stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sybotan taistelu

| Peloponnesolaissodan taistelut |
| --- | --- |
Sybota – Poteidaia – Naupaktos – Khalkis – Plataia – Tanagra – Olpai – Pylos – Sfakteria – Delion – Megara – Amfipolis – Mantineia – Syrakusa – Syme – Kynossema – Kyzikos – Notion – Arginusai – Aigospotamoi: 
Sybotan taistelu käytiin vuonna 433 eaa. Korkyran ja Korintin laivastojen välillä. Se oli yksi tapahtumista joka johti peloponnesolaissodan alkamiseen.
Korkyra tai Kerkyra (nykyinen Korfu) oli vanha Korinttin kolonia, joka halusi päästä eroon Korinttin alaisuudesta. Korkyralla oli kreikkalaisen maailman suurin laivasto ja se oli liittoutunut Ateenan kanssa. Korintti oli puolestaan liitossa Spartan kanssa. Ateenalaiset lähettivät kymmenen laivaa Korkyran avuksi, mutta laivastolle annettiin määräys hyökätä vain, jos korinttilaiset yrittivät nousta maihin Korkyralle. Ateenalaisia komensivat Lakedaimonios (Kimonin poika), Diotimos ja Proteas. Samalla korinttilaiset lähettivät Korkyraa vastaan 150 laivaa käsittäneen laivaston, joka koostui korinttilaisista ja heidän liittolaistensa laivoista.
Korkyralaiset lähettivät korinttilaisia vastaan 110 laivaa, joita johtivat Mikiades, Aisimides ja Eurybatos. He tekivät Sybotan saaresta laivastonsa tukikohdan. Kun korinttilainen laivasto saapui Sybotan edustalle pistivät korkyralaiset laivastonsa taisteluvalmiuteen.
Ateenalaiset eivät aluksi ottaneet osaa taisteluun, vaikka olivatkin korkyralaisen laivaston oikealla siivellä. Kummallakin puolella oli laivoissaan jousimiehiä ja hopliittejä. Thukydides kertoo, että taistelu käytiin "vanhanaikaiseen tyyliin". Kumpikaan osapuoli ei yrittänyt upottaa vastustajiaan törmäämällä keula edellä vihollisen sivustaan, kuten myöhemmissä taisteluissa. Taistelu muistutti enemmän maataistelua merellä.
Korkyralaiset mursivat korinttilaisten oikean siiven ja ajoivat heidät pakosalle. Korinttilaisten vasen siipi pärjäsi paremmin ja pian ateenalaiset päättivät, että oli pakko avustaa heidän liittolaisiian. Lopulta korinttilaiset voittivat kuitenkin taistelun ja ottivat 1250 vihollisen sotilasta vangiksi.
Korkyralaiset ja ateenalaiset pakenivat nyt kohti Korkyraa puolustamaan itse saarta. Kun korinttilaien laivasto pääsi Korkyran edustalle, lähti se kuitenkin heti perääntymään, koska paikalle saapui uusi 20 laivaa käsittänyt ateenalainen laivasto. Seuraavana päivänä ateenalaiset ja korkyralaiset olivat valmiita uudelleen puolustamaan saarta vihollista vastaan. Korinttilaiset olivat kuitenkin saaneet tarpeekseen ja purjehtivat kotiin. Kumpikin osapuoli julisti voittaneensa. Korinttilaiset voittivat taistelun, mutta korkyralaiset estivät heitä valtaamasta saartaan.
Jo seuraavana vuonna Ateena ja Korintti ottivat yhteen Poteidaian taistelussa joka lopullisesti veti Spartan mukaan sotaan.
Namibian itsenäisyyssota

Namibian itsenäisyyssota oli sissiliike SWAPOn (South West Africa People’s Organization) toimintaa maansa itsenäistämiseksi vuosina 1960–1988.
Namibia oli vuodesta 1920 alkaen Kansainliiton päätöksellä Etelä-Afrikan hallinnon alainen, käytännössä sen siirtomaa.
Sam Nujoma ja Herman Toivo Ya Toivo perustivat SWAPOn vuonna 1960. Kun YK vuonna 1966 kumosi Etelä-Afrikan Kansainliitolta saaman hallintaoikeuden Namibiaan, katsoi SWAPO olevansa oikeutettu ryhtymään aseelliseen vastarintaan eteläafrikkalaisia ylivoimaisia miehitysjoukkoja vastaan. SWAPO kävi sissisotaa Sambian ja Angolan puolella olevista tukikohdistaan käsin.
SWAPO sai vuonna 1976 YK:lta tunnustuksen ”ainoana Namibian kansan laillisena edustajana”. 1970-luvulla SWAPO liittoutui Angolaa hallitsevan marxistisen MPLA-puolueen kanssa. Tämä johti siihen, että Etelä-Afrikka ulotti SWAPO:n vastaiset sotilaalliset operaationsa toisinaan myös syvälle Angolan puolelle. Taistelut jatkuivat lähes koko 1980-luvun ajan.
Etelä-Afrikka suostui YK:n johtamien neuvottelujen jälkeen luopumaan Namibiasta vuonna 1988.
Toimihenkilöliitto Erto

Ammattiliiton toimisto sijaitsee Helsingin Itä-Pasilassa.
Toimihenkilöliitto Erto ry (ent. Erityisalojen Toimihenkilöliitto Erto ry), ruots. Tjänstemannaförbundet Erto rf. eng. Union of Private Sector Professionals Erto on yksityisten alojen asiantuntijoiden ja ammattilaisten ammattiliitto. Erto on olemassa, jotta kaikilla olisi parempi työelämä. Erto on osa Toimihenkilökeskusjärjestö STTK:ta. Vuoteen 1993 asti liitto kuului TVK:hon. Erto on ollut aina puoluepoliittisesti sitoutumaton.
Toimihenkilöliitto Erto muodostuu kuuden toimialan valtakunnallisesta jäsenyhdistyksestä ja jäseniä on noin 13 000, joista noin 75 prosenttia on naisia. Erto solmii valtakunnalliset työehtosopimukset kymmenelle eri toimialalle. Lisäksi Erto neuvottelee useita talokohtaisia sopimuksia. Aloille, jotka eivät vielä ole työehtosopimuksen piirissä, liitto tekee tutkimustietoon perustuvia palkkasuosituksia sekä neuvottelee työehtoja määrittävän runkosopimuksen yhdessä työnantajaliiton kanssa.
Organisaatio

Erton ylintä päätösvaltaa käyttää edustajisto ja toimeenpanosta vastaa hallitus. Edustajistoon valitaan jäsenyhdistyksistä edustajat jäsenmäärän suhteessa kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Edustajisto päättää muun muassa jäsenmaksusta, talousarviosta ja tilinpäätöksen vahvistamisesta ja toiminnan linjauksista. Se myös valitsee puheenjohtajan ja hallituksen sekä päättää laajakantoisista työmarkkina-asioista. Edustajisto kokoontuu kahdesti vuodessa sääntömääräisesti ja tarvittaessa ylimääräisiin kokouksiin. Päätökset panee toimeen hallitus, johon kuuluu puheenjohtaja ja 12 jäsentä. Jokainen jäsenyhdistys voi saada edustuksen hallitukseen ja vaikuttaa siten suoraan liiton toimintaan. Päätöksiä valmistelevat hallituksen asettamat valiokunnat ja työryhmät.
Erton aluetiimit järjestävät tiedotus-, koulutus-, jäsenhankinta- ja virkistystoimintaa. Asuinpaikkakuntansa perusteella jokainen Erton jäsen on myös liiton jonkin aluetiimin jäsen.
Puheenjohtajat

Juri Aaltonen  2011–
Tapio Huttula  2005–2011
Antti Rinne 2002–2005
Matti Hellsten 1970–2002
Erton puheenjohtajana toimii oikeustieteen lisensiaatti Juri Aaltonen. Hän on toiminut myös tuomioistuinlakimiehenä ja ollut mukana useissa tes-neuvotteluissa. Ertoon hän siirtyi Toimihenkilökeskusjärjestö STTK ry:n kansainvälisten asioiden päällikön paikalta.
Jäsenet

Erton jäseniä työskentelee muun muassa seuraavilla aloilla:
logistiikka-ala
markkinointi, luova ala ja ICT-ala
yksityinen sosiaali- ja terveysala
sosiaalialan järjestöt
taloushallinto, tilitoimistot
tietotekniikan palveluala
optinen toimiala, optikot
liikunta
matkailu
kulttuuri
vapaa-aika
pieneläinhoito
kiinteistöpalveluala
vuokratyö, henkilöstöpalveluala
asianajo- ja lakiasiaintoimistot
järjestötyö
muut erityisalat
Erton jäsenyhdistykset

Ertossa on kuusi valtakunnallista jäsenyhdistystä. Jäsenyhdistysten jäsenet kuuluvat Ertoon oman jäsenyhdistyksensä kautta.
Logistiikan Toimihenkilöt ry Logistiikan Toimihenkilöt työskentelevät muun muassa ajojärjestelijöinä ja konttoritoimihenkilöinä huolinta- ja kuljetusliikkeissä sekä kuriiri- ja lähettipalveluissa, varustamoissa, linja-autoliikkeissä sekä taksikeskuksissa.
Erityistoimihenkilöt ET ry Erityistoimihenkilöt ET toimii palvelu- ja erityisalojen yritysten, taloudellisten ja aatteellisten laitosten, yhdistysten ja yhteisöjen palveluksessa olevien henkilöiden ja ammatinharjoittajien  valtakunnallisena yhdyssiteenä ja valvoo heidän ammatillisia, oikeudellisia ja sosiaalisia etujaan.
Digmarit ry on markkinoinnin, luovan alan ja ICT-alan ammattilaisten oma ammattiyhdistys.
Taloushallinnon ammattilaiset Taloushallinnon ammattilaiset ry on tilitoimistoissa ja taloushallinnossa työskentelevien oma ammattiyhdistys. Se ajaa jäsentensä ammatillisia, oikeudellisia, sosiaalisia ja taloudellisia etuja.
Yksityisen sosiaali- ja terveysalan ammattilaiset  Yksityisen sosiaali- ja terveysalan ammattilaiset Ystea ry valvoo sosiaali- ja terveysalan työntekijöiden oikeudellisia, taloudellisia, sosiaalisia ja ammatillisia etuja.
Suomen Optometrian Ammattilaiset SOA ry SOAlaiset ovat optikoita ja optometristeja, jotka työskentelevät laillistettuina terveydenhuollon ammattilaisina optikkoliikkeissä, yksityisessä terveydenhuollossa, lääkäriasemilla ja sairaaloissa sekä toimivat työterveyshuollon asiantuntijoina. SOA edistää alan edunvalvontaa, näönhuollon ammattilaisten yhteenkuuluvuutta ja terveydenhuollon ammatinharjoittamisen eettisyyttä. Tavoitteena on, että optikot hoitavat tulevaisuudessa merkittävän osan ehkäisevästä silmien terveydenhuollosta.
Historia

Erityisalojen Toimihenkilöliitto Erto on perustettu 1968 kokoamaan yksityisten palvelualojen henkilöstöä etujärjestötoimintaan. Liiton jäsenet edustivat uusia, nousevia aloja ja pieniä ammattiryhmiä, joiden ammatillinen järjestäytyminen oli aiemmin vähäistä. Nimi oli alun perin Yleinen Toimihenkilöliitto (YTL). Erto syntyi samaan aikaan, kun Suomi siirtyi tulopolitiikan aikakauteen. Liitto kasvoi voimakkaasti myös 1990-luvun laman jälkeen.
Työttömyysturva

Ertolaiset ovat Koko-kassan jäseniä. Erton Täysturva- ja Starttiturva-jäsenten jäsenmaksu sisältää palkansaajille suunnatun työttömyyskassan jäsenmaksun. Tämä tarkoittaa sitä, että jos jäsen täyttää jäsenyys- ja työssäoloehdot, saa hän työttömäksi jäädessäsi ansiosidonnaista työttömyyspäivärahaa. Hän ei siis jää pelkän Kelan peruspäivärahan tai työmarkkinatuen varaan. Työttömyyskassa maksaa jäsenilleen edellytysten täyttyessä myös vuorottelukorvausta, liikkuvuusavustusta ja muutosturvarahaa.
Aiheesta muualla

Erto
| n k STTK |
| --- | --- |
Puheenjohtajat:  Lumme (1946–1947)  Parmanne (1947–1975)  Reini (1975–1990)  Swanljung (1990–2000)  Mäenpää (2000–2013)  Palola (2013–) 
Jäsenliitot:  Ammattiliitto Jyty  Ammattiliitto Kelan toimihenkilöt  Ammattiliitto Pro  Kirkon alat  Meijerialan Ammattilaiset MVL  METO - Metsäalan Asiantuntijat  Rakennusinsinöörit ja -arkkitehdit RIA  Suomen Konepäällystöliitto  Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPer  Suomen Laivanpäällystöliitto  Suomen pelastusalan ammattilaiset SPAL  Tehy  Toimihenkilöliitto Erto
Globaalietiikka

Globaalietiikka eli maailmanetiikka on yhteisten arvojen etsimistä eri kulttuureista tulevien ihmisten välille. Globaalietiikkaan kuuluu myös käsitys, että on olemassa kaikkia ihmisiä koskevia perusarvoja. Globaalietiikan on nähty tulevan yhä merkittävämmäksi maailman globalisoituessa, jolloin myös yhteiseksi tulleiden ongelmien ratkaisemiseen tarvitaan yhteisiä arvoja. Globaalietiikka liittyy tiiviisti myös uskontodialogiin.
Arrasin taistelu (1940)

Arrasin taistelu oli liittoutuneiden vuonna 1940 suorittama vastahyökkäys Saksan joukkoja vastaan Pohjois-Ranskassa toisessa maailmansodassa. Ranskan valtauksen alkuvaiheessa Saksan joukot olivat onnistuneet murtamaan liittoutuneiden joukkojen puolustuksen ja työntämään heidän linjaansa taaksepäin merkittävästi. 
Brittiläisen siirtoarmeijan joukot yrittivät hidastaa saksalaisten etenemistä. 20. toukokuuta 1940 saksalaiset oli piiritetty Arrasin kaupunkiin.
Taistelu

Brittiläisen siirtoarmeijan komentaja lordi Gort määräsi vastahyökkäyksen suoritettavaksi saksalaisia joukkoja vastaan, jotta heidän etenemistään saataisiin viivytettyä omien joukkojen pelastamiseksi. Taistelua johti kenraalimajuri Harold Franklyn ja se sai koodinimekseen operaatio Frankforce. Franklynillä oli komennossaan kaksi divisioonaa ja 74 panssarivaunua. Hän sai lisäksi tuekseen 60 ranskalaista panssarivaunua. Brittien raskaat Matilda-panssarivaunut olivat hitaita, mutta raskaasti aseistettuja ja panssaroituja. Saksalaisten 3.7cm PaK 36/37 -panssarintorjuntatykkien ammukset eivät tehonneet Matildoihin ja saksalaiset kärsivät tappioita. Saksalaisten komentaja kenraalimajuri Erwin Rommel määräsi panssarinsa hyökkäykseen, mutta huomasi pian, etteivät saksalaisten panssarivaunujen Panzer II ja Panzer III tulitus läpäissyt Matildojen paksua panssaria.
Rommel määräsi muodostettavaksi puolustuslinjan, josta kaikki hänen divisioonansa 8,8 cm FlaK 18 -ilmatorjuntatykit ja 105 mm kenttätykit ampuisivat lähestyviä panssareita. Rommel onnistui pysäyttämään liittoutuneiden joukot ja aiheuttamaan heille tappioita. Tämän jälkeen Rommel aloitti onnistuneen vastahyökkäyksen Luftwaffen tuella.
Kolmas Mithridateen sota

Kolmas Mithridateen sota (75-65 eaa.) oli kolmas ja viimeinen osa Mithridateen sotia, jotka käytiin Pontoksen ja Rooman välillä. Rooma voitti sodan Mithridateen tehtyä itsemurhan.
Tapahtumat

Mithridates VI julisti Roomalle sodan sen jälkeen, kun roomalaiset olivat ottaneet haltuunsa Bithynian. Hän löi konsuli Marcus Aurelius Cottan Khalkedonissa ja valtasi Rooman Vähässä-Aasiassa sijainneet alueet. Rooman armeijaa komensi strategisesti taitava Lucullus, joka osasi johtaa armeijaansa haastavassa maastossa. Mithridates joutui vetäytymään, kärsi viimein tappion ja pakeni vuonna 72 eaa. vävynsä kuningas Tigraneen luo Armeniaan.
Sota kuitenkin jatkui Armeniassa, ja Lucullus voitti vielä kaksi taistelua, Tigranocertassa vuonna 69 eaa. ja Artaxatassa seuraavana vuonna, ennen kuin joutui joukkojensa kapinoinnin takia väistymään komentajan tehtävästä. Hänen tilalleen tuli vuonna 66 eaa Pompeius, jolla oli käytössään suurempi armeija ja laajemmat valtuudet. Tuolloin Mihtradates ehdotti rauhaa. Pompeius asetti kuitenkin niin kovat ehdot rauhalle, että Mithradateen oli mahdotonta niitä hyväksyä. Antautumisen sijaan Mithradates pakeni vaikeakulkuisille seuduille ja vältteli taistelua Pompeiusta vastaan. Pompeius onnistui viimein väijytyksellä saamaan vastustajansa satimeen ja tuhoamaan hänen armeijansa. Mithridates pakeni taas Tigraneen luo ja edelleen vuonna 64 eaa.  Asovanmeren rannikolla sijainneille alueilleen. Sieltä käsin hän yritti uudelleen neuvotella Pompeiuksen kanssa, tarjoutui tunnustamaan Rooman herruuden ja maksamaan sille veroa. Taaskaan tarjous ei johtanut toivottuun tulokseen. Sen sijaan Mithradateen poika Farnakes II nousi kapinaan isäänsä vastaan ja sulki tämän kuninkaanlinnaan. Vankeudessa Mithradates teki itsemurhan juomalla myrkkyä vuonna 63 eaa.
Jalkapallosota

Jalkapallosota tai 100 tunnin sota (esp. La guerra del fútbol) oli El Salvadorin ja Hondurasin välinen viisipäiväinen sota, joka käytiin vuonna 1969. Maiden väliset kireät suhteet heijastuivat mellakointina jalkapallon MM-kilpailujen karsintaotteluiden yhteydessä, mutta sodan pääsyynä eivät olleet jalkapallo-ottelut, kuten populaarimyytti esittää. Otteluilla saattoi kuitenkin olla ratkaiseva merkitys maiden välien kiristymisessä.
Jo 1900-luvun alusta alkaen El Salvadorista oli lähtenyt suuria määriä ihmisiä töihin pinta-alaltaan paljon suurempaan Hondurasiin. Elsalvadorilaisten ja hondurasilaisten maanviljelijöiden välit kiristyivät. Myös rajakiistat, jotka koskivat muun muassa Fonsecanlahdella sijaitsevia saaria.
Kumpikaan osapuoli ei saavuttanut ratkaisevia voittoja ja sodan 2 000 kuollutta tulivat lähes tasaisesti molemmilta puolilta. Neljän päivän sotatoimien jälkeen Amerikan valtioiden järjestön OAS:n diplomaattinen väliintulo johti taistelujen laantumiseen, jonka seurauksena selkkaus tunnetaan myös nimellä sadan tunnin sota, ja sen on mainittu olevan myös maailman lyhin erillinen sota. Jalkapallosota oli myös maailman viimeinen sota, jonka ilmataistelut käytiin pelkästään potkurilentokoneilla. Kasvanut levottomuus johti myöhemmin 1979 El Salvadorin sisällissotaan. Vuosikymmentä myöhemmin, 30. lokakuuta 1980, maat solmivat rauhansopimuksen Limassa, Perussa ja alistivat Fonsecanlahden rajariitansa Kansainvälisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Jalkapallo-ottelut

6. kesäkuuta 1969, Tegucigalpa: Honduras - El Salvador 1–0 (0–0)
15. kesäkuuta 1969, San Salvador: El Salvador - Honduras 3–0 (3–0)
Playoff-ottelu 27. kesäkuuta 1969, Meksiko: El Salvador - Honduras 3–2 ja. (1–2, 2–2).
Aiheesta muualla

Tietoja sodasta OnWar.com-sivustolla
Kirje Filemonille

| Kirje Filemonille> Πρὸς Φιλήμονα ἐπιστολή.Raamattu Uusi testamentti |
| --- | --- |
 Kirjeen Filemonille alku Rochesterin Raamatussa, n. 1130–1140.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Paavali
Kirjoituspaikka:  Rooma (vankila)
Kohde:  Filemon
Ajoitus:  n. 60–62 jaa.
Teksti
Genre:  kirje
Alkukieli:  koinee-kreikka
Lyhenne:  Filem.
Lukuja:  1
Jakeita:  25
Edeltävä: < Tit.Seuraava: Hepr. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Kirje Filemonille (m.kreik. Πρὸς Φιλήμονα ἐπιστολή, Pros Filēmona epistolē) on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Filemonille.
Historia

Nykyisen käsityksen mukaan kirjettä pidetään aitona Paavalin kirjeenä, vaikka sen aitous onkin aiemmin ollut kyseenalaistettuna. Paavali on ollut kirjeen kirjoittaessaan vankilassa, joko Roomassa tai Efesoksessa, ja hän on kirjoittanut kirjeen Filemonille ja hänen kahdelle toverilleen, Apfiaalle ja Arkippokselle. Jos Kirje kolossalaisille on autenttinen, Filemonin on täytynyt asua Kolossaissa.
Paavali on kirjoittanut kirjeen Filemonin orjan Onesimoksen puolesta. Onesimoksen nimi tarkoittaa hyödyllistä. Paavali sanaleikittelee hänen olleen omistajalleen aiemmin hyödytön ja tehneen jotain väärää, mutta muuttuvan nyt hyödylliseksi. Onesimos oli todennäköisesti karannut omistajaltaan, tavannut Paavalin ja tullut uskoon. Paavali lähetti hänet takaisin omistajalleen.
Sisältö

Paavalin kirjeen sisältö on kryptinen. Hän imartelee Filemonia tahdikkaasti puhuen Filemonin kristillisestä rakkaudesta ja uskosta, mutta kuitenkin samanaikaisesti muistuttaa häntä omasta auktoriteetistaan, joka käy myös hänen ylitsensä, sekä Filemonin hengellisestä "velasta" Paavalille. Onesimoksen kääntymys on muuttanut aiemman tilanteen, ja Onesimos voi palata "ei enää orjana vaan orjaa arvokkaampana, rakkaana veljenä" (jae 16).
Kirjeestä ei kuitenkaan käy ilmi, tulisiko Onesimoksen karkaaminen vain antaa anteeksi, vai tulisiko hänet jopa vapauttaa. Voiko orja olla myös "veli", vai korvaako veljeys orjuuden? Vastaus on epäselvä, ja oppineet ovat aina jakautuneet kysymyksen suhteen. Kysymys on kuitenkin oleellinen Paavalin saarnaaman evankeliumin sosiaalisten vaikutusten kannalta.
Ei ole tietoa, mitä Onesimokselle tapahtui kirjeen kirjoittamisen jälkeen. Antiokian piispa Ignatius mainitsee Efesoksen piispan Onesimoksen toisen vuosisadan alkupuolella. Onesimos oli kuitenkin yleinen orjan nimi, joten tämän piispan yhdistäminen Filemonin orjaan on pelkkää spekulaatiota.
Kirje Filemonille ei ole ollut kovin merkittävä kristillisen teologian ja etiikan kannalta. Luther näki yhteyden Paavalin ja Jeesuksen opettaman anteeksiannon ja sovinnon välillä. Luther kuitenkin huomautti myös, että kirje ylläpiti sosiaalista status quo -tilannetta: Paavali ei tehnyt mitään muuttaakseen Onesimoksen asemaa orjana – ja hän kunnioitti lakia palauttamalla hänet.
Kirjettä käytettiin paljon brittiläisten ja myöhemmin yhdysvaltalaisten taistelussa orjuutta vastaan. Sekä orjuuden puolustajat että vastustajat käyttivät kirjettä tukemaan omaa mielipidettään. Nykyään tutkijat ovat sitä mieltä, että Paavali käytännössä kaivoi pohjan orjuuden alta kirjeellään, ja ainakin hän olisi tehnyt sen, jos yhteiskunnalliset olosuhteet olisivat sallineet sen.
Kirje on Paavalin säilyneistä kirjeistä lyhyin, se käsittää ainoastaan 25 jaetta. Se on myös Obadjan kirjan, Toisen ja Kolmannen Johanneksen kirjeen sekä Juudaan kirjeen ohella Raamatun ainoa kirja, jota ei ole jaettu erikseen lukuihin ja jakeisiin, vaan ainoastaan jakeisiin.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Peltola, Olavi: ”Kirje Filemonille”, Löytöretki Uuteen testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-362-9  Teoksen verkkoversio.
Thurén, Jukka: Paavalin kirjeet Filomonille, kolossalaisille, efesolaisille.  Aurinko, 2011.  ISBN 9789522301901
Kirjallisuutta > Englanniksi

Bruce, F. F.: The Epistles to the Colossians, to Philemon, and to the Ephesians.  (The New International Commentary on the New Testament 10)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1984.  ISBN 0802825109
Callahan, Allen Dwight: Embassy of Onesimus: The Letter of Paul to Philemon.  (New Testament in context commentaries)  A & C Black, 1997.  ISBN 1563381478
Dunn, James D. G.: The Epistles to the Colossians and to Philemon.  (The New International Greek Testament Commentary)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 2014.  ISBN 0802872832
Evans, Roderick L.: The Epistle of Philemon: The Evans Practical Bible Commentary.  (Bible Reference and Commentaries)  Abundant Truth Publishing, 2009.  ISBN 1601412037
Ironside, H. A.: 1 and 2 Timothy, Titus, and Philemon.  (Ironside Expository Commentaries)  Kregel Academic, 1947.  ISBN 0825493226
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kirje Filemonille Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Kirje Filemonille (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Kirje Filemonille (Arkistoitu – Internet Archive) (1938)
Kirje Filemonille. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
Kirje Filemonille (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.
Aiheesta muualla > Muuta

Camerlynck, Achille: Philemon & The Epistle to Philemon Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Kirby, Peter (toim.) Philemon. Early Christian Writings.
Rankinen, Jari: Kirje Filemonille. SLEY:n raamattuluennot.
| n k Uusi testamentti |
| --- | --- |
Evankeliumit ja apostolien teot:  Evankeliumi Matteuksen mukaan  Evankeliumi Markuksen mukaan  Evankeliumi Luukkaan mukaan  Evankeliumi Johanneksen mukaan  Apostolien teot 
Paavalin kirjeet:  Kirje roomalaisille  Ensimmäinen kirje korinttilaisille  Toinen kirje korinttilaisille  Kirje galatalaisille  Kirje efesolaisille  Kirje filippiläisille  Kirje kolossalaisille  Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille  Toinen kirje tessalonikalaisille  Ensimmäinen kirje Timoteukselle  Toinen kirje Timoteukselle  Kirje Titukselle  Kirje Filemonille  Kirje heprealaisille 
Katoliset kirjeet:  Jaakobin kirje  Ensimmäinen Pietarin kirje  Toinen Pietarin kirje  Ensimmäinen Johanneksen kirje  Toinen Johanneksen kirje  Kolmas Johanneksen kirje  Juudaksen kirje 
Profetiat:  Johanneksen ilmestys
Myriokefalonin taistelu

Myriokefalonin taistelu käytiin Bysantin valtakunnan ja seldžukkien välillä 17. syyskuuta 1176. Taistelu oli suuri tappio Bysantille ja sitä verrattiin jopa Manzikertin taisteluun.
Tausta

Bysantin ja seldžukkien välillä vallitsi rauha 1170-luvulla. Seldžukit halusivat kuitenkin laajentaa Rumin sulttaanikuntaa länteen, Vähään-Aasiaan. Bysantti halusi taas vallata takaisin menettämänsä alueet idässä jotka se oli menettänyt Manzikertin taistelun jälkeen. Keisari Manuel I Komnenos saikin vallattua takaisin Kilikian (joka oli välillä Armenian, välillä Antiokian hallinnassa) ja sai tehtyä Antiokian ruhtinaskunnasta Bysantin vasallin. Vuonna 1175 sota syttyi taas kun seldžukkien Kilij Arslan II ei palauttanut takaisin Bysantille alueita, jotka oli aikaisemmin luvannut. Myös unkarilaisia osallistui taisteluun. Unkarilaisten päälliköt olivat transsylvanialainen vojvodi Rátót-heimoinen Leusták ja Ompud tai Ampud-niminen palatiini.