Venäjän keisarikunnan historia
Kohti vallankumousta > Stolypinin uudistukset

Nikolai nimitti vuonna 1906 pääministeriksi Pjotr Stolypinin. Stolypinin hallituksen ja duuman välit olivat alun perinkin vihamieliset. Duuman ehdottamat uudistukset olivat umpikujassa, mikä johti duuman hajoamiseen, vasemmistoterrorin lisääntymiseen ja opposition jäsenten vainoamiseen. Levottomimmat seudut rauhoitettiin rangaistusretkikunnilla ja kenttäoikeudella. Pelkästään Baltiassa ammuttiin pari tuhatta henkeä ja vielä useammat lähetettiin Siperiaan.
Stolypin ymmärsi kuitenkin, että myös epäkohtia oli korjattava eikä pelkkä kurinpalautus riitä olojen vakauttamiseksi. Hänen keskeisin tavoitteensa oli käyttää maatalousuudistusta vallankumouksellisten aatteiden hillitsemiseksi, ja saada näin talonpoikaisväestö keisarin puolelle.  Seuraavien kymmenen vuoden aikana yli puolet Venäjän Euroopan puoleisen alueen maatiloista oli annettu vuokralle periytyvästi. Kehitys oli kuitenkin liian hidasta, eikä maannälkä helpottunut, ja ensimmäinen maailmansota katkaisi kehityksen.
Tavoitteisiinsa pääsemiseksi Stolypin oli valmis käyttämään sortotoimia. Vuonna 1907 Stolypin hajotti toisen duuman ja julisti uuden vaalilain, joka vähensi huomattavasti alemman luokan ja muiden kuin venäläisten äänestäjien äänenpainoa. Kun oikeisto pääsi näin valta-asemaan duumassa, Stolypin saattoi pyrkiä sen kanssa yhteistyöhön. Maanpuolustusta alettiin vahvistaa ja venäläistä virkavaltaa lisättiin vähemmistökansojen alueilla, mitä vähemmistökansat pitivät sortona ja venäläistämisenä, mikä taas nosti tyytymättömyyttä ja tuki separatismia. Suomessa katsottiin Stolypinin rikkovan keisarin vahvistamia Suomen perustuslakeja. Pietarissa suomalaisten vastalauseita pidettiin todisteena kapinamielestä ja Suomessa olevia joukkoja vahvistettiin. Turvallisuushuolia kannettiin myös baltiansaksalaisista ja puolalaisista, sillä näiden tiedettiin kriisin sattuessa tukevan ennemmin Saksaa tai Itävaltaa, kuin Venäjää. Keski-Aasian muslimit taas uskottiin myötämielisiksi Turkille. Keski-Aasian paimentolaiskansat eivät myöskään olleet mielissään venäläisten uudisasukkaiden levittäytymisestä mailleen. Keski-Aasiassa tilanne johti kapinaan vuonna 1916.
Stolypin oli saanut politiikallaan monia vihollisia ja häntä vastusti niin äärioikeisto kuin äärivasemmistokin, koska hänen uudistustensa katsottiin uhkaavan niin perittyjä oikeuksia kuin venäläistä elämänmuotoakin. Stolypin murhattiin vuonna 1911, ennen kuin hän oli ehtinyt toteuttaa hankkeitaan loppuun. Murhaaja teloitettiin heti, eikä koskaan saatu tietää mikä taho oli murhan takana. Historioitsijat ovat spekuloineet olisivatko Witte tai Stolypinin uudistukset voineet pelastaa monarkian, ja olisiko Venäjän keisarikunnalla ollut mahdollisuus perustaa perustuslaillinen hallitus. Epäonnistuminen johtui osittain siitä, ettei keisari ollut halukas jakamaan valtaansa. Kansalaisoikeuksia rajoitettiin, eikä työläisten annettu järjestäytyä haluamallaan tavalla. Vähemmistökansoja syrjittiin ja kotimaan levottomuudet alkoivat kasvaa. Vallankumoukselliset liikkeet alkoivat jälleen nostaa päätään ja lakot lisääntyivät. Vuonna 1912 perustettiin Pravda-lehti V. I. Leninin johdolla. Samalla ulkopoliittinen tilanne alkoi muuttua yhä kireämmäksi.