Vinttikoira
Alkuperä

Vinttikoirista on paljon merkintöjä mm. muinaisesta Egyptin, Kreikan ja Rooman ajalta, mutta lukuisten todisteiden mukaan niitä oli olemassa jo paljon aikaisemmin. Myöhäispaleoliittisen kauden ja mesoliittisen kauden aikaisilta kaivauksilta on löydetty koiran jäännöksiä: yksi varhaisimmista, 12 000 vuotta vanha, on löydetty Irakista, paleoliittisesta Palegawran luolasta. Romanian Vlasacista löydetyt koiran jäännökset puolestaan ajoittuvat aikakaudelle 5400–4600 eaa. Ensimmäinen kuvaus saluki-tyyppisestä vinttikoirasta löytyy 5300–4300 eaa. peräisin olevasta keramiikkaesineestä. 5000 eaa. valmistetussa Tell Arpachiyahin arkeologisilta kaivauksilta löydetyssä saviesineessä on kuvattuna jonkintyyppinen vinttikoira. Länsi-Aasiassa oli kookkaita, vankkoja metsästyskoiria jo ennen 2000 eaa. ja muinaisessa Egyptissä erilaisia metsästyskoiria – kuten valkoinen antilooppikoira, joka muistutti nykyistä harrieria. Turkin Erganista (noin 9500 eaa. ajoittuvat) ja Idahosta (noin 9500–9000 eaa. ajoittuvat) löydetyt todisteet osoittavat luola-asutuksissa olleen jäljestyskoiria. Thebasta löydetyissä, 4400–4000 eaa. ajoittuvissa norsunluukaiverruksissa kuvataan nopeasti juoksevia metsästyskoiria. Foinikialaisilla oli nopeita ja kestäviä vainun avulla metsästäneitä koiria; babylonialaisilla voimakkaita lyhytkuonoisia villiaaseja ja leijonia metsästäneitä koiria; assyrialaisilla kuninkailla villihärkien, leijonien ja elefanttien metsästykseen käytettyjä koiria. 2500 eaa. alkaen Niilin jokideltan aateliston lempiharrastus oli koirien avulla metsästys.
Egyptin 19. dynastian aikaan eräs kirjuri kuvaili kahdentyyppisiä metsästyskoiria: punahäntäisiä ja pitkäkuonoisia, joista hän piti ensiksi mainittuja käyttöominaisuuksiltaan parempina. Myös hindujen rigvedassa kuvaillaan senaikaisia metsästyskoiria. Siihen aikaan metsästyskoirista muodostui fyysisesti tehtäviinsä sopivia: "pitkäkuonoisilla" koirilla tuli olla saaliin viiltämiseen sopivat leuat ja erinomainen näkökyky, ja niistä kehittyi ajan myötä nykyisiä vinttikoiria; "leveäkirsuiset" taasen olivat leveäkalloisempia, löysähuulisempia, ja niillä tuli olla tarkka vainu, ja niistä kehittyi vastaavasti ajokoiria.
Muinaisessa kreikkalaisessa ja latinalaisessa kirjallisuudessa löytyy kuvauksia peräti 65 erilaisesta koirarodusta nimineen, mutta osan niistä uskotaan viitanneen samoihin rotuihin. Kreikkalaiset olivat tarkkoja kasvattamiensa koirien rotupuhtaudesta – kuitenkaan kaikki heidän koiransa eivät olleet kreikkalaista alkuperää.
Kreikkalaiset Oppian ja Julius Pollux määrittelivät rodut seuraavasti:
"iberialainen" (espanjalainen rotu)
"ausonialainen" (italialainen rotu, jonka kreikkalaiset löysivät Napolista)
"salentolainen" (italialainen rotu)
"toskanalainen" (italialainen rotu, joka etsi piiloutunutta riistaa)
"umbrialainen" (italialainen rotu, joka ajoi riistan kiinni muttei tappanut tätä)
Arrianos puolestaan kuvaili kahta kelttiläistä rotua:
segusiae (Lyonin alueella muinoin asuneen gallialaisen heimon mukaan): erinomainen vainukoira, mutta altis viivyttelemään jäljellä
vertragi (sananmukaisesti "paljon raajoja"): karkeakarvainen vinttikoira
Jo muinaisessa Kreikassa järjestettiin coursing-esityksiä (maastojuoksu), laji jonka keltit olivat tuoneet maahan hieman ennen 300-lukua. Tähän käytettiin myöskin kelttiläistä alkuperää ollutta rotua, vertragia.
800-luvulla al-Mutawakkili kuvaili hyvällä metsästyskoiralla olevan pitkä runko, lyhyt selkä, syvä rintakehä, vahvat kyljet ja vahvat lanteet.
Keskiajalla vinttikoiria käytettiin paljon metsästykseen. Tuolloin tunnettiin kuitenkin muitakin metsästäviä koiratyyppejä: alaunt (metsästysmastiffi), brachet/bercelet (riistan ampuvaa metsästäjää seurannut koira), lymer (kytketty ajokoira), rache (pieni, valkoinen ajuekoira) ja bandogge. Vinttikoiratyyppejä oli kahdenlaisia - levrier d'attache eli karkeakarvainen irlantilainen susikoira tai skotlantilainen hirvikoira; sekä petit levrier pour lievre eli pienempi sileäkarvainen jäniskoira.
Ajan myötä vinttikoiratyyppisten koirien kanssa metsästys alkoi hiipua Britanniassa, ja ajokoirilla metsästys korvasi sen. Manner-Euroopassa kuitenkin kyseistä metsästystä jatketiin hirvi- ja villisikakoirilla pidemmän aikaa. Vinttikoiralla metsästäminen oli keskiajan Saksassa hyvin yleistä, joten on ihme ettei yksikään saksalainen vinttikoira säilynyt nykypäivään asti. Myös Ranskassa vinttikoiran avulla metsästyksellä oli pitkät perinteet, ja alankomaalaisilla oli oma rotunsa friese windhond. Kuitenkin vuonna 1844 Ranskassa, 1848 Saksassa ja 1924 Alankomaissa vinttikoirilla metsästäminen kiellettiin. Nykyisin vinttikoiria tapaa joka puolella maailmaa, ja esimerkiksi Chilen rannikon tuntumassa sijaitsevalla Goat Islandilla raportoitiin jo 1740-luvulla vinttikoiramaisista koirista.
Vuonna 1845 W.C.L. Martin kuvaili kolmea eri vinttikoiratyyppiä:
karkeakarvainen vinttikoira: esim. Itä-Venäjän ja Tartaryn rodut
sileäkarvainen vinttikoira: esim. Englannin ja Ranskan rodut
silkkikarvainen vinttikoira: esim. Persian, Anatolian ja muinaisen Egyptin rodut
Vuonna 1912 Robert Leightonin teoksessa The New Book of the Dog lainattiin itämaisten vinttikoirien maahantuojan Florence Amherstin sanoja. Hänen mukaansa slughi eli tazi oli levittäytynyt Abyssiniaan, Arabiaan, Egyptiin, Kurdistaniin, Mesopotamiaan, Persiaan, Syyriaan, Turkestaniin, Eufratin ja Tigriksen laaksoihin, Niilin jokilaaksoon, Siinain niemimaalle ja Pohjois-Afrikkaan. Sen paikallismuunnoksiin lukeutuivat nejdi, omani, shami ja yamani. Jemeniläisellä ja omanilaisella muunnoksella ei ollut juurikaan hapsutusta korvissa ja hännässä, kun taas nejdillä oli kaikkein lyhin karvapeite.
Ns. gazehound on hyvinkin saattanut olla lakelandinkettukoiran esi-isä.
Jotkin asiantuntijat uskovat itäarabialaisten vinttikoirien tulleen alun perin Aasiasta, mahdollisesti hyksojen mukana. Saksalainen vinttikoirajärjestö Deutscher Windhundzucht- und Rennverband e.V. teetti vuonna 1993 DNA-tutkimuksen, jonka mukaan sloughi on geneettisesti lähempänä afgaaninvinttikoiraa kuin salukia. Sekä sloughilla että azawakhilla on ylimääräinen alleeli fosfoglukoosi-isomeraasi-geenilokuksessa, ja sitä ei löydy muilta vinttikoirilta, mutta sitä tavataan sen sijaan sakaalilla, kojootilla ja ketulla. Tämän perusteella kyseisten rotujen alkuperä on erilainen muihin vinttikoiriin verrattuna.
Joseph B. Thomasin mukaan kaikki venäläiset vinttikoirat syntyivät alun perin aasialaisen tai itäisen borzoin (joka saapui Venäjän alueelle joitain satoja vuosia sitten) ja pohjoisten susimaisten koirien tai jopa aidon suden välisistä risteytyksistä, lisäksi myös kuurinmaanvinttikoira (Courland Borzoi) on vaikuttanut niiden perimään. Venäläisen biologin Leonid Sabaneevin mukaan kyseinen itäinen borzoi tuotiin Venäjälle alun perin Persiasta, ja sen ja pohjoisen susimaisten pystykorvaisten koirien lisäksi jalostukseen käytettiin sata vuotta myöhemmin myös englanninvinttikoiraa, puolanvinttikoiraa ja assyrialaista parrakasta borzoita. Sen jälkeen perimään vaikuttivat myös vankkarakenteinen vuoristoborzoi ja krimiläinen borzoi.
Vuoden 1892 The Hunter's Calendar and Reference Book -teoksessa Sabaneev luettelee 12 erilaista aasialaista borzoita, mm. seuraavat:
hortoy (sisältäen puolalaisen)
kaukasialainen vuoristotyyppinen
kirgisialainen
krimiläinen
moldovalainen
turkmenialainen
Sabaneev lisäksi jakaa perusborzoin neljään eri ryhmään:
venäläinen (psovoy): enemmän tai vähemmän pitkäkarvainen
aasialainen: riippukorvainen
hortoy: sileäkarvainen
brudastoy: karkeakarvainen
David Hancock puolestaan luettelee seuraavat rodut borzoi-rotuihin:
kaukasialainen borzoi (tynnyririntainen)
krimiläinen borzoi (kookasluustoinen)
kuurinmaalainen borzoi (kookas, kiharakarvainen)
venäjänvinttikoira
Hänen mukaansa borzoi-tyyppisiä rotuja tai rotumuunnoksia löytyi kuitenkin Albaniasta saakka. Vuoden 1891 The Field -lehdessä mainittiin läheltä Jassyä (mahdollisesti nykyinen Iași Romaniassa) kotoisin ollut "eteläisen Venäjän susikoira", joka oli nykyistä venäjänvinttikoiraa huomattavasti kookkaampi (noin 81 cm). Kolme yksilöä riitti pitämään sutta paikoillaan, kunnes metsästäjä ehti paikalle.
Unkarinvinttikoiran kantarodun saattoivat tuoda Unkariin madjaarit Venäjän aroalueilta 800-luvulla. Sekä Puolaan että Unkariin tuotiin vinttikoiria myös Kiovan Rus-valtakunnan aikoihin. Mongoolit saavuttivat kummankin kyseisistä maista vuosien 1206–1259 valloitusten aikana, ja toivat samalla mukanaan myös omia metsästyskoiriaan. Lisäksi ottomaanit kulkivat Unkarin halki vuosien 1328–1683 välillä, niin ikään metsästyskoiriensa kanssa.