stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Doriskos

| Doriskos> Δορίσκος.Sijainti |
| --- | --- |
 Doriskos
Koordinaatit:  40°52′25″N, 26°9′50″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Féres, Alexandroúpoli, Évros, Itä-Makedonia ja Traakia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Aiheesta muualla
  Doriskos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Doriskos (m.kreik. Δορίσκος, lat. Doriscus) oli antiikin aikainen kaupunki Traakiassa nykyisen Kreikan alueella. Se sijaitsi noin kaksi kilometriä etelään nykyisestä Féresin kaupungista.
Doriskos sijaitsi Traakian rannikolla Hebros-joen suun länsipuolella olleella tasangolla, joka sai kaupungista nimen Doriskoksen tasanko (Δορίσκος πεδίον, Doriskos pedion). Roomalaisella kaudella Doriskoksen kautta kulki Via Egnatia, ja siitä länteen sijaitsi Traianopolis.
Doriskos oli linnoitettu kaupunki, joka hallitsi tärkeää Hebros-joen ylityspaikkaa. Persialaiset valtasivat alueen Dareioksen sotaretken aikaan. Sinne kokoontuivat myös Kserkseen joukot ennen vuoden 480 eaa. hyökkäystä Kreikkaan. Liviuksen aikaan Doriskos vaikuttaa olleen pelkkä linnoituspaikka.
Kaupungin paikalta on löydetty muurien ja rakennusten jäänteitä. Läheltä on löydetty kappale Via Egnatiaa.
Itä-Karjalan kysymys

Itä-Karjalan kunnat vuonna 1920.
Itä-Karjalan kysymys oli vuosina 1918–1922 Suomen ja Neuvosto-Venäjän välejä hiertänyt kiista Itä-Karjalan asemasta.
Suomen itsenäistyttyä moni sekä oikeistosta että vasemmistosta toivoi, että Itä-Karjala liitettäisiin Suomeen ja luotaisiin Suur-Suomi. Toivottiin, että itäkarjalaiset saisivat itse kansanäänestyksellä ratkaista, haluavatko pysyä osana Venäjää vai liittyä Suomeen. Järjestettiin vapaaehtoisten vapautusretkikuntia Itä-Karjalaan. Näitä retkiä kutsutaan yhteisellä nimellä heimosodat.
Virallinen Suomi alkoi neuvotella rajoista Venäjän sisällissodan rauhoituttua Neuvosto-Venäjän kanssa vuonna 1920. Tarton rauhansopimuksessa vuonna 1920 määriteltiin Suomen rajat sekä karjalaisen väestön kansalliset oikeudet, joita Neuvosto-Venäjän tuli kunnioittaa.
Kaikki piirit eivät Suomessakaan Tarton rauhan rajaa hyväksyneet vaan pitivät sitä ”häpeärauhana”, ja toiveet Itä-Karjalan liittämisestä Suomeen elivät pitkään Tarton rauhan jälkeenkin. Heimosotien jälkeen ylioppilaat perustivat Akateemisen Karjala-Seuran, joka ajoi myös heimokansojen vapauttamisen asiaa. Itä-Karjalan kysymys ja karjalaisen väestön vainot hiersivät monta vuotta Suomen ja Neuvosto-Venäjän välejä.
Suomi halusi Tarton rauhaa solmittaessa Itä-Karjalalle autonomian. Neuvosto-Venäjä antoi sille heikon autonomian, mikä ei Suomelle riittänyt. Tarton rauhansopimuksessa Suomi lupasi luopua vaatimuksistaan Itä-Karjalan alueisiin, jos Neuvosto-Venäjä järjestää Itä-Karjalalle kansallisen hallinnon karjalaisten käsiin. Karjalan työkansan kommuunin asema ei kuitenkaan riittänyt Suomelle, ja suomalaiset katsoivat, ettei Neuvosto-Venäjä ollut järjestänyt Itä-Karjalaan sellaista kansallista itsehallintoa kuin rauhansopimuksessa oli sovittu. Asiaa puitiin Kansainliitossa 1920-luvun alussa ja se ratkesi neuvostovaltion eduksi.
Kirjallisuutta

Churchill, Stacy: Itä-Karjalan kohtalo 1917–1922: Itä-Karjalan itsehallintokysymys Suomen ja Neuvosto-Venäjän välisissä suhteissa 1917–1922.  (Alkuperäisen väitöskirjan The East Karelian Autonomy Question in Finnish-Soviet Relations, 1917–1922 lyhentänyt ja tarkistanut suomalaista laitosta varten tekijä. Suomentanut Katariina Churchill)  Porvoo; Helsinki:  WSOY, 1970.
Jääskeläinen, Mauno: Itä-Karjalan kysymys: Kansallisen laajennusohjelman synty ja sen toteuttamisyritykset Suomen ulkopolitiikassa vuosina 1918–1920.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. 2. painos, näköispainos (1. painos 1961))  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-29221-4
Aiheesta muualla

Mannerheim.fi: Itä-Karjalan kysymys
Yle.fi: Itä-Karjalaa suomalaistettiin kouluin ja keskitysleirein
Itä-Kap

| Itä-Kap Eastern Cape Mpuma-Koloni Oos-Kaap |
| --- | --- |

 Itä-Kap Etelä-Afrikan kartalla
Valtio:  Etelä-Afrikka
Perustettu:  1994
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Bhisho
 – suurin kaupunki:  Port Elizabeth
 – Pääministeri:  Phumulo Masualle (ANC)
Pinta-ala:  168 966 km²
Väkiluku (2016):  6 996 976
 – väestötiheys:  41,4 as./km²
 
Provinssin internetsivut
Itä-Kap (engl. Eastern Cape, xhosaksi Mpuma-Koloni, afrikaansiksi Oos-Kaap) on yksi Etelä-Afrikan provinsseista. Sen pääkaupunki on Bisho. Provinssi perustettiin vuonna 1994 yhdistämällä Transkein ja Ciskein nimellisesti itsenäiset bantustanit sekä vanhan Kapmaan provinssin itäiset osat. Alueen suurin väestöryhmä ovat xhosat. Provinssi on useiden kuuluisien eteläafrikkalaisten kuten Nelson Mandelan ja Thabo Mbekin  kotiseutu.
Itä-Kapissa on arviolta 6 996 976 asukasta (vuonna 2016) ja provinssin pinta-ala on 168 966 neliökilometriä. Vuoden 2001 tietojen mukaan 83 % väestöstä puhuu kotikielenään xhosaa, 10 % afrikaansia ja 4 % englantia. Etniseltä jakaumaltaan provinssi on 88 % mustia, muista ryhmistä Kapmaan värillisiä on 7 % ja valkoisia 5 %, intialaisia tai aasialaisia on alle prosentti.lähde?
Piirikunnat

Alfred Nzo
Amantole
Cacadu
Chris Hani
Buffalo City
Joe Gqabi
Nelson Mandela Bay
OR Tambo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itä-Kap Wikimedia Commonsissa
Provinssin internetsivut
Etelä-Afrikan provinssit
Itä-Kap
Vapaavaltio
Gauteng
KwaZulu-Natal
Mpumalanga
Limpopo
Pohjois-Kap
Luoteismaakunta
Länsi-Kap
Italiantyöhevonen

| Italiantyöhevonen |
| --- | --- |

Tyyppi::  raskas kylmäverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Italia
Polveutuminen::  paikalliset kannat, englannintäysiverinen, hackney, boulognenhevonen, ardennienhevonen, norfolk roadster, bretagnenhevonen
Rodun syntyaika::  1800- ja 1900-luvut
Kantakirja perustettu::  1927
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  työhevonen, lihantuotanto, valjakkoajo, ratsu
Tärkeimmät alueet::  Italia
Ominaisuudet
Paino::  700–900 kg
Värit::  rautias, ruunikko, joskus päistärikkö
Italiantyöhevosia
Italiantyöhevonen (ital. Cavallo Agricolo Italiano tai Tiro Pesante Rapido, myös T.P.R.) on italialainen kylmäverinen työhevosrotu. Se kehitettiin 1800–1900-luvulla Italian maatalouden tarpeisiin, mutta maatalouden koneellistuttua 1900-luvun jälkipuoliskolla rotua on kasvatettu lähinnä teuraaksi.
Ominaisuudet

Italiantyöhevonen on rakenteeltaan raskas mutta siihen nähden ketteräliikkeinen kylmäverinen. Tammojen säkäkorkeus on 148–158 cm, oriiden ja ruunien 150–160 cm, ja täysikasvuiset hevoset painavat 700–900 kg. Italiantyöhevosella on melko kevyt ja kuivapiirteinen pää, leveä otsa ja suora profiili, suuret sieraimet, pienet liikkuvat korvat ja suuret, eloisat silmät. Kaula on lihaksikas, sopivan pituinen ja hyvin kiinnittynyt. Selkä on lyhyt ja leveä, säkä kohtuullisen hyvin muodostunut ja lautaset ovat laajat, lihaksikkaat ja riittävän luisut. Rinta on leveä ja lavat sopivan viistot, runko leveä ja syvä. Raajat ovat melko lyhyet, lihaksikkaat ja asennoiltaan säännölliset, nivelet leveät ja jänteet lujat. Kaviot ovat isot ja hyvänmuotoiset, ja hevosilla on runsaasti vuohiskarvaa. Luonteeltaan italiantyöhevonen on säyseä, ystävällinen, yhteistyöhaluinen ja riittävän vilkas. Väriltään italiantyöhevonen on rautias (liinakko) tai ruunikko. Se voi olla myös päistärikkö (lähinnä rautiaanpäistärikkö), ja valkoiset merkit sallitaan.
Historia

Italiantyöhevonen on lähtöisin Veneton alueelta, Ferraran maakunnasta. Rodun taustalla on useita sittemmin kadonneita paikallisesti kasvatettuja hevosrotuja. Vuonna 1860 perustettu Ferraran oriasema (sittemmin hevosjalostusinstituutti) oli suuresti tekemisissä Veneton tasangon maatalouden kehittämisen ja heti Italian yhdistymisen jälkeen käynnistyneen kansallisen hevosjalostuspolitiikan kanssa. Valtio sijoitti alueelle kaikkiaan kuusi oriasemaa edistääkseen hevoskasvatusta ja vähentääkseen näin valtavia kustannuksia, joita koitui työhevosten tuomisesta ulkomailta.
Ferraran oriasemalla pidettiin aluksi kuuttakymmentä lähinnä paikallista oria, myöhemmin itämaisia, englannintäysiverisiä ja hackney-rotuisia oriita. 1900-luvun alussa asemalla oli 290 oritta, jotka edustivat 19 eri rotua ja joista vain satakunta oli raskaita työhevosia. Samaan aikaan sekä maatalous että armeija (tykistö) alkoivat tarvita yhä lisää raskaita työhevosia, joita oli hyvin huonosti saatavilla; tämän vuoksi maahan tuotiin boulonnais-, ardenneri- ja norfolk roadster -oriita. Vuonna 1911 Ferraran oriasema toi alueelle ensimmäiset bretagnelaisoriit, joista tuli italiantyöhevosen kantaisiä. Bretagnenhevosella olikin hyvin tärkeä vaikutus rodun muotoutumiseen.
Ensimmäinen italiantyöhevosen kontrolloitu ikäluokka syntyi vuonna 1927. Tästä vuodesta alkoi hevosten rekisteröinti ja kantakirjaus. Kaikki oriasemat eivät aluksi käyttäneet bretagnelaisoriita vaan belgiantyöhevosia tai percheroneja. Bretagnelaisjalostus kuitenkin vakiintui, ja rotu kehittyi nopeasti Veronan, Venetsian ja Rovigon alueella. Lopulta päädyttiin omaan yhtenäiseen hevostyyppiin, joka erottui selvästi lähtökohdastaan bretagnenhevosesta.
Vuonna 1956 järjestettiin ensi kertaa Veronan Mercato Concorso -tapahtuma nuorille italiantyöhevosoreille. Tämä tärkeä tapahtuma jatkuu yhä vuotuisena suurena Fieracavalli-hevostapahtumana ja on vaikuttanut sekä rodun leviämiseen että sen kehittymiseen. Samana vuonna alettiin ensi kertaa virallisesti käyttää rotunimeä Cavallo Agricolo Italiano di Tiro Pesante Rapido. Vuonna 1960 julkaistiin ja hyväksyttiin virallisesti rodun kantakirja. Sen kokoaminen oli sotien jälkeen hyvin työlästä, koska Ferraran oriaseman arkistot olivat tuhoutuneet toisen maailmansodan aikana vuonna 1943.
Käyttö

Työhevosten käyttö on nyky-Italiassa vähäistä, ja monen muun paikallisen hevos- ja aasirodun tavoin italiantyöhevosta kasvatetaan nykyään lähinnä teuraaksi. Hevosenlihan tuotannossa rotua suositaan, koska italiantyöhevonen kasvaa nopeasti ja on runsaslihainen, mikä on viime vuosikymmenet ollut myös rodun tärkein jalostustavoite. Noin 150 yksilöä käytetään kuitenkin edelleen esimerkiksi heinä- ja metsätöissä tai kuormaeläiminä. Italiantyöhevosia kasvatetaan nykyään niin Pohjois-, Keski- kuin Etelä-Italiassakin.
Italiantyöhevoset polttomerkitään kaksi kertaa Veronan maakunnan tunnuksella: ensimmäisen kerran puolen vuoden iässä (vasempaan reiteen), toisen kerran 2,5 vuoden iässä (vasemmalle puolelle kaulaa).
Teuraseläin- ja työhevoskäytön lisäksi italiantyöhevosia käytetään valjakkoajoon, ja niillä voi myös ratsastaa.
Aiheesta muualla

Italiantyöhevonen Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Associazione Nazionale Allevatori Cavallo Agricolo Italiano da Tiro Pesante Rapido (ANACAITPR), italiantyöhevosen italialainen kasvattajajärjestö (italiaksi) (englanniksi)
Kirjallisuutta

Gustavo Gandini, Giuseppe Rognoni: Atlante etnografico delle popolazioni equine ed asinine italiane.  Truccazzano: CittàStudiEdizioni, 2000.  ISBN 88-251-0115-5
Itä-Uudenmaan maakunnan kuntien vaakunat

Itä-Uudenmaan maakunta lakkautettiin vuonna 2009, ja maakunnan kaikki kunnat liittyivät Uudenmaan maakuntaan vuoden 2011 alussa.
| --- | --- |
: Itä-Uudenmaan maakunta Sinisellä kilvellä kolme hopeista liekkiä.
| Vaakuna | Kunnan nimi, vaakunan kuvaus, suunnittelija ja vahvistamispäivä |
| --- | --- |
: Askola Hopeakentässä myllynkivi, josta kasvaa kolme ruusua; kaikki punaista. Olof Eriksson, 14. marraskuuta 1956
: Lapinjärvi Hopea-sinihalkoinen kilpi, kummassakin kentässä vuorovärinen kärki, josta nousee apilaristi. Ahti Hammar, 7. kesäkuuta 1958
: Loviisa Sini-kultakatkoinen kilpi. Sinisessä kentässä kaksi kultaista tykkiä ristikkäin ja kultaisessa kentässä musta ankkuri. Ahti Hammar (piirtänyt uudelleen), 18. maaliskuuta 1969
: Myrskylä Sinisessä kentässä hopeinen honka palkeittain. Gustaf von Numers, 23. marraskuuta 1959
: Porvoo Sinisessä kentässä hopeinen, tulusraudanmuotoinen C-kirjain. Gustaf von Numers (piirtänyt uudelleen), 1. kesäkuuta 1960
: Pukkila Sinisessä kentässä hopeinen pukinpää. Olof Eriksson, 29. joulukuuta 1954
: Sipoo Mustassa kentässä aaltokoroinen, alainen hirsi ja yläpuolella sudenpää; kaikki hopeaa. Olof Eriksson, 25. helmikuuta 1955
Käytöstä poistuneet tai lakkautettujen kuntien vaakunat

| Vaakuna | Kunnan nimi, vaakunan käytössäoloaika, kuvaus, suunnittelija ja vahvistamispäivä |
| --- | --- |
: Liljendal (1954–2009) Kilpi sini-hopeakatkoinen, yläkentässä kaksi hopeista siipeä, alakentässä kolme sinistä liljaa asetettuina 2 + 1. Gustaf L. Backman, 14. syyskuuta 1954
: Pernaja (1952–2009) Hopeakentässä lakio ja vinoristi, molemmat punaiset, lakiossa kaksi aurankärkeä ja niiden välissä kuusisakarainen tähti; kaikki hopeaa. Gustaf von Numers, 8. elokuuta 1952
: Porvoon maalaiskunta (1953–1996) Punaisessa kentässä kolme kultavaruksista hopealohta asetettuina hirsittäin alatusten. Gustaf von Numers, 19. syyskuuta 1953
: Ruotsinpyhtää (1961–2009) Sinisessä kentässä alainen aaltokoroinen hirsi, jonka yläpuolella vino vasararisti; molemmat kultaa. Ahti Hammar, 21. huhtikuuta 1961
Itäinen linja-autoasema (Minsk)

| Itäinen linja-autoasema> valkoven. Усходні аўтавакзал ven.  Восточный автовокзал |
| --- | --- |
 Arkkitehtien L. Pogorelov, L. Kustova ja V. Jagoditski suunnittelema Minskin Itäinen linja-autoasema vuodelta 1983.
Osoite:  Ul. Vaneeva 34, Minsk, Valko-Venäjä
Koordinaatit:  53°52′38″N, 27°35′56″E
Valmistumisvuosi:  elokuu 1983
Suunnittelija:  L. Pogorelov, L. Kustova ja V. Jagoditski/ Minskprojekt-instituutti
Käyttäjä:  Valtiollinen liikelaitos Minsktrans, lisäksi "hotellintyyppisiä" lepotiloja, kahvila, valuutanvaihtopiste 
 Lisätiedot: www.minsktrans.by/structure/autustation/autostations/avvost 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Itäinen linja-autoasema (valkoven.  Усходні аўтавакзал,  Ush’odni Autavakzal, ven. Автовокзал "Восточный", Восточный ав, Avtovokzal Vostotšnyi, Vostotšnyi av) on merkittävä linja-autoliikenteen asema Minskin kaakkoisosassa Valko-Venäjällä. Aseman osoite on Ul. Vaneeva 34 (ven. ул. Ванеева, 34). Asema avoinna arkisin kello 3:30-01:30 ja viikonloppuisin 3:30-24:00 (toisen lähteen mukaan avoinna päivittäin 06:00-23:00).
Elokuussa 1983 valmistuneella Minskin Itäisellä linja-autoasemalla on jykevä, piirteiltään jopa karun selkeä, valkoiseksi maalattuun betoniin ja lasiin pohjautuva vaikuttava ulkomuoto. Linja-autoaseman suunnittelijoina olivat arkkitehdit L. Pogorelov, L. Kustova ja V. Jagoditski Minskprojekt-instituutista.
Asema on tärkeä Valko-Venäjän kansallisen ja kansainvälisen linja-autoliikenteen asema, joskin keskuslinja-autoaseman uudisrakennuksen valmistuttua 2011 Itäisen aseman merkitys on vähentynyt. Aseman edustalta kulkee myös useita Minskin paikallisliikenteen bussireittejä (linjat 2, 8, 15т, 84, 84д, 93 ; johdinlinja-autot 3, 24, 30, 41, 41д ja 50).
Kävelyramppi Minskin itäiselle linja-autoasemalle. Vuonna 1983 valmistuneen rakennuksen suunnittelivat arkkitehdit L. Pogorelov, L. Kustova ja V. Jagoditski.
Minskin itäisen linja-autoaseman (1983) lippuhallia näyttävine kattovalaisimineen. Suunnittelijat kuten edellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itäinen linja-autoasema (Minsk) Wikimedia Commonsissa
Katso myös Moskovan linja-autoasema (Minsk)
Katso myös Keskuslinja-autoasema (Minsk)
Welcome to Belarus by Bus (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (belintourist.com)
Vostochniy bus station (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (english.vminsk.ru)
Автовокзал "Восточный". Минск (venäjäksi) (nemiga.info)
Valko-Venäjän kaukoliikenteen bussilippujen verkkokauppa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (ticketbus.by)
Международные маршруты -  Minskistä lähtevien kansainvälisten linja-autovuorojen aikatauluhakua (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (minsktrans.by)
Domperidoni

| --- | --- |


Domperidoni
Systemaattinen (IUPAC) nimi
6-kloori-3-[1-[3-(2-okso-3H-bentsimidatsol-1-yyli)propyyli]piperidin-4-yyli]-1H-bentsimidatsol-2-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 57808-66-9
ATC-koodi: A03FA03
PubChem CID: 3151
DrugBank: DB01184
Kemialliset tiedot
Kaava: C22H24N5ClO2 
Moolimassa: 425,912
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 242,5 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 15 %
Proteiinisitoutuminen: 91-93 %
Metabolia: Hepaattinen ja ruuansulatuskanavassa
Puoliintumisaika: 7 h
Ekskreetio: Virtsan ja ulosteiden mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intramuskulaarinen, intravenoosi, (rektaalinen)
Nauzelin 5mg -domperidonitabletteja.
Domperidoni (C22H24ClN5O2) on bentsimidatsolonijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä ja eläinlääketieteessä muun muassa pahoinvointia ja oksentelua hillitsevänä lääkkeenä.
Ominaisuudet ja käyttökohteet

Huoneenlämpötilassa domperidoni on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta ja liukenee hieman etanoliin.
Domperidonin vaikutusmekanismi perustuu dopamiini D2-reseptorien toiminnan salpaamiseen, minkä vuoksi oksentelu ja pahoinvointi vähenee. Yhdiste ei läpäise veri-aivoestettä. Domperidonia voidaan käyttää estämään esimerkiksi sytostaattien ja Parkinsonin taudin lääkkeiden, kuten apomorfiinin ja levodopan aiheuttamaa pahoinvointia. Vuonna 2014 domperidonin käyttö Euroopan unionin alueella rajoitettiin pahoinvoinnin ja oksentelun hoitamiseen. Sallitut annostelumuodot ovat tabletit. Aikaisemmin yhdistettä on käytetty myös esimerkiksi närästyksen ja turvotuksen hoidossa. Domperidonin metaboloituminen alkaa jo ruuansulatuskanavassa ja jatkuu maksassa. Domperidoni stimuloi prolaktiinin tuotantoa, mikä lisää naisilla maidon tuotantoa. Eräissä maissa sitä käytetäänkin lisäämään rintaruokkivien äitien maidontuotantoa, mikäli se on muuten vähäistä.
Domperidoni vauhdittaa ruoansulatusta ja ulostamista, prolaktiinin erittymisen lisääntymisen kautta.
Haittavaikutukset

Vakavimmat domperidonin haittavaikutukset ovat sydämen rytmihäiriöt. Lääkeaine pidentää sydämen QT-aikaa ja lisää riskiä niin kutsuttuun kääntyvien kärkien takykardiaan (Torsades de Pointes) sekä kammiovärinään. Rytmihäiriö voi johtaa kuolemaan. Lääkeainetta ei saa käyttää rytmihäiriöistä jo kärsivillä potilailla tai potilailla, joilla on maksan vajaatoiminta.
Synteesi

Domperidonin synteesin ensimmäisessä vaiheessa o-kloorinitrobentseeni reagoi 3-aminopropanolin kanssa muodostaen amiinijohdannaisen. Seuraavassa vaiheessa nitroryhmä pelkistetään ja muodostuva tuote reagoi natriumsyanaatin kanssa muodostaen bentsimidatsolonirakenteen. Tämä välituote reagoi 1,4-dikloori-2-nitrobentseenin ja 4-aminopiperidiinin reaktiotuotteen kanssa. Viimeisessä vaiheessa nitroryhmä pelkistetään ja muodostuva diamiini reagoi jälleen natriumsyanaatin kanssa muodostaen toisen domperidonin bentsimidatsolonirenkaista.
Itä

Itä on auringonnousun suunta. Karl Friedrich Schinkel: Aamu
Itä on yksi neljästä pääilmansuunnasta, pohjoisesta 90° myötäpäivään. Itä on se suunta, johon maapallo pyörii; näin ollen maapallon pinnalla olevan tarkkailijan näkökulmasta taivaankappaleet, kuten Aurinko, näyttävät vuorokauden kuluessa nousevan idästä ja laskevan länteen.
Maantieteellisenä alueena

Itämaista puhuttaessa tarkoitetaan yleensä Aasiaa. Tämä juontaa juurensa siitä, että Aasia on itäisin osa perinteisesti länsimaissa tunnettua aluetta, niin sanottua Vanhaa maailmaa.
Lähi-idäksi kutsutaan aluetta, johon kuuluvat muun muassa Arabia ja Mesopotamia. Toisaalta eräissä kielissä, kuten englannissa, Lähi-itä (Near east) tarkoittaa suppeampaa aluetta Israelin ympäristössä, ja Keski-itä (Middle East) tarkoittaa jotakuinkin samaa kuin suomen kielen Lähi-itä.
Keski-itä oli alun perin brittien käyttämä nimitys alueesta, johon kuului Lähi-itä ja Etelä-Aasia Kaukoitään asti. Etelä-Aasian valtioita olivat Irak, Iran, Afganistan, Belutšistan, Pakistan, Intia ja Burma. Myös Koillis-Afrikan katsottiin usein kuuluvan Keski-itään. Myöhemmin Keski-idällä tarkoitettiin aluetta, johon kuuluvat Turkki, Egypti, Israel, Iran ja Lounais-Aasian arabivaltiot.
Itä-Aasiaan taas kuuluvat muun muassa Japani, Kiina, Vietnam, Indonesia ja Thaimaa. Idässä on myös Oseania. Suomen itänaapuri on Venäjä. Kylmän sodan aikana idällä tarkoitettiin usein Neuvostoliittoa ja muita itäblokin maita eli Varsovan liittoon kuuluneita Itä-Euroopan sosialistisia maita.
Eri yhteyksissä itä voi tarkoittaa myös jonkin maan tai alueen, kuten Yhdysvaltain, itäosaa.
Sanan alkuperä

Sana itä tulee luultavasti siitä, että aurinko nousee idästä, eli aurinko itää sieltä päin.
Itää, eli aamun sarastusta ja auringonnousun ilmansuuntaa merkitsevä ikivanha suomalais-ugrilainen sana on koi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itä Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Pääilmansuunnat | Väli-ilmansuunnat |
|  | pohjoinen | koillinen |
|  | itä | kaakko |
|  | etelä | lounas |
|  | länsi | luode |
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Aurinko itää.
Dolly (nimi)

| Dolly |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Dorotea, Dorothy, Dolores
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dolly on naisen etunimi. Se on englantilainen hellittelymuoto Doroteasta ja Dorothysta. Dolly-nimi voi pohjautua myös Doloresiin.
Nimi Suomessa

Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2021 mennessä tilastoitu noin 240 Dolly-nimistä naista. Heistä suurin osa on syntynyt 1920- tai 1930-luvulla.
Dollylla ei ole virallista nimipäivää almanakassa, mutta nimi esiintyy Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemissa eläinten nimipäiväkalentereissa. Koirilla Dollyn nimipäivä on 31. tammikuuta, kissoilla ja hevosilla 6. helmikuuta.
Tunnettuja Dollyja

Dolores ”Dolly” von Alfthan (1919–2000), suomalainen näyttelijä
Dolly Martin (s. 1944), brittiläinen näyttelijä ja malli
Dolly Parton (s. 1946), yhdysvaltalainen countrylaulaja, lauluntekijä ja näyttelijä
Dolly Wells (s. 1971), brittiläinen näyttelijä ja käsikirjoittaja
Kuvitteellisia Dollyja

Dolly, oik. Darja Aleksandrovna, henkilöhahmo romaanissa Anna Karenina
Dolly Horttanainen, naispäähenkilö elokuvassa Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa
Dolly Levi, päähenkilö elokuvassa Hello, Dolly!
Dolly Pond, päähenkilö animaatiosarjassa Dollyn elämää
Dolly-nimi muissa yhteyksissä

Dolly-lammas (1996–2003), ensimmäinen kloonattu nisäkäs
Dolly, vuoden 2008 hurrikaani
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Dolly (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Itäinen maanpuolustusalue

| Itäinen maanpuolustusalue |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1993-2007
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  maavoimat
Rooli:  alueellinen yhtymä
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Koko:  yhtymä
Tukikohta:  Kouvola ja Mikkeli
Itäinen maanpuolustusalue (IMpA) oli Pääesikunnan alainen itsenäisiin sotatoimiin kykenevä alueellinen yhtymä, joka käsitti kutakuinkin Kymenlaakson, Etelä-Karjalan, Pohjois-Karjalan, Etelä-Savon ja Pohjois-Savon maakunnat. Itäisellä maanpuolustusalueen alaisuudessa olivat Mikkelin, Kuopion, Pohjois-Karjalan ja Kymen sotilasläänit. Näiden lisäksi maanpuolustusalueen alaisuudessa olivat Karjalan ja Pohjois-Karjalan prikaatit sekä reserviupseerikoulu.
Itäinen maanpuolustusalue muodostettiin 1. tammikuuta 1993 yhdistämällä Kaakkois-Suomen ja Savo-Karjalan sotilasläänit sekä liittämällä vastuualueeseen osia Sisä-Suomen sotilasläänistä, jonka alue siirrettiin 1. syyskuuta 1997 läntiseen maanpuolustusalueeseen. Maanpuolustusalue lakkautettiin 31. joulukuuta 2007.
Komentajat

Maanpuolustusalueen komentajan johtoesikunta Itäisen maanpuolustusalueen esikunta oli Mikkelissä Karkialammella.
Maanpuolustusalueen komentajina olivat:
kenraaliluutnantti Heikki Koskelo 1. tammikuuta 1993 – 31. joulukuuta 1995
kenraaliluutnantti Ilkka Ilmola 1. tammikuuta 1996 – 31. joulukuuta 1999
kenraaliluutnantti Vesa Kämäri 1. tammikuuta 2000 – 31. joulukuuta 2003
kenraaliluutnantti Ari Puheloinen 1. tammikuuta 2004 – 31. maaliskuuta 2007
prikaatikenraali Antti Lankinen 1. huhtikuuta – 31. joulukuuta 2007