stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul von Martens

Paul Arvid Friedrich von Martens (16. kesäkuuta 1930 Helsinki – 21. kesäkuuta 2017 Espoo) oli suomalainen (suomenruotsalainen) pappi, toimittaja ja kirjailija.
Paul von Martensin vanhemmat olivat Pelastusarmeijan upseeri Arvid Hugo Julius von Martens (1903–1993) ja Kate Nyman. Hänen veljensä oli toimittaja ja kirjailija Peter von Martens ja isoisänsä Venäjän armeijan lääkäri Friedrich von Martens. Hänen kotonaan puhuttiin ruotsia ja saksaa.
Nuorena von Martens opiskeli kuvataidetta, ja hänen ystäviinsä kuului Lars Jansson. Hän opiskeli teologiaa Åbo Akademissa, ja hänet vihittiin papiksi 1954. Hän työskenteli 1950–1960-luvulla opiskelija- ja seurakuntapappina Helsingissä. Vuonna 1971 hän siirtyi Yleisradion palvelukseen ja toimi ruotsinkielisen radion päällikkönä vuoteen 1993 saakka. Hänet vihittiin teologian kunniatohtoriksi Åbo Akademissa vuonna 1998.
Teokset > Ruotsiksi

Mannen som byggde en båt. 1977
Glädjen. 1978
Herdarnas Natt. 1981
Fadershuset. 1983
Visa mig stjärnan. 1985
Ömt Älskade. 1987
Hagar. 1989
Marons Moske. 1991
Döden kom till rätta. 1997
Post Illa. 2000
Trias. 2002
Nemesis. 2005
En kardiografi, 2008
Jesus: en påminnelse! SLEF-Media, 2011. ISBN 978-952-5578-34-8
Omsorg, 2012
Teokset > Suomennoksia

Pieni onni. Suomentanut Jukka Kemppinen. Otava, 1979. ISBN 951-1-05476-7
Paimen. Suomentanut Jukka Kemppinen. Otava, 1982. ISBN 951-1-06822-9
Isän koti. Suomentanut Jukka Kemppinen. Otava 1983. ISBN 951-1-07291-9
Nemesis eli Verta verrasta. Suomentanut Torsti Lehtinen. Sahlgren, 2005. ISBN 951-9016-48-1
Palkinnot

SLS:n palkinto 1980, 1988, 1998lähde?
Kirkon kirjallisuuspalkinto 1985lähde?
Valtion kirjallisuuspalkinto 1986
Ruotsin akatemian palkinto 1988lähde?
Aiheesta muualla

Martens, Paul von hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Paul von Martensin muistokirjotus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Henkinen lamaantuminen

Henkinen lamaantuminen on psyykkistä laatua oleva tila, jossa ilmenee toimintakyvyttömyyttä. Henkinen lamaantuminen on kestoltaan yleensä lyhytaikaista. Vaikeassa depressiossa syvä lamaannus saattaa kestää viikkoja, jopa kuukausia. Silloin saattaa kriisipsykiatrinen sairaalahoito olla tarpeen. Hoitotarpeen arvioi aina lääkäri, tavallisesti psykiatri: yleensä potilasta tavattuaan ja haastateltuaan.
Skitsofrenia sekä psykoosit voivat nekin olla henkisen lamautumisen aiheuttajina.
Eräs lamaantumisen alkuperä saattaa olla äkillinen syvästi järkyttävä tapahtuma, joka on koettu traumaattisena. Paniikkihäiriö voi sekin aiheuttaa tilapäisen toimintakyvyttömyyden. Voimakkaana koettu häpeän tunne sekä alemmuuden tunnot; itseluottamuksen ja itsearvostuksen puuttumiset ovat suhteellisen yleisiä oireita depressiosairaudessa. Tällöin voidaan puhua joko häpeäromahduksesta, taikka häpeälamaannuksesta. Niin kutsuttu häpeäraivo kuvailtiin sisäänpäin kääntyneenä aggressiona, ja lamaantuminen on tuon tunneimploosion lopputulema.
Lauri Helve

Lauri Kaarle Olavi Helve (4. helmikuuta 1943 Helsinki – 19. maaliskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen taloustoimittaja ja lehdenkustantaja. Hän toimi Kaup­pa­leh­den vas­taa­va­na pää­toi­mit­ta­ja­na ja kustantajana 1989–2003. Hän sai lehdistöneuvoksen arvon 2001 ja Valtion journalistipalkinnon vuonna 2002.
Helve kir­joit­ti yli­op­pi­laak­si Munkkiniemen yhteiskoulusta Helsingissä ja suo­rit­ti sa­no­ma­leh­ti­tut­kin­non Tampereen yliopistossa 1968. Hän toimi ensin Aa­mu­leh­den toi­mit­ta­ja­na 1966–1967 ja sitten 17 vuotta Hel­sin­gin Sa­no­mien ta­lous­toi­mi­tuk­ses­sa 1967–1984. Saman konsernin Il­ta-Sa­no­mien pää­toi­mit­ta­ja­na hän oli 1985–1989, kunnes palasi talousjournalismiin tultuaan nimitetyksi Kaup­pa­leh­den vas­taa­va­ksi pää­toi­mit­ta­ja­ksi 1989 ja kus­tan­ta­ja­ksi 1990. Hän toimi myös Kaup­pa­leh­den hal­li­tuk­ses­sa 1998–2003 sekä omistajayhtiö Alma Median joh­to­kun­nas­sa 1999–2002 ja hal­li­tuk­ses­sa 2002–2011.
Valtion journalistipalkinnon perusteluissa Helpeestä todetaan:
”Nasevan ajankohtaiskirjoittamisensa ansiosta Helve on merkittävä yhteiskunnallisen keskustelun käynnistäjä ja aktiivinen suomalaisen talouselämän kehittäjä. – – Kauppalehden nykyinen johtava asema on pitkälti päätoimittaja Helven ansiota. – – Pitkän journalistin uransa aikana Helve on tehnyt systemaattista työtä, jotta talouden ja yrityselämän ilmiöiden seuranta olisi lukijoille helpommin ymmärrettävää.”
Aiheesta muualla

Lauri Helven muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Elias Martin

Elias Martin.
Elias Martin (3. maaliskuuta 1739–25. tammikuuta 1818) oli ruotsalainen taidemaalari ja graafikko. Hän toimi maisemamaalauksen professorina Tukholman taideakatemiassa vuosina 1785–1814. Hän oli myös Suomenlinnassa, Viaporissa 1763–1765 piirustuksenopettajana. Hän oli taitava koloristi. Hänen kaupunkikuvissaan, linna- ja herraskartanonäkymissään sekä maisemissaan valaistus on kuvattu erityisen kauniisti. Hänen maalaustapansa oli raikas ja lyyrinen, mikä korostuu hienostuneesti hänen laveerauksissaan ja akvarelleissaan.
Elämänvaiheita

Hänen isänsä ja enonsa olivat arvostettuja jalopuuseppiä ja Elias oli nuorena isänsä verstaassa apulaisena. Piirustustaitojaan kohentaakseen hän työskenteli myös virkamaalari F. C. Schultzin työpajassa.
Laivanrakentaja Fredrik Chapman palkkasi hänet 1763 Viaporiin laivaston koristepiirtäjäksi. Kenraali Augustin Ehrensvärd, joka muitten lahjojensa ohella oli myös kuvataiteilija, tutustutti Martinin kaiverrustekniikkaan. Nuorille upseereille Martin opetti piirtämistä.
Vuonna 1766 Martin lähti opiskelemaan maisemamaalausta ensin Pariisiin Joseph Vernet'n oppilaana ja sitten 1768 Lontooseen, minne hän kutsui nuoremman veljensä Johan Fredrikin Lontooseen graafikon oppiin ja kaivertamaan hänen töittensä kaivertajaksi. Kuningas Kustaa III kutsui molemmat veljekset 1780 ikuistamaan Ruotsin kansalle isänmaan näkymiä. Martin tunnetaan parhaiten värikkäistä ja eloisista Tukholma-kuvistaan. Töissä on jonkin verran viehättävää naivismia.
Teoksia

Nyköping
Elfkarlebyfallen
Elfkarlebyfallen
Lund
Sveaborgs galere-docka
Rödbotorget
Forsmarks bruk
Dannemora
Uppsala
Långholmen 1787
Drottninggatan 1808
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elias Martin Europeanassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  Scientific illustrators  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef
Maskareenienkaija

| Maskareenienkaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Mascarinus
Laji::  mascarin
Kaksiosainen nimi
 Mascarinus mascarin  Linné, 1771 
Katso myös
   Maskareenienkaija Wikispeciesissä   Maskareenienkaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Maskareenienkaija (Mascarinus mascarin) oli Intian valtamerellä Maskareenien saaristossa elänyt kaijalaji, joka on kuollut sukupuuttoon.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus oli noin 35 cm. Sen höyhenpuku oli pääosin ruskea, alapuolelta kellertävä. Naama oli musta, pää harmaanvioletti, pyrstö kärjestä ruskea ja valkoinen tyvestä. Järeä nokka oli punainen ja koivet ruskehtavat.
Esiintyminen

Maskareenienkaija eli Réunionin saarella Madagaskarin itäpuolella, mahdollisesti myös Mauritiuksella. Se oli harvinainen jo 1700-luvun jälkipuolella, jolloin useita yksilöitä tuotiin Pariisiin. Viimeiset havainnot luonnossa eläneistä linnuista tehtiin 1770-luvulla. Vangitut linnut kuolivat Pariisissa, ja vain yksi lintu eli ainakin vielä 1834 Baijerin kuninkaan hovissa. Häviämisen syitä ei tunneta. Lajista on jäljellä vain kaksi huonokuntoista museonäytettä, toinen Pariisissa ja toinen Wienissä. John Gerrard Keulemansin maalaus on peräisin Walter Rothschildin teoksesta Extinct Birds vuodelta 1907.
Hawkwind

| Hawkwind |
| --- | --- |
 Hawkwind lavalla Monsters of Rock -tapahtumassa Doningtonissa vuonna 1982. Etualalla Huw Lloyd-Langton, Nik Turner ja Dave Brock.
Tiedot
Toiminnassa:  1969–
Tyylilaji:  space rock progressiivinen rock hard rock acid rock
Kotipaikka:  Iso-Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Dave Brock, kitara, laulu, syntetisaattori   Doug MacKinnon, bassokitara   Richard Chadwick, rummut, lyömäsoittimet, sekvensserit   Thighpaulsandra, kosketinsoittimet   Magnus Martin, kitara  
Levy-yhtiö:  Liberty Records United Artists Records EMI Charisma Records Bronze Records RCA / Active Flicknife Records GWR Records Virgin Records Griffin Music Dojo Records Castle Communications Essential Emergency Broadcast System Records Voiceprint Records Atomhenge Records Cherry Red Records
Aiheesta muualla
www.hawkwind.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hawkwind on vuonna 1969 perustettu englantilainen rockyhtye. Hawkwindin musiikkia on kutsuttu ”space rockiksi” eli avaruusrockiksi. Yhtyeen soundissa sähkökitaraan, rumpuihin ja bassoon on yhdistetty erilaisia efektejä, kosketinsoittimia, syntetisaattoreita ja saksofonia. Yhtye nautti suurinta suosiotaan 1970-luvun alkupuoliskolla, mutta sillä on edelleen suuri kuulijakunta ja sitä pidetään elektronisen rockin pioneerina.
Yhtyeen johtohahmona ja ohjaajana on alusta asti toiminut kitaristi-laulaja Dave Brock. Hawkwindin riveissä on nähty hyvin suuri määrä muusikoita, joista tunnetumpia ovat olleet basisti Lemmy Kilmister (myös Motörhead), saksofonisti Nik Turner, rumpali Ginger Baker (myös Cream), kosketinvirtuoosit Simon House (myös David Bowien taustayhtye), Tim Blake (myös Gong) ja Steve Swindells sekä maineikas runoilija-laulaja Robert Calvert. Myös tunnettu tieteiskirjailija Michael Moorcock on ollut silloin tällöin mukana sanoittajana sekä lausujana yhtyeen konserteissa. Lisäksi huomiota herätti 1970-luvun alkupuoliskolla mukana ollut tanssijatar Stacia.
Monet nykyiset space rock -yhtyeet, kuten Ozric Tentacles ja Monster Magnet, nimeävät Hawkwindin esikuvakseen. Myös punk rock -yhtye Sex Pistolsin laulaja Johnny Rotten on nimennyt yhtyeen yhdeksi suosikeistaan. Hawkwindin yhteiskunnalliset asenteet tulevat 1960-luvun hippikulttuurista, ja sitä onkin kutsuttu ”kansan yhtyeeksi”. Hawkwind on aina vältellyt kaupallistumista ja valtavirtaa, ja näiden seikkojen vuoksi sitä on pidetty myös punk rockin esikuvana.
Historia > 1969–1971: Yhtyeen perustaminen ja alkuvuodet

Yhtye perustettiin vuonna 1969, kun Famous Cure -nimisessä psykedeelisessä blues-yhtyeessä soittaneet kitaristit Dave Brock ja Mick Slattery tapasivat basisti John Harrisonin, joka heidän tavoin oli kiinnostunut elektronisen musiikin mahdollisuuksista. Mukaan saatiin 17-vuotias rumpali Terry Ollis lehti-ilmoituksen kautta ja Nik Turner (saksofoni, huilu) ja Dik Mik (elektroniset soittimet), Brockin vanhat ystävät Lontoon Notting Hillin hippialueilta, tulivat ensin roudareiksi, mutta nousivat pian yhtyeen kokoonpanoon. Yhtyeen nimeksi tuli ensin Group X, sittemmin Hawkwind Zoo ja lopulta Hawkwind. Nimen lähteeksi on mainittu joko egyptiläinen mytologia tai Nik Turnerin vatsavaivat ja "haukkamainen" yskintä.
Yhtyeen manageriksi tuli Douglas Smith, promoottori joka oli nähnyt yhtyeen Notting Hillin keikalla ja oli vaikuttunut näkemästään. Myös radio-dj John Peel suositteli Smithille yhtyeen managerointia. Levytyssopimus saatiin Liberty Recordsilta (sittemmin United Artists Records). Ensilevy Hawkwind nauhoitettiin lyhyessä parin päivän sessiossa livenä ex-Pretty Things-kitaristi Dick Taylorin toimiessa tuottajana. Albumi sai huomiota Ison-Britannian underground-piireissä. Ensimmäinen miehistönvaihdos oli tapahtunut ennen levytystä, kun Mick Slatteryn tilalle tuli nuori kitaristi Huw Lloyd Langton. Levyn julkaisun jälkeen basisti John Harrison erosi/erotettiin yhtyeestä koska hän oli "liian streitti" yhtyeen huume-myönteiseen elämäntyyliin ja hänen tilalleen tuli Thomas Crimble (ex-Skin Alley).
Hawkwind esiintyi vuoden 1970 Wightsaareen festivaaleilla niin sanotulla protestialueella, jossa vastustettiin tapahtuman korkeita lipunhintoja. Jimi Hendrix oli katsomassa yhtyeen esiintymistä, mutta sanoi olevansa liian väsynyt noustakseen jammailemaan yhtyeen kanssa. Langton erosi yhtyeestä näihin aikoihin terveydellisiin syihin vedoten. Hänen tilalleen ei otettu uutta kitaristia Brockin hoitaessa kitaravastuun yksin. Yhtye rakensi tunnettavuutta keikkailemalla ahkerasti ja se teki myös radiosessioita BBC:lle. Seuraava miehistönvaihdos tapahtui keväällä 1971, kun basisti Crimble erosi yhtyeestä. Hänen tilalleen tuli Dave Anderson (ex-Amon Düül II).
Kesäkuussa 1971 Hawkwind esiintyi Glastonburyn ilmaisfestivaaleilla 12 000 ihmiselle. Festivaaleilla esiintyi myös underground rock -yhtye Pink Fairies, jonka jäsenet olivat läheisiä ystäviä Hawkwindin kanssa. Yhtyeiden yhteisiä kokoontumisia kutsuttiinkin nimellä Pinkwind. Hawkwindista tulikin vuosien aikana vakioesiintyjä Britannian vaihtoehto- ja ilmaisfestivaaleilla.
Historia > 1979–1982: Bronze- ja RCA-vuodet - Heavy rockista elektronisempaan ilmaisuun

Dave Brock ja Harvey Bainbridge ottivat jälleen Hawkwind-nimen käyttöön ja kokoonpanoon tulivat mukaan entisinä jäseninä kitaristi Huw Lloyd Langton ja rumpali Simon King. Swindellsin tilalle koskettimiin tuli Tim Blake, Crystal Machinessa soittanut muusikko. Syksyn 1979 kiertueella nauhoitettu livenauha poiki sopimuksen Bronze-yhtiön kanssa ja vuonna 1980 julkaistu Live Seventy-Nine menestyi hyvin listoilla NWOBHM-buumin siivittämänä ja myös singlenä julkaistu "Shot Down in the Night" nousi listoille. Musiikki oli nyt aiempaa raskaampaa ja vetosi hyvin kansaan heavyn ollessa jälleen muotia. Yhtyeen levyttäessä seuraavaa studioalbumia kesällä 1980 koettiin jälleen miehistönvaihdos kun Simon King lähti yhtyeestä. Hänellä oli henkilökohtaisia ongelmia jotka vaikuttivat hänen soittamiseensa ja Dave Brock joutui vapauttamaan hänet rumpalin paikalta.
Kingin tilalle tuli Cream-yhtyeestä tuttu rumpali Ginger Baker. Kitaristi Langtonin vaimo työskenteli Bakerin manageritoimistossa ja yhteys häneen saatiin tätä kautta. Hän tuli aluksi vain sessiorumpaliksi, mutta halusi lopulta jäädä yhtyeeseen. Seuraava albumi, Levitation (1980), menestyi myös hyvin, sisältäen suosikeiksi nousseita kappaleita kuten "Motorway City", "Who's Gonna Win The War" ja "Levitation". Albumia seuranneen kiertueen aikana miehistönvaihdokset jatkuivat Tim Blaken erotessa yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli Keith Hale. Kiertueen loputtua Baker ja Hale riitautuivat muun yhtyeen ja etenkin Harvey Bainbridgen kanssa ja heidät erotettiin yhtyeestä. Baker halusi, että Bainbridge erotettaisiin ja hänen tilalleen otettaisiin myös Cream-yhtyeessä soittanut Jack Bruce, mutta Brock ei tälle ajatukselle lämmennyt.
Uutta kosketinsoittajaa ei otettu (Brock ja Bainbridge hoitivat kosketinsoitinosuudet) ja rumpuihin palasi Hawklords-vaiheessa mukana ollut Martin Griffin. Sopimus Bronze-yhtiön kanssa päättyi edelliseen albumiin ja uuden, kolmen albumin sopimuksen yhtyeelle tarjosi Rockfield-studioiden omistaja Kingsley Ward, joka omisti RCA:n alaisuudessa toimivan Active Records-levymerkin. Yhtye julkaisi albumit Sonic Attack (1981), Church Of Hawkwind (1982) ja Choose Your Masques (1982), joista varsinkin kaksi viimeksi mainittua veivät yhtyeen musiikkia entistä enemmän elektronisempaan suuntaan. Kyseiset albumit menestyivät kohtalaisesti nousten Britannian albumilistan top-20:n tienoille ja yhtye esiintyi mm. Glastonburyn festivaaleilla sekä Castle Doningtonin Monsters of Rock -tapahtumassa vuonna 1982. Yhtyeen taustavaikuttajana jo alkuajoista lähtien toiminut Michael Moorcock teki sanoituksia Sonic Attack- ja Choose Your Masques -albumeille ja vieraili joissain yhtyeen konserteissa ja myös Choose Your Masquesilla vieraillut entinen jäsen Nik Turner liittyi yhtyeen kokoonpanoon vakituiseksi jäseneksi albumin kiertueella. Rumpali Martin Griffin erosi yhtyeestä vuoden 1982 kiertueen jälkeen.
Historia > 1983–1985: Lukuisia miehistönvaihdoksia ja arkistojulkaisuja

Vuosina 1983–1985 yhtyeessä ei vältytty miehistönvaihdoksilta. Hawkwind oli kokeillut Griffinin lähdettyä monia rumpaleita (mm. Andy Anderson, Clive Deamer, Rik Martinez, John Clark, Rob Heaton sekä paluuta yrittänyt Simon King) kunnes päätyi Danny Thompsoniin. Kotidemoillaan rumpukonetta käyttänyt Dave Brock kyllästyi useimpien rumpalien kyvyttömyyteen pitää rumpukomppia oikeassa tahdissa ja tämän vuoksi yhtye testasi useita rumpaleita. Bainbridgen siirryttyä pysyvästi kosketinsoittimiin basistiksi tuli nuori Alan Davey, joka oli kova Hawkwind-fani ja jonka esikuvana oli ollut yhtyeessä bassoa aiemmin soittanut Lemmy Kilmister. Ennen Daveyta basistina oli käynyt tuuramassa ex-jäsen Dave Anderson. Myös Nik Turnerin Inner City Unit -yhtyeessä soittanut "Dead" Fred Reeves soitti kosketinsoittimia jonkin aikaa vuosina 1983–1984. Levy-yhtiö RCA:n lopetettua yhteistyön yhtyeen kanssa vuonna 1983 Hawkwind teki sopimuksen riippumattoman Flicknife Recordsin kanssa, joka oli julkaissut arkisto- ja live-materiaaleihin pohjautuvia Hawkwind-kokoelmia (Zones (1983), This Is Hawkwind Do Not Panic (1984)).
Vuonna 1984 julkaistiin The Earth Ritual Preview -ep, jonka piti olla esimakua suurelle Earth Ritual -kiertueelle ja projektille, jonka toteutuksessa mukana olisivat olleet ex-vokalisti Robert Calvert ja yhtyeen lähipiiriin kuulunut taiteilija Barney Bubbles. Ep:ltä löytyvällä "Night of the Hawks" -kappaleella vierailee yhtyeen entinen basisti Lemmy Kilmister. Kiertue ja projekti kuitenkin peruttiin ja yhtye alkoi suunnitella uutta projektia Michael Moorcockin kanssa. Nik Turnerin jätettyä yhtyeen vuoden 1985 alussa erimielisyyksien takia kokoonpano Brock, Bainbridge, Langton, Davey ja Thompson vakiintui ja pysyi kasassa vuoteen 1988 asti.
Marraskuussa 1985 julkaistu uusi studioalbumi Chronicle Of The Black Sword oli yksi yhtyeen kunnianhimoisimpia projekteja. Se perustui Michael Moorcockin Elric-saagaan ja sen pohjalta tehtiin kiertue näyttävine lavasteineen ja hahmoineen. Albumin musiikki lähenteli aiempaa enemmän valtavirran rockia ja se ja myös kiertue saivat hyvän vastaanoton Britannian musiikkilehdistössä. Suurta hittiä ei albumista kuitenkaan tullut (Britannian listasijoitus 60.), vaikka se sisälsi kaupallista potentiaalia omaavaa materiaalia (esim. kappale "Needle Gun"). Tähän vaikutti riippumaton Flicknife Records, jolla ei ollut suuren levy-yhtiön koneistoa taustalla, ja esim. Pohjois-Amerikassa albumi julkaistiin virallisesti vasta 1990-luvulla.
Historia > 1986–1991: GWR-vuodet

Kiertueen jälkeen julkaistiin tupla-livealbumi Live Chronicles sekä video The Chronicle Of The Black Sword, jotka oli taltioitu vuoden 1985 joulukuun Hammersmith Odeonin konserteissa. Levy-yhtiö oli jälleen vaihtunut, tällä kertaa manageri Doug Smithin perustamaan GWR Recordsiin. Vuoden 1987 alkupuoliskolla Flicknife julkaisi arkistomateriaalia sisältävän Out & Intake -albumin, joka sisälsi studio- ja live-materiaalia vuosilta 1982 ja 1986.
Seuraava varsinainen studioalbumi julkaistiin vuonna 1988 ja oli nimeltään The Xenon Codex. Heikosta tuotannosta kritisoitu albumi ei menestynyt hyvin ja rumpali Danny Thompson erosi yhtyeestä pian julkaisun jälkeen. Hawkwindia oli kohdannut myös suru-uutinen, kun yhtyeen ex-vokalisti ja pitkäaikainen sanoittaja Robert Calvert kuoli sydänkohtaukseen elokuussa 1988. Hawkwind soitti Calvertin muistokonsertissa maaliskuussa 1989 ja tämä jäi Huw Lloyd Langtonin viimeiseksi konsertiksi hänen erottuaan yhtyeestä.
Uudeksi rumpaliksi oli tullut ilmaisfestivaaliyhtyeissä soittanut Richard Chadwick. Chadwick tunsi yhtyeen jäsenet entuudestaan ja Brock pyysi häntä liittymään yhtyeeseen. Yhtyeeseen liittyi myös naislaulaja, Bridget Wishart, joka oli Chadwickin tuttuja. Kokoonpanoon palasi, tosin vierailijan statuksella, myös yhtyeessä 1970-luvulla vaikuttanut kosketinsoittaja Simon House. Tämä kokoonpano julkaisi albumit Space Bandits (1990) ja osittain livenä nauhoitetun Palace Springs (1991). Albumit veivät yhtyeen musiikkia entistä enemmän elektronisen (ambient) musiikin suuntaan. Näihin aikoihin yhtye sai uutta nostetta uralleen uusien alternative-yhtyeiden mainitessa bändin esikuvikseen, ja Hawkwind teki vuonna 1989 ensimmäisen Yhdysvaltain kiertueensa sitten vuoden 1978. Bainbridge (perhesyyt) ja Wishart (erimielisyydet yhtyeen jäsenten kanssa) poistuivat yhtyeestä vuonna 1991.
Historia > 1992–1999: Trio-vuodet, sivuprojekteja ja uusia suuntauksia

Hawkwind jatkoi kolmimiehisenä (Brock, Chadwick, Davey) käyttäen runsaasti ohjelmoituja syntetisaattoreita ja sekvenssereitä live-keikoillaan pystyäkseen muodostamaan elektronisen taustan musiikkiin. Trio julkaisi albumit Electric Tepee (1992) ja It Is the Business of the Future to Be Dangerous (1993). Varsinkin jälkimmäisellä albumilla oli runsaasti vaikutteita ambient- ja techno-musiikista. Kyseiset albumit julkaistiin Essential-levymerkillä ja vuonna 1993 yhtye perusti yhdessä manageri Doug Smithin kanssa Emergency Broadcast System Recordsin, joka julkaisi Hawkwindin ja siihen liittyvien artistien levyjä aina vuoteen 1997 asti. Vuonna 1993 nähtiin myös mielenkiintoinen kollaboraatio kun Hawkwind levytti "The Rolling Stones" -yhtyeen "Gimme Shelter" -kappaleen yhdessä ex-malli ja laulajatar Samantha Foxin kanssa kodittomien hyväksi julkaistulle EP:lle.
Vuonna 1994 julkaistiin pääosin edellisvuoden marraskuussa nauhoitettu livealbumi The Business Trip ja seuraavana vuonna runsaasti techno-vaikutteinen White Zone, tosin nimen Psychedelic Warriors alla. Yleisesti tuolloin nousussa ollutta techno-musiikkia pidettiin kasvottomana ja persoonattomana ja myös monet Hawkwindin fanit vieroiksuivat yhtyeen innostusta tähän musiikkityyliin.
Näihin aikoihin yhtyettä laajennettiin ja mukaan tuli laulaja Ron Tree, joka oli laulanut eri vaihtoehto- ja ilmaisfestivaali-yhtyeissä ja näin yhtye sai hänestä laulajan ja etumiehen konsertteihin viihdyttämään yleisöä. Myös Tubilah Dog -yhtyeen kitaristi Jerry Richards vieraili yhtyeessä ja liittyi pysyväksi jäseneksi vuonna 1996. Seuraavat albumit olivat Alien 4 (1995), joka oli sekoitus hard rock- ja ambient-kappaleita, ja livealbumi Love in Space (1996). Lisäksi vuonna 1996 EMI aloitti yhtyeen vuosien 1970–1974 katalogin remasteroinnit.
Yhtyeen musikaaliseen suuntaukseen pettynyt Alan Davey erosi näiden julkaisuiden jälkeen keskittyäkseen sooloprojekteihinsa ja Ron Tree alkoi soittaa bassoa. Nelimiehiseksi kutistunut yhtye julkaisi vielä 1990-luvulla Distant Horizons -studioalbumin (1997) ja puoliksi live- ja puoliksi studioalbumin In Your Area (1999). Albumeilla yhtye palasi enemmän heavy rock -voittoiseen ilmaisuun ambient- ja tekno-vaikutteiden jäädessä pienempään osaan. Yhtyeen konserteissa ja jälkimmäisellä albumilla vierailivat myös rastafari-dj Captain Rizz ja kosketinsoittaja Julian "Crum" Crimmins.
Vuosikymmenen lopulla yhtyeen ja manageri Doug Smithin yhteistyö ja samalla myös levytyssopimus päättyi ja yhtye teki uuden levytyssopimuksen arkistomateriaaleihin keskittyneen Voiceprint-yhtiön kanssa. Yhtiö julkaisi vuonna 1997 nauhoitetun Hawkwind 1997 -livealbumin tammikuussa 1999.