stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Belgradin piiritys
Tausta

Konstantinopolin menetys vuonna 1453 oli šokki kristitylle Euroopalle ja Mehmed II alkoi suunnitella valtakuntansa laajentamista aina Roomaan saakka. Paavi varoitti Mehmedin aikovan vallata koko maailman ja yksi tämän omaksumista titteleistä olikin maailman valloittaja. Mehmedin ja Rooman välillä oli kuitenkin Balkan. Serbian despootti Đurađ Brankovićia vastaan tehtiin sotaretki vuonna 1454 ja seuraavana vuonna vallattiin Etelä-Serbia ja Kosovo. Đurađ ja Mehmed tekivät sopimuksen jäljellejääneen despotaatin rajojen kunnioittamisesta, mutta tästä huolimatta Mehmed palasi vuonna 1456 mukanaan 30 000–60 000 miestä, 300 tykkiä ja 200 kaleeria, jotka saapuivat pitkin Savaa ja Tonavaa. Sotaretken tavoitteena oli tällä kertaa Belgradin (unk. Nándorfehérvár) valtaus, mikä avaisi reitin Unkariin. Kaupungin muurien pommitus aloitettiin kesäkuussa 1456 tykeillä, joista monet olivat olleet murtamassa Konstantinopolin muureja.
Puolustajia johti kaksi henkilöä. Aatelismies ja sotapäällikkö János Hunyadi – joka oli silloin Unkarin eteläisten provinssien kuvernööri, sekä Unkarin valtionhoitaja vuosina 1446–1452 – oli käynyt useita taisteluita ottomaaneja vastaan 1430- ja 1440-luvuilla, joten hän tunsi näiden sotimistaktiikan sekä tiesi, millainen ja minkä mittainen hyökkäys oli odotettavissa. Unkarin aateli ei kuitenkaan pitänyt menestyvästä kilpailijastaan ja Hunyadi jäi yksin vastaamaan Osmanien vastaisista toimista. Hän lähetti poikansa Lászlón ja lankonsa Mihály Szilágyin Belgradin varuskunnan tueksi ja näiden mukana 5 000–7 000 miestä. Hän itse matkasi Keski-Euroopassa värväten sotilaista, joiden tarkkaa määrää ei tunneta. Toinen merkittävä henkilö oli Johannes Capistranolainen, Italian inkvisition jäsen, jonka paavi oli lähettänyt aloittamaan ristiretki osmaneja vastaan. Kiivaspuheisena saarnaajana tunnettu Capistrano saikin yllytettyä monia talonpoikia liittymään joukkoihinsa, mutta monet olivat aseistautuneet viikatteilla ja talikoilla. Yhteensä Capistranolla ja Hunyadilla oli komennuksessaan noin 40 000 miestä.
Piiritys

Belgradin piiritys alkoi 4. kesäkuuta ja osmanien tavoitteena oli avata tykkitulella aukkoja kaupunginmuuriin, joista heidän sotilaansa saattaisivat edetä itse kaupunkiin. Belgrad kuului kuitenkin Euroopan parhaiten linnoitettuihin kaupunkeihin. Muurit kestivät pitkään ankaraa tulitusta, mutta Hunyadin saapuessa noin 200 laivalla jokea pitkin ensimmäiset aukot olivat alkaneet syntyä muuriin. Hunyadi laivasto tuhosi osmanien joella olleet kaleerit upottaen niistä 20 ja hänen omat laivansa toivat kaupunkiin tarvikkeita, ruokaa ja tuhansia uusia puolustajia. Piiritystä kesti vielä viikon verran, jolloin Mehmed päätti käskeä joukkonsa hyökkäämään kaupunkiin. Hyökkäys alkoi 21. kesäkuuta. Osmanien valiojoukkoihin kuuluvat janitsaarit vyöryivät sisään kaupunkiin muurin aukoista edeten sen satamaan ja yläkaupunkiin. Hunyadi määräsi miehensä heittämään tervalla valeltuja puita ja muita tavaroita kaduille ja sytyttämään ne tuleen. Syntynyt liekkimeri erotti kaupunkiin edenneet janitsaarit muista osmanien joukoista samalla, kun Szilágyin johtamat joukot torjuivat hyökkäykset ehjällä ulkomuurin osalla. Loukkuun jääneet janitsaarit surmattiin tai pakotettiin pakenemaan.
Tämän jälkeen Capistranon ristiretkeläiset hyökkäsivät kaupungista osmanien leiriin ja Capistrano johti 2 000 heistä Savajoen yli osmanien selustaan. Tapahtumia seuranneen Hunyadin oli nyt pakko määrätä myös oma hyökkäyksensä. Hänen miehensä hyökkäsivät ensin osmanien kanuunoita ja sitten näiden päälinjaa vastaan. Yllättävä ja uhkarohkea hyökkäys aiheutti osmanien vetäytymisen. Taistelun aikana sulttaani Mehmed sai osuman nuolesta jalkaansa. Lopulta Hunyadi keräsi nyt hajaantuneen varuskuntansa yhteen ja määräsi nämä takaisin linnoitukseen osmanien uuden hyökkäyksen varalta, jota ei kuitenkaan ollut luvassa. Mehmed palasi joukkoineen Konstantinopoliin hävittäen mennessään Serbian maaseutua.
Seuraukset

Belgradin puolustajien voitto oli yllättävä ja Mehmedillä oli ollut selvä etulyöntiasema. Voiton merkitystä kutisti kuitenkin pian puolustajien parissa puhjennut paiserutto. Hunyadi kuoli 11. elokuuta ja myöhemmin kanonisoitu Capistrano kuoli 23. lokakuuta. Osmanit palasivat 1459 ja vaikka Belgrad piti puolensa vuoteen 1521 saakka, koko muu Serbia menetettiin osmaneille. Piirityksen voitto kuitenkin hidasti osmanien etenemistä Eurooppaan. Joskus on sanottu, että Belgradin piiritys "ratkaisi kristinuskon kohtalon Euroopassa".
Tapa soittaa tuomiokirkkojen kelloja 12 aikaan oli paavi Calixtus III:n keksimä tapa kunnioittaa tämän taistelun lopputulosta. Tapa on säilynyt nykypäivään asti, vaikka harvat muistavat enää asioiden yhteyttä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Belgradin piiritys Wikimedia Commonsissa
Belgradin linnoitus keskiajalla.
Wilma Mankiller

| Wilma Pearl Mankiller |
| --- | --- |
 Wilma Mankiller vuonna 2001
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. marraskuuta 1945 Rocky Mountainis, Oklahoma
Kuollut: 2. huhtikuuta 2010 lähellä Tahlequahaa Oklahomassa
Titteli:  Cherokeeiden suurpäällikkö 1985–1995
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Mankiller: A Chief and Her People (1993) Every Day Is a Good Day: Reflections by Contemporary Indigenous Women (2004)
Tunnustukset:  Presidential Medal of Freedom
Edeltäjä:  Ross O. Swimmer
Seuraaja:  Joe Byrd
Wilma Pearl Mankiller (18. marraskuuta 1945 – 2. huhtikuuta 2010) oli Oklahoman cherokeeiden kansakunnan suurpäällikkö vuosina 1985–1995. Mankiller oli cherokeeiden ensimmäinen naispuolinen suurpäällikkö ja hänestä tuli hyvin suosittu äänestäjiensä keskuudessa. Hän vetäytyi tehtävästä vuonna 1995 terveysongelmien takia, mutta vaikutti kuitenkin edelleen politiikassa.
Elämäkerta > Nuoruus

Wilma Mankiller syntyi Rocky Mountainissa Yhdysvaltojen Oklahoman osavaltion maaseudulla 18. marraskuuta 1945. Sukunimi Mankiller tarkoittaa suomeksi "Miehentappaja". Hänen isänsä oli cherokee ja äiti hollantilais-irlantilainen. Wilma oli yksi perheen 11 lapsesta. Hänen ollessaan 11-vuotias perhe muutti Kalifornian San Franciscoon osana Intiaaniasiainviraston (Bureau of Indian Affairs) intiaanien uudelleensijoitusohjelmaa. San Franciscossa perhe asettui köyhälle ja pääosin mustien asuttamaan kaupunginosaan. Sopeutuminen uuteen ympäristöön oli vaikeaa. Käytyään high schoolin Mankiller kiinnostui työstä intiaanien parissa. 1960-luku oli niin sanotun Punainen valta -liikkeen nousuaikaa. Mankiller aloitti työt Oaklandissa intiaanien nuorisokeskusken johtajana ja keräsi samalla myös rahaa Alcatrazin valtaajille. Hän oli itse mennyt naimisiin ecuadorilaisen Hugo Olayan kanssa ja sai kaksi lasta.
Elämäkerta > Cherokeeiden kansakunnan suurpäällikkö

Mankiller ja Olaya erosivat vuonna 1977. Samana vuonna Mankiller suoritti loppuun opintonsa Union Collegessa. Hän palasi kotiosavaltioonsa Oklahomaan, jossa hän aloitti työn reservaattien asukkaiden puolesta. Kaksi oleellisinta ongelmaa tuolloin olivat vesihuolto ja asuinolosuhteet. Samalla hän jatko-opiskeli edelleen Arkansasin yliopistossa, jossa hän suoritti ylemmän korkeakoulututkinnon vuonna 1979. Samana vuonna Mankiller joutui auto-onnettomuuteen. Hän joutui viettämään sairaalassa pidemmän aikaa, minkä lisäksi hänellä todettiin autoimmuunisairaus myasthenia gravis. Sairaus vaati uutta leikkaushoitoa, mikä pidensi sairaalassa vietettyä aikaa entisestään. Terveysongelmistaan huolimatta hän palasi lopulta politiikkaan.
Vuonna 1983 cherokeeiden silloinen suurpäällikkö eli principal chief Ross O. Swimmer pyysi Mankilleriä parikseen tulevissa vaaleissa. Suurpäällikkö vastasi suurin piirtein cherokeeiden kansakunnan pääministerin virkaa: hän johti Oklahoman cherokeeiden noin 100 000 jäsentä. Swimmerin ehdotukseen suostuttuaan Mankiller sai sukupuolensa takia moitteita ja jopa tappouhkauksia. Swimmer ja Mankiller kuitenkin voittivat vaalit. Mankilleristä tuli tällöin cherokeeiden ensimmäinen apulaissuurpäällikkö. Swimmer eteni vuonna 1985 edelleen Intiaaniasiainviraston johtajaksi, jolloin Mankilleristä tuli myös varsinainen suurpäällikkö jäljellä olevan kahden vuoden kauden ajaksi. Suurpäällikkönä hän keskittyi etenkin työttömyyteen, kasvatukseen, terveydenhuoltoon ja talouden kehittämiseen. Onnistumiset näillä aloilla tekivät hänestä hyvin suositun. Vuonna 1987 Mankiller oli jälleen ehdolla, ja tällä kertaa hän keräsi 80 % äänistä. Uutta kautta varjostivat edelleen jatkuvat terveysongelmat. Hän oli silti ehdolla kolmannelle kaudelleen vuonna 1991 ja tuli jälleen valituksi. Vuonna 1995 Mankiller jättäytyi viimein kisasta. Hänen seuraajansa oli Joe Byrd.
Elämäkerta > Suurpäälikkyyden jälkeen

Vaikka Mankiller ei ollut enää cherokeeiden suurpäällikkö, hän jatkoi silti poliittisena vaikuttajana. Hän toimi esimerkiksi välittäjänä seuraajiensa ja heimon eri ryhmittymien ajoittain kiivaidenkin kiistojen aikana. Hänen omaelämäkerrallinen teoksensa Mankiller: A Chief and Her People julkaistiin vuonna 1993. Samana vuonna hänet oli valittu National Women's Hall of Fame -luetteloon. Vuonna 1998 hänelle myönnettiin Presidential Medal of Freedom -siviilikunniamerkki. Mankiller kirjoitti myös vuonna 2004 julkaistuun teokseen Every Day Is a Good Day: Reflections by Contemporary Indigenous Women.
Mankiller kuoli kotonaan Oklahomassa lähellä cherokeeiden kansakunnan pääkaupunkia Tahlequahia 2. huhtikuuta 2010. Kuolemansyy oli haimasyöpä. Kuollessaan hän oli avioliitossa Charlie Soapin kanssa.
Cherokeeiden kansakunnan alue Oklahomassa (punaisella) ja muut heimoalueet.
Mankiller ja presidentti Bill Clinton vuonna 1998.
Ilola (Porvoo)

Postimäki sekä Sannaistentien silta Ilolanjoen yli.
Ilola (ruots. Illby) on kylä ja taajama Porvoon kaupungissa noin yhdeksän kilometrin päässä kaupungin keskustasta koilliseen Vanhan Kuninkaantien tuntumassa. Vuoden 1997 kuntaliitokseen asti Ilola kuului Porvoon maalaiskuntaan. Ilolan taajamassa oli vuoden 2011 lopussa 316 asukasta.
Postimäen ulkomuseoalue

Alueen keskus on Postimäki, joka on Suomen parhaiten säilyneitä käsityöläis- ja mäkitupa-asutuksia. Alueen vanhin asuintupa on 1700-luvulta ja pääosa rakennuksista on 1800-luvulta. Rakennukset ovat alkuperäisillä paikoillaan ja ne ovat pääasiassa mäkitupia. Alue on ollut alun perin vain hehtaarin laajuinen, mutta sillä on asunut runsaasti myös käsityöläisiä: teurastajia, seppiä ja suutareita, yhteensä noin 35-40 henkilöä. Winteri tupa on vuodelta 1783, ja vanha luhti on todennäköisesti isovihaa edeltävältä ajalta. Muita merkittäviä rakennuksia ovat Ingelinin ja Toivoset tuvat, seppä Sandströmin tupa, 1860 rakennettu paja, vanha savusauna, Englundin talo ja vanha koulu,
Postimäen alueen hankki itselleen 1968 Borgåbygdens ungdomsförbund. Sen omistuksessa on viisitoista Postimäen rakennuksista.
Nykyisin Postimäki on ulkoilmamuseo. Museovirasto on ottanut Ilolan kylän ja Ilolanjoen kulttuurimaiseman valtakunnallisesti merkittävien kulttuurihistoriallisten ympäristöjen luetteloon. Ilolassa on kuvattu Pölhölä-elokuvaa vuonna 1981.lähde?
Illby FBK - Ilolan vapaaehtoinen palokunta

Alueella toimiva vapaaehtoinen palokunta Illby FBK kuuluu Porvoon kaupungin Itä-Uudenmaan pelastuslaitoksen sopimuspalokuntiin. Entisen palokunnan talon lähistöllä sijaitsee Ilolan koulu.
Ilolan kartano

Ilolassa sijaitseva Ilolan kartano on ollut Boije af Gennäs -suvun omistuksessa vuodesta 1850 lähtien. Yksi kartanon isännistä, Constantin Boije af Gennäs, oli 1800-luvun lopussa tuomassa vapaakirkollista toimintaa ja Pelastusarmeijaa Suomeen. 1890-luvulta alkaen hän keskittyi kasvinjalostukseen. Boijen kehittämiä lajikkeita olivat muun muassa Illby/Ilola-nimiset kaura ja ruis.
Ilolan luonto on biodiversiteetiltään hyvin rikasta sijaintiinsa nähden. Tämä johtuu osaltaan maaperän kalkkiperäisyydestä, minkä ansiosta Ilolan metsissä esiintyy rikasta maaperää vaativia lehtipuita, kuten tammia, sekä hyvin runsaasti pylväskatajaa.lähde? Alueelle ominaista ovat pellot sekä korkeat, kallioiset mäet, joiden huipulla kasvaa mäntyjä sekä niiden seassa runsaasti tammia ja katajia. Ilolan läpi virtaa Suomenlahteen laskeva, noin 40 kilometriä pitkä Ilolanjoki.lähde?
Oljenpunojien kylä

Porvoossa 1800-luvun loppupuolelta alkaen toimineen olkihattujen valmistuksen raaka-ainetta eli olkipalmikoita punottiin Ilolassa. Punonta oli lähinnä tilattoman väestön sivuelinkeino. Pentti Virrankoski ajoittaa Ilolan olkikotiteollisuuden käynnistymisen vuoden 1860 tienoille. Vuonna 1887 annetun tiedon mukaan noin 80 ilolalaista naista ja lasta punoi olkipalmikoita porvoolaisten hatuntekijöiden vuotuisen tuotannon eli noin 3 000 hatun tarpeiksi. Vuonna 1888 perustettiin hattutehdasyhtiö, Halmhatts aktiebolaget i Borgå, jonka tuotanto kasvoi niin suureksi, että raaka-ainetta hankittiin yhä enemmän myös Japanista ja Kiinasta, ja 1900-luvun alussa ilolalaiset palmikot olivat enää pieni osa koko raaka-ainemäärästä. Muissa Porvoon kylissä oljenpalmikoinnista ei innostuttu Porvoon käsiteollisuusyhdistyksen ponnisteluista huolimatta.
Yhden olkipalmikon pituus oli 50 kyynärää. Valmis palmikko mankeloitiin sileäksi, rullattiin ja sidottiin. Hattutehdas oli todennut parhaaksi raaka-aineeksi hieman ennen juhannusta leikatun syysrukiin, jonka oljenpunoja osti maanviljelijältä. Olkia myös valkaistiin ja värjättiin ennen palmikointia.
Oljenpalmikointi Ilolassa väheni nopeasti 1910-luvulla alhaisten hintojen takia. Hattutehdas lopetti toimintansa vuonna 1924. Olkitöitä tehtiin Ilolassa jonkin verran tämän jälkeenkin. Palmikoista tehtiin esimerkiksi koreja, laukkuja ja pannunalustoja. Lisäksi oljista tehtiin joulukoristeita, kuten olkipukkeja. Olkitöitä tehtiin Ilolassa 1980-luvulle asti.
Tunnettuja ilolalaisia

Toni Airas, näyttelijä
Pete Lattu, näyttelijä
Sami Hyypiä, entinen jalkapalloilija
FS Belliqueuse (1865)

| Belliqueuse |
| --- | --- |
 Belliqueuse

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Toulon
Kölinlasku:  syyskuu 1863
Laskettu vesille:  6. syyskuuta 1863
Palveluskäyttöön:  30. lokakuuta 1865
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu maalilaivana 1886
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 777 t
Pituus:  70 m
Leveys:  14,01 m
Syväys:  6,97 m
Koneteho:  1 200 ihp
Nopeus:  11 solmua
Miehistöä:  300
Aseistus
Aseistus:  4 × 194 mm Mle 1864 -tykkiä 6 × 164 mm Mle 1864 -tykkiä
Belliqueuse oli Ranskan laivaston vuonna 1863 vesillelaskettu puurunkoinen panssarikorvetti, joka oli valmistettu fregatteja edullisempana aluksena. Alus oli ensimmäinen maapallon kiertänyt ranskalainen ironclad, kun se teki matkan joulukuusta 1867 toukokuuhun 1869. Pääosan urastaan alus oli Tyynellämerellä ennen paluutaan Touloniin, jossa se siirrettiin maalilaivaksi 1886.
Valmistus

Alus tilattiin Toulonin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin syyskuussa 1863. Alus laskettiin vesille 6. syyskuuta 1865 ja se aloitti koeajot 30. joulukuuta, mutta alus otettiin palvelukseen vasta 30. lokakuuta 1866.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Tyynenmeren aseman komentajan kontra-amiraali Penhoatin lippulaivaksi. Alus lähti 22. joulukuuta 1867 Toulonista maailmanympärimatkalle ja se saapui Brestiin 26. toukokuuta 1869 oltuaan matkalla 396 vuorokautta ja kierrettyään maapallon ensimmäisenä ranskalaisena ironcladinä. Aluksella nostettiin 15. marraskuuta 1869 Lähi-idän laivueen kontra-amiraali Chevalierin lippu. Vuonna 1870 alus siirrettiin Uuteen Caledoniaan Läntisen Tyynenmeren viirikön lippulaivaksi, mutta se palasi Touloniin jo 5. kesäkuuta 1871 kontra-amiraali Chevalierin kuoltua. Alus lähetettiin vuonna 1872 Kiinan asemalle, jossa se vapautti Alman aseman lippulaivan tehtävästä 1. lokakuuta. Alus palasi Touloniin 3. toukokuuta 1874.
Alus oli 5. kesäkuuta 1877 alkaen kehittämislaivueessa puoli vuotta, jonka jälkeen se siirrettiin reserviin. Alus poistettiin palveluksesta 15. marraskuuta 1883 ja se poistettiin alusluettelosta 3. toukokuuta 1886. Alus upotettiin maalilaivana vielä samana vuonna.
Alkuvirtsa

Alkuvirtsa tai primaarivirtsa (myös glomerulussuodos) on munuaiskeräsen (glomerulus) hiussuonista keräsenkoteloon suodattunutta veriplasmaa. Koteloon suodattuu sekä kuona-aineita että hyödyllisiä aineita. Verisolut ja pääosa plasman proteiineista eivät suodatu. Glomerulussuodosta muodostuu noin 180 litraa vuorokaudessa.
Koostumus

Alkuvirtsa sisältää vettä, ravintoaineita, kuona-aineita, suoloja ja muita pienimolekyylisiä orgaanisia tai epäorgaanisia aineita. Alkuvirtsan koostumus on siis suunnilleen sama kuin tavallisten hiussuonten seinämien läpi suodattuvan nesteen eli se on käytännössä valkuaisaineetonta plasmaa. Pieniä määriä pienimolekyylistä albumiinia pääsee suodokseen, samoin peptidihormonit läpäisevät glomerulussuonten seinämän. Suurin osa proteiineista imeytyy takaisin. Suodoksen pienestä valkuaisainepitoisuudesta johtuen sen vesipitoisuus on suurempi kuin plasman.
Suodattuminen

Munuaisten läpi virtaa noin 1,2 litraa verta minuutissa. Läpivirtaus on voimakkainta munuaiskuoressa, jossa sijaitsevat munuaiskeräset. Munuaiskeräsen keräsenkotelon sisällä olevassa hiussuonikeräsessä on hiussuoniston paineeksi korkea verenpaine, noin 60 mmHg. Sen vuoksi niistä suodattuu tehokkaasti plasmaa kapillaarien seinämän läpi keräsenkoteloon.
Suodattuminen tapahtuu glomerulussuonten kolmikerroksisen seinämän läpi. Sisimmän kerroksen endoteelisoluissa on pyöreitä reikiä (läpimitta noin 0,1 μm), joiden läpi verisolut eivät mahdu. Keskimmäisen kerroksen muodostaa tyvikalvo, joka muodostuu ohuiden fibrillien verkostosta. Tyvikalvo pysäyttää suurimman osan valkuaisaineista. Uloimman kerroksen muodostavat keräsenkotelon sisusmyötäisen lehden epiteelisolut, joita sanotaan podosyyteiksi. Niiden sormimaiset ulokkeet peittävät tyvikalvon ulkopintaa niin, että niiden väliin jää pitkiä ohuen kalvon peittämiä rakoja. Tähän rakokalvoon jää suurin osa plasman pienimmistä valkuaisaineista.
Munuaiskerästen suodatusnopeus (GFR) on hiussuonikeräsen kapillaarien läpäisevyyden ja munuaisten suuren läpivirtauksen ansiosta 70 kg painavalla ihmisellä noin 125 ml minuutissa. Koko elimistön plasmamäärä suodattuu siis noin 60 kertaa vuorokaudessa.
Takaisinimeytyminen

Suodattuneesta alkuvirtsasta imeytyy takaisin 99 %. Suodattuneet aineet siirtyvät munuaistiehyen luumenista hiussuoniin ja palautuvat näin verenkiertoon. Takaisinimeytyminen on valikoiva prosessi, jossa jokaisen yksittäisen aineen siirtyminen takaisin verenkiertoon riippuu elimistön tarpeista. Esimerkiksi glukoosia erittyy alkuvirtsaan n. 150 grammaa vuorokaudessa. Tämä määrä imeytyy takaisin lähes sataprosenttisesti. Suurin osa alkuvirtsan kuona-aineista jää munuaistiehyisiin ja erittyy pois virtsan mukana.
Belobog

Belobog, Bilobog, Belbog, Bjelobog, Bielobog tai Belun eli valkoinen jumala on oletettu slaavilaisen mytologian valon ja auringon jumaluus, mustan jumalan Tšernobogin vastapari. Sen olemassaolo on kyseenalaistettu, koska valkoisen jumalan tueksi ei ole luotettavia historiallisia tai etnografisia lähteitä. Aikaisemmin useimmat slaavilaisen mytologian tutkijat pitivät Belobog-Crnobog -dualismia selvänä, mutta uusimman tutkimuksen valossa tämä teoria näyttää epäluotettavalta.
Tietolähteet

1100-luvun lopulla saksalainen pappi Helmold kuvasi teoksessaan Chronica Slavorum joitakin pakanallisia länsislaaviheimoja. Hän kertoo tekstissään, että juhlien aikana slaavit ylistivät hyvää jumalaa jokaisesta hyvästä asiasta ja kirosivat pahaa jumalaa pahoista asioista. Onnettomuuden ja surun jumalaksi hän mainitsee mustan jumalan Zernebohin (Tšernobog). Tämän kuvauksen perusteella monet tutkijat olettivat, että jos paha jumala oli musta jumala, pitäisi hyvän jumalan tällöin olla Belobog, valkoinen jumala. Vaikka tämä näyttää luontevalta johtopäätökseltä, se on monista syistä epäilyttävä oletus. Ensinnäkään Helmold ei kronikassaan mainitse Belobogin nimeä, ei myöskään mikään muu historiallinen slaavien pakanajumalia kuvaava lähde. Toiseksi Helmoldin kuvaus on todennäköisemmin hänen oma tulkintansa pikemminkin kuin tarkka kuvaus slaavien uskomuksista. Saksalainen Helmold ei osannut slaavien kieltä, ja kristittynä hänellä ei ollut paljonkaan yhteyksiä pakanaslaaveihin: vaikka hänen kuvauksensa on arvokas, sitä ei kannata pitää täysin luotettavana. Kolmanneksi musta ja valkoinen symbolisoimassa hyvää ja pahaa on melko kristillinen käsitys, joten on kyseenalaista näkivätkö slaavit asian samoin. Muista historiallisista slaavilaista pakanuutta kuvaavista lähteistä tiedämme esimerkiksi, että Rügenin saaren suurta jumalaa Svantovitia kuvattiin valkoisella hevosella, kun taas kolmipäisen Triglavin merkki oli musta hevonen; kuitenkaan kumpaakaan näistä ei pidetty erityisesti pahana jumaluutena. Neljänneksi vaikka Belobog olisikin olemassa, on epävarmaa olisiko hän tällöin oma jumalansa vai vain toinen nimitys jollekin muulle slaavilaiselle jumalalle. Helmoldin kuvaus koskee vain muutamia länsislaaviheimoja 1100-luvulla, joten sen perusteella ei ole todennäköistä että valkoinen tai mustakaan jumala olisi kuulunut alkuperäiseen esislaavilaiseen jumalperheeseen.
Todisteena valkoisen jumalan olemassaolon puolesta on käytetty muun muassa valkovenäläisessä kansanperinteessä esiintyvää Belun-nimistä hahmoa. Belun kuvattiin vanhaksi valkoisiin pukeutuneeksi parrakkaaksi mieheksi, joka ilmestyi vain päivänvalossa ja auttoi maanviljelijöitä työssään.
Slaavilainen dualismi

Tästä huolimatta slaavilaisen mytologian oletetusta dualistisesta rakenteesta tehtiin paljon pitkälle meneviä johtopäätöksiä. Näistä teorioista vakuuttavin on tšekkihistorioitsija Jan Peiskerin tutkimus. Hän löysi länsislaavilaiselta alueelta yli kolmekymmentä erilaista paikannimeä, jotka sisälsivät viittauksia pakanallisiin pyhiin paikkoihin. Paikannimien rakenne oli aina samanlainen: joen länsipuolella sijaitsevan kallion nimi viittaa paholaiseen, pimeyteen tai manalaan, itäpuolisen kukkulan tai vuorenhuipun nimi puolestaan aurinkoon, taivaaseen ja valoon. Peisker esitti, että tämä osoittaisi slaavilaisen mytologian olevan yhteydessä zarathustralaiseen dualismiin. Vaikka Peiskerin teoria on mielenkiintoinen, ajatus tällaisesta dualismista on myöhemmin paljolti hylätty.
Dualistisen teorian kyseenalaisti muun muassa serbialainen kansanperinteen tutkija Veselin Čajkanović, joka vertasi venäläisissä lähteissä mainittua auringonjumalaa Dažbogia serbialaisen kansanperinteen synkempään hahmoon Dabogiin. Čajkanović huomautti, että useiden mytologioiden auringonjumalilla on kaksi puolta, toinen hyväntahtoinen ja valoisa (kuvaten aurinkoa päivällä), toinen pahansuopa (joka kuvaa aurinkoa manalassa yön aikana). Hän päätteli, että nämä kaksi vastakkaisilta näyttävää jumalaa voisivat olla yhden slaavilaisen jumaluuden Dažbogin eri puolia.
Venäläiset filologit Vjatšeslav Ivanov ja Vladimir Toporov panivat todennäköisesti viimeisen naulan Peiskerin arkkuun vanhaa indoeurooppalaista myyttiä, myrskyn jumalan ja lohikäärmeen välistä taistelua koskevalla tutkimuksellaan. He esittivät sen slaavilaiseksi versioksi ylijumala Perunin ja manalan jumala Velesin kamppailua. Nämä kaksi näkyvät paikannimissä monissa slaavilaisissa maissa: Perunin nimi on annettu kukkuloille ja vuorenhuipuille, Velesin nimi puolestaan sen alapuolella sijaitsevalle vesistölle tai alangolle. Heidän välisensä vastakkainasettelu ei ole hyvän ja pahan välinen vaan pikemminkin ylä- ja alapuolen, taivaan ja manalan. Kristinuskon saapumisen myötä ylijumala yhdistettiin pyhimyksiin tai jopa kristinuskon Jumalaan, kun Veles manalan jumalana joutui huono-onnisesti rinnastetuksi kristittyjen Saatanaan. Siksi kristinusko muutti hiukan joidenkin paikannimien merkitystä siten, että osa liitettiin paholaiseen ja helvettiin, toiset taivaaseen, mikä sotki niiden alkuperäisen symboliikan.