stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaarle (Valois)
Valtakuntaa etsimässä > Myöhempi sotilasura

Vuonna 1311 Filip nimitti Kaarlen johtamaan valtuuskuntaa Tournain rauhanneuvotteluihin, jossa oli tarkoitus neuvotella flaamien kanssa. Neuvottelujen aikana Kaarle kuitenkin riitautui kuninkaan neuvonantajan Enguerrand de Marignyn kanssa, minkä jälkeen he olivat verivihollisia. Kiista päättyi Marignyyn teloitukseen vuonna 1315.
Kuningas Ludvig X:n ennenaikainen kuolema vuonna 1316 sai Kaarlen tavoittelemaan merkittävää poliittista roolia, mutta hän ei voinut estää veljenpoikaansa Philippe de Poitiers'tä tulemasta sijaishallitsijaksi ja pian sen jälkeen kuninkaaksi nimellä Filip V.
Vuonna 1324 vuotta ennen kuolemaansa Kaarle johti menestyksekkäästi viimeisen veljenpoikansa Ranskan kuningas Kaarle IV Kauniin joukkoja, joiden tarkoituksena oli valloittaa Flanderi ja Englannin kuningas Edvard II:n hallussa olevat alueet Guyennessä Etelä-Ranskassa.
Valtakuntaa etsimässä > Kuolema

Kaarle kuoli 16. joulukuuta 1325 Nogent le Roissa. Kolme vuotta Kaarlen kuoleman jälkeen vuonna 1328 hänen vanhimmasta pojastaan tuli Ranskan kuningas Filip VI.
Avioliitot ja lapset

Kaarle de Valois avioitui kolme kertaa ja sai puolisoittensa kanssa yhteensä 14 lasta, joista kolme kuoli jo lapsina.
Ensimmäinen avioliitto solmittiin 16. elokuuta 1290 Corbeil’ssa Anjoun ja Mainen kreivitär Margueriten (1273–1299) kanssa, joka oli Napolin kuningas Kaarle II:n ja Unkarin prinsessa Marian tytär. Avioliitosta syntyi kuusi lasta:
Isabelle (1292–1309), avioitui vuonna 1297 Bretagnen herttua Jean III:n (1286–1341) kanssa
Philippe (1293–1350), Valois’n kreivi, Ranskan kuningas Filip VI, joka perusti Valois-dynastian
Jeanne (1294–1342), avioitui vuonna 1305 Hainaut’n kreivi Guillaume I d'Avesnes’n (1286–1337) kanssa
Marguerite (1295–1342), avioitui vuonna 1310 Blois’n kreivi Guy de Châtillonin (k. 1342) kanssa
Charles II (1297–1346), Alençonin kreivi
Catherine (1299–1300), kuoli sylilapsensa
Toisen kerran Kaarle avioitui vuonna 1301 Saint-Cloud’issa Latinalaisen keisarikunnan nimellisen keisarinnan Catherine de Courtenay’n (1274–1307) kanssa. Tästä avioliitosta syntyi neljä lasta:
Jean (1302–1308), kuoli 6-vuotiaana
Catherine (1303–1346), Latinalaisen keisarikunnan nimellinen keisarinna, avioitui Taranton ja Akhaian ruhtinas Philippe I de Tarenten (1278–1332) kanssa
Jeanne (1304–1363), avioitui vuonna 1318 Beaumont-le-Roger’n kreivin Robert III d'Artois'n (1278–1342) kanssa
Isabelle (1306–1349), Fontevrault’n luostarin abbedissa
Kolmannen kerran Kaarle avioitui vuonna 1308 Poitiers’ssa Mahaut de Saint-Polin (1293–1358) kanssa, joka oli Saint-Polin kreivi Guy III de Châtillonin tytär. Avioliitosta syntyi neljä lasta:
Marie (1309–1328), avioitui 1324 Napolin kuningaskunnan perillisen, Calabrian herttua Charlesin (1298–1328) kanssa
Isabelle (1313–1383), avioitui 1336 Bourbonin herttua Pierre I:n (1311–1356) kanssa
Blanche (1317–1348), avioitui 1328 Saksan keisari Kaarle IV:n (1316–1378) kanssa
Louis (1318–1328), Chartres'n kreivi, kuoli 10-vuotiaana
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Leblanc-Ginet, Henri; Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997.
Les Rois de France. Judocus. Pariisi 1989.
Kirchhoff, Elisabeth; Rois et Reines de France. Sisältää myös Mémoires de Commines. 1996.
Wenzler, Claude; Généalogie des Rois de France. Èditions Ouest-France. 1994.
Närpes Nybro

| Närpes Nybro |
| --- | --- |
 Silta pohjoisesta.
Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Närpiönjoki
Sijainti:  Närpiö
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  holvisilta
Pituus:  68,2 m
Leveys:  7 m
Avattu liikenteelle:  1842
Koordinaatit:  62°28′31.57″N, 021°20′26.12″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Närpes Nybro on kivinen museosilta Närpiön keskustassa. Silta on kolmiaukkoinen holvisilta ja valmistunut vuonna 1842. Sillan hyötyleveys on 7 metriä ja kokonaispituus 68,2 metriä. Sen vapaat aukot ovat 9,5 metriä leveitä.
Nybron suunnitelmat laati Suomen koskenperkausjohtokunnan, sittemmin Tie- ja vesikulkulaitosten johtokunnan, C. F. Favorin vuonna 1839. Sillan kivet on saatu Närpiön Bölestä, kivilaji on rapakivigraniittia. Silta on muurattu sementillä, ja sen työn laatu on huoliteltua.
Närpes Nybro sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa ”museosillat”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Närpes Nybro Wikimedia Commonsissa
Valokuvia sillasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Närpes Nybro (Q18346739)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: holvisilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Närpiö
koordinaatit: 62°28′32″N 21°20′26″E﻿ / ﻿62.47544°N 21.34059°E﻿ / 62.47544; 21.34059
Minibosses

| Minibosses |
| --- | --- |
 Minibosses vuonna 2005
Tiedot
Toiminnassa:  1999–
Tyylilaji:  progressiivinen rock, nintendocore, videopelimusiikki
Kotipaikka:   North Hampton, Massachusetts, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Robin Vining, basso    Aaron Burke, kitara   Jeff Owens, kitara   Matt Wood, rummut  
Entiset jäsenet:  Robert Kelly Turner, kitara (2010)   Ben Baraldi, kitara (2007–2010), basso (1999–2007)   John Lipfert, kitara (2004–2007)   Fred Johnson, kitara (2002–2004)   Richard Smaldone, kitara (2001–2002)   Michael Anderson, kitara (2001–2002)  
Levy-yhtiö:  Kraid  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Minibosses on yhdysvaltalainen rock-yhtye, joka yhdistää musiikissaan klassisia videopelimusiikkia ja progressiivista musiikkia. Yhtye on tullut tunnetuksi cover-kappaleista, jotka perustuvat vanhoihin Nes-peleihin. Yhtye käyttää musiikissaan myös Kyuss-vivahteisia riffejä.
Historia

Vuodesta 1997–1999, kitaristi Aaron Burke and rumpali Matt Wood soittivat "Jenova Project":issa, yksi aikaisista videopelicoverbändissä, muiden ystävien kanssa University of Massachusetts Amherst:ssa. Tammikuussa 2000, Burke and Wood palkkasivat basisti Ben Baraldi muodostaakseen Minibosses:n. Bändi soitti molempia videopelicovereita ja tavallisia lauluja, ja julkaisivat ensimmäisen levyn "Minibosses" syyskuussa 2000. He eivät olleet tyytyväisiä levyn laatuun ja ovat sitten julkaisseet uusia versioita covereista "Minibosses/Penny Winblood" jakaukseen ja uudet versiot ovat niiden levyllä "Brass". Vuodesta 2000 bändi on ollut kiertueella ja kirjoittaneet uutta materiaa uuteen levyyn.
Minibosses yleensä kiertää Arizonaa ja Kaliforniaa.
Diskografia > Albumit

Minibosses (itsejulkaisu: Kraid Records, 2000)
Minibosses (EP) (itsejulkaistu, 2004)
Live at the Middle East recorded at The Middle East nightclub (itsejulkaistu, 2004)
Minibosses/Penny Winblood (Forge Records, 2005)
Brass (Itsejulkaistu, 2005)
Brass 2: Mouth (2011)
Diskografia > Videopeli-coverit

Batman
Bionic Commando
Blaster Master
Castlevania
Castlevania II: Simon's Quest
Castlevania III: Dracula's Curse
Contra
Double Dragon
Excitebike
Ghosts 'n Goblins
The Goonies II
Ikari Warriors
Kid Icarus
The Legend of Zelda
Metroid
Mega Man 2
Mike Tyson's Punch-Out!!
Ninja Gaiden
Rygar
Super Mario Bros. 2
Super Mario Bros. 3
Wizards and Warriors
Zelda II: The Adventure of Link
Möykkysenjoen silta

| Möykkysenjoen silta |
| --- | --- |

Ylittää:  Möykkysenjoki
Sijainti:  Ristijärvi
Siltatyyppi:  kivinen holvisilta
Pituus:  13,9 m
Leveys:  4,5 m
Avattu liikenteelle:  1926
Koordinaatit:  64°31′41.0″N, 028°11′45.2″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Möykkysenjoen silta on vuonna 1926 valmistunut kiviholvisilta Ristijärvellä yhdystie 8890:n varrella. Kainuussa  harvinaista tyyppiä olevasta kivisillasta tuli museosilta vuonna 1982.  Sillan vierelle oli valmistunut 1980-luvulla uusi silta. Vanha silta entisöitiin vuosina 1982–1983.
Sillan holviaukko on 6 metriä leveä, ja sillan kokonaispituus on 13,9 metriä. Kannen hyötyleveys on 4,5 metriä.
Möykkysenjoen museosilta kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa "museosilta".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Möykkysenjoen silta Wikimedia Commonsissa
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Möykkysenjoen silta (Q18346735)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kiviholvisilta, museosilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Ristijärvi
koordinaatit: 64°31′41″N 28°11′45″E﻿ / ﻿64.52806°N 28.19589°E﻿ / 64.52806; 28.19589
Vuoristoarmeijakunta Norja

| Vuoristoarmeijakunta Norja XIX vuoristoarmeijakunta |
| --- | --- |

Toiminnassa:  heinäkuu 1940 – 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Koko:  useita divisioonia
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Vuoristoarmeijakunta Norja (saks. Gebirgs-Korps Norwegen) oli Saksan maavoimien vuoristojoukkojen yhtymä toisessa maailmansodassa. Se osallistui sotatoimiin Norjassa ja Suomessa.
Perustaminen

Armeijakunta perustettiin 1. heinäkuuta 1940 Norjassa. Siihen kuuluivat 5. huhtikuuta 1941 Saksan 2. ja 3. vuoristodivisioona sekä armeijakuntajoukkoja.
Osallistuminen sotatoimiin

Yhtymän ensimmäinen sotatoimi oli operaatio Renntier, jonka tarkoituksena oli miehittää Petsamo. Kesäkuussa 1941 armeijakunta aloitti hyökkäyksen Petsamosta Murmanskiin operaatio Platinaketussa. Hyökkäys epäonnistui ja armeijakunta ei saavuttanut tavoitteitaan. Elokuussa 1941 divisioonaan kuului kahden mainitun divisioonan lisäksi Saksan 6. vuoristodivisioona, SS-jalkaväkirykmentti 9, jalkaväkirykmentti 388 sekä Suomen jalkaväkirykmentti 14 ja osasto Petsamo. Marraskuussa 3. vuoristodivisioona siirrettiin pois armeijakunnasta ja tammikuussa 1942 se menetti suomalaiset vahvistuksensa.
Huhti-toukokuussa 1942 armeijakunta torjui kolmen viikon taisteluissa Neuvostoliiton 14. armeijan hyökkäyksen, mutta 4. toukokuuta talvimyrsky surmasi ja palellutti runsaasti sotilaita. 10. marraskuuta 1942 armeijakunta sai uuden nimen XIX vuoristoarmeijakunta (saks. XIX. Gebirgs-Armeekorps). Armeijakuntaan liitettiin heinäkuussa 1943 Saksan 210. jalkaväkidivisioona.
Armeijakunta vetäytyi 1944 Norjaan Suomen irrottauduttua sodasta ja tehtyä aselevon Neuvostoliiton kanssa. Armeijakunta nimettiin 25. marraskuuta 1944 armeijaosasto Narvikiksi (saks. Armee-Abteilung Narvik) Se antautui toukokuussa 1945.
Komentajat

Armeijakunnankomentajina olivat:
vuoristojoukkojenkenraali Eduard Dietl (perustaminen – 15. tammikuuta 1942)
vuoristojoukkojenkenraali Ferdinand Schörner (15. tammikuuta 1942 – 23. lokakuuta 1943)
vuoristojoukkojenkenraali Georg Ritter von Hengl (23. lokakuuta 1943 – 21. huhtikuuta 1944)
vuoristojoukkojenkenraali Ferdinand Jodl (21. huhtikuuta – 25. marraskuuta 1944)
Armas Launis

Armas Launis
Armas Emanuel Launis (vuoteen 1900 Lindberg; 22. huhtikuuta 1884 Hämeenlinna – 7. elokuuta 1959 Nizza, Ranska) oli suomalainen säveltäjä, kansanmusiikintutkija, musiikinopettaja, kirjailija ja toimittaja.
Tausta

Armas Launiksen vanhemmat olivat talonomistaja, puuseppä Adolf Lindberg ja tämän kolmas vaimo Amanda Gustava Vikman (Ollila). Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta 1901 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1906 ja filosofian lisensiaatiksi 1913. Launis opiskeli Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulussa 1901–1907 ja Sternin konservatoriossa Berliinissä 1907-1908. Hän suoritti kapellimestaritutkinnon Berliinissä 1908. Launis teki opinto- ja tutkimusmatkoja Inkeriin 1903, 1906, Norjan Lappiin 1905, Berliiniin 1907–1908, Kööpenhaminaan ja Weimariin 1909, Viroon 1909, Pietariin 1910, Pariisiin 1911, Saksaan ja Roomaan 1912, Pariisiin 1914, Venäjälle 1916, Saksaan ja Italiaan 1920, 1923–1924, Pohjois-Afrikkaan 1924–1927, Pariisiin 1929–1930 ja Tunisiaan 1939.
Launis oli Helsingin yliopiston musiikin analyysin ja kansanmusiikin tutkimuksen dosenttina 1918–1922, Helsingin suomalaisen lyseon laulunopettajana 1916–1929, Helsingin kansankonservatorion perustajana ja johtajana vuodesta 1922 sekä Suomen maaseutukaupunkien (Turku, Tampere, Pori, Vaasa, Oulu, Kotka ja Uusikaupunki) kansankonservatorioiden perustajana ja johtajana vuodesta 1926. Launis sai valtion sävellyspalkinnon 1915 ja 1919 sekä säveltäjäeläkkeen vuodesta 1921. Hän asui pysyvästi Ranskassa Nizzassa vuodesta 1930 lähtien.
Säveltäjä

Launis keskittyi säveltäjänä oopperaan, joita hän sävelsi kymmenen omiin librettoihinsa. Näistä on esitetty Seitsemän veljestä (Suomalaisessa oopperassa vuosina 1913 ja 1923), Kullervo (Suomalaisessa oopperassa 1917–1934, yhteensä 22 esitystä, lisäksi osittainen radioesitys talvisodan aikana, esitys myös Ranskassa) paikallisena tuotantona talvisodan aikana, Aslak Hetta (Sakari Oramon johdolla kantaesitys 2004) sekä otteita Jehudithista (Eugène Bigot Ranskan radiossa 1954). Muu tuotanto käsittää kamarimusiikkia, yksin- ja kuorolauluja, muutaman orkesterisarjan sekä elokuvamusiikin etnografiseen filmiin Häidenvietto Karjalan runomailla (1921). Launis kuului ennen Ranskaan muuttoaan menestyneimpiin suomalaisiin säveltäjänä, mutta jäi sen jälkeen lähes tyystin unohduksiin.
Vasta vuonna 2004 kantaesityksensä saanut Aslak Hetta perustuu musiikillisesti kuuteen saamelaiseen joikuun, ja sen aiheena on saamelainen kansanperinne, erityisesti kihlajaiset, uskomukset, loitsut ja rituaalitanssit. Ooppera on julkaistu myös äänitteenä 2005.
Vuonna 1934 valmistunut, esittämätön ooppera Noidan laulu sijoittuu myöhäiskeskiajan noitavainojen aikaan, ja sen juoni perustuu legendaan, jossa Pyhä Neitsyt asettuu luostarin jättäneen sisaren tilalle. Oopperan keskeisin tapahtumapaikka, nimeämätön luostari meren äärellä Pohjoismaissa, viittaa esikuvanaan vahvasti Naantalin luostariin. Oopperasta löytyy monia säveltäjän vierailla mailla saamia vaikutteita. Yleisen pohjasävyn teokselle antaa kuitenkin meri, jonka parista säveltäjä kertoo sukunsa olleen lähtöisin, ja joka oopperassa henkilöityy Pyhän Neitsyen, tässä "Merenäidin", kaikkien merenkävijöiden suojelushahmon, roolissa.
Esittämättömässä vuoden 1937 oopperassa Karjalainen taikahuivi Launis palaa vielä kerran karjalais- ja inkeriläisaiheisten sävelmien pariin. Teoksen johtoaiheet ovat peräisin Launiksen aiemmin suorittamilta kansanlaulujen tallennusmatkoilta Karjalaan, Inkeriin ja Viroon. Luonteeltaan laulunäytelmällinen ooppera kertoo koomillisen rakkaustarinan, jonka keskiössä ovat pienessä karjalaisessa kyläyhteisössä tapahtuvat sattumukset taioilla lumotun silkkihuivin ympärillä. Säveltäjän omakuvallisen hahmon voi nähdä eläköityneen postimestari Lingénin roolissa, joka taika- ja perinnetiedon kerääjänä haaveilee menneistä ajoista Karjalan taianomaisilla seuduilla. Oopperahahmona esiintyy myös kuuluisa inkeriläinen runolaulaja Larin Paraske, tässä nuoren, noin 30-vuotiaan leskinaisen roolissa. Launis sovitti oopperan musiikkiin perustuen neliosaisen sarjan Suite carélienne.
Vuonna 1939 kirjoitettu ja 1944 sävelletty, esittämätön kolminäytöksinen satuooppera Oli kerran... sisältää kirjavan henkilöhahmoston muun muassa kedonkukkia, sieniä, sammakoita, hoviväkeä, kuninkaita ja prinsessoja. Säveltäjän itse kirjoittama libretto on tarinaltaan alkuperäinen eikä perustu tunnettuihin lastensatuihin. Teos sisältää useita balettinumeroita, ja myös monia lausunta- tai näytelmäkohtauksia, jotka tekijänsä mukaan soveltuvat esitettäviksi hyvin esimerkiksi lasten joulujuhlille. Oopperasta valmistui vain pianopartituuri sekä kolmiosainen, viimeistelemätön sarja orkesterille.
Musiikintutkija

Launis oli ensimmäisiä pohjoissaamelaisen joiun tutkijoita ja tallentajia. Hänen joiusta tekemiään huomioita on toistettu tutkimuksesta toiseen, ja hänen keruumatkojensa tulokset olivat siihen astisista suurimmat. Lapissa tekemiensä keruumatkojen (1904, 1905 sekä Petsamoon 1922) lisäksi hän keräsi uudempia kansanlauluja Kainuussa (1902) ja runosävelmiä Raja-Karjalassa (1905) ja Inkerissä (1903, 1906). Erityisen merkittäviä olivat Launiksen Inkerissä tekemät huomiot laulutilanteista ja laulajien itsensä käyttämistä laulujen nimityksistä. Raja-Karjalassa ja myöhemmällä Inkerin matkalla hänellä oli mukanaan äänityslaite, fonografi. Näiden ja muiden kokoamien aineistojen pohjalta hän toimitti teokset Lappische Juoigos-Melodien (1908), Suomen Kansan sävelmiä -kokoelman osat IV:I (Inkerin runosävelmät, 1910) ja IV:II (Karjalan runosävelmät, 1930) sekä Eesti runoviisid (Tartto 1930).
Launis opiskeli vuosina 1901–1907 Helsingin orkesterikoulussa sävellystä Jean Sibeliuksen ja sellonsoittoa Ossian Fohströmin johdolla ja jatkoi 1907 alkaen sävellysopintoja Berliinissä. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1906 ja tohtoriksi vuonna 1911. Ilmari Krohnin ohjaamassa väitöskirjassa Über Art, Entstehung und Verbreitung der Estnisch–Finnischen Runenmelodien hän analysoi ja luokitteli siihen mennessä kerätyt suomalais-karjalais-virolaisen alueen kalevalamittaiset runosävelmät. Hän toimi vuosina 1918–1922 musiikkianalyysin ja kansanmusiikin tutkimuksen dosenttina Helsingin yliopistossa ja osallistui tuolloin keskeisiin kansainvälisiin keskusteluihin kansansävelmien luokittelun mahdollisuuksista.
Opettaja

Launis toimi musiikinopettajana 1906–1915 Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulussa ja Helsingin musiikkiopistossa. Hän laati toimintaperiaatteet Helsingissä vuonna 1922 perustetulle kansankonservatoriolle, toimi joitakin vuosia sen johtajana ja teki vastaavat suunnitelmat maaseutukonservatorioiden perustamiseksi.
Musiikkielämää Ranskassa

Matkusteltuaan lähes koko 1920-luvun eri puolilla Eurooppaa säveltämässä Launis asettui vuonna 1930 lopullisesti Nizzaan. Hän osallistui aktiivisesti ranskalaiseen musiikkielämään, edisti Ranskan ja Suomen välistä musiikkivaihtoa ja kirjoitti säännöllisesti ranskalaisesta kulttuurista suomalaisiin lehtiin.
Perhe

Armas Launis oli naimisissa vuodesta 1910  Aino Vairisen kanssa. Armas Launiksen veli oli arkkitehti Ilmari Launis.
Tuotanto

| --- | --- |
 Oopperoita Seitsemän veljestä (1913)  Kullervo (1917)  Aslak Hetta (1922)  Noidan laulu (1934)  Kesä jota ei koskaan tullut (keskeneräinen) (1936)  Karjalainen taikahuivi (1937)  Jehudith (1937–1940)  Oli kerran... (vain pianopartituuri) (1939)  Theodora (keskeneräinen) (1939)  Jäiset liekit (vain pianopartituuri) (1957) Kamarimusiikkia Pianokvartetto g-molli (1907?)  Jousikvartetto c-molli Sävelmäkokoelmia Lappische Juoigos-Melodien (1908)  Suomen Kansan sävelmiä IV:I Inkerin runosävelmät (1910)  Suomen partioväen laulukirja (1917)  Partiolaisen laulukirja (1925)  Suomen Kansan sävelmiä IV:II Karjalan runosävelmät (1930)  Eesti runoviisid (Tartto 1930) :  Kirjoja Über Art, Entstehung und Verbreitung der estnisch-finnischen Runenmelodien (1910)  Ooppera ja puhenäytelmä. Muutamia vertailevia piirteitä.  (Kansanvalistusseuran toimituksia 171)  Helsinki:  Kansanvalistusseura, 1915.   Esivanhempieni muisto 1500–1900 (1921)  Kaipaukseni maa. Lapinkävijän muistoja (1922)  Murjaanien maassa (1927)  Suomen maaseutukaupunkien kansankonservatoriot (1927)  Erään turunmaalaisen saaristolaissuvun vaiheita (1929)  Tunturisävelmiä etsimässä. Lapissa 1904 ja 1905. Toim. Minna Riikka Järvinen. (2004)  Kainuun laulut. Armas Launis ja Eino Levón Kajaanin kihlakunnassa 1902. Toim. Minna Riikka Järvinen & Janne Seppänen. (2008) Artikkeleita Runosävelmistä (Kalevalan selityksiä, 1910)  Kullervo-oopperan esihistoriaa (Kalevalaseuran vuosikirja I, 1921)  Saamein säveleitä etsimässä (Kalevalaseuran vuosikirja 2, 1922)  Muuan karjalainen kanteleensoittaja (Kalevalaseuran vuosikirja, 1923) Äänitteet Armas Launis: Aslak Hetta. Solistit ja Radion sinfoniaorkesteri, YL:n laulajia, Kampin kuoro, joht. Sakari Oramo. Ondine ODE 1050-2D (2CD), 2005.
Palkinnot ja tunnustukset

Valtion säveltäjäeläke 1920