stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääkiekon SM-liigakausi 1980–1981
Pudotuspelit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Puolivälierät | Puolivälierät | Puolivälierät |   |   | Välierät | Välierät | Välierät |   |   | Loppuottelu | Loppuottelu | Loppuottelu |
 
|   |  |  |  |   |   | 2 |  TPS | 2 |   |  |  |  |  |
|   | 3 |  Kärpät | 2 |   |   | 3 |  Kärpät | 3 |   |   |  |  |  |
|   | 6 |  Ilves | 0 |   |   |   |   |   |   |   | 1 |  Tappara | 2 |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 3 |  Kärpät | 3 |
|   |  |  |  |   |   | 1 |  Tappara | 3 |   |   |  |  |  |
|   | 4 |  Ässät | 0 |   |   | 5 |  HIFK | 0 |   |  | Pronssiottelu | Pronssiottelu | Pronssiottelu |
|   | 5 |  HIFK | 2 |   |  |  |  |  |  |  | 2 |  TPS | 2 |
|   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |  HIFK | 0 |
Pudotuspelit > Pronssiottelut

| TPS-HIFK |
| --- | --- | --- | --- |
| TPS | HIFK | 4-3 ja. |  |
| HIFK | TPS | 6-7 |  |
TPS:lle pronssia voitoin 2–0.
Pudotuspelit > Loppuottelut

| Tappara-Kärpät |
| --- | --- | --- | --- |
| Tappara | Kärpät | 5-2 |  |
| Kärpät | Tappara | 6-1 |  |
| Tappara | Kärpät | 13-2 |  |
| Kärpät | Tappara | 6-1 |  |
| Tappara | Kärpät | 2-5 |  |
Kärpät mestari voitoin 2-3.
Palkinnot

Runkosarjan pistepörssin voitti Reijo Leppänen, TPS 31+45=76. Pudotuspelien paras pistemies oli Kari Jalonen, Kärpät 7+14 = 21
Liigakarsinta

| karsintasarja | O | V | T | H | TM | PM | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jokerit | 6 | 5 | 0 | 1 | 48 | 13 | 10 |
| Lukko | 6 | 5 | 0 | 1 | 27 | 27 | 10 |
| HPK | 6 | 2 | 0 | 4 | 22 | 29 | 4 |
| KooVee | 6 | 0 | 0 | 6 | 15 | 43 | 0 |
Jokerit ja Lukko säilyivät SM-liigassa.
Kustaa Järvinen

Kustaa Adolf Järvinen (20. helmikuuta 1896 Hattula – 8. heinäkuuta 1955) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Johan Kustaa Järvinen ja Amanda Wilhelmina Järvinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Saimi Amalia Paasosen kanssa.
Opinnot

Järvinen kävi kansakoulun ja viidennen luokan yksityisesti vuonna 1921 ja seitsemännen luokan  vuonna 1935 Helsingin suomalaisessa lyseossa.
Jääkäriaika

Tämä Hattulalainen konttoristi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 13. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Järvinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) vänrikiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 23. huhtikuuta alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan päälliköksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdessa, Lyykylässä ja Talissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Järvinen palveli sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Hänet Siirrettiin 14. marraskuuta 1923 Lääkintäaliupseerikouluun, joka vuonna 1927 liitettiin Kuormastopataljoonaan (nimi myöhemmin Huoltopataljoona 2, Huoltopataljoona ja Huoltorykmentti). Hän toimi pataljoonassa ensin lääkintäaliupseerikoulun komppanianpäällikkönä ja 4. marraskuuta 1936 alkaen koulun johtajana. Hänet komennettiin 31. maaliskuuta 1937 Huoltopataljoonan 2. kokeiluosaston komentajaksi ja siirrettiin 30. marraskuuta 1937 Asevarikko 3:n päälliköksi. Hän oli komennettuna 1. helmikuuta – 17. kesäkuuta 1933 välisen ajan Viipurin suojeluskuntapiirin 19. alueen ja 15. syyskuuta 1933 – 30. kesäkuuta 1934 välisen ajan 18. alueen päällikkönä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Asevarikko 3:n päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä ja jatkosodassa hän toimi yhdistetyn Asevarikko 3:n (nimi Ase- ja ampumatarvevarikko 43) ja Kuormastovarikko 2:n päällikkönä.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Järvinen toimi Keskusvarikko 6:n päällikkönä. Varikon nimi muutettiin myöhemmin Asevarikko 1:ksi ja se on nykyinen Kuopion Varikko. Hänet haudattiin Kuopioon.
Luottamustoimet

Järvinen toimi 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1928–1933 ja 1935–1937.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Gruppenführer 18. elokuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1922  Majuri 6. joulukuuta 1937  Everstiluutnantti 1942 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk. kansalaisansioista  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Juoksu

Juokseva jänis
Juoksu on useimpien jalallisten maaeläinten ja ihmisen nopein tapa liikkua ilman apuvälineitä. Juoksu määritellään tavaksi liikkua kävelyä nopeammin pikaisin askelin siten, että ihmisellä molemmat jalat ovat ilmassa ennen kuin seuraavaksi askeltava jalka osuu maahan. Juoksu on myös suosittu tapa kuntoilla ja urheilla. Hölkkä on hidasta juoksua.
Tekniikka

Juoksutekniikka riippuu yksilön rakenteesta ja juostavasta matkasta. Juoksutekniikka perustuu askelpituuteen ja askeltiheyteen, joiden yhteisvaikutuksesta syntyy juoksunopeus. Askelpituus jakautuu kolmeen osaan. Irtoamispituus on juoksijan massakeskipisteen ja jalan välinen etäisyys jalan irrotessa alustalta. Lentopituus on juoksijan ilmassa kulkema matka. Alastulopituus on horisontaalinen pituus massakeskipisteestä jalan maahantulokohtaan.
Juoksuaskel jakautuu eri vaiheisiin. Suomen Urheiluliiton valmennusoppaiden antamat nimet vaiheille ovat takatuki, takalento, etulento ja etutuki. Jarmo Ahosen jaottelun mukaan vaiheet ovat kuormitusvaihe, ponnistusvaihe, lentovaihe, eteenpäinheilahdusvaihe ja jalan laskeutumisvaihe.
Juoksun perustekniikat ovat päkiäjuoksu, kantapääjuoksu ja keskiosajuoksu. Ne on nimetty sen mukaan, mikä jalkaterän osa koskettaa ensin maata. Lyhyet matkat juostaan usein päkiäjuoksulla. Pidemmät matkat juostaan kantapääjuoksulla tai keskiosajuoksulla. Keskiosajuoksussa koko jalkapohja laskeutuu alkukontaktivaiheessa alustalle, ja ylävartalo on hiukan enemmän eteenpäin suuntautunut kuin kantajuoksussa, jossa ylävartalo on pystysuorassa. Keskiosajuoksussa jalkaterästä alustaa koskettaa ensin viidennen jalkapöytäluun kärkipää ja sitten ensimmäinen jalkapöytäluu. Kantapään laskeuduttua alustalle syntyy nopea joustopronaatio, joka vaimentaa iskua.
Juoksun kiihdytysvaiheessa juoksija nojaa voimakkaasti eteenpäin. Juoksija palaa pystyasentoon, kun vauhti on vakioitunut ja ylävartalo pysyy varmasti alavartalon mukana.
Juoksussa käytettävät lihakset

Tärkein lihas juostessa on nelipäinen reisilihas, joka on reiden etupuolella. Sen päätehtävä on ojentaa polviniveltä, ja siihen kuuluva suora reisilihas koukistaa myös lonkkaniveltä.
Kaksipäinen reisilihas sijaitsee reiden takapuolella. Se toimii nelipäisen reisilihaksen vastavaikuttajana ja myös ojentaa lonkkaniveltä sekä koukistaa ja kiertää polviniveltä. Kaksipäisen reisilihaksen sekä puolikalvoisen ja puolijänteisen lihaksen yhdessä muodostamat hamstring-lihakset muun muassa jarruttavat juoksun aikana polven ojennusta.
Leveän peitinkalvon jännittäjälihas sijaitsee reiden ulkosyrjällä. Se koukistaa ja loitontaa lonkkaa, ja se muun muassa pitää toista jalkaa toisen edellä juoksusyklin aikana.
Juoksusuorituksessa käytetään myös isoa pakaralihasta, kolmesta lihaksesta muodostuvaa lonkankoukistajaa sekä kahdesta lihaksesta muodostuvaa kolmipäistä pohjelihasta. Jalkojen stabilointiin jalan sivuttaisliikkeessä tai juostaessa epätasaisella tai epävakaalla alustalla osallistuvat lisäksi reiden lähentäjät ja Päärynänmuotoinen eli piriformislihas.
Nelikulmainen lannelihas kontrolloi vartalon sivutaivutusta ja on tärkeä tasapainottaja. Muita tuki- ja avustajalihaksia juostessa ovat multifidus- eli monihalkoiset lihakset ja vatsalihakset.
Pikajuoksussa massiiviset käsivarren lihakset voivat tuoda etua, mutta kestävyysjuoksussa niistä ei ole etua. Kestävä hauislihas tekee juoksusta taloudellisempaa.
Hyväkuntoiset hengityslihakset ja oikea hengitystekniikka auttavat keuhkojen koko kapasiteetin käyttöönotossa.
Juoksun fysikaaliset vaikutukset > Terveyshyödyt

Juoksemisella ja yleensä liikkumisella katsotaan olevan myönteisiä terveysvaikutuksia. Juoksu ja hölkkä muun muassa kehittävät hengitys- ja verenkiertoelimistöä, vilkastavat ääreisverenkiertoa ja aineenvaihduntaa, vaikuttavat myönteisesti rasva-aineenvaihduntaan ja kehittävät kestävyyskuntoa. Juoksemisen aiheuttama tärinä aiheuttaa luiden vahvistumista, mikä voi suojata osteoporoosilta.
Juoksemisella on arvioitu olevan myös mieltä virkistävä vaikutus. Juoksun jälkeisen palautumisen aikana aivot erittävät elimistöön endorfiiniä, joka aiheuttaa rentouden tunteen.
Juoksun fysikaaliset vaikutukset > Vaivat ja vammat

Juoksijoilla esiintyviä yleisiä vammoja ovat lihasvenähdykset ja -revähdykset, limapussin tulehdus, alaselän kipu, suoliluu-säärisiteen tulehdus, polven nivelsidevamma, juoksijan polvi, rasitusmurtumat, penikkatauti, lihasaitiosyndrooma, nilkan nyrjähdys, akillesjänteen tulehdus, plantaarifaskiitti sekä jalan ja nilkan jännevammat. Vammojen yleisimpiä aiheuttajia ovat esimerkiksi äkillinen liike, puutteellinen lämmittely, lihasten epätasapaino, huono juoksutekniikka, harjoittelu kovilla tai epätasaisilla pinnoilla, huonosti sopivien kenkien käyttäminen, toistuva ja liiallinen jalan rasitus ja ylikunto.
Lievempiä juoksijan vaivoja ovat esimerkiksi rakot, varpaankynnen mustuminen, nännien hankautuminen, viivästynyt lihaskipu, kramppi, jalkojen pistely, niska- ja pääkivut, pahoinvointi, rintakipu, vatsakipu, auringon polttama iho sekä nestehukka.
Juoksussa alaraajoihin kohdistuva kuormitus on kolminkertainen kävelyyn verrattuna. Juokseminen voi olla liian rasittavaa ylipainoiselle henkilölle, sillä ylipaino rasittaa niveliä. Myös säännöllistä liikuntaa harrastamattoman tai yli 40-vuotiaan on suositeltavaa tarkistaa terveytensä ennen säännöllisen juoksemisen aloittamista.
Juoksun fysikaaliset vaikutukset > Vaivojen ehkäisy

Juoksijat pyrkivät ehkäisemään juoksemisesta aiheutuvia vaivoja esimerkiksi kiinnittämällä huomiota oikeanlaiseen askellukseen, kenkien ja vaatetuksen valintaan, hiilihydraattitankkauksella, nesteytyksellä sekä venyttelyllä ja lämmittelyllä ennen juoksua ja venyttelyllä ja jäähdyttelyllä juoksun jälkeen.
Jalkineet

Juoksua voi harrastaa siihen tarkoitetuilla juoksukengillä tai paljain jaloin. Nykyaikaiset tuetut lenkkikengät nousivat suosioon 1970-luvulla. Juoksukengän tarkoituksena on pehmentää iskua jalan osuessa maahan, antaa pitoa, tukea jalkaa ja suojata jalkapohjaa. Viime vuosina jotkut juoksijat ovat pyrkineet vähentämään juoksuvammoja ryhtymällä käyttämään ohutpohjaisia eli minimalistisia juoksukenkiä, tai juoksemaan kokonaan paljain jaloin.
Monessa juoksulajissa 400 metriltä maratonille on 2010-luvun loppupuolelta alkaen rikottu maailmanennätyksiä uudenlaista teknologiaa edustavilla juoksukengillä. Niiden pohjassa on kimmoisa hiilikuitulevy, joka on maratonkengissä paksu, pikamatkojen piikkareissa ohut.
Ihmisen huippunopeus

Ihminen on juossut tasaisella alustalla alle kahden metrin myötätuulessa nopeimmillaan 44,64 kilometrin tuntinopeudella. Tämän huippunopeuden saavutti vuonna 2009 Usain Bolt 100 metrin maailmanennätysjuoksussaan 60 ja 80 metrin välillä. 100 metrin juoksua suurempi keskinopeus kilpajuoksussa on saavutettu pikaviestijuoksussa, sillä siinä paikaltaan lähdön vaikutus keskinopeuteen ei ole yhtä suuri.
Eläinten juoksunopeudet

Eläinmaailman nopein pikajuoksija on gepardi, jonka huippunopeus on 120 kilometriä tunnissa. Paljon ihmistä nopeampia pikajuoksijoita ovat myös esimerkiksi hevoset. Pitkillä juoksumatkoilla ihminen on suhteellisesti parempi kuin lyhyillä. Maratonjuoksussa ihmistä selvästi nopeammiksi ovat osoittautuneet ainakin valjakkokoirat, kameli ja strutsi.
Juoksu-urheilu

Kilpajuoksulajeja ovat pikajuoksut (60 m – 400 m), keskimatkat (800 m – 3 000 m), pitkät eli kestävyysmatkat (3 000 m – maraton eli 42,195 km) ja ultrajuoksut (yli 42,195 km). Pikajuoksu oli yksi lajeista jo Olympian kisoissa ja muissa panheellenisissä kisoissa.
Juoksu-urheilu > Virallisia juoksumatkoja > Yleiset

60 m
100 m
100 m aidat (naiset)
110 m aidat (miehet)
200 m
400 m
400 m aidat
800 m
1 500 m
3 000 m esteet
5 000 m
10 000 m
Maraton (42 195 m)
Juoksu-urheilu > Virallisia juoksumatkoja > Viestit

4 × 100 metrin viestijuoksu
4 × 400 metrin viestijuoksu
Juoksu-urheilu > Virallisia juoksumatkoja > Harvinaisempia

150 m
300 m
4 × 800 metrin viestijuoksu
4 × 1 500 metrin viestijuoksu
1 000 m
1 609 m (maili)
3218 m (2 mailia)
20 km
21,1 km (Puolimaraton)
100 km (Ultrajuoksu)
24 h juoksu
Kirjallisuutta

Blanc, Guillaume le: Juoksu. Fyysisiä mietiskelyjä (Arkistoitu – Internet Archive) (Courir. Méditations physiques, 2012). Suom. Tapani Kilpeläinen. Tampere: niin & näin, 2018. ISBN 978-952-7189-33-7
Murakami, Haruki: Mistä puhun kun puhun juoksemisesta.  ((Hashiru koto ni tsuite kataru toki ni boku no kataru koto, 2007.) Englanninkielisestä käännöksestä suomentanut Jyrki Kiiskinen)  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6035-7
Shapiro, Larry: Zen ja juoksemisen taito.  ((Zen and the art of running: The path to making peace with your pace, 2009.) Suomentanut Lauri Porceddu)  Helsinki:  Basam Books, 2010.  ISBN 978-952-5734-91-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paljasjalkajuoksu on trendikästä, Yle olotila[vanhentunut linkki]
Karisto, Antti: Maataide ja maraton. niin & näin 3/1996, 34–39.
Juoksuaskelen vaiheet.
Yläkuvassa korkeimmat ihmisen saavuttamat keskinopeudet (km/h) eri juoksumatkoilla. Alakuvassa yhteen kilometriin kuluva aika minuuteissa eri juoksumatkojen ennätysvauhdeilla.
Maratonjuoksijoita
Onkiniemi (Sysmä)

Onkiniemi on Sysmän kylä. Siellä on mm. matkailunähtävyydeksi muodostunut siirtolohkare Onkiniemen keinuva kivi. Se on rauhoitettu luonnonmuistomerkiksi 1961. Ensimmäinen maakirjamerkintä Onkiniemen kylästä on vuodelta 1539. Onkiniemi sijaitsee valtatie 4:n kummallakin puolella. Kylätoimintaan Onkiniemellä harjoittaa Onkiniemen Nuorisoseura.
Uuno Järvinen

Uuno Elias Järvinen (19. heinäkuuta 1889 Jalasjärvi – 27. toukokuuta 1947) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä, pankinjohtaja Samuel Järvinen ja Leena Josefiina Luopajärvi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1934 Anna Suonisen kanssa.
Opinnot

Järvinen kävi kansakoulun ja Ilmajoen kansanopiston ja maamieskoulun vuosina 1906–1907.
Sotilasura > Jääkärikausi

Järvinen toimi maanviljelijänä Jalasjärvellä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennyspataljoonaan 23. huhtikuuta 1917, josta hänet siirrettiin 10. elokuuta 1917 pataljoonan 1. komppaniaan.
Sotilasura > Suomen sisällissota

Järvinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin Vöyrin sotakouluun 9. komppanian päälliköksi ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Lapinniemellä ja Tampereella.
Sotilasura > Sisällissodan jälkeinen aika

Järvinen palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana Vöyrin sotakoulussa sen tultua sijoitetuksi Helsinkiin. Hänet siirrettiin 23. heinäkuuta 1918 alkaen Jääkärirykmentti 8:aan, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4, ja hänet määrättiin 6. komppanian päälliköksi. Armeijasta Järvinen erosi 16. lokakuuta 1918 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Jalasjärven suojeluskuntaan 1. marraskuuta 1918 ja hän hoiti tehtävää 1. marraskuuta 1919 saakka. Jalasjärveltä hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1919 paikallispäälliköksi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päälliköksi ja oli tehtävässä 31. elokuuta 1919 saakka. Myöhemmin hän toimi maanviljelijänä Jalasjärvellä ja tilapäistöissä.
Sotilasura > Talvi- ja jatkosota

Järvinen osallistui talvisotaan 49. Kuormastokomppanian päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes siirrettiin komppanianpäälliköksi Polkupyöräkoulutuskomppania 2:een ja edelleen 7. Divisioonan esikuntaan. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin talousupseeriksi Tykistön koulutuskeskus 3:een, josta hänet siirrettiin edelleen Eläinlääkintätoimisto 2:n upseeriksi Kotijoukkojen esikuntaan, missä hän palveli aina vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet kotiutettiin sairauden vuoksi. Hänet haudattiin Jalasjärvelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 15. huhtikuuta 1918  Luutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1944)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Pesäpallo

Uuno Järvinen pelasi pesäpalloa vuosina 1922-1927 Toijalan suojeluskunnan, Loimaan Voiman ja Toijalan Vauhdin joukkueissa. Järvinen voitti vuonna 1922 SM-hopeaa pesäpallon Suomen mestaruuskilpailuissa.
Pesäpallo > Saavutukset

1 SM-hopea: 1922
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Olga Fjodorovna

Suuriruhtinatar Olga Fjodorovna vuonna 1879
Olga Fjodorovna Romanova (ven. Ольга Фёдоровна, synt. Cäcilie Auguste); (20. syyskuuta 1839 Karlsruhe, Badenin suurherttuakunta – 12. huhtikuuta (J: 31. maaliskuuta) 1891 Harkova, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen suuriruhtinatar, suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin puoliso. Syntyjään hän oli Badenin prinsessa ja maakreivitär.
Suku ja perhe

Hänen vanhempansa olivat Badenin suurherttua Leopold ja Ruotsin prinsessa Sofia Vilhelmina (1801–1865), joka oli Kustaa IV Aadolfin ja kuningatar Fredrika Dorotean vanhin tytär. Heille syntyi kahdeksan lasta, joista Cäcilia oli nuorin. Hänen veljensä suurherttua Fredrik I oli Ruotsin kuningatar Viktorian isä. Ruotsin kuningas Kustaa III oli prinsessa Cäcilian isoisoisä.
Cäcilien lapsuudessa vuosien 1849-1849 levottomuudet pakottivat suurherttuan perheen pakenemaan Karlsruhesta Koblenziin. Cäcilie oli 12-vuotias, kun hänen isänsä kuoli vuonna 1852. Prinsessa Cäcilie sai spartalaisen ja ankaran kasvatuksen. Hänen suhteensa vanhempiinsa oli pikemminkin muodollinen kuin hellä. Hän sovelsi myöhemmin samoja periaatteita kasvattaessaan omia lapsiaa([n. Hänestä kasvoi teräväkielinen tyttö, nokkela ja hyvinkoulutettu.
Korkeat poskipäät ja kapeat, viistot silmät olivat hänen ulkonäössään silmiinpistävän euraasialainen piirre. Tämän vuoksi kiersi ilkeitä huhuja, että hänen biologinen isänsä olisi juutalainen pankkiiri nimeltä Haber, koska hänen vanhemmillaan oli ollut suhteessaan välirikko vuoden 1833 jälkeen. Venäjän hovissa häntä kutsuttiin selän takana pilkkanimellä Frau Haber. Asialle ei ole olemassa mitään virallista todistetta. Kuningatar Viktorian mukaan Cecilie oli hienopiirteinen, aivan erinäköinen kuin vanhempi sisarensa prinsessa Marie von Leiningen, mutta huonoryhtinen ja kumaraselkäinen. Suuriruhtinas Mihail oli kuningattaren mielestä miellyttävä, lempeä ja hienokäytöksinen, täysin erilainen kuin veljensä Konstantin ja sisarensa. He olivat vierailulla Windsorin linnassa vuonna 1860.
Ei tiedetä, kuinka suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš ja prinsessa Cäcilie tapasivat, mutta heidän liittonsa oli rakkausavioliitto ja he olivat onnellisia yhdessä. Nikolai I:n neljästä pojasta ainoastaan Mihail pysyi uskollisena aviopuolisolleen koko elämänsä. Cäcilie oli kihlajaisten aikaan 16-vuotias. Mihail kertoi kälylleen Maria Aleksandrovnalle Cäcilien valinneen nimekseen Olga Fjodorovna, koska Mihail ei pitänyt Cäcilie-nimestä. Heidät vihittiin Pietarissa Talvipalatsin kappelissa 16. (J: 28.) elokuuta 1857.
Lapset

Suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš ja suuriruhtinatar Olga Fjodorovna saivat seitsemän lasta. Mihailovitšit olivat suvun kolmen nuorimman haaran suurin perhe.
Nikolai Mihailovitš Romanov (1859–1919), teloitettiin Pietari-Paavalin linnoituksessa, naimaton ei jälkeläisiä
Anastasia Mihailovna Romanova (1860–1922), avioitui vuonna 1879 Mecklenburg-Schwerinin suurherttua Friedrich Franz III:n (1851–1897) kanssa; heille syntyi kolme lasta, joista nuorin tytär Cecilia avioitui Saksan kruununprinssi Vilhelmin kanssa
Mihail Mihailovitš Romanov (1861–1929), avioitui vuonna 1891 Sofie Nikolajevna Merenbergin, kreivitär de Torbyn (1868–1927) kanssa; heille syntyi kolme lasta. Avioliitto oli morganaattinen ja keisarillisen perheen säädösten vastainen. Mihaililta riistettiin sotilasarvot eikä hän saanut enää palata Venäjälle.
Georgi Mihailovitš Romanov (1863–1919), avioitui vuonna 1900 Olga Konstantinovnan tyttären, Kreikan ja Tanskan prinsessa Marian (1876–1940) kanssa; heille syntyi kaksi tytärtä; Georgi teloitettiin Pietari-Paavalin linnoituksessa vallankumouksen aikana.
Aleksandr Mihailovitš Romanov (1866–1933), avioitui vuonna 1894 keisari Aleksanteri III:n ja Maria Fjodorovnan vanhemman tyttären, pikkuserkkunsa suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovnan (1875–1960) kanssa; heille syntyi seitsemän lasta.
Sergei Mihailovitš Romanov (1869–1918), teloitettiin vallankumouksen aikana Alapajevskissa, naimaton ei jälkeläisiä
Aleksei Mihailovitš Romanov (1875–1895), kuoli 20-vuotiaana tuberkuloosiin naimattomana, ei jälkeläisiä
Elämää Kaukasuksella

Puoliso suuriruhtinas Mihail nimitettiin vuonna 1862 kenraalikuvernööriksi Kaukasukselle, missä hän hoiti tehtäväänsä lähes 20 vuoden ajan. Hän ja suuriruhtinatar pitivät hovia Tbilisin palatsissa, ja heidän seitsemästä lapsestaan neljä syntyi Kaukasuksella. Vaikka he asuivatkin kaukana pääkaupungista, suuriruhtinatar Olga sopeutui kuitenkin niin hyvin puolisonsa synnyinmaan tapoihin, että piti itseään täysin venäläisenä.
Kenraalikuvernöörin puolisona hänellä oli jonkin verran päätösvaltaa, ja hän perusti Kaukasukselle alueen ensimmäiset tyttökoulut ja naiskoulutuslaitokset. Hän oli myös järjestämässä lääkintäpalveluja etenkin Venäjän–Turkin sodan (1877-1878) aikana. Olga halusi olla perillä siitä, mitä hänen ympärillään tapahtui, ja hän teki tarkkoja havaintoja. Vuosia myöhemmin eräs hänen hovinaisistaan kuvaili häntä seuraavasti:
"Harvinaisen älykäs nainen, jolla oli erittäin terävä arvostelukyky. Joissain piireissä häntä melkein pelättiin hänen pahanilkisten, mutta osuvien ja todenperäisten huomautustensa vuoksi. Itse sain häneltä osakseni vain ystävällistä huomaavaisuutta ja hienotunteisuutta – –".
Suuriruhtinatar Olga osallistui virallisiin seremonioihin varakuninkaan puolisona ja monien hyväntekeväisyysjärjestöjen tukemiseen, erityisesti naisten koulutuksen alalla. Suuriruhtinatar perusti vuonna 1864 suurelta osin henkilökohtaisilla varoillaan Tiflisiin naiskoulun, joka myöhemmin nimettiin suuriruhtinatar Olga Fjodorovnan naisten kymnaasiksi. Hän perusti myös ensimmäisen Ossetian tyttökoulun, joka sai nimekseen Ossetian Olginski. Hänestä tuli myös Pjatigorskissa sijaitsevan sairaalan suojelija, jonka nimi oli Pyhä Olga. Vuonna 1884 Pietarissa suuriruhtinatar Olgasta tuli uuden Aleksandriskin miesten sairaalan (nyk. kaupungin psykiatrinen sairaala nro 7) suojelija. Yksi Tbilisin kaduista, Olginskaja nimettiin hänen kunniakseen. Myös Olginskajan kylä (nykyinen Pohjois-Ossetian oikeanpuoleinen alue) nimettiin hänen mukaansa.