stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Karpio
Aiheesta muualla

.aspx Juha Karpio Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (39):  Ala-Harja  Antvuori (1996–1999)  Aura  Dromberg  Heinonen  Häkämies (1995–1998)  Ihamäki  Järvenpää (1998–1999)  Kaarilahti  I. Kanerva  S. Kanerva (1996–1999)  Kantalainen  Karpio  Karhunen  Knaapi-Lamminen  Kokkonen  Kohijoki  Korhonen  H. Koskinen  J. Koskinen (1996–1999)  Kuosmanen  Kurola  Lamminen  Lekman (1998–1999)  Lindén  Linnainmaa (1995–1997)  Markkula-Kivisilta  Markkula  Niinistö  Nurmi  Perho  Pietikäinen  Piha (1995–1996)  Rauramo (1995–1998)  Saario (1995–1996)  Salolainen (1995–1996)  Sasi  Savela  Siimes (1996–1998)  Sjöblom (1997–1999)  Taina  Tiuri  Tulonen  Uosukainen  Viinanen (1995–1996)  Zyskowicz 
1 2  Pertti Salolainen valittiin 1996 Suomen suurlähettilääksi Lontooseen. Tilalle nousi Pirjo-Riitta Antvuori.  1 2  Kari Häkämies valittiin Kuopion kaupunginjohtajaksi 1998. Tilalle nousi Heikki Järvenpää.  1 2  Kirsi Piha valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi 1996. Tilalle nousi Seppo Kanerva.  1 2  Iiro Viinanen valittiin Pohjolan pääjohtajaksi 1996. Tilalle nousi Jari Koskinen.  1 2  Anssi Rauramo valittiin Helsingin liikuntajohtajaksi 1998. Tilalle nousi Sirkka Lekman.  1 2  Tuula Linnainmaa jätti paikkansa kansanedustajana 1997. Tilalle nousi Jouni Sjöblom.  1 2  Väinö Saario menehtyi vaalikaudella toukokuussa 1996. Tilalle nousi Outi Siimes.  
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (46):  Akaan-Penttilä  Antvuori  Dromberg  Harkimo  Heinonen (1999–2002)  Hemmilä  Holmlund (2002–)  Häkämies  Ihamäki  Itälä  I. Kanerva  S. Kanerva (1999–2002)  Kantalainen  Karpio  Karttunen  Katainen  Kokkonen  Korhonen  Koskinen  Kummola  Kuosmanen  Kurvinen  Lehtimäki  Lindén  Markkula-Kivisilta  Markkula  Mäki-Hakola  Nepponen  Niinistö  Nurmi  Perho  Pietikäinen  Piha  Ravi  Salo  Sarkomaa  Sasi  Seppälä  Sjöblom  Tiura  Tiuri  Tulonen  Uosukainen  Vahasalo  Vilén  Virén  Zyskowicz 
1 2  Olli-Pekka Heinonen siirtyi helmikuussa 2002 Yleisradion suomenkielisen television johtajaksi, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Anne Holmlund.  ↑  Seppo Kanerva erosi kokoomuksesta ja liittyi Keskustan eduskuntaryhmään joulukuussa 2002.  
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Anssi Joutsenlahti

| Anssi Joutsenlahti |
| --- | --- |
 Joutsenlahti elokuussa 2011
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1943 (ikä 81) Kankaanpää
Poliitikko
Puolue:  Perussuomalaiset
Entiset puolueet:  Suomen Maaseudun Puolue
Asema:  kansanedustaja (1979–1987, 2011–2015)
Vaalipiiri:  Satakunnan vaalipiiri
Kotipaikka:  Kankaanpää
Puoliso:  Helli Marjatta Joutsenlahti (1970–)
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Taito Anssi Ilmari Joutsenlahti (s. 17. syyskuuta 1943 Kankaanpää) on suomalainen pappi, valtiopäiväneuvos ja entinen kansanedustaja. Hän toimi Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajana vuosina 1979–1987 edustaen Turun läänin pohjoista vaalipiiriä ja tuli uudelleen valituksi eduskuntaan vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Perussuomalaisten listalta. Hänet valittiin vaalien jälkeen eduskunnan toiseksi varapuhemieheksi.
Ura

Vuoden 1983 vaaleissa Joutsenlahti saavutti henkilökohtaisen ääniennätyksensä yli 16 000 äänellä ja hän veti eduskuntaan samasta vaalipiiristä myös kihniöläisen Lea Mäkipään. Vuonna 1986 Joutsenlahti äänesti eduskunnassa Satakunnan läänin perustamista vastaan. Kolmen uuden läänin perustaminen kaatui äänin 91–89.
Vuosina 1998–2002 Joutsenlahti työskenteli  Jämijärven ja vuosina 2002–2005 Jurvan kirkkoherrana. Hänelle on myönnetty rovastin arvonimi. Kansankirkolliselta herätysliiketaustaltaan Joutsenlahti on herännäinen eli körtti.
Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa hän oli Satakunnassa Perussuomalaisten ehdokkaana, mutta ei tullut valituksi. Joutsenlahti ilmoitti vuoden 2011 vaalien alla aikovansa lahjoittaa kansanedustajan palkkionsa Pohjois-Satakunnan kansanterveystyön liikelaitoskuntayhtymälle mikäli tulee valituksi. Rahat käytetään kahden hoitotyöntekijän palkkaamiseen oppisopimuksella.
Eduskuntavaaleissa 2011 Joutsenlahti sai 6583 ääntä Satakunnan vaalipiirissä, ja tuli valituksi. Hänet valittiin vaalien jälkeen eduskunnan toiseksi varapuhemieheksi.
Yksityiselämä

Joutsenlahti harrastaa maratonjuoksua ja hän on muun muassa osallistunut 32 kertaa Helsinki City Marathoniin tullen aina maaliin.
Aiheesta muualla

Anssi Joutsenlahden blogi
Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1979–1983 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (7):  Joutsenlahti  Kortesalmi  Leppänen  Pohto  Poutiainen (1979†)  P. Vennamo  V. Vennamo 
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (17):  Arranz  Bogdanoff (1984–1987)  Eklund  Enävaara (1983–1984†)  Joutsenlahti  Jyrkilä  Kettunen  Kortesalmi  Koskinen  Leppänen  Mäkipää  Pohto  Ratu  Riihijärvi  Skön  Vainio  P. Vennamo  V. Vennamo 
| n k Perussuomalaisten kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (39):  Eerola  Elomaa  Hakkarainen  Halla-aho (2011–2014)  Heikkilä  Hirvisaari (2011–2013)  Hongisto  Immonen  Jalonen  Joutsenlahti  Jurva  Juvonen  Jääskeläinen  Kettunen  Kivelä  Kokko  Koskela (2011–2014)  Lindström  Lohela  Louhelainen  Mattila  Mäkipää  Mäntylä  Mölsä  Niikko  Niinistö  Oinonen  Packalén  Raatikainen (2014–2015)  Ruohonen-Lerner  Saarakkala  Soini  Soukola  Tolppanen  Tossavainen  Turunen  Tuupainen  Virtanen  Vähämäki  Väätäinen 
Huomautukset: 1 2  Jussi Halla-aho valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi toukokuussa 2014, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Mika Raatikainen.  ↑  James Hirvisaari erotettiin perussuomalaisista lokakuussa 2013.  ↑  Laila Koskela erosi perussuomalaisista marraskuussa 2014 ja liittyi keskustan eduskuntaryhmään.  
Satakunnan vaalipiirin kansanedustajat 2011–2015
Sauli Ahvenjärvi
Anne Holmlund
Ari Jalonen
Anssi Joutsenlahti
Timo Kalli
Sampsa Kataja
Krista Kiuru
Jari Myllykoski
Kristiina Salonen
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Kalle Jokinen (kokoomuslainen poliitikko)

| Kalle Jokinen |
| --- | --- |
 Jokinen vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. elokuuta 1961 (ikä 63) Koski Hl.
Poliitikko
Puolue:  kokoomus
Asema:  kansanedustaja (2009–2023)
Vaalipiiri:  Hämeen vaalipiiri
Kotipaikka:  Orimattila
Puoliso:  Anne Jokinen (1985–)
Kalle Johannes Jokinen (s. 7. elokuuta 1961 Koski Hl.) on suomalainen poliitikko. Hän on toiminut kokoomuksen kansanedustajana vuosina 2009–2023 ja Orimattilan kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 2001. Kalle Jokinen oli kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtaja vuosina 2016–2019.
Elämä ja ura

Jokinen valmistui ylioppilaaksi Lammin lukiosta 1980 ja suoritti Poliisikoulussa poliisikokelaskurssin 1982 ja poliisimiehistön virkatutkinnon 1984. Poliisialipäällystön virkatutkinnon hän suoritti vuonna 1997. Jokinen on työskennellyt poliisina Helsingin (1982–1989), Lahden (1989–1990), Orimattilan (1995–2008) ja Päijät-Hämeen (vuodesta 2009) poliisilaitoksilla. Vuosina 1990–1995 hän työskenteli teknisten töiden ja liikunnan opettajana Orimattilassa.
Jokinen valittiin ensimmäisen kerran Orimattilan valtuustoon kunnallisvaaleissa 2000, joissa hän sai 191 ääntä ja oli kaupungin ääniharava. Kunnallisvaaleissa 2004 hän sai 205 ääntä, vuoden 2008 vaaleissa 281 ääntä ja vuoden 2012 vaaleissa 272 ääntä. Vuosina 2003–2004 ja 2007–2008 Jokinen toimi kaupunginhallituksen puheenjohtajana ja vuosina 2009–2012 kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Vuosina 2004–2008 hän oli Hämeen Kokoomuksen piirihallituksen puheenjohtaja.
Jokinen oli ehdolla eduskuntavaaleissa 2007, joissa hän sai 4 283 ääntä Hämeen vaalipiirissä, viidenneksi eniten vaalipiirin kokoomusehdokkaista. Syyskuussa 2009 kansanedustaja Jari Koskisesta tuli Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin johtokunnan jäsen ja Jokinen nousi varasijalta eduskuntaan. Hänet valittiin jatkokaudelle vuoden 2011 vaaleissa, joissa hän oli vaalipiirinsä kolmanneksi eniten ääniä saanut kokoomusehdokas 5 271 äänellä. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Jokinen sai vaalitukea Salpausselän Rakentajat -yhtiöltä eikä ilmoittanut summaa Valtiontalouden tarkastusvirastolle kolmeen vuoteen. Hän sanoi, että rahat olivat menneet vahingossa hänen henkilökohtaiselle tililleen.
Eduskunnassa Jokinen on valtiovarainvaliokunnan jäsen ja sen liikennejaoston puheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on myös Yleisradion hallintoneuvoston jäsen (2011–) ja varapuheenjohtaja (2015–). Jokinen toimi aiemmin liikenne- ja viestintävaliokunnan jäsenenä (2009–2015) ja puheenjohtajana (2012–2015) sekä jäsenenä lakivaliokunnassa (2009–2011), perustuslakivaliokunnassa (2011–2012) ja tulevaisuusvaliokunnassa (2012–2015).
Yksityiselämä

Jokinen on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Heikki Jalonen

| Heikki Jalonen |
| --- | --- |
 Heikki Jalonen vuonna 1911.
Kansanedustaja
 1.2.1911–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen eteläinen, Kuopion itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1865 Tyrvää
Kuollut: 22. lokakuuta 1932 (67 vuotta) Lempaala
Ammatti:  piirisihteeri
Heikki Herman Jalonen (11. helmikuuta 1865 Tyrvää – 22. lokakuuta 1932 Lempaala) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1911–1918. Jalonen siirtyi sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle, jossa hän eli viimeiset vuotensa.
Elämä > Nuoruusvuodet

Tyrvään Houhajärvessä syntyneen Heikki Jalosen vanhemmat olivat torppari Isak Henrik Fager (ent. Jaakola, 1839-1911) ja Johanna Isakintytär (1830-1880). Rutiköyhän perheen lapsena hän ei käynyt kouluja, vaan oppi lukutaidon isältään. Jalonen oli 25-vuotiaaksi saakka maatöissä, jonka jälkeen hän työskenteli kahdeksan vuotta kivityömiehenä ja 1898-1905 Enso-Gutzeitin paperitehtaalla Jääskessä. Jalonen suoritti asevelvollisuutensa niin sanotussa vanhassa väessä.
Elämä > Politiikassa

Ensimmäisen sortokauden aikana Jalonen oli mukana aktivistiliikkeen toiminnassa. Hän liittyi varhain myös työväenliikkeeseen ja osallistui muun muassa SDP:n vuoden 1903 puoluekokoukseen. Suuralkon aikana Jalonen kuului punakaartiin ja vuoden 1906 Tampereen torpparikokouksessa hänet valittiin torpparien keskustoimikuntaan. Puolueen agitaatiokurssin suoritettuaan Jalonen työskenteli sosialidemokraattien puhujana ja piirisihteerinä Oulussa 1906-1909, Hämeenlinnassa 1909-1913, ja Joensuussa 1913-1917. Jalosen kotipaikka pysyi edelleen Jääsken Rouhialassa, jossa oli hänen perheensä viljelemä torppa. Jalonen valittiin kansanedustajaksi vuoden 1911 eduskuntavaaleissa, jonka jälkeen hän istui eduskunnassa yhtäjaksoisesti sisällissotaan saakka. Jalonen tunnettiin myös innokkaana laulumiehenä, joka esitti kupletteja työväenliikkeen tilaisuuksissa ja lauloi eduskunnan kuorossa bassoa.
Elämä > Sisällissota ja vuodet Neuvosto-Venäjällä

Sisällissodan alettua Jalonen valittiin Työväen pääneuvoston jäseneksi. Kun Neuvosto-Venäjä maaliskuun alussa luovutti Petsamon kansanvaltuuskunnalle, tehtiin Jalosesta Petsamon komissaari ja hänet lähetettiin puolen tusinan miehen kanssa ottamaan alue haltuunsa. Seudulla oli jo kuitenkin Pohjois-Venäjän intervention käynnistäneitä brittejä, Venäjän valkoisen armeijan joukkoja sekä suomalaisten valkoisten retkikunta, joten Jalonen palasi nopeasti takaisin Pietariin.
Sodan päätyttyä Jalonen jäi Venäjälle. Kesällä 1918 hän oli Buin leirillä sekä Permissä ja Uralilla kokoamassa punapakolaisista joukkoja puna-armeijan riveihin. Elokuussa 1918 Jalonen osallistui Moskovassa pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen ja liittyi myös NKP:n jäseneksi. Venäjän sisällissodan aikana 1919-1921 Jalonen toimi agitaattorina ja organisaattorina sekä puna-armeijan polittisena upseerina. Talvella 1919 Jalonen kiersi Inkerinmaalla, kunnes lähti keväällä Aunukseen, jossa hän osallistui taisteluihin suomalaisten Aunuksen retkikuntaa vastaan. Seuraavana syksynä Jalonen liittyi Aleksandr Rodzjankoa vastaan Kaprionlahdella taistelleiden joukkojen riveihin poliittiseksi upseeriksi, mutta joutui Kronstadtiin hyökänneen brittiläisen laivasto-osaston pommituksen kohteeksi Yhinmäessä. Jalosen luultiin kuolleen hyökkäyksessä, mutta lopulta hän palasi takaisin Pietariin.
Toimittaja Santeri Mäkelä on kuvaillut Jalosta poikkeuksellisen kookkaaksi mieheksi. Mäkelän mukaan leveäharteinen Jalonen oli yli kolme kyynärää eli 210 senttimetriä pitkä. Mäkelä kertoi myös, kuinka kaikki puna-armeijan sotilaspuvut olivat hänelle liian pieniä. Lisäksi Jalosen kerrottiin herättäneen huomiota kantaessaan repun ja kiväärin lisäksi selässään myös kokoontaitettavaa putkisänkyä. Venäjän sisällissodan jälkeen Jalonen asettui Lempaalaan, jossa hän toimi kylän miliisipäällikkönä vuoteen 1929 saakka. 1930-luvun vaihteessa hän oli perustamassa Lempaalan Mäkiinkylässä toiminutta kollektiivitila Punaista vartijaa, jossa hän kuoli lokakuussa 1932. Jalonen on haudattu Lempaalan hautausmaalle.
Perhe

Heikki Jalosen ensimmäinen puoliso oli tyrvääläinen Iida Wilhelmina Ahl (1869-1912), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1899. Pariskunnalla oli viisi lasta.lähde? Vuonna 1914 Jalonen solmi oikeuden määräämän siviiliavioliiton Kontiolahdesta kotoisin olleen palvelijatar Ida Karvisen (1891-1969) kanssa. Heillä oli yksi lapsi.lähde?
Evert Huttunen

| Evert Huttunen |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 4.4.1917–25.9.1918, 5.11.1918–29.3.1924  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Viipurin läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. toukokuuta 1884 Toksova
Kuollut: 29. maaliskuuta 1924 (39 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja
Evert Johan Valdemar Huttunen (8. toukokuuta 1884 Toksova − 29. maaliskuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1917–1924. Sosialidemokraattien oikeistosiipeen kuulunut Huttunen oli helmikuun vallankumouksen jälkeen keskeisessä roolissa puolueen neuvotellessa Suomen itsenäistymisestä venäläisten sosialistien kanssa. Venäjän suhteiden ohella Huttunen vaikutti merkittävästi valtalain syntymiseen ja sisällissodan jälkeen hän oli laatimassa puolueensa uusia suuntaviivoja. Bernsteinilaisena sosialistina tunnettu Huttunen nautti arvonantoa ja kunnioitusta myös poliittisten vastustajiensa keskuudessa.
Elämä > Varhaiset vuodet

Evert Huttusen vanhemmat olivat Inkerissä siirtolaisina asuneet kirvesmies Lauri Huttunen ja Gustava Blom. Toksovassa kolme luokkaa kyläkoulua käytyään hän työskenteli kauppa-apulaisena Viipurissa. Suomeen muutettuaan Huttunen hankki ahkeralla itseopiskelulla muun muassa hyvän kielitaidon. Vuonna 1902 hän liittyi Viipurin työväenyhdistykseen ja oli myöhemmin perustamassa Viipurin työväen sanomalehti- ja kirjapaino-osuuskuntaa. Myyjän ammattinsa jätettyään Huttunen työskenteli SDP:n kiertävänä puhujana 1905–1907 sekä sanomalehti Työn toimittajana 1907–1911 ja päätoimittajana 1911–1918.
Elämä > Sodan jälkeen

Huttunen palasi Siperiasta viimeisen viljajunan mukana ja saapui Viipuriin sisällissodan päätyttyä kesäkuussa 1918. Hän joutui kuulusteltavaksi, mutta välttyi lopulta syytteiltä. Saatuaan kuulustelujen ajaksi matkustuskiellon Huttunen ryhtyi oikeistososialidemokraattisen Itä-Suomen Työmiehen avustajaksi. Huttunen oli Matti Paasivuoren ohella toinen sosiaalidemokraatti niin sanotussa tynkäeduskunnassa, mutta matkustuskieltonsa johdosta hän pääsi vasta seuraavien valtiopäivien alkuun marraskuussa 1918. Helsingissä Huttunen ryhtyi Suomen Sosialidemokraatin toimittajaksi ja julkaisi kirjan, jossa hän esitti tuoreeltaan oman näkemyksensä sisällissodan tapahtumista. Joulukuussa Huttunen palasi Viipuriin, jossa hän aloitti Työn seuraajaksi perustetun Kansan Työn päätoimittajana. Vuonna 1919 hän oli myös Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen. Lehdessään Huttunen kehui kansallista eheyttä peräänkuuluttanutta Uutta Suomea ja puhui muun muassa yhteiskuntarauhasta, mikä ei miellyttänyt lehden vasemmistosososialidemokraattista johtoa, ja näin hänet erotettiin tehtävästään jo keväällä. Samana syksynä Huttunen aloitti Porissa ilmestyneen Uuden Ajan päätoimittajana. Lokakuussa 1921 hän siirtyi jälleen Helsinkiin Suomen Sosialidemokraatin toimittajaksi. Lehden eduskuntapakinoitsijana Huttunen käytti nimimerkkiä ”Nurkkasihteeri”. Poliittisten kirjoitustensa ohella hän julkaisi Viipurin työväenyhdistyksen historiikkeja sekä suomensi yhden Émile Zolan teoksen.
Huttunen oli kansanedustajana kuolemaansa saakka. Vuoden 1924 eduskuntavaalien alla tekemällään puhujamatkalla hän vilustui ja sairastui keuhkokuumeeseen. Huttunen kuoli kahden kuukauden sairastelun jälkeen Ida Maukosen yksityissairaalassa Helsingin Vuorikadulla maaliskuussa 1924 vain 39-vuotiaana. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaahan.
Perhe

Evert Huttusen puoliso oli viipurilainen Martta Maria Wallenius-Vuorela (1884–1959), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1916. Perheessä oli kaksi poikaa. Ompelijana ja konttoristina työskennellyt Martta Huttunen oli mukana ammattiyhdistystoiminnassa sekä Viipurin työväenyhdistyksessä. Perheen muutettua Helsinkiin hän toimi pitkään Helsingin sosialidemokraattisen naisyhdistyksen sihteerinä ja vaikutti kunnalliselämässä muun muassa lastensuojelulautakunnan jäsenenä.
Teoksia

Ketä äänestät?  (Viipurin sosialidemokratisen agitationipiirin julkaisu n:o 1)  Kotka:  Viipurin sosialidemokratinen agitationipiiri, 1908.
Kertomus Viipurin työväenyhdistyksen kaksikymmenvuotisesta toiminnasta 1888–1908.  Viipuri:  Viipurin työväenyhdistys, 1908.
Zola, Émile: Juutalaisten puolustukseksi.  Suomentanut Evert Huttunen. Viipuri:  Viipurin Työväen Sanomalehti- ja kirjapaino-osuuskunta, 1909.  Project Gutenberg.
Kertomus Viipurin työväenyhdistyksen naispalvelijain ammattiosaston synnystä ja kaksikymmenvuotisesta toiminnasta.  Viipuri:  Viipurin työväenyhdistys, 1912.
Piirteitä asuntokysymyksestä.  Viipurin Työväen Sanomalehti- ja kirjapaino-osuuskunta, 1912.
Katsaus Viipurin työväenyhdistyksen 25-vuotiseen toimintaan 22.4.1888 – 22.4.1913.  Viipuri:  Viipurin työväenyhdistys, 1913.
Huttunen, Evert; Tainio, Taavi; Homén, Theodor: Punainen kaartiko vai sosialidemokraattinen puolue? : Anarkistiset ainekset pois puolueesta : Sosialistien puolueagitatsioni ja porvarilliset.  Helsinki:  Kansan ystävät, 1918.  Työväenliikkeen kirjasto (PDF).
Sosiaalidemokraattinen puoluejohto ja kansalaissota.  Helsinki:  Kansanvalta, 1918.  Työväenliikkeen kirjasto (PDF).
Huttunen, Evert: ”Lenin. Venäjän diktaattori”, Työväen kalenteri 1919.  Helsinki:  Kulutusosuuskuntien Keskusliitto, 1918.  Kansalliskirjasto.
Mietteitä nykyisestä tilanteesta.  Helsinki:  Edistysseurojen kustannus, 1920.
Georg W. Johansson

| Georg W>  Johansson |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 1.8.1908–31.5.1909, 4.4.1917–9.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. heinäkuuta 1877 Helsinki
Kuollut: 6. toukokuuta 1918 (40 vuotta) Helsinki
Ammatti:  maalari
Georg Wiktor Johansson (6. heinäkuuta 1877 Helsinki – 9. toukokuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1909 ja 1917−1918. Hän oli 1900-luvun alkuvuosien tunnetuimpia suomenruotsalaisia sosialidemokraatteja. Johansson ei osallistunut aktiivisesti sisällissodan tapahtumiin, mutta teki itsemurhan sodan traumatisoimana.
Elämä

Johanssonin vanhemmat olivat Iitissä syntynyt maalarimestari David Johansson (s. 1849) ja Inkoosta kotoisin ollut Emilia Sofia Lindholm (s. 1853). Johansson kävi viisi vuotta Svenska reallyceumia, mutta joutui varojen puutteessa lopettamaan koulunsa, jonka jälkeen hän työskenteli pitkään maalarina VR:n Helsingin konepajalla.
Johansson oli mukana jo porvarillisen wrightiläisen työväenliikkeen toiminnassa. Helsingfors Svenska Arbetarföreningiin hän liittyi heti yhdistyksen perustamisvuonna 1898 ja toimi sen puheenjohtajana 1908. Vuosina 1904-1906 Johansson oli Finlands Svenska Arbetarförbundin sihteeri ja 1906−1909 liiton ensimmäinen edustaja SDP:n puolueneuvostossa. Suurlakon aikana hän kuului Helsingin suurlakkokomiteaan. Kansanedustajaksi Johansson valittiin vuoden 1908 eduskuntavaaleissa. Hän painotti erityisesti työväenluokan koulutusta ja sivistystä. Helsingin ruotsinkielinen työväenopisto Arbis perustettiin Johanssonin aloitteesta vuonna 1914.
Johansson valittiin uudelleen eduskuntaan vuosina 1916 ja 1917. Syksyn 1917 levottomuuksien aikana hän vastusti jyrkästi työväen järjestyskaartien aseistautumista ja vallankumouspyrkimyksiä. Sisällissodan käynnistyttyä Johansson valittiin SDP:n uuteen puolueneuvostoon ja hänestä tuli myös Työväen pääneuvostoon varajäsen. Johansson pysytteli kuitenkin mahdollisimman visusti erossa punaisten toiminnasta, eikä häntä vangittu Helsingin valtauksen jälkeen. Johansson kertoi ottaneensa vastaan väkipakolla ainoastaan paikan eräässä rahatoimikamarin valiokunnassa, mutta kieltäytyneensä muista tarjotuista tehtävistä.
Punaisten antauduttua valtionhoitaja P. E. Svinhufvud antoi Johanssonnille tehtäväksi laatia selvitys sisällissodan aikaisista tapahtumista Uudenmaan lääninhallituksessa, mutta sodan kauheuksista traumatisoituneena hän teki toukokuun alussa itsemurhan hirttäytymällä. Jättämässään viestissä Johansson kertoi vastustaneensa sotaan johtanutta politiikkaa eikä myöskään hyväksynyt työväenliikkeen vallankumouksellisia menettelytapoja. Johansson katsoi, ettei voinut enää elää ihmisten kuvitellessa hänenkin olleen osallisena. Johansson on haudattu perhehautaan Hietaniemen hautausmaalle.
Perhe

Johanssonin puoliso oli Maria Alexandra ”Sascha” Rehnström (1876–1947). Pariskunnalla oli kaksi lasta Gurli (1907–1960) ja Bror-Holger (1909–1969).
Muuta

Vuonna 2018 ilmestyi Johanssonin vaiheita vuosina 1898–1918 käsittelevä elämäkertaromaani Det brinner en eld, jonka on kirjoittanut hänen tyttärentyttärensä Inger Jägerhorn. Johanssonin puoliso tuhosi sisällissodan jälkeen hänen arkistonsa, jonka vuoksi Johanssonin toiminnasta ei tiedetä paljoakaan ja kirja on osittain fiktiivinen.
Kirjallisuutta

Jägerhorn, Inger: Det brinner en eld : en berättelse med verklighetsbakgrund.  Helsingfors:  tekijä, 2018.  ISBN 978-952-93998-0-2
Ferdinand Christian Baur

| Ferdinand Christian Baur |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1792 Schmiden, Württembergin herttuakunta (nykyään Fellbach, Baden-Württemberg, Saksa)
Kuollut: 2. joulukuuta 1860 (68 vuotta) Tübingen, Württembergin herttuakunta
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Otto Pfleiderer
   
Ferdinand Christian Baur (21. kesäkuuta 1792 Schmiden, Württembergin herttuakunta – 2. joulukuuta 1860 Tübingen) oli saksalainen teologi ja kirkkohistorioitsija. Hän oli niin sanotun nuoremman Tübingenin koulukunnan perustaja.