stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laukkanen
Sukunimenä

Laukkanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aate Laukkanen (s. 1952), pontikkatehtailija
Anne-Maria Laukkanen (s. 1966),  logonomi, puhetekniikan ja vokologian professori
Antero Laukkanen (1958–2024),  pastori, sosiaalineuvos ja kristillisdemokraattien kansanedustaja
Arto Laukkanen (s. 1956), elokuvaohjaaja
Eino Laukkanen (1914–1982), kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Harri Laukkanen (s. 1962), rockmuusikko
Herman Laukkanen (1892–1938), neuvostoliitonsuomalainen kirjailija
Hugo Laukkanen (1912–1974), Mannerheim-ristin ritari
Iiris Laukkanen, Järvenpään kaupunginjohtaja
Irma Laukkanen (s. 1958), kuvanveistäjä
Janne Laukkanen (s. 1970), jääkiekkoilija ja valmentaja
Jari Laukkanen (1962–2019), maastohiihtäjä
Jari Laukkanen (s. 1965), curlingpelaaja
Jari Laukkanen (s. 1967), jääkiekkoilija
Jenna Laukkanen (s. 1995), uimari
Jere Laukkanen (s. 1963), säveltäjä, sovittaja, kapellimestari, musiikinopettaja ja basisti
Juha Laukkanen (1960–2023), nukketeatteritaiteilija ja teatterinjohtaja
Juha Laukkanen (s. 1964), jääkiekkoilija
Juha Laukkanen (s. 1969), keihäänheittäjä
Jyrki Laukkanen (s. 1942), Suomen ilmavoimien koelentäjä
Kari Laukkanen (s. 1963), jalkapallomaalivahti ja valmentaja
Karin Laukkanen (s. 1962), ruotsalainen koripalloilija ja valmentaja
Lasse Laukkanen (s. 1956), jääkiekkohuoltaja
Leo Laukkanen (1913–1978), kuvanveistäjä
Leo Laukkanen (s. 1947), yritysjohtaja ja osuustoimintavaikuttaja, kauppaneuvos
Mari Eder (o.s. Laukkanen, s. 1987), ampuma- ja maastohiihtäjä
Marita Laukkanen, taloustieteilijä
Markku Laukkanen (s. 1950), kansanedustaja (Keskusta)
Markku Laukkanen, voimanostaja
Mika Laukkanen (s. 1978), pesäpalloilija
Noora Laukkanen (s. 1993), uimari
Olavi Laukkanen (1911–1989), pesäpalloilija
Osku Laukkanen (s. 1967), urheilutoimittaja
Pentti Laukkanen (s. 1959), jalkapalloilija
Sakari Laukkanen (s. 1962), Vaasan hovioikeuden presidentti
Salla Laukkanen (s. 2000), estejuoksija
Tapio Laukkanen (s. 1969), kilpa-autoilija
Teuvo Laukkanen (1919–2011), hiihtäjä ja olympiamitalisti
Tuomo Laukkanen (s. 1984), jääkiekkoilija
Tuovi Paju-Laukkanen (s. 1937), kääntäjä
Usko Laukkanen (1930–2000), mainosgraafikko, kirjankuvittaja, animaattori ja sarjakuvapiirtäjä
Vesa Laukkanen (s. 1956), ent. kansanedustaja (Kristillinen liitto)
Vesa Laukkanen (s. 1958), estejuoksija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Laukkanen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kirsi Tykkyläinen

Kirsi Tykkyläinen (s. 28. elokuuta 1949 Pieksämäki) on suomalainen entinen diplomaatti ja kansainvälinen elokuva-alan vaikuttaja.
Tykkyläinen varttui opettajaperheessä Pieksämäellä. Venäjän kieltä opiskeltuaan hän työskenteli vuosina 1975–1983 Helsingin yliopiston venäjän kielen ja kirjallisuuden lehtorina ja sitten Suomen elokuvasäätiössä kansainvälisten asioiden päällikkönä. Vuosina 2002–2006 hän toimi kulttuurineuvoksena Suomen Moskovan-lähetystössä, minkä jälkeen hänet kutsuttiin Moskovan elokuvajuhlien johtajaksi vuosiksi 2007–2009. Suomen Pietarin-instituutin johtajana hän toimi 2011–2012.
Kirsi Tykkyläisen tytär on näyttelijä Maria Järvenhelmi.
Leppäveden alue

Pitkäjoen valuma-alueen järvi Leppänen.
Leppäveden alue (vesistöaluetunnus 14.31) on Leppäveden–Kynsiveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 2 531,19 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 16,68 %. Vesistön alueen alarajana on Vaajakosken voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 17 683,85 neliökilometriä ja sen järvisyys on 16,98 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Ristiselän alueeseen (14.23).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Leppäveden lähialue (14.311)
Autiojoen valuma-alue (14.312)
Vihtajoen valuma-alue (14.313)
Iso Kuhajärven valuma-alue (14.314)
Pyhtäänjärven valuma-alue (14.315)
Palvajärven valuma-alue (14.316)
Orajoen valuma-alue (14.317)
Pitkäjoen valuma-alue (14.318)
Raatojoen valuma-alue (14.319)
Pirjo Nuotio

| Pirjo Nuotio |
| --- | --- |
 Pirjo Nuotio hallituksen koronainfossa toukokuussa 2020.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pirjo Nuotio (entinen Nuotio-Korhonen o.s. Nuotio)
Syntynyt: 8. heinäkuuta 1952 (ikä 72)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Uutistoimittaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Pirjo Nuotio (entinen Nuotio-Korhonen, o.s. Nuotio, s. 8. heinäkuuta  1952) on suomalainen entinen uutisankkuri.
Työura

Nuotio aloitti työt MTV:llä vuonna 1974. Tuolloin hän teki töitä televisiokuuluttajana. Vuonna 1983 hän siirtyi uutistoimitukseen. Hän aloitti uutisankkurina vuonna 1983, vakituisesti vuodesta 1990. Hän jäi eläkkeelle joulupäivänä 25. joulukuuta 2016.
Nuotio on koulutukseltaan puheterapeutti. Hänen logopedian alaan kuuluva pro gradu -tutkielmansa valmistui vuonna 1975, ja sen otsikko on Eräiden toiminnallisten äänihäiriöiden kokeellisfoneettinen analyysi. Tv-työn rinnalla Nuotio toimi ensin Lohjan alueen päiväkotien ja koulujen puheterapeuttina ja myöhemmin Mannerheimin Lastensuojeluliiton koulutuspäällikkönä. Hän on edelleen mukana lastensuojelutyössä.
Palkinnot

Nuotio palkittiin vuonna 2012 Suomalaisen Sanomalehtimiesliiton jakamalla Olli-palkinnolla.
Muuta

Teini-ikäisenä Nuotio esiintyi laulusolistina Heimo Mäntysen yhtyeessä taiteilijanimellä Britte. Nuotio esiintyy omana itsenään elokuvassa Pahat pojat (2003) ja televisiokuuluttajana elokuvassa Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976).
Yksityiselämä

Pirjo Nuotio varttui Hämeenlinnassa teurastamossa työskennelleen isän tyttärenä. Vanhemmat erosivat kun tyttö oli viisivuotias, ja teini-iässä tytär etääntyi ankarasta isästään. Äiti avioitui pian uudelleen ja sai vielä neljä lasta. Isä kannusti tytärtä opintoihin, ja opiskeli itsekin aikuisiällä ylioppilaaksi ja elintarvikealan maisteriksi.
Nuotio on eronnut vuonna 1992, hänellä on kaksi aikuista lasta ja hän harrastaa golfia. Hän on seurustellut vuodesta 2004 teollisen muotoilijan Reijo Markun kanssa.
Aiheesta muualla

Koski, Sami: Huomasitko? Rakastettu ex-uutisankkuri Pirjo Nuotio, 67, juonsi hallituksen koronainfon – tältä hän näyttää nyt Iltalehti.  20.5.2020. Viitattu 4.2.2021.
Pirjo Nuotio (video) Yle – Puoli seitsemän.  2.2.2021. Viitattu 4.2.2021.
Raivio, Leena: Pirjo Nuotio: ”Yhdessä vaiheessa tein kolmea työtä yhtä aikaa, vaikka oli lapset ja omakotitalo, ja olin yksinhuoltaja” Apu -lehti.  13.9.2020. Viitattu 4.2.2021.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Fort Rannoch

| Fort Rannoch |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Lewis and Sons, Aberdeen
Laskettu vesille:  1936
Palveluskäyttöön:  15. tammikuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 8. heinäkuuta 1947 Dublin Steam Trawling Companylle
Tekniset tiedot
Uppouma:  258 t
Pituus:  41,15 m
Leveys:  7,07 m
Syväys:  3,84 m
Koneteho:  3-sylinterinen höyrykone 70 nhp
Nopeus:  11 solmua
Miehistöä:  23
Aseistus
Aseistus:  1 x 12 naulan tykki
Fort Rannoch oli Irlannin laivaston vartiolaiva.
Valmistus

Se oli valmistunut 1936 John Lewis and Sonsin telakalta Aberdeenista telakan omistajan Sir Andrew Lewis'n tilaamana troolari SS Fort Rannochina.
Palvelus

Irlannin maatalous- ja kalastusministeriö vuokrasi 1938 aluksen John Lewis Limitediltä kalastuksenvalvontaan. Alus siirrettiin 10. marraskuuta 1939 puolustusministeriön hallintaan, jolloin se samalla lunastettiin. Alus sijoitettiin Dubliniin. Fort Rannoch otettiin rannikko- ja meriosaston (engl. Coastal and Marine Service) palvelukseen 15. tammikuuta 1940 partioaluksena ensimmäisenä päällikkönään luutnantti A. Thompson.
Alus myytiin 8. heinäkuuta 1947 Dublin Trawling, Ice and Cold Storage Companylle, joka myi sen edelleen 1952 Grantoniin Thomas L. Devlin and Sonsille. Alus makasi satamassa elokuussa 1960 ja se myytiin katselmoinnin jälkeen syyskuussa 1963 romutettavaksi Motherwell Machinery and Scrap Companylle Grangemouthiin.
Aiheesta muualla

aberdeenships.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Suomen keskiaika

Keskiaika oli Suomessa katolisen kirkon aikaa, ja keskiajalla Ruotsin valtakunnan itäiselle puolelle rakennettiin tai alettiin rakentaa yli sataa kivikirkkoa. Kuvassa Tyrvään Pyhän Olavin kirkko.
Suomen keskiaika tarkoittaa 1100-luvulta 1520-luvulle kestänyttä ajanjaksoa, jolloin katolinen kirkko vakiinnutti asemansa Suomen alueella, ja Länsi- ja Etelä-Suomi kasvoivat osaksi Ruotsin kuningaskuntaa. Suomi muodosti Ruotsin itäisen osan, jota kutsuttiin 1300- ja 1400-luvuilla nimellä Österland ("Itämaa"). Nykyisen Suomen alueella vaikutti keskiajalla karkeasti kolme kulttuuripiiriä: Keski- ja Pohjois-Suomen saamelainen kulttuuripiiri, Laatokan Karjalan ortodoksinen kulttuuripiiri ja Etelä- ja Länsi-Suomen katolinen, Ruotsin vallan alle kuulunut talonpoikainen kulttuuripiiri. Keskiajalla maallinen hallinto jakoi Suomen linnalääneihin, jotka vastasivat pitkälti maakuntia.
Suurin osa keskiajan suomalaisista oli omia peltojaan viljelleitä ja kylissä asuneita talonpoikia, joten keskiaikaa voi pitää talonpoikaiskulttuurin aikana. Yhteiskunta muodostui neljästä säädystä, jotka olivat talonpoikien lisäksi asepalvelusta suorittanut rälssi, papisto ja kaupankäynnistä ja ammattimaisesta käsityöstä vastanneet porvarit. Keskiajalla Suomeen perustettiin ensimmäiset kaupungit Turku, Porvoo, Viipuri, Ulvila, Rauma ja Naantali.
Keskiajalla Suomeen levisi myös iso joukko innovaatioita, kuten kivirakentaminen, vesi- ja tuulimyllyt ja monet maatalouden uudistukset, kuten kaksivuoroviljely ja sarkajako. Suurimpia muutoksia oli kuitenkin kirjallinen kulttuuri, joka levisi erityisesti katolisen kirkon mutta myös maallisen hallinnon ja kaupankäynnin tarpeisiin. Mahdollisesti varhaisin Suomessa laadittu kirjallinen teos on 1200-luvulla kirjoitettu latinankielinen Pyhän Henrikin legenda. Varhaisin nimeltä tunnettu kirjailija keskiajan Suomesta on Naantalin luostarissa 1400-luvun jälkipuolella elänyt birgittalaisveli Jöns Budde, joka tunnetaan laajasta kirjakäännöstuotannosta.
Keskiaika päättyi reformaatioon 1520-luvulta alkaen.
Keskiajan Suomen maantiede

Keskiajan Suomella tarkoitetaan nykyisen maantieteellisen alueen sijaan yleensä paljon suppeampaa, Karjalan kannakselta Keminmaalle yltänyttä aluetta, jonka itäraja määriteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1323 Pähkinäsaaren rauhassa. Rajan tarkka kulku on ollut vilkkaan keskustelun aiheena. Tämä aikalaislähteissä Itämaana tunnettu alue jaettiin keskiajalla kahdeksaan linnalääniin, ja se kuului kirkollisessa hallinnossa Uppsalan arkkihiippakunnan alaisuudessa toimineeseen Turun hiippakuntaan.
Keskiajan ajankohta

Keskiaika alkoi Suomessa määritelmästä riippuen 1100- ja 1200-lukujen kuluessa, kun Suomi siirtyi hitaasti esihistoriasta historialliseen aikaan. Usein keskiajan alku Länsi-Suomessa liitetään tarunomaiseen ensimmäiseen Suomeen tehtyyn ristiretkeen, jonka on arvioitu tapahtuneen 1150-luvulla. Tapahtumasta kertovat lähteet ovat kuitenkin peräisin vasta 1200-luvun lopulta. Vanhin tunnettu Suomea koskeva asiakirjalähde on Gravis admodum -nimellä kutsuttu paavi Aleksanteri III:n kirje Uppsalan arkkipiispalle vuodelta 1171 tai 1172. Karjalassa keskiajan alku sijoitetaan noin vuoteen 1300, kolmannen ristiretken yhteyteen. Suomen keskiajan katsotaan päättyvän 1500-luvulla. Käytettyjä takarajoja ovat esimerkiksi vuosi 1523 tai 1570-luku. Suomen Lapissa kirjallisten lähteiden valaisemaa keskiaikaa ei varsinaisesti ole, vaan siellä historiallinen aika alkaa kunnolla vasta 1500-luvulla.
Manner-Euroopassa keskiajan määritellään alkavan jo noin vuodesta 400, mutta Suomessa aika vuodesta 400 aina 1100- tai 1200-luvulle lasketaan vielä esihistoriaksi, tarkemmin sanottuna keski- ja myöhäisrautakaudeksi.
Suomen keskiajasta säilyneet lähteet

Vaikka esimerkiksi Turun tuomiokapitulin, luostareiden ja keskiaikaisten kaupunkien alkuperäiset arkistot ovat valtaosaltaan tuhoutuneet vuosisatojen mittaan, tunnetaan keskiajan Suomesta noin 6800 asiakirjalähdettä. Suurin osa näistä on säilynyt niin sanottuihin kopiokirjoihin tehtyinä myöhäiskeskiaikaisina kopioina. Valtaosa tunnetuista lähteistä on julkaistu alun perin Reinhold Hausenin toimittamassa sarjassa Finlands medeltisurkunder vuosina 1910–1935. Nämä asiakirjalähteet on 2000-luvulla julkaistu myös Diplomatarium Fennicumissa, joka on Kansallisarkiston ylläpitämä Suomen keskiaikaisten asiakirjojen tietokanta. Lisäksi Diplomatarium Fennicumia on täydennetty Hausenin ajan jälkeen tehdyillä lähdelöydöillä. Finlands medeltidsurkunder ja Diplomatarium Fennicum sisältävät myös pienen määrän aineistoa, joka ei ole luonteeltaan asiakirjoja. Näitä ovat esimerkiksi suomalaisia koskevat varhaisen keskiajan kronikkamaininnat.
Vertailun vuoksi koko Ruotsin kattava (ja myös paljon Suomen alueen lähteitä sisältävä) Svenskt Diplomatarium sisältää noin 44 000 asiakirjalähdettä. Keskiajan Suomi muodosti yhden Ruotsin alueen seitsemästä hiippakunnasta, ja tämä heijastaa karkeasti myös sen osuutta koko valtakunnan väestöstä. Suomen alueelta näyttäisi siis säilyvän suhteessa suurin piirtein saman verran lähteitä kuin muistakin keskiajan Ruotsin valtakunnan osista.
Suomen keskiajasta säilyneet lähteet > Arkeologiset lähteet keskiajalta

Suurin osa (yli 5700) Suomen keskiajan säilyneistä kirjallisista lähteistä on peräisin 1400- ja 1500-luvuilta. Tästä syystä erityisesti Suomen varhaisemman keskiajan tutkimus on esihistorian tavoin paljolti arkeologian tutkimusalaa. Arkeologialla on huomattava merkitys myös keskiajan lopun ja uuden ajan alun tutkimuksessa. Erityisesti Turku on Suomen vanhimpana kaupunkina ollut pitkäaikaisen ja laajan arkeologisen tutkimuksen kohde. 1990-luvun laajojen arkeologisten kaivausten pohjalta Turkuun perustettiin keskiajan kaupungin arkeologiaa esittelevä Aboa Vetus Ars Nova -museo. Jo 1800-luvulta alkaen arkeologit ovat tutkineet myös linnojen ja luostareiden raunioita, ja 2000-luvulla myös laivanhylyt, keskiaikaiset kylätontit ja pappilat ovat olleet arkeologisen mielenkiinnon kohteita. Kirjallisten ja arkeologisten lähteiden ohella myös paikannimistö on tärkeää lähdeaineistoa Suomen keskiajan tutkijoille.
Suomen keskiajasta säilyneet lähteet > Keskiajan rakennusperintö

Keskiajan näkyviä muistoja ovat Turun tuomiokirkko ja Suomen 72 muuta säilynyttä keskiaikaista kirkkoa, kuten Hattulan Pyhän Ristin kirkko ja Hollolan keskiaikainen kivikirkko. Kirkkojen rakennusmateriaali oli usein kivi. Keskiajalta on myös jäänyt perinnöksi useita linnarakennelmia kuten  Turun linna, Hämeen linna, Olavinlinna, Kastelholman linna, Raaseporin linna ja Kuusiston linnanraunio sekä lukuisat pikkulinnojen jäännökset. Suomen kaupungeista Turulla, Porvoolla, Raumalla, Ulvilalla ja Naantalilla on keskiaikaiset juuret. Myös Viipurin keskiaikainen historia katsotaan osaksi Suomen keskiaikaa.
Poliittinen historia > Ristiretkiaika ja Ruotsin vallan alku > Suomalaisten ja ruotsalaisten konfliktit

Ristiretkien jälkeen niiden vanavedessä tapahtunut ruotsalaisten kolonisaatio johti myös konflikteihin suomalaisten ja ruotsalaisten välillä. Pohjalaisissa tarinoissa kerrotaan siirtolaisten avuksi tarvitun sotaväkeä Ruotsista toisten tarinoiden kuvaillessa Ruotsista tulleen pääasiassa rikollisia ja pahantekijöitä, jotka tulivat maahan käydäkseen sotaa suomalaisia vastaan. Mikael Agricola kirjoitti 1500-luvulla pakanallisten suomalaisten ahdistelleen ruotsalaisia siirtolaisia, mistä syystä he olivat saaneet apua sukulaisiltaan Ruotsista. Kemiönsaaren alkuperäinen suomalaisasutus katosi kokonaan paikalta ruotsalaisten tultua alueelle, mikä voi osaltaan kertoa konfliktista ryhmien välillä.
Konflikteja suomalaisten ja siirtolaisten välillä syntyi myös koskien alueiden käyttöoikeuksia. Ruotsin kuningas antoi lähtökohtaisesti kalastusoikeudet aina siirtolaisille jolloin suomalaiset menettivät oikeutensa niihin. Näitä riitoja koskevia kirjeitä tunnetaan useita. Esimerkiksi 1. kesäkuuta 1303 Satakunnan ruotsalaiset siirtolaiset olivat riitaantuneet alueen suomalaisten kanssa heidän tilojensa sijaitessa suomalaisten vanhoilla kaskimailla. Vuonna 1347 puolestaan annettiin määräys Helsingin alueen kalastusoikeuksien siirrosta suomalaisilta rannikon ruotsalaisille. Vuodelta 1348 tunnetaan piispa Hemmingin ja Turun linnanpäällikön suojelukirje, jonka tarkoituksena on suojella Pohjanlahden rannikon siirtolaisia suomalaisia vastaan. Jälkiä yhteenotoista jäi myös myöhempiin aikoihin. Helsingin pormestari Anders Larsson Ehredt kirjoitti Pietari Brahelle vuonna 1639, ettei Helsingin nimeä saanut vaihtaa kaupungin siirron yhteydessä koska nimi oli ”muistuma meidän esi-isiemme voitokkaista aseista.”.
Poliittinen historia > Ristiretkiajan jälkeen

Noin vuoteen 1300 mennessä nykyisen Länsi- ja Etelä-Suomen alueelle oli alkanut tulla Ruotsin valtakunnan ja Uppsalan arkkihiippakunnan osia, jota hallittiin Turun, Hämeen ja Viipurin linnoista käsin. Ruotsin kuninkaan vallan vakiinnuttamiseksi rakennetut linnat olivat keskiajalla kruunun hallinnon keskuksia ja tärkeitä vallan säilyttämisen välineitä. Linnaa ympäröinyttä hallintoyksikköä nimitettiin linnalääniksi. Samaan aikaa Ruotsista siirrettiin vaiheittain kristittyä väestöä Suomen rannikolle.
Käkisalmen alue ja Laatokan Karjala puolestaan säilyttivät siteensä ortodoksiseen Luoteis-Venäjään ja Novgorodiin. Katolisen ja ortodoksisen kulttuuripiirin yhteentörmäys tapahtui siis Suomen tuntumassa. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha oli ensimmäinen Ruotsin ja Novgorodin välinen rauhansopimus. Siinä määriteltiin myös Ruotsin valtakunnan ja Suomen itäraja ainakin Karjalan osalta. Pohjois-Suomen omistus jäi epämääräiseksi. Ruotsi kuitenkin liitti 1300-luvun kuluessa valtaansa Pohjois-Pohjanmaan rannikolle syntyneen suomalaisasutuksen.
Ruotsalaiset eivät vielä 1300-luvulla kutsuneet Suomea yleisesti nimellä Suomi tai Finland, vaikka nämä nimitykset olivat olleet käytössä pitkään. Esimerkiksi Novgorodin ensimmäinen kronikka puhuu suomalaisista (sum) ja riimukivissä puhutaan Finlandissa kuolleista viikingeistä. Nimitys Suomi oli tarkoittanut ja tarkoitti vielä pitkään nykyistä Varsinais-Suomen maakuntaa. Tästä syystä ruotsalaiset käyttivät laajemmasta Etelä-Suomen alueesta noin vuosina 1350–1470 nimitystä Österland eli Itämaa. Tätä ennen alueista puhuttiin monikossa itämaat.
Yhteiskunta

.
Keskiajan yhteiskunta oli jakautunut säätyihin, joiden rajat eivät kuitenkaan olleet yhtä tiukasti suljettuja kuin myöhemmin uudella ajalla. Keskiajan neljä säätyä olivat talonpojat, asepalvelusta suorittanut ja veroista vapautettu rälssi, papisto ja kaupankäynnistä ja ammattimaisesta käsityöstä vastanneet porvarit. Yli 90 % keskiajan Suomen asukkaista oli oman tilansa viljelystä elantonsa saaneita talonpoikia.
Aiheesta muualla

Lind, John. H.: The politico-religious landscape of medieval Karelia, Fennia, Vol 182, No 1 (2004)
Diplomatarium Fennicum Kansallisarkisto.
Svenskt Diplomatarium Riksarkivet.
Vallitsevan käsityksen mukaan Pähkinäsaaren rauhan rajalla oli kaksi haaraa. Punaisella kiistaton rajan kulku, katkoviivalla rajan molemmat haarat ja harmaalla 1500-luvulla käytössä ollut aluejako Jarl Gallénin ja John Lindin mukaan.
Ruotsin kuningas Birgerin naisrauhakirje vuodelta 1316 on Suomen vanhin alkuperäisenä säilynyt asiakirja.
Kivi- ja tiilirakentaminen levisi Suomeen keskiajalla. Keskiajan Turusta on kaivettu esiin keskiaikaisten kivitalojen raunioita. Kuvan raunio on esillä Aboa Vetus Ars Nova -museossa.
Piispa Henrik kuvattuna seisomassa murhaajansa Lallin äärellä yhdessä Turun piispa Konrad Bitzin sekä dekaani Magnus Stiernkorsin kanssa vuodelta 1488.
Kainin uhri kuvattuna Lohjan kirkkoon (1510–1522). Vanhan testamentin hahmo on kuvattu 1500-luvun alun talonpojan vaatteisiin.
Kalmisto H -kulttuuri

Hautausmaa H-kulttuuri
Kalmisto H -kulttuuri oli muinainen pronssikautinen kulttuuri Pohjois-Pakistanissa ja Luoteis-Intiassa Indus-kulttuurin romahtamisen jälkeen. Se oli lähinnä muuntunutta Harappan kulttuuria, jossa oli monia ulkoisia vaikutteita. Sitä pidetään yleensä indoiranilaisten arjalaisten tai näiden sukulaiskansojen luomuksena. Indoiranilaiset paimentolaiset hyökkäsivät maahan, ja toivat oman kulttuurinsa, jota levittivät sotaisesti itään. Paimentolaiset omaksuivat pian viljelyn ja monia paikallisia kulttuuripiirteitä. Maa koostui silloin pappien ja soturiylimysten johtamista pienistä heimoista. Kulttuuri alkoi Intian niemimaalla 1900 eaa. ja päättyi 1300 jaa. uusien rautakautisten keramiikkatyylien leviämiseen.
Kalmisto H-kulttuuri

Kalmisto H-kulttuuri levisi lopulta Punjabissa ja lähialueilla Himalajan eteläpuolella Chenab-joelta Sutlej- ja Saraswati-joelle ja idässä aivan Gangesin ja Yamunan latvoille ja etelässä nykyisen Rahimyar Khanin seuduille. Kalmisto H-kulttuuria edelsi Indus-kulttuuri eli Harappa-kulttuuri, jonka erääksi tuhon syyksi on arveltu indoeurooppalaisille sukua olevien arjalaisten tunkeutumista maahan. Kalmisto H-kulttuurin esineistöä on löydetty Pohjois-Pakistanista jopa Swatin alueelta asti ja idästä Ganga-Jamunan seudulta, minne kulttuuri asteittain levisi.
Tähän jälkiharappalaiseen kulttuuriin liittyy indoeurooppalaisille tyypillisiä tapoja. Äkkiä alkoivat polttohautaukset uurniin, sitä ennen oli haudattu puisiin arkkuihin. Saviastioiden tyyli ja koristelu vaihtuivat. Induksen laakson laaja kauppa romahti noin 1900 eaa, Intian valtameren meren kotiloita ei enää käytetty. Tiilien käyttö rakentamiseen jatkui. Tämä kulttuuri levisi itään ja toi riisin viljelyn mukanaan. Jo noin 2200 eaa. tienoilla tunnettu riisi yleistyi aikaa myöten vehnän ja ohran sijaan.
Kalmisto H-kulttuurin löytöjä tehtiin ensiksi Harappan Kalmisto H:ksi kutsutulta hautausmaalta. Näihin aikoihin taloja rakennettiin enää kertaalleen käytetyistä tiilistä. Tätä kulttuuria saattoi edeltää siirtymävaihe noin 1900–1700 eaa. (engl. Late Harappan Transitional). Tätä sanotaan joskus myöhäisharappalaiseksi kulttuuriksi. Kalmisto H -vaihe merkitsi vuoteen 1300 eaa. asti Intian alueen kulttuurin hajaantumista.  1300 eaa. alkoi rautakausi, ja kulttuurit levisivät Punjabista ja Rajasthanista itään Gangesin laaksoon. Noin 1500–500 eaa. vallitsi niin sanottu vedalainen aika, jolloin syntyivät Intian pyhät kirjoitukset Veda ja Rigveda.
Kytkennät muihin kulttuureihin

Kalmisto H:n keramiikassa esiintyvät aiheet: tähti, ruusu, riikinkukka ja härkä esiintyivät jo ennen Harappan kulttuuria sekä harappan kulttuurissa mutta lintu- ja pipal-lehtiaiheet muistuttavat enemmän Länsi-Iranin aiheita kuin Harappan kulttuuria.
Harappan hautausmaan Kalmisto H:n vanhempi kerrostuma II sisältää tuon ajan iranilaista tyyppiä olevia löytöjä. Harappalaiste keramiikkaa ei esiintynyt.  Tässä kerrostumassa ei esiintynyt vielä polttohautausta. Se tuli vasta nuorempaan kerrostumaan  I, jossa on punaista keramiikkaa. Parpolan mukaan Kalmisto H-kulttuuri ja eteläisempi Jhukar-kulttuuri olisivat olleet indoiranilaiseten hallitsemia. Tämän aikaiseen ns Punjab-vaiheeseen liittyivät myös Luoteis-Pakistanin tasangolla ollut Swatin kulttuuri eli Gandharan kulttuuri sekä okralla maalattu keramiikka, joka lienee heikentynyt Harappan kulttuuri. Sindhissä ja lähialueilla Pirak ja Jhukar nousivat jossain vaiheessa arjalaisten saapumisen jälkeen. Etelässä Induskulttuuri jatkui n. 1800 eaa. jälkeen muuntuneena Daimabadissa ainakin vuoteen 1600 eaa. Etelässä nousi Rangpurin kulttuuri noin 1400 eaa.  Indoeurooppalaisen Gandharan hautakulttuurin löydöt 1600–500 eaa. muistuttavat Baktria-Margianan (BMAC) ja Iranin löytöjä. Kun Mohenjo-Daroi autioitui, Kot Dijissä elämä jatkui. Katelaista on löydetty pronssinen hevospatsas, Tiimagarhasta rautavaljaat. Beluchistanin laaksoon ilmestyi Harappa-keramiikan sijaan noin 1300 eaa. alkaen harmaata maalattua keramiikkaa. Noin 1200–800 eaa. vallitsi punamusta keramiikka Pohjois-Intiassa, paikoin heti Harappan keramiikan jälkeen. Sen jälkeen nousi "maalattu harmaa keramiikka" 1300/1200–800 eaa. Punjabin-Gangesin alueella ja myös "pohjoinen musta kiillotettu keramiikka" 700–300 eaa.