Mormonin kirja
Kaunokirjallinen arvo

Mormonin kirjan maine on ollut kehno niiden parissa, jotka eivät siihen usko. The New Yorkerin mukaan ”tyypillinen reaktio on pilkata sitä”. Kriitikot ovatkin usein pitäneet Mormonin kirjaa teoksena, ”jota ei tarvitse lukea, jotta voisi olla siitä jotakin mieltä”.
Matkakertomuksessaan Koiranelämää (1872) Mark Twain kuvaili ”mormoniraamattua”, josta kaikki ovat kuulleet mutta jonka vain harvat ovat vaivautuneet lukemaan. Twain piti kirjaa ikävystyttävänä ja vertasi sen vaikutusta ”kirjanlehdille painettuun kloroformiin”:
»Kirjailija on pyrkinyt antamaan sanoilleen ja virkkeilleen saman vanhahtavan, omalaatuisen jykevän leiman, mikä on tunnusomainen meidän kuningas Jaakko I:n ajoilta periytyvälle käännöksellemme, ja tuloksena on sekasikiö – puoliksi modernia suulautta ja puoliksi vanhahtavaa arvokkuutta ja juhlallisuutta. Viimeksi mainittu on kömpelöä ja teennäistä, edellinen tosin luontevaa, mutta irvokkaan tuntuista. Aina milloin tekijä vain huomasi kielenkäyttönsä käyvän liian nykyaikaiseksi – mikä sattui melkein joka toisessa lauseessa – hän paiskasi sekaan joitakin sellaisia raamatullisia käänteitä kuin ”vihastui suuresti” ja ”ja tapahtui niin” yms., ja niin oli kaikki taas kunnossa. ”Ja tapahtui niin” oli Joseph Smithin lempilause. Mikäli hän olisi luopunut sen käytöstä, ei hänen Raamatustaan olisi tullut muuta kuin jonkinlainen pamfletti.»
Historioitsija Bernard DeVoto (1897–1955) piti Mormonin kirjaa mielisairauden tuotoksena ja tahattomana parodiana, joka on ”muodoton, päämäärätön ja absurdi”. Fawn M. Brodie (1945) sen sijaan on kritisoinut Smithin leimaamista hulluksi ja kuvaillut Mormonin kirjaa nuoren miehen luovuuden hienoimmaksi saavutukseksi. Kirja on tosin pitkäveteinen, mutta ”sen rakenne osoittaa huolellista suunnittelua, kerronta on johdonmukaista, ja kokonaisuus palvelee yhtenäistä päämäärää”.
Brigham Youngin yliopiston luovan kirjoittamisen professori Bruce Jorgensen (2004) arvioi, että ”jos Mormonin kirja olisi romaani, emme välttämättä pitäisi sitä hyvänä sellaisena.” Kirja painottaa moraaliopetuksia, ja nefiläisten tuhatvuotinen historia käydään läpi vain noin 500 sivussa. Tapahtumat ovat epäuskottavia, eikä hahmoja ja miljöötä kuvailla yksityiskohtaisesti, joten ne eivät herää lukijan mielessä eloon. Jorgensenin mukaan Mormonin kirja ei vastaa modernin romaanin määritelmää, eikä sitä siksi pitäisi arvioida sellaisena.
Uskontotieteilijä Grant Hardy (2010) pitää Mormonin kirjaa yllättävän pitkänä. Jos sen pääasiallinen tarkoitus oli toimia Joseph Smithin profeetallisen kutsumuksen merkkinä ja todisteena, huomattavasti lyhyempikin kirja olisi riittänyt, sillä ”enkelin toimittama 50-sivuinen kirja ei ole yhtään sen vähemmän ihmeellinen kuin paksu kirja”. Historioitsija Daniel Walker Howen (2007) katsoo sekä mormonien että ei-mormonien aliarvioineen Mormonin kirjan merkityksen:
»Mormonin kirja on voimallinen eepos. Sen mittakaava on laaja ja hahmovalikoima suuri. Se on kertomus ihmisen ponnistuksista ja kamppailusta, jumalallisista väliintuloista, sankarillisesta hyvyydestä ja kauhistavasta pahuudesta, profetioista, periaatteista ja laista. Sen rakenne on monimutkainen. – – Mormonin kirja ansaitsisi paikan Yhdysvaltain kirjallisuuden suurimpien saavutusten joukossa, mutta tätä asemaa sille ei ole koskaan suotu, sillä mormonit kiistävät Joseph Smithin kirjoittajuuden, kun taas ei-mormonit pitävät kirjaa pelkkänä väärennöksenä ja ovat siksi mieluummin pilkanneet sitä kuin lukeneet sen.» 
(What Hath God Wrought: The Transformation of America, 1815–1848)
”Lumoutuneeksi epäilijäksi” itseään luonnehtiva Avi Steinberg (2015) kirjoittaa, kuinka ”profeetallinen kirjallisuus” on samanaikaisesti sekä uskottavaa että epäuskottavaa. Kaikki tulkinnat voivat olla samanaikaisesti tosia, ja siksi Mormonin kirja pysyy aina ajankohtaisena. Steinbergin mukaan kyseessä on Great American Novel – ainutlaatuisella tavalla amerikkalainen luomus, joka jazzmusiikin ja supersankarisarjakuvien tapaan kertoo jotain Yhdysvaltain nyt jo kadonneesta menneisyydestä.