stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eskolan metsärata
Aiheesta muualla

Eskolan Metsärata (Arkistoitu – Internet Archive) Arto Ojakangas (sisältää useita kuvia)
Eskolan kyläyhdistys ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Pitkin pikkurataa (Arkistoitu – Internet Archive) Kirjasto Virma, 2001
Metsäradat
Pikkuradan ja sen ympäristön kartta
Pölkynvälit (Arkistoitu – Internet Archive), Arto Ojakangas 2005, 423 s., ISBN 978-952-9505-72-2
/Linnunkantaja (Arkistoitu – Internet Archive),Arto Ojakangas 2008, 419 s
Eskola, Pikkuradan kylä[vanhentunut linkki] -kirja, 336 s.
Eskolan metsäradalta -kirja, Erkki Tunkkari
Eskolan metsärata - kuljetussuhteiden merkitys valtion metsätaloudessa -lehtiartikkeli vuodelta 1922. Keskipohjanmaa, numero 71, heinäkuun 4 1922.
LWR 7 -veturi, joka oli tarkoitettu täyskorjauksen jälkeen siirrettäväksi Eskolaan, menikin Lahteen Eskolan radan liikenteen loputtua.
Luettelo Andrei Voznesenskin runojen suomennoksista

Tämä on luettelo Andrei Voznesenskin runojen suomennoksista.
Suomennetut runot > Antologioissa

Idän ja lännen runot: valikoima Neuvostoliiton ja Amerikan uutta runoa, toim. Markku Lahtela ja Anselm Hollo, idän runot suom. Markku Lahtela, Weilin + Göös 1963
| --- | --- |
 Á la moottoripyörällä ajo pitkin pystysuoraa seinää  Antimaailmat  Emigranttiravintolassa  Goya  Jalkapallojakso  Johdanto  Johdanto numero kaksi  Kitaralle, myös teoksessa: Runon jäljillä, toim. Hannu-Pekka Lappalainen, Helsinki: Kirjayhtymä 1987 ISBN 951-26-3047-8  Kolmikulmainen päärynä: runoelma  Koneitten kapina  Mestaus :  Naista lyödään  Neekerit laulavat  New Yorkin lintu  Pakollinen  Rock'n roll  Silmien heijastus  Strip-tease  Syksy Siguldassa  Taiga  Yöllinen lentokenttä New Yorkissa 
Uuden runon Venäjä (Sorok russkih sovetskih poetov ), toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989 Karjala ISBN 5-7545-0041-6, runot suomentaut Toivo Flink.
Longjumeau: 1-2
Longjumeau: Epilogi
Mestarit: Ensimmäinen omistusruno
Mestarit: Toinen omistusruno
Mestarit: I-VII
Requiem
Katu sumussa, suom. Anselm Hollo, teoksessa:Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Julkaisussa: Kulttuurivihkot , 1981; nro 7, runot suom. Jukka Mallinen & Anssi Sinnemäki
Antwerpen
Deržavin
Harrastuksena valo
Itku kahden syntymättömän runoelman äärellä
Jesenin
Marilyn Monroen monologi
Messu 04.00
Sota
Veljet kirjallisuudessa!
Viettelys
Julkaisussa Parnasso , 1963; nro 3, runot suom. Markku Lahtela
Ensimmäinen omistus runoelmasta "Mestarit"
Mihajlovskojessa, myös teoksissa: Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1 ja Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Taiga
Eteenpäin (Kotka)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Eteenpäin oli Kotkassa vuosina 1905–1988 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen sanomalehti.
Lehden vaiheet

Lyhytaikaisen Itä-Suomen Työmiehen lakattua vuonna 1900 Kotka jäi vaille omaa työväenlehteä. Uutta lehteä ryhdyttiin puuhaamaan maaliskuussa 1905, mutta Kyminlaakson Työväen Sanomalehti- ja Kirjapaino-osuuskunnan julkaisulupa-anomuksen käsittely kesti niin kauan, että Eteenpäin-lehden ensimmäinen numero ilmestyi vasta marraskuussa. Radikaali lehti oli Työmiehen linjoilla ja vastusti kaikkea yhteistyötä porvarien kanssa. Kolmesti viikossa ilmestynyt Eteenpäin painettiin aluksi Reino Drockilan vanhalla painokoneella. Vuonna 1907 hankittiin uusi kone, jota käytettiin aina vuoteen 1951 saakka. Kymenlaakson teollisuuspaikkakunnilla oli riittävä lukijakunta, ja vuosina 1914–1915 lehti ilmestyi jopa kuudesti viikossa. Jälkimmäisen vuoden kesällä se palasi kuitenkin kolmipäiväiseksi.
Sisällissodan jälkeen lehti pääsi jälleen ilmestymään kesäkuussa 1919. Vuoden loppuun saakka se käytti nimeä Työn Oikeus, mutta palasi sitten entiseen nimeensä. Tuona aikana lehti oli päätoimittajansa johdolla kuukauden ajan kommunistisella linjalla, ja suuntataistelua käytiin vielä 1920-luvun alussakin. Vuonna 1928 lehden julkaisijaksi tuli Eteenpäin Oy. 1930-luvun alun pulakauden jälkeen yhtiön talous alkoi parantua ja lehden sisältöä pyrittiin kehittämään. Vuonna 1951 hankittiin käytetty laakarotaatio ja lehti muuttui kuusipäiväiseksi samaan aikaan kilpailijansa Etelä-Suomen kanssa. 1970-luvulla Eteenpäin saavutti kilpailijaansa suuremman levikin puoluekannan väljentämisen, journalistisen uudistumisen sekä lehdistötuen ja ammattiyhdistysliikkeen lehtisetelien avulla. Sen levikkialue oli kuitenkin laajempi kuin Etelä-Suomella, joka peitti paremmin Kotkan ja lähikuntien taloudet. Vuonna 1980 Eteenpäin muuttui seitsenpäiväiseksi, ja vuosikymmenen puolivälissä se siirtyi eurotabloid-kokoon.
Kuusipäiväisen lehden rinnalla ilmestyi vuosina 1914–1915 kolmipäiväinen painos ja vuonna 1914 viikkopainos. Lehden levikki oli pitkään 6 000–8 000 kappaletta, mutta alkoi nousta 1960-luvun lopussa ja ylitti 20 000 kappaleen rajan vuonna 1978.
Eteenpäin ja Etelä-Suomi yhdistettiin vuonna 1988 sitoutumattomiksi Kotkan Sanomiksi. Samalla perustettiin sosiaalidemokraattinen Viikko-Eteenpäin, joka lakkasi vuoden 2011 lopussa.
Päätoimittajat

Lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät sen 83-vuotisen historian aikana seuraavat henkilöt:
Ville Andersin (myöh. Airola), vast. toim. 1905–1906
Matti Turkia 1905–1906
Erland Aarnio 1906–1907
Otto Piisinen 1907–1908
J. E. Nurminen, vast. toim. 1908–1909
Paavo Leppänen 1908–1916
Richard Kärki, vast. toim. 1916–1917
Otto Vilmi, vast. toim. 1917
Ali Aaltonen, vast. toim. 1917
Väinö Ahlman, vast. toim. 1918
Emil Hallikainen 1919
J. P. Holopainen 1920
August V. Haapanen 1920–1928
Kalle Hämäläinen 1928–1931
E. A. Metsäranta 1931–1935
Olavi Eronen 1935–1937
Osmo Viitasalo 1937–1950
V. Kohonen, vast. toim. 1939
Holger Salokangas 1950–1980
Jukka Kalevi Vehkasalo 1980-1988
Lehtiyhtiön toimitusjohtajat ja hallituksen puheenjohtajat

Eteenpäin-lehteä painoi ja julkaisi aina vuoteen 1928 saakka Kyminlaakson Työväen Sanomalehti- ja Kirjapaino-osuuskunta. Jo vuonna 1916 oli noussut ajankohtaiseksi osuuskunnan muuttaminen osakeyhtiöksi, mutta Eteenpäin Osakeyhtiö perustettiin vasta kymmenen vuotta myöhemmin 13. elokuuta 1926. Osuuskunnan viimeisenä johtokunnan puheenjohtajana toiminut ravintolanhoitaja Juho Virtasaari oli perustamassa osakeyhtiötä ja toimi myös sen ensimmäisenä johtokunnan puheenjohtajana.
Perustamisen jälkeen osakeyhtiö tarjoutui ostamaan osuuskunnan omaisuuden ja lehtitoiminnan, ja joulukuussa 1926 pidetyn osuuskunnan kokouksen jälkeen näin tapahtuikin. Osuuskunnan viimeinen kokous kutsuttiin koolle maaliskuussa 1928 tarkastamaan edellisvuoden tilejä, mutta tämän jälkeen sanomalehden julkaisu siirtyi kokonaisuudessaan Eteenpäin Osakeyhtiölle. Osuuskunnan ja myöhemmän osakeyhtiön ylimpänä päätösvaltaisena elimenä oli vuodesta 1905 lähtien johtokunta, joka muuttui osakeyhtiön hallitukseksi 1970-luvun lopussa.
Julkaisusta vastanneen osuuskunnan ja myöhemmin Eteenpäin Osakeyhtiön taloudenhoitajina ja toimitusjohtajina sekä hallituksen puheenjohtajina ovat toimineet seuraavat henkilöt:
Lehtiyhtiön toimitusjohtajat ja hallituksen puheenjohtajat > Kyminlaakson Sanomalehti- ja Kirjapaino-osuuskunnan taloudenhoitajat

Felix E. Pettersson (myöh. Kellosalmi), 1906-1907 ja 1909-1915
W. Ventola 1907-1908
A. L. Aitio 1915-1918
Vilho J. Kulku 1919-1924
Väinö Jousi 1924-1928
Lehtiyhtiön toimitusjohtajat ja hallituksen puheenjohtajat > Eteenpäin Osakeyhtiön toimitusjohtajat vuodesta 1926

Väinö Jousi 1926-1933
Artturi Väisänen 1933-1934
Armas Rikka 1934-1954
Olavi Närhi 1954-1962
Olavi Vella 1962-1963
Osmo Salovaara 1963-1974
Paavo Ropa 1975-1978
Antero Anttila 1978-1988
Lehtiyhtiön toimitusjohtajat ja hallituksen puheenjohtajat > Kyminlaakson Sanomalehti- ja Kirjapaino-osuuskunnan johtokunnan puheenjohtajat

Otto Palm 1905, 1920
A. Kukkonen 1906-1907
Juho Aaltonen 1908, 1910, 1917, 1919
Jalmari Kukkola 1911-1914
Emil Vakkari 1915-1917
Eero Nokela 1918
Juho Virtasaari 1920-1928
Lehtiyhtiön toimitusjohtajat ja hallituksen puheenjohtajat > Eteenpäin Osakeyhtiön johtokunnan ja hallituksen puheenjohtajat

Juho Virtasaari 1926-1930
Taavi Aalto 1930-1931
A. V. Haapanen 1932-1946
Kalle Hamunen 1946-1950
Edvin Päiviö 1950-1957
Edvard Neittola 1958-1969
Paavo Ropa 1969-1974
Terjo Markkanen 1975-1988
Aiheesta muualla

Eteenpäin (1915–1918) digitoituna kansalliskirjastossa
Työn Oikeus (1919) digitoituna kansalliskirjastossa
Eteenpäin (1920) digitoituna kansalliskirjastossa
Eteenpäin Osakeyhtiön yhtiöhistoriaa porssitieto.fi
Euroopan unionin yhteinen maatalouspolitiikka

Viljelysmaan jakautuminen EU-maittain
Euroopan unionin yhteinen maatalouspolitiikka (lyh. YMP tai CAP, engl. Common Agricultural Policy) on Euroopan unionin maataloustukijärjestelmä. CAP:n vuosittainen budjetti on noin 50 miljardia euroa, mikä on lähes puolet Euroopan unionin budjetista.
Historia

Yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteena oli alun perin toisen maailmansodan jälkeisen Euroopan omavaraisuuden takaaminen ja maatalouden tuottavuuden nostaminen. Yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet kirjattiin Rooman sopimukseen 1957 (artikla 39). Nämä tavoitteet olivat
1) Maatalouden tuottavuuden parantaminen, ja sen kautta
2) maatalousväestön kohtuullisen elintason turvaaminen,
3) yhteisön jäsenmaiden elintarvikemarkkinoiden vakauttaminen,
4) elintarvikehuollon turvaaminen, sekä
5) kohtuullisten elintarvikehintojen varmistaminen kuluttajille.
Tavoitteiden saavuttamiseksi tuille taattiin viljelijöille tietty perustulo, sekä maksettiin tukea tuotetun sadon mukaan.
1980-luvulle tullessa Länsi-Euroopassa lähes kaikilla maatalouden aloilla pysyvää ylituotantoa, josta osa vietiin vientitukien avulla ulkopuolelle, osa varastoitiin tai tuhottiin EU:ssa. Ylituotanto tuli maksamaan paljon ja sen katsottiin rasittavan ympäristöä ja olevan epäreilu kehittyville maille. Muutosta alettiin hakea Rion ympäristökokouksen (UNCED, Rio de Janeiro, 3–14.6.1992) jälkeen.
1990-luvulla CAP:issa asetettiin tuotantorajoituksia ja ympäristöystävälliseen maanviljelyyn kiinnitettiin enemmän huomiota. Maatalouden lisäksi alettiin tukea elinkeinojen monipuolistamista ja CAP:ille asetettiin budjettikatto, jotta kustannukset eivät nousisi rajatta. Vuonna 2003 yhteisen maatalouspolitiikan (YMP) uudistuksen yhteydessä tuet irrotettiin tuotannosta ja otettiin käyttöön tilatukijärjestelmä. Tuet maksetaan tuottajille täysin riippumatta siitä, mitä he tuottavat.
Toiminta

Tuotantoa hallitaan kiintiöin. Kiintiöt asetetaan viljelijöille ja niiden ylittämisestä seuraa sakkomaksu. Maakohtaisesti asetetaan kansallinen taattu määrä kullekin jäsenvaltiolle. Sen ylittämisestä rangaistaan tuottajia yhteisvastuullisesti.
Tuotteille määritellään kolme hintaa: tavoitehinta, kynnyshinta ja interventiohinta:
Tavoitehinta tai perushinta tai ohjehinta on hinta, jolla kaupat arvioidaan tehtävän. Se on lähellä sitä hintaa, joka muodostuisi yhteisön markkinoilla.
Jos markkinahinta laskee alle interventiohinnan, interventioelin ostaa ja varastoi tuotteet. Käytännössä tuottajat varastoivat tuotteet itse korvausta vastaan. Varastoidut tuotteet voidaan denaturoida, luovuttaa hyväntekeväisyyteen tai Euroopan komissio voi myydä ne.
Kynnyshinta tai sulkuhinta on pienin hinta, jolla tuontituotteet voidaan myydä.
Tuontia vastaan on määrätty tuontimaksujärjestelmä, jolla varmistetaan, että tuontihinnat eivät ole alhaisemmat kuin yhteisön hinnat. Tuotteita maailmanmarkkinoille vietäessä puolestaan Euroopan unioni maksaa vientitukea, jolla vientihinnat pystytään pitämään maailmanmarkkinahintojen tasolla.
Nimisuojajärjestelmä

CAP:iin kuuluu myös EU:n nimisuojajärjestelmä, jossa on kolme kategoriaa:
Suojattu alkuperänimitys (SAN, PDO), esimerkiksi puikula, Parman kinkku, Parmigiano Reggiano, Camembert
Maantieteellisen merkinnän suoja (SMM, PGI), esimerkiksi Aachenin piparkakut ja Ardennien kinkku.
Aito perinteinen tuote (APT, TSG): karjalanpiirakka, kalakukko, sahti, jamón serrano, Kriek.
Clarice Lispector

| Clarice Lispector (aik>  Haja Lispector) |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. joulukuuta 1920 Tšetšelnik, Ukraina
Kuollut: 9. joulukuuta 1977 (56 vuotta) Rio de Janeiro, Brasilia
Kansalaisuus:  brasilialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Helen Palmer, Tereza Quadros
Äidinkieli: portugali
Tuotannon kieli: portugali
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Claricelispector.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Clarice Lispector (alk. Haja Pinhasovna Lispektor, 10. joulukuuta 1920 Tšetšelnik, Podolia, Ukraina – 9. joulukuuta 1977 Rio de Janeiro, Brasilia) oli brasilialainen kirjailija. Hänet tunnetaan kirjallisissa piireissä, mutta ei välttämättä niiden ulkopuolella, sillä häntä on pidetty omaperäisenä ja vaikeana. Hän on Brasiliassa legendaarinen hahmo, jonka mystiikkaa sisältävät tekstit ovat tunnettuja. Hän oli kuuluisa kauneudestaan – Lispectorin yhdysvaltalainen kääntäjä Gregory Rabassa muistelee olleensa "ällikällä lyöty" tavatessaan ihmisen, joka "näytti Marlene Dietrichiltä ja kirjoitti kuin Virginia Woolf" – ja erikoisesta persoonastaan. Nykyisin häntä pidetään João Guimarães Rosan ohella Brasilian 1900-luvun huomattavimpiin kuuluvana prosaistina ja yleisesti merkittävimpiin kuuluvana nykykirjailijana.
Avioiduttuaan brasilialaisen diplomaatin kanssa Lispector muutti puolisonsa mukana Brasiliasta 1943 ja asui seuraavat kuusitoista vuotta pääasiassa Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Avioeron jälkeen 1959 hän palasi Rio de Janeiroon ja alkoi silloin kirjoittaa maineikkaimpia teoksiaan, joita ovat tiiviit ja dramaattiset A Maçã no Escuro ja Passio. Hän loukkaantui vakavasti vuonna 1966 vuoteessa tupakoinnista syttyneessä tulipalossa, jossa hänen oikea kätensä, kirjoituskäsi vaurioitui vakavasti. Hän jatkoi kuitenkin kirjoittamista koko ajan ja julkaisi romaaneja ja novelleja aina ennenaikaiseen kuolemaansa asti.
Joistakin Lispectorin teoksista on tehty elokuvia.
Elämäkerta > Varhaislapsuus ja muutto Ukrainasta

Haja Lispektor syntyi venäjänjuutalaiseen perheeseen Podoliassa nykyisessä Ukrainassa. Hän sai juutalaisen etunimen Haja, joka Brasiliassa muuttui Clariceksi, kun koko perhe omaksui brasilialaisilta kuulostavat nimet. Hän oli nuorin Pinhas Lispektorin ja Manja Krimgold Lispektorin kolmesta tyttärestä. Vanhemmat olivat paenneet vainoja Neuvosto-Venäjältä Ukrainaan. Siellä perhe joutui kärsimään suuresti pogromien aikana, joita seurasi Venäjän hajoamisen ja vallankumouksen jälkeen. Perhe muutti jo hänen varhaislapsuudessaan pois ensimmäisen maailmansodan jälkeen puhjenneesta sekasorrosta. Hänen vanhempi sisarensa Elisa Lispector on myöhemmin kuvannut silloisia oloja omaelämäkerrallisessa romaanissaan No exílio (1948). He onnistuivat lopulta pakenemaan Romaniaan. Bukarestissa he saivat passin Brasiliaan, jossa perheen äidillä Manjalla oli sukulaisia. He lähtivät laivalla matkaan Hampurista ja saapuivat Brasiliaan alkuvuodesta 1922, jolloin Haja oli runsaan vuoden ikäinen.
Brasiliaan saavuttuaan Lispectorit muuttivat etunimensä. Pinhasista tuli Pedro, Manjasta tuli Marieta, Lejasta tuli Elisa, ja Hajasta tuli Clarice. Vain keskimmäinen tytär Tanja (1915–2007) säilytti nimensä. He asettuivat alkuun pieneen koillisbrasilialaiseen Maceión kaupunkiin Alagoasiin, ja siellä hän vietti lapsuutensa. Kolmen vuoden kuluttua äiti Marietan terveys äkisti heikkeni. Perhe muutti suurempaan Recifen kaupunkiin Pernambucoon ja asettui Boa Vistan juutalaiselle asuinalueelle, jossa on hänen muistomerkkinsä.
Perheen isän taloudelliset vaikeudet jatkuivat Recifessä. Syyskuussa 1930 äiti kuoli 42-vuotiaana syfiliksen seurauksiin, jonka hän oli saanut Ukrainassa sotilaiden raiskattua hänet. Kansanuskomuksen mukaan syfilis paranisi raskaudella. Clarice sai alkunsa, mutta syfilis ei parantunut. Clarice oli äitinsä kuollessa yhdeksänvuotias. Clarice kävi koulua nimeltä Colégio Hebreo-Idisch-Brasileiro, jossa opetettiin tavanomaisten aineiden lisäksi hepreaa ja jiddišiä. Vuonna 1932 hän pääsi osavaltion silloin arvostetuimpaan lukioon Ginásio Pernambucanoon. Vuoden kuluttua hän teki päätöksen ryhtyä kirjailijaksi luettuaan Hermann Hessen Arosuden.
Kun Clarice oli teini-iässä, Pedro Lispector päätti 1934 muuttaa tyttärineen silloiseen pääkaupunkiin Rio de Janeiroon. Perhe asui São Cristóvãon kaupunginosassa Rion keskustasta pohjoiseen ennen kuin muutti Tijucaan.
Elämäkerta > Opiskeluaika ja uran alku

Lispector aloitti 1937 oikeustieteen opinnot Brasilian yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, joka siihen aikaan oli maan arvostetuin korkeampi oppilaitos. Hänen ensimmäinen tiedossa oleva novellinsa "Triunfo" ilmestyi Pan-lehdessä 25. toukokuuta 1940. Pian sen jälkeen, 26. elokuuta 1940, hänen isänsä kuoli epäonnistuneen leikkauksen seurauksiin. Opiskeluaikana Riossa Lispector alkoi työskennellä toimittajana, alkuun valtion virallisessa lehdistöpalvelussa Agência Nacionalissa ja sitten merkittävässä sanomalehdessä A Noitessa.
Elämäkerta > Avioliitto ja esikoisteos

Lispector tutustui Brasilian nuoreen kirjailijapolveen. Heidän joukossaan oli Lúcio Cardoso, johon hän rakastui. Mies oli kuitenkin homoseksuaali, ja pian Lispector alkoi seurustella opiskelutoverinsa Maury Gurgel Valenten kanssa, joka oli astunut Brasilian ulkomaanedustuston Itamaratyn palvelukseen. Voidakseen avioitua diplomaatin kanssa hän tarvitsi kansalaisuuden, ja hän hankki sen heti tultuaan täysi-ikäiseksi. Hänelle myönnettiin Brasilian kansalaisuus 12. tammikuuta 1943, ja 23. tammikuuta hän avioitui Valenten kanssa.
Lispector ponnahti julkisuuteen 23-vuotiaana, kun hänen ensimmäinen romaaninsa Perto do Coração Selvagem (suom. Lähellä villiä sydäntä) ilmestyi. Teos oli muodoltaan sisäistä monologia, ja tyyliltään ja kieleltään se oli Brasiliassa mullistava ja nosti hänet kirjalliseen maineeseen.
Elämäkerta > Uran suvantovaihe

Vähän myöhemmin Lispector ja Valente matkustivat Riosta pohjoiseen Amazon-joen suulla olevaan Belém do Parán kaupunkiin, jossa he viipyivät puoli vuotta. Alue oli strategisesti merkittävä toisen maailmansodan aikaisten liittolaisten tukikohta, ja Valente toimi siellä ulkoministeriön yhteyshenkilönä.
Elämäkerta > Uran suvantovaihe > Euroopassa

Lispector lähti miehensä kanssa Brasiliasta 13. heinäkuuta 1944 Napoliin, jonne Valente oli määrätty Brasilian konsulaattiin. Napoli oli niiden Brasilian siirtoarmeijan joukkojen tukikohta, jotka taistelivat liittoutuneiden puolella Saksaa vastaan. Lispector työskenteli sairaalassa Napolissa huolehtimassa haavoittuneista brasilialaisista sotilaista. Hän tapasi Roomassa italialaisen runoilijan Giuseppe Ungarettiin, joka käänsi italiaksi hänen teostaan Lähellä villiä sydäntä ja maalautti hänen muotokuvansa Giorgio de Chiricolla.
Lispector sai Napolissa valmiiksi toisen romaaninsa O Lustre (1946), joka keskittyi ensimmäisen tavoin tytön, tällä kertaa nimeltään Virgínian, sisäiseen elämään. Lúcio Costa arvostelee kirjan nimeä, joka hänestä on kovin köyhänoloinen niin rikkaalle kirjailijalle.
Käytyään pikaisesti Brasiliassa 1946 Lispector ja Valente palasivat huhtikuussa 1946 Eurooppaan, ja Valente sai määräyksen Sveitsiin Brasilian Bernin-suurlähetystöön. Se oli Lispectorin kannalta ikävystymisen ja turhautumisen aikaa, ja hän oli usein masentunut. "Tämä Sveitsi", hän kirjoitti sisarelleen Tanialle, "on tunteiden hautausmaa." Heille syntyi Bernissä poika Pedro Gurgel Valente 10. syyskuuta 1948, ja siinä kaupungissa Lispector kirjoitti kolmannen romaaninsa A cidade sitiada (1946).
» Sveitsin Bernissä asuin Gerechtigkeitsgassella eli Oikeuskadulla. Talon edessä kadulla oli värillinen patsas, joka piteli vaakaa. Sen ympärillä tunkeili kuninkaita, jotka ehkä pyysivät anteeksiantoa. Talvella se pieni lampi, jonka keskellä patsas oli, talvella jääkylmä vesi, jota peitti joskus ohut jääriite. Keväällä punaisia pelargoneja … Ja yhä keskiaikainen katu: asuin kaupungin vanhassa osassa. Minut pelasti Bernin yksitoikkoisuudelta se, että asuin keskiajassa, se odotti lumen lähtöä ja sitä että pelargoniat heijastuisivat jälleen veteen, sille syntyisi siellä poika, se kirjoittaisi yhden vähiten pidetyistä kirjoistani, A cidade sitiada, josta ihmiset kuitenkin pitävät luettuaan sen toisen kerran. Kiitollisuuteni sille kirjalle on valtava. Kirjoittaminen piti minun työn touhussa, pelasti minut Bernin kauhistuttavalta hiljaisuudelta, ja kun vihdoin sain viimeisen luvun valmiiksi, menin sairaalaan synnyttämään poikaa.»
Lispector ja Valente lähtivät Sveitsistä 1949 ja asuivat lähes vuoden Riossa, minkä jälkeen he matkustivat Torquayn kaupunkiin Devoniin Britanniaan, jossa Valente oli Gattin delegaattina. Englannissa he olivat puoli vuotta, syyskuusta 1950 maaliskuuhun 1951. Lispector piti Englannista, vaikka hän sai Lontoon-matkalla keskenmenon.
Elämäkerta > Uran suvantovaihe > Yhdysvalloissa

Perhe palasi Rioon 1952, ja syyskuussa 1952 he muuttivat Washingtoniin, jossa he asuivat kesäkuuhun 1959 saakka. He ostivat talon osoitteesta 4421 Ridge Street Chevy Chasen esikaupungista Marylandista. 10. helmikuuta 1953 syntyi heidän toinen poikansa Paulo. Lispector tutustui brasilialaiseen kirjailijaan Érico Veríssimon, joka silloin työskenteli OAS:n palveluksessa, ja tämän vaimoon Mafaldaan. Samoin hän ystävystyi suurlähettilään vaimon Alzira Vargas do Amaral Peixoton kanssa, joka oli Brasilian entisen diktaattorin Getúlio Vargasin tytär. Hänen novellejaan julkaistiin Riossa ilmestyneessä uudessa Senhor-lehdessä samaan aikaan kun siinä ilmestyi W. H. Audenin, Ernest Hemingwayn ja Ray Bradburyn tekstejä. Hän oli kuitenkin yhä tyytymättömämpi diplomaattiympäristöön. "Vihasin sitä, mutta tein, mitä minun piti tehdä [...] järjestin päivälliskutsuja, tein kaiken, mitä piti tehdä, mutta vastenmielisyyttä tuntien..." Hän kaipasi yhä enemmän sisariaan ja Brasiliaa, ja kesäkuussa 1959 hän jätti miehensä ja palasi poikien kanssa Rio de Janeiroon, jossa hän asui loppuelämänsä, tosin taloudellisesti tiukoilla.