stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Bulwark (R08)
Palvelus > 1954–1956

Ensimmäiseen operaatioonsa alus osallistui 1956 operaatio Musketeerissä Suezin kriisissä, jolloin aluksen lentokoneet tekivät noin 600 taistelulentoa. Alus poistettiin palveluksesta 18. joulukuuta 1956.
Palvelus > 1957–1958

Villiers luovutti 15. tammikuuta 1957 aluksen päällikkyyden P. D. Gickille. Alus palautettiin palvelukseen 20. maaliskuuta Portsmouthin telakalla. Alus oli koeajoissa, kunnes vastaanotti lentolaivueet 25. kesäkuuta. Aluksella saapuivat 891 laivueen De Havilland Sea Venomit ja 820 laivueen Fairey Gannetit ja 849 laivueen D lentueen Skyraiderit.
Alus avusti 1958 Persianlahdella toisiinsa törmänneitä tankkereita ja hinasi niistä SS Melikan Muskatiin. Se poistettiin palveluksesta 1958 Portsmouthissa ja siirrettiin telakalle muutettavaksi kommandotukilaivaksi.
Aluksen lentolaivueina olivat:
801 ja 898 laivueiden 16 Sea Hawk FGA6 -hävittäjäpommittajaa
891-laivueen 8 Sea Venom FAW21 -jokasäänhävittäjää
820-laivueen 6 Gannet AS4 -sukellusveneidentorjuntakonetta
849-laivueen D-lentueen 4 Skyraider AEW1 -tutkakonetta
845-laivueen 5 Whirlwind HAS7 -sukellusveneidentorjuntahelikopteria
alukselle kiinteästi sijoitettu Dragonfly HR5 -pelastushelikopteri
Palvelus > 1960–1961

Alus palautettiin palvelukseen 19. tammikuuta 1960 päällikkönään R. D. Franks. Aluksen toiminta-alueeksi oli määrätty Lähi-itä, jonne lähdettäessä alukselle oli sijoitettuna merijalkaväen 42. kommandoyksikkö ja sitä tukevan 848 laivueen Whirlwind-helikopterit. Merijalkaväki siirrettiin 29. kesäkuuta 1961 alukselta maihin Kuwaitissa Irakin uhan takia.
Palvelus > 1961–1962

Alus palautettiin palvelukseen 7. lokakuuta 1961 Singaporessa päällikkönään J. S. Dalglish.
Alus palasi 20. marraskuuta 1962 Adeniin, jossa HMS Albion vapautti aluksen tehtävästään. Viidessä päivässä aluksen varastot ja 40 Commando siirrettiin alukselta Albionille, minkä jälkeen lähdettiin kotimatkalle. Välimeren läpäistyään ja vierailtuaan Gibraltarilla alus saapui 17. joulukuuta Devonportiin, missä se siirrettiin telakalle.
Palvelus > 1963–1965

Syyskuussa 1963 nimitettiin P. J. Morgan aluksen päälliköksi, mutta alus otettiin palvelukseen vasta 3. joulukuuta. Helmikuun 1964 viimeisellä viikolla alukselle saapuivat 706 Wessex-lentueen henkilöstö, 43 Commando ja patteri 29 Commandorykmentistä. Ennen lähtöä Devonportista 7. maaliskuuta aluksella vieraili ensimmäinen merilordi jaarli Jellicoe.
Aluksen miehistö harjoitteli Pohjois-Afrikan rannikolla Sandfly II -harjoituksessa, mistä se jatkoi Suezin kanavalle. Alus saapui 23. maaliskuuta Adeniin, missä se vapautti HMS Albionin kotimatkalle. Alus jatkoi Adenista Singaporeen, jonne se saapui 2. huhtikuuta.
Sarawakin kapinalliset pakottivat alusten helikopterien sijoittamisen maihin tukemaan alueella toimivia 2. ja 3. divisioonan joukkoja. Taistelutoiminnan lisäksi vuoristossa ja viidakossa lentäminen aiheutti onnettomuuksia, joissa menetettiin viisi helikopteria. Lentomiehistöistä sai surmansa kolme lentäjää, kaksi miehistöjen jäsentä, minkä lisäksi surmansa sai 11 sotilasta.
Syyskuussa Indonesian joukot tekivät maahanlaskun Labiksen alueelle, jolloin alukselta lähetettiin helikoptereita tukemaan maajoukkojen taistelua. Alus saapui 14. marraskuuta Hong Kongiin, missä upseeri ja kahdeksan merimiestä päätyivät veneellä suunnistusvirheen vuoksi Kiinaan. He olivat vankeina kolme vuorokautta ennen palauttamista.
Käväistyään Tawaulla alus palasi noutamaan 845 laivueen miehet ja kaluston Borneolta, minkä jälkeen palattiin joulunviettoon Hong Kongiin. Morgan luovutti aluksen päällikkyyden D. B. Law’lle. Alus lähti 5. tammikuuta 1965 Hong Kongista Sibuun, mistä se teki nelipäiväisen vierailun Manilaan ja myöhemmin Singaporeen, missä alus viipyi helmikuun.
Alus siirrettiin 5. huhtikuuta Singaporessa telakalle, missä se oli seitsemän viikkoa. Koska alus oli kuusi viikkoa kuivatelakalla siirrettiin miehistö maihin. Kesäkuussa pidetyn Windy Weather -harjoituksen jälkeen alus nouti 845 laivueen Borneolta. Samalla Albion vapautti aluksen kotimatkalle.
Alus vieraili Australiassa Perthissä ja Melbournessa, minkä jälkeen aloitettiin kotimatka. Se vieraili Adenissa, mutta Välimerellä ei pysähdytty. Alus saapui 3. syyskuuta 1965 Plymouthiin, mistä se siirrettiin Devonportin telakalle.
Palvelus > 1966–1967

Alus palautettiin palvelukseen 22. huhtikuuta 1966 ja lähti kahdeksan päivää myöhemmin koejoihin ja miehistön koulutukseen ennen siirtymistään Kauko-itään.
Elokuun 1967 lopulla alus siirrettiin Singaporessa kuivatelakalle, mistä se lähti koeajoihin 28. syyskuuta. Alus läpäisi Intian valtameren matkalla Adeniin. Aluksen kuudes palvelusrupeama päättyi 23. lokakuuta Singaporessa.
Palvelus > 1967–1969

Alus palautettiin palvelukseen Singaporessa, mistä se siirtyi Adeniin suojaamaan Albionin kanssa joukkojen vetäytymista alueelta. Alus palasi Singaporeen mukanaan 45 Commando, joka lentokuljetettiin takaisin Britteinsaarille valmistautumaan toimintaan Pohjois-Euroopassa.
Maaliskuussa 1968 alus lähti Singaporesta kotimatkalle. Matkalla se vieraili 6. huhtikuuta Etelä-Afrikassa Durbanissa, mistä matka jatkui 9. huhtikuuta. Alus saapui 25. huhtikuuta Portsmouthiin, missä miehistö sai rantalomaa. Kontra-amiraaliksi ylennetty Power luovutti 1. toukokuuta aluksen päällikkyyden J. A. Templeton-Cotillille ja aluksen tehtäväksi määrättiin yhteistyö Natolaivastojen kanssa.
Polar Express -harjoitus alkoi 3. kesäkuuta Pohjois-Norjan rannikolla, mihin alus osallistui mukanaan 45 Commando. Harjoituksesta palatessaan alus vieraili Rotterdamissa ennen paluuta Portsmouthiin elokuussa. Aluksen miehistö siirrettiin HMS Centaurille, joka toimi majoitusaluksena, kun alus siirrettiin Portsmouthissa telakalle seitsemäksi kuukaudeksi huoltoon.
Maaliskuussa 1969 aluksen miehistö palasi alukselle. Alus lähti 17. huhtikuuta 1969 neljäksi kuukaudeksi Välimerelle. Vierailtuaan Gibraltarilla alus jatkoi matkaansa Kyprokselle, jonne se saapui 26. huhtikuuta. Kyproksella aluksella olleet 845 laivue ja 41 Commando siirrettiin maihin ja alus palasi Maltalle huoltoon.
Egeanmerelle alus osallistui Olympic Express -harjoitukseen. Kesäkuun puolivälissä alus lähti länteen ja viipyi kaksi viikkoa huollettavana Toulonissa. Aluksen miehistö vieraili myös Venetsiassa ja Villefranchessa, mistä aloitettiin kotimatka. Alus vieraili Gibraltarilla ja saapui 15. elokuuta Portsmouthiin.
Kesälomien ja Portsmouthin laivastopäivän jälkeen alus palasi Välimerelle. Lokakuussa aluksen miehistö teki nelipäiväisen vierailun Genovassa, mistä alus palasi Britanniaan palveluksesta poistettavaksi.
Palvelus > 1969–1972

Alus palautettiin palvelukseen 10. marraskuuta 1969 Devonportissa päällikkönään B. H. Notley. Marras- ja joulukuun alus oli miehistön koulutuksessa ja erilaisissa koeajoissa, kunnes se palasi jouluvapaaksi Devonportiin. Alus lähti 27. tammikuuta 1970 Portsmouthista Hyväntoivonniemen reittiä Singaporeen.
Alus käväisi Singaporessa telakalle, minkä jälkeen se jatkoi matkaansa Hong Kongiin. Alus vieraili 23.-28. huhtikuuta Kobessa Japaniissa, missä miehistöllä oli mahdollisuus vierailla maailmannäyttelyssä Osakassa. Japanista alus palasi huoltojaksolle Hong Kongiin.
Alus osallistui sotaharjoituksiin alueella ennen kuin lähti kotimatkalle. Alus vieraili Jakartassa, mistä se jatkoi Australiaan. Alus oli 14.-20. heinäkuuta Fremantlessa, mistä se jatkoi Durbanin, jonne se saapui 31. heinäkuuta, ja Gibraltarin kautta Plymouthiin. Alus saapui 20. elokuuta Plymouthiin, missä se siirrettiin Devonportin telakalle. Alus vapautui 9. maaliskuuta 1971 telakalta koeajoihin, mistä se palasi telakalle 25. maaliskuuta. Alus lähti 16. huhtikuuta koeajoihin ja miehistön koulutukseen.
Alus lähti 13. toukokuuta 1971 Spitheadistä saattajanaan HMS Andromeda Itämerelle  vieraillakseen Tukholmassa. Neljä vuorokautta myöhemmin Ruotsin ilmavoimien Boeing Vertol 107 toi alukselle amiraali Sir William O’Brienin esikuntineen. Alus liputettiin 19. toukokuuta kruununprinssi Kaarle Kustaan tarkastaessa aluksen Tukholman satamassa. Vietettyään neljä päivää Tukholmassa alukset matkasivat yöllä Helsinkiin, jossa ne kiinnittyivät Katajanokan laituriin. Alusten päälliköt ja amiraali O'Brien tekivät useita virallisia vierailuja kuten kirjoittivat nimensä presidentin linnan vieraskirjaan ja laskivat seppeleet tuntemattoman sotilaan sekä marsalkka Mannerheimin haudoille. Helsingistä alus palasi Plymouthiin.
Lokakuussa 1971 alus osallistui Välimerellä pidettyyn Naton Deep Furrow 71 -sotaharjoitukseen. Maltalla ja Gibraltarilla pysähdyttyään alus saapui 8. joulukuuta Devonportiin. Viikkoa myöhemmin aluksen päälliköksi tuli L. R. Bell Davies. Aluksen kattilahuone B:ssä oli syttynyt tulipalo Välimerellä Triesten edustalla, joten se piti siirtää telakalle korjauksia varten.
Alus lähti 13. tammikuuta 1972 Plymouthista Välimerelle. Se oli Maltalla helmikuun loppuun ollen esikuntalaivana operaatio Exitissä, jossa Britannian merivoimat vetäytyi Maltalta. Operaatiosta vapauduttuaan alus kuljetti 41 Commandon ja 848 laivueen Atlantin yli ja osallistui Yhdysvaltain laivaston Rum Punch -harjoitukseen, jonka päätyttyä alus palasi Maltalle. 41 Commando siirtyi maihin Maltalla, minkä jälkeen alus lähti Britteinsaarille. Alus saapui 17. kesäkuuta Plymouthin kautta Portsmouthiin, missä se siirrettiin telakalle.
Alus liittyi 17. heinäkuuta Devonportissa West Hoe -harjoitukseen koottuun laivastoon. Syyskuussa alukselle nousi 42 Commando, minkä jälkeen se lähti Välimerelle ja harjoituksiin Kyprokselle. Harjoituksen päätyttyä alus lähti Touloniin HMS Fearlessin ja HMS Intrepidin kanssa. Joulukuun puolivälissä alus lähti Devonportiin.
Palvelus > 1972–1974

Marraskuusta 1972 maaliskuuhun 1974 alus teki kolme partiomatkaa Välimerelle ja kaksi Karibialle. Aluksen konehuoneessa syttyi 7. maaliskuuta 1974 tulipalo. Seuraavana päivänä alus saapui Devonportiin, missä aloitettiin vahinkojen korjaus.
Palvelus > 1974–1976

Alus palautettiin 18. kesäkuuta 1974 palvelukseen päällikkönään J. R. C. Johnston. Se vapautui telakalta 7. helmikuuta 1975 ja lähti 10. maaliskuuta Välimerelle.
Puolustusmenojen karsimiseksi Amiraliteetti teki päätöksen aluksen poistamisesta maaliskuussa 1976, mutta viikkoa myöhemmin ilmoitettiin aluksen pitämisestä viisi vuotta reservissä. Matkalla Portsmouthiin alus vieraili Gibraltarilla ja Plymouthissa. Portsmouthissa alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin.
Palvelus > 1976–1978

Toukokuussa 1976 alus sijoitettiin valmiusreserviin. Alukselle oli sijoitettuna noin 200 upseeria ja merimiestä, joista pääosa oli teknistä henkilöstöä. Aluksen päällikkönä oli A. S. Carpenter.
Alus siirrettiin 20. maaliskuuta 1978 Portsmouthissa telakalle, missä se palautettiin palveluskuntoon.
Palvelus > 1979–1981

Alus palautettiin palvelukseen 23. helmikuuta 1979 sukellusveneidentorjuntaan suunniteltuna lentotukialuksena päällikkönään G. M. K. Brewer. Neljä päivää myöhemmin alus lähti koeajoihin ja miehistön koulutukseen. Laivastopäivän esittelyjen jälkeen alus vieraili Hampurissa ja saavutti 31. toukokuuta operatiivisen valmiuden.
Alus lähti 19. syyskuuta partiomatkalle Välimerelle, mistä se palasi 22. marraskuuta Portsmouthiin. Alus lähti Pohjois-Amerikkaan 4. tammikuuta 1980. Mayportin laivastotukikohdassa Brewer luovutti aluksen päällikkyyden P. J. Symonsille. Aluksella syttyi 15. maaliskuuta Philadelphiassa kattilahuoneessa tulipalo, joka tuhosi yhden kattiloista.
Alus lähti kotimatkalle käyttäen kolmea toimivaa kattilaa, mutta Atlantilla piti yksi kattila sammuttaa höyryvuodon vuoksi. Alus oli tuuliajolla noin 29 merimailia ennen kuin korjaukset valmistuivat. Alus saapui 2. huhtikuuta Portsmouthiin, missä miehistölle annettiin vapaata pääsiäisen viettoa varten.
Kolme viikkoa myöhemmin alus lähti Arbroathiin, missä 45 Commando nousi alukselle. Alus osallistui Pohjanmerellä sukellusveneidentorjuntaharjoitukseen ennen lähtöä Välimerelle, missä se vieraili Toulonissa ja osallistui harjoituksiin. Alus oli Gibraltarilla telakalla kolme viikkoa. Portsmouthiin palattuaan alus siirrettiin telakalle, mistä se vapautui elokuun puolivälissä.
Telakalta vapauduttuaan alus osallistui harjoituksiin Pohjanmerellä ja Norjan rannikolla, mistä vapauduttuaan alus vieraili Hampurissa 27. syyskuuta – 3. lokakuuta. Sotaharjoitusten välillä alus vieraili 17.–20. lokakuuta Brestissä. Läntisen reitin alueella pidetyn harjoituksen ja Gibraltarilla vierailun jälkeen alus palasi Portsmouthiin.
Aluksella syttyi 9. marraskuuta tulipalo hangaarin etuosassa ja messikansilla. Siivotessaan tulipalon jälkiä miehistö sai tiedon aluksen myymisestä maaliskuussa 1981. Samalla peruutettiin suunniteltu Yhdysvaltain vierailu. Alus kävi Lissanonissa ja Gibraltarilla. Alus palasi 27. maaliskuuta 1981 Portsmouthiin, missä alus poistettiin palveluksesta. Se sijoitettiin poistolistalle huhtikuussa. Alus hinattiin Cairnryaniin, missä romuttaminen saatiin päätökseen huhtikuussa 1984.
Poliittinen polarisaatio

Poliittinen polarisaatio on konflikti, joka jakaa kansallisen politiikan kahteen vastakkaiseen leiriin tai yhteisöön. Polarisaatio ei ole pelkkää erimielisyyttä tai ideologista eroa, vaan se kuvaa syvää, julkista, ja usein pitkäkestoista konfliktia, joka ylittää tavallisen demokraattisen kilpailun rajat. Polarisaatiolla tarkoitetaan erityisesti sitä, kun demokraattinen kiista kärjistyy äärimmäiseen vastakkainasetteluun, jossa eri osapuolet näkevät toisensa uhkana demokratialle ja lopettavat perusdemokraattisen luottamuksen toisiinsa. Tämä johtaa demokraattisten sääntöjen ja prosessien kyseenalaistamiseen ja voi pahimmillaan vaarantaa itse demokratian jatkuvuuden.
Sigma-2-reseptori

Sigma-2-reseptori (σ2R) on sigma-reseptorin alatyyppi, joka on herättänyt huomiota, koska se on osallinen sairauksiin kuten neurologisiin sairauksiin, neurodegeneratiivisiin, neuro-oftalmiseen ja syöpään. Sitä tutkitaan parhaillaan sen mahdollisten diagnostisten ja terapeuttisten käyttötarkoitusten vuoksi. Vaikka sigma-2-reseptori tunnistettiin sigma-1-reseptorista erilliseksi farmakologiseksi kokonaisuudeksi vuonna 1990, reseptoria koodaava geeni tunnistettiin TMEM97:ksi vasta vuonna 2017. TMEM97:n osoitettiin säätelevän kolesterolikuljettaja NPC1:tä ja osallistuvan kolesterolin homeostaasiin. Sigma-2-reseptori on nelikulkuinen transmembraaniproteiini, joka sijaitsee endoplasmisessa retikulumissa. Sillä on havaittu olevan rooli sekä hormonisignaloinnissa että kalsiumsignaloinnissa, hermosolujen signaloinnissa, solujen lisääntymisessä ja kuolemassa sekä psykoosilääkkeiden sitoutumisessa.
Luokitus

Sigma-2-reseptori sijaitsee lipidilautassa. Sigma-2-reseptoria esiintyy useilla aivojen alueilla, mukaan lukien suuret tiheydet pikkuaivoissa, motorisessa aivokuoressa, hippokampuksessa ja substantia nigrassa. Se ilmenee myös voimakkaasti keuhkoissa, maksassa ja munuaisissa.
Funktio

Sigma-2-reseptori osallistuu useisiin normaalin toiminnan rooleihin, mukaan lukien solujen lisääntyminen, autofagia, kolesterolin homeostaasi, ja sekä ei-hermosolujen että hermosolujen signalointi. Suuri osa sigma-2-reseptorin toiminnasta perustuu signalointikaskadeihin. Reseptorin vuorovaikutus EGFR- ja PGRMC1-proteiinien kanssa mahdollistaa sigma-2-reseptorien monipuolisen roolin solussa Ras-, Fosfolipaasi C- ja PI3K-signaloinnin kautta.
Funktio > Ei-hermosolujen signalointi

Useiden hormonien ja steroidien, kuten testosteronin, progesteronin ja kolesterolin, sitoutumisen on havaittu tapahtuvan sigma-2-reseptoreihin, vaikkakin joissakin tapauksissa pienemmällä affiniteettilla kuin sigma-1-reseptoriin. Tämän sitoutumisen aiheuttaman signaloinnin uskotaan tapahtuvan kalsiumin sekundaarisen sanansaattajan ja kalsiumista riippuvaisen fosforylaation kautta, ja yhdessä sfingolipidien kanssa kalsiumin endoplasmisen retikulumin vapautumisen jälkeen. Tunnettuja vaikutuksia ovat efektorien ilmentymisen väheneminen mTOR-reitillä sekä sykliini D1:n ja PARP-1:n suppressio.
Funktio > Hermosolujen signalointi

Sigma-2-reseptorien ja niihin liittyvien ligandien signalointivaikutus hermosoluissa johtaa toimintapotentiaalin laukaisun modulaatioon säätelemällä kalsiumkanavia ja kaliumkanavia. Ne osallistuvat myös dopamiinin, serotoniinin ja glutamaatin synaptiseen vesikulaariseen vapautumiseen ja modulaatioon, aktivoimalla ja lisäämällä neuronien dopaminergistä, serotonergistä ja noradrenergistä aktiivisuutta.
Funktio > Solujen lisääntyminen

Sigma-2-reseptorien on havaittu ilmentyvän voimakkaasti lisääntyvissä soluissa, mukaan lukien kasvainsolut, ja niillä on rooli näiden solujen erilaistumisessa, morfologiassa ja selviytymisessä. Vuorovaikutuksessa EGFR-kalvoproteiinien kanssa sigma-2-reseptoreilla on rooli alavirran signaalien, kuten PKC:n ja RAF-kinaasin, säätelyssä. Sekä PKC että RAF-kinaasi säätelevät transkriptiota ja solujen lisääntymistä.
Ligandit

Sigma-2-reseptorin ligandit ovat eksogeenisiä ja endosytoosin sisäistämiä, ja ne voivat toimia joko agonisteina tai antagonisteina. Ne voidaan tyypillisesti luokitella neljään ryhmään, jotka liittyvät rakenteellisesti toisiinsa. Ei ole täysin ymmärretty, miten sitoutuminen sigma-2-reseptoriin tapahtuu. Ehdotetut mallit sisältävät yleensä yhden pienen ja yhden tilaa vievän hydrofobisen taskun, sähköstaattiset vetyvuorovaikutukset ja harvemmin kolmannen hydrofobisen taskun.
| Luokka | Yhdisteet |
| --- | --- |
6,7-dimetoksitetrahydroisokinoliinianalogit: RHM-4, [18F]ISO-1, [125I]ISO-2
tropaani and granataanianalogit: BIMU-1, FEM-1689, SW107, SW116, SW120
indolianalogit: Siramesiini, Ibogaiini
sykloheksyylipiperatsiinianalogit: PB28, F281
Käännös suomeksi
Ederson Moraes

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 17. elokuuta 1993 (ikä 31)
Syntymäpaikka: Osasco, Brasilia
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 188 senttimetriä
Seura
Seura: Manchester City
Pelinumero: 31
Junioriseurat
2008–2009: São Paulo
2009–2011: Benfica
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011–2012 | Ribeirão | 29 | (0) |
| 2012–2015 | Rio Ave | 37 | (0) |
| 2015 | Benfica B | 4 | (0) |
| 2015–2017 | Benfica | 37 | (0) |
| 2017– | Manchester City | 250 | (0) |
Maajoukkue
| 2014 | Brasilia U23 | 5 | (0) |
| 2017– | Brasilia | 25 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 26. toukokuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 26. toukokuuta 2024.
Ederson Santana de Moraes (s. 17. elokuuta 1993 Osasco), tunnetaan yleisesti vain nimellä Ederson, on brasilialainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Manchester Cityä ja Brasilian maajoukkuetta.
Seurajoukkueura

Ederson aloitti uransa São Paulossa vuonna 2008, kunnes liittyi vuotta myöhemmin portugalilaiseen Benficaan, jossa hän vietti kaksi kautta junioripelaajana. Vuonna 2012 hän siirtyi Ribeirãosta Rio Aveen, jossa pelasi 37 Primeira Ligan ja kaksi Eurooppa-liigan ottelua. Hän liittyi uudelleen Benficaan vuonna 2015 pelaten ensin reservijoukkueessa ennen debyyttiään ykkösjoukkueessa maaliskuussa vuonna 2016. Benficassa hän voitti Portugalin pääsarjamestaruuden kahdesti (2016, 2017), ja Portugalin cupin (2017) sekä Liigacupin (2016) kerran. Hän pelasi seurassa kaikkiaan 37 Portugalin pääsarjaottelua sekä kymmenen Mestarien liigan ottelua.
Ederson siirtyi englantilaisen Manchester Cityn riveihin 35 miljoonan punnan siirtosummalla kesäkuussa 2017. Hän voitti tulokaskaudellaan Valioliigan mestaruuden pelattuaan kahta vaille seuran kaikki pääsarjaottelut. Mestarien liigassa hän pelasi yhdeksän ottelua. Kaudella 2018−2019 City voitti kansallisen triplamestaruuden, ja Ederson pelasi kaikki 38 valioliigaottelua, kaikki FA cupin ottelut sekä liigacupin finaalin. Hänet valittiin Valioliigan kauden joukkueeseen. Mestarien liigassa hän pelasi Cityn kaikki kymmenen ottelua.
Ederson pelasi kaudella 2019–2020 Valioliigassa 35 ottelua, joista 16:ssa piti vastustajan maaleitta voittaen Golden Glove -palkinnon. Mestarien liigassa hän pelasi kahdeksan ottelua. Hän sai Golden Glove -palkinnon myös kaudella 2020–2021 pelattuaan jälleen eniten nollapelejä liigassa, tällä kertaa 19 pelaamissaan 36 ottelussa Cityn voittaessa liigamestaruuden. Hänet nimettiin myös sarjan tähdistöjoukkueeseen. Mestarien liigassa hän pelasi 12 ottelua, myös tappiollisen finaalin, ja päästi kaikkiaan viisi maalia.
Ederson piti kaudella 2021–2022 pelaamissaan 37 valioliigaottelussa maalinsa puhtaana 20 ottelussa, millä hän jakoi Golden Glove -palkinnon Liverpoolin Alissonin kanssa Cityn voittaessa liigamestaruuden. Mestarien liigassa pelaamissaan 11 ottelussa hän päästi 14 maalia. Kaudella 2022–2023 City voitti triplamestaruuden. Ederson pelasi Valioliigassa 35 ottelua, joissa 11:ssä hän piti vastustajan maaleitta. Mestarien liigan 11 ottelussa hän päästi vain neljä maalia ja pelasi seitsemän nollapeliä finaali mukaan lukien. FA Cupin voittajajoukkueessa hän pelasi yhden puoliajan viidennen kierroksen ottelussa. Kaudella 2023–2024 hän pelasi Cityn voittamassa Valioliigassa 33 ottelua, joista kolmessatoista hän jätti vastustajan maaleitta. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Hän pelasi molemmat ottelut Cityn voittaessa seurajoukkueiden maailmanmestaruuden. Hän voiti myös UEFA Super Cupin
Maajoukkueura

Ederson pelasi viisi ottelua Brasilian alle 23-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa. Brasilian A-maajoukkueeseen hänet valittiin ensimmäisen kerran MM-karsintaotteluun Uruguayta vastaan maaliskuussa 2017. Ensimmäisen A-maaottelunsa hän pelasi MM-karsintapelissä Chileä vastaan saman vuoden lokakuussa. Hän kuului Brasilian joukkueeseen MM-kilpailuissa 2018, muttei päässyt pelaamaan. Hän ei päässyt kentälle myöskään Brasilian voittaessa Copa Américan 2019. Hän pelasi neljä ottelua, mukaan lukien tappiollisen finaalin, Copa Américassa 2021. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi alkulohko-ottelun Kamerunia vastaan.
Aiheesta muualla

Ederson Soccerbase.comissa (englanniksi)
Manchester City – Englannin Valioliiga
2 Walker |
3 Dias |
5 Stones |
6 Aké |
8 Kovačić |
9 Haaland |
10 Grealish |
11 Doku |
16 Rodri |
17 De Bruyne |
18 Ortega |
19 Gündoğan |
20 Silva |
24 Gvardiol |
25 Akanji |
26 Savinho |
27 Nunes |
31 Ederson |
33 Carson |
47 Foden |
52 Bobb |
75 O’Reilly |
82 Lewis |
87 McAtee |
97 Wilson-Esbrand |
Manageri Guardiola
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2018
1 Alisson |
2 Thiago Silva |
3 Miranda |
4 Geromel |
5 Casemiro |
6 Filipe Luís |
7 Douglas Costa |
8 Renato Augusto |
9 Gabriel Jesus |
10 Neymar |
11 Coutinho |
12 Marcelo |
13 Marquinhos |
14 Danilo |
15 Paulinho |
16 Cássio |
17 Fernandinho |
18 Fred |
19 Willian |
20 Firmino |
21 Taison |
22 Fagner |
23 Ederson |
Valmentaja Tite
Brasilian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2022
1 Alisson |
2 Danilo |
3 Thiago Silva |
4 Marquinhos |
5 Casemiro |
6 Alex Sandro |
7 Paquetá |
8 Fred |
9 Richarlison |
10 Neymar |
11 Raphinha |
12 Weverton |
13 Dani Alves |
14 Militão |
15 Fabinho |
16 Alex Telles |
17 Bruno Guimarães |
18 Gabriel Jesus |
19 Antony |
20 Vinícius Júnior |
21 Rodrygo |
22 Éverton Ribeiro |
23 Ederson |
24 Bremer |
25 Pedro |
26 Martinelli |
Valmentaja Tite
Englannin Valioliigan Kultainen hanska
2005: Petr Čech • 2006: Pepe Reina • 2007: Pepe Reina • 2008: Pepe Reina • 2009: Edwin van der Sar • 2010: Petr Čech • 2011: Joe Hart • 2012: Joe Hart • 2013: Joe Hart • 2014: Petr Čech, Wojciech Szczęsny • 2015: Joe Hart • 2016: Petr Čech • 2017: Thibaut Courtois • 2018: David de Gea • 2019: Alisson • 2020: Ederson • 2021: Ederson • 2022: Alisson, Ederson • 2023: David de Gea • 2024: David Raya
Luettelo hallitsijasuvuista

Eri maita on hallinnut erinäinen joukko hallitsijasukuja eli dynastioita, jotka ovat jättäneet jälkensä näiden maiden historiaan. Dynastioiden katsotaan perinteisesti jatkuvan vain mieslinjaisesti ja primogenituuria (esikoisoikeutta) korostaen.
Tässä luettelossa on ensin ilmoitettu maa ja sen jälkeen sitä hallinneet dynastiat.
Aasia > Afganistan

Durrani
Barakzai
Aasia > Arabia

Saudien hallitsijasuku
Aasia > Kiina

kts. Kiinan dynastiat
Aasia > Persia

Akemenidien hallitsijasuku
Seleukidit
Sassanidit