stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jane X. Luu

| Jane X>  Luu |
| --- | --- |
 Jane Luu
Henkilötiedot
Syntynyt: heinäkuu 1963 Etelä-Vietnam
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  David C. Jewitt
Tutkimusalue:  tähtitiede ja planeettatiede
Palkinnot:  Annie Jump Cannon palkinto (1991)  Kavli palkinto (2012)  Shaw palkinnon (2012)
Jane X. Luu (s. heinäkuu 1963 Etelä-Vietnam) on vietnamilais-amerikkalainen tähtitieteilijä. Hän tutki Kuiperin vyöhykettä David C. Jewittin kanssa ja kuvasi sen kappaleita. Hänet palkittiin Kavli-palkinolla David C. Jewittin ja Michael E. Brownin kanssa vuonna 2012. Hän sai samana vuonna Jewittin kanssa myös Shaw-palkinnon.
Lapsuus ja muutto Yhdysvaltoihin

Jane Luu syntyi Etelä-Vietnamissa vuoden 1963 heinäkuussa. Hän oli toinen lapsi perheessä jossa oli hänen lisäkseen isosisko ja kaksi nuorempaa veljeä. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Etelä-Vietnamiin maan pohjoisosasta vuonna 1955. Luun isä opetti hänelle ranskaa. Vuonna 1975 Etelä-Vietnamin hallitus romahti, ja Luun perhe muutti Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa perhe muutti vaihtelevien majoituspaikkojen jälkeen Paducahiin, Kentuckyyn, jossa he asuivat vuoden. Sen jälkeen perhe muutti Kalifornian Venturaan, jossa Janen isä toimi kirjanpitäjänä.
Opiskelu ja tutkimus

Jane Luu meni lukion (high school) jälkeen Stanfordin yliopistoon, jossa suoritti fysiikan kandidaatin tutkinnon (BA) vuonna 1984. Sen jälkeen hän oli töissä Jet Propulsion Laboratoryssä, joka johdatti hänet planeettatieteen pariin. Vuoden 1986 kesällä hän oli ylempään tutkintoon tähtäävässä koulutuksessa (graduate studies) Nepalissa Massachusetts Institute of Technologyn (MIT) planeettatieteellisen laitoksen tutkimuksissa. Hän tapasi siellä David Jewittin, joka toimi hänen ohjaajanaan.
Vuosina 1986–1990 Luulla oli huoletonta aikaa koulutuksessa, kun hän pystyi tutkimaan kaikkea, mikä häntä kiinnosti vailla suurempia velvollisuuksia. Hän teki yhteistyötä Jewittin kanssa monissa projekteissa, joissa tutkittiin aurinkokunnan komeettoja, asteroideja, sekä pikkuplaneettoja. Vuonna 1987 Luu ja Jewitt aloittivat tutkimuksen, jossa tutkittiin, ovatko aurinkokunnan uloimmat osat niin tyhjiä kuin ne näyttivät olevan. Työhön kului 20 vuotta. Jewitt lopetti MIT:ssä vuonna 1988 ja siirtyi Havaijin yliopistoon, jonne myös Jane Luu muutti, sillä hän halusi työskennellä Jewittin kanssa. Hän ei kuitenkaan lopettanut MIT:ssä jossa suoritti tohtorintutkinnon (Ph.D.) vuonna 1990. Syksyllä 1990 hän jätti Havaijin ja siirtyi jatko-opiskelemaan Harvard-Smithsonian Astrofysiikan keskukseen Cambridgeen Massachusettsiin.
Jane Luu löysi Jewittin kanssa 30. elokuuta 1992 Havaijin yliopiston 2,2-metrisellä kaukoputkella Mauna Keassa kohteen 1992 QB1. Se sai myöhemmin nimekseen 15760 Albion. Se oli ensimmäinen Pluton jälkeen löydetty Kuiperin vyöhykkeen transneptuninen kohde. Syksyllä 1994 Jane Luusta tuli Harvardin yliopiston tähtitieteen osaston professori.
Henkilökohtainen elämä

Jane Luu on naimisissa Leidenin yliopistossa tapaamansa Ronnie Hoogerwerfin kanssa. Pariskunnalla on tytär  Eliot.
Aiheesta muualla

Autobiography Jane Luu (pdf) The Kavli Foundation. Arkistoitu 8.11.2020. Viitattu 9.3.2019 (englanniksi).
Venkatraman, Vijaysree: No Starry-Eyed Astronomer Science.  19.10.2012. Viitattu 9.3.2019 (englanniksi).
Jean Claessens

Jean Claessens (18. kesäkuuta 1908 Anderlecht, Belgia – 19. joulukuuta 1978) oli belgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Claessens edusti urallaan Union SG:tä ja Racing Clubia. Hän voitti ensiksi mainitun kanssa kolmesti Jupiler Pro Leaguen kausilla 1932–1933, 1933–1934 ja 1934–1935. Hän debytoi Belgian A-maajoukkueessa huhtikuussa 1932 ja pelasi joukkueessa 21 ottelua. Hän pelasi vuoden 1934 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Jean Colombe

Neitsyt ja lapsi. Colomben vuonna 1473 käsikirjoitukseen Heures d'Anne de France tekemä kuva.
Jean Colombe (s. Bourges noin 1430 – k. noin 1493 Bourges) oli ranskalainen keskiaikaisen gotiikan ajan taidemaalari. Hänen tunnetuin työnsä on kuvitus käsikirjoitukseen Très Riches Heures. Hänen veljensä oli kuvanveistäjä Michel Colombe (s. 1430 – k. vuoden 1512 jälkeen).
Jean-André Deluc

| Jean-André Deluc |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1727 Geneve
Kuollut: 7. marraskuuta 1817 (90 vuotta) Windsor, Berkshire, Englanti
Koulutus ja ura
   
Jean-André Deluc (8. helmikuuta 1727 Geneve – 7. marraskuuta 1817 Windsor, Berkshire, Englanti) oli sveitsiläinen geologi ja meteorologi. Hän tuli tunnetuksi lämpömittarin parantamisesta käyttämällä siinä elohopeaa ja norsunluusta tehdyn kosteusmittarin keksimisestä. Hän myös rakensi barometrejä ja oli ensimmäinen, joka mittasi korkeuden tarkasti barometrin avulla.
Elämä ja tutkimukset

Deluc polveutui suvusta, joka oli muuttanut Luccasta ja asettunut Geneveen 1400-luvulla. Hän oli koulutettu matematiikassa ja luonnontieteissä. Hän harjoitti liiketoimintaa, ja työmatkoillaan ympäri Eurooppaa hän keräsi mineraali- ja kasvinäytteitä. Deluc teki myös tieteellisiä retkiä Alpeilla. Vuonna 1768 hän toimi Geneven tasavallan lähettiläänä Bernissä ja Pariisissa.
Vuonna 1773 Deluc joutui taloudellisiin vaikeuksiin ja lähti Genevestä Englantiin. Hän omistautui siellä tieteelle ja hänestä tuli Royal Societyn jäsen. Kuningatar Charlotten hänelle myöntämä virka antoi hänelle paljon aikaa ja varoja matkustaa Euroopan mantereella. Elämänsä loppupuolella hän sai luvan tehdä useita matkoja Sveitsiin, Ranskaan, Hollantiin ja Saksaan. Saksassa hän vietti kuusi vuotta vuosina 1798–1804, ja palattuaan hän teki geologisen tutkimusmatkan Englannissa. Deluc nimitettiin filosofian ja geologian professoriksi Göttingeniin vuonna 1798, mutta hän ei jäänyt sinne.
Deluc tutki lämmön ja paineen vaikutusta elohopeabarometriin ja julkaisi ensimmäisenä tieteelliset ohjeet barometrin käyttämisestä vuorten korkeuksien määrittämiseen. Deluc havaitsi, että veden tiheys on suurimmillaan +4 °C:n lämpötilassa, ja hän kehitti teorian, jonka mukaan vesihöyryn määrä tietyssä tilassa on riippumaton sen ilman tiheydestä, jossa se leviää. Harrastelijafyysikkona hän rakensi sinkistä ja hopeoidusta paperista ”sähköpatsaan”, joka muistutti Alessandro Voltan patsasta, joka oli jonkin aikaa käytössä sähkökokeissa. Delucin suurin kiinnostuksen kohde oli hänen pyrkimyksensä sovittaa yhteen ensimmäisen Mooseksen kirjan luomiskertomus ja geologian todistusaineisto, ja tätä varten hän tulkitsi jokaisen luomiskertomuksen päivän geologiseksi aikakaudeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-André Deluc Wikimedia Commonsissa
Joni Savaste

Joni Savaste (s. 2004) on suomalainen maastopyöräilijä. Hän edusti Suomea Pariisin olympialaisissa 2024. Hän edustaa kotimaassaan Rajamäen Kehitystä.
Savaste kilpaili Euroopan-mestaruuskilpailuissa ensimmäisen kerran vuonna 2024 Romaniassa ja sijoittui U23-luokassa 39:nneksi. Pariisin olympialaisissa Savaste keskeytti kaaduttuaan pahasti kilpailun ensimmäisen kierroksen loppupuolella.
Savaste harrasti nuorempana motocrossia. Hän kilpaili maastopyöräilyssä ensimmäisen kerran 16-vuotiaana. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 2024.
Aiheesta muualla

Joni Savaste MTB Data.
Joni Savaste FirstCycling.
John Lindgren

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  John Lindgren |  John Lindgren |  John Lindgren |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten hiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Cortina d'Ampezzo 1927 | 18 km |  |
|  Kultaa | Cortina d'Ampezzo 1927 | 50 km |  |
John Halvar Theofron Lindgren (8. marraskuuta 1899 Lycksele – 30. tammikuuta 1990 Lycksele) oli ruotsalainen hiihtäjä. Hän edusti seuratasolla Lycksele Idrottsförening -seuraa. Lindgren voitti kultaa MM-kisoissa 1927 sekä 18 että 50 kilometrin matkoilla. Lake Placidin olympialaisissa 1932 hän sijoittui 50 kilometrillä kahdeksanneksi.
Jakob Dylan

Jakob Dylan
Jakob Dylan (s. 9. joulukuuta 1969 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, laulaja ja lauluntekijä.
Dylan perusti 1989 The Wallflowers -yhtyeen, jonka kanssa hän on myös levyttänyt muun muassa albumin Bringin Down The Horse (1996), joka oli yhtyeen toinen albumi. Albumia on myyty yli neljä miljoonaa kappaletta, sillä olevat Dylanin säveltämät kappaleet "6th Avenue Heartache" ja "One Headlight" on palkittu Grammylla 1997. Dylanin ensimmäinen soololevy Seeing Things ilmestyi kesäkuussa 2008, ja sen tekstit ja soinnit muistuttavat Bob Dylanin tyyliä.
Dylanin vanhemmat ovat Bob ja Sara Dylan. Hän on naimisissa, ja perheessä on neljä biologista lasta, poikia, ja adoptoitu tytär.
Sooloalbumit

Seeing Things (2008)
Women + Country (2010)
Aiheesta muualla

Jakob Dylanin sivusto
Jakob Dylanin MySpace-sivusto
The Wallflower -yhtyeen sivusto
Jarmo Peltola (kenraali)

Jarmo Nestori Peltola (s. 26. helmikuuta 1947 Marttila) on suomalainen kenraalimajuri evp.
Jarmo Peltola syntyi maanviljelijä Eino Peltolan ja Helmi Isotuvan perheeseen ja avioitui 1973 Marja-Liisa Sepposen kanssa. Peltola tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan yhteiskoulusta 1966 ja valmistui Kadettikoulusta 1971 ja Sotakorkeakoulusta 1983. Hän toimi  opetusupseerina Jääkäripatteristossa vuodesta 1971 ja opetusupseerina ja komppanian varapäällikkönä Reserviupseerikoulussa vuodesta 1972. Peltola oli UNMOGIP:in sotilastarkkailija Kashmirissa vuodesta 1976 ja toimi Keskussääaseman osastopäällikkönä ja apulaisjohtajana vuodesta 1983 sekä Suojelu- ja sääkoulun  apulaisjohtajana vuodesta 1985. Pääesikunnan suojelutoimiston päällikkö Peltola oli 1986–1988 ja 1991–1992. Hän toimi apulaissotilasasiamiehenä Yhdysvalloissa ja Kanadassa vuodesta 1988 ja Jääkäritykistörykmentin komentajana Panssariprikaatissa vuodesta 1992. Puolustusministeriön vanhempi osastoesiupseeri Peltolasta tuli 1995 ja pääesikunnan apulaisosastopäällikkö 1997. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1971, yliluutnantiksi 1974, kapteeniksi 1979, majuriksi 1984, everstiluutnantiksi 1991 ja everstiksi 1997.
Kenraalimajuriksi Peltola yleni 2005, toimittuaan heinäkuusta 2001 pääesikunnan tiedustelupäällikkönä. Prikaatikenraaliksi hänet oli ylennetty kesäkuussa 2001.
Isokotipäästäinen

| Isokotipäästäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Soricomorpha
Heimo::  Päästäiset Soricidae
Alaheimo::  Kotipäästäiset Crocidurinae
Suku::  Crocidura
Laji::  russula
Kaksiosainen nimi
 Crocidura russula  (Hermann, 1780) 
 Isokotipäästäisen levinneisyys
Alalajit  
 C. r. russula  C. r. cintrae  C. r. osorio (osorionpäästäinen)  C. r. peta  C. r. pulchra  C. r. yebalensis 
Katso myös
   Isokotipäästäinen Wikispeciesissä   Isokotipäästäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isokotipäästäinen eli kotisupiainen (Crocidura russula) on Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa elävä päästäislaji. Se on keskikokoinen harmahtava päästäislaji, joka painaa korkeintaan 14 grammaa. Laji elää monenlaisissa ympäristöissä, myös ihmisen läheisyydessä.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on kotisupiainen.
Koko ja ulkonäkö

Isokotipäästäinen on päästäiseksi keskikokoinen. Sen pään ja ruumiin yhteispituus on 6–9 senttiä ja paino 5,9–14 grammaa. Häntä on 3–4,6 senttiä pitkä. Selkäpuolen väritys on harmahtava tai punertavanruskea. Vatsapuoli on lähinnä kellertävänharmaa, mutta vatsa- ja selkäpuolen värityksen raja ei ole selvästi näkyvä. Häntää peittävät valkoiset viiksimäiset karvat. Kuten muillakaan saman alaheimon lajeilla, myöskään isokotipäästäisen hampaiden kärjessä olevassa hammaskiilteessä ei ole rautaa. Isokotipäästäinen muistuttaa hyvin paljon kotipäästäistä mutta on tavallisesti sitä suurempi. Luotettavan lajinmäärityksen pystyy kuitenkin tekemään vain hampaita tutkimalla.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isokotipäästäistä tavataan Lounais-Euroopassa, muutamilla Välimeren ja Atlantin saarilla sekä Pohjois-Afrikassa. Euroopassa sen levinneisyys kattaa Saksan, Itävallan, Liechtensteinin, Sveitsin, Alankomaat, Belgian, Luxemburgin, Ranskan, Espanjan, Portugalin ja Kanaalisaariin kuuluvat Alderneyn Hermin ja Guernseyn. Pohjois-Afrikassa isokotipäästäisiä elää Marokossa ja Algeriassa. Kanariansaarilla Gran Canarialla elävä osorionpäästäinen on aiemmin luokiteltu omaksi Crocidura osorio -lajikseen, mutta nykyään uskotaan, että kyseessä on vain ihmisten Espanjasta tuoma isokotipäästäisen populaatio, joka on kehittynyt omaksi alalajikseen. Myös Kanaalisaarilla elävien lajitoverien uskotaan olevan ihmisten tuomia. Vuonna 2008 laji havaittiin ensimmäistä kertaa myös Irlannissa.
Itä-Euroopan, Vähän-Aasian ja Israelin eräitä päästäisiä on pidetty aiemmin isokotipäästäisinä, mutta sittemmin on huomattu, että ne ovat tavallisia kotipäästäisiä. Isokotipäästäinen on varsin yleinen levinneisyysalueellaan, ja Saksassa se on jopa laajentamassa levinneisyysaluettaan. Se on mahdollisesti Espanjan yleisin päästäislaji. Gran Canarialla sitä uhkaavat kuitenkin lisääntyvä kaupungistuminen ja ympäristön kuivuminen.
Isokotipäästäinen elää monenlaisissa ympäristöissä. Se suosii lauhkean ilmaston alueita, joissa on runsaasti hyönteisiä. Sitä tavataan muun muassa ruohostomailla, macchia-pensaikoissa, metsiköissä, pensasaidoilla, runsasta kasvillisuutta kasvavilla metsänreunoilla, jokien ja purojen äärellä, maatalousmailla, puutarhoissa, kaupunkiympäristössä ja vuoristossa. Kanaalisaarilla sitä tavataan myös merenrannan kivikoissa ja ruohon peittämillä hiekkadyyneillä. Laji elää yleensä alle 1 000 metrin korkeudessa, mutta Alpeilla sitä on tavattu jopa 1 600 metrin korkeudesta. Myös Marokossa isokotipäästäinen elää vuorilla. Gran Canarialla lajia tavataan niin kosteissa laakeripuumetsissä kuin tehokäytössä olevilla maatiloillakin. Isokotipäästäinen elää usein lähellä ihmistä ulkorakennusten ympäristössä, mikä auttaa sitä valmistautumaan talveen. Etenkin levinneisyysalueensa pohjoisosissa ja vuoristoissa se elää pääsääntöisesti ihmisen lähellä. Se viihtyy erityisesti penkereiden kuivissa kivimuureissa.
Elintavat > Käyttäytyminen ja ravinto

Isokotipäästäisen aktiivisuus on jaksoittaista. Se lepää ja on aktiivinen vuorotellen sekä yöllä että päivällä, mutta aktiivisuus on korkeimmillaan iltahämärässä ja varhain aamulla. Isokotipäästäiset elävät lähellä lajitovereitaan. Talvella ne jakavat saman pesän, jossa ne lepäävät ja horrostavat yhdessä. Laji on yksiavioinen, ja pariutuneet isokotipäästäiset myös puolustavat reviiriään yhdessä. Joskus naaras jopa sallii koiraan jäädä pesään poikasten kanssa, missä se voi myös puolustaa poikasiaan. Naaraat vaeltavat pois synnyinseudultaan useammin kuin koiraat, mikä on nisäkkäille epätavallista. Sisäsiittoisuuden välttäminen ja tyhjien pesien täyttäminen voivat olla syitä naaraiden lähtöön.
Muiden päästäisten tavoin isokotipäästäiset voivat olla melko äänekkäitä. Niiden uskotaan pystyvät kommunikoimaan keskenään alkeellisella kaikuluotauksella. Kommunikoinnissa käytetään apuna todennäköisesti myös kemiallisia viestejä ja äännähdyksiä. Isokotipäästäisellä on myös korkeataajuinen kurkunpään viserrysääni. Kaikuluotauksen lisäksi se havainnoi ympäristöään viiksikarvojensa avulla.
Isokotipäästäisen päävihollisia ovat kaiketi pöllölinnut, käärmeet ja pienet petonisäkkäät kuten kärpät. Se välttää petoja suojavärinsä avulla ja liikkumalla aluskasvillisuuden suojissa. Runsaana esiintyessään isokotipäästäiset voivat itse vähentää saalistuksellaan joidenkin pienten eläinten, esimerkiksi hyönteisten ja pienten Suncus-suvun päästäisten määrää.
Isokotipäästäisen ravinto koostuu monenlaisista selkärangattomista, mutta eläin voi pienestä koostaan huolimatta saalistaa satunnaisesti myös liskoja ja pieniä jyrsijöitä.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Isokotipäästäiset pesivät vain yhden kumppanin kanssa, ja pariskunnat puolustavat yhdessä lisääntymisaluettaan. Pesäpaikka on puunpölkkyjen tai kivien alla tai maakolossa. Isokotipäästäisten lisääntymisaika kestää maaliskuulta syyskuulle. Laji lisääntyy nopeasti, ja naaras voi tuottaa jopa viisi poikuetta lisääntymiskauden aikana. Kuhunkin poikueeseen kuuluu kahdesta kymmeneen poikasta. Molemmat vanhemmat huolehtivat poikasista. Mikäli pesää häiritään, naaras siirtää poikaset uuteen pesään. Muuttava päästäisperhe matkaa jonossa siten, että kukin pitää edellä olevan hännästä kiinni. Poikasia imetetään 13–20 vuorokautta, minkä jälkeen ne itsenäistyvät. Ensimmäisen poikueen naaraat levittäytyvät laajemmalle välttääkseen sisäsiittoisuutta, mutta myöhemmin syntyvät eivät saavuta sukukypsyyttä ennen seuraavaa vuotta, jolloin niiden vanhemmat ovat todennäköisesti jo kuolleet.
Isokotipäästäiset elävät luonnossa vain noin 18 kuukauden ikäisiksi, laboratorio-olosuhteissa jopa noin 30 kuukauden ikäisiksi.
Kuollut isokotipäästäinen.
Isokotipäästäisiä Saksassa.
Juokseva isokotipäästäinen Saksan Hessenissä.
Jarmo Punkkinen

Jarmo Punkkinen  (s. 19. maaliskuuta 1951 Valkeala) on suomalainen hiihtovalmentaja. Hän on koulutukseltaan liikuntakasvatuksen kandidaatti. Punkkinen toimii ampumahiihtäjien Kaisa Mäkäräisen ja Olli Hiidensalon hiihtovalmentajana.
Punkkinen kilpaili aikoinaan suunnistuksessa (10. sija Jukolan viestissä 1974, Kouvolan Rasti) ja hiihdossa. Hän on toiminut Suomen Ampumahiihtoliiton huippu-urheiluvaliokunnan puheenjohtajana ja Yleisradion hiihto- ja ampumahiihtoasiantuntijana.
Punkkinen oli Italian hiihtäjien päävalmentaja vuosina 1984–1990 ja toimi samanaikaisesti hiihtäjä Manuela Di Centan henkilökohtaisena valmentajana vuodet 1987–1991. Sinä aikana Punkkinen sai lempinimen Italian hiihtomaineen kummisetä. Hän oli Ruotsin naisten joukkueen valmentajana 1992–1994. Hän valmensi myös Slovenian maajoukkuetta 1999–2001. Hän on toiminut myös Suomen hiihtoliiton nuorisovalmentajana 1979–1982. Punkkinen oli ampumahiihdon lajipäällikkönä vuosina 2005–2007.
Italian poliisin suorittamissa kuulusteluissa hiihtäjät Antonio Confortola, Albert Walder ja Giulio Capitanio sanoivat käyttäneensä veritankkausta maajoukkuevalmentajan johdolla Punkkisen aikana. Silvano Barco kertoi, että Punkkinen suositteli hänelle veritankkausta.
Ittari

| Ittari |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Joutsa
Koordinaatit:  61°47′11″N, 26°10′09″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Ala-Suonteen alue (14.84)
Laskuoja:  oja Suonteeseen 
Järvinumero:  14.841.1.015
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  110,2 m  
Pituus:  630 m  
Leveys:  420 m  
Rantaviiva:  1,762 km  
Pinta-ala:  13,304 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIttari 
Ittari  on Keski-Suomessa Joutsassa  Ruokorannan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 630 metriä pitkä, 420 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 13,3 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Sysmän reitin valuma-alueen (14.8) Ala-Suonteen alueella (14.84), jonka Ala-Suonteen lähialueeseen (14.841) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 110,2 metriä mpy.
Joni Rautio

Martti Joonatan (Joni) Rautio (12. tammikuuta 1903 Ylivieska – 24. kesäkuuta 1964 Karjaan maalaiskunta) oli suomalainen nuorten- ja lastenkirjailija.
Rautio valmistui kansakoulunopettajaksi mutta hän työskenteli pääasiassa toimittajana. Rautio kirjoitti sodan jälkeen tieteis-, jännitys- ja kauhunovelleja erilaisiin lukemistolehtiin (Pohjolan Sankarit, Salainen Salkku, Musta Kuu) omalla nimellään ja nimimerkillä T. Jaurio.
Teoksia

Hallan vierailu : 4-kuvaelmainen satunäytelmä.  Pienviljelijäin liitto, Helsinki 1944
Kadonnutta etsimässä : seikkailukertomus pojille.  Karisto 1945
Vallaton Ville, Suomen opettajain raittiusliiton vuorokeskusteluja 60.  Suomen opettajain raittiusliitto 1945
Miten olet? : käyttäytymisohjeita pikkuväelle, kuvitus Helga Sjöstedt.  Sahra, Helsinki 1946
Taikapallo ja muita satuja ja tarinoita.  Karisto 1946
Vetonaula : 1-näytöksinen kansannäytelmä.  Pienviljelijäin liitto, Helsinki 1946
Juokseva varjo : kahden stadinkundin seikkailu Helsingissä : miehekkäille pojille ja poikamaisille miehille.  Karisto 1947
Valkoinen neekeriprinssi ja muuta satuväkeä.  Karisto 1947
Lasten näytelmiä : lasten- ja koulujuhliin.  Karisto 1948
Simsonin tukka : kertomus pojasta, joka tahtoi olla väkevä.  Karisto 1949
Järvi palaa : kertomus pojista pojille.  Hämeenlinna 1950
Jenő Hubay

Jenő Hubay vuonna 1897
Jenő Hubay (15. syyskuuta 1858 Budapest – 12. maaliskuuta 1937 Budapest) oli unkarilainen viulisti, musiikkipedagogi ja säveltäjä.
Hubay opiskeli lapsena isänsä, viulunsoiton professorin johdolla, ja piti ensikonserttinsa 11-vuotiaana. Vuosina 1871–1876 hän oli Joseph Joachimin opissa Berliinissä, josta lähti Pariisiin. Siellä hän teki vaikutuksen Henri Vieuxtempsiin, josta tuli Hubayn läheinen ystävä. Hubay seurasi Vieuxtempsia professorina Brysselin konservatoriossa vuonna 1882, mutta hän palasi Budapestiin, jossa seurasi isänsä jalanjälkiä toimimalla vuodesta 1886 professorina Budapestin konservatoriossa. Hän toimi konservatorion johdossa vuosina 1919–1934. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Franz von Vecsey, Joseph Szigeti, Emil Telmányi ja Eddy Brown.
Hubay esiintyi eri puolilla Eurooppaa ja piti resitaaleja Franz Lisztin kanssa. Hänen sävellystensä joukossa on oopperoita, orkesteriteoksia sekä konserttoja ja muita sävellyksiä viululle. Säveltäjänä hän sai vaikutteita Vieuxtempsin tuotannosta ja Lisztin varhaisista teoksista. Hän käytti usein unkarilaisia kansanomaisia melodioita sävellyksissään.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
John Powell

John Powell -nimisiä henkilöitä ovat:
John Powell (1947–2022), yhdysvaltalainen kiekonheittäjä
John Powell (1910–1982), brittiläinen keskimatkojen juoksija
John Powell (s. 1963), brittiläissyntyinen elokuvasäveltäjä
John Wesley Powell (1830–1902), yhdysvaltalainen upseeri, geologi ja tutkimusmatkailija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”John Powell”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jenő Buzánszky

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Buzánszky 85-vuotispäivänään toukokuussa 2010. |  Buzánszky 85-vuotispäivänään toukokuussa 2010. |  Buzánszky 85-vuotispäivänään toukokuussa 2010. |  |
Maa:   Unkari
Miesten jalkapallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1954 |  |  |
Jenő Buzánszky (4. toukokuuta 1925 Újdombóvár – 11. tammikuuta 2015 Esztergom) oli unkarilainen jalkapalloilija. Hän saavutti kansainvälistä mainetta Unkarin jalkapallomaajoukkueessa, joka voitti kultaa vuoden 1952 kesäolympialaisissa Helsingissä ja kilpaili jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1954.
Ammattitason pelaamisen lopetettuaan Buzánszky jatkoi uraansa valmennustöissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jenő Buzánszky Wikimedia Commonsissa
Unkarin joukkue – Kesäolympialaiset 1952
MV Grosics |
P Bozsik |
P Buzánszky |
P Dalnoki |
P Lantos |
P Zakariás |
KK Kovács |
KK Lóránt |
H Budai |
H Csordás |
H Czibor |
H Hidegkuti |
H Kocsis |
H Palotás |
H Puskás |
Valmentaja Sebes
Unkarin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1954
1 Grosics |
2 Buzánszky |
3 Lóránt |
4 Lantos |
5 Bozsik |
P Dalnoki |
6 Zakariás |
7 J.Tóth |
8 Kocsis |
9 Hidegkuti |
10 Puskás |
11 Czibor |
12 Kárpáti |
13 Várhidi |
14 Kovács |
15 Szojka |
16 Budai |
17 Machos |
18 Csordás |
19 Palotás |
20 M.Tóth |
21 Gellér |
22 Gulyás |
Valmentaja Sebes
Jamoinjärvi

| Jamoinjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Padasjoki
Koordinaatit:  61°17′19″N, 25°06′13″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kukkian reitin valuma-alue (35.78)
Laskujoki:  oja Rautjärveen 
Järvinumero:  35.786.1.014
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  128,4 m  
Rantaviiva:  14,798 km  
Pinta-ala:  1,72331 km²   
Saaria:  6 
 fiJamoinjärvi 
Jamoinjärvi  on Päijät-Hämeessä Padasjoella  sijaitseva järvi.