Kirsi Kunnas
Elämä ja ura

Kunnaksen vanhemmat Wäinö ja Sylvi Kunnas olivat kuvataiteilijoita, jotka kuuluivat Tulenkantajiin, ja hänen lapsuudenkodissaan vallitsi boheemi ilmapiiri. Kunnaksen isä kuoli vain 32-vuotiaana, ja Sylvi Kunnas avioitui myöhemmin taidekriitikko Einari J. Vehmaksen kanssa.
Talvisodan syttyessä Kunnas oli keskikoulun viimeisellä luokalla. Sodan ensimmäisinä päivinä Kunnas perheineen juoksi ilmahälytystä pakoon metsän suojaan, ja nuori Kirsi oli lähellä kuolla konekiväärituleen. Luodit hän vältti kompastuessaan oikeaan aikaan.
Jatkosodan aikaan Kunnas toimi puhelinkeskuksessa Porkkalan edustalla Rönnskärin majakkasaarella. Myöhemmin hänestä tuli säälotta Repolaan, joka sijaitsi Neuvostoliiton puolella. Heinäkuussa 1943 Kunnaksella todettiin tuberkuloosi ja hänet kotiutettiin säälotan tehtävistä Kiljavan keuhkoparantolaan.
Kunnas valmistui ylioppilaaksi Tyttönormaalilyseosta vuonna 1944, minkä jälkeen hän aloitti opinnot Taideakatemian koulussa. Keuhkovian vuoksi hän keskittyi kuitenkin runouteen ja aloitti sodan jälkeen humanistiset opinnot Helsingin yliopistossa. Vuonna 1947 hän aloitti kustannusvirkailijan työt WSOY:llä ja samana vuonna ilmestyi hänen esikoisteoksensa, runokokoelma Villiomenapuu. Esikoiskokoelman julkaisua avusti Kunnaksen perhetuttu Olavi Paavolainen.
Seuraavat, 1950-luvulla ilmestyneet runokokoelmat Uivat saaret, Tuuli nousee ja Vaeltanut edustavat Suomen lyriikan modernismia. Kuten monet muutkin saman kauden runoilijat, myös Kunnas tunsi, ettei hän halua kirjoittaa samalta kielen ja ajatusten pohjalta kuin ennen toista maailmansotaa julkaisseet runoilijat, vaan halusi luoda uuden runokielen. Hänen ensiesiintymisensä aikoihin loivat maineensa myös Aila Meriluoto, Eeva-Liisa Manner, Eila Kivikk'aho ja Anja Vammelvuo. Modernismin seuraava, 1950-luvun aalto toi sitten Paavo Haavikon ja Pentti Saarikosken. WSOY:n kustannusjohtaja Ville Repo piti Kunnaksen vuonna 1950 ilmestynyttä Uivat saaret -kokoelmaa uuden vuosikymmenen alkusoittona ja ensimmäisenä modernistisena runokokoelmana.
1950-luvun puolivälissä Kunnas alkoi kirjoittaa runoja lapsille. Hän suomensi englannista lastenrunoja sekä Ivan Krylovin satuja. Ajoittain runsaskin kotimainen lastenrunous ei enää jaksanut kiinnostaa ylettömän opettavaisuutensa tai oudoksi käyneen moralisoinnin vuoksi. Kokoelmallaan Tiitiäisen satupuu (1956) Kunnas uudisti suomalaista lastenlyriikkaa hyvin merkittävästi. Hanhiemon (engl. Mother Goose) nonsense-perinne oli Kunnaksen yksi lähtökohta. Modernistinen kirjallisuuskäsitys on myös Tiitiäisen satupuun taustalla. Kunnas halusi irrottautua varhaisemman lastenrunouden ennalta-arvattavista loppusoinnuista ja opettavaisesta asenteesta.lähde? Kirjassa seikkailivat muun muassa vanha vesirotta ja Haitula. 90-vuotiaana hän muisteli kirjan kirjoittamista lämmöllä: "kirjoittaminen oli ihanaa, yksi riemastuttavimpia kokemuksiani".
1960-luvulla Kunnas palkattiin tekemään uutta aapista, joka ilmestyi vuonna 1968 nimellä Aikamme aapinen. Kirjan myötä Kunnas uudisti suomen kielen alkuopetuksen ja kävi kouluttamassa opettajia. Mieluinen tehtävä auttoi häntä pääsemään eroon ujoudesta. Aapinen herätti myös vastustusta.
1980-luvulla Kirsi Kunnakselta ilmestyivät runokokoelmat Kuun kuva metsässä, Kaunis hallayö ja Valoa kaikki kätketty. Kokoelma Puut kantavat valoa: Runot 1947–1986 ilmestyi vuonna 1999, ja se sisältää koko Kunnaksen siihenastisen tuotannon lukuun ottamatta lastenrunoja.lähde?
Kunnas on toiminut myös dramaturgian opettajana ja kulttuurikriitikkona, hän kirjoitti esimerkiksi teatteriarvioita.