stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Vakkuri
Lapsuus ja nuoruus

Juha Vakkurin äiti oli matematiikanopettaja ja isä tehtaan osastopällikkö. Hän varttui Riihimäellä. Hyvinkäällä hän asui vuosina 1955-1965.
Vakkuri suuntautui yhteiskunnan ja maailman asioihin nuorena, aluksi kirjojen ja elokuvien avulla. Hän toimitti 15-vuotiaana Hyvinkään yhteiskoulun teinikunnan Touko-lehteä, johon hän sai kirjoittajiksi merkittäviä valtakunnan nimiä.
Äidinkielenopettajan kannustus antoi sysäyksen kirjailijantyölle. Juha Vakkuri menestyi myös Hyvinkään kaupungin järjestämässä kirjoituskilpailussa. Sen tuomaristoon kuulunut runoilija Pertti Nieminen ryhtyi tukemaan koulupojan kirjallisuusharrastusta.
Ura

Valmistuttuaan kirjallisuuden maisteriksi vuonna 1969 Juha Vakkuri aloitti MTV:n dramaturgina.
Toimittajana Vakkuri kirjoitti politiikkaan ja talouteen liittyvistä aiheista radioon, televisioon ja sanomalehtiin vuodesta 1969 lähtien. Hän aloitti työn Afrikassa YK:n kehitysaputöissä Sambiassa vuonna 1971. Sen jälkeen hän jatkoi tiedottajana YK:n päämajassa New Yorkissa vuosina 1973–1975.
Hän oli MTV:n kansainvälisenä tuotantopäällikkönä vuosina 1975–1983, jonka jälkeen hän aloitti Yleisradion ohjelmapäällikkönä vuonna 1983.
Vakkuri perusti vuonna 2000 poikansa nimeä kantavan Villa Karo -nimisen suomalais-afrikkalaisen kulttuurikeskuksen Beninin Grand-Popoon.
Vakkuri toimi myös Beninin kunniakonsulina.
Kirjallinen tuotanto

Juha Vakkuri toimi vapaana kirjailijana vuodesta 1997 alkaen. Ura kirjailijana käynnistyi romaanilla Veljet keskenään vuonna 1971.
Vakkurin kirjallisessa tuotannossa on monta lajia. Hän kirjoitti romaaneja, näytelmiä teatterille ja televisiolle, runoja, raporttikirjoja, kuunnelmia ja henkilökuvia. Hänen kirjoittamiaan kirjoja on julkaistu yli neljäkymmentä.
Juha Vakkurin teosten aiheet ovat lähes rajattomia ja hänen lähestymistapansa on ennakkoluuloton. Kirjoissaan hän tarkasteli useimmiten Afrikkaa, mutta saattoi myös kirjoittaa Kádárin Unkarista tai Mannerheimin Suomesta. Hän tarkasteli kirjoissaan historiaa, ihmiskuvausta ja globaaleja näköaloja.
Kirjallinen tuotanto > Afrikka-trilogia ja moraliteetti

Vakkurin suuri kirjallinen työ oli 1 500-sivuinen Afrikka-trilogia. Sen teoksissa Afrikan poikki (2009), Afrikan ympäri (2012) ja Afrikan sydämeen (2014) kuljetaan melkein kaikissa Saharan eteläpuolisissa Afrikan maissa. Sen johdosta hänelle myönnettiin Tietokirjailijapalkinto vuonna 2015. Palkintoraati totesi, että "Juha Vakkuri on todistanut olevansa kartalla niin isojen historiallisten linjojen kuin pienten arkipäiväisten yksityiskohtienkin kera. Hän on paitsi tuottelias ja sujuvasanainen tietokirjailija, myös rohkea tutkimusmatkailija, tarkka havainnoija, valistunut historian tuntija ja oiva matkakumppani lukijalleen."
Juha Vakkurin tuotannon kokoava teema oli moraliteetti, yksilöllisen ja yleisen moraalin suhde. Hän kirjoitti siitä, miten ihmiset suhtautuvat moraaliin, kun maailma heittelee heitä. Eräässä haastattelussaan Juha Vakkuri totesi:
"Afrikalla on hyvin paljon annettavaa suomalaisille kirjailijoille eikä pelkästään kirjailijoille vaan kaikille avoimille ihmisille. Afrikassa on vielä jäljellä paljon sellaisia arvoja, joista me olemme omahyväisessä viisaudessamme ja yltiöpäisessä tyhmyydessämme luopuneet."
Yksityiselämä

Vakkuri kuoli syöpään 72-vuotiaana 8. maaliskuuta 2019. Hänen toinen puolisonsa vuodesta 1979 oli Catarina Doepel-Vakkuri. He saivat 1980-luvulla kaksi poikaa. Ensimmäisestä avioliitosta Juha Vakkurilla on tytär.
Juha Vakkurin isoveli oli kirjailija ja rakennusalan yritysjohtaja Aaro Vakkuri.
Teoksia > Tietokirjoja

Mustavalkoinen Afrikka: Katsaus Etelä-Afrikan rotupolitiikkaan.  Jyväskylä:  Gummerus, 1973.  ISBN 951-20-0298-1
Muutoksen tuuli: Katsaus mustan Afrikan nykypäivään.  Espoo:  Weilin+Göös, 1979.  ISBN 951-35-1848-5
Kulta, islam ja pyhä käärme: Katsaus Länsi-Afrikan muinaisten kuningaskuntien Ghanan, Malin ja Songhain historiaan.  Espoo:  Weilin+Göös, 1983.  ISBN 951-35-2754-9
Yhden miehen Unkari: Henkilökohtainen katsaus János Kádárin aikaan.  Espoo:  Weilin+Göös, 1986.  ISBN 951-35-3820-6
Tonavalla tuulee: Katsaus uuteen Unkariin.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-17552-8
Afrikan poikki.  Helsinki:  Like, 2009.  ISBN 978-952-01-0317-0
Afrikan ympäri.  Helsinki:  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0791-8
Afrikan sydämeen, Helsinki: Like, 2014. ISBN 978-952-01-1057-4
Voodoo – Afrikan arkea. Rapsodia Guineanlahdelta.  (Kuvat: Juha Metso)  Helsinki:  Like, 2014.  ISBN 978-952-01-1101-4
Teoksia > Runokokoelmia

Jos puut puhuisivat.  Espoo:  Weilin+Göös, 1979.  ISBN 951-35-2028-5
Kirjeitä 15-vuotiaalle maalivahdille.  Helsinki:  Like, 2000.  ISBN 951-578-764-5
Puolarmetsän puut: Pienoiselämäkertoja.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28709-1
Kaikki kesken, kaikki hyvin.  Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 952-471-117-6
Leokongo: Runoelma.  Helsinki:  Like, 2006.  ISBN 952-471-785-9
Aurinkopuun varjo.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2007.  ISBN 978-951-0-32893-4
Keisari, tuhka, tulevaisuus.  Helsinki:  Like, 2011.  ISBN 978-952-01-0632-4
Teoksia > Proosaa

Veljet keskenään.  Jyväskylä:  Gummerus, 1971.
Afrikkalainen iltapäivä.  Espoo:  Weilin+Göös, 1978.  ISBN 951-35-1619-9
Neljän polven puu.  Espoo:  Weilin+Göös, 1980.  ISBN 951-35-2309-8
Mies, joka muuttui puuksi.  Espoo:  Weilin+Göös, 1982.  ISBN 951-35-2802-2
Jään kääntöpiiri.  Espoo:  Weilin+Göös, 1984.  ISBN 951-35-3223-2
Päiväntasaaja.  Espoo:  Weilin+Göös, 1985.  ISBN 951-35-3462-6
Ritari Yrjö: Kertomus rajoista ja mahdollisuuksista.  Espoo:  Weilin+Göös, 1987.  ISBN 951-35-4140-1
Ikaros.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1989.  ISBN 951-20-3486-7
Brysselin yö.  Jyväskylä–Helsinki:  Gummerus, 1990.  ISBN 951-20-3686-X
Paratiisitango.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-19014-4
Räjähdyksen pelko ja kaipuu, Nobel.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20717-9
Sirkuksen sydän.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22232-1
Henri, Adolf ja kohtalo.  Helsinki:  Like, 1999.  ISBN 951-578-657-6
Mannerheim ja saksalainen suudelma: Romaani.  Helsinki:  Like, 2017.  ISBN 978-952-01-1659-0
Teoksia > Muuta

Hertta ja Olavi. Näytelmä. Helsingin kaupunginteatteri 2003–2004.
Puolarmetsän puut. Radiokuunnelma. Radioteatteri 2004.
Olkilinna: Elämää kolmella mantereella. Muistelmat. Like 2016.
Palkinnot

Elokuvataiteen valtionpalkinto 1978
Kirjallisuustoimikunnan Suomi-palkinto 1997
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2015
Aiheesta muualla

Juha Vakkuri Elonetissä.
Vakkuri, Juha hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Juha Vakkurin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Juha Vakkuri SKS:n kirjailijatietokannassa (arkistoitu linkki)
Vakkuri Heidi Laaksosen haastateltavana 2016, Yle Areena, audio 34 min, kuunneltavissa toistaiseksi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Pensasaro

Amerikan pensasaroa
Pohjois-Amerikan puoliaavikon saguaro-kaktusmetsää ja pensaikkoa
Pensasaro on aluetta, missä kasvaa kuivuutta kestäviä ruohoja ja pensaita tasaisena mattona tiheällä peitteellä. Esimerkiksi chaparral on aron ja aavikon välimaastoa, aluetta, jolla kasvaa pensaita, kaktuksia ja muuta kuivaa sietävää kasvillisuutta tiheänä mattona. Varsinkin kuivilla pensasaroilla pensaskasvillisuus on aukkoista. Sademäärä on 260–510 mm tai vähemmän. Pensasaro on suuressa aavikoitumisvaarassa. Tunnetuin pensasaroalue lienee Sahelin alue Afrikassa. Pensasaroa on myös Australiassa.
Kasvillisuus

Kasvillisuus on ruohoa ja harmaanvihreitä pensaita. Pensasaroa on Yhdysvalloissa esimerkiksi Utahissa, Idahossa ja Nevadassa. Columbia-joen keskialtaassa sademäärä on alle 175 mm. Talvet ovat kosteita, tuulisia, kylmiä ja lumisia, kesät kuivia ja kuumia. Jos sademäärä on Columbia-joen alueella yli 260 mm, kasvaa ruohoa ja alue soveltuu viljelyyn. Wyomingin altaassa vuoristossa, missä on pensasaroa, on keskilämpötila 4–11 °C ja kasvukausi 100–140 päivää, sekä 130–360 mm sadetta melko tasaisesti ympäri vuoden paitsi kesällä, jolloin on kuivaa. Yhdysvaltain pensasaroilla kasvaa esimerkiksi vihreänharmaita marunalajeja ja näitä muistuttavia jänönharjoja (Chrysothamnus). Yhdysvalloissa kuivaa pensasaroa sanotaankin maruna-aroksi tai hiekkamaruna-alueeksi. Tällaisella alueella pensaiden välissä ei kasva kosteammista alueista poiketen minkäänlaista ruohoa.
Lyhytheinäinen ruohoaro muuttuu asteittain pensasaroksi, ruohon seassa alkaa kasvaa pensaita yhä enemmän siirryttäessä kuivemmille alueille. Toisaalta pensasaron harvetessa puoliaavikoksi pensaiden väliin alkaa kuivemmille alueille ilmestyä kasvavia laikkuja, kunnes pensaat kasvavat erillisinä laikkuina ja lopulta yksittäin. Silloin ollaan jo puoliaavikolla. Suuri osa pensasaroa on muutettu pelloksi. Pensasaroalueelle tehdyt pellot uhkaavat väärin viljeltynä aavikoitua.
Amerikan pensasaroilla on esimerkiksi antilooppeja, kojootteja, pöllöjä, haukkoja, villikissoja, villisikoja ja valkohäntäjäniksiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pensasaro Wikimedia Commonsissa
Mueller, Brad: Semi-Desert Grasslands. Texas Tech University – Natural Resources Management. 22.10.2002. Arkistoitu 22.6.2010. Viitattu 22.1.2021. (englanniksi)
Frans Peltola

Frans Iivari Peltola (1. huhtikuuta 1893 Kymi – 1. maaliskuuta 1977 Pori) oli suomalainen jääkäriyliluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan esikuntavääpelinä. Hän osallistui vielä talvisodassakin rintamajoukoissa taisteluihin.
Perhe ja koulutus

Peltolan vanhemmat olivat työnjohtaja Antti Kustaa Peltola ja Hilma Adamsson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Lyyli Margareta Lundströmin kanssa. Hän kävi Sortavalan kauppakoulun vuosina 1908 – 1911 ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän suoritti tiedonantoupseerikurssin Haminassa vuonna 1920 ja komppanianpäällikkökurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1927 ja 1930.
Jääkärikausi

Peltola toimi konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Peltola astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan esikuntavääpeliksi 2. Jääkärirykmentin esikuntaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Karjalankannaksella muun muassa Kuokkalassa ja osallistui etenemiseen Rajajoelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Peltola palveli sisällissodan jälkeen edelleen esikuntavääpelinä 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkärirykmentti 2 ja sitten Porin jalkaväkirykmentti 2 ja viimein Savon jääkärirykmentti. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 vain liittyäkseen Viron vapaussotaan lähteviin joukkoihin. Viron vapaussotaan hän osallistui Ensimmäisen Suomalaisen Vapaajoukon (Ekströmin pataljoonan) esikunnassa, missä hän toimi adjutanttina ja myöhemmin 1 pataljoonan adjutanttina.
Viron vapaussodasta palattuaan hän liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja palveli Suonenjoen suojeluskunnan paikallispäällikkönä 15. huhtikuuta – 15. kesäkuuta 1919 välisen ajan. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 22. lokakuuta 1919 ja nyt hänet sijoitettiin nuoremmaksi upseeriksi Savon jääkärirykmenttiin, josta hänet siirrettiin 26. tammikuuta 1921 alkaen Polkupyöräpataljoona 3:een. Armeijasta hän erosi toistamiseen 23. marraskuuta 1921 ja liittyi uudelleen suojeluskuntajärjestöön missä hänet sijoitettiin nyt 1. sotilasohjaajaksi Turun suojeluskuntapiiriin, jossa hän palveli 25. heinäkuuta 1922 saakka. Turusta hänet siirrettiin Puumalaan, missä hän toimi paikallispäällikkönä 30. kesäkuuta 1928 saakka. Puumalasta hänet siirrettiin Mikkeliin, jossa hän toimi VIII alueen päällikkönä 1. lokakuuta 1933 saakka, jolloin hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1933 VI alueen päälliköksi ja oli tehtävässä 31. maaliskuuta 1934 saakka. Suojeluskuntatöidensä ohella hän työskenteli konttoristina Raahessa ja Viipurissa vuosina 1922–1927 ja työnjohtajana Lievestuoreella vuonna 1934 sekä 1. maaliskuuta 1935 alkaen sähkövaraston hoitajana ja konttoristina G. A. Serlachius oy:n palveluksessa Mäntässä.
Talvi- ja jatkosota

Peltola osallistui talvisotaa edeltäneisiin ylimääräisiin harjoituksiin (YH) komppanianpäällikkönä reserviläisten koulutuskeskuksessa Mikkelissä. Talvisodan alettua hänet siirrettiin Pataljoonan komentajaksi Kankaanpään harjoituskeskukseen, josta hänet komennettiin komppanianpäällikkönä rintamalle T-Jalkaväkirykmentti S:n (nimi myöhemmin Jalkaväkirykmentti 68) mukana, Myöhemmin hänet siirrettiin rykmentissä pataljoonan komentajan viransijaiseksi. Peltola osallistui talvisodassa taisteluihin Talissa ja Viipurinlahdella. Jatkosodan puhjettua Peltola komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 8:aan, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 huoltopäälliköksi Itä-Karjalan Sotilashallinnon Esikunnan metsäosastolle, jossa hän palveli vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet vapautettiin aseellisesta palveluksesta. Myöhemmin hän työskenteli varastopäällikkönä W. Rosenlew Oy:n konepajalla vuoteen 1960 saakka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 1919  Luutnantti 16. toukokuuta 1921  Yliluutnantti 1953 |     |  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania Libaussa vuonna 1917
Oleg Novitski

| Oleg Viktorovitš Novitski |
| --- | --- |
 Oleg Novitski
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. lokakuuta 1971 (ikä 53)
Kansalaisuus:   Venäjä
Ura
Sotilasarvo:  everstiluutnantti, Venäjän ilmavoimat
Valittu avaruuslentäjäksi:  2006
Lennot

Sojuz TMA-06M:  Sojuz TMA-06M
 
Sojuz MS-03:  Sojuz MS-03
 
Oleg Viktorovitš Novitski (ven. Олег Викторович Новицкий,  s. 12. lokakuuta 1971) on venäläinen kosmonautti, joka laukaistiin ensimmäiselle avaruuslennolleen 23. lokakuuta 2012 Sojuz TMA-06M -avaruusaluksella. Hän osallistui Kansainvälisen avaruusaseman pitkäkestoisen Retkikunta 33:n miehistöön lentoinsinöörinä. Hän palasi maahan maaliskuussa 2013.
Hän on Venäjän ilmavoimien everstiluutnantti. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Spacefacts biography of Oleg Novitskiy
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Latvia  Tšekki  Puola 
Muut:  IdRef
Kosmonautti

Kosmonautti (ven. космона́вт, kosmonavt) on Neuvostoliiton ja Venäjän käyttämä nimitys avaruuslentäjistä. Nimessä on yhdistetty kreikan sanat kosmos (maailmankaikkeus) ja nautes (purjehtija).
Kosmonautti-termi löi itsensä läpi globaalisti Juri Gagarinin lentäessä ensimmäisenä ihmisenä avaruudessa huhtikuussa 1961. Neuvostoliiton johtajan Nikita Hruštšovin käyttäessä avaruuslentoja oman asemansa pönkittämiseen, ja Neuvostoliiton propagandana termi sai poliittisen värityksen.
Kosmonauttien ja astronauttien koulutus oli 1950-luvun jälkipuolella ja 1960-luvun alussa erittäin pitkä prosessi. Se kesti vuosia, ja avaruuslentäjät oppivat aluksestaan likimain kaiken. Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain avaruuslentäjien tehtäviin ei juuri kuulunut avaruusaluksensa ohjaaminen. Kummassakin maassa avaruuslentäjien koulutusta lyhennettiin 1970-luvulta alkaen merkittävästi. Venäläiset ovat edelleen kouluttaneet kosmonauttioppilaitaan noin vuoden ajan. Ulkomaalaisille koulutusta on usein pidentänyt venäjän kielen opiskelu.
Venäjän avaruuslentäjien koulutus tapahtuu Tähtikaupungissa Moskovan lähellä. Kosmonautit olivat Neuvostoliitossa eriytynyt ihmisryhmä. Kosmonautit asuvat edelleen perheineen ko. kaupungissa. Vastaava ilmiö voi olla olemassa myös Houstonissa, mutta se ei ole yhtä silmiinpistävä.
Venäjällä oli vuonna 2006 kaikkiaan 37 kosmonauttia, joista 29 oli koulutusvaiheessa. Kosmonautin palkka on 600 euroaselvennä, mikä on yksi syy siihen, että hakijoiden määrä on laskenut. Vuonna 2006 Energija-yhtiö pyrki rekrytoimaan kosmonautteja yliopistoista: 20 valikoidusta hakijasta kukaan ei läpäissyt lääketieteellisiä testejä.
Vuonna 2012 Venäjän avaruusjärjestö muunsi kosmonauttien työnkuvaa ja valintaprosessia. Kosmonauttien pitää tästedes erota asevoimista, joka loi siviiliavaruuslentäjien kaaderin, joka poikkeaa Yhdysvaltain NASA:n käytännöstä. Tammi-maaliskuussa 2012 Venäjän avaruusjärjestö järjesti uusien kosmonauttien avoimen haun. Valintavaatimuksiin kuului alle 33 vuoden ikä, yliopistokoulutus ja Sojuz-avaruusalukseen perustuvista pituusvaatimuksia.
Avaruusturistit ovat uusin kosmonauttien luokka. Venäläiset ovat 2000-luvulla myyneet järjestelmällisesti avaruuslentoja ISS-avaruusasemalle 20 miljoonalla dollarilla.
Aiheesta muualla

Kiinnostus laskussa (englanniksi)
Luettelo venäläisistä kosmonauteista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kevin Ford

| Kevin Anthony Ford |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1960 (ikä 64) Portland, Indiana
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ura
Tyyppi:  NASAn astronautti
Sotilasarvo:  eversti (USAF)
Lennot

:  STS-128
 
Sojuz TMA-06M:  Sojuz TMA-06M
 
Kevin Anthony Ford (s. 7. heinäkuuta 1960 Portland, Indiana) on eläkkeellä oleva Yhdysvaltain ilmavoimien eversti ja nykyinen NASAn astronautti. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Fordilla on yli 4 000 lentotuntia ja hänellä on FAAn lentokoneiden, helikopterien ja purjelentokoneiden kaupallinen lentolupakirja. Fordilla on koelentäjän koulutus ja hän on toiminut muun muassa F-16:n koelentäjänä.
Ford suoritti alemman korkeakoulututkinnon Notre Damen yliopistossa vuonna 1982 pääaineenaan lentotekniikka, ylemmän korkeakoulutukinnon kansainvälisistä suhteista Troy State Universityssa vuonna 1989, ylemmän korkeakoulututkinnon lentotekniikassa Floridan yliopistossa vuonna 1994 ja avaruustekniikan tohtorintutkinnon Air Force Institute of Technologyssa vuonna 1997. Lisäksi hänellä on tutkintoja ilmasotakouluista.
Ford valittiin NASAn astronauttikoulutukseen heinäkuussa 2000. NASAssa hän on työskennellyt muun muassa Kansainvälisen avaruusaseman ja useiden avaruussukkulalentojen miehistön ja lennonjohdon yhteyshenkilönä (CAPCOM). Hän toimi myös operaatiojohtajana Kosmonauttien koulutuskeskus Juri Gagarinissa Tähtikaupungissa, Venäjällä tammikuusta 2004 tammikuuhun  2005. Ford jäi eläkkeelle ilmavoimista everstin arvoisena kesäkuussa 2008. 15. heinäkuuta 2008 hänet nimitettiin 29. elokuuta 2009 laukaistun avaruussukkulalento STS-128:n pilotiksi.
23. lokakuuta 2012 hänet laukaistiin Sojuz TMA-06M -avaruusaluksella toiselle avaruuslennolleen. Hän osallistuu Kansainvälisen avaruusaseman pitkäkestoisen Retkikunta 33:n miehistöön lentoinsinöörinä ja sitä seuraavan Retkikunta 34:n komentajana. Hän palasi maahan maaliskuussa 2013.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kevin Ford Wikimedia Commonsissa
NASA bio
Spacefacts biography of Kevin A. Ford
Kevin Fordin Retkikunta 33:a edeltänyt haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (23.8.2012)  (äänitiedostona myös) (englanniksi)
Kevin Fordin avaruussukkulalentoa STS-128 edeltänyt haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Aarne Peltonen

Aarne Peltosen muistomerkki vanhalla paikallaan lähellä voimalaitosta Naantalissa.
Aarne Aleksander Peltonen (12. syyskuuta 1896 Pöytyä – 1. syyskuuta 1932) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Peltonen ja Maria Ääri.
Opinnot

Hän kävi seitsemän luokkaa Turun suomalaista lyseota ja yhden lukukauden Tampereen teknillistä opistoa. Hän suoritti sotilaspedagogisen kurssin Helsingissä vuonna 1924 ja komentajakurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1929.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n Pioneerikomppaniaan 29. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa Suomalaisen sotilaskäsikirjan toimitustyöhön.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan Satakunnan rintamalle komppanianpäälliköksi, jossa hänet sijoitettiin 23. helmikuuta 1918 Porin rykmentin 1. pataljoonan yhteydessä toimivan Turun komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Pomarkussa ja sai 3. maaliskuuta 1918 tehtäväkseen johtaa rintamalle juuri saapunutta ns. Uudenkaupungin suojeluskuntaa (Turun pataljoonaa) Ikaalisten taisteluissa ja hyökkäyksessä Vatulan kylään. Hänet määrättiin 12. maaliskuuta 1918 Parkanossa koulutetun asevelvollisen komppanian päälliköksi, mikä yhdistettiin Turun pataljoonaan 21. maaliskuuta 1918. Hän toimi edellä esitetyn pataljoonan 2. komppanian päällikkönä ja otti osaa Kyröskosken ja Epilän taisteluihin. Hänet siirrettiin 28. maaliskuuta 1918 alkaen 1. komppanian päälliköksi ja johti komppaniaa Karkun taistelussa. Hän toimi Turun pataljoonan tultua liitetyksi Porin rykmentin 3.  pataljoonaan 20. huhtikuuta 1918 alkaen mainitun pataljoonan 1. komppanian päällikkönä ja otti sen mukana osaa Laitikkalan ja Alvettulan taisteluihin. Vielä ennen sisällissodan päättymistä hänet siirrettiin 7. toukokuuta 1918 Varsinais-Suomen rykmentin 10. komppanian päälliköksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Peltonen sijoitettiin sisällissodan jälkeen 14. elokuuta 1918 alkaen Helsingin jalkaväkirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin Itämeren jalkaväkirykmentti l ja myöhemmin Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana 7. komppaniassa ja 4. marraskuuta 1918 lähtien komppanian päällikkönä. Hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1925 alkaen komppanianpäälliköksi Suomen valkoiseen kaartiin ja edelleen 8. toukokuuta 1926 alkaen Reserviupseerikouluun. Armeijasta hän erosi 28. toukokuuta 1927 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen, missä hänet määrättiin Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin päälliköksi.
Muistomerkki

Aarne Peltosen muistomerkki uudelleen pystytettiin vuonna 1986 Naantalin voimalaitoksen läheisyyteen, jossa oli ollut Varsinais-Suomen Suojeluskuntapiirin leirialue. Myöhemmin muistomerkki sijaitsi liian lähellä uutta Naantalin monipolttoainevoimalaitosta, jonka  takia muistomerkki siirrettiin vuonna 2017 Kuparivuoren urheilukentän pohjoispäätyyn. Urheilukentän rakensi vuonna 1925 Naantalin suojeluskunta.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 21. huhtikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 16. toukokuuta 1927  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1930 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania