Historiallinen poetiikka
Historiallisen poetiikan osa-alueita > Tutkimussuuntia

Historiallinen lajitutkimus ottaa huomioon kirjallisuuden lajien historiallisuuden tarkastelemalla lajeja normijärjestelminä, jotka muuttuvat ajan kuluessa, tai repertoaareina jotka muodostuvat lajille tyypillisistä piirteistä, joita yksittäiset samaan lajiin kuuluvat teokset voivat ilmentää eri tavoin. Suomessa vakiintunein historiallinen lajiteoria on peräisin kirjallisuudentutkija Alastair Fowlerilta, joka esitteli teorian teoksessaan Kinds of Literature (1982).  Fowlerin teoriassa keskeisin käsite on lajirepertoaari (generic repertoire), joka viittaa samankaltaisiin piirteisiin samaan lajiin kuuluvissa teoksissa. Muita Fowlerin käyttämiä käsitteitä ovat genre, historiallinen laji (kind), alalaji (subgenre) ja tyylilaji (mode). Genre on yläkäsite, joka viittaa kaikkiiin tapoihin joilla teos voi hyödyntää lajirepertoaaria, ja historiallisen lajin, alalajin ja tyylilajin kategoriat sisältyvät siihen.  Fowlerin lajiteorian näkökulmaa lajitutkimukseen voidaan pitää diakronis-kontekstoivana historiallisena poetiikkana.  Hänen mukaansa lajeja tutkittaessa päämääränä ei ole luokitella vaan ymmärtää teoksia: jos teos luetaan ”vääristä” lajiodotuksista käsin, tämä voi johtaa väärintulkintoihin ja kielteisiin käsityksiin teoksen onnistuneisuudesta.  Fowlerin esittämässä kolmivaiheisessa tulkintamallissa teoksen lajin analysointi kuuluu teoksen tulkinnan ensimmäiseen vaiheeseen, jossa pyritään selvittämään se merkitys, joka teoksella on ollut alkuperäisessä julkaisukonteksissaan. Tulkinnan toisessa vaiheessa pyritään puolestamaan hahmottelemaan teoksen merkitys tulkitsijan oman aikakauden näkökulmasta, jonka jälkeen seuraa kolmas vaihe eli teoksen kirjallisen arvon arviointi.
Toisen merkittävän historiallisen lajiteorian on esittänyt David Fishelov teoksessaan Metaphors of Genre (1993). Fishelov korostaa, että lajit voivat rakentua toisistaan poikkeavilla tavoilla, jolloin niitä voi yrittää ymmärtää hyödyntämällä erilaisia metaforia: esimerkiksi perheen metafora soveltuu kuvaamaan romaanilajeja, siinä missä yleisöön vaikuttamiseen pyrkivät lajit muistuttavat puheaktia.
Historiallinen kertomuksentutkimus on yleensä diakronista tai ilmestymisajankohtaan kontekstoivaa kertomusten tutkimusta. Pyrkimys historiallistaa kertomuksentutkimusta liittyy erityisesti niin sanottuun ”jälkiklassiseen narratologiaan”. Historiallista kertomuksentutkimusta on teoretisoitu eri näkökulmista: diakroninen narratologia on Monika Fludernikin luoma käsite, joka painottaa kerronnan muodon ajallista suhteuttamista sitä edeltäviin ja sitä seuraaviin muotoihin, Eva von Contzen on käyttänyt käsitettä historiallinen narratologia tarkoittamaan tietyn historiallisen ajankohdan kerronnallisten käytänteiden tarkastelua, ja Dorothee Birken, Eva von Contzenin ja Karin Kukkosen luoma käsite krononarratologia toimii kattokäsitteenä tutkimukselle, joka ottaa huomioon sekä kertomusten kontekstit että kerronnan diakroniset muutokset. Isomaan esittelemään kolmijakoon suhteutettuna Fludernikin diakroninen narratologia on diakronista poetiikkaa, von Contzenin historiallinen narratologia kontekstoivaa poetiikkaa ja krononarratologia edustaa diakronis-kontekstoivaa poetiikkaa.
Historiallinen stilistiikka tarkoittaa diakronista tai kontekstoivaa näkökulmaa tyylintutkimukseen. Historiallinen tyylintutkimus on perinteisesti keskittynyt vanhempaan kaunokirjallisuuteen ja tarkastellut siinä esiintyviä tyylejä esimerkiksi kielen piirteiden ja kielellisten käytänteiden kannalta.
Historiallinen kirjallisuuden tunteiden tutkimus voi tarkastella diakronisesti tai kontekstoiden esimerkiksi kirjallisuuden henkilöhahmojen tunteita, teoksen tunnelmaa tai niitä keinoja, joita teos tai laji käyttää aiheuttaakseen tunnevaikutuksia lukijassa. Kontekstointi voi tapahtua esimerkiksi suhteessa teoksen ilmestymisajankohdan tunnekulttuureihin tai lajikonventioihin.  Jos tällä tavoin tarkastellaan kirjallisuuden henkilöhahmon tunteita, tämän voi ajatella edustavan historiallista henkilöhahmotutkimusta, joka ei kuitenkaan ole vielä muotoutunut omaksi tutkimusalakseen.
Historiallinen metriikka tarkoittaa lähestymistapaa runouden tutkimukseen, jossa runomittoja tutkitaan diakronisesti tai kontekstoiden. Diakronista runomittojen tutkimusta (eli diakronista metriikkaa) edustaa Suomessa esimerkiksi Auli Viikarin väitöskirja Ääneen kirjoitettu: Vapautuvien mittojen varhaisvaiheet suomenkielisessä lyriikassa (1987).
On myös poetiikan tutkimussuuntia, joista ei ole vielä syntynyt vahvaa historiallisen tutkimuksen perinnettä. Näihin kuuluvat muun muassa spesifin intertekstuaalisuuden tutkimus, teoksen tai teoskokonaisuuden kuten runokokoelman tai romaanisarjan rakennetta erittelevä komposition tutkimus, kuvan ja sanan tutkimus sekä kirjallisuuden tilojen ja paikkojen tutkimus. Historiallinen suuntausten tutkimus puolestaan muistuttaa historiallista lajitutkimusta, mutta sillä ei ole selvää omaa metodiikkaa.