stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Faulkner
Tuotanto

Faulknerin teokset sijoittuvat kirjailijan miltei elinikäiselle kotiseudulle, Yhdysvaltain Syvään Etelään, joka tarjoaa otollisen maaperän ihmispsyyken voimalliselle kuvaukselle – Faulknerin ja Tennessee Williamsin etelä onkin ikoni intohimoiselle tuntemiselle. Faulkner syntyi riittävän aikaisin, jotta hän vielä saattoi aistia jotakin myös myyttisestä, tuhoonsa päätyneestä Etelästä dekadentin loiston verhoamine orjaplantaaseineen.
Faulkner loi Yoknapatawpha-nimellä tunnetun romaanisarjan, joka käsittää miltei koko hänen proosatuotantonsa. Sarja kuvaa kuvitteellista Yoknapatawphan piirikuntaa, jonka keskipiste on Jeffersonin kaupunki. Sarja käsittelee aristokratian ja vanhan kunnian rappiota sekä etelän kirouksia: orjatyövoimaa, rahan tuomaa turmiota, väkivaltaa ja vihaa. Tämä kaikki sekä kauhistutti että kiehtoi Faulkneria. Faulknerin henkilöt eivät elä elämäänsä vaan kohtaloaan, jonka menneisyys on heille määrännyt.
Faulknerilla ihmisenä oli voimakas yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden tunto, minkä ajamana hän jalosti moraalisesta pohdinnasta teoksissaan merkittävää taidetta. Faulknerin maine vaikeana kirjailijana johtuu pitkälti siitä,kenen mukaan? että hän romaaneissaan muuttaa tapahtumien aikajärjestystä, aloittaa sen esimerkiksi lopusta, salaa ymmärtämisen kannalta tärkeitä seikkoja jopa kokonaan ja sekoittaa kerronnallaan vielä lisää muutenkin monimutkaista tarinaa.
Tuotanto > Absalom, Absalom

Absalom, Absalom (1936) on ”kokeellinen plantaasiromaani” ja kuuluu Faulknerin vaikeimpiin teoksiin. Se on sukukertomus tuhoon tuomitun suurtilan omistajan Thomas Sutpenin ja hänen perheensä kohtalosta, samanlaista aihetta käsittelevän Margaret Mitchellin Tuulen viemän vähemmän viihteellinen aikalainen.
Romaanin päähenkilö on Äänestä ja vimmasta tuttu Quentin Compson, joka kerää isältään ja Thomas Sutpenin kälyltä tietoja Sutpenin perheen tarinasta. Sitten yliopistoon siirryttyään, muutama kuukausi ennen itsemurhaansa, hän spekuloi oman käsityksensä tapahtumien todellisesta kulusta keräämiensä tietojen ohella omaa mielikuvitustaan hyväkseen käyttäen. Teos antaa Ääntä ja vimmaa laveamman kuvan Quentinin psyykestä ja niistä syistä, jotka johtavat hänet itsemurhaan: isäsuhteesta ja voimakkaasta emotionaalisesta kiinnittymisestä Sutpenin perheen kohtaloihin.
Absalom, Absalomissa muoto – useitten samaa tarinaa koskevien, keskenään ristiriitaisten ”todistajalausuntojen” lomitteleva esittäminen – paljastaa maailman ristiriitaisuuden, epistemologisen saavuttamattomuuden. Modernistiselle kirjailijalle ”totuus” ei ole enää välittömästi läsnä. Maailma on kompleksinen. Maailman pirstoutuneisuus, totuuden relativistisuus näkyy modernistisessa kertomataiteessa tarinan pirstoutumisena. Kirjailija ei tunne enää itseään tarinan määrääväksi auktoriteetiksi sen enempää kuin ketään tarinan henkilöistäkään. Tämän takia samassa teoksessa saattaa esiintyä vastakkaisia ja keskenään ristiriitaisia katsontakantoja ja käsityksiä samasta tapahtumasta tai asiasta. Yksi keino monien katsontakantojen, monien relativististen totuuksien esiintuomiseksi on näkökulmatekniikka, näkökulmanvaihdos. Tarina esitetään useitten rajoittuneitten ja erehtyväisten näkökulmien kautta. Absalom, Absalom edustaa hyvin tätä poetiikkaa.
Koko teoksen lukeminen nimittäin ei anna läheskään varmaa vastausta polttavaan kysymykseen Thomas Sutpenin ja hänen perheensä elämäntarinasta. Quentin Compson saa tiedonsirpaleita Sutpenin perheen kohtaloista Sutpenin kälyltä, Rosa Coldfieldiltä, ja isältään, joka puolestaan on suurimman osan tiedoistaan kuullut omalta isältään, Sutpenin aikalaiselta. Tiedot ovat pääasiassa toisen-, kolmannen- ja jopa neljännenkäden tietoa. Quentin siis kokoaa tietonsa Sutpenin perheen menneisyydestä tarinan kannalta rikotussa aikajärjestyksessä. Jo Sutpenin kälyn ja Quentinin isän versiot tapahtumista ovat keskenään ristiriitaiset joissakin suhteissa. Mutta Quentin itse kokoaa tajunnassaan vielä kolmannen kilpailevan version, kolmannen näkökulman tarinaan. Päättelyssään hän soveltaa saamiensa faktojen ohessa omaa elämäänsä ja psyykenkohtaloaan Sutpenin perheen tarinaan. Kukin näkökulma on rajallinen ja riippuvainen esittäjänsä ennakko-oletuksista. Totuutta kompleksisesta maailmasta ei ole mahdollista saavuttaa. Lukija jää epätietoisuuteen tapahtumien todellisesta kulusta.
Teoksen nimi tulee Raamatusta (2. Sam. 18:33 / 19:1), kuningas Daavidin valituksesta Absalom-poikansa kuoleman jälkeen. Teoksen kontekstissa nimi nähtävästi viittaa Sutpenin perheen – ja myös Compsonin perheen – kuolemaan.
Tuotanto > Villipalmut

Villipalmut (The Wild Palms, 1939) koostuu kahdesta eri tapahtumasarjasta, joita kuvataan vuorotellen kahden eri otsikon alla. Teoksen pääkertomuksen nimi on ”Villipalmut”. Sen henkilöt ovat nuori lääkäri Harry Wilbourne ja kahden lapsen äiti Charlotte Rittenmeyer, joka jättää perheensä rakastuttuaan Wilbourneen. Toinen, ”Villipalmuille” alisteinen kertomus on nimeltään ”Vanhus”. Siinä pitkäaikaisvanki pääse sattumalta karkuun vankilasta, mutta palaa itse vapaudestaan takaisin turvalliseen vankilaansa.
Faulkner itse on kuvannut ”Vanhus”-kertomusta kontrapunktiksi ”Villipalmujen” tarinalle. ”Vanhus” nostaa päätarinaa sen suvantovaiheissa ja tarjoaa vaihtoehtoisen näkökulman siihen ja sen teemaan – ihmiselämän tyhjyyden kohtaamiseen. ”Villipalmut”-tarinan päättävä, temaattisesti merkittävä repliikki on usein siteerattu: ”– Niin, hän ajatteli, siispä murheesta ja tyhjyydestä valitsen murheen.”
Villipalmuissa Faulknerin pyrkimys spatiaaliin muotoon on ilmeinen.kenen mukaan? Ilman teoksen molempien tarinoitten, ”Villipalmujen” ja ”Vanhuksen”, lukemista ei ole mahdollista saada selville, mikä on niitten keskinäinen yhteys ja millä tavalla ne yhdessä muodostavat merkitsevän kokonaisuuden. Villipalmujen kokonaismerkitys rakentuu keskeisen teeman ympärille. Kaksi tarinaa antaa teemaan kolmiulotteisen näkökulman. Modernismia edeltävän realistisen proosan aikaan olisi ollut kyseenalaista julkaista yhtenä romaanina kaksi ulkoiselta sisällöltään (juoneltaan ja henkilöiltään) täysin erillistä kertomusta. Mutta Villipalmujen vastaanottajan odotetaan sisäistäneen modernismin poetiikka ja tajuavan, että kokonaisuuteen tuo ykseyden kertomusten sisäinen yhteys: ihmiselämän tyhjyyden teemaa käsitellään kahtena variaationa kahden kertomuksen kahdessa eri henkilössä.
Modernismi merkitsi totunnaisten käsitysten kyseenalaistamista, myös moraalissa. Villipalmuissa kertojan (kirjailijan) irtautuminen vakiintuneitten yhteiskunnallisten arvojen julistamisesta näkyy mm. siten, että kertoja ei realistisista edeltäjistään poiketen julista välttämätöntä tuomiota lääkärin ja kahden lapsen äidin kielletylle rakkaussuhteelle.
Vangin palattua vapaaehtoisesti vankilaan käy ilmi, että hänet on ehditty armahtaa kuolleena, joten hänelle täytyy keksiä juridisista syistä uusi syyte vankilatuomion jatkamiseksi (vaikkapa syyte toisesta junaryöstöstä). Sitten johtaja vain ilmoittaa vangille: ”Teillä oli huono tuuri, vai mitä? [...] On täytynyt antaa teille kymmenen vuotta lisää.” Vanki vastaa: ”Hyvä on. [...] Jos se kerran on sääntö.” Absurdismi modernismin isminä syntyi varsinaisesti vasta myöhemmin, mutta kohtauksessa on nähtävissä sen tunnusmerkit: ihmiset puhuvat toistensa ohi, eivät ymmärrä toisiaan, ovat menettäneet oman käsityksen  tapahtumisen logiikasta.
Valikoitu bibliografia

Sartoris / Flags in The Dust (1929; Yoknapatawpha-sarjan aloittava romaani).
The Sound and the Fury (1929; suom. Ääni ja vimma).
As I Lay Dying (1930; suom. Kun tein kuolemaa).
Sanctuary (1931; suom. Kaikkein pyhin).
Light in August (1932; suom. Liekehtivä elokuu).
Pylon (1935; toimi Douglas Sirkin elokuvan Paholaisen enkelit (1957) pohjana).
Absalom, Absalom! (1936; suom. Absalom, Absalom).
The Unvanquished (1938; suom. Voittamattomat).
The Wild Palms (1939; suom. Villipalmut).
The Hamlet (1940; suom. Kylä; “Snopesin perheen tarina” 1/3).
Go Down, Moses (1942; kertomus ”Karhu” suom. kokoelmassa Karhu ja muita novelleja).
A Fable (1954; Pulitzerin palkinto).
The Town (1957; suom. Kaupunki; “Snopesin perheen tarina” 2/3).
The Mansion (1959; suom. Kartano; “Snopesin perheen tarina” 3/3).
The Reivers (1962; suom. Rosvot; Pulitzerin palkinto).
Kirjallisuutta

Solomon, Stefan: William Faulkner in Hollywood : Screenwriting for the Studios. Athens, GA: The University of Georgia Press, 2017. ISBN 978-0-8203-5113-1.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
William Faulkner on the Web (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Faulknerin puhe Nobelin palkinnon luovuttamistilaisuudessa vuonna 1949 (teksti ja äänitallenne) (englanniksi)
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Fellmanin kartano

Kartanon päärakennus toukokuussa 2013.
Emil Wikström: Aino (1909)
Fellmanin kartano eli Lahden kartano (alun perin ja ruots. Lahtis Gård) on valtiopäivämies kapteeni August Fellmanin 1898 rakennuttama ja arkkitehti Hjalmar Åbergin suunnittelema alankomaalaistyyppinen kartano, joka sijaitsee Lahden keskustan ja Pikku-Vesijärven välissä. Kartanon itäpuolella on suihkulähde, jossa on kuvanveistäjä Emil Wikströmin suunnittelema Aino-veistos vuodelta 1909. Veistos oli alun perin Helsingissä, mutta se siirrettiin Lahteen 1949.
Historiaa

Fellmanin kartanolla järjestettiin 13. huhtikuuta 1903 perustuslaillisten lakimiesten kokous, jossa protokollasihteeri K. J. Ståhlberg, valtiopäivämies August Fellman, P. E. Svinhufvud, Jonas Castren, Ossian Procopé, Carl Mannerheim yhdessä 171:n muun pääasoassa perustuslaillisen lakimiesten kanssa kokoontuivat päättämään, miten helmikuun manifestin toimeenpanoa Suomen suuriruhtinaskunnassa vastustettaisiin. Kokouksen muistoksi on Fellmanin kartanon sisäänkäynnin vasemmanpuoleisessa seinässä tapahtumasta Essi Renvallin toteuttama muistolaatta. Kokouksen vuoksi August Fellman joutui siirtymään ulkomaille kahdeksi vuodeksi.
Vuonna 1918 Fellmanin kartanon alue ulottui nykyisen Fellmaninpuiston alueelle. Suomen sisällissodan lopussa niin sanotulle Fellmanin pellolle eristettiin yli 20 000 antautunutta punaista – sotilaita ja siviilejä – jotka olivat yrittäneet paeta itään kohti Neuvosto-Venäjää, mutta joiden pakotien osasto Brandenstein oli katkaissut.
Vuonna 1912 kuolleen August Fellmanin perikunta omisti kartanon vuoteen 1919, jolloin sen ostivat maineen Kansallis-Osake-Pankin rahoituksella J. Ranta-Knuuttila ja E. Sirkkunen. Teollisuusalueiksi sopivat alueet he pitivät itsellään, mutta itse kartanon lähialueineen he myivät 3 900 000 markalla Lahden kaupungille. Fellmanin kartanon alue kuului Hollolan kuntaan, mutta kun Lahden kaupunkiin vuonna 1924 liitettiin toisen kerran Hollolan kunnan alueita, laajeni Lahden kaupunki pinta-alaltaan 15,5 neliökilometriä ja myös Fellmanin kartanon alue lähialueineen siirtyivät osaksi Lahden kaupunkia.
Fellmanin kartanon entisille maille on sittemmin rakennettu Lahden ammattikoulu, nykyinen Lahden ammattikorkeakoulu, Lahden uimahalli ja Lahden urheilutalo. Ståhlberginkadun, Kallionkadun ja Svinhufvudinkadun rajoittamassa kolmiossa olevassa puistossa on runsaasti jaloja lehtipuita ja Punavankien muistomerkki toukokuussa 1918 Fellmanin puistoon vangiksi joutuneiden punaisten muistoksi.
Kartanoa on maalattu ja kunnostettu viimeksi talvella 2011–2012. Nykyisin siellä toimii Lahden kaupunginmuseon Lahden historiallinen museo, joka on Lahden kaupungin museoiden päätoimipaikka.
Aiheesta muualla

Kartanosta Lahden historiallisen museon sivuilla
Fetissi

Fetissi tai fetisismi voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Fetissi tai fetišši, taikaesine, jolla kuvitellaan olevan yliluonnollisia voimia. Usein ihmistä kuvaava nukke tai puuveistos.
Filosofi Charles de Brosses kuvaili fetisismin lopullisena tarkoituksena esineen palvonnan sinänsä, aineellisena inkarnaationa ja jopa todellisena voiman lähteenä.
Immanuel Kantille fetisismi osoitti arvostelukyvyn puutetta, esteettistä kyvyttömyyttä.
Hegelille fetisismi muodosti varhaisen, mutta ei vielä kehittyneen uskonnon muodon historiassa. Hän kuvaili sen kehittyvän ihmisen käsityksestä luonnon herraksi, itsetietoisuuden intuition palvonnan kohteena.
Tavarafetisismi on Karl Marxilla prosessi, jossa ihminen vieraantuu omasta työstään.
Seksuaalinen fetissi eli kiihottumista ja voimakasta mielihyvää aiheuttava esine tai asia. Usein seksuaalisen tyydytyksen välineinä ovat vastakkaisen sukupuolen käyttöesineet.
FF Trixie

Trixie Plain
FF Trixie on pääteviivallinen ja tasalevyinen, vanhan kirjoituskoneen kuluneiden kirjasinten jälkeä muistuttava kirjaintyyppi. Se on tunnetuin niin sanotuista kirjoituskonefonteista, rosoisista kirjaintyypeistä, jotka olivat muodissa 1990-luvun alkupuolella. Fonttivalmistaja FontFont julkaisi FF Trixien vuonna 1991. Alkuperäisessä Trixiessä oli viisi leikkausta: Light, Plain, Text, Extra ja Cameo. Uudistettu versio julkaistiin vuonna 2008, ja siinä on kolme leikkausta: Trixie, Trixie Rough ja Trixie HD.
Kirjaintyypin suunnitteli Erik van Blokland. Sen esikuvana on 1930-luvun alun Triumph Durabel -kirjoituskoneen kirjasinten jälki.
Jurakausi

| Jurakauden jako> kausi | Jurakauden jako> epookki | Jurakauden jako> vaihe | Jurakauden jako> ikä (mvs) |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Liitu | varhais | Berrias | nuorempi |  |
| Jura | myöhäis | Tithonos | 145,0–152,1 |  |
| Jura | myöhäis | Kimmeridge | 152,1–157,3 |  |
| Jura | myöhäis | Oxford | 157,3–163,5 |  |
| Jura | keski | Callovia | 163,5–166,1 |  |
| Jura | keski | Bathonia | 166,1–168,3 |  |
| Jura | keski | Bajocae | 168,3–170,3 |  |
| Jura | keski | Aalen | 170,3–174,1 |  |
| Jura | varhais | Toarcis | 174,1–182,7 |  |
| Jura | varhais | Pliensbach | 182,7–190,8 |  |
| Jura | varhais | Sinemurum | 190,8–199,3 |  |
| Jura | varhais | Hettange | 199,3–201,3 |  |
| Trias | myöhäis | Rhaetia | vanhempi |  |
Jurakauden jako ICS:n mukaan tammikuussa 2013.
Maalaus myöhäisjurakautisesta maailmasta. Keskellä kaksi Europasaurus-sauropodiyksilöä sekä Iguanodoneita. Alareunassa metsänpohjalla kaksi Compsognathusta sekä kannon päällä Archaeopteryx.
Jurakausi oli geologinen kausi noin 206–144 miljoonaa vuotta sitten mesotsooisella maailmankaudella. Se oli dinosaurusten ensimmäinen kukoistuskausi. Jurakaudella kehittyi valtavia nelijalkaisia kasvinsyöjäliskoja sekä kaksijalkaisia petoliskoja. Kaudella oli nykyistä lämpimämpää ja laajoja trooppisia metsiä sekä aavikoita. Jättiläismanner Pangea hajosi mannerliikuntojen myötä jurakaudella kahteen osaan, Lauraasiaan ja Gondwanaan. Kausi on nimetty Keski-Euroopassa sijaitsevan Jura-vuoriston mukaan. Nisäkkäät olivat jurakaudella enimmäkseen pienikokoisia ja elivät dinosaurusten varjossa. Merissä eli joutsenliskoja, kalaliskoja sekä simpukkamaisia lonkerojalkaisia, luukaloja, kotiloita ja muita nilviäisiä. Kausi alkoi trias-jurakauden joukkotuholla ja päättyi pieneen sukupuuttoaaltoon. Ilmasto viileni kauden lopussa.
Maantiede

Jättiläismanner Pangea alkoi hajota noin 200 miljoonaa vuotta sitten aivan jurakauden alussa, ja kauden puolivälissä noin 170–150 miljoonaa vuotta sitten manner oli hajonnut pohjoiseksi Lauraasiaksi ja eteläiseksi Gondwanaksi. Lauraasiaan kuuluivat nykyinen Aasia, Eurooppa ja Pohjois-Amerikka, Gondwanaan Etelä-Amerikka sekä Afrikka, Australia ja Etelämanner. Mannerten välissä ollut salmi päästi Maata lämmittäneen sekä päiväntasaajan seutua kosteuttaneen merivirran kulkemaan.
Välimerta edeltänyt, Intian valtameren ja Atlantin yhdistänyt Tethysmeri sekä itse Atlantti olivat kapeita. Gondwana alkoi hajota myöhäisjurakaudella. Australia ja Etelämanner alkoivat hajautua omille teilleen, ja Intia siirtyi nopealla vauhdilla kohti Aasiaa. Afrikka ja Etelä-Amerikka pysyivät kiinni toisissaan koko jurakauden ajan. Pohjois-Amerikan pohjoisosaa peitti matala meri. Kummallakaan navalla ei ollut maata.
Keski-Atlantti ja Meksikonlahti aukesivat noin 170 miljoonaa vuotta sitten keskijurakaudella. Etelä-Atlantti avautui noin 153 miljoonaa vuotta sitten hieman ennen jurakauden päättymistä. Madagaskar irtosi samoihin aikoihin Afrikasta. Merenpohjan kerrostumien strontiumista päätellen, hieman alle 160 miljoonaa vuotta sitten jurakauden lopulla kallioperää rapautui vain vähän ja raskasta strontium-87:ää kulkeutui täten vain vähän meriin, mutta määrä kasvoi jonkin verran kauden lopussa.
Ilmasto

Maapallolla vallitsi jurakauden aikana lämmin ilmasto. Jäätiköitä ei esiintynyt ollenkaan. Kauden alkupuolella oli jonkin verran triaskautta viileämpää ja kosteampaa, mutta ilmasto lämpeni kauden loppua kohti. Kauden keskivaiheilla oli selvästi nykyistä lämpimämpää. Jurakaudella jatkui tilanne jossa päiväntasaajan seudulla oli aavikoita, mutta hajoavan Pangean itäosissa oli kauden alkupuolella jo laajoja trooppisia metsiä. Aavikkovyöhykkeen reunalla oli joko kesä- tai talvisateiden täytteisiä alueita. Viileänlauhkeaa oli kauden lopussa vain 50. leveysasteesta pohjoiseen sijainneiden mantereiden sisäosissa. Maan ilmakehässä oli noin 15 prosenttia happea 190 miljoonaa vuotta sitten jurakauden alkupuolella. Ilmakehän happipitoisuus nousi jurakaudella pitkästä aikaa. Happea oli noin 180 miljoonaa vuotta sitten 22 prosenttia ja hiilidioksidia noin 0,35 prosenttia.. Hiilidioksidia oli ilmakehässä nelinkertainen määrä nykyiseen verrattuna noin 165 miljoonaa vuotta sitten, mutta määrä putosi myöhemmin hieman sen oltua 150 miljoonaa vuotta sitten kolminkertainen nykyiseen verrattuna.
Kasvillisuus

Jurakautta kutsutaan käpypalmujen aikakaudeksi. Pienet puut ja pensaat olivat yleensä niitä. Koppisiemenisiä kasveja eli kukkakasveja oli olemassa muttei vielä kovin paljon. Havupuut, suuret saniaiset ja neidonhiuspuut olivat tavallisia. Sekä mammuttipetäjän, mäntyjen että araukarioiden sukuisia puita esiintyi. Rehevä jurakautinen metsä koostui usein erilaisista, erityyppisten pensaiden sekä jättiläispuiden muodossa kasvaneista neidonhiuspuista, reheväkasvuisista lämpimän ilmaston havupuista kuten punapuista ja varsinaisen puuston alla kasvaneesta saniaispuu- sekä käpypalmukerroksesta. Kortteet, sammalet, lieot, sanikkaiset ja saniaiset olivat yleisimpiä aluskasveja. Aluskasvillisuudessa saattoi olla myös nykyisin esiintymättömiä kasviryhmiä.
Jurakaudella oli trooppisia metsiä ja melko suuria aavikoita. Tasankoja ei ollut vielä olemassa: niiden tilalla kasvoi luultavasti toisenlaista kuivan maaperän kasvillisuutta, mahdollisesti pensaikkoa. Navoilla 70. asteen pohjoispuolella oli viileänlauhkeita metsiä.
Noin 160 miljoonaa vuotta sitten keski-myöhäisjuran vaihteessa oli miljoonia vuosia kestänyt jääkausi. Kylmeneminen osuu myöhäiselle Callovia-kaudelle, jolloin keskileveysasteiden lämpötila putosi 1-3 astetta. Ilmakehässä oli hiilidioksidia silloin alle 500 ppm
Eläimistö

Varhaisjurakaudella eli synapsideja ja prosauropodeja. Myöhäisjurakausi oli suurten, painavien, pitkähäntäisten ja nelijalkaisten kasvinsyöjädinosaurusten, sauropodien kukoistusaikaa. Sauropodit saivat ravintonsa käpypalmuja kasvaneilta saniaisaroilta sekä myöskin toisenlaisista elinympäristöistä. Myöhäisjurakaudella eli sauropodien lisäksi stegosaureja, niin kutsuttuja harjaliskoja. Yksi jurakauden lopun sekä liitukauden alun suurista kasvinsyöjistä on noin 155–140 miljoonaa vuotta sitten elänyt Diplodocus.
Kasvinsyöjädinosauruksia saalistaneita suuria jurakauden teropodeja olivat muun muassa Allosaurus, Ceratosaurus ja Megalosaurus, joista Allosaurus eli samoihin aikoihin Diplodocuksen kanssa noin 160–135 miljoonaa vuotta sitten jura- ja liitukaudella. Noin seitsemän metrin mittainen ja tonnin painoinen, kasveja syönyt harjalisko Stegosaurus eli noin 156–145 miljoonaa vuotta sitten myöhäisjurakaudella. Sillä oli harjamainen luupanssari sekä piikikäs häntä, jolla se saattoi puolustautua petoja vastaan. Ceratosaurus oli noin kuuden metrin mittainen ja tonnin painoinen, kahdella jalalla kävellyt teropodi. Pitkäkaulaiset sauropodit kasvoivat jurakaudella valtaviksi. Aikakauden jättiläisliskot Diplodocus ja Brachiosaurus hävisivät kuitenkin kauden lopussa, jolloin Argentinosauruksen kaltaiset uudet pitkäkaulaiset sauropodit ilmestyivät niiden tilalle. Ne eivät olleet kuitenkaan edeltäjiään pienempiä. Linnut kehittyivät pienistä myöhäisjurakauden coelurosaureista. Ensimmäinen liskolintu Archaeopteryx eli noin 150 miljoonaa vuotta sitten kauden lopulla.
Yksi ensimmäisistä nisäkkäistä, hieman rottaa muistuttanut Megazostrodon eli noin 200 miljoonaa vuotta sitten jurakauden alussa. Yli 164 miljoonaa vuotta sitten eli puolen metrin mittainen, hyönteisiä ja kaloja syönyt sekä majavaa muistuttanut vesinisäkäs. Hyönteiset kehittyivät jurakaudella voimakkaasti. Lentoliskot kuten Dimorphodon ja Rhamphorhyncus olivat vielä varsin pieniä Merissä vilisi kaloja ja monia merimatelijoita, kuten joutsenliskoja ja kalaliskoja. Vedenrajassa ja rannoilla eli krokotiilin kaltaisia matelijoita. Merissä eli myös planktonia, lonkerojalkaisia ja ammoniitteja, jopa 62 erilaisessa ekosysteemissä.
Toarcis-vaiheen joukkotuho

Pliensbach- ja Toarcis-vaiheiden käännekohdassa 183 miljoonaa vuotta sitten tapahtui merkittävä eläimistön pienempi joukkosukupuutto. Sen vaikutukset kohdistuivat pääosin vesieläimiin, varsinkin nilviäisiin kuten ammoniitteihin. Tapahtuman syyksi arvellaan merenpohjan hapettomuutta, joka liittyi nykyisen Etelä-Afrikan alueella sijainneessa Karoo-Ferrarissa tapahtuneeseen tulivuorenpurkaukseen. Jopa 6 000 kilometrin säteellä vaikuttanut massiivinen purkaus liittyi Gondwanamantereen käynnistyneeseen hajoamiseen. Purkauksessa vapautui 2,5 miljoonaa kuutiokilometriä laavaa.