Nikolai Nekrasov
Kirjallinen toiminta > Runous

Runoilija Vasili Žukovski piti Nekrasovin ensimmäisestä runokokoelmasta, mutta: "Hän valitsi niistä kaksi runoa, joita piti kelvollisina, loput hän neuvoi nuoren runoilijan julkaisemaan ilman nimeä. "Myöhemmin kirjoitat paremmin, ja häpeät näitä runoja." Nekrasov piiloutui siis nimikirjainten "N. N.” taakse. Kirjallisuuskriitikko Vissarion Belinski tyrmäsi nuoruudenkokoelman arvioimalla runojen "keskinkertaisuuden sietämättömäksi".
Nikolai Nekrasovin sumeilemattoman kantaaottava, rytmikkään suoraviivainen ja kuuluva runoilijanäänensä ylsi huimaan suosioon: Nekrasovin vuonna 1856 ilmestyneestä toisesta kokoelmasta otettiin viisi uusintapainosta. Nekrasov oli erittäin tuottelias kirjoittaja, ja runojen lisäksi hän kirjoitti pakinoita, esseitä, arvioita, vaudevilleä, kupletteja ja runomuotoisia satuja.
Monet Nekrasovin runot käsittelevät kansalaisoikeuksia ja runoilijan suhdetta. Tunnetuimpia niistä ovat Laulu pikku Jeremalle (Pesnja Jerjomuške, 1859, suom. 1946), Svoboda (Vapaus, 1861), Prorok (Profeetta, 1874) ja Poetu: Pamjati Šillera (Runoilijalle: Schillerin muistolle, 1874). Sodan hirveyksistä kertoo kahdesti suomennettu Kun kuulen sodan kauhuista ... (Vnimaja užasam vojny ..., 1855/1956, suom. 1936 ja 1946). Vuonna 1856 hän kirjoitti vaikutusvaltaisen runon Poet i graždanin (Runoilija ja kansalainen), jonka nimi viittaa dekabristirunoilija Kondrati Rylejevin tunnettuun säkeeseen "en ole runoilja, olen kansalainen." Vuonna 1876 Nekrasov tiivisti elämänsä kahden kutsumuksen yhteensovittamuuden seuraavasti: "Taistelu esti minua olemasta runoilija, laulut estivät olemasta taistelija."
Useat Nekrasovin runot kuvaavat naisten köyhyyttä ja alistettua asemaa. Naiskohtalosta maalaisaateliston perhetyrannian otteessa kertoo Nekrasovin äidin elämään perustuva Rodina (Kotimaa, 1846). Talonpoikaisnaisen kohtalosta kertoo koululukemistoista venäläisille tuttu runoelma Punanenä-Pakkanen (Moroz krasnyi noz, 1863-1864, suom. 1946). Siinä päähenkilö Darja paleltuu kuoliaaksi pakkasessa, joka kuvataan kansanperinteen tapaan lähes maagiseksi personoiduksi voimaksi. Nekrasov kirjoitti myös dekabristien vaimojen kohtaloista kertovan runosarjan Russkije ženštšiny (Venäläisiä naisia, 1872). Lisäksi hän kirjoitti useita runoja lasten elämästä. Tehdaslasten oloista kertovalla runolla Platš detei (Lasten itku, 1860) on nykyisessä globaalissa kulutusmaailmassa edelleen ajankohtainen sanoma. Venäläiset lukijat tuntevat hyvin myös runoelman Krestjanskije deti (Talonpoikaislapset, 1861). 1850-luvun lopulla Nikolai Nekrasov kuului maaorjuuden kärkkäimpiin arvostelijoihin.
Nekrasovin keskeneräiseksi jäänyt runoelma Ehoa kenen elo on? (ven. Кому на Руси жить хорошо?, Komu na Rusi žit horošo?, 1873-1876, suom. 1959) kertoo seitsemästä talonpojasta, jotka vaeltavat pitkin Venäjän takamaita etsimässä onnellista ihmistä ja kysyvät vuorollaan maalaisilta, kuka on onnellinen.
Pietarin fysiogia -kokoelmassa ilmestyi Nekrasovin runomuotoinen henkilökuva pikkuvirkamiehestä, "luonnonmukaisen koulukunnan" perushahmosta. Runon Virkamies lisäksi Nekrasov kirjoitti myös muita ruonoja pietarilaisista ihmistyypeistä ja jokapäiväisen elämän tilanteista. Hyvin tunnettu on Kolybelnaja pesnja (Kehtolaulu, 1845). Siinä äiti laulaa sarkastisesti tulevalle pikkuvirkamiehelle. Köyhälistön elämää kuvaa muun muassa Kadulla öisin jos kuljen ... (Jedu li notšju po ulitse temnoi ..., 1847, suom. 1946), jossa kerrotaan miespuhujan muisteluna tarina naisesta ja tämän lapsen menehtymisestä nälkään ja kylmään. Myös No ulitse (Kadulla, 1850) ja Izvoztšik (Vossikka, 1855) liittyvät Pietariin.
Vaikka Nekrasovin oma runous oli monessa suhteessa romantiikan puhujakeskeisten tunnetilojen ja elegisen haavellisuuden vastakohta, hän arvosti myös 1800-luvun lyyrisestä perinteestä ponnistavaa runoutta kuten Afanasi Fetia, jota hän vertasi Aleksandr Puškiniin.