Carl Enckell
Ministerivaltiosihteerinä ja diplomaattina

Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen venäjäntaitoinen Enckell nimitettiin Suomen ministerivaltiosihteeriksi Pietariin. Eduskunnan hyväksyttyä kesällä valtalain konservatiivinen Enckell painosti Venäjän väliaikaisen hallituksen johtajat hajottamaan Suomen eduskunnan lain torjumiseksi. Tämän vuoksi hänellä oli pitkään huono maine Suomen vasemmiston silmissä.
Marraskuun 1917 alussa Enckell sukkuloi Helsingin ja Pietarin välillä uutta Suomen ja Venäjän suhteet määrittelevää perustuslakia sorvattaessa. Hän ehti vielä esitellä K. J. Ståhlbergin johtaman perustuslakikomitean esityksen väliaikaiselle hallitukselle 5. marraskuuta, mutta saavuttuaan uudelleen Pietariin 7. marraskuuta Suomen eduskuntapuolueiden hyväksymän manifestiluonnoksen kanssa hän saattoi vain todeta uuden vallankumouksen tapahtuneen matkan aikana. Suomen julistauduttua itsenäiseksi Enckell muodosti P. E. Svinhufvudin ja K. G. Idmanin kanssa Suomen senaatin valtuuskunnan, joka pyysi ja sai Venäjän neuvostohallitukselta tunnustuksen itsenäisyydelle.
Enckell nimitettiin tammikuussa 1918 Suomen ensimmäiseksi diplomaattiseksi edustajaksi Pietariin, mutta toimi jäi hyvin lyhyeksi. Hän kävi 26. tammikuuta esittäytymässä ulkoasiainkansankomissariaatissa, mutta kansankomissaari Lev Trotski oli liian kiireinen ottamaan hänet henkilökohtaisesti vastaan, joten hän antoi käyntikorttinsa Trotskin lapsille. Suomen sisällissodan alettua seuraavana päivänä Neuvosto-Venäjän johto katkaisi suhteensa Svinhufvudin hallitukseen eikä enää ottanut Enckelliä vastaan. Punaisten Helsingissä perustama Suomen kansanvaltuuskunta määräsi 2. helmikuuta Enckellin vangittavaksi, mutta hän onnistui menemään ”maan alle” ja piileskeli Pietarissa puolalaisella passilla. Sisällissodan päätyttyä punaisten tappioon hän palasi toukokuussa salateitse Suomeen senaatin luvalla.
Itsenäisyyden alkuaikana Enckell sai usein edustaa Suomea kansainvälisissä tehtävissä, sillä entisenä ministerivaltiosihteerinä hän oli harvoja suomalaisia, jolla oli edes jonkinlaista kokemusta diplomaattisista tai niiden kaltaisista tehtävistä. Elokuussa 1918 hän johti Berliinissä Suomen valtuuskuntaa tuloksettomissa rauhanneuvotteluissa Neuvosto-Venäjän kanssa. Marraskuusta 1918 huhtikuuhun 1919 hän oli Suomen järjestyksessä toinen ulkoministeri ja sai hankkia valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin kanssa itsenäisyydelle tunnustuksen maailmansodan voittaneilta ympärysvalloilta. Enckell johti Suomen valtuuskuntaa myös Pariisin rauhankonferenssissa vuonna 1919 sekä Kansainliitossa sen käsitellessä Ahvenanmaan kysymystä. Hänen taktiikkanaan oli viivyttää päätöksen tekemistä Ahvenanmaasta, kunnes suurvallat menettäisivät kiinnostuksensa wilsonilaiseen vähemmistökansallisuuksien (ruotsinkielisten ahvenanmaalaisten) oikeuksien ajamiseen. Ahvenanmaa päätettiinkin vuonna 1921 jättää Suomelle.
Enckell oli vuosina 1919–1927 Suomen lähettiläänä Pariisissa ja vuosina 1920–1926 samanaikaisesti Suomen edustajana Kansainliiton yleiskokouksissa. Hän toimi myös kahden lyhytikäisen virkamieshallituksen ulkoministerinä vuosina 1922 ja 1924 ja kuului Suomen valtuuskuntaan eräissä kansainvälisissä konferensseissa, kuten vuoden 1922 Genovan konferenssissa. Pariisin-lähettiläänä Enckell ajoi ympärysvalta- ja Kansainliittomyönteistä ulkopolitiikkaa ja pyrki toimillaan osoittamaan Suomen kuulumisen länsivaltoihin. Hän erosi ulkoasiainministeriön tehtävistä lokakuussa 1927. Eron takana olivat Enckellin ja ministeriön väliset pitkään jatkuneet huonot suhteet sekä voimistuva kieliriita, joka ulkoasiainministeriössä kohdistui puutteellisten suomenkielentaitojen omaaviin diplomaatteihin, kuten Enckelliin. Suhteita ministeriöön oli hankaloittanut Enckellin taipumus olla seuraamatta ministeriön ohjeistuksia ja tapa vetää omaa ulkopoliittista linjaansa Pariisista käsin. Hän oli muun muassa vastustanut aktiivisesti interventiopolitiikkaa Venäjän sisällissodassa 1920-luvun alussa.