stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Woodpecker Film
Historiaa

Woodpecker-filmi kuului jo 1970-lopulla ja 1980-luvulla Suomen merkittävimpiin mainoselokuvien tuotantoyhtiöihin. Koko 1990-luvun Woodpeckerin toimitusjohtajana toimineen Merja Metsävaara-Mildhin luotsaamana yhtiöstä kasvoi vuoteen 2000 mennessä Suomen suurin itsenäinen tuotantoyhtiö 6,9 miljoonan euron liikevaihdolla.
Woodpecker kuului 1990-luvun lopulta vuoteen 2008 Talentum Oyj:n omistamaan Varesvuo Partners -konserniin, jonka muita yhtiöitä olivat muun muassa Moskito Television Oy, Kaivopuiston Grillifilmi ja Angel Films Oy sekä klassisen musiikin levy-yhtiö Ondine Oy.
Vuonna 2002 Woodpecker Filmiin sulautettiin Varesvuo-ryhmän Revolution Films, jonka emoyhtiöstä Moskito Television Oy:stä Varesvuo Partners oli ostanut enemmistön. Merja Metsävaara-Mildh ja yhtiössä neljä vuotta toiminut ohjaaja Jappe Päivinen jättivät Woodpeckerin. Vuoden 2003 jouluksi Woodpecker Film tuotti asiakkailleen joulutervehdykseksi ohjaajansa Jalmari Helanderin ideoiman ja ohjaaman Rare Exports -lyhytelokuvan, joka sai muutaman vuoden aikana verkossa miljoonia katsojia. Ranskalainen tuottaja-ohjaaja Luc Besson halusi videon uusia lahjakkuuksia esittelevälle dvd:lleen, ja Helanderin ideasta alkoi kehittyä samanniminen pitkä elokuva.
Vuonna 2004 Woodpeckerin nimen alle sulautettiin Varesvuo Partnersin Crea-Filmi Oy, samalla kun saman konsernin Elohopea-Filmistä ja Filmitallista muodostettiin Kaivopuiston Grillifilmi. Samana vuonna kansainvälistä mainoselokuvatuotantoa luotaava Shots-vuosijulkaisu listasi Woodpecker Filmin maailman sadan palkituimman tuotantoyhtiön joukkoon ainoana pohjoismaisena tuotantoyhtiönä. Sija 72 listalla perustui Woodpeckerin palkinto- ja shortlistasijoituksiin Cannesissa, Golden Award of Montreux’ssä sekä Epica-, Clio- ja Effie-kilpailuissa.
Vuonna 2008 Woodpeckerin ohjaajina toimivat Sam Shingler, Tommi Pietiläinen, Pete Veijalainen, Samuli Valkama ja Mikko Lehtinen. Vuonna 2010 ohjaajalistan muodostivat Juho Konstig, Aleksi & Akseli sekä ohjaajakollektiivi Gang of Three (Kalle Kotila, Sam Shingler ja Samuli Valkama. Tällöin Woodpecker oli osa Varesvuo Partnersista syntynyttä Moskito Groupia, joka puolestaan kuului pohjoismaiseen tv-tuotantokonserniin Northern Allianceen.
Vuodesta 2011 Woodpecker Film on ollut riippumaton itsenäinen tuotantoyhtiö.
Ohjaajat ja tuottajat 2010-luvun alkuvuosina

ohjaajat
Pete Veijalainen
Anssi Määttä
Osmo Walden
Gang Of Three
Juho Konstig
Markus Virpiö
Jyri Kähönen
Andzei
Uffe Truust
Anders Schroder
Free-lancer ohjaajat
tuottajat
Hannu Kalliolahti
Jukka Valtanen
Anna Veijola
Katariina Holma
Tunnettuja teoksia

| Mainos | Ohjaaja | Palkintoja ja tunnustuksia  |
| --- | --- | --- |
| The Crash: Still Alive | Tommi Pietiläinen | 2003 kultaa Muuvi-musiikkivideokilpailussa |
| Rare Exports Inc | Jalmari Helander | 2005 San Sebastian Horror Film Festival: Best Short Film - Jury Award, Best Short Film - Audience Award,  2005 MoMa Short Film Exhibition, NY |
| Veikkaus Skijump | Pete Veijalainen | 2006 kultaa, Golden Award Montreux  2005 hopeaa, EPICA  Voitto Grand Prix, vuoden paras mainoselokuva Suomessa 2005 |
| Valio Vadelmasuklaa | Pete Veijalainen | 2007 Kultahuippu, Vuoden huiput  |
| MTV3 Idols | Pete Veijalainen | 2008 Kultahuippu, Vuoden huiput  |
| Lidl Hans von Blumenstock | Pete Veijalainen | 2009 Kultahuippu, Vuoden huiput  |
| Canal+ Kaunis Mieli | Pekka Hara | 2010 kultaa, Voitto-mainoselokuvakilpailu  |
| Sub TV kanavatunnus | Gang Of Three | 2011 Golden Award Promax Awards   |
Aiheesta muualla

Woodpecker Filmin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Woodpecker Film Oy (Arkistoitu – Internet Archive), Satu Ry
Kilpailijat samassa tallissa; Journalisti, 21-2003
Rare Exports Vol 1 & 2, Suomen elokuvakontakti Ry (DVD:n esittely)
Xinjiangin mongolit

Sinkiangin mongolit ovat etninen vähemmistö Kiinan Sinkiangin (Xinjiang) pohjoisosissa. He polveutuvat pääasiassa alueelle 1700-luvulla tulleista kalmukeista, sekä alueelle sijoitetuista mongolisotilaista. Xinjiangin mongoleja oli vuonna 2010 yhteensä 156 280.
Historia

Sinkiang päätyi Qing-dynastian vallan alle näiden kukistettua aluetta hallinneet džungarit vuosina 1755-1757. Džungareista suurin osa hävitettiin tyystin ja heistä tyhjentyneille laidunalueille alkoi muuttaa kazakkeja, joiden uskollisuutta kiinalle viranomaiset epäilivät. Kiinalaisen vallan vahvistamiseksi alueelle tuotiin mantšu-, mongoli-, daguuri-, xibe ja evenkkisotilaita. Suurempi määrä mongoleja tuli kuitenkin vuonna 1771, jolloin 70 000 Kalmukiasta liikkeelle lähtenyttä kalmukkia saapui alueelle. Heidän alkuperäisenä tarkoituksenaan oli ollut vallata Džungaria itselleen, mutta matkalla he kärsivät suuria tappioita kazakkien ja kirgiisien hyökkäyksissä. He pyysivät lupaa asettua alueelle ja heidät asutettiinkin Xinjiangiin vuonna 1772.
Sinkiangin mongolit toimivat Qing-dynastian armeijan reservinä. He olivat mukana kukistamassa Kokandin kaanin hyökkäystä vuonna 1820, uiguurien kapinaa vuonna 1864, sekä auttoivat kiinalaisten piiritettyjä varuskuntia Venäjän miehitettyä Ilin alueen vuosina 1871-1881. Qing-dynastian romahdettua valtaan nousi Kiinan tasavalta ja paikallinen sotalordi. Mongolien elämään nämä muutokset vaikuttivat kuitenkin vain suhteellisen vähän. Kommunistien noustua valtaan Kiinan sisällissodan jälkeen mongoleille perustettiin Xinjangiin kaksi autonomista prefektuuria ja autonominen piirikunta.
Piirros Kiinaan muuttavista kalmukeista vuodelta 1845.
Yamé

| Yamé |
| --- | --- |
 Yamé Ounjougoun arkeologisella löytöalueella.
Alkulähde:  Bandiagaran ylänkö
Laskupaikka:  Nigerjoki Moptin ja Konnan välillä  14°44′20″N, 4°4′56″W
Maat:  Mali
Pituus:  137 km
Valuma-alue:  4 400 km²
Yamé on Nigerin oikeanpuoleinen sivujoki Moptin alueella Malissa. Sen pituus on 137 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 4 400 tai 4 670 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Bandiagaran ylängöltä. Sen valuma-alue käsittää koko ylängön sen luoteisosassa virtaavaa pientä Banajokea lukuun ottamatta. Yamé laskee Nigeriin Moptin ja Konnan välillä. Sen tärkein sivujoki on Douro.
Yamé on Nigerin ainoa merkittävä sivujoki Moptin ja Niameyn välisellä alueella. Se tuo Nigeriin vuosittain 250–500 miljoonaa kuutiometriä vettä. Kuivina vuosina Yamén virtaus lakkaa kokonaan. Seudulla on myös useita muita samannimisiä väliaikaisia jokia.
Jokilaaksossa viljellään hirssiä, riisiä ja vihanneksia. Se on myös tärkeä karjanhoidon vesilähde. Yläjuoksulla sijaitsee Ounjougoun arkeologinen löytöalue.
Sukupuolisuhteet entisajan Suomessa

Tämä artikkeli käsittelee seksuaalisuuteen ja seksuaalisiin suhteisiin liittyviä tapoja, käytäntöjä, uskomuksia ja asenteita Suomessa ja Karjalassa ennen 1800- ja 1900-lukujen taitteen tienoilla tapahtunutta suurta kulttuurillista murrosvaihetta, perinteisen talonpoikaiskulttuurin hajoamista. Tästä murroksesta lähtien seksuaalisuuteen liittyvät ja monet muut kulttuuri-ilmiöt ovat olleet hyvin erilaisia kuin aikaisemmin. Tässä artikkelissa esitellyt ilmiöt ovat nykypäiviin mentäessä joko tyystin kadonneet tai muuttaneet huomattavasti muotoaan.
Seksisuhteita koskevat tiedot ovat pääasiassa kristilliseltä ajalta. Ei tiedetä juuri mitään siitä millainen oli seksuaalimoraali ja millaisia seksisuhteita ylläpidettiin Suomessa ennen kristinuskon vaikutusta. Luultavasti pitkäaikaisia avioliittoja kuitenkin solmittiin, kuten monissa muissakin esikristillisissä kulttuureissa, myös suomalaisten kielisukulaisten parissa.
Lempi ja sen nostatus

Lempi tarkoittaa nykyisin rakkautta. Vanhassa, alkuperäisessä merkityksessä lempi oli toisaalta arvaamattomaksi koettu voima, joka hallitsi ihmistä, ja sai aikaan seksuaalisen halun ja kiintymyksen. Lemmen ajateltiin vievän järjen ja voivan johtaa ihmisen rappioon ja typeriin tekoihin. Toisaalta taas lemmellä tarkoitettiin taipumusta tai onnea houkuttaa hyviä kumppaniehdokkaita. Lemmettömyys taas merkitsi, ettei hyviä kumppaniehdokkaita tullut vastaan. Monet nuoret ja naimattomat yrittivät nostaa lempeään taikuudella, jotta olisivat päässeet hyviin naimisiin.
Avioliiton ulkopuolinen seksi

Viimeistään kristinuskon omaksumisen myötä vaatimus naimattoman naisen (paitsi lesken) neitsyydestä tuli voimakkaaksi Suomessa, kuten muuallakin kristillistyneessä Euroopassa. Tytön oli vaikea päästä hyviin naimisiin, jos hänen arveltiin maanneen miehen kanssa. Jo pelkkä syytös siveettömyydestä saattoi vahingoittaa tytön mainetta ja mahdollisuuksia avioliittoon. Kyläyhteisöissä saattoi levitä helposti juoruja jonkun henkilön siveettömyydestä, joten maineestaan piti pitää huolta. Tytöt ovat lauluissaan valittaneet, miten kylän akat ovat aiheettomilla juoruillaan pilanneet heidän maineensa. Kansantarinoissa avioliiton ulkopuolista seksiä harjoittaneita tai sellaisesta syytettyjä tyttöjä on solvattu, karkotettu tai tuomittu kuolemaan. Naisten kerrotaan tappaneen äpärälapsia, jotta heidän seksisuhteensa ei paljastuisi. (katso:ihtiriekko) Myös tytön tai toisen vaimon maanneelle tai siitä syytetylle miehelle on joissain tarinoissa käynyt pahasti, jopa henki on voinut mennä. Tämän runon laulaneelle tytölle neitsyyden menetys oli vakava ongelma:
Tuli hurtta huovin maalta, sammakko Savon rajalta, 

miesi kurja Kuopiosta, sotaheitto Helsingistä, 

joka joi minun vereni, piti piikakunniani, 

vetytti verevän kasvon, huollutti punaisen posken, 

vaivutti ihanan varren, notkutti noriperäni.  
(Kanteletar)
Myös miehen koskemattomuutta arvostettiin. Tässä karjalaisessa runossa pojan vanhemmat kehuvat, ilmeisesti morsianehdokkaan vanhemmille, että poika on koskematon:
Ongos teijän neijollanna, ongos kunnia kotona, 

tallella emon tavara, emon anti helman alla,

niink meijän sulhasella, tuoll o kunnia kotona,

tallell o emon tavara, emon ant o helman alla.

(…)

Nuo ei o antant akoill eikä o työntänt tyttölöille, 

leskilöill ei lennättänt, ne on säylytett säkis,

kuletett o kukkaross… 
(SKVR:4196)
Kuten monista muistakin ongelmista, myös seksuaalisesta siveettömyydestä on voitu syyttää pahoja henkiolentoja. Tässä karjalaisessa runossa poika syyttää pilaamisestaan kristinuskon Pirua:
Piruko minun pilasi, häjy henki hämmenteli

piikoja pitelemähän, naisia nagrattamah? 
(SKVR:2734)
Seurustelu

Alun perin sana seurustelu tarkoitti kohteliaisuuteen ja toveruuteen liittyvää sosiaalista kanssakäymistä, yleensä seurueen viihdyttämistä keskustelulla. Tässä seurustelulla tarkoitetaan kuitenkin seksuaalista esiaviollista yhdessäoloa.
Julkinen pojan ja tytön seurustelu ennen avioliittoa oli vaikeaa, usein jyrkästi tuomittua ja paheksuttua aina 1900-luvun alkupuolelle saakka. Nuorilla oli kuitenkin joitakin ainakin osittain hyväksyttyjä tapoja tavata vastakkaista sukupuolta jo ennen virallista kosintaa. Näissäkin tapauksissa seurustelun tarkoitus oli löytää sopiva aviopuoliso; se ei siis itsessään ollut tavoiteltava parisuhteen muoto. Mahdollisuuksia tavata vastakkaista sukupuolta tarjosivat esimerkiksi tanssiaiset, keinuille kokoontuminen, valvojaiset (esimerkiksi mallassaunan tai tervahaudan), käsityökisat ja leikkihäät. Eräs leikkihäiden muoto, Jumin häät oli nuorison kokoontuminen, jossa monet parit nukkuivat samassa tilassa ja vartioivat toistensa siveyttä.
Eräs seurustelun muoto oli yöjuoksu, tosin sitä ei aina hyväksytty. Yöjuoksu, yöstely eli yöjalassa käynti tarkoitti sitä, että pojat vierailivat kesäöisin aitoissa tai muissa ulkorakennuksissa, joissa tytöt nukkuivat. Usein nuoret tällöin nukkuivat vierekkäin, mutta tarkoitus oli, että vaatteet pysyivät päällä. Toiminta oli ainakin nuorten keskuudessa osittain hyväksyttyä, sillä se oli usein tiukkojen normien säätelemää. Joskus normit säätelivät jopa sitä, miten kylkeä sai kääntää. Joissain tapauksissa toiset nuoret vahtivat, ettei mitään siveetöntä tapahdu. Toimintaa selitettiin sillä, että pojat tarkastelivat tyttöjen käsitöitä, jotta tietäisivät, kenestä tulee hyvä vaimo. Toiminta leimautui kuitenkin jossain vaiheessa siveettömäksi, ja yhteisöt alkoivat suhtautua siihen torjuvasti. Tämän jälkeen tytöt eivät voineet päästää poikia luokseen maineensa menettämisen pelossa, ja perinne alkoi kuihtua.
Nykyisin tunnetut perinteiseen talonpoikaiskulttuuriin kuuluneet hyväksytyt tavat tutustua vastakkaisen sukupuolen edustajiin muuten kuin virallisen puolisoehdokkaan tarkastustilaisuuden aikana, olivat kuitenkin kaikki melko uusia perinteitä. Niistä suurin osa tuli Suomessa tunnetuksi vasta 1700- tai 1800-luvuilla. Niitä ennen esiaviollista seurustelua ei juuri voinut tapahtua kuin salaa.
Avioituminen > Kosinta

Perinteisessä sukuyhteisöissä oli yleistä, että poika pyysi vanhemmiltaan, että he kävisivät kosimassa hänelle vaimoksi tiettyä tyttöä. Koska tutustuminen tyttöihin oli vaikeaa tai jopa lähes mahdotonta, saattoi poika joutua valitsemaan mieleisensä lähinnä kuulopuheiden perusteella.
Jos vanhemmat suostuivat pojan pyyntöön, lähetettiin tytön taloon kosioväki, jossa oli suvun edustajia ja usein myös kokenut puhemies, joka oli erikoistunut kosintaan. Sulhanen saattoi olla kosioväen mukana, mutta ei välttämättä.
Kosinta oli monimutkainen tilaisuus. Sulhasen edustajat saattoivat esitellä ja kehua sulhasta. Kosittu tyttö vastasi joko suoraan sanomalla tai jonkin rituaalisen teon avulla. Tytön mielipide ratkaisi yleensä asian, mutta sukulaiset ja muut paikalla olijat saattoivat vaikuttaa tytön mielipiteisiin. Usein tilaisuudesta tuli julkinen juhla, johon kokoontui ulkopuolisia. Ulkopuoliset saattoivat kertoa julki, mitä tietävät sulhasesta tai morsiamesta tai näiden suvuista. Näin voitiin saada tietää myös sellaisia asioita, mitä ei muuten olisi tullut tietoon. Tilaisuuden julkisuus osaltaan varmisti, ettei kumppaniehdokkaan maineessa ollut vikaa.
Tuppikosinta oli tästä poikkeava tilaisuus, jossa ei ollut mukana kosioväkeä. Siinä naimaikäiset tytöt kerääntyivät juhlapäivänä kirkolle, jokaisella mukanaan eräänlainen tuppi. Tyttöä saattoi olla valvomassa kaaso. Naimaikäiset pojat tulivat katsomaan tyttöjä, ja poika laittoi haluamansa tytön tuppeen puukkonsa. Noin viikon kuluttua poika kävi tytön kotona katsomassa miten kosintaan on vastattu. Jos puukko oli perheen ruokailuvälineiden joukossa, oli kosinta hyväksytty. Jos puukko oli lyöty ovenpieleen tai eteisen seinään, oli vastaus kieltävä.
Avioituminen > Kihlaus

Kun tyttö oli suostunut kosintaan, kihlaus tapahtui joko heti tai myöhemmässä kihlajaisjuhlassa. Kihlaus tarkoitti alun perin panttien eli kihlojen vaihtamista sukujen välillä. Kihla oli jokin summa rahaa, jonka suku menetti, jos perui häät. Jos järjestettiin erillinen kihlajaisjuhla, siinä voitiin vielä neuvotella ja perua häät melko yksinkertaisesti. Häiden varmistamiseksi sulhasen edustajat saattoivat joutua käymään useasti morsiamen suvun luona neuvottelemassa ja suostuttelemassa eli liitoilla.
Karjalassa tyttö saattoi ottaa useammalta pojalta kihlat, ja valita sitten kihlatuista parhaat. Kihlojen määrällä mitattiin ja vertailtiin tyttöjen suosiota. Voitiin olettaa, että paremmalla tytöllä oli enemmän kihloja. Karjalassa häiden toteutumista pidettiinkin joskus varmana vasta kun hääpäivä oli sovittu.
Kihlajaisten yhteydessä on perinteisimmissä kulttuurin muodoissa vielä 1800-luvulla annettu morsiamen suvulle pääraha ikään kuin maksuna morsiamesta. Toisaalta myöhemmin häiden yhteydessä on morsiamen mukaan annettu myötäjäiset eli naisen perintö. Myötäjäiset olivat naisen omaisuutta, mutta lopulta ne siirtyivät sulhasen suvulle perintönä.
Avioituminen > Morsiamen tarkastus

Myös pojan suku halusi tietää, millainen vaimo morsiamesta tulisi. Tätä varten voitiin järjestää virallinen toimitus. Joillain Suomen alueilla morsianta on voitu ”lainata” jo ennen häitä sulhasen taloon noin viikon koeajalle. Tänä aikana morsiamen on täytynyt osoittaa pystyvänsä naisten töihin ja olevansa luonteeltaan sopiva.
Avioituminen > Kuulutusjuhla

Kuulutusjuhla eli kuulutukset oli tilaisuus, jossa kihlautunut hääpari meni papiston kuulusteluun edustajat mukanaan, ja liitto virallistettiin julkisesti. Vuoden 1686 asetuksen mukaan pappien piti tutkia kuulutustilaisuudessa, miten hyvin pari hallitsee kristilliset opit. Tilaisuudessa tutkittiin myös parin lukutaito. Rippikouluopetuksen vakiinnuttua 1700-luvulla rippikoulun selvittämisestä tuli naimisiin pääsyn ehto. Rippikoulussa opeteltiin luku- ja kirjoitustaitoa ja kristinoppia, joten kuulutustilaisuudessa ei enää tarvinnut kuulustella.
Kansan näkemyksen mukaan avioliitto alkoi jo kuulutuksista, koska niiden jälkeen ei kumpikaan osapuoli enää voinut kunnialla perääntyä. Kirkon näkemyksen mukaan avioliitto alkoi kuitenkin vasta häätilaisuudesta ja tarkemmin hääyönä tapahtuvasta yhdynnästä. Siitä lähtien kun oli varmaa, että avioliitto toteutuu, naista on voitu sanoa antilaaksi; nimitys tulee siitä, että hänet annetaan suvustaan pois.
Avioituminen > Häät

Hääjuhlat alkoivat siitä, kun sulhasen suku eli noutoväki tai sulhasväki lähti matkalle morsiamen kotiin hakemaan morsianta. Lähtiessä sulhasta on rituaalinomaisesti neuvottu ja puettu.
Karjalaisen perinteen mukaan sulhasen suvun saavuttua morsiamen kotona pidettiin läksiäiset. Läksiäisten aamuna morsian oli käynyt morsiussaunassa ja hänet oli itketetty. Itketys oli toimitus, jossa morsiamen kuului surra entistä sukuaan ja kotiaan, jotka pian menettäisi, ja omaa kurjaa kohtaloaan. Itketyksen merkityksestä on monia käsityksiä, erään niistä mukaan morsianta itketettiin, jotta hän ei odottaisi liikoja avioliitoltaan, ja yllättyisi iloisesti. Itketyksessä laulettiin itkuvirsiä. Morsianta myös neuvottiin avioliiton tiellä.
Kun sulhanen saapui morsiamen suvun taloon, morsiamen vanhemmat rituaalisesti tarkastivat hänen ulkonäkönsä vielä kerran, ja useimmiten kehuivat sitä. Esimerkiksi sulhon silmien väri on voitu muka tässä vaiheessa vasta huomata, ja se ilmaistiin laulaen. Tilaisuuden jälkeen morsian eli antilas lähti noutoväen ja usein myös oman sukunsa mukana miehen suvun taloon eli miehelään. Miehelässä pidettiin varsinaiset hääpidot. Kun morsian saapui sulhasen taloon, sulhasen sukulaiset tarkastivat rituaalisesti morsiamen ulkonäön.
Keski- ja Etelä-Suomessa häät olivat usein kylähäät, koko kyläyhteisön pitojuhla. Myös kylähäissä sulhasen suku haki morsiamen sulhasen taloon. Hääateria syötiin jo morsiamen luona. Sekä morsiamen että sulhasen luona voitiin tanssia häätanssit.
Avioituminen > Häät > Vuoteeseenvienti ja hääyö

Varsinkin Savossa ja Karjalassa hääjuhliin kuului vielä vuoteeseenvienti. Nuoripari vietiin vuoteeseen juhlallisin menoin, ja heiltä voitiin riisua muutamia vaatteita. Hääpari voitiin vielä peitellä sänkyyn, mutta heidät jätettiin rauhaan hääyöksi, kuten muuallakin Suomessa. Kirkon näkemyksen mukaan hääyönä nuoren parin kuului olla ensi kertaa yhdynnässä, sillä se olisi lopullinen varmistus avioliitolle.
Avioliitto ja perhe

Kristillisellä ajalla avioliitto on ollut yksi tärkeimmistä elämän päämääristä, tosin naiselle avioliittoon pääseminen oli vielä tärkeämpää kuin miehelle. Poikamiehenä elämistä ei pidetty aivan niin pahana kuin vanhana piikana elämistä. Tämä saattoi johtua osittain siitä, että naisen hedelmällinen ikä oli lyhyempi, osittain taas siitä, että naimattomien naisten pelättiin tekevän siveettömyyksiä. Lapsien saaminen ja suvun jatkaminen kuului olennaisena osana avioliittoon. Pitkään lapsettomina elävillä pariskunnilla voitiin arvella olevan ongelmia seksuaalisen kyvykkyyden kanssa, ja tämä oli hyvin kielteinen leima, jota juuri kukaan ei halunnut.
Lapset oli tarkoitus kasvattaa kotona aina siihen asti, kun he avioituivat. Tyttölapset ”annettiin” toisiin sukuihin morsiamiksi, poikalapset tai yksi heistä taas peri kotitilansa, ja hänen morsiamensa muutti sinne. Siitä lähtien kun nuori pari avioitui ja muutti sulhasen kotiin, heistä tuli taloon nimellisesti uusi isäntä ja emäntä. Käytännössä sulhasen vanhemmilla, vanhalla isännällä ja vanhalla emännällä, säilyi kuitenkin vielä paljon valtaa, ja sitä siirtyi pikkuhiljaa nuorelle parille heidän kypsyessään tehtäviinsä, ja vanhan pariskunnan vanhetessa. Kansantarinoissa ja itkuvirsissä anopin on kerrottu määräilleen ja suorastaan orjuuttaneen poikansa uutta morsianta. Näihin päiviin elänyt kansanperinne tietääkin anopit sietämättömiksi.
Koska ainakin yksi poika perusti perheen samaan talouteen, missä hänen vanhempansa jo asuivat, usein samassa taloudessa ja useimmiten myös saman katon alla eli monta sukupolvea. Tällaista perhettä kutsutaan suurperheeksi.
Kyvyttömyys

Seksuaalinen kyvyttömyys katsottiin vakavaksi ongelmaksi miehelle, joka oli melko nuori, ja jolla ei ollut vielä riittävästi jälkeläisiä. Kyvytön nuori mies menetti tavallaan miehisyytensä ja siihen liittyvän kunnian samaan tapaan kuin hedelmätön nuori nainen menetti osan naiseuttaan.
Seksuaalisen kyvyttömyyden ja haluttomuuden hoitoon käytettiin erilaisia taikatemppuja ja loitsuja, joissa usein puhutaan suoraan asiasta. Tässä miehen kykyä parantavassa loitsussa vedotaan Kalevanpoikaan, muinaiseen jättiläiseen:
Pääkulli Kalevan poika,

emo terskoin tekiä,

naisten vaajoin valaja!

Tie on terskat terveheksi,

kopra suonia kokook,

yheksän oriin suonet

yhen kyrvän ympärille… 
(SKVR:664)
Xinyang

| Xinyang 信阳市, Xìnyáng Shì |
| --- | --- |
 Xinyangin sijainti Kiinan Henanin maakunnassa
 Xinyang
 Koordinaatit: 32.1495°N, 114.0853°E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Henan
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Prefektuuritason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  18 819 km²
Väkiluku (2010):  6 109 106
 – Metropolialue:  1 230 042
Aikavyöhyke:  UTC+8
 
 www.xinyang.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Xinyang (kiin.  信阳市, pinyin:Xìnyáng Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Henanin maakunnan eteläosassa. Kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 290 kilometriä maakunnan pääkaupunki Zhengzhousta etelään. Prefektuurin pinta-ala on 18 819 neliökilometriä ja väkiluku 6,11 miljoonaa (2010).
Prefektuuri rajoittuu pohjoisessa Zhumadianin ja Fuyangin, idässä Lu’anin, etelässä Huanggangin ja Xiaoganin, sekä lännessä Suizhoun ja Nanyangin prefektuureihin.
Prefektuurin piirikuntatason aluejakokartta. Numero 10, Gushin piirikunta puuttuu karttakuvan oikeasta laidasta, vrt. prefektuurin muoto maakuntakartalla.
Piirikuntatasolla Xinyangin prefektuuri jakautuu kahteen kaupunkipiiriin ja kahdeksaan piirikuntaan (alla numerointi kuten kuvassa). Kaupunkipiirit muodostavat Xinyangin keskustan.
| --- | --- |
 1. Shihe, piiri  2. Pingqiao, piiri  3. Luoshan, piirikunta  4. Guangshan, piirikunta  5. Xi, piirikunta :  6. Shangcheng, piirikunta  7. Huangchuan, piirikunta  8. Huaibin, piirikunta  9. Xin, piirikunta  10. Gushi, piirikunta (ei kuvassa) 
Prefektuurin Jigongshanvuori lukeutuu Kiinan neljän suosituimman lomanviettokohteen joukkoon. Lingshanin temppeli on Kiinan ainoa sekä nunnien että munkkien yhteisluostari. Prefektuurissa, noin 800 metrin korkeudella kasvavien teepensaiden kärkilehdistä valmistettu Xinyang maojian kuuluu Kiinan arvostetuimpiin vihreän teen laatuihin.
Kaupunkinäkymä.
Kaupunkinäkymä.
Uutta pohjoista kaupunginosaa: iltavalaistus kaupungintalon edustalla.
Fluoriittia Shihen piirin fluoriittikaivoksesta.
Teeviljelmä.
Huangjoki, Huangchuanin piirikunta.
Jinlan vuori heinäkuussa.
Jinlanvuori talvella.
Kaupunkinäkymä Gushin piirikunnasta.
Pelto Gushin piirikunnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Xinyang Wikimedia Commonsissa