stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Margaret Atwood
Teosluettelo > Romaanit

The Edible Woman. (McClelland and Stewart, 1969). ISBN 9780860681298.
Yli veden.  (Surfacing, 1972)  Suomentanut Matti Kannosto. Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-3093-1
Rouva Oraakkeli.  (Lady Oracle, 1976)  Suomentanut Marja Haapio. Kirjayhtymä, 1993.  ISBN 951-26-3646-8
Kivettyneet leikit.  (Life Before Man, 1979)  Suomentanut Matti Kannosto. Kirjayhtymä, 1981.  ISBN 951-26-2072-3
Lievää vakavampi.  (Bodily Harm, 1981)  Suomentanut Matti Kannosto. Helsinki:  Kirjayhtymä (Arena-sarja), 1982.  ISBN 951-26-2219-X
Orjattaresi.  (The Handmaid’s Tale, 1985)  Suomentanut Matti Kannosto. Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-2857-0
Kissansilmä.  (Cat’s Eye, 1989)  Suomentanut Matti Kannosto. Kirjayhtymä, 1989.  ISBN 951-26-3311-6
Ryövärimorsian.  (The Robber Bride, 1993)  Suomentanut Kristiina Drews. Otava, 1994.  ISBN 951-1-13142-7
Nimeltään Grace.  (Alias Grace, 1996)  Suomentanut Kristiina Drews. Otava, 1997.  ISBN 951-1-14749-8
Sokea surmaaja.  (The Blind Assassin, 2000)  Suomentanut Hanna Tarkka. Otava, 2000.  ISBN 951-1-16782-0
Oryx ja Crake.  (Oryx and Crake, 2003)  Suomentanut Kristiina Drews. Otava, 2003.  ISBN 951-1-18818-6
Penelopeia: Penelopen ja Odysseuksen myytti.  (The Penelopiad, 2005)  Suomentanut Kristiina Drews. Tammi (Myytti-sarja), 2005.  ISBN 951-31-2330-8
Herran tarhurit.  (The Year of the Flood, 2009)  Suomentanut Kristiina Drews. Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24117-1
Uusi maa.  (Maddaddam, 2014)  Suomentanut Kristiina Drews. Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-28204-4
Viimeisenä pettää sydän. (The Heart Goes Last, 2015). Suomentanut Hilkka Pekkanen. Otava, 2020. ISBN 9781408867792.  Red Tentacle -palkinto.
Noidan sikiö. (Hag-Seed. The Tempest revisited, Hogarth Shakespeare Project, 2016). Suomentanut Kristiina Drews. Johnny Kniga Kustannus, 2019. ISBN 978-951-0-44473-3.
Testamentit. (The Testaments, 2019). Suomentanut Hilkka Pekkanen. Otava, 2019. ISBN 978-951-1-35485-7.
Teosluettelo > Novellikokoelmat

Dancing Girls (1977)
Murder in the Dark (1983)
Siniparran muna.  (Bluebeard’s Egg and Other Stories, 1983)  Suomentanut Matti Kannosto. Kirjayhtymä, 1988.  ISBN 951-26-3169-5
Wilderness Tips (1991)
Good Bones and Simple Murders (1994)
The Tent (2006)
Poikkeustila.  (Moral Disorder, 2007)  Suomentanut Kristiina Drews. Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21467-0
Stone Mattress: Nine Tales (2014)
Teosluettelo > Runokokoelmat

The Circle Game (1964)
Expeditions (1965)
Speeches for Doctor Frankenstein (1966)
The Animals in That Country (1968)
The Journals of Susanna Moodie (1970)
Procedures for Underground (1970)
Power Politics (1971)
You Are Happy (1974)
Selected Poems (1976)
Two-Headed Poems (1978)
True Stories (1981)
Interlunar, Selected Poems 1976–1986 (1984), suom. yhdessä kokoelman Eating Fire kanssa. Myös sinun nimesi, suomentanut Tero Valkonen. WSOY, 2001. ISBN 951-02-5843-1.
Morning in the Burned House (1996)
Eating Fire: Selected Poems, 1965–1995 (1998), suom. yhdessä kokoelman Interlunar kanssa. Myös sinun nimesi, suomentanut Tero Valkonen. WSOY, 2001. ISBN 951-02-5843-1.
The Door (2007)
Dearly (2020), Kipeästi : runoja.  Suomentanut Hilkka Pekkanen. Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-42618-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Margaret Atwood Wikimedia Commonsissa
Margaret Atwood Otava. Viitattu 1.6.2020.
Am I a bad feminist?, Globe and Mail
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Porta San Pancrazio

| Porta San Pancrazio> Porta Aurelia |
| --- | --- |
 Porta San Pancrazio ulompi puoli.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°53′18″N, 12°27′41″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 271
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta San Pancrazio, antiikin Porta Aurelia, on historiallinen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee portin länsisivulla Gianicolo-kukkulan huipulla.
Porta San Pancrazion sisempi puoli.
Porta Aurelia rakennettiin alun perin Aurelianuksen muurin rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Portti sai nimensä siitä, että sen kautta kulki Via Aurelia. Portin alkuperäinen nimi esiintyy monissa antiikin ja keskiajan lähteissä, mutta 500-luvulla sitä kutsuttiin myös nimellä Porta Pancratiana läheisen San Pancrazion (Pyhä Pancratiuksen) kirkon mukaan, sekä nimellä Porta Transtiberina.
Portin alkuperäiset rakenteet korvattiin paavi Urbanus VIII:n toimeksiannosta vuonna 1644. Tämä portti vahingoittui vuoden 1849 piirityksessä ja purettiin, ja sen tilalle rakennettiin nykyinen portti. Alkuperäisestä antiikin aikaisesta portista ei tunneta yksityiskohtaista piirrosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta San Pancrazio Wikimedia Commonsissa
Öskemen

| Ust-Kamenogorsk, Öskemen (Усть-Каменогорск, Өскемен) |
| --- | --- |
 Öskenem
 lippu:  vaakuna
 Ust-Kamenogorsk, Öskemen
 Koordinaatit: 49°58′44″N, 82°36′37″E 
Valtio:   Kazakstan
Alue:  Itä-Kazakstanin alue
Väkiluku (2012)  ():  309 534
Aikavyöhyke:  UTC+5
Postinumero:  F0*****
 
 http://www.oskemen.kz/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Öskemen eli Ust-Kamenogorsk (kaz. Өскемен, ven. Усть-Каменого́рск, Ust-Kamenogorsk) on kaupunki Kazakstanissa ja Itä-Kazakstanin alueen pääkaupunki. Vuoden 2012 alussa kaupungin asukasluvuksi arvioitiin runsaat 309 000.
Kaupunki perustettiin Ust-Kamennaja -nimellä linnoitukseksi ja kauppa-asemaksi Irtyš- ja Ulbajokien yhtymäkohtaan vuonna 1720. Kaupunki kehittyi suureksi kaivos- ja metallurgiseksi keskukseksi neuvostoaikoina. Tärkeimmät kaivannaiset ovat kupari, hopea, sinkki ja lyijy. Kaupungissa on satama Irtyšjoen varrella, ja lähistöllä on suuri vesivoimala.
Väestön kehitys

Oheinen taulukko kuvaa Ust-Kamenogorskin väkiluvun kehitystä väestönlaskentojen kautta. Vuoden 1840 arvo on Venäjän imperiumin kaupunkeja kuvaavasta tilastosta eikä ole varsinaisen väestönlaskennan arvo. Ensimmäinen koko silloisen valtakunnan kattanut väestönlaskenta tehtiin vuonna 1897. Myöhemmät laskennat ovat Neuvostoliiton ja Kazakstanin tasavallan aikana.lähde? (Toistaiseksi laskentojen 1926 ja 1939 arvot uupuvat).
| Vuosi | Semeyn asukasluku |
| --- | --- |
1840: 2 066 
1897: 8 721
1959: 150 371
1970: 230 340 
1979: 274 287
1989: 324 478  322 221
1999: 310 950
2009: 303 720
2012: 309 534  (arvio)

Kaupunkiin johtaa eurooppatie E40. Siellä on Kazakstanin rautateiden sivuradan asema ja lentoasema.
Kaupungin nykyisin Venäjän Vysšaja ligassa pelaava jääkiekkojoukkue Kaztsink-Torpedo on ollut useiden NHL-kuuluisuuksien kuten Evgeni Nabokov, Nik Antropov, Vitali Kolesnik, Konstantin Puškarev ja Aleksandr Perežogin kasvattaja.lähde?
Teatteritalo.
Ortodoksinen kirkko.
Moskeija.
Jääkiekkoseura Kaztsink-Torpedon kotihalli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Öskemen Wikimedia Commonsissa
Artibonite

| Artibonite |
| --- | --- |

Alkulähde:  Cordillera Central
Laskupaikka:  Gonâvenlahti, Atlantti
Maat:  Dominikaaninen tasavalta, Haiti
Pituus:  320 km
Artibonite (haitiksi Latibonit) on 320 kilometriä pitkä joki, joka virtaa pääosin Haitissa. Se on Hispaniolan saaren pisin joki. Se saa alkunsa Dominikaanisen tasavallan puolelta ja laskee Gonâvenlahteen.
Joessa on Péligren pato ja siinä vesivoimala. Jokivettä käytetään myös kasteluun.
Haitin historiallinen kansallispuisto

Sans-Soucin palatsi
Laferrieren linnoitus
Haitin historiallinen kansallispuisto (haitiksi Pak nasyonal istorik, ransk. Parc national historique) on kolmen historiallisen kohteen kokonaisuus Haitilla. Siitä tuli Unescon maailmanperintökohde vuonna 1982.
Kohteeseen kuuluvat Sans-Soucin palatsi, Ramiersin rakennukset ja Laferreiren vanha kaupunki. Palatsi rakennettiin kuningas Henri Cristophelle vuosina 1810–1813. Kuningas rakennutti myös kukkulan huipulle linnoituksen, josta tuli Laferrieren vanha kaupunki. Linnoitus oli tarkoitettu suojaamaan vasta itsenäistynyttä Haitia ranskalaisten hyökkäyksiltä. Massiiviset kivirakennelmat rakennettiin vuosina 1805–1820 lähes 20000 orjan voimin.
Sans-Soucin palatsi on nimetty Potsdamissa olevan Fredrik II Suuren huvilinnan Sanssoucin mukaan. Se on vahingoittunut pahasti vuoden 1842 maanjäristyksessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sans-Soucin palatsi Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laferrièren vanha kaupunki Wikimedia Commonsissa
Introitus

Loppiaisen introitus "Ecce advenit dominator", Kokoelmassa: Liber usualis missae et officii pro dominicis et festis cum cantu Gregoriano
Introitus on läntisten kirkkojen messun ensimmäinen kohta. Sen teksti on useimmiten psalmeista mutta se voidaan valita muistakin Raamatun kirjoista. Introituksen aikana aikana messu viettävät papit ja avustajat saapuivat kirkkoon ja siirtyvät kuoriin, alttarin ääreen.
Introitus kuuluu messun vaihtuviin eli Missa Propriam osiin, eli sen teksti vaihtelee kirkkovuoden päivän mukaan. Reformaation jälkeen useissa kirkoissa introituksen korvasi alkuvirsi ja läntisen messun perinteessä päivän psalmi edustaa jumalanpalveluksen aloittavaa introituspsalmia.
Kirkon ensimmäisiltä vuosisadoilta säilyneiden käsikirjoitusten perusteella voidaan olettaa messun alkaneen psalmin laulamisella aina varhaisimmista ajoista lähtien. Alun perin psalmin lauloi oletettavasti solisti kuoron toistaessa vastauksen jokaisen säkeen jälkeen. Myöhemmin introitus-psalmia ryhdyttiin laulamaan antifonisesti. Psalmilaulu tunnetaan läntisessä jumalanpalveluskäytännössä 600-luvulta.
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa introituslaulu tuli kirkkokäsikirjaan vuoden 1958 uudistuksessa. Evankeliumikirjassa on jokaiselle pyhäpäivälle oma antifoni ja päivän psalmi. Introitus lauletaan joko vuorokuoroisesti (antifonisesti) tai kertosäe-muodossa (responsorisesti).
Introituksen rakenne

Introitukseen liittyy suorasanainen antifoni, joka lauletaan ennen psalmia ja sen jälkeen. Ennen antifonin kertausta lauletaan Pieni kunnia. Se jätetään kuitenkin pois esim. paastonaikana. Introitus ilmentää kirkkovuoden ajankohtaa ja jumalanpalveluksen aihetta
Perinteisen introituksen rakenne on seuraava
Antifoni
Psalmi
Pieni kunnia (Gloria Patri)
Antifoni (kerrataan)
Nykyisessä Suomen ev. lut. kirkon jumalanpalvelusten kirjassa introituksesta käytetään nimitystä Päivän psalmi. Sen paikka on messun valmistautumisosassa synninpäästön jälkeisen kiitosrukouksen ja Herra, armahda (Kyrie) hymnin välissä. Päivän psalmi voidaan toteuttaa muillakin tavoin kuin kuoron laulamana. Psalmi on mahdollista totetttaa laajemmin, psalmimotettina tai laulaa psalmivirrsi,psalmista muotoiltu virsi.. Päivän psalmi voidaan myös lukea.
Ruotsin kirkon vuoden 1986 käsikirjan mukaan introituksena voitiin laulaa ”vanhakirkollinen introitus (gregoriaaninen introitus), kertosäkeinen psalmilaulu tai muu introituslaulu”.  Vuoden 2018 kirkkokäsikirjassa ei samalla kohtaa ole introitusta, vaan päivän psalmi voidaan laulaa Vanhan testamentin lukukappaleen jälkeen.
Introituksen sävelmä

Introituksen psalmi lauletaan perinteisesti gregoriaanisella psalmisävelmällä. Psalmisävelmät ovat kaksiosaisia psalminjakeiden rakenteen mukaisesti (esisäe, jälkisäe). Psalmit lauletaan yleisimmin kantilloiden sanojen ja tavujen kielenmukaisten korkojen ja laajuuksien mukaan. Gregoriaanisten psalmisävelmien (psalmikaavojen) ohella käytetään muitakin psalmikaavoja. Anglikaanisen tyylin mukainen psalmilaulu on yleensä moniäänistä ja säsetyksellistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Catholic Encyclopedia: Introit
Teuvo Aura

| Teuvo Aura |
| --- | --- |
 Teuvo Aura vuonna 1972.
Suomen pääministeri
 Auran I hallitus 14.5.1970–15.7.1970 Auran II hallitus 29.10.1971–23.2.1972  
Edeltäjä:  Mauno Koivisto Ahti Karjalainen
Seuraaja:  Ahti Karjalainen Rafael Paasio
Suomen sisäasiainministeri
 Sukselaisen I hallitus 2.9.1957–29.11.1957  
Edeltäjä:  Harras Kyttä 
Seuraaja:  Urho Kiukas
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Kekkosen I hallitus 30.9.1950–17.1.1951 Kekkosen IV hallitus 9.7.1953–17.11.1953 Tuomiojan hallitus 17.11.1953–5.5.1954  
Edeltäjä:  Sakari Tuomioja Penna Tervo
Seuraaja:  Penna Tervo Penna Tervo
Suomen oikeusministeri
 Kekkosen II hallitus 17.1.1951–20.9.1951  
Edeltäjä:  Heikki Kannisto
Seuraaja:  Urho Kekkonen
Helsingin kaupunginjohtaja
 1968–1978  
Edeltäjä:  Lauri Aho
Seuraaja:  Raimo Ilaskivi
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. joulukuuta 1912 Ruskeala
Kuollut: 11. tammikuuta 1999 (86 vuotta) Helsinki
Arvonimi: ylipormestari (1968)
Puoliso:  Kaino Kielo Kivekäs (1939–1970) Sirkka Kosonen (1976–)
Tiedot
Puolue:  Liberaalinen kansanpuolue
Muut puolueet:  Vapaamielisten Liitto (vuoteen 1965) Kansallinen Edistyspuolue (vuoteen 1951)
Aura paljastaa Akseli Gallen-Kallelan muistolaatan Tarvaspäässä vuonna 1965.
Teuvo Ensio Aura (28. joulukuuta 1912 Ruskeala – 11. tammikuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, talousmies ja juristi. Hän toimi Suomen pääministerinä kahdessa lyhytikäisessä virkamieshallituksessa vuosina 1970 ja 1971–1972, ministerinä useassa hallituksessa 1950-luvulla, Postisäästöpankin pääjohtajana vuosina 1943–1968 sekä Helsingin kaupunginjohtajana vuosina 1968–1979. Hän edusti Vapaamielisten Liittoa ja sen jälkeen Liberaalista Kansanpuoluetta.
Elämä

Teuvo Aura syntyi Ruskealassa Laatokan Karjalassa, josta perhe muutti Helsinkiin Teuvon ollessa 13-vuotias. Helsingissä hänen koulukseen tuli Helsingin normaalilyseo, jossa hänen luokkatovereinaan olivat muiden muassa tuleva arkkitehti ja Rakennushallituksen pääjohtaja Jussi Lappi-Seppälä, tuleva ministeri ja Suomen Pankin johtaja Aarre Simonen sekä tuleva Suomen Pankin pääjohtaja, ministeri ja diplomaatti Sakari Tuomioja.
Aura haaveili koulupoikana arkkitehdin urasta, mutta lähti ylioppilaaksi tultuaan opiskelemaan lakia. Hän valmistui lakitieteiden kandidaatiksi vuonna 1937 ja sai vuonna 1940 varatuomarin arvon. Vuonna 1948 hän suoritti lakitieteen lisensiaatin tutkinnon. Hän toimi Helsingin kaupungin kansanhuollon palveluksessa vuosina 1940–1942, sen jälkeen Postisäästöpankissa johtajana ja vuodesta 1943 pääjohtajana. Pääjohtajan tehtävissä Aura toimi vuoteen 1968 saakka, jolloin hänet valittiin Helsingin kaupunginjohtajaksi. Aura oli toiminut ennen kaupunginjohtajan virkaansa runsaat kymmenen vuotta Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana.
Elämä > Poliittinen ura

Poliitikkona Aura edusti aluksi Kansallista Edistyspuoluetta, jonka hajoamisen jälkeen hän oli Vapaamielisten Liiton johtohahmoja. Aura oli mukana myös Liberaalisessa Kansanpuolueessa (LKP), joka muodostettiin vuonna 1965 Vapaamielisten Liiton ja Suomen Kansanpuolueen yhdistyessä.
Sodan jälkeen Aura hoiti useita valtiontalouden komiteatehtäviä: hän oli talousneuvoston puheenjohtaja 1946–1947 ja talouspoliittisen suunnitteluneuvoston puheenjohtaja 1951. Aura toimi lukuisia kertoja ministerinä eri hallituksissa: kauppa- ja teollisuusministerinä Kekkosen ensimmäisessä hallituksessa 1950–1951, oikeusministerinä toisessa hallituksessa 1951. Kekkosen neljännessä hallituksessa hän toimi kauppa- ja teollisuusministerinä 1953, sen jälkeen muodostetussa Tuomiojan hallituksessa II ulkoministerinä 1953–1954 sekä Sukselaisen ensimmäisessä hallituksessa sisäministerinä, toisena kauppa- ja teollisuusministerinä ja II valtiovarainministerinä 1957. Myös hänen isänsä Jalo Aura ja poikansa Matti Aura ovat toimineet ministereinä.
Sukselaisen ensimmäisessä hallituksessa Aura toimi sisäministerin tehtävien lisäksi myös virkaatekevänä oikeusministerinä, ja tässä asemassa hän teki syksyllä 1957 päätöksen Agnar Myklen romaanin Laulu punaisesta rubiinista takavarikoinnista oikeusministeri J. O. Söderhjelmin ollessa virkamatkalla ulkomailla. Tapaus on yksi viimeisistä, joissa jokin teos on Suomessa määrätty takavarikoitavaksi.
1970-luvun alussa Aura toimi kahden virkamieshallituksen, niin sanottujen ”Auran vapaapalokuntien”, pääministerinä: Auran ensimmäisessä hallituksessa kaksi kuukautta vuonna 1970 ja Auran toisessa hallituksessa neljä kuukautta 1971–1972.
Elämä > Helsingin kaupunginjohtajana

Aura oli suosittu kaupunginjohtaja ja hänen virkahuoneensa ovi oli aina auki kaupunkilaisille, joista monet kävivätkin purkamassa huoliaan kuunteluvalmiille ylipormestarille. Auran uudenvuoden puheista Senaatintorilla tuli suorastaan instituutio. Hän naureskeli eräässä haastattelussa, että vaikea sanoa mistä huomionosoituksesta piti enemmän: siitä, että uusi satamajäänmurtaja sai nimen Teuvo, vai siitä, että Korkeasaaren eläintarhaan hankittu myskihärkäpariskunta sai nimet Teuvo ja Aura.
Aura piti liikennejärjestelyjä Helsingin pääongelmana ja moitti usein päättäjiä joukkoliikenteen kehityksen jarruttamisesta. Aura ajoi metropäätöksen läpi Helsingissä. Myöhemmin oikeuskansleri syytti häntä valtuuksiensa ylittämisestä Auran allekirjoitettua metron junanhankintasopimuksen. Korkein oikeus katsoi Auran menetelleen varomattomuuttaan virheellisesti, mutta samalla syyteoikeuden todettiin jo vanhentuneen.
Aura jäi eläkkeelle Helsingin kaupunginjohtajan virasta vuoden 1979 lopussa 67-vuotiaana. Hän kuoli 86-vuotiaana Helsingin Marian sairaalassa vaikean sairauden murtamana maanantaina 11. tammikuuta 1999.
Elämä > Yksityiselämä

Aura oli huomattava vapaamuurari.
Auran ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1939 varatuomari Kaino Kielo Kivekäs, joka kuoli vuonna 1970. Heillä oli kolme lasta, joista yksi oli ministeri Matti Aura. Leskeksi jäätyään Aura seurusteli ministerinäkin toimineen sosiaalihallituksen pääjohtajan Alli Lahtisen kanssa, joka kuitenkin kuoli vuonna 1976. Suomalaisia poliitikkoja käsittelevässä satiirisessa paljastuskirjassa Tamminiemen pesänjakajat väitettiin, että mikäli Lahtinen olisi elänyt pitempään ja mennyt naimisiin Auran kanssa, Auralla olisi ollut hyvät mahdollisuudet pyrkiä presidentiksi Urho Kekkosen jälkeen.
Lahtisen kuoltua Aura avioitui vuonna 1976 uudelleen. Uusi vaimo oli Arne Bernerin vapaamuurariveljelleen esittelemä diplomikosmetologi Sirkka Annikki Wiik, o.s. Kosonen, joka oli myös leski. Tamminiemen pesänjakajien mukaan Teuvo Aura menetti lopullisesti mahdollisuutensa presidentinvaalissa Sirkka Auran ja tämän pojan Boris Wiikin jouduttua keväällä 1979 syytteeseen verorikoksista ylikorkotalletuksista. Lehdistö nosti esiin myös Sirkka Auran edesmenneen ensimmäisen puolison Joel Wiikin vanhat talousrikokset.
Huomionosoituksia

Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi
Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan komentajamerkki
3. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
4. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
Saksan liittotasavallan Ansioritarikunnan suurristi
Saksan Demokraattisen tasavallan Kansojen Ystävyyden tähtiritakunta kultatähden kera
Britannian Brittiläisen imperiumin ritarikunnan suurristi
Itävallan Ansioritarikunnan suuri kultaninen kunniamerkki olkanauhan kera
Espanjan Isabella Katolilaisen ritarikunnan suurristi
Unkarin Lippuritarikunnan 1. luokan kunniamerkki
Iranin (Persian) Kruunuritarikunnan suurristi
Islannin Haukan ritarikunnan suurristi
Meksikon Atsteekkien Kotkan ritarikunnan suurristi
Alankomaiden Orania-Nassaun ritarikunnan suurristi
Puolan kansantasavallan Ansioritarikunnan suurristi
Romanian Tudor Vladimirescun ritarikunnan 1. luokan kunniamerkki
Belgian Kruunuritarikunnan suurupseeri
Tunisian tasavallan ritarikunnan suurupseeri
Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teuvo Aura Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Aura, Teuvo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Lauri Aho | Helsingin kaupunginjohtaja 1968–1979 | Seuraaja: Raimo Ilaskivi |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Mauno Koivisto Ahti Karjalainen | Suomen pääministeri 1970 1971–1972 | Seuraaja: Ahti Karjalainen Rafael Paasio |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Heikki Kannisto | Suomen oikeusministeri 1951 | Seuraaja: Urho Kekkonen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Sakari Tuomioja Penna Tervo | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1950–1951 1953–1954 | Seuraaja: Penna Tervo Penna Tervo |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Harras Kyttä | Suomen sisäasiainministeri 1957 | Seuraaja: Urho Kiukas |
| n k  Suomen pääministerit |
| --- | --- | --- |
:  Svinhufvud  Paasikivi  Ingman  K. Castrén  Vennola  Erich  Vennola  Cajander  Kallio  Cajander  Ingman  Tulenheimo  Kallio  Tanner  Sunila  Mantere  Kallio  Svinhufvud  Sunila  Kivimäki  Kallio  Cajander  Ryti  Rangell  Linkomies  Hackzell  U. Castrén  Paasikivi  Pekkala  Fagerholm  Kekkonen  Tuomioja  Törngren  Kekkonen  Fagerholm  Sukselainen  von Fieandt  Kuuskoski  Fagerholm  Sukselainen  Miettunen  Karjalainen  Lehto  Virolainen  Paasio  Koivisto  Aura  Karjalainen  Aura  Paasio  Sorsa  Liinamaa  Miettunen  Sorsa  Koivisto  Sorsa  Holkeri  Aho  Lipponen  Jäätteenmäki  Vanhanen  Kiviniemi  Katainen  Stubb  Sipilä  Rinne  Marin  Orpo 
| n k Betoni-Jussi elämäntyöstä |
| --- | --- |
 Teuvo Aura, Annikki Arni (1978)  Paula Talaskivi (1979)  Tapio Vilpponen (1980)  Erik Blomberg, Eino Mäkinen (1981)  Spede Pasanen (1985)  Risto Orko (1987)  Tapio Vilpponen (1989)  Tampereen elokuvajuhlat (1990)  Renny Harlin (1991)  Peter von Bagh (1992)  Jukka Mäkelä (1997)  Vesa-Matti Loiri (1998)  Åke Lindman (2008)  Lasse Pöysti (2010)  Matti Kassila (2011)  Elina Salo (2012)  Anneli Sauli (2013)  Jörn Donner (2014)  Antti Litja (2015)  Kari Sohlberg (2016)  Helena Ylänen (2017)  Maunu Kurkvaara (2018)  Hannele Lauri (2019)  Markus Selin (2020)  Pirjo Honkasalo (2021)  Heikki Nousiainen (2022)  Esko Salminen (2023)  Kati Outinen (2024) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Attalos I

| Attalos I |
| --- | --- |
 
Pergamonin hallitsija
Valtakausi:  241 eaa.–197 eaa.
Edeltäjä:  Eumenes I
Seuraaja:  Eumenes II

Syntynyt:  269 eaa. Pergamon
Kuollut:  197 eaa. Pergamon
Puoliso:  Apollonis Kyzikoslainen
Lapset:  Eumenes II  Attalos II Filetairos Athenaios
Suku:  Attalidit
Isä:  Attalos
Äiti:  Antiokis
Attalos I Soter (269–197 eaa.) oli nykyisessä Turkissa sijainneen kaupunkivaltio Pergamonin hallitsija vuosina 241 eaa.–197 eaa. Attaloksen isän serkku Eumenes I adoptoi hänet ja teki hänestä perillisensä. Attalos oli ensimmäinen attalidien hallitsijasuvun jäsen, joka julistautui kuninkaaksi. Hänen vanhempansa olivat Attalos ja seleukidiprinsessa Antiokhis.
Attalos saavutti tärkeän voiton galatialaisista, jotka olivat tunkeutuneet Traakiasta Vähään-Aasiaan. Galatialaiset olivat ryövänneet Vähää-Aasiaa vuosia, ilman että kukaan olisi pystynyt pysäyttämään heitä. Voittonsa ansiosta Attalos sai lisänimen Soter, joka tarkoittaa "pelastajaa". Voittonsa jälkeen hän julistautui myös kuninkaaksi.
Attalos oli rohkea ja kyvykäs kenraali sekä Rooman valtakunnan uskollinen liittolainen. Hän oli tärkeässä osassa ensimmäisessä ja toisessa makedonialaissodassa Filippos V:tä vastaan. Hän teki laivastonsa kanssa useita sotaretkiä Makedonian alaisille alueille Aigeianmerellä. Ensimmäisen makedonialaissodan aikana Attalos valtasi Aiginan saaren Pergamonille. Toisen sodan aikana Andros joutui Pergamonin valtaan. Attalos oli joutua Filippoksen vangiksi kahdesti, mutta pääsi hädin tuskin pakenemaan.
Attalos kuoli toisen makedonialaissodan loppupuolella 72-vuotiaana saatuaan muutama kuukautta aikaisemmin sydäninfarktin. Attaloksen jälkeen kuninkaaksi tuli hänen poikansa Eumenes II.