stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viulu

| Viulu |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  jousisoittimet
Soittimen ääniala:   (standardiviritys)
Liittyvä musiikin tyylilaji:  Viulua käytetään lukuisissa eri musiikkityyleissä.
Samankaltaisia soittimia:  alttoviulu, sello, kontrabasso sähköviulu
Äänitys viulun eri äänien ja soittotekniikoiden esittelystä.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Viulu on jousisoitinperheen korkeaäänisin soitin.
Niin sanottu kokoviulu on noin 35,5 senttimetriä pitkä. Viulun kaikukopan kansi tehdään yleensä kuusesta, ja pohja ja rungon sivut sekä kaula vaahterasta. Viulussa on tavallisesti neljä kieltä, jotka viritetään kvintin välein. Viulua soitetaan hankaamalla kieliä jousella.
Historia

Viulu kehittyi tiettävästi alun perin 1500-luvulla Italiassa. Siihen yhdistyi piirteitä 1500-luvun alun soittimista kuten rebekistä, renessanssifiidelistä ja lira da bracciosta. Viulun italiankielinen nimi, viola-sanan diminutiivimuoto violino esiintyi tiettävästi ensimmäisen kerran 1530-luvulla. Viulussa oli vuonna 1530 vielä kolme kvinteittäin viritettyä kieltä kuten rebekissä, mutta vuoden 1550 paikkeilla kieliä oli nykyiset neljä, ja viulu oli tällöin jo valmiiksi kehitetty soitin.
Varhaisimmat nykyisenkaltaiset viulut valmistettiin Pohjois-Italiassa Milanon ja Venetsian seuduilla, missä ensimmäiset merkittävät viulunrakentajat olivat Brescian Gasparo da Salò ja Cremonan Andrea Amati. Cremonasta muodostui pian korkeatasoisen viulunrakennuksen keskus. Merkittävimpiä viulunrakentajasukuja olivat Amati, Guarneri ja Stradivari, joista kaksi viimeksi mainittua saivat alkunsa Amatin koulussa. Guarnereista taitavimmaksi on tunnustettu Giuseppe Guarneri (1687–1742) ja Stradivareista Antonio Stradivari (1648–1737), jonka viuluja on nykyaikaan säilynyt noin 500.
Italiasta viulunrakennus levisi muihinkin maihin, kuten Ranskaan, mutta missään valmistustaito ei yltänyt aivan italialaiselle tasolle.
Viulu säilytti barokin ja klassismin ajalla 1500-luvulla saamansa muodon ja rakenteen, vähäisiä tallaan ja otelautaan tehtyjä muutoksia lukuun ottamatta. 1800-luvun alussa viulun kaulaa pidennettiin, rakennetta vahvistettiin sekä kielten vahvuutta ja jännitystä lisättiin, jolloin viulun sointiin saatiin lisää kaivattua loistokkuutta. Lähes kaikki vanhat arvokkaat soittimet uusittiin uuden sointi-ihanteen mukaisiksi. Sen jälkeen viuluun ei ole enää tehty mitään merkittäviä uudistuksia.
Viulun jousi oli aluksi ampuma-ase jousen muotoinen. Vielä barokin aikana jousi oli nykyistä lyhyempi ja painavampi, ja soittaja sääteli jouhien kireyttä painamalla niitä sormillaan. Ranskalainen Francois Tourte kehitti 1780-luvulla uuden, pidemmän ja kevyemmän jousityypin, joka on edelleen käytössä lähes samanlaisena.
Paganini vei 1800-luvulla viulun soittotekniikkaa uudelle tasolle muun muassa yläasemasoitossa, oktaavisoitossa ja vasemman käden pizzicatoissa.
Rakenne

Viulussa on yli 70 osaa, jotka kiinnitetään toisiinsa yleensä puuliimalla. Viululle sen tunnusomaisen muodon antavan kaikukopan molemmilla puolilla on kolme kaarta, joista keskimmäinen eli c-kaari kaartuu sisäänpäin. Kannessa on kaksi symmetristä ƒ-kirjaimen muotoista ääniaukkoa.
Kaikukopan kansi tehdään yleensä kuusesta, ja pohja ja rungon sivut vaahterasta. Rakentamiseen käytetty puu on vanhaa ja hyvin kuivunutta. Vartalo-osa lakataan erikoislakalla. Materiaaleilla ja lakalla on suuri merkitys lopulliseen sointiin. Kansi on paksuudeltaan kahdesta neljään millimetriä.
Kaikukopan yläosasta erkanee kaula, joka on tehty vaahterasta. Kaulan pintaan on kiinnitetty kannen päälle ulottuva eebenpuinen otelauta.
Viulun alaosassa on nauhamaninen kieltenpidin, johon viulunkielet on kiinnitetty. Kielet on yleensä tehty suolesta ja päällystetty hopeisella tai alumiinisella metallipunoksella. Korkein E-kieli on tavallisesti terästä. Kielet kulkevat kieltenpitimestä kielisillan eli tallan yli otelaudan päälle. Otelaudan yläosan sillan eli satulan kautta kielten yläpää viedään viritystappeihin, jotka ovat kierukkaan päättyvässä kotelomaisessa tappituessa.
Tallan tehtävänä on johtaa kielen värähtely kaikukopan kanteen. Paksu ja pehmeä talla himmentää ääntä, ohut ja kova talla terävöittää sitä. Myös tallan sijoitus vaikuttaa viulun sointiin.
Viulun sisällä tallan kohdalla ovat ohut äänipuikko eli pinna sekä pitkittäin kanteen liimattu bassopalkki. Pinna välittää kielestä tallan kautta tulevan värähtelyn kaikukopan pohjaan ja tasoittaa kielen jännityksen kanteen synnyttämää painetta. Bassopalkki jäykentää kannen rakennetta ja hajottaa värähtelyjä laajemmalle alueelle.
Viuluun voidaan kiinnittää leukatuki ja olkatuki, jotka tukevat soitinta soittajan olkapään ja leuan väliin siten, että soitinta ei tarvitse kannatella kädellä.
Jousi on noin 73 senttimetriä pitkä ja koostuu puuosasta ja jouhista. Jouhet on perinteisesti tehty hevosenhännästä, mutta nykyään usein myös synteettisistä materiaaleista. Synteettiset jouhet tosin saattavat olla helposti katkeilevia, eikä niillä välttämättä saa aikaan yhtä kaunista ääntä kuin hevosenhäntäjouhilla. Jouhiin hierotaan äänen purevuuden parantamiseksi hartsia.
Koot

Viuluja on eri kokoisia. Viulun koko valitaan soittajan koon mukaan. Suurikokoisinta viulua kutsutaan kokoviuluksi. Sen kaikukoppa on noin 355 mm pitkä. Se soveltuu aikuisille ja nuorille soittajille. Pienemmille soittajille rakennetaan pienempiä viuluja. Kokoviulun lisäksi on seuraavia kokoja: 1/32, 1/16, 1/10, 1/8, 1/4, 1/2 ja 3/4. Kokoluokkien suhteet eivät ole suoraan verrannollisia kokoviuluun.
Viritys

Viulussa on tavallisesti neljä kieltä, jotka viritetään kvintin välein: g–d1–a1–e2 tai IPN:n mukaan G3–D4–A4–E5 (järjestyksessä matalaäänisimmästä kielestä korkeimpaan).
Viisikielisessä viulussa yhdistyvät viulun ja alttoviulun äänialat. Sen viritys on matalimmasta kielestä alkaen c–g–d1–a1–e2 tai IPN:n mukaan C3–G3–D4–A4–E5 (järjestyksessä matalaäänisimmästä kielestä korkeimpaan).
Viulupedagogiikka

Viulua pidetään yhtenä vaativimmista soittimista. Viulistille on erityisen tärkeää saada ammattitaitoista opetusta varhaisesta iästä saakka, koska soittimen hallinta ja sävelkorvan kehittäminen vaatii vuosien mittaista määrätietoista harjoittelemista. Myös oikeiden soittoasentojen vakiinnuttaminen alusta saakka on olennaista. Harrastuksen voi aloittaa lapsena, jopa jo nelivuotiaana, mutta myös vielä aikuisena.
Viulunsoiton opetus on henkilökohtaista opetusta, jota voidaan tukea ryhmäopetuksella. Ryhmätunnit alkeisopetuksen tukena ovatkin yleistymässä musiikkioppilaitoksissa: yhteissoiton alkeita on hyvä opetella jo opintojen alkuvaiheessa, onhan viulu orkesterisoitin. Yksiääninen soitto ryhmässä kehittää myös sävelkorvaa ja rytmitajua.
Tarkka sävelkorva on viulistille välttämättömyys, mutta se ei useimmilla ihmisillä kehity hetkessä. Eräs tärkeimmistä periaatteista korvan kehittymiselle on ns. sisäinen kuuleminen: varsinaista soittamista edeltää mielikuva tai sisäinen kuulokuva sävelestä. Tällöin soittaja pystyy korjaamaan mahdolliset intonaatio- ja laatuongelmat nopeasti, jos soiva sävel ei vastaa sisäistä kuulokuvaa. Sisäisen kuulemisen periaate pätee, paitsi ulkoa soitettaessa, myös nuotteja lukiessa: nuottikuvan pitäisi herättää mielikuva soivasta sävelestä, eikä vain siihen liittyvästä vasemman käden otteesta.
Soittimen hallinnan opettelu on pitkä prosessi, jossa uudet tekniikat ja soittotavat on aina valmistettava huolellisesti. Opettajan täytyykin hallita vuosien mittainen toimintasuunnitelma, jota soveltaa oppilaaseen henkilökohtaisten taipumusten mukaisesti.
Viulupedagogiikka > Koulukunnat ja metodiikka

Viulunsoittoa on historian kuluessa opetettu mestari-oppipoika -periaatteella. Ensimmäinen viulunsoiton oppikirja on Leopold Mozartin kirjoittama Viulunsoiton taito. Merkittävä tekijä koulukuntien syntymisessä oli konservatoriolaitoksen syntyminen Ranskan vallankumouksen jälkeen. Syntyi ranskalais-belgialainen viulukoulu, jonka tärkeimpiä nimiä ovat Charles-Auguste de Beriot, Henri Vieuxtemps ja Eugène Ysaÿe.
1800-luku oli suurten virtuoosien aikaa, ja monet heistä olivat myös taitavia pedagogeja. Yksi merkittävimmistä on Berliinissä suurimman osan elämästään asunut Joseph Joachim (1831–1907). Joachimin oppilaita oli muun muassa Leopold Auer, josta tuli myös tunnettu pedagogi. Auer opetti pitkään Pietarin konservatoriossa, ja hänen oppilaitaan on muun muassa Mischa Elman, Jascha Heifetz ja Nathan Milstein.
Ivan Galamian (1903–1981) on tärkeä moderniin viulukouluun vaikuttanut henkilö. Galamian opiskeli sekä Moskovassa että Pariisissa, ja päätti ryhtyä kokonaan opettajan uralle. Hänen opetuksessaan oli vaikutteita sekä venäläisestä että ranskalaisesta koulukunnasta. Galamian opetti vuodesta 1941 lähtien New Yorkin Julliard Schoolissa, ja hänen oppilaitaan ovat muun muassa Itzhak Perlman ja Pinchas Zukerman.
Viulupedagogiikka imee vaikutteita vielä tälläkin hetkellä japanilaisen Shinichi Suzukin 1950-luvulla kehittämä metodista (Suzuki-metodi, lahjakkuuskasvatus-ohjelma, talent education). Suzuki-metodi on erityisesti varhaisen iän (3–6 v.) opetukseen panostava systeemi, jossa on keskeistä soittaminen korvakuulolta äidinkielen oppimisen tapaan. Metodiin kuuluu vanhempien olennainen rooli kotiharjoittelun ohjauksessa ja äänitteiden intensiivinen kuuntelu, jotta tuleva ohjelmisto olisi tuttua etukäteen.
Soittotekniikka > Vasen käsi

Vasemman käden sormien ilmeisin tehtävä on säätää äänenkorkeutta painamalla kieli otelautaa vasten ja siten lyhentää soivan kielen pituutta. Vasemmalla kädellä myös aikaansaadaan vibrato, jolla on suuri merkitys eri sointivärien luomisessa.
Asemat ja asemanvaihdot
Etusormen paikka otelaudalla määrää käytettävän aseman. Sormet asetellaan otelaudalle tavallisesti koko- tai puolisävelaskeleen päähän toisistaan. Asemanvaihdokset ovat viulunsoiton suurimpia haasteita, koska niitä ei normaalisti haluta kuultavan soivassa kuulokuvassa.
Kaksoisotteet
Viululla voidaan soittaa useampia ääniä samanaikaisesti. Kaksoisotteiden soittaminen on varsin vaativa asia intonaation ja soiton sujuvuuden vuoksi, mutta tekniikka ei ole uusi: jo barokkimusiikissa on viululle sävellettyjä moniäänisiä fuugia.
Vibrato
Vibrato synnytetään liikuttamalla sormenpäätä edestakaisin kielellä. Vibraton tiheyttä ja laajuutta vaihtelemalla ”väritetään” musiikillista tekstiä ja luodaan ääneen intensiteettiä. Etenkin romanttista musiikkia soitettaessa vibraton osuus ilmaisussa ja sointiväreissä on äärimmäisen tärkeä. Täysin ilman vibratoa soittaminen on yhdenlainen efekti – paitsi ns. vanhassa musiikissa, jonka autenttiseen tulkintaan kuuluu vibraton säästeliäs käyttö.
Glissando
Glissandossa sormea liikutetaan portaattomasti kieltä pitkin. Glissandoja käytetään monella tapaa asemanvaihtojen yhteydessä, jotta luotaisiin laulullisempi kuulokuva. Glissandoja käytetään myös efektinä (etenkin uudessa musiikissa), jolla on usein groteski ja huomiota herättävä vaikutus.
Vasemman käden pizzicato
Vasemman käden pizzicato on erikoistekniikka, jossa kieltä näppäillään vasemman käden eri sormilla. Vasemman käden pizzicatoa kehitti etenkin Niccolo Paganini, jonka kappaleissa on hyvinkin nopeita pizzicatojuoksutuksia.
Soittotekniikka > Oikea käsi

Viulua soitetaan hankaamalla kieliä jousella. Jousitekniikka on keskeisin asia toteutettaessa dynaamisia eroja, sointivärejä, eri soittotapoja ja karaktäärejä.
Dynamiikka ja sointivärit
Sointiväreihin ja dynaamisiin eroihin vaikuttaa kontaktipiste kieleen, kieleen kohdistuva paine ja jousen liikkumisnopeus. Siirtämällä kontaktipistettä otelautaan päin ääni muuttuu huilumaisemmaksi, puhaltavammaksi. Vastaavasti lähellä tallaa soitettaessa ääni muuttuu kirkkaammaksi ja metallisemmaksi. Jousen paineella ja nopeudella luodaan dynaamisia eroja, mutta nekin vaikuttavat osaltaan sointiväriin. Nyrkkisääntönä: Mitä lähempänä tallaa soitetaan, sitä hitaampaa jousenkuljetusta ja raskaampaa jousenpainoa käytetään.
Soittotekniikka > Jousilajit

Pitkä jousi
Jousta kuljetetaan kannasta kärkeen (vetojousi) ja  kärjestä kantaan (työntöjousi) yleensä hitaasti ja tasaisella jousenpainolla. Jousenvaihdot yritetään useimmiten saada kuulumattomiksi.
Détaché
Peräkkäisiä veto- ja työntöjousia nopeaan tahtiin vain osaa jousen pituudesta käyttäen.
Martelé
Peräkkäisiä veto- ja työntöjousia, joissa äänet erotellaan selvästi toisistaan pysäyttämällä jousi välissä.
Legato
Useampien peräkkäisten äänien soittaminen yhdensuuntaisella jousella.
Portato
Useamman peräkkäisen äänen soittaminen samalla jousella, mutta äänet erotellaan toisistaan jousen nopeutta ja painetta säätelemällä.
Spiccato
“Hyppivä jousi”, soitetaan edestakaisia jousia kuin détachéssa, mutta jousi hyppää ilmaan kieleltä äänten välissä.
Ricochet
Useamman äänen soittaminen samansuuntaisella jousella niin, että jousi pomppaa kieleltä äänten välissä.
Tremolo
Hyvin nopeasti ja epärytmisesti soitettavaa détachéta, jonka tuloksena ääni kuulostaa “väreilevältä”.
Col legno
Soittaminen jousen puuosalla.
Sul tasto
Soittaminen otelaudan päällä, kaukana tallasta.
Sul ponticello
Soittaminen hyvin lähellä tallaa, niin että ääni kuulostaa särkyvän.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta viulu Wikimedia Commonsissa
Orkesterikoneen soitinesittely viulusta, Yleisradio
Viulu etupuolelta. Vasemmalla ylhäältä alas: tappirasia, otelauta, talla, pikavirittimet, kieltenpidin ja leukatuki. Oikealla kierukka, kaula, kansi ja ääniaukot.
Viulun talla edestä ja takaa.
Viulunsoittaja Inokashiran puistossa Tokiossa.
Taipaani (myytti)

Taipaani samaistetaan usein Sateenkaarikäärmeeseen Australian aboriginaalien myyteissä. Sillä on valta päättää elämästä ja kuolemasta. Se myös säätelee sadetta. Taipaani rakasti poikaansa, mutta tämä rakastui Walan, sinikieliskinkin, tyttäreen. Wala puolestaan suuttui tyttärelleen siitä, että tämä oli ottanut itselleen miehen ilman äitinsä lupaa. Wala ajoi paria takaa ja tappoi Taipaanin pojan. Surullisena Taipaani lähetti valtaosan perheestään asumaan maan uumeniin ja kaksi sisartaan taivaaseen. Siellä ne keräsivät kuolleen sisarenpoikansa verta ja lisäsivät punaisen värin sateenkaareen.
Taidetta kouluihin

Taidetta kouluihin oli taidemaalari Venny Soldan-Brofeldtin aloitteesta Helsinkiin 3. helmikuuta 1906 perustettu yhdistys, jonka tarkoituksena oli toimia taiteen levittämiseksi Suomen kouluihin. Yhdistys toimi vuoteen 1980..
Pekka Halonen, Huviretki, diptyykin vasen puolisko.
Yhdistyksen esikuvina olivat monissa Euroopan maissa, muun muassa Ruotsissa (1896), Englannissa ja Saksassa, toimineet samanlaiset taiteen levittämistä harrastavat yhdistykset. Yhdistyksen vaikutusala käsitti koulujen lisäksi muutkin kansansivistystä edistävät tahot, kuten kirjastot, nuorisoseurat, raittiusyhdistykset. Yhdistyksen kilpailun kautta toimittamana ilmestyi kokoelma Piirustuksia maalaiskansakoulurakennuksiin (1907), joka lahjoitettiin kaikille kunnille. Yhdistys lahjoitti ja myi suomalaisten ja ulkomaisten taiteilijoiden piirustuksia, värietsauksia, kipsiteoksia ja taulujäljennöksiä, ja lisäksi se toimitti kouluille lahjaksi saamiaan alkuperäismaalauksia. Se kustansi kolmeen Helsingin kansakouluun suuret koristeelliset seinämaalaukset, joista Pekka Halosen Huviretki tuli Töölön kansakouluun, Verner Thomén teos Ratakadun ja Yrjö Ollilan Tehtaankadun kansakouluun.
Yhdistyksen alaosasto perustettiin 1907 Turkuun, ja sillä oli Venny Soldan-Brofeldtin suunnittelema logo. Tiedot paikallisyhdistyksen ensimmäisten vuosikymmenien lahjoituksista ovat kadonneet. Oppikouluihin ostettiin taidetta yhdistyksen kautta, ja niitä on luetteloitu viitisenkymmentä työtä vuosilta 1955–1974.
Taidetta kouluihin -yhdistys järjesti maata kiertäviä näyttelyitä, joihin pääsivät maksua vastaan muutkin kuin koululaiset. Niistä sai ostaa taidetta ja taidejäljennöksiä. Yhdistys järjesti arkkitehtuurikilpailuja, joiden kautta saatujen piirustusten perusteella rakennettiin noin 60 koulua, muun muassa Jokioisiin Kalakosken koulu ja kilpailupiirustusta mukaillen rakennettiin myös Uskelan Sirkkulan koulu.
Valtakunnallinen taideteosten jakelu kouluille päättyi, kun yhdistys lakkasi saamasta valtionapua 1970-luvulla, jolloin koulut saivat tarkoitukseen omat määrärahat.
Kirjallisuutta

Sari Savikko, toim., Koulujen taide, Tammi 2007 ISBN 978-951-31-3867-7
Isabelle Eberhardt

Eberhardt vuonna 1895.
Isabelle Eberhardt (17. helmikuuta 1877 Geneve, Sveitsi – 21. lokakuuta 1904 Algeria) oli sveitsiläinen seikkailija ja kirjailija.
Eberhardt oli kiinnostunut Pohjois-Afrikasta ja julkaisi 18-vuotiaana sinne sijoittuvan romaanin. Täytettyään 20 vuotta hän muutti Algeriaan, pukeutui mieheksi ja kääntyi islamiin. Mieheksi pukeutuneena Eberhardt pääsi näkemään suufilaisen Qadiriyya-veljeskunnan toimintaa, jota hän kuvasi kirjoituksissaan. Eberhardt tuki yhteiskunnan vähäosaisia, mutta oli myös avoimesti ranskalaisten siirtomaavaltaa vastaan, joten veljeilyä suufilaisten kanssa ei katsottu hyvällä. Häntä vastaan tehtiin murhayritys, jonka on epäilty olleen ranskalaisten tilaama. Murhayrityksen jälkeen Eberhardt karkotettiin Ranskan siirtomaista, mutta hän saattoi palata Saharaan mentyään naimisiin algerialaisen sotilaan kanssa. Arabian kielen taitonsa ja avioliittonsa avulla Eberhardtilla oli ainutlaatuinen sisäpiirin näkökulma maghrebilaiseen kulttuuriin, jota hän kuvasi monissa kirjoituksissaan.
Eberhardt sai surmansa äkkitulvassa Saharan autiomaassa 27-vuotiaana. Hänen jäämistössään oli monia käsikirjoituksia ja matkakertomuksia, jotka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Eberhardtin tuotannosta on suomennettu matkakertomuskokoelma Islamin siimeksessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isabelle Eberhardt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Luettelo vuonna 1976 kuolleista henkilöistä

Tämä on luettelo vuonna 1976 kuolleista tunnetuista henkilöistä. Henkilöt on lueteltu kuolinpäivän mukaisesti, samana päivänä kuolleet sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Jos henkilöstä ei ole kirjoitettu artikkelia, luettelossa mainitaan lähde.
Tammikuu

2. tammikuuta – Leif Sverdrup, norjalais-yhdysvaltalainen upseeri ja insinööri (s. 1898)
3. tammikuuta – John Ainsworth-Davies, brittiläinen pika- ja viestijuoksija ja olympiavoittaja (s. 1895)
4. tammikuuta – Uno Pikarla, suomalainen rakennusmestari, yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos (s. 1899)
15. tammikuuta – Aali Pitkonen, suomalainen työmies, kansanparantaja ja verenseisauttaja (s. 1884)
22. tammikuuta – Charles Reznikoff, yhdysvaltalainen runoilija (s. 1894)
23. tammikuuta – Arvi J. Aikomus (kirjailijanimi Jukka Kontio), suomalainen tiedustelu-upseeri ja kirjailija (s. 1897)
23. tammikuuta – Oiva Autio, suomalainen ekonomi ja kirjailija (s. 1933)
26. tammikuuta – Kaj Bundvad, tanskalainen poliitikko (s. 1904)
Helmikuu

4. helmikuuta – Gustaf Palamaa, suomalainen pesäpalloilija (s. 1892)
11. helmikuuta – Lee J. Cobb, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1911)
18. helmikuuta – Viljo Tolvanen, suomalainen kustannustoimittaja ja lehtori (s. 1887)
21. helmikuuta – Tage Aurell, ruotsalainen kirjailija ja toimittaja (s. 1895)
26. helmikuuta – J. N. Mikkola, suomalainen opettaja, suomentaja ja runoilija (s. 1888)
27. helmikuuta – Aimo Saukko, suomalainen näyttelijä (s. 1917)
Maaliskuu

2. maaliskuuta – Alli Heinämaa, suomalainen opettaja, toimitusjohtaja ja Heinolan museon perustaja (s. 1891)
9. maaliskuuta – Alexander Karjagin, suomalainen jalkapalloilija (s. 1896)
10. maaliskuuta – Väinö Arjava, suomalainen viulisti ja konserttimestari (s. 1899)
25. maaliskuuta – Josef Albers, saksalais-yhdysvaltalainen abstrakti taidemaalari (s. 1888)
26. maaliskuuta – Ernst Albrecht, saksalainen jalkapalloilija (s. 1907)
30. maaliskuuta – Oskar Antola, suomalainen pappi, kirjanpitäjä, rahastonhoitaja, kirkkoherra ja Eurajoen kristillisen kansanopiston rehtori 1955–1969 (s. 1914)
Huhtikuu

2. huhtikuuta – Felix Rinner, itävaltalainen pikajuoksija (s. 1911)
11. huhtikuuta – Matti Airas, suomalainen koripalloilija ja jääkiekkoilija (s. 1933)
27. huhtikuuta – Edvard Drabløs, norjalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja (s. 1883)
Toukokuu

4. toukokuuta – Henri Bosco, ranskalainen kirjailija (s. 1888)
7. tai 10. toukokuuta – George Curzon, brittiläinen upseeri ja näyttelijä (s. 1898)
11. toukokuuta – Alvar Aalto, suomalainen arkkitehti, muotoilija ja akateemikko (s. 1898)
Kesäkuu

5. kesäkuuta – Lauri Ruohola, suomalainen pesäpalloilija (s. 1899)
14. kesäkuuta – Géza Anda, unkarilainen pianisti (s. 1921)
17. kesäkuuta – Arvo Aallas, suomalainen toimittaja, kirjailija ja sanoittaja (s. 1930)
18. kesäkuuta – Karl Sundberg, suomalainen pankinjohtaja ja jääkärikapteeni (s. 1894)
20. kesäkuuta – Arvo Jansson, suomalainen jääkärikapteeni (s. 1892)
Heinäkuu

17. heinäkuuta – Reino Aulamo, suomalainen moukarinheittäjä (s. 1922)
22. heinäkuuta – Kalle Rokala, suomalainen jääkärimajuri (s. 1895)
28. heinäkuuta – Karin Kock, ruotsalainen poliitikko ja kansantaloustieteilijä (s. 1891)
Elokuu

3. elokuuta – Jouna Alameri, suomalainen everstiluutnantti (s. 1895)
3. elokuuta – Emil Lie, norjalainen kuvanveistäjä (s. 1897)
9. elokuuta – Elmer Lahti, suomalainen elokuvaleikkaaja (s. 1913)
15. elokuuta – Heikki Oikarinen, suomalainen jääkärikapteeni (s. 1892)
16. elokuuta – Romano Dazzi, italialainen taiteilija ja olympiamitalisti (s. 1905)
20. elokuuta – Veikko Tolamo, suomalainen pikajuoksija (s. 1911)
Syyskuu

16. syyskuuta – Bertha Lutz, brasilialainen eläintieteilijä, poliitikko ja diplomaatti (s. 1894)
20. syyskuuta – Kari Sillanpää, suomalainen jääkiekkoilija (s. 1946)
Lokakuu

4. lokakuuta – Karl Trasti, norjalainen poliitikko (s. 1917)
15. lokakuuta – Karl Kallio, suomalainen jalkapalloilija (s. 1925)
Marraskuu

6. marraskuuta – Gust Aakula, amerikansuomalainen toimittaja ja anarkosyndikalisti (s. 1884)
8. marraskuuta – Carl Hermansen, tanskalainen poliitikko (s. 1897)
15. marraskuuta – Pauli Vakkilainen, suomalainen kirjailija (s. 1899)
23. marraskuuta – Kalle Altti, suomalainen urheiluvaikuttaja ja jalkapallotuomari (s. 1892)
27. marraskuuta – Christian Berg, ruotsalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari (s. 1893)
Joulukuu

4. joulukuuta − Benjamin Britten, brittiläinen säveltäjä ja pianisti (s. 1913)
4. joulukuuta – Hildur Lindberg, ruotsalainen näyttelijä (s. 1904)
6. joulukuuta – Anni Aitto, suomalainen näyttelijä (s. 1892)
7. joulukuuta – S. A. Lundelin, suomalainen liikemies (s. 1906)
13. joulukuuta – Sture Petrén, ruotsalainen juristi, diplomaatti ja Ruotsin akatemian jäsen (s. 1908)
18. joulukuuta – Jens Smørum, tanskalainen poliitikko (s. 1891)
21. joulukuuta – Gabriel d’Arboussier, senegalilais-ranskalainen poliitikko (s. 1908)
21. joulukuuta – Erkki Latvala, suomalainen pesäpalloilija (s. 1923)
23. joulukuuta – Kristian Fjeld, norjalainen poliitikko (s. 1887)
27. joulukuuta – Anders Ahlgren, ruotsalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiamitalisti (s. 1888)
30. joulukuuta –  Kalle Koskinen, suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja (s. 1891)
Tuntematon päivämäärä

Johan K. Harju, suomalainen kansanperinteen kerääjä (s. 1910)
Irma Ruokokoski, suomalainen hiihtäjä (s. 1916)