stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuubankrokotiili
Lisääntyminen

Koiras päästää kurkkuääniä ja kuuluvia, voimakkaita uloshengityksiä. Kun kuubankrokotiilit ovat valmiita paritteluun, ne hierovat silmän takaosasta niskaan päin ulottuvaa luun kohoutumana muodostunutta harjannetta toistensa kurkkuun. 
Kun naaras on hedelmöittynyt, se kaivaa pesäkuopan rantahiekkaan ja munii sinne 30–40 munaa, jotka se peittää muninnan jälkeen. Kun poikaset kuoriutuvat, ne ääntelevät, jotta emo tulisi auttamaan ne pois pesästä. Emo kantaa ne pesästä veteen. Poikaset tulevat sukukypsiksi, kun ne ovat kaksimetrisiä.
Huomaa Kuubankrokotiilin takajalkojen asento
Kuurit

Liiviläiset
Baltit
Latgallit
Kuurit
Semgallit
Seelit
Viikinkiaika Latviassa
Baltiansaksalaiset
Ristiretket Baltiaan
Liivinmaan liitto
Liivinmaan ritarikunta
Riian arkkihiippakunta
Kuurinmaan hiippakunta
Vanha Liivinmaa
Baltian valtatyhjiö
Liivinmaan sota
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta
Puolan sota
Pohjan sota
Suuri Pohjan sota
Itämerenmaakunnat
Vironmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementti
Kuurinmaan kuvernementti
Ober Ost
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta (1918)
Baltian yhdistynyt herttuakunta
Latvian tasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919)
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Latvian päähallintopiiri
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Latvian tasavalta
n
k
Kuurien asuttama alue 1200-luvulla
Kuurit (liett. kuršiai, kuršininkai, saks. Kuren, latv. kurši, kursenieki) on nimi, jota käytetään Kuurinmaan historiallisista asukkaista. Termi oli yhteinen nimitys kahdelle kansalle Kuurinmaalla, sisämaassa asuneille kuurien balttilaiselle heimolle sekä liiviläisille jotka asuttivat alueen pohjois- ja koillisosia. Balttilainen väestönosa puhui balttilaista kuurin kieltä, joka sulautui lopulta latviaan. Kuurinhaffilla asui toiseen maailmansotaan saakka asukkaita, jotka mielsivät itsensä kuureiksi. Heitä kutsuttiin nimellä kurseniekit.
Historia

Viikinkiaikana Kuurinmaa oli alistettuna viikinkien veroherruuteen. Viikinkien lähdettyä alueen valloittivat liiviläiset, jotka muodostivat myöhemmin kuurien yläluokan. Varsinaisesti liiviläisiä asui Liivinrannalla ja baltteja sisämaassa ja länsirannikolla. Kuurit olivat läheisissä yhteyksissä Saarenmaan muinaismaakunnan kanssa, ja he harjoittivat näiden tapaan viikingeiltä opittua merirosvoilua. Snorre Sturlasonnin mukaan kuurit tekivät hävitysretkiä Tanskaan 1000-luvun puolivälissä. Lisäksi kuurilaisia oli muun muassa Sigtunan tuhonneiden joukkojen mukana. Kuurit hyökkäsivät erityisesti kirkkoihin, joista ryöstettiin esimerkiksi kirkonkellot ja muuta esineistöä.
Kuurit sotivat saksalaisia vastaan Baltian ristiretkien aikana. He hyökkäsivät Riian kaupunkiin vuonna 1210 ja tuhosivat Väinäjoen suulla sijainneen luostarin vuonna 1228. Saksalaisten vastahyökkäys nälkätalvena 1228-29 pakotti kuurit tekemään rauhan.
Rauhanteossa saksalaiset pakottivat kuurilaiset antamaan lähetyssaarnaajille vapaan pääsyn heidän mailleen. Vuonna 1230 kuurien päällikkö Lamenkinus teki Balduin Alnalaisen kanssa sopimuksen katolisuuteen kääntymisestä. Balduin joutui kuitenkin pian pakenemaan Liivinmaalta jouduttuaan ristiriitoihin kalparitariston kanssa. Ritaristo hyökkäsi Kuurinmaalle vuonna 1231. Vuonna 1236 kalparitariston kärsimä tappio Saulessa rohkaisi kuurilaisia kapinaan ja he tappoivat paikallisen piispan. Tämän jälkeen Saksalaisen ritarikunnan suurmestari Dietrich kokosi sotajoukon ja hyökkäsi kuurien kimppuun vuonna 1242. Kuurit tekivät vastarintaa vuoteen 1252, jolloin he lopulta antautuivat. Kuurit nousivat vastarintaan vielä vuonna 1260 yhdessä semgallien kasnssa, mutta kärsivät taas tappion vuonna 1267. Tämän jälkeen he kääntyivät lopulta lopullisesti kristinuskoon ja sulautuivat ajan myötä latvialaisiin.
Historia > Kuurien kuninkaat

Kuurien kuninkaat (latv. kuršu ķoniņi) olivat historiallisesta kuurien yläluokasta polveutunut väestönosa, joita voitiin pitää jopa omana kansanaan. He erottuivat muista latvialaisista siten, etteivät he joutuneet heidän tapaansa maaorjiksi tai työvelvollisiksi moisioille. Kuurien kuninkaat asuttivat Ķoniņin, Pliķin, Kalējin, Ziemeļin, Viesalgin, Sausgaļin, ja Dragūin kyliä lähellä Aizputen ja Kuldīgan kaupunkeja. Venäjän keisarikunnan vuoden 1863 väestönlaskennassa heitä oli 420, mutta myöhemmin he sulautuivat latvialaisiin.
Maakunnat

Kuurinmaa oli jaettu Viron tapaan maakuntiin. Henrik Lättiläisen mukaan ne olivat:
Vannema (Vanhamaa)
Sagere
Esestva
Dovzare
Ceclis
Kuusijäärät

| Kuusijäärät |
| --- | --- |
 Kiiltokuusijäärä (Tetropium castaneum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Spondylidinae
Suku::  Kuusijäärät  Tetropium  Kirby in Richardson, 1837
Katso myös
   Kuusijäärät Wikispeciesissä   Kuusijäärät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuusijäärät (Tetropium) ovat sarvijäärien heimoon kuuluva kovakuoriaissuku. Ne ovat tuholaisia, jotka vaurioittavat täysikasvuisia, sienitautien heikentämiä kuusia syöden puun tuoretta nilaa. Tuholaisen vaikutuksesta kuori irtoilee ja lopulta koko puu kuolee pystyyn. Kuusijäärät heikentävät puuaineksen teknistä laatua ja ovat liikkeellä kesäaikaan.
Kuusijäärien toukat talvehtivat pintapuuhun kaivamissaan kotelo-onteloissa. Isossa kuusessa voi olla tuhansia koteloja.
Kuusijäärät ovat 10–18 millimetriä pitkiä hyönteisiä. Ne aloittavat usein iäkkäiden, harsuuntuneiden tai heikkokuntoisten kuusien kuivattamisen. Kuusijäärät voivat olla primäärinen tuhonaiheuttaja, eli ne pystyvät iskemään terveeseen puuhun, ja on isojen kuusipuiden riesa. Niiden kanta on lisääntynyt viime aikoina. Suomessa on tavattu neljä suvun lajia. Suomen merkittävimmät eläviä puita tappavat sarvijäärälajit ovat kiiltokuusijäärä ja himmeäkuusijäärä. Kuusijäärien tappamat puut ovat usein vanhoja kuusia, jotka ovat jo heikentyneet kuivuuden, kuusenjuurikäävän (Heterobasidion parviporum), juuristolahottajasienten tai juuriston muun vaurioitumisen vuoksi.
Jäärävainokaisten (Helcon) sukuun kuuluva kuusijäärävainokainen (Helcon destructor) elää kuusijäärien loisena.
Suvun lajeja

Himmeäkuusijäärä (Tetropium fuscum)
Kiiltokuusijäärä (Tetropium castaneum)
Pohjankuusijäärä (Tetropium aquilonium)
Tetropium gabrieli
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kuusijäärät (Tetropium)
Metla: Kuusijäärät (Tetropium spp.) (Arkistoitu – Internet Archive)
iNaturalist: Kuusijäärät (Tetropium)
ITIS: Tetropium (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Genus Tetropium (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Tetropium (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Tetropium (englanniksi)
National Center for Biotechnology Information (NCBI): Tetropium (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Genus Tetropium (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4456709  Wikispecies: Tetropium  BioLib: 11016  BOLD: 155101  BugGuide: 177093  CoL: 6476C  EoL: 9292  EPPO: 1TETOG  Fauna Europaea: 114817  Fauna Europaea (new): bce0c660-6e89-4266-a52c-acd3c20b5686  GBIF: 1122889  iNaturalist: 178928  IRMNG: 1350025  ITIS: 702042  NBN: NHMSYS0020153610  NCBI: 256644  Open Tree of Life: 753533
Maisema

Maisema.
Maisema on aistein havaittu suhteellisen laaja ympäristö. Maisema on vanha maa-sanan johdannainen. Eri ilmiöiden mieltäminen maisemiksi on laajentunut, ja nykyään puhutaan väljästi esimerkiksi äänimaisemista ja mielenmaisemista.
Historia

1700-luvun lopulta lähtien Suomea on esitetty kuvissa realistisina, ylhäältä nähtyinä järvimaisemina. Nämä panoraamat alkoivat kansallisen heräämisen myötä ilmentää kansallisuusaatteen mukaista käsitystä yhtenäisestä maasta ja kansasta. Havaitun ja kuvatun näkymän ohella rajattu alue miellettiin myös maisemaksi. Topeliuksen Maamme kirjassa 1800-luvulla maisema-sana tarkoittaa lähinnä maakuntaa. Joissain murreilmaisuissa maisema tarkoitti myös seutua tai maastoa.
1800-luvun alussa maiseman esteettinen kuvaaminen painottui runouteen, mutta maisemamaalauksesta tuli vuosisadan taiteen tärkeä genre. Kansallisrunoilija J. L. Runebergia voi kutsua maisemarunoilijaksi, esimerkkinä runo ”Maamme”. 1800-luvun puolivälistä alkaen Suomessa kuvataide, ensin grafiikka ja maalaustaide, sitten valokuvaus ottivat maiseman aiheekseen. Maisemat tulivat tunnetuiksi hyvin erilaisten kuvauskeinojen avulla; niistä laulettiin ja kuuluisille paikoille tehtiin retkiä. Suomen taiteen kultakausi 1800-luvun lopulla näytti maiseman monipuoliset mahdollisuudet. Kuvan ohella maisema on myös osa muuttuvaa ja elävää todellista ympäristöä.
Ihanteellisuus

Maisema kytki esimerkiksi kansallismieliset aatteet osaksi käsinkosketeltavaa todellisuutta ja samalla se oli sivistyneistön ylläpitämä ihannekuva niin taiteessa, tieteessä kuin kansanvalistuksessakin. Maisemia ei vain opittu katselemaan, vaan niitä myös elettiin, arvotettiin ja muokattiin. Samalla kun matkailu yleistyi, modernisaatio ja uudet kuvapainomenetelmät uudistivat kuvakulttuuria ja käsitys tavoittelemisen arvoisista paikoista laajeni. Tunnetuimpia maisemakohteita olivat Helsinki, Turku, Kaukolanharju, Puijo, Koli, Aulanko, Imatrankoski, Punkaharju, Aavasaksa ja Sortavalan seutu. Niiden helppo saavutettavuus parani sitä mukaa, kun rataverkko laajeni.
Kansallismaisemakuvasto pyrki esittämään kansallisen alueen yhtenäisenä, luonnollisena kokonaisuutena. Kansanomainen kuvasto ammensi voimansa maalaustaiteen perinteestä, mutta sen levikki ja aihepiiri olivat laajemmat Kansanvalistusliike ja koululaitos pitivät huolen siitä, että maan syrjäisimmätkin osat kytkeytyivät osaksi kuvastoa. Maisemapostikorttien lähettämisestä tuli valtaisa villitys ja samat maisemahahmot saattoi löytää vaikkapa seuranäyttämöiden kulisseista. Kotimaan maisemat nostettiin suomalaisuuden eduskuviksi myös kansainvälisissä yhteyksissä, esimerkiksi maailmannäyttelyissä. Jotkut valokuvaajat olivat eräänlaisia sankarimatkailijoita, joiden jalan- ja kameranjälkiä muut seurasivat. Maisemasta tuli suomalaisen valokuvan keskeisaihe. Muun muassa Daniel Nyblin ja I. K. Inha, kuvasivat laajat maisemasarjat, joita levitettiin myyntinäyttelyissä ja kansioissa. Inhan klassinen kuvateos Suomi kuvissa ilmestyi 1895–1896.
Tieteen maisema

Maantieteilijät olivat liittäneet maisemat tutkimuksiinsa valistusajalla, jolloin hahmoteltiin luonnollisia, usein vesistöjen ja vuoristojen rajaamia alueita. Saksalainen luonnontieteilijä Alexander von Humboldt yhdisti 1800-luvun alussa maiseman eläytyvän, esteettisen tarkastelun ja luonnontieteellisen tarkastelun. Kartografiset ja maanmittaukselliset menetelmät yhdistyivät taiteellisiin. 1880-luvulla Suomeen perustetut maantieteelliset seurat pitivät Suomen maisemien kartoitusta, kuvausta ja maisemansuojelua tehtävinään. Valokuvista tuli maisemien tallennuksen keskeisiä välineitä.
1920-luvulla saksalaisesta Landschaft-suuntauksesta vaikutteita saanut maisematiede levisi Suomeen. Se otti maiseman uudenlaisen, järjestelmällisen käsittelyn piiriin. J. G. Granö esitti, että ”Suomalainen maisema on erikoisena tyyppinä erotettavissa siitä syystä, ettei missään ole kaukonäkymässä niin suurta maan ja veden vaihtelua kuin Suomessa.” Granön lähiöstä erottama kaukonäkymä – visuaalinen maisema – muodostui maisemamäärittelyjen kaavaksi vuosikymmeniksi. Granö teki muun muassa viistokuvia hyödyntäen 1930-luvun alussa myös Suomen maisematieteellisen aluejaon, joka on käyttökelpoinen edelleenkin.
Uusi maisematutkimus

Nykyään maisematutkimus on eri tieteitä yhdistävä ala, jonka näkökulmiin kuuluvat esimerkiksi ympäristöestetiikka, ekologia, puutarhasuunnittelu, maisema-arkkitehtuuri ja visuaaliseen maisemaseuranta. Samalla tieteellinen maisematutkimus on laajentunut kulttuurintutkimukseksi ohi pelkästään taidehistoriallisen käsittelyn. Maisemia tutkitaan tällöin esimerkiksi kulttuuristen merkitysten tihentyminä, kokemusten paikkoina ja toimintatiloina sekä diskursiivisena maisemakuvastona muun muassa taidehistorian, kirjallisuudentutkimuksen, maantieteen ja maisemantutkimuksen oppiaineissa eri yliopistoissa.
Maisemat ovat 1990-luvulta lähtien kokeneet uudelleensyntymisen myös kuvataiteissa, muun muassa maataiteessa, käsitetaiteessa, valokuvauksessa ja ympäristötaiteessa. Maisemansuojelu on toimintaa, jolla pyritään säilyttämään maisema-arvoja, eli maiseman hyväksi koettuja piirteitä. Perinnemaisema ja kansallismaisema ovat käsitteitä, jotka yhdistävät kulttuurin ja ympäristöalojen toimijoita. Kansallismaisemasta on tullut yleiskielen monimerkityksinen, sinänsä arvokasta maisemaa tarkoittava käsite. Äänimaisema ja kaupunkimaisema ovat nekin uusia aluevaltauksia. Vedenalainen maisema  on myös tutkimisen ja kuvauksen kohteena.
Kirjallisuutta

Sepänmaa, Yrjö & Heikkilä-Palo, Liisa & Kaukio, Virpi (toim.): Maiseman kanssa kasvokkain.  (Kohtauspaikkana maisema -konferenssi Kolilla 1994)  Helsinki:  Maahenki, 2007.  ISBN 978-952-5652-02-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maisemantutkimuksen oppiaine Turun yliopistossa (Arkistoitu – Internet Archive).
TKK:n maisema-arkkitehtiosasto (Arkistoitu – Internet Archive).
Ensimmäinen realistinen kuva suomalaisesta järvimaisemasta. C. P. Hällström: Näköala Hauhon Vermasvuorelta, 1799.
Albert Edelfeltin kansikuva I. K. Inhan teoksessa Suomi kuvissa, 1895–1896.
Punkaharju, viistokuva 1948. Postikortti.
Maitohorsma

| Maitohorsma |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Myrtales
Heimo::  Horsmakasvit Onagraceae
Suku::  Maitohorsmat Chamaenerion
Laji::  angustifolium
Kaksiosainen nimi
 Chamaenerion angustifolium  (L.) Scop. 
Synonyymit
 Chamerion angustifolium (L.) Holub  Epilobium angustifolium L. 
Katso myös
   Maitohorsma Wikispeciesissä   Maitohorsma Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maitohorsma eli palomaitohorsma (Chamaenerion angustifolium, aiemmin Chamerion angustifolium, aiemmin Epilobium angustifolium) on yleensä noin 50–150 cm korkea kasvi. Suomessa se kasvaa kaikenlaisilla kasvupaikoilla koko maassa.
Koko ja ulkonäkö

Maitohorsma on yleensä noin 50–150 cm korkea, mutta on tavattu myös yli 2-metrisiä yksilöitä. Suomessa sitä tavataan kaikenlaisilla kasvupaikoilla koko maassa (mm. teiden varsilla), ja se on melko yleinen lähes koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Kukissa on 4 purppuranpunaista, harvemmin vaaleanpunaista tai valkoista, terälehteä. Kukkien halkaisija on 2–3 cm. Maitohorsma kehittää kukinnan jälkeen punaruskeat, pitkulaiset siemenkodat, jotka halkeavat kärjestään. Yhdessä kodassa on yleensä 300–400 pientä siementä, ja koko kasvin siemenmäärä on usein noin 80 000. Ruskeissa siemenissä on valkoisia karvoja, joiden avulla ne lentävät tuulessa uusille kasvupaikoille. Kasvi talvehtii maavarsien avulla.
Elinympäristö

Maitohorsma kuuluu metsän pioneerilajeihin ja valtaa itselleen hyvin nopeasti vapaat kasvupaikat. Se leviää tehokkaasti sekä siementensä että juurakkonsa avulla. Suurenkin esiintymän yksilöt saattavat olla yhtä kloonia tehokkaan juurakkoleviämisen vuoksi. Sitä tavataan usein metsäpalon jättämillä aukeilla, minkä vuoksi sitä on tavattu kutsua tulikukaksi. Maitohorsma viihtyy sekä emäksisessä että hieman happamassa maassa.
Käyttö

Maitohorsman lehdissä on runsaasti C-vitamiinia ja sitä käytetäänkin ruuaksi monin tavoin. Nuoria lehdettömiä versoja voi silputa salaattiin tai ne voi valmistaa ruuaksi parsan tapaan (myös maanalaiset versot). Nuoret lehdet sopivat salaatteihin. Niitä voi myös kuivata teeksi. Maitohorsman ja teepensaan lehtien sekoitusta kutsutaan venäläisen Kaprion kylän mukaan koporje-teeksi.
Nuoret lehdet sopivat käytettäväksi viherjauhoon ja leipä- ja sämpylätaikinaan. Vanhemmiten lehdistä tulee kitkeriä ja sitkeitä. Lehtien kitkeryyttä voi vähentää fermentoimalla. Kuivatuista juurista on valmistettu kahvinkorviketta. Rehuna sen on uskottu lisäävän maidontuotantoa, ja siemenkarvoja on kehrätty. Alaskassa maitohorsmasta tehdään karamelleja, siirappia ja hyytelöä, suomalaiselta sivustolta löytyvät ohjeet horsmamehun, -hyytelön, -hillon ja -hillokkeen valmistukseen. Nuorten versojen hienon aromin vuoksi maitohorsmaa on kutsuttu myös 'radanvarren ananakseksi'. Maitohorsman medestä valmistuva hunaja on kevyttä ja miedon makuista.
Maitohorsma kuuluu kauppayrtteihin.
Kulttuurissa

Maitohorsma on Etelä-Pohjanmaan maakuntakukka.
Horsmasta on tehty useita lauluja. Tunnettuja sanoituksia ovat:
Vexi Salmi: Rentun ruusu (1988)
Pentti Saarikoski: Maitohorsmat kukkivat (1988)
Jukka Kuoppamäki: Kun horsma kukkii (1998)
Muita nimiä: Horsma, horsmo, horsmu, hörsmä, hörsmy, forsma, palokukka, tulikukka, rumihinkukka ja rentunruusu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Maitohorsma (Chamaenerion angustifolium)
Kasviatlas 2022: Maitohorsman eli palomaitohorsman (Chamaenerion angustifolium) levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Maitohorsma (Chamaenerion angustifolium)
Valokki - Nettikasvio: Maitohorsma (Epilobium angustifolium)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Chamaenerion angustifolium:  Wikidata: Q160104  Wikispecies: Chamaenerion angustifolium  APDB: 149266  APNI: 51302815  Calflora: 9065  CoL: 7NFKH  Ecocrop: 5719  EPPO: CHAAN  EUNIS: 2661  FEIS: chaang  FNA: 200015078  FoC: 242312173  GBIF: 3188783  GRIN: 410680  iNaturalist: 564969  IPNI: 611405-1  IRMNG: 11114432  ITIS: 510710  MichiganFlora: 1744  MoBotPF: 297622  NatureServe: 2.146640  NBN: NBNSYS0000003598  NCBI: 13055  Observation.org: 6589  PalDat: Epilobium_angustifolium  Panartic Flora: 520201  PFI: 3372  Plant List: kew-2715792  PLANTS: CHAN9  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:611374-1  RHS: 210071  Tropicos: 23201032  VASCAN: 6741  WisFlora: 12908  WFO: wfo-0000599740  Laji.fi: MX.39088 
Epilobium angustifolium:  Wikidata: Q12217056  Wikispecies: Epilobium angustifolium  APDB: 149274  APNI: 51302815  BioLib: 40154  BOLD: 196522  Ecocrop: 5719  EUNIS: 176075  FNA: 240010106  GBIF: 3189143  GRIN: 27826  iNaturalist: 146845  IPNI: 92411-2  IRMNG: 11193813  ITIS: 27284  IUCN: 164212  NZOR: 6059f385-33b0-4a5e-ad34-bb4fdf8d4a78  PalDat: Epilobium_angustifolium  PfaF: Epilobium angustifolium  Plant List: kew-2790112  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:92411-2  Tropicos: 23200120  VASCAN: 17492  WFO: wfo-0000668750 
Maitohorsman kukkia
Petteri Kuusela

| Petteri Kuusela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Petteri Kuusela
Syntynyt: 9. tammikuuta 1963 (ikä 61) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pelintekijä
Pituus:  184 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1980–1985 1986–1989 1989–1992 1992–1995:   Tapion Honka  HoNsU  Torpan Pojat  Espoon Honka
Maajoukkueet
1982–1984:   Suomi
Ottelut (pisteet):  54 (363)
Valmennusura
2004–2007:   Espoon Honka (apuv.)
Petteri Kuusela (s. 9. tammikuuta 1963 Helsinki) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Hän edusti pääsarjaurallaan Honkaa, HoNsU:a ja Torpan Poikia. Kuusela pelasi myös 54 ottelua maajoukkueessa. Pääsarjauransa jälkeen hän on valmentanut juniorimaajoukkueita sekä toiminut Hongan apuvalmentajana vuosina 2004–2007. Hänen isänsä on tunnettu koripalloilija Seppo Kuusela.
Ura > Seurajoukkueet

Kuusela aloitti koripallon 5-vuotiaana Tapion Hongassa, jossa hän pelasi ikäistään vanhempien kanssa. Hän kuului juniorivuosina joukkueensa tärkeimpiin pelaajiin ja samalla Suomen lupaavimpiin pelaajiin yhdessä Kari-Pekka Klingan kanssa. Kaudella 1980–1981 Honkaa valmentanut Kari Liimo nosti Kuuselan edustusjoukkueen kokoonpanoon. Hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan joitakin minuutteja Hongassa, mutta tämän lisäksi Kuusela pelasi myös joukkueen A-nuorissa, jonka hän johdatti Suomen-mestaruuteen samana kautena. Kaudella 1981–1982 Honka pelasi taloudellisesti säästeliäämmin, eikä hankkinut heti ulkomaalaispelaajia. Tämän myötä Kuusela nousi joukkueen avausviisikkoon.
Kuusela johdatti Hongan SM-finaaleihin kaudella 1983–1984, mutta tällöin Helsingin NMKY voitti loppuottelusarjan voitoin 3–0. Kauden 1984–1985 aikana Kuusela suoritti varusmiespalveluksensa, mikä vaikeutti hänen peliään. Samalla Honka ajautui pelillisiin vaikeuksiin, jolloin Seppo Kuusela siirtyi joukkueen valmentajaksi. Loppukauden aikana joukkue varmisti sarjapaikkansa.
Kauden 1985–1986 Kuusela vietti vaihto-oppilaana Idahossa. Suomeen palattuaan hän siirtyi pelaamaan HoNsU:un. Vuosikymmenen lopulla Kuusela siirtyi Torpan Poikiin, jossa hän saavutti SM-pronssia. Kaudella 1992–1993 hän palasi Honkaan, mutta joukkue jäi ilman suurempaa menestystä. Kesällä 1994 joukkuetta vahvistettiin valmentaja Kari Liimolla ja pelaajiksi hankittiin Petri Niiranen, Sakari Pehkonen sekä Juha Luhtanen. Honka ei saanut pelaajista kauden aikana parasta irti ja Kuuselan peliaika laski, kun nuori Juha Manner laitettiin pelaajarotaatiossa hänen edelleen. Joukkue joutui lopulta pronssiotteluun, jonka se hävisi Torpan Pojille. Kauden 1994–1995 päätteeksi Kuusela lopetti pääsarjakoripallon.
Ura > Maajoukkue

Kuusela edusti Suomea nuorisomaajoukkuetasolla, jossa hän muodosti ikäluokassaan Kari-Pekka Klingan kanssa joukkueen tehokaksikon. Hän pelasi 24 maaottelua A-junioreissa. Miesten maajoukkueeseen Kuusela nousi jo toukokuussa 1982. Tällöin Suomi pelasi EM-karsinnoissa Portugalia vastaan. Kaiken kaikkiaan Kuusela edusti Suomea 54 kertaa.
Aiheesta muualla

Suomen Koripalloliitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Nikolai Gerasimovitš Kuznetsov

Nikolai Gerasimovitš Kuznetsov
Nikolai Gerasimovitš Kuznetsov (ven. Николай Герасимович Кузнецов, 24. heinäkuuta (J: 11. heinäkuuta) 1904 – 6. joulukuuta 1974) oli neuvostoliittolainen laivastoamiraali ja kansankomissaari toisen maailmansodan aikana.
Hän oli Espanjassa laivastoattaseana 1936–1937 ja kehitti siellä syvän vihan fasismia vastaan. Hänestä tuli kansankomissaari 1939 eli alle 35-vuotiaana. Sodan loppuessa hänet nimettiin Neuvostoliiton sankariksi. Vuonna 1955 taistelulaiva Novorossijskin tuhouduttua Sevastopolin satamassa Kuznetsov menetti asemansa. Silti hän palveli laivastoa vielä eläkkeelläkin. Hän kirjoitti muistelmansa ja paljon esseitä, joissa kuvasi laivaston toimintaa sodassa.
Kuznetsovin amiraalin arvo palautettiin takautuvasti vuonna 1988, 14 vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Lentotukialus Admiral Kuznetsov on nimetty hänen mukaansa.
Kuvaohjelma kuvataiteessa

Michelangelo, Sikstuksen kappelin kattofreskot (1508–1512), jossa Michelangelo laajensi paavin suunnittelemaa kuvaohjelmaa.
Kuvaohjelma liittää teoksia eri aiheista toisiinsa kuvataiteessa eheäksi kokonaisuudeksi tietyn teeman ympärille. Kuvaohjelmia on varsinkin monumentaalimaalauksessa ja kuvanveistossa. Kuvaohjelma suunnitteluun voivat vaikuttaa esimerkiksi tilaaja, libretisti tai taiteilija.
Esimerkiksi Turun akatemian juhlasalin koristeluksi akatemian konsistori suunnitteli kuusi aihetta, jotka liittyivät valistukseen ja tieteiden edistykseen Suomessa. Suomen sota lykkäsi suunnitelman toteutusta, mutta sen toteutti vuosina 1813–1816 Erik Cainberg.
Raahen museossa olevista veistoksista osa kuului Raahen vanhan kirkon kuvaohjelmaan, joka kattoi ihmiskunnan kristillisen historian Aatamin ja Eevan alkusynnistä viimeiseen tuomiopäivään ja pasuunain soittoon. Ihmissuvun tarina päättyy ylösnousemukseen ja armon saaneilla jumalykseyteen eli Jumalan tykö Taivaaseen. Apostolit ja evankelistat alttarin lähellä kuuluttavat Jumalan armosanomaa.