stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thessalonikin kansainvälinen lentoasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thessalonikin kansainvälinen lentoasema Wikimedia Commonsissa
Kreikan lentoasemat ja lentokentät
| --- | --- |
Kansainväliset lentoasemat:  Alexandroúpolin kansainvälinen lentoasema · Ateenan kansainvälinen lentoasema · Chanián kansainvälinen lentoasema · Iraklionin kansainvälinen lentoasema · Kalamátan kansainvälinen lentoasema · Kaválan kansainvälinen lentoasema · Kefalonián kansainvälinen lentoasema · Korfun kansainvälinen lentoasema · Kosin kansainvälinen lentoasema · Límnoksen kansainvälinen lentoasema · Mytilínin kansainvälinen lentoasema · Ródoksen kansainvälinen lentoasema · Sámoksen kansainvälinen lentoasema · Thessalonikin kansainvälinen lentoasema · Zákynthoksen kansainvälinen lentoasema
Kansalliset lentoasemat:  Áktion lentoasema · Áraxoksen lentoasema · Astypálaian lentoasema · Chíoksen lentoasema · Ikarían lentoasema · Ioánninan lentoasema · Kálymnoksen lentoasema · Kárpathoksen lentoasema · Kastorián lentoasema · Kozánin lentoasema · Kytheran lentoasema · Mégaran lentoasema · Míloksen lentoasema · Mýkonoksen lentoasema · Náxoksen lentoasema · Néa Anchíaloksen lentoasema · Pároksen lentoasema · Santorínin lentoasema · Skiáthoksen lentoasema · Skýroksen lentoasema · Sýroksen lentoasema
Kunnalliset lentoasemat:  Kásoksen lentoasema · Kastelórizon lentoasema · Léroksen lentoasema · Siteían lentoasema
Entiset lentoasemat ja lentokentät:  Agrínion lentoasema · Andravídan lentoasema · Ellinikón kansainvälinen lentoasema · Epitálion lentoasema · Kastéllin lentoasema · Portochélin lentokenttä · Spártin lentoasema · Tríodoksen lentokenttä
Sotilas- lentokentät:  Agrínion sotilaslentokenttä · Alexándreian sotilaslentokenttä · Amygdaleónaksen sotilaslentokenttä · Andravídan sotilaslentokenttä · Dekéleian sotilaslentokenttä · Elefsínan sotilaslentokenttä · Lamían sotilaslentokenttä · Lárisan sotilaslentokenttä · Marathónaksen sotilaslentokenttä · Maritsán sotilaslentokenttä · Sédeksen sotilaslentokenttä · Stefanovíkeion sotilaslentokenttä · Tanágran sotilaslentokenttä · Trípolin sotilaslentokenttä · Tympákin sotilaslentokenttä
Ulla Koivisto

| Ulla Koivisto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. elokuuta 1950 (ikä 74)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tanssija, koreografi ja tanssipedagogi
Käsikirjoittaja
Tyyli:  moderni tanssi, nykytanssi
Palkinnot
 Tanssitaiteen valtionpalkinto (2002) 
Ulla Koivisto (s. 11. elokuuta 1950) on suomalainen tanssija, koreografi ja tanssipedagogi.
Suomalaisen nykytanssin edelläkävijöihin lukeutuva Ulla Koivisto aloitti opintonsa Riitta Vainion modernin tanssin studiossa Helsingissä 1972 ja opiskeli sitten Tukholmassa balettiakatemiassa sekä New Yorkissa tanssia muun muassa Merce Cunninghamin johdolla ja musiikkia John Cagen johdolla 1974–1978. Vuonna 2010 hän järjesti Kiasmassa seminaarin edellisenä vuonna kuolleen Cunninghamin muistoksi.
Ulla Koivisto on tehnyt yhteistyötä monien nykysäveltäjien ja muusikoiden kanssa ja suosii elävän musiikin käyttöä tanssiteoksissaan. Vuonna 1986 hän teki koreografian Magnus Lindbergin sävellykseen Kraft. Vuonna 1993 sai Kanadan Vancouverissa kantaesityksensä Ulla Koiviston Olli Koskelinin musiikkiin tekemä tanssiteos To whom it may concern. Muita Koiviston säveltäjäkumppaneita ovat olleet Toni Edelmann, Karólína Eiríksdóttir, Ippe Kätkä, Mikko-Ville Luolajan-Mikkola ja Päivi Takala.
Koivisto on toiminut opettajana Teatterikorkeakoulussa näyttelijäntyön laitoksella sekä koreografian professorina tanssitaiteen laitoksella. Hän on opettanut myös Sibelius-Akatemiassa ja Taideteollisessa korkeakoulussa sekä pitänyt kursseja muun muassa Kajaanissa, Kööpenhaminassa ja Amsterdamissa. Koivisto on toiminut Suomen tanssitaiteilijain liiton puheenjohtajana.
Seinäjoelta kotoisin oleva Koivisto on vuodesta 2004 toiminut sikäläisen Tanssiteatteri Wimman taiteellisena johtajana ja ollut keskeisesti mukana Seinäjoella järjestettävässä Helmifestivaali-tanssitapahtumassa.
Ulla Koivistolle myönnettiin tanssitaiteen valtionpalkinto 2002 ja viisivuotinen taiteilija-apuraha 2007.
Koreografioita

Dancing my dances (Lontoo 1978, Koiviston soolotanssiesitys)
Hellät jäähyväiset (New York 1979)
Kraft - mustavalkoinen tanssi (1986)
To whom it may concern (Vancouver 1993)
Maryland (Liverpool 2004, Helsinki 2005 ja Tukholma 2009)
Hurmiollisessa tilassa (2010)
Aiheesta muualla

Kuorelahti, Harri: Taiteilijahaastattelussa Ulla Koivisto Zodiak – uuden tanssin keskus. Viitattu 9.3.2021.
Pallari, Leena: Talonmies olikin tanssin mestari itse Helsingin Sanomat.  10.4.2010. Viitattu 9.3.2021.
Unescon maailmanperintökohteet Latviassa

Unesco on nimennyt Latviasta kolme kohdetta maailmanperintöluetteloon. Kohteet ovat merkittäviä kulttuuriperintönsä ansiosta.
Maailmanperintökohteet

| Paikka | Kuva | Sijainti | Kriteerit | Ala (ha) | Vuosi | Kuvaus | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Riian vanhakaupunki |  |  56°57′15″N, 24°07′00″E | Kulttuurikohde I, II | 438 | 1997 | Riian vanhakaupunki on oli merkittävä hansaliiton keskus 1200–1400-luvuilla. Kaupunki oli merkittävä solmukohta Keski- ja Itä-Euroopan välisessä kaupassa. |  |
| Struven ketju |  |  59°26′15″N, 24°44′40″E | Kulttuurikohde II, IV, VI |  | 2005 | Struven ketju on 1800-luvulta peräisin oleva kolmiomittausketju Jäämeren rannalta Mustallemerelle. Ketju sisältää 34 mittauspistettä kymmenen valtion alueella. Latviassa on kaksi mittauspistettä. |  |
| Kuldīgan vanhakaupunki |  |  56°58′3.9″N, 21°58′17.5″E | Kulttuurikohde V | 84,33 | 2023 | Kuldīga on esimerkki keskiaikaisesta kylästä, josta kehkeytyi yksi Kuurinmaan herttuakunnan tärkeistä hallinnollisista keskuksista 1500-luvulta 1700-luvulle. |  |
Unescon maailmanperintökohteet Singaporessa

Unesco on nimennyt Singaporesta yhden kohteen maailmanperintöluetteloon. Kohde on merkittävä kulttuuriperintönsä ansiosta.
Maailmanperintökohteet

| Paikka | Kuva | Sijainti | Kriteerit | Ala (ha) | Vuosi | Kuvaus | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Singaporen kasvitieteellinen puutarha |  | Bukit Timah, Singapore 1°18′55″N, 103°48′58″E | Kulttuurikohde II, IV | 49 | 2015 | Singaporen kasvitieteellinessä puutarhassa on runsaasti historiallisia yksityiskohtia, istutuksia ja rakennuksia. Kohde on ollut siirtomaa-ajoista asti tärkeä tiede- ja kasvien suojelu ja tutkimuskeskus. |  |
Thierry Marie Jacques Brac de la Perrière

Brac de la Perrièren vaakuna
Thierry Marie Jacques Brac de la Perrière (s. 17. kesäkuuta 1959 Lyon) on ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Lyonin(-Viennen) arkkihiippakuntaan Albert Florent Augustin Decourtray 19. kesäkuuta 1988. Hänet nimitettiin Lyonin vihkipiispaksi sekä Zallatan titulaaripiispaksi 15. huhtikuuta 2003, ja piispaksi vihkiminen seurasi 25. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Philippe Barbarin, jota avustivat François Marie Joseph Pascal Louis Blondel ja Jacques Maurice Faivre.
Brac de la Perrière sai 27. elokuuta 2011 nimityksen Neversin piispaksi.
Teehuone

Japanilainen teehuone
Teehuone on julkinen tila, joka on keskittynyt tarjoamaan asiakkailleen teetä ja monesti myös leivoksia.
Teehuoneet ovat tulleet esimerkiksi monissa Euroopan maissa entistä suosituimmiksi teen juonnin yleistyessä. Teehuoneet ovat jo kauan olleet yleisiä niin Kiinassa kuin Japanissakin. Japanissa teehuoneissa tarjotaan usein perinteinen japanilainen teeseremonia. Kiinassa taas teehuoneet ovat perinteisesti muistuttaneet aika paljon eurooppalaisia kahviloita. Nykyäänkin Kiinassa, esimerkiksi nuoriso, tapaavat toisiaan teehuoneissa. Suomessa teehuoneet sen sijaan ovat vielä harvinaisia.
Aiheesta muualla

gb.times: Teehuone – osa kiinalaisten arkipäivää (Arkistoitu – Internet Archive)
Kerran elämässä: Teen jäljillä Sichuanissa
Teen ystävät ry: Teen historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Aito kiinalainen tee tuoksuu jo Tapiolassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Agonist

The Agonist, 2022
The Agonist (aikaisemmin The Tempest) on kanadalainen melodista deathmetalia soittava yhtye. Montrealissa vuonna 2004 perustetun yhtyeen jäseniin kuuluu laulaja Vicky Psarakis, kitaristi Danny Marino, basisti Chris Kells, rumpali Simon McKay ja kiertuekitaristi Chris Adolph. The Agonist tunnetaan erityisesti laulajien tavasta yhdistellä murinalaulua ja puhdasta laulua. Yhtye levyttää Century Media Recordsille.
17.3.2014 yhtye ilmoitti Facebook-sivuillaan laulaja Alissa White-Gluzin jättäneen yhtyeen. Uudeksi laulajaksi ilmoitettiin Vicky Psarakis.
Diskografia > Studioalbumit

Once Only Imagined (2007)
Lullabies for the Dormant Mind (2009)
Prisoners (2012)
Eye of Providence (2015)
Five (2016)
Orphans (2019)
Diskografia > EP:t

The Escape (2011)
Disconnect Me (2014)
Days Before the World Wept (2021)
Diskografia > Singlet

Business Suits and Combat Boots (2017)
...and Their Eulogies Sang Me to Sleep (2009)
Birds Elope with the Sun (2009)
Thank You Pain (2009)
The Escape (2011)
Ideomotor (2012)
Disconnect Me (2014)
Gates of Horn and Ivory (2015)
My Witness, Your Victim (2015)
Danse Macabre (2015)
The Chain (2016)
The Moment (2016)
Take Me to Church (2016)
In Vertigo (2019)
Burn It All Down (2019)
As One We Survive (2019)
The Gift of Silence (2019)
Orphan (2020)
Remnants in Time (2021)
Feast On the Living (2021)
Ultraman

| Ultraman> ウルトラマン |
| --- | --- |
Tyyli:  tokusatsu
Kestoaika:  24 min
Pääosissa:   Susumu Kurobe  Akiji Kobayashi  Hiroko Sakurai  Sandayū Dokumamushi  Masanari Nihei  Bin Furuya 
Alkuperämaa:   Japani
Alkuperäiskieli:  japani
Verkko:   TBS
Esitetty:  17. heinäkuuta 1966 – 9. huhtikuuta 1967
Jaksoja:  39
Aiheesta muualla
IMDb
Ultraman (jap. ウルトラマン, Urutoraman) on japanilainen TV-hahmo, johon perustuvan ensimmäisen TV-sarjan esittäminen alkoi vuonna 1966. Ultramanista oli tehty 16 eri TV-sarjaa vuoteen 2006 mennessä eli 40 vuoden aikana. Ultraman esiintyy myös japanilaisissa manga-sarjakuvissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ultraman Wikimedia Commonsissa
Umm Salal

Qatarin kunnat:  Umm Salalon merkitty numerolla 3.
Umm Salal on yksi Qatarin seitsemästä kunnasta. Se sijaitsee sisämaassa pääkaupunki Dohan luoteispuolella.
Umm Salalin pinta-ala on 318 km². Kunnan asukasluku vuonna 2015 oli  90 835.
Turkin presidentinvaalit 2014

Turkin presidentinvaalit 2014 järjestettiin Turkissa 10. elokuuta 2014 Turkin 12. presidentin valitsemiseksi. Pääministeri Recep Tayyip Erdoğan valittiin suoralla kansanäänen enemmistöllä presidentiksi ensimmäisellä kierroksella, joten toista kierrosta ei tarvinnut järjestää.
The Sensual World

| The Sensual World Kate Bush |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1989
 Julkaistu: 17. lokakuuta 1989
 Tuottaja(t): Kate Bush
 Tyylilaji: taidepop progressiivinen pop sophisti-pop
 Kesto: 45.58
 Levy-yhtiö: EMI
Kate Bushin muut julkaisut
| The Whole Story 1986 | The Sensual World 1989 | This Woman’s Work 1990 |
The Sensual World on Kate Bushin kuudes studioalbumi ja kaikkiaan seitsemäs levyjulkaisu vuodelta 1989.
Albumi julkaistiin aikana, jolloin CD-soitinten suosio kasvoi merkittävästi. Alkuperäinen vinyylijulkaisu päättyi raitaan ”This Woman’s Work”. Kappale ”Walk Straight Down the Middle” oli puolestaan CD- ja kasettiversioiden mukana tullut bonusraita.
Ennen levyn julkaisua ”This Woman’s Work” oli mukana John Hughesin elokuvan She’s Having a Baby ääniraidalla.
Albumin ohella julkaistiin myös videokokoelma nimeltä The Sensual World: The Videos. Se sisälsi nimiraidasta ja kappaleista ”Love and Anger” sekä ”This Woman’s Work” tehdyt musiikkivideot. Mukana oli myös otteita haastattelusta, jonka Kate Bush oli antanut VH1-musiikkikanavalle.
Nimikappale sijoittuu Molly Bloomin yksinpuheluun James Joycen kirjassa Odysseus. Alun perin tarkoituksena oli käyttää kirjan tekstiä suoraan, mutta Joycen perikunta ei antanut siihen lupaa. Niinpä Kate Bush joutui kirjoittamaan sanoituksen uudelleen pyrkien säilyttämään kirjan tunnelman. Soitinnuksena kappaleella käytetään irlantilaista instrumentaatiota eli säkkipilliä, viulua ja tinapilliä.
Vuoden 2011 albumille Director’s Cut Bush levytti uudelleen neljä The Sensual Worldin kappaletta. Levyä tehdessään hän sai vihdoin Joycen perikunnalta luvan käyttää suoraan tekstiä Odysseuksesta, ja levy sisältääkin uuden version ”The Sensual World” -kappaleesta alkuperäisellä tekstillä nimellä ”Flower of the Mountain”.
Kappaleet

The Sensual World – 3.57
Love and Anger – 4.42
The Fog – 5.04
Reaching Out – 3.11
Heads We’re Dancing – 5.17
Deeper Understanding – 4.46
Between a Man and a Woman – 3.29
Never Be Mine – 3.43
Rocket’s Tail – 4.06
This Woman’s Work – 3.32
Walk Straight Down the Middle – 3.48
Singlet

The Sensual World
This Woman's Work
Love and Anger
Trumpettikurki

| Trumpettikurki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Kurjet Gruidae
Suku::  Kurjet Grus
Laji::  americana
Kaksiosainen nimi
 Grus americana  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Trumpettikurki Wikispeciesissä   Trumpettikurki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Trumpettikurki (Grus americana) on Kanadan kotoperäinen kurkilaji. Se elää nykyisin vain maan keskiosissa Luoteisterritorioiden ja Albertan rajoilla sijaitsevassa Wood Buffalon kansallispuistossa. Vastikään laji on onnistunut pesimään myös Wisconsinissa.[lähde? ] Populaation koko on 382 yksilöä. Se on muuttolintu, ja talvehtii pääasiassa Texasissa Meksikonlahden rannalla. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Hudsoninlahdeltan Kanadasta vuonna 1758.
Ulkonäkö ja koko

Aikuisen trumpettikurjen ruumis on valkoinen, ja sen päässä on punainen laikku. Nokka on pitkä ja tumma. Nuoret trumpettikurjet ovat väriltään kanelinruskeita. Lentäessään trumpettikurki pitää pitkän kaulansa suorassa, ja jalat seuraavat niin ikään suorina perässä. Aikuisen trumpettikurjen mustat siivenkärjet näkyvät lentäessä.
Trumpettikurki on tyypillisesti 1,26–1,6 metriä pitkä ja siipienväliltään noin 2 metriä. Aikuisen yksilön paino on noin 4,5–8,5 kiloa. Koiraat ovat naaraita kookkaampia.
Nuoria trumpettikurkia opastetaan ultrakevyellä lentokoneella niiden ensimmäisellä muuttomatkalla Wisconsinista Floridaan vuonna 2009.
The Serpent

| The Serpent |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Raoul Walsh
Käsikirjoittaja:  Raoul Walsh George Walsh
Perustuu:  Philip Bartholomaen novelliin The Wolf’s Claw
Tuottaja:  William Fox
Kuvaaja:  Georges Benoît
Pääosat:  Theda Bara James A. Marcus
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Fox Film Corporation
Levittäjä:  Fox Film Corporation
Ensi-ilta:   23. tammikuuta 1916
Kesto:  60 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkä (välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Serpent (Isossa-Britanniassa nimikkeenä Fires of Hate) on vuonna 1916 ensi-iltansa saanut Raoul Walshin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä draamaelokuva, jonka pääosassa on Theda Bara.
The Serpent perustuu Philip Bartholomaen novelliin The Wolf’s Claw, minkä pohjalta ohjaaja Walsh ja George Walsh laativat elokuvan käsikirjoituksen. The Serpent kuvattiin sen tuotanto- ja jakeluyhtiön Fox Film Corporationin studioilla New Jerseyn Fort Leessä ja Pohjois-Carolinan Chimney Rockissa. The Serpent sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 23. tammikuuta vuonna 1916. Ilmestyessään The Serpent oli suuri yleisömenestys. Fox julkaisi elokuvan uudestaan 5. tammikuuta vuonna 1919. Elokuvan oletetaan olevan kadonnut.
Juoni

Maalta kotoisin olevaa Vania Lazaria pahoinpitelee herttua, joka murhaa Vanian rakastajan ja lähettää tytön Lontooseen, missä Vaniasta tulee kuuluisa näyttelijä. Herttua näkee hänen esiintyvän, mutta ei tunnista häntä. Herttua saa tietää, että hänen poikansa on haavoittunut. Tästä Vania keksii suunnitelman kostaakseen häntä kohdistuneet vääryydet.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Theda Bara  | … |  Vania Lazar   |
|  James A. Marcus  | … |  Ivan Lazar   |
|  Lillian Hathaway  | … |  Martsa Lazar   |
|  Charles Craig  | … |  suurherttua Valanoff   |
|  Carl Harbaugh  | … |  prinssi Valanoff   |
|  George Walsh  | … |  Andrey Sobi   |
|  Nan Carter  | … |  Ema Lachno   |
|  Marcel Morhange  | … |  Gregoire   |
Aiheesta muualla

The Serpent Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Serpent AllMoviessa. (englanniksi)
The Serpent TCM Movie Databasessa (englanniksi)
The Serpent Silent era -sivustolla (englanniksi)
Teekannu

Aasialaisittain koristeltu brittiläinen keramiikkakannu.
Signe Persson-Melinin lasinen teekannu ja lämmitinteline, jossa lämpökynttilä. Boda Nova 1971.
Hopeinen teekannu ja teesihti.
Japanilaisessa kyusussa kädensija on sivulla.
Teekannu on teen, yrttiteen tai muun vastaavan juoman hauduttamiseen ja tarjoiluun käytettävä astia. Teekannuun kaadetaan kiehuvaa tai melkein kiehuvaa vettä, johon lisätään teelehtiä tai yrttikasvien osia, joista alkaa liueta makuaineita veteen. Muutaman minuutin hauduttamisen jälkeen valmis teejuoma kaadetaan kannusta teekuppeihin.
Teekannun osat ovat vesisäiliö, kansi, kaatonokka sekä korva eli kädensija. Teekannu on muodoltaan yleensä pullean pallomainen niin, että yläpinnassa olevan kannen läpimitta on kannun sisäläpimittaa pienempi. Kannessa on usein nystyrä ja kansiaukon reunassa sitä vastaava kolo; niiden avulla kansi voidaan kiertämällä lukita, ettei se putoa teetä kaadettaessa. Kannessa on nuppi tai kolo sormia varten kannen avaamiseksi.
Kaatonokan suu on melko pieni, jotta teen kaato sujuu hallitusti. Suun reunan terävä särmä auttaa nestevirran katkaisussa, ettei teetä valu pöydälle. Teekannun kädensija on yleensä joko alastaittuvaksi saranoitu ripa kannun päällä tai kiinteä keramiikasta muotoiltu korva kannun takaosassa. Japanilaisessa kyusu-teekannussa kädensija on kannun sivulla. Kädensijan muotoilu helpottaa teen hallittua kaatamista.
Teekannussa voi lisäksi olla irrotettava siiviläosa teelehtiä varten. Sen korvaavat nykyisin yhä useammin teepussit tai irtoteetä varten tarkoitetut haudutuspussit, jotka siivilän tavoin estävät teelehtien sekoittumisen veteen. Kolmas vaihtoehto on antaa teelehtien sekoittua veteen ja kaataa valmis juoma teesihdin eli pienen siivilän läpi teekuppiin.
Teekannuja valmistetaan eniten fajanssista, kivitavarasta, posliinista tai muusta keramiikasta, lasitettuna tai lasittamattomana. Muita materiaaleja voivat olla laboratoriolasi sekä valurauta, ruostumaton teräs, hopea tai muu metalli. Siiviläosa on useimmiten metallia, mutta se voi olla myös rei’itettyä keramiikkaa tai muovia.
Usein teekannu lämmitetään esimerkiksi lämpimällä vedellä ennen teeveden kaatoa siihen. Teekannun lämpimänä pitämiseen käytetään pannumyssyä tai telinettä, jonka avulla teekannun alla voi polttaa lämpökynttilää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teekannu Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Teapot
Käännös suomeksi
Tatjana Pinto

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Naisten 100 metrin mitalistit Tallinnan nuorten EM-kisoissa vuonna 2011, Tatjana Pinto kuvassa oikealla. |  Naisten 100 metrin mitalistit Tallinnan nuorten EM-kisoissa vuonna 2011, Tatjana Pinto kuvassa oikealla. |  Naisten 100 metrin mitalistit Tallinnan nuorten EM-kisoissa vuonna 2011, Tatjana Pinto kuvassa oikealla. |  |
Maa:   Saksa
Naisten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Eugene 2022 | 4 × 100 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 2012 | 4 × 100 m |  |
|  Pronssia | Amsterdam 2016 | 4 × 100 m |  |
|  Pronssia | Berliini 2018 | 4 × 100 m |  |
Tatjana Lofamakanda Pinto (s. 2. heinäkuuta 1992 Münster, Westfalen, Saksa) on saksalainen pikajuoksija.
Pinto voitti naisten pikaviestin EM-kultamitalin vuonna 2012. Hänen lisäkseen joukkueessa juoksivat Leena Günther, Anne Cibis ja Verena Sailer. Sama nelikko sijoittui vuoden 2012 kesäolympialaisissa viidenneksi. Amsterdamin 2016 ja Berliinin 2018 EM-kilpailuissa Pinto kuului Saksan pronssijoukkueeseen. Hän saavutti pikaviestin MM-pronnssia Eugenessa 2022, ja on sijoittunut pikaviestissä lisäksi neljänneksi MM-kilpailuissa 2013 ja 2017 ja olympialaisissa 2016 sekä viidenneksi olympialaisissa 2020.
Pinto sijoittui 100 metrin juoksussa kuudenneksi Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016. Hän selviytyi samalla matkalla välieriin MM-kilpailuissa 2013 ja 2019, olympialaisissa 2016 ja 2020 sekä EM-kilpailuissa 2014, 2018 ja 2022. Alkuerissä hän karsiutui olympialaisissa 2012 ja MM-kilpailuissa 2017. 200 metrillä hän on ollut välierissä MM-kilpailuissa 2019. Sisäradoilla hän on karsiutunut 60 metrin juoksun välierissä MM-hallikilpailuissa 2016 ja 2018 sekä alkuerissä EM-hallikilpailuissa 2013.
Pinto saavutti alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010 hopeaa 4 × 100 metrin viestissä. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011 hän sai kultaa pikaviestissä ja pronssia 100 metrin juoksussa. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013 hän saavutti niin ikään kultaa 4 × 100 metrin viestissä ja pronssia 100 metrillä.
Pinton isä on portugalilainen ja äiti angolalainen.
Henkilökohtaiset ennätykset > Ulkoradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 100 m | 11,00 | Mannheim | 29. heinäkuuta 2016 |
| 200 m | 22,63 | Doha | 30. syyskuuta 2019 |
Henkilökohtaiset ennätykset > Sisäradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 60 m | 7,06 | Dortmund | 17. helmikuuta 2018 |
| 200 m | 23,19 | Dortmund | 18. helmikuuta 2018 |
This Train I Ride

| This Train I Ride |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Arno Bitschy
Käsikirjoittaja:  Arno Bitschy
Tuottaja:  Liisa Karpo Clara Vuillermoz Marianne Mäkelä Estelle Robin You
Säveltäjä:  Warren Ellis
Kuvaaja:  Arno Bitschy
Leikkaaja:  Catherine Rascon
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska Suomi
Tuotantoyhtiö:  Les Films du Balibari napafilms ARTE G.E.I.E. Lyon Capitale TV Yleisradio
Ensi-ilta:   2019-12-022. joulukuuta 2019  
Kesto:  77 minuuttia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
This Train I Ride on Arno Bitschyn ohjaama ja käsikirjoittama ranskalais-suomalaisena yhteistuotantona tehty dokumenttielokuva vuodelta 2019.
Elokuva kertoo kolmesta naisesta, jotka matkustelevat kulkureina ympäri Yhdysvaltoja tavarajunien salamatkustajina.
Toinen Venäjä

Toinen Venäjä (ven. Другая Россия, Drugaja Rossija) on vuonna 2006 perustettu venäläinen oppositioryhmittymä. Se vastustaa vallan keskittymistä Yhtenäinen Venäjä -puolueen ympärille sekä korostaa kansalaisvapauksia. Liike järjesti Erimielisten marssi -mielenosoituksia, jotka keräsivät runsaan huomion länsimaisessa mediassa. Viimeinen näistä järjestettiin vuonna 2008. Toinen Venäjä valitsi vuoden 2008 presidentinvaalien ehdokkaakseen Garri Kasparovin.
Vuonna 2010 Eduard Limonov ilmoitti perustavansa saman nimisen puolueen, ja jatkoi mielenosoituksia Strategija-31-nimen alla.