Armenian historia
Osana Neuvostoliittoa > Karabahin kriisi

Sarja kiihtyviä hyökkäyksiä ja kostotoimia osapuolten välillä alkoi vuonna 1988, ja Vuoristo-Karabahin konflikti sai alkunsa. 1980-luvun lopulla Mihail Gorbatšovin hallinnon glasnost- ja perestroika-politiikka soi armenialaisille suuremman ilmaisunvapauden. Joukkomielenosoituksissa vaadittiin Armenian ja Vuoristo-Karabahin yhdistämistä. Liikehdintä kehittyi nopeasti poliittiseksi kommunismia vastustavaksi liittoutumaksi, joka antoi tukensa demokraattisille uudistuksille ja kansalliselle suvereniteetille. Vuoristo-Karabahin kansallisneuvosto äänesti helmikuussa 1988 alueen yhdistymisestä Armenian kanssa. Armenia ei vastannut tähän virallisesti, mutta tämä laukaisi yli sadan armenialaisen joukkomurhan Sumgaitin kaupungissa, Bakun pohjoispuolella. Vastaava hyökkäys azereita kohtaan tapahtui armenialaisessa Spitakin kaupungissa. Tämä laukaisi pogromit molempien maiden vähemmistöjä kohtaan ja suuri määrä armenialaisia muutti Azerbaidžanista Armeniaan ja azerit vastaavasti pakenivat Armeniasta Azerbaidžaniin.
Armenialaiset olivat levottomuuksien johdosta yhä pettyneempiä Moskovan hallintoon, joka epäröi ryhtyä määrätietoisiin toimiin. Kriisin alettua Armeniaa koetteli vuonna 1988 lisäksi suuri maanjäristys. Sen aiheuttamassa hämmennyksessä neuvostoviranomaiset yrittivät pysäyttää valtansa kasvavaa vastustusta, pidättämällä Armenian kansallismielisen liikkeen johtajat. Armenian kommunistisen puolueen yritys hallita Armeniaa ilman nationalistien tukea, kuitenkin vainpahensi kriisiä. Vangittujen nationalistijohtajien vapauttamista vaadittiin suurissa mielenosoituksissa. Heidät vapautettiin vuonna 1989, minkä jälkeen he toimivat kommunistisen puolueen kanssa toisiaan kohtaan epäluuloisina liittolaisina.
Gorbatšov yritti ratkaista Vuoristo-Karabahin tilannetta ehdotuksella, joka lisäisi alueen autonomiaa. Tämä ei kuitenkaan tyydyttänyt armenialaisia eikä azereita. Konflikti sen sijaan vain syveni, kun Azerbaidžan aloitti syyskuussa 1989 taloudellisen saarron Armenialle elintärkeille öljyputkille, jotka kulkivat Azerbaidžanin läpi. Sekä Armenia että Azerbaidžan vaativat Gorbatšovin perustaman Vuoristo-Karabahin erityishallinnollisen komitean lakkauttamista. Armenialaiset pysyivät kannassaan, että alue oli liitettävä Armeniaan, kun taas Azerbaidžanissa vaadittiin että alueen autonomia oli lakkautettava. Elokuussa 1989 Karabahin armenialaiset valitsivat oman kansallisneuvostonsa, joka julisti Karabahin irtautumisen Azerbaidžanista ja sen sulautumisen Armeniaan. Armenian korkein neuvosto julisti Karabahin kansallisneuvoston alueen ainoaksi lailliseksi edustajaksi. Azerbaidžanin korkein neuvosto vastasi tähän kumoamalla sekä Karabahin että Nahitševanin autonomian. Neuvostoliiton korkein neuvosto julisti nämä julistukset ja vastajulistukset mitättömiksi, ja vaikka Armenia ja Azerbaidžan olivat edelleen kommunististen puolueiden hallinnassa, kumpikaan tasavalta ei ollut halukas tottelemaan Moskovan ohjeita Karabahin kysymyksessä. Turhautuneena omasta kyvyttömyydestään saattaa osapuolet yhteen, Neuvostoliiton korkein neuvosto lakkautti Karabahin erityishallintokomitean ja palautti Karabahin suoran hallinnan Azerbaidžanille. Armenian korkein neuvosto hylkäsi Moskovan päätöksen ja julisti Karabahin osaksi Armeniaa joulukuussa 1989.