stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Massa Makan Diabaté

Massa Makan Diabaté (1938 Kita – 27. tammikuuta 1988 Bamako) oli malilainen kirjailija.
Kuuluisaan griottisukuun syntynyt Diabaté kasvoi Kongossa, Guineassa ja Ranskassa sekä opiskeli ja väitteli tohtoriksi Pariisissa. Hänen pääteoksensa on malinkekulttuurin muutosta ironisesti kuvaava Kouta-trilogia Le Lieutenant de Kouta (1979), Le Coiffeur de Kouta (1980) ja Le Boucher de Kouta (1982), joka ulottuu siirtomaavallan alkuvaiheista 1980-luvulle. Diabaté sai mustan Afrikan kirjallisuuspalkinnon vuonna 1971 ja Léopold Sédar Senghor -palkinnon vuonna 1987.
Bruno Boche

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Amsterdam 1928 |  |  |
Bruno Boche (28. toukokuuta 1897 Berliini – 1. huhtikuuta 1972) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Boche pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1926–1929 yhteensä 11 ottelua. Hän kuului Saksan olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Amsterdamissa 1928, missä hän pelasi kolmessa ottelussa ja teki yhden maalin. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Li Qingzhao

| Li Qingzhao |
| --- | --- |
 Qing-dynastian aikainen piirros Li Qingzhaosta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1083 Jinan, Shandong
Kuollut: vuoteen 1149 mennessä
Ammatti:  runoilija
Li Qingzhao (kiin. 李清照, pinyin Lǐ Qīngzhào, 1083 – vuoteen 1149 mennessä) oli pohjoisen Song-dynastian aikainen kiinalainen runoilija. Litä pidetään kiinan merkittävimpänä naisrunoilijana ja noin sataa hänen nykypäivään säilynyttä runoaan luetaan edelleen laajalti.
Elämäkerta

Li Qingzhao syntyi Jinanin kaupungissa Shandongin maakunnassa vuonna 1083. Hänen perheensä kuului tuolloin hallinneen pohjoisen Song-dynastian yläluokkaan ja Li sai mainetta runoilijana ja kalligrafikkona todennäköisesti jo ennen mentyään naimisiin keisarillisen virkakoneiston ministerin poika Zhao Mingchengin kanssa 17-vuotiaana. Pari oli kiinnostunut samoista aiheista ja keräili esimerkiksi taidetta ja kirjoja. Pariskunnan kirjastoon kuului kattava kokoelma Song-dynastian aikaista kirjallisuutta ja pari kirjoitteli myös runoja toisilleen. Onnellinen elämä heijastui myös Lin runoihin, joita tältä ajalta on kuitenkin säilynyt nykypäivään vain muutama.
Lin elämä muuttui oleellisesti vuonna 1127, jolloin džurtšenit valtasivat Bianliangin eli nykyisen Kaifengin vangiten Song-dynastian hallitsija Qinzongin, joka karkotettiin Mantšurian pohjoisosiin. Lin ja hänen miehensä kotitalo poltettiin ja he menettivät muun muassa keräämänsä kirjallisuuden. Pari pakeni Nanjingiin ja Zhao Mingcheng kuoli vuonna 1129. Ankeus ja toivottomuus heijastuivat Lin tuona aikana kirjoittamiin runoihin. Džurtšenien perustama Jin-dynastia erotti tehtävistään kaikki edellisen dynastian virkamiehet ja osana vanhaa yläluokkaa Lin taloudellinen asema heikkeni. Vuoteen 1132 mennessä Li eli vuokralla siirtyen paikasta toiseen. Li oli onnistunut säilyttämään vain osan miehensä ja hänen itsensä kirjoittamista runoista valtaosan päätyessä muiden käsiin hänen matkustellessaan ympäriinsä. Vaikeuksista huolimatta Li julkaisi vielä omistamansa kirjoitukset useamman osan käsittäneenä teoksena Jin shi lu, jonka viimeinen osa koostui Lin avioaikojensa muistelmista. Jotkin tiedot viittaavat siihen, että Li meni vielä viimeisinä vuosinaan uudelleen naimisiin, mutta johtopäätös tästä on kiistanalainen. Li katoaa lopulta historiankirjoista. Viimeiset maininnat hänestä ovat Zhejiangin maakunnasta ja hän kuoli todennäköisesti vuoteen 1149 mennessä.
Elämänsä aikana Li julkaisi yhteensä seitsemän perinteistä (shi) ja noin kuusi lyyristä (ci) runoteosta. Nykypäivään on kuitenkin säilynyt vain sata Lin runoa, joita luetaan edelleen laajalti. Häntä pidetään Kiinan merkittävimpänä naisrunoilijana.
Li Qingzhaon patsas hänen kotikaupungissaan Jinanissa.
Block Island Southeast Light

| --- | --- |
Sijainti:  Rhode Island Yhdysvallat
Sijaintipaikka:  Block Island 
| --- | --- |
Korkeus:  16  m 
Materiaali:  tiili 
Luokitus:  America's Most Endangered Historic Places (en) National Register of Historic Places -luetteloitu kohde (d)  (1990) National Historic Landmark Yhdysvalloissa  (1997) 
| --- | --- |
Valmistunut:  1875 
Otettu käyttöön:  1994 
Sammutettu:  1990 
| --- | --- |
Valon korkeus:  80,0  m 
Valonkanto:  37,0  km 
Valon ominaisuudet:  Fl G 5s 
| --- | --- |
ARLHS:  USA062 
Admiralty:  J0650 
USCG:  1-640 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Block Island Southeast Light on majakka Block Islandin kaakkoisessa osassa, Yhdysvaltain Rhode Islandin osavaltiossa. Se on valmistunut vuonna 1875, ja sille on myönnetty National Historic Landmark -arvo.
Historia

Vuonna 1856 Yhdysvaltain kongressi osoitti 9 000 senaikaista Yhdysvaltain dollaria majakan rakentamiseen Block Islandin kaakkoisrannalle. Majakkahallinto päätti kuitenkin uuden majakan rakentamisen sijasta käyttää rahat saaren pohjoisosassa olevan majakan uudelleenrakentamiseen, ja näin Southeast Lightin rakentaminen pantiin hamaan tulevaisuuteen.
Vuonna 1872 Nicholas Ball, paikallinen kauppias, alkoi kerätä nimiä adressiin majakan rakentamisen puolesta. Ballin mukaan saaren kaakkoisosaa ohittavat alukset altistuivat siellä suuremmalle vaaralle kuin missään muualla Yhdysvaltain rannikkoalueella. Majakkahallinto oli Ballin kanssa samaa mieltä, ja kongressi osoitti uuden majakan rakentamiseen 75 000 dollaria. Majakkaa varten hankittiin kymmen-eekkerinen kiinteistö.
Yhdysvaltain presidentti Ulysses S. Grant kirjoitti Southeast Lightin majakan määrärahan ja myöhemmin vieraili siellä. Majakka suunniteltiin yhdistäen italialaista ja uusgoottilaista tyyliä. Majakka tuli lopulta maksamaan 80 000 Yhdysvaltain senaikaista dollaria, kun se valmistui vuonna 1875. Siihen aikaan se oli korkein majakka Uuden-Englannin rannikolla. Vuonna 1928 se sähköistettiin.
Vuonna 1990 Yhdysvaltain rannikkovartiosto otatutti Block Island Southeast Lightin majakan pois käytöstä, ja korvasi sen terästornilla. 1990-luvun varhaisella taipaleella majakka oli eroosion vuoksi hyvin uhanalainen, ja Yhdysvaltain kansallinen historiallisten kohteiden suojelurahasto listasi sen yhdeksi uhanalaisimmista historiallisista kohteista Yhdysvalloissa. Rakennus, joka alun perin oli yli 90 metrin päässä jyrkänteen reunasta, oli tuolloin enää vajaa 18 metrin päässä reunanteesta.
Majakan säätiön onnistui kuitenkin keräämään noin kaksi miljoonaa Yhdysvaltain dollaria majakan siirtämistä varten. Vuoden 1993 elokuussa majakka siirrettiinkin nykyiselle paikalleen noin 90 metrin päähän jyrkänteestä. Vuonna 1997 majakalle myönnettiin National Historic Landmark -arvo.
Kirjallisuutta

Crompton, Samuel Willard: The Lighthouse Book.  Barnes and Noble Books, New York, 1999.  ISBN 0-7607-1135-6
Vitséntzos Kornáros

| Vitséntzos Kornáros> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1553 Siteía, Kreeta
Kuollut: 1613/1614 Kástro, Kreeta
Kirjailija
Tuotannon kieli: Kreikka
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vitséntzos Kornáros (kreik. Βιτσέντζος Κορνάρος) (1553 Siteía – 1613/1614 Kástro) oli kreetalainen runoilija. Hän eli aikakaudella, jota kutsutaan Kreetan renessanssiksi.
Vitséntzos Kornárokselle omistettu muistomerkki Siteíassa.
Kornáros tunnetaan romanttisesta eeppisestä runosta Erotókritos (kreik. Ερωτόκριτος), joka on kirjoitettu Kreetan murteella. Runon tapahtumapaikka on Ateena, jossa kuningas Herakles vaimoineen ja tyttärineen asuu. Kuninkaan neuvonantajan poika Erotókritos on rakastunut tyttäreen ja monien koetusten ja vaikeuksien jälkeen pari menee naimisiin. Nykyisin runoa lausutaan muun muassa Rethymnonin kirjallisuuspiireissä.
Kornáros syntyi vuonna 1553 Kreetan saaren Siteíassa, jossa hän myös kasvoi. Naimisiin Kornáros meni Kástrossa (nykyinen Iraklion), jossa myös kuoli joko vuonna 1613 tai 1614. Kornáros kuului tunnettuun venetsialais–kreetalaiseen Cornaron sukuun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vitséntzos Kornáros Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Ερωτόκριτος on Wikiaineistossa
Boadicea-luokka (risteilijä)

| Boadicea |
| --- | --- |
 HMS Boadicea

Tekniset tiedot
Uppouma:  3300 tonnia (kuiva) 3800 tonnia (kuormattu)
Pituus:  117 m
Leveys:  12 m
Syväys:  4,3 m
Koneteho:  18000 hv
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  317
Aseistus
Meritorjunta:  6 x 4"/L50 (101,6 mm) BL Mk VII -tykkiä 4 x 3 naulan tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
Boadicea-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston tiedusteluristeilijäluokka, jonka kaksi alusta rakennettiin 1908–1909. Luokan alukset palvelivat ensimmäisessä maailmansodassa. Luokka oli Kuninkaallisen laivaston ensimmäinen, missä käytettiin turbiinimoottoreita. Luokan alukset olivat suurempia ja raskaampia kuin aiemmat kaupallisessa kilpailuissa pareittain suunnitellut Adventure-, Forward-, Pathfinder- ja Sentinel-luokkien alukset. Aluksilla oli kuitenkin keveämpi panssarointi sekä aseistus muun muassa kannen panssarointi kattoi ainoastaan konehuoneet.
Luokan alukset suunniteltiin toimimaan hävittäjälaivueiden tiedustelijoina, jolloin niiden tuli kyetä etsimään vihollisen aluksia sekä mahdollisesti tuhoamaan niitä. Luokan alukset poistettiin 1912 hävittäjälaivueiden johtoalusten paikalta, kun Acorn-luokan hävittäjät osoittautuivat nopeammiksi.
Alusten aseistuksena oli kuusi neljän tuuman (102 mm) tykkiä, joista kaksi oli sijoitettu sillan eteen ja kaksi sillan taakse kummallekin laidalle ja loput kaksi keskelle alusta perään päin.
Anna Sakse

Anna Sakse (16. tammikuuta 1905 Valkan kihlakunnan Lejasciems – 2. maaliskuuta 1981 Riika) oli latvialainen neuvostokirjailija.
Anna Sakse syntyi talonpoikaisperheeseen ja opiskeli Latvian yliopistossa Riiassa. Hänen ensimmäiset teoksensa julkaistiin vuonna 1925. 1930-luvulla hän osallistui vallankumouksellisen taiteilijajärjestön toimintaan.
Saksen romaani Darba cilts (”Työn heimo”, 1941) kertoo maaseudun elämästä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Vuonna 1949 kirjailija sai Stalin-palkinnon romaanista ”Nousun tie” (Pret kalnu, 1948), joka kuvaa maatalouden kollektivisointia Latviassa toisen maailmansodan jälkeen. Latvian SNT:n valtionpalkinnon saaneen romaanin Dzirksteles naktī (”Kipinöitä yössä”, 1951–1957) aiheena on sotienvälisen Latvian sivistyneistö. Sakse on laatinut myös lastenkertomuksia ja satukokoelmia.
Sakse toimi Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajana vuosina 1950–1958. Hän sai Latvian SNT:n kansankirjailijan arvonimen vuonna 1965.
Suomennos

Nousun tie: romaani. Suom. Tyyne Perttu. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1953.
Ibrahima Ly

Ibrahima Ly (1935 tai 1936 Kayes – 1. helmikuuta 1989) oli malilainen opettaja, kirjailija ja poliitikko.
Ly syntyi muslimipapin perheeseen. Hän kävi koraanikoulun ja ranskankielisen peruskoulun sekä Terrasson de Fougèresin lyseon Bamakossa. Kouluaikanaan Ly osallistui opiskelijaprotesteihin ja kiinnostui marksilaisuudesta.
Ly opiskeli matematiikkaa Dakarissa ja jatkoi opintojaan Ranskassa vuonna 1959. Hän toimi aktiivisesti afrikkalaisten opiskelijoiden järjestössä FEANF:issa. Palattuaan Maliin vuonna 1965 Lystä tuli Bamakon opettajakorkeakoulun matematiikan opettaja ja varajohtaja.
Vuoden 1968 vallankaappauksen aikana Ly yritti kampanjoida presidentti Modibo Keïtan hallinnon puolesta. Hän menetti työpaikkansa ja siirtyi Neuvostoliittoon jatkamaan opintojaan. Ly väitteli tohtoriksi Leningradin yliopistossa vuonna 1973 ja palasi Maliin, jossa hän sai jälleen paikan opettajakorkeakoulussa. Ly jatkoi Neuvostoliitossa aloittamaansa poliittista toimintaa ja kampanjoi vuoden 1974 perustuslakia vastaan. Hänet pidätettiin kesäkuussa 1974 ja hän vietti neljä vuotta vankilassa Bamakossa, Nionossa ja Taoudénit’ssa.
Ly vapautettiin vuonna 1978. Hän siirtyi vuonna 1980 Senegaliin, jossa hän työskenteli yliopisto-opettajana ja tutkijana. Ly jatkoi presidentti Moussa Traorén hallinnon vastaista toimintaa PMRD-puolueen johtajana ja osallistui oppositiovoimien liiton FNDP:n perustamiseen vuonna 1986. Hän kuoli syöpään kaksi vuotta ennen Traorén hallinnon kaatumista.
Lyn vuonna 1982 ilmestynyt romaani Toiles d’araignées (”Hämähäkkien verkot”) on hänen vankilavuosiinsa perustuva synkkä ja väkivaltainen ihmiskuvaus. Ohjaaja Ibrahima Touré teki siitä elokuvan vuonna 2011. Kirjailijan toinen teos Les noctuelles vivent de larmes (”Yöperhoset elävät kyynelistä”), josta ilmestyi vain ensimmäinen osa Ténèbres blanches (”Valkoinen pimeys”) vuonna 1988, etsii nykypäivän ongelmien juuria kolonialismia edeltäneestä Afrikasta.
Ly oli naimisissa historioitsija Madina Tallin kanssa. Hänen poikansa Oumar Tatam Ly toimi lyhyen aikaa Malin pääministerinä.
Sarah Mlynowski

| Sarah Mlynowski |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1977 (ikä 47) Montreal, Kanada
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  romantiikka, nuortenkirjallisuus
Esikoisteos:  Milkrun (2001)
Aiheesta muualla
sarahmlynowski.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sarah Mlynowski (s. 4. tammikuuta 1977) on kanadalaissyntyinen Chick lit- sekä lasten- ja nuortenkirjailija.
Hän on romantiikkakirjailjia Elissa Ambrosen tytär. Mlynowski asuu nykyisin New Yorkissa Yhdysvalloissa.
Mlynowskin ensimmäinen romaani on Milkrun (2001), joka on sittemmin julkaistu 16 maassa. Häneltä on suomennettu teininoidista Rachelista ja Miristä kertovia kirjoja. Sarjan osat ovat Rintsikoita ja luudanvarsia (2005), Konnia ja kielareita (2006), Loitsuja ja lemmenlommoja (2007) ja Kemuja ja kuplivaa (2009).
Suomennetut teokset

Rintsikoita ja luudanvarsia.  ((Bras and Broomsticks, 2005.) Suomentanut Inka Parpola)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30676-2
Konnia ja kielareita.  ((Frogs & French Kisses, 2006.) Suomentanut Inka Parpola)  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32022-6
Loitsuja ja lemmenlommoja.  ((Spells & Sleeping Bags, 2007.) Suomentanut Inka Parpola)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33344-0
Kemuja ja kuplivaa.  ((Parties & Potions, 2009.) Suomentanut Inka Parpola)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 978-951-0-35141-3
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  Europeana  IdRef
Ema Saikō

| Ema Saikō |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1787 Ōgaki
Kuollut: 1861
Kansalaisuus:  japanilainen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ema Saikō (jap. 江馬細香, 1787 Ōgaki, Mino, Japani – 1861) oli japanilainen kuvataiteilija, kalligrafi ja runoilija, joka kuvasi runoissaan luonnonilmiöitä taiteilijan tarkkuudella ja kirjoitti filosofisesti ihmiselämän riemuista ja murheista.
Lääkärin tytär Saikō asui koko ikänsä syntymäkaupungissaan Ōgakin linnakaupungissa. Säilyneet runonsa hän kirjoitti kiinaksi ja käytti kiinalais-japanilaiseen tapaan nimimerkkiä, taiteilijanimeä Shōmu (jap. 湘夢), ”Xiangvirran uni”. Nimi viittaa Kiinan vanhaan historiaan ja tarustoon, mutta toisaalta se viittaa myös bambuihin, jotka olivat hänen tussimaalaustensa ja runojensa lempiaihe. Hän sai syntyessään nimen Tao (jap. 裊) 'sävyisä', 'tyyni', 'joustava'. Lisänimi Ryokugyoku merkitsee ”vihreää jalokiveä”, ja hänen myöhemmin omaksumansa lisänimi Saikō, jolla hänet tunnetaan, tarkoittaa ”hentoa tuoksua”.
Saikōn varhaisin tussimaalaus Varpusia bambunoksalla on vuodelta 1791. Varhaisimman säilyneen runonsa hän on päivännyt 1814. Kokoelmassa Tunteeni eivät ole tuhkaa on kolmesataa hänen suomennettua runoaan.
Merkitys runoilijana

Saikōta on alettu niin idässä kuin lännessäkin viime vuosikymmeninä nostaa esimodernin Japanin merkittävien runoilijoiden joukkoon. Kritiikin kiinnostuksen katsotaan kuitenkin liittyvän saumattomasti siihen huomioon, joka kohdistuu hänen asemaansa miesten määrittelemässä maailmassa ja miehisen kirjallisuudenlajin edustajana. Hänen osallistumisensa Edo-kauden loppupuolen miehisiin bunjin-piireihin liittyneenä ”naiselliseen” herkkyyteen on arveltu synnyttäneen poikkeuksellisen äänen, joka tulkitsi stereotyyppistä miehistä kanshi-maailmaa uudella tavalla.
Kiinalaisen runouden tuntijan Paul Rouzerin mukaan Saikōn saavutuksia ei kuitenkaan pidä rajoittaa vain sukupuoleen liittyviin ansioihin, sillä siten halveksitaan paitsi hänen monipuolisuuttaan mutta myös hänen työnsä perimmäistä merkitystä. Rouzerin mukaan Saikō kyllä tunsi ne kirjalliset perinteet, jotka sanelivat erilaiset sopivaisuussäännöt miehille ja naisille, mutta ei tuntenut tarvetta noudattaa niitä eikä ilmaista itseään niiden kautta. Lisäksi Saikō suhtautui kriittisesti, ehkä pilkallisestikin kiinalaiseen ”naisrunoilijan” perinteeseen, joka itse asiassa pyrki vahvistamaan naisen kirjoittamisen oletettua ”omaelämäkerrallisuutta” ja ”puhtautta”. Saikō oli todellisuudessa kokeilija, joka leikittelee kiinalaisilla ja japanilaisilla runon kielikuvilla sallimatta niiden kuitenkaan määrätä ominaislaatuaan.
Suomennettu teos

Ema Saikoo: Tunteeni eivät ole tuhkaa.  ((Shoomu ikoo 1 & 2.) Suomentanut Kai Nieminen. Käännetty laitoksesta, joka sisältää alkuperäisten kiinankielisten runojen käännökset nykyjapaniksi)  Helsinki:  Basam Books, 2009.  ISBN 978-952-5734-36-2
Ibrahima Mamadou Ouane

Ibrahima Mamadou Ouane (10. heinäkuuta 1908 Bandiagara – ?) oli malilainen kirjailija.
Ouane kuului tukulorivaltakunnan perustajan Umar Tallin jälkeläisiin. Hän kävi Terrasson de Fougères -koulun ja työskenteli hallintovirkailijana. Mielipiteidensä takia hän joutui karkotetuksi Kidaliin.
Ouane oli yksi Ranskan Sudanin ensimmäisiä kirjailijoita. Hän julkaisi kertomuskokoelmat Fâdimâtâ, la princesse du désert (1955) ja Les filles de la reine Cléopâtre (1961), romaanin Le collier de coquillages (1958), runokokoelman Pérégrinations soudanaises (1960) sekä historiaa, kansatiedettä ja islamia käsitteleviä tutkimuksia ja esseitä. Ouanen teemoja on afrikkalaisen, islamilaisen ja länsimaisen kulttuurin kohtaaminen.
Mikko Blomqvist

Mikko Blomqvist (s. 1990) on suomalainen uimari, joka on edustanut ÅSK:n uintiklubia. Hän voitti vuonna 2008 pitkän radan Suomen-mestaruuskilpailuissa Espoonlahdessa kultaa 400 metrin sekauinnissa ja sijoittui pronssille 200 metrin selkäuinnissa. Vuonna 2009 hän saavutti samat mitalit 25 metrin altaan SM-kilpailuissa Oulussa.
Ennätykset > Pitkä rata (50 m)

400 metrin sekauinti:  4:29,33
200 metrin sekauinti:  2:12,19
200 metrin perhosuinti:  2:19,76
100 metrin perhosuinti:  1:04,06
50 metrin perhosuinti:  27,15
200 metrin selkäuinti:  2:12,39
100 metrin selkäuinti:  1:01,72
50 metrin selkäuinti:  29,85
400 metrin vapaauinti:  4:18,29
Aiheesta muualla

Turun uintiklubi (Arkistoitu – Internet Archive)
Bobon kieli

Bobon puhuma-alue keltaisella.
Bobo (bobo madaré) on Burkina Fasossa ja Malissa asuvien ”mustien” bobojen (bobo fing) puhuma mandelainen kieli. Se jakautuu pohjoiseen ja eteläiseen kielimuotoon, jotka eivät ole keskenään täysin ymmärrettäviä.
Pohjoista boboa eli konabéréa puhutaan Burkina Fason Boucle du Mouhounin alueen Banwan ja Kossin provinsseissa sekä Malin rajaseudulla Sikasson alueen Yorosson piirissä ja Ségoun alueella. Sen puhujia on arvioitu olevan 35 000 Burkina Fasossa (vuonna 1995) ja 25 000 Malissa (vuonna 2007). Pohjoisen bobon puhujat käyttävät myös djulaa, bambaraa, bomua ja ranskaa.
Eteläistä boboa puhutaan Burkina Fason Boucle du Mouhounin alueen Banwan provinssissa sekä Estin ja Hauts-Bassinsin alueilla. Sen puhujämääräksi on arvioitu 181 000 henkeä (vuonna 2009). Kirjakielenä käytetään syabérén murretta. Eteläisen bobon puhujat osaavat myös djulaa ja ranskaa.
Bobo kuuluu mandelaisten kielten luoteisryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat soninke ja bozo. Boboksi kutsutaan myös ”punaisten” (bobo oule) ja ”valkoisten” (bobo gbe) bobojen puhumia bomua ja bwamua, jotka kuuluvat gurilaisiin kieliin.
Carla Bley

Carla Bley Porissa 1978.
Carla Bley (alkujaan Lovella May Borg, uransa alussa Karen Borg, 11. toukokuuta 1936 – 17. lokakuuta 2023) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti ja -säveltäjä. Hän oli keskeinen hahmo 1960-luvun free jazz -liikkeessä ja tuli tunnetuksi muun muassa jazzoopperallaan Escalator over the Hill (1971).
Elämä

Carla Bley syntyi Oaklandissa, Kaliforniassa. Perheen isä soitti urkuja kirkossa, ja Bley kertoo olleensa kiinnostunut pianonsoitosta mutta vielä kiinnostuneempi rullaluistelusta, eikä koskaan opiskellut musiikkia muodollisesti. Hän jätti koulun kesken 15-vuotiaana ja muutti talvella 1955 New Yorkiin, jossa onnistui saamaan työpaikan Birdland-jazzklubilla tupakanmyyjänä ja ”kuunteluoppilaana”. Siellä hän tutustui tulevaan aviomieheensä, kanadalaiseen jazzpianisti Paul Bleyhin, joka ensimmäisenä levytti Carla Bleyn tekemän sävellyksen vuonna 1958. He erosivat 1967, mutta Carla Bley piti ex-miehensä sukunimen.
Vuonna 1965 Carla Bley perusti trumpetisti Michael Mantlerin kanssa Jazz Composers Workshopin, josta syntyi Mantlerin johtama Jazz Composers Orchestra. Sen solisteina esiintyivät muiden muassa Charlie Haden, Don Cherry, Roswell Rudd, Cecil Taylor ja monet muut New Yorkin avantgarde-jazzin huippunimet. Jazz Composers Orchestra oli mukana myös Escalator over the Hill -projektissa.
Vibrafonisti Gary Burtonin albumi A Genuine Tong Funeral (1967) oli ensimmäinen  Carla Bleyn kokonaan säveltämä. Sittemmin albumeja on kertynyt kolmisenkymmentä.
Carla Bley johti vuosikymmenet omia keskisuuria orkestereitaan ja teki sille usein huumoriakin sisältäviä sävellyksiä ja sovituksia. Omien projektiensa ohella Bley teki yhteistyötä useiden muusikoiden kanssa. Hänellä oli keskeinen osa muun muassa Pink Floydin rumpalin Nick Masonin sooloalbumilla Nick Mason’s Fictitious Sports (1981).
Bley vieraili yhtyeineen Validi Karkia -klubilla Porissa 2019, Pori Jazz -festivaaleilla vuosina 1978 ja 2006,, Tampere Jazz Happeningissä 1983 ja 2015, Espoon April Jazzissa 1993, Helsingissä Vanhalla 1983 ja Tavastialla 1997 sekä Oulun Madetoja-salissa 2009.
Diskografiaa > Yhtyeenjohtajana

1974: Tropic Appetites (Watt)
1977: Dinner Music (Watt)
1978: European Tour 1977 (Watt)
1979: Musique Mecanique (Watt)
1981: Social Studies (Watt)
1982: Live! (Watt)
1983: Mortelle randonnée, soundtrack Claude Millerin elokuvaan (Mercury)
1984: I Hate to Sing (Watt)
1984: Heavy Heart (Watt)
1987: Sextet (Watt)
1989: Fleur Carnivore (Watt)
1991: The Very Big Carla Bley Band (Watt)
1993: Big Band Theory (Watt)
1996: The Carla Bley Big Band Goes to Church (Watt)
1998: Fancy Chamber Music (Watt)
2000: 4x4 (Watt)
2003: Looking for America (Watt)
2004: The Lost Chords (Watt)
2007: The Lost Chords find Paolo Fresu (Watt)
2008: Appearing Nightly (Watt)
2009: Carla's Christmas Carols (Watt)
2013: Trios  (ECM)
2015 Andando el Tiempo (ECM)
2020 Life Goes On (ECM)