | Maahockey |  |
| Champions Trophy  | Champions Trophy  | Champions Trophy  |  |
|  Hopeaa | Sydney 2003 | Maahockey |  |
Chen Zhaoxia (s. 25. huhtikuuta 1975 Guanghan) on kiinalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti. Hän on ollut mukana kolmissa olympialaisissa vuosina 2000, 2004 ja 2008.
Chen pelasi kaikki Kiinan ottelut sekä Sydneyssä 2000 että Ateenassa 2004. Pekingissä 2008 Chen voitti hopeaa. Hän on voittanut hopeaa myös Champions Trophy -kilpailusta vuonna 2003.
Merkinnän syy: Ei mitään tietoa urasta seurajoukkueissa
Chen Zihe

| Chen Zihe> 陈子荷.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. helmikuuta 1968 (ikä 56)
Kansalaisuus:   Kiina
Uran tiedot
Pituus:  166 cm
Paino:  58 kg
Laji:  Pöytätennis
| Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Maa:   Kiina> Naisten pöytätennis. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Barcelona 1992 | Nelinpeli |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Dortmund 1989 | Joukkue |  |
|  Kultaa | Chiba 1991 | Nelinpeli |  |
|  Kultaa | Göteborg 1993 | Joukkue |  |
|  Hopeaa | Chiba 1991 | Sekanelinpeli |  |
|  Hopeaa | Chiba 1991 | Joukkue |  |
|  Pronssia | Göteborg 1993 | Nelinpeli |  |
Chen Zihe (kiin. 陈子荷, s. 29. helmikuuta 1968) on kiinalainen entinen pöytätennispelaaja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Chen osallistui urallaan kertaalleen olympialaisiin. Tämä tapahtui Barcelonan olympialaisissa 1992. Kaksinpelissä Chen voitti kaikki kolme alkulohko-otteluaan, jokaisen 2–0. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella hän voitti japanilaisen Mika Hoshinon. Puolivälierissä Chen hävisi pohjoiskorealaiselle Ri Bun-huille 3–1. Nelinpelissä Chen pelasi Gao Junin parina. He voittivat kaikki kolme alkulohkonsa ottelua häviämättä erääkään. Puolivälierissä kiinalaispari voitti Hongkongia edustaneen parin Chan Tan Lui–Chai Po Wan 3–1. Välierissä he voittivat Pohjois-Korean parin Ri Bun-hui–Yu Sun-bok 3–1. Loppuottelussa Chen ja Gao hävisivät toiselle kiinalaisparille Deng Yaping–Qiao Hongille 3–1.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Chen saavutti kuusi mitalia. Hän voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa joukkuekilpailusta vuonna 1989. Muut kaksi MM-kultaa ovat vuosilta 1991 (naisten kaksinpeli) ja 1993 (joukkue). MM-hopeaa hän saavutti vuonna 1991 sekanelinpelissä ja joukkuekilpailusta. MM-pronssia hänellä on vuodelta 1993 nelinpelistä.
Chen Yupeng

Chen Yupeng (kiin.: 陈宇鹏; pinyin: Chén Yǔpéng; s. 15. tammikuuta 1984) on kiinalainen musiikkituottaja sekä elokuva-, televisio- ja pelimusiikin säveltäjä.
Chen syntyi perheeseen, jonka äiti oli eläkkeelle jäänyt laulaja ja isä opiskellut pääaineenaan matematiikkaa. Hän suoritti varhaisia opintoja Shenzhenin taidekoulussa klarinetinsoitossa ja sai myös sävellysopetusta. Vuonna 2002 Chen muutti Shanghaihin ja jatkoi opintojaan Shanghain musiikkikonservatoriossa. Hänen pääaineenaan siellä oli aluksi klarinetinsoitto, mutta hän vaihtoi sen musiikkisuunnitteluun ja -tuotantoon. Chen valmistui konservatoriosta kunniamaininnoin.
Chen työskenteli televisio- ja elokuvamusiikin parissa ennen liittymistään MiHoYo-peliyhtiön palvelukseen. Hänen yhteistyökumppaneitaan elokuva-alalla ovat olleet muiden muassa Chan Kwong-wing ja Raymond Yip. Chen teki musiikin Genshin Impact -peliin (2020) ja sai tästä palkinnon tulokkaan tai läpimurron tekijän kategoriassa Annual Game Music Awards -jaossa samana vuonna. Kertomansa mukaan Chen sai suurimman osan luovasta innoituksestaan Genshin Impactin musiikkiin klassisesta musiikista ja kiinalaisesta kansanmusiikista.
Chenab

| Chenab |
| --- | --- |
 Chenabin ylittävä silta Rambanissa
Alkulähde:  Himachal Pradesh, Intia
Laskupaikka:  Bahawalpurin piirikunta, Pakistan
Maat:  Intia, Pakistan
Pituus:  970 km
 Chenabin sijainti Indusin sivujokien verkostossa
Chenab (pandžabiksi ਝਨਾਅ) (urduksi ‏چناب‬‎) on Intian ja Pakistanin läpi virtaava joki Punjabissa. Lisäksi se virtaa Jammun ja Kashmirin läpi. Joki muodostuu Chandran ja Bhagan jokien yhtyessä, virtaa Pakistanin puolelle Punjabin alangoille, missä se yhtyy Sutlej-jokeen, joka on Indusin sivujoki. Sen pituus on 970 km.
Joen keskimääräinen virtaama on 25 miljardia kuutiometriä vuodessa. Intia on harkinnut sen hyödyntämistä vesivoimaan.
Salalin padon ja vesivoimalan rakentaminen on aiheuttanut kiistaa Indusin vesistön hallinnasta Intian ja Pakistanin välillä. Maat ovat päässeet sopimukseen, että Pakistan saa tarkastaa uudet patohankkeet.
Verningen

| Verningen |
| --- | --- |
 Verningen
 Koordinaatit: 59°05′28″N, 10°05′52″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Vestfold
Kunta:  Larvik
Pinta-ala:  
 – Maa:  0,9 km²
Väkiluku (2023):  1 047
 – Väestötiheys:  1 163,3 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Verningen on taajama Larvikin kunnassa Vestfoldin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 0,9 neliökilometriä ja asukasluku 1 047 vuonna 2023.
Valko-Venäjän ministerineuvosto

Valko-Venäjän ministerineuvosto (valkoven. Савет Міністраў Рэспублікі Беларусь, Savet Ministrau Respubliki Belarus) on toimeenpanovaltaa käyttävä elin Valko-Venäjällä. Hallitusta johtaa pääministeri ja sen nimittää presidentti. Hallitus toimii hallituksen talossa Minskin keskustassa.
Nykyinen hallitus

Lähde:
| Tehtävä | Nimi |
| --- | --- |
Pääministeri: Raman Haloutšanka
Ensimmäinen varapääministeri: Mikalai Snaškou
Varapääministeri: Anatoli Sivak
Varapääministeri: Juryi Nazarau
Varapääministeri: Ihar Petryšenka
Antimonopolisäätely- ja kauppaministeri: tyhjä
Arkkitehtuuri- ja rakennusministeri: Ruslan Parh’amovitš
Sisäministeri: Ivan Kubrakou
Asumisen ja yhteisöpalvelujen ministeri: Andrei H’mel
Julkisen terveyden ministeri: Dzmitryi Pinevitš
Ulkoministeri: Uladzimir Makei
Informaatioministeri: Uladzimir Pjartsou
Kulttuuriministeri: Anatoli Markevitš
Metsäministeri: tyhjä
Puolustusministeri: Viktar H’renin
Opetusministeri: tyhjä
Veroministeri: Sjarhei Nalivaika
Hätätilaministeri: tyhjä
Luonnonvara- ja ympäristönsuojeluministeri: Andrei H’udyk
Teollisuusministeri: Pjotr Parh’omtšyk
Viestintä- ja informatisaatioministeri: Kanstantsin Šulhan
Maatalous- ja ruokaministeri: tyhjä
Urheilu- ja kulttuuriministeri: Sjarhei Kavaltšuk
Liikenne- ja viestintäministeri: Aljaksei Auramenka
Työ- ja sosiaaliturvaministeri: Iryna Kastsevitš
Valtiovarainministeri: Juryi Selivestrau
Energiaministeri: Viktar Karankevitš
Oikeusministeri: tyhjä
Useiden valtion instituutioiden johtajat kuuluvat ministerineuvostoon:
Valtion turvallisuuskomitea: Ivan Tertel
Valtion sotateollinen komitea: Dzmitryi Pantus
Valtion omaisuuskomitea: Dzmitryi Matusevitš
Valtion tiede- ja teknologiakomitea: Aljaksandr Šumilin
Valtion standardisaatiokomitea: Valjantsin Tatarytski
Valtion rajakomitea: Anatol Lappo
Valtion tullikomitea: Uladzimir Arlouski
Valtion ohjauskomitea: Vasil Herasimau
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valko-Venäjän ministerineuvosto Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Government of Belarus
Käännös suomeksi
Carl Hirn

Carl Hirn.
Carl August Hirn (21. marraskuuta 1886 Säkkijärvi – 16. helmikuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja musiikkitoimittaja.
Elämä

Hirnin vanhemmat olivat sahanhoitaja David Herman Hirn ja Hilda Maria Olsoni. Hänen setänsä oli professori Yrjö Hirn. Hirn kävi 9 luokkaa Haminan yhteiskoulua ja opiskeli lyhyesti Helsingin musiikkiopistossa. Hän matkusti 1910 Jean Sibeliuksen suosittelemana Wieniin, missä hän opiskeli yksityisesti musiikinteoriaa, sävellystä ja pianonsoittoa. Wienistä Hirn siirtyi Berliiniin, jossa hän opiskeli Königliche Akademische Hochschule für Musikissa sekä yksityisesti.
Kustannusliike Simrock alkoi painaa Hirnin sävellyksiä ja myönsi hänelle myös Brahmsin stipendin. Hirn muutti 1927 Pariisiin, jossa hän säveltämisen ohessa opiskeli yksityisesti. Hän myös kirjoitti saksalaisiin lehtiin Ranskan musiikkielämästä. Pariisissa hän asui taiteilijakaupunginosa Montparnassessa, jonka kaduilla salonkiorkesterit myös esittivät hänen sävellyksiään. Lisäksi hänen teoksiaan soitettiin Berliinin ja Pariisin radioissa. Hirn asui ulkomailla yhteensä yli 20 vuotta. Alussa hän vieraili Suomessa jouluisin ja kesäisin, mutta ennen paluutaan Suomeen vuonna 1933 hän oleskeli ulkomailla yhtäjaksoisesti noin kymmenen vuotta. Hirnin oli tarkoitus vain käydä Suomessa, mutta kiristynyt maailmantilanne ja sota pakottivat hänet jäämään maahan.
Suomessa Hirnin sävellyksiä esittivät konserteissaan Timo Mikkilä ja Taneli Kuusisto. Myös Martti Paavola käytti opetustyössään Hirnin pianokappaleita. Vuonna 1946 Hirnin ystävät ja kustantajat juhlivat säveltäjän kanssa hänen 60-vuotispäiväänsä, joka huomioitiin lehdistössäkin. Hirnin elämäntapa oli boheemi ja hän tuli toimeen hyvin niukasti; hänen mainitaan jopa kärsineen aliravitsemuksesta joutuessaan sairaalaan vähän ennen kuolemaansa vuonna 1949. Säveltämisen ohella Hirn harrasti kirjallisuutta ja maalaustaidetta. Hirn on haudattu Hietaniemen hautausmaalle lähelle taiteilijakukkulaa samaan paikkaan kuin sisarensa, laulaja Marta Axelson o.s. Hirn.
Teokset

Hirnistä on käytetty usein nimitystä ”salonkisäveltäjä”, jolla on viitattu hänen teostensa pienimuotoisuuteen. Hirnille ominaisin sävellysmuoto oli miniatyyri, jossa hän kehittyi varsin taitavaksi. Leimansa hänen teoksilleen antavat lyyrisyys, impressionistisuus ja ennen kaikkea kosmopoliittisuus – suomalaiskansallisia vaikutteita on havaittavissa vain harvoin. Hirnin sävellyksille on tyypillistä hallittu äänenkuljetus ja tyylikkyys, jotka eivät sulje pois kepeyttä ja leikillisyyttä.
Hirnin sävellyksiä:
orkesterisarja Pelimannin poluilta
Intermezzo ja Valse orkesterille
orkesterilauluja
teoksia pianolle ja salonkiorkesterille: Hoangho, Valse-Champagne, Tête à tête
musiikkia nukke- ja Kasperl-teattereihin
yksinlauluja, mm. Sigbjörn Obstfelderin ja omiin runoihin
suuri määrä pianosävellyksiä ja miniatyyrejä, esim. etydi C-duuri, Arabesque, Capriccio, Sudenkorento auringonpaisteessa, Perhonen, Venematka kirkkoon, Painostava yö
Canale 5

Canale 5 on italialainen Mediasetin omistama televisiokanava. Se oli maan ensimmäinen valtakunnallinen kaupallinen tv-kanava, joka on perustettu vuonna 1978. Se tunnettiin ennen nimellä TeleMilano 58, mutta kanava muutti nimensä Canale 5:ksi vuonna 1980.[lähde? ]
Canale 5 esittää paljon amerikkalaisia televisiosarjoja, jotka on dubattu italiaksi.[lähde? ]
Italian kielisiä ohjelmia

Buona Domenica
Striscia la notizia
Mio fratello è Pakistano
C'è posta per te
Zelig
Zelig off
Il senso della vita
Uomini e donne
Gran Premio Internazionale della Tv
Cultura moderna
Muita ohjelmia

Big Brother
Baby Bob
Diagnoosi: Murha
Doc
Early Edition
Kaikki rakastavat Raymondia
Perhelaki
Perhe on paras
The Guardian
Highlander: The Series
Toivoa ja uskoa
Invasion
Judging Amy
L.A. Heat
Miss Match
NYPD Blue
Sopranos
Sue Thomas: F.B.Eye
Wild Card
Kyllä, rakas
Animaatiosarjat

Simpsonit (I Simpson)
Poliisiopisto (Scuola di polizia)
Smurffit (I Puffi)
Sailor Moon
Ahmed Ahne (Chi la fa l'aspetti)
Taz-Mania
The Mask
Aiheesta muualla

Canale 5:n kotisivut
Buzzcocks

| Buzzcocks |
| --- | --- |

 Buzzcocks esiintymässä Brasiliassa vuonna 2006.
Tiedot
Toiminnassa:  1975–1981, 1989–
Tyylilaji:  punk, voimapop, pop-punk, uusi aalto
Kotipaikka:  Manchester, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Steve Diggle, kitara, laulu   Tony Barber, basso   Danny Farrant, rummut  
Entiset jäsenet:  Pete Shelley, laulu, kitara (1976–1981, 1989–2018)  Phil Barker, rummut (1993–2006)  Steve Garvey, basso (1976–1989)  John Maher, rummut (1976–1989)  Howard Devoto, laulu (1975–1976) 
Levy-yhtiö:  Cooking Vinyl Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Buzzcocks esiintymässä Hellfest-tapahtumassa vuonna 2013. Vasemmalta oikealle Steve Diggle, Pete Shelley, John Maher (rummuissa) ja Chris Remmington.
Buzzcocks on Manchesterissa vuonna 1975 perustettu englantilainen punk-yhtye.
Buzzcocksia pidetään tärkeänä vaikuttajana Manchesterin musiikkipiireissä, riippumattomien levy-yhtiöiden liikkeessä sekä punk rock-, power pop-, punk pop- ja indie rock -genreissä yleisesti.
Laajalti coveroitu ”Ever Fallen in Love (With Someone You Shouldn't've)” on yksi yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Esikoisalbumi Another Music in a Different Kitchen (1978) valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Buzzcocks esiintyi heinäkuussa 2011 Joensuun Ilosaarirock-festivaaleilla.
Buzzcocksin perustajajäsen ja laulaja-kitaristi Pete Shelley kuoli sydänkohtaukseen 63-vuotiaana 6. joulukuuta 2018.
Jäsenet

helmikuu 1976
Peter McNeish (Pete Shelley)
Howard Trafford (Howard Devoto)
1 huhtikuu 1976
Pete Shelley – kitara
Howard Devoto – laulu
Garth Davies (Garth Smith) – basso
Mick Singleton – rummut
20 heinäkuu 1976 – helmikuu 1977
Pete Shelley – kitara
Howard Devoto – laulu
Steve Diggle – basso
John Maher – rummut
11 maaliskuu 1977 – 7 lokakuu 1977
Pete Shelley – kitara, laulu
Steve Diggle – kitara
Garth Smith – basso
John Maher – rummut
marraskuu 1977
Pete Shelley – kitara, laulu
Steve Diggle – kitara
Barry Adamson – basso
John Maher – rummut
marraskuu 1977 – 6 maaliskuu 1981
Pete Shelley – kitara, laulu, kosketinsoittimet
Steve Diggle – kitara, laulu
Steve Garvey – basso
John Maher – rummut
1989
Pete Shelley – kitara, laulu, kosketinsoittimet
Steve Diggle – kitara, laulu
Steve Garvey – basso
John Maher – rummut
1990–1991
Pete Shelley – kitara, laulu
Steve Diggle – kitara, laulu
Mike Joyce – rummut
Steve Garvey – basso
1992
Pete Shelley – kitara, laulu, kosketinsoittimet
Steve Diggle – kitara, laulu
Steve Garvey – basso
John Maher – rummut
1992
Pete Shelley – kitara, laulu
Steve Diggle – kitara, laulu
Steve Garvey – basso
Steve Gibson – rummut
1992–2006
Pete Shelley – kitara, laulu
Steve Diggle – kitara, laulu
Tony Barber – basso
Phil Barker – rummut
2006–2008
Pete Shelley – kitara, laulu
Steve Diggle – kitara, laulu
Tony Barber – basso
Danny Farrant – rummut
2008–
Pete Shelley – kitara, laulu
Steve Diggle – kitara, laulu
Chris Remmington – basso
Danny Farrant – rummut
Diskografia > Albumit

Another Music in a Different Kitchen (1978)
Love Bites (1978)
A Different Kind of Tension (1979)
Entertaining Friends (1992,  livetaltiointi vuodelta 1979)
Live at the Roxy Club April ’77 (1993)
Trade Test Transmissions (1993)
All Set (1996)
Modern (1999)
Buzzcocks (2003)
Flat-Pack Philosophy (2006)
Love It’s a Thing (2007)
The Way (2014)
Sonics in the Soul (2022)
Diskografia > Kokoelmat

Singles Going Steady (1979)
Product (1989)
Operator’s Manual: Buzzcocks Best (1991)
I Don’t Mind The Buzzcocks (1999)
Ever Fallen in Love? Buzzcocks Finest (2002)
Inventory (2003)
The Complete Singles Anthology (2004)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (englanniksi)
Pete Shelleyn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Verneri Suhonen

| Verneri Suhonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1997 (ikä 27) Lahti
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Seura:  Ounasvaaran Hiihtoseura
Laji:  maastohiihto
Maailmancup
Kaudet:  2016−
Paras sijoitus:  10.
 Tietolaatikko päivitetty 6. helmikuuta 2021 
Aiheesta muualla
www.vernerisuhonen.fi
Verneri Suhonen (s. 11. maaliskuuta 1997 Lahti) on suomalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Hänen valmentajansa on Ville Oksanen.
Suhonen sijoittui nuorten MM-kilpailuissa perinteisen hiihtotavan sprintissä viidenneksi tammikuussa 2017. Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän oli vapaan hiihtotavan sprintissä yhdeksäs 2018.
Suhonen kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Rukalla marraskuussa 2016. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan 29:s vapaan hiihtotavan sprintissä Seefeldissä tammikuussa 2018. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 10:nneksi Ulricehamnin vapaan sprintissä helmikuussa 2021.
Suhonen voitti vapaan hiihtotavan sprintissä hopeaa hiihdon Suomen-mestaruuskilpailussa 2019 , 2020 ja 2024..
VTM 2

VTM 2 on belgialainen 31. tammikuuta 1995 perustettu televisiokanava, jonka omistaa DPG Media.
Aiheesta muualla

VTM-kanavan verkkosivusto
British Racing Partnership

| BRP |
| --- | --- |
Koko nimi:  British Racing Partnership
Päämaja:  Iso-Britannia
Perustajat:  Ken Gregory, Alfred Moss
Tunnetuimmat kuljettajat:  Innes Ireland, Trevor Taylor
Valmistajat:  Cooper, BRM, Lotus, BRP
Moottorit:  Borgward, BRM, Climax
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Marokon GP 1958
Kilpailuja:  13 (tallina 36)
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  2
MM-pisteitä:  11
Viimeinen kilpailu:  Meksikon GP 1964
BRM P25
British Racing Partnership (BRP) oli brittiläisten Ken Gregoryn ja Alfred Mossin perustama Formula 1 -talli. Talli perustettiin alun perin, jotta Mossin poika Stirling voisi ajaa, kun hänellä ei olisi sopimuksia muiden tallien kanssa.
BRP ajatti Cooper-Borgward F2-autoa ja BRM:n F1-autoa kaudella 1959. Jälkimmäisenä mainittu tuhoutui valtavassa kolarissa AVUS-radalla Saksassa. Myöhemmin BRP siirtyi ajattamaan Lotus 24 -autoja ja yritti saada käyttöönsä modernimman Lotus 25 -monokokki-auton Lotukselta ilman menestystä. Tämän seurauksena tallin pääsuunnittelija Tony Robinson suunnitteli oman monokokki-autonsa, joka muistutti Lotus 25:tä, mutta siinä oli ohuempi kuori ja siinä oli BRM:n V8-moottori toisin kuin Lotus 25:ssä, jossa oli Coventry Climax -moottori. Tätä autoa on usein nimitetty nimellä BRP-BRM. Autolla kilpailivat Innes Ireland ja Trevor Taylor.
Kaudella 1960 BRP toimi täysin sponsorin Yeoman Creditin rahoittamana. Kausien 1961 ja 1962 ajaksi tallin nimeksi vaihtui UTD Laystall. Valmistajana BRP osallistui 13 Grand Prix -kilpailuun ja saavutti 11 MM-pistettä. Tähän lukumäärään ei ole laskettu kilpailuja, joissa BRP toimi asiakasroolissa. Kauden 1964 jälkeen talli hyllytettiin.
Formula 1-tulokset > Valmistajatallina

| Vuosi | Talli | Valmistaja | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1963 | British Racing Partnership | BRP Mk1 | BRM V8 | D |  | MON | BEL | NED | FRA | GBR | GER | ITA | USA | MEX | RSA | 6 | 6. |
| 1963 | British Racing Partnership | BRP Mk1 | BRM V8 | D |  Innes Ireland |  | Kesk. | 4 | 7 | Kesk. |  | 4 |  |  |  | 6 | 6. |
| 1964 | British Racing Partnership | BRP Mk1 BRP Mk2 | BRM V8 | D |  | MON | NED | BEL | FRA | GBR | GER | AUT | ITA | USA | MEX | 5 | 7. |
| 1964 | British Racing Partnership | BRP Mk1 BRP Mk2 | BRM V8 | D |  Innes Ireland |  |  | 10 | Kesk. | 10 |  | 5 | 5 | Kesk. | 12 | 5 | 7. |
| 1964 | British Racing Partnership | BRP Mk1 BRP Mk2 | BRM V8 | D |  Trevor Taylor | Kesk. |  | 7 | Kesk. |  |  | Kesk. | DNQ | 6 | Kesk. | 5 | 7. |
British Overseas Airways Corporation

BOAC:n Boeing 707-400.
BOAC:n Boeing 747-100.
BOAC:n Vickers VC-10.
British Overseas Airways Corporation (BOAC) oli vuosina 1939–1974 toiminut lentoyhtiö. BOAC oli brittiläinen valtion lentoyhtiö vuodesta 1939 vuoteen 1946 ja Britannian valtiollisen pitkien matkojen lentoyhtiö vuosina 1946–1974.[lähde? ] Yhtiö fuusioitui Imperial Airwaysin kanssa vuonna 1939. BOAC taas fuusioitui British European Airways -yhtiön (BEA) muodostaen British Airways -yhtiön vuonna 1974.
1930-luvulla ja toisen maailmansodan jälkeisenä aikana marraskuuhun 1950 asti Imperial Airways ja sitten BOAC tekivät lentoveneillä säännöllisiä lentoja siirtomaissa Afrikassa ja Aasiassa. Short Empire ja Short S.8 Calcutta -lentoveneillä kuljetettiin ennen sotaa matkustajia ja postia. Sodan jälkeen BOAC lensi Hythe- ja Plymouth-nimisillä muutetuilla Short Sunderland -tyypin koneilla. Sodan jälkeen lentoyhtiö lensi uusilla Short Solent -lentoveneillä Niilin kautta Etelä-Afrikan Johannesburgiin.
Britanniassa kouluttamisen ohella BOAC toimi lentokouluttajana myös Sorotissa, Ugandassa.
Historia

British Overseas Airways Corporation perustettiin marraskuussa 1939, kun valtiollinen Imperial Airways ja pienistä lentoyhtiöistä yhdistynyt British Airways yhdistettiin kansalliseksi lentoyhtiöksi. Yhtiön puheenjohtajaksi tuli BBC:n entinen johtaja Sir John Reith. Toisen maailmansodan aikana lentoyhtiö jatkoi toimintaansa Afrikkaan, lähi- ja kaukoitään sekä Australaasiaan. Se kuljetti myös ihmisiä ja sanomalehtiä Ruotsiin ja toi paluulennoilla tärkeitä kuulalaakereita. Sen tehtäviin kuului lisäksi toimittaa Amerikasta toimitettujen lentokoneiden miehistöt takaisin Yhdysvaltoihin.
Toisen maailmansodan jälkeen British Overseas Airways Corporationin laivasto oli auttamattomasti vanhentunut ja se kärsi taloudellisista vaikeuksista. Se aloitti vuonna 1946 toiminnan Heathrow’n lentoasemalta ja osti konepulan takia seuraavana vuonna British South American Airlinesin. Alun perin BOAC:lla oli ollut vaatimus ostaa vain brittiläisiä lentokoneita, mutta se sai heinäkuussa 1946 erikoisluvan ostaa Lockheed Constellationeita ja joulukuussa 1949 Boeing 377 Stratocruisereita. Se aloitti välittömästi liikennöinnin Stratocruisereilla New Yorkiin ja helmikuussa 1950 reitistä tuli päivittäinen. Se osti vuonna 1949 myös Canadair DC-4 -koneita, joihin oli asennettu Rolls-Roycen moottorit.
Sir Miles Thomas nimitettiin British Overseas Airways Corporationin puheenjohtajaksi vuonna 1949. Kaksi vuotta myöhemmin lentoyhtiö teki ensimmäisen kerran voitollisen tuloksen. Vuonna 1952 yhtiö teki ilmailuhistoriaa, kun se lensi ensimmäisenä suihkukonematkustajalennon de Havilland D.H.106 Comet 1 -koneella 2. toukokuuta Lontoosta Johannesburgiin. 10 760 kilometrin lento kesti viiden välilaskun kera 23 tuntia ja 36 minuuttia, joka oli vain puolet ajasta, joka matkaan oli aiemmin kulunut. BOAC otti nopeasti Comet 1:t käyttöön myös Aasian reiteillä, mutta vuosina 1953–1954 kolme koneista putosi onnettomuuksissa, joissa kuoli yhteensä 99 ihmistä. Koneet asetettiin lentokieltoon, joka merkitsi BOAC:n kapasiteetin putoamista 20 prosentilla.
Laivasto

Vuonna 1970:
6 Boeing 707-300 (4 tilauksessa)
18 Boeing 707-400
3 Boeing 747-100 (12 tilauksessa)
Boeing SST (6 optiota)
Concorde (8 optiota)
17 Vickers Super VC10
11 Vickers VC10
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta British Overseas Airways Corporation Wikimedia Commonsissa
VEF I-16

VEF I-16
VEF I-16 oli latvialaisen VEF-tehtaan valmistama hävittäjän prototyyppi. Sen suunnitteli Kārlis Irbītis ja prototyyppi rakennettiin vuonna 1939, mutta sen kehitystyö keskeytyi Neuvostoliiton miehittäessä Latvian vuonna 1939. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesällä 1941 prototyyppi jäi saksalaisille, ja Luftwaffe koelensi AW 10 -tunnuksen saanutta konetta.
I-16 alatasoinen, ja moottorina oli ahdettu tšekkiläinen 540 hevosvoiman V12-moottori. Moottorin kanssa käytettiin kaksilapaista potkuria. I-16 oli umpiohjaamoinen ja sen aseistuksena oli kaksi Browning-konekivääriä. Koneessa oli kiinteä laskuteline sisäänvedettävän sijasta.
Tekniset tiedot

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.03000007,3 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&08.02000008,2 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.07000002,7 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&011.040000011,4 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01100.&&&&001 100 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&01540.&&&&001 540 kg
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0483.&&&&00483 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0805.&&&&00805 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&08100.&&&&008 100 m
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0136.&&&&00136 kg/m²
Aiheesta muualla

I-16 (Arkistoitu – Internet Archive)
I-16