stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Giant for a Day!
Julkaisu ja vastaanotto > Julkaisun jälkeen

Gentle Giant markkinoi albumia esiintymällä Pohjois-Amerikassa talvella 1978–1979, minkä jälkeen yhtyeen toiminta keskeytyi. Yhtye kuitenkin palasi kirjoittamaan ja nauhoittamaan uutta materiaalia ja julkaisi vuonna 1980 viimeisen albuminsa Civilian ennen lopullista hajoamistaan.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Derek Shulman, Ray Shulman ja Kerry Minnear, ellei toisin mainita.
| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Laulu | Kesto |  |  |  |  |  |
| 1. | Words from the Wise |  | D. Shulman + yhtye | 4.10 |  |  |  |  |  |
| 2. | Thank You |  | D. Shulman | 4.45 |  |  |  |  |  |
| 3. | Giant for a Day |  | D. Shulman | 3.45 |  |  |  |  |  |
| 4. | Spooky Boogie |  | instrumentaali | 3.31 |  |  |  |  |  |
| 5. | Take Me | Minnear, Shulman, Shulman, John Weathers | D. Shulman | 2.45 |  |  |  |  |  |
| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Laulu | Kesto |  |  |  |  |  |
| 6. | Little Brown Bag |  | D. Shulman | 3.32 |  |  |  |  |  |
| 7. | Friends | Weathers | Weathers | 1.58 |  |  |  |  |  |
| 8. | No Stranger |  | D. Shulman | 2.27 |  |  |  |  |  |
| 9. | It’s Only Goodbye |  | D. Shulman | 4.16 |  |  |  |  |  |
| 10. | Rock Climber |  | D. Shulman | 3.50 |  |  |  |  |  |
Lähde:
Painoksia

| Formaatti | Valtio | Levy-yhtiö ja tunnus | Julkaistu | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| LP | Yhdysvallat, Kanada | Capitol, SW-11813 | 1978 |  |
| LP | Britannia, Ruotsi | Chrysalis, CHR 1186 | 1978 |  |
| LP | Saksan liittotasavalta | Chrysalis, 6307 636 | 1978 |  |
| CD | Britannia | Terrapin Trucking, TRUCK CD 007 | 1993 |  |
| CD | Yhdysvallat | One Way, S21-18470 | 1995 |  |
| CD | Yhdysvallat | DRT, RTE 00355 | 2005 |  |
| CD | Yhdysvallat | Alucard, ALU-GG-016 | 2009 |  |
Kokoonpano

| --- | --- |
  Soittajat  Derek Shulman – laulu  Ray Shulman – bassokitara  Kerry Minnear – kosketinsoittimet  Gary Green – kitarat  John Weathers – rummut :   Muut  Gentle Giant – tuottaja  Paul Northfield – äänittäjä  Neil Hornby ja Steve Parker – avustavat äänittäjät  Michael Ambrose – laitteisto  Ron McMaster – kaiverrus  Eve, Ray Shulman, Tanner – kannen suunnittelu  Peter Owen – kannen kuvitus  Gered Mankowitz – takakannen valokuvat 
Lähde:
Essequibo

| Essequibo |
| --- | --- |
 Essequibon valuma-alue
Maanosa:  Etelä-Amerikka
Maat:  Guyana
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Valuma-alue:  Essequibon vesistö
Pinta-ala:  154 175 km²
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Acaraivuoret
Laskupaikka:  Atlantti
Mittaustietoja
Pituus:  1 010 km
Keskivirtaama:  2 104 kuutiometriä sekunnissa
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Essequibo on Guyanan pisin joki, jonka valuma-alue ulottuu kuitenkin Brasiliaan ja Venezuelaan. Joki on hieman yli tuhat kilometriä pitkä ja päättyy leveään Atlanttiin laskevaan estuaariin.
Reitti ja valuma-alue

Essequibon lähde on Acaraivuorilla Guyanan eteläosassa lähellä Brasilian rajaa. Vuoristo on matalahko ja kostea ylänköalue, josta Essequibo virtaa pääosin pohjoiseen metsien ja savannien halki Atlanttiin. Sen pituus on kaikkiaan 1 010 kilometriä, ja se on Guyanan pisin joki ja pisin joki Amazonin ja Orinocon välissä.
Essequibon sivujoista suurimpia on Rupununi, Potaro, Mazaruni, Siparuni, Kiyuwini, Konawaruk ja Cuyuni. Essequibo laskee Atlantiin 32 kilometriä leveän estuaarin halki. Joen uoma jakaantuu estuaarissa useaan haaraan, joita erottaa toisistaan matalat saaret.
Essequibo valuma-alue ulottuu Guyanan lisäksi Venezuelaan ja Brasiliaan. Alueen pinta-ala on 154 175 neliökilometriä, ja sen keskimääräinen sadanta on 2 174 millimetriä vuodessa.
Historia ja käyttö

Essequiboa voi käyttää pienet merialukset aina Barticaan asti, joka on 80 kilometrin päässä rannikolta. Nimensä joki on saanut vuonna 1616 perustetusta hollantilaisten Essequibon siirtokunnasta.
Gangō-ji

| Gangō-ji> 元興寺 |
| --- | --- |
 Gangō-jin Gokurakudō-päähalli
Perustiedot
Sijainti:  Nara, Japani
Koordinaatit:  34°40′40″N, 135°49′53″E
Rakennustyyppi:  temppeli
Uskonnollinen käyttö:  Kegon-buddhalaisuus Shingon-risshū-buddhalaisuus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gangō-ji (jap. 元興寺) on historiallisesti merkittävä buddhalainen temppelialue Naran kaupungissa Japanissa. Gangō-jin edeltäjän lienee perustanut Soga no Umako 500-luvun lopussa, joten se on yksi Japanin vanhimmista temppeleistä. Naraan temppeli on siirretty kuitenkin vasta 700-luvulla. Gangō-ji lasketaan myös ”Naran seitsemän suuren temppelin” (Nanto shichidaiji) joukkoon.
Vanhan Gangō-jin alueella on nykyisin kaksi samaa nimeä käyttävää temppeliä, Kegon-buddhalainen temppeli historiallisen Gangō-jin pagodin paikalla Shibanoshin’yachōn kaupunginosassa sekä Shingon-risshū-buddhalainen temppeli Chūinchōn kaupunginosassa. Jälkimmäinen temppeli, joka tunnetaan Gokurakudō-päähallistaan, on valittu Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Naran historialliset monumentit”.
Historia > Asuka-kaudelta Nara-kaudelle

Buddhalaisuus lienee saapunut Japaniin 500-luvun puolivälin tienoilla. Uusi uskonto johti raivokkaisiin kiistoihin buddhalaisuutta kannattaneen Soga-klaanin ja sitä vastustaneen Mononobe-klaanin välillä. Kun Soga-klaani oli noussut voitokkaaksi, Soga no Umako perusti buddhalaisen temppelin Asukaan Naran eteläpuolelle vuonna 588 tai 596. Temppeli tunnettiin nimellä Asuka-dera tai Hōkō-ji, ja se oli nykyisen Gangō-jin edeltäjä. Baekjen kuningas lähetti munkkeja ja käsityöläisiä avustamaan temppelin rakentamisessa. Temppeliä varten valmistettiin esimerkiksi Japanin ensimmäiset kattotiilet (kawara), joista osa on edelleen käytössä.
Asuka-kaudella Hōkō-jin temppelistä tuli Soga-klaanin johdolla yksi maan tärkeimmistä kulttuurikeskuksista, jonne virtasi vaikutteita mantereelta. Temppeliin asettuivat esimerkiksi baekjelainen munkki Dōkin, goguryeolainen munkki Ekan ja Tang-dynastian Kiinaan matkannut munkki Dōshō. Siellä opetettiin ensimmäistä kertaa Sanron- ja Hossō-buddhalaisuutta, joten sillä oli suuri merkitys myös Japanin buddhalaisuuden kehitykselle.
Kun Japanin pääkaupunki siirrettiin Heijō-kyōhon eli nykyiseen Naraan vuonna 710, myös Hōkō-ji muutti sinne, tosin vasta kahdeksan vuotta myöhemmin. Ei varmasti tiedetä, mistä viivästys temppelin siirrossa johtui. Uudelle temppelille Narassa annettiin nimi Shin-Gangō-ji (新元興寺, ’uusi Gangō-ji’), kun taas Asukaan jäänyttä temppelialuetta kutsuttiin nimellä Asuka-dera tai Moto-Gangō-ji (本元興寺, ’alkuperäinen Gangō-ji’). Asuka-dera vähitellen raunioitui. Shin-Gangō-jin temppeliin sen sijaan rakennettiin useita rakennuksia, joista on säilynyt perustuksia sekä jälleenrakennettuina Gokurakudō- ja Zenshitsu-hallit. Temppelillä on hallussaan myös ainoa Nara-kaudelta säilynyt miniatyyrikokoinen pagodi. 740-luvulla temppelialue lienee ollut suhteellisen valmis. Temppelille luovutetun maa-alueen laajuuden perusteella se lienee ollut Tōdai-jin jälkeen Naran tärkein buddhalainen temppeli.
Nara-kaudella Sanron-koulukuntaa edustanut Gangō-ji kilpaili vaikutusvallasta Hōssō-lahkon Kōfuku-jin kanssa. Temppelissä vaikutti Sanron-buddhalainen munkki Chikō, joka jätti jälkeensä tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi valitun Chikō-mandalan. Nykyisin se on Gangō-jin pääasiallinen palvonnan kohde (honzon). Myöhäisvuosillaan Chikō kääntyi Puhtaan maan buddhalaisuuden kannattajaksi.
Historia > Heian-kaudelta nykyaikaan

Vielä Heian-kauden alkupuolella Gangō-ji oli elinvoimainen temppeli, jonka kautta maahan vakiintui monia buddhalaisia perinteitä, kuten urabon-juhla (o-bon) ja Buddhan syntymäpäivän vietto. Siellä vaikutti myös useita nimekkäitä munkkeja, kuten Gomyō. Kauden loppupuolella temppeli alkoi kuitenkin taantua, kun sen omistamilta läänityksiltä saatavat tulot vähenivät ja maan keskushallinto heikkeni. Samalla Shingon- ja Tendai-buddhalaiset suuntaukset voimistuivat. Vuoden 1035 dokumentissa kuvataan, kuinka temppelin päähallin mädäntyneestä katosta vuosi sisään vettä, ja katetun kairō-käytävän kattotiilet putoilivat maahan. Temppelille rakennettu munkkien asuinkompleksi Gokurakubō (極楽坊) nousi kuitenkin vähitellen itsenäiseksi instituutioksi, jossa palvottiin Chikō-mandalaa. Gokurakubōsta tuli Naran tärkein Puhtaan maan buddhalaisuuden keskus. Myöhemmin sen nimeksi muutettiin Gokuraku-in (極楽院).
Kamakura-kaudelta lähtien temppelin uskonnollinen elämä monipuolistui ja kansanomaistui, kun siellä alettiin palvoa Puhtaan maan buddhalaisuudelle tärkeän Amida-bodhisattvan lisäksi muun muassa prinssi Shōtokua ja Kūkaita (Kōbō Daishi). Amidaa, Shōtokua ja Kūkaita esittävät veistokset ovat säilyneet nykypäivään saakka. Muromachi-kaudella vuonna 1451 valtaosa temppelistä tuhoutui tulipalossa, ja vähitellen ympäröivä kaupunkirakenne levittäytyi entiselle temppelialueelle. Vuonna 1859 myös temppelin Kannon-halli (Kannondō) ja pagodi paloivat tuhkaksi. Nykyaikaan saakka säilyivät Gokuraku-inin päähalli, Zenshitsu-halli ja itäinen portti eli Tōmon.
Gokuraku-in jäi vuonna 1872 asumattomaksi, minkä vuoksi se liitettiin Saidai-jin temppeliin. Temppelin pagodin jäänteitä tutkittiin vuoden 1927 arkeologisissa kaivauksissa. Toisen maailmansodan jälkeen temppelialue määriteltiin historialliseksi kohteeksi, ja sen rakennuksia ja muuta kulttuuriomaisuutta kunnostettiin: Zenshitsun kunnostustyöt valmistuivat vuonna 1951, päähallin vuonna 1954. Pian tämän jälkeen vuonna 1955 entinen Gokuraku-in perustettiin uudelleen nimellä Gangō-ji Gokurakubō, mutta vuonna 1977 sen nimeksi vaihdettiin yksinkertaisesti Gangō-ji. Temppelille perustettiin kulttuuriomaisuuden tutkimuskeskus vuonna 1967.
Vuonna 1998 Gangō-ji valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Naran historialliset monumentit”.
Temppelialue > Yleiskuvaus

Gangō-jin historiallinen temppelialue käsittää huomattavan osan Naran vanhasta kantakaupungista, jolle on annettu lisänimi Naramachi. Nykyaikaan saakka temppelistä on kuitenkin jäänyt jäljelle vain muutamia rakennuksia ja arkeologisia jäänteitä. Vanhan temppelialueen reunamille kaupunkirakenteminen lienee alkanut levittäytyä jo varhain keskiajalla, mutta temppelin ydinalue säilyi ehjänä vuoden 1451 tulipaloon saakka. Voimakkaammin alue alkoi kaupungistua Sengoku-kaudella 1500-luvun puolivälistä lähtien, ja lopullisesti temppelin jäänteet peittyivät kaupunkitalojen alle 1600-luvun alkupuolella. Rakentamisen suhteellisen nuoreen ikään viittaavat myös jotkin naapurustojen nimet, kuten Nakanoshin’yachō ja Nishinoshin’yachō; shin’ya tarkoittaa ’uutta taloa’ tai ’uutta kauppaa’.
Historiallisen Gangō-jin alueella toimii nykyisin kolme pienehköä temppeliä. Shingon-risshū-buddhalainen, Gangō-ji-niminen temppeli käsittää entisen Gokurakubōn tai Gokuraku-inin alueen koilliskulmassa. Kegon-buddhalainen, niin ikään Gangō-ji-niminen temppeli sijaitsee Gangō-jin tuhoutuneen pagodin paikalla alueen kaakkoiskulmassa. Lisäksi alueen lounaiskulmassa toimii pieni Shōtō-in-niminen temppeli.
Gangō-jin entisen päähallin sijaintipaikka
Gangō-jin pagodin sijaintipaikka
Gangō-jin luentohallin sijaintipaikka
Gangō-jin päähallin peruskivi
Temppelialue > Entinen Gokurakubō

Shingon-risshū-buddhalaisen Gangō-jin eli entisen Gokurakubōn päähalli (hondō) tunnetaan myös nimellä Gokurakudō (極楽堂) eli Gokuraku-halli. Alun perin Nara-kaudella se muodosti Zenshitsu-hallin kanssa yhtenäisen Higashimuro Nankai taibō -nimisen (東室南階大坊) munkkien asuinrakennuksen (sōbō). Kamakura-kaudella, kun rakennuksen itäosaa oli ryhdytty käyttämään Buddha-hallina, se erotettiin omaksi Gokurakudō-rakennuksekseen. Nykyinen päähalli on uudelleenrakennettu vuonna 1244. Se on neliömäinen rakennus, jonka keskiosassa on mandalan esillepanoon tarkoitettu tila. Tilaa ympäröi käytävä, jota munkit voivat kiertää laulaessaan buddhalaisia rukouksia. Rakennusta onkin kutsuttu myös mandala-halliksi (mandaradō).
Pitkänomainen Zenshitsu-halli (禅室), joka sijaitsee aivan Gokurakudōn länsipuolella, on Gokurakudōtakin vanhempi. Hallin rakenteissa on säilynyt paljon Nara-kaudelta peräisin olevia tai jopa Nara-kautta edeltäviä rakennusosia. Hallia käytettiin munkkien asuin- ja opiskelutilana, myöhemmin myös vastaanottorakennuksena ja kouluna. Rakennuksessa oli alun perin neljä päätilaa, joista reunimmainen lohkaistiin Gokurakudō-halliksi. Japanin keskiajalla Zenshitsu tunnettiin myös nimellä Kasuga Yōgōdō (春日影向堂), sillä legendan mukaan kami Kasuga-myōjin ilmestyi (yōgō) siellä Kūkaille. Kūkai pyhitti kamin (kanjō) piirtämäänsä Kasuga-mandalaan. Sekä Zenshitsu että Gokurakudō on rakennettu tyyliin, joka yhdistelee daibutsuyō- ja wayō-tyylisuuntia.
Temppelialueelle johtava pääportti Tōmon eli ’itäinen portti’ on rakennettu Kamakura-kauden tyyliin. Se lienee siirretty paikalle Tōdai-jin sivutemppelistä 1400-luvun vaihteessa. Temppelin rakennuksiin kuuluu myös Naran prefektuurin kulttuuriomaisuuden luetteloon valittu Shōshibō (小子坊) eli temppelin talousrakennus (kuri), joka on uudelleenrakennettu vuonna 1663. Nykyiselle paikalleen se on siirretty vuonna 1960. Päähallin ja Zenshitsun vierelle on aseteltu riveihin lukuisia pieniä buddhalaisia kivipagodeja, jotka tunnetaan nimellä Futoden (浮図田). Sana Futo viittaa Buddhaan. Pagodeja on noin 1 500 kappaletta, ja niistä vanhimmat ovat peräisin Japanin keskiajalta. Nykyinen asetelma on rakennettu vuonna 1988.
Gangō-jin pohjoispuolinen portti (Kitamon)
Zenshitsu-rakennus
Higashimon-portti
Päähallin ja Zenshitsu-hallin kattotiiliä
Päähallin ja Zenshitsu-hallin takapuoli
Päähallin räystäsrakenteita
Päähalli ja kivipagodeja
Shōshibō-rakennus
Kulttuuriomaisuus

Kegon-buddhalaisen Gangō-jin temppelin omistuksessa on Yakushi-nyoraita esittävä veistos, joka on valittu Japanin kansallisaarteeksi. Temppelin palvonnan kohde on sen sijaan tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon liitetty yksitoistakasvoinen Kannon. Tärkeään kulttuuriomaisuuteen kuuluu myös temppelialueen arkeologisissa kaivauksissa löytynyttä esineistöä.
Shingon-risshū-buddhalaisen, entisen Gokurakubōn ympärille rakentuneen Gangō-jin kulttuuriomaisuuteen kuuluu kansallisaarteiksi valitun päähallin ja Zenshitsu-hallin lisäksi muun muassa kaksi Chikō-mandalaa. Molemmat niistä on hyväksytty tärkeän kulttuuriomaisuuden joukkoon. Pienoispyhäkössä pidettävä Kenpon chakushoku Chikō-mandara-zu on temppelin pääasiallinen palvonnan kohde. Alkuperäinen, munkki Chikōlta periytynyt kuva tuhoutui vuoden 1451 tulipalossa, ja nykyinen lienee maalattu 1400-luvun lopussa. Toinen Chikō-mandala Ita-e chakushoku Chikō-mandara-zu on paneelimaalaus, joka esittää Amida-nyorain paratiisia eli Puhdasta maata. Se on peräisin Chikōn elinajalta, ja sitä pidettiin vanhastaan yhtenä Puhtaan maan buddhalaisuuden ”kolmesta Puhtaan maan mandalasta”.
Kansallisaarteeksi on valittu myös miniatyyrikokoinen, Nara-kaudella rakennettu viisikerroksinen pagodi, joka on ainoa Nara-kauden huippuajoilta säilynyt pienoispagodi. Sen on arveltu muun muassa esittävän provinssitemppelin pagodia 1:10 mittakaavassa. Tärkeään kulttuuriomaisuuteen kuuluvat lisäksi temppelin Tōmon-portti sekä Amida-nyoraita, prinssi Shōtokua ja Kūkaita esittävät puuveistokset. Lisäksi temppelillä on hallussaan runsaasti kansanuskon jälkeensä jättämää esineistöä Japanin keskiajalta.
Yakushi-nyorai, 800-luku
Ita-e chakushoku Chikō-mandara-zu
Miniatyyripagodi, Nara-kausi
Gagoze

Gagoze on japanilaisen kansanperinteen demoni (oni), joka syntytarina juontaa juurensa Gangō-jin temppelille. Nihon ryōiki -teoksessa kerrotaan, kuinka ukkoselle syntyi Owarin provinssissa lapsi, joka sai kasvaessaan valtavat voimat. Legendan mukaan Gangō-jin temppelin kellotorniin ilmestyi tämän jälkeen paha henki, joka pelotteli kaupungin asukkaita. Väkivahva lapsi saapui temppelille ja karkotti demonin repimällä hiukset sen päästä. Autettuaan riisipellon keinokastelussa lapsesta tuli munkki Dōjō, joka myöhemmin pyhitettiin kamiksi nimellä Yaoikazuchi no kami (八雷神) tai Gagoze (元興神). Tämän kamin sanotaan ilmaantuvan demonin muodossa.
Tarina Gagoze-demonista levisi sittemmin ympäri Japania. Gangō-jin temppeliltä nimensä perinyt demoni tunnetaan myös nimillä Gagoji tai Gango. Vähitellen nimestä tuli demonia merkitsevä yleissana, joka lienee levinnyt jopa lasten hippaleikkeihin (onigokko): leikissä silmän alaluomea painettiin alas sormella ja huudahdettiin bekako tai bekkanko. Nämä sanat saattavat olla demonin nimestä peräisin. Lapsia saatettiin myös pelotella Gagozen saapumisella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gangō-ji Wikimedia Commonsissa
Gangō-jin internetsivut (japaniksi) (englanniksi) (kiinaksi)
Hōkō-jin temppelialueen (garan) pienoismalli
Gagō-demoni kuvasarjassa Bakemono no e, n. 1700
Guillaume de Nogaret

Guillaume de Nogaret
Guillaume de Nogaret (s. 1260 tai 1270, Saint-Félix-de-Caraman – k. huhtikuu 1313) oli Ranskan kuninkaan Filip IV Kauniin oikeusministeri. Hän oli yksi tarmokkaimmista légisteistä eli kuninkaallisen vallan edistäjistä, etenkin kirkollisissa asioissa. Nogaret oli keskeisessä asemassa Filipin ja paavi Bonifatius VIII:n välisessä kiistassa, ja hän johtikin paavia kohtaan suunnattuja kostotoimenpiteitä.
Varhaisvuodet

Nogaret’n suku ylläpiti pientä perintötilaa Nogaret’n kylässä lähellä Saint-Felix-de-Caramania, joka on nykyisin Saint-Felix-Lauragais. Perheen nimi tulee tästä kylästä. Guillaume de Nogaret’n isä oli kotoisin Toulousesta ja hänet tuomittiin kerettiläisenä albigenssiristiretkien (1208—1229) yhteydessä.
Nogaret’n lapsuudesta ja nuoruudesta tiedetään hyvin vähän. Hän opiskeli lakia Montpellier’n yliopistossa ja hänestä tuli yliopiston roomalaisen oikeuden professori vuonna 1297. Näinä uransa varhaisvuosina Guillaumen ura noudatteli Etelä-Ranskan muiden oikeustiedettä opiskelleitten nuorten uraa, joka jakautui kahden eri toimintamallin välillä. Hän opetti oikeustiedettä omassa opinahjossaan, Montpellier’n yliopistossa ja toimi samalla erilaisten juridisten asioiden neuvonantajana. Hänen asiakkaitaan olivat muun muassa Mallorcan kuningas ja Maguelonnen piispa sekä eritoten Ranskan kuningas. Hän myös toimi välittäjänä kaupassa, jossa Ranskan kuningas osti osan Montpellier’n herrakuntaa Maguelonnen piispalta.
Vuonna 1293 Nogaret astui Filip IV Kauniin palvelukseen ja hänestä tuli ylituomari (juge-mage) Beaucaire-Nîmesin tuomiokuntaan kahden vuoden ajaksi. Tehtävä oli vaativa ja vastuu suuri; siinä vaadittiin tarkkaa oikeudentajua ja oikeutta, sillä kyseessä oli yksi valtakunnan tärkeimmistä tuomiokunnista.[lähde? ]
Kohti valtaa

Vuoden 1295 lopulla Nogaret tuli kuninkaan palvelukseen Pariisiin. Tällöin hän toimi vuoteen 1301 tai 1302 saakka rikostutkijana Champagnessa ja muissa valtakunnan itäisen osan maakunnissa. Samaan aikaan hänet hyväksyttiin jäseneksi joihinkin valtakunnan keskeisiin instituutioihin: parlamenttiin, jossa hän vaikutti vuodesta 1298 lähtien, sekä kuninkaan neuvostoon, missä hänen jäsenyydestään on todisteita aina vuodesta 1300 lähtien.
Nogaret’n vastuulliset tehtävät lisääntyivät vuosisadan vaihteesta lähtien. Hän oli tosiasiassa vastuussa henkilökohtaisesti mitä erilaisimmista asioista. Jotkin näistä asioista olivat hyvinkin merkittäviä,kenen mukaan? kuten esimerkiksi Montpellier’n kaupungin jatko Mallorcan kuninkaan kanssa sekä Figeacin kaupungin asemaa koskevat neuvottelut, joiden tuloksena kuningas myönsi kaupungille vapaakaupungin oikeudet.
Vuosisadan vaihteesta oli peräisin Nogaret’n kiinnostus kirkollisiin asioihin.[lähde? ] Tämä tapahtuu aluksi kulisseissa kuten Languedocin uskonnollisten mellakoiden yhteydessä ja piispa Bernard Saisset’n tapauksessa, jossa Saisset vaati Philip IV Kauniin eroa. Myöhemmin Nogaret nousi julkisuuteen, kun hän vuonna 1303 kuuluisassa puheessaan toi esiin paavi Bonifatius VIII rikokset. Nogaret kutsui paavia kerettiläiseksi ja väitti hänen syyllistyneen simoniaan eli kirkollisten virkojen hankkimiseen rahalla. Tällöin Guillaime de Nogaret’n nimi liitettiin lopullisesti ja pysyvästi paavin ja kuningas Filip IV Kauniin välirikkoon. Jo aiemmin vuonna 1300 Nogaret oli lähetetty paavin luokse[lähde? ], jossa hän luovutti maalauksellisen ja suuresti väritetyn selontekonsa.
Kohti valtaa > Tapaus Bonifatius VIII

Nogaret’n todellinen nousu kuninkaan läheiseksi voidaan ajoittaa helmikuuhun vuonna 1303, jolloin hän vaikutti Filip IV:n mielipiteeseen ja sai tämän suostumaan ottamaan oman osansa paavin vallasta ja tuomaan paavin vaikkapa pakolla Ranskaan. Ranskassa kirkolliskokous, joka olisi koolla tämän asian tähden, erottaisi paavin. Yhdessä kolmen muun henkilön kanssa hän vastaanotti 7. maaliskuuta 1303 salakirjoitetun viestin kuninkaan kansliasta. Siinä ohjeistettiin, että heidän tulee: ”mennä tiettyyn paikkaan… ja tehdä tietylle henkilölle asioita, jotka nähtiin parhaaksi tehdä”. Juhlallisessa kuninkaallisessa kokouksessa 12. maaliskuuta 1303, joka pidettiin Louvressa, Guillaume de Nogaret piti puheen, jossa hän teki tunnetuksi kaikki mahdolliset syytökset paavi Bonifatius VIII:ta vastaan. Hän julisti yleisen kirkolliskokouksen tärkeyttä, jotta paavin asiat tutkittaisiin. Tämä tosiasiassa edellytti oikeusprosessia.
Nogaret matkusti pian Italiaan Filip IV:n valtuuttamana ja otti yhteyttä Bonifatiuksen vihollisiin Italiassa. Yhdessä näiden liittolaisten kanssa Nogaret matkusti Anagniin 7. syyskuuta 1303 ja vangitsi paavin, joka oli aikeissa julistaa Filipin kirkonkiroukseen seuraavana päivänä. Äkillinen kansannousu kuitenkin pakotti heidät vapauttamaan Bonifatiuksen parin päivän päästä ja pakenemaan.
Paavi kuitenkin järkyttyi tapahtumasta niin paljon, että hän kuoli Roomassa kuukauden kuluttua 11. lokakuuta. Uuden paavin, ujon ja vaatimattoman Benedictus XI:n (1303–1304) valinta merkitsi Ranskan kuninkaanvallan voittoa paavista, ja tietenkin mainetta Guillaume de Nogaret’lle. Tämä Ranskan valtapolitiikka korostui kun pari vuotta myöhemmin valittiin Benedictus XI:lle seuraajaksi Klemens V (1305–1314), joka oli ollut Bordeaux’n arkkipiispa Bertrand de Got, ja joka siirsi paavin istuimen Avignoniin.
Palkkiokseen tehtävän suorittamisesta de Nogaret sai runsaasti kiitosta, mutta myös aineellista hyvää. Kuningas lahjoitti hänelle runsaasti tiluksia ja merkittävän summan rahaa.
Vallan huipulla

Valtansa huipulla de Nogaret oli vuonna 1307 kun hänet nimitettiin Pierre de Belleperchen jälkeen sinetinvartijan (oikeusministerin) tehtävään. Tässä asemassa hän kontrolloi koko oikeuslaitosta ja samalla myös toimi kuninkaan keskeisenä neuvonantajana. Koska Nogaret ei ollut pappi, hänestä ei tehty muodollisesti Ranskan kansleria vaan hänelle luotiin oma erityisnimikkeensä ”kuningaskunnan yleinen sihteeri ja sinetinvartija” – joskin hän käytti kaikkea Ranskan kanslerin valtaa.
Erkki Kolkka

Erkki Kolkka (s. 11. huhtikuuta 1944 Tampere) on suomalainen entinen pikajuoksija.
Tausta

Erkki Kolkka on kotoisin Tampereen Härmälästä. Siellä hän kasvoi urheilullisen veljeskatraan vanhimpana. Veljeksistä keskimmäinen Eino Kolkka harrasti telinevoimistelua, ja tuli tunnetuksi Tampereen Teatterissa esitetyn suositun West Side Storyn volttimestarina. Einon poika Joonas Kolkka on kuuluisa jalkapalloilija. Veljessarjan nuorin Väinö Kolkka oli maajoukkuetason jääkiekkoilija, joka seuratasolla edusti Ilvestä ja HIFK:ta.
Ura

Kolkka aloitti juoksuharjoitukset Tampereen Pyrinnössä 17-vuotiaana vuonna 1961. Muutaman vuoden jälkeen hän voitti 400 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1964 ajalla 48,8. Samana vuonna hän juoksi myös 400 metrin ennätyksensä 48,5. Tämän jälkeen Kolkan kehitys kuitenkin pysähtyi väärään harjoitteluun ja liikaan kilpailemiseen. Vuonna 1967 Suomen kestävyysjuoksun päävalmentajaksi tuli uusiseelantilainen Arthur Lydiard. Kolkka sai kutsun niin sanottuun Lydiardin talliin, missä hänestä oli määrä tehdä paras eurooppalainen 1500 metrin matkalla Meksikon olympialaisissa vuonna 1968. Tässä hän ei kuitenkaan onnistunut. Tämän jälkeen Kolkka lopetti kilpailemisen. Aktviiviuran jälkeen Kolkka valmensi Tampereen Pyrinnön nuoria urheilijoita pika- ja keskimatkoilla.
Saavutuksia

SM-kultaa 400 metrin juoksussa vuonna 1964 sekä 4x400 metrin viestissä vuonna 1969, SM-hopeaa 4x400 metrin viestissä vuonna 1971 sekä SM-pronssia 400 metrin juoksussa vuonna 1966 sekä 4x400 metrin viestissä vuonna 1966.  Lisäksi hänellä on useita nuorten SM-mitaleja.
Kolkalla on useita yleisurheilun maaotteluedustuksia.