stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sepak takraw

Sepak takraw-ottelu.
Poika sepak takraw -pallon kanssa.
Sepak takraw on kaakkoisaasialainen pallopeli. Lajin ainoa peliväline on rottingista tehty pallo, jota pelaajat saavat koskea vain muilla ruumiinosillaan kuin käsillään, esimerkiksi jaloillaan, päällään ja rinnallaan. Lajin nimi tulee malaijin sanasta sepak (suom. potku) ja thain sanasta takraw (suom. pallo). Lajista on käytetty suomennosta potkulentopallo.
Usein lentopallon ja jalkapallon risteytykseksi kutsuttu laji on suosittu erityisesti Thaimaassa, Malesiassa, Laosissa ja Indonesiassa. Vaikka laji etäisesti muistuttaakin muita Aasian ulkopuolella paremmin tunnettuja lajeja (lentopalloa ja jalkapalloa), ei sepak takrawin historia pohjaudu näihin urheilumuotoihin. Kaakkois-Aasiassa kehittynyt hoop takraw, jossa tarkoituksena on potkaista takrawpallo pelaajien yläpuolella riippuvaan koriin, on sepak takrawin kaltainen laji, jonka pohjalta sepak takraw onkin aikoinaan luotu.
Levinneisyys ja suosio

Vaikka sepak takrawia on pidetty ennen kaikkea aasialaisena urheilumuotona, laji on alkanut viime aikoinamilloin? levitä niin Eurooppaan kuin Pohjois-Amerikkaankin. Lajia pidetäänkin yhtenä tulevien vuosikymmenien mahdollisista ”hittilajeista”kenen mukaan?. Etenkin ympäri Eurooppaa lähetetyt Eurosport-kanavan takraw-lähetykset Dohassa järjestetyistä Aasian kisoista saivat lajille valtavasti uusia seuraajia. Lajin kasvavan suosion on katsottu pohjautuvan otteluissa jatkuvasti nähtäviin akrobaattisiin suorituksiin. Lajin suosio on aiheuttanut sen, että esimerkiksi Saksassa on perustettu Euroopan ensimmäinen virallinen sepak takraw -järjestö. Myös Kanadassa lajin suosio on huimassa nousussa. Sepak takrawista ihastunut kanadalainen Rick Engel kertoo käyneensä opettamassa kymmenille tuhansille kanadalaisille lajin alkeita. Engelin arvion mukaan naapurivaltiossa Yhdysvalloissa noin neljännesmiljoona oppilasta on jo kokeillut takrawia liikuntatunnilla.lähde?
Peli > Kenttä

Lajia pelataan kentällä, joka on lähes identtinen sulkapallokentän kanssa.
Peli > Pallo

Sepak takrawin peliväline pallo on perinteisesti tehty puusta, mutta nykyaikana palloja valmistetaan myös muovista, jolloin pallo on puista versiotaan vahvempi ja kestää näin kauemmin. Muovisen ja puisen takrawpallon erot ovat jokseenkin tarkasti verrattavissa sulkapallossa käytettävien aitosulkaisten ja muovisulkaisten pallojen eroihin; viralliset ottelut pelataan aina perinteisellä hieman kalliimmalla versiolla, mutta harrastaja pärjää hyvin kestävämmällä muoviversiolla. Etenkin amatööritasolla käytettäviä muovisia takrawpalloja on kuitenkin kritisoitu niiden kovuuden vuoksi. Muovista palloa on hieman kivuliaampi puskea kuin perinteistä puupalloa.
Peli > Pelaajat

Peliin ottaa osaa kaksi kolmehenkistä joukkuetta. Kunkin joukkueen pelaajista yksi on sijoittunut takakentälle ja kaksi muuta ovat etukentällä, vasemmalla ja oikealla.
Aiheesta muualla

English Sepak Takraw Association (englanniksi)
Puurottingista tehty pallo.
Ratzeburg

| Ratzeburg |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Ratzeburg
 Koordinaatit: 53°42′N, 10°46′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Herzogtum Lauenburg
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  30,29 km²
Korkeus:  36 m
Väkiluku:  13 649 (2 010)
 – Väestötiheys:  452 as./km²
 
 www.ratzeburg.de/  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ratzeburg on kaupunki Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Kaupunki sijaitsee Lauenburgin luonnonpuiston alueella ja osa siitä on Ratzeburg See -nimisen järven ympäröimä. Ratzeburg on Lauenburgin piirikunnan pääkaupunki, ja sen pinta-ala on yhteensä 30.29 neliökilometriä ja asukasluku 13 694 vuoden 2010 alussa.
Saksalainen kuvanveistäjä ja näytelmäkirjailija Ernst Barlach (1870-1938) asui ja kävi koulua Ratzeburgissa, jonne hänet on myös haudattu.
Ratzeburg vuonna 1590.
Ystävyyskaupungit

Châtillon-sur-Seine, Ranska (vuodesta 1960)
Esneux, Belgia (vuodesta 1969)
Walcourt, Belgia (vuodesta 1969)
Ribe, Tanska (vuodesta 1989)
Schönberg, Saksa (vuodesta 1990)
Sopot, Puola (vuodesta 1994)
Strängnäs, Ruotsi (vuodesta 1996)
Aiheesta muualla

Kaupungin viralliset kotisivut (saksaksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Islannin kruunu

| Islannin kruunu |
| --- | --- |

ISO 4217 -koodi:  ISK
Keskuspankki:  Islannin keskuspankki
Symboli:  kr
Käyttäjät:   Islanti
Jaettava yksikkö:  eyrir
Islannin kruunun vaihtokurssi suhteessa euroon. Vuonna 2008 alkanut Islannin talouskriisi näkyy voimakkaana kruunun arvon heikkenemisenä
Islannin kruunu (isl. króna, monikossa krónur) on Islannin rahayksikkö. Sen kansainvälinen tunnus on ISK. Yksi kruunu jaetaan sataan aurairiin (yksikössä eyrir), mutta näitä pienempiä yksiköitä vastaavia kolikoita ei ole enää käytössä. Ensimmäiset Islannin kruunun setelit painettiin 1885.
Historia

Tanskan kruunu tuli käyttöön ensimmäisen kerran Islannissa vuonna 1874, ja sitä edelsi tanskalainen rigsdaler. Islanti alkoi painaa omia Islannin kruunun seteleitä vuonna 1885. Valuutat erotettiin toisistaan Skandinavian rahaliiton hajotessa ensimmäisen maailmansodan aikaan, ja Islanti itsenäistyi Tanskasta 1918. Ensimmäiset kolikot laskettiin liikkeelle 1922.
Valuutan arvo laski tasaisesti ja 1970-luvun öljykriisi aiheutti pahan inflaation, joten uusia kolikoita ja seteleitä otettiin käyttöön. Viimeiset aurairit painettiin 1967. Inflaatio paheni entisestään, kunnes vuonna 1981 Islannin kruunu revalvoitiin; uusi kruunu oli sadan vanhan kruunun arvoinen.
Vuonna 2002 silloinen pääministeri päätti, että maksut ja saatavat tulisi ilmoittaa yhden kruunun tarkkuudella, sillä sitä pienempiä kolikoita ei ollut enää liikkeellä moniin vuosiin. Jotkin osakkeet ovat edelleen aurairin tarkkuudella, sillä Lontoon pörssissä hinnat voidaan ilmoittaa pennin tarkkuudella.
Valuutan ongelmista huolimatta islantilaiset eivät halua liittyä Euroopan unioniin tai euroon, sillä moni pelkää sen johtavan resurssien hallinnan menettämiseen.
Kolikot ja setelit

Käytössä olevat Islannin kruunun kolikot ovat 1, 5, 10, 50 ja 100 kruunua. Sadan kruunun kolikko tuli käyttöön vuonna 1995. Pankit päättivät vuonna 2003, että eivät enää hyväksy aurairin kolikoita. Kolikoissa on kuvia tyypillisistä islantilaisista eläimistä, kuten delfiineistä (5 kruunua) tai rantataskuravuista (50 kruunua) ja muinaisislantilaisen mytologian symboleita.
Kierrossa olevat setelit ovat suuruudeltaan 500, 1 000, 2 000, 5 000 ja 10 000 kruunua. Kaikkiin seteleihin on painettu päiväys, jolloin ne tulivat laillisesti voimaan. Seteleitä uudistettiin viimeksi huomattavasti vuonna 2001. Niihin lisättiin ala- ja mikropainatuksia sekä metallifolioraita 2 000 ja 5 000 kruunun seteleihin. 10 000 kruunun seteli on kierrossa olevista uusin, sillä se otettiin käyttöön vuonna 2013. Sitä ei käytetä yhtä usein kuin muita seteleitä. Keskuspankki on vetänyt sadan kruunun ja sitä pienemmät setelit pois kierrosta.
Seteleissä esiintyy islantilaisia taiteilijoita, tieteilijöitä ja muita merkkihenkilöitä. Kääntöpuolella on usein heidän elämäänsä, työhönsä ja saavutuksiinsa liittyviä kuvia tai tilannekuvauksia.
Kolikot ja setelit > Kolikot

1 kruunu
5 kruunua
10 kruunua
50 kruunua
100 kruunua
Lähde:
Kolikot ja setelit > Setelit

500 kruunua
1 000 kruunua
2 000 kruunua (harvoin käytössä)
5 000 kruunua
10 000 kruunua
Lähde:
Muuta

Islannin kruunu on vähän käytetty valuutta, joten monet valuutanvaihtotoimistot pyytävät varaamaan sitä etukäteen.
Aiheesta muualla

Islannin kruunun nykyinen kurssi
| n k Euroopan rahayksiköt |
| --- | --- |
Euroopan unioni:  Bulgarian leva  Euro  Puolan zloty  Romanian leu  Ruotsin kruunu  Tanskan kruunu  Tšekin koruna  Unkarin forintti 
Itäinen:  Armenian dram  Azerbaidžanin manat  Georgian lari  Kazakstanin tenge  Moldovan leu  Valko-Venäjän rupla  Venäjän rupla  Transnistrian rupla  Ukrainan hryvnia 
Eteläinen:  Albanian lek  Bosnian ja Hertsegovinan vaihdettava markka  Pohjois-Makedonian denaari  Serbian dinaari  Turkin liira 
Läntinen:  Englannin punta  Färsaarten kruunu  Gibraltarin punta  Guernseyn punta  Islannin kruunu  Jerseyn punta  Mansaaren punta  Norjan kruunu  Sveitsin frangi
Bittern-luokka (sluuppi)

| Bittern-luokka |
| --- | --- |
 HMS Stork vuonna 1943

Tekniset tiedot
Uppouma:  1 190 t
Pituus:  81 m
Leveys:  11 m
Koneteho:  3 300 hv
Nopeus:  18,75 solmua
Miehistöä:  125
Aseistus
Meritorjunta:  syvyyspommit
Ilmatorjunta:  6 x 4" ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisina asennuksina 1 x Vickers .50" Mk III -ilmatorjuntakonekivääri
Bittern-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kolmen sluupin muodostama alusluokka toisessa maailmansodassa.
Alukset

HMS Enchantress, jonka alkuperäisenä nimenä oli HMS Bittern, oli luokan alkuperäinen nimikkoalus, jonka valmistus alkoi aseistettuna Amiraliteetin jahtina. Sen aseistuksena oli lopullisesta poiketen ainoastaan kaksi yksiputkista 4,7 tuuman tykkiä etukannella ja neljä kolminaulaista kunnialaukaustykkiä. Alukselle asennettiin ilmatorjunta-aseistus vasta sodan alettua ja takakannen majoitustilat estivät takimmaisten tykkitornien asentamisen.
HMS Stork valmistui aseistamattomana tutkimusaluksena ja aseistettiin vasta sodan alettua. Kolmas alus HMS Bittern, joka oli alun perin HMS Enchantress, valmistui suunnitelmien mukaan aseistettuna sluuppina. Alus oli myös luokan ainoa, joka tuhoutui sodan aikana.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Bittern (ex-HMS Enchantress) | J. Samuel White and Company, Cowes | 27. elokuuta 1936 | 14. heinäkuuta 1937 | 15. maaliskuuta 1938 | uponnut ilmapommituksessa 30. huhtikuuta 1940 Namsoksen edustalla |
| HMS Enchantress | John Brown and Company, Clydebank | 9. maaliskuuta 1934 | 21. joulukuuta 1934 | 4. huhtikuuta 1935 | myyty siviili käyttöön 1946 nimettynä Lady Enchantressiksi |
| HMS Stork | William Denny and Brothers, Dumbarton | 19. kesäkuuta 1935 | 21. huhtikuuta 1936 | 10. syyskuuta 1936 | romutettu 1958 |
Paksunokkakerttunen

| Paksunokkakerttunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttuset Acrocephalidae
Suku::  Arundinax
Laji::  aedon
Kaksiosainen nimi
 Arundinax aedon  (Pallas, 1776) 
Synonyymit
 Phragmaticola aedon   Acrocephalus aedon   Iduna aedon 

Alalajit
 Arundinax aedon aedon  Arindinax aedon stegmanni 
Katso myös
   Paksunokkakerttunen Wikispeciesissä   Paksunokkakerttunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Paksunokkakerttunen (Arundinax aedon) on kerttusten heimoon kuuluva varpuslintu. Aikaisemmin laji luokiteltiin ruokokerttusten Acrocephalus sukuun ja sukuun Phragmaticola.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 16–19 cm. Kooltaan ja ulkomuodoltaan se muistuttaa rastaskerttusta, mutta sen nokka on lyhyempi ja tukevampi, ja ylänokan harja on kaareva. Päältä ruskea, alta vaaleampi. Pyrstö on pitkähkö ja pyöreäkärkinen. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Nuori lintu on alapuolelta hieman ruskeampi kuin vanha. Ääni on kova maiskaus, ensimmäinen tavu usein hieman viipyilevä. Laulu on luhtakerttusmaista nopeaa lavertelua, jossa on runsaasti matkintoja.
Vanhat paksunokkakerttuset sulkivat täydellisesti talvehtimisalueella. Nuorten sulkasadon ajankohdasta ei ole varmaa tietoa.
Esiintyminen

Paksunokkakerttunen pesii Keski-Aasiassa ja Etelä-Siperiassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Intiassa, Burmassa, Indokiinassa ja eteläisessä Kiinassa. Se on tavattu Suomessa kerran: 11.10.1994 Mustasaaren Västra Norrskärillä (nuori) 1 kv lintu (H.Kettunen ym.).
Lajin esiintymisalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö

Pensaikot, suonlaiteiden tiheiköt, ruo'ikot.
Lisääntyminen

Pesä matalalla puussa tai pensaassa. Munia on 5–6.
Ravinto

Syö hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia.
Aiheesta muualla

Paksunokkakerttunen Lintukuva-verkkopalvelussa
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Arundinax aedon:  Wikidata: Q28778418  Wikispecies: Arundinax aedon  Avibase: 213C212A93364C7C  BirdLife: 22714871  BOLD: 857630  BOW: thbwar1  eBird: thbwar1  GBIF: 9793968  IUCN: 22714871  NBN: NHMSYS0021275196  NCBI: 68478  Open Tree of Life: 383140  Xeno-canto: Arundinax-aedon  Laji.fi: MX.33666 
Muscicapa aedon:  Wikidata: Q28778421  GBIF: 9017187 
Arundinax aedon aedon
Husum

| Husum |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Husum
 Koordinaatit: 54°29′N, 9°3′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Nordfriesland
Hallinto:  
 – Pormestari:  Rainer Maaß
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  25,82 km²
Korkeus:  14 m m
Väkiluku:  23 097
 
 www.husum.org  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Husum (friis. Hüsem) on kaupunki Saksan pohjoisimman osavaltion Schleswig-Holsteinin länsiosassa Pohjanmeren rannikolla. Se toimii Nordfrieslandin piirikunnan hallintokaupunkina. Kaupungissa asui 23 097 ihmistä vuoden 2016 lopussa. Husum tunnetaan myös sieltä kotoisin olleen kirjailijan Theodor Stormin mukaan nimityksellä Graue Stadt am Meer eli suomeksi Merenrannan harmaa kaupunki.
Historia

Husum mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1252, kun Tanskan kuningas Abel kuoli sen lähistöllä verotusretkellä friisejä vastaan. Paikkakunnan nousu merkittäväksi kauppakeskukseksi alkoi sen jälkeen, kun vuonna 1362 tulva tuhosi laajoja alueita Pohjanmeren rannikolta, mm. Rungholtin kaupungin, ja rannikko siirtyi aiemmin sisämaassa sijainneen Husumin kohdalle. Tämä kehittyi kukoistavaksi markkinapaikaksi, 1421 alkoi ensimmäisen kirkon rakentaminen, ja lopulta Husum itsenäistyi Mildstedtin seurakunnasta vuonna 1448.
1577–1582 Schleswig-Holstein-Gottorfin herttua Adolf rakennutti Husumin linnan, ja hänen poikansa herttua Johann Adolf myönsi vihdoin Husumille kaupunginoikeudet vuonna 1603. Vuoden 1634 tulva tuhosi jälleen suuria osia kaupungin ympäristöstä, etenkin läheisestä Nordstrandin saaresta, mutta säästi kuitenkin itse Husumin. Seurauksena oli silti pitkään kestänyt taantuma, joka kääntyi kasvuun vasta, kun Schleswigin herttuakunta, johon kaupunki kuului, siirtyi Tanskalta Preussin hallintaan vuonna 1867 ja sitä myöten jatkossa Saksalle.
Väestö

Husumin ympäristössä, etenkin Pohjoisfriiseinsaarilla puhutaan vielä jonkun verran pohjoisfriisin kieltä. Myös tanskalainen vähemmistö ylläpitää Husumissa kulttuuri- ja kirjastotoimintaa. Alueen vallitseva kieli on kuitenkin saksa.
Nähtävyydet

Husumin linnan (saks. Schloss vor Husum) puistossa kukkivat miljoonat krookukset vetävät joka vuosi kävijöitä kauempaakin. Linnan saksankielinen nimi merkitsee 'linnaa Husumin edustalla', mikä johtuu siitä, että linnaa rakennettaessa kaupunki ei vielä ollut kasvanut linnan liepeille.
Kaupungin keskusta on rakennettu suuren vuorovesisataman ympärille. Tämän lähellä sijaitsee myös kirjailija Theodor Stormin syntymäkoti, jossa nykyään toimii museo.
Turismilla on Husumissa suuri merkitys, sillä kaupungista on hyvät yhteydet lomakohteina suosituille Pohjoisfriiseinsaarille ja Pohjanmeren vuorovesialueille.
Ystävyyskaupungit

Gentofte, Tanska
Heilbad Heiligenstadt, Thüringen, Saksa
Kidderminster, Yhdistynyt kuningaskunta
Trzcianka, Puola
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivusto
Friisin- ja saksankielinen kyltti poliisiasemalla Husumissa.
Husumin satama matalan veden aikana.
Mikael Nyberg

Berndt Mikael Nyberg (7. helmikuuta 1871 Helsinki – 11. tammikuuta 1940 Äänekoski) oli suomalainen säveltäjä ja runoilija, joka sävelsi varsinkin hengellistä musiikkia.
Henkilöhistoria

Nybergin vanhemmat olivat lehtori Berndt Axel Nyberg ja Aina Sofia Topelius. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1894–1905 oli Ida Elisabeth Leinberg ja toinen vuodesta 1906 Esther Irene Leinberg.
Nyberg oli Sakari Topeliuksen tyttärenpoika ja muusikko Jukka Kuoppamäen isoäidin veli. Hänen serkkujaan olivat kansanrunoudentutkija Kaarle Krohn, säveltäjä, kirkkomuusikko ja musiikintutkija Ilmari Krohn ja kirjailija Helmi Krohn. Tultuaan ylioppilaaksi 1889 Nyberg opiskeli Helsingin musiikkiopistossa vuoteen 1893. Hän toimi Oulun tuomiokirkon urkurina 1894–1896 ja samaan aikaan Oulun ruotsalaisen lyseon ja tyttökoulun laulunopettajana, Rauman seminaarin laulun- ja soitonopettajana vuosina 1896–1898, Sortavalan seminaarin musiikin lehtorina vuosina 1898–1917 sekä Raja-Karjalan kansanopiston johtajana vuodesta 1920. Hän oli myös Sortavalan Evankelisen Seuran Kaikille-lehden toimittaja.
Taiteellinen tuotanto

Jo opiskeluaikoinaan Nyberg keräsi kansansävelmiä Lounais- ja Keski-Suomesta. Hän sävelsi etenkin hengellisiä yksin- ja kuorolauluja, koulu- ja lastenlauluja, kantaatteja sekä alkusoittoja Suomen evankelisluterilaisen kirkon koraalikirjaan. Nykyisessä virsikirjassa on Nybergin säveltämä virsi numero 631, Oi Herra, jos mä matkamies maan.
Hän on myös kirjoittanut virren 342, Niin ihanaa on ylistää, alkuperäiset ruotsinkieliset sanat "Det är ett kosteligt ting, o Gud" ja jotka Alpo Noponen suomensi.  Mikael Nyberg oli myös säveltänyt sen.  Alpo Noposen suomentamana se otettiin Hengellisiä lauluja ja virsiä -kokoelmaan 1900 (”On ihanata ylistää”). Kun teksti tuli vuoden 1938 virsikirjaan, sitä muokattiin ’virsimäisemmäksi’. Esim. säe ”On laulelomme heikko vain” muutettiin kuulumaan ”On virsi täällä heikko vain”. Virsikirja mainitsee kuitenkin virren suomentajaksi Hilja Haahden. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkielisessä virsikirjassa Nybergin virsi on numerolla 307 "Att prisa dig är underbart". Virren teksti ei kuitenkaan ole alkuperäinen Nybergin teksti, vaan se on Ole Jakobsonin tekemä käännös Hilja Haahden suomennoksen mukaan.
Lisäksi Nyberg on suomentanut joitakin, alkujaan pääasiassa ruotsinkielisiä virsiä. Hänen kääntämiään tai muokkaamiaan virsiä on Virsikirjassa viisi. Nyberg julkaisi vuonna 1890 kokoelman hengellisiä kansansävelmiä (Kansan lahja kirkolle) yhdessä Ilmari Krohnin kanssa. Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa on 30 Nybergin säveltämää tai suomentamaa laulua. Tunnetuimpia hänen säveltämiään lauluja ovat mm. "Ken on luonut sinitaivaan", "Mä olen niin pienoinen", "Tietäs, Herra, tahdon käydä", "Tuolla keinuu pieni pursi "sekä "Vanha vuosi vaipui hautaan".
Taiteellinen tuotanto > Sävellyksiä

Nybergin sävellyksiä ovat muun muassa:
kantaatit vuosina 1910, 1919, 1921, 1932 ja 1934
noin 100 yksinlaulua ja duettoa
noin 130 kuoro- ja yhteislaulua sekä lastenlauluja
koraalialkusoittoja.
Taiteellinen tuotanto > Teoksia

Nyberg toimitti muun muassa seuraavat teokset:
Koraalikirja seminaarien soitto-opetusta varten, 1888
Opettajan laulukirja, 1902
Virsisävelmistö, 1917, Ilmari Krohnin kanssa
Uusia hengellisiä sävelmiä I–III, 1908–1913, Ilmari Krohnin ja Heikki Klemetin kanssa
Liturgiset sävelmät, kuten edelläselvennä
Hengellisiä lauluja ja virsiä (Suomen Lähetysseura)
Runoja Nyberg kirjoitti sekä suomeksi että ruotsiksi.
Kuolemankuopat

Näkymä suuremman kuopan pohjalta ylöspäin.
Kuolemankuopat ovat kaksi suppaa Jyväskylässä Seppälänkankaalla. Suuremman syvyys on 25 m ja suurin leveys miltei 200 m. Kuolemankuoppien ja lähialueen metsä on pääosin kuivaa kangasta, hieman etäämmällä kaakossa on myös pieni lehto. Kuolemankuopat ovat suurimmalta osalta luonnonsuojelualuetta.
Aberdeen (Etelä-Dakota)

| Aberdeen |
| --- | --- |

 Koordinaatit: 45°27′53″N, 098°29′11″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Etelä-Dakota
Piirikunta:  Brownin piirikunta
Hallinto:  
 – Pormestari:  Mike Levsen
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  33,7 km²
 – Josta vettä:  0,2 km² 
Korkeus:  397 m
Väkiluku (2005):  24 658
 – Väestötiheys:  733 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC−6, kesäaika UTC−5
 
 www.aberdeen.sd.us 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aberdeen on kaupunki Brownin piirikunnassa, Etelä-Dakotassa, noin 200 kilometriä koilliseen osavaltion pääkaupungista Pierrestä. Se on myös piirikunnan hallinnollinen keskus. Kaupunki perustettiin vuonna 1882. Vuonna 2009 kaupungissa oli 24 992 asukasta.
Kaupungin suurimmat työnantajat ovat St. Luken sairaala (1 272 työntekijää), Aberdeenin julkiset koulut (650 työntekijää) ja 3M (569 työntekijää). Kaupungin sanomalehti on nimeltään The American News.
Kaupungissa toimii kaksi korkeakoulua. Osavaltion rahoittama julkinen yliopisto Northern State University perustettiin vuonna 1889. Sillä on runsaat 2 500 opiskelijaa. Katolinen Presentation College tarjoaa lähinnä terveydenhuoltoon liittyvää koulutusta, ja sillä on noin 800 opiskelijaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aberdeen (Etelä-Dakota) Wikimedia Commonsissa
Katukuvaa kaupungista
Gaetano Bonicelli

Gaetano Bonicelli

Gaetano Bonicelli (s. 13. joulukuuta 1924 Vilminore di Scalve) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Bergamon hiippakuntaan 22. toukokuuta 1948 ja nimitettiin Albanon hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Mustin titulaaripiispaksi 10. heinäkuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antonio Poma, jota avustivat Clemente Gaddi ja Enrico Bartoletti.
Bonicelli sai 11. kesäkuuta 1977 nimityksen Albanon piispaksi, ja 28. lokakuuta 1981 hän sai siirron Italian sotilasarkkipiispaksi sekä Italican titulaariarkkipiispaksi. 14. marraskuuta 1989 hän sai uuden nimityksen Siena-Colle di val D'Elsa-Montalcinon arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 23. toukokuuta 2001.
Lütjenburg

| Lütjenburg |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Lütjenburg
 Koordinaatit: 54°18′N, 10°35′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Plön
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6,15 km²
Korkeus:  33 m
Väkiluku (2019):  5 269
 – Väestötiheys:  857 as./km²
Postinumero:  24321
Suuntanumero(t):  04381
 
 www.stadt-luetjenburg.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lütjenburgin sijainti Plönin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Schleswig-Holsteinin osavaltiossa.
Lütjenburg on kaupunki Plönin piirikunnassa Schleswig-Holsteinin osavaltiossa pohjoisimmassa Saksassa. Kielin itäpuolella sijaitseva Lütjenburg on Amt Lütjenburgin hallintokaupunki.
Maantiede

Lütjenburg sijaitsee osavaltionsa itäosassa lähellä Kielinlahtea. Etäisyys Hampurista on noin 90 kilometriä koilliseen ja Kielistä noin 30 kilometriä itään. Amt Lütjenburg puolestaan on suhteellisen harvaanasuttu hallinnollinen alue Plönin piirikunnan koillisosassa, sen väkiluku on noin 15 000 (2019). Alue käsittää viisitoista kuntaa.
Historia

Lütjenburgin historia alkaa varhaiskeskiajalta. Paikkakunta oli ympäröivän maaseudun kaupunkäynnin keskus, ja ensimmäisen kirkon peruskivi laskettiin vuonna 1156. Lütjenburg sai kaupunkioikeudet (Lüb'sche Stadtrecht, Lübisches Recht) 1275.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana 1643 Lütjenburg maksoi ruotsalaiselle Lennart Torstenssonille 1 000 taaleria (Reichstaler) niin kutsuttua paloveroa. Suurpalot tuhosivat kaupunkia 1633 ja 1645. Suuren Pohjan sodan aikana 1713 Lütjenburg maksoi paloveroa 2 000 taaleria. Sen jälkeen kaupungissa vallitsi rauhan ja kasvun kausi aina Napoleonin sotiin saakka. 1800-luvun loppu oli jälleen edistyksen aikaa, tuolloin rakennettiin 17-kilometrinen rataosuus Malente-Gremsmühlen–Lütjenburg. Liikenneyhteyksien kehittyminen mahdollisti paikallisten tuotteiden vientikaupan.
Vuonna 1950 Lütjenburgin väkiluku oli lähes 5 000, josta noin puolet oli idästä saapuneita pakolaisia. Lütjenburgin rautatieasema poistettiin käytöstä 1900-luvun lopulla.
Lütjenburgin historiallisessa ydinkeskustassa sijaitsee muun muassa raatihuone vuodelta 1790 ja St. Michaelis -kirkko. Kaupungin korkeimmalla kukkulalla on 1898 valmistunut näkötorni Bismarckturm.
Talous ja liikenne

Lütjenburgin talouselämä hyötyy Itämeren rannalla sijaitsevan Hohwachtin turistikeskuksen läheisyydestä. Keskeinen liikenneväylä on Bundesstraße 202 (Oldenburg–Kiel).