stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viskositeetti
Newtonin teoria

Kun leikkausvoima kohdistetaan kiinteään kappaleeseen, muuttuu kappaleen muoto kunnes muodonmuutos aiheuttaa leikkaavalle voimalle yhtä suuren vastakkaisen voiman. Tällöin saavutetaan tasapainotila. Jos leikkaava voima kohdistetaankin nesteeseen (esimerkiksi tuuli, joka puhaltaa järven pintaan), neste jatkaa virtaamista niin kauan kuin kyseistä voimaa kohdistetaan nesteeseen. Kun ulkoisen voiman vaikutus lakkaa, nesteen virtaus pysähtyy normaalisti sen sisäisen kitkan vuoksi. Mitä suurempi nesteen viskositeetti on, sitä suurempi on sen vastustus leikkaavaa voimaa vastaan ja sitä nopeammin nesteen virtaus pysähtyy.
Yleisesti ottaen kaikentyyppisissä virtauksissa nesteen kerrokset virtaavat eri nopeuksilla ja nesteen "paksuus" syntyy eri kerrosten välillä vaikuttavista leikkausvoimista. Loppujen lopuksi nämä voimat yhteenlaskettuina vastustavat ulkopuolista voimaa.
Newtonilaiset fluidit

Isaac Newton esitti, että suoralle, samansuuntaiselle ja yhtenäiselle virtaukselle leikkausvoima τ joka vaikuttaa virtauskerrosten välillä, on suhteessa nopeusgradienttiin ∂u/∂y, joka on kohtisuorassa virtauskerroksia vastaan.
Yhtälössä vakio μ tunnetaan viskoosikertoimena, viskositeettina tai dynaamisena viskositeettina (käytetään myös symbolia η). Monet nesteet kuten vesi ja useimmat kaasut täyttävät Newtonin ehdon, ja ne tunnetaankin Newtonilaisina nesteinä eli lineaarisina nesteinä. Ei-newtonmaisessa nesteessä puolestaan esiintyy leikkaavan voiman ja nopeusgradientin välillä monimutkaisempi suhde kuin yksinkertainen lineaarinen riippuvuus.
Usein ollaan kiinnostuneita viskositeetin ja inertiaalivoiman suhteesta. Inertiaalivoimaa kuvaa nesteen tai kaasun tiheys, jolle käytetään symbolia ρ. Aineen kinemaattinen viskositeetti määritelläänkin sen dynaamisen viskositeetin ja tiheyden suhteena:
Viskositeetti on se perusmekanismi, jolla liike-energiaa kuluu nesteen liikkuessa. Tyypillisesti energia muuttuu lämmöksi.
Ei-newtonilaiset fluidit

Newtonilaisten fluidien lisäksi on olemassa useita aineita, jotka eivät noudata Newtonin määrittelemään viskositeettimallia. Näitä fluideja kutsutaan ei-newtonilaisiksi fluideiksi. Nämä fluidit jaetaan kahteen ryhmään: pseudoplastiset ja dilatantit. Pseudoplastisilla fluideilla viskositeetti pienenee leikkausvoiman kasvaessa. Dilatantit tekevät juuri päinvastoin.
Ei-newtonilaiset fluidit > Pseudoplastiset

Homeita fermentoidessa joudutaan ottamaan huomioon fermentointiliuoksen pseudoplastisuus. Homerihmastot muodostavat tahmaisen toisiinsa tarttuneen verkoston, jonka viskositeetti on suuri leikkausvoimien ollessa pieniä. Sekoitusta kasvatettaessa leikkausvoimat kasvavat ja rihmastot alkavat katkeilla, jolloin viskositeetti pienenee. Useat maalit ovat puolestaan tiksotrooppisia fluideja; niiden viskositeetti alenee niitä sekoitettaessa, mutta sekoituksen lakatessa niiden viskositeetti kasvaa. Näin estetään maalien valuminen.
Ei-newtonilaiset fluidit > Dilatantit

Dilatanteista fluideista esimerkkinä mainittakoon vaikka veden ja hiekan seos. Pienissä sekoitusnopeuksissa vesi voitelee hiekanjyväsiä, ja näin ollen mahdollistaa suhteellisen pienen viskositeetin. Suurissa leikkausvoimissa vesi ikään kuin pakenee hiekanjyvästen välistä, jolloin voitelu häviää ja viskositeetti kasvaa. Samoin kermavaahto on tyypillinen dilatantti (reopektinen) fluidi.
Monet elintarviketeollisuuden fluidit, kuten taikina, ketsuppi ja muusi ovat viskositeettiominaisuuksiltaan ei-Newtonmaisia.
Viskositeetin mittauksesta > Yksiköt

SI-järjestelmässä dynaamisen viskositeetin ( \mu  tai  \eta ) yksikkö on  \scriptstyle Pa\cdot s\;\left(={\frac {kg}{s\ m}}=Ns/m^{2}\right) ja kinemaattisen viskositeetin ( \nu ) yksikkö on  \scriptstyle {\frac {m^{2}}{s}}.
Cgs-järjestelmässä dynaamisen viskositeetin yksikkö on poisi (P). Yksi poisi on 1 P = 1 g/(s·cm) = 0,1 kg/sm. Vastaavasti kinemaattisen viskositeetin cgs-yksikkö on stoki (St), joka on saanut nimensä George Gabriel Stokesin mukaan. Yksi stoki on 1 St = 1 cm2/s = 0,0001 m2/s. Joissakin yhteyksissä näitä tai näiden osia, senttistokia ja senttipoisia, käytetään edelleenkin.
Yleisten aineiden tyypillisiä viskositeetteja

Muutamien Newtonilaisten kaasujen ja nesteiden dynaamisia viskositeetteja
Kaasuja (0 °C):
| --- | --- |
: Viskositeetti (Pa·s)
vety: 8,4 × 10−6
ilma: 17,4 × 10−6
ksenon: 21,2 × 10−6
Nesteet (20 °C):
| --- | --- |
: viskositeetti (Pa·s)
nestemäinen typpi (77 K, −196 °C): 1,58 × 10−4
etyylialkoholi: 0,248 × 10−3
asetoni: 0,326 × 10−3
metanoli: 0,59 × 10−3
bentseeni: 0,64 × 10−3
vesi: 1,0020 × 10−3
nitrobentseeni: 2.0 × 10−3
veri: 3 ... 6 × 10−3
propanoli: 1,945 × 10−3
elohopea: 17,0 × 10−3
rikkihappo: 30 × 10−3
oliiviöljy: 81 × 10−3
etyleeniglykoli: 1,61 × 10−2
risiiniöljy: 0,985
glyseroli: 1,485
glyseroli: 1,5
maissisiirappi: 1,3806
polttoöljy: 2,022
piki: 107
Monilla nesteillä kuten hunajalla on useita eri viskositeetteja.
Virtaavuus

Käänteisarvo viskositeetille on virtaavuus, jota merkitään φ:llä (=1/μ). Sen yksikkö on cm·s/g, ja sitä kutsutaan joskus rhe:ksi. Virtaavuuden käsitettä käytetään tyypillisesti hyvin vähän.
Etymologia

Sana viskositeetti juontuu latinankielisestä sanasta "viscum" (misteli), koska mistelipuun marjojen viskoosia (paksua) liimaa on käytetty nappaamaan sitruunapuiden oksilla olevia lintuja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oulun yliopisto, NOPPA-opintoportaali: Viskositeetti ja pintajännitys (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Physics.info: Viscosity (englanniksi)
Kolmen eri nesteen viskositeettia kuvaava video.
Tomáš Vlasák

Tomáš Vlasák
Tomáš Vlasák (s. 1. helmikuuta 1975 Praha) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija, joka voitti urallaan kolme maailmanmestaruutta. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Vlasák pelasi SM-liigassa Hämeenlinnan Pallokerhon joukkueessa syksystä 1998 lähtien kahden ja puolen kauden ajan. Vuosina 1999 ja 2000 hän saavutti SM-pronssia, ja vuonna 1999 hänet valittiin liigan tähdistökentälliseen. Kaudella 2000–2001 hän siirtyi NHL:ään, mutta pääsi pelaamaan Los Angeles Kingsin joukkueessa vain kymmenen ottelua. Kotimaansa ja Suomen lisäksi hän on pelannut Sveitsin, Venäjän ja Ruotsin sarjoissa. Kaudesta 2007–2008 lähtien hän on edustanut kotimaansa HC Plzeň 1929 -seuraa.
Vlasák voitti Tšekin maajoukkueen riveissä maailmanmestaruuden vuosina 1999, 2000 ja 2001. Hänen lisäkseen vain František Kaberle David Výborný Pavel Patera ja Martin Procházka kuuluivat näihin kaikkiin kolmeen mestarijoukkueeseen.
Vlasák ilmoitti 19. huhtikuuta 2015 lopettavansa uransa.
Aiheesta muualla

Tomáš Vlasák The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Soveltava kielitiede

Morfologia · Syntaksi
Ortografia · Fonetiikka
Fonologia
Stilistiikka · Pragmatiikka
Dialektologia · Leksikologia
Historiallis-vertaileva kielitiede
Semantiikka
Kielifilosofia
Kielihistoria
Neurolingvistiikka
Psykolingvistiikka
Sosiolingvistiikka
Kieliteknologia
Käännöstiede
Diskurssianalyysi
Soveltava kielitiede tutkii sellaisia ihmisyksilön tai -yhteisön ongelmia, jotka liittyvät kieleen. Soveltava kielitiede on tyypillisesti monitieteistä: sillä on yhteyksiä paitsi kielitieteeseen, myös muun muassa sosiologiaan, psykologiaan, antropologiaan, filosofiaan ja kasvatustieteeseen. Tyypillisiä soveltavan kielitieteen tutkimusaloja ovat kielenopetus, kielisuunnittelu ja käännöstutkimus.
Tavoitteet

Soveltavan kielitieteen voi määrittää parhaiten sen tavoitteista käsin: se pyrkii tuottamaan ajankohtaista tietoa, jonka avulla voidaan selvittää ja ratkaista erilaisia kieleen liittyviä ongelmia. Kärjistäen voidaan sanoa, että soveltavassa kielitieteessä halutaan vaikuttaa asioiden tilaan, kun taas yleisessä kielitieteessä halutaan lisätä tietoa kielen ominaisuuksista. Soveltava kielitiede pyrkii siis olemaan aina yhteiskunnallisesti merkitsevää. Se voi tuottaa myös teoreettista tietoa kielestä, mutta se ei ole sen varsinainen tavoite..
Koska useimmilla tieteenaloilla voi olla sekä teoreettisia että sovelluksiin pyrkiviä tutkimussuuntia, mistään tieteenalasta ei voi sanoa, että se olisi aina soveltavaa kielitiedettä. Vaikka esimerkiksi sosiolingvistiikkaa on pidetty soveltavana kielitieteenä, voidaan puhua erikseen teoreettisesta ja soveltavasta sosiolingvistiikasta. Sosiolingvistiikka, psykolingvistiikka ja pragmatiikka ovatkin sellaisia tieteenaloja, joiden on usein katsottu olevan soveltavaa kielitiedettä vain siksi, että ne eivät perinteisesti eivätkä tyypillisesti ole kuuluneet yleisen kielitieteen alaan.
Soveltava ja yleinen kielitiede

Selkeää jakoa soveltavan ja yleisen kielitieteen välillä on vaikea tehdä, vaikka tietyt tutkimusalat ovatkin tyypillisiä jommallekummalle niistä.  Esimerkiksi kielenoppiminen, -opetus, kielisuunnittelu, kielitaidon arviointi ja käännöstutkimus ovat tyypillisiä soveltavan kielitieteen tutkimusaloja, kun taas yleiseen kielitieteeseen kuuluvat äänneoppi, muoto-oppi, lauseoppi ja semantiikka.. Yleisesti ottaen soveltavalla kielitieteellä on yhteys kielen käyttöön, yleisellä kielitieteellä taas kielen kuvaukseen.
Moni tutkimus jää kuitenkin soveltavan ja yleisen kielitieteen välimaastoon. Voidaankin ajatella, että kielentutkimus on jatkumo, jonka toisessa päässä on soveltavat näkökulmat ja toisessa "puhdas" teoria. Tällöin selvää rajanvetoa soveltavan ja yleisen kielitieteen välillä ei tarvitse tehdä. Niiden välillä on myös selvä vuorovaikutus. Soveltavan kielitieteen avulla voi testata yleisen kielitieteen teorioita, mutta soveltava kielitiede myös antaa uutta tietoa, joka voi muuttaa teoreettista kuvausta.
»Soveltava kielitiede on mahdotonta ilman yleistä kielitiedettä, ja yleinen kielitiede on käytännölle vierasta ilman soveltavaa kielitiedettä.»
Sellainen tutkimusala, joka voisi toimia välittäjänä soveltavan ja yleisen kielitieteen välillä, on Östmanin ja Halmarin mukaan diskurssianalyysi. Ensinnäkin on selvää, että tekstintutkimiseen tarvitaan yleisen kielitieteen käsitteitä ja luokkia, mutta toisaalta diskurssia ei voi tutkia ilman käytännön sovelluksia eli kontekstia. Diskurssintutkimuksella on siis sekä soveltavan kielitieteen ominainen yhteiskunnallinen relevanssi että yleisen kielitieteen teoreettinen viitekehys. Lisäksi diskurssianalyysi on luonnostaan monitieteistä: siihen liittyy kielitiede, kirjallisuustiede, sukupuolentutkimus, kasvatustiede, valtiotiede ja sosiologia.
Monitieteisyys

Soveltava kielitiede on tyypillisesti monitieteistä, sillä siinä keskeisessä asemassa on ihmisten välinen sosiaalinen vuorovaikutus, johon vaikuttavat monet asiat. Soveltava kielitiede ei ole vain kielitiedettä, vaan siihen ovat yhteydessä sosiologia, psykologia, sosiaalipsykologia, neurologia, antropologia, filosofia, kasvatustiede, kirjallisuustiede, sovellettu matematiikka ja muutkin tieteenalat. Esimerkiksi kielen opetuksen tutkimus eli kielididaktiikka yhdistää kielitiedettä ja kasvatustiedettä, puheterapia taas kielitiedettä ja lääketiedettä, ja kielitiede ja tietojenkäsittelytiede yhdistyvät vaikkapa synteettisen puheen tuottamisessa.
Monitieteisenä alana soveltava kielitiede ei nojaa vain yhteen teoreettiseen näkökulmaan, vaan siinä voidaan käyttää mitä tahansa teorioita, jotka auttavat tietyn ongelman ratkaisemisessa. Soveltava kielitiede on siis eklektistä eli yhdistää erilaisia tarkastelutapoja. Ongelmana on, että kun eri tieteenalojen menetelmiä sovelletaan samassa tutkimuksessa, metodisesta taustasta tulee helposti kirjava. Tästä voi seurata tuoreita näkökulmia, mutta toisaalta erilaiset menetelmät voivat luoda erilaisia, jopa ristiriitaisia näkemyksiä tutkimuksen kohteesta. Epäyhtenäinen perusta voi myös hämärtää soveltavan kielentutkimuksen "tieteellisyyttä", eivätkä teoreettisen kielitieteen edustajat olekaan aina pitäneet soveltavaa kielentutkimuksena varteenotettavana tieteellisenä tutkimuksena.
Historiaa

Periaatteessa voidaan ajatella, että kielitiede on ollut alusta alkaen "soveltavaa", sillä siinä on usein lähdetty liikkeelle kielen ulkopuolisista ongelmista ja pyritty käytännöllisiin tuloksiin. Kieltä on tutkittu muun muassa uskonnollisia, filosofia tai poliittisia tarkoitusperiä varten, ja sanakirjoja ja sanalistoja tehtiin puhtaasti käytännöllisistä syistä. Esimerkiksi varhaisin tunnettu kielioppi, Pāṇinin tekemä sanskritin kielioppi noin vuodelta 300 eaa. on laadittu uskonnollisten tekstien selittämistä varten.
Autonominen, "puhdas" kielitiede syntyi vasta  1900-luvulla strukturalismin myötä. Kielentutkimus kehittyi itsenäiseksi tieteenalaksi, jolla ei ollut enää kielenulkoisia tavoitteita. Kielen rakenteen ja käyttämisen tarkastelu erosivat toisistaan, jolloin jälkimmäiseen tehtävään syntyi uusia tieteenaloja, kuten pragmatiikka, keskusteluanalyysi ja diskurssianalyysi. Termiä soveltava kielitiede (engl. applied linguistics) käytettiin ensin Yhdysvalloissa viittaamaan lähinnä vieraan kieleen opetusmenetelmiin. Soveltava kielitiede yhdistettiin lähinnä kasvatustieteisiin 1970-luvulle asti.
Vuonna 1959 perustettiin Washingtonissa soveltavan kielitieteen tutkimuslaitos Center for Applied Linguistics, jonka ensimmäinen johtaja oli Charles A. Ferguson. Muita varhaisia soveltavan kielitieteen vaikuttajia olivat Yhdysvalloissa Charles Fries ja Robert Lado.  Euroopasta voidaan mainita Paul Engels Leuvenin yliopistosta, Gerhard Nickel Kielin ja Stuttgartin yliopistoista ja S. Pit Corder Edinburghin yliopistosta. Ensimmäinen soveltavan kielitieteen professori Yhdysvalloissa oli Robert Kaplan.
Tieteenalan kehittymiselle tärkeitä ovat olleet kansainväliset soveltavan kielitieteen kongressit, joista ensimmäinen järjestettiin Nancyssa 1964. Sen yhteydessä perustettiin myös AILA, soveltavan kielitieteen kansainvälinen yhdistys. Seuraava maailmankongressi järjestettiin 1969, ja sen jälkeen se on pidetty joka kolmas vuosi.
Historiaa > Soveltava kielitiede Suomessa

Suomessa soveltavan kielitieteen uranuurtaja oli Åbo Akademin englannin kielen professori Nils Erik Enkvist. Hän julkaisi vuonna 1964 tyylintutkimusta käsittelevän artikkelin, jota voidaan pitää ensimmäisenä soveltavan kielitieteen tutkimuksena Suomessa. Enkvistin johdolla vuonna 1967 alkoi ilmestyä julkaisusarja AFTIL (Arbetsgruppen för tillämpad lingvistik).
Suomen soveltavan kielitieteen yhdistys AFinLA perustettiin vuonna 1970, ja se on pitänyt seuraavasta vuodesta alkaen säännöllisiä syyssymposiumeja. AFinLA on ollut mukana tutkimustoiminnassa, kielenopetuksen integroinnissa, korkeakouluopetuksen suunnittelussa ja ylioppilastutkinnon kehittämisessä. Varsinkin aluksi sen piirissä myös keskusteltiin vilkkaasti tieteenalan perusluonteesta, ja aluksi käytetty termi "sovellettu" vaihdettiin soveltavaksi. AFinLA:lla on ollut oma julkaisusarja vuodesta 1971.
Virallisen aseman Suomen korkeakoulujärjestelmässä soveltava kielitiede sai  vuonna 1979,kun Jyväskylän yliopistoon nimitettiin englannin kielen ja soveltavan kielitieteen dosentti. Kahta vuotta myöhemmin Jyväskylän yliopistoon perustettiin Soveltavan kielitieteen ja puheentutkimuksen koulutusohjelma, jonka ensimmäinen professori oli vuodesta 1984 Jaakko Lehtonen. Toinen alan professuuri Suomessa perustettiin vuonna 1987 Vaasan korkeakouluun, ja sen ensimmäinen professori oli Hartmut Schröder.
Soveltavan kielitieteen asemaa yliopistoissa vahvisti se, että 1980-luvulla kääntäjiä ja tulkkeja kouluttaneet kieli-instituutit siirrettiin yliopistojen alaisuuteen. Kouvolaan ja Savonlinnaan perustettiin kieliteorian ja kääntämisen professorinvirat, edellinen osaksi Helsingin ja jälkimmäinen Joensuun yliopistoa.
Vuonna 1974 Jyväskylän yliopistoon perustettiin Korkeakoulujen kielikeskus, jonka nimeksi tuli 1996 Soveltavan kielentutkimuksen keskus (SOLKI). Sen johtajaksi tuli soveltavan kielitieteen professori Kari Sajavaara. SOLKI:ssa on mahdollista suorittaa soveltavan kielitieteen syventävät opinnot sekä filosofian lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot. Korkeakoulujen kielikeskus ja SOLKI ovat järjestäneet soveltavan kielitieteen kesäseminaareja vuodesta 1977.
Soveltavan kielitieteen alalla ovat Suomessa toimineet muun muassa Nils Erik Enkvist, Auli Hakulinen, Fred Karlsson, Christer Laurén, Jaakko Lehtonen, Håkan Ringbom, Kari Sajavaara ja Kalevi Wiik.
Vuosina 1902–2001 Suomessa tehtiin 15 soveltavan kielitieteen alan väitöskirjaa.
Tutkimusaloja

diskurssianalyysi
forensinen kielentutkimus
kaksikielisyys
kieliantropologia
kielipolitiikka
kielisosiologia
kielisuunnittelu
kielitaidon arviointi
kontrastiivinen kielentutkimus
kääntäminen
lapsen kielen omaksuminen
lukemisen ja kirjoittamisen didaktiikka
psykolingvistiikka
puheterapia
sosiolingvistiikka
toisen kielen oppiminen ja omaksuminen
tyylintutkimus
variaationtutkimus
vieraan kielen opettaminen
äidinkielen opetus
Julkaisuja

Vuonna 1963 perustettiin ensimmäinen soveltavan kielitieteen aikakauskirja International Review of Applied Linguistics in Language Teaching (IRAL). Sen ensimmäinen päätoimittaja oli Gerhard Nickel.
International Journal of Applied Linguistics (ITL) alkoi ilmestyä Leuvenissä 1968.
Vuodesta 1980 on ilmestynyt Applied Linguistics, jota julkaisevat Ison-Britannian ja Yhdysvaltain soveltavan kielitieteen yhdistykset.
Vuosittainen katsaus soveltavan kielitieteen osa-alueisiin on Annual Review of Applied Linguistics.
Suomessa ilmestyi ensin aikakauskirja FINLANCE, ja sen tilalle perustettiin 2000 Applied Language Studies (APPLES).
Aiheesta muualla

Suomen soveltavan kielitieteen yhdistys AFinLa ry
AILA 2008, soveltavan kielitieteen 15. maailmankongressi
Aiheesta muualla > Aikakauslehtiä

Annual Review of Applied Linguistics
Applied Language Studies (APPLES)
Applied Linguistics
International Journal of Applied Linguistics (ITL)
International Review of Applied Linguistics in Language Teaching (IRAL) (Arkistoitu – Internet Archive)
Voinosalo

| Voinosalo Войносолово, Voinosolovo |
| --- | --- |
 Voinosalo ja lähiseudun kylät vuoden 1860 kartalla.
 Voinosalo
 Koordinaatit: 59°33′44″N, 28°45′27″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Kattila
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  25
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voinosalo (ven. Войносо́лово, Voinosolovo) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängöllä Tolbovkajoen yläjuoksulla kolme kilometriä Kattilan taajamasta etelään. Kylässä on 25 asukasta (vuonna 2010).
Voinosalon luota on löydetty keskiaikainen asuinpaikka, hautakumpuja ja kiviristejä. Hautojen esineistö viittaa slaavilaiseen asutukseen. Toldogan vatjalaispogostaan kuulunut kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Tuolloin se oli yksi alueen raudantuotannon keskuksista.
Peter von Köppenin mukaan Voinosalon asukkaat olivat venäläisiä, jotka kuuluivat Kattilan ortodoksiseen seurakuntaan. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Sen jälkeen he kuuluivat kyläkuntana Kattilan volostiin. Vuonna 1899 kylässä oli 82 taloutta ja 410 asukasta, joista viisi oli ”sekoittuneita” ja loput venäläisiä. Neuvostoaikana Voinosalo kuului Suuren-Rutjan ja vuodesta 1954 lähtien Kattilan kyläneuvostoon.
Vladimirin kirkko

Vladimirin kirkko Pietarissa.
Vladimirin kirkko (ven. Владими́рская це́рковь, Vladimirskaja tserkov; viralliselta nimeltään Vladimirin Jumalanäidin ikonin katedraali, Собо́р Влади́мирской ико́ны Бо́жией Ма́тери, Sobor Vladimirskoi ikony Božijei Materi) on Pietarin keskustassa Venäjällä sijaitseva kirkkorakennus.
Vuosina 1761–1769 rakennetun barokkityylisen kirkon suunnittelijaksi arvellaan Pietarissa vuosina 1726–1751 työskennellyttä Pietro Trezziniä, jonka käsialaa oli samankaltainen Kolminaisuuden katedraali Sergein luostarissa Pietarhovin tien varrella. Raskaanpuoleista ristinmuotoista kirkkoa keventää viisi sipulikupoleihin päättyvää pyöreää tornia. Vladimirin aukiolle avautuvan klassistiseen pylväikköön päättyvän länsisiiven on rakentanut Avraam Melnikov vuonna 1831. Kirkon vieressä kohoaa Giacomo Quarenghin vuosina 1780–1783 rakentama klassistinen kellotapuli, jota Frantz Rusca korotti yhdellä kerroksella vuonna 1848. Puuleikkauksin koristeltu barokkityylinen ikonostaasi on tuotu Anitškovin palatsista. Vladimirin kirkko toimii Zagorodnyi-prospektin päätepisteenä ja koko ympäröivän alueen arkkitehtonisena keskuksena.
Vuonna 1828 Vladimirin kirkossa siunattiin Aleksandr Puškinia lapsena hoitanut Arina Rodionovna. Fjodor Dostojevski kuului kirkon seurakuntaan viimeisten elinvuosiensa aikana. Kirkko suljettiin vuonna 1932 ja avattiin uudelleen vuonna 1989. Vuonna 2000 se sai katedraalin statuksen.
Vladimirin kirkon osoite on Vladimirski prospekt 20. Lähimmät metroasemat ovat Vladimirskaja ja Dostojevskaja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vladimirin Jumalanäidin ikonin katedraalin sivusto (venäjäksi)
Vladimirin kirkko Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Voijärvi

| Voijärvi Маслозеро, Maslozero |
| --- | --- |
 Voijärvi
 Koordinaatit: 64°44′1″N, 33°45′46″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Belomorskin piiri
Kunta:  Sosnavitsa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voijärvi (ven. Ма́слозеро, Maslozero) on entinen kylä ja volosti Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi samannimisen järven rannalla 48 kilometriä Sosnavitsasta linnuntietä luoteeseen.
Kemin volostiin kuulunut Voijärven kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun puolivälissä. Vuonna 1591 siellä oli 11 ja 1630-luvulla 34 taloa. 1500-luvun loppupuolella lähistöllä sijaitsevan Muujärven (ven. Mujezero) saareen perustettiin Pyhän Kolminaisuuden erakkoluostari. Luostari oli rakennettu alun perin Kevättämäjärven kylän maille, mutta se liitettiin Voijärven mukana Solovetskin luostarin omistuksiin. Muujärven luostari lakkautettiin vuonna 1764. Luostarisaarella on säilynyt vuonna 1602 pystytetty puukirkko.
Vuonna 1847 muodostettiin Voijärven seurakunta, johon kuului myös osa Tunkuan kylistä. Vuonna 1866 kylään rakennettiin puinen kirkko ja vuonna 1872 tsasouna. Vuonna 1888 avattiin seurakuntakoulu. Seudun asukkaat olivat karjalaisia, jotka harjoittivat maanviljelyä, karjanhoitoa, kalastusta ja metsästystä, valmistivat rautaesineitä ja kävivät muualla ansiotöissä. Heistä suuri osa oli vanhauskoisia.
1900-luvun alussa Voijärven kylät muodostivat Arkangelin läänin Kemin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan. Se rajoittui pohjoisessa Paanajärven ja Usmanan, idässä Suijun, etelässä Suikujärven ja Tunkuan sekä lännessä Jyskyjärven volosteihin. Voijärven volosti jakautui Ofonanniemen, Piepjärven ja Voijärven kyläkuntiin. Vuonna 1905 volostin 16 kylässä oli 1 100 asukasta. Voijärven kylässä oli 48 taloa ja 277 asukasta. Voijärven kyläkuntaan kuuluivat myös Riihijoen (ven. Rigoreka) kylä sekä Kotivaaran (Domašnjaja, Bližnjaja Varaka) uudiskylä.
Voijärven volosti lakkautettiin vuonna 1927. Sen pohjoisosa liitettiin Kemijoen ja eteläosa Tunkuan piireihin. Voijärven kyläneuvosto kuului aluksi Kemijoen ja myöhemmin Kemin piiriin. Vuonna 1933 sen 11 asutuksessa oli yli 600 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Voijärven lisäksi kyläneuvostoon kuuluivat Piepjärven kyläryhmä sekä Alajärven (ven. Alozero), Kotivaaran, Lesolan (Leževo), Polovinan ja Riihijoen kylät. Voijärven kylässä asukkaita oli 191.
Voijärven kylä lakkautettiin vuonna 1968. Sen rakennukset tuhoutuivat 2000-luvun alussa sattuneessa tulipalossa. Nykyään entisen volostin kylistä vakituista asutusta on vain Uskelassa ja sielläkin vain muutama asukas.
Voiturette

Laurin & Klement Voiturette A.
Voiturette oli autoilun alkuaikoina pikkuautoista käytetty nimitys. Nimi on ranskaa ja tarkoittaa sananmukaisesti pientä vaunua. Termin otti ensimmäisenä käyttöön Léon Bollée, joka käytti sitä kolmipyöräisestä ajoneuvostaan. Pian lehdistö sekä muut autonvalmistajat laajensivat nimen koskemaan kaikkia pieniä autoja.
Vuoteen 1925 asti kilpa-autoilussa oli virallinen voiturette-luokka.