stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jigorō Kanō
Olympialiike ja viimeinen matka

Kanō oli olympialiikkeen isän Pierre de Coubertinin ystävä ja hän toimi Japanin IOK-edustajana vuosina 1909–1938. Hän otti osaa yhdeksään kokoukseen ja jokaisessa hän yritti myöskin saada jūdōnsa hyväksytyksi olympialajiksi. Kanō ajoi voimakkaasti pyrkimystä saada vuoden 1940 olympialaiset Japaniin. Berliinin kokouksessa 1936 Japani päihitti Suomen äänin 36–27. Toinen Kiinan-Japanin sota (1937–1945) aiheutti kuitenkin sen, että Japani joutui 1938 – Kanōn jo kuoltua – ilmoittamaan, ettei voi järjestää kisoja. Kairos­sa 1938 pidetyn kokouksen jälkeen Kanō matkusti Atenaan de Coubertinin muistotilaisuuteen ja sen jälkeen Pariisiin. Ranskan jälkeen hän lähti vielä Yhdysvaltoihin ennen paluutaan Japaniin. Hän sairastui 1. toukokuuta 1938 ja pysyi vuoteessaan koko päivän, mutta osallistui päivälliselle. Hän valitti palelevansa, vaikka hänellä oli kuumetta. 2. toukokuuta hän pysyi hytissään ja laivan lääkäri hoiti häntä hauteilla. Kuume laski 40 asteesta 38 asteeseen. 3. toukokuuta lähtien laivan stuertti istui Kanōn hytin ulkopuolella. Kanōlle kehittyi keuh­kokuume. Seuraavana aamuna, 4. toukokuuta 1938, kello 6.33 hän kuoli hiljaa. Laiva saapui kaksi päivää myöhemmin Yokohamaan, jossa oli vastassa noin 3000 surijaa. Hänet haudattiin Shinto-menoin Kōdōkanissa 9. toukokuuta 1938 kello 10.00.
Koska hänen poikansa, Risei Kanō, oli liian nuori, tuli Kōdōkanin johtajaksi Nango Jiro. Jiro luopui vi­rastaan 1946 Risein eduksi.
Lähteitä

Jigorō Kanōn Judo, Leif Bagge (Budoka-lehti 3-4/84)
Modern Bujutsu & Budo, Donn F. Draeger (ISBN 0-8348-0351-8)
the Judo Information Site (http://www.judoinfo.com)
The life of Jigoro Kano (http://www.judo-ch.jp)
The Way of Judo: A Portrait of Jigoro Kano and His Students, John Stevens (ISBN 9781590309162)
Judo Memoirs of Jigoro Kano, Brian N. Watson (ISBN 9781425187712)
Fulfilling His Duty as a Member: Jigoro Kano and the Japanese Bid for the 1940 Olympics (http://ejmas.com/jcs/2004jcs/jcsart_svinth_0504.htm) Historialliset ja yhä elävät budō- ja bujutsuvaikuttajat
Haruna Matsuo
Jigorō Kanō
Miyamoto Musashi
Musō Gonnosuke Katsuyoshi
Seiken Shukumine
Iizasa Chōisai
Tsuji Gettan Sukemochi
Itō Ittōsai
Takaji Shimizu
Kunii Kagetsugu
Kamiizumi Ise no kami Fujiwara no Hidetsuna
Matsumoto Bizen no kami Ki no Masamoto
Hayashizaki Jinsuke Minamoto no Shigenobu
Matsuzaki Kinemo
Nakanishi Chūta
Ichizō Otofuji
Tōru Takahashi
Yamaoka Tesshu
Tsukahara Bokuden
Takano Sasaburo
Kiroku Takayama
Hanjiro Shiraishi
Heki Danjō Masatsugu
Morihei Ueshiba
Nakayama Hakudō
Risuke Ōtake
Sōkaku Takeda
Donn F. Draeger
Pascal Krieger
Kishomaru Ueshiba
Moriteru Ueshiba
Toshikazu Ichimura
Honda Toshizane
Kenzō Awa
Yamada Shōji
Genshirō Inagaki
Dōshin Sō
Gichin Funakoshi
Sakae Urakami
Tatsuo Suzuki
Hironori Ōtsuka
Hitoshi Imamura
Minamoto no Yoshitsune
Yagyū Munenori
Yagyū Muneyoshi
Yagyū Mitsuyoshi
Toda Seigen
Sasaki Kojirō
Itō Ittōsai
Kanemaki Jisai
Yasuhiro Konishi
Taira Shinken
Seiko Fujita
Motokatsu Inoue
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Karhi (Hausjärvi)

Karhi on kylä Hausjärvellä. Kylän nimi viitannee karhiin eli pitkänomaiseen kasaan, jolle heinä haravoitiin. Kylän läpi kulkee Vanhan Hämeentien toinen haara.  Asukasluku on noin 190 (tilasto tammikuu 2021). Lähin taajama on parin kilometrin päässä sijaitseva Hikiä. Hausjärven kuntakeskukseen Oittiin on Karhista matkaa noin yhdeksän kilometriä. Lähimmät kaupungit ovat Riihimäki noin yhdeksän kilometrin ja Hyvinkää noin kahdenkymmenen kilometrin päässä.
Historia

Hausjärven historia kertoo, että esi- ja varhaishistorian ajalla tuli todennäköisesti Keski-Euroopasta Itä-Baltian kautta vieras kansa ja levittäytyi Suomeen linjaa Viipurinlahti-Tampere-Ähtävä, se toi mukanaan vasarakirveskulttuurin. Tilapäiseen asutukseen viittaavat eräät vasarakirvesajan esinelöydöt. Myös Karhista on löydetty vanhemman asteen vasarakirves Rekolan maalta. Karhin kylä on todennäköisesti asutettu 1300-luvulla, jonne Hausjärven luoteisosien kylien synty pääosin ajoittuu.
Helsingin-Hämeenlinnan maantien varressa sijaitsevassa Karhin kylässä oli viisi taloa vuonna 1539: Rekola, Kuumola, Hinkkala, Pekkala ja Pirjola. Kuumola oli Hausjärven vanhin rälssitalo 1527. Hinkkalasta tuli rälssitalo 1559. Vain nämä vanhat rälssit välttyivät 1600-luvun autioitumiselta. Karhin vanhimpien talojen sijainti ilmenee Niclas Avanderin Karhin kartasta vuodelta 1705
Kuumola siirtyi 1812 talonpoikien omistukseen oltuaan jo 30 vuotta kahden lampuodin viljelyksessä, pienempi osa sai nimen Peltola . Kuumolan puinen päärakennus on vuodelta 1895lähde?.
Hinkkala joutui talonpoikien omistukseen ja jaettiin Yli-Hinkkalaksi (myöh. Nummi-Hinkkala) ja Ali-Hinkkalaksi. Jälkimmäinen lohkottiin vielä kahteen osaan: Kylä-Hinkkala ja Suontausta. Kylä-Hinkkalan (Mäki-Hinkkala) päärakennus on entinen Hausjärven kappalaisen pappila, joka siirrettiin nykyiselle paikalleen 1898.
Pekkala oli kylän pienin talo ja säilyi koko ajan jakamattomana. Pekkalan asuinrakennuksen vanhin osa, tupa vuodelta 1803, on pitäjän vanhimpia asuinrakennuksialähde?.
Rekola jaettiin 1782 kahtia Yli-Rekolaksi ja Ali-Rekolaksi. Yli-Rekolaan liitettiin 1867 Tiiveli ja 1907 Mäkelä. Tilayhtymä käsitti siten 2/3 Pirjolasta. Yhtymän nimeksi muutettiin  1915 Jaakkola, kun Väinö Jaakkolasta oli tullut sen omistaja. Jaakkola on kylän huomattavin talo.
Ali-Rekolan puinen päärakennus on 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoilta. Yli-Rekolan (Jaakkola) kaksikerroksinen tiilinen päärakennus on vuodelta 1910. Päärakennuksen vieressä on ollut vanha puurakennus, jossa asui Juhani Aho perheineenlähde?.
Pirjola, joka oli kylän suurimpia taloja, jaettiin 1758 veljien kesken Pirjolaksi (käytettiin osin nimeä Tiiveli) ja Mattilaksi. Mattilasta luovutettiin 1814 talon vävylle osa, joka sai nimen Mäkelä. Mattilan tilan päärakennus on 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoiltalähde?.
Mäkelän mäen laella pidettiin muinoin käräjiä. Mäellä on myös Mäkelän lähde. Mäkelän tilan omistajapariskunta joutui murhapolton kohteeksi. Myöhemmin Mäkelän tila jaettiin Riihipellon ja Jurmingin tiloihin. Riihipellon tontilla on entinen Karhin koulu, joka valmistui 1926. Karhin koulu lakkautettiin ja myytiin yksityiskäyttöön 2010, kun uusi, viisi koulua korvaava Eskon koulu aloitti toimintansa Hikiässä. Jurmingin puutarha oli koulun vieressä.
Tunnettuja Karhin kyläläisiä

Juhani Aho (1861-1921) asui perheineen Hausjärvellä 1895-97. Täällä hän kirjoitti Panu-romaania ja valmisti myös kolmannen lastukokoelman. Kirjailija Juhani Ahon ja taiteilijapuoliso Venny Soldan-Brofeldtin ensimmäinen koti oli Karhissa Yli-Rekolan talossa, missä syntyi myös heidän esikoisensa Heikki.
Kalle Kalervo (1867-1947), Puutarhuritutkinto 1888. Hän oli Hämeen lääninpuutarhuri 1895-1903, Kajaanin ja Jyväskylän puutarhanhoidon seminaariopettaja ja puutarhuri, Kouluhallituksen puutarhaopetuksen neuvoja maalaiskansakouluja varten 1911-. Hän perusti Suomeen maatalouskerhotoiminnan ja kirjoitti puutarha-alan oppikirjoja. Puutarhakonsulentti Kalervo asui perheineen Karhissa perustamallaan Jurmingin puutarhatilalla
Väinö Jaakkola (1886-1964), maamieskoulu 1906-1908. Vuodesta 1915 hän omisti Karhin Yli-Rekolan ja Mäkelä-Tiivelin tilat. Talousneuvoksen arvo 1942. Hän toimi lukuisissa kunnallis- ja yrityshallinnollisissa tehtävissä, mm. kunnanvaltuustossa, Hämeen työlaitosten keskusliiton ja Ahveniston parantolan liittohallitusten puheenjohtajana sekä kuului vakuutusyhtiö Auran, Osuuskassojen Keskusliiton, Hämeen vakuutusyhtiön ja Turengin Sokeritehdas Oy:n hallintoneuvostoihin. Hän otti osaa myös eri komiteoiden työhön.
Olavi Jaakkola (1914-2001), maatalous- ja metsätieteiden maisteri 1953, MMT h.c. 1984,vuorineuvoksen arvo 1971. Hän oli Perusyhtymä Oy:n toimitusjohtaja 1945–1960, pääjohtaja 1960–1977 ja hallituksen puheenjohtaja 1959–1980. Hän edisti siirtoväen asuttamista, maa- ja metsätalouden koneistumista ja Suomen jälleenrakentamista. Hän oli rakennusviennin edelläkävijä ja idänkaupan osaaja .
Antti Jaakkola (s. 1942), maatalous- ja metsätieteiden tohtori 1972. Hän on ollut Helsingin yliopiston maanviljelyskemian ja -fysiikan professori 1986 alkaen
Sirkka Hämäläinen-Lindfors (o.s. Hinkkala, s. 1939), Kansantaloustieteen tohtori1981. Hän oli Suomen Pankin pääjohtaja 1992–1998 ja Euroopan keskuspankin johtokunnan jäsen 1998–2003.
Karel Voous

Voous (1970)
Karel Hendrik Voous (23. kesäkuuta 1920 Amsterdam – 31. tammikuuta 2002 Amsterdam) oli hollantilainen lintutieteilijä ja kirjailija. Koulutukseltaan hän oli filosofian tohtori.
Amsterdamin yliopisto

Voous aloitti biologian opinnot Amsterdamin yliopistossa 1939. Hyvänä lintujentuntijana hän pian pääsi Eläintieteellisen museon lintuosastolle vapaaehtoistyöntekijänä. Hän aloitti luetteloimalla lintukokoelmia, päivittäen näytteiden tieteellisiä nimiä ja määrittäen uudelleen monia epävarmoja lajeja. Vuodesta 1943 hän julkaisi tasaiseen tahtiin faunistisia ja eläinmaantieteellisiä kirjoituksia, jopa sota-aikana, jolloin pula paperista vaikeutti julkaisemista. Heti sodan päätyttyä hän sai vakituisen viran museon konservaattorina, ollen museon historian ensimmäinen tieteilijä, joka omistautui ainoastaan lintujen tutkimiselle. Perustamansa laajan kirjeenvaihtoverkoston avulla hän hankki suuret määrät kuolleita lintuja. Verkoston aktiivisia jäseniä olivat majakanvartijat, jotka muuttoöiden jälkeen keräsivät majakan valoihin törmänneet linnut. Niin pian kuin sodan jälkeen oli mahdollista, Voous kehitti kansainvälisiä suhteita vaihtaakseen majakoiden uhreja ja väärin määritettyjä indonesialaisia lajeja toisten museoiden näytteisiin, perehtyen erityisen laajalti Palearktisen alueen lintuihin. Yhdessä lainassa olevien näytteiden kanssa nämä loivat pohjan hänen lintujen levinneisyyden eläinmaantieteellisille korjauksilleen, koskien muun muassa tikkoja (Dendrocopos), myrskylintuja (Fulmarus), punatulkkua, tornipöllöä, närheä, pähkinänakkelia, laulurastasta ja isoja lokkeja. Hän väitteli tohtoriksi 1947, väitöskirjan nimi oli On the history of the distribution of the genus Dendrocopos.
Museon kokoelmat

Voousin ajan laajimmat museohankinnat olivat hänen oma kokoelmansa, Hollannin Antilleilta 1951–52 hankitut 1 150 nahkaa; Siirtomaamuseon (Colonial Museum) nahkakokoelma vuodelta 1945, joka sisälsi muun muassa Van Musschenbroekin, De Bussyn ja J. E. Teysmannin Indonesiasta keräämiä nahkoja; hollantilaisten valaanpyytäjien Etelämantereelta keräämät merilinnut, joita hankkivat H. F. Van der Lee, W. H. Bierman, J. P. Strijbos ja W. van Utrecht; H. Grünin lahjoittamat noin 100 lintua Espanjasta; F. Haverschmidtin ja C. Neijssel kokoelmat Hollanista; pieni mutta tärkeä kokoelma Madagaskarilta, jonka oli kerännyt Voousin entinen oppilas R. Payne-Smit (muun muassa pikku-uikkuja ja harvinainen madagaskarinsotka Aythya innotata); J. P. Rosierin noin 350 linnun kokoelma Jaavalta; C. Lumholtzin 192 lintua Kalimantanilta, ja G. A. L. de Haanin 221 linnun kokoelma Indonesian Munasta, Butonista Pohjois-Molukeilta.
Voous oli International Ornithological Committeen pääsihteeri 1966-1970 ja kunniapuheenjohtaja 1990-1994.
Teoksia

Vogelwaarnemingen in Februari (1936). De Levende Natuur-teoksen kappale.
Birds observed and collected during the whaling expeditions of the "Willem Barendsz" in the Antarctic, 1946–1947 and 1947–1948 (1950)
Vogels van de Nederlandse Antillen (1955)
Atlas van de Europese vogels (1960)
List of Recent Holarctic Bird Species (1977)
Roofvogels en Uilen van Europa (1986)
The birds of Sumatra: an annotated check-list. Tring: British Ornithologists' Union, 1988 (yhdessä J.G. Van Marlen kanssa)
Owls of the Northern Hemisphere (1988)
Moerasvogels van Europa (1992)
In de ban van vogels (Utrecht 1995)
The EBCC Atlas of European Breeding Birds. T & A D Poyser (1997). ISBN 0-85661-091-7 (esipuhe).
Afwijkende populatie koolmezen
Phylloscopus Bonelli Bonelli in Nederland Gevangen.
Kanttila

| Kanttila |
| --- | --- |
 Kanttila kesällä 2017.
Osoite:  Kuninkaankatu–Minna Canthin katu
Sijainti:  Kuopio
Valmistumisvuosi:  1820
Omistaja:  Minna Canthin talo ry
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  puu
Kerrosluku:  1–2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kanttila on kirjailija Minna Canthin kotitalo ja liiketalo Kuopion keskustassa. Sen omistaa Minna Canthin talo ry, joka osti sen 2017. Tontin omistaa Kuopion kaupunki.
Sen omisti aiemmin Bonava Suomi (entinen NCC Asuminen). Rakennus oli purku-uhan alla, ja sittemmin se oli jonkin aikaa tyhjillään ja myynnissä. Talossa pidettiin lämmitys päällä, mutta muuten se oli hoitamaton. Talo on päästetty huonoon kuntoon, ja sen kohtalosta on kiistelty vuosia.
Talon maalaus oli niin huonossa kunnossa, että keväällä 2012 Kuopion kaupunki uhkasi määrätä omistajalle NCC:lle uhkasakon. Sakkouhka sai NCC maalauttamaan talon julkisivun. Sisällä on kaupungin edustajien mukaan hajua, joka viittaa homeeseen. Vesikatto on kuitenkin vuoden 2010 tilanteen mukaan ollut kunnossa. NCC:llä oli siinä vaiheessa tarkoitus tehdä taloon 11 asuntoa. NCC oli sopinut helmikuussa 2015 talon myynnistä Veijo Baltzarille kulttuurikäyttöön, mutta Baltzar perui kuitenkin ostoaikeensa, kun selvisi että rakennuksen korjauksissa oli käytetty asbestia.
Talo on valmistunut vuonna 1820. Taloon on tehty muutoksia vuosina 1910 (Erkki Halonen), 1939 (Aarre Ekomaa) ja 1976 (Esa Malmivaara). Minna Canth asui ns. vinkkelitalossa ja piti lankakauppaa viereisessä rakennuksessa, joka on osa nykyistä kokonaisuutta.
Historia > Varhaiset vaiheet (1780-1852)

Kanttilan tontin aikaisimmat tiedossa olevat vaiheet ovat 1780-luvulta, jolloin kaupungin vanhassa asemakaavassa on merkitty, että kirjansitoja Skotte omistaa Kanttilan tontin. Varmaa tietoa siitä oliko Kanttilan tontilla rakennuksia 1700-luvulla ei ole. Koska tontti oli tähän aikaan koko korttelin pituinen voi hyvinkin olla, että mahdolliset rakennukset olivat tontin etelälaidalla, joka ei ole osa nykyistä Kanttilan tonttia.
1780-luvun lopulla tontti siirtyi lääninrahastonhoitaja Edbomin haltuun , ja myöhemmin 1800-luvun alkupuolella asessori Salonius piti tonttia kasvimaanaan. Hänen jälkeensä tontilla oli todennäköisesti useampia omistajia, ja tontti oli vuoden 1819 maakirjan mukaan jaettuna neljän omistajan kesken: kauppias Makar Gurtsjeffin, kihlakunnantuomari Carl Henric Forsellin, kultaseppä Jacob Lundströmmin ja suutari Carl Reinhold Ahlströmmin välillä. Yksi näistä neljästä osasta, nykyisten Kuninkaankadun ja Minna Canthin kadun kulmalla, siirtyi seuraavaksi Petter Väänäsen omistukseen.
Vuonna 1819 talonpoika Petter Väänäselle myönnettiin kirjakaupan pito-oikeus ja hän pystytti Kanttilan tontille useita rakennuksia, muun muassa kaksi asuinrakennusta sekä ulkorakennuksia. Hän avasi sekä Kuopion että koko sisä-Suomen ensimmäisen kirjakaupanvuonna 1820 Kuninkaankadun varrella olevaan, sittemmin Kanttilan Yläpuolena tunnettuun rakennukseen. Alapuolen rakennus oli rakennettu keskelle kahden tontin rajaa, niin että väliseinä kulki tonttien rajan kohdalla. Tämä järjestely säästi tonttitilaa ja samalla molempien tonttien omistajat saivat asuinrakennuksen. Alapuolen toinen osa päätyi osaksi Kanttilaa vasta Minna Canthin kuoleman jälkeen vuonna 1916, kun Minna Canthin perilliset Oy osti viereisen tontin.
Väänäsen kuoleman jälkeen vuonna 1846 venäläiskauppias Klementij Guseffin osti tontin. Muutama vuosi myöhemmin Yläpuolen rakennukseen lisättiin siipi nykyisen Minna Canthin kadun puolelle. Vuonna 1853 hän otti tontilleen vuokralaisen, Gustav Vilhelm Johnsonin.
Myöhemmät vaiheet

Liike ajautui konkurssin ja sulautettiin toiseen kuopiolaiseen tukkuliikkeeseen 1977. Siihen saakka pesä oli pysynyt jakamattomana. Jaon toteuttamiseksi Kanttila myytiin huutokaupalla vuonna 1974, ja sen osti valtio. Suvun toivomus oli, että valtio olisi perustanut kotimuseon ja käynnistänyt talossa kulttuuritoimintaa. Kuopiolaisista liikemiehistä jotkut olivat olleet valmiit ostamaan talon, mutta antoivat sen mennä valtiolle samoin odotuksin kuin suku. Valtio kuitenkin ryhtyi suunnittelemaan talon paikalle viisikerroksista lasitaloa poliisitaloksi. Kohun noustua poliisitalo rakennettiin toisaalle. Kanttilassa toimi muun muassa Pohjois-Savon taidetoimikunta, Suomen Maakuntakirjailijat ja Minna-Galleria.
1970-luvulla taloa remontoitiin perusteellisesti, ja eri remonttien jälkeen siinä on ollut kosteuden aiheuttamia sisäilmaongelmia, ja sen kunto on ollut heikkenemässä.
Jälleen 1980-luvun lopulla taloa uhkasi purkaminen, jolloin Kuopion taiteilijaseura ryhtyi puolustamaan taloa. 1991 perustettiin Kanttilan kulttuurikeskuksen kannatusyhdistys. Yhdistys sai talolle vuonna 2003 asemakaavan suojan, joka kuitenkin suojaa vain ulkoasua ja sijainnin tontilla. Valtio myi kiinteistön 1992 NCC:lle, joka ryhtyi suunnittelemaan siihen yksityisiä asuntoja ja liiketiloja. Talo on ollut siitä pitäen tyhjillään ja "jää tulevien sukupolvien muistiin häpeällisenä kulttuurin tuhoamisena ja naiskirjailijan arvostuksen puutteena", kuten tutkija Minna Maijala kirjoittaa Minna Canthin elämäkertateoksessaan.
Kirjailija Veijo Baltzar sopi talon ostamisesta helmikuussa 2015, ja hänen suunnitelmissaan oli tehdä rakennuksesta kulttuurikeskus, ja hän aikoi taloon asumaan. Baltzar perusti aiemmin adressin talon saamiseksi kulttuurikäyttöön. Kaupasta tehtiin esisopimus, mutta Baltzar perui kuitenkin tammikuussa 2016 ostoaikeensa, kun paljastui että korjauksissa on käytetty runsaasti asbestia.
Syksyllä 2016 perustettu yhdistys Minna Canth ry teki esisopimuksen talon ostosta. Yhdistys suunnitteli rakennuksen kunnostamista kulttuuritiloiksi, ja taloon tulisi myös asuintiloja. 29.3.2017 Bonava Suomi Oy myi Kanttilana tunnetun, kirjailija Minna Canthin koti- ja liiketalon Minna Canthin talo ry:lle. Kauppa sisälsi kiinteistön ja tontin. Savonian ammattikorkeakoulu, Savon ammattiopisto sekä monet muut yhteistyökumppanit aloittivat Kanttilan kunnostustyön suunnittelun. Kuopion kaupunki osti Kanttilan tontin Minna Canthin talo ry:ltä vuonna 2019, mutta Kanttilan rakennuksen omistus säilyi Minna Canthin talo ry:llä.
Kanttilan rakennushistoriallinen selvitys julkaistiin 19.3.2020, ja Kanttilan kunnostusprojektin ensimmäisen vaiheen arkkitehtisuunnittelijaksi on valittiin arkkitehtitoimisto Arto Mattila.
Canthin asuintalo (vaalea rakennus etualalla) ja sen vieressä lankakauppa (vas.).
Kanttila 1900-luvun alussa.
Kanttila vuonna 1916, ulkovuorauksen uusimisen jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kanttila Wikimedia Commonsissa
Jaan Kaplinski

| Jaan Kaplinski |
| --- | --- |
 Jaan Kaplinski vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1941 Tartto, Viron SNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 8. elokuuta 2021 (80 vuotta)
Kansalaisuus:  Viro
Ammatti:  kirjailija
Uskonnollinen kanta:  katolinen
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro, venäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jaan Kaplinski (22. tammikuuta 1941 Tartto – 8. elokuuta 2021) oli virolainen runoilija, filosofi ja kulttuurikriitikko.
Elämä

Kaplinskin äiti Nora Raudsepp oli virolainen, isä Jerzy Kapliński puolalainen, ja taustassa oli myös juutalaisuutta. Isä opetti puolan kieltä ja kirjallisuutta Tarton yliopistossa. Jaan Kaplinski oli puolivuotias, kun NKVD pidätti hänen isänsä, joka kuoli Vjatlagin leirillä Kirovin alueella. Isättömyys on Kaplinskin teema teoksessa Kirje isälle (2003, suomennos 2005).
Kaplinski koki olevansa "rajamaan" ihminen. Hänen oli vaikea määritellä itseään kansallisuuden, ammatin, erikoisalan, uskonnon tai maailmankatsomuksen suhteen. Uskontojen suhteen kysymys oli synkretiasta, ja hän löysi rationalismin vastapainoksi idän uskonnot.
Ura

Kaplinski julkaisi useita runokokoelmia sekä esseekokoelmia, lastenkirjoja ja proosaa. Lisäksi hän käänsi viron kielelle runoutta ranskasta, englannista, espanjasta, kiinasta (muun muassa Daodejing) ja ruotsista (Tomas Tranströmer). Kaplinskin teoksia on käännetty suomeksi, norjaksi, ruotsiksi, hollanniksi, unkariksi, islanniksi, japaniksi, latviaksi, venäjäksi ja tšekiksi. Kaplinskin runoissa ja esseissä näkyi hänen kiinnostuksensa ympäristökysymyksiin, kielen filosofisiin kysymyksiin, klassiseen kiinalaiseen runouteen ja filosofiaan, buddhalaisuuteen ja esikristilliseen virolaisuuteen.lähde? Hän oli katolinen käännynnäinen.
Kaplinski opiskeli kielitiedettä Tarton yliopistossa ja työskenteli kielentutkijana, sosiologina, ekologina ja toimittajana. Hänellä oli merkittävä osa neuvostomiehityksen vastaisessa kansalaisliikkeessä 1980-luvulla. Neuvostoliiton romahduksen jälkeen eli Viron uudelleenitsenäistymisen alkuvuosina 1992–1995 Kaplinski oli Viron parlamentin Riigikogun jäsen.
Kaplinski kertoi kesäkuussa 2020 sairastavansa ALS-tautia. Hän kuoli 80-vuotiaana vuonna 2021.
Teokset > Suomennetut

Olemisen avara hiljaisuus. Esseitä ihmisestä, luonnosta, runoudesta.  Suomentanut ja valikoinut Juhani Salokannel. Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06748-6
Sama meri kaikissa meissä.  Suomentanut Anja Salokannel. Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08032-6
Jaan Kaplinski & Johannes  Salminen: Vieläkö Tartossa laulaa satakieli.  (Jaan Kaplinskin kirjeet on suomentanut Juhani Salokannel ja Johannes Salmisen kirjeet Risto Hannula)  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9085-X
Rajalla jota ei ole. Merkintöjä tiedosta, tietoisuudesta, uskosta.  Suomentanut Juhani Salokannel. Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-11831-5
Titanic.  (Titanic, 1995.)  Suomentanut Anja Salokannel. Helsinki:  Otava, 1995.  ISBN 951-1-13692-5
Rukous, mantra, runo.  Suomentanut Katja Meriluoto. Vantaa:  Nihil interit, 1996.  ISBN 952-9886-03-9
Törmäys todellisuuteen. Esseitä vuosilta 1988–1999.  Suomentanut Anja Salokannel. Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-16321-3
Olen kevät Tartossa.  Suomentanut Arto Lappi. Tampere:  Sanasato, 2010.  ISBN 978-952-5804-14-0
Kirje isälle.  (Isale, 2003.)  Suomentanut Anja Salokannel. Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20166-2
Sama joki.  (Seesama jõgi, 2007.)  Suomentanut Kaisu Lahikainen. Runojen suomentajat Anja Salokannel ja Kaisu Lahikainen. Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-22962-9
Ilta tuo kaiken takaisin: Runoja kuudelta vuosikymmeneltä , suom. Anja Salokannel ja Pauli Tapio; Parkko 2021 ISBN 978-952-7302-08-8 Osa runoista ilmestynyt antologiassa Sama meri kaikissa meissä (Otava, 1984). Sisältää runojen lisäksi:
Märt Väljataga: Esipuhe
Jaan Kaplinski: Mitä on runous? essee, suom. Juhani Salokannel, ilmestynyt aiemmin teoksessa Olemisen avara hiljaisuus (Otava, 1982)
Teokset > Viroksi

| --- | --- |
 Runokokoelmat Jäljed allikal, 1965  Kalad punuvad pesi, 1966  Tolmust ja värvidest, 1967  Valge joon Võrumaa kohale, 1972  Ma vaatasin päikese aknasse, 1976  Uute kivide kasvamine, 1977  Raske on kergeks saada, 1982  Tule tagasi helmemänd, 1984  Õhtu toob tagasi kõik, 1985  Käoraamat, 1986  Hinge tagasitulek, 1990  Tükk elatud elu, 1991  Mitu suve ja kevadet 1995  Öölinnud. Öömõtted, 1998 :  Proosa Kust tuli öö, 1990  Teekond Ayia Triadasse, 1993  Jää ja Titanic, 1995  See ja teine, 1996  Võimaluste võimalikkus, 1997  Usk on uskmatus, 1998  Silm / Hektor, 2000  Kevad kahel rannikul ehk Tundeline teekond Ameerikasse, 2000 Lastenkirjat Kuhu need värvid jäävad, 1975  Kaplinski ja Tiia Toometin: Udujutt, 1977  Kes mida sööb, kes keda sööb, 1977  Jänes, 1980  Jalgrataste talveuni, 1987
Aiheesta muualla

Kronberg, Jaanika: Jaan Kaplinski. Tuglas-seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef