stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diego Velázquez
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Diego Velázquez Wikimedia Commonsissa
Diego Velázquez Works Online Artcyclopedia
Olga's Gallery
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 2  MusicBrainz  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Verinahakka

| Verinahakka |
| --- | --- |
 Verinahakka
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Peniophoraceae
Suku::  Karvanahakat Stereum
Laji::  sanguinolentum
Kaksiosainen nimi
 Stereum sanguinolentum  ( Alb. & Schwein. )  Fr. 1838  
Katso myös
   Verinahakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verinahakka (Stereum sanguinolentum) on valkolahoa aiheuttava kantasienilaji, joka muistuttaa kääpiä, mutta siltä puuttuu pillistö. Lakki on ohut ja terävälaitainen, mutkainen. Lakin yläpinta on hieman kiiltävänkarvainen ja kellertävänruskea, alapinta ja leikkauspinta tummempi, mutta vahingoittuneista kohdista kirkkaanpunainen, mikä on hyvä tuntomerkki. Laji on pienehkö ja useasti osittain alustanmyötäinen. Itiöemä kasvaa ryhminä havulahopuulla ja puunrungoilla, yleisenä kuusella ja männyllä. Se lahottaa elävää puuta aivan sydänpuuta myöten, ja sitä pidetään kuusen pahimpana lahottajana rungon ja latvan vaurioiden yhteydessä sekä jopa kirvesleimauksen seurauksena. Verinahakan seuraan ilmestyy toisinaan hyytelösieniin kuuluvaa loishytykkää (Tremella encephala).
Kaadetulla mäntytukilla vasemmalla verinahakkaa, päällä loishytykkää.
Aiheesta muualla

Metsäntutkimuslaitos (Metla): Verinahakka (Stereum sanguinolentum) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt: Taxonomy -  Stereum sanguinolentum (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Stereum sanguinolentum:  Wikidata: Q1311019  AusFungi: 60030345  BioLib: 167230  CoL: 6ZQPS  EoL: 1005225  EPPO: STERSA  Fungorum: 205630  GBIF: 2553068  iNaturalist: 118104  IRMNG: 11168892  MycoBank: 205630  NatureServe: 2.1063185  NBN: NHMSYS0001498991  NCBI: 191435  NZOR: 4ef387a8-3b3a-40cd-a2a3-080e42d39a31  Observation.org: 15763  Open Tree of Life: 333719  Laji.fi: MX.206203 
Thelephora sanguinolenta:  Wikidata: Q59578589  AusFungi: 60030346  CoL: 5682N  Fungorum: 145715  GBIF: 2553076  IRMNG: 11050094  MycoBank: 145715  NZOR: 363a75dd-f975-481c-b476-0c3bdfdc4736
Verkkosuomutetra

| Verkkosuomutetra |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Tetrat Characidae
Alaheimo::  Incertae sedis
Suku::  Moenkhausia
Laji::  oligolepis
Kaksiosainen nimi
 Moenkhausia oligolepis  (Günther, 1864) 
Katso myös
   Verkkosuomutetra Wikispeciesissä   Verkkosuomutetra Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verkkosuomutetra eli kennotetra (Moenkhausia oligolepis) on tetrojen (Characidae) heimoon kuuluva kalalaji, jota pidetään akvaariokalana.
Verkkosuomutetraa tavataan Amazonjoessa Guyanan ja Brasilian alueella hitaasti virtaavassa vedessä.
Verkkosuomutetra on täysin hopeanharmaa lukuun ottamatta silmän punaista yläosaa ja pyrstön mustaa tyviosaa. Sen suomut ovat suuria. Luonnossa verkkosuomutetran maksimipituus on 10 senttimetriä. Akvaario-olosuhteissa se on tavallisesti noin 12,5 senttimetrin mittainen.
Verkkosuomutetra on kaikkiruokainen. Se on suhteellisen helppo laji saada lisääntymään akvaariossa. Mätimunia on useita satoja, ja naaras laskee ne monessa erässä.
Veristen saappaiden kukkula

| Veristen saappaiden kukkula> La Collina degli stivali |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Giuseppe Colizzi
Käsikirjoittaja:  Giuseppe Colizzi
Tuottaja:  Renato Moretti
Säveltäjä:  Carlo Rustichelli
Kuvaaja:  Marcello Masciocchi
Leikkaaja:  Tatiana Casini Morigi
Pääosat:  Terence Hill Bud Spencer Woody Strode
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Crono Cinematografica
Levittäjä:  Euro International Film Netflix
Ensi-ilta:  1968, Suomessa 1972
Kesto:  118 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veristen saappaiden kukkula (La Collina degli stivali) on italialainen Giuseppe Colizzin käsikirjoittama ja ohjaama spagettiwestern-komedia vuodelta 1968. Sen pääosia näyttelevät Terence Hill, Bud Spencer ja Woody Strode.
Elokuva on viimeinen kolmen lännenkomedian trilogiassa, jonka ensimmäinen osa on Luoja armahtaa, minä en ja toinen Tappava hymy.
Vastaanotto

Veristen saappaiden kukkula oli vuonna 1972 Suomen elokuvateattereissa 120 684 katsojallaan 17:nneksi katsotuin elokuva.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa elokuvan VHS-julkaisulle kaksi tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Käännös suomeksi
Vatikaanin museot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Harhailen Vatikaanin museoiden yhdessätoistatuhannessa salissa ja kahdeksantoistatuhannen ikkunan alla. Mikä mestariteosten yksinäisyys! | ” |
–  Kirjailija Chateaubriand.. 
Vatikaanin museot.
Vatikaanin museo on yksi maailman suurimmista ja arvokkaimmista taidekokoelmista. Museot sijaitsevat Pietarinkirkon pohjoispuolella, Vatikaanissa. Museo koostuu eri aikoihin rakennetuista paavien palatseista ja sisäpihoista. Museoissa vierailee päivittäin 5 000–20 000 kävijää.
Giuseppe Momon vuonna 1932 suunnittelemat kierreportaat.
Historia

Paavi Julius II:n katsotaan muuttaneen palatsien luonteen museoksi. Hän perusti Vatikaaniin antiikin mallin mukaisen veistospuiston Belvederen palatsiin. Veistospuistoa koristivat muun muassa Belvederen Apollo, Laokoon-ryhmä sekä Praksiteleen Hermes. Paavin seuraajat houkuttelivat hoviin aikakauden kuuluisimpia taiteilijoita, kuten Michelangeloa, Leonardoa sekä Rafaelia koristamaan palatsien tiloja.
Museon yli 50 000 muinaisesinettä sisältävä kokoelma avattiin ensi kerran yleisölle 1700-luvulla. Museon kuuluisin osa on Sikstuksen kappeli, jossa on paljon nähtävää, kuten Michelangelon maalamat kattofreskot sekä Viimeinen tuomio.
Museot > Museo Gregoriano Egizio

Paavi Gregorius XVI avasi museon vuonna 1839. Museo keskittyi käsittelemään Egyptin sekä Assyrian kulttuureja. Sieltä löytyy aitojen esineiden lisäksi roomalaisia kopioita, jotka löytyivät Hadrianuksen huvilasta, Tivolista. Nähtävänä on muumioita, hautojen tarvikkeistoa, työkaluja sekä kopio Kuolleiden kirjasta.
Museot > Museo Pio-Clementino

Museo on saanut nimensä paavien Klemens XIV:n sekä Pius VI:n mukaan. Valtaosa museon taideteoksista jouduttiin antamaan sotasaalina Napoleonille vuonna 1797 solmitussa rauhassa. Wienin kongressi palautti vuonna 1815 suurimman osan taideteoksista takaisin Vatikaaniin. Nykyään museossa on esillä antiikin aikaisten veistosten kokoelma. 
Museon kahdeksankulmaisessa sisäpihassa sijaitsevat ehkä kuuluisimmat veistokset: Belvederen Apollo sekä Laokoon-ryhmä.
Museot > Museo Chiaramonti

Museo on saanut nimensä paavi Pius VII Chiaramontin mukaan. Museo avattiin vuonna 1806 ja se käsittää yli tuhat kreikkalaiseen ja roomalaiseen kuvanveistoon liittyvää taideteosta. Merkittävin teos on keisari Augustusta esittävä patsas, joka löydettiin hänen vaimonsa huvilan rauniosta.
Museot > Museo Gregoriano Etrusco

Tämän kahdeksantoista eri huonetta sisältävä museon on perustanut paavi Gregorius XIV vuonna 1837. Museo sisältää vuonna 1828 aloitetuista kaivauksista löytyneitä etruskien esineitä ja taidetta. Museosta löytyy myös esineitä vuonna 1836 löytyneestä Cerveterin nekropolista. Jäämistö on erittäin hyvin säilynyt, sillä haudat olivat säilyneet ryöstämättöminä.
Museot > Museo Gregoriano Profano

Museo perustettiin 16. toukokuuta vuonna 1844 Lateraanipalatsiin Gregorius XIV:n käskystä. Maalliseen taiteeseen keskittyvä museo siirrettiin muiden museoiden yhteyteen vuonna 1963. Museossa voi ihailla Ateenan Parthenonista löytyneitä marmorikappaleita sekä Caracallan kylpylästä löytyneitä mosaiikkeja.
Museot > Appartamento Borgia

Museo on nimetty paavi Aleksanteri VI Borgian mukaan. Borgia maalautti seinä- ja kattomaalaukset vuosien 1494–1495 välillä Pinturicchiolla ja hänen oppilaillaan. Vuonna 1973 paavi Paavali VI aloitti nykytaiteen keräämisen, jonka yli 800 teosta on sijoitettu Appartamento Borgiaan.
Museot > Stanze di Raffaello

Rafaelin neljä huonetta sijaitsevat Borgia-suvun huoneiden yläpuolella. Huoneet olivat alun perin paavi Julius II:n yksityisasunto. Julius II oli Rafaelin ihailija ja valitsi hänet koristelmaan salit freskoilla. Rafael aloitti työt vuonna 1508 ja ne kestivät yhteensä 16 vuotta. Rafael kuoli ennen töiden valmistumista.
Museot > Stanze di Raffaello > Konstantinuksen sali

Salissa otettiin vastaan arvovieraita ja järjestettiin virallisia tilaisuuksia. Huoneen freskojen maalaus aloitettiin vuonna 1517, vain kolme vuotta ennen Rafaelin kuolemaa. Salin freskot ovat pääasiassa Rafaelin oppilaiden Giulio Romanon, Giovanni Francesco Pennin sekä Raffaellino del Collen käsialaa. Salin neljä pääfreskoa kertovat Konstantinus Suuren elämän vaiheista: Mulviuksen sillan taistelu, Ristin näkeminen, Konstantinuksen kaste sekä Konstantinuksen lahjoitus. Ajan henkeen kuului, että maalauksiin sisällytettiin työn tilanneen paavin kasvonpiirteet. Kasteessa ja lahjoituksessa esiintyvän paavi Sylvester I:n kasvojen piirteet muistuttavat paavi Klemens VII:ttä.
Museot > Stanze di Raffaello > Heliodoruksen huone

Tätä huonetta käytettiin paavin yksityisiin keskusteluihin. Huoneen maalausten tarkoitusperä haluttiin poliittiseksi sekä samalla dokumentoivaksi. Huoneen freskot ovat Rafaelin omaa käsialaa. Huone on saanut nimensä Heliodoruksen karkotus temppelistä -freskosta. Teos on varsin suora viittaus siihen, miten Julius II onnistui karkottamaan ranskalaiset Italiasta. Leo I ja Attilan kohtaamisesta kertovassa freskossa Rafael maalasi Leo I:n Julius II:n näköiseksi, mutta muutti myöhemmin kasvonpiirteet vastaamaan Juliuksen seuraajan paavi Leo X:n piirteitä.
Museot > Stanze di Raffaello > Segnaturan huone

Huoneen nimi viittaa neuvostoon, joka kokoontui tähän huoneeseen allekirjoittamaan virallisia asiakirjoja. Huoneen freskot on maalattu vuosina 1508–1511, ja ne kuuluvat Rafaelin kuuluisimpiin. Huoneen kolme pääfreskoa käsittelevät kolmea eri ihmismielen kategoriaa: totuus, hyvyys ja kauneus. Ateenan koulu -freskon teemana on filosofien Platonin ja Aristoteleen kiista totuuden etsinnästä. Freskossa on monien aikalaisten kuten Leonardo da Vincin, Michelangelon, Pietro Peruginon sekä Donato Bramanten muotokuvat. Rafael itse esiintyy freskossa nuorukaisen hahmossa. Väittely pyhästä sakramentista on Rafaelin ensimmäinen Juliukselle maalaama fresko. Fresko esittää nimensä mukaisesti teologista väittelyä ehtoollisen merkityksestä. Se kattaa sekä taivaan että maan. Rafael maalasi freskoon Julius II:n lisäksi myös Dante Alighierin ja opettajansa Donato Bramanten. Parnassos-freskossa Apollo ja hänen yhdeksän muusaansa ovat aikakautensa runoilijoiden ympäröimänä.
Museot > Stanze di Raffaello > Borgon tulipalon huone

Huone oli ollut ruokasali, mutta maalausten jälkeen siitä tuli paavi Leo X:n aikana musiikkisali. Huone on saanut nimensä Rooman kaupunginosassa Borgossa vuonna 847 syttyneestä tulipalosta, jonka paavi Leo IV taltutti ristinmerkillä. Freskoon on lainattu tarustoa antiikista, maalauksen etualalla on kuvaelma Aineiin paosta Troijasta. Huoneen freskot on maalanneet Rafaelin oppilaat hänen laatimiensa suunnitelmien mukaan vuosina 1514–1517.
Galleriat > Galleria delle Carte Geografiche

120 metriä pitkän gallerian seiniä ryhdyttiin koristamaan paavi Gregorius XIII:n aikana vuosina 1572–1585. Paavi Urbanus VIII viimeisteli gallerian lisäämällä siihen teoksia vuosien 1623–1644 aikana. Gallerian seinillä on karttoja Italian eri osista. Venetsia, Genova, Civitavecchia sekä Ancona ovat saaneet suuret ja yksityiskohtaiset kartat seinille.
Galleriat > Galleria degli Arazzi

Seinävaategalleria perustuu Rafaellon oppilaiden luonnoksiin. Seinävaatteet on tehty 1500-luvun alkupuolella Brysselissä. Suurin osa seinävaatteista esittää kohtauksia Jeesuksen elämästä. Uudemmat seinävaatteet kuvaavat paavi Urbanus VIII:n elämää.
Galleriat > Galleria dei Candelabri

Galleriassa on esillä Rooman ja antiikin Kreikan esineistöä sekä roomalaisia marmorikynttilänjalkoja.
Sisäpihat

Museoiden alueella on useita sisäpihoja. Tunnetuin on Pinjankävyn sisäpiha, Cortile della Pigna. Siellä on suihkulähteen yläpuolella neljä metriä korkea pronssista valettu käpy. Sen ympärillä nousevat Michelangelon suunnittelemat kaksoisportaat. Itse veistos on peräisin Pantheonin lähellä sijainneesta Isiksen temppelistä, missä se oli osa  suihkulähdettä. Sieltä käpy siirrettiin Konstantinuksen basilikan eteishalliin. Kirkon purkamisen jälkeen 1500-luvulla veistos sai nykyisen paikkansa. Dante (1265–1321) tunsi kävyn ja vertasi runoelmassa Jumalainen näytelmä helvetissä näkemänsä jättiläisen kasvoja käpyveistokseen:
Leveät, pitkät oli kasvot hällä
kuin Rooman Pietar-kirkon pronssipinja,
ja samansuhteinen myös muukin ruumis.
Kappelit > Sikstuksen kappeli

Sikstuksen kappeli on yksi Vatikaanin kuuluisimmista rakennuksista. Kappelin rakennutti paavi Sixtus IV vuosina 1475–83. Kappelin kuuluisimmat freskot ovat Michelangelon Aatamin luominen ja Viimeinen tuomio.
Kappelit > Cappella Niccolina

Paavi Innocentius III:n tornissa on paavi Nikolaus V:n mukaan nimetty yksityiskappeli. Fra Angelico oppilaineen koristi kappelin freskoilla vuosina 1448–1449.
Laokoon ja hänen poikansa.
Keisari Augustus.
Etruskien käyttämä kulho.
Ateenan koulu.
Borgon tulipalo.
Yksityiskohta maalauksesta, Aineias pakenee Troijasta kantaen isäänsä.
Danten käpy.
FS Vergniaud (1910)

| Vergniaud |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Gironde, Bordeaux
Hinta:  55 247 307 Ranskan frangia
Kölinlasku:  heinäkuu 1908
Laskettu vesille:  12. huhtikuuta 1910
Palveluskäyttöön:  18. joulukuuta 1911
Poistui palveluskäytöstä:  kesäkuu 1921
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 27. marraskuuta 1928
Tekniset tiedot
Uppouma:  18 318 t
Pituus:  144,9 m
Leveys:  25,8 m
Syväys:  9,2 m
Koneteho:  22 500 shp
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  681
Aseistus
Aseistus:  4 × Canon de 305 mm Modèle 1906 12 × Canon de 240 mm Modèle 1902 16 × Canon de 75 mm Modèle 1906 10 × Hotchkiss 47 mm 2 × 450 mm torpedoputkea
Vergniaud oli 1911 valmistunut Ranskan laivaston Danton-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Bordeaux'sta Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin heinäkuussa 1908. Se laskettiin vesille 12. huhtikuuta 1910 ja otettiin palvelukseen 18. joulukuuta 1911.
Palvelus

Alus liitettiin 12. tammikuuta 1912 Ranskan Välimeren laivaston 1. laivueen 1. viirikköön. Se osallistui touko-kesäkuussa 1913 Provencen ja Tunisian väliellä merialueella järjestettyihin sotaharjoituksiin ja niiden yhteydessä 7. kesäkuuta järjestettyyn Ranskan presidentti Raymond Poincarén laivastokatselmukseen. Myöhemmin loka-joulukuussa alus risteili laivueensa mukana itäisellä Välimerellä vieraillen Egyptissä, Syyriassa ja Kreikassa.
Alus osallistui toukokuussa 1914 läntisellä Välimerellä järjestettyyn suureen laivastoharjoitukseen. Se lähti 3. elokuuta laivaston mukana Toulonista suojaamaan joukkojen siirtoa Pohjois-Afrikasta Ranskaan. Alus saapui 12. elokuuta Maltalle ja 16. elokuuta Adrianmerelle, missä se osallistui Itävalta-Unkarin laivaston risteilijän SMS Zentan upottamiseen. Alus osallistui 1. syyskuuta Cattaron tulittamiseen, minkä jälkeen se oli mukana Adrianmeren sulussa.
Vuoden 1915 alun se oli Adrianmerellä, kunnes alus palasi elokuussa Maltalle. Marraskuussa alus oli Bizertassa, missä se viipyi vuoden loppuun. Helmikuussa 1916 alus oli Toulonissa, maaliskuussa Bizertassa ja Maltalla maalis-huhtikuun. Se siirrettiin 27. maaliskuuta 2. laivueeseen. Alus oli huhtikuusta elokuuhun Argostolissa, minkä jälkeen se oli elo-syyskuun Toulonissa. Syyskuussa alus oli Korfulla, mistä se siirtyi Argostoliin vuoden loppuajaksi. Aluksella olleet merijalkaväen sotilaat siirrettiin Mirabeaulle, jonka mukana he osallistuivat Ateenan  tapahtumiin 1. joulukuuta. Ateenassa sai surmansa merijalkaväen luutnantti sekä joukko sotilaita.
Vuoden 1917 alusta alus oli Korfulla, kunnes se siirrettiin syyskuussa Touloniin telakalle. Alus vapautui tammikuussa 1918 telakalta, minkä jälkeen se oli korfulla toukokuuhun. Alus siirrettiin Mudrosiin, missä se oli aselevon alkamiseen saakka. Neljä merimiestä sai surmansa ja yhdeksän haavoittui, kun höyrykattila halkesi 14. syyskuuta. Alus saapui 13. marraskuuta Konstantinopoliin, mistä se poistui 12. joulukuuta. Alus siirrettiin 17. joulukuuta Toulonissa telakalle.
Helmikuussa 1919 alus oli Sevastopolissa ja maaliskuussa Odessassa, mistä se palasi Sevastopoliin. Aluksen miehistö puolusti 15.-16. huhtikuuta satama-aluetta bolsevikkien hyökkäyksiltä ja seuranneessa evakuoinnissa. Alus lähti 29. huhtikuuta Sevastopolista Konstantinopoliin hinaten kauppa-alus Jerusalemia. Toukokuusta elokuuhun alus oli Beirutissa valvomassa Syyrian rannikkoa, mistä se saapui 6. syyskuuta Touloniin.
Alus siirrettiin 1. lokakuuta 1921 Toulonissa reserviin. Sen todettiin olevan huonossa kunnossa, joten se poistettiin palveluksesta kesäkuussa ja 27. lokakuuta hylättiin. Alus oli kuitenkin vuoteen 1926 saakka myrkkykaasujen ja räjähteiden testialuksena. Alus sijoitettiin poistolistalle 5. toukokuuta 1927 ja myytiin 27. marraskuuta 1928 romutettavaksi 5 623 123 Ranskan frangilla.
Ulkopoliittinen instituutti

| Ulkopoliittinen instituutti |
| --- | --- |

Tutkimuslaitoksen tiedot
Perustettu:  2006 (Eduskunnan alaisuuteen)
Pääkonttori:  Helsinki
Ministeriö:  Eduskunnan alainen tutkimuslaitos
Tutkimusala:  Kansainväliset suhteet
Työntekijöiden määrä:  66 (2023)
Budjetti:  4,3 milj. € (2023)
Johtaja:  Hiski Haukkala
Kotisivu
Ulkopoliittinen instituutti (lyh. UPI; ruots. Utrikespolitiska institutet, engl. The Finnish Institute of International Affairs, FIIA) on suomalainen valtiollinen kansainvälisen politiikan tutkimuslaitos. Se on perustettu kahteen kertaan, ensin vuonna 1961 ja uudelleen 2006. Instituutin johtajana toimi Mika Aaltola. Aaltolan sijaisena toimi syksyyn 2024 Mikael Mattlin. Aaltolan seuraajana aloitti 1. marraskuuta 2024 Hiski Haukkala.
Alkuperäinen UPI 1961–2006

Alkuperäinen Ulkopoliittinen instituutti perustettiin vuonna 1961 Paasikivi-seuran aloitteesta. Myöhemmin sen taustaorganisaatioksi tuli opetusministeriö.
Instituuttia ylläpiti Ulkopolitiikan tutkimuksen säätiö, joka sai rahoituksensa pääasiassa valtionapuna. Tämä instituutti lakkautettiin vuoden 2006 lopussa. Ulkopolitiikan tutkimuksen säätiö jatkaa toimintaansa edelleen Paasikivi-seuran yhteydessä.
Ulkopoliittinen instituutti 2006–

Suomen eduskunnan satavuotisjuhlaistunnossa kesäkuussa 2006 perustettiin riippumaton tutkimuslaitos, joka keskittyy toiminnassaan kansainvälisiin suhteisiin ja Euroopan unioniin. Instituutin tehtävänä on tuottaa korkeatasoista tutkimusta, joka palvelee myös poliittista päätöksentekoa. Instituutin perusrahoituksesta huolehtii eduskunta. Instituutin toimitilat sijaitsevat Helsingissä.
Ulkopoliittisen instituutin tutkimustoiminta kohdistuu erityisesti Euroopan unioniin ja sen ulkosuhteisiin, kansainväliseen ympäristö- ja luonnonvarapolitiikkaan, Venäjän sisäisen kehityksen ja kansainvälisten tekijöiden vuorovaikutukseen sekä kansainvälisen järjestelmän murrokseen, erityisesti Kiinan ja Yhdysvaltojen muuttuvaan asemaan. Instituutin tutkimuksen tavoitteena on tuottaa korkeatasoista ja selkeää aineistoa tieteelliselle yhteisölle, poliittisille päättäjille ja yhteiskunnalliseen keskusteluun. Toiminnassaan instituutti pitää yllä aktiivisia kansainvälisiä suhteita.
Kotimaisten ja kansainvälisten luentojen ja seminaarien järjestäminen on keskeinen osa Ulkopoliittisen instituutin toimintaa. Instituutti julkaisee myös Ulkopolitiikka-lehteä sekä raportteja tutkimustuloksista ja ajankohtaisista kansainvälisistä kysymyksistä. Lisäksi instituutti ylläpitää Suomen ulkopolitiikan asiakirja-arkistoa ja kronologiaa osoitteessa www.eilen.fi.
Organisaatio > Johtajat

Osmo Apunen (1965–1972)
Jaakko Kalela (1972–1973)
Kari Möttölä (1973–1988)
Paavo Lipponen (1989–1991)
Tapani Vaahtoranta (1991–1998)
Tuomas Forsberg (vt. 1998–2001)
Tapani Vaahtoranta (2001–2007)
Raimo Väyrynen (2007–2009)
Teija Tiilikainen (2010–2019)
Mika Aaltola (2019–2024)
Mikael Mattlin (2024) (vt.)
Hiski Haukkala 1.11.2024–
Organisaatio > Hallitus

Ulkopoliittista instituuttia johtaa eduskunnan nimittämä hallitus, joka päättää muun muassa instituutin taloudesta ja tutkimusohjelmasta, jota sen tutkijat toteuttavat tieteellisen autonomian periaatteiden mukaisesti. Hallitus nimittää instituutin johtajan.
Organisaatio > Hallitus > Kokoonpano

Klaus Korhonen (puheenjohtaja), suurlähettiläs
Anu Kantola (varapuheenjohtaja), professori, Helsingin yliopisto
Risto Heiskala, professori, Tampereen yliopisto
Ville Kaunisto, kansanedustaja
Kimmo Kiljunen, kansanedustaja
Jari Luoto, EU-asioiden valtiosihteeri
René Nyberg, suurlähettiläs
Vilhelm Junnila, kansanedustaja
Paula Vanninen, professori emerita, Helsingin yliopisto
Organisaatio > Neuvottelukunta

Instituutilla on myös eduskunnan kansliatoimikunnan nimittämä neuvottelukunta, johon kuuluu enintään kahdeksan kansanedustajaa ja 12 tutkimuslaitoksen keskeisten yhteistyötahojen edustajaa. Sen tehtävä on seurata instituutin toimintaa ja ylläpitää ja kehittää tutkimuslaitoksen yhteyksiä sen keskeisimpiin yhteistyötahoihin. Lisäksi neuvottelukunta seuraa tutkimuslaitoksen toiminnan yhteiskunnallista vaikuttavuutta. Neuvottelukunnan toimikausi on neljä vuotta.
Organisaatio > Neuvottelukunta > Kokoonpano

Neuvottelukunnan kokoonpano 6.10.2023-31.5.2027:

Varapuheenjohtaja: Onni Rostila, kansanedustaja
Jani Kokko, kansanedustaja
Jouni Ovaska, kansanedustaja
Atte Harjanne, kansanedustaja
Veronika Honkasalo, kansanedustaja
Mats Löfström, kansanedustaja
Sari Tanus, kansanedustaja
Aleksi Jäntti, kansanedustaja
Tarja Cronberg, Distinguished Associate Fellow, Tukholman kansainvälinen rauhantutkimusinstituutti
Jyri Häkämies, toimitusjohtaja, Elinkeinoelämän keskusliitto
Kristiina Kumpula, pääsihteeri, Suomen Punainen Risti
Hanna Ojanen, tutkimusjohtaja, Tampereen yliopisto
Anne Palm, toiminnanjohtaja, Laajan turvallisuuden verkosto WISE
Esa Pulkkinen, kansliapäällikkö, puolustusministeriö
Jukka Salovaara, valtiosihteeri, ulkoministeriö
Janne Taalas, toimitusjohtaja, Crisis Management Initiative CMI
Teivo Teivainen, maailmanpolitiikan professori, Helsingin yliopisto
Erkki Tuomioja, ministeri
Terhi Ylitalo, vanhempi neuvonantaja, Puolustusministeriö
Erja Yläjärvi, vastaava päätoimittaja, Helsingin Sanomat
Kritiikkiä

Instituutin toiminnan ja selvitysten on usein mediassa arvioitu olevan poliittisesti värittynyttä. Kansanedustaja, eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan jäsen Sirkka-Liisa Anttila piti vuonna 2016 Ulkopoliittista instituuttia "Naton haarakonttorina". Ulkoministeri Erkki Tuomioja on arvostellut instituuttia siitä, että se tuottaa pikemminkin mielipiteellisiä näkemyksiä kuin oikea-aikaista informaatiota ja analyysia. Ulkopoliittisen instituutin aiempi johtaja Teija Tiilikainen on toiminut myös kokoomuslaisten ministerien, muun muassa Alexander Stubbin, poliittisena valtiosihteerinä.