Herodotos
Historiateos > Herodotos historioitsijana > Teoksen johtava periaate

Se johtava periaate, jonka ympärille Herodotoksen historiateos punoutuu, on Euroopan ja Aasian, helleeniläisyyden ja barbaarisuuden, kansanvallan ja itsevaltiuden vastakkaisuus, jonka juuret juontuvat tarujen hämärään ja jonka huippukohtana ovat persialaissodat. Nämä voidaan nähdä koko teoksen aatteellisena ytimenä ja päämääränä, jota kohti kertomuksen eri haarat pyrkivät ja missä ne yhtyvät.
Herodotoksen eettinen maailmankatsomus puolestaan tulee ilmi siinä, että hän näkee kaikkialla, niin kansojen kuin yksityistenkin ihmisten elämässä, yli-inhimillisten voimien välitöntä vaikutusta. Hän uskoo selvästi maailmaa hallitsevaan ja järjestävään valtaan, mutta karttaa kansanomaisten jumalten nimiä, ja sanoo näitä milloin vain ”jumaliksi”, milloin ”jumalaksi”, ”jumaluudeksi”, ”kaitselmukseksi” tms. Herodotoksella jumaluus ilmoittaa ennalta tahtonsa oraakkelivastausten, unennäköjen, aavistusten yms. kautta.
Viimeksi mainitussa suhteessa samoin kuin käsityksessään puolijumalten eli heerosten ilmestymisistä Herodotos on kansanuskonnon kannalla. Käsityksessään jumalista hän kuitenkin kohoaa kansanuskon yläpuolelle. Hän ei kiellä eri jumalten olemassaoloa, mutta vastustaa jumalten liiallista ihmisenkaltaistamista eli  antropomorfismia. Kun hän esimerkiksi puhuu persialaisten kuvattomasta luonnonpalveluksesta, hän selvästi asettaa tämän oman kansansa käsityksiä korkeammalle. Hänen mielestään kreikkalaisten jumalat olivat alussa nimettömiä, ja ovat saaneet nimityksensä vasta myöhemmin: Homeros ja Hesiodos olivat kaksi- tai kolmesataa vuotta ennen Herodotoksen aikoja luoneet kreikkalaisten jumaltaruston.
Huolimatta Herodotoksella tavattavista rationalismin piirteistä ja joskus julkilausutuista epäilyksistä taruihin nähden kenties kunnioitus perinnäisiä kansankäsityksiä kohtaan sekä vainon pelko tekevät hänet kuitenkin tässä kohden varovaiseksi. Erityisen pidättyväinen Herodotos, joka oli vihitty sekä koti- että ulkomaisiin mysteerikultteihin, on näistä puhuessaan, sillä niiden suhteen hänen oli pakko noudattaa vaiteliaisuutta. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että Herodotokselle oli muutoinkin ominaista jonkinlainen luontainen positivismi, joka teki hänelle vastenmieliseksi lausua laajemmin mielipidettään jumalia koskevista asioista, joista, hänen arvelunsa mukaan, kaikki ihmiset lopultakin tietävät yhtä paljon — tai yhtä vähän. Näin Herodotos, samoin kuin hänen aikalaisensa ja hengenheimolaisensa Sofokles, edustaa uskonnon suhteen ”vanhan kansan” luottavaisen uskon ja sofistien epäilyksen ja jopa ateismin välistä kantaa.
Herodotoksen vakaumus on, että kaitselmus ei koskaan jätä rikosta rankaisematta, ja jos sen käsi joskus ei rankaise pahantekijää itseään, niin se iskee säälittä tämän jälkeläisiin aina kolmanteen ja neljänteen polveen saakka. Mutta tämän yleisen eettisen periaatteen ohella Herodotoksella esiintyy myös toinen käsitys jumaluudesta, joka kyllä esiintyy myös monella muullakin kreikkalaisella kirjailijalla, mutta hänellä vielä näitäkin selvempänä: usko ”jumalten kateuteen”. Tämän ajatuksen mukaan jumaluus ei salli kenenkään kuolevaisen kohota liian paljon muita ylemmäksi eikä suuren onnen olla liian kauan saman henkilön osana. Aivan kuten salama iskee varsinkin korkeimpiin huippuihin, samoin jumaluuden tasoittava tuomio kohtaa ennen muita onnen kukkuloilla olevat; sillä ”se, mikä on matalalla, ei ärsytä jumalia”.
Sukua tälle pohjaltaan synkälle maailmankatsomukselle on toisinaan ilmenevä surunvoittoinen käsitys ihmiselosta, joka lyhyydestään huolimatta on niin täynnä tuskaa ja vaivaa, että moni usein kaihoten ikävöi kuolemaa. Tällainen ajatusmaailma ei kuitenkaan vie Herodotosta toimettomaan pessimismiin. Sen sijaan elämää on juuri sellaisenaan, ylivoimaisine rajoituksineen ja kaikkine siitä johtuvine vastuksineen, katsottava suoraan silmiin. Ihmiselon säälittävyys saa hänet vain lämmöllä ottamaan osaa ihmiskohtaloihin. Onkin sanottu, että ”Herodotos iloitsee hyvien ja suree huonojen kanssa”. Enimmäkseen hän ei lausu välittömästi moraalisia tuomioita: hänen etiikkansa kuvastuu parhaiten siitä, mistä näkökulmasta hän tapahtumia katselee.
Herodotoksen kiinnostus ulottuu kauas yli oman kansallisuuden rajojen, ja hän kirjoittaa paljon eri kulttuureista ja niiden eroista sekä ihmisten tavoista. Antiikin kreikkalaiseksi hänet voi nähdä harvinaisenkin ennakkoluulottomaksi ja suvaitsevaiseksi vieraita kansoja ja niiden tapoja kohtaan, eikä hänessä ole merkkiäkään kreikkalaisille tyypillisestä ”barbaarien” halveksumisesta. Kun hän tapaa barbaareilla kiitettäviä ominaisuuksia, hän on valmis antamaan tästä kiitosta. Se, että hän arvostaa Kreikan vapaustaistelijoita, ei estä häntä antamasta tunnustusta myös heidän vihollisilleen. Joskus hän menee hyvinkin pitkälle muiden kansojen ihailussa. Erityisesti Egyptin sivistystä kohtaan hän ilmaisee lähes pyhää kunnioitusta. Toisaalta hän ihmettelee esimerkiksi skyyttien tapoja, koska heillä ei ollut esimerkiksi alttareita, temppeleitä tai patsaita.