stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Onnellinen hullu

| ”Onnellinen hullu” Lasten hautausmaa |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: III
 Julkaistu: 1. joulukuuta 2017
 Formaatti: 7″ vinyyli
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 04.03
 Levy-yhtiö: Svart
Lasten hautausmaan muut singlet
| ”Salaa tupakalle” 2016 | ”Onnellinen hullu” 2017 |   |
Onnellinen hullu on Lasten hautausmaan kappale ja 7″ single, joka julkaistiin 1. joulukuuta 2017 levymerkillä Svart Records. Siitä julkaistiin rajoitettu 300:n kappaleen painos.
Kappaleet

Onnellinen hullu – 4.03
Varsovan lapset
Onpa taivaassa tarjona lapsillekin

Onpa taivaassa tarjona lapsillekin on lasten hengellinen laulu, joka julkaistiin metodistien 'Sånger för söndagsskolan'-laulukirjassa ensimmäisen kerran 1869.
Laulun tekijä on luultavasti Albert Midlane, ruotsiksi sen käänsi runoilija Lina Sandell 1869. Laulun suomensi J. W. Hirvonen 1883, ja suomenkielinen laulu otettiin mukaan Harpunsäveliä-laulukokoelmaan 1886. Siionin laulujen version uudisti O. H. Jussila 1916 sekä Inkeri Karvonen vuonna 2014.
Laulu löytyy mm. Lasten virsistä, Siionin kanteleesta sekä Siionin matkalauluista sekä vapaitten suuntien yhteisestä laulukirjasta "Hengellinen laulukirja", laulu 555.
Onotoa

Onotoa
Onotoa satelliittikuvassa
| --- | --- |
Sijainti:  Gilbertsaaret Kiribati
Pinta-ala:  16 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1 393 (2015)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Onotoa on Kiribatin Gilbertsaariin kuuluva atolli Tyynellä valtamerellä. Se kuuluu eteläisiin Gilbertsaariin.
Onotoa sijaitsee 65 kilometriä Tamanasta pohjoiseen.  Atollin pinta-ala on noin 16 km² ja asukasluku oli 1 393 vuonna 2015.  Yleisimmän teorian mukaan brittiläiset löysivät Onotoan 1826. Samana vuonna atollin näki yhdysvaltalainen kapteeni Chase.
Onotoalla on lentokenttä.
Omboi

Omboi (m.kreik. Ὄμβοι, myös Ombos, Ὄμβος; lat. Ombi) eli Nubt (egypt. Nbyt/Nbt/Nb; kopt. Ⲙⲃⲱ, Ⲛⲃⲱ) oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ylä-Egyptissä eli Thebaiksessa ja kuului Ombiteen nomokseen, jonka pääkaupunkina se osan ajasta toimi. Se sijaitsi lähellä nykyistä Kom Ombon kaupunkia.
Maantiede

Omboi sijaitsi Niilin itärannalla noin 168 kilometriä etelään Thebasta eli Diospolis Megalesta ja noin 38 kilometriä pohjoiseen Syenestä. Joen toisella puolella sijaitsi Omboin esikaupunki, joka tunnettiin Vasta-Omboksena (lat. Contra-Ombos). Kaupungin arkeologinen alue sijaitsee noin 3,5 kilometriä lounaaseen nykyisestä Kom Ombosta.
Historia

Omboi toimi oman nomoksensa pääkaupunkina hellenistiseltä kaudelta eli ptolemaiosten ajasta lähtien, siinä missä aiempana pääkaupunkina esiintyy Elefantine. Hellenistinen kausi oli muutoinkin kaupungin suurinta kukoistusaikaa. Kaupunki toimi varuskuntakaupunkina niin faaraodynastioiden aikana, hellenistisellä kaudella kuin roomalaisellakin kaudella.
Omboissa kunnioitettiin erityisesti krokotiileja pyhänä eläimenä. Juvenalis kuvaa eräässä satiirissaan riitaa omboilaisten ja tentyralaisten välillä, sillä viimeksi mainitut tunnettiin krokotiilinpyytäjinä. Juvenalis kuitenkin kuvaa Omboin sijainneen lähempänä Tentyraa kuin todellisuudessa oli kyse, sillä kaupunkien välillä oli etäisyyttä noin 150 kilometriä. Krokotiili esiintyi Ombiteen nomoksen lyömissä rahoissa. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Ombitēs (Ὀμβίτης).
Varsinaisen kaupungin alueella on suoriritettu vain vähän kaivauksia. Kaivaukset ovat keskittyneet temppelialueelle.
Rakennukset ja löydökset

Kom Ombon temppeli
Omboi tunnetaan ennen kaikkea suuresta, nykyisestä kaupungista nimensä saaneesta Kom Ombon temppelistä. Se oli omistettu kahdelle triadille eli jumalkolmikolle. Ensimmäiseen kuuluivat krokotiilijumala Sobek, Hathor (kreikkalaisille Afrodite) ja heidän lapsensa Khonsu. Toiseen kuuluivat haukanpäinen Haroeris (Her-ur eli Horus vanhempi, kreikkalaisille Apollon), Tasenetnofret ja heidän lapsensa Panebtawi. Temppeli rakennettiin ptolemaiosten aikana, mutta siihen kuuluu vanhempi osa, joka on jo Thutmosis III:n ajalta.
Tällaisena temppeli oli egyptiläiseksi temppeliksi harvinainen, koska se oli omistettu samanaikaisesti kahdelle eri osapuolelle. Tämä tulee ilmi muun muassa siitä, että siinä on kaksi pääsisäänkäyntiä. Temppeli on poikkeuksellinen myös siinä, ettei siinä ole propylonia eikä dromosta, ja sen pylväiden määrä on pariton, yhteensä 15 pylvästä järjestettynä kolmeen riviin. Pylväistä 13 on yhä pystyssä. Sisäänkäynnin korniisissa on kreikankielinen piirtokirjoitus, jonka mukaan temppelin rakennuttivat tai kunnostuttivat Ptolemaios VI (180–145 eaa.) ja hänen sisar-puolisonsa Kleopatra II.
Temppeli on vuodesta 2003 ehdolla Unescon maailmanperintöluetteloon yhdessä eräiden muiden Ylä-Egyptin kreikkalais-roomalaisen kauden temppeleiden kanssa.
Muut rakennukset
Suuren temppelin sivuilla oli kaksi pienempää temppeliä, joista vasemmanpuoleinen oli omistettu Sobekille ja oikeanpuoleinen Hathorille. Jälkimmäisen rakennutti Rooman keisari Domitianus. Kokonaisuuteen kuului myös Ptolemaios VIII:n rakennuttama Panebtawin mammisi eli synnyintemppeli. Kaupungin nekropoliista on löydetty muumioituja krokotiileja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Omboi Wikimedia Commonsissa
Kom Ombon temppelin tuplasisäänkäynti.
Nilometri eli Niilin vedenkorkeuden mittari.
Pieni Hathorin temppeli (”kappeli”).
Ylioppilaskunnan Laulajat

Ylioppilaskunnan Laulajat (YL) on vuonna 1883 Helsingin yliopiston yhteyteen perustettu, Suomen vanhin suomenkielinen kuoro. Se on saanut ulkomaankiertueillaan myös kansainvälistä tunnustusta. Kotimaassa YL:n joulukonsertit Helsingin kirkoissa keräävät vuosittain yli 12 000 kuulijaa.
Ylioppilaskunnan Laulajat on edistänyt suomalaista musiikkitoimintaa tilaamalla useita teoksia suomalaisilta säveltäjiltä. YL on aina kantaesittänyt ja levyttänyt ajassaan merkittävien säveltäjien tuotantoa. Kuoro tunnetaan erityisesti Jean Sibeliuksen musiikin lähettiläänä, sillä Sibeliuksen tunnetuimmat mieskuoroteokset ovat juuri YL:n tilaamia. Myös monet Einojuhani Rautavaaran mieskuorolauluista ovat YL:n tilaamia ja kantaesittämiä. Laajan eri aikakausia ja tyylejä kattavan a cappella -ohjelmistonsa lisäksi YL esittää ja taltioi mieskuorolle ja sinfoniaorkesterille sävellettyjä teoksia maailman eturivin kapellimestarien kanssa.
YL:ää ovat vuorollaan johtaneet muun muassa Selim Palmgren, Heikki Klemetti, Ensti Pohjola ja Heikki Peltola. Vuodesta 1980 lähtien kuoroa johtanut professori Matti Hyökki väistyi toimesta keväällä 2010, kun YL valitsi uudeksi johtajakseen Pasi Hyökin. Pasi Hyökki debytoi YL:n taiteellisena johtajana 25.7.2010 Tuusulanjärven kamarimusiikin avajaiskonsertissa.
Kuoron historia > Ylioppilaskunnan Laulajien perustaminen

Lokakuussa 1882 ”entisiä ja nykyisiä suomenmielisiä ylioppilaskunnan laulajia” kutsuttiin Vanhan ylioppilastalon Musiikkisaliin päättämään ”tärkeistä asioista”. Lokakuun 7. pidetyssä kokouksessa päätettiin perustaa uusi suomenkielinen kuoro, jonka nimeksi tuli viikkoa myöhemmin Ylioppilaskunnan Laulajat. Kuoron ensimmäiseksi johtajaksi tuli hanketta aktiivisesti ajanut P. J. Hannikainen, joka oli muutamien muiden suomenkielisten ylioppilaiden tavoin tullut erotetuksi Akademiska Sångföreningenistä kieliriitojen vuoksi. Muutamien viikkojen säteellä YL:n toiminnan käynnistämisestä syksyllä 1882 perustettiin sekä Helsingin Musiikkiopisto (nyk. Sibelius-Akatemia) että Helsingin filharmonisen seuran orkesteri (nyk. Helsingin kaupunginorkesteri).
YL syntyi ajamaan suomen kielen ja suomalaisen kulttuurin asiaa, ja se täytti tehtävänsä luomalla maahan uudenlaisen, länsimaisesta perinteestä poikkeavan mieskuorotaiteen. Kuoron 1890-luvulta lähtien tilaamat uudet teokset saivat voimansa suomalaiskansallisesta ohjelmasta, joka veti puoleensa myös ruotsinkielisiä taiteilijoita, kuten Jean Sibeliusta. Kielitaistelu oli ensisijaisesti kamppailua kulttuuripääomasta ja sivistyksellisestä vallasta. YL:n ensimmäisenä tehtävänä 1800-luvulla oli osoittaa, että korkeatasoinen suomenkielinen mieskuorotaide oli mahdollista. Seuraavana tehtävänä oli kansallisen identiteetin muokkaaminen uuden suomenkielisen mieskuorotaiteen kautta.
YL esiintyi ensimmäistä kertaa julkisesti 23.11.1882 fennomaanijohtaja Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen jättäessä professuurinsa Helsingin yliopistolla ja siirtyessä senaattiin. Kuoron perustamisvuodeksi lasketaan kuitenkin 1883, sillä kuorolle luovutettiin fennomaaninaisten valmistama lippu 6. huhtikuuta 1883. Päivämäärä vakiintui kuoron vuosipäiväksi.
Kuoron historia > Nuoren tasavallan kulttuurilähettiläät

Vuosina 1898–1902, 1904–1905 ja 1907–1927 YL:ää luotsasi Kuortaneella vuonna 1876 syntynyt Heikki Klemetti, joka lähti toteuttamaan vahvaa ja määrätietoista suomalaiskansallista ohjelmaa sekä kuoronjohtajana että musiikkikirjoittajana. Tätä säesti Klemetin edellytykset ryhdistä ja kurista, sekä raittiudesta harjoitusten, konserttien ja lopulta myös konserttikaronkkojen osalta. Edellytykset puhtaudesta koskivat myös sävelpuhtautta ja ehdotonta falsettilaulun kieltoa. Tämä kaikki oli tarkoitettu suomenkielisen kulttuurin esiin nostamiseksi ja maailman tietoisuuteen saattamiseksi. Mukaan tälle matkalle Klemetti valjasti säveltäjät Selim Palmgrenin, Leevi Madetojan, Toivo Kuulan ja Axel Törnuddin.
Klemetin jälkeen seuraava pidempiaikainen johtaja oli Martti “Pyssy” Turunen, joka nousi kuoronjohtajaksi varajohtajan pestiltä vuonna 1930. Turunen oli ajamassa monipuolisesti suomalaista taide-elämää kehittäneitä instituutioita ylös, kuten muun muassa Teostoa ja Suomen Laulajien ja Soittajien Liittoa SULASOL:a. Kuoronjohtajana Turunen vaali samoja arvoja kuin Klemetti, eli puhtautta ja raittiutta, muttei kuitenkaan aivan samalla pieteetillä kuin kiivas Klemetti. Kuoron keskuudessa hän hämmästytti legendaarisella tarkkakorvaisuudellaan.
Turusen aikana toteutettiin pitkiä ulkomaankiertueita 1930- ja 1950-luvuilla. Vuoden 1935 suuri Euroopan-kiertue (Tukholma, Lund, Kööpenhamina, Hampuri, Frankfurt, Wiesbaden, Zürich, Rooma, Budapest, Debrecen, Wien ja Berliini) saavutti suurta huomioa ja runsasta lehtikirjoittelua. Roomassa Benito Mussolini myönsi kuorolle audienssin ja totesin kuoron olleen “paras mitä koskaan olen kuullut”.
Ensimmäinen suuri Pohjois-Amerikan kiertue tehtiin 11. joulukuuta 1937 – 16. helmikuuta 1938 laivalla ja siihen osallistui 60 miestä, solisteina Alfons Almi, Viljo Lehtinen ja Helge Virkkunen. Matkan aikana järjestettiin 26 konserttia, muun muassa New Yorkin Carnegie Hallissa, joita kävi kuuntelemassa yhteensä noin 50 000 ihmistä.
Kuoron historia > YL sotien aikaan

Syksyllä 1939 käynnistyneet ylimääräiset kertausharjoitukset katkaisivat YL:n toiminnan. Välirauhan aikana harjoitus- ja konserttitoiminta käynnistettiin uudestaan, mutta jatkosodan syttyminen kesäkuussa 1941 keskeytti jälleen laulukunnan toiminnan. Rintamalinjojen vakiinnuttua asemasodaksi virisi ajatus vuonna 1943 pidettävistä YL:n 60-vuotisjuhlakonserteista. Puolustusvoimien suosiollisella avustuksella saatiinkin koottua n. 80 laulajan rintamakuoro Äänislinnaksi nimettyyn Petroskoihin. YL:n vuosipäivänä 6.4.1943 Harri Ruudun ja Olavi Kortteen johdolla pidetty konsertti radioitiin kaikkialle valtakuntaan sekä rintamalle.[1]
YL menetti talvisodassa 29 ja jatkosodassa 28 laulajaa.
Yhteistyö säveltäjien kanssa

Ylioppilaskunnan Laulajat tunnetaan aktiivisesta yhteistyöstä aikalaissäveltäjien kanssa.
Jean Sibeliuksen läpimurtoteoksessa Kullervo mieskuoro on suuressa roolissa, ja osa YL:n laulajista oli kantaesittämässä teosta huhtikuussa 1892. Alun perin Sibelius oli kaavaillut esittäjäksi koko YL:n, mutta kuorolla oli oma konsertti toisena esityspäivänä. Seuraavana vuonna kuoro kantaesitti kymmenvuotiskonsertissaan Kalevalan tekstiin sävelletyn Venematkan, joka vaikutti säveltäjänsä mukaan yleisöön "kuin pommi". Vuoden 1900 kevätkonsertissa YL esitti Metsämiehen laulun. YL tilasi yli puolet Sibeliuksen mieskuorotuotannosta, ja teokset muodostavat keskeisen osan suomenkielisestä kuorokirjallisuudesta. Sydämeni laulu, Rakastava, Saarella palaa, Terve kuu, Metsämiehen laulu ja Venematka ovat kuuluneet kuoron ohjelmistoon yli sadan vuoden ajan.
Toivo Kuulan mieskuoroteoksista YL on kantaesittänyt lähes puolet. Näihin lukeutuvat Kuulan ensimmäinen mieskuorolle sävelletty teos Metsän kuninkaalle sekä monet hänen tunnetuimmista mieskuorolauluistaan, kuten Virta venhettä vie, Iltapilviä, Iltatunnelma ja Syksy. Tiiveimmillään YL:n ja Kuulan yhteistyö oli Kuulan lyhyen säveltäjäuran alkuvuosina 1906–1911, jolloin YL osti ja kantaesitti kaikki Kuulan noina vuosina säveltämät mieskuorolaulut (Opus 4:1-8).
Säveltäjä Leevi Madetoja (1887–1947) oli 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä yksi YL:n tärkeimmistä ja pitkäaikaisimmista yhteistyökumppaneista. Madetojan teosluettelossa mainituista 46 mieskuoroteoksesta YL kantaesitti kaikkiaan 26, minkä lisäksi kuoro oli mukana kantaattien Sammon ryöstö (1915) ja Lauluseppele [1938] ensiesityksissä. Madetojan debyytti kuorosäveltäjänä tapahtui YL:n kevätkonsertissa huhtikuussa 1909 teoksella Valkeat kaupungit[3]. Monet Madetojan YL:lle kirjoittamista sävellyksistä, kuten Suvi-illan vieno tuuli (1913), Hämärän ääniä (1916) ja Soita somer, helkä hiekka (1917) ovat olleet osa Suomen Mieskuoroliiton perusohjelmistoa jo 1940-luvun lopulta lähtien ja vakiinnuttaneet siten paikkansa suomalaisten mieskuorojen konserttiohjelmissa.
50-vuotisjuhliensa yhteydessä vuonna 1933 YL kutsui Madetojan kunniajäsenekseen ja julkaisi samalla säveltäjän 34 mieskuorolaulua sisältävän nuottikokoelman[5]. Madetojan omaa 50-vuotisjuhlaa YL puolestaan kunnioitti omistamalla kokonaisen konsertin hänen tuotannolleen huhtikuussa 1937. Kaksi viimeistä YL:lle sävellettyä teosta ovat vuodelta 1945. Niistä toinen, serenadi Hän kulkevi kuin yli kukkien, sijoittui kahdeksanneksi vuonna 2013 Ylen järjestämässä Suomen rakkain mieskuorolaulu -äänestyksessä. 1989 YL julkaisi uusitun Madetoja-nuottikokoelman, johon aiemman 34 laulun lisäksi sisältyy hänen myöhäistuotantonsa sekä mieskuorosovitukset. Kaksi vuotta myöhemmin YL sai valmiiksi Madetojan mieskuorolaulujen kokonaislevytyksen.
YL:n johtaja Heikki Peltola tilasi Einojuhani Rautavaaralta laajan mieskuoroteoksen Elämän kirja vuonna 1973, mikä aloitti yli neljä vuosikymmentä kestäneen yhteistyön säveltäjäjn ja kuoron välillä. YL esitti Rautavaaran viimeiseksi jääneen sävellyksen Hommage vanhalle säveltäjälle vuonna 2015.
YL:n johtajat

Pekka Juhani Hannikainen 1882–1886
Karl Hällström 1883–1884
Ernst Lampén 1887–1888
Allan Schulman 1888, 1891–1892
Emil Forström 1889–1891
Jalmari Hahl 1892–1897
Arthur Siegberg 1897–1898
Heikki Klemetti 1898–1902, 1904–1905, 1907–1927
Selim Palmgren 1902–1903, 1905, 1927–1928
Hannes Axelson 1904
Arvi Wartiovaara 1906
Lauri Lautsia 1906–1907
L. Arvi P. Poijärvi 1928–1930
Martti Turunen 1931–1959
Ensti Pohjola 1959–1970
Heikki Peltola 1970–1979
Matti Hyökki 1980–2010
Pasi Hyökki 2010–
Levytykset

Levytystoiminnastaan YL on saanut kansainvälisiäkin palkintoja tai niiden ehdokkuuksia. Tärkeitä levytyksiä ovat muun muassa Sibeliuksen Kullervon levytykset vuosilta 1993 (Esa-Pekka Salosen ja Los Angelesin filharmonikkojen kanssa, Gramophone-palkintoehdokas) ja 2001 (Osmo Vänskän & Sinfonia Lahden kanssa, Cannes Classical Awards-palkinto). Vuonna 2008 julkaistu Einojuhani Rautavaaran mieskuorotuotannon kokonaislevytys oli Gramophone-lehdessä nro 1/2009 "Editor's Choice". Vuonna 2006 Soile Isokosken kanssa tehty joululevy "Jouluyö, Juhlayö" myi kultalevyyn vaadittavat 15 000 kappaletta kahdessa kuukaudessa. Vuoden kuorolevyn Suomessa YL on ainoana kuorona voittanut neljä kertaa, uuden musiikin levytyksistään vuosilta 1994 ("Kinesis"), 1997 ("Vision of Man"),  2004 ("Carmen de Sole") ja 2012 ("Lux Aurumque"). Vuonna 2015 YL levytti Sibeliuksen Kullervo-sinfonian Osmo Vänskän ja Minnesota Symphony Orchestran kanssa.
Julkaistut äänitteet > Joululevyt

Maa on niin kaunis (2017, Ylioppilaskunnan Laulajat – YL Male Voice Choir)
YL ja Soile Isokoski: Jouluyö, Juhlayö (2006, Ondine)
YL:n Uusi Joulu (2000, Finlandia Records)
YL:n Joulu (1988, Finlandia Records)
YL joululaulattaa (2012, Warner Music Finland; 1973, Finnlevy)
Aiheesta muualla

Ylioppilaskunnan Laulajat ry:n kotisivut
Ylioppilaskunnan Laulajien esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Elonet: Finlandia-katsaus 4 (1943): YL 60 vuotta – 3:17 elokuvan alusta
Ylen Elävä arkisto: Ylioppilaskunnan Laulajat on mieskuorojen monivivahteinen edelläkävijä
Onkilammi (Hattula)

| Onkilammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hattula
Koordinaatit:  60°56′21″N, 24°09′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Hyvikkälänjoen valuma-alue (35.88)
Laskujoki:  Renkajoki (kaksi uomaa) Tunturilampeen 
Järvinumero:  35.885.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  121,8 m  
Rantaviiva:  2,141 km  
Pinta-ala:  10,653 ha  
Saaria:  2 
 fiOnkilammi 
Onkilammi , joka kirjoitetaan myös Onkilampi , on Kanta-Hämeessä Hattulassa Myllykylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 10,7 hehtaaria ja se on 700 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järven ympäristö sijaitsee Renkajärvestä Rengon kautta Tunturivuorelle ja siitä edelleen kaakkoon jatkuvaan harjujakson jäätikköjokimuodostumalla. Järvi on ilmeisesti syntynyt Jokiharjun pohjoispuolelle loivaan painaumaan . Matalan lammen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata, jotka ovat pohjoispuolella soistuneet. Rannoille on rakennettu kymmenen vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet Myllykylästä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Renkajoen yläosan valuma-alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 121,8 metriä mpy., mikä on vain puoli metriä ylempi kuin alajuoksulla Jokiharjun eteläpuolella olevalla Tunturilammella. Lampien välinen lasku-uoma kuuluu Renkajokeen, mutta läntien uoma on kaivettu jälkeenpäin. Tärkein tulo-oja on Renkajoki ja lampi onkin joen läpivirtausjärvi. Sen itärantaan laskee kuitenkin Valkeasuon kuivausojien johto-oja ja pohjoisrantaan Isosuon ja Haapasuon kuivatusojien johto-oja.
Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa lammen nimi kirjoitettiin ”Onginiemilampi”. kartassa näkyi lampien völillä vain nykyisistä uomista itäinen lasku-uoma. Lampi oli autio, mutta sen pohjoispuolelle oli raivattu laaja niitty. Vuoden 1956 peruskartassa lampien välillä oli jo kaksi lasku-uomaa. Lammelle oli piirretty myös kaksi saarta. Pohjoisrannassa oli kolme peltotilkkua ja lähistöllä niiden maatalot. Rannat olivat saunoja lukuun ottamatta tyjät rakennuksista. Vuoden 1989 kartassa oli jo kuusi vapaa-ajan asuntoa, joita ei näkyvyt vielä vuoden 1979 kartassa. Saareen oli ilmaantunut mökki vuoden 1979 karttaan.
Onkilammi (Tammela)

| Onkilammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Tammela
Koordinaatit:  60°45′07″N, 23°59′43″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Turpoonjoen valuma-alue (35.98)
Laskujoki:  Vääräoja 
Järvinumero:  35.984.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  117,8 m 
Rantaviiva:  1,07 km 
Pinta-ala:  0,04304 km² 
 fiOnkilammi 
Onkilammi on Kanta-Hämeessä Tammelassa oleva järvi, joka kuuluu  Ilmetynjoen valuma-alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 4,3 hehtaaria ja sen pituus on 400 metriä ja leveys 250 metriä. Siihen ei laske ojia, mutta se saa vetensä sadannasta, suovedestä ja harjualueen pohjavedestä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa yli 2,5 kilometriä pitkä Vääräoja.
Järven rantaviiva on 1,1 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin hiekkapohjaista kangasmaastoa. Järven pohjoisrannat ovat soistuneita ja etelärantoja reunustaa Kolmannen Salpausselän hiekkaiset reunamuostostumat. Kaakkoiskulman suo sivuaa soraharjun reunaa, josta virtaa järveen pohjavettä. Rannoille on rakennettu muutamia loma-asuntoja, joille johtaa tiet yhdystieltä 2824.
Vesihuolto

Alue kuuluu Pernummen hiekkamuodostuman alueeseen. Onkilampeen ja Väärätojaan purkautuu Kolmanteen Salpausselän harjujaksoon kuuluvasta Karjuharjusta ja sen ympäristöstä paljon pohjavettä. Sen pumppaamisesta talousvedeksi harkitaan vakavasti.
Historia

Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järven nimenä luki "Onkilampi".
Onnellinen mies

| Onnellinen mies |
| --- | --- |
Kirjailija:  Arto Paasilinna
Kansitaiteilija:  Seppo Polameri
Kieli:  suomi
Genre:  huumori
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1976
Sivumäärä:  187
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Onnellinen mies on Arto Paasilinnan satiirinen romaani vuodelta 1976. Teoksesta on tehty myös Hannu Kahakorven ohjaama samanniminen televisioelokuva vuonna 1979.
Juoni

Kuusmäen pitäjään aletaan rakentaa uutta betonisiltaa vanhan lahonneen puisen sillan viereen Tappojoen yli. Työmaan johtajaksi tulee Helsingistä TVL:n siltainsinööri Akseli Jaatinen.
Vanhoillinen ja sisäänpäinlämpiävä kunnanjohto ei kuitenkaan pidä Jaatisen johtamistyylistä, koska hän on reilu alaisiaan kohtaan ja viettää aikaansa heidän kanssa. Kunnanjohtaja Jäminki sekä kunnan rakennustarkastaja Kainulainen kutsuvat työmiesten luottamusmiehen Manssilan puheilleen ja yrittävät suostutella häntä järjestämään lakon Jaatista vastaan työmaalla, jotta Jaatisen tilalle saataisiin joku muu johtamaan työmaata. Manssila suuttuu tästä, koska Jaatinen on ollut hänen mielestään paras työnjohtaja ikinä. Manssila pidätetään hänen lyötyään Kainulaista.
Jaatisen mennessä selvittämään asiaa, hän rakastuu kohtaamaansa kunnanvaltuuston sihteeriin Irene Koposeen. Juhannus pahentaa Jaatisen ja kunnanjohdon kaunaa entisestään Jaatisen vietettyä juhannusyö Koposen kanssa. Jaatinen yritetään saada vangituksi tekaistuin syyttein, mutta hän onnistuu karkaamaan. Jaatinen saa kumottua kaikki syytteet kiristämällä kunnan nimismiestä, joka oli hakannut silmän puhki yhdeltä kiinniotetulta. Kunnanjohto onnistuu lopulta junailemaan Jaatiselle potkut TVL:lta tämän pitäessä uudelle sillalle alkoholinhuuruiset harjannostajaiset.
Sillan valmistuttua Jaatinen haluaa maksaa kunnanjohdolle takaisin ja selvittää kunnan tulevat rakennushankkeet. Jaatinen osallistuu kunnan julistamaan tarjouskilpailuun viemäröintiurakasta kahdella eri tarjouksella, omallaan ja vastaperustamallaan toiminimellään jätetyllä. Jaatisen toiminimellä ”Pohjolan betoni ja rapa” jätetty tarjous voittaa kilpailun, jonka johdosta Kainulainen eroaa tehtävästään ja lähtee kylästä.
Jaatinen riitautuu kyläkoulun rehtori Rummukaisen kanssa, kun Jaatinen ajautuu viettämään erään kesäyön hänen vaimonsa Leean kanssa, joka tulee raskaaksi.
Jaatisen rakentaessa suojahallia työkoneille vanhan lentokentän paikalle, osoittautuu maapohjan hiekka ensiluokkaiseksi. Jaatinen perustaa miehineen betonitehtaan.
Vappuna Leea synnyttää kaksoistytöt ja muuttaa Jaatisen luokse. Rummukainen yrittää suostutella vaimoaan takaisin luokseen, koska muuten kunnanjohto antaa hänelle potkut. Leea haluaa naimisiin Jaatisen kanssa lasten takia, mutta Jaatinen ei suostu, koska haluaa naimisiin kunnansihteeri Koposen kanssa. Rummukainen erotetaan rehtorin virastaan ja hänkin muuttaa pois Kuusmäestä.
Betonitehdas aloittaa toimintansa, mutta kohtaa ongelmia tuotteiden autokuljetusten vuoksi. Jaatinen rakentaa itse rahtimaksuja vastaan rautatien tehtaalle.
Kunnallisvaaleissa Jaatinen asettuu ehdolle ja masinoi Jämingin pois hallituksesta. Jäminki suuttuu tästä ja ostaa itselleen maa-alueet, joilla rautatie betonitehtaalle on. Jäminki ostaa myös pankkilainalla rantatontteja, joille hän aikoo rakennuttaa kesämökkejä. Jaatinen puolestaan kaavoittaa rantatontit virkistysalueiksi, jolloin Jäminki ei saa rakennuslupia. Jäminki joutuu lopulta velkakierteeseen ja ulosottoon.