stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katariina Itävaltalainen
Tieteiden ja taiteiden suosija

Katariina oli hyvin kiinnostunut perheensä koulutuksesta, suuren kirjaston keräämisestä ja eräänlaisen salongin perustamisesta hoviin. Hän toi talouteensa useita naisoppineita, kuten humanistit Joana Vazin ja Públia Hortênsia de Castron sekä runoilija Luisa Sigea de Velascon. Joana Vaz vastasi Katariinan tyttären, prinsessa Maria Manuelan, sekä Katariinan aviomiehen sisarpuolen, Portugalin prinsessa Maria de Avízin, Viseun herttuataren (1521–1577) kasvatuksesta, joka oli itsekin humanisti. Koulutukseen kuuluivat taloustiede, kirjallisuus, arkkitehtuuri sekä vieraat kielet.
Katariinalla oli yksi varhaisimmista ja hienoimmista kiinalaisen posliinin kokoelmista Euroopassa. "Hän hankki Aasiasta posliinia ja eksotiikkaa, jota saapui säännöllisesti Lissaboniin kuninkaallisen palatsin sisustamiseen sekä hänen henkilökohtaiseen käyttöönsä ja joka toimi hänen voimansa symbolina. Hänen kokoelmastaan ​​tuli ensimmäinen Kunstkammer Iberian niemimaalla."
Katariina jatkoi perinnettä, jonka hänen appensa Manuel I oli luonut. Tämä oli ostanut posliinia toiselle vaimolleen Maria Kastilialaiselle (1482–1517), joka oli Katariinan täti. Vuosina 1511-1514 'Mausteiden rahastonhoitaja' Lissabonissa rekisteröi yhteensä 692 kappaletta posliinia ja muita eksoottisia tavaroita. jotka ostettiin kuningatar Maria Kastilialaiselle.
Muita Katariina kokoelman "eksoottisia" esineitä olivat kivettyneet hain hampaat, kullalla päällystetty käärmeen pää, sydämenmuotoiset jaspiskivet verenvuodon pysäyttämiseksi, korallin oksa, jota käytettiin suojamaan pahoja henkiä vastaan, bezoaarikiviä, yksisarvisen sarvi (sarvivalaan syöksyhammas) ja kasoja erilaisia puolijalokiviä ja jalokiviä, kuten rubiineja, smaragdeja ja timantteja.
Lapset

Katariinalle ja Juhanalle syntyi yhdeksän lasta, joista viisi kuoli jo pieninä lapsia ja vain kaksi eli aikuisikään asti.
Miehensä kuoleman jälkeen Katariina toimi lapsenlapsensa Sebastian I:n sijaishallitsijana.
Prinssi Afonso (24. helmikuuta 1526 - 12. huhtikuuta 1526), Portugalin prinssi (1526), kuoli alle kaksikuisena
Prinsessa Maria Manuela (15. lokakuuta 1527 - 12. heinäkuuta 1545) Portugalin prinsessa (1527–1531), Asturian ruhtinatar, avioitui serkkunsa Espanjan kuninkaan FiIip II:n, silloisen Asturian ruhtinaan, kruununprinssin kanssa. Hänellä oli yksi fyysisesti vammainen lapsi, prinssi Don Carlos (1545–1568). Maria kuoli neljä päivää synnytyksen jälkeen verenvuotoon.
Infanta Isabel (28. huhtikuuta 1529 - 22. toukokuuta 1530), kuoli alle vuoden ikäisenä
Infanta Beatriz (15. helmikuuta 1530 - 16. maaliskuuta 1530), kuoli kuukauden ikäisenä epilepsiaan
Prinssi Manuel (1. marraskuuta 1531 - 14. huhtikuuta 1537) Portugalin prinssi (1531–1537), julistettiin perilliseksi vuonna 1535, kuoli viisivuotiaana epilepsiaan
Prinssi Filipe (25. maaliskuuta 1533 - 29. huhtikuuta 1539) Portugalin prinssi (1537–1539), julistettiin perilliseksi vuonna 1537, kuoli kuusivuotiaana
Infante Dinis (6. huhtikuuta 1535 - 1. tammikuuta 1537), kuoli alle vuoden ikäisenä epilepsiaan
Prinssi João Manuel (3. kesäkuuta 1537 - 2. tammikuuta 1554), Portugalin prinssi (1537–1554), julistettiin perilliseksi vuonna 1539. Avioitui serkkunsa Johanna Itävaltalaisen (1535–1573) kanssa, joka oli keisari Kaarle V:n ja Rooman keisarinna Isabellan tytär. João Manuel kuoli 18-vuotiaana diabetekseen. Heidän pojasta tuli kuningas Sebastian I.
Infante António (9. maaliskuuta 1539 - 20. tammikuuta 1540), kuoli alle vuoden ikäisenä epilepsiaan
Bengo-luokka

| Bengo-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  455 t
Pituus:  38,20 m
Koneteho:  400 ihp
Nopeus:  10,5 solmua
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 6"/26 tykki 2 × 3,4"/24 tykkiä
Bengo-luokka oli Portugalin laivaston kahden 1870-luvun lopulla valmistetun rautakaarisen ja puuvuoratun tykkiveneen muodostama alusluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Bengo | Laird, Son and Company, Birkenhead |  | 23. elokuuta 1879 |  | 1910 |
| Mandovi | Laird |  | 16. elokuuta 1879 |  | 1910 |
Ilmastoveivi2019-kampanja

Ilmastoveivi2019-kampanja oli puoluepoliittisesti sitoutumaton kansalaisvetoinen ilmastokampanja, joka keräsi joulukuun 2018 ja heinäkuun 2019 välillä 60 210 allekirjoitusta vetoomukseen, jolla vaadittiin Suomen uutta hallitusta nostamaan ilmastokysymys Suomen EU-puheenjohtajakauden kärkiteemaksi. Kampanja sai tuen myös 155 organisaatiolta, joiden joukossa olivat muun muassa suurimmat yliopistot Suomessa sekä useat ammattiliitot.
Kampanjan tausta

Kampanjan perusti helsinkiläinen valtiotieteiden ja oikeustieteiden opiskelija Laura Kolehmainen, joka lokakuussa 2018 IPCC:n SR15-raportin julkistuksen jälkeen käynnisti kampanjan satojen vapaaehtoisten tuella. Kampanjan tavoitteena oli kerätä nimiä vetoomukseen, jonka keskeisinä vaatimuksina oli nostaa ilmasto Suomen EU-puheenjohtajakauden kärkiteemaksi, jotta Suomi ajaisi Euroopan unionin päästötavoitteiden päivittämistä. Kampanjan vetoomuksessa vaadittiin, että:
EU:n on tehtävä oikeudenmukainen osuutensa ilmaston lämpenemisen rajaamiseksi 1,5 asteeseen. Tämä tarkoittaa, että päästöjä on vähennettävä 60 prosenttia suhteessa vuoteen 1990 vuoteen 2030 mennessä. EU:n on oltava hiilineutraali vuonna 2040 ja saavutettava negatiiviset päästöt sen jälkeen vahvistamalla luonnollisten ekosysteemien kykyä sitoa hiilidioksidia ja viilentää ilmastoa.
Kaikkien rahoitusvirtojen on oltava ilmastokestäviä. Hankkeita, jotka perustuvat fossiilisiin polttoaineisiin, ei tule rahoittaa lainkaan.
Suomen tulee kansallisesti tehdä oma osuutensa lämpenemisen rajoittamisesta 1,5 asteeseen eli oltava hiilinegatiivinen ennen vuotta 2030.
Kaikkien ilmastotoimien on kunnioitettava ihmisoikeuksia, ruokaturvaa, köyhyyden vähentämistä globaalisti sekä biodiversiteetin suojelua ja ekosysteemien eheyttä.
Kampanjan visuaalinen ilme ja retoriikka perustui jääkiekkoteemaan, ja kampanjan nimi on viittaus jääkiekossa tunnettuun ilmaveivi-käsitteeseen.
Kampanjan tulokset

Vetoomus keräsi yhteensä 60 210 allekirjoitusta, jotka luovutettiin Helsingissä 1.7.2019 Rinteen hallituksen eurooppaministeri Tytti Tuppuraiselle. Kampanjalle antoi tukensa myös 155 organisaatiota, joiden joukossa olivat yliopistoista Helsingin, Oulun, Turun, Tampereen yliopistot, Taideyliopisto, Aalto-yliopisto sekä Lappeenrannan-Lahden teknillinen yliopisto. Ammattiyhdistysliikkeistä vetoomusta tukivat STTK, PAM, Super, Loimu, Akavan erityisalat sekä Tekniikan akateemiset TEK.
Pääministeri Antti Rinteen mukaan ilmasto myös nostettiin puheenjohtajakauden kärkiteemaksi, ja puheenjohtajakauden keskeisenä tavoitteena oli tehdä Euroopan unionista globaali ilmastojohtaja.
Benedictus XII

| Benedictus XII |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Jacques Fournier
Syntynyt: Saverdun, Ranska
Kuollut: 25. huhtikuuta 1342 Avignon, Ranska
Paavi
Paavius alkoi:  20. joulukuuta 1334
Paavius päättyi:  25. huhtikuuta 1342
Edeltäjä:  Johannes XXII
Seuraaja:  Klemens VI
Benedictus XII:n vaakuna.
Benedictus XII:n hauta Avignonissa.
Benedictus XII (oik. Jacques Fournier) (k. 25. huhtikuuta 1342) oli Rooman piispa ja katolisen kirkon johtaja. Paavina hän toimi 20. joulukuuta 1334 – 25. huhtikuuta 1342. Hänen virkakaudellaan aloitettiin Paavien palatsin (Palais des Papes) rakennustyöt Avignonissa.
Kun Hunttalan Matti Suomen osti

| Kun Hunttalan Matti Suomen osti> Då Matti Hunttala köpte Finland   When Matti Hunttala Bought Finland |
| --- | --- |
 Elokuvan alkuperäinen teatterijuliste.
Ohjaaja:  Markku Onttonen
Käsikirjoittaja:  Markku Onttonen
Perustuu:  Simo Hämäläisen romaaniin Kättenpäällepanijat (1982)
Tuottaja:  Jukka Mäkelä
Säveltäjä:  Rauno Lehtinen
Kuvaaja:  Esko Nevalainen
Leikkaaja:  Eva Jaakontalo
Lavastaja:  Jorma Kiviniemi
Pääosat:  Pekka Laiho   Heikki Kinnunen   Ahti Kuoppala   Leena Uotila
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  O. Y. Kinosto   MTV Oy
Ensi-ilta:   26. lokakuuta 1984    29. syyskuuta 1985
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  2 344 625 mk
Katsojat:  95 691
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elokuvan DVD-julkaisun kansikuva.
Kun Hunttalan Matti Suomen osti on lokakuussa 1984 ensi-iltansa saanut suomalainen komediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Markku Onttonen. Elokuva perustuu Simo Hämäläisen romaaniin  Kättenpäällepanijat: Ilosteleva kertomus nuoresta miehestä matkalla jossain Suomessa vuodelta 1982. Elokuvan pääosissa nähdään Pekka Laiho, Heikki Kinnunen, Ahti Kuoppala ja Leena Uotila.
Elokuvan tapahtumapaikkana toimii kuvitteellinen Hukansalmen kunta. Elokuva kuvattiin heinä-elokuussa 1984 Pornaisissa, Punkaharjulla, Tuusulassa, Helsingissä, Kirkkonummella, Vihdissä ja Korpilahdessa.
Elokuvan kaksi laulua julkaistiin myös Reijo Hirvelän laulamana maxisinglenä vinyylilevynä. Itse elokuva on julkaistu VHS-kasettina vuosina 1985 ja 1989 sekä DVD-levylle 2000-luvulla sekä vuonna 2015. Elokuvasta on nähtävillä 4K-restauroitu versio Elonet-internetsivustolla.
Muut tekijät

Jussi Jalasti - kuvausapulainen
Timo Jalasti - kuvausapulainen
Hannu Koski - äänittäjä
Seppo Anttila - äänitysassistentti
Kaija Salaspuro - pukusuunnittelija
Kaija Ilomäki - maskeeraaja ja kampaaja
Mauri Front - valaisija
Gunnar Friman - valaisija
Tuomo Kattilakoski - mixaus
Reijo Heino - järjestäjä
Anne Joutsen - kuvaussihteeri
Pekka Päivärinta - still-kuvaaja ja julisteen valokuva
Lea Laser - työryhmä
Markku Heino - työryhmä
Kauko Martikainen - työryhmä
Seija Lukkala - puvustajan apulainen
Olavi Tuomi - tuotantopäällikkö
Tuulikki Loikas - tuotantosihteeri
O.Y. Kinosto - levittäjä
Nordic Video Oy Ab - levittäjä
VTC-Video Oy Ab - levittäjä
T:mi Pekka Pietilä - levittäjä
VLMedia Oy - levittäjä
Soundtrack

| ”Musiikkia elokuvasta Kun Hunttalan Matti Suomen osti” Reijo Hirvelä |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 A-puoli: ”Hunttalan Matti”
 B-puoli: ”On tää elämää”
 Äänitetty : 1984
 Julkaistu: 1984
 Formaatti: LP-levy (YES-116)
 Tekijä(t): Rauno Lehtinen   Juha Vainio   Markku Onttonen
 Tuottaja(t): Sauna-Musiikki Oy
 Tyylilaji: soundtrack
 Kesto: 05.24
 Levy-yhtiö: Yes Records
 Levymerkki: Yes Records
Muut kannet
   Singlen takakansi.
Reijo Hirvelän muut singlet
| ”Reijo Hirvelä” 1984 | ”Musiikkia elokuvasta Kun Hunttalan Matti Suomen osti” 1984 |   |
Soundtrack > Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Rauno Lehtinen.
Reijo Hirvelä ja Rauno Lehtisen orkesteri: Hunttalan Matti – 3.12 (san. Juha Vainio)
Rauno Lehtisen orkesteri: Tanssimusiikki I – 1.05
Rauno Lehtisen orkesteri: Tanssimusiikki II – 0.50
Reijo Hirvelä: On tää elämää – 1.40 (san. Markku Onttonen ja Rauno Lehtinen)
Kokoonpano

Reijo Hirvelä - laulu ja kitara (1, 4)
Sonja Lumme - taustalaulu (1)
Kokoonpano > Rauno Lehtisen orkesteri (1-3)

Rauno Lehtinen - musiikin johto, saksofoni (1) ja sähköurut
Olli Haavisto - slide-kitara (1)
Tapani Ikonen - rummut
Martti Metsäketo - basso
Jørgen Petersen - trumpetti (1)
Raimo Roiha - piano (1) ja harmonikka (2-3)
Taisto Wesslin - kitara (1)
Kokoonpano > Tuotanto

Pekka Päivärinta - valokuvat
Jorma Hämäläinen - äänitys
Per Wallenius - äänitys
MTV OY - levyjen valmistus
Sauna-Musiikki Oy - tuotanto
Televisioesitykset

| Päivämäärä | Kanava | Katsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 10.9.1987 | MTV2 | 795 000 |
| 24.7.1993 | MTV3 | 911 000 |
| 8.1.1996 | MTV3 | 444 000 |
| 25.6.1999 | MTV3 | 227 000 |
| 17.4.2006 | MTV3 |  |
| 20.6.2015 | MTV3 |  |
Aiheesta muualla

Kun Hunttalan Matti Suomen osti Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kun Hunttalan Matti Suomen osti 4K-restauroituna Elonetissä
Henri Frédéric Amiel

Henri Frederic Amiel 1852.
Henri Frédéric Amiel (27. syyskuuta 1821 Geneve – 11. toukokuuta 1881 Geneve) oli sveitsiläinen filosofi ja kirjailija sekä ensin estetiikan, myöhemmin filosofian professori Geneven yliopistossa. Hänet tunnetaan postuumeina julkaistuista päiväkirjanotteistaan. Hänen pääteoksensa on Fragments d’un journal intime (1883, osin suomennettu Päiväkirja). Amiel julkaisi myös runokokoelmia. Päiväkirja ilmestyi laajempana nimellä Journal intime 1922. Molemmat suomennosversiot ovat valikoimia.
Suomennetut teokset

Uneksijan päiväkirja (Fragments d'un journal intime), suom. J. A. Hollo, WSOY 1959 Sarja: Humanitas, 10 (Tämä on uusi laitos vuonna 1926 ilmestyneestä painoksesta Päiväkirja)
Otteita päiväkirjasta antologiassa: Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Anna-Maria Tallgren, WSOY 1934
Benedictus XIII

| Benedictus XIII |
| --- | --- |
 Benedictus XIII
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pietro Francesco Orsini
Syntynyt: 2. helmikuuta 1649 Gravina in Puglia, Napolin kuningaskunta
Kuollut: 21. helmikuuta 1730 (81 vuotta) Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  29. toukokuuta 1724
Paavius päättyi:  21. helmikuuta 1730
Edeltäjä:  Innocentius XIII
Seuraaja:  Klemens XII
Benedictus XIII, siviilinimeltään Vincenzo Maria Orsini, alun perin Pietro Francesco Orsini (2. helmikuuta 1649 Gravina in Puglia, Italia – 21. helmikuuta 1730 Rooma, Italia), oli paavina 29. toukokuuta 1724 – 21. helmikuuta 1730. Hänen vanhempansa olivat Gravina in Puglian herttua Ferdinando Orsini III ja Giovanna Frangipane della Tolfa.
Aluksi hän käytti nimeä Benedictus XIV (koska uskoi, että numero 13 toisi huonoa onnea), mutta muutti myöhemmin sen Benedictus XIII:ksi.
Benderin kalabaliikki

Ranskalais-amerikkalaisen taiteilijan Augustus Tholeyn romantisoitu kuvaus tapahtumista, 1894.
Benderin kalabaliikki oli väkivaltainen yhteenotto, joka tapahtui 1. helmikuuta 1713 Benderissä nykyisen Moldovan alueella, kun osmanisotilaat vangitsivat Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n. Kaarle XII oli  Pultavan tappion jälkeen paennut ruotsalaisen sotilasosaston kanssa Osmanien valtakunnan alueelle, josta käsin hän oli lietsonut sotaa Venäjää vastaan. Sulttaani oli kuitenkin lopulta päättänyt panna hankalaksi osoittautuneen Kaarlen kotiarestiin. Kaarle ja hänen miehensä vastustivat pidätystä aseellisesti.
Lainasana kalabaliikki on tullut ruotsin ja myös suomen kieleen juuri tämän tapauksen seurauksena. Turkin kieleen pohjautuva sana tarkoittaa kahakkaa tai mellakkaa.
Taustaa

Hävittyään Pultavan taistelun Venäjälle 1709 Kaarle XII pakeni Osmanien valtakuntaan ja asettui Benderin kaupunkiin noin 1 500 sotilaan osastonsa kanssa. Osmanien sulttaani Ahmed III myönsi Kaarlelle ja tämän miehille turvapaikan. Kuningas pyysi sulttaania järjestämään 60 000-miehisen armeijan Kaarlen saattamiseksi Puolan halki Itämerelle, mutta sulttaani kieltäytyi, koska tämä olisi merkinnyt poliittisia ongelmia Puolan ja Venäjän kanssa. Kaarle, joka sai liittolaisen Krimin kaani Devlet II Giraysta, aloitti juonittelun Venäjän vastaisen sodan sytyttämiseksi. Sodan puolesta kampanjoinut ryhmittymä onnistui tavoitteessaan ja marraskuussa 1710 Ahmed III julisti Venäjän–Turkin sodan alkaneeksi. Seurannut suurvisiiri Baltacı Mehmet paššan johtama sotaretki päättyi osmanien voittoon heinäkuussa 1711 ja allekirjoitetussa Prutin rauhassa Venäjän keisari Pietari Suuri menetti aiemmassa sodassa valtaamansa alueet.
Kaarlen ja Devlet II Girayn poliittinen liittouma ei ollut kuitenkaan tyytyväinen tulokseen ja jatkoi juonitteluaan uuden sodan sytyttämiseksi, kun vastapuolen leiri pyrki liennyttämään Venäjän suhteita ja kääntämään katseen Venetsiaan, jolta vastaavasti haikailtiin takaisin sen aiemmin valtaamia alueita. Seuraavan kahden vuoden aikana osmanien poliittinen tilanne oli hyvin epävakaa. Vaikka sotia ehdittiin julistamaan Venäjälle pariinkin otteeseen, taisteluita ei kuitenkaan käyty ja kriisit ratkaistiin diplomaattisin keinoin ja neuvotteluissa. Viimein alkuvuodesta 1713 Ahmed III väsyi riitapukareihin ja määräsi Krimin kaanin karkotettavaksi Rodokselle ja Kaarlen asetettavaksi kotiarestiin.
Kalabaliikki

Kalabalik on turkinkielinen sana, joka tarkoittaa sekasotkua. Varsinkin vanhemmassa historiankirjoituksessa kalabaliikista on kirjoitettu toinen toistaan liioitellumpia ja romantisoidumpia versioita, jotka usein poikkeavat toisistaan tapahtumien kuvauksessa. Sen vuoksi on mahdotonta tietää, mitä todella tapahtui. Sanan kalabalik merkitystäkin on romantisoitu: Sen kerrotaan tarkoittavan vaikeasti saalistettavan riistan metsästämistä, leijonanmetsästystä jne. Kuten brittiläinen 1800-luvun historioitsija R. Nisbet Bain kuvasi:
”Ja sitten, 1. helmikuuta 1713 alkoi vertaansa vailla oleva taistelu, joka tunnetaan yleisesti nimellä Benderin kalabaliikki, kamppailu, joka vertoja ainoastaan keskiajan ritareiden huikeille suorituksille, sillä varmuudella vastaavaa ei löydy muualta vakavasta historiankirjoituksesta.”
Versiosta riippuen ruotsalaisten vahvuus oli noin 500, joista ”kourallisen” tai 40–50 miehen kerrotaan osallistuneen varsinaiseen kahakkaan muiden antauduttua. Turkkilaisten joukko oli todennäköisesti ylivoimainen, suurimpien arvioiden mukaan 12 000 miehen kokoinen. Oscar Browning mainitsee yli 8 000 turkkilaista ja 12 tykkiä alle 800 miehen ruotsalaisvaruskuntaa vastaan. Ruotsalaisen Carl Grimbergin teoksen Ruotsin historia mukaan jopa 10 000 turkkilaista ja tataaria lähetettiin ”Pohjolan Leijonaa” ja hänen 500 miestään vastaan.
Sekin on epävarmaa, kuinka ruotsalaiset olivat varustautuneet osmaniarmeijan saapumiseen. Joidenkin versioiden mukaan Kaarle oli järjestellyt puolustusta, linnoituttanut nopeasti leiriään ja valanut miehiinsä rohkeutta pitäen puheen samalla kun oli ratsastellut puolustusten edessä. Kun turkkilaiset lähenivät ruotsalaiset avasivat tykkitulen jo etäältä. Tai sitten ruotsalaiset yllätettiin kesken pyhäjumalanpalveluksen.
Turkkilaisten hyökättyä suurin osa ruotsalaisista jäi saarretuksi ja antautui, jolloin Kaarle pakeni pienemmän noin 50 miehen ryhmän kanssa taloonsa, jossa hän joko taisteli sisään tunkeneita turkkilaisia vastaan tai piti suojaa kunnes turkkilaisten tulinuolilla sytyttämä katto sortui alas. Katon sortuessa ruotsalaiset olivat sitten rynnänneet ulos berserkkien lailla taistellen. Toisissa kuvauksissa leiri taas piti puoliaan kahdeksan tunnin ajan tulittaen turkkilaisia tykein ja kiväärein.
Kaarlen talttumisesta on niin ikään useita versioita. Hän kompastui juostessaan tai kaatui sotkeuduttuaan kannuksiinsa. Hän menetti tajunsa kaaduttuaan tai hänen päälleen hyppäsi kasa turkkilaisia. Hänen kulmakarvansa olivat ruudin polttamat ja vaatteensa verestä sotkuiset.
Voltairen kirjoittaman elämäkerran persiankielisen laitoksen kuvituksessa Kaarle lyö yhdellä iskulla neljä vastustajaa kuoliaaksi. Hänen mielikuvissaan Kaarlen talon täytyi olla suuri ja siinä täytyi olla runsaasti ikkunoita, sillä hänen mukaansa ruotsalaiset ampuivat musketeillaan ikkunoista kaksisataa muslimia vain neljännestunnin puolikkaassa. Kaarle itse muisteli myöhemmin tappaneensa koko välikohtauksen aikana ehkä kolme. Joka tapauksessa Kaarle pidätettiin ja kuljetettiin arestiin Didymoteichoon, jossa sulttaanin oli helpompi pitää häntä silmällä.
Aiheesta muualla

Benderin kalabaliikki. Kenraaliluutnantti Axel Roosin henkilökohtainen kuvaus, Hakkapeliitta, 09.12.1930, nro 50, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Yigin lapset

| Yigin lapset> The Curse of Yig |
| --- | --- |
 Novellin ensimmäinen sivu, marraskuun 1929 Weird Tales. Kuvittaja Hugh Rankin.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  H. P. Lovecraft ja Zealia Bishop
Kuvittaja:  Hugh Rankin
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu
Kustantaja:  Weird Tales
Julkaistu:  marraskuu 1929
Suomennos
Suomentaja:  Matti Rosvall
Kustantaja:  Jalava
Julkaistu:  Outoja tarinoita 4

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Yigin lapset (engl. The Curse of Yig) on H. P. Lovecraftin ja Zealia Bishopin keväällä 1928 kirjoittama kauhunovelli, joka ilmestyi pulp-lehti Weird Talesissa vuonna 1929. Se kertoo intiaanien käärmejumala Yigistä sekä Oklahomaan saapuvasta uudisraivaajaperheestä, joka joutuu kirouksen uhriksi. Teksti perustui Bishopin luonnostelemaan kohtaukseen, joka toimii kertomuksen huipentumana. Lovecraft haamukirjoitti kohtauksen ympärille kokonaisen tarinan syventäen henkilöhahmoja ja miljöökuvausta. Markku Sadelehdon mukaan ”käärmejumala, kirous, prologi ja epilogi olivat hänen keksintöään, siis ne tarinan elementit jotka tekevät siitä hyvän”. Lovecraftille epätyypillinen villin lännen miljöö oli kuitenkin Bishopilta peräisin.
Juoni

Nimetön kertoja on käärmeaiheiseen kansanperinteeseen erikoistunut tutkija. Hän tapaa Oklahoman Guthriesssa sijaitsevan mielisairaalan johtajan tohtori McNeillin, joka kertoo tarinan Yigistä, ”käärmeiden puoli-ihmishahmoisesta isästä”. Kertojan mukaan Yig lienee Mesoamerikan uskonnoissa esiintyvien Quetzalcoatlin ja Kukulcanin mytologinen varhaismuoto.
Uudisasukkaat Walker ja Audrey Davis saapuvat Okhalomaan 1889. Walker pelkää käärmeitä hillittömästi ja muuttuu entistäkin ahdistuneemmaksi kuultuaan intiaanien palvomasta käärmejumalasta, joka kostaa käärmeitä vahingoittaville ihmisille. Audrey löytää pariskunnan kodin läheltä joukon vastasyntyneitä kalkkaroita ja surmaa ne säästääkseen Walkerin tarpeettomalta järkytykseltä. Walker löytää kuitenkin ruumiit ja alkaa pelätä Yigin kirousta.
Davisit asettuvat aloilleen ja elävät jonkin aikaa normaalisti. Eräänä iltana sadonkorjuujuhlan jälkeen Davisit palaavat kotiinsa ja käyvät levolle, mutta havahtuvat outoon ääneen – koko lattia on kalkkarokäärmeiden peitossa. Walker nousee vuoteesta ja yrittää karkottaa käärmeet, mutta kompastuu ja rikkoo lyhdyn. Audrey makaa yksin pimeässä ja kuulee myrkynturvottaman ruumiin puhkeavan.
Audrey huomaa ihmismäisen siluetin. Hän otaksuu sen olevan Yig ja surmaa sen kirveellä. Aamun valjetessa paljastuu, että turvonnut ruumis olikin Davisien koira, kun taas ihmishahmo oli Walker, joka oli välillä pyörtynyt pelosta. Davisien ystävä löytää sekavan Audreyn, joka sihisee ja kiemurtelee lattialla kuin käärme.
McNeill päättää tarinansa ja näyttää kertojalle käärmemäisen olennon, joka on yksi mielisairaalan asukeista. Se ei kuitenkaan ole Audrey vaan hänen lapsensa, joka syntyi yhdeksän kuukautta Walkerin kuoleman jälkeen.
Kirjoittaminen ja julkaisu

H. P. Lovecraft haamukirjoitti ”Yigin lapset” Zealia Brown Reed Bishopille keväällä 1928. Bishopin synopsis kertoi yksinkertaisen tarinan uudisasukkaista, joiden mökissä on käärmeiden pesä. Käärmeet surmaavat miehen, ruumis räjähtää ja vaimo tulee hulluksi. Kehystarinaa ei ollut, eikä hahmojen luonnetta tai taustoja kehitelty sen pitemmälle. Varsinainen juoni oli siis Lovecraftin lisäys, samoin perhesurmaan liittyvä tragedia. Hän myös lisäsi kertomukseen paikallisväriä kuvailemalla tapahtumaympäristöä ja sen kulttuuria. Osa yksityiskohdista oli peräisin Bishopilta, joka tunsi Oklahomaa, mutta suurimman osan Lovecraft löysi kirjoista. Alkukielinen teksti on noin 7 000 sanaa pitkä. Siitä noin kolme neljäsosaa – mukaan luettuna kertomuksen nimi – oli Lovecraftin keksintöä.
Oklahoma on Lovecraftille epätavallinen miljöö. Omat novellinsa hän sijoitti mieluiten Uuteen-Englantiin, jossa itse asui, tai seuduille, joista oli lukenut paljon.
Bishop maksoi Lovecraftille 17,5 dollaria (vuoden 2023 rahassa noin 300 dollaria). Weird Tales maksoi tarinasta Bishopille 45 dollaria. Jos Lovecraft olisi myynyt tarinan suoraan Weird Talesille, hän olisi todennäköisesti saanut siitä vähintään 90 dollaria. Haamukirjoitus oli kuitenkin varmempi tulonlähde, sillä lehdet eivät aina ostaneet hänen novellejaan. Kertomus ilmestyi Weird Talesin marraskuun 1929 numerossa ja uudestaan huhtikuussa 1939. Kirjana novelli julkaistiin ensi kertaa Arkham Housen novellikokoelmassa Beyond the Wall of Sleep (1943).