stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pistekirjoitus

Puuhun kaiverretut merkit ⠏ ⠗ ⠑ ⠍ ⠊ ⠑ ⠗ muodostavat ranskankielisen sanan premier, 'ensimmäinen'.
Pistekirjoituksen lukemista.
Sana "sake" kuten kirjoitettu japanilaisella pistekirjoituksella oluttölkkiin.
Pistekirjan sivu sivulta valaistuna.
Pistekirjoitus eli braille on ranskalaisen Louis Braillen kehittämä, sormin luettava kohokirjoitusjärjestelmä, jota käyttävät sokeat ja hyvin heikosti näkevät. Suomessa pistekirjoitusta käyttää 1 500—2 000 ihmistä. Pistekirjoitus on kansainvälinen eli periaatteiltaan samanlainen kaikkialla maailmassa. Aakkoset ovat samanlaiset länsimaisissa kielissä, mutta esimerkiksi erilaiset erikoismerkit ja matematiikan pistekirjoitusmerkit voivat olla erilaisia eri kielten kesken.lähde?
Kirjoitusjärjestelmänä se perustuu kuuteen pisteeseen, jotka mahtuvat yhtäaikaisesti sormenpään alle. Nämä kuusi pistettä ryhmittyvät suorakulmion muotoon siten, että ylinnä on kaksi pistettä vierekkäin, näiden alla jälleen kaksi pistettä vierekkäin ja viimeiset kaksi näiden alla. Suorakulmion kuudesta pisteestä muodostetaan kohokuvioinen merkki poistamalla yksi tai useampia pisteitä. Merkkejä voidaan näin tehdä 64 erilaista, kuten aakkoset ja välimerkit. Osa pistemerkeistä tehdään yhdistämällä kaksi merkkiä tai useampi rinnakkain.
Tietokoneeseen liitettävissä pistekirjoitusnäytöissä käytetään 8-pisteen järjestelmää, joka kuitenkin perustuu 6-pisteen järjestelmään. Erona on se, että lisämerkit (isoaakkosen merkki ja numeromerkki) sijoitetaan 8-pisteen järjestelmässä suorakaiteen alimpiin pisteisiin kirjain-symbolin alle, kun ne 6-pisteen järjestelmässä sijoitetaan kirjain-symbolin eteen. Tällä keinolla vapautetaan pistenäytön kirjoitusriviltä sivuttaissuuntaisesti tilaa enemmän sanoille ja lausekkeille.
Historia

Ranskalainen Louis Braille kehitti pistekirjoituksen lokakuussa vuonna 1824 Charles Barbierin kehittämän yökirjoituksen pohjalta, jossa aakkosia symboloivat rinnakkaiset pistejonot. Vuoteen 1829 mennessä Louis Braille oli luonut pisteille lisäksi nuottijärjestelmän ja matemaattiset merkit. Järjestelmä levisi myös naapurimaihin. Suomessa pistekirjoitusta on opetettu 1860-luvulta lähtien, jolloin Suomen ensimmäiset sokeidenkoulut perustettiin.
Muita kohokirjoitusjärjestelmiä 1800-luvulla olivat olleet Moonin kirjoitus ja reliefkirjoitus.
Pistekirjaimet ja -numerot

Pistekirjoitus perustuu kuuteen pisteeseen, jotka ryhmittyvät suorakulmion muotoiseksi kohokuvioksi. Tämän suorakulmion kanta ja kannan vastainen sivu muodostuvat kumpikin kahdesta pisteestä, kun taas pystysuuntaiset sivut muodostuvat kolmesta pisteestä. Suorakulmion pisteet on nimetty numeroilla siten, että vasemman pitkän sivun pisteet ylhäältä alas lukien ovat pisteet 1, 2 ja 3 ja oikeanpuoleisen sivun pisteet ylhäältä alas lukien ovat 4, 5 ja 6. Aakkoset a—j muodostetaan suorakulmion ylimmillä ja keskimmäisillä pisteillä. Kun näihin lisätään samassa aakkosjärjestyksessä vasen alapiste eli piste 3, saadaan järjestyksessä kirjaimet k—t. Ja edelleen lisäämällä näihin piste 6 saadaan järjestyksessä kirjaimet u—z.
6-pisteen järjestelmässä iso kirjain muodostetaan käyttämällä ison kirjaimen merkkiä (piste 6) ennen kirjainta. Numerot 1—9 ja 0 muodostetaan lisäämällä numeromerkki (pisteet 3, 4, 5, 6) kirjainten a—j eteen. Siten kirjain a muuttuu numeroksi 1, ja kirjain b muuttuu numeroksi 2 ja niin edelleen. Useampinumeroisiin lukuihin numeromerkki tarvitaan vain ensimmäisen numeron eteen, ja numeroita vastaavat kirjainsymbolit kirjoitetaan vierekkäin kuten arabialaisissakin numeroissa. Numeromerkkiä voi käyttää myös numeroiden ryhmittelyyn esimerkiksi puhelinnumerossa.
8-pisteen järjestelmässä  numeromerkki on lisäpiste 8. Tämä sijaitsee pisteen 6 alla (lisäpiste 7 sijaitsee pisteen 3 alla, ja se symboloi ison aakkosen merkkiä).
Pistekirjaimet ja -numerot > Pistekirjaimet Suomessa

Suomessa suomen- ja ruotsinkielistä pistekirjoitusstandardia säilyttää ja kehittää Pistekirjoituksen neuvottelukunta.
Yllä kerrottiin, miten pistekirjaimet a—z muodostuvat tietyn säännön mukaan, jossa pisteitä otetaan johdomukaisesti käyttöön seuraavia kirjaimia varten. Suomalaisessa pistekirjoituksessa kirjaimet w, å, ä ja ö poikkeavat edellä kerrotusta säännöstä ja ne muodostetaan hieman toiseen tapaan (ks. pisteaakkostaulukkoa alla). Muilla kielillä sama pistemerkki voi tarkoittaa jotain muuta. Esimerkiksi ö-kirjaimen pistemerkki on yhdistettynä englanninkielisenä pistekirjoituksena (englanniksi "Unified English braille (UEB)") lyhennelmä "ow".
Lista pistekirjaimista, joita käytetään Suomessa. Eri kielten aksentteja käyttäville kirjaimille on oma erikoismerkkinsä, jota käytetään yhdessä Suomessa käytettyjen pistekirjainten kanssa.
a
b
c
d
e
f
g
h
i
j
k
l
m
n
o
p
q
r
s
t
u
v
w
x
y
z
å
ä
ö
Muita merkkejä

seuraava merkki on iso kirjain
seuraava merkki on numero
piste ainakin Suomessa
huutomerkki
pilkku
kysymysmerkki
puolipiste
plusmerkki
sulkumerkki (alku)
sulkumerkki (loppu)
yhtäsuuruusmerkki =
viiva
Suomessa käytettäviä pistekirjoitusmerkkejä Unicode-koodina

Unicode-merkistöstandardissa pistekirjoitusmerkit ovat lohkossa Braille Patterns merkkikoodeilla U+2800–U+28FF (kymmen­järjestelmässä 10 240–10 495). Taulukossa osa niistä, joita käytetään Suomessa.
| Merkki | Braille | Koodi |
| --- | --- | --- |
| a | ⠁ | U+2801 |
| b | ⠃ | U+2803 |
| c | ⠉ | U+2809 |
| d | ⠙ | U+2819 |
| e | ⠑ | U+2811 |
| f | ⠋ | U+280B |
| g | ⠛ | U+281B |
| h | ⠓ | U+2813 |
| i | ⠊ | U+280A |
| j | ⠚ | U+281A |
| k | ⠅ | U+2805 |
| l | ⠇ | U+2807 |
| m | ⠍ | U+280D |
| n | ⠝ | U+281D |
| o | ⠕ | U+2815 |
| p | ⠏ | U+280F |
| q | ⠟ | U+281F |
| r | ⠗ | U+2817 |
| s | ⠎ | U+280E |
| t | ⠞ | U+281E |
| u | ⠥ | U+2825 |
| v | ⠧ | U+2827 |
| w | ⠺ | U+283A |
| x | ⠭ | U+282D |
| y | ⠽ | U+283D |
| z | ⠵ | U+2835 |
| å | ⠡ | U+2821 |
| ä | ⠜ | U+281C |
| ö | ⠪ | U+282A |
| väli | ⠀ | U+2800 |
| iso kirjain | ⠠ | U+2820 |
| numero | ⠼ | U+283C |
| . | ⠄ | U+2804 |
| ! | ⠲ | U+2832 |
| , | ⠂ | U+2802 |
| ? | ⠢ | U+2822 |
| ; | ⠆ | U+2806 |
| + | ⠖ | U+2816 |
| ( | ⠦ | U+2826 |
| ) | ⠴ | U+2834 |
| = | ⠶ | U+2836 |
| - | ⠤ | U+2824 |
Elanto

Elannon Hakaniemen tavaratalo vuonna 1993.
Elannon kauppa Jännetiellä Pitäjänmäellä vuonna 1973.
Elannon maitosuklaan käärepaperi.
Elanto eli Osuusliike Elanto oli vuosina 1905–2003 toiminut helsinkiläinen osuusliike, joka omisti elintarvikkeiden tuotantolaitoksia ja Helsingin ulkopuolelle ulottuvan osuuskauppaverkoston. Elanto oli tunnetuin ja merkittävin edistysmieliseksi osuustoiminnaksi (E-liike) julistautuneista osuusliikkeistä.
Elanto fuusioitui HOK:n kanssa vuoden 2003 lopussa, jolloin syntyi toimintansa vuonna 2004 aloittanut HOK-Elanto.
Historia > Alkuvuodet

Osuuskunta Elanto perustettiin irtisanottujen leipomotyöntekijöiden aloitteesta vuoden 1905 lokakuussa. Osuuskunnan alkuperäisenä tarkoituksena oli leipoa ja myydä leipää. Toiminta-ajatuksena oli tarjota leipomotyöntekijöille parempia työoloja ja palkkaa sekä jakaa liiketoiminnan mahdollisesti tuottama voitto osuuskunnan jäsenten kesken. Tarkoitus oli kilpailla laadulla eikä hinnalla. Elannon ensimmäinen leipomo valmistui vuonna 1907. Samana vuonna avattiin myös Elannon ensimmäiset leipämyymälät ja kahvilat.
Ensimmäisenä toimitusjohtajana toimi Asa Ensio vuosina 1905–1908.
Historia > Aateristiriidat 1910-luvulla

Elanto kasvoi kymmenessä vuodessa vahvaksi toimijaksi pääkaupunkiseudun vähittäiskaupassa, kun se perusti leipä- ja maitokauppoja lähes jokaiseen kaupunginosaan. Lisäksi Elanto käynnisti meijeritoiminnan sekä alkoi paahtaa kahvia ja valmistaa kaljaa.
Vuonna 1915 Elannon johtoon nousi nuori sosialistijuristi Väinö Tanner, jonka kakkosmieheksi nimitettiin porvaritaustainen Otto Valmari. Tanner näki ensimmäisen maailmansodan vaikutukset sekä kaupankäyntiin että kiinteistöbisnekseen. Elanto hankki tontteja ja kiinteistöjä yli oman tarpeen; tulevaisuuden varalle ja sijoitusmielessä. Vakavarainen osuuskunta osti muun muassa Helsingin Aleksanterinkadulta suuren tontin ja nykyisestä Vantaan Pakkalasta lähes 700 hehtaarin Backaksen kartanon.
Ristiriidat pääasiassa kaupunkien tehdastyöväestöstä koostuneiden, jäsenmäärältään suurten ja poliittisesti lähellä vasemmistoa olleiden osuuskauppojen sekä pääasiassa maaseudun viljelijäväestöstä koostuneiden, jäsenmäärältään pienten ja poliittisesti lähellä porvareita olleiden osuuskauppojen kesken vahvistuivat, kun suuret osuuskaupat halusivat saada aatteellisessa keskusjärjestössä, Yleisessä Osuuskauppojen Liitossa enemmän määräysvaltaa perustuen kunkin osuuskaupan jäsenmäärään. Koska tämä oli kuitenkin jyrkästi osuustoiminnan yksi jäsen - yksi ääni -periaatetta vastaan, perustivat suuret osuuskaupat Elannon johdolla omaksi aatteelliseksi keskusjärjestöksi Kulutusosuuskuntien Keskusliiton (KK) vuonna 1916 ilmoittautuen edistysmieliseksi osuuskauppaliikkeeksi. Samalla se kuitenkin halusi pitää keskusliikkeenään Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK). Tähän ei SOK suostunut, jolloin KK:n jäsenosuusliikkeet perustivat Suomen Osuustukkukaupan (OTK) vuonna 1917.
Poliittisen suuntataistelun kiihtyessä Tanner korosti, että Elanto haluaa palvella kaikkia pääkaupunkiseudun asukkaita, aatteeseen katsomatta. Kaikille helsinkiläisille tämä osuustoimintamalli ei kuitenkaan riittänyt, vaan osa porvareista ryhtyi arkkitehti Jalmari Kekkosen johdolla puuhaamaan pellervolaiseen osuuskauppaliikkeeseen eli YOL:seen ja SOK:aan sitoutuvaa osuuskauppaa, jonka perustava kokous järjestettiin 1919.
Historia > Markkina-aseman vahvistuminen 1920- ja 1930-luvuilla

Elanto vahvistui markkinoilla nostaen Tannerin asemaa sekä valtakunnan politiikassa että pääkaupungin elintarvike- ja vähittäiskaupassa. Osuuskunta rakensi uuden pääkonttorin Kaikukadulle, avasi uusia liikkeitä ja uudisti makkara- ja virvoitusjuomatehtaansa. Leipä pysyi perustuotteena, ja tuotannon turvaamiseksi rakennettiin uusi leipomo ja oma mylly. Elanto rakennutti vanhan leipomonsa tilalle kokonaisen leipätehtaan, joka aloitti toimintansa vuonna 1923. Tanner loi osuuskunnalleen omistamisen ideologian: myymälät ja tuotantolaitokset toimivat Elannon omissa kiinteistöissä.
Elannon levittäytyminen esikaupunkeihin alkoi vuonna 1918, kun yritys osti Malmin osuuskaupan seitsemine myymälöineen. Elanto rakensi esikaupunkeihin paikallisia kauppiaita vaikuttavampia ja paremmin varusteltuja liiketaloja, kuten vuonna 1930 valmistunut Malmin kolmikerroksinen tiilitalo. Elanto pystyi isona organisaationa varustamaan liikkeensä pikkukauppiaita aiemmin koneellisesti jäähdytetyillä varastoilla, ja monet Elannon lähiömyymälät olivat jo melkein tavarataloja monine osastoineen. Monet yksityiskauppiaat luopuivat liikkeistään suuren kilpailijan varjossa.
Historia > 1940- ja 1950-luku

1940- ja 1950-luvuilla sodasta toipuva Suomi rakensi ja kulutti. Elanto vastasi kysyntään perustamalla uusia myymälöitä.
Henkilöstökulut kasvoivat ja pakottivat miettimään uusia toimintatapoja, kuten yhtenäismyymälöitä ja itsepalvelua, kuten ylioppilaiden suosima ruokala Kluuvikadun Elanto. Elannon ensimmäinen pikamyymälä avattiin vuonna 1951. Se edusti ajan tapojen muutoksia. Muita uutuuksia kuluttajille olivat muovikassit, maitotölkit ja viimeinen myyntipäivä leipätuotteille.
Historia > Toimenkuvan laajeneminen 1960-luvulla

Helsinki kasvoi edelleen voimakkaasti. Keskustassa korttelit alkoivat olla täynnä, ja yksittäisten liikerakennusten rakentaminen oli vähäistä. Painopiste siirtyi lähiöihin ja aluerakentamiseen. Parhaat kauppapaikat jaettiin neljän koplassa, johon kuuluivat Elanto, Helsingin Osuuskauppa, Kesko ja Tuko.
Elannon johto koki täysremontin. Väinö Tanner väistyi hallintoneuvoston johdosta ja Paavo Heinimo pääjohtajan paikalta. Uudeksi pääjohtajaksi valittiin tohtori Mauno Koivisto, mutta hän ei ehtinyt ottaa tehtävää vastaan, koska sai samaan aikaan viran Suomen Pankista. Paikalle nimitettiin vuonna 1968 Ylermi Runko, joka johti liikettä aina vuoteen 1990 saakka.
Kuluttajien tottumukset muuttuivat. Autojen käyttö oli lisääntynyt räjähdysmäisesti ja välimatkat menettäneet merkitystään. Ihmiset asioivat taajamissa, ja maaseutu autioitui. Pääkaupunkiseutu oli muuttovoittoaluetta, mutta perinteinen päivittäistavarakauppa ei kannattanut. Elanto myi vain omaa leipäänsä, vaikka kuluttajat kysyivät jo jotain muutakin.
Väinö Tanner vastusti Elannon lähtemistä anniskeluravintolabisnekseen, mutta joutui taipumaan hallintoneuvostouransa viimeisinä kuukausina. Anniskelu tuli pääkaupunkiin Loviisan kautta, kun sikäläinen osuusliike fuusioitui Elantoon. Pian myös Fennia ja Kappeli Helsingin keskustassa siirtyivät Elannolle.
Historia > Vastoinkäymisiä 1970-luvulla

Elannon keskusliikkeen OTK:n varat hupenivat tappiollisen teollisuuden ylläpitoon ja kannattamattomien Osuusliikkeiden tukemiseen. Kiinteistöomaisuuden ansiosta osuusliike pysyi pinnalla, mutta perusbisnes pyörii tappiolla. Edes Kannelmäen ja Leppävaaran uudet hypermarketit tai keskustan HM:t ja Pullapuodit eivät muuttaneet kokonaisuutta.
Historia > Bisneslinjauksen muutos 1980-luvulla

Raskas teollisuus ja kannattamattomat Osuusliikkeet olivat ajaneet OTK:n kriisin partaalle. Pitkäaikaiset vastuunkantajat väistyvät, ja valta keskittyi uudelle pääjohtajalle, joka laittoi saman tien tuulemaan. Osuusliikkeiden ja niiden omistaman OTK:n fuusiosta muodostui 1983 E-osuuskunta Eka, josta muotoutui 1987 Osuuskunta Eka-yhtymä. Kuitenkin muista Osuusliikkeistä poiketen juuri Elanto ei lähtenyt tähän mukaan, ja näin yli 65 vuotta kestänyt side Elannon ja OTK:n välillä oli historiaa. Jo aiemmin samana vuonna KK:n nimi muutettiin muotoon Kulutusosuustoiminnan Keskusliitto jäseninään fuusion jälkeen siis vain Eka ja Elanto.
Elanto hankki runsaasti aivan uutta liiketoimintaa: Tasokaluste ja Koti-idea toivat valikoimaan huonekaluja, Koneveljet kodinkoneita ja Pizzeria Nr 1 pitsoja. Elanto toimi kuitenkin ilman selvää laajenemisen strategiaa ja alkoi menettää uskoa omaan perusosaamiseensa.kenen mukaan?
Elanto sai ensimmäistä kertaa kilpailijan entisestä keskusliikkeestään, kun Eka osti Valintatalo-ketjun. Elannon asemaa parantaakseen pääjohtaja Ylermi Runko viritti pariin otteeseen keskustelun Elannon ja Helsingin Osuuskaupan fuusiosta tai ainakin merkittävästä yhteistyöstä. Vuonna 1989 fuusio oli lähempänä kuin koskaan aiemmin. Runko otti yhteyttä Pentti Pasuriin ja HOK:n hallintoneuvoston avainhenkilöihin. HOK:n hallintoelimissä aatteet ja johtajakysymykset kuitenkin herättivät epäluuloa, joka aiheutti hankkeen kaatumisen.
Historia > Elannon ja HOK:n fuusio 2000-luvulla

Keväällä 2000 Elannon hallitus hahmotti tulevaisuuttaan velkasaneerauksen jälkeisessä ajassa. Vaihtoehtoja oli kolme: riskialtis yhteistyö alan ulkopuolelta tulevien pääomasijoittajien kanssa, yhteistyön syventäminen Osuuskunta Eka-yhtymästä Osuuskunta Tradeka-yhtymäksi muuttuneen konsernin kanssa tai kumppanuus HOK:n rinnalla. Kaikissa tapauksissa yhteistyön ehtona oli saneerauksesta irrottautuminen etuajassa. Sitä pidettiin täysin mahdollisena.
Ihto sai hallitukselta tunnusteluvaltuudet ja tapasi Arto Hiltusen. Ihto tarjosi yhteistyötä pääkaupunkiseudun päivittäistavarakaupassa ja sai vastaehdotuksen suorasta fuusiosta. Tapaamiset tihenivät, ja selvitykset käynnistyivät kummassakin osuusliikkeessä. Yhdistymisen edellytykset rajautuivat kolmeen: Kilpailuviraston kantaan, Elannon vapautumiseen yrityssaneerauksesta ja irrottautumiseen Tradeka-yhteistyöstä.
Ensimmäinen kohdista oli helpoin. Kilpailuvirasto ei nähnyt ennakkoarvioissaan yhdistymiselle esteitä. Myös saneerausohjelma eteni reippaasti etuajassa. Se oli ohi vuonna 2001. Kolmas ehto oli työläin täyttää. Tradekalla oli Elannon kanssa joukko sopimuksia, joita se ei halunnut purkaa. Parin vuoden neuvottelujen jälkeen päästiin sopuun irrottautumisen hinnasta: 46 Siwaa, yksi Valintatalo ja kaksi hotellia (Cumulus Seurahuone ja Cumulus Olympia) siirtyivät Tradekalle.
Vuoden 2003 lopussa Elanto lopetti toimintansa (samoin HOK) ja vuoden 2004 alussa aloitti Helsingin Osuuskauppa Elanto. Uudistuksen myötä kaikkiaan 42 Elannolle kuulunutta Valintataloa, Siwaa ja Maxia muuttuivat vuosien 2003-04 aikana S-ryhmän ketjujen myymälöiksi siten, että uusia Alepoita oli 29, jotka oli muutettu pienimmistä Valintataloista (19 kpl) ja Siwoista (10 kpl), ja S-marketeja 9, jotka oli muutettu suuremmista Valintataloista (5 kpl) ja Valintatalo Plus -myymälöistä (4 kpl). Maxi-marketeista kolme (Isossa Omenassa, Sellossa ja Kannelmäessä) muutettiin Prismoiksi ja yksi tavaratalomainen Maxi Hakaniemessä käyttötavaraosastoiltaan Sokos-tavarataloksi ja elintarvikeosastoltaan S-marketiksi. Uuden osuuskaupan toimipaikoista Elannon peruja olivat myös muun muassa ravintolat Highlight, Kappeli ja Zetor, OlutHuoneet (esim. William K), olutpubit Aapelin Baari, Käpygrilli, Martinralli, Pirjon Krouvi, Poseidon ja Tinatuoppi sekä Backas-puutarhakeskus. Elannon Hautauspalvelun nimeksi tuli HOK-Elannon Hautauspalvelu, Sateenkaari-kosmetiikkamyymälät korvattiin Emotion-ketjun myymälöillä ja Ramada Hotel Presidentti siirtyi Sokos Hotels -ketjuun.
Kirjallisuutta

Elanto 1905–1955. Helsinki 1955.
Honkanen, Helmiriitta: Vanha rakas Elanto: Elannon mainoksen historiaa vuosilta 1905–1978. Lahden taidemuseo 1994. ISBN 978-951-96799-1-4
Saari, Mauno: Muistiin merkitsi Väinö Tanner.  Gummerus, 2005.  ISBN 951-20-7015-4
Sarantola-Weiss, Minna: Kulman takana Elanto!  Helsinki:  Helsingin kaupunginmuseo, 2005.  ISBN 952-473-562-8
Siipi, J.: Puoli vuosisataa Elantoa. Helsinki 1963.
Kaupunginmuseo juhlii Elantoa, Sofia-lehti 1–2/2005
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elanto Wikimedia Commonsissa
S-kanava.fi - Pitkä historia näkyy kaupungin maamerkeissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Sonia Bompastor

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Sonia Bompastor
Syntymäaika: 8. kesäkuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka:  Blois, Ranska
Pelipaikka: puolustaja/keskikenttä
Pituus: 164 cm
Junioriseurat
1988–1994:  US Mer
1994–1997:  US Thoury
1997–2000:  Tours EC
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2000–2002 |  La Roche-sur-Yon |  |  |
| 2002-2006 |  Montpellier | 83 | (36) |
| 2006–2009 |  Lyon | 54 | (15) |
| 2009–2010 |  Washington Freedom | 41 | (6) |
| 2009–2010 | →  PSG | 13 | (10) |
| 2010–2013 |  Lyon | 85 | (9) |
Maajoukkue
| 2000–2012 |  Ranska | 156 | (19) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 18. huhtikuuta 2013.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 12. kesäkuuta 2019.
Sonia Bompastor (s. 8. kesäkuuta 1980 Blois, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän toimii kesästä 2021 alkaen Olympique Lyonin naisten edustusjoukkueen päävalmentajana.
Bompastor edusti Ranskan naisten maajoukkuetta vuosina 2000–2012. Hän pelasi 156 maaottelua ja teki niissä 19 maalia. Bompastorin viimeinen seurajoukkue oli Olympique Lyonnais, jossa hän voitti viisi Ranskan mestaruutta ja kaksi naisten mestarien liigan mestaruutta. Montpellierin joukkueessa hän voitti aiemmin kaksi Ranskan mestaruutta.
Yksityiselämä

Bompastor paljasti vuonna 2025 olleensa salaisessa romanttisessa parisuhteessa Camille Abilyn kanssa 13 vuoden ajan. Paljastuksen hän teki omaelämäkertakirjassaan Une vie de foot. Pariskunnalla on neljä yhteistä lasta.
Saavutukset > Henkilökohtaiset saavutukset

UNFP vuoden naispelaaja (2): 2003–2004, 2007–2008
Jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2011 tähdistöjoukkue
Women’s Professional Soccer tähdistöjoukkue (2): 2009, 2010
Saavutukset > Joukkuesaavutukset

Ranskan mestaruus (2): 2003–2004, 2004–2005
Ranskan cupin voitto (1): 2005–2006
Ranskan mestaruus (5): 2006–2007, 2007–2008, 2010–2011, 2011–2012, 2012–2013
Ranskan cupin voitto (2): 2007–2008, 2011–2012
UEFA naisten mestarien liigan voitto (2): 2010–2011, 2011–2012
Kypros Cupin voitto (1): 2012
Paikallislehti Sisä-Savo

| Paikallislehti Sisä-Savo |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Savon Media Oy 
Levikki:  6 479 (LT 2014)
Perustettu:  1965
Päätoimittaja:  Anu Laitinen
Sitoutuneisuus:  puolueeton
Kotikunta:  Suonenjoki (Iisvedentie 3, Suonenjoki)
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  Tabloid
Ilmestymistiheys:  torstaisin
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
www.sisa-savolehti.fi
Paikallislehti Sisä-Savo on kaksi kertaa viikossa ilmestyvä puolueeton sanomalehti. Lehden levikkialueeseen kuuluvat Rautalampi, Suonenjoki, Tervo, Vesanto ja Karttula. Vuonna 1965 perustettu lehti on aikaisemmin tunnettu myös nimillä Sisä-Savon lehti ja Sisä-Savon Sanomat. Vuonna 2025 lehti ilmestyi torstaisin.
Lehti on Sanomalehtien liiton jäsen, ja sen päätoimittajana toimii Anu Laitinen.
Paikallislehti Sisä-Savo on osa Keskisuomalainen Oyj -konsernia.
Aiheesta muualla

Paikallislehti Sisä-Savo
Vankiluikerot

| Vankiluikerot |
| --- | --- |
 Vankiluikero (Pholidichthys leucotaenia)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Vankiluikertajat Pholidichthyidae  Jordan, 1896
Katso myös
   Vankiluikerot Wikispeciesissä   Vankiluikerot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vankiluikerot (Pholidichthyidae) on toinen Cichliformes-kalalahkon heimoista. Heimon lajeja tavataan trooppisista vesistä Tyynestämerestä.
Lajit ja anatomia

Vankiluikeroiden heimoon kuuluu kaksi lajia, pikkuvankiluikero (Pholidichthys angius) ja vankiluikero (Pholidichthys leucotaenia). Ruumiinrakenteeltaan vankiluikerot ovat pitkulaisia. Selkäevä on pitkä ja yhtynyt pyrstö- ja peräevään. Vatsaevät koostuvat heimon kaloilla yhdestä tai muutamasta ruodosta. Väritykseltään vankiluikerot ovat mustavalkoisen raidallisia ja varsinkin nuoret yksilöt muistuttavat myrkyllistä juovakorallimonnia (Plotosus lineatus).
Levinneisyys

Vankiluikerolajeja tavataan Tyynestämerestä Salomonsaarten ja Filippiinien alueilta.
Toisinaan vankilluikeroita pidetään riutta-akvaarioissa.
Jūkendō

Jūkendōshiai eli ottelu
Jūkendō  (jap. 銃剣道) on japanilainen budolaji, jossa harjoitellaan pistintaistelua. Jūkendōssa harjoitellaan ja kilpaillaan mokujyo-nimisellä aseella (jap. 木銃), joka on pistimellä varustetun kiväärin mallinen puinen harjoitteluväline.
Jūkendōn historia

Jūkendōn esimuoto jūkenjutsu kehiteltiin systemaattiseen muotoon jo Meiji-kaudella. Tällöin sovellettiin  keihästaistelun sōjutsu oppeja. Pistin oli käytössä Japanin Keisarillisessa armeijassa boksarikapinan, ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan aikana 1894–1895, Venäjän–Japanin sodan aikana 1904–1905, I maailmansotaan aikana, toisen Kiinan–Japanin sodan aikana sekä II maailmansodan aikana. Pistimenkäyttötaitoa harjoiteltiin tuolloin myös johdetusti Japanin Keisarillisessa armeijassa, ja pistinhyökkäyksellä oli tärkeä asema aina II maailmansotaan asti, jolloin doktriini jäi sivuun. Jūkendō syntyi varsinaisesti jūkenjutsusta moderniksi budolajiksi Tokiossa Toyaman sotilaskoulussa. II maailmansodan jälkeen liittoutuneet kielsivät (SCAP) vuonna 1945 militaristiseksi ja kiihkoisänmaallisiksi katsomiensa bujutsu- ja budolajien harjoittelun. Jūkendō kuului näihin pannaan joutuneihin lajeihin.
Liiton perustaminen

Äärimmäisen sotaisasta menneisyydestään huolimatta moderni jūkendō sisältää kaikki Japanin budoliiton määrittelemät henkiset, liikunnalliset ja tapakasvatushyveet. Se kuuluukin jäsenenä Japanin budoliittoon ja kuuluu täten gendai budōn kaanoniin.
Liittoutuneiden kumottua budoharjoittelupannan Zen Nihon jūkendō renmei eli Japanin jūkendō-liitto perustettiin 1956, ja sen ensimmäiseksi presidentiksi tuli kenraali Hitoshi Imamura. Tuolloin liitossa oli noin 280 000 harjoittelijaa. Kyseessä on siis harjoittelijamäärältään selvästi kendoa tai judoa vähälukuisempi budolaji.