stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sikstuksen kappeli
Freskot

Vaikka Michelangelo ei pitänytkään itseään taidemaalarina, vaan kuvanveistäjänä, hän antautui työlleen täysin voimin ja lopulta jopa laajensi paavin suunnittelemaa kuvaohjelmaa. Hänen ehdotuksensa käsitti yli 300 hahmoa ja oli alkuperäistä suunnitelmaa paljon mittavampi. Apostolien asemesta hän maalasi seitsemän profeettaa ja viisi sibyllaa istumassa kivipenkeillä lukemassa kirjoja tai kirjoittamassa näkyjään muistiin. Näiden rinnalla, katon keskiosassa, on kuvaus yhdeksästä Vanhan testamentin kertomuksesta.
Viisi katon keskellä olevista yhdeksästä maalauksesta kuvaa luomiskertomusta: Valon ja pimeän erotus, Auringon ja kuun luominen, Taivaan ja veden erotus ja kahdessa erillisessä kuvakentässä Aatamin ja Eevan luominen. Michelangelon kuva Jumalasta on hyvin kuuluisa. Jumalalla on vakaa katse, ryppyinen otsa ja tuulessa liehuva harmaa tukka ja parta. Lyhennetyn perspektiivin ansiosta hän näyttää joissain kuvissa tulevan taivaasta suoraan katsojaa kohti.
Tunnetuin luomiskertomuksen freskoista on Aatamin luominen, jossa Jumala antaa ihmiselle elämän koskettamalla tätä sormenpäällä. Aatami makaa maassa kauniina ja voimakkaana, ja Jumala lähestyy enkelien kannattamana, kääriytyneenä laajaan viittaan kuin purjehtien tyhjyydessä. Aatami näyttää heräävän syvästä unesta katsoen hartaana Jumalan isällisiä kasvoja. Hän jaksaa vaivoin nostaa kättään ja ojentaa etusormeaan. Käsien kosketus on kuvan sommittelun keskipiste ja siihen on keskitetty koko maalauksen jännitys ja energia.
Paratiisista karkotuksessa Michelangelo ilmaisi tapahtumien dramatiikan karun pelkistetyssä maisemassa. Aatamin ja Eevan vartalot ovat pelokkaasti kyyryssä ja heidän kasvoillaan on kärsivän vääristynyt ilme. Nainen ei ole tässä esitetty yksin syylliseksi vaan kummatkin näyttävät jakavan syyllisyytensä. Paratiisia esittävässä kuvassa Aatami ja Eeva ovat kehystetty heitä ympäröivään tilaan, mutta karkotuksen jälkeen he näyttävät joutuneen uhkaavan äärettömään ympäristöön.
Viimeinen tuomio on alttariseinällä oleva jättiläismäinen fresko, jossa on yli 390 ihmishahmoa. Michelangelo ei tehnyt kuvaan kehystä, joten teos on kuin osa kappelin seinien ulkopuolelle jatkuvaa laajaa kokonaisuutta. Jeesus on valtaistuimellaan pyhimysten keskellä ratkaisemassa elävien ja kuolleitten kohtalon. Maria on painautunut häntä vasten. Pelastetut nousevat alhaalta haudoistaan enkelten tukemina taivaaseen. Alhaalla oikealla näkyvät kadotukseen tuomitut matkalla manalaan, jossa heitä odottavat pelottavat paholaiset. Michelangelo oli tässä kuvauksessaan selvästi saanut vaikutteita Danten Jumalaisen näytelmän Helvetistä. Trenton kirkolliskokouksessa tehdyllä päätöksellä eräs Michelangelon oppilas määrättiin peittämään freskon hahmojen alastomuus. Onneksi tämä teki työnsä niin varovasti, ettei Michelangelon teos kärsinyt korvaamatonta vahinkoa.
Pelkästään fyysisenä suorituksena näiden valtavien freskojen maalaaminen kappelin kattoon ja seiniin, niiden yksityiskohtainen luonnosteleminen ja kattopintaan siirtäminen oli jättiläismäinen työ.
Kirjallisuutta

De Vecchi, Pierluigi: Michelangelo: Vatikaanin freskot.  ((La Cappella Sistina. Il restauro degli affreschi di Michelangelo, 1996.) Suomentaneet Rakel Kallio ja Eija Kämäräinen. Asiantuntija: Aune Jääskinen)  Helsinki:  Weilin + Göös, 1998.  ISBN 951-35-6437-1
Keltanen, Minerva (toim.): Michelangelo: Sikstuksen kappeli. Piirustuksia ja taideteoksia Casa Buonarrotin kokoelmista Firenzestä.  (Näyttely 15.2.–19.5.2013, Sinebrychoffin taidemuseo)  Helsinki:  Sinebrychoffin taidemuseo: Valtion taidemuseo, 2013.  ISBN 978-951-53-3466-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sikstuksen kappeli Wikimedia Commonsissa
Sikstuksen kappelin 3-D mallinus millä sitä voi tarkastella sisältä. Vatican.va. Viitattu 1.11.2020.
Kappelin sisäpuoli.
Kattomaalaukset.
Michelangelo, Aatamin luominen.
Michelangelo, Viimeinen tuomio.
Orlov (kaupunki)

Orlovin vaakuna vuodelta 1781.
Orlov (ven. Орло́в) on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vjatkan oikealla rannalla 77 kilometriä Kirovista länteen. Kaupunki on Orlovin piirin keskus. Asukkaita on 8 400 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1459. Vuonna 1780 siitä tuli kaupunki ja Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuosina 1923–1992 kaupungin nimenä oli Halturin sen lähistöllä syntyneen vallankumouksellisen Stepan Halturinin muistoksi.
Oresthasion

| Oresthasion> Ὀρεσθάσιον.Sijainti |
| --- | --- |
 Oresthasion
Koordinaatit:  37°21′30″N, 22°12′58″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Anemodoúri, Falaisía, Megalópoli, Arkadia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Mainalia, Arkadia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oresthasion (m.kreik. Ὀρεσθάσιον, myös Orestheion, Ὀρέσθειον, Oresteion, Ὀρέστειον; lat. Oresthasium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Se sijoitetaan nykyisen Megalópolin kunnan Anemodoúrin kylän paikalle.
Maantiede

Oresthasionin kaupunki sijaitsi Mainaliassa Arkadian eteläosassa lähellä tietä, joka johti Megalopoliista Pallantioniin ja Tegeaan. Oresthasionin akropolis eli yläkaupunki ja linnavuori sijoitetaan nykyisen Anemodoúrin kylän läheiselle kukkulalle nimeltä Gkroumouroú (Γκρουμουρού), jonka korkeus on noin 70 metriä ympäristöstään laskettuna. Sen huipun koko on noin 44 × 30 metriä. Alakaupungin kooksi on arvioitu noin 450 × 200 metriä.
Oresthasionin kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Oresthis (Ὀρεσθίς). Sen kokoa ei tunneta, mutta kooksi on arvioitu alle 25 tai ainakin alle 100 neliökilometriä. Kaupunkivaltion alueella sijaitsi paikka nimeltä Ladokeia eli Laodikion.
Historia

Oresthasionin historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Kaupunki kuului Mainalian heimovaltioon ja sen mukana todennäköisesti peloponnesolaisliittoon. Oresthasionlainen Tellon voitti poikien nyrkkeilyn Olympian kisoissa vuonna 472 eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Oresthasios (Ὀρεσθάσιος). Vuonna 423 eaa. kaupunkivaltion alueella Ladokeiassa käytiin Tegean ja Mantineian ja niiden liittolaisten välinen taistelu.
Myöhemmin Oresthasion kuului Mainalian heimovaltion mukana Arkadian liittoon. Kaupungin asukkaat siirrettiin liiton keskukseksi perustettuun Megalopoliihin vuonna 371 eaa. Ladokeiasta tuli tuolloin Megalopoliin kaupunginosa. Myöskään Oresthasionin kaupunki ei vaikuta kokonaan lakanneen olemasta, sillä sieltä on tehty löytöjä myös hellenistiseltä kaudelta.
Rakennukset ja löydökset

Oresthasionin akropoliilta eli nykyiseltä Gkroumouroún kukkulalta on löydetty linnoitusmuurien jäänteitä. Alakaupungin ei tiedetä olleen linnoitettu. Kaupungin alueelta on löydetty paljon keramiikan osia sekä muun muassa joitakin pylväsrumpuja.
Orografinen pilvi

Orografinen pilvi
Orografinen aaltopilvi Korsikassa
Orografinen pilvi on pilvi, joka syntyy pakotetun konvektion johdosta. Ympäristöään korkeampi maasto kuten rannikko, korkea harju tai vuoristo ohjaa kostean ilmavirtauksen nousemaan ylös. Mikäli ilma on riittävän kosteaa, syntyy pilviä kosteuden tiivistyessä pieniksi pilvipisaroiksi tai jääkiteiksi. Vuoren rinteeltä, pilven sisältä katsottuna orografinen pilvi on sumua.
Monesti orografisiin pilviin liittyy ja niiden esiintymisseuduilla tavataan suuria sademääriä, esimerkiksi Norjan vuoristossa.
Orografisesti muodostuneen ja sadetta synnyttävän pilvikerroksen alaraja (ilmanpaketin tiivistymiskorkeus) on vuoriston suojanpuolella usein korkeampi kuin tuulen puolella. Tämä johtuu siitä, että osa ilmankosteudesta on poistunut vuoriston ylittäneestä ilmamassasta sateen johdosta.
Vuoristot synnyttävät myös aaltoliikettä, josta syystä näillä seuduilla tavataan aaltomaisia pilviä. Esimerkiksi Alpeilla esiintyy Föhn-tuuleen liittyviä mantelipilviä, joiden alkuperä on orografinen. Ilmavirtauksen aaltomaisen liikkeen nousevaan vaiheeseen liittyy adiabaattista jäähtymistä, joka voi näkyä ilmankosteuden tiivistymisenä pilveksi. Vastaavasti laskevaan vaiheeseen liittyy adiabaattista lämpenemistä ja ilman suhteellisen kosteuden pienenemistä.
Orosius

Paulus Orosius kuvattuna miniatyyriin.
Paulus Orosius (300 – 400-luku) oli roomalainen kristitty historioitsija. Hän oli kirkkoisä Hieronymuksen ja Augustinuksen ystävä ja toimi alkujaan presbyteerinä Lusitaniassa 400-luvun alussa. Augustinuksen pyynnöstä hän kirjoitti laajan historiateoksen, Historiae adversus paganos (suom. historiateos pakanoita vastaan), jossa koko maailmanhistorian syntymistä vuoteen 417 esitetään Jumalan suunnitelmana kristinuskon synnyttämiseksi ja levittämiseksi. Muita Orosiuksen teoksia ovat Priscillianusta ja Origenesta vastaan kirjoitettu Commonitorium de errore Priscillianistarum et Origenistarum ja toinen teos pelagiolaisia vastaan (Liber apologeticus contra Pelagianos).
Ordo urbium nobilium

| Ordo urbium nobilium> Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Ausonius
Kieli:  latina
Genre:  runous
Julkaistu:  n. 350 tai 388–390
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ordo urbium nobilium, myös Clarae urbes, on Ausoniuksen kirjoittama antiikin aikainen latinankielinen runo, joka kuvaa Rooman valtakunnan merkittävimpiä kaupunkeja ja asettaa ne merkittävyysjärjestykseen. Sen runomittana on daktyylinen heksametri.
Historia

Ausonius eli ja kirjoitti 300-luvulla. Runo Ordo urbium nobilium ajoitetaan usein kirjoitetuksi noin vuosina 388–390. Ajoitus perustuu muun muassa siihen, että Aquileian kuvaus mainitsee keisari Maximuksen kuoleman kaupungissa vuonna 388. Ausoniuksen synnyinkaupungin Burdigalan kuvaus puolestaan mainitsee hänen oman konsuliutensa, joka ajoittuu vuoteen 379. On kuitenkin katsottu, että runo olisi alun perin kirjoitettu jo aiemmin, mahdollisesti jo noin vuonna 350, ja maininnat tämän jälkeisistä merkittävistä tapahtumista olisi lisätty siihen myöhemmin. Ausoniuksen teosten joukossa runo luetaan kirjaksi numero 11.
Sisältö

Runo luettelee parikymmentä kaupunkia kirjoittajan mielen mukaisessa tärkeysjärjestyksessä. Ausonius ei perustele valintojaan eikä kaupunkien järjestystä, mutta järjestys vaikuttaisi perustuvan ainakin osaksi enemmän kaupunkien historialliseen kuin kirjoitusaikaiseen merkitykseen. Se, että luettelon kaupungeista peräti viisi sijaitsee Galliassa, selittynee lähinnä hänen kotiseutuylpeydellään. Useimmista Gallian ulkopuolisista kaupungeista Ausoniuksella ei vaikuta olleen juurikaan omakohtaista kokemusta.
Mukaan luetut kaupungit ja niiden sijoitukset ovat:
1. Rooma (Roma). Ausonius aloittaa teoksensa valtakunnan vanhasta pääkaupungista sanomalla siitä vain lyhyesti ”Prima urbes inter, divum domus, aurea Roma”, ”Ensimmäinen kaupunkien joukossa, jumalten koti, on kultainen Rooma”.
2. Konstantinopoli (Constantinopolis) ja Karthago (Carthago). Konstantinopoli mainitaan Rooman uudeksi haastajaksi, mutta sitä ei vielä mainita varsinaisena keisarillisena pääkaupunkina.
4. Antiokia (Antiochia) ja Aleksandria (Alexandria).
6. Treveris (nyk. Trier).
7. Mediolanum (nyk. Milano).
8. Capua.
9. Aquileia
10. Arelas (nyk. Arles).
11–14. Hispalis/Emerita (nyk. Sevilla ja Mérida), Corduba (nyk. Córdoba), Tarraco (nyk. Tarragona) ja Bracara (nyk. Braga). On epäselvää, onko kolmen viimeksi mainittun tarkoitus sijoittua merkittävyydessä heti Emeritan jälkeen, vai onko ne tarkoitus vain mainita ilman, että ne olisivat mukana sijoittelussa.
15. Ateena (Athenae).
16. Katane (Catana, nyk. Catania) ja Syrakusa (Syracusae).
18. Tolosa (nyk. Toulouse).
19. Narbona (nyk. Narbonne).
20. Burdigala (nyk. Bordeaux). Teos päättyy 41-säkeiseen Ausoniuksen synnyinkaupungin kuvaukseen.
Kirjallisuutta

Ausonius:  The Order of Famous Cities. Teoksessa Ausonius: Volume I.  (Books 1–17. Translated by Hugh G. Evelyn-White. Loeb Classical Library 96)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1919.  (englanniksi)
Conley, James Patrick (toim.): A Critical Text of the Ordo Ubium Nobilium, the Ludus Septem Sapientum, and the Caesars of Decimus Magnus Ausonius Loyola University Chicago. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Ausonius, Decimus Magnus: Ordo Urbium Nobilium. Perseus. (latinaksi)
Ausonius, Decimus Magnus: Ordo Urbium Nobilium. Poesia Latina. (latinaksi)
Kai Ortio

Kai Ortio (s. 23. syyskuuta 1965 Turku) on entinen suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi puolustajana SM-liigassa vuosina 1987–1989.
Ortio pelasi SM-liigassa Turun Palloseuraa edustaen yhteensä 45 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 0 + 3 = 3 ja jäähymääränsä 22 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi yhden ottelun ilman tehopisteitä ja jäähyjä.
Sittemmin Kai Ortio on toiminut Mestiksessä pelaavan TuTo Hockeyn valmentajan Petri Niukkasen valmennusapuna.
Kai Ortio on maalivahti Joni Ortion isä.
Oriens (diokeesi)

| Oriens Dioecesis Orientis> Rooman diokeesi |
| --- | --- |

 Oriensin diokeesin alue noin vuosina 293–381.
Valtio:  Rooman valtakunta Itä-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Oriens
Nykyinen valtio/alue:  Egypti, Irak, Israel, Jordania, Kypros, Libanon, Libya, Syyria, Palestiina, Turkki
Perustettu:  n. 293
Oriens (lat. Dioecesis Orientis, m.kreik. Διοίκησις Ανατολής, Dioikēsis Anatolēs) oli Rooman valtakunnan diokeesi, joka käsitti valtakuntaan kuuluneet alueet Lähi-idässä, Egyptissä ja Libyassa. Siihen kuului alueita ainakin seuraavista nykyvaltioista: Egypti, Irak, Israel, Jordania, Kypros, Libanon, Libya, Syyria, Palestiina ja Turkki.
Oriensin diokeesin alue noin vuodesta 381 lähtien.
Diokeesi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin, ja se oli näin yksi alkuperäisestä 12 diokeesista. Se kuului Oriensin prefektuuriin. Diokeesista erotettiin noin vuonna 381 osa Aegyptuksen diokeesiksi. Näin Oriensin diokeesin alue oli tämän jälkeen aiempaa pienempi.
Provinssit

Diokeesi jakaantui seuraaviin provinsseihin (kaikkien muutosten tarkkaa ajoitusta ei tunneta):
Selitykset:
↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.
↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oriensin diokeesi Wikimedia Commonsissa
Rooman diokeesit
| --- | --- |
n. 293–395:  Africa · Asiana · Britannia · Gallia · Hispania · Italia · Moesia · Oriens · Pannonia · Pontica · Thracia · Viennensis
n. 395–:  Aegyptus · Africa · Asiana · Britannia · Dacia · Gallia · Hispania · Italia annonaria · Italia suburbicaria · Macedonia · Oriens · Pannonia · Pontica · Septem provinciae · Thracia
Organosinkkiyhdisteet

Orgaaniset sinkkiyhdisteet sisältävät sinkin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen
Orgaaninen sinkkiyhdiste eli organosinkkiyhdiste on sinkkiyhdiste, joka sisältää sinkin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen.
Historia ja ominaisuudet

Orgaaniset sinkkiyhdisteet ovat ensimmäisiä valmistettuja organometalliyhdisteitä. Dietyylisinkkiä valmisti ensimmäisenä Edward Frankland vuonna 1849 sinkkimetallin ja jodietaanin välisellä reaktiolla. Tyypillisimpiä sinkkiyhdisteitä ovat dialkyyli- tai diaryylisinkit R2Zn, alkyyli- tai aryylisinkkihalogenidit RZnX tai organosinkaatit M[R3Zn]. Nämä yhdisteet ovat tyypillisesti nesteitä, jotka ovat pyroforisia eli voivat syttyä spontaanisti ilman vaikutuksesta. Alkyylisinkkiyhdisteet esiintyvät monomeereinä eivätkä polymerisoidu, toisin kuin organoberylliumyhdisteet ja organomagnesiumyhdisteet, joita ne muuten muistuttavat ominaisuuksiltaan. Halogenidit voivat muodostaa dimeerejä halogenidi-ionin välityksellä.
Valmistus ja reaktioita

Tyypillisin tapa valmistaa dialkyylisinkkiyhdisteitä on alkyyli- tai aryylihalogenidin ja sinkkimetallin välinen reaktio. Käytetyimpiä ovat alkyylijodidit ja -bromidit. Näin tuotetaan esimerkiksi dietyylisinkkiä.
Dialkyylisinkkiyhdisteistä voidaan valmistaa myös muita dialkyylisinkkiyhdisteitä reaktiolla alkyylijodidien kanssa. Katalyyttinä käytetään usein kuparijodidia. Toinen tapa on valmistaa alkeeneista hydroboraatioreaktion ja vaihtoreaktion kautta orgaanisia sinkkiyhdisteitä.
Erityisesti aryylisinkkiyhdisteitä valmistetaan transmetallaatioreaktiolla käyttäen diaryylielohopeaa. Tämän reaktion huonoja puolia ovat hitaus ja huono saanto. Toinen transmetallaatioreaktio on reaktio Grignard-reagenssin kanssa. Näin muodostuu alkyylisinkkihalogenideja.
Orgaanisen snkkiyhdisteen reaktiivisuus riippuu sen rakenteesta. Yleisesti ottaen ne eivät ole yhtä emäksisiä ja voimakkaita nukleofiilejä tai alkyloivia reagensseja kuin Grignard-reagenssit, jotka ovatkin useassa käyttökohteessa korvanneet ne. Toisaalta ne ovat selektiivisempiä, eivätkä reagoi niin monen funktionaalisen ryhmän kanssa kuin Grignard-reagenssit ja suojaryhmien käytön tarve on vähäisempi. Dialkyylisinkkiyhdisteen ovat reaktiivisempia kuin sinkkialkyylien halogenidit. Allyylinen orgaaninen ryhmä lisää reaktiivisuutta kaksoissidoksen vaikutuksen vuoksi.
Orgaanisia sinkkiyhdisteitä voidaan käyttää ketonien synteesissä, karbonyyliyhdisteiden reaktioissa, kytkentäreaktioissa, kuten Negishi-kytkennässä, josta kehittäjänsä Ei-ichi Negishi sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 2010, alkenylaatioreaktioissa ja konjugaattiadditiossa. Usein reaktioissa käytetään siirtymämetallikatalyyttiä. Tyypillisimmät reaktiot, joissa käytetään orgaanisia sinkkiyhdisteitä ovat Reformatski-reaktio, jossa halogeenin α-asemassa sisältävät karboksyylihapot muodostavat sinkkiyhdisteen välituotteena ja reagoivat aldehydien tai ketonien kanssa muodostaen β-hydroksiesterin ja Simmons–Smith-reaktio, jossa dijodimetaanin ja sinkin muodostama karbenoidikompleksi reagoi alkeenin kanssa muodostaen syklopropaanirenkaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organosinkkiyhdisteet Wikimedia Commonsissa

Reformatski-reaktio
Esimerkki Simmons–Smith-reaktiosta
Oriente (1753)

| Oriente |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Reales Astilleros de Esteiro, Ferrol
Kölinlasku:  5. toukokuuta 1752
Laskettu vesille:  15. elokuuta 1753
Poistui palveluskäytöstä:  1806
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 619,5 t (arqueo)
Pituus:  49,58 m (köli)
Leveys:  14,33 m
Syväys:  6,71 m
Miehistöä:  554
Aseistus
Aseistus:  68 tykkiä
Oriente eli San Juan de Dios oli Espanjan laivaston vuonna 1754 vesille laskettu Eolo-luokan kaksikantinen 68-tykkinen linjalaiva, joka kuului niin sanottuihin kahteentoista apostoliin.
Valmistus

Richard Roothin suunnittelema alus tilattiin toukokuussa 1752 Reales Astilleros de Esteirolta Ferrolista, missä köli laskettiin 5. toukokuuta. Alus laskettiin vesille 15. elokuuta 1753.
Palvelus

Alus määrättiin 1754 partioimaan Atlantilla päällikkönään Juan de Salabarria. Se partioi Atlantilla vuoteen 1766. Helmikuussa 1775 alus otettiin palvelukseen Cadizissa 14 muun linjalaivan ja kolmen fregatin kanssa. Toukokuussa alus siirrettiin Cartagenaan Castejónin laivueeseen, jonka tehtävänä oli torjua algerialaisten merirosvojen hyökkäykset. Alus hyökkäsi 6., 8. ja 9. heinäkuuta 1775 Algerian rannikon Babasonin ja Pichonin linnakkeita vastaan.
Vuonna 1777 alus oli huollettavana La Carracassa. Se liittyi kesäkuussa 1779 Córdoban laivastoon sekä Orviliersin Ranskan laivastoon 1. Englannin kanaalin sotaretkelle. Elokuussa 1780 alus osallistui brittiläisen 53 aluksen saattueen valtaamiseen Madeiran rannikolla.
Alus lähti 21. heinäkuuta 1781 Cadizista 2. Englannin kanaalin sotaretkelle ja kesäkuussa 1782 3. Englannin kanaalin sotaretkelle. Elokuussa 1782 se osallistui Algecirasiin tehtyyn hyökkäyksee ja osallistui 21. lokakuuta 1782 Cape Spartelin taisteluun, mutta ei kohdannut vihollista.
Vuonna 1786 alus oli Ferrolissa reservissä. Se palautettiin palvelukseen 1793 sodan alkaessa Ranskaa vastaan. Alus osallistui 14. helmikuuta 1797 Cabo de São Vicenten taisteluun päällikkönään Juan Suárez. Taistelussa aluksella sai surmansa kahdeksan ja haavoittui 20 miehistönjäsentä.
Vuonna 1797 alus oli Cadizissa amiraali Jervisin laivaston saartamana. Se lähti 6. helmikuuta 1798 Cadizista 22 linjalaivan muodostamassa osastossa ajamaan takaa Jervisin laivastoa. Aluksen aseistus poistettiin 1804 Ferrolissa. Se poistettiin alusluettelosta 27. syyskuuta 1808.
Organokatalyysi

Organokatalyysi on katalyysin laji, jossa katalyytteinä toimivat metalliyhdisteiden sijaan tyypillisesti molekyylimassaltaan suhteellisen pienikokoiset orgaaniset yhdisteet. Organokatalyyttien tutkimus on herättänyt huomiota erityisesti 2000-luvulla.
Organokatalyysiluokat

Tyypillisimmät organokatalyytit ovat amiineja tai muita aminoryhmiä sisältäviä yhdisteitä kuten aminohappoja, ureoita, tioureoita tai niiden johdannaisia. Käytettyjä ovat muun muassa kiina-alkaloidit ja proliini. Hyvän enantioylimäärän saavuttamiseksi käytettävä katalyytti on kiraalinen. Organokatalyyttien on todettu olevan tehokkaita muun muassa aldoliadditioissa, Michael-additioissa, Mannich-reaktioissa, Diels–Alder-reaktioissa, vedytyksissä ja epoksidoinneissa. Organokatalyyttien etuna metalliatomeja sisältäviin katalyytteihin on alhaisempi myrkyllisyys, helppo kierrätettävyys, usein alhaisempi hinta ja vedensietokyky. Organokatalyyttien katalyyttinen aktiivisuus on kuitenkin usein alhaisempi kuin siirtymämetallikatalyyteillä, minkä vuoksi reaktioissa tulee saman konversion saavuttamiseksi käyttää suurempaa katalyyttimäärää tai pidempiä reaktioaikoja.
Organokatalyysiluokat > Kovalenttinen nukleofiilinen ja happo-emäskatalyysi organokatalyyteillä

Tyypillisimmin organokatalyytteinä käytetään nukleofiilisia kiraalisia amiineja. Amiinit toimivat reaktioissa elektronipareja luovuttavina Lewis-emäksinä. Esimerkiksi aldolireaktioissa amiinit muodostavat karbonyyliyhdisteistä helpommin reagiovia enamiineja.  Aldolireaktioissa organokatalyyteillä on saavutettu hyvin korkeita saantoja ja jopa 99%:n enantioylimäärä.
Lewis-happamuuden tai -emäksisyyden lisäksi organokatalyytit voivat toimia myös tavanomaisina happoemäskatalyytteinä eli toimia protonin luovuttajina tai vastaanottajina. Eräissä molekyyleissä on sekä hapan että emäksinen ryhmä. Esimerkkinä tästä ovat aminohapot ja kiina-alkaloidit. Erilaisia funktionaalisia ryhmiä sisältävät orgaaniset yhdisteet toimivat myös tehokkaina faasinsiirtokatalyytteinä.
Organokatalyysiluokat > Katalyysi vetysitoutumisen kautta

Nukleofiilisessa katalyysissä organokatalyytit nopeuttavat reaktiota kovalenttisen sitoutumisen kautta muodostaen reaktiivisempia välivaiheita.  Eräät organokatalyytit, erityisesti tioureajohdannaiset, katalysoivat reaktioita myös ilman kovalenttista sitoutumista vetysidoksien muodostumisen avulla. Näillä katalyyteillä on saatu lupaavia tuloksia muun muassa Claisen-toisiintumisissa ja typen ja hiilen väliseen kaksoissidokseen tapahtuvissa additioreaktioissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organokatalyysi Wikimedia Commonsissa
Molekyylin sisäinen aldoliadditio, jossa organokatalyyttinä on proliini.
Orjattaresi

| Orjattaresi> The Handmaid’s Tale |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Margaret Atwood
Kieli:  englanti
Kustantaja:  McClelland and Stewart
Julkaistu:  1985
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  324
ISBN:  0771008139
Suomennos
Suomentaja:  Matti Kannosto
Kustantaja:  Kirjayhtymä
Julkaistu:  1986
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  395
ISBN:  951-26-2857-0

Seuraava:  Testamentit (2019)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Orjattaresi (engl. The Handmaid’s Tale) on kanadalaisen kirjailija Margaret Atwoodin romaani. Englanninkielinen alkuteos ilmestyi 1985 ja suomennos 1986. Kirja sai Kanadan kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkinnon 1985 ja ensimmäistä kertaa jaetun Arthur C. Clarke -palkinnon 1987. Se oli ehdolla myös useiden muiden palkintojen saajaksi. Teoksen jatko-osa Testamentit ilmestyi vuonna 2019.
Orjattaresi kuvaa dystooppista yhteiskuntaa, Gilead-nimistä teokratiaa, jonka johdossa ovat fundamentalistiset kristityt. Kirjassa tulee voimakkaasti esiin naisten äärimmäisen heikko asema.
Volker Schlöndorff on ohjannut romaanista elokuvan Orjattaresi (1990). Teokseen pohjautuu myös vuonna 2017 alkanut televisiosarja The Handmaid’s Tale – Orjattaresi.
Jatko-osa Testamentit sijoittuu kirjan tapahtumista 15 vuoden päähän, kun Gileadin tasavalta on romahtamassa.
Kirjan tapahtumapaikka Gileadin tasavalta sijaitsee nykyisen Yhdysvaltojen kohdalla, ja tämä on sen lippu.