stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
...ja metsän valkeat varjot
Juoni > Rosengåvan linnan tragedia

Carolin ja Berta saapuvat linnaan, vaikka Berta oli ajatellut heittävänsä leikin sikseen ja palaavansa kotiin. Häntä kiusaa kovasti se, että Carolin esiintyy toisena henkilönä kuin hän oikeasti on; salailu hermostuttaa Bertaa. Carolin itse on huoleton, sillä hänelle roolista toiseen liikkuminen tuntuu helpolta ja luontevalta. Perillä linnassa heidät ottaa vastaan tilanhoitaja Axel Torson ja tämän vaimo Vera. Axel on ystävällinen mutta synkänpuoleinen, Vera taas puhelias, vaikkei oikein saisi olla. Seuraavaksi tytöt pääsevät tapaamaan Amalian, joka on toiminut aikanaan kaksosten Rosildan ja Arildin äidin Lydian lastenhoitajana. Torsonien, Amalian ja kaksosten lisäksi linnassa on vain hipihiljaa liikkuvaa palvelusväkeä sekä kaksosten isän vapaaherra Maximilianin isoäiti Sigrid, joka elää muista erillään. Lähistöllä kuulemma asuu Sofia, Maximilianin veljen leski, joka katsoo että linna kuuluu hänelle. Tytöt eivät kuitenkaan saa vieläkään tavata kaksosia, vaan ankaranoloinen Amalia tahtoo ensin kertoa heille yksitellen linnan tragediasta, joka on hyvä tuntea.
Tarina alkaa jo kaksosten äidin Lydian lapsuudesta, jota dominoi epävakaa äiti, jonkinlainen teatraalinen pintaliitäjä, jonka mielenterveys horjahtelee. Äiti vuoroin ei kiinnitä Lydiaan mitään huomiota, vuoroin ottaa lapsensa palvonnan kohteekseen. Voimakkaan äidin vaikutus ei tee ihan hyvää Lydialle. Tilanne pahenee, kun Lydiasta tulee nuori aikuinen ja Maximilian Falck af Stenstiernan vaimo. Äiti edelleen piinaa tytärtään milloin kertomalla, että Lydiaa 16 vuotta vanhempi Maximilian on hänen entinen rakastettunsa, milloin antamalla ymmärtää, että tytär on äitinsä hylännyt. Melodramaattinen äiti on vakuuttunut siitä, että tulee kuolemaan millä hetkellä hyvänsä, ja sitten hän yllättäen kuoleekin. Tytär Lydia ei kuitenkaan edelleenkään pääse äidistään eroon. Äiti oli teettänyt itsestään tyttärelle täysikokoisen kokovartalomuotokuvan, ja nyt Lydiaa uhkaa hermoromahdus: kuollut äiti tulee öisin taulusta tyttären luokse, itkee tyttären nenäliinan märäksi ja vaatii, että äidin ja tyttären sieluille täytyy saada kohtauspaikka: pelkästään valkoisia ruusuja kasvava ruusutarha. Maximilian ja Lydia ovat luonteiltaan erilaisia, ja kun tytär alkaa pakkomielteisesti rakentaa ruusutarhaa, saa aviomies tarpeekseen ja lähtee sotilashommiin ulkomaille. Hän käy kotona harvakseltaan, mutta eräällä tällaisella käynnillä saavat kaksoset alkunsa.
Rosilda ja Arild ovat äitinsä silmäteriä, hän yrittää kovasti olla heille hyvä äiti. Lydia kuitenkin kokee epäonnistuvansa, kun Maximilian taas saapuu linnaan perhettään tapaamaan. Riehakas ja ronski isä saa lapsien kaiken ihailun, ylisuojeleva äiti ei enää kelpaa. Kun isä taas saa tarpeekseen ja häippäisee jälleen ulkomaille, pienet lapset muuttuvat entistäkin ynseämmiksi äidilleen. Rosilda on villi ja kiroilee, Arild taas on kohtelias mutta etäinen. Yhdessä kaksoset leikkaavat äidin vaalimasta ruusutarhasta kaikki valkoiset ruusut ja polkevat ne maahan. Äidin tasapaino horjuu... ja hän hukuttautuu. Rosilda ei sen jälkeen puhu enää sanaakaan.
Juoni > Kesätyö

Bertan ja Carolinin kesätyö kolkossa linnassa alkaa siis sillä, että he kuulevat kaksosten taustasta. Bertasta tulee Rosildan seuralainen, ja Berta jännittää kuinka he tulevat toimeen, kun Rosilda ei puhu. Rosilda kuitenkin kommunikoi kirjoittamalla vihkoon, ja hän esittelee Bertalle tornissa olevan kokoelman, joka on täynnä tällaisia keskusteluvihkoja. Vähitellen käy niin kuin aina ennenkin: Carolin hurmaa kaikki. Berta tuntee itsensä ulkopuoliseksi, kun sekä Arild että Rosilda jaksavat puhua hänen kanssaan vain Carolinin ihmeellisyydestä. He eivät edelleenkään tiedä sitä, että Carolin esittää olevansa joku muu kuin on. Se hankaa Bertan ja Carolinin välejä, ja tytöt etääntyvät toisistaan, vaikka nimenomaan piti tutustua paremmin. Poste restantesta Berta saa hakea kohta postitkin yksin, kun kaksoset tahtovat molemmat viettää aikaansa enimmäkseen Carolinin kanssa. Tilanne masentaa Bertaa, mutta siitä huolimatta hän omalla tavallaan ja vähitellen tutustuu sekä Rosildaan että etäiseen Arildiin.
Rosilda on taiteellinen ja maalaa tauluja. Metsämaisema kiinnittää Bertan huomion: ihan kuin puiden lomassa näkyisi vaaleita varjoja, vaaleapukuisia naisia. Yhdessä linnan torneista on Lydian suljettu huoneisto, jonne Rosilda houkuttelee Bertan kanssaan; yksin hän ei sinne uskalla mennä. Rosilda haluaa nähdä äitinsä maalaaman taulun, joka esittää hukkunutta Ofeliaa. Hämärässä huoneistossa tuntuu siltä, kuin siellä olisi joku muukin tyttöjen lisäksi. Kun joku valkopukuinen huoneessa sitten liikkuu, pelästynyt Rosilda säntää tiehensä. Myös Berta pyrkii ulos, mutta tekee silti ohimennen huomioita: lipaston päällä ollut kasa kirjasia on kadonnut, huoneessa on aivan tuoreennäköisiä valkoisia ruusuja, vuoteelle on heitetty valkea mekko. Myös Bertasta tuntuu, että huoneessa liikkuu joku.
Juoni > Rippijuhlat

Berta kertoo talonväelle, että hänen täytyy lähteä käymään kotona, koska hänen veljensä pääsee ripille. Carolin väittää, ettei lähde Bertan mukana sen vuoksi, ettei ole itse uskonnollinen. Niin Berta matkustaa junalla kotiin yksinään, vaikka tuntee, ettei haluaisi edes: oma perhe tuntuu vieraalta. Vain isää on ollut ikävä, siitä huolimatta että hän on niin etäinen. Junassa Berta kohtaa hyvin peittävään suruhuntuun pukeutuneen naisen, joka jostain syystä tietää, että Berta tulee Rosengåvan linnasta. Berta päättelee, että naisen on pakko olla se leskirouva Sofia. Berta pelkää, että perhe kyselee häneltä linnasta asioita, joihin tyttö ei osaa tai halua vastata, mutta huoli on turha: Berta tempautuu kiireeseen, kun Rolandin juhliin valmistaudutaan. Hänet otetaan iloisena vastaan, jopa isä haluaa nauttia teetä Bertan kanssa kahdestaan. Isän äitiä Berta tapaa taas mielellään: isoäiti tuntuu aina osaavan kysyä asioista juuri sopivasti, ei koskaan liikaa. Isoäidille Berta kertoo Rosengåvan tragediasta. Isoäiti ihmettelee, että eikös siinä kestänyt kauan ennen kuin kaksosten hukuttautunut äitiraukka löydettiin, mutta Bertan mukaan Lydia löydettiin ihan heti. Perhe ei tahtoisi, että Berta kiirehtii takaisin linnaan, eikä hän enää itsekään sinne oikein haluaisi. Sitten Carolinilta tulee kirje. Carolin kertoo että Rosildan keskusteluvihkoja on kadonnut, ja että Rosilda epäilee Bertan vieneen muistivihkot mennessään. Bertan on pakko palata takaisin linnaan selvittämään asiaa.
Juoni > Tornikamarin salaisuus

Berta on vähän yllättynyt, kun Rosengåvassa on häntä ilmeisesti kaivattu. Ensin Amalia ottaa Bertan hymyillen vastaan ja sitten tyttö viettää aikaa Arildin kanssa. Lopulta hän tapaa taas Carolinin, ja selviää että Rosilda edelleen epäilee Bertaa vihkojen viejäksi. Etenkin kun vihkoja ilmestyi takaisin juuri silloin kun Berta palasi, ja jälleen uusia on kadonnut. Berta yrittää selvitellä asiaa Rosildan kanssa, mutta Rosilda ikään kuin lakaisee asian maton alle. Se häiritsee Bertaa, ja hän päättää yrittää selvittää kuka vihkoja vie, kun linnassa ei ketään ulkopuolistakaan ole. Samaan aikaan isoäidiltä tulee kirje. Isoäiti on penkonut ullakollaan olevia vanhoja sanomalehtiä, ja on etsinyt niistä Rosengåvan tragediaa käsitteleviä juttuja. Kyllä, hän muisti oikein: Juttujen mukaan Lydian ruumis kyllä löytyi joen rannasta, mutta sillä aikaa kun apua haettiin, ruumis katosi virran mukana. Kuusi vuotta sen jälkeen vietettiin hautajaiset, kun Lydia oli julistettu kadonneeksi. Sen perusteella nyt 21-vuotiaat kaksoset olisivat olleet vain 3,5-vuotiaita äitinsä menehtyessä. Isoäiti ei kuitenkaan löytänyt mitään mainintaa ruumiin löytymisestä. Berta päättää jutella tilanhoitajan puheliaan Vera-vaimon kanssa. Vera ei talossa ollut vielä silloin, kun Lydia hukkui, mutta Vera esittää siitä huolimatta tarkkoja huomioita. Lydian korutkin katosivat, ehkä ne varastettiin. Berta haluaa puhua myös Axel Torsonin kanssa, mutta kun hän menee miestä tapaamaan, ei tätä näy – ja Lydian tornikamarin avainkin on poissa. Berta päättelee, että jonkun täytyy juuri silloin olla suljetussa huoneistossa, ja hän päättää mennä tutkimaan asiaa. Tornikamarissa todella on joku, ja Berta piiloutuu verhon taakse kuuntelemaan askelia. Vieras poistuu – ja lukitsee oven mennessään. Kaiken lisäksi seinältä lähestyy valkoinen hahmo...
Aiheesta muualla

RisingShadow – scifi- ja fantasiakirjat: ...ja metsän valkeat varjot – (www.risingshadow.fi)
Matti Jansson (toimittaja)

| Matti Jansson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. marraskuuta 1936 Lahti, Suomi
Kuollut: 24. toukokuuta 1994 (58 vuotta) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  toimittaja
Muut tiedot
Koulutus: diplomi-insinööri
Matti Jansson (17. marraskuuta 1936 Lahti – 24. toukokuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja toimittaja, joka teki Helsingin Sanomiin auto- ja liikenneaiheisia juttuja parikymmentä vuotta vuodesta 1974 alkaen. Sitä ennen hän työskenteli Liikennevakuutusyhdistyksen asiamiehenä, Tekniikan Maailman avustajana ja vuodet 1969–1974 Sanoma-osakeyhtiön Purje ja moottori -lehden teknisenä toimittajana. Juttusarjastaan ”Ajokoulu” hän sai Liikenneturvan tiedotuspalkinnon vuonna 1993. Juttusarjaan perustuen hän kokosi Olli Hakkaraisen kanssa kirjan Käytännön ajokoulu (ISBN 951-875-753-4).
Kollega Matti Korjula korosti muistokirjoituksessaan Janssonin merkittävää panosta Suomen liikenneturvallisuuden hyväksi. Liikennevakuutusyhdistyksen asiamiehenä Jansson käynnisti vuonna 1968 valtakunnallisen ihmishenkiä vaatineiden liikenneonnettomuuksien tutkijalautakuntatoiminnan. 1970-luvun puolivälissä hän osoitti, että joka toisessa silloisessa perheautomallissa oli hengenvaarallisen takapainoiset jarrut.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen 1930 loppuottelu

Uruguayn joukkue ottelussa Jugoslaviaa vastaan.
Vuoden 1930 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen loppuottelu pelattiin Uruguayn pääkaupungin Montevideon Estadio Centenario -stadionilla 30. heinäkuuta 1930. Siinä olivat vastakkain Uruguay ja Argentiina. Ottelu päättyi Uruguayn voittoon maalein 4–2.
Tausta

Kyseessä olivat historian ensimmäiset jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut. Heinäkuussa 1930 järjestettyyn turnaukseen osallistui yhteensä 13 maata, joista välierissä kohtasivat Argentiina ja Yhdysvallat sekä Uruguay ja Jugoslavia. Finaaliin selvinneet Uruguay ja Argentiina olivat pelanneet vastakkain jo kaksi vuotta aikaisemmin Amsterdamissa vuoden 1928 kesäolympialaisten loppuottelussa, joka päättyi myös Uruguayn voittoon uusintaottelun jälkeen.
Ottelu

Loppuottelu alkoi keskiviikkona 30 heinäkuuta kello 14.15 paikallista aikaa. Stadionin portit avattiin jo kahdeksalta aamulla, ja puoleenpäivään mennessä Estadio Centenario -stadionilla oli jo 93 000 katsojaa, jota enempää järjestäjät eivät turvallisuussyistä päästäneet sisään. Ottelun viralliseksi yleisömääräksi ilmoitettiin kuitenkin vain noin 68 000, koska järjestäjät olivat jo alun perin rajanneet 100 000 henkeä vetävän stadionin yleisömäärän 70 000:n sen keskeneräisyyden vuoksi. Joissakin lähteissä puolestaan esiintyy ottelun yleisömääränä 80 000, joista noin 30 000 olisi saapunut Argentiinasta Río de la Platan ylittävillä lautoilla. Ottelun tuomariksi nimettiin kokenut belgialainen John Langenus. Valinta suoritettiin vasta muutamaa tuntia ennen ottelun alkua, jotta kannattajat ja lehdistö olisivat jättäneet erotuomarin rauhaan. Langenus vaati itselleen poliisisaattuetta ja satamassa odottavaa alusta, jolla hän tarpeen vaatiessa pääsisi mahdollisimman nopeasti pois maasta.
Ennen loppuottelun alkua syntyi joukkueiden välille erimielisyyttä, kumman pallolla se pelattaisiin. Vuoden 1930 MM-kilpailuissa ei vielä ollut käytössä virallista kisapalloa, vaan otteluita pelattiin eri joukkueiden mukanaan tuomilla palloilla. Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n otteludelegaatti ratkaisi ongelman niin, että ottelun ensimmäinen puoliaika pelattiin argentiinalaisten "Tiento"-nimisellä pallolla ja toinen uruguaylaisten "T-Modelilla". Ensimmäisen puoliajan jälkeen Argentiina johti ottelua 2–1, mutta Uruguay käänsi sen edukseen toisen jakson aikana. Uruguaylaisten pallo oli raskaampi ja hieman suurempi kuin argentiinalaisten.
Itse ottelussa Uruguay siirtyi aluksi johtoon Pablo Doradon laukauksella, joka meni helposti sisään Argentiinan maalivahdin Juan Botasson jalkojen välistä. Argentiina tasoitti kuitenkin ottelun jo kahdeksaa minuuttia myöhemmin ja 37. minuutilla Guillermo Stábile vei joukkueen johtoon paitsiomaalilla. Ottelun toinen jakso oli uruguaylaisten hallintaa kovaäänisen kotiyleisön kannustaessa. Joukkue nousi tappioasemasta 3–2-johtoon Pedro Cean ja Santos Iriarten 11 minuutin välein tekemillä maaleilla. Lopullisen sinetin iski Héctor Castro viimeisellä peliminuutilla. Castro muistetaan myös siitä, että hän oli 13-vuotiaana menettänyt onnettomuudessa oikean käsivartensa kyynärtaipeesta alaspäin.
Voittopokaalin luovutti FIFA:n puheenjohtajana toiminut ranskalainen Jules Rimet. Palkinto nimettiin myöhemmin hänen kunniakseen Jules Rimet -pokaaliksi. Maailmanmestaruuden johdosta seuraava päivä julistettiin Uruguayssa kansalliseksi vapaapäiväksi. Argentiinan pääkaupungissa Buenos Airesissa puolestaan puhkesi mellakoita.
Muuta

Loppuottelun viimeinen elossa ollut pelaaja oli Argentiinan Francisco Varallo, joka kuoli 100-vuotiaana elokuussa 2010.
Tilastot

| --- | --- |
           }}   Uruguay :            }}   Argentiina 
Vuoden 1930 MM-loppuottelun pelipallot.
Jalkapallon suomenmestaruuskilpailut 1918

| SM-kilpailun kausi 1918 |
| --- | --- |
Mestari:  Helsingin Jalkapalloklubi
Toinen sija:  Viipurin Reipas
  ← 1917 :  1919 → 
Jalkapallon Suomen mestaruuskilpailuun 1918 ilmoittautui 8 joukkuetta. Joukkueet ratkaisivat mestaruuden ennalta laaditun pudotussysteemin mukaan ja mestariksi selvisi Helsingin Jalkapalloklubi.
Alkuerä

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 22.9. | Viipurin Reipas | 4–1 (2-1) | Wiipurin Bandy- & Jalkapalloseura |
Puolivälierät

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 28.9. | Helsingin Jalkapalloklubi | 2–1 (0-1) | Helsingin Palloseura |
| 29.9. | Helsingin IFK | 5–1 (2-0) | Kronohagens IF |
| 29.9. | Lappeenrannan Luistinseura | 0–1 (0-0) | Viipurin Reipas |
Välierät

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 6.10. | Viipurin Reipas | 3–2 (3-1) | Åbo IFK |
| 6.10. | Helsingin Jalkapalloklubi | 0–0 | Helsingin IFK |
Uusintaottelu
| 13.10. | Helsingin Jalkapalloklubi | 4–1 (1-1) | Helsingin IFK |
Loppuottelu

| Pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Kenttä | Yleisömäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 20.10. | Helsingin Jalkapalloklubi | 3–0 (0-0) | Viipurin Reipas | Eläintarhan kenttä | 2000 |
Jaltan konferenssi

Churchill, Roosevelt ja Stalin
Jaltan konferenssi oli Yhdysvaltain, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Neuvostoliiton välinen konferenssi toisen maailmansodan aikana 4.–11. helmikuuta 1945 Livadijan palatsissa Jaltan kaupungissa, Krimin niemimaalla. Siihen osallistuivat Josif Stalin, Franklin Roosevelt ja Winston Churchill ulkoministereineen ja yleiskuntaedustajineen. Konferenssissa päätettiin sodanjälkeisen Saksan kohtelusta, sen miehitysvyöhykejaosta, Saksan ja sen valloittamien maiden demokratisoinnista sekä YK:n perustamisesta. Jaltan kokouksen päätöksien tulkinnasta syntyi myöhemmin liittoutuneiden välille kiistaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaltan konferenssi Wikimedia Commonsissa
Ahvenanmaan keskussairaala

| Ahvenanmaan keskussairaala> Sijainti |
| --- | --- |
Osoite:  Doctorsvägen 1, 22100 Mariehamn (PB 1091, AX-22111 Mariehamn)
Koordinaatit:  60.1156°N, 19.9327°E
Organisaatio
Alue:  Ålands hälso- och sjukvård
Tyyppi:  terveyskeskus ja sairaala
Historia
Perustettu:  1953
Ahvenanmaan keskussairaala (ruots. Ålands centralsjukhus) on Ahvenanmaan 16 kunnan yhteiseen sairaanhoitopiiriin (Ålands hälso- och sjukvård) kuuluva yhdistetty terveyskeskus ja maakunnan keskussairaala Maarianhaminassa. Se palvelee Ahvenanmaan  asukkaita ja kiireellisissä tarpeissa muitakin Ahvenanmaalla sairastuneita. Ahvenanmaan sairaanhoitopiirin johtajana on maaliskuusta 2018 lähtien toiminut Jeanette Pajunen.
Ahvenanmaan keskussairaala perustettiin vuonna 1953, jolloin siitä tuli Suomen ensimmäinen silloisen, vuonna 1943 säädetyn keskussairaalalain mukainen keskussairaala. Samana vuonna avattiin keskussairaala myös Joensuussa. Nykyisin sairaala toimii esimerkiksi synnytyssairaalana Ahvenanmaan asukkaille ja sairaalassa annetaan tarvittaessa myös tehohoitoa. Sairaala on yhteistyössä Helsingin, Turun ja Uppsalan yliopistosairaaloiden kanssa.
Aiheesta muualla

Marika Anttila (30.3.2020) Ahvenanmaan keskussairaalalle pystytetään Suomen Punaisen Ristin telttayksikkö (Arkistoitu – Internet Archive) (ts.fi)
Kirja: Ann-Gerd Steinby (2003) Åländsk sjukvård i 350 år, Ålands centralsjukhus 50 år. Mariehamn : Ålands hälso- och sjukvård. ISBN 952-91-6418-1
Marie Ström (2018-09-19) Svenska AT-läkare viktiga för Åland (Läkartidningen. 2018;115:FCMC) (ruotsiksi) (lakartidningen.se)
Lassi Lähteenmäki & Yrjö Hjelt (30.11.2017) Ahvenanmaan maakuntalääkäri soteuudistuksesta: Valinnanvapaus on iso riski suuressa osassa Suomea (yle.fi)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Ahvenanmaan keskussairaala (Q49293259)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: sairaala, keskussairaala
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Maarianhamina
koordinaatit: 60°06′56″N 19°55′58″E﻿ / ﻿60.1156°N 19.9327°E﻿ / 60.1156; 19.9327

| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Hubert Beuve-Méry

Hubert Beuve-Méry (5. tammikuuta 1902 Pariisi – 6. elokuuta 1989 Fontainebleau) oli ranskalaisen toimittaja ja sanomalehti Le Monden ja sen sisarlehden Le Monde diplomatiquen perustaja.
Ensimmäisen maailmansodan aiheuttamista vaikeuksista lapsuus- ja nuoruusiässä sekä erittäin vaatimattomista lähtökohdista hän sai kuitenkin ulkopuolista tukea ja pääsi opiskelemaan yliopistoon. Valmistumisen jälkeen hän matkusti Prahaan, jossa hän opetti lakia kaupungin Ranskan instituutissa (Institut français de Prague). Siellä ollessaan hän perehtyi nousevaan sotilaalliseen vaaraan Euroopassa ja samalla hän toimi useiden pariisilaisten sanomalehtien kirjeenvaihtajana.
Vuosina 1940–1941 hän toimi opetuksen johtajana École des cadres d'Uriage -oppilaitoksessa. Vichyn hallitus perusti tämän oppilaitoksen Ranskan antautumisen jälkeen ja sen tarkoituksena oli valmistaa ranskalaisia loppututkinnon suorittaneita nuoria tehtäviin valtakunnan hallinnon parissa. Pääministeri Pierre Laval sulki koulun vuonna 1942 ja melkoinen osa sen henkilökunnasta siirtyi Ranskan valtarintaliikkeeseen.
Beuve-Méry kirjoitti Esprit-lehdessä vuonna 1941 artikkelin aiheesta "Kansalliset vallankumoukset, inhimillinen vallankumous". Kirjoituksessaan hän julisti: "Vallankumous vaatii johtajan, päälliköitä, joukkoja, uskon tai myytin. Kansallisella vallankumouksella on johtajansa ja hänen ansiostaan sillä on myös toimintapolitiikkansa suuret linjat. Mutta sille etsitään vielä päälliköitä". Kansallisella vallankumouksella Beuve-Méry tarkoitti Wichyn hallituksen toimintaohjelmaa ja sen ajankohdan analyysia.
Maihinnousun jälkeen

Arvostettu ranskalainen sanomalehti Le Temps oli sodan aikana lakkautettu. Vuonna 1944 kenraali Charles de Gaulle pyysi Beuve-Méryä perustamaan uuden lehden tukemaan vapaan Ranskan hallitusta. Näin syntyi sanomalehti Le Monde, jonka johtotehtävissä Beuve-Méry toimi aina eläköitymiseensä saakka. Hän käytti lehdessään nimimerkkiä Sirius.
Beuve-Mérylle myönnettiin vuonna 1972 Vapauden kultainen kynä.
Isänmaallinen kansanliike

| Isänmaallinen kansanliike |
| --- | --- |
  
Perustettu:  5. kesäkuuta 1932
Lakkautettu:  23. syyskuuta 1944
Johto:   Vihtori Kosola  Vilho Annala 
Ideologia:  nationalismi heimoaate fasismi neuvostovastaisuus antikommunismi
Poliittinen kirjo:  äärioikeisto
Äänenkannattaja:  Ajan Suunta (1932–1944)
Nuorisojärjestö:  Sinimustat 1930–1936 Mustapaidat 1936–1939
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isänmaallinen kansanliike (ruots. Fosterländska folkrörelsen, lyhenne IKL) oli suomalainen äärioikeistolainen ja fasistinen puolue, joka perustettiin 5. kesäkuuta 1932 Hämeenlinnassa jatkamaan lapuanliikkeen toimintaa. IKL:stä tuli 1930-luvun merkittävin suomalainen oikeistoradikaali ryhmittymä, jolla oli enimmillään 100 000 jäsentä. Toisin kuin lapuanliike, IKL pyrki pitäytymään laillisissa ja parlamentaarisissa menettelytavoissa.
IKL vastusti kommunismia ja sosialismia, ja sen päämääränä oli Akateemisen Karjala-Seuran tavoin yksikielinen Suur-Suomi. Talouspoliittisesti puolue oli korporatiivinen. IKL:n kansainvälisiä esikuvia olivat Italian fasistit ja Saksan kansallissosialistit. Puolue julkaisi Ajan Suunta -nimistä lehteä, vuoteen 1936 sen nuorisojärjestönä toimi Sinimustat-järjestö ja sen jälkeen Mustapaidat-järjestö.
IKL osallistui ensimmäisen kerran vaaleihin vuoden 1933 eduskuntavaaleissa vaaliliitossa Kansallisen Kokoomuksen kanssa ja sai 14 kansanedustajapaikkaa. IKL:n kannattajat olivat varakkaita maanviljelijöitä, opiskelijoita, keskiluokkaisia akateemisen koulutuksen saaneita ja pappeja. Toimittaja Sakari Virkkusen luonnehdinnan mukaan IKL:n kansanedustajat olivat eduskunnassa ”alituisessa käsirysyssä muiden puolueiden kanssa”. IKL alajärjestöineen lakkautettiin Moskovan välirauhansopimuksen nojalla syksyllä 1944.
IKL:n tavoitteista toteutuivat – tosin vasta vuosikymmeniä myöhemmin – tasavallan presidentin valinta suoralla kansanvaalilla ja kansalaisaloite. Nykyisessä tulopoliittisessa kolmikannassa – työnantaja- ja työntekijäjärjestöt sekä hallitus – on piirteitä IKL:n korporatismista.