stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruandan kansanmurha
Kansanmurhan jälkeen > Sotarikosoikeudenkäynnit > Ruanda-tuomioistuin

Vuonna 1996 YK asetti Ruanda-tuomioistuimen (International Criminal Tribunal for Rwanda, ICTR) Ruandaa varten Arushaan, Tansaniaan noudattaen Bosnian sodan jälkiselvittelyssä käytettyä mallia. Turvallisuusneuvosto perusti tuomioistuimen päätöslauselmillaan 955,
977,
978 ja 1165. Tuomioistuin koostuu kuudestatoista tuomarista, jotka toimivat neljässä eri salissa. Kolmessa salissa käsitellään varsinaisia syytteitä ja yhdessä valituksia.
Merkittävimpiä tuomioita on ollut lokakuussa 2000 alkaneen oikeudenkäynnin päätös, jolla äärihutujen vihaa lietsovien tiedotusvälineiden vastuuhenkilöt tuomittiin elinkautisiin rangaistuksiin. Tuomion saivat muun muassa Ferdinand Nahimana ja Jean Bosco Barayagwiza, jotka johtivat Radio Télévision Libre des Mille Collinesia sekä Hassan Ngeze, joka toimi Kangura-lehden päätoimittajana. Joulukuussa 2008 kansanmurhan pääsuunnittelijana pidetty Théoneste Bagosora tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen.
Ruandalaisten suhtautuminen sotarikostuomioistuimeen on ollut varautunut, koska tuomioistuin ei langeta Ruandan lain mukaisia kuolemantuomioita ja koska tuomitut suorittavat vankeusrangaistuksensa ICTR:n kanssa yhteistyössä olevien valtioiden vankiloissa eivätkä Ruandassa. Monien ruandalaisten näkemysten mukaan erityisesti länsimaiset vankilat ovat niin korkeatasoisia, ettei niissä vietettyä aikaa voida katsoa rangaistukseksi varsinkaan, kun olosuhteita verrataan keskivertoruandalaisten elämään.
Ruandassa on myös otettu käyttöön Gacaca-kansantuomioistuimet. Niissä kyliin kokoontuvissa epävirallisissa tuomioistuimissa rikoksiin syyllistyneet voivat tunnustaa tekonsa ja saada anteeksi pienimmät rikokset, sekä muutenkin lievät tuomiot teoistaan.
Kansanmurhan jälkeen > Mediassa ja populaarikulttuurissa

Kenraaliluutnantti Roméo Dallaire kirjoitti kokemuksistaan Ruandassa teoksessa Shake Hands with the Devil: The Failure of Humanity in Rwanda. Hän kertoo kirjassaan kärsineensä kansanmurhan jälkeen masennuksesta ja traumaperäisestä stressihäiriöstä. Dallaire palasi Ruandaan vuonna 2004, ja matkasta tehtiin samanniminen dokumentti, jossa Dallaire kertoo, mitä Ruandassa tapahtui 1994.
Terry George ohjasi vuonna 2004 elokuvan Hotelli Ruanda, joka perustuu kigalilaisen hotellinjohtaja Paul Rusesabaginan tarinaan. Rusesabagina pelasti hotellissaan yli 1 200 pakolaista. Elokuvassa häntä esittää Don Cheadle, joka oli roolistaan ehdolla parhaan miespääosan Oscar-palkintoon. Lisäksi elokuvassa esiintyvät Sophie Okonedo Rusesabaginan vaimona Tatianana, ja Nick Nolte YK-eversti Oliverina. Oliver on fiktiivinen hahmo, mutta perustuu Roméo Dallaireen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ruandan kansainvälinen sotarikostuomioistuin (englanniksi)
Survivors Fund (englanniksi)
Evidence of Inaction – julkisia Yhdysvaltain hallinnon asiakirjoja (englanniksi)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Melvern, Linda: A People Betrayed: The role of the West in Rwanda's genocide.  Zed Books, 2000.  ISBN 1-85649-831-X
Dallaire, Roméo: Shake Hands with the Devil: The Failure of Humanity in Rwanda.  Toronto:  Random House Canada, 2003.  ISBN 0-679-31171-8
Kallonen, Kari: Operaatio Turkoosin taistelija. Rauno Juholan rankka matka Ranskan muukalaislegioonasta menestyväksi yritysjohtajaksi. Readme, 2023. ISBN 978-952-373-696-2.
Mamdani, Mahmood: When Victime Become Killers: Colonialism, Nativism and Genocide in Rwanda.  Princeton:  Princeton University Press, 2001.  ISBN 0-691-05821-0
Pesonen, Hannu ja Lintunen, Martti: Tuomio ja sovitus – Ruandan kansanmurhan tilinteko.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21811-1
Aiheesta muualla > Elokuvia

Caton-Jones, Michael: Shooting Dogs.  Yhdistynyt kuningaskunta – Saksa,  2005.
George, Terry: Hotelli Ruanda  (Hotel Rwanda).  Yhdistynyt kuningaskunta – Italia – Etelä-Afrikka,  2004. (englanniksi)
Peck, Raoul: Sometimes in April.  Yhdysvallat,  2005. (englanniksi)
John Hanning Speke
Kansainliiton siirtomaamandaatit Afrikassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Belgian Ruanda-Urundi on kartassa alue nro 10
Paul Kagame George W. Bushin seurassa huhtikuussa 2005
Kansanmurhan uhreja Murambin teknisessä oppilaitoksessa
Kansanmurhan uhreja Murambista
YK:n turvallisuusneuvoston sali New Yorkissa
Kansanmurhan uhri
RPF:n eteneminen Ruandassa vuonna 1994
Pakolaisleiri Itä-Zairessa vuonna 1994
Ruandan kansainvälisen sotarikostuomioistuimen tunnus
Boris Rybkin

Boris Rybkin
Boris Arkadjevitš Rybkin (ven. Борис Аркадьевич Рыбкин; 19. kesäkuuta 1899 Novovitebsk, Jekaterinoslavin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 27. marraskuuta 1947 Praha, Tšekkoslovakia) oli neuvostoliittolainen NKVD:n virkamies. Hän toimi Suomessa Neuvostoliiton suurlähetystössä toisena lähetystösihteerinä nimellä Boris Jartsev. Hän pyrki neuvottelemaan suoraan Suomen hallituksen kanssa 1938 Neuvostoliiton ja Suomen välisestä yhteistyöstä siinä tapauksessa, että Saksa hyökkää. Neuvostoliiton suurlähettiläänä oli tuolloin Vladimir Derevjanski ja ulkoasiain kansankomissaarina anglofiili Maksim Litvinov, joka pyrki 1930-luvulla ulkopolitiikassa hyökkäämättömyyssopimuksiin. Ennen Saksan kanssa tehtyä hyökkäämättömyyssopimusta Neuvostoliitto vaihtoi Litvinovin Vjatšeslav Molotoviin.
Ura

Rybkin syntyi Boruš Aronovitš Rivkininä Jekaterinoslavin kuvermentissä ukrainanjuutalaiseen perheeseen 19. kesäkuuta 1899.
Rybkin liittyi Neuvostoliiton salaiseen poliisiin Tšekaan vuonna 1921 ja bolševikkipuolueeseen vuonna 1922, ja palveli Stalingradin alueella vuosina 1924–1929. Vuonna 1931 hänet lähetettiin Taškentiin Keski-Aasiaan ja myöhemmin Iraniin. Hän teki myös työmatkoja Ranskaan, Bulgariaan ja Itävaltaan.
Lähetystöneuvos Jartsev siirtyi Ruotsiin 21. lokakuuta 1941 NKVD:n ulkomaantiedustelun vakinaiseksi residentiksi eli edustuston päälliköksi. Jartsevin tehtävänä Ruotsissa oli poliittinen tiedustelu. Hän hoiti myös Suomeen kohdistuvaa tiedustelua asiamiesten avulla ja valmisteli alkuvuonna 1942 Kerttu Nuortevan siirtymistä Suomeen. Heinäkuussa 1943 Jartsev kutsuttiin Moskovaan ja lähetettiin rintamatehtäviin.
Jälkimaine

Suurelle yleisölle Jartsevin nimi ja rooli paljastuivat vasta vuosia sotien jälkeen Tannerin vuonna 1950 julkaistuista muistelmista. Jakobsonin luonnehdinnan mukaan Jartsevista tuli kaikkien niin kutsuttujen kotiryssien kantaisä; Jartsevin saamasta kohtelusta huonoa omaatuntoa kantaneet suomalaiset poliitikot kuvittelivat, että jokaisella Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön toisen luokan lähetystösihteerillä oli kuuma linja Kremliin.
Vuosina 1978–1979 esitetyssä, Matti Tapion ohjaamassa televisiosarjassa Sodan ja rauhan miehet Boris Jartsevia esitti Timo Kankainen.
Yksityiselämä

Jartsevin puoliso oli Zoja Voskresenskaja (1907–1992), joka oli 1930-luvun lopulla virallisesti neuvostoliittolaisen matkatoimiston Inturistin edustaja Helsingissä, mutta todellisuudessa miehensä tavoin NKVD:n agentti. Vanhemmiten Voskresenskajasta tuli Neuvostoliitossa tunnettu kirjailija.
Jartsev kuoli auto-onnettomuudessa Prahassa, Tšekkoslovakiassa vuonna 1947.
Ruususiipi

| Ruususiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Miltochrista
Laji::  miniata
Kaksiosainen nimi
 Miltochrista miniata  (Forster, 1771) 
Katso myös
   Ruususiipi Wikispeciesissä   Ruususiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruususiipi (Miltochrista miniata) on siilikkäisiin kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Etusiipien pohjaväri on keltainen ja siiven etu- sekä ulkoreunaa kohti väri muuttuu oranssinpunaiseksi. Siiven tyvessä on musta piste, minkä lisäksi tumanharmaa ulompi poikkiviiru muodostaa sahanterää muistuttavan kuvion. Sisempi poikkiviiru erottuu joskus huonosti. Siiven ulkoreunan lähellä on siipisuonten kohdalla rivi tummanharmaita laikkuja. Takasiivet ovat vaaleat ja ulkoreunaa kohti niihinkin tulee oranssinpunertavaa sävyä. Pää ja keskiruumis ovat kellanruskeat, takaruumis harmaa, sivuilta kärkeä kohti tummeneva. Siipiväli on koiraalla 21–26 mm ja naaraalla 23–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Ruususiiven levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta Keski-Euroopan ja Turkin kautta Etelä-Siperiaan ja edelleen Japaniin saakka. Suomessa se on eteläinen laji, jonka levinneisyys painottuu Itä- ja Kaakkois-Suomeen sekä etelärannikkoa pitkin Turun saaristoon. Perhoset lentävät heinäkuun alkupuolelta elokuun loppupuoliskolle. Hyvin lämpiminä kesinä voi syntyä pieni toinen sukupolvi, joka on lennossa syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Ruususiipi viihtyy erityisesti lämpimissä ja kosteissa jalopuumetsissä, joskin Suomessa sitä tavataan myös avoimilla ja hiekkapohjaisilla mailla. Elinpaikallaan se on usein runsaslukuinen. Perhonen on aktiivinen yöllä ja ne lentävät pimeän laskeutumisesta keskiyöhön. Koiraat lentävät valolle, mutta naaraita tulee vain harvoin. Perhoset käyvät juomassa mettä kukista ja tulevat myös makealla nesteellä kostutetulle syötille.
Naaras munii noin 20 munan ryhmiä ja toukat kasvavat hitaasti kunnes siirtyvät talvilevolle kuorenrakoihin tai maahan. Keväällä toukat kasvavat nopeammin ja ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaihteessa. Koteloituminen tapahtuu tiiviin ja toukkakarvoilla pinnoitetun kotelokopan sisään.
Ravintokasvi

Toukka elää puissa syöden niillä kasvavia viherleviä ja jäkäliä, mutta sen ravintotottumuksia ei tunneta kovin tarkoin. Kasvatuksessa toukka on syönyt myös kuivuneita kasvien lehtiä.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Ruususiipi
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q217144  Wikispecies: Miltochrista miniata  BioLib: 54799  BOLD: 86463  EoL: 52220988  EUNIS: 309279  Fauna Europaea: 446884  Fauna Europaea (new): fd2e7ff6-d7e4-4af3-b330-40bb7166fcdf  GBIF: 1813114  iNaturalist: 363486  IRMNG: 10942365  LepIndex: 38906  LoB: 4137  MaBENA: MiltoMinia  NBN: NBNSYS0000006123  NCBI: 987980  Observation.org: 9154  Open Tree of Life: 462592  Laji.fi: MX.62210
Frank Sinatra

| Frank Sinatra |
| --- | --- |
 Frank Sinatra, 1947
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1915 Hoboken, New Jersey
Kuollut: 14. toukokuuta 1998 (82 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  laulaja, näyttelijä, elokuvatuottaja, elokuvaohjaaja
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1935–1995
Tyylilajit:  pop, swing
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Columbia Records Capitol Records Reprise Records
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.sinatra.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Francis Albert ”Frank” Sinatra ([sɨˈnɑːtrə]; 12. joulukuuta 1915 Hoboken, New Jersey – 14. toukokuuta 1998 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen laulaja ja elokuvanäyttelijä. Äänialaltaan hän oli baritoni.
Sinatra aloitti uransa 1930- ja 40-lukujen vaihteessa, jolloin hän oli Harry Jamesin ja Tommy Dorseyn orkestereiden laulusolisti. Hän aloitti soolouran vuonna 1942, ja hänestä tuli niin kutsuttujen nilkkasukkatyttöjen (”bobby-soxers”) ihannoima laulaja. Hän myös näytteli elokuvissa. Sinatra lopetti uransa kertaalleen vuonna 1971, mutta palasi esiintymislavoille kolme vuotta myöhemmin. Hän jatkoi levyttämistä aina 1990-luvun alkuun asti. Viimeiseksi varsinaiseksi studioalbumiksi jäi vuonna 1994 ilmestynyt Grammy-palkittu Duets II. Samassa tilaisuudessa hän sai kunnia-Grammyn elämäntyöstään. Hänellä on kolme tähteä Hollywood Walk of Famella.
Lapsuus ja nuoruus

Sinatra syntyi 12. joulukuuta vuonna 1915 Hobokenissa, New Jerseyssä italialaisen perheen ainokaiseksi. Hänen vanhempansa olivat genovalainen Natalie Della Garaventa ja sisilialainen Antonino Martino Sinatra. Sinatra sai katolisen kasvatuksen. Hän jätti lukionsa kesken tultuaan erotetuksi öykkäröinnin takia vain 47 päivää aloittamisensa jälkeen. Sinatran Marty-isä toimi Hobokenin palokunnan päällikkönä. Hänen Dolly-äitinsä oli demokraattisen puolueen paikallisaktiivi, mutta teki myös laittomia abortteja tullen useasti pidätetyksi ja kaksi kertaa jopa tuomituksi.
Vuonna 1938 Sinatra pidätettiin suhteesta naimisissa olevaan naiseen, mikä oli vielä tuolloin rikos. Nuoruudessaan hän työskenteli Jersey Observer -lehden jakajana ja myöhemmin niittaajana Tietjanin ja Langin telakoilla. Musiikki oli kuitenkin Sinatran tärkein kiinnostuksen kohde, ja hän kuunteli tarkkaavaisesti big band -jazzia. Hän aloitti laulamisen tippejä vastaan 8-vuotiaana paikallisissa kapakoissa ja yökerhoissa Hobokenissa. 1930-luvulla, teini-ikäisenä, Sinatra aloitti ammattimaisen laulamisen. Hän opetteli musiikin korvakuulon perusteella, eikä koskaan oppinut nuotitusta tai sen lukemista.
Musiikki

Sinatran laulutavalle oli ominaista jazzmuusikoilta omaksuttu tyylittely melodian käsittelyssä. Hän myös kehitti itselleen ominaisen tyylin pidentää vokaalin sijaan konsonanttia laulaessaan. Kyseinen ilmaisutyyli käy ilmi useasta hänen laulustaan, ”All Or Nothing At All” on yksi tunnetuimmista, jossa hän päätyy venyttämään vokaalin sijaan konsonanttia.tarvitaan parempi lähde Sinatra levytti elämänsä aikana yli 1 400 laulua. Hänellä on useita menestyskappaleita, joista tunnetuin on Paul Ankan sanoittama ”My Way”. Muita ovat muun muassa ”Strangers in the Night”, ”Fly Me to the Moon”, melankolinen ”It Was a Very Good Year”, Liza Minnellin alun perin esittämä ”New York, New York”, ”The Summer Wind”, ”That’s Life”, Antônio Carlos Jobimin kanssa levytetty ”The Girl from Ipanema” sekä tyttärensä Nancy Sinatran kanssa duettona levytetty ”Somethin’ Stupid”.
Sinatra esiintyi Suomessa 16. huhtikuuta 1989 Helsingin jäähallissa.
Sinatrasta käytetään joskus liikanimeä ”Ol’ Blue Eyes” (suom. Vanha sinisilmä), joka oli myös hänen vuonna 1973 ilmestyneen albuminsa nimi.
Kolme Sinatran albumia, In the Wee Small Hours (1955), Songs for Swingin’ Lovers! (1956) ja Frank Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim (1967) valittiin mukaan vuonna 2005 julkaistuun englanninkieliseen hakuteokseen 1001 Albums You Must Hear Before You Die.
Elokuvat ja radio

Sinatra näytteli 53 elokuvassa. Hänen nuoruuden tunnetuimpia elokuviaan ovat kolme Gene Kellyn kanssa tehtyä elokuvaa: Laulaen maihin (Anchors Aweigh, 1945), Ilo irti (On the Town, 1949) ja Neiti Johtaja (Take Me Out to the Ball Game, 1949). Sodan jälkeen Sinatran suosio oli alamaissa, mutta hänen uransa pelasti sotamies Maggion rooli elokuvassa Täältä ikuisuuteen (From Here to Eternity, 1953). Sinatra sai suorituksestaan Oscarin parhaasta miessivuosasta. Myös hänen esittämänsä laulu ”High Hopes” voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon elokuvasta Läpiä päässä (A Hole In The Head, 1959). Sinatra ohjasi ja osin tuotti yhden tähdittämänsä elokuvan, Ainoastaan urhoolliset (None But the Brave, 1965).
Sinatra, Dean Martin, Sammy Davis Jr., Peter Lawford ja Joey Bishop olivat niin sanotun The Rat Pack -kaveriporukan kuuluisimmat jäsenet. Ryhmä teki yhdessä muun muassa elokuvia, musiikkialbumeja ja lavaesityksiä. Vaikka Rat Pack oli maineeltaan maskuliininen miesryhmä, kuului siihen myös naisjäseniä, kuten Shirley MacLaine, Lauren Bacall ja Judy Garland. Sinatra teki yhdessä Rat Pack -ryhmän kanssa muun muassa elokuvan Kovat kaverit (Ocean's Eleven, 1960). Hän teki myös muutamia vakavia rooleja kuten pääosan Otto Premingerin elokuvassa Kultainen käsivarsi (The Man with the Golden Arm, 1955)tarvitaan parempi lähde sekä majuri Bennett Marcon roolin John Frankenheimerin ohjaamassa elokuvassa Mantshurian kandidaatti (The Manchurian Candidate, 1962).tarvitaan parempi lähde Viimeiseksi elokuvaksi jäi rooli Kanuunankuularalli 2:ssa. Hän vieraili kuitenkin vielä Magnum P.I. -sarjan jaksossa. Sinatralla oli myös kaksi omaa televisio-show’ta.
Sinatra esiintyi uransa aikana myös paljon radiossa. 1940-luvun jälkipuoliskolla hän esiintyi vakituisesti musiikkiohjelmassa Your Hit Parade. Vuosina 1953–1954 hänellä oli myös oma jännityskuunnelmasarja Rocky Fortune.
Terveyden heikkeneminen ja kuolema

Sinatra esiintyi kuusi vuosikymmentä, mutta viimeisinä kuukausinaan hänen terveytensä heikkeni.selvennä Hän kärsi muun muassa virtsarakkosyövästä ja keuhkoahtaumasta. Eräässä vuonna 1994 järjestetyssä konsertissa hän lyyhistyi lattialle, mutta manageri sanoi sen johtuneen valaistuksen kuumuudesta. Seuraavan konsertin Sinatra peruutti viime hetkellä tunnettuaan olonsa uupuneeksi. Hän sai sydänkohtauksen vuonna 1997, eikä häntä enää sen jälkeen nähty julkisuudessa. Hän kuoli lopulta losangelesilaisessa sairaalassa 1998. Hänen viimeisiksi sanoikseen jäivät: ”I'm losing”. lähde? Virallisilla internet-sivuilla soi hänen laulunsa ”Softly, as I Leave You”. Seuraavana iltana valot sammutettiin Las Vegas Stripilla hänen muistolleen. Sinatran viimeiseksi esittämäksi lauluksi jäi kappale ”The Best Is Yet To Come”, jonka nimi myös lukee hänen muistolaatassaan.
Kunniamerkki ja elokuvat Sinatrasta

Vuonna 1984 Sinatra vastaanotti presidentti Ronald Reaganilta Yhdysvaltain korkeimman siviilikunniamerkin, Presidential Medal of Freedom -mitalin.
Elokuvaohjaaja Martin Scorsese suunnitteli tekevänsä Sinatrasta ensimmäisen kokoillan elämäkertaelokuvan, mutta suunnitelmat kariutuivat. Sinatrasta on aiemmin tehty kaksi televisioelokuvaa.
Avioliitot

Sinatra oli neljä kertaa naimisissa:
Nancy Barbaton kanssa 4. helmikuuta 1939 – 29. lokakuuta 1951, 3 lasta: Nancy Sinatra, Francis Wayne (Frank Sinatra Jr., k. 2016) ja Tina Sinatra
Ava Gardnerin kanssa 7. marraskuuta 1951 – 5. heinäkuuta 1957
Mia Farrowin kanssa 19. heinäkuuta 1966 – 1968
Barbara Marxin kanssa 11. heinäkuuta 1976 – kuolemaansa 14. toukokuuta 1998 saakka.
Filmografia

| --- | --- |
 Las Vegas Nights, 1941 (dokumentti)  Tanssiva vakoilija (Ship ahoy), 1942  Reveille with Beverly, 1943  Sano se iskusävelin (Higher and higher), 1944  Step lively, 1944  Laulaen maihin (Anchors aweigh), 1945  The House I Live In, 1945  Kunnes pilvet väistyvät (Till clouds roll by), 1946  Saattaapa tapahtua (It happened in Brooklyn), 1947  Naisten rosvo (The kissing bandit), 1948  Kellojen ihme (The miracle of the bells), 1948  Rouva johtaja (Take me out to the ball game), 1949  Ilo irti (On the town), 1949  Sulhanen vastatuulessa (Double Dynamite), 1951  Laukauksia öisellä stadionilla (Meet Danny Wilson), 1952  Täältä ikuisuuteen (From here to eternity), 1953  Tappaja (Suddenly), 1954  Nuori mieleltään (Young at heart), 1954  Elämän muukalainen (Not as a stranger), 1955  Enkeleitä Broadwaylla (Guys and dolls), 1955  Poikamiesansa (The tender trap), 1955  Kultainen käsivarsi (The man with the golden arm), 1955  Maailman ympäri 80 päivässä (Around the world in 80 days), 1956  Skandaalihäät (High Society), 1956  Väärinpeluri (Johnny Concho), 1956  Meet me in Las Vegas, 1956  Ylpeys ja intohimo (The pride and the passion), 1957  Arpinaama/ Gangsterin kosto (The joker is wild), 1957  Ystävämme Joey (Pal Joey), 1957 :  Kiirastulessa (King go forth), 1958  Yli kaiken ymmärryksen (Some came running), 1958  Läpiä päässä (A hole in the head), 1959  Liekkejä yössä (Never so few), 1959  Can-Can (Can Can), 1960  Ocean's eleven - kovat kaverit (Ocean's eleven), 1960  Pepe (Pepe), 1960  Paholainen tulee klo 4 (The devil at 4 o’clock), 1961  Mantshurian kandidaatti (The Manchurian Candidate), 1962  Lentäjinä vastoin tahtoaan (The road to Hong Kong), 1962  Kolme kersanttia (Sergeants three), 1962  Jos vuoteeni voisi kertoa (Come blow your horn), 1963  Neljä Teksasista (Four for Texas), 1963  Yhdestoista murha (The list of adrian messanger), 1963  Chicagon Robin Hood (Robin and the seven Hoods), 1964  Avioliitto jäiden kera (Marriage on the rocks), 1965  Ainoastaan urhoolliset (None but the brave), 1965  Kuoleman juna (Von Ryan’s express), 1965  Hyökkäys merellä (Assault on a Queen), 1966  Jättiläisen varjo (Cast a giant shadow), 1966  Vehkeilijä Hollywoodissa, 1966  Kiristäjät (The naked runner), 1967  Tony Rome – yksityisetsivä (Tony Rome), 1967  Etsivä J. L. (The Detective), 1968  Mestarinuuskija (Lady in cement), 1968  Dingus, lännen kauhu (Dirty Dingus Magee), 1970  Ensimmäinen kuolemansynti (The first deadly sin), 1980  Kanuunankuularalli 2 (Cannonball run 2), 1984
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frank Sinatra Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Frank Sinatra Wikisitaateissa
Frank Sinatra Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Frank Sinatra Elonetissä.
Frank Sinatran verkkosivut franksinatra.com. Viitattu 3.7.2007. (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Frank Sinatran tie laulajasta legendaksi 1-4 (Peter von Baghin ym. radiosarja vuodelta 1995)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  Grammy Awards  MusicBrainz  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef 
Frank Sinatra elokuvassa Ystävämme Joey (Pal Joey, 1957).
Muistolaatta Sinatran haudalla. Ylhäällä lukee erään hänen kappaleensa nimi The Best Is Yet To Come (suom. ”Paras on vielä edessä”).
Catarina Ryöppy

Ympäristötaide
Casagrande & Rintala, , teräksinen puisto Japanissa, 2003.
Suuntauksia
Installaatio | Maataide | Paikkasidonnainen taide | Tilataide | Valotaide
Suomalaisia tekijöitä
Jan-Erik Andersson | Marco Casagrande | Saara Ekström | Kaarina Kaikkonen| Ismo Kajander | Marja Kanervo | Jussi Kivi | Antti Laitinen | Harri Larjosto | Tuuli Luukas | Annikki Luukela | Anni Rapinoja | Sami Rintala | Catarina Ryöppy | Charles Sandison | Maaria Wirkkala
Ulkomaisia tekijöitä
Carl Andre | John Baldessari | Christo ja Jeanne-Claude | Jan Dibbets | Ian Hamilton Finlay | Hamish Fulton | Andy Goldsworthy | Hans Haacke | Michael Heizer | Robert Irwin | Nancy Holt | Richard Long | Walter de Maria | Ana Mendieta | Dennis Oppenheim | Robert Smithson | James Turrell | Wolf Vostell
Teoksia
Hiljainen kansa | Kolme aitaa | Maaltapako | 1000 Rauhanlippua
Anna Catarina Helena Ryöppy (s. Furuhjelm) (s. 23. elokuuta 1939 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija. Ryöppy on kuvanveistäjä, valokuvataiteilija ja tilataiteilija. Hänen debyyttinsä taiteilijana oli Salon des Jeunesissä Lausannessa Sveitsissä vuonna 1960. Helsingissä hän osallistui Nuorten näyttelyyn samoin 1960.
Ryöppy opiskeli Sveitsissä Lausannessa École des Beaux-Artsissa 1957–1961. Hän jätti viimeisen opintovuoden kesken ja otti osaa Ranskassa kiellettyjen Algerian sotaa käsitelleiden kirjojen salakuljettamiseen Lausannesta Pariisiin. Algerialaispakolaisten ja ranskalaisten aseistakieltäytyjien mukana hän päätyi Marokkoon, missä hän valokuvasi mielenosoituksia ja puhetilaisuuksia sekä toimi tulkkina.
Ryöppy on opettanut Taideteollisessa korkeakoulussa piirustusta ja maalausta 1981–1983 ja opettanut Helsingin Taiteilijaseuran kursseilla vuodesta 1979.
Ryöpyn teemat ovat kansainvälisiä, minkä taustalla on paitsi opiskelu Sveitsissä, myös Venäjän Amerikassa eli nykyisessä Alaskassa 1860–1864 kuvernöörinä toiminut isoisoisä Hampus Furuhjelm. Ryöpyn ensimmäisen Alaskan-matkan (2001) jälkeen Alaska on ollut mukana hänen valokuvissaan, videoissaan ja tilateoksissaan. Hän pohtii usein lapsen näkökulmasta taiteen kautta taloudellisia ja poliittisia lainalaisuuksia.
Ryöpylle annettiin Kuvataiteen valtionpalkinto vuonna 2010. Vuonna 2011 hän sai Pro Finlandia -mitalin. Valtion taiteilijaeläkkeen hän sai vuonna 2005.