Venäjän keisarikunnan historia
Katariina Suuri > Keisarikunnan laajentuminen

Kapina ei juuri vaikuttanut siihen, että Katariinan valtakausi jäi historiaan vallan vakauttamisen ja myös valtakunnan laajenemisen vuoksi. Kun Venäjä oli vakiinnuttanut asemansa Itämeren rannikolla, sen laajentumispyrkimykset suuntautuivat Puolan ja Turkin suuntaan. Puola ajautui perimyssotaan vuonna 1733 kuningas August II:n kuoltua. Venäjä sai liittolaistensa Itävallan ja Saksin tuella nostettua Puolan kuninkaaksi oman suosikkinsa August III:n. Hänen kautensa merkitsi Puolalle ulkopoliittista heikkoutta ja seitsenvuotisen sodan aikana muut pystyivät käyttämään Puolan aluetta hyväkseen. August III:n kuoltua Venäjä pystyi jälleen vaikuttamaan hallitsijan valintaan, ja uudeksi kuninkaaksi valittiin keisarinna Katariina II:n entinen rakastaja ja Puolan Pietarin lähettiläs Stanislaus Poniatowski. Hänen oletettiin olevan Venäjän ohjailtavissa, mutta hän ryhtyi kuitenkin toteuttamaan maan hallintoa vahvistavia uudistuksia. Venäjä ei voinut hyväksyä tällaisia Puolaa vahvistavia pyrkimyksiä ja alkoi tukea Stanislauksen oppositiovoimia. Puolassa ei siedetty toistuvia oikeuksien polkemista ja maan ylhäisö perusti Ranskan ja Itävallan tuella Barin konfederaation 1768, jonka tavoite oli vastustaa venäläisvaltaa Puolassa. Liittouma muodosti 6 000 miehen vahvuisen armeijan. Samanaikaisesti oli alkanut Venäjän ja Turkin välinen sota, minkä ansiosta liittokunta onnistui saamaan laajoja alueita hallintaansa. Tämä vei Puolan kuitenkin vain sisällisiin levottomuuksiin, kun Puolan Ukrainan kasakat eivät hyväksyneet liittokunnan katolista kirkkoa suosivaa linjaa. Tällöin Preussi ja Itävalta ryhtyivät rauhoittamaan niihin rajoittuvia Puolan alueita, ja myös Venäjän Turkin sodasta vapautunut joukko-osasto löi puolalaiset. Tuloksena oli Puolan ensimmäinen jako vuonna 1772, kun Preussi, Itävalta ja Venäjä erottivat itselleen palan Puolaa. Venäjään liitettiin kaikki Väinäjoen ja Dneprin itäpuoliset valkovenäläisalueet.
Vuonna 1768 syttyi sota Turkin osmaneja vastaan. Venäjää kiinnosti vapaa kauppayhteys Mustanmeren kautta Välimerelle, mitä reittiä Turkki hallitsi. Turkki taas oli huolestunut Venäjän kasvavasta vaikutusvallasta Puolassa ja vaati Venäjää vetäytymään. Kun Venäjä ei vetäytynyt, maiden välille puhkesi sota. Venäjä oli varautunut Turkin hyökkäykseen ja turkkilaiset kukistettiin Azovin edustalla. Seuraavana vuonna Venäjä valloitti Moldavian ja Valakian alueet nykyisessä Romaniassa. Myös Itämereltä Aigeianmerelle purjehtinut Venäjän laivasto oli Turkin laivastoa vahvempi. Venäjä eteni syvemmälle Balkanille, mutta merkittävintä oli Asovanmeren rantojen ja Krimin valtaus. Pugatšovin kapinan rauhoittaminen söi Venäjän voimavaroja, joten Turkki pääsi sodassa suhteellisen vähällä. Sodan päättäneen, vuoden 1774 Kutšuk Kainardžin rauhanehtojen mukaan Venäjä sai hallintaansa Dnepr ja Bugjokien välisen alueen ja Kertšin ja Jenikalen linnoitukset, joilta saatettiin valvoa purjehdusta Asovanmeren ja Mustanmeren välillä. Lisäksi Venäjän laivoilla oli määrä olla vapaa kulku Mustallemerelle Bosporinsalmen ja Dardanellien läpi.
Rauhansopimus vahvisti myös Krimin kaanikunnan aseman. Sen mukaan alueesta tuli Turkista riippumaton, ja sen oli määrä tulla Venäjän suojelukseen. Asema oli lyhytaikainen, sillä alueen kristityt halusivat vapautua islamilaisesta sorrosta, mutta kaani Şahin Giray ei suostunut vaatimuksiin. Tämän Venäjä tulkitsi kapinoinniksi ja miehitti maan vuonna 1783 ja kaanikunta liitettiin Venäjään. Turkki ei tätä hyväksynyt ja vaati Venäjää vetämään joukkonsa Krimiltä. Kun Venäjä ei tähän suostunut, maiden välillä alkoi jälleen sota vuonna 1787. Turkilla ei kuitenkaan ollut mahdollisuuksia tässäkään sodassa Venäjän modernimmalle armeijalle ja Jassyn rauhassa vuonna 1792 Venäjän valta Krimin niemimaalla vahvistettiin.
Kun Venäjä joutui sotaan Turkkia vastaan ja myös Ruotsia vastaan 1788, tilanne huomioitiin Puolassa, joka yritti käyttää tilaisuutta hyväkseen irtaantuakseen venäläisten ylivallasta ja maassa laadittiin uusi perustuslaki. Puola teki Preussin kanssa sotilasliiton suojautuakseen Itävaltaa ja Venäjää vastaan, mutta Venäjä vapautui nopeasti kahden rintaman sodasta, ja kun Preussi ja Itävalta ajautuivat sotaan Ranskaa vastaan, saattoi Venäjä kasvattaa vaikutusvaltaansa Puolassa edelleen. Venäjä ryhtyi voimatoimin palauttamaan tilannetta Puolassa ennalleen ja vuonna 1793 Puolan toisessa jaossa Venäjä ja Preussi laajensivat alueitaan Puolan kustannuksella. Venäjä sai suuren osan aiempaa Liettuan suuriruhtinaskuntaa. Puolassa jakoa ei hyväksytty, ja Tadeusz Kościuszkon johdolla puolalaiset nousivat  kapinaan vuonna 1794, mutta venäläiset tukahduttivat kapinan ylivoimallaan. Tuloksena oli Puolan kolmas jako, jossa Preussi, Itävalta ja Venäjä jakoivat loput Puolan alueet, ja Puolan valtio lakkasi olemasta. Keisarinna Katariinan osuus Puolan jaossa oli häikäilemätön, mutta lopullisesti puolalaisia ei ollut alistettu.