stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Helsingin vanhimmista rakennuksista

Tämä on epätäydellinen luettelo Helsingin vanhimmista rakennuksista. Helsingin kaupungin vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvun puoliväliltä. Seurasaaressa on tätäkin vanhempia rakennuksia, mutta nämä eivät sijaitse alkuperäisillä paikoillaan. Niitä ei seuraavassa luettelossa mainita, lukuun ottamatta kahta alun perinkin Helsingissä sijainnutta, jotka mainitaan kohdassa ”Siirretyt rakennukset”.
Helsingin vanhin muualta tuotu rakennus on 1680-luvulta peräisin oleva Karunan vanha kirkko, ja kantakaupungin vanhin on vuonna 1757 valmistunut Sederholmin talo. Helsingin kantakaupunki rakennettiin pitkälti toiseen maailmansotaan mennessä ja osittain sen jälkeenkin. Tässä luettelossa näkyvät pääosin ainoastaan Kaartinkaupungissa, Kampissa, Katajanokalla, Kluuvissa, Kruununhaassa, Punavuoressa ja Ullanlinnassa sijaitsevat sekä ennen vuotta 1890 valmistuneet rakennukset. Suomenlinnan rakennukset ovat omassa luettelossaan. Luettelosta puuttuvat muun muassa Pukinmäen kartano 1800-luvulta, Spaakin talo 1700-luvulta sekä muita Arabian/Vanhankaupungin 1800-luvun rakennuksia, Sörnäisten vankila, Santahaminan vanhimmat rakennukset 1850-luvulta, ”Stidilä” rak. 1874. Vuosaaressa ja Husön kartanossa on 1800-luvun puolessavälissä rakennettuja rakennuksia. 1880-luvun lopun taloja on niin paljon, ettei kaikkia ole listattu.
Rakennukset valmistumisjärjestyksessä > Puretut rakennukset

| Rakennus | Kuva | Osoite/sijainti | Kaupunginosa | Rakennettu | Arkkitehti | Tietoa rakennuksesta | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vanhankaupungin kirkon rauniot |  |  | Vanhakaupunki | 1553 | Ei tietoa | Helsingin kaupungin ensimmäinen kirkko rakennettiin noin vuonna 1553 alueelle, joka nykyisin tunnetaan Vanhanakaupunkina. Puukirkko oli kirkkokäytössä 1640-luvulle asti, ja toimi kaupungin hospitaalina 1670-luvulle saakka, kunnes se paloi tai lahosi käyttökelvottomaksi. Rakennuksen kivijalka on jätetty esille vuosien 1930–1931 arkeologisten kaivausten jäljiltä. |  |
| Burgmanin talon rauniot |  | Aleksanterinkadun ja Ritarikadun kulma | Kruununhaka | 1690-luku | Ei tietoa | Talo tuhoutui Suomen sodan aikana 1808, ja nykyisin siitä on jäljellä enää maanalaiset rauniot. |  |
Rakennukset valmistumisjärjestyksessä > Siirretyt rakennukset

Seuraavat rakennukset ovat alun perinkin sijainneet Helsingissä, mutta on vasta myöhemmin siirretty nykyisille paikoilleen.
| Rakennus | Kuva | Alkuperäinen osoite/sijainti | Nykyinen osoite/sijainti | Rakennettu/Siirretty | Suunnittelija | Tietoa rakennuksesta | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kasvitieteellisen puutarhan kahvila |  | Uudenmaankatu 21 | Kaisaniemenranta 2 | 1823/1990 |  | Alun perin asuinrakennus, toiminut myöhemmin läheisen koulun rehtorin ja henkilökunnan asuntoina. Siirretty Kaisaniemenrantaan 1990. Kuvassa tämä ja seuraava rakennus nykyisillä paikoillaan. |  |
| Kasvitieteellisen puutarhan laitosrakennus |  | Uudenmaankatu 19 | Kaisaniemenranta 2 | 1829/1990 | Gabriel Andstén | Alun perin asuinrakennus, siirretty Kaisaniemenrantaan 1990. Kuvassa tämä ja edellä mainittu rakennus alkuperäisillä paikoillaan. |  |
| Puutarhurin työsuhdeasunto |  | Punavuorenkatu 23 | Kaisaniemenranta 2 | 1843/1990 |  | Siirretty Kaisaniemenrantaan 1990. |  |
| Jusupoffin talli |  | Itäinen puistotie 13–17 | Seurasaari | 1842/1916 |  | Kuului alun perin ruhtinatar Zaneida Jusupoffin uusgoottilaisen huvilan pihapiiriin Kaivopuistossa, nykyisin Seurasaaren ulkomuseossa |  |
| Florinin huvimaja |  | Bulevardi 3 | Seurasaari | n. 1850/1912 |  | Siirretty Seurasaaren ulkomuseoon 1912, siellä nykyiselle paikalleen kuitenkin vasta 2016 |  |
Rakennukset valmistumisjärjestyksessä > Uudelleenrakennetut

| Rakennus | Kuva | Osoite/sijainti | Rakennettu | Arkkitehti | Tietoa rakennuksesta | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Aschanin talo |  | Unioninkatu 23 – Pohjoisesplanadi 17 | 1833 ja 1971 | Gabriel Andstén & Aarno Ruusuvuori | Apteekkari Carl Aschan rakennutti kolmikerroksisen talon Pohjoisesplanadin ja Unioninkadun kulmaan vuonna 1833. Talo purettiin ja rakennettiin 1870-luvun aikaiseen asuun uudestaan vuosien 1968–1971 aikana. |  |
Mitsubishi F1M

| Mitsubishi F1M |
| --- | --- |
 Mitsubishi F1M2
Tyyppi:  tulenjohtoon tarkoitetty lentokone
Valmistaja:  Mitsubishi Sasebon laivastoarsenaali
Ensilento:  1936
Esitelty:  1941
Valmistusmäärä:  1 118 (528+590) 
Mitsubishi F1M (liittoutuneiden raportointinimi Pete) oli Mitsubishin valmistama keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien kaksitasoinen tulenjohtoon tarkoitettu lentokone risteilijöillä ja taistelulaivoilla.
Alun perin moottorina oli 820 hevosvoiman Nakajima Hikari ja F1M2:ssa 875 hevosvoiman 14-sylinterinen Mitsubishi Zuisei tyypin 13 tähtimoottori. Senselvennä huippunopeus oli 370 km/h ja lakikorkeus 9 440 metriä.
Aseistuksena oli kolme 7,7 millimetrin konekivääriä, joista kaksi ampui suoraan eteenpäin ja kolmas oli taka-ampumossa liikuteltavana. F1M saattoi kuljettaa myös kahta 60 kilogramman pommia siipiripustuksissa.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.05000009,50 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.&&&&0011,00 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.&&&&004,00 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&029.054000029,54 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01928.&&&&001 928 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Mitsubishi Zuizei 13 -14-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0652.&&&&00652 kW (&&&&&&&&&&&&0875.&&&&00875 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0370.&&&&00370 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0740.&&&&00740 km
Aseistus
3 × 7,7 mm konekivääri
2 × 60 kg pommi
Carolina Eyck

Carolina Eyck ja theremin.
Carolina Eyck (s. 26. joulukuuta 1987 Berliini) on saksalainen muusikko, jonka soitin on theremin.
Eyck aloitti pianonsoiton viisivuotiaana ja viulunsoiton ollessaan kuusi. Hänen opettajansa berliiniläisessä musiikkiin erikoistuneessa koulussa oli professori Ulla Scholz. Siirryttyän alttoviuluun Eyck sai opettajaksi professori Ditte Leserin.
Vuonna 2005 Eyckin sävellys Physikalische Formeln nuorten säveltäjien kilpailun. Teos Sciciani – Am wendischen Burgwall, harmonikalle ja jousille, voitti seuraavana vuonna  radioasema RBB:n säveltäjäpalkinnon.
Eyckille myönnettiin vuonna 2007 Tukholman kuninkaallisen musiikkikorkeakoulun stipendi viulua varten.
Eyck on opiskellut thereminin soittoa Lydia Kavinan oppilaana, ja hän soittaa soitinta Big Briar Theremin series 91A sekä Etherwaven ammattilais-thereminiä, jonka on valmistanut Robert Moog. Hän on kirjoittanut ensimmäisen saksankielisen thereminin oppikirjan Die Kunst des Thereminspiels ja opettaa soitinta. Hän on esiintynyt thereminsolistina useilla musiikkijuhlilla, esimerkiksi Baselissa, Davosissa, Łódźissa ja Budapestissa.
Eyck vieraili Suomessa lokakuussa 2011 Kansallisoopperan Tuhkimo-baletissa. Hän soitti neljässä esityksessä, minkä jälkeen hänen tilalleen tuli toinen soittaja. Kalevi Aho on säveltänyt hänelle konserton Kahdeksan vuodenaikaa, joka kantaesitettiin 10.10.2012 Rovaniemellä Korundi-salissa. Eyck soitti konserton myös Oulu Sinfonian solistina syyskyyssa 2021.
Julkaisuja

Carolina Eyck: Die Kunst des Thereminspiels. SERVI Verlag, Berlin 2006, ISBN 3-933-757-07-X, EAN 4025 1187 0631 (saksaksi).
Carolina Eyck: The Art of Playing the Theremin. SERVI Verlag, Berlin 2006, ISBN 3-933-757-08-8  (englanniksi).
Aiheesta muualla

Eyckin kotisivu (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Henry Eyring

Henry Eyring (20. helmikuuta 1901 Colonia Juárez, Meksiko – 26. joulukuuta 1981 Salt Lake City, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen teoreettinen kemisti, joka tunnetaan parhaiten reaktiokinetiikkaan keskeisesti kuuluvan siirtymätilateorian keksijänä ja kehittäjänä.
Opiskelu ja ura yliopistossa

Eyring suoritti kandidaatin opinnot kaivostoiminnan alalla vuonna 1923 saamansa apurahan mahdollistamana ja maisterin opinnot metallurgian alalla vuonna 1924. 1925 hän siirtyi Kalifornian yliopistoon (Berkeley, USA), missä opiskeli fysikaalista kemiaa ja suoritti tohtorin tutkinnon (Ph.D.) vuonna 1927 aiheena ”A Comparison of the Ionization by, and Stopping Power for, Alpha Particles of Elements and Compounds”. Tämän jälkeen hän luennoi Wisconsinin yliopistossa ennen kuin siirtyi vuodeksi työskentelemään Michael Polanyin kanssa Kaiser Wilhelm -instituuttiin Berliiniin. Vuonna 1931 hän siirtyi Hugh Stott Taylorin kutsumana Princetonin yliopistoon, ja oli siellä vuoteen 1946 asti. Tämän jälkeen hän siirtyi Utahin yliopistoon, koska hänelle tarjottiin dekaanin tointa yliopistossa. Yliopiston kemian rakennus on nimetty Eyringin kunniaksi. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1931.
Tutkijana

Eyringin ura tutkijana kattoi laajan alueen tieteessä. Suurin kiinnostus oli kemiallisessa kinetiikassa, ja tämän lisäksi kiinteiden ja nesteiden rakenteissa sekä fysikaalisissa prosesseissa. Vaikka Eyring teki vain vähän kokeellista tutkimusta, hänen teoreettinen tutkimuksensa oli aina kiinteästi kytköksissä kokeellisiin mittaustuloksiin.
Eyringin merkittävimmät osuudet kemiallisen kinetiikan kehittämisessä olivat  {\ce {H + H_2}}-reaktion semiempiirisen potentiaalienergiapinnan laskeminen ja ennen kaikkea siirtymätilateorian keksijänä. Myöhemmin Eyring kehitti teoriaa lisää ja sovelsi sitä muun muassa fysikaalisiin prosesseihin ja biologisiin järjestelmiin. Eyring julkaisi yli 600 tieteellistä artikkelia ja kymmenen tieteellistä oppikirjaa. Hänet huomioitiin muun muassa kemian Wolfin palkinnolla vuonna 1980 ja Priestley-mitalilla vuonna 1975, mutta ei yllättäen Nobel-palkinnolla, vaikka monet tutkijat ovat myöhemmin saaneet siirtymätilateoriaan nojautuvista tutkimuksistaan Nobel-palkinnon (vuodet 1956, 1986 ja 1999).
Eulalia-täti

| Eulalia-täti |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Eino Jurkka
Käsikirjoittaja:  U. R. Kalmari
Tuottaja:  Arvo Tamminen
Säveltäjä:  Väinö Hannikainen
Kuvaaja:  Erik Blomberg
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Pääosat:  Birgit Kronström Eino Jurkka Hugo Hytönen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Sampo-Filmi Oy
Ensi-ilta:  17. marraskuuta 1940
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eulalia-täti on Eino Jurkan ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1940. Sen käsikirjoitus perustuu Hjalmar Nortamon samannimiseen näytelmään. Juoni rakentuu salaperäisen Eulalia-tädin ja hänen miesvainajansa perinnön ympärille. Mukana on myös kunnallispoliittista suhmurointia ja avioliittoaikeita. Välirauhan aikana ensi-iltansa saanutta hupailua ei ole esitetty lainkaan televisiokanavilla. Nimiroolin tulkitsee Birgit Kronström. Elokuva on mustavalkoinen, ja sen esitysoikeudet ovat Jenny Oran perikunnalla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Birgit Kronström  | … |  rouva Jaatsi, Eulalia-täti   |
|  Eino Jurkka  | … |  Mauri Huhkinen   |
|  Hugo Hytönen  | … |  herra Poukka   |
|  Emmi Jurkka  | … |  Edla Sjöroos   |
|  Arvo Lehesmaa  | … |  Roger Sjöroos   |
|  Tuire Orri  | … |  Kyllikki Huhkinen   |
|  Onni Korhonen  | … |  Eino Ansasmaa   |
|  Thure Bahne  | … |  Aallotar-laivan perämies   |
|  Kaarlo Kytö  | … |  herra Jaatsi   |
|  Kalle Rouni  | … |  herra Kallio   |
|  Vilho Siivola  | … |  Mahlamäki   |
|  Rosi Rinne  | … |  rouva Huhkinen   |
Juoni

Elokuva sijoittuu kuvitteelliseen Tukkilahden rantakaupunkiin. Kunnallisia luottamustehtäviä hoitava Mauri Huhkinen ja postimestari Roger Sjöroos odottavat perintöä Eulalia-tädiltä, joka on Amerikasta Suomeen palannut varakas leskirouva. Mauri ja Roger ovat Eulalian ensimmäisen miehen Henrikin sukulaisia, eikä Eulalia ole koskaan tavannut heitä.
Maurin tyttären, naimisaikeissa olevan Kyllikin, eno kapteeni Poukka on palannut maihin. Poukka lupaa sisarentyttärelleen hoitaa naimisiinmenoon liittyviä asioita, sillä Maurilla on niin kova kiire Helsinkiin "hoitamaan kunnan asioita", ettei hän ehdi tavata Kyllikin sulhasta Einoa. Poukka ja maisteri Kallio päättävät lähteä Maurin perässä pääkaupunkiin saadakseen Mauri hellittämään kunnallisesta hosumisestaan.
Eulalia on nykyisin rouva Jaatsi, ja hänen uusi aviomiehensä on tohtori Jaatsi. Rogerin vaimo Edla on sopinut tapaavansa Eulalian Helsingissä hotelli Metropolissa, missä myös Mauri, Roger ja Poukka asustelevat. Eulalia esittää Metropolissa eroottisesti latautunutta tanssinumeroaan ja illallistaa Maurin, Rogerin, Poukan ja herra Jaatsin kanssa. Edla sattuu paikalle ja vaatii Rogeria mukaansa mokomasta illanvietosta.
Tukkilahdessa kunnallismiesten Helsingin-matka on polttavana puheenaiheena. Nolo Mauri päättää luopua luottamustehtävistään, mutta vävyehdokas Eino puolustaa häntä niin onnistuneesti, että hän peruu eroaikeensa ja samalla hyväksyy Einon tyttärensä mieheksi. Kesken puolustuspuheen Eulalia ilmestyy paikalle. Edla järkyttyy, sillä hän tunnistaa Eulalian miehiä viihdyttäväksi korkeatasoiseksi laululinnuksi, mutta ei tiedä tämän olevan rikas Eulalia-täti. Sekaannus johtuu tädin muotokuvasta, joka on maalattu iäkkäästä opettajattaresta otetun valokuvan perusteella eikä siten muistuta lainkaan nuorekasta, kaunista, muodokasta ja viehkeää Eulaliaa.
Lopussa Eulalia kertoo sekä Rogerin että Maurin saavan Henrik-vainajalta huomattavan perinnön. Seuraa loppusuudelma.
Musiikki

Sekä Hjalmar Nortamon näytelmä että Eino Jurkan filmatisointi sisältävät runsaasti musiikkia ja useita Nortamon sanoittamia lauluja. Kaksiminuuttisen alkusoiton on säveltänyt Väinö Hannikainen. Elokuvan musiikista on levytetty sävellykset Meripoikatte veis (1959), Merimiäste läksilaul (1929), Lontoon Jenny (1928), Båklandets vackra Maja / Saarennon Maija sorja / Seiskarin kaunis Siiri (1929), Juhlan päättäjäislaulu / On taasen vietetty juhlahetki (1929) sekä Bellona ja Rodrigo (1929 ja 1939). Birgit Kronström laulaa pariminuuttiset musiikkikappaleet Oon naisten kesken elegantti ain ja kaikkein muodikkain sekä Bellona ja Rodrigo Kaarlo Kydön säestäessä pianolla.
Kuvausaika ja -paikat

Eulalia-täti kuvattiin syksyllä 1940. Kuvauspaikkoina olivat Uusikaupunki ja Helsinki (Yrjönkadun uimahalli, Suurkirkko, Eduskuntatalo, Postitalo). Studiona toimi Oy Eloseppo Ab:n studio Pikku Satamakatu 6:ssa Helsingin Katajanokalla.
Arviot

Eulalia-täti sai sangen "ilahtuneen vastaanoton", ja sen tyyliä kehuttiin moderniksi. Uudessa Suomessa kriitikko kirjoittaa: "Nortamolainen pikkukaupunkihuumori ja Nortamon laulut ovat ne kaksi tekijää, jotka ilahuttavan aitoina kuvastuvat Eulalia täti -elokuvasta." Helsingin Sanomien Leo Schulgin ylisti Väinö Hannikaisen uvertyyriä ja piti Jurkan ohjausta onnistuneena mutta suhtautui käsikirjoitukseen varauksellisesti. Hänen mielestään tarinan keskushahmo Eulalia jäi etäiseksi. Näyttelijäsuoritukset arvioitiin onnistuneiksi.
Huomioita

Raumalaisen Hjalmar Nortamon kolminäytöksinen huvinäytelmä Eulalia-täti sai kantaesityksensä Porin Näyttämöllä 27. helmikuuta 1929. Kappaletta on esitetty myös muun muassa turkulaisella Nummenmäen Näyttämöllä (1992) ja Vantaan Näyttämöllä (2002). Kantaesityksessä Eulalian roolin näytteli operettitaiteilija Aino Haverinen, Mauri Huhkisen osassa oli teatterivaikuttaja Hannes Flinck, joka näytteli 1930- ja 1940-luvuilla sivuosia useissa suomalaisissa elokuvissa.
Eulalia-täti oli Sampo-Filmin toinen ja viimeinen näytelmäelokuva. Sen yleisömenestys oli keskinkertainen. Nimimerkin U. R. Kalmari takana lienee Ilmari Unho.
Eulalia-tädin tanssiesityksissä nähdään muun muassa Klaus Salin, Orvokki Siponen ja Hannele Suomalainen.
Evon metsäopisto

| Evon metsäopisto |
| --- | --- |
 Evon metsäoppilaitos
Sijainti:  Hämeenlinna, Evo, Suomi
Koordinaatit:  61°11′47″N 25°06′26″E﻿ / ﻿61.196403°N 25.107214°E﻿ / 61.196403; 25.107214
Rakennustyyppi:  Ammattikorkeakoulu ja oppilaitos (en)
Valmistumisvuosi:  1. maaliskuuta 1862
 fiEvon metsäopisto 
  
Evon metsäopisto on Hämeen ammattikorkeakoulun ja Hämeen ammatti-instituutin toimipaikka Lammilla. Se on Suomen vanhin metsäopisto. Opisto sijaitsee kantatie 53:n tuntumassa ja sieltä on matkaa Lammin kirkonkylään 19 kilometriä ja Hämeenlinnaan 42 kilometriä.
Evolta valmistuu nykyisin Hämeen ammattikorkeakoulusta metsätalousinsinöörejä (AMK) ja Hämeen ammatti-instituutista metsäpalvelujen tuottajia (120 ov).
Historia

Aleksanteri II antoi Ewoisten metsänhoito-opiston perustamiskäskyn vuonna 1858. Rakennusten valmistuttua metsänhoitajien koulutus alkoi virallisesti 1. maaliskuuta 1862. Metsänhoitajien opetus siirtyi Helsinkiin vuonna 1908. Tällöin Evolle jäi vuonna 1876 toimintansa aloittanut metsänvartijakoulu.
Suomen sisällissodan aikana Evon metsänvartijakoulun oppilaita taisteli pahamaineisen virolaisen kapteenin Hans Kalmin alaisuudessa. He osallistuivat muun muassa kuuluisaan Harmoisten sairashuoneen verilöylyyn sekä satojen punavankien teloituksiin Hennalan vankileirillä Lahdessa. Teloitettujen joukossa oli myös arviolta 200 naista. Vuonna 1922 Evon metsänvartijakoulu muutettiin metsäkouluksi.
Talvisodan aikana päämajan radiopataljoona järjesti Evon metsäopistolla Syvärannan lottaopistolla joulukuussa 1939 alkaneen sähkötysradiokurssin jatkon. Oppilaiden toinen puoli siirtyi Tuomaalan kansakoululle Tuusulassa. 11. tammikuuta 1940 aloitettiin Evon metsäopistolla toinen radiokurssi, OMP 2, sotilasvirkamies Vilho Lotsarin johdolla. OMP 2:n 62 aloittaneesta suoritti kurssin hyväksyttäväksi 21. Kurssi kestivät Evolla toukokuuhun 1940, jolloin Moskovan välirauhan aikana ne siirrettiin Luther-opistolle Järvenpäähän.
Metsäopiston alkuperäinen rakennus paloi vuonna 1956 ja nykyinen opistorakennus valmistui vuonna 1959. Eräitä 1860- ja 1870-luvuilla valmistuneita rakennuksia on yhä käytössä ja ne on suojeltu Museoviraston päätöksellä.
Evon metsäkoulun ja sittemmin metsäopiston pitkäaikainen johtaja 1950-luvulta 1970-luvun lopulle oli metsäneuvoksen arvonimen saanut Eero Paavola, joka oli työskennellyt Evolla jo 1940-luvulta, metsänhoitajaksi valmistuttuaan.
Johtajia

Koulun ja opiston johtajina ovat toimineet seuraavat henkilöt:
| --- | --- |
 Alexander af Forselles 1858–1870 (opisto väliaikaisesti suljettu 1867–1874)  Anton Gabriel Blomqvist väliaikainen johtaja 1870–1874, vakinainen johtaja 1874–1904  Bernhard Ericsson 1904–1907  A. K. Cajander 1907–1908 (Metsänhoitajien opetus siirtyi Helsinkiin 1908)  Yrjö Edvard Rainio 1908–1909  Arvid Borg 1909–1911  Bernhard Ericsson 1912–1915  Olli Heikinheimo 1916–1918  Ernst Nylander 1918–1919 :  V. T. Aaltonen 1919–1921  Matti I. Niemelä 1922–1929  Martti Lappi-Seppälä 1930–1933  Vilho Pöntynen 1933–1935  Vilho Seppänen 1935–1946  Ilmari Renko 1947 (vt)  Vilho Seppänen 1948–1955  Eero Paavola 1956–1979
Aiheesta muualla

Hämeen ammattikorkeakoulu / Metsätalous
Evon metsäopetuksen 150-vuotisjuhlavuoden sivut[vanhentunut linkki]
HAMI - Metsäala (Arkistoitu – Internet Archive)
Jean-Henri Fabre

Jean Henri Fabre
Jean-Henri Casimir Fabre (22. joulukuuta 1823 Saint-Léon, Aveyron – 11. lokakuuta 1915 Sérignan-du-Comtat, Vaucluse) oli ranskalainen hyönteistutkija ja kirjailija.
Fabre oli aikansa taitavimpia hyönteisten elintapojen ja vaistojen tuntijoita. Hän oli aluksi opettajana Ajacciossa ja Avignonissa mutta antautui !870-luvun alusta kokonaan hyönteisten tarkkailemiseen ja kuvailemiseen. Hänen pääteoksensa on Souvenirs entomologiques (1879-1903, 8 osaa, valikoima suom.), joka on
maineikas terävien havaintojen ja miellyttävän esitystavan vuoksi.
Fabre oli pitkälti itseoppinut, koska heidän perheensä oli köyhä.
Dinosaurus fabrosaurus on nimetty Fabren mukaan.
Suomennokset

Muistelmia hyönteismaailmasta: kuvauksia hyönteisten tavoista ja vaistoista 1 (Souvenirs entomologique); suomentanut Asko Pulkkinen, WSOY 1916 – x. p. WSOY, 1965 –  2. p. WSOY, 2000 ISBN 951-0-24952-1. (Teos verkossa)
Vaistojen ihmeitä: kuvauksia hyönteisten tavoista ja vaistoista 2; suomentanut Asko Pulkkinen, WSOY 1920
Sarvijäärä, teoksessa: Eläinkertomuksia, us. suomentajia. Helsinki : Tammi, 1965
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Henri Fabre Wikimedia Commonsissa
Fabren teoksia Gutenberg-projektissa (suomeksi, englanniksi, ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jean-Henri Fabre
Käännös suomeksi
Euroopan esihistoria

Euroopan eshistoria alkaa nykyihmistä edeltävistä ihmislajeista, ja päättyy kirjoitustaidon levittäytymiseen. Noin 48 000, viimeistään 36 000 vuotta sitten ensimmäinen nykyihminen levitti Eurooppaan kivikautisen metsästäjä-keräilijöiden kulttuurin. Mahdollisesti varhaiskivikautisia muuttoaaltoja oli monia. Jääkauden aikana eurooppalaiset pakenivat refugeihin jäätikön reunoille joista ihmiset jälleen levittäytyivät jäätikön peittämille alueille sen sulettua. Noin 7000–5000 eaa. Lähi-idästä maanviljely levisi Euroopassa laajalle, ja tällöin Lähi-idästä tuli uutta väestöä edellisen rinnalle. Noin 4000–2000 eaa. Keski-Aasian arojen indoeurooppalaiset levittäytyivät sotaisasti laajalle alueelle Euroopasta.
Nykyihmisen tulo Eurooppaan

Nykyihmistä, Homo sapiensia, aiemmin eläneet varhaispaleoliittiset homo erectus ja Heidelbergin ihminen levittäytyivät Eurooppaan satoja tuhansia vuosia sitten. Eurooppaan tuli myös Neandertalin ihminen, joka oli nykyihmisen rinnakkaislaji ja eli Euroopassa noin 135 000 – 28 000 eaa. ja joka loi Moustierin kulttuurin.
Euroopan vanhimmat nykyihmiseen (Homo sapiens sapiens) liittyvät löydöt ovat noin vuodelta 35 000 eaa. Varhaisinta Euroopan nykyihmistä kutsutaan Cro-Magnonin ihmiseksi. Se lienee saapunut Eurooppaan kaakosta tai idästä. Euroopan ensimmäisiin kulttuureihin kuulunut Aurignacin kulttuuri liittyy Euroopassa laajalti noin vuosina 36 000–30 000 eaa. liikkuneisiin metsästäjäyhteisöihin.
Neandertalinihminen ja Cro-Magnonin ihminen asuivat Euroopassa yhtäaikaisesti 6 000–7 000 vuoden ajan. Tuolloin Euroopassa oli Veiksel-jääkauden lämmin välivaihe Hengelo-interstadiaali, jolloin Suomenkin alueella eli mammutteja fossiililöydöistä päätellen .
Neandertalinihminen kuoli sukupuuttoon jääkauden maksimin alettua. Syytä ei tiedetä. Ehkä nykyihminen vei siltä parhaat riistamaat, tai laji ei kyennyt sopeutumaan ympäristönmuutokseen yhtä joustavasti kuin nykyihminen, ja/tai nykyihminen suoranaisesti hävitti sen sukupuuttoon.lähde?
Cro-Magnonin ihmisen migraatio eli muutto Eurooppaan tapahtui kahdessa vaiheessa. Aluksi kehittyi Aurignacin kulttuuri, jota seurasi Gravetten kulttuurin migraatio noin 30 000 – 22 000 eaa. Gravetten kulttuuri levittäytyi Lounais-Ranskasta Uralin länsipuolelle. Noissa kulttuureissa toimeentulosysteeminä oli pääasiassa suurriistan metsästys, kalastus ja keräily. Kulttuurien tunnetuin "muistomerkki" on luolataide esimerkiksi Lascaux'ssa ja Altamirassa Pyreneillä, mutta myös Ural-vuoriston alueelta on löydetty samalta ajalta luola- ja kalliomaalauksia. Gravette-vaihetta edustaa myös Kostjonkin kulttuuri 29 000–22 000 eaa. Volga- ja Okajokien alkulähteillä. (?) Kostjonkin kylästä on löydetty mammutin luusta tehtyjä, Venus-aiheisia pienoisveistoksia.