stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mia Karjalainen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | St. Gallen 2011 |  |  |
|  Hopeaa | Ostrava 2013 |  |  |
|  Hopeaa | Tampere 2015 |  |  |
|  Hopeaa | Bratislava 2017 |  |  |
|  Pronssia | Neuchâtel 2019 |  |  |
Mia Karjalainen helmikuussa 2020
Mia Karjalainen (s. 24. helmikuuta 1988) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa 111 ottelua, joissa hän on tehnyt 26 maalia ja saanut 31 syöttöpistettä. Hän on saavuttanut MM-hopeaa St. Gallenissa 2011, Ostravassa 2013, Tampereella 2015 ja Bratislavassa 2017 sekä MM-pronssia Neuchâtelissa 2019.
Naisten Salibandyliigassa Karjalainen on edustanut Salibandyseura Viikinkejä kaudella 2005–2006, Tikkurilan Tiikereitä kausina 2006–2013, lappeenrantalaista NST:tä kaudella 2015–2016 ja Porvoon Salibandyseuraa kausina 2016–2018. Hän on voittanut SM-kultaa vuonna 2016 ja saavuttanut SM-pronssia 2017. Kaudet 2013–2015 Karjalainen pelasi Sveitsissä. Kaudesta 2018–2019 alkaen hän on pelannut Ruotsin liigassa Pixbo Wallenstamin joukkueessa.
Karhunsammalet

| Karhunsammalet |
| --- | --- |
 Karhunsammal (Polytrichum sp.)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Karhunsammalet Polytrichopsida
Lahko::  Karhunsammalet Polytrichales
Heimo::  Karhunsammalet Polytrichaceae
Suku::  Karhunsammalet Polytrichum  Hedw.
Katso myös
   Karhunsammalet Wikispeciesissä   Karhunsammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karhunsammalet (Polytrichum) ovat lehtisammalten suku, johon kuuluu alle 200 lajia. Niitä kasvaa hyvin erilaisissa ympäristöissä maailman eri mantereilla.
Karhunsammalet ovat tummanvihreitä sammalia, joiden muoto muistuttaa minikokoista männyn taimea. Karhunsammalet ovat kaksikotisia.
Karhunsammalet kuuluvat kahteen eri sukuun: vuorikarhunsammalet (Polytrichastrum) ja korpikarhunsammalet (Polytrichum).
Lajeja

Etelänkarhunsammal (Polytrichastrum pallidisetum)
Kangaskarhunsammal (Polytrichum juniperinum)
Karvakarhunsammal (Polytrichum piliferum)
Korpikarhunsammal tai korvenkarhunsammal (Polytrichum commune)
Kytökarhunsammal (Polytrichastrum longisetum)
Lapinkarhunsammal (Polytrichum hyperboreum)
Lehtokarhunsammal (Polytrichastrum formosum)
Luhtakarhunsammal (Polytrichum swartzii)
Notkokarhunsammal (Polytrichum uliginosum)
Pohjankarhunsammal (Polytrichastrum norwegicum)
Rantakarhunsammal (Polytrichum jensenii)
Rämekarhunsammal (Polytrichum strictum)
Tunturikarhunsammal (Polytrichastrum sexangulare)
Vuorikarhunsammal (Polytrichastrum alpinum)
Aiheesta muualla

ITIS: Polytrichum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1544166  Wikispecies: Polytrichum  APNI: 120507  BioLib: 61351  EoL: 88677  EPPO: 1PTYG  FNA: 126484  GBIF: 2683053  GRIN: 19065  iNaturalist: 67912  IRMNG: 1018133  ITIS: 15758  NBN: NHMSYS0000310386  NCBI: 3212  NZOR: d070e133-a8a7-4fb9-abcc-925d0403cd0c  Open Tree of Life: 821354  PLANTS: POLYT5  Tropicos: 35001001  WFO: wfo-4000030856
Karelianismi

Sammon puolustus (1896). Karelianismi leimasi Akseli Gallen-Kallela töitä ja hän oli yksi suuntauksen tunnetuimmista edustajista.
Kuvassa muun muassa Louis Sparre, Axel Gallén ja Albert Edelfelt työskentelemässä Imatran kosken partaalla 1890-luvulla..
Karelianismi oli eri alojen tutkijoiden ja taiteilijoiden, kuten taidemaalareiden, valokuvaajien, arkkitehtien, kirjailijoiden ja säveltäjien kansallisromanttista Karjala-harrastusta. Karjalan tutkimusmatkailijoita  on ollut tapana kutsua karelianisteiksi, kareliaaneiksi tai Karjalan-kävijöiksi. Karelianismi-käsite kehitettiin kuvaamaan 1890-luvun suomalaisessa taiteessa nähtyjä piirteitä, mutta se on tyyli-käsitteenä ongelmallinen. Karelianismina on haluttu nähdä muotokieleltään hyvin erilaisia teoksia, muun muassa realistisia ja symbolistisia teoksia. Karelianismi-käsitettä on käytetty ahkerasti kotiseututyössä ja yritystoiminnassa.
Romantiikka
Caspar David Friedrich, , 1818.
Pääsuunnat
Romantiikka | Kansallisromantiikka
Muut virtaukset
Düsseldorfin koulukunta | Hudson River -koulukunta |  Goottikulttuuri | Karelianismi
Aiheet
Vastavalistus | Romantiikan musiikki | Pittoreski | Subliimi | Yhtenäistaideteos | Boheemi | Ossianin laulut | Maailmantuska
Teokset
Medusan lautta | Vapaus johtaa kansaa
Tekijät
Ivan Aivazovski | Albert Bierstadt | William Blake | John Constable | Eugène Delacroix | Robert Wilhelm Ekman | Caspar David Friedrich | Henry Fuseli | Théodore Géricault | Francisco de Goya | Aleksander Lauréus | Friedrich Overbeck | Vasili Tropinin | William Turner
Karelianismin tavoitteena oli pyrkiä suomalaisen kulttuurin alkulähteelle, jollaiseksi Karjala usein kuviteltiin. Etnografisen tallentamisharrastuksen lisäksi haluttiin luoda erityinen kalevalainen kulttuuri eräänlaiseksi Euroopan homeroslaisen antiikin vastineeksi. Kalevalainen kulttuurimaisema löydettiin Karjalasta, jonka elämäntapaa pidettiin muinaisaikaisen sopusointuisena. Taiteilijoiden Karjala-innostuksen taustalla oli myös 1800-luvun lopun uusromantiikka.
Kuuluisia karelianisteja olivat kuvataiteilijat Akseli Gallen-Kallela, Eero Järnefelt, Louis Sparre, Alpo Sailo, Pekka Halonen ja Albert Edelfelt sekä kirjailijat Eino Leino ja Juhani Aho. Gallen-Kallela kohotti kalevalaisen maailman kansainvälisestä symbolismista ja jugendin virtauksista vaikutteita saaneen ilmaisunsa olennaiseksi osaksi. Jean Sibeliukselle kansalliset aiheet olivat tärkeitä 1910-luvun alkuun asti. Myös valokuvaaja I. K. Inha kuvasi Karjalan maisemia kuuluisaksi tulleilla valokuvillaan ja arkkitehti Viktor Sucksdorff otti vaikutteita karjalaisuudesta ja kalevalaisuudesta. R. W. Ekmanin puolestaan hyödynsi Kalevalaa kuvitus- ja maalausaiheina.
Sanan alkuperä

Sana karelianismi otettiin käyttöön vasta 1930-luvun lopulla. Käsitteen loi kulttuurintutkija ja professori Yrjö Hirn. Hän julkaisi vuonna 1939 teoksen Matkamiehiä ja tietäjiä, jossa oli mukana Kalevala-romantiikkaa ja Akseli Gallen-Kallelaa käsittelevä artikkeli. Se perustui Norrköpingissä Ruotsissa 26. lokakuuta 1938 pidettyyn "suomalaisessa iltamassa" ja muualla Ruotsissa pidettyihin esitelmiin. Hirnin kirjan artikkelissa, joka on otsikoitu Kalevala-romantiikka ja Akseli Gallen-Kallela sekä muutamia mietteitä karelianismista Suomen sivistyselämässä kirjoittaja mainitsee, "...sivistyselämämme virtauksesta, jota voisi nimittää karelianismiksi". Siinä Hirn kertoo tuovansa esille "eräitä alastomia tosiasioita, jotka osoittavat Karjalan harrastuksen ja Kalevalan harrastuksen yhteenkuuluvaisuutta".
Retket laulumaille ja elvytyshanke

Vienan Karjalaan tehtiin tutkimusmatkoja jo 1700-luvun lopulla. Taiteilijoiden retket Karjalan "laulumaille" 1800-luvun lopussa liittyivät olennaisesti kareliaaniseen harrastukseen. Eräs 1890-luvun eniten jälkiä jättäneistä Karjalan-matkoista oli arkkitehtien Yrjö Blomstedtin ja Viktor Sucksdorffin vaellus kesällä 1894. He julkaisivat matkan tulokset kuvitetussa kirjassaan Karjalaisia rakennuksia ja koristemuotoja. Teoksesta tuli kansallisen taideteollisuustyylin tiennäyttäjä, koska monet muutkin taiteilijat lähtivät etsimään vanhoista rakennuksista ja koristemuodoista virikkeitä omille ideoilleen.
Tutkimusmatkat karelianismin hengessä jatkuivat 1920-luvulle asti, kunnes Suomen ja Venäjän välinen raja suljettiin. Suomalaisten miehittäessä osaa Vienaa toisen maailmansodan aikana runokyliä alettiin tutkia jälleen. Neuvostoliiton lakkauduttua ja uusien rajanylityspaikkojen myötä matkailu Karjalan kyliin on tullut taas suosituksi.
Karjalan runokylien elvytyshanke alkoi 1980-luvun lopulla. Elvytystyön tueksi perustettiin Vienan runokylät -projekti, jota ovat kansainvälisenä yhteistyönä toteuttaneet Karjalan tasavallassa toimiva Arhippa Perttusen säätiö ja Kuhmon Kulttuurikornitsa -säätiö (nykyinen Juminkeko-säätiö).
Karelianistien galleria

Akseli Gallen-Kallela, Kullervon kirous, 1899.
Eero Järnefelt, Raatajat rahanalaiset, 1893.
Josef Stenbäck, Heinäveden kirkko, 1890–1891.
Into Inha, Kaskenpolttoa Enossa, 1893.
Albert Edelfelt, Larin Paraske, 1893.
Pekka Halonen, Tienraivaajia Karjalassa, 1900.
Viktor J. Sucksdorff, Oulujoen Kirkko, 1908.
Kirjallisuutta

Sihvo, Hannes: Karjalan kuva: Karelianismin taustaa ja vaiheita autonomian aikana.  (Pohjautuu tekijän väitöskirjaan. 2. tarkistettu ja täydennetty painos. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 940)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-530-0
Takaisin Karjalaan. Arkkitehti, 2/2000, s. 69–95.  Laaja juttukokonaisuus karelianismista ja karjalaisesta rakennusperinteestä.
Lonkila, Helena: Syvällä sydänmaassa  : Yrjö Blomstedtin ja Victor Sucksdorffin Kainuu.  (väitöskirja, Jyväskylä studies in humanities  281)  Jyväskylän yliopisto, 2016.  Jyväskylä studies in humanities  281  Teoksen verkkoversio.
Kivelä, Marjut: Sydämessä kalevalainen kansa : Alpo ja Nina Sailo runonlaulajien ikuistajina.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 420)  Rauma:  SKS, 1985.  ISBN 951-717-344-X
I.K.Inha, Riutanvuori, Sortavala, 1895.
Tauno Karila

Tauno Karila (22. syyskuuta 1908 Hausjärvi – 21. elokuuta 1986) oli suomalainen musiikintutkija ja musiikkiarvostelija. Hän väitteli filosofian tohtoriksi 1955. Hän toimi Helsingin Sanomien musiikkiarvostelijana ja musiikkiosaston toimittajana 1941–1955, musiikin estetiikan dosentti hän oli Helsingin yliopistossa 1957–1972. Lisäksi hän on toiminut kuoronjohtajana. Tauno Karilan nimeä kantava stipendirahasto perustettiin vuonna 1990 Riihimäen Kesäkonsertit -tapahtumasarjan tukemiseksi.
Julkaisuja

Vesimaisemat Jean Sibeliuksen, Oskar Merikannon ja Yrjö Kilpisen yksinlaulujen melodiikassa : vertaileva tutkimus luonnonkuvien ja niitä vastaavien melodiahahmojen rakenneyhtäläisyyksistä, 1954. (väitöskirja)
Sanat ja sävelet Yrjö Kilpisen Koskenniemi-lauluissa, 1956
Beethoven, Mozart und Haydn gesehen von einem finnischen Forscher (Fredrik Eimele) um die Mitte des 19. Jahrhunderts, 1959.
Composers of Finland (toim.), julk.: Suomen säveltäjät, 1961.
Yrjö Kilpinen : säveltäjäkuvan ääriviivoja, WSOY, 1964
Karjalan Maaselkä

| Karjalan Maaselkä Карельская Масельга, Karelskaja Maselga Moašelgä |
| --- | --- |
 Karjalan Maaselkä
 Koordinaatit: 63°9′43″N, 33°56′21″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Kunta:  Tšopina
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  4
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karjalan Maaselkä (ven. Каре́льская Ма́сельга, Karelskaja Maselga; karjalaksi Moašelgä) on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Tšopinan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Seesjärven etelärannalla 33 kilometriä Tšopinasta luoteeseen. Kylässä on neljä asukasta (vuonna 2013).
Paatenen pogostaan kuulunut Karjalan Maaselkä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun lopussa. Vuonna 1597 siellä oli 19 ja vuonna 1763 48 taloa. 1800-luvun lopussa kylässä oli kirkko. 1900-luvun alussa Maaselkä lähikylineen muodosti Paatenen volostiin kuuluneen kyläkunnan. Vuonna 1905 sen kuudessa kylässä oli 950 asukasta. Maaselän kylässä oli 50 taloa, koulu ja 314 asukasta.
Neuvostoaikana perustettiin Seesjärven piiriin kuulunut Karjalan Maaselän kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen kahdeksassa asutuksessa oli 2 000 asukasta, joista noin 60 % oli karjalaisia ja 25 % venäläisiä. Suurlahden (ven. Velikaja Guba) uudiskylä oli pääosin venäläinen, kun taas Maaselässä asui 341 karjalaisen lisäksi vain yksi suomalainen. Vuonna 1961 Karjalan Maaselkä liitettiin Tšopinan kyläneuvostoon.
Karboksyylihapot

Karboksyylihapon rakenne (R voi olla vety tai orgaaninen ryhmä).
Karboksyylihapot ovat orgaanisia yhdisteitä, joissa funktionaalinen ryhmä on karboksyyliryhmä -COOH.
Esimerkkejä yleisistä karboksyylihapoista ovat aminohapot sekä etikkahappo. Saippuat ovat tärkeitä karboksyylihappojen suoloja.
Happamuus

Karboksyylihapot ovat heikkoja happoja. Esimerkiksi laimeassa (0,1 M) etikkahappoliuoksessa kaksi prosenttia happo­molekyyleistä on luovuttanut protonin. Vahva happo, kuten typpihappo, hajoaa ioneiksi täydellisesti.
Karboksyylihapot ovat huomattavasti happamampia kuin alkoholit, vaikka molemmat luovuttavat vedyn hydroksyyliryhmästä (-OH). Tämä johtuu siitä, että karboksylaatti-ionin negatiivinen varaus voi jakautua kahden happiatomin kesken. Varauksen jakautuminen vakauttaa ionia. Alkoholissa vastaavan anionin varaus keskittyy yhteen happiatomiin.
Vetysidokset

Karboksyylihapot voivat muodostaa vetysidoksia. Vetysidosten vuoksi lyhytketjuiset karboksyylihapot liukenevat hyvin poolisiin liuottimiin, kuten veteen, mutta ne, joissa on kuusi hiiliatomia tai enemmän, ovat käytännössä liukenemattomia. Koska vetysidokset ovat heikkoja dispersiovoimia vahvempia, karboksyylihappojen kiehumispisteet ovat moolimassaan verrattuna korkeita. Nestemäisessä ja kiinteässä olomuodossa karboksyylihapot ovat pääasiassa dimeereinä, joissa kaksi vetysidosta muodostuu kahden happomolekyylin välille.



Karboksyylihappodimeeri (vetysidokset on merkitty katkoviivoin)
Reaktioita

Emästen kanssa karboksyylihapot muodostavat suoloja:
CH3COOH + NaOH → CH3COO−Na+ + H2O
Alkoholien kanssa karboksyylihapot muodostavat estereitä:
CH3CH2COOH + CH3OH → CH3CH2COOCH3 + H2O
Amiinien kanssa karboksyylihapot muodostavat amideja:
CH3COOH + C6H5NH2 → C6H5NHCOCH3 + H2O
Karboksyylihapot voidaan pelkistää alkoholeiksi:
RCOOH + LiAlH4 → RCH2OH
Karboksyylihappojen nimet

Karboksyylihapoille muodostetaan systemaattiset nimet siten, että sen hiilivedyn nimeen, jonka molekyylissä on yhtä monta hiiliatomia kuin karboksyylihapossa (karboksyyliryhmässä oleva hiiliatomi mukaan luettuna), lisätään sana happo, esimerkiksi metaania (CH4) vastaa metaanihappo (HCOOH). Jos molekyylissä on kaksi karboksyyliryhmää, nimen loppuun lisätään -dihappo, esimerkiksi butaanidihappo (HOOC−CH3−CH3−COOH). Hiilivedyn nimen loppuun voidaan lisätä myös sana -karboksyylihappo; tällöin karboksyyliryhmässä olevaa hiiliatomia ei ole laskettu mukaan.
Käytännössä monilla karboksyylihapoilla on kuitenkin täysin vakiintuneet epäsystemaattiset nimet, jotka usein johtuvat jostakin kasvi- tai eläinkunnan tuotteesta, jossa niitä esiintyy, esimerkiksi:
Monokarboksyylihappoja:
Metaanihappo eli muurahaishappo, HCOOH
Etaanihappo eli etikkahappo, CH3COOH
Propaanihappo eli propionihappo, C2H5COOH
Propeenihappo eli akryylihappo, C2H3COOH (kaksoissidoksellinen)
Butaanihappo eli voihappo, C3H7COOH
Pentaanihappo eli valeriaanahappo, C4H9COOH
Heksaanihappo eli kapronihappo, C5H11COOH
Heptaanihappo eli enantyylihappo, C6H13COOH
Oktaanihappo eli kapryylihappo, C7H15COOH
Nonaanihappo eli pelargonihappo, C8H17COOH
Dekaanihappo eli kapriinihappo, C9H19COOH
Undekaanihappo, C10H21COOH
Dodekaanihappo eli lauriinihappo, C11H23COOH
Tridekaanihappo, C12H25COOH
Tetradekaanihappo eli myristiinihappo, C13H27COOH
Pentadekaanihappo, C14H29COOH
Heksadekaanihappo eli palmitiinihappo, C15H31COOH
Heptadekaanihappo eli margariinihappo, C16H33COOH
Oktadekaanihappo eli steariinihappo, C17H35COOH
Nonadekaanihappo, C18H37COOH
Eikosaanihappo eli arakidihappo, C19H39COOH
Bentseenikarboksyylihappo eli bentsoehappo, C6H5COOH (rengasrakenteinen)
Dikarboksyylihappoja:
Etaanidihappo eli oksaalihappo, HOOC-COOH
Propaanidihappo eli malonihappo, HOOC-CH2-COOH
Karboksyylihappojen ryhmiä

Rasvahapot ovat haarautumattoman hiiliketjun omaavia monokarboksyylihappoja, joissa hiiliatomien lukumäärä on parillinen. Ne voivat olla tyydyttymättömiä tai tyydyttyneitä sen mukaan, onko molekyylissä ainakin yksi  kaksoissidos. Rasvat ovat rasvahappojen ja glyserolin muodostamia estereitä.
On myös monia biokemiallisesti tärkeitä karboksyylihappoja, joissa karboksyyliryhmän lisäksi on muitakin funktionaalisia ryhmiä. Sellaisia ovat esimerkiksi aminohapot, jotka ovat proteiinien rakenneosia. Niissä on karboksyyliryhmän lisäksi aminoryhmä -NH2.
Hydroksihapoissa on karboksyyliryhmän lisäksi hydroksyyliryhmä -OH hapon hiilivetyosassa. Sellaisia ovat esimerkiksi maitohappo, omenahappo ja sitruunahappo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Karboksyylihapot & esterit
Karboksylaatti-ionin resonanssirakenteet
Juha Karhu (professori)

Juha Kalevi Karhu (ent. Pöyhönen; s. 6. huhtikuuta 1953 Helsinki) on Lapin yliopiston velvoiteoikeuden professori emeritus.
Henkilöhistoria

Karhun vanhemmat ovat asianajaja Martti Kalevi Pöyhönen ja lehtori Marja-Liisa Seikkula. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1972 ja valmistui Helsingin yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi 1976, lisensiaatiksi 1978 ja tohtoriksi 1988 (väitöskirjan aihe Sopimusoikeuden järjestelmä ja sopimusten sovittelu).  Sotilasarvoltaan Karhu on reservin vänrikki (1969).
Kun Karhu jäi eläkkeelle keväällä 2017, hän esitti jäähyväisluennon asemesta Josef K:n roolin Franz Kafkan teokseen Oikeusjuttu perustuvassa näytelmässä.
Ammattiura

Väitöstyön valmistuttua Karhu toimi tutkijana Lontoossa 1989–1990. Karhu oli isänsä asianajotoimiston avustaja 1976–1980, Suomen Akatemian tutkimusapulainen 1971–1976, Helsingin yliopiston assistentti useita eri jaksoja 1977–1983 ja Suomen Akatemian tutkimusassistentti 1984–1985 sekä 1986. Kuluttajavalituslautakunnan esittelijänä Karhu toimi 1982–1985, Espoon tuomiokapitulin apulaisena 1986 ja Helsingin yliopiston vt. apulaisprofessorina ja vt. professorina useaan eri otteseen 1987–1992, samoin kuin dosenttina vuodesta 1989. Lapin yliopiston velvoiteoikeuden professori hänestä tuli 1993 ja oikeustieteiden tiedekunnan dekaaniksi hänet nimitettiin 2013. Samana vuonna hänet vihittiin Turun yliopiston kunniatohtoriksi; Göteborgin yliopiston kunniatohtori hän on ollut vuodesta 2009.
Julkaisuja

Pöyhönen, Juha 1988: Sopimusoikeuden järjestelmä ja sopimusten sovittelu. Helsinki: Suomalainen Lakimiesyhdistys. (Julkaistiin uudelleen näköispainoksena 2013)
Pöyhönen, Juha 2003: Uusi varallisuusoikeus. (2. painos.) Helsinki: Talentum.
Husa, Jaakko – Keskitalo, Petri – Tammi-Salminen, Eva 2013: Oikeuden avantgarde: Juhlajulkaisu Juha Karhu. Helsinki: Talentum.
Aiheesta muualla

Virranniemi, Greta: Ei ainakaan samalle alalle kuin vanhemmat, ajatteli juristin poika: Nyt juridiikka on Juha Karhun elämän suuri rakkaus. Lapin Kansa 19.4.2017. Viitattu 7.5.2017.
Karkkilan vaakuna

Karkkilan vaakuna
Karkkilan kaupungin vaakuna on saanut aiheensa metalliteollisuudesta, jota sekä vaakunan vasarat että sädekoro symboloivat. Sen historia Karkkilassa alkoi 1823, kun Karkkilan kosken partaalle perustettiin Högforssin masuuni, johon rautamalmi saatiin alueen hieman aiemmin avatusta kaivoksesta. Metalliteollisuuden perinteet jatkuvat kunnassa edelleen toimivassa valimossa.
Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 21. syyskuuta 1956. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä liekkikoroinen tyviö, jonka yläpuolella kaksi vasaraa ristikkäin; kaikki kultaa”.
Karkku (Salmi)

| Karkku, Karkunkylä Карку, Karku |
| --- | --- |
 Karkku, Karkunkylä
 Koordinaatit: 61°18′0″N, 31°56′58″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Pitkärannan piiri
Kunta:  Salmi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2011):  8
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karkku eli Karkunkylä (ven. Карку, Karku) on kylä Karjalan tasavallan Pitkärannan piirin Salmin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Karkunlammen ja Laatokan välisellä kannaksella kymmenen kilometriä Salmin taajamasta kaakkoon. Kylässä on kahdeksan asukasta (vuonna 2011).
Ennen talvi- ja jatkosotaa Karkku oli osa Suomen Neuvostoliitolle sodan päätyttyä luovuttamaa Salmin kuntaa.
Karkkuun johtaa kestopäällystetty tie Miinalasta. Sen kautta kulkee myös Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie, jolla on Karkunkylän pysähdyspaikka. Kylän lähistöllä hyödynnetään uraani-, turve- ja sapropeeliesiintymiä. Siellä sijaitsee lasten kesäleiri.
Karl-Marx-Allee

Karl-Marx-Allee Berliinissä. Etualalla Strausberger Platz, taustalla Frankfurter Tor kaksoistorneineen.
Karl-Marx-Allee on katu Berliinissä, Saksan pääkaupungissa, Mitten ja Friedrichshainin kaupunginosissa. Katu on nimetty filosofi Karl Marxin mukaan, ja sitä reunustaa huomattava rivistö sosialistista klassismia edustavia rakennuksia. Karl-Marx-Allee alkaa Alexanderplatzilta ja jatkuu Strausberger Platzin kautta Frankfurter Torille, jossa se muuttuu Frankfurter Alleeksi. Katu on osa Bundesstraße 1:stä ja Bundesstraße 5:tä ja sen alla kulkee Berliinin metron linja U5.
Kadun alkuperäinen nimi oli Große Frankfurter Straße ja se oli Berliinistä Frankfurt an der Oderiin johtaneen päätien alku.  Alexanderplatzilta itään lähtenyt katu kulki läpi Friedrichshainin työläiskaupunginosan, ja sitä reunustivat ennen toista maailmansotaa tiheästi rakennetut vuokrakasarmit. Kadun alkuperäinen rakennuskanta tuhoutui kuitenkin maan tasalle toisen maailmansodan pommituksissa. Berliinin jaossa Große Frankfurter Straße jäi Itä-Berliinin puolelle, ja 21. joulukuuta vuonna 1949 DDR:n sosialistinen hallinto antoi sille uuden nimen Stalinallee Josif Stalinin 70-vuotispäivän kunniaksi. Itä-Berliinin jälleenrakennusohjelmassa Stalinallee valittiin arvokkaimmaksi kohteeksi ja siitä ryhdyttiin rakentamaan uuden sosialistisen Itä-Saksan paraatikatua.
Stalinalleen ensimmäinen vaihe Strausberger Platzilta Frankfurter Torille rakennettiin 1950-luvun aikana. Sen suunnittelusta vastasivat arkkitehdit Hermann Henselmann, Egon Hartmann, Hans Hopp, Richard Paulick, Karl Souradny ja Kurt Leucht. Tätä katuosuutta reunustavat rakennukset edustavat sosialistista klassismia, tyyliä joka oli noussut kukoistukseen Stalinin Neuvostoliitossa. Kadun varteen nousseet valtavat kerrostalot varattiin asunnoiksi ansioituneille työläisille ja vallankumouksellisen älymystön jäsenille. Kadun monumentaalisena päätepisteenä ovat Frankfurter Torin kaksi kupolitornia, jotka ovat jäljitelmiä Karl von Gontardin 1700-luvulla suunnittelemista Gendarmenmarktin kirkontorneista. Stalinallee oli 1950-luvulla Itä-Saksan merkittävin rakennusprojekti ja siihen uhrattiin valtavasti aikaa ja voimavaroja. 16. kesäkuuta 1953 Stalinalleen rakennustyömaalla kuitenkin puhkesi lakko, joka laajeni kuuluisaksi Itä-Saksan kansannousuksi ja jonka hallitus joutui kukistamaan asevoimin ja Neuvostoliiton tuella.
Vuonna 1956 Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov tuomitsi Stalinin ja tämän terrorin, mistä alkoi destalinisaation kausi Itä-Euroopassa. Stalinallee sai 13. marraskuuta 1961 uuden nimen Karl-Marx-Allee kommunismin isän Karl Marxin mukaan. Kadun varrelta myös poistettiin Stalinin patsas. 1960-luvun aikana rakennettiin Karl-Marx-Alleen toinen puolisko Alexanderplatzilta Strausberger Platzille. Tällä välin arkkitehtuurissa oli kuitenkin tapahtunut muutos: DDR:ssä oli luovuttu 1950-luvun sosialistisesta klassismista ja siirrytty voimallisesti elementtirakentamiseen. Karl-Marx-Alleen alkupäätä reunustavatkin modernistiset elementtitalot.
Armas Karlsson

Armas Bejer Karlsson (13. heinäkuuta 1906 Parainen – 7. toukokuuta 1980) oli suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Karlsson edusti urallaan 1928–1935 Åbo IFK:a. Kaikkiaan hän pelasi viiden mestaruussarjan kauden aikana 61 ottelua. Karlsson edusti Suomen maajoukkuetta vuosina 1928–1934 yhteensä neljässä A- ja kahdessa B-maaottelussa.
Birger Karlsson

Birger Gabriel Karlsson (12. syyskuuta 1926 Porvoon maalaiskunta – 24. kesäkuuta 2012) oli suomalainen kilpasoutaja.
Karlsson edusti Suomea Helsingin olympialaisissa 1952 perämiehellisessä nelossa, jossa Suomen joukkue sijoittui viidenneksi. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui neljänneksi vuonna 1954 venekunnassa, johon kuului myös hänen veljensä Harry Karlsson. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa sisähankanelosessa vuonna 1951.
Seuratasolla Karlsson edusti Soutuseura AEB:tä ja Hamarin Eloa. Hän voitti kahdeksan Suomen-mestaruutta eri luokissa vuosina 1951–1955.
Luettelo pikkuplaneetoista: 14 001–15 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 14001:stä ja päättyen 15000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.