stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lilli Törnudd

Lilli Törnudd vuoden 1887 paikkeilla Daniel Nyblinin valokuvaamana.
Lilli Vilhelmina Törnudd (2. elokuuta 1862 Ylistaro – 18. marraskuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen piirustuksen- ja käsityönopettaja.
Törnuddin vanhemmat olivat lääninrovasti Anders Oskar Törnudd ja Augusta Wilhelmina Rönnbäck.
Törnudd kävi Helsingin suomalaisen jatko-opiston ja harjoitti maalausopintoja. Hän oli Sortavalan seminaarin naisosaston piirustuksen ja käsitöiden opettaja 1889–1918, tarkastaja kouluhallituksessa 1918–1927. Hän toimi Taideteollisuuskeskuskoulun piirustuksenopettajaosaston metodiikan 1. opettajana 1918–1929 ja piirustuksenopettajana yliopistollisilla jatkokursseilla. Hän laati oppi- ja ohjekirjoja. Hänen tuotantoonsa kuuluu maisemamaalauksia. Hän kuuluu suomalaisen taidekasvatuksen merkkihenkilöihin.
Törnuddin veli oli säveltäjä Aksel Törnudd.
Lilli Törnuddin kuvataideopetuksen opetusohjeissa on musiikinopetukselle tyypillisiä työskentelytapoja. Törnudd käyttää musiikin terminologiaa havainnollistaessaan kuvataiteen opetusta. Törnudd rakentaa metodinsa neljästä taiteille yhteisen taidekasvatuksen didaktiikasta: rytmin, koristeen, tempon ja affektin opetusohjeista.
Törnuddin taidekasvatuksen opetusohjeita yhdistää käsitys taidetunteen opettamisen tärkeydestä. Taidetunteen kasvatuksen tarkoituksena on palauttaa henkisyys luonnon yhteyteen. Luonnossa on spirituaalisuutta eli henkisiä ja hengellisiä merkityksiä ja taideopettajan tehtävä on auttaa oppilasta näkemään ne. Taidekasvattaja auttaa opiskelijaa muodostamaan ympäristöä arvostavan ja suojelevan asenteen, jossa ihminen ei ole suhteessa maailmaan vaan harmonisen maailman palana. Harmoniaperiaatteen mukaan opettaessaan opettaja kasvattaa yhteisöllisyyteen kykeneviä ihmisiä. Törnuddin käsityksen mukaan ihmisistä kasvatetaan taidekasvatuksen avulla vastuullisia, eheitä, spirituaalisia ja intersubjektiivisia toimijoita. Törnuddin harmonia-ajatteluun kuuluu ajatus oppilaista joukkona hyvin erilaisia ihmisiä, jotka muodostavat kokonaisuuden. Ajatteluun kuuluu koulun ymmärtäminen kokonaisuutena, jossa taide muodostaa henkisen, toimintaa ohjaavan ytimen. Törnuddin mukaan taide ei saa olla kasvatustyössä oppiaine vaan periaate.
Julkaisuja

Piirustuksen opetuksesta ulkomailla. WSOY, 1907.
Kuuluisia taideteoksia. Gummerus, 1923.
Kuuluisia taideteoksia: ohjeita niiden ymmärtämiseen. Gummerus, 1923.
Lindsey Buckingham

Lindsey Buckingham Fleetwood Macin konsertissa vuonna 2009.
Lindsey Adams Buckingham (s. 3. lokakuuta 1949 Palo Alto, Kalifornia) on yhdysvaltalainen muusikko. Hänet tunnetaan Fleetwood Macin laulajana, lauluntekijänä, kitaristina ja tuottajana. Hän on julkaissut myös sooloalbumeja.
Nuoruus

Lindsey Buckingham syntyi Kalifornian Palo Altossa vuonna 1949. Hänellä oli kaksi isoveljeä. Perhe muutti ylemmän keskiluokan asuinalueelle San Franciscoon, jossa Buckinghamin isä johti kahvitehdasta. Buckinghamin isoveli Greg oli kilpauimari, joka voitti mitalin olympialaisissa 1968. Myös Lindsey harrasti kilpauintia kouluaikoinaan. Toisen isoveljensä Jeffin vaikutuksesta Lindsey opetteli soittamaan kitaraa.
Ura

Vuonna 1966 Buckingham oli alkanut soittaa bassokitaraa lukioyhtyeessä Fritz Rabyne Memorial Band (myöhemmin  Fritz).  Buckinghamin tuleva partneri, opiskelija Stephanie ”Stevie” Nicks, liittyi Fritziin vähän myöhemmin. Folkia ja acid rockia soittanut yhtye oli melko suosittu San Franciscon alueella ja soitti kuuluisien artistien lämmittelijänä.
Buckingham ja Nicks jatkoivat uraansa kahdestaan, kun Fritz hajosi vuonna 1971. Seurusteleva pari muutti Los Angelesiin, missä Buckingham alkoi kirjoittaa lauluja. Hän vietti puoli vuotta vuoteenomana sairastuttuaan rauhaskuumeeseen. Sinä aikana hän opetteli tunnusomaisen kitaratekniikkansa, jossa hän soittaa matalia kieliä peukalollaan ja näppäilee korkeita kieliä muilla sormillaan.
Kun Buckingham oli toipunut sairaudestaan, hän ja Nicks alkoivat esitellä demonauhojaan levy-yhtiöille. Anthem Records julkaisi heidän duoalbuminsa Buckingham Nicks vuonna 1973. Levyn muutama kappale julkaistiin myöhemmin Fleetwood Macin albumeilla. Buckingham Nicks ei kuitenkaan myynyt hyvin, joten levy-yhtiö jätti duon.
Los Angelesissa oleskellut Fleetwood Macin rumpali Mick Fleetwood kuuli sattumalta Buckingham Nicks -albumin käydessään studiossa. Hän pyysi Buckinghamia liittymään yhtyeeseensä, joka oli juuri menettänyt jäseniään. Buckingham suostui sillä ehdolla, että myös Stevie Nicks otettaisiin jäseneksi.
Buckinghamista tuli yksi kolmesta Fleetwood Macin laulaja-lauluntekijästä vuosikymmenten ajaksi. Hän soitti yhtyeessä myös kitaraa ja tuotti sen levyjä. Buckinghamin tunnetuimpia Fleetwood Mac -kappaleita ovat muun  muassa ”I’m So Afraid”, ”Go Your Own Way”, ”Tusk” ja ”Big Love”.
Yhtyeuransa ohella Buckingham on julkaissut useita sooloalbumeja 1980-luvulta alkaen. Niiden listamenestys on jäänyt kuitenkin paljon vaatimattomammaksi kuin Fleetwood Macin albumien ja Stevie Nicksin sooloalbumien.
Buckingham jätti Fleetwood Macin väliaikaisesti 1990-luvun taitteessa, mutta palasi yhtyeeseen muutaman vuoden kuluttua. Hän joutui lähtemään yhtyeestä lopullisesti vuonna 2018, kun Nicks ei olisi muuten suostunut jatkamaan.
Yksityiselämä

Buckinghamin ja Nicksin suhde loppui ennen Fleetwood Macin albumia Rumours (1977), jonka lauluissa kumpikin osapuoli kuvailee päättynyttä suhdetta. Buckingham meni 1990-luvulla naimisiin valokuvaaja Kristen Messnerin kanssa. Heillä on kolme lasta. Buckingham sai sydänkohtauksen vuonna 2019 mutta toipui täysin.
Sooloalbumit

Buckingham Nicks (duoalbumi Stevie Nicksin kanssa, 1973)
Law and Order (1981)
Go Insane (1984)
Out of the Cradle (1992)
Under the Skin (2006)
Live at the Bass Performance Hall (2008)
Gift of Screws (2008)
Seeds We Sow (2011)
Lindsey Buckingham Christine McVie (duoalbumi Christine McVien kanssa, käytännössä Fleetwood Mac -albumi ilman Stevie Nicksiä, 2017)
Lindsey Buckingham (2021)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Buckingham vuonna 1977.
Alinenlammi

| Alinenlammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Pori 
Koordinaatit:  61°39′18″N, 22°18′55″E
Järvinumero:  36.095.1.009 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  59  m 
 fiAlinenlammi 
Alinenlammi on Karvianjoen vesistöön kuuluva keskikokoinen järvi Kairilan kylässä Porin Noormarkussa Satakunnan maakunnassa.  Se kuuluu Suodenjoen valuma-alueeseen.
Vesistösuhteet

Vetensä järvi saa Lamminjärvestä ja läheisiltä soilta. Alinenlammi laskee ojan kautta vetensä Painonjärveen, josta oja johtaa vedet Suodenjokeen ja edelleen Lavian Karhijärveen. Alinenlammin järvinumero on 36.095.1.012.
Vesistöhistoriaa

Alkujaan Painonjärvi laski Lassilanjokeen ja kuului Lassilanjoen valuma-alueella Lassilanjoen alaosan alueeseen. 1830-luvulla silloinen Painon talon isäntä halusi alkaa kuivattaa tilansa maita. Luvan saatuaan hän kaivoi 1860-luvulla järvestä uuden ojan niin, että nykyään Painonjärvi laskee Suodenjokeen.  Koska Alinenlammi laskee Painonjärveen, myös Alisenlammen jakovaihe Lassilanjoen valuma-alueella muuttui Lassilanjoen alaosan alueesta Suodenjoen valuma-alueeksi.
Maantiede

Alinenlammi sijaitsee yhdystie 2600:n läheisyydessä sen pohjoispuolella. Järven korkeus on 59 mpy , koko noin 10 hehtaaria  ja rantaviivan pituus noin 15,5 kilometriä .
Alinenlammin etelä- ja itäreunalla on muutama huvila ja vakituista asutusta.
Mataloituminen ja umpeenkasvu

Vanhan järvenlaskun vuoksi Alinenlammi on rehevä, laajalti suo- ja luhtarantainen; järveltä löytyy ruoko-, sara-, ja ruoholuhtia. Puustoisempia luhtia ovat paju- ja koivuluhdat. Osa luhdista on luonnontilaisia.
Kasvillisuus on tyypillistä rehevöityneelle järvelle. Kasvillisuudessa on tavanomaisia rehevien järvien luhta- ja vesikasveja, kuten keltakurjenmiekka, vesikuusi, pohjanlumme, ulpukka, uistinvita, kilpukka, vehka, leveäosmankäämi sekä viilto-, pullo- ja jouhisara.
Alinenlammia on paikoin ruopattu ja rantoja raivattu.
Linnusto ja luontoarvot

Majava on yleinen Alinenlammilla. Järvellä on havaittu linnuista ainakin nuolihaukka, kalatiira, kalalokki, telkkä ja sinisorsa. Alinenlammi on hyvä lintujärvi, sillä Alinenlammin upottavilla luhdillakin on kosolti sopivaa ruokailu- ja lisääntymisaluetta vaatelialle kosteikkolinnustolle.
Lautaoja (Suojärven piiri)

| Lautaoja Лаута-оя |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Jänisjoen vesistöalue Ulmosenjoen valuma-alue
Pääuoman pituus:  45 km 
Pääuoman osuudet:  Ulmosenjoki ←Sarkajoki ←Lautaoja
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  metsäpuro
 :  62.021°N, 31.3415°E
Laskupaikka:  Latvajärvi
 :  61.9028°N, 31.4988°E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  noin 180 m  
Laskukorkeus:  102,1 m  
Korkeusero:  77,9 m
Pituus:  20 km  
Kaltevuus:  3,9 m/km
Muuta
Lautaoja (ven. Лаута-оя, Вахер-йоки, Ваахерёки, Lautaoja, Vaherjoki, Vaaherjoki) on Venäjällä Karjalan tasavallan Suojärven piirissä virtaava 20 kilometriä pitkä joki, joka laskee Latvajärveen.
Joen kulku

Lautaoja on vesimäärältään pieni puro, joka alkaa metsämaaston painanteiden norona ja kasvaa alajuoksulle mennessä suureksi puroksi. Kaikki muutkin alueen metsäpurot virtaavat Lautaojan rinnalla kohti kaakkoa, sillä maaston kaltevuus on Laatokan suuntaan alavaa ja maaston moreenipintaisessa topografiassa on luode-kaakko- suuntaisia laaksoja ja harjanteita. Itäpuolella virtaava Uuksunjoki ja länsipuolinen Ihatsunjoki virtaavat Lautaojan kanssa samaan suuntaan. Lautaojan alkamiskohta on eri kartoissa merkitty eri kohtiin, joten sen jää epämääräiseksi. Puron uoma ei tee yllättäviä mutkia, vaan virtaa suuntansa säilyttäen yli 15 kilometriä. Uoma tekee erityisesti soiden kohdalla meanderoivia kaarteita, mutta niiden kaarevuussäde on pieni. Uoma on melko jyrkkä koko matkan alas alajuoksulle. Vasta Tervasuolla, jolla se tunnetaan vanhoissa suomalaiskartoissa, se alkaa mutkitella. Lautaojan saapuessa valuma-alueen järvivyöhykkeelle, se laskee ensimmäiseksi Mustajärveen ja pian sen jälkeen Latvajärveen. Latvajärven eteläosan lahdesta alkaa seuraava jokiosuus Sarkajoki, jolla on yläjuoksulla myös Vaaherjoen nimi. Vaaherjoen nimeä on saatettu käyttää myös osasta tai koko Lautaojastakin. Lautaojalla on pudotusta lähes 80 metriä ja kaltevuutta 3,9 metriä kilometrille.
Ulmosenjoen valuma-alue > Yleistä

Lautaoja kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Jänisjoen vesistöalueeseen, jossa Ulmosenjoen valuma-alue sijaitsee Jänisjärven lähialueella. Lautaoja muodostaa Ulmosenjoen valuma-alueen pääuoman yläjuoksun. Jänisjärvi laskee vuorostaan Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.
Ulmosenjoen valuma-alueen pääuoma muodostuu alajuoksulla Ulmosenjoesta, Suistamojärvestä ja siihen laskevasta Sarkajoesta. Sarkajoella on yläjuoksulla Sarkajärvestä ylöspäin myös Vaaherjoen nimi (Vaherjoki). Vaaherjoki alkaa Latvajärvestä, johon laskee pohjoisesta 20 kilometriä pitkä Lautaoja . Pääuoman pituudeksi tulee näin laskien noin 45 kilometriä.
Ulmosenjoen valuma-alue > Lautaojan valuma-alue

Lautaojan valuma-alue on epätyypillsen kapea, sillä vanhoissa suomalaiskartoissa ei sille ole piirretty montaakaan sivupuroa. Sen molemmilla puolilla on rinnakkaiset joet 2–5 kilometrin etäisyydellä siitä, joten valuma-alueesta tulee varsin kapea vaikkakin pitkä. Lautaojaan yhtyy keskijuoksulla soistuneista painanteista lyhyitä sivupuroja, jotka ovat kartoissa nimettömiä. Juuri ennen laskemistaan Mustajärveen, ojaan yhtyy idästä Ristijärven lyhyt laskuoja. Ristijärveen laskee Lautaojalle rinnakkainen ja kolmikilometrinen suopuro. Järvivyöhykkeen lähijärvien vedenpinta sijaitsee noin 102–103 metrin korkeudessa mpy. Latvajärven luoteisrantaan laskee Hepo-ojana kartoissa esiintyvä puro, joka käy Latvajärvelle tullessaan neljässä järvessä. Hepo-ojan yläjuoksu sijaitsee 20 metriä ylempänä.
Huomioita

↑  Asia on laskettu käyttäen hyödyksi venäläistä vesistörekisterin linkkejä ja karttoja. Pääuoman ja sen pituuden muodostuminen on esitelty valuma-alueosiossa.
1 2 3 4  Asia katsottu ja mitattu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
↑  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Лаутаоя.
↑  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Саркайоки.
Käännös suomeksi
Kaatuneiden urheilijoiden muistokilpailut

Kaatuneiden urheilijoiden muistojuhlan avaisjuhlasta, jossa paikalla oikealta marsalkka Mannerheim, Tasavallan presidentti Kallio ja SVUL:n puheenjohtaja Rangell. Takana oikeassa reunassa pääjohtaja Pekkala ja edessään puhemies Hakkila
Kaatuneiden urheilijoiden muistokilpailut olivat talvisodassa kuolleiden suomalaisurheilijoiden muistoksi Helsingissä 20.–22. heinäkuuta 1940 järjestetyt urheilukilpailut. Niiden avajaiset olivat Olympiastadionilla samana päivänä, jolloin alun perin oli tarkoitus pitää peruuntuneiden Helsingin kesäolympialaisten avajaiset. Kisojen lajeihin kuuluivat yleisurheilu, pyöräily, paini, nyrkkeily, uinti ja voimistelu, lisäksi pelattiin kaksi jalkapallo-ottelua.
Ajatuksen kilpailuista esitti urheilutoimittaja Sulo Kolkka, kun Helsingin olympialaisten järjestelytoimikunta oli 23. huhtikuuta 1940 ilmoittanut niiden peruuntumisesta. Hän ehdotti Helsingin Sanomien kirjoituksessaan järjestettäväksi Suomen omat "kansalliset olympiakisat". Toukokuussa Suomen Valtakunnan Urheiluliitto, Työväen Urheiluliitto sekä Suomen Palloliitto päättivät pitää ne nimellä Kaatuneiden urheilijoiden muistokilpailut. Tuotto käytettiin sotainvalidien ja kaatuneiden omaisten hyväksi.
Kaatuneiden muistokilpailujen avajaiset järjestettiin Olympiastadionilla yli 30 000 katsojan läsnä ollessa. Kisojen virallisena avaajana toimi tasavallan presidentti Kyösti Kallio ja hänen lisäkseen seremonioissa kuultiin muun muassa näyttelijä Eino Kaipaisen lausuma Yrjö Jylhän runo Vaienneet voittajat. Kunniavieraina kilpailuissa oli Ruotsin ajan näkyvät urheiluhahmot eli Ruotsin edustaja kansainvälisessä yleisurheiluliitossa Bo Ekelund ja päätoimittaja Torsten Tegnér.
Lajit

Olympialaisissa kilpailtiin kaikkiaan kahdeksassa urheilumuodossa. Ensimmäisenä kilpailupäivänä 19. heinäkuuta oli uinti, uimahypyt,  jalkapallo-ottelut ja yleisurheilu maratonjuoksu. Toisena päivänä eli 20. heinäkuuta oli pyöräily, nyrkkeily, paini ja voimistelu päivällä sekä iltapäivällä avajaisjuhla ja sen jälkeen yleisurheilukilpailut. Kolmantena kilpailupäivänä 21. heinäkuuta oli edelleen pyöräily, paini ja nyrkkeily.
Jalkapallo
Nyrkkeily
Paini
Pyöräily
Uimahypyt
Uinti
Voimistelu
Yleisurheilu
Club Atlético Lanús

Club Atlético Lanús on urheiluseura Lanúsin kaupungista, Buenos Airesin maakunnasta, Argentiinasta. Seuran päälaji on jalkapallo, jossa se pelaa Argentiinan pääsarjassa. Myös seuran koripallojoukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla.
Club Atlético Lanús perustettiin vuonna 1915. Se oli heti alusta saakka mukana, kun Argentiinan 1. divisioonasta tuli ammattilaissarja vuonna 1931, mutta vuosikymmenten ajan joukkueen menestys vaihteli ja se vuoron perään putosi ja nousi pääsarjan ja kakkosdivisioonan välillä. Ensimmäisen ylimmän sarjatason mestaruutensa koko historiansa aikana seura voitti vuonna 2007 apertura-sarjasta.
Kotiottelunsa Lanús pelaa vuonna 1929 rakennetulla La Fortaleza -stadionilla.  Lanúsin paikallisvastustaja on naapurikaupungin Banfield. Seurojen välisistä kohtaamisista käytetään nimitystä "etelän klassikko" (clásico del sur).
Saavutuksia

Argentiinan mestaruus: Apertura 2007, 2016
CONMEBOL Cupin voitto 1996
Copa Sudamericanan voitto 2013
Copa Bicentenario 2016
Edustusjoukkue > Pelaajat

05  Matías Fritzler
16  Mauro Camoranesi
Edustusjoukkue > Entisiä pelaajia

| --- | --- |
 Lautaro Acosta (2006–2008)  Denis Caniza (1999–2001)  Paulo da Silva (1999–2000)  Héctor Enrique (1991–1993)  Ariel Ibagaza (1994–1998) :  Juan Carlos Mariño (2001–2006)  Gerardo Martino (1994–1995)  Carlos Roa (1994–1997)  Oscar Ruggeri (1997)  Eduardo Salvio (2008–2010)
Muut lajit

Jalkapallon lisäksi Lanúsin toimintaan kuuluvat seuraavat lajit: aikido, judo, koripallo, käsipallo, lentopallo, maahockey, taekwondo, telinevoimistelu, tennis, uinti ja yleisurheilu.
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
Helsinki Design Week

Vuonna 2005 perustettu Helsinki Design Week on Pohjoismaiden suurin muotoilu- ja arkkitehtuurifestivaali. Vuosittain syyskuussa järjestettävällä festivaalilla esitellään luovien alojen uusia tekijöitä ja ilmiöitä yhteistyössä eri toimijoiden kanssa.
Festivaali tarjoaa kaupunkilaisille toiminta-alustan osallistua muotoilun keinoin kaupungin kehittämiseen ja siitä keskustelemiseen. Kansainvälinen, monialainen ohjelmisto sisältää vuosittain noin 150 tapahtumaa, niin ammattilaisille kuin suurelle yleisöllekin. Tapahtumakalenteri koostuu päätapahtumista, kumppanuustapahtumista ja satelliittitapahtumista.
HDW:sta on kasvanut merkittävin Helsingin ja Suomen muotoilumainetta ylläpitävä tapahtuma, joka on keskeisellä tavalla edistänyt muotoiluun ja arkkitehtuuriin liittyvän kaupunkikulttuurin luomista. Vuosittain vaihtuvat teemat tuovat ohjelmistoon erikoisnäyttelyitä ja tapahtumia. 
Helsinki Design Weekin perustaja on Luovi Productions Oy.
Päätapahtumat

Päätapahtumiin kuuluu mm. Kaapelitehtaalla järjestettävä varastomyyntitapahtuma Design Market, suurlähettiläiden residensseissä järjestettävä keskustelutapahtuma Design Diplomacy, nopeatempoinen esitysten sarja PechaKucha Night, luovien työtilojen avointen ovien ilta Open Studios sekä vuosittaiset muotoilu- ja arkkitehtuurialojen seminaarit ja näyttelyt. Tärkeä osa ohjelmistoa on myös HDW Lasten Designviikko ja Helsinki Design Night -klubi-ilta. HDW:n päätapahtumapaikka vaihtuu vuosittain ja festivaali onkin vallannut viime vuosina mm. Helsingin Olympiastadionin, renessanssipalatsin Erottajalla, Alvar Aallon suunnitteleman Enso-Gutzeitin pääkonttorin eli “Sokeripalan”, Punavuoren Merikorttelin sekä vanhan pankkisalin Hakaniemessä.
Kumppanuus- ja satelliittitapahtumat

Helsinki Design Weekin ohjelmisto rakentuu yhteistyössä laajan sidosryhmäverkoston kanssa. Sisältöhaun kautta kalenteriin kerätään vuosittain yli 150 tapahtumaa; muotinäytöksiä, lanseerauksia, näyttelyitä, työpajoja ja keskustelutilaisuuksia. Mukana on monenlaisia toimijoita yrityksistä ja tukijoista muotoilualojen korkeakouluihin, ammattijärjestöihin, ym. alan voittoa tavoittelemattomattomiin organisaatioihin.
Helsinki Design Weekly

Luovi Productions Oy on perustanut myös Helsinki Design Weeklyn, Suomen ainoan itsenäisen muotoilu- ja arkkitehtuurimedian. Weekly on viikoittainen, suomen- ja englanninkielinen uutiskirje, verkkomedia sekä radio-ohjelma. Medioitumisen ansiosta Luovin toiminta on ympärivuotistunut ja laajentunut.
Democratic-Farmer-Labour

| Democratic–Farmer–Labor Party |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1944
Puheenjohtaja:  Ken Martin
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Kotisivu:  https://dfl.org/minnesotans-abroad/
Democratic-Farmer-Labour (lyh. DFL) on ainoastaan Minnesotassa toimiva poliittinen puolue, joka on valtakunnallisesti osa demokraattista puoluetta. Minnesotan nykyinen kuvernööri Tim Walz edustaa virallisesti kyseistä puoluetta. DFL on pohjoisdakotalaisen Democratic–Nonpartisan League Partyn lisäksi ainoa demokraattien paikallispuolue, joka käyttää jotain muuta kuin suoraan emopuolueen nimeä.
Historia

Puolue sai alkunsa vuonna 1944, kun Minnesotan demokraattinen puolue ja Minnesotan maanviljelijöiden ja työläisten puolue sulautuivat yhteen. Jälkimmäinen oli yksi Yhdysvaltain historian menestyneimmistä progressiivisista kolmansista puolueista, joka itsessään perustettiin vuonna 1924. Uuden puolueen muodstamisen taustalla oli keino luoda yhteinen rintama natseja vastaan vuonna 1944. Tätä ennen demokraatit eivät juurikaan olleet merkittävä puolue Minnesotassa.
Puolueen puheenjohtajana on vuodesta 2011 lähtien toiminut Ken Martin.
Ideologia ja näkemyksiä

Puoluetta on luonnehdittu keskusta-vasemmistolaiseksi ja progressiiviseksi.
Héctor Luis Gutiérrez Pabón

Héctor Luis Gutiérrez Pabón (17. toukokuuta 1937 – 2. joulukuuta 2024) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Bogotán arkkihiippakuntaan Emilio de Brigard Ortiz 22. syyskuuta 1962, ja hänet nimitettiin Calin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Segian titulaaripiispaksi 13. helmikuuta 1987. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Angelo Acerbi, jota avustivat Mario Revollo Bravo ja Pedro Rubiano Sàenz.
Gutiérrez Pabón sai 2. helmikuuta 1998 nimityksen Chiquinquirán ja 6. elokuuta 2003 Engativán hiippakunnan piispaksi. Hänet asetettiin jälkimmäiseen virkaan 21. syyskuuta 2003.
Raittiusliike Suomessa

Ei alkoholia.
Raittiusliike Suomessa sai alkunsa Axel August Granfeltin perustamasta raittiusseurasta, 27. elokuuta 1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä. Yhdistykset levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja järjestivät esitelmätilaisuuksia, joissa kerrottiin alkoholin haittavaikutuksista.
Raittiuskysymys oli 1880-luvun keskeisiä yhteiskunnallisia kiistanaiheita Suomessa kieli- ja kouluriitojen ohella. Vuonna 1883 perustettiin 27 raittiusseuraa. Vuosikymmenen lopulla ehdotonta alkoholista pidättäytymistä harrastettiin lähes sadassa raittiusyhdistyksessä, joissa oli yli 10 000 jäsentä.
Raittiusliikkeen synty

Suomessa on harjoitettu raittiusvalitusta ja muuta alkoholin käytön vähentämiseksi suunnattua toimintaa jo 1500-luvulla eli Kustaa Vaasan ajoista lähtien. Tuohon aikaan myytiin kirkonmenojen aikana olutta kirkkomäillä, josta koituvan rauhattomuuden ja metelin vähentämiseksi Kustaa Vaasa kielsi oluen myymisen kirkkomäellä, mutta salli olutta myytävän tienvarsilla olevissa kapakoissa, siten että kussakin pitäjässä sai olla enimmillään kolmesta neljään kapakkaa.
Ruotsin säätyjen suostumuksella hallitus julisti vuonna 1756 viinanpolton kiellon ja takavarikoi 169 132 viinipannua. Tämän kiellon vaikutuksesta yleinen rauhattomuus maanteillä lakkasi, tuomarit kokivat tehtäviensä vähentyneen, tappeluiden, riitojen ja useiden järjestyshäiriöiden hävitessä melkein kokonaan. Turun ja Porin maaherra Wallenin lausunnon mukaan viinanpolttokiellon vaikutukset hänen läänissään olivat hyvin myönteiset. Samaa kertoi Laitilan kirkkoherra vuonna 1757. Myssyt kumosivat viinanpolttokiellon vuonna 1760, kun valtio tarvitsi hävityn Pommerin sodan vuoksi lisää tuloja.
Merkittävä raittiusasian edelläkävijä Henrik Renqvist julkaisi 1835 Helsingissä painetun raittiuskirjasen Viinan kauhistus ja seuraavana vuonna kirjasen Suomalaisten raittiuteen kutsumus ja suostumus, joka oli tarkoitettu avuksi raittiuslupauksia varten.
Vuonna 1838 määrättiin Lappia koskeva viinan viemisen kielto, jota täydennettiin 1842, jolloin kiellettiin muidenkin väkijuomien vieminen Lappiin. Siitä sai alkunsa Lapin kieltolaki. Lestadiolaisen saarnaaja L. L. Laestadius perusti Lapin ensimmäisen raittiusseuran 1844.
Vuonna 1843 Elias Lönnrot suomensi Nikolai I:n raittiusmies Rober Bairtin kirjoittaman kirjan Kertomus Rob. Bairtin, Saksan-Kielisestä kirjasta, kuinka Pohjas-Amerikan Yhdys-Waltakunnissa, Kohtuullisuuden Seurat ovat eistyneet, sitä jaettiin 3 000 kappaletta Suomessa ja suuria määriä Venäjällä ja Virossa.
Suomessa raittiusseurojen historia on saanut alkunsa Laestadiuksen perustamasta raittiusseurasta sekä 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä, jotka levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja pitivät esitelmätilaisuuksia, kertoen alkoholin haittavaikutuksista.