stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäykkä kappale
Jäykän kappaleen liike > Nopeus ja kiihtyvyys

Jäykän kappaleen pisteiden  C ja  D nopeuden ja kiihtyvyyden välille saadaan yhteys:
{\bar {v}}_{D}={\bar {v}}_{C}+{\bar {\omega }}\times {\bar {r}}_{D/C}
{\bar {a}}_{D}={\bar {a}}_{C}+{\bar {\alpha }}\times {\bar {r}}_{D/C}+{\bar {\omega }}\times ({\bar {\omega }}\times {\bar {r}}_{D/C})
missä  {\bar {\alpha }}={\dot {\bar {\omega }}} on kappaleen kulmakiihtyvyys.
Jäykän kappaleen dynamiikka

Jäykän kappaleen etenemis- ja pyörimisliikkeen tutkimus muodostaa klassisen mekaniikan tärkeän erikois­alan. Asiaa tutki yksityis­kohtaisesti muun muassa Leonhard Euler 1700-luvulla.
Jäykän kappaleen dynamiikka > Vapaa kappale

Vapaa kappale on kappale, johon ei vaikuta ulkoisia voimia. Se voi olla etenemis- tai pyörimisliikkeessä tai samanaikaisesti molemmissa.  Jäykän kappaleen liike on puhtaasti etenevää, jos kappaleen jokainen piste siirtyy samassa ajassa yhtä pitkän matkan samaan suuntaan. Puhtaasti pyörivää liike on, jos kappaleen jokainen piste liikkuu pitkin ympyrä­rataa ja näiden ympyröiden keski­pisteet ovat samalla suoralla, joka on kohti­suorassa ympyrä­ratoja vastaan.
Vapaan kappaleen etenemisliike on suora­viivaista ja tasaista, toisin sanoen sen nopeus pysyy vakiona, sillä liikemäärä säilyy. Myös pyörimismäärä eli liikemäärämomentti säilyy, minkä vuoksi vapaan kappaleen kulmanopeus pysyy myös vakiona.
Jäykän kappaleen dynamiikka > Ulkoiset voimat ja momentit

Dynamiikan perus­lain mukaan kappaleeseen vaikuttava voima antaa sille kiihtyvyyden, joka on suuruudeltaan voima jaettuna kappaleen massalla.
Jos voima kuitenkin vaikuttaa kappaleessa vain tiettyyn kohtaan, se antaa kappaleelle kulma­kiihtyvyyden. Kulmakiihtyvyyden suuruus riippuu siitä, kuinka suuri on voiman momentti tietyn kiinteän akselin taikka kappaleen massakeskipisteen suhteen.
Yleisessä tapauksessa jäykkään kappaleeseen vaikuttavaa momenttia koskevat Eulerin yhtälöt ovat vaikeasti ratkaistavissa. Ne kuitenkin yksinkertaistuvat, jos systeemillä on sylinterisymmetriaa.
Kun jäykkä kappale pyörii tietyn kiinteän akselin suhteen, pyörimisliikettä koskevat suureet ja yhtälöt muistuttavat huomattavasti etenemisliikkeen vastaavia suureita ja yhtälöitä seuraavan analogian mukaisesti:
|  | Eteneminen | Pyöriminen |
| --- | --- | --- |
| Nopeus, kulmanopeus |  v={\frac {\mathrm {d} s}{\mathrm {d} t}} |  \omega ={\frac {\mathrm {d} \theta }{\mathrm {d} t}}={\frac {v}{2\pi r}} |
| Liike-energia |  E_{\mathrm {kin} }={\tfrac {1}{2}}mv^{2} |  E_{\mathrm {kin} }={\tfrac {1}{2}}I\omega ^{2} |
| Liikemäärä, pyörimismäärä |  p=mv\, |  L=I\omega \, |
| Voima, momentti |  F={\frac {\mathrm {d} p}{\mathrm {d} t}}=ma |  \tau ={\frac {\mathrm {d} L}{\mathrm {d} t}}=I\alpha \, |
Jäykän kappaleen dynamiikka > Tasapainoehdot

Jäykkään kappaleeseen vaikuttavat voimat ovat tasapainossa, jos niiden summa on nolla ja lisäksi myös niiden momenttien summa on nolla. Tällöin ne eivät aiheuta kappaleelle kiihtyvyyttä eivätkä kulmakiihtyvyyttä.
Luettelo keihäänheiton Suomen mestareista

Tämä on luettelo keihäänheiton Suomen mestareista. Keihäänheiton Suomen mestaruudesta on kilpailtu Kalevan kisoissa vuodesta 1907 lähtien. Vuoteen 1924 asti kilpailtiin yhteistuloskilpailut. Vuodesta 1914 lähtien on kilpailtu yhden käden mestaruuksista. Vuosina 1914–1924 kilpailtiin siis sekä yhden käden että molempien käsien kilpailut. Naiset ovat kilpailleet Suomen mestaruudesta vuodesta 1945 lähtien.
Mestaruudet

Miehet (* = Molempien käsien yhteistuloskilpailu) (yht. 128)
8 – Matti Järvinen, Seppo Räty, Tero Pitkämäki
7 – Urho Peltonen* (mestaruuksista 5 yhteistuloskilpailuissa), Paavo Johansson* (3)
6 – Yrjö Nikkanen, Aki Parviainen
5 – Yrjö Ekqvist* (3), Tapio Rautavaara, Jorma Kinnunen, Hannu Siitonen
4 – Toivo Hyytiäinen, Pauli Nevala, Lassi Etelätalo
3 – Julius Saaristo*, Eino Penttilä, Antti Ruuskanen, Oliver Helander
2 – Toivo Elo* (1), Jonni Myyrä, Olavi Kauhanen, Väinö Kuisma, Seppo Hovinen, Pentti Sinersaari, Tapio Korjus, Juha Laukkanen
1 – Oiva Jääskeläinen*, Einar Sahlstein*, Kalle Aaltonen*, Juho Halme, Eero Ihanamäki, Soini Nikkinen, Jouko Rantanen, Erkki Ahvenniemi, Aimo Aho, Antero Puranen, Esa Utriainen, Antero Toivonen, Arto Härkönen, Tero Saviniemi, Sami Saksio, Tero Järvenpää, Teemu Wirkkala, Ari Mannio
Naiset (yht. 80)
7 – Tiina Lillak, Mikaela Ingberg
6 – Heli Rantanen
5 – Raija Mustonen, Oona Sormunen
4 – Elsa Backus, Paula Tarvainen
3 – Kaisa Parviainen, Kirsti Launela, Arja Mustakallio, Tuula Laaksalo, Sanne Erkkola
2 – Aino Aalto, Mirja Rekola, Sirpa Toivola, Kaisa Launela, Pirjo Kumpulainen, Päivi Alafrantti, Jenni Kangas, Heidi Nokelainen, Anni-Linnea Alanen
1 – Regina Marjanen, Terttu Sarkkinen, Kaarina Koivuniemi, Margit Papunen, Ritva Metso, Sisko Kopiloff, Helena Laine, Kirsi Ahonen, Sanni Utriainen
Vuosittain

Julius Saaristo voitti miesten Suomen mestaruuden yhteistuloskilpailuissa 1910, 1911 ja 1919.
Matti Järvinen voitti miesten Suomen mestaruuden 1929–1931, 1933–1935, 1940 ja 1942.
Tero Pitkämäki voitti miesten Suomen mestaruuden 2004–2007, 2010, 2013 ja 2016–2017.
Tero Järvenpää voitti miesten Suomen mestaruuden 2008.
Teemu Wirkkala voitti miesten Suomen mestaruuden 2009.
Paula Tarvainen voitti naisten Suomen mestaruuden 2001, 2003, 2006 ja 2007.
Kirsi Ahonen voitti naisten Suomen mestaruuden 2008.
Jäämateria

Jäämateria (engl. ice) on tähtitieteessä käytetty termi, jolla on jaoteltu aurinkokunnan rakennetta aineiden sulamispisteiden perusteella. Jäämateria koostuu yhdisteistä, jotka haihtuvat helpohkosti, mutta kiinteytyvät vielä suhteellisen korkeissa lämpötiloissa. Näitä ovat hapen, typen ja hiilen vety-yhdisteet.  Muita materiatyyppejä ovat maamateria ja aurinkomateria.  Aurinkokunnan kappaleet koostuvat näistä eri suhteissa. Esimerkiksi Maa on  70-prosenttisesti maamateriaa ja 30-prosenttisesti jäämateriaa, kun ulommat planeetat koostuvat pääasiassa jäämateriasta. Esimerkiksi Uranus on 80-prosenttisesti jäämateriaa, 10-prosenttisesti aurinkomateriaa ja 10-prosenttisesti maamateriaa.
Luettelo jäniseläimistä

Tämä on luettelo jäniseläinten (Lagomorpha) lahkoon kuuluvista nisäkkäiden heimoista, suvuista ja lajeista. Lajeja on kaikkiaan 92, ja ne jakautuvat 13 suvun kesken. Sukupuuttoon kuolleet lajit on merkitty ristillä.
Piiskujänikset eli pikat (Ochotonidae)

Amerikanpika (Ochotona princeps ) Piiskujänikset eli pikat (Ochotona )
Altainpiiskujänis eli altainpika (Ochotona alpina)
Ochotona argentata
Ochotona cansus
Alaskanpiiskujänis eli alaskanpika eli kauluspika (Ochotona collaris)
Ochotona curzoniae
Daurianpiiskujänis eli daurianpika (Ochotona dauurica)
Ochotona erythrotis
Ochotona forresti
Ochotona gaoligongensis
Ochotona gloveri
Ochotona himalayana
Ochotona hoffmanni
Ochotona huangensis
Japaninpiiskujänis eli japaninpika eli pohjanpika (Ochotona hyperborea)
Ochotona iliensis
Ochotona koslowi
Ochotona ladacensis
Suurikorvapiiskujänis eli suurikorvapika (Ochotona macrotis)
Ochotona muliensis
Ochotona nigritia
Ochotona nubrica
Mongolianpiiskujänis eli mongolianpika (Ochotona pallasi)
Amerikanpiiskujänis eli amerikanpika (Ochotona princeps)
Kääpiöpiiskujänis eli kääpiöpika (Ochotona pusilla)
Roylenpiiskujänis eli roylenpika (Ochotona roylei)
Afganistaninpiiskujänis eli afganistaninpika (Ochotona rufescens)
Punapiiskujänis eli punapika (Ochotona rutila)
Ochotona thibetana
Ochotona thomasi
Ochotona turuchanensis
Prolagidae

Prolagus
Sardinianpiiskujänis (Prolagus sardus)   †
Jänikset eli jänikset ja kaniinit (Leporidae)

Metsäjänis (Lepus timidus ), jonka talviturkki on vaihtumassa kesäturkkiin. Kääpiökaniinit (Brachylagus )
Kääpiökaniini (Brachylagus idahoensis)
Bushmannijänikset (Bunolagus )
Bushmannijänis eli kapinkaniini (Bunolagus monticularis)
Vuohikaniinit (Caprolagus )
Vuohikaniini (Caprolagus hispidus)
Jänikset eli varsinaiset jänikset (Lepus )
Antilooppijänis (Lepus alleni)
Lumikenkäjänis (Lepus americanus)
Napajänis (Lepus arcticus)
Japaninjänis (Lepus brachyurus)
Mustahäntäjänis (Lepus californicus)
Valkokylkijänis (Lepus callotis)
Kapinrusakko eli kapinjänis (Lepus capensis)
Espanjanrusakko (Lepus castroviejoi)
Lepus comus
Lepus coreanus
Korsikanrusakko (Lepus corsicanus)
Rusakko (Lepus europaeus)
Lepus fagani
Tehuantepecinjänis (Lepus flavigularis)
Lepus granatensis
Lepus habessinicus
Lepus hainanus
Mustajänis (Lepus insularis)
Mantšurianjänis (Lepus mandshuricus)
Savannijänis (Lepus microtis)
Mustakaulajänis (Lepus nigricollis)
Villakarvajänis (Lepus oiostolus)
Lepus othus
Burmanjänis (Lepus peguensis)
Pensasjänis (Lepus saxatilis)
Kiinanjänis (Lepus sinensis)
Etiopianjänis (Lepus starcki)
Lepus tibetanus
Metsäjänis (Lepus timidus)
Lepus tolai
Valkohäntäjänis (Lepus townsendii)
Yarkantinjänis eli yarkandinjänis eli jarkandinjänis (Lepus yarkandensis)
Sumatrankaniinit (Nesolagus )
Sumatrankaniini (Nesolagus netscheri)
Nesolagus timminsi
Kaniinit (Oryctolagus )
Kaniini eli villikaniini (Oryctolagus cuniculus)
Riukiunkaniinit (Pentalagus )
Riukiunkaniini (Pentalagus furnessi)
Bunyoronkaniinit (Poelagus )
Bunyorokaniini eli bunoronkaniini (Poelagus marjorita)
Kalliokaniinit (Pronolagus )
Isokalliokaniini (Pronolagus crassicaudatus)
Jamesoninkalliokaniini (Pronolagus randensis)
Smithinkalliokaniini (Pronolagus rupestris)
Tulivuorikaniinit (Romerolagus )
Tulivuorikaniini (Romerolagus diazi)
Pumpulihäntäkaniinit (Sylvilagus )
Rämekaniini (Sylvilagus aquaticus)
Aavikkokaniini (Sylvilagus audubonii)
Pensaskaniini (Sylvilagus bachmani)
Metsäkaniini (Sylvilagus brasiliensis)
Sylvilagus cognatus
Meksikonkaniini (Sylvilagus cunicularius)
Sylvilagus dicei
Pumpulihäntäkaniini (Sylvilagus floridanus)
Tresmariasinkaniini (Sylvilagus graysoni)
Omiltemenkaniini (Sylvilagus insonus)
Saarikaniini (Sylvilagus mansuetus)
Vuorikaniini (Sylvilagus nuttallii)
Sylvilagus obscurus
Suokaniini (Sylvilagus palustris)
Sylvilagus robustus
Uudenenglanninkaniini (Sylvilagus transitionalis)
Sylvilagus varynaensis
Amerikanpika (Ochotona princeps)
Metsäjänis (Lepus timidus), jonka talviturkki on vaihtumassa kesäturkkiin.
Luettelo jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen loppuotteluista

Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut ovat kansainväliset jalkapallokilpailut, jotka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1930. Kilpailuihin osallistuu Fédération Internationale de Football Associationin (FIFA) jäsenmaiden miesten jalkapallomaajoukkueita. Turnaus on pelattu joka neljäs vuosi lukuun ottamatta vuosia 1942 ja 1946, jolloin kilpailut peruttiin toisen maailmansodan vuoksi. Viimeisimmän turnauksen voitti Ranska, joka voitti vuoden 2018 Venäjän järjestämien kilpailujen loppuottelussa Kroatian 4–2.
Jos loppuottelu päättyy varsinaisen peliajan jälkeen tasan, pelataan kolmenkymmenen minuutin jatkoaika. Jos jatkoaika on maaliton, ratkaistaan ottelu rangaistuspotkukilpailussa. Yhtä poikkeusta lukuun ottamatta loppuottelu on ollut aina yksiosainen: vuoden 1950 kisoissa käytössä oli loppusarja, jonka ratkaisevaksi otteluksi muodostui sarjan viimeisen kierroksen ottelu Uruguayn ja Brasilian välillä, jota pidetään myös tuon turnauksen loppuotteluna.
Loppuottelussa on pelannut yhteensä 13 eri joukkuetta, joista kahdeksan on pystynyt voittamaan loppuottelun. Voitokkain joukkue on ollut Brasilia viidellä voitollaan. Brasilia (1950) ja Ruotsi (1958) ovat ainoat maat, jotka ovat hävinneet loppuottelun kotikisoissaan. Voiton kotikisoissaan on saavuttanut Uruguay, Italia, Englanti, Saksa, Argentiina sekä Ranska. Lukuun ottamatta vuosia 1930 ja 1950 on loppuotteluun selvinneistä joukkueista aina vähintään toinen ollut eurooppalainen.
Saksa on ainoa joukkue, joka on noussut loppuottelun voittoon kahden maalin tappioasemasta. Tämä tapahtui vuonna 1954. Yhden maalin tappioasemasta on noustu voittoon seitsemän kertaa: Uruguay vuosina 1930 ja 1950, Italia vuosina 1934 ja 2006, Brasilia vuonna 1958, Englanti 1966 ja Saksa 1974. Vuoden 1986 loppuottelussa Saksa nousi kahden maalin tappioasemasta tasoihin mutta hävisi lopulta ottelun.
Brasiliaa edustanut Cafu on ainut pelaaja, joka on pelannut kolmessa loppuottelussa (1994, 1998 ja 2002). Nuorin MM-finaalissa esiintynyt pelaaja oli brasilialainen Pelé Ruotsin MM-kisoissa 1958. Hän oli tuolloin 17 vuoden ja 249 päivän ikäinen. Pelé on myös ainoa kolme maailmanmestaruutta (1958, 1962 ja 1970) voittanut pelaaja, mutta hän pelasi vain kahdessa loppuottelussa. Vanhin loppuottelussa pelannut pelaaja on italialainen Dino Zoff. Franz Beckenbauer (1974, 1990) ja Mário Zagallo (1962, 1970) ovat ainoat, jotka ovat voittaneet loppuottelun sekä pelaajana että valmentajana.
Ainoa loppuottelussa hattutempun eli kolme maalia tehnyt pelaaja on Englannin Geoff Hurst, joka pystyi tähän Englannin MM-kisoissa 1966. Maaleistaan kaksi Hurst teki jatkoajalla. Loppuotteluiden vaihtopelaajista maalinteossa ovat onnistuneet Alankomaiden Dick Nanninga Argentiinassa 1978, Italian Alessandro Altobelli Espanjassa 1982 ja saksalaiset Rudi Völler Meksikossa 1986 sekä Mario Götze Brasiliassa 2014. Rangaistuspotkukilpailuissa vaihtopelaajista maalin ovat tehneet Italian Alberigo Evani vuonna 1994 sekä italialaiset Daniele De Rossi ja Alessandro Del Piero ja Ranskan Sylvain Wiltord vuonna 2006.
Loppuottelut

ja = jatkoaika; rp = rangaistuspotkukilpailu; suluissa tilanne varsinaisen peliajan jälkeen
Joukkueittain

| Joukkue | Osallistumiset | Mestaruudet | Tappiot | Voittovuodet | Tappiovuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Brasilia | 7 | 5 | 2 | 1958, 1962, 1970, 1994, 2002 | 1950, 1998 |
|  Saksa | 8 | 4 | 4 | 1954, 1974, 1990, 2014 | 1966, 1982, 1986, 2002 |
|  Italia | 6 | 4 | 2 | 1934, 1938, 1982, 2006 | 1970, 1994 |
|  Argentiina | 6 | 3 | 3 | 1978, 1986, 2022 | 1930, 1990, 2014 |
|  Ranska | 4 | 2 | 2 | 1998, 2018 | 2006, 2022 |
|  Uruguay | 2 | 2 | 0 | 1930, 1950 |  |
|  Englanti | 1 | 1 | 0 | 1966 |  |
|  Espanja | 1 | 1 | 0 | 2010 |  |
|  Alankomaat | 3 | 0 | 3 |  | 1974, 1978, 2010 |
|  Tšekkoslovakia | 2 | 0 | 2 |  | 1934, 1962 |
|  Unkari | 2 | 0 | 2 |  | 1938, 1954 |
|  Ruotsi | 1 | 0 | 1 |  | 1958 |
|  Kroatia | 1 | 0 | 1 |  | 2018 |
Luettelo Kemijärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Kemijärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kemijärven kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Kemijärveen on liitetty Kemijärven maalaiskunta.
Kaupungissa on järjestetty vuodesta 1985 lähtien Kemijärven kuvanveistoviikot -tapahtuma.
Luettelo kavioeläimistä

Tämä on luettelo kavioeläinten (Perissodactyla) lahkoon kuuluvista nisäkkäiden heimoista, suvuista, lajeista ja alalajeista. Lajeja on kaikkiaan 17 ja ne jakautuvat 6 suvun kesken. Sukupuuttoon kuolleet lajit ja alalajit on merkitty ristillä.
Hevoseläimet eli aasit, hevoset ja seeprat (Equidae)

Equus
Afrikanvilliaasi (Equus asinus ) synonyymi Equus africanus<ref name="Maailmaneläimet"/&#x3E;<ref name="MUE2"/&#x3E;. "Equus africanus atlanticus†"=pohjoisafrikanvilliaasi<ref name="MUE2"/&#x3E; eli atlasvilliaasi<ref name="MUE2"/&#x3E;
Aasi eli kesyaasi (Equus asinus asinus)
Nubianvilliaasi eli afrikanvilliaasi (Equus asinus africanus)
Somalianvilliaasi (Equus asinus somalicus)
Aroseepra (Equus burchellii )
Burchellinseepra (Equus burchellii burchellii)   †
Damaranseepra (Equus burchellii antiquorum)
Böhminseepra (Equus burchellii boehmi)
Foanseepra (Equus burchellii crawshaii)
Equus burchellii kaokensis
Equus burchellii zambeziensis
Hevonen eli kesyhevonen (Equus caballus ) sisältää villihevosen<ref name="Hatikka"/&#x3E;
Kesyhevonen (Equus caballus caballus)
Arotarpaani (Equus caballus ferus)   †
Przewalskinhevonen eli aasianvillihevonen eli mongolianvillihevonen (Equus caballus przewalskii)
Grevynseepra eli kuningasseepra (Equus grevyi)
Aasianvilliaasi (Equus hemionus )
Kulaani (Equus hemionus hemionus)
Equus hemionus blanfordi
Syyrianvilliaasi (Equus hemionus hemippus)   †
Intianvilliaasi (Equus hemionus khur)
Equus hemionus kulan
Equus hemionus luteus
Onageri eli persianvilliaasi (Equus hemionus onager)
Kiangi (Equus kiang )
Equus kiang kiang
Equus kiang holdereri
Equus kiang polyodon
Kvagga (Equus quagga)   †
Vuoriseepra (Equus zebra )
Kapinvuoriseepra eli kapmaanvuoriseepra (Equus zebra zebra)
Hartmanninvuoriseepra (Equus zebra hartmannae)
Tapiirit (Tapiridae)

Tapiirit (Tapirus )
Bairdintapiiri (Tapirus bairdii)
Intiantapiiri (Tapirus indicus )
Tapirus indicus indicus
Tapirus indicus brevetianus
Vuoritapiiri (Tapirus pinchaque)
Amerikantapiiri (Tapirus terrestris )
Tapirus terrestris terrestris
Tapirus terrestris aenigmaticus
Tapirus terrestris colombianus
Tapirus terrestris spegazzinii
Sarvikuonot (Rhinocerotidae)

Ceratotherium
Leveähuulisarvikuono eli valkosarvikuono eli valkoinensarvikuono (Ceratotherium simum )
Etelänleveähuulisarvikuono (Ceratotherium simum simum)
Zairenleveähuulisarvikuono (Ceratotherium simum cottoni)
Dicerorhinus
Sumatransarvikuono (Dicerorhinus sumatrensis )
Sumatransarvikuono (Dicerorhinus sumatrensis sumatrensis)
Dicerorhinus sumatrensis harrissoni
Karheakorvasarvikuono (Dicerorhinus sumatrensis lasiotis)   †
Diceros
Suippohuulisarvikuono eli mustasarvikuono (Diceros bicornis )
Diceros bicornis bicornis
Diceros bicornis brucii
Diceros bicornis chobiensis
Diceros bicornis longipes   †
Diceros bicornis michaeli
Diceros bicornis minor
Panssarisarvikuonot (Rhinoceros )
Jaavansarvikuono (Rhinoceros sondaicus )
Rhinoceros sondaicus sondaicus
Rhinoceros sondaicus annamiticus   †
Rhinoceros sondaicus inermis   †
Intiansarvikuono (Rhinoceros unicornis)
Jääkärilehto

Jääkärilehdon portti joulukkuussa 2017. Taustalla Hirsjärvi.
Jääkärilehdon perustamisesta kertova laatta.
Jääkärilehto on jääkäriliikkeen ja Jääkäripataljoona 27:n ensimmäisten kahdensadan vapaaehtoisen muistoksi istutettu puisto. Se koostuu kahdestasadasta tammesta. Puisto sijaitsee Paimionjoen vesireitin varrella Hirsjärven itäpäässä lähellä Viikin siltaa Palikaisten Österkullassa Somerniemellä Somerolla. Aloitteen puiston perustamisesta teki vuonna 1954 jääkärieversti Eric Schauman. Puistoa ympäröivän aidan portissa on Jääkärimerkki.
Somerolla ja Somerniemellä on vaikuttanut kaikkiaan viisi jääkäriä, joista kaksi jääkärieverstejä ja kolme jääkärivääpeleitä. Näistä Somerolla syntynyt oli Mauno Liesi (e. Lindholm), jonka isä toimi vuosina 1896-1899 tilanhoitajana Someron Lammin Laurilan talossa. Karjalan siirtoväen mukana Somerolle muuttivat toisen maailmansodan jälkeen jääkärivääpelit Vilho Kaija Kaukolasta Someron Kivisojalle, Simo Pessi Kaukolasta Somerniemen Palikaisiin ja Joel Virolainen Muolaasta Somerniemen Oinasjärvelle. Jääkärieversti Eric Schauman muutti Somerniemellä omistamaansa Palikaisten Österkullaan Tampereelta vuonna 1959.
Aloite muistomerkkipuiston perustamisesta syntyi jääkärien kokoontumisessa Österkullassa 28. elokuuta 1954. Puut istutettiin 2. toukokuuta 1956.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jääkärilehto Wikimedia Commonsissa
Jättiläismetsäkarju

| Jättiläismetsäkarju |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae
Alaheimo::  Siat Suinae
Tribus::  Pensselisiat Potamochoerini
Suku::  Hylochoerus  Thomas, 1904
Laji::  meinertzhageni
Kaksiosainen nimi
 Hylochoerus meinertzhageni  Thomas, 1904 
 Jättiläismetsäkarjun levinneisyys.
Alalajit 
 H. m. meinertzhageni  H. m. rimator  H. m. ivoriensis 
Katso myös
   Jättiläismetsäkarju Wikispeciesissä   Jättiläismetsäkarju Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jättiläismetsäkarju eli jättiläismetsäsika eli jättisika (Hylochoerus meinertzhageni) on keskisen ja läntisen Afrikan metsissä elävä elinvoimainen sorkkaeläinlaji. Se on sukunsa Hylochoerus ainoa laji. Jättiläismetsäkarjut ovat suurimpia luonnonvaraisia sikoja. Ne voivat kasvaa jopa 210 senttimetriä pitkiksi ja painaa 275 kilogrammaa. Niiden ruumis on tanakka ja pää leveä, mutta jalat ovat lyhyet. Nahkaa peittävät pitkät ja karkeat karvat, jotka nousevat pystyyn eläimen kiihtyessä.
Jättiläismetsäkarju kuvailtiin tieteellisesti vasta vuonna 1904, eikä näiden arkojen eläinten elintapoja tunneta vieläkään hyvin. Ne liikkuvat laumoissa ja käyttävät ravinnokseen ruohoja, lehtiä ja hedelmiä. Ne voivat lisääntyä mihin aikaan tahansa vuodesta, ja emakko synnyttää yleensä 2–6 poikasta. Trooppisen Afrikan metsäkansojen kulttuureissa on paljon lajiin liittyviä uskomuksia. Suomen Lajitietokeskus suosittelee käytettäväksi nimeä jättisika.
Koko ja ulkonäkö

Jättiläismetsäkarju on luonnonvaraisista sioista suurin, mutta jotkin kesysikarodut voivat kasvaa sitä suuremmiksi. Lajin ruumiin pituus on 130–210 senttimetriä, hännän pituus on 25–45 senttimetriä ja säkäkorkeus 75–110 senttimetriä. Painoa täysikasvuisella yksilöllä on 100–275 kilogrammaa. Karjut ovat emakoita huomattavasti suurempia. Ruumis on tanakka, pitkähkö ja pyöreä, ja sitä tukevat jalat ovat varsin lyhyet. Takaruumis on säkää korkeampi. Pää on leveä ja tukeva, kärsä vahva. Kuono on poikkeuksellisen leveä ja päättyy suureen kärsälevyyn, jota peittää lyhyt, musta karva.
Jättiläismetsäkarjun kallon pituus on 48 senttiä, ja siinä on hampaita yhteensä 34 kappaletta. Näyttävät, kärjistä ylöspäin kääntyneet yläkulmahampaat voivat kasvaa jopa 35 senttimetrin pituisiksi. Ne ovat pidemmät kuin alakulmahampaat. Kulmahampaat hankaavat toisiaan vasten jatkuvasti, mikä teroittaa alakulmahampaat veitsenteräviksi. Silmien edessä on paljas ihokaistale, ja naama on muutoinkin lähes karvaton. Silmien alla sijaitsevat suuret pitkulaiset nahkapahkurat, jotka kasvavat etenkin uroksilla suuriksi. Jättiläismetsäkarjun lehdenmuotoiset korvat ovat pienet ja teräväkärkiset.
Savenväristä nahkaa peittävät pitkät ja erittäin karkeat tummanruskeat tai mustat karvat. Karvoitus voi ohentua huomattavasti iän myötä, mutta otsaa ja niskaa peittävä harja pysyy tuuheana. Niskan harja nousee pystyyn eläimen kiihtyessä. Harjan karvojen pituus voi olla jopa 18 senttimetriä. Muista sikalajeista poiketen jättiläismetsäkarjulla on kummankin silmän etupuolella rako, johon naamarauhaset avautuvat. Toinen erikoinen piirre on kallon yläosassa sijaitseva painauma. Emakoilla on neljä nisää.