Yhtenäiskoulu
Yhtenäiskoulujärjestelmä Suomessa

Suomessa ajatus siirtymisestä rinnakkaiskoulujärjestelmästä yhtenäiskouluun nousi ensimmäisen kerran esille jo vuonna 1932 oppikoulukomitean mietinnössä. Komitea, jossa edistyspuoluetta lähellä olevilla koulupoliitikoilla oli vahva edustus, asettui mietinnössään yhtenäiskoulun kannalle. Ensimmäiset yhtenäiskouluehdotukset lähtivät kaikille yhteisestä kuusiluokkaisesta oppivelvollisuuskoulusta, mutta sen jälkeen olisi edelleen säilytetty jako kansa- ja oppikouluun.
Toisen maailmansodan jälkeen koulu-uudistus nousi uudelleen esille kouluhallituksen pääjohtajan Yrjö Ruudun johtamassa koulujärjestelmäkomiteassa (mietintö joulukuussa 1947). Ruutu oli tutustunut jo toimiessaan vuonna 1937 opetustoimen uudistamiskomitean puheenjohtajana eri maiden koulujärjestelmiin, ja teki tuolloin opintomatkan Englantiin. Pitkälti Ruudun ajatuksille perustunut koulujärjestelmäkomitean ehdotus olisi merkinnyt kahdeksanvuotisen yhtenäiskoulujärjestelmän perustamista. Kaikille yhteinen koulu olisi Ruudun kehittämän mallin mukaan jakautunut nelivuotiseen alkeiskouluun ja niin ikään nelivuotiseen keskikouluun, kuten 1970-luvulla syntynyt peruskoulu sitten jaettiin kuusivuotiseen ala-asteeseen ja kolmivuotiseen yläasteeseen.
Koulujärjestelmäkomitean laatiessa ehdotuksensa silloiset keskustaa ja vasemmistoa edustaneet kolme suurta hallituspuoluetta (Maalaisliitto, SDP ja SKDL) ilmoittivat kannattavansa yhtenäiskoulujärjestelmään siirtymistä. Pian kuitenkin kävi ilmi, että uudistusta vastustettiin laajasti, ja esimerkiksi oppikoulut sekä niiden opettajat olivat sitä vastaan. Koulu-uudistus lykkääntyikin kahdeksi vuosikymmeneksi.
Ensimmäinen suomalainen yhtenäiskoulu oli Helsingin Käpylässä sijaitseva 12-vuotinen  Helsingin yhtenäiskoulu (nyk. Yhtenäiskoulu), jonka perusti vuonna 1956 Touko Voutilaisen johdolla joukko silloista suomalaista rinnakkaiskoulujärjestelmää yhtenäiskoulun suuntaan uudistamaan pyrkineitä filosofian, koulupolitiikan ja kulttuurin harrastajia. Koulun ensimmäisenä rehtorina toimineen Touko Voutilaisen lisäksi koulua ylläpitäneessä Yhtenäiskouluyhdistyksessä toimivat mm. sittemmin Yhtenäiskoulun opettajina olleet Simo Sivenius, arkkitehti Keijo Petäjä, taiteilija Juhana Blomstedt, säveltäjä Kari Rydman, Eino Virtanen ja Sirkka Vilenius sekä myöhemmin suomalaisessa tiede- ja kulttuurielämässä vahvasti vaikuttaneet yhteiskuntatieteiden metodologian professori Yrjö Ahmavaara, sosiaalipsykologian professori Kullervo Rainio, kirjailija Lassi Nummi, psykologian professori Arvo Lehtovaara ja rakennustaiteen museon perustaja Kyösti Ålander.
Yhtenäiskoulussa korostettiin luovuuskasvatusta, korkeaa yleissivistystä, ja kulttuuria ylläpitävän arvopohjan luomista, "oppimisen oppimista", kuten Yhtenäiskoulun tehtävän kiteytti koulun pitkäaikainen vararehtori Simo Sivenius. Koulussa otettiin käyttöön Touko Voutilaisen alun perin Sysmän yhteiskoulussa 1950-luvun alussa kehittämä ja sittemmin koko Suomeen yleistynyt periodiluku sekä tehtiin muita opetukseen liittyviä kokeiluja, mm. englannin kielen varhaisopetus jo ensimmäiseltä luokalta lähtien ja uudentyyppinen matematiikan opetus.
Yhtenäiskoulu-uudistuksen toteuttaminen Suomessa jäi Yrjö Ruudun jälkeen vuonna 1950 kouluhallituksen pääjohtajaksi tulleen Reino H. Oittisen elämäntehtäväksi. Siten myös Helsingin yhtenäiskoulun alkuperäinen tehtävä tuli täytetyksi, kun vuodesta 1972 alkaen kansakoulu, kansalaiskoulu ja keskikoulu eli oppikoulun viisi alinta luokkaa sulautuivat yhdeksi yhdeksänvuotiseksi oppivelvollisuuskouluksi eli peruskouluksi. Myös Helsingin yhtenäiskoulusta tuli Helsingissä osa peruskoulujärjestelmää, mutta koulu pyrki edelleen jatkamaan laajaa kokeilutoimintaansa. Koulu-uudistukseen liittynyt byrokratia erillisine ala-ja yläasteineen sekä lukioineen kuitenkin vaikeutti osaltaan koulun omaleimaisuuden säilymistä, ja 1990-luvulla sekä 2000-luvun alussa koulun olemassaolo 12-vuotisena yhtenäiskoulukokonaisuutena oli pariin otteeseen uhattuna. Koulu kuitenkin jatkaa toimintaansa, ja sen ansiona on edelleen yhtenäiskoulun perusajatuksen mukaisesti usko ihmisen koulutettavuuteen ja koulumenestyksen tekeminen mahdolliseksi mahdollisimman monelle oppilaalle.
Kansalaiskoulun ja kunnallisen keskikoulun perustamisen jälkeen on opetuksen ja oppimisen taso Suomessa ollut korkea. Kansainvälinen Pisa-tutkimus on antanut hyviä pisteitä myös nykyisen peruskoulun ja yhtenäiskoulun opetukselle. Samalla pitää muistaa, että koulussa on tärkeää myös siellä viihtyminen ja se, ettei koulu ole vain tiedon jakamista ja saamista varten, vaan koko elämää varten.
Siksi viime aikoina on puhuttu taito- ja taideaineiden asemasta ja palattu siten 60-luvulla ennen koulu-uudistusta käytyyn osin puoluepolitiikan ja valtapyrkimysten värittämään valinnanvapautta koskeneeseen keskusteluun. Tilastot osoittavat, että nykyään suuri osa (n. 7 %) oppilaista turhautuu valinnanvapauden puuttuessa, eikä ole motivoitunut ammattiopintojen aloittamiseen.