stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikkalainen mytologia
Mytologia ja kronologia > Ihmisten ja jumalten aika > Rakkauskertomukset ja muodonmuutokset

Myytteihin kuuluu myös suuri määrä erilaisia rakkauskertomuksia, joko ihmisen ja jumalan tai kahden ihmisen välillä, sekä kertomuksia erilaisista muodonmuutoksista. Aiheet kytkeytyvät useissa taruissa yhteen niin, että toisen tai kummankin osapuolen kuolema johtaa jonkinlaiseen muodonmuutokseen esimerkiksi kasviksi, eläimeksi tai joeksi. Kreikkalaisen mytologian tunnetuimpiin rakkauskertomuksiin kuuluvat tarut Orfeuksesta ja Eurydikestä, Eroksesta ja Psykhestä, Narkissoksesta ja Ekhosta sekä Apollon-jumalasta ja Dafnesta. Tällaisia kertomuksia on koottu erityisesti Ovidiuksen teokseen Muodonmuutoksia.lähde?
Orfeus oli runonlaulaja, joka sai laulullaan ja lyyransoitollaan luonnonkin pysähtymään ja kuuntelemaan. Kun Orfeus vietti häitä Eurydike-nymfin kanssa, käärme puri morsianta ja tämä kuoli. Sureva Orfeus lähti manalaan hakemaan tätä takaisin. Hän sai laulullaan ja valituksellaan jumalat heltymään, ja niin hänen annettiin poikkeuksellisesti viedä morsiamensa takaisin elämään maan päälle, mutta yhdellä ehdolla: matkallaan takaisin ylös hän ei saisi vilkaista taakseen. Matkalla Orfeus kuitenkin unohti ehdon ja vilkaisi morsiantaan, vain nähdäkseen, kuinka tämä joutui vajoamaan takaisin manalaan, tällä kertaa lopullisesti.
Psykhe oli kaunis neito, joka oraakkelinlauseen nojalla päätyi tuntemattoman miehen puolisoksi. Hän ei koskaan saanut nähdä tämän kasvoja, sillä mies vieraili hänen luonaan vain yön pimeydessä. Sisartensa yllyttämänä Psykhe kuitenkin sytytti eräänä yönä lampun, ja huomasi puolisonsa olevan kaunis ja suloinen Eros-jumala. Eros kuitenkin heräsi ja pakeni Psykheä. Tämän jälkeen Psykhe joutui kärsimään myös Afroditen vihasta. Lopulta Psykhke pääsi kuitenkin Olympokselle Eroksen puolisoksi.
Narkissos oli kaunis nuori mies, johon kaikki rakastuivat, mutta joka itse vieroi rakkautta. Ekho-nymfi (”Kaiku”) rakastui häneen, ja aina Narkissoksen huutaessa metsässä vastasi samalla tavalla. Narkissos kuitenkin torjui neidon rakkauden. Afrodite suuttui tästä ja antoi Narkissoksen rakastua omaan kuvaansa kun näki sen heijastuvan lähteestä. Ikuisen kaihon väsyttämänä hän muuttui lopulta narsissiksi. Apollonin rakastuttua Dafneen neito pääsi pakenemaan vain muuttumalla laakeripuuksi. Kyklooppi Polyfemoksen, Akiin ja Galateian kolmiodraamassa Galateia muutti kykloopin surmaaman Akiin joeksi. Prokne, Filomela ja Tereus muuttuivat puolestaan linnuiksi.
Muodonmuutoskertomuksiin kuuluu myös muun muassa taru Filemonista ja Baukiista. He olivat iäkäs pariskunta, jotka Zeus halusi palkita heidän hurskautensa vuoksi. He pyysivät saada kuolla yhdessä aikansa täytyttyä. Kuollessaan he muuttuivat kahdeksi vanhaksi puuksi.
Mytologia ja kronologia > Sankariaika

Sankariajasta kertovat myytit kuvaavat useimmiten sankarillisten ihmisten, heerosten, seikkailuja. Jumalat ovat edelleen läsnä myyteissä ja vaikuttavat usein tapahtumien kulkuun, mutta jumalten ja ihmisten yhteistoiminta ei ole enää yhtä tasavertaista kuin vielä ihmisten ja jumalten yhteistä aikaa kuvaavissa myyteissä.lähde?
Mytologia ja kronologia > Sankariaika > Herakles ja muut varhaiset heerokset

Varhaisimpiin ja tunnetumpiin sankareihin kuului 12 urotyötä suorittanut Herakles. Muut sankarien vanhimman sukupolven edustajat, kuten Perseus ja Bellerofon, jakoivat monia ominaisuuksia Herakleen kanssa. Heidän seikkailunsa olivat yksinäisiä, voimakkaasti mielikuvituksellisia ja sadunomaisia, sisältäen Medusan ja Khimairan kaltaisia surrealistisia hirviöitä. Sankareiden varhainen sukupolvi ei ollut runoilijoiden keskuudessa yhtä suosittu kuin myöhemmät ja se tunnetaan lähinnä myyttienkirjaajien töistä ja proosakirjoittajien sivuhuomautuksista. He olivat kuitenkin suosittuja kuvataiteissa.lähde?
Herakles oli suurin kreikkalaisista sankareista. Hänen isänsä oli Zeus ja äitinsä Alkmene. Hera vihasi häntä tämän vuoksi ja lähetti kaksi käärmettä surmaamaan vastasyntyneen ja tämän veljen Ifikleen. Herakles kuitenkin surmasi käärmeet. Kukistettuaan Orkhomenoksen hän sai puolisokseen Megaran. Surmattuaan omat lapsensa Heran lähettämässä hulluudenpuuskassa hän joutui rangaistukseksi palvelemaan Eurystheusta 12 vuotta ja suorittamaan kaikki tämän antamat tehtävät. Nämä tunnetaan Herakleen urotöinä. Tunnetuimpiin urotöihin kuuluvat muun muassa Nemean leijonan ja Lernan Hydran surmaaminen, Augeiaan tallien siivoaminen, Kreetan härän pyydystäminen sekä Haadeen vahtikoiran Kerberoksen ryöstäminen. Tämän jälkeen Herakles sai vapautensa.
Myöhemmin Herakles suoritti lukuisia muita urotöitä. Ifitoksen surmattuaan hän joutui orjaksi kuningatar Omfalelle ja joutui suorittamaan naisten töitä naisten vaatteisiin pukeutuneena. Alkestiin kuoltua hän vaati tämän takaisin kuolemalta. Myöhemmin hän kokosi sotajoukon ja soti Troijaa ja sen kuningasta Laomedonia vastaan. Deianeiran hän voitti puolisokseen taistelussa Akhelooksen kanssa. Kuoltuaan hänestä tuli jumala ja hänet otettiin Olympokselle.
Perseus oli Zeuksen ja Danaen poika. Danae ja lapsi suljettiin arkkuun, joka heitettiin mereen ja ajelehti Serifokselle. Saaren kuningas Polydektes rakastui Danaeen ja antoi Perseuksen tehtäväksi Medusan surmaamisen, jotta pääsisi pojasta eroon. Perseus kuitenkin onnistui ja laittoi Medusan pään säkkiin, sillä hirviö kivetti kaikki, jotka katsoivat tätä silmiin. Myöhemmin Perseus pelasti Andromedan merihirviöltä. Tämän jälkeen hän kivetti Andromedan kilpakosijat sekä Polydekteen Medusan pään avulla.
Bellerofon joutui puolestaan taistelemaan Khimaira-hirviötä vastaan, koska myös hänet yritettiin saada tällä tavoin hengiltä. Apunaan hänellä oli Pegasos-hevonen. Aikakauteen sijoittuu myös muun muassa kertomus Meleagroksesta, Atalantesta ja Kalydonin metsäkarjun ajosta.
Mytologia ja kronologia > Sankariaika > Argonautit, Theseus ja muut myöhemmät heerokset

Seuraavan sukupolven sankareihin kuuluivat etupäässä kultaista taljaa tavoitelleet argonautit. Tähän sukupolveen kuuluvat myös Theseus, joka muun muassa löi Minotauroksen Kreetalla, sekä Kreetalta paenneet Daidalos ja Ikaros.
Argonautit olivat Iasonin johtama sankarijoukko, joka matkusti Argo-laivalla Kolkhiiseen noutamaan siivekkään oinaan kultaisen taljan, jota uneton lohikäärme vartioi. Iasonin lisäksi argonautteihin kuuluivat muun muassa Herakles, Asklepios, Kastor, Polydeukes, Theseus, Laokoon, Nestor sekä Akhilleuksen isä Peleus. Kultaisen oinaan oli Friksos aiemmin vienyt Kolkhiiseen Orkhomenoksesta, ja sen talja oli pyhitetty Areelle. Matkalla argonautit kohtasivat monia seikkailuita. Kolkhiissa kuninkaan tytär Medeia rakastui Iasoniin ja auttoi tätä taikavoimillaan. Niin Iason sai taljan ja purjehti pois Medeia ja tämän pieni Absyrtos-veli mukanaan. Kuninkaan ajaessa heitä takaa Medeia surmasi pikkuveljensä ja pilkkoi tämän ruumiin mereen. Näin takaa-ajajat jäivät osia keräämään ja argonautit pääsivät pakoon. Myöhemmin Iason kuitenkin hylkäsi Medeian.
Theseus oli Ateenan kuninkaan Aigeuksen tai Poseidonin poika, josta tuli myöhemmin itsekin Ateenan kuningas. Hän teki urotöitä Herakleen tavoin ja surmasi muun muassa Siniksen, Skironin ja Prokrusteen. Theseuksen tunnetuin seikkailu on käynti Kreetalla, missä hän surmasi labyrintissä eläneen häränpäisen Minotauros-hirviön. Minotauros oli syntynyt kuningas Minoksen puolison Pasifaen ja härän kielletyn rakkauden seurauksena. Sekasikiön piilottamiseksi Minos oli rakennuttanut labyrintin. Theseus selviytyi labyrintistä Minoksen tyttären Ariadnen avustuksella ja sai surmattua hirviön. Hän otti Ariadnen mukaansa, mutta hylkäsi tämän Naksokselle, mistä viinin jumala Dionysos otti hänet puolisokseen. Theseuksen palatessa kotiin Aigeus teki itsemurhan purjeiden värissä tapahtuneen sekaannuksen vuoksi.
Myöhemmin Theseus auttoi Heraklesta Hippolyten vyön viemisessä, jolloin rakastui Antiopeen, minkä seurauksena syntyi poika Hippolytos. Vaimoksi hän otti kuitenkin Faidran, joka myöhemmin rakastui Hippolytokseen. Pojan torjuttua rakkauden Faidra teki itsemurhan ja petti Theseuksen surmauttamaan Hippolytoksen. Myöhemmin Theseus ryösti Helenan ja joutui Peirithooksen kanssa Haadeeseen, mistä Herakles pelasti hänet.
Daidalos oli taitava arkkitehti, joka oli suunnitellut Minokselle Knossoksen labyrintin. Hänet oli kuitenkin vangittu sinne poikansa Ikaroksen kanssa, jotta labyrintin salaisuus säilyisi. He pakenivat sieltä lentämällä Daidaloksen valmistamilla siivillä. Ikaros lensi kuitenkin liian lähelle aurinkoa, jolloin siivet sulivat ja hän putosi mereen.
Mytologia ja kronologia > Sankariaika > Atreuksen sukukunta

Argonauttien ja Troijan sodan välissä oli raskaita, usein lähisukulaisiin kohdistuneita rikoksia tehnyt sankarisukupolvi, johon kuuluivat muiden muassa Tantalos, Pelops, Atreus ja Thyestes sekä Oidipus lapsineen. Tähän sukupolveen liittyvät kertomukset tarjosivat paljon aineistoa kreikkalaisille tragedioille.
Lyydian kuningas Tantalos oli jumalten suosiossa, mistä hän tuli ylimieliseksi. Paitsi että hän varasti jumalilta nektaria ja ambrosiaa, hän myös koetteli näitä teurastamalla oman poikansa Pelopsin näille ruoaksi. Pidoissa muut jumalat huomasivat petoksen, mutta Demeter söi ajatuksissaan palan pojan lavasta. Jumalat herättivät Pelopsin takaisin henkiin ja korvasivat puuttuneen palan norsunluulla. Tantalos joutui rangaistukseksi manalaan kokemaan suunnattomia tuskia.
Pelops lähti Kreikkaan, missä Peloponnesos sai hänestä nimensä. Hän kohtasi kuningas Oinomaoksen, joka yritti estää tytärtään Hippodameiaa menemästä naimisiin saatuaan ennustuksen, jonka mukaan hänen oma vävynsä surmaisi hänet. Hippodameian kosijat hän hoiteli pois päiviltä kilpa-ajoissa. Hippodameia rakastui Pelopsiin ja järjesti Oinomaoksen ajajan Myrtiloksen pettämään isänsä. Oinomaos sai surmansa kilpa-ajoissa. Myöhemmin Pelops surmasi Myrtiloksen, joka kirosi koko Pelopsin sukukunnan. Pelopsin pojat Atreus ja Thyestes surmasivat kolmannen veljen Khrysippoksen ja päätyivät tämän jälkeen riitoihin keskenään. Valmistamallaan aterialla Atreus syötti Thyesteelle tämän pojat. Thyestes kirosi jälleen koko suvun.
Atreuksen pojat olivat Agamemnon ja Menelaos. Agamemnon oli Mykenen kuningas ja nai Tyndareuksen tyttären Klytaimnestran, Menelaoksesta puolestaan tuli Spartan kuningas ja hän nai Tyndareuksen toisen tyttären, kauneudestaan kuulun Helenan. Myöhemmin Troijan sodassa Agamemnon ja Menelaos toimivat kreikkalaisten sotapäälliköinä.
Mytologia ja kronologia > Sankariaika > Thebalainen tarupiiri

Zeuksen ryöstettyä Europen, Agenor lähetti kolme poikaansa tätä etsimään. Pojista Kadmos päätyi Keski-Kreikkaan ja perusti sinne Theban kaupungin. Hän surmasi lohikäärmeen, jonka hampaat kylvämällä syntyivät thebalaisten kantaisät. Kadmos sai taivaasta puolisokseen Afroditen ja Areen tyttären Harmonian.
Myöhemmin Theban kuninkaana oli Laios ja tämän kuningattarena Iokaste. Laios saa Delfoin oraakkelilta ennustuksen, että hän tulisi saamaan surmansa oman poikansa kädestä. Kun Laios ja Iokaste saivat pojan, tämä annettiin orjalle jätettäväksi vuoristoon. Orja kuitenkin sääli poikaa, joka päätyi lopulta Korintin kuninkaan hoviin ja sai nimen Oidipus. Aikuisena Oidipus sai oraakkelilta ennustuksen, että tulisi surmaamaan isänsä ja naimaan äitinsä. Kauhistuneena hän jätti Korintin, koska piti sen kuningasparia vanhempinaan. Matkalla hän riitautui maantiellä erään miehen kanssa ja surmasi tämän. Lopulta hän päätyi Thebaan, missä kuninkaan toimi oli vapaana kuninkaan kuoltua. Hän pääsi kuninkaaksi ja nai leskikuningattaren. Myöhemmin hänelle selvisi, että hänen maantiellä surmaamansa mies oli ollut Theban kuningas ja hänen todellinen isänsä, jolloin hän oli siis nainut äitinsä. Oidipus sokaisi itsensä ja kuoli lopulta Kolonoksessa lähellä Ateenaa.
Oidipuksen pojat Polyneikes ja Eteokles osoittivat isäänsä kohtaan ylenkatsetta. Oidipus kirosi poikansa ja ennusti näiden tulevan elämään ainaisessa riidassa. Eteokles päätyi hallitsemaan Thebaa, kun taas Polyneikes siirtyi Argokseen. Lopulta Argoksesta lähdettiin seitsemän heeroksen johtamalle sotaretkelle Thebaan. Tämä taru tunnetaan seitsemän retkenä Thebaa vastaan. Sekä Polyneikes että Eteokles kaatuivat taistelussa. Kuningas Kreon kielsi kuoleman uhalla ketään hautaamasta kotikaupunkiaan vastaan sotinutta Polyneikestä. Veljesten sisar Antigone joutui näin ristiriitaan jumalallisen lain (sukulaiset on haudattava) ja kuninkaan käskyn välillä. Lopulta hän hautasi veljensä, minkä seurauksena Kreon määräsi hänet kuolemaan. Antigone hirtti itsensä, ja myös hänen kihlattunsa Haimon, Kreonin oma poika, teki itsemurhan. Myös Kreonin vaimo Eurydike surmasi itsensä. Myöhemmin epigonit eli seitsemän Thebaa vastaan nousseen pojat tuhosivat Theban onnistuneessa sotaretkessä.
Tulkintoja ja alkuperäteorioita

Myytti voidaan nykyään määritellä esimerkiksi perinteisten kertomusten joukoksi, jossa inhimilliseltä kannalta merkittävistä tilanteista muodostetaan mielikuvituksellisia yhdistelmiä monimuotoisiksi semanttisiksi kokonaisuuksiksi, joita käytetään monilla eri tavoilla todellisuuden havainnollistamiseksi. Myyttien avulla pyrittiin muun muassa selittämään erilaisia ilmiöitä, tapahtumia ja tapoja, joilla ei näyttänyt olevan luonnollista selitystä. Osa myyteistä pyrkii selvästi selittämään esimerkiksi erilaisia luonnonilmiöitä tai erilaisten yhteiskunnallisten instituutioiden syntyä.
Tulkintoja ja alkuperäteorioita > Muita alkuperäteorioita

Jo antiikin aikana muun muassa Herodotos arveli kreikkalaisten lainanneen jumaltarustonsa egyptiläisiltä. Varhaiskristilliset kirjoittajat näkivät hellenistisen pakanallisuuden Raamatun kertomusten degeneraationa. 1800–1900-luvuilta lähtien arkeologit ja kielitieteilijät ovat pyrkineet selvittämään kreikkalaisen mytologian juuria tieteellisesti.
Kielitieteilijät ovat osoittaneet, että tietyt jumalat ovat periytyneet indoeurooppalaiselta alkuyhteisöltä, kuten kreikan kielikin. Esimerkiksi Zeus on sanana sukua muun muassa latinan Juppiterille, sanskritin Dyaeusille ja germaanien Tyrille (näiden pohjalta on kehitetty konstruktio kantaindoeurooppalaisten ylijumalasta, Dyeus). Toisissa tapauksissa jumalhahmon aseman ja funktion samankaltaisuudet viittaavat yhteiseen alkuperään, vaikka kielellistä sukulaisuutta ei ole lähdeaineiston niukkuudesta johtuen osoitettu. Näin on muun muassa kreikkalaisen mytologian Moirien ja skandinaavisen mytologian Nornien tapauksessa (molemmat ovat myyteissä kohtalottaria).
Monilla kreikkalaisilla myyteillä oli yhteyksiä Lähi-idän vanhojen kulttuurien myytteihin. Myös arkeologia on osoittanut tiivistä kulttuurilainaa Lähi-idän ja Vähän-Aasian kulttuureilta. Kertomuksella Deukalionin tulvasta on yhteyksiä samaan vanhaan Lähi-idästä peräisin olevaan vedenpaisumuskertomukseen, joka esiintyy myös Gilgameš-eepoksessa ja Raamatussa. Iapetoksen nimi vaikuttaa vastaavan Nooan pojan Jafetin nimeä. Kybele on selvä esimerkki anatolialaisesta lainasta, kun taas Afroditen ikonografia on saanut paljon vaikutteita seemiläiskulttuurien Ištarilta ja Astartelta.
Eräät jungilaiset teoreetikot ovat kannattaneet ajatusta, jonka mukaan myyttien alkuperä on ihmismielen universaaleissa arkkityypeissä.
Vaikutus

Antiikin aikana kreikkalainen mytologia vaikutti suuresti roomalaiseen mytologiaan. Roomalaisilla ei alun perin ollut juurikaan omaa mytologiaa, koska heidän jumaliaan ei ollut personoitu. Myöhemmin he kuitenkin loivat oman mytologiansa osaksi soveltamalla kreikkalaisia myyttejä roomalaiseen ympäristöön. Monet kreikkalaisen mytologian aiheet tunnetaan ennen kaikkea roomalaisaikaisten versioiden kautta, kuten Ovidiuksen ja Vergiliuksen teoksista, sekä roomalaisten varhaisemmista kreikkalaisista taideteoksista tekemien jäljitelmien kautta.
Myöhemmin erityisesti renessanssiajalla kreikkalainen mytologia vaikutti suuresti länsimaiseen taiteeseen ja kirjallisuuteen. Sekä taidemaalarit, kuvanveistäjät että kirjailijat ammensivat teoksiinsa aiheita runsaasta mytologisesta kuvastosta, mikä on osaltaan tehnyt mytologiasta edelleen kestävän osan länsimaista kulttuuriperintöä.
Kirjallisuutta

Bellingham, David: Kreikan mytologia.  ((An introduction to Greek mythology, 1989.) Suomentanut Juha Väänänen)  Jyväskylä Helsinki:  Gummerus, 1990 (4. painos 1996).  ISBN 951-20-3599-5
Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita.  (Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund. 3. täydennetty painos (1. painos 1963)  Helsinki:  WSOY, 1993 (12. painos 2004).  ISBN 951-0-18515-9
Hesiodos: Jumalten synty.  ((Theogonia.) Suomentanut Päivi Myllykoski. Liitteenä juliste jumalten sukupuusta)  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2411-8
Kivimäki, Arto: Akilleen kantapäästä Zeuksen salamaan.  (Kuvittanut Matti Mustonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 1999.  ISBN 951-23-3917-X
Vernant, Jean-Pierre: Ihmiset, jumalat, maailmankaikkeus: Kreikkalaisia kertomuksia aikojen alusta.  ((L’univers, les dieux, les hommes: Récits grecs des origines, 1999.) Suomentanut Martti Berger)  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25188-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kreikkalainen mytologia Wikimedia Commonsissa
Theoi Greek Mythology - Exploring Mythology in Classical Literature & Art (englanniksi)
Katkelma Homeroksen Iliaan laulusta XIV. Papyrus Oxyrhynchus 551.
Agamemnonin paluu Troijan sodasta. Kuvitusta Aiskhyloksen Oresteiaan.
Roomalainen runoilija Vergilius kuvattuna teoksensa käsikirjoituksessa. Vergilius Romanus, 400-luku.
Knossoksen labyrintti Knossoksesta löydetyissä rahoissa, n. 300–270 eaa. Numismaattinen museo, Ateena.
Rubens, Kronos nielee poikansa Poseidonin, 1636–1638.
Kolmen valtakunnan jakautuminen: Zeus (taivas), Poseidon (meret ja valtameret) ja Haades (alamaailma).
Athene syntyy suoraan Zeuksen päästä.
John William Waterhouse, Pandora, 1896.
Eros ja Psykhe, William-Adolphe Bouguereau, 1889.
Charles Napier Kennedy, Perseus ja Andromeda, 1890.
John William Waterhouse, Iason ja Medeia, 1909.
Tantaloksen pidot jumalille. Hugues Taraval, 1767.
Oidipus ja sfinksi. Kuvitusta punakuviotekniikalla valmistetussa kyliksissä, noin 470 eaa.
Enrique Simonet, Pariksen tuomio (El Juicio de Paris), 1904.
Troijan tuho kuvattuna attikalaisessa kyliksissä noin vuodelta 490 eaa.
Jean-Baptiste-Camille Corot, Orfeus tuo Eurydiken manalasta (yksityiskohta), 1861.
Troijan sotaa esittävää koristelua Aurelia Botania Demetrian sarkofagissa (100-luku jaa.). Antalyan arkeologinen museo.
Kultainen niin kutsuttu Agamemnonin kuolinnaamio Mykenestä, 1500-luku eaa. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Äyräpään kirkko

| Äyräpään kirkko |
| --- | --- |
 Äyräpään kirkko ennen talvisotaa
Sijainti:  Pölläkkälä, Äyräpää, Karjalan tasavalta
Seurakunta:  Äyräpään seurakunta
Rakentamisvuosi:  1934
Suunnittelija:  Oiva Kallio
Materiaali:  tiili ja kivi
Istumapaikkoja:  872
Tyylisuunta:  funkkistyylinen pitkäkirkko
Poistui käytöstä:  tuhoutui talvisodassa vuonna 1940
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Äyräpään kirkko oli luterilainen kirkko, joka sijaitsi entisen Äyräpään kunnan itäosassa Pölläkkälässä Vuoksen rannalla Lammasniemessä luovutetussa Karjalassa.
Äyräpään seurakunta muodostettiin vuonna 1925 ja se olikin luovutetun alueen nuorin luterilainen seurakunta. Seurakunnan väliaikaisena kirkkona toimi Pölläkkälän Evankeliumyhdistyksen rukoushuone, jonka seurakunta vuokrasi kunnostustöitä vastaan. Tätä väliaikaista kirkkoa kutsuttiin Ronnun kirkoksi.
Historia

Varsinaisen kirkon toteuttaminen aloitettiin vuonna 1929, jolloin tilattiin piirustukset arkkitehti Oiva Kalliolta. Kirkon rakentaminen aloitettiin keväällä 1933. Kirkon rakennusaineena käytettiin Muolaan Perkjärvellä sijainneesta ruhtinas Saltykovin Saviniemen hovin päärakennuksesta, joka purettiin ja sen seinätiilit ja graniittinen kivijalka kuljetettiin Äyräpäähän. Tiilestä ja kivestä rakennettu kirkko rapattiin valkoiseksi. Viipurin hiippakunnan piispa Erkki Kaila vihki Äyräpään kirkon käyttöön ensimmäisenä pääsiäispäivänä 1. huhtikuuta 1934.
Historia > Tuhoutuminen

Äyräpään kirkko ehti palvella äyräpääläisiä vain viisi vuotta. Talvisodassa suomalaiset pioneerit saivat tehtäväkseen räjäyttää kirkon tornin, jotteivat venäläiset voisi ohjata sen avulla tykkitulta. Kirkon miinoituksen ehti kuitenkin laukaista venäläisten ampuma kranaatti, joka raunioitti kirkon vain tiiliseinien jäädessä paikoilleen.
Kun luovutetut alueet vallattiin takaisin jatkosodassa, suunniteltiin kirkon rauniot säilytettäväksi talvisodan ankarien taistelujen kansalliseksi muistomerkiksi. Vuonna 1944 Äyräpäässä taisteltiin taas ja kirkon seinätkin tuhoutuivat suurimmaksi osaksi. Vuonna 1945 venäläiset räjäyttivät loputkin rauniot.
Äyräpään kirkosta saatiin evakuoitua ennen sen tuhoutumista kaksi isoa hopeista ehtoollisastiaa, hopeinen ehtoollismalja, ehtoollisleipärasia, ehtoollisleipälautanen, kalkkiliinaristikko, musta ja violetti messukasukka, kaksi albaa, kaksi papinkappaa, alttarivaate (jossa teksti Herra on minun paimeneni, ei minulta mitään puutu), alttaripöydän kirjaliina, musta paastonaikainen suruverho ja kalkkiliina. Sen sijaan kattokruunut, alttaritaulu ja kirkonkellot tuhoutuivat kirkon mukana. Äyräpään seurakunnan evakuoitu esineistö lahjoitettiin Varkauden seurakunnalle vuonna 1950. Varkauteen Oy Ahlströmin tehtaille oli päätynyt paljon äyräpääläisiä, jotka olivat työskennelleet yhtiön tehtailla Äyräpäässä.
Ulkoasu

Tyyliltään kirkko oli funkkistyylinen moderni pitkäkirkko. Kirkon erikoisuutena oli toisessa päädyssä ollut kellotorni, joka kapeni kuusiportaisesti ja päättyi piikkiin, jonka päässä oli risti. Kirkon pääsisäänkäynti sijaitsi tornin puoleisen pään alaosassa. Pääovi oli varsin korkea suippokaariovi. Kuorin puoleisen pään sivulla oli sakaristo. Rakennuksen molemmilla sivuseinillä oli neljä korkeaa pyörökaarista ikkunaa, joiden alapuolella oli rivissä pieniä koristeaukkoja.
Sisätilat

Kirkko oli sisältä pelkistetyn selkeälinjainen. Kirkkosali oli yksilaivainen, jonka keskeltä johti leveä käytävä pääovelta alttarille. Käytävän molemmin puolin olivat penkit, joissa oli 872 istumapaikkaa. Kirkkosalin sivuilla oli lehterit, joiden alla kulki kapeat sivukäytävät. Urkuparvi sijaitsi pääsisäänkäynnin puoleisessa päässä. Sisäkatto oli tasainen ja siihen oli maalattu sininen tähtitaivas. Alttaritaulu oli samanmuotoinen kuin kirkon pääsisäänkäynti ja sivulehtereitä tukevien massiivisten pylväiden välit olivat myös kaarevat. Lisäksi alttarin yläpuolella oli katos. Kristuksen kirkastumista esittäneen alttaritaulun maalasi taiteilija Laila Järvinen ja sen pinta-ala oli 16 m².