K. J. Ståhlbergin kyyditys
Poliittiset seuraukset

Lapuan liikettä pidettiin vastuullisena Ståhlbergin kyyditykseen ja kyyditystä osoituksena kannattajakunnan radikalisoitumisesta. Koko jäsenistö ei ollut hankkeen puolella, vaan osalle sitä Ståhlberg oli laillisuusmies, perustuslaillisen kansanvallan symboli. Muutenkin hajanaista Suomen lukkoa repivät kyydityksen tahraaman sihteeri Jaskarin ja toiminnanjohtaja Pihkalan ristiriidat. Järjestön jäsenet ja organisaatio sulautuivat Lapuan liikkeeseen. Keväästä syksyyn jatkuneiden laajojen kyyditysten huipentuman jälkeen muiluttajia ryhdyttiin Svinhufvudin hallituksen päätöksellä etsimään, mutta liike vastasi joukkoilmoittautumisin, eikä esimerkiksi Vaasan maaherra K. V. Martonen suostunut jatkamaan tutkimuksia. Vain 656 syytettä nostettiin, ja niistäkin 240 johti vapauttavaan tuomioon, eli suurin osa kyydittäjistä ei saanut rangaistusta. Tästä näkökulmasta voidaankin katsoa kyyditysten onnistuneen ulkoparlamentaarisena poliittisena toimintana, joskin viimeistään Ståhlbergin kyyditys käänsi yleisen mielipiteen toimintaa vastaan.
Edistyspuolueen toimintakertomukseen kirjattiin lausunto:
»Heti välittömästi vaalien [ylimääräiset eduskuntavaalit 1.–2.10.1930] jälkeen tapahtui sarja uusia väkivallantekoja, näiden joukossa niinkin pöyristyttävä rikos, kuin edellä mainittu tasavaltamme ensimmäisen, yleistä kunnioitusta nauttivan presidentin, professori K. J. Ståhlbergin ja hänen puolisonsa kyyditys Kulosaaresta Joensuuhun, jossa se onnellisen sattuman kautta kuitenkin keskeytyi. Tämä väkivallanteko oli sitä törkeämpi ja maamme mainetta häpäisevä, kun sen toimeenpanijoiksi paljastui m. m. yleisesikunnan päällikkö [kenraali K. M. Wallenius]. Moinen mieliä kuohuttava teko, jolla ei saattanut olla mitään tekemistä kommunismin vastustamisen kanssa, alensi maamme arvoa oikeusvaltiona ulkomaiden silmissä ja heikensi ennestäänkin horjunutta luottoamme.»
Kyydityksen aiheuttamasta imagohaitasta huolimatta Lapuan liike saavutti tärkeimmän tavoitteensa, kun eduskunta hyväksyi kommunistilait 11. marraskuuta 1930, äänin 132–65. Ainoastaan sosiaalidemokraatit äänestivät lakiehdotuksia vastaan; Ståhlberg ja muut oikeiston epäilemät maltilliset porvarit äänestivät lakien puolesta. Siitä huolimatta, Ståhlbergin asetuttua Edistyspuolueen ehdokkaaksi vuoden 1931 presidentinvaaleihin, Lapuan liikkeen lehti Aktivisti yllytti helmikuussa 1931 murhaamaan Ståhlbergin. Lehden artikkelissa sanottiin, että Suomi tarvitsee Eugen Schaumanin ja Bobi Sivénin kaltaisia miehiä. Sisäministeri Erkki Kuokkanen määräsi lehden kyseisen numeron takavarikoitavaksi ja päätoimittaja Vihtori Kosolan pidätettäväksi. Pidätystä ei kuitenkaan tapahtunut, sillä hallitus ei olisi välttämättä kestänyt sen seurauksia. Kun valitsijamiehet äänestivät presidentistä eduskunnassa, Vihtori Kosola istui yleisölehterillä valmiina soittamaan liikkeen päämajaan Lapualle. Mikäli Ståhlberg olisi voittanut vaalit, Lapuan liike olisi ollut valmis julistamaan oman kapinahallituksensa. Ståhlberg kuitenkin hävisi täpärästi Svinhufvudille äänin 149–151. Ulkoparlamentaarisen toiminnan onnistuminen kyyditysten muodossa oli vakuuttanut kansanliikkeen johtajat toiminnan tehokkuudesta, ja toiminta jatkui talvella 1930–1931 esimerkiksi työväentalojen ovien umpeen naulaamisena.
Kyydityksen ja presidentinvaalien jälkeen Maalaisliitto ja Kansallinen Edistyspuolue etääntyivät Lapuan liikkeestä. Hallitus oli helmikuun alussa 1931 antanut eduskunnalle esityksen hallitusmuodon ja valtiopäiväjärjestyksen täydentämisestä tavalla, joka olisi vahvistanut hallituksen riippumattomuutta eduskunnasta sekä heikentänyt parlamentarismia muun muassa hankaloittamalla epäluottamuslauseiden antamista. Tämä Lapuan liikkeen tukema esitys hylättiin eduskunnassa keskustan ja vasemmiston äänin. Svinhufvudin II hallituksen erottua presidentinvaalien jälkeen kansanliikkeen yritykset osallistua uuden hallituksen muodostamiseen torjuttiin jyrkästi.
Kevättalvella 1931 poliittinen vasemmisto ja keskusta muodostivat Lapuan liikkeen vastaisen laillisuusrintaman, ja vuoden edetessä liikkeen vastustajien ja kannattajien välinen rajalinja siirtyi yhä enemmän oikealle. Hallitus ryhtyi yhä ponnekkaammin vastustamaan Lapuan liikkeen omavaltaista toimintaa, ja liikkeen viimeisen voimanponnistuksen, Mäntsälän kapinan jälkeen se hajotettiin. Ståhlbergin kyyditys oli Lapuan liikkeen kehityksen käännekohta, joka käänsi julkisen mielipiteen kansanliikettä vastaan lähes samaan aikaan kun kommunistilakien hyväksyminen vei siltä sen laajinta suosiota nauttineen syyn olla olemassa.