stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Podokarpuskasvit
Kuvaus > Kukinnot

Kukinnot jakaantuvat erillisiin yksineuvoisiin hede- ja emikukintoihin. Podokarpuskasvit ovat yleensä kaksikotisia, jolloin hedekukinnot eli hedekävyt kasvavat hedekasveissa ja emikukinnot eli emikävyt kasvavat emikasveissa. Kukinnot voivat kehittyä hanka- tai kärkisilmuista, ja olla perällisiä tai perättömiä.
Hedekäpy on rangasta ja sen ympärille kierteisesti asettuneista hedelehdistä muodostuva kukinto. Se on yleensä yksinkertainen, mutta joillakin suvuilla useasta pienestä hedekävystä voi muodostua suurempi tähkämäinen kukinto. Hedekäpy on usein muodoltaan pitkän lieriömäinen, ja muistuttaa norkkoa. Hedelehden hedekävyn rangasta poispäin suuntautuneella pinnalla on tavallisesti kaksi pitkittäin avautuvaa siitepölyä tuottavaa pölylokeroa.
Emikäpy eli varsinainen käpy on rangasta ja sen ympärille kierteisesti tai vuorottaisesta asettuneista emi- ja peitinsuomuista muodostuva kukinto. Emisuomulla on yksi siemenaihe. Jokainen emisuomu on kiinnittynyt suuremman peitinsuomun hankaan. Peitinsuomuja on kävyssä vähintään kaksi, mutta niitä voi olla huomattavasti enemmänkin. Monilla heimon kasveilla vain yksi siemenaihe voi kehittyä siemeneksi, ja muiden siemenaiheiden kehitys keskeytyy ensimmäisen hedelmöityttyä. Siemenaihe on kehityksensä alkuvaiheessa pysty ja suorasuuntainen, mutta kääntyy yleensä kehittyessään alaspäin ollen tavallisesti pölytysvaiheessa vastasuuntainen eli anatrooppinen.
Käpy on suurimmalla osalla heimoa kypsänä jossakin määrin mehevä, mutta mehevä rakenne voi muodostua eri tavoin eri suvuilla. Useimmilla podokarpuskasveilla siemenaiheeseen kiinnittynyt emisuomu, joka aluksi ympäröi vain siemenaiheen tyveä maljamaisena rakenteena, laajenee huomattavasti muodostaen siementä ympäröivän mehevän vaipan, josta käytetään nimitystä epimatium. Monilla heimon kasveilla kävyn peitinsuomut kasvavat yhteen ja turpoavat, jolloin niistä muodostuu kehittyvän siemenen tyvelle mehevä pohjus tai perä (engl. receptacle). Lapakkapuilla siemenkuoren ulkokerroksesta muodostuu siemenen ympärille siemenvaippa eli arillus. Monilla podokarpuskasveilla kävyn pääasiallinen mehevä osa on peitinsuomujen muodostama pohjus, mutta joillakin suvuilla se on emisuomun muodostama epimatium. Kävyn mehevä osa on usein kirkkaan värinen ja houkuttaa siemeniä levittäviä lintuja.
Siemenet ovat yleensä hieman litistyneen munanmuotoisia. Ne ovat lenninsiivettömiä ja niillä on kova siemenkuori. Itäminen on epigeeistä, mikä tarkoittaa sirkkalehtien nousevan maan pinnalle. Sirkkalehtiä on kaksi.
Heimon hedekävyt ovat usein pitkiä ja hieman norkkomaisia.
Japaninpodokarpus (Podocarpus macrophyllus)
Useilla suvuilla kävyssä on siemenen tyvellä kirkasvärinen ja mehevä pohjus.
Maorinpodokarpus (Podocarpus totara)
Joillakin suvuilla kävyn ainoa mehevä osa on siementä ympäröivä vaippa eli epimatium.
Afrocarpus gracilior
Prinssinkuusen (Saxegothaea conspicua) kävyssä on useita osittain meheviä käpysuomuja.
Luokittelu

Podokarpuskasvit ovat havupuita. Yleisesti kaikki nykyisin elävät havupuut luokitellaan lahkoon Pinales, mutta podokarpuskasvit on toisinaan luokiteltu myös omaksi Podocarpales-lahkokseen. Podokarpuskasvien heimon lähimpinä sukulaisina pidetään araukariakasvien (Araucariaceae) heimoa. Useita heimon sukuja, kuten lapakkapuita (Phyllocladus), prinssinkuusia (Saxegothaea) ja Nageiaa, on aiemmissa luokitusjärjestelmissä pidetty erillisinä heimoina. Lapakkapuut on määritelty usein vielä 2010-luvullakin omaksi heimokseen Phyllocladaceae, vaikka useat geneettiset tutkimukset puoltavat suvun sisällyttämistä podokarpuskasvien heimoon.
Luokittelu > Suvut

Podokarpuskasvit jaetaan tavallisimmin 18 sukuun. Heimoon kuuluu lähteestä riippuen noin 173–180 lajia. Seuraava kaavio esittää suvut ja niiden väliset suhteet Royal Societyn vuonna 2011 julkaiseman, Ed Biffinin johtaman tutkijaryhmän geneettisiin tutkimuksiin pohjautuvan mallin mukaisesti. Tämä malli puoltaa voimakkaasti lapakkapuiden sisällyttämistä heimoon.
Levinneisyys

Podokarpuskasveja esiintyy luonnonvaraisena kaikilla mantereilla tropiikissa sekä eteläisellä pallonpuoliskolla laajalti viileänlauhkealle vyöhykkeelle asti ja pohjoisella pallonpuoliskolla harvakseltaan lämpimänlauhkealle vyöhykkeelle asti. Suurin lajirunsaus on Australaasiassa. Podokarpuskasveja kasvaa Amerikassa pohjoisesta Meksikosta ja Karibian saarilta etelään Chileen asti. Saharan Eteläpuolisessa Afrikassa heimon lajeja esiintyy pohjoisimmillaan Nigeriassa ja Etiopiassa sekä eteläisimmillään Etelä-Afrikassa. Aasiassa heimon lajeja esiintyy laajalti Kaakkois-Aasiassa sekä hajanaisesti lännessä Intiaan ja pohjoisessa Japaniin ja Kiinaan asti. Tyynenmeren alueella podokarpuskasveja kasvaa Australian ja Uuden-Seelannin lisäksi lukuisilla läntisen Tyynenmeren saarilla, itäisimmillään Tongassa. Heimon edustajat kasvavat usein vuoristoalueilla. Tämä näkyy selvimmin Etelä-Amerikassa, missä podokarpuskasvien levinneisyys myötäilee läntisessä Etelä-Amerikassa Andien vuoristoa sekä Afrikassa, jossa käytännössä kaikki heimon edustajat kasvavat ainoastaan vuoristometsissä.
Suurin osa podokarpuskasveista, noin sata heimon noin 170–180 lajista, kasvaa saarilla Karibialla, Kaakkois-Aasiassa tai läntisellä Tyynellämerellä. Useilla heimon lajeilla on varsin suppea levinneisyysalue, ja monia niistä esiintyy luontaisena ainoastaan yhdellä saarella tai saariryhmällä.
Elinympäristö ja ekologia

Podokarpuskasvit ovat tyypillisesti sopeutuneet lämpimien alueiden kosteisiin metsiin, mutta jotkin lajit ovat sopeutuneet kasvamaan viileänlauhkeassa ilmastossa tai vähäravinteisilla pensastomailla. Metsäympäristössä podokarpuskasvit ovat usein suuria latvuskerroksen puita tai sen yläpuolelle kohoavia ylispuita, mutta jotkin lajit kasvavat pensaina tai pieninä puina metsän alemmissa kerroksissa.
Podokarpuskasvit ovat harvoja tropiikin kosteisiin metsiin sopeutuneita havupuita. Tyypillisesti neulas- tai suomulehtiset havupuut eivät useinkaan ole lehtiensä pienen pinta-alan ja siitä aiheutuvan tehottoman valonsaannin vuoksi menestyneet kosteissa trooppisissa metsissä kilpailussa elintilasta lehtipuiden eli koppisiemenisiin kasveihin kuuluvien leveälehtisten puiden kanssa. Leveät lehdet tehostavat puun valon saantia metsän latvuksen varjostuksessa. Useille podokarpuskasveille on kuitenkin kehittynyt havupuille tyypillistä leveämpiä lehtiä, joita pidetään sopeumana kilpailuun lehtipuiden kanssa kosteassa trooppisessa metsässä.
Joitakin podokarpuskasveja on kaadettu suuria määriä metsäteollisuuden tarpeisiin. Moni heimon edustajista myös kasvaa metsissä, joita uhkaavat hakkuut ja raivaus maanviljelyn tieltä. Tämän vuoksi monia heimon lajeja pidetään nykyisin uhanalaisina.
Kehityshistoria

Podokarpuskasvien kehityslinja erosi araukariakasvien (Araucariaceae) kehityslinjasta noin 205 miljoonaa vuotta sitten triaskauden aikana. Heimon kantamuoto kehittyi eteläisellä pallonpuoliskolla Gondwanan mantereella. Heimon levinneisyys painottuu nykyisinkin eteläisen pallonpuoliskon mantereisiin ja saariin, jotka muodostivat osia Gondwanasta, mutta heimo sittemmin levinnyt myös muinaiseen Lauraasiaan kuuluneisiin Pohjois-Amerikkaan ja Aasiaan.
Koppisiemenisiin kasveihin kuuluvien lehtipuiden alkaessa vallata alaa havupuilta ja muilta paljassiemenisiin kasveihin kuuluvilta puilta kenotsooisella maailmankaudella monille podokarpuskasveille alkoi kehittyä leveitä lehtiä, joita pidetään sopeumana kilpailuun lehtipuiden kanssa. Monilla havupuilla lehtien leveyttä rajoittaa havupuille tyypillinen yhteen suureen keskisuoneen perustuva suonitus, mutta podokarpuskasveille on kehittynyt monisuonisia lehtiä ja varsinaisten lehtisuonten ulkopuolisia vettä johtavia verkostoja, jotka mahdollistavat leveämmät lehdet, kun taas lapakkapuilla lehdet ovat pitkälti korvautuneet leveän lehden tavoin toimivilla laakavarsilla. Toinen podokarpuskasveille ominainen sopeuma ovat mehevät kävyt, jotka houkuttavat siemeniä levittäviä lintuja. Ne ovat mahdollistaneet heimon leviämisen kaukaisille saarille
Kulttuurillinen ja taloudellinen merkitys

Useilla podokarpuskasveilla on kulttuuriperinteellistä merkitystä. Joitakin vanhoja lajin Nageia nagi yksilöitä on pidetty pyhinä puina Japanin shintolaisuudessa. Usealla heimon lajilla on ollut asema Uuden-Seelannin maorien perinteessä. Suuria maorinpodokarpuksia kunnioitettiin, ja kaadetun podokarpuksen tilalle tuli istuttaa uuden taimi. Maorit söivät sekä Dacrycarpus dacrydioidesin meheviä käpyjä että niiden houkuttamia lintuja, ja käyttivät puun muita osia lääkintään.
Podokarpuskasveilla on huomattavaa taloudellista merkitystä lähinnä vain paikallisesti. Maorinpodokarpus, Dacrydium cupressinum ja Dacrycarpus dacrydioides olivat aiemmin hyvin tärkeitä Uuden-Seelannin metsäteollisuudelle ja taloudelle. Eräät heimon lajit, kuten japaninpodokarpus (Podocarpus macrophyllus) ja Afrocarpus gracilior ovat suosittuja koristekasveja.
Dacrycarpus dacrydioides -metsää Uudessa-Seelannissa
Japaninpodokarpus muotoonleikattuna koristepuuna.
Populaarin lumo

| Populaarin lumo>  Mediat ja arki |
| --- | --- |

Kirjailija:  Anu Koivunen, Susanna Paasonen ja Mari Pajala (toim.)
Kansitaiteilija:  Susanna Paasonen
Kieli:  suomi
Genre:  kulttuurisosiologia
Kustantaja:  Turun yliopisto, mediatutkimus
Julkaistu:  2000
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  479
ISBN:  951-29-1793-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Populaarin lumo. Mediat ja arki on vuonna 2000 ilmestynyt artikkelikokoelma populaarikulttuurin tutkimuksesta. Sen ovat toimittaneet Anu Koivunen, Susanna Paasonen ja Mari Pajala ja julkaissut Turun yliopiston mediatutkimuksen aine. Teos on omistettu kulttuurintutkija Veijo Hietalalle.
Aiheesta muualla

Heikki Myyryläinen: Populaarin lumokin riippuu kontekstista. Agricola 21.11.2000.
Populaarikulttuuri

Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Populaarikulttuuri
Taide
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Populaarikulttuuri on suosittua kansantajuista, varsinkin viihdeteollisuuden tuottamaa kulttuuria. Suuren yleisön ajanvieteilmiöitä ovat esimerkiksi populaarimusiikki, televisio-ohjelmat, elokuvat, sarjakuvat, videopelit ja viihdekirjallisuus. Käsitteen alkuosa populaari juontuu latinan populuksesta, joka tarkoittaa kansaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Populaarikulttuuri (Arkistoitu – Internet Archive). Ylen Elävä arkisto
| n k Kulttuurintutkimus |
| --- | --- |
 Dekonstruktio  Diskurssianalyysi  Jälkistrukturalismi  Kriittinen teoria  Kulttuuriantropologia  Kulttuurifilosofia  Kulttuurisosiologia  Semiotiikka  Strukturalismi 
 Alakulttuuri  Kulttuurievoluutio  Kulttuuriteollisuus  Populaarikulttuuri  Postmodernismi  Vastakulttuuri  Visuaalinen kulttuuri
Polynesianviistäjä

| Polynesianviistäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Tummaviistäjät Pseudobulweria
Laji::  rostrata
Kaksiosainen nimi
 Pseudobulweria rostrata  (Peale, 1848) 
Katso myös
   Polynesianviistäjä Wikispeciesissä   Polynesianviistäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Polynesianviistäjä (Pseudobulweria rostrata) on Tyynenmeren saarilla pesivä ulappalintu.
Koko ja ulkonäkö

Polynesianviistäjä on sukunsa kookkain laji. Sen ruumiinpituus on 38–40 senttiä ja siipiväli 84 senttiä. Paino on 410–520 grammaa. Selkäpuoli ja rinnan yläosa ovat tummanruskeita, lukuun ottamatta pyrstön yläpeitinhöyheniä, jotka ovat hieman vaaleampia. Vatsapuoli ja rinnan alaosa ovat valkoisia. Siiven alapuolen käsisulissa on ohut, vaalea juova. Mustassa ja vankassa nokassa ovat heimolle tyypilliset putkimaiset sieraiset. Silmien iiris on tummanruskea. Nilkan sisäosa ja jalan tyviosan kolmennes ovat väriltään vaaleanpunaisia, loput jalasta harmaanmustia. Sukupuolet ovat samannäköiset. Nuoret polynesianviistäjät muistuttavat aikuisia. Sirppiviistäjä (Pterodroma alba) on hyvin samannäköinen kuin polynesianviistäjä. Polynesianviistäjä lentää kuitenkin suorassa, kun taas sirppiivistäjä lentää kulmikkaammin. Sen erottaa sirppiviistäjästä, myös suuremmasta koosta ja nokasta, vaaleista yläpeitinhöyhenistä ja keskeisemmästä alasiiven juovasta. Siltä puuttuu myös vaalea kurkkulaikku.
Alalajeja tunnetaan nykyään kaksi. Pseudobulweria rostrata rostrata on pienempi ja ohutnokkaisempi kuin Pseudobulweria rostrata trouessarti. Myös niiden huudot saattavat hieman erota toisistaan. Uhanalaista salomoninviistäjää (Pseudobulweria becki) pidettiin aiemmin polynesianviistäjän alalajina, mutta luokitellaan nykyään omaksi lajikseen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Polynesianviistäjää tavataan trooppisella Tyynellämerellä. Laji viihtyy erityisesti alueilla, joilla vedenpinnan lämpötila on yli 25 °C. Nimialalaji rostrata pesii Marquesassaarilla, Seurasaarilla ja Gambiersaarilla, trouessarti Ranskan Polynesiassa, Fidžissä, Amerikan Samoassa ja Uudessa-Kaledoniassa. Geenitutkimusten mukaan Samoan populaation perimä eroaa muista populaatioista. Laji pesi aiemmin myös Vanuatussa. Mahdollisesti se kuuluu myös Cookinsaariin kuuluvan Rarotongan pesimälinnustoon. Sitä tavataan myös Australiassa. Polynesianviistäjät levittäytyvät pesimäkauden ulkopuolella laajalle alueelle, ja niitä voi löytyä jopa Meksikosta, Perusta, Taiwanista ja Filippiineiltä, tai jopa läntisessä Intian Valtameressä, Länsi-Australian, Indonesian ja Timorin vesillä, mahdollisesti myös Etelä-Afrikan ympäristöstä. Levinneisyysalue kattaa 54 700 000 neliökilometriä. Kannan kooksi arvioidaan noin 20 000 yksilöä.
Polynesianviistäjät viettävät suurimman osan ajastaan merellä ja laskeutuvat maahan vain pesimään. Ne pesivät vulkaanisten saarten kukkuloilla ja rinteillä, jopa 2000 metrin korkeudessa pensaiden ja puiden suojissa, jotka ovat jopa 12 kilometrin päässä rannikosta. Ne pesivät myös Uuden-Kaledonian kaltaisilla koralliatelleilla.
Elintavat

Polynesianviistäjän yleisin äännähdys on pitkä ja yksityiskohtainen sarja vihellyksiä, jotka päättyvät huhuiluun. Ne päästävät tätä ääntä pesäkolostaan, vedenpinnalta ja lennosta. Lajin ruokailutavoista tiedetään vain vähän, mutta niiden uskotaan sieppaavan ruokansa vedenpinnalta, josta ne etsivät yksinomaan kuolleita kalmareita. Suuren nokan ja jalkojen uskotaan olevan sopeutuma, sellaisten kalmareiden paloitteluun, jotka ovat liian suuria nieltäviksi kokonaisina. Tehokkaina liitäjinä ne voivat etsiä ravintoa laajalta alueelta. Polynesianviistäjän on kerrottu liikkuvan ravinnonhaussa myös pallopäävalaiden seurassa.
Polynesianviistäjät voivat pesiä ympäri vuoden. Viistäjäpari pesii yksin tai löyhinä yhdyskuntina. Se liikkuu pesimäalueella vain öisin. Naaras munii yhden munan koloon tai kallionhalkeamaan. Poikaset kuoriutuvat noin 55 päivän haudonta-ajan jälkeen. Ne lähtevät pesästä 110–120 päivän ikäisinä. Joillain alueilla niillä on kova kilpailu pesäkoloista suippopyrstöliitäjien (Puffinus pacificus) kanssa.
Uhat ja suojelu

Polynesianviistäjä luokitellaan silmälläpidettäväksi lajiksi. Se pesii melko laajalla alueella, mutta kanta on pieni. Sen lukumäärää ovat vähentäneet saarille tuodut rotat, kissat, siat ja koirat. Lajin uhkia ovat myös kaivostoiminta ja asutuksen laajeneminen. Sitä myös metsästetään kalastajien viheissä käytettävien valkoisten höyhenten takia. Niitä kuolee myös joillain alueilla voimalinjoihin. Lisäksi yövalot vetävät puoleensa nuoria lintuja kaupungistuneilla alueilla, kuten Tahitilla.
Uudessa-Kaledoniassa on lajin suojelemiseksi suunniteltu kaivostoiminnan vaikutusten vähentämistä ja kampanjoitu keräämään ja vapauttamaan valojen sekoittamia lintuja. Polynesianviistäjäpopulaatioiden kehitystä seuraamaan on laitettu myös merilinjoja. Ehdotettuja suojelutoimia ovat muun muassa avainpopulaatioiden tarkkailu, tulokaspetojen hävittäminen ja valkoisten höyhenten korvaaminen kananpoikien untuvilla metsästyksen lopettamiseksi.
Monista ulappaliitäjistä kuten vilistäjien (Pterodroma) suvun lajeista poiketen polynesianviistäjä lentää siivet suorina, joka antaa sille albatrossimaisen ulkomuodon. Sen lentokin on verkkaisempaa.
Porkkanalaatikko

Porkkanalaatikko
Porkkanalaatikko on suomalainen perinneruoka, jota syödään erityisesti jouluna muiden jouluruokien ohella. Porkkanalaatikossa keskeisimmät ainekset ovat soseeksi keitetty porkkana sekä riisistä, mannaryynistä tai ohraryyneistä tehty puuro. Nämä sekoitetaan ja laitetaan uuniin astiassa. Lisäksi voidaan käyttää suolaa, sokeria tai siirappia, joskus myös kananmunaa, maitoa ja voita. Ruoka maustetaan yleisimmin valkopippurilla ja muskottipähkinällä, ja pinnalle voidaan ripotella korppujauhoa tai mantelilastuja.
Porkkanalaatikko on ollut suomalaisten jouluruokaa 1800-luvulta asti. 1980-luvulla se valittiin yhdeksi Järvenpään, Tuusulan ja Utajärven pitäjäruoista.
Polyteknikkojen ilmailukerho

Polyteknikkojen ilmailukerho ry, joka tunnetaan paremmin lyhenteellään PIK, on Aalto-yliopiston (ennen Teknillisen korkeakoulun) opiskelijoiden lentokerho. Se perustettiin 26. maaliskuuta 1931. Kerho toimi ensimmäiset kaksi vuotta ensin nimellä ”Ilmailuteikkarit” ja sitten ”Polyteikkareiden Ilmailukerho”.
Vuonna 1983 kerholle myönnettiin ensimmäisenä Kar-Airin kiertopalkinto tuloksellisesta moottorilentotoiminnasta.
Koneiden suunnittelija

Kerho alkoi hyvin pian rakentaa omien suunnitelmien pohjalta purjelentokoneita. Näistä ensimmäiset perustuivat ulkomaisten koneiden ”kopiointiin”, esimerkiksi Wrona-purjelentokone oli PIK-1-koneen taustalla. Myöhemmin, 1940-luvulta lähtien, purjelentokoneet on suunniteltu siten, että suunnittelutyö on ollut lentotekniikkaa opiskelevien teekkareiden harjoitustöitä ja diplomitöitä. Kuuluisin, kaupallisesti menestynyt ja kilpailuissa menestynyt oli PIK-20-purjelentokone 1970-luvulla.
Lentokerho

PIK on ollut 1980-luvulla Suomen suurin purjelento- ja moottorilentokouluttaja. Se toimii pääosin Räyskälän lentokentällä. Moottorikonekalustoon kuuluu Diamond DA-40 TDI OH-DDS, Cessna 152 OH-CAO ja PIK-23 Suhinu OH-TOW. Lisäksi yhdistys omistaa Diamond DA-40 TDI -koneen hylyn (OH-FDA), joka teki pakkolaskun mereen keväällä 2007 Helsingin edustalle. Purjekonekalustona on kaksipaikkaiset DG-505 Orion, Grob G103A ja yksipaikkaiset LS8-18, LS4-a sekä Grob G102.
PIK-15 ”Hinu” Nummelan lentokentällä kesällä 2000
Polyrrhenia

| Polyrrhenia> Πολυῤῥηνία |
| --- | --- |
 Polyrrhenian akropolis.
Sijainti
 Polyrrhenia
Koordinaatit:  35°27′29″N, 23°39′21″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Polyrrinía, Kíssamos, Chaniá, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  300-luku eaa.–100-luku jaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Aiheesta muualla
  Polyrrhenia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Polyrrhenia (m.kreik. Πολυῤῥηνία, Polyrrhēnia, myös mm. Πολύῤῥην, Polyrrhēn, lat. Polyrrhenia tai Polyrrhenium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsi saaren luoteisosassa nykyisen Polyrrinían kylän paikalla Kíssamoksen kunnan alueella.
Maantiede

Polyrrhenia sijaitsi jyrkällä rotkojen ympäröimällä vuorella, joka muodosti hyvän luonnonlinnoituksen. Sen korkeimman huipun eli kaupungin akropoliin, joka sijaitsee nykyisen kylän koillispuolella, korkeus oli 418 metriä merenpinnasta laskettuna.
Strabon kuvaa kaupungin sijainneen länteen Kydoniasta, noin 30 stadioninmittaa eli noin 5,5 kilometriä Kissamoksesta (nyk. Kíssamos eli Kastélli) ja noin 60 stadioninmittaa eli noin 11 kilometriä Falasarnasta. Falasarna ja Kissamos toimivat kaupungin satamina. Näistä Falasarna oli itsenäinen polis. Polyrrhenian kaupunkivaltion alaisuuteen kuului laaja alue Kreetan länsiosasta, mukaan lukien alue saaren länsipään rannikolta sekä pohjoisrannikolta.
Historia

Polyrrhenian paikalla on joitakin vähäisiä merkkejä asutuksesta myöhäisellä mykeneläisellä kaudella LM III. Kreikkalaisen mytologian mukaan Agamemnon kävi alueella paluumatkallaan Troijan sodasta uhratakseen jumalille. Uhritoimitus jäi kuitenkin kesken Troijasta tuotujen vankien kapinoitua, minkä vuoksi tällaiseen uhritoimitukseen viitattiin myöhemmin ”kreetalaisena uhrina”.
Perinteen mukaan Polyrrhenian kaupunki syntyi, kun alueelle muutti Akhaiasta ja Lakoniasta tulleita doorilaisia, ja nämä asuttivat seudun aiemmat asukkaat kylistä yhteen kaupunkiin. Tämä ajoitetaan tapahtuneeksi joskus 1000-luvun eaa. ja 700-luvun eaa. välisenä aikana. Kaupungin valtiomuodon uskotaan olleen aristokraattinen ja muistuttaneen jossain määrin Lakoniaa ja Spartaa. Kaupungin nimi viittaa sen lukuisiin lampaisiin (poly, ”paljon” + rhēnia, ”lampaita”), mikä kertonee asukkaiden elinkeinosta. Nimi esiintyy lukuisissa eri muodoissa, muodon Polyrrhenia lisäksi muun muassa muodoissa Polyrrhēn (Πολύῤῥην), Polyrēn (Πολύρην), Polyrrhēnion (Πολυῤῥήνιον) ja Pollyrrhēna (Πολλύῤῥηνα). Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Polyrrhēnios (Πολυῤῥήνιος).
Klassisella kaudella Polyrrhenia oli läntisen Kreetan merkittävimpiä kaupunkeja. Kaupunki soti usein Kydonian ja Knossoksen kanssa. Sillä oli läheiset suhteet muun muassa Spartaan, Melokseen, Rhodokseen ja Thebaan. Vuonna 220–219 eaa., Kreetan kaupunkivaltioiden välisten sotien aikaan, polyrrhenialaiset irtautuivat Knossoksen alaisuudesta ja liittyivät Lyktoksen rinnalle Knossosta ja Gortyniä vastaan. Samassa yhteydessä Polyrrhenia auttoi Akhaian liittoa sodassa Aitolian liittoa vastaan, sillä Knossos oli tukenut aitoialaisia. Lyktoksen tuhouduttua Polyrrhenia jatkoi taistelua Makedonian ja Akhaian liiton avulla ja sai vapautettua muut läntisen Kreetan kaupungit Knossoksen vallasta. Samoihin aikoihin Polyrrhenia kiisteli Kydonian kanssa Diktynnan temppelin eli Diktynnaionin hallinnasta.
Myöhemmin Polyrrhenia luopui liitosta Makedonian kanssa ja liittoutui Rooman kanssa vuonna 189 eaa. ja Eumenes II:n kanssa vuonna 183 eaa. 100-luvulla eaa. kaupunki kukoisti, vaikkakin menetti läntisen Kreetan hallinnan ja Diktynnaionin Kydonialle. Roomalaisten vallattua Kreetan Polyrrhenia tuki näitä, minkä vuoksi se sai hyvän aseman seuranneella roomalaisella kaudella. Se sai muun muassa Diktynnaionin lopullisesti hallintaansa. Ajanlaskun alun jälkeen kaupunki menetti kuitenkin merkityksensä, ja muun muassa Kissamos vapautui sen alaisuudesta 200-luvulle jaa. tultaessa.
Polyrrhenia löi omaa rahaa 300-luvulta eaa. roomalaiselle keisarikaudelle saakka. Kaupungin rahoissa esiintyi toisella puolella häränpää ja toisella puolella Zeus Kretagenes eli ”Kreetasyntyinen Zeus”.
Polyrrhenian paikka asutettiin uudelleen 900-luvulla jaa. Kreetan toisella bysanttilaisella kaudella eli arabivalloitusta seuranneella kaudella.