stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Hiilamo
Palkinnot ja tunnustukset

Lumilapio-palkinto 1996, Skop – lyhyt historia (kirja)
2010 Olli-palkinto, jonka myöntää Suomalainen Sanomalehtimiesliitto
2011 Vuoden Lykkiläinen. Lahden yhteiskoulun entisten oppilaiden yhdistyksen hallituksen valitsemana.
2016 tiedonjulkistamisen valtionpalkinto teoksesta Hyvinvoinnin vakuutusyhtiö: Mistä SOTE-uudistuksessa on kysymys?
Suomen kulttuurirahaston 35 000 euron suurpalkinto 2022
Aiheesta muualla

Professori puolustaa perustuloa – "Huomattava saavutus" (29.8.2016) Helsinginuutiset.fi
Anna-Kaisa Hiltunen: Professori tasa-arvo (vanhentunut linkki) arkistossa ulkopolitiikka.fi
Heikki Hiilamon kolumni: Ryhdyin tutkijaksi, koska hävetti väittää työkseen, että rikkaiden suosiminen auttaa köyhiä Yle 6.2.2024
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Pedro Hietanen

| Pedro Hietanen |
| --- | --- |
 Pedro Hietanen esiintymässä Jyväskylän kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pedro Heikki Kalevi Hietanen
Syntynyt: 5. toukokuuta 1949 Jaala
Kuollut: 6. joulukuuta 2023 (74 vuotta)
Ammatti:  muusikko, kapellimestari ja tuottaja
Puoliso:  Tarja Hietanen (vih. ; k. 2019)
Muusikko
Soittimet:  piano, harmonikka, sähköurut
Aiheesta muualla
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Pedro Heikki Kalevi Hietanen (aik. Heikki Kalevi Hietanen; 5. toukokuuta 1949 Jaala – 6. joulukuuta 2023) oli suomalainen muusikko, kapellimestari, tuottaja sekä televisio- ja radioesiintyjä.
Hietasen pääinstrumentteja olivat piano ja harmonikka sekä sähköurut ja muut kosketinsoittimet.
Pedro-nimen Hietanen sai alun perin Dave Lindholmilta, joka alkoi nimittää häntä muhkeiden ”meksikolaisviiksien” takia Pedroksi.
Lapsuus

Musikaaliseen sukuun syntynyt Hietanen sai harmonikansoiton opetusta äidiltään jo kolmivuotiaana. Hietanen esiintyi ensimmäisen kerran yleisölle jo viisivuotiaana, jolloin hän esitti kaksi kappaletta soittaen haitaria ja laulaen. Myöhemmin koulussa hän jatkoi musiikkiharrastustaan. Hän pääsi välituntisin koulun musiikkiluokkaan väittäen, että hänen pitää harjoitella pianonsoittoa. lähde?
Ura > Uran myöhäisvaihe

1980- ja 1990-luvuilla Hietanen esiintyi useissa televisio-ohjelmissa moninaisissa rooleissa. Lastenohjelmissakin Hietanen nähtiin Pommi-kissana M. A. Nummisen esittämän Gommi-jäniksen kanssa. Yömyöhä-radio-ohjelmassa Hietanen esiintyi vielä 2000-luvun alkuvuosina. Viimeisin Yömyöhä lähetettiin 29. toukokuuta 2009.
Hietanen toimi myös Ruisrockin juontajana 1990-luvulla.
Hietanen ei tehnyt viimeisinä vuosinaan enää yksittäisiä keikkoja, joita varten olisi pitänyt harjoitella erikseen. Poikkeuksena tästä oli Wigwamin 50-vuotisjuhlakiertue, johon hän osallistui syksyllä 2018.
Hietaselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2012.
Yksityiselämä

Pedro Hietanen ilmoitti kesällä 2022 sairastuneensa vakavasti. Hänen vaimonsa Tarja kuoli vuonna 2019. Hietanen kuoli 74-vuotiaana itsenäisyyspäivänä 2023 pitkään sairastettuaan. Hän sairasti aivosyöpää.
Hietasen hautajaiset pidettiin Vantaalla Ruskeasannan hautausmaan kappelissa 30. joulukuuta 2023. Hänet on haudattu samalle hautausmaalle.
Osittainen diskografia

Niin vähän on aikaa (1972)
Pepe & Paradise (1973)
Pepe & Paradise 2 (1975)
70’s Radio Hits'' (2000) kokoelma
Nuclear Nightclub (1975) (CD re-masterointi, 2000; Hietanen mukana neljällä bonus-liveraidalla)
Lucky Golden Stripes and Starpose (1976)
Dark Album (1977)
Rumours on the Rebound (1979) kokoelma
Classics − The Rarest (1990) kokoelma
Light Ages (1993) Hietanen vieraili yhdellä raidalla
Highlights (1996) kokoelma
Fresh Garbage – Rarities 1969–1977 (2000) kokoelma
Hanger (1978)
Pedro’s Heavy Gentlemen (1980)
Doing (1981)
Tango Moderato (1982)
Where’s Boris? (1983)
Pedro’s Christmas (1983)
Naivismia (1984)
Eucalypso (1991)
Tango (1992)
Reggae (1997)
Mi Tango Triste (2000)
Mies joka tiesi liikaa (2008)
Muistan sua Elaine (1984)
Pimpparauta (1985)
Luontoilta (1986)
Parhaat (1986) kokoelma
V. Y. Vihdoinkin yhdessä (1986)
Trio Erektus: Kultalevy 1 (1990)
Pirkka-Pekka Petelius & Mikko Kivinen: A’la maailmanmusiikkia (1993)
Poika varjoisalta kujalta (2002)
Serpien kylässä 1 (2004)
Serpien kylässä 2 (2005)
Hyvännäköinen – 36 lemmenlaulua (2005) kokoelma
Serpien kylässä 3 (2005)
Serpien kylässä 4 (2006)
Serpien kylässä 5 (2006)
Serpien kylässä 6 (2007)
Serpien kylässä 7 (2007)
Serpien kylässä 8 (2007)
Serpien kylässä 0 (2007)
Kovan päivän ilta haastattelu (2008)
Serpien kylässä 9 (2012)
Serpien kylässä 10 (2012)
Serpien kylässä 11 (2012)
Kirjallisuutta

Flinkkilä, Janne: Pedro. Like, 2024. ISBN 9789511483144
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pedro Hietanen Wikimedia Commonsissa
Pedro Hietasen sävellystuotanto Fono -äänitetietokanta.
Miten minusta tuli minä: 1.3. Muusikko Pedro Hietanen Yle Vintti YleQ.
Pedro Hietasen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Pedro Hietasen sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Seppänen, Arttu: Pedro Hietanen 1949–2023 (muistokirjoitus) Helsingin Sanomat. 8.12.2023. Arkistoitu 11.12.2023.
Wigwam
|  Mats Huldén  Jim Pembroke  Rekku Rechardt  Jari Kettunen  Esa Kotilainen >  Ronnie Österberg  Nikke Nikamo  Jukka Gustavson  Pekka Pohjola  Måns Groundstroem  Hessu Hietanen  Jan Noponen  Mikko Rintanen  Jussi Kinnunen  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Hard N’ Horny  Tombstone Valentine  Fairyport  Being  Nuclear Nightclub  Lucky Golden Stripes and Starpose  Dark Album  Light Ages  Titans Wheel  Some Several Moons 
Livealbumit:  Live Music from the Twilight Zone  Wigwam Plays Wigwam – Live  Pop-Liisa 3 – Wigwam 1973  Live at Töölönranta 1975  Live at Provinssirock 1991 
Kokoelmat:  Wigwam  Rumours on the Rebound  Classics – The Rarest  Highlights  Fresh Garbage – Rarities 1969–1977  Parhaat  28 Songs from the Twilight Zone 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef 
Pedro Hietanen soittaa presidentinvaalivalvojaisissa Helsingin Työväenyhdistyksellä 1994.
Gommi ja Pommi Vihreät Niityt -musiikkitapahtumassa 2004.
C. A. R. Hoare

| C>  A. R. Hoare |
| --- | --- |
 Tony Hoare vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1934 (ikä 91)
Arvonimi: Sir
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Leslie Fox ja Andrei Kolmogorov
Tutkimusalue:  Informatiikka ja tietojenkäsittelytiede
Tunnetut työt:  Hoaren logiikka
Palkinnot:  Turing-palkinto
Aiheesta muualla
www.cs.ox.ac.uk/people/tony.hoare
Charles Antony Richard "Tony" Hoare (s. 11. tammikuuta 1934 Colombo, Brittiläinen Ceylon) on brittiläinen tietojenkäsittelytieteilijä. Hän on kehittänyt muun muassa pikalajittelualgoritmin ja Hoaren logiikan sekä monitorit ratkaisuksi 
moniajojärjestelmien lukkiutumatilanteisiin.
Hoare sai Turing-palkinnon vuonna 1980 työstään ohjelmointikielien parissa.
Kirjoja

O.-J. Dahl, E. W. Dijkstra, C. A. R. Hoare (1972): Structured Programming. Academic Press. ISBN 0-12-200550-3.
C. A. R. Hoare (1985): Communicating Sequential Processes. Prentice Hall International Series in Computer Science. ISBN 0-13-153271-5 hardback or ISBN 0-13-153289-8 paperback.
C. A. R. Hoare, M. J. C. Gordon (1992): Mechanised Reasoning and Hardware Design. Prentice Hall International Series in Computer Science. ISBN 0-13-572405-8.
C. A. R. Hoare, He Jifeng (1998): Unifying Theories of Programming. Prentice Hall International Series in Computer Science. ISBN 0-13-458761-8.
Meemi

Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Korkeakulttuuri
Populaarikulttuuri
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Taide
Sivistys
Meemi (engl. meme < kreik. μίμησις, mimesis) on idea, käyttäytymismalli, tyyli tai käyttötapa, joka leviää kulttuurissa henkilöltä toiselle. Se on kulttuurinen ja viestinnällinen kopioituja eli replikaattori. Käsitettä meemi käytti ensimmäisenä Richard Dawkins vuonna 1976 kirjassaan Geenin itsekkyys. Esimerkkeinä meemeistä Dawkins luettelee ”sävelmät, ajatukset, hokemat, vaatemuodit, saviruukkujen ja rakennusten kaarten muodot”. Antaessaan keksinnölleen nimeä hän halusi ”substantiivin, johon sisältyy kulttuurin välittymisen yksikön eli matkimisen yksikön idea”.
Arvostelijoiden mukaan meemiteorialla eli memetiikalla ei ole tieteellistä pohjaa. Monet tutkijat ovat leimanneet sen näennäistieteeksi, minkä seurauksena meemitutkimuksesta ei ole tullut tiedeyhteisön hyväksymää tutkimusohjelmaa. Meemikäsitteen luonut Dawkins on itse ottanut etäisyyttä hänen ajatuksensa ympärille syntyneeseen memetiikkaan.
Meemin luonne

Dawkinsin mukaan sekä geenit että meemit leviävät riippumatta siitä, ovatko ne hyödyllisiä ihmisen kannalta. Molemmat kopioitujat ovat itsekkäitä olioita. Geenit rakentavat eliöitä elatusalustoikseen, ja näiden biologisten rakenteiden menestyksekäs kopioituminen takaa sekoittumattomien geenien siirtymisen sukupolvilta toisille. Myös meemit ovat itsekkäitä olioita, jotka käyttävät ihmisiä oman leviämisensä kulkuneuvoina. Meemit ovat myös sokeita sille, mitä niiden kulkuneuvoille tapahtuu. Susan Blackmoren mukaan meemit ja geenit ovat vain analogisia toisilleen eikä niiden tarvitse toimia toistensa kaltaisesti. Blackmore on myös ehdottanut, että teknologisia meemejä kutsuttaisiin englannin kielen termillä ”temes”.
Meemi ja darwinismi

Geenin itsekkyys -teoksensa jälkeen Dawkins on ottanut etäisyyttä luomaansa käsitteeseen. Teoksessaan The Extended Phenotype (1982) Dawkins myöntää, että meemien kopioitumisprosessi on ilmeisestikin paljon epätarkempi kuin geenien: päinvastoin kuin geenit, meemit saattavat osittain sekoittua toisiinsa. Tämä tekee ajatuksen geenien ja meemien vertailun hankalammaksi.
Filosofi Daniel C. Dennettin mukaan biologinen luonnonvalinta on evoluution prototyyppi. Lähtökohtana on väite, että luonnonvalinta on alustariippumaton algoritminen tapahtumasarja. Juuri alustariippumattomuuden on määrä mahdollistaa luonnonvalintanäkemyksen siirtäminen biologian ulkopuolelle. Dennettin mukaan evolutionaarinen prosessi noudattaa seuraavia perussääntöjä:
Vaihtelu: vallitsee erilaisten ainesosien ja rakenteiden jatkuva runsaus.
Kopioituminen: ainesosilla tai rakenteilla on kyky tehdä itsestään kopioita.
Differentiaalinen kelpoisuus: jonkin ainesosan tiettynä aikana itsestään tekemien kopioiden määrä vaihtelee sen mukaan, millainen on kyseisen ainesosan ja sen ympäristön kulloinenkin keskinäisvaikutus.
Matti Kamppisen mukaan voitaisiin myös sanoa, että evoluution kolme perusehtoa ovat muuntelu, periytyminen ja valinta. Meemien suhteen muuntelua aiheuttavat uudet keksinnöt ja yhdistelmät. Koska kopioista on ylitarjontaa, luonnonvalinta seuloo esiin kelpoisimmat. Kulttuurissa meemit kilpailevat Dennettin mukaan pääsystä ihmismieleen.
Susan Blackmore julkaisi vuonna 1999 kirjan Meemit – kulttuurigeenit. Teoksen esipuheen kirjoitti Dawkins.
»Mutta olen koko ajan ollut avoin sille mahdollisuudelle, että meemistä voisi jonakin päivänä kehkeytyä koko ihmismieltä kuvaava hypoteesi, vaikken tiennytkään kuinka kunnianhimoiseen yritykseen se saattaisi johtaa. Jokaiselle uudelle aatesuunnalle on annettava mahdollisuus panna parastaan, ja juuri niin Susan Blackmore on tehnyt meemiteorialle.»
Omana lisäyksenään teoriaan Blackmore esittää, että ihmisaivojen suuri koko on meemien tuottama. Arvostelijoiden mukaan tällainen lamarckilainen väite on ongelmallinen ja nurinkurinenkin, sillä yleisen näkemyksen mukaan biologinen muuntelu tuottaa rakenteita, jotka tietyissä olosuhteissa saattavat osoittautua kulttuurisesti tai memeettisesti käyttökelpoisiksi. Lisäksi aivojen nykyinen koko oli saavutettu jo paljon ennen meemien runsastumista.
Blackmore kuvaa meemiä käyttäytymisohjeena jossa ”meemit varastoituvat aivoihin (tai muihin kohteisiin) ja siirtyvät eteenpäin jäljittelyn kautta”. Dennett kuitenkin korostaa, että on tärkeää olla samastamatta meemiä mihinkään tiettyyn aivorakenteeseen,
Blackmoren mielestä meemin käsitteeseen liittyvät seuraavat ongelmat: meemiä ei voi ilmaista täsmällisenä yksikkönä, meemien kopioitumisen ja tallentamisen mekanismi on tuntematon ja memeettinen evoluutio on lamarckilaista.
Kompleksiset tietorakenteet

Dawkins ja Dennett luettelevat esimerkkejä meemeistä:
sävelmät, ajatukset, hokemat, vaatemuodit, saviruukkujen ja rakennusten kaarten muodot.
holvikaari, pyörä, vaatteiden käyttö, verikosto, suorakulmio, aakkoset, kalenteri, Odysseia, kalkyyli, šakki, perspektiivi, luonnonvalinta, impressionismi, Greensleeves, dekonstruktionismi.
Esimerkkeinä luetteloidut meemit eivät kaikki ole mitään yksinkertaisia ideoita vaan kompleksisia tietorakenteita, joita yhdistää vain se, että ne ”kopioituvat luotettavasti ja hedelmällisesti”. Tämä luonnehdinta on ongelmallinen, sillä esimerkiksi Odysseia ei suullisessa kulttuurissa suinkaan kopioitunut luotettavasti. Sitä paitsi Odysseia on liian laaja jäljittelyn kohteeksi tai yksiköksi. Vastaavasti voitaisiin kysyä, kumpi on varsinainen meemi, Beethovenin 5. sinfonia kokonaisuudessaan vai sen monenlaisessa käytössä oleva alkumotiivi.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Voidaan myös kysyä, miksi toiset tietorakenteet ovat tarttuvia, toiset taas eivät: ”Miksi on helpompi hyräillä laulelmaa On neidolla punapaula yhden ainoan kuulemiskerran jälkeen kuin melodiaa Arnold Schönbergin teoksesta Pierrot Lunaire?” Voidaan myös kysyä, miksi monet meemit tuottavat lukuisia ”lapsia” mutta eivät ”lastenlapsia”, kun taas toiset meemit kopioituvat sukupolvelta toiselle.
Kopioitumis- ja tallennusmekanismi

Geenit on koodattu DNA:han ja ne monistuvat tarkasti pitkin iturataa sukupolvesta toiseen. Memetiikka on alusta pitäen rakentunut geeni–meemi-analogialle. Näin ollen on oikeutettua kysyä: Mikä on ”X” analogiassa ”geeni : DNA = meemi : X” ? On esitetty, että ”X” = kompleksinen aivorakenne tai aivoihin tallentunut ohjesarja, ohjelma tai resepti, meemin genotyyppi, joka tuottaa meemin ilmiasun eli sen, miten meemi maailmassa ilmenee ja ympäristöönsä vaikuttaa. Dennett varoittaa samastamasta meemejä aivorakenteisiin – eihän geeniäkään samaisteta DNA:han.
Blackmore on tässä asiassa sallivampi: ”Käytän jatkossa termiä 'meemi' viittaamaan erotuksetta kaikentyyppiseen memeettiseen informaatioon, mukaan luettuna ajatukset, aivorakenteet joihin ajatukset paikallistuvat, käyttäytymistavat joita nämä aivorakenteet tuottavat ja niiden toisinnot kirjoissa, resepteissä, kartoissa ja nuoteiksi kirjoitetussa musiikissa.” Tämä tarkoittaa samalla geeni–meemi-analogiasta luopumista, mikä onkin viisasta mutta samalla on omiaan vähentämään memetiikan omaleimaisuutta kulttuurisen muutoksen selittimenä. Meemeiltä puuttuu DNA:han vertautuva digitaalinen koodi, ja sikäli kuin meemeillä on genotyyppi, se ei ole lainkaan yhtä kiintoisa tai merkityksellinen kuin ilmiasu eli ne ominaisuudet jotka edesauttavat meemin kopioitumista, tarttuvuutta ja menestystä.
Memeettinen evoluutio

Meemien siirtymistä yksilöstä toiseen on verrattu biologisessa analogiassa virusten leviämiseen. Viruksethan levittävät geneettistä informaatiota. Ihmisen käyttäytymisen muuttuminen on kuitenkin monimutkainen asia eivätkä kaikki ”meemiviruksen” saaneet muuta käyttäytymistään samalla tavalla. Memeettinen evoluutio on lamarckilaista. Meemi monistuu yksilöiden kesken verkostomaisesti. Meemit siirtyvät suurelta osin ihmislasten oppimisprosessin tärkeän elementin eli matkimisen kautta, mutta ne voivat siirtyä myös oivaltamisen avulla. Uskontotieteilijä Pascal Boyerin mukaan kulttuurin siirtyminen ei muistuta meemien monistumista geenien tavoin identtisinä, vaan siirtymäprosessi näyttää kuin itsestään synnyttävän poikkeuksellisen runsaasti outoja muunnelmia.
Biologinen evoluutio on hidasta, mutta kulttuurin kehittyminen on nopeaa ja kiihtyvää, tiedonvarastoinnin ansioista kjasautuvaa. Ohjaamattoman ja suuntaamattoman memeettisen evoluution nopeus tekee siitä samalla sekaista ja jopa kaoottista. Miten sellaisesta voisi syntyä toimivia rakenteita? Biologinen evoluutio on säilyttävää ja vailla päämäärää. Kulttuurievoluutio voi olla hyvinkin nopeasti ja jyrkästi muuttuvaa, ja periaatteessa sillä voi olla ihmisten tahtoon perustuva päämäärä.
Meemi ja merkki

Meemiä on usein pidetty turhana käsitteenä. On huomautettu, että darwinilainen evoluutio ei ole ainoa vaihtoehto. Virolainen biosemiootikko Kalevi Kull (2000) pitää meemiä rappeutuneena merkkinä ja tarjoaa Darwinia edeltävää baerilaista kehitysoppia semioottiseksi eli merkkiopilliseksi viitekehykseksi. Tunnetumpi on Charles S. Peircen pragmatismin evolutionaarinen luonne. Niinpä esimerkiksi Deacon (1998) ja Kilpinen (2008) pitävät peirceläistä merkkiä täydellisempänä kuin meemiä.
Meemipleksi

Yhteinen etu kerää tietyt meemit yhdeksi joukoksi. Tällainen yhdessä kopioituva meemiryhmä, meemipleksi (tai meemikompleksi), muodostaa itsejärjestyvän ja itsesuojelevan rakenteen. Meemipleksi ottaa vastaan yhteensopivia uusia meemejä ja vieroksuu yhteensopimattomia. Meemipleksia ei voi suoraan rinnastaa geenejä sisältävään kromosomiin, koska meemien ei tarvitse olla niin riippuvaisia kuulumisesta yhdessä kopioituvaan ryhmään kuten taas biologisesta materiasta koostuvilla geeneillä on useimmiten laita.
Meemipleksi > Mieli

Kulttuurissa meemit kilpailevat pääsystä ihmismieleen, sillä Dennettin mukaan ihmismielen kapasiteetti on rajallinen. Tässä siis tuskin on kysymys aivojen muistikapasiteetista vaan pikemminkin ihmismielen rajallisesta vastaanottavuudesta. Dennettin mielestä ”riippumaton mieli” on myytti. Arvostelijat ovat kysyneet: jos ihmismieli on vain meemirakennelma vailla omia ominaisuuksia, kuinka selittää subjektiiviset tuntemukset? Dennett on todennutkin, että ihmismieli on ”hyvin suuressa määrin” (ei siis kokonaan) meemien luomusta.
Arvostelua

Memetiikkaan kriittisesti suhtautuvien tutkijoiden mukaan meemiteorialla ei ole tieteellistä pohjaa. Heidän mukaansa yhteisötieteet tulevat paremmin toimeen ilman sitä. Luis Benitez-Bribiesca nimittää memetiikkaa näennäistieteelliseksi uskonopiksi sekä "vaaralliseksi ajatukseksi, joka uhkaa tietoisuuden ja kulttuurillisen kehityksen vakavasti otettavaa tutkimusta." Hän huomauttaa, etteivät kulttuuriyksiköt kanna sisällään DNA:ta vastaavaa rakennetta eikä meemien kopioituminen eli idean kulkeutuminen aivoista toisiin ole vakaa prosessi.
Myös semiootikot, kuten Terrence Deacon ja Kalevi Kull ovat kritisoineet meemikäsitettä. He pitävät sen käsitystä merkistä liian yksinkertaistettuna.
Mary Midgley on kritisoinut memetiikkaa erinäisistä syistä:
»Ensinnäkin kulttuurin ymmärtäminen ei ihannetapauksessa lähde liikkeelle kaikkein pienimpien osasten tutkimisesta, sillä se muistuttaa enemmän merivirtausten kaltaisia kuvioita. Huomioon pitäisi ottaa useampia tekijöitä, historiallisia ja muita, eikä vain sitä, että mistä hiukkasista kulttuuri rakentuu. Toiseksikin, mikäli meemit eivät ole ajatuksia (eivätkä siten kognitiivisia ilmiöitä), kuten Daniel C. Dennett perustelee teoksessa Darwin's Dangerous Idea, silloin niiden ontologinen tila jää kyseenalaiseksi, ja memeetikoilta (jotka ovat samalla reduktionisteja) jää perustelematta, miksi meemejä olisi ylipäätään olemassa. Kysymyksiä voi esittää enemmänkin, esimerkiksi onko meemi itsessään meemi vai oikea käsite. Pohjimmiltaan memetiikka perustuu pyrkimykseen havainnollistaa kulttuuria eliövertauksella, mikä on sellaisenaan kyseenalainen tutkimuslähtökohta, sillä vertauksia käytettäessä jää piiloon asioita, jotka eivät sovi niiden kehykseen. Sen sijaan, että tutkitaan varsinaista todellisuutta ilman ennakkokäsityksiä, memetiikka kuten niin monet sosiobiologiset yhteisöselitykset käsittävät, että jos appelsiinin sanotaan muistuttavan omenaa, niin tämä riittää appelsiinin analyysiksi.»
Henry Jenkins, Joshua Green ja Sam Ford ovat kirjassaan Spreadable Media (2013) kritisoineet Dawkinsin meemiajatusta kirjoittaen, että "vaikka meemiajatus on mukaansatempaava, se ei välttämättä selitä riittävästi, miten merkitykset kiertävät osallistuvan kulttuurin keinoin." Kirjoittajat arvostelevat muitakin memetiikan malleja, erityisesti sellaisia, jotka kuvailevat meemejä itsestään replikoituvina, koska nämä eivät ota huomioon sitä tosiseikkaa, että "kulttuuri on ihmisten tuote, joka replikoituu ihmisten aktiivisen toiminnan kautta."
Kuten muutkin arvostelijat, Maria Kronfeldner on moittinut memetiikkaa siitä, että se perustuu virheelliseen geenivertaukseen. Hän kutsuu sitä "melko turhaksi päätelmäksi", joka on pelkkää jo hankitun tiedon toistoa tuomatta siihen tarpeellista lisätietoa.
Internet-meemi

Internet-ilmiöitä nimitetään usein meemeiksi tai tarkemmin sanottuna ”internet-meemeiksi”. Kulttuuristen meemien tapaan myös nettimeemit muuttuvat siirtyessään ihmiseltä toiselle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meemi Wikimedia Commonsissa
Richard Dawkins.
Daniel Dennett.
Susan Blackmore.
Masennuslääkkeet

Prozac eli fluoksetiini oli Yhdysvalloissa ensimmäinen laajasti markkinoitu SSRI-lääkeryhmän mielialalääke.
Masennuslääke, myös antidepressantti tai mielialalääke, on masennusta tai sen oireita lievittämään tai ehkäisemään tarkoitettu lääkeaine. Masennuslääke ei tehoa tavanomaiseen suruun, vaan sen käyttö rajoittuu kliinisen masennuksen hoitoon. Mielialalääkkeitä voidaan käyttää myös ahdistuneisuuden, pelkotilojen, paniikkihäiriön, syömishäiriöiden ja pakko-oireisen häiriön hoidossa.
Yleisyys

Masennuslääkkeiden käyttö on kasvanut Suomessa vuosi vuodelta. Niitä käytti vuonna 2008 kahdeksan prosenttia suomalaista, ja niitä määrätään etenkin naisille ja vanhuksille. Suomen Psykologiliiton mukaan Suomessa noin miljoona henkilöä käyttää Kelan korvaamia psyykenlääkkeitä, ja pelkästään masennuslääkkeitä käyttää noin 400 000 suomalaista.
Lähes 90 prosenttia suomalaisessa erikoissairaanhoidossa hoidettavista vakavaa masennusta sairastavista hoidetaan masennuslääkkeillä sairauden akuutin vaiheen alussa.
Lääkkeen käyttö

Masennuslääkkeen vaikutus alkaa vähitellen. Sitä tulee käyttää useita viikkoa, että sen vaikutus alkaa. Vasta tämän jälkeen voidaan tietää onko lääkkeestä hyötyä. Haittavaikutukset ovat tavanomaisia lääkkeen käytön alussa. Ne kuitenkin usein menevät pois muutamassa viikossa.
Masennuslääkettä suositellaan käytettävän vielä puoli vuotta sen jälkeen kun masennuksen oireet ovat poistuneet. Liian aikainen lopettaminen voi aiheuttaa masennuksen uusiutumisen. Joillekin henkilöille voidaan suositella masennuslääkityksen käyttöä koko elämän ajan.
Suomalainen Duodecim -lääkäriseura suosittelee, että vaikeita tai psykoottisia masennustiloja hoidettaisiin ensisijaisesti ja kaikissa tapauksissa ilman että lääkehoitoon yhdistetää alkuvaiheessa psykoterapiaa. Masennuslääkkeen valinnassa on huomioitava potilaan ikä, depression vaikeusaste ja oirekuva sekä muut mahdolliset samanaikaiset sairaudet ja lääkehoidot. Lääkehoidon lisäksi on syytä hyödyntää myös psykoterapiaa. Tätä suositusta ei noudateta Suomessa, sillä vain 20 prosentille masennuksesta valittavista potilaista tarjotaan psykoterapiaa.
Masennuslääkkeitä suositellaan Suomessa usein pitkäaikaiseen käyttöön, vaikka niiden pitkäaikaisvaikutuksia ei ole tutkittu. Lumekontrolloitujen kliinisten lääketutkimusten kesto on vain 6–8 viikkoa. Masennuslääkkeiden keskimääräiset käyttöajat ovat silti pidentyneet kaiken aikaa, koska hoitosuositukset ovat kannustaneet pitkiin hoitoihin. Esimerkiksi Lääketieteen kandidaattiseuran julkaisemassa Therapia Fennica -kirjassa suositellaan, että masennuslääkitystä jatketaan vielä puoli vuotta masennuksen akuutin vaiheen mentyä ohi. Kirjan kirjoittajat suosittelevat toistuviin masennuksiin lisäksi pitkäaikaista masennuslääkehoitoa.
Lääkkeen käyttö > Raskaus ja imetys

Masennuslääkkeiden käyttö voi vaikuttaa vauvan kehittyvään hermostoon raskauden ajan sekä vielä synnytyksen jälkeen. Suurin vaikutus vauvan kehitykseen lääkkeillä on raskauden ensimmäisen kolmanneksen aikana.
Käytön soveltuvuutta raskauden aikana arvioidaan sekä äidin että vauvan näkökulmasta. Äidin henkinen hyvinvointi sekä äidin ja vauvan vuorovaikutus on tärkeää vauvan normaalin kehityksen kannalta. Annostukseksi pyritään valitsemaan riittävä annostus, joka on turvallista myös sikiölle.