Alttari
Alttari eri uskonnoissa > Kristinusko

Kristinuskossa alttari (m.kreik. θυσιαστήριον, thysiastērion) on ollut alun perin pöytä, jonka ympärille seurakunta on kokoontunut nauttimaan ehtoollista. Alttari on kirkkorakennuksen visuaalinen, toiminnallinen ja sisällöllinen keskus, Kristuksen läsnäolon paikka, Herran pöytä. Alttarin keskeistä symbolista arvoa korostaa se, ettei sille tule asettaa mitään muita esineitä kuin ehtoollisen vietossa tarvittavat välineet. Alttarille voidaan asettaa kynttilät, ja sillä on usein kukkia, mutta ne voidaan asettaa kuoriin, alttarin vierelle ja läheisyyteen.
Alttarilla on kaksi lähtökohtaaː Se on ymmärretty pöydäksi, jonka äärellä Kristus vietti opetuslastensa kanssa ehtoollista ensimmäistä kertaa. Alttari voidaan ymmärtää myös Kristuksen hautana. Toisaalta kirkon alkuaikoina ehtoollista vietettiin marttyyrien haudoilla.
Ensimmäiset kivialttarit ovat lähtöisin perinteestä, jonka mukaan kristityt kokoontuivat marttyyrien haudoille, koska niiden kautta uskottiin oltavan erityisessä yhteydessä taivaaseen, jonne veritodistajat olivat päässeet. Vanhoissa kirkkokunnissa, etenkin katolisessa ja ortodoksisissa kirkoissa marttyyrien tai muiden pyhien ihmisten pyhäinjäännöksiä eli reliikkejä voidaan edelleenkin sijoittaa alttariin.
Alttareita on siis kahta tyyppiä: marttyyriajoilta periytyviä kiinteitä kivialttareita, joita tavataan usein suurissa kirkoissa ja katedraaleissa, sekä puisia, ruokapöytäsymboliikkaa edustavia alttareita. Vanhan kirkollisen tradition mukaan alttari sijoitetaan tavallisesti kirkkorakennuksen itäosaan. Keskiajalla alttarit rakennettiin kivestä tai tiilestä. Alttari muurattiin laatikkomaiseksi, kiinteäksi rakenteeksi jota kattoi suorakaiteenmuotoinen kivilevy (alttarilevu, mensa) Rakenteen alaosassa oli syvennys marttyyrien pyhäinjäännöksia varten. Alttarilevyn kuhunkin kulmaan sekä keskelle alttaria kaiverrettiin risti muistuttamaan Kristuksen viidestä haavasta.
Läntisessä kirkossa tuli keskiajalla tavaksi rankentaa kirkkoihin pääalttarin ohella sivualttareita, joiden äärellä voitiin viettää päivittäin erityyppisiä messuja. Reformaation seurauksena syntyneissä kirkoissa on yleensä vain yksi alttari. Keskiajalla kirkon pääalttari alettiin sijoittaa kirkon kuorin perälle, kirkon itäseinään, jolloin alttarin ja seurakunnan välinen etäisyys kasvoi.
Nykyisin alttari pyritään sijoittamaan irti kirkon takaseinästä niin, että pappi voi johtaa messun ehtoollisosaa kasvot seurakuntaan päin. Tällainen keskusalttari eli pöytäalttari on varhaisten vuosisatojen käytäntö, ja se oli myös reformaattori Martti Lutherin suosima tapa. Keskusalttari korostaa ehtoollista ja sitä, että ehtoollisen viettäminen on seurakunnan yhteinen tapahtuma.
Kirkon alttari on materiaaliltaan ja koristelultaan usein näyttävä, etenkin vanhemmissa kirkoissa. Alttarin yläpuolella alttariseinässä oli yleensä alttaritaulu tai alttarikaappi. Nykyään alttaripöytä on usein yksinkertainen pöytä, jota koristaa alttariliinat, kynttilät sekä krusifiksi tai risti. Alttarilla on usein myös kukkia, jotka voidaan sijoittaa myös maljakoihin alttarin vieteen kuorin lattialle, jolloin alttarilla on enemmän tilaa ehtoollisvälineille. Alttarilla käytetään tavallisesti leikkokukkia, sillä ne symboloivat uhria.
Suomessa sekä muissa Pohjoismaissa on alttari perinteisesti ympäröinyt alttarikehä, alttarikaide. Sen tehtävänä on helpottaa ehtoollisen jakamista, kun ehtoollinen jaetaan polvistuneena. Alttarikaidetta on usein mainittu rajana, joka erottaa kirkon alttarin eräänlaiseksi ”kaikkein pyhimmäksi”. Alttarikehälle ja sen puoliympyrän muodolle on joskus annettu vertauskuvallisia selityksiä, mutta se on puhtaasti tekninen ratkaisu. Nykyään useissa uusissa kirkoissa se on helposti siirrettävistä paloista valmistettu tai sitä ei ole ollenkaan. Alttarikaide on käytössä lähinnä vain Pohjoismaiden luterilaisissa kirkoissa.
Ortodoksisessa kirkossa alttari on sijoitettu kirkossa ikonostaasin taakse erilliseen alttarihuoneeseen ja alttariin on myös sijoitettu pyhäinjäännös. Altaripöytä on keskellä alttarihuonetta oleva vapaasti seisova pöytä. Pienemmissä rukoushuoneissa alttari on huoneen itäpäädyssä. Alttaripöytä on tavallisesti kuution muotoinen ja noin metrin mittainen jokaiselta särmältään. Pöytä voi olla tehty puusta tai kivestä ja se on tavallisesti peitetty brokadiliinalla, koristeellisella peitteellä, jonka värit voivat vaihdella kirkkovuoden liturgisten värien mukaisesti. Ylinnä alttaripöydällä on sakramenttilipas eli artoforion (tabernaakkeli), pyhätön muotoiseksi rakennettu pienoismalli. Lippaan sisällä on pieni rasia, jossa säilytetään ehtoollislahjoja, joita voidaan antaa esimerkiksi sairaille. Myös monihaarainen, tavallisimmin seitsenhaarainen kynttelikkö on alttaripöydällä sen takaosassa katsottuna kirkkosalista päin. Alttaripöydällä pidetään myös evankeliumikirjaa ja antiminssia, tavallisesti silkistä tehtyä kangasliinaa, johon on painettu Kristuksen hautausikoni.