stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hijazin rautatie
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hijazin rautatie Wikimedia Commonsissa
Hejazin rautatiestä kertova sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hejaz Railway
Käännös suomeksi
Hietatuhatjalkainen

| Hietatuhatjalkainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Tuhatjalkaiset Myriapoda
Luokka::  Kaksoisjalkaiset Diplopoda
Lahko::  Julida
Heimo::  Julidae
Suku::  Ommatoiulus
Laji::  sabulosus
Kaksiosainen nimi
 Ommatoiulus sabulosus  (Linnaeus, 1758) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hietatuhatjalkainen (Ommatoiulus sabulosus) on yleinen kaksoisjalkaislaji ja Pohjoismaiden kookkain tuhatjalkainen.
Koko ja ulkonäkö

Hietatuhatjalkaisen pituus on 14–47 mm ja leveys 1,4–4 mm. Ruumis on poikkileikkaukseltaan lieriömäinen, väriltään tummanruskeasta mustaan ja eläimen selkäpuolella on kaksi keltaista pitkittäisjuovaa. Ruumis muodostuu koiraalla 44–53 ja naaraalla 45–54 jaokkeesta ja raajaparien lukumäärä vaihtelee koiraalla 73–97 ja naaraalla 79–101. Peräpäässä preanaalirenkaan yläreunassa on läpikuultava uloke, joka kaartuu ylöspäin.
Levinneisyys

Hietatuhatjalkaista tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa Pohjois-Espanjasta Venäjälle ja Skandinavian eteläisempiin osiin. Suomessa sitä tavataan yleisenä maan etelä- ja keskiosissa. Runsain se on etelässä.
Elinympäristö ja elintavat

Laji viihtyy varsin monenlaisissa ympäristöissä, kuten metsissä, soilla, rannoilla ja puistoissa. Elinympäristön ei tarvitse olla erityisen kalkkipitoinen. Eläimet viihtyvät maassa kivien alla tai karikkeen joukossa, mutta nousevat joskus myös puihin tai muuhun kasvillisuuteen. Joskus tuhatjalkainen saattaa esiintyä varsin runsaslukuisena. Ravinnokseen tuhatjalkaiset käyttävät lahoavaa kasvillisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hietatuhatjalkainen Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2221316  BioLib: 61232  BOLD: 237321  CoL: 49CRJ  EoL: 314901  EPPO: IULSSA  EUNIS: 201096  Fauna Europaea: 328510  Fauna Europaea (new): 34e7963d-610e-415b-88aa-e04f077553ea  GBIF: 1012292  iNaturalist: 205191  IRMNG: 10813321  MilliBase: 151195  NBN: NBNSYS0000011385  NCBI: 1008866  Observation.org: 26450  OBIS: 151195  Open Tree of Life: 484984  WoRMS: 151195  Laji.fi: MX.202793
Hiirijärvi (kuivatettu järvi)

| Hiirijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Harjavalta
Koordinaatit:  61°16′28″N, 22°03′34″E
Mittaustietoja
 fiHiirijärvi 
Hiirijärvi on kuivatettu järvi Harjavallassa Satakunnassa, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Tattaranjoen valuma-alueeseen. Järvi sijaitsi Hiirijärven kylän ("Hiirijärviby") lounaispuolella maaston painaumassa, jossa virtaa nykyään Hiirijärvenoja.
Historia

Järven nimi on vaihdellut aikojen saatossa. Tästä on esimerkki Olof Mörtin piirtämässä kartassa vuodelta 1688, jossa sen nimeksi on merkitty "Wähäjärfwi" eli Vähäjärvi. Tämän parina on idempänä sijainnut "Isojerfwi" eli Isojärvi, jota kutsuttiin myöhemmin Harolanjärveksi . Hiirijärven nimi on kuitenkin jo vanha.
Kokemäen Harjavallan ja Köyliön asukkaiden välinen riitä 1420-luvulla koski Hiirijärven aluetta ja sen ruohoniittyjä. Harjavaltalaiset halusivat ne itsellensä, mutta ne kuuluivat Köyliöläisille. Asia käsiteltiin käräjillä, josta on olemassa tuomio vuodelta 1429. Tällöin Hiirjärveä ei mainita lainkaan, mutta jo 1458 sen nimi mainitaan toisessa kiistassa annetussa tuomiossa. Silloin harjavaltalaiset käräjöivät samoista niityistä Turun piispan kanssa, joka väitti ostaneensa järven niityt Köyliön Polsun kylältä. Nimi oli kirjoitettu tuomioon "Hyrijarffue". Hiirijärven voidaan ajatella saaneensa viljelevää asutusta rannoilleen tuon tapahtuman jälkeen.
Järvi on voinut saada nimensä Keski-Eurooppaa kiertäneen legendan mukaan. Legendan juoni olisi kopioitu Piispa Henrikin murhaajan Lallin tarinoihin siinä muodossa, että asuessaan 1100-luvulla metsässä paossa virkavaltaa olisivat hiiret ajaneet hänet puuhun, joka kaatuessaan järveen olisi aiheuttanut hänen lopunsa. Näin järvelle annettiin nimeksi Hiirijärvi. Muistona tästä perinteestä lähellä kylää ja järveä on muinaismuistona rauhoitettu Lallin itkukivi, jonka luona Lallin kerrotaan katuneen tekoaan.
Maantieto

Olof Mörtin kartassa ei ole merkitty ojia ja siinä mittakaava oli sen ajan pituusyksiköissä. Myöhemmässä Kalmbergin kartastossa järven mitat on suuren mittakaavan vuoksi arvioitavissa vain likimääräisesti. Järvi on kuitenkin ollut pitkä ja kapea ja sen pituussuunta on ollut likimain luode-kaakko-suuntainen. Järven pituus oli Mörtin kartassa noin 700 kyynärää (kartassa "al" eli aln) ja leveys yli 100 kyynärää. Metreiksi muutettuina järven pituus oli noin 400−450 metriä ja leveys noin 60−80 metriä.
Järven laskuoja sijaitsi vuoden 1855 kartassa sen luoteispäässä, mistä sen oja laski Hiirijärven kylän niittyjen läpi Nakkilaan nykyiseen Tattaranjokeen. Hiirijärveen oli myös tulo-oja Harolanjärvestä.
Kuivattaminen

Hiirijärvenojaa perattiin vuonna 1935. Järvi kuivattiin kuitenkin vasta 1950-luvulla viljelysmaaksi. Kuivatusta varten kaivettiin ojia, jotka johdettiin Hiirijärvenojaa myöten Nakkilan Tattaranjokeen.
C1 (höyryveturi)

| C1 |
| --- | --- |
 C1 Suomen Rautatiemuseossa.
Perustiedot
Tyyppi:  Höyryveturi
Liikennöitsijä:  VR
Valmistaja:  Neilson & Co
Lukumäärä:  10
Valmistusvuodet:  1869
Museoitu:  1 yksilö
Numerointi:  21–30
Lempinimi:  Bristollari
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  60 km/h
Paino:  42 t
Pituus:  12 770 mm
Pyörästö:  0-6-0
C1 eli Bristollari oli Valtionrautateiden (VR) ensimmäinen varsinainen tavarajuniin tarkoitettu höyryveturi, jota käytettiin tosin myös sekajunissa ja myöhemmin vaihtotyöhönkin varikoilla Helsingissä, Pietarissa, Riihimäellä ja Turussa. Veturin vetovoima oli 3 200 kp.
C1-veturi numero 30 jäi vuonna 1918 Venäjälle, josta sitä ei palautettu koskaan takaisin Suomeen. Veturit hylättiin 1920-luvulla, mutta numero 21 säilyi ja kunnostettiin. Se on saanut paikkansa Suomen toiseksi vanhimpana säilyneenä veturina Suomen rautatiemuseossa Hyvinkäällä syksystä 1987 alkaen.
Hiidenjoen alue

Hiidenjoen alue (vesistöaluetunnus 35.81) on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa, Janakkalassa, Hausjärvellä ja Riihimäellä sijaitseva Vanajan reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue.
Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35) ja on Vanajan reitin valuma-alueen (35.8) kolmannen jakovaiheen ensimmäinen osa-alue, joka jaetaan vielä kahteen alueeseen. Nämä valuma-alueet ovat Hiidenjoen suualue (35.811) ja Katinojan valuma-alue (35.812). Vesistöalueen keskusjärvi on Kernaalanjärvi, joka on samalla Hiidenjoen pääjärvi. Hiidenjoen alueeseen kuuluu alle 10 järveä tai lampea. Niistä merkittävimmät ovat Kernaalanjärvi (445 hehtaaria) ja Ahilammi (44 hehtaaria). Alueella sijaitsee useita taajamia, joita ovat Janakkalan Turenki ja Janakkalan kirkonkylä sekä Leppäkoski. Alueen järvisyys on 7,94 %. Vesistön alueen alarajana on Vanajaveden Miemaalanselkä, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 2 191,69 neliökilometriä ja sen järvisyys on 5,66 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Vanajanselän alueeseen (35.23).
Alla esiteltävässä alueen kuvauksessa on käytetty lähteinä Suomen ympäristökeskuksen viranomaistietoja ja Maanmittauslaitoksen karttapalvelua.
Alueen kuvaus

Hiidenjoki laskee Vanaveteen Miemaalanselällä Hämeenlinnan Miemaalassa. Se saa alkunsa Kernaalanjärvestä, johon laskee idästä Puujoki, josta kuuluu neljä kilometriä mukaan alueeseen.
Alueen kuvaus > Hiidenjoen suualue (35.811)

Aivan Hiidenjoen suun tuntumaan laskee Raimalammin laskuoja. Kalpalinnan mäen länsipuolella sijaitsevat Likolammi ja Sälilammi, jotka ovat viimeisen jääkauden lopussa syntyneitä suppia. Turengin taajamassa Liinalammin urheilupuistossa sijaitsee Liinalammi, jossa on myös yleinen uimaranta.
Ahilammi on Hiidenjoen laajentuma tai sen läpivirtausjärvi, jonka rannalla sijaitsee pienvenesatama ja yleinen uimaranta. Hiidenjoen lähteillä siihen yhtyy lännestä Puujoki ja etelästä työntyy Kernaalanjärven lahti, jota kutsutaan Vesijaoksi. Kernaalanjärveen laske kolme suurempaa jokea, jotka ovat Tervajoen valuma-alueen (35.87), Hyvikkälänjoen valuma-alueen (35.88) ja Räikälänjoen valuma-alueen (35.89) laskujokia.
Puujoen alajuoksun viisi kilometriä kuuluu vielä Hiidenjoen suuosan alueeseen. Juuri ennen Vesijakoa on osana Puujoen uomaa Ilmusjärvi. Se on kuroutumassa omaksi järvekseen samalla tavalla kuin Asikonmeri on tehnyt kauan sitten. Leppäkosken alapuolella olevan Linnamäen juurella sijaitsee kolmas suppajärvi Rahitunlammi, joka laskee Puujoen mutkaan hieman Katinojan yläpuolelle. Alue loppuu Leppäkosken kohdalla, mistä katsotaan Puujoen alue (35.82) alkavaksi.
Alueen kuvaus > Katinojan valuma-alue (35.812)

Valuma-alue liittyy pieneen Katinojaan, jonka valuma-alueella ei esiinny järviä.
Ilmari Hiitonen

Henrik Ilmari Augustus Hiitonen (vuoteen 1932 Hidén; 28. elokuuta 1898 Helsinki  – 10. helmikuuta 1986) oli suomalainen kasvitieteilijä.
Henkilöhistoria

Hiitosen vanhemmat olivat filosofian tohtori Karl Julius Hidén ja Helmi Liisi Partanen ja puoliso vuodesta 1939 Irja Anne Jokinen. Ylioppilaaksi Hiitonen tuli 1916 ja valmistui filosofian maisteriksi 1927 ja lisensiaatiksi 1946. Hän toimi Helsingin yliopistossa kasvitieteen dosenttina vuosina 1947−1967. Yliopiston palveluksessa hän oli jo vuodesta 1926 alkaen. Kasvimuseon putkilokasviosaston kustoksena Hiitonen työskenteli vuosina 1962−1965. Hiitonen laati putkilokasveja esitteleviä kansioita. Hän toimi myös opettajana useissa eri kouluissa.
Hiitonen sai professorin arvonimen vuonna 1978.
Hiitosen veljiä olivat diplomaatti, toimittaja ja poliitikko Ensio Hiitonen sekä kiinteistöneuvos ja sotavalokuvaaja Unio Hiitonen.
Teoksia

Suomen kasvio, 1933
Suomen putkilokasvit, 1934
Karjalan kannas kasvien vaellustienä lajien nykylevinneisyyden valossa, 1946
Koulu- ja retkeilykasvio, 5. painos 1947, Arvi Poijärven kanssa
Aiheesta muualla

The International Plant Names Index Author Details (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Muut:  Te Papa (New Zealand)
Hilarius (nimi)

| Hilarius |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Hila, Hilaire, Hilari, Hilaria, Hilarus, Hilary, Hillar, Hillari, Hillary, Hilu, Ilari, Illar, Lari 
Vastineita eri kielissä:  Hilarion, Ilarion, Ilo 
Nimen alkuperä:  latinalainen nimi; ’iloinen, hyväntuulinen’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hilarius on latinankielinen miehen etunimi, joka merkitsee ’iloista’ ja ’hyväntuulista’. Se on yleinen nimi kirkollisessa perinteessä: katolilaisilla on toistakymmentä tämännimistä pyhimystä.
Suomen almanakassa Hilarius-nimi oli mukana 1700-luvun alusta vuoteen 1907 saakka. Hilariuksen suomalainen nimipäivä oli yleensä 21. helmikuuta, mutta vuosina 1705–1706 se oli jo 13. tammikuuta ja vuonna 1729 vasta 22. helmikuuta. Hilariuksesta juontuvat nykyiset almanakkanimet Ilari ja Lari.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Hilarius on vuoteen 2020 mennessä ollut Suomessa virallisena etunimenä noin 160 miehellä.
Tunnettuja Hilariuksia

Hilarius (k. 468), paavi
Hilarius Poitierslainen (n. 300–367), piispa ja teologi
Hilarius Moa Nurak (1943–2016), indonesialainen piispa
Hilarius Pohjanheimo (1892–1932), suomalainen elokuvaaja, ohjaaja, näyttelijä ja käsikirjoittaja
Hilarius Sorjonen (1908–1954), suomalainen rikollinen
Kuvitteellisia Hilariuksia

Hilarius-hiiri, televisiosarjasta tunnettu hiirihahmo
Hierakat

| Hierakat |
| --- | --- |
 Ahosuolaheinä (Rumex acetosella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Tatarkasvit Polygonaceae
Suku::  Hierakat Rumex  L.
Katso myös
   Hierakat Wikispeciesissä   Hierakat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hierakat eli siipihierakat (Rumex) on suku tatarkasvien heimossa. Useita hierakkojen sukuun kuuluvia kasveja kutsutaan suolaheiniksi. Hierakat esiintyvät lähinnä pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä. Sukuun kuuluu noin 200 lajia, joista Suomessa kasvaa liki kaksikymmentä. Lajien välillä on lisäksi runsaasti risteymiä.
Kuvaus

Hierakat ovat monivuotisia, harvoin yksivuotisia, usein kookkaita pystyvartisia ruohovartisia kasveja. Lehdet kasvavat kierteisesti. Alimmat lehdet ovat tavallisesti pitkäruotisia ja ne muodostavat usein lehtiruusukkeen. Ylemmät lehdet ovat lähes ruodittomia ja kapeampilapaisia. Korvaketupet ovat kalvomaisia ja varhain karisevia. Lehtilapa on ehyt ja laidoiltaan ehyt tai mutkainen, usein poimuinen. Kukinto on kerrannaisterttu. Sisemmät kehälehdet kovettuvat kukinnan jälkeen hedelmää ympäröiväksi hedelmäverhiöksi. Hedelmä on kolmesärmäinen pähkylä.
Suolaheinät ovat saaneet nimensä siitä, että niiden lehdet maistuvat happamilta ja suolaisilta. Touko-heinäkuussa kukkivien suolaheinien kukat ovat punertavat ja heteet keltaiset, emiyksilöissä kukat ovat purppuranpunaiset. Ne voidaan jakaa kahteen alaryhmään: Acetosa-alaryhmän yleisin laji on monimuotoinen niittysuolaheinä (Rumex acetosa), Acetosella-alaryhmän lajeista tunnetuin on puolestaan ahosuolaheinä (Rumex acetosella). Lajinimien latinankielinen kantasana "acetum" tarkoittaa etikkaa.
Kumpaankin suolaheinien alaryhmään kuuluu useita lajeja ja alalajeja, kuten Suomessa esiintyvät tulisuolaheinä (Rumex thyrsiflorus), lapinsuolaheinä (Rumex acetosa lapponicus), kaitasuolaheinä (Rumex acetosella tenuifolius) ja somersuolaheinä (Rumex acetosella arenicola). Tenonsuolaheinä (Rumex graminifolius) kuuluu silmälläpidettäviin lajeihin.
Käyttö

Suolaheinän lehtien maku johtuu oksaalihapon vesiliukoisesta suolasta kaliumoksalaatista. Raparperista tutun oksaalihapon vuoksi suolaheiniä pidetään lievästi myrkyllisinä, sillä oksaalihappo sitoo itseensä elimistön kalsiumia aiheuttaen puutosoireita. Suolaheinän lehtiä voi kuitenkin käyttää ravintona pieniä määriä. Oksaalihappo neutraloituu vaarattomaksi, kun samalla aterialla nautitaan maitotuotteita. Ryöppäyksessä oksaalihappo liukenee keitinveteen. Parhaimmillaan suolaheinät ovat alkukesästä ennen kukintaa, jolloin oksalaattipitoisuuskin on alhaisempi.
Etenkin Ranskassa suolaheinää on käytetty paljon ruoanvalmistuksessa. Muun muassa suolaheinäkeitto on siellä tunnettu ruokalaji. Niitty- ja tulisuolaheinän lehdistä on myös valmistettu salaattia ja suolaheiniä on jopa viljelty varhaisvihannekseksi. Lappalaiset ovat hapattaneet maitoa suolaheinien lehdillä saadakseen sen säilymään pitempään.
Suolaheinät sisältävät melko paljon C-vitamiinia, joten niitä on käytetty keripukin torjuntaan. Suolaheinien lehtiä, versonlatvoja ja juuria on myös käytetty rohtoina. Niiden juurissa oleva emodiini laajentaa verisuonia ja estää kudossiirrännäisten hylkimisreaktioita tuhoamalla bakteereja. Suolaheiniä onkin käytetty hauteina ihosairauksien hoidossa. Suolaheinillä on ulostamista ja virtsaneritystä lisäävä vaikutus. Niiden sanotaan myös lisäävän ruokahalua ja parantavan ruoansulatusvaivoja. Lönnrotin mukaan kasvin siemeniä on nautittu punataudissa.
Suolaheinien juurista voidaan valmistaa keltaista väriä. Happoisia lehtiä voi myös käyttää esimerkiksi hopean kiillotukseen tai mustetahrojen poistamiseen.
Lajeja ja alalajeja

Rumex acetosa – niittysuolaheinä
Rumex acetosa subsp. islandicus – islanninsuolaheinä
Rumex acetosa subsp. lapponicus – lapinsuolaheinä
Rumex acetosella – ahosuolaheinä
Rumex acetosella subsp. arenicola – somersuolaheinä
Rumex acetosella subsp. tenuifolius – kaitasuolaheinä
Rumex alpinus – alppihierakka
Rumex aquaticus – vesihierakka
Rumex bipinnatus – marokonsuolaheinä
Rumex brownii – koukkuhierakka
Rumex bryhnii – kalliohierakka
Rumex bucephalophorus – häränpäähierakka
Rumex confertus – idänhierakka
Rumex conglomeratus – saksanhierakka
Rumex crispus – poimuhierakka
Rumex crispus subsp. crispus – rikkapoimuhierakka
Rumex crispus subsp. littoreus – meripoimuhierakka
Rumex dentatus – hammashierakka
Rumex fueginus – tulihierakka (Rumex maritimus subsp. fueginus)
Rumex graminifolius – tenonsuolaheinä
Rumex hydrolapathum – isohierakka
Rumex longifolius – hevonhierakka
Rumex lunaria – kuuhierakka
Rumex maderensis – madeiransuolaheinä
Rumex maritimus – keltahierakka
Rumex marschallianus – jokihierakka
Rumex obovatus – lapahierakka
Rumex obtusifolius – tylppälehtihierakka
Rumex obtusifolius subsp. obtusifolius var. agrestis – puistohierakka
Rumex obtusifolius subsp. transiens – kylähierakka
Rumex obtusifolius subsp. sylvestris – tarhahierakka
Rumex occidentalis – lännenhierakka
Rumex orbiculatus – amerikanisohierakka
Rumex palustris – mutahierakka
Rumex patientia – pinaattihierakka
Rumex pseudonatronatus – suomenhierakka
Rumex pulcher – soreahierakka
Rumex rugosus – tarhasuolaheinä (acetosa var. hortensis)
Rumex sanguineus – punahierakka (verihierakka)
Rumex scutatus – kilpisuolaheinä
Rumex stenophyllus – kapealehtihierakka
Rumex thyrsiflorus – tulisuolaheinä
Rumex triangulivalvis – meksikonhierakka
Rumex vesicarius – korusuolaheinä
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Hierakat (siipihierakat) – Rumex
Hierakat (Rumex)
ITIS: Rumex (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Rumex (englanniksi)
Flora of North America: Rumex (englanniksi)
Flora of China: Rumex (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157264  Wikispecies: Rumex  APDB: 194521  APNI: 104034  CoL: 7B4R  eFloraSA: Rumex  EoL: 38064  EPPO: 1RUMG  FloraBase: 21345  FNA: 128864  FoC: 128864  GBIF: 2888942  GRIN: 10584  iNaturalist: 53196  IPNI: 328551-2  IRMNG: 1020723  ITIS: 20933  NBN: NHMSYS0000462956  NCBI: 3618  NZOR: 40f9d3ba-97e3-4a54-85af-e64c9185bea1  Open Tree of Life: 904386  Paleobiology Database: 320020  PLANTS: RUMEX  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328551-2  Tropicos: 40027658  VASCAN: 1631  VicFlora: 736dc05d-dca7-4f2d-a908-7274022af254  WFO: wfo-4000033616  WoRMS: 415941  Laji.fi: MX.38250 
Alppihierakka (Rumex alpinus)
Luís Cabral

Luís Cabral vuonna 1973.
Luís de Almeida Cabral (11. huhtikuuta 1931 Bissau, Portugalin Guinea – 31. toukokuuta 2009 Torres Vedras, Lissabon, Portugali) oli Guinea-Bissaun ensimmäinen presidentti vuosina 1973–1980.
Kirjanpitäjän koulutuksen saanut Luís Cabral oli Amílcar Cabralin velipuoli ja yksi Guinean ja Kap Verden afrikkalaisen itsenäisyyspuolueen PAIGC:n kuudesta perustajasta. Portugalilaisten järjestämään verilöylyyn päättyneen Pindjiguitin telakan lakon jälkeen hän siirtyi Guinean pääkaupunkiin Conakryyn, jonne PAIGC perusti päämajansa vuonna 1960. Vuonna 1961 Cabralista tuli perustamansa UNTG-ammattiliiton pääsihteeri ja vuodesta 1963 lähtien hän toimi yhtenä Guinea-Bissaun itsenäisyyssodan johtajista.
Amílcar Cabralin murhan jälkeen vuonna 1973 Luís Cabralista tuli PAIGC:n varapääsihteeri ja itsenäisen Guinea-Bissaun ensimmäinen presidentti. Hänen aikanaan maa kärsi Sahelin kuivuuden aiheuttamasta nälänhädästä, PAIGC:n sisäisistä ristiriidoista sekä afrikkalaisväestön kapverdeläisiä kohtaan tuntemasta vihamielisyydestä. Cabralia syytettiin myös portugalilaisten sodanaikaisten apurien joukkosurmista.
Cabral syrjäytettiin pääministeri João Bernardo Vieiran johtamassa vallankaappauksessa vuonna 1980. Kolmentoista kuukauden ajan kotiarestissa pidetty entinen presidentti karkotettiin Kuubaan, josta hän siirtyi Kap Verdelle ja lopuksi Portugaliin. Guinea-Bissaun sisällissodan jälkeen vuonna 1999 Cabral kävi Ansumane Manén kutsumana Guinea-Bissaussa, mutta kieltäytyi osallistumasta politiikkaan ja palasi Portugaliin. Guinea-Bissaun hallitus tunnusti Cabralin merkityksen hänen kuolemansa jälkeen.
Cabungula

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Arsenio Sebastião Cabungula
Syntymäaika: 14. maaliskuuta 1979
Syntymäpaikka:  Angola
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 178 cm
Lempinimi: Love
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2000-2006   2006- | AS Aviação   Primeiro de Agosto |  |
Maajoukkue
| 2001–2016 |  Angola | 79 (11) |
Arsenio Sebastião Cabungula, lempinimeltään Love (s. 14. maaliskuuta 1979) on angolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on ollut Angolan liigan maalikuningas kaksi kertaa, vuosina 2004 ja 2005. Lisäksi hän on voittanut sarjan kolmesti pelatessaan AS Aviaçãon riveissä.
Cabungula on pelannut maajoukkueessa usein mutta yleensä vain vaihtopelaajana. Arvokisoissa hän on pelannut muun muassa Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2006, saman vuoden maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa hän pääsi yhdessä ottelussa vaihtopelaajana kentälle, sekä Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2008.
Käännös suomeksi
Rudolf Hilferding

Rudolf Hilferding vuonna 1923.
Finanzkapital, 1923
Rudolf Hilferding (10. elokuuta 1877 Wien, Itävalta – 11. helmikuuta 1941 Pariisi, Ranska) oli itävaltalaissyntyinen saksalainen poliitikko, sosialismin teoreetikko ja marxilainen taloustieteilijä. Hän oli Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPD) johtava teoreetikko Weimarin tasavallan aikana ja toimi kahdesti Saksan valtiovarainministerinä vuosina 1923 ja 1928–1929. Hänen tieteelliseen työhönsä kuuluu useita vastauksia marxilaista taloustiedettä kohtaan esitettyyn kritiikkiin.
Hilferding syntyi Wienissä liberaaliin juutalaisperheeseen. Hän kiinnostui sosialismista opiskellessaan lääketiedettä ja tutustui muun muassa Otto Baueriin, Karl Kautskyyn ja August Bebeliin. Vuodesta 1906 hän toimi opettajana SPD:n tukemassa koulutuskeskuksessa Saksassa. Hilferding julkaisi vuosina 1904–1922 Marx-Studien-nimistä tutkielmasarjaa, jonka ensimmäinen osa oli vastaus taloustieteilijä Eugen von Böhm-Bawerkin esittämään Marx-kritiikkiin. Hilferdingin pääteos oli vuonna 1910 ilmestynyt Das Finanzkapital (”Finanssipääoma”), jossa hän pohti finanssikapitalismin kehitystä. Hänen mukaansa pankkien vaikutusvalta teollisuuspääomaan oli kasvamassa, mikä johti monopolien ja kartellien lisääntymiseen ja edelleen taloudellisen imperialismin sekä sotien kehittymiseen. Teos vahvisti Hilferdingin asemaa SPD:n johtavana teoreetikkona ja talousasiantuntijana.
Hilferding toimi vuosina 1907–1915 SPD:n pää-äänenkannattajan, Vorwärts-lehden poliittisena toimittajana. Ensimmäisen maailmansodan alla hän vastusti sotaluottojen tukemista. Sodan aikana hänet kutsuttiin Itävallan armeijaan ja hän palveli sotilaslääkärinä Italian vastaisella rintamalla. Sodan jälkeen Hilferding liittyi Saksan riippumattomiin sosiaalidemokraatteihin ja toimi USPD:n äänenkannattajan Die Freiheitin päätoimittajana. Hän sai Saksan kansalaisuuden vuonna 1920. USPD:n yhdistyttyä SPD:n kanssa hän toimi valtiovarainministerinä sosiaalidemokraattien johtamissa hallituksissa elokuusta lokakuuhun 1923 sekä kesäkuusta 1928 joulukuuhun 1929.
Hilferding oli valtiopäiväedustajana vuodesta 1924 aina natsien valtaanousuun vuonna 1933, jolloin hän pakeni maasta. Vuonna 1934 hän luonnosteli maanpaossa toimiville Saksan sosialisteille niin sanotun Prahan ohjelman. Vichyn Ranskan viranomaiset pidättivät Hilferdingin vuonna 1941 ja luovuttivat hänet Gestapolle. Hän kuoli Gestapon käsissä epäselvissä oloissa pariisilaisessa vankilassa helmikuussa 1941.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rudolf Hilferding Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef