stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Voimapaperi

Voimapaperia.
Voimapaperi on valkaisemattomasta sulfaattiselluloosasta valmistettua lujaa kääre- tai säkkipaperia. Sen paino on 60–90 g/m².
Voimapaperit ovat yksi perinteisimmistä paperilaaduista, joita on valmistettu 1800-luvun lopulta lähtien. Voimapaperitehtaat sijaitsevat yleensä sellutehtaan yhteydessä, koska varsinkaan ruskeaa kraft-massaa ei kannata kuivata ja kuljettaa.
Voimapaperien päätyypit ovat:
kraft-paperi (50–120 g/m²), joka hyödyntää pitkäkuituisen havupuusellun lujuusominaisuuksia. Ruskean massan lisäksi kraftia valmistetaan yhä enemmän myös valkaistusta havupuusellusta. MF-kraftpaperit ovat konekalanteroituja, SC-kraftpaperit superkalanteroituja papereita, joiden sileään pintaan saa paremman painojäljen. Toiselta puoleltaan kiiltäviä MG-papereita käytetään muun muassa kirjekuorissa, toiselta puoleltaan päällystettyjä C1S-papereita laminoituihin joustopakkauksiin, kuten pussikeittojen pusseihin.
säkkipaperi (60–80 g/m²) on kehitetty erityisesti paperisäkkeihin, joissa paperia voidaan käyttää myös useampina kerroksina. Säkkipaperi on kraftia lujempaa venymisominaisuutensa ansiosta. Erityisen venyvä säkkipaperilaatu on clupak, jonka mikrokreppaus antaa sille jopa 7 prosentin venymän. Säkkipaperista on kehitetty myös huokoisia laatuja, jotka auttavat ilmanpoistossa säkkejä täytettäessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voimapaperi Wikimedia Commonsissa
Voimaliitto

Turun hovioikeudessa syytettynä olleet voimaliittolaiset: Seisomassa vasemmalla J. Gummerus (voimamiesten puolustusasianajaja), K. Mannelin, T. Söderström, J.Saaristo. E. A. Fabritius, J. Peltonen, P. Lindbergh, P. Pitkänen, J. Zidbäck, V. Nykänen, G. Nordberg, T. Jäntti, Istumassa vasemmalta: V. O. Sivén, H. Stenberg, R. Viberg, M. von Nandelstadh, M. Mexmontan, J. Linsén ja A. Fellman.
Voimaliitto oli eräänlainen Venäjän sortovuosina toiminut suomalainen vastarintaliike, joka perustettiin Suomen Aktiivisen Vastustuspuolueen taistelujärjestöksi.
Vladimir Voinovitš

Vladimir Voinovitš vuonna 2010.
Vladimir Nikolajevitš Voinovitš (ven. Влади́мир Никола́евич Войно́вич, 26. syyskuuta 1932 Stalinabad – 27. heinäkuuta 2018) oli venäläinen kirjailija.
Vladimir Voinovitš syntyi toimittajan perheeseen Tadžikistanin pääkaupungissa. Isän pidätyksen jälkeen perhe muutti Ukrainan Zaporižžjaan. Voinovitš kävi ammattikoulun ja valmistui puusepäksi, mistä oli hyötyä, kun hänen teoksiaan ei julkaisu. Hän palveli armeijassa ja opiskeli Moskovan pedagogisessa instituutissa, josta hän lähti komsomolnuorten mukana raivaamaan Kazakstanin uudismaita.
Voinovitš alkoi kirjoittaa runoja 1950-luvun alussa. 1960-luvun alussa hän tuli tunnetuksi suositun ”Kosmonauttien laulun” sanoittajana. Voinovitš julkaisi Neuvostoliitossa joukon kertomuksia ja pienoisromaaneja, joista eräät hän muokkasi näytelmiksi. Satiirinen romaani Sotamies Ivan Tšonkinin ihmeelliset seikkailut (Žizn i neobytšainyje prikljutšenija soldata Ivana Tšonkina, alkuosa julkaistu Saksassa 1969, kokonaan Ranskassa 1975) sekä kirjailijan toiminta kansalaisoikeuksien puolesta aiheuttivat vuonna 1974 hänen erottamisensa Neuvostoliiton kirjailijaliitosta. Voinovitš muutti 1980 Saksaan, ja seuraavana vuonna häneltä riistettiin Neuvostoliiton kansalaisuus.
Kirjailijan lännessä julkaisemien satiirien aiheena on neuvostojärjestelmä ja sen historia. ”Suuren isänmaallisen sodan” alkuvaiheesta kertovan Tšonkinin jatko-osana ilmestyi Kruununtavoittelija (Pretendent na prestol, 1979). Arkielämän mielettömyyttä kuvaavat kertomukset Ivankiada (1976) ja Šapka (”Lakki”) sekä esseekokoelma Antisovetski Sovetski Sojuz (”Neuvostovastainen Neuvostoliitto”, 1985). Lännessä kirjoitetuista teoksista huomattavin on antiutopia Moskva 2042 (”Moskova vuonna 2042”, 1987). Sen kuvaamalla tulevaisuuden Venäjällä uuskommunistinen ideologia on sulautunut ortodoksiseen uskontoon. 1980-luvulla Voinovitš toimi myös Radio Svobodan avustajana.
Mihail Gorbatšov palautti vuonna 1990 Voinovitšille Neuvostoliiton kansalaisuuden. Voinovitšin pääteos Tšonkin ilmestyi Neuvostoliitossa vuonna 1988 ja herätti valtavaa huomiota. Kirjailijan myöhempiä teoksia ovat omakohtainen KGB-kuvaus Delo no 34840 (”Tapaus numero 34840”, 1994), omaelämäkerrallinen Zamysel (”Aie”, ensimmäinen julkaisu 1995), romaani Monumentalnaja propaganda (”Monumenttipropaganda”, 2000) ja Aleksandr Solženitsynille omistettu Portret na fone mifa (”Muotokuva myytin taustalla”, 2002).
Suomennettuja teoksia

Sotamies Ivan Tšonkinin ihmeelliset seikkailut (Žizn i neobytšainyje prikljutšenija soldata Ivana Tšonkin). Suom. Riitta Pyykkö. Hämeenlinna: Karisto, 1979 ISBN 951-23-1398-7
Kruununtavoittelija: sotamies Ivan Tšonkinin uudet seikkailut (Pretendent na prestol). Suom. Riitta Pyykkö. Hämeenlinna: Karisto, 1981 ISBN 951-23-1752-4
The Visitors

| The Visitors Abba |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : maalis–marraskuu 1981
 Julkaistu: 30. marraskuuta 1981
 Tuottaja(t): Benny Andersson ja Björn Ulvaeus
 Tyylilaji: pop, synthpop
 Kesto: 37.39
 Levy-yhtiö: Polar Music
Muut kannet
 Remasteroitu versio (2001)
Abban muut julkaisut
| Super Trouper 1980 | The Visitors 1981 | The Singles: The First Ten Years 1982 |
The Visitors on ruotsalaisen Abba-yhtyeen kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1981. Se oli yksi ensimmäisistä digitaalisesti tallennetuista ja miksatuista albumeista sekä kaikkien aikojen ensimmäinen kaupallinen musiikki-CD. Albumin avauskappaleen, Anni-Frid Lyngstadin laulaman ”The Visitorsin”, syntetisaattorisoundi kertoo 1980-luvun suuntaan muuttuneesta musiikkityylistä.lähde?
The Visitors pääsi vuonna 2009 mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Benny Andersson ja Björn Ulvaeus.
The Visitors (Crackin’ Up) – 5.46
Head over Heels – 3.47
When All Is Said and Done – 3.17
Soldiers – 4.38
I Let the Music Speak – 5.20
One of Us – 3.55
Two for the Price of One – 3.36
Slipping Through My Fingers – 3.53
Like an Angel Passing Through My Room – 3.34
Remasteroidun version bonuskappaleet (Polar Music 2001)
Should I Laugh Or Cry – 4.26
The Day Before You Came – 5.50
Cassandra – 4.51
Under Attack – 3.48
Kokoonpano > Abba

Benny Andersson – syntetisaattori, kosketinsoittimet, laulu
Agnetha Fältskog – laulu
Anni-Frid Lyngstad – laulu
Björn Ulvaeus – akustinen kitara, kitara, laulu
Kokoonpano > Muut

Ola Brunkert – rummut
Rutger Gunnarsson – basso, lyömäsoittimet
Janne Kling – wind
Per Lindvall – rummut
Åke Sundqvist – lyömäsoittimet
Three Boys – basso, mandoliini, kosketinsoittimet
Lasse Wellander – akustinen kitara, sähkökitara
Punikkililja

| Punikkililja |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Blandfordiaceae
Suku::  Punikkililjat Blandfordia
Laji::  grandiflora
Kaksiosainen nimi
 Blandfordia grandiflora  R.Br. 
Katso myös
   Punikkililja Wikispeciesissä   Punikkililja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punikkililja (Blandfordia grandiflora, syn. B. flammea) on koristekasvina kasvatettava sipulikasvi, joka kuuluu heimoon Blandfordiaceae yksisirkkaislahkossa Asparagales. Laji kasvaa luonnonvaraisena Itä-Australiassa Uudessa Etelä-Walesissa ja Queenslandissa.
Ritva Puotila

Ritva Puotila vuonna 1993. (Valokuva Seppo Konstig.)
Ritva Soilikki Puotila (s. 7. kesäkuuta 1935 Viipuri) on suomalainen tekstiilitaiteilija. Hän tekee ryijyjä ja mattoja paperinarusta ja pellavasta. Puotilan teokset ovat veistoksellisia, usein kolmiulotteisia. Matoissa on selkeä graafinen kuviointi sekä vaikutteita japanilaisuudesta ja perinteisistä suomalaisista käsitöistä.
Puotila on kotoisin Viipurista; hänen vanhempansa olivat rautatieläisiä. Puotila opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1954–1960.
Puotilan paperinarumattoja tuottaa Woodnotes-yritys, jonka Puotila perusti poikansa Mikko Puotilan kanssa vuonna 1987. Hän on suunnitellut tuotteita myös Tampellalle ja ulkomaisille yrityksille, sekä tehnyt uniikkitöitä, etenkin ryijyjä. Kirkkotekstiilejä hän on suunnitellut Vuosaaren kirkkoon. Hän teki yhteistyötä Suomen Käsityön Ystävien kanssa 2000-luvulle asti. Puotilan töitä on muun muassa nykytaiteen museo MoMa:ssa New Yorkissa.
Ritva Puotila on saanut Suomi-palkinnon vuonna 1996,  Kaj Franck -muotoilupalkinnon 2000 ja Pro Finlandia -mitalin 2003. Vuonna 2001 Puotila valittiin Vuoden tekstiilitaiteilijaksi. Vuonna 2011 Puotila palkittiin Ornamon kultaisella ansiomerkillä.
Näyttelijä Jukka Puotila on Ritva Puotilan poika.
Volkovon hautausmaa

Volkovon hautausmaa
Volkovon hautausmaa on Venäjällä, Pietarin kaupungissa Frunzen piirissä sijaitseva luterilainen hautausmaa. Hautausmaa perustettiin vuonna 1773 Katariina Suuren kiellettyä hautaukset kirkkoihin tai kirkon pihalle. Se sijaitsee Volkovo-joen varrella.
Kirjallisuutta

Wolkowo lutherischer Friedhof in St. Petersburg, 1998, Dr. Benedikt Böhm, ISBN 5867890708
Wolkowo - Lutherischer Friedhof in St. Petersburg, Band 2, Benedikt Böhm, 2003
Wolkowo - Lutherischer Friedhof in St. Petersburg, Band 3, Benedikt Böhm, 2004
Pietarin Volkovon luterilainen hautausmaa, Monikansallinen Pietari -kirjasarja (venäjäksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
THE VOLKOV LUTHERAN CEMETERY IS 225 YEARS OLD (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Volkovskoe Cemeteries (englanniksi)
Pekka Visuri

Pekka Visuri vuonna 2009 Suomen Rauhanpuolustajien 60 vuotta rauhan puolesta -juhlaseminaarissa.
Pekka Juhani Visuri (s. 25. joulukuuta 1942 Hämeenlinna) on suomalainen upseeri, professori ja politiikan tutkija.
Koulutus ja ura

Pekka Visuri suoritti varusmiespalveluksen Erillisessä Kranaatinheitinkomppaniassa 1963 Hämeenlinnassa. Hän valmistui Kadettikoulusta 1966. Upseeriuransa aikana hän palveli muun muassa varusmieskouluttajana Panssarivaunupataljoonassa, Panssariprikaatissa ja myöhemmin esikuntatehtävissä Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnassa. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta 1990.
Visuri toimii Maanpuolustuskorkeakoulun dosenttina. Hän on myös ollut Ulkopoliittisen instituutissa vierailevana tutkijana vuosina 1990–2003. Oppiarvoltaan Visuri on valtiotieteen tohtori ja sotilasarvoltaan eversti (ylennettiin vuonna 2001 reservistä). Hänen väitöskirjansa käsitteli Suomen sodanjälkeistä turvallisuuspolitiikkaa.
Vuonna 2000 Visuri kirjoitti Kosovon sodasta kirjan, jonka katsottiin kyseenalaistaneen monia yleisiä näkemyksiä sodasta. Helsingin Sanomat taas  kritisoi Visurin kirjassaan esittämiä näkemyksiä puolueellisiksi.  Vuonna 1997 ilmestynyt Turvallisuuspolitiikka ja strategia on Visurin laatima viisisataasivuinen yleistason perusteos aiheestaan. Visuri on myös suomentanut muutamia saksankielisiä kirjoja. Vuonna 2013 hänet palkittiin Tietokirjailijapalkinnolla.
Teokset

Puolustusvoimat kylmässä sodassa : Suomen puolustuspolitiikka vuosina 1945–1961 (1994)
Itämeri: turvallisuuspoliittisia näkemyksiä (1993, toimittanut yhdessä Martti Seppäsen kanssa)
Totaalisesta sodasta kriisinhallintaan : puolustusperiaatteiden kehitys läntisessä Keski-Euroopassa (1989)
Saksa ja Suomi : pohjoismainen näkökulma Saksan kysymykseen (1992, Tuomas Forsbergin kanssa)
Turvallisuuspolitiikka ja strategia (1997)
Puolustusvoimat itsenäisyyden turvana (1998)
Kosovon Sota (2000)
Maailmanpolitiikan muutos ja Suomi: arvio syksyn 2001 terrori-iskujen vaikutuksista (2002)
Suomi kylmässä sodassa (2006)
Suomi Rauhanturvaajana 1991–2006 (2006, Charly Salonius-Pasternakin kanssa)
Suomen sota 1808–1809 (2008, Reima T. A. Luodon ja Heikki Talvitien kanssa)
Idän ja lännen välissä - puolustuspolitiikka presidentti Kekkosen kaudella (2010)
Maailman muutos ja Suomi (2011)
Myrskyn silmässä: Suomi ja uudet kriisit (2011)
Mannerheim ja Rytin vaikeat valinnat. Suomen johdon ratkaisut jatkosodan käännekohdassa (2013)
Paasikiven Suomi. Suurvaltojen puristuksessa 1944–1947 (2015)
Saksan kenraali Suomen päämajassa vuonna 1941, Docendo, 2017 ISBN 978-952-291-388-3
Waldemar Erfurth – sotapäiväkirja 1942–1943, toim. ja suom. Pekka Visuri. Docendo, 2018 ISBN 978-952-291-538-2
Visuri, Pekka & Talvitie, Heikki: Kylmän sodan päätös : draamaa Helsingissä, Moskovassa ja Berliinissä.  Helsinki:  Into, 2023.  ISBN 978-952-393-051-3
Teokset > Suomennoksia

Hitlerin adjutanttina 1937–1945, Nicolaus von Below, suomentanut Pekka Visuri (1981) ISBN 951-862-019-9
Miksi ammuimme toisiamme?, Heinrich Böll ja Lev Kopelev, suomentanut Pekka Visuri (1982)
Aiheesta muualla

Yliopisto-lehden arvostelu Visurin kirjasta Kosovon Sota (7/2000)
Pekka Visuri (TS 19.3.): Sodanjulistus Irakille ravistelee maailmaa (Arkistoitu – Internet Archive) (Irakin sodasta 19.3.2003)
Nato ja EU pahasti hajalla Irakin sodan vaikutuksesta (6. huhtikuuta 2003)
Visuri: Kosovon sota oli varoittava esimerkki NATO:lle (Verkkouutiset, 24.3.2000)
Kriisit yllättävät aina (Keskuslukko 1/2005, Hölkkäri On Web)
Persianlahden kuuma kaksoisriisi (Hölkkäri On Web)
Lähi-idässä palaa taas - mitä uutta? (Hölkkäri On Web)
Pekka Visuri BisserWisserin haastattelussa (Hölkkäri On Web)
Mikä ratkaisuksi Afganistanin ongelmaan? (Hölkkäri On Web)
Rauhanturvaamisen strategia (Rauhanturvaaja 2/09)
Kosovon sodasta 10 vuotta (Rauhanturvaaja 4/09)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat
Volgan lautturit (maalaus)

Volgan lautturit, Venäläisen taiteen museo, Pietari. 131.5 cm × 281 cm
Lauttureita Volgalla 1800-luvulla.
Volgan lautturit (ven. Бурлаки на Волге, Burlaki na Volge) on Ilja Repinin vuosina 1870–1873 tekemä maalaus. Se kuvaa yhtätoista burlakkia vetämässä lauttaa Volgalla. Miehet vetävät isokokoista laivaa ylävirtaan kuumassa säässä, ja he ovat lähes luhistumassa taakkansa alle.
Lautturit on kuvattu muuten alistuneina, mutta yksi nuori vaalea-asuinen mies keskivaiheilla poikkeaa joukosta. Repin löysi maalauksen aiheen, kun hän nuorena matkusti eri puolilla Venäjää. Aihe perustuu hänen kohtaamiinsa todellisiin henkilöihin. Työläisten ongelmien kuvauksena maalaus sai kansainvälistä huomiota, ja se oli hänen läpimurtonsa taiteilijana. Venäjän keisari Aleksanteri II:n poika Vladimir Aleksandrovitš Romanov osti maalauksen pian sen valmistumisen jälkeen, ja se oli Euroopassa laajalti näytteillä venäläisen realismin merkkipaaluna. Volgan lauttureita pidetään Vaeltajien koulukunnan ehkä tunnetuimpana teoksena ja uuvuttavan raadannan tinkimättömänä kuvauksena.
Taustaa

Repin valmistui vuonna 1863 Pietarin taideakatemiasta, joka tunnettiin tuolloin konservatiivisuudestaan ja akateemisen taiteen perinteisiin nojautumisesta. Koulun linja herätti opiskelijoissa paljon vastarintaa.
Repin lomaili vuonna 1870 Volgalla, jossa hän näki veneitä hinaavia lauttureita. Hän teki aiheesta luonnoksia öljymaaleilla Stavropolin lähistöllä. Maalauksen hahmot perustuvat todellisiin ihmisiin, joihin Repin tutustui tehdessään luonnoksia. Hänellä oli vaikeuksia löytää malleja, koska kansan keskuudessa uskottiin, että kuva riistäisi ihmiseltä sielun. Erityisesti Repiniä kiehtoi Kanin-niminen lautturi, jonka hän taivuttelun jälkeen sai suostuteltua maalauksen malliksi. Muidenkin mallien nimet ja henkilöhistoriat ovat taidehistorioitsijoiden tiedossa. Malleina toimivat muiden muassa entinen sotilas, entinen pappi ja taidemaalari.
Palattuaan taideakatemiaan Repin esitteli luonnoksensa ja sai palkkioksi 200 ruplaa. Suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš ihastui luonnoksiin ja halusi Repinin maalaavan niiden pohjalta valmiin taulun. Repin oli jo saanut kuuden vuoden matkastipendin ulkomaille, mutta hänen lähtöään siirrettiin kolmella vuodella, jotta hän voisi toteuttaa korkea-arvoisen tilaajan toiveen. Repin aikoi alkujaan tehdä maalauksesta vieläkin yhteiskuntakriittisemmän lisäämällä taustalle joen rannalla huolettomasti lepäileviä yläluokkaisia naisia, mutta ystävänsä Fjodor Vasiljevin neuvosta hän päätti jättää muut hahmot pois ja keskittyä pelkästään lauttureihin.
Vastaanotto

Valmistuttuaan Volgan lautturit aiheutti Venäjällä sensaation yhteiskunnallisen sanomansa vuoksi. Repin voitti sillä ensimmäisen kultamitalinsa ja pääsi myöhemmin samana vuonna matkustamaan ulkomaille. Taidemaalari Vasili Vereštšagin loukkaantui Repinin saamasta kiittelystä, sillä hän katsoi löytäneensä aiheen ensin; Vereštšagin oli luonnostellut jo vuonna 1866 maalausta Volgan burlakeista, mutta ei ollut saanut sitä valmiiksi. Sitä paitsi hän oli pyrkinyt kuvaamaan oloja todenmukaisemmin kuin Repin, sillä todellisuudessa lauttureita oli usein useita satoja yhtä alusta kohden.
Volgan lautturit oli näytteillä vuonna 1873 Wienin maailmannäyttelyssä, jossa vieraillut Venäjän kulkulaitosministeri paheksui sen sisältämää ”oman maan halventamista”. Taulun saaman huomion vuoksi ministeri joutui lupaamaan ulkomaiden edustajille, että Volgalle hankittaisiin suuri määrä hinaajia ihmistyövoiman korvaamiseksi. Melko pian Repinin maalauksen julkistamisen jälkeen lautturit korvattiinkin höyryvoimalla toimivilla hinaajilla, jollainen näkyy myös maalauksen taustalla oikeassa reunassa.
Repinin samoihin aikoihin maalaama pienikokoisempi luonnos aiheesta on vuodelta 1872, 62×97 cm, Tretjakovin galleria.
Joni Purmonen

Joni Purmonen (s. 1974 Vantaa) on suomalainen kuntosaliyrittäjä ja eläinsuojelija. Hän oli 1990-luvulta alkaen julkisuudessa eläinsuojelijana ja Oikeutta eläimille -yhdistyksen keulakuvana. Hän toimi Muutoksen kevät -lehden ensimmäisenä päätoimittajana.
Purmonen asuu Berliinissä, jossa hänellä on ollut vuodesta 2014 lähtien vegaaninen kuntosali. Hän on kilpaillut vahvin mies -kilpailuissa Suomessa ja Britanniassa ja ollut Britannian vahvin mies -kilpailussa parhaimmillaan kahdeksas.
Julkaisut

Salla Tuomivaara, Joni Purmonen. Ulos häkeistä! Kaksi näkökulmaa uuden eläinliikkeen sisältä. Tammi, 1998. ISBN 951-31-1306-X
Pueblo-kulttuuri

Spruce Tree House -kalliopueblo Mesa Verdessä.
Anasazi- eli pueblo-kulttuurin alue kartalla Lounais-Yhdysvalloissa.
Kallionjyrkänteen alle puolustustarkoituksia ajatellen rakennettu pueblointiaanien asumus Cliff Palacessa Mesa Verde National Parkissa.
Pueblo-kulttuuri oli Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoihin kuuluneiden anasazi-intiaanien yhdyskuntakulttuuri. Pueblo muodostui savitiilistä rakennetuista monihuoneisista asuintaloista. Puebloja tekivät eri kielikuntiin kuuluneet ihmiset. Kulttuuri kukoisti noin vuosina 700–1300. Talot tehtiin kivistä ja savitiilistä ja muusta paikallisesta materiaalista. Kussakin suurpueblossa oli muutamia satoja huoneita ja noin tuhat asukasta. Neliömäisten asuinhuoneiden lisäksi puebloissa oli pyöreitä kokoontumishuoneita kivoja. Yhtenäisten monen talon pueblorakennelmien uskotaan syntyneen suojaksi vihollisia vastaan. Suurten pueblojen lisäksi on löydetty yksittäisiä taloja. Pueblorakennelmia tehtiin puolustussyistä monesti kallionjyrkänteissä oleviin luolamaisiin syvennyksiin.
Pueblovaiheen elämäntapa kehittyi aikaisemmasta korintekijöiden kulttuurista. Vakituisesti puebloissa asuneet anasazi-intiaanit harjoittivat maissinviljelyä. Pueblo-kulttuurin keskus oli Utahin, Coloradon, Arizonan ja New Mexicon osavaltioiden kulmauksessa niin kutsutun Neljän nurkan alueella. Mesa Verde ja Chacon kanjoni olivat merkittäviä keskuksia. Chacon laaksossa saattoi asua parhaimmillaan jopa 6 000 ihmistä eri keskuksissa. Puebloja rakentaneet intiaanit olivat etnisesti hajanainen ryhmä. Pueblo-kulttuuriin liitetään ainakin hopi-, zuni-, keres-, jemez- ja tano-intiaanit.
Espanjalaisten tulon aikoihin alueella asui noin 50 000 anasazi-intiaanien jälkeläistä yli sadassa pueblossa.lähde? Nykyään on jäljellä 25 puebloa, joista tunnetuimmat ovat Pueblo de Taos, Acoma, Hopi ja Zuni. 1100-luvulta alkaen puebloalueelle rakennettiin entistä enemmän linnoitusmaisia asumuksia, mikä viittaa levottomuuksiin. Samoihin aikoihin alueella vallitsi toistuva paheneva kuivuus. Pueblo-kulttuurin huomattava taantuminen 1300-luvun alussa saattaa liittyä kuivuuteen tai vieraiden heimojen hyökkäyksiin.
Pueblointiaanit joutuivat kokemaan kovia 1500- ja 1600-luvuilla espanjalaisten saavuttua. Espanjalaiset orjuuttivat intiaanit, tartuttivat heihin tappavia kulkutauteja eivätkä siirtokuntien vähäväkisyyden takia pystyneet suojelemaan puebloja vihamielisiä ryösteleviä, väkivaltaisia apacheja vastaan. Sen takia pueblointiaanit nousivat kapinaan 1600-luvun lopulla ja surmasivat 400 espanjalaista. Alussa menestyksekäs kapina kuihtui muun muassa sisäisiin riitaisuuksiin ja espanjalaisten voimakkaaseen vastahyökkäykseen. Mutta sen jälkeen pueblointiaanien asema helpottui, ja he taistelivat espanjalaisten kanssa yhdessä maahan tunkeutuvia heimoja, muun muassa comancheja ja apacheja vastaan. Myöhemmin Yhdysvallat liitti itseensä anasazi-intiaanien muinaisen asuma-alueen.
Yhteiskunta, uskomukset ja elinkeinot

Puebloissa asuvat ihmiset elivät muun muassa maissin, pavun ja kurpitsan kasvatuksella sekä metsästämällä ja luonnonvaraisia kasveja keräillen. Riistana olivat muun muassa peurat ja jänikset. Pyöreässä osin maanalaisessa kiva:ssa, seremoniahuoneessa, oli maahan kaivettu reikä sipapu, josta henkien uskottiin tulevan. Ihmiset olivat muuten keskenään melko tasa-arvoisia, mutta papit ohjasivat yhteisön toimintaa. Joskus 1200-luvulla puebloalueella levisi varsinkin länteen voimakkaisiin henkiin liittyvä kachina-kultti, joka levisi Etelä-Meksikon vaikutteiden pohjalta.
Pueblointiaanien uskonnon ja yhteiskunnan piirteet lienevät olleet olemassa jo kauan ennen espanjalaisten tuloa. Uskomukset ja rituaalit säätelivät pitkälti pueblointiaanien elämää. Jumalina palvottiin aurinkoa ja eri maissilajien suojelushenkiä, joita palvottiin säännöllisesti vuosikierron mukana toistuvin juhlin. Uskontoon liittyi tanssimista, naamioita, hiekkaan tehtyjä kuvioita ja taikaesineillä. Osa uskonnollisista riiteistä oli salaisia kiva-huoneessa tehtäviä. Intiaanit uskoivat, että riiteillä varmistettiin ihmisten toimeentulo, esimerkiksi jumalien pelloille antama sade ja pyrittiin parantamaan sairaita. Puebloissa oli uskonnollisten puolisalaisten seurojen lisäksi metsästäjien ja soturien seuroja. Kuolleet haudattiin tavallisimmin maahan, mutta saatettiin polttohaudatakin. Yhteiskunta oli melko tasa-arvoinen pappien valta-asemaa lukuun ottamatta.
Pueblot eivät olleet yhtä sotaisia kuin idempänä Pohjois-Amerikan mantereella asuneet intiaanit, mutta saattoivat käydä sotaretkillä kostoksi hyökkäyksistä tai vallatakseen viljelymaata. Miehet ja naiset tekivät yhtä lailla viljelytöitä. Bumerangia, joka ei palannut lähettäjälleen, käytettiin metsästyksessä. Yksi pueblokylä oli heimon kokoinen, mutta kielellisesti samantyyppisillä lähikylillä oli yhteishenkeä. Naisten hallitsema suku oli merkittävä yhteiskunnan elementti. Vaatteita tehtiin puuvillasta.
Pueblo-kulttuuri lienee ollut etnisesti hajanainen. Alueella asuu nykyäänkin useita eri kansanryhmiä. Eroa oli varsinkin itäisten Rio Granden seudun ja läntisten pueblointiaanien välillä. Myös ajan mukana tapahtui melkoisia muutoksia eri tavalla eri alueilla. Lännessä papit määräsivät uskonnollisista ja yhteiskunnan asioista, vaikkei varsinaista päällikköä ollutkaan. Vaikka miespappi ohjasi yhteiskuntaa, naiset omistivat maan. Yhteiskunta oli jakautunut kahteen sukuklaaniin, jossa suku laskettiin äidin puolelta, ja jotka hoitivat tiettyjä tehtäviä yhteiskunnassa. Lännessä papin tehtävä periytyi tietyissä suvuissa. Idempänä klaanien merkitys oli vähäinen tai niitä ei ollut, ja niiden sijasta oli niin kutsuttuja vastakkaisryhmiä, jotka nimettiin vaikkapa kesän ja talven mukaan. Siellä varsinaisen papin lisäksi oli erikseen sotapäällikkö, jotka ainakin joskus laskettiin isän mukaan.