stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alli Trygg-Helenius
Varhainen toiminta > Kristillinen raittiustoiminta

Merkittävä käänne Tryggin elämässä oli 1887–1888 Englantiin ja edelleen Yhdysvaltoihin suuntaunut ulkomaanmatka, jonka yhteydessä hän osallistui Aleksandra Gripenbergin kanssa Suomen Naisyhdistyksen edustajina Washingtonissa järjestettyyn ensimmäiseen kansainväliseen naiskongressiin. Yhdysvalloissa Trygg tapasi muun muassa raittiusliikkeen aktiivisen jäsenen Frances Willardin, joka teki häneen suuren vaikutuksen. Trygg omaksui häneltä täysraittiuden idean ja palasi Suomeen omien sanojensa mukaan uutena ihmisenä. Palattuaan hän pyrki järjestämään Suomeen naisten kristillistä raittiusliikettä Yhdysvaltojen tapaan. Hän esimerkiksi kutsui Mary Clement Leavittin Valkonauhan maailmanliitosta kertomaan suomalaisille naisille kyseisen järjestön työstä. Kristilliselle pohjalle nojannut valkonauhaliike kutsui naiset ”ristiretkelle” alkoholia vastaan. Suomessa ongelmaksi muodostui kuitenkin se, että potentiaaliset toimijat olivat jo mukana Suomen Naisyhdistyksessä. Ensimmäinen Valkonauhayhdistys syntyi vasta 1896 Turkuun. Suomen Valkonauhaliitto perustettiin lopulta 1904. Tryggillä oli keskeinen panos valkonauha-aatteen tuomisessa Suomeen, mutta hän ei ehtinyt paljoakaan osallistua sen toimintaan uusien hankkeidensa vuoksi. Hän oli myös todennäköisesti ensimmäinen suomalainen nainen, joka tutustui NMKY- ja NNKY-toimintaan. Tämä tapahtui hänen käydessään Tukholmassa vuonna 1888. Trygg olikin marraskuussa 1895 mukana Suomen NNKY:n perustavassa kokouksessa Helsingin suomalaisen tyttökoulun juhlasalissa.
Varhainen toiminta > Nuorten raittiusvalistustyö

Vuonna 1894 Trygg jätti opettajantyönsä keskittyäkseen lapsille ja nuorille suunnattuun raittiusvalistukseen, sillä hän oli vakuuttunut siitä, että tehokkainta olisi varoittaa alkoholin vaaroista ”ajoissa”. Hän perusti Toivon Liitto -nimisen raittiusseuran, joka oli englantilaiseen esikuvaan (Band of Hope) perustunut, nuorisolle suunnattua raittiusopetusta organisoinut järjestö. Trygg perusti 1894 myös Eos ja Koitto -nimiset lasten raittiuslehdet, joita toimitti kuolemaansa asti. Hän toimitti muitakin lehtiä, 1888–1892 Joulutervehdystä Vera Hjeltin sekä 1893–1896 Kansan Lehteä ja 1898–1907 Joululehteä yhdessä miehensä kanssa. Trygg oli lisäksi perustamassa Suomen Opettajain Raittiusliittoa ja vielä vuonna 1909 Suomen Kristillistä Raittiusliittoa. Hän ehdotti kansa- ja oppikouluihin raittiuskirjoituskilpailuita, joita järjestettiin sitten yli puolen vuosisadan ajan. Trygg osallistui asiantuntijana myös Ruotsin ja Viron raittiustyöhön.
Sosiaalinen toiminta > Kansankeittiö ja Kansankoti

Trygg siirtyi käytännön sosiaalityön puolelle ja perusti 1889 Helsingin Sörnäisiin kapakoiden kilpailijaksi kansankeittiön, jossa tarjottiin edullista ruokaa sekä ”Allin kaljana” tunnettua kotikaljaa. Keittiön yhteydessä toimi myös lukusali. Kyseessä oli ensimmäinen yritys työväestön sosiaalisen aseman parantamiseksi Helsingin Pitkänsillan pohjoispuolisissa työläiskaupunginosissa. Jo seuraavana vuonna hän perusti edelleen Sörnäisten Kansankodin, joka oli tarkoitettu työväestön henkisen ja sosiaalisen elämän keskukseksi. Siitä tulikin monenlaisen yhdistys- ja harrastustoiminnan keskus Sörnäisissä. Kansankoti kuului ensimmäisiin setlementtihenkisiin laitoksiin Suomessa, ja sen on katsottu perustuneen lontoolaisiin esikuviin. Kansankoti-idean Trygg oli omaksunut Washingtonissa tapaamaltaan Hannah Whitall Smithiltä.
Kansankodin kaksikerroksinen puurakennus vihittiin käyttöön marraskuussa 1890 Kaiun huvila-alueella, osoitteessa Hämeentie 24. Se oli aikansa monitoimitalo, jossa toimi kirjasto, lastentarha, raittiuskaljan panimo, osuuskauppa, työnvälitystoimisto ja tiloja työväenjärjestöille. Lisäksi Trygg itse asui alkuvuosina talon vintillä. Kansankodin tiloissa perustettiin Sörnäisten työväenyhdistys vuonna 1894 ja siellä myös lausuttiin Työmies-lehden syntysanat 1895. Trygg pääsi näin itsekin kosketuksiin nousevan ja radikalisoituvan työväenliikkeen kanssa. Kansankodin toiminta oli taloudellisesti tappiollista, mutta sitä rahoitettiin raittiuskaljan myynnistä saaduilla tuloilla.
Kansankoti siirtyi vuosisadan vaihteessa puolittain kunnalliseen omistukseen ja sen kirjasto liitettiin Helsingin kaupunginkirjaston osaksi; siitä tuli myöhemmin Kallion kirjasto. Kansankodin rakennuksessa toimi vuodesta 1907 Pelastusarmeijan ylläpitämät lastenseimi, kansankeittiö ja ”Rälläkkänä” tunnettu Suomen ensimmäinen miesten yömaja. Talo purettiin vuonna 1938, ja sen tilalle tehtiin puisto. Se nimettiin 1939 Alli Tryggin puistoksi. Viereinen, Kallion kirjaston taakse jäävä puisto sai 1963 nimekseen Matti Heleniuksen puisto.
Sosiaalinen toiminta > Palvelijataryhdistys

Trygg-Heleniuksen johdolla perustettiin myös palvelusväen olojen parantamiseen tähdännyt Palvelijataryhdistys vuonna 1898, ja hänestä tuli sen ensimmäinen puheenjohtaja. Hän sai tämän johdosta osakseen konservatiivisten tahojen avointa paheksuntaa ja luovutti puheenjohtajuuden kolmen vuoden kuluttua Miina Sillanpäälle. Trygg-Heleniuksen kiinnostus työväenasiaan ja toimintaan alempien yhteiskuntaluokkien parissa erotti hänet monista varhaisen naisliikkeen toimijoista. Hän oli valmis kykyjensä mukaan myös henkilökohtaisesti avustamaan apua tarvinneita, ja häntä kuvattiin luonteeltaan hyvin tarmokkaaksi.
Avioliitto ja yhteistyö Matti Helenius-Seppälän kanssa

Trygg tapasi 1890 ensi kerran tulevan aviomiehensä Matti Heleniuksen (vuodesta 1906 Helenius-Seppälä), kun he olivat samassa tilaisuudessa raittiuspuhujina. Siitä alkaen he olivat ystäviä, ja Helenius auttoi Tryggiä muun muassa suomentamalla tämän kirjoituksia. Trygg nai aate- ja työtoverinsa vuonna 1897 ja otti sukunimekseen Trygg-Helenius. Avioliitto herätti hämmästystä ja paheksuntaakin, sillä aviomies oli puolisoaan liki 18 vuotta nuorempi ja yhteisestä elämänkatsomuksesta huolimatta heidän sanottiin olleen luonteiltaan kovin erilaiset. Matti Helenius matkusti paljon ulkomailla, teki tieteellistä tutkimustyötä alkoholikysymyksestä ja toimi vuodesta 1902 Raittiuden ystävien sihteerinä sekä myöhemmin Kristillisen työväenliiton kansanedustajana. Hänen päätavoitteensa oli kieltolain aikaansaaminen. Puolisot osallistuivat yhdessä raittiustyöhön ja julkaisivat 1897 yhteisen luentosarjan pohjalta muokatun kirjan Mitä tiede sanoo väkijuomista?, joka kuvasi alkoholin terveydellisiä vaikutuksia ja esitti raittiuden laajana yhteiskunnallisena kysymyksenä. Vuonna 1903 seurasi lapsille suunnattu tieteellinen valistusopas Alkoholin vaikutukset, josta tuli myös Jyväskylän opettajaseminaarin oppikirja. Trygg-Helenius miehineen oli 1900-luvun alusta alkaen varsinkin vastustajien ja pilalehdistön silmissä Suomen raittius- ja kieltolakiliikkeen ehdoton keulakuva. Pariskunta joutuikin tämän vuoksi monenlaisen pilkan ja häirinnän kohteeksi.
Alli Trygg-Heleniuksella ja Matti Helenius-Seppälällä ei ollut lapsia. Helenius-Seppälä kuoli kotimatkalla Yhdysvalloista vuonna 1920; kuusi vuotta pidempään elänyt Trygg-Helenius jatkoi toimintaansa sen jälkeenkin. Hänet nimettiin Raittiuden ystävien kunniajäseneksi 1922.
Muuta

Suomen Setlementtiliitto perusti vuonna 2020 Alli Trygg -tunnustuspalkinnon, joka jaetaan setlementtiliikkeelle tärkeitä aiheita ja arvoja esillä pitäneelle henkilölle.
Teoksia

Mitä tiede sanoo väkijuomista?, 1897 (Matti Heleniuksen kanssa)
Toivon liiton opas, 1902
Minkävuoksi nuorisolle on raittiusopetusta annettava?, 1903
Alkoholin vaikutukset, 1903 (Matti Heleniuksen kanssa)
Joululeikkejä ja vuorokeskusteluja, 1909
Meidän nuorille naisillemme, 1925
Kirjallisuutta

Yrjö Karilas: Alli-tädin ystävät: Alli Trygg-Heleniuksen elämäntarina. 1948.
Vihtori Karpio: Sytyttäjä: Alli Trygg-Helenius. 1960.
Uno Stadius: Alli Trygg-Helenius: en levnadsteckning. 1929.
Maarit Wasenius: Alli Tryggin sosiaalinen herääminen: Sörnäisten kansankoti 1890–1905. Suomen historian pro gradu -tutkielma. Helsingin yliopisto 2003.
Aiheesta muualla

Alli Tryggin sahtitehdas. Beerfinland.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Kansankodin toimitalo Hämeentien varrella Kalliossa.
Alli Trygg-Heleniuksen puoliso Matti Helenius-Seppälä vuonna 1920.
Trinity (ydinkoe)

Trinity oli Yhdysvaltojen tekemän historian ensimmäisen ydinkokeen peitenimi. Koe suoritettiin New Mexicon osavaltiossa Alamogordon alueella. Tyypiltään Japanin Nagasakiin pudotetun kaltainen ydinlataus räjäytettiin aikalaukaisumekanismilla 16. heinäkuuta 1945 kello 5.30. Kokeeseen osallistui 425 tiedemiestä sekä teknikkoa. Koetta johtivat Manhattan-projektin johtajat, kenraali Leslie Groves, joka vastasi muun muassa rakennustoiminnasta, ja tieteellinen johtaja Robert Oppenheimer. Mukana oli myös Grovesin lähin apuri, prikaatikenraali Thomas F. Farrell.
Trinityn koeräjäytyksessä 10 sekunnin kuluttua räjähdyksestä tulipallo alkoi muuttua sienipilveksi.
Plutoniumlataus oli sijoitettu 30 metriä korkean terästornin huippuun. Räjähdyksen voima vastasi yli 20:tä tuhatta kiloa TNT-räjähdysainetta. Räjähdystä seurasivat sokaiseva valoilmiö, tulipallo, paineaalto ja maanjäristys. Kukaan ei kuollut tai vammautunut koeräjäytyksessä. Räjähdys haihdutti lähes koko koetornin ja jätti jälkeensä kraatterin, josta löydettiin kokeen jälkeen lasittunutta kiveä. Räjähdyksen paineaalto havaittiin 100 kilometrin päässä. Valoleimahdus näkyi yli 200 kilometrin päähän. Räjähdyspaikasta koilliseen mitattiin radioaktiivinen laskeuma. 50 kilometrin päässä räjähdyksestä karjassa havaittiin beetasäteilyn aiheuttamia palovammoja.
Pommi

Kokeessa räjäytettiin Fat Man -tyyppinen Mark 3 -fissiopommi, jonka räjähtävä materiaali oli plutonium. Siitä oli tehty ontto pallo. Vielä sen sisäpuolella oli minimaalisen pieni (n. 1–2 cm) deflektori eli säteilyheijastin. Sen materiaalina olivat beryllium ja polonium. Pallon ympärillä olevat räjähdysainekiilat puristivat plutoniumin kriittiseen kokoon, jolloin ketjureaktio alkoi ja pommi räjähti. Koepommin lempinimi oli Gadget (suom. Härveli).
Mallintavat testit ennen varsinaista ydinkoetta

Kriittisen massan saavuttavaa pommin rakennetta kehiteltiin matemaattisten kaavojen mutta myös mallintamisen avulla. Thomas ja Witts kutsuvat kirjassaan erästä mallinnuslaitetta Giljotiiniksi. Tuo laite sisälsi ympyrän muotoisen, onton ja subkriittisen kappaleen fissioituvaa materiaalia. Sen läpi pudotettiin toinen pala vastaavaa fissiiliä materiaalia. Pieneksi, sekunnin kymmenysosien hetkeksi, nämä saavuttivat tarvittavan kriittisyyden. Richard Feynman kuvaili tätä lohikäärmeen härnäämisenä (engl. tickling the dragon's tail).
Paholaisydin, Demon Core

Demon Core -nimen (suom. Paholaisydin) saanut Fat Man -tyypin pommin räjähdeydin (aluksi lempinimellä Rufus) aiheutti kahden tiedemiehen menehtymisen säteilysairauteen erillisissä tapaturmissa. Nämä olivat historian ensimmäiset rauhan ajan ydinturmien vaatimat ihmisuhrit. Heidän lisäkseen radioaktiiviselle säteilylle altistui muita tutkijoita ja turvamiehiä. Pommiydin muuttui kahdesti vahingossa eli tapaturmaisesti kriittiseksi. Tämä tapahtui ensin elokuun lopulla 1945 surmaten Harry K. Daghlianin ja uudelleen toukokuussa 1946, jolloin Louis A. Slotin menehtyi. Tämä fissiili materiaali oli valmiina, että se voitaisiin sulkea pommin sisään, sekä pudottaa 3. atomipommina Japaniin. Japani kuitenkin antautui, eikä tätä pommia siten enää tarvittu.
Koealue

Koeräjäytys tapahtui 16. heinäkuuta 1945 New Mexicossa Alamogordon lähellä Alue tunnettiin atomitutkimusprojektin puitteissa nimellä Site S, ja sen lähiseutu tunnettiin paikallisesti nimellä Jordana Del Muerte.. Paikka on Jornada del Muerton aavikolla noin 75 kilometriä Alamogordosta pohjoiskoilliseen, 56 kilometriä Socorrosta kaakkoon ja 160 kilometriä Albuquerquesta etelään, noin 200 kilometriä El Pasosta pohjoiseen. Lähellä on Oscuron kylä.
Nimitys

Nimityksen Trinity (’kolminaisuus’) alkuperästä liikkuu eri käsityksiä. Erään tiedon mukaan se olisi valittu tarkoituksella huomiota herättämättömäksi. Trinity on yleinen nimi Keskilännen paikoissa. Oppenheimerin mukaan Trinity tulee John Donnen runosta, jonka tämä kirjoitti juuri ennen kuolemaansa ja jossa mainitaan Jumala. Siinä ei mainita kolminaisuutta, mutta eräässä toisessa Donnen sonettien runossa mainitaan. Oppenheimer piti John Donnen joistakin runoista. Erään televisiodokumentin mukaan Trinity viittasi jollain tapaa Jean Tatlockiin, joka oli Oppenheimerin aiempi rakastettu.
Joidenkin mukaan Trinity olisi viitannut intiaanien hylkäämään kaivokseen. Eräiden mukaan kolminaisuus olisi viitannut kolmeen tekeillä olleeseen atomipommiin. Niin ikään oli itse ilmasta pudotettavan atomipommin varmistusmekanismi kolmitahoinen eli kolminkertainen: ajastin, barometrit sekä tutkasytytin eli lähisytytin.
100 tonnin testi

Ennen varsinaista ydinkoetta armeija räjäytti kokeeksi 100 tonnia TNT:tä 6,1 metriä korkeassa terästornissa. Lisäksi mukana oli radioaktiivista ainetta.
Jumbo

Pommin lähelle sijoitettiin mittalaitteita sisältänyt paksu terässäiliö, ”Jumbo”. Se säilyi ehjänä räjähdyksessä.
Ongelmia

Kokeen toteutus kärsi monista ongelmista, joista yksi oli alueella tuolloin riehunut ukkosmyrsky, joka uhkasi panna alkuun ketjureaktion ennenaikaisesti aiheuttamalla pommin elektronisiin virtapiireihin oikosulun. Ilmatilan tarkkailukone B-29 jouduttiin vetämään pois tarkkailualueelta, jolloin ei saatu riittävää tietoa šokkiaallosta.
Ukkosta oli 14.–15. heinäkuuta.
Räjäytys

Tarkkailijat olivat suojassa 15,5 kilometrin päässä räjäytyspaikasta. Kello neljäksi määrätty laukaisu siirrettiin huonon sään takia myöhemmäksi. Sääolosuhteet uhkasivat laukaisua, sillä pelättin, että salama sytyttäisi pommin laukaisun sähköiset mekanismit ennenaikaisesti.
Pommi räjäytettiin noin 30 metriä korkean terästornin huipulla automaattisen ajastimen avulla. Kello oli tuolloin 5.29.45 paikallista aikaa.
Yhtäkkiä välähti aurinkoa kirkkaammin. 30 sekunnin kuluttua paineaalto iski. Kuului jylinää. Tulipallon koko oli noin 1,6 kilometriä. Räjähdyksessä syntyi ennennäkemättömän voimakas valoilmiö sekä lämpöpulssi. Yli kymmenen miljoonan Celsius-asteen lämpötila kehittyi. Kuumuus haihdutti teräksisen tornin kokonaisuudessaan. Lisäksi syntyi yhdeksän metriä leveä ja 1,5 metriä syvä kraatteri ja vihreää lasittunutta kiveä. Trinitiittiä todettiin esiintyneen. Myös radioaktiivisuutta kehittyi. Räjähdyksen voimakkuus oli ennalta arvioituun nähden kaksinkertainen, noin 21 kilotonnia. Ikkunoita särkyi Amarillossa asti.
Kommentteja

Historiaan on jäänyt pommin silminnäkijöiden lausumia. J. R. Oppenheimerin sitaatti Bhagavad-Gitasta lienee tullut kaikkein tunnetuimmaksi tähän tapahtumaan liittyvänä kommenttina: Nyt minusta on tullut Kuolema, maailmojen tuhoaja. Sen sijaan kenraali Groves ennusti räjähdyksestä näin: ”Sota on ohi. Yksi taikka kaksi tuollaista kapinetta — ja Japani on saanut tarpeekseen.”
Eräs tiedemies kuvaili tapahtumaa kokeen tekemisen jälkeen näin: ”Aurinko on sen rinnalla kuin pieni kynttilä.” Myös tätä ilmaisua on käytetty: tuhansia aurinkoja kirkkaampi. Pommin koeräjäytyksen järjestämisen merkittävin syy oli ollut epävarmuus laukaisukoneiston toiminnasta. Osa harjoituspommeista oli pudonnut räjähtämättä eli ”suutareina”. Imploosion eli imahduksen periaatteen toimimisesta käytännön tasolla ei myöskään ollut vielä saatu täyttä varmuutta. Sen oletettiin toimivan kuitenkin noin 20 kilotonnin teholla.
Kun Groves saapui ydinkoepaikalle, hän kysyi: ”Siinäkö kaikki?”lähde?
Laskeuma

Radioaktiivinen laskeuma koealueen ulkopuolella oli voimakkain Chupadera Mesassa noin 48 kilometrin päässä koealueesta. Siellä lehmät sairastuivat säteilysairauteen. Ne saivat polttamia beetasäteilystä ja menettivät karvoja joksikin aikaa. Armeija nouti sairastuneita eläimiä maanviljelijöiltä tutkimuksia varten.lähde? Kokeen jälkeen lyijylevyin vuoratut M4 Sherman -panssarivaunut  kävivät tutkimassa koealuetta. Samoin ensimmäiset sinne saapuneet tutkijat eli tieteilijät saapuivat lyijyasustein, kuten suojaviitoin sekä suojakengin.
Kokeen jälkeen

Ydinkokeen jälkeen lähetettiin tekaistu uutinen alueellisille sanomalehdille sekä muille uutisvälineille. Siinä kerrottiin täysin valheellisesti suuren ammusvarikon räjähtäneen.
Myös aikaisemmin oli todettu Mark 2 -tyypin Thin Manin olevan käyttökelvoton sotatoimiin. Thin Man oli plutoniumpohjainen tykkityyppinen ase. 9. elokuuta 1945 pudotettiin lentopommituksena samanlainen, Gadget'ia täydellisesti vastaava ase, Fat Man Nagasakiin, Japaniin.
Seuraava ydinkoe maailmassa oli Bikinin atollilla kesä-heinäkuussa 1946 tehty Operaatio Crossroads. Vuonna 1948 seurasi Operaatio Sandstone. Jo vuonna 1949 venäläiset suorittivat RDS-1:n eli Joe-1:n.
Kuvagalleria

Imploosion aiheuttava pommin rakenne. Sisimpänä säteilylähde, sitten ontto plutonium-pallo ja uloimpana kerroksittainen ”jalkapallomainen” räjähdekuori.
Trinityn ja Nagasakin tyyppisen atomipommin rakenne tarkemmin.
”Härvelin” kaksoiskappale.
Koepaikan ilmakuva.
Site S:n perusleiri Alamogordossa.
Trinity-ydinkokeen panostustorni.
”Härveliä” nostetaan torniin.
Trinity-ydinkoe 16 millisekuntia fission alkamisesta.
Trinityn tulipallo 0,053 sekunnin kuluttua räjähdyksestä.
Fastax-suurnopeuskameralla otettu filmisarja ydinkokeen alkuvaiheista.
10 sekuntia sytytyksestä eli ydinfission alkamisesta.
15 sekuntia ketjureaktion alkamisesta.
Ydinräjähdyksen synnyttämä kraatteri.
Trinitiittiä halkaistuna.
Kraatteri lähempää.
Trinityn terästorni ydinkokeen jälkeen.
Kartta osoittaa säteilylaskeuman alueen, jolle oli saapunut radioaktiivisuutta.
Trinity-ydinräjäytyksen muisto-obeliski.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chicago Pile One Scientists Atomicarchive.com. (englanniksi) (kuvassa ”Chicago Pile” CP-1:n atomitutkimukseen osallistunut tieteellinen koeryhmä)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Maailman ensimmäinen ydinpommi ”The Gadget”, ”Härveli”, kokoamisvaiheessa.
The Gadgetin eli Härvelin äärellä Louis A. Slotin ja Harry K. Daghlian. Heidät surmasi vastaava Mk.3-tyyppinen plutoniuminen pommiydin tästä hieman myöhempänä: tuo sisus saikin nimen Demon Core.
Ydinkokeen jälkeen aluetta tutkittiin lyijyllä vuoratuilla Sherman-panssarivaunuilla.
Trinityn atomipommikoeräjäytys Alamogordossa. Klikkaa animaatio käyntiin.
Trinity-testin koealueen kartta Alamogordossa, New Mexicossa.
Käännös suomeksi
Tuamotunpyykyyhky

| Tuamotunpyykyyhky |
| --- | --- |
 John Gerrard Keulemansin piirros A. e. albicollis ja A. e. erythroptera -alalajeista vuodelta 1893.
Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Alopecoenas
Laji::  erythropterus
Kaksiosainen nimi
 Alopecoenas erythropterus  (Gmelin, 1789) 
Synonyymit
 Gallicolumba erythroptera (Gmelin, 1789) 
Katso myös
   Tuamotunpyykyyhky Wikispeciesissä   Tuamotunpyykyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuamotunpyykyyhky (Alopecoenas erythropterus tai Gallicolumba erythroptera) on äärimmäisen uhanalainen kyyhkylaji. Se on kotoperäinen Ranskan Polynesiassa, jossa sen levinneisyysalue on supistunut voimakkaasti elinympäristön häviämisen ja vieraslajien leviämisen vuoksi. Lajia tiedetään tavattavan enää kourallisella matalia atollisaaria ja koko populaatioksi on arvioitu 100–120 yksilöä.
Taksonomia

Johann Friedrich Gmelin kuvasi tuamotunpyykyyhkyn tieteelle vuonna 1789 nimellä Columba erythroptera. Holotyyppi kerättiin Moorealta Seurasaarilta. Myöhemmin tuamotunpyykyyhky luokiteltiin osaksi pyykyyhkyjen Gallicolumba-sukua, mutta vuonna 2014 sukuun jätettiin enää filippiiniläiset lajit. Pyykyyhkyistä erilliseen Alopecoenas-sukuun siirrettyjä lintuja on 13 lajia ja ne asuttavat Oseaniaa ja Indonesiaa. Tuamotunpyykyyhky on pyykyyhkyistä itäisin.
Tuamotunpyykyyhkystä on kuvattu useita muotoja ja alalajeja eri saarilta. Osa näistä on kuitenkin virheellisiä tai perustuvat maalauksiin tai hävinneisiin näytteisiin. Yleisesti hyväksytään kaksi alalajia erythroptera ja albicollis. Nimialalaji, Alopecoenas erythroptera erythroptera esiintyi alun perin Seurasaarten lisäksi Gambiersaarilla ja Acteonsaarilla ja mahdollisesti Tuamotusaarten eteläosissa. Tommaso Salvadorin vuonna 1892 kuvaaman albicollis-alalajin levinneisyys kattoi pohjoisemmat Tuamotun saaret. On kuitenkin hyvin epäselvää, mitkä alalajimääritelmät ovat merkityksellisiä tai järkeviä, ja mitkä niiden levinneisyysalueiden rajat ovat tai olivat.
Ulkonäkö ja koko

Tuamotunpyykyyhky on pienikokoinen ja lyhytpyrstöinen maassa viihtyvä kyyhky. Koiraan pää, kaula ja rinta ovat suurimmaksi osaksi valkoisia. Selkä, siivet, pyrstö ja vatsa ovat tumman ruskeanharmaat. Yläselkä ja siiven peitinhöyhenet ovat metallinhohtoisen purppuranpunaiset tai kastanjanruskeat. Nimialalajilla päähän ulottuu takaa tummia raitoja, kun taas albicollis-alalajilla pää on kokonaan valkoinen. Molempien alalajien naaraat näyttävät samalta. Ne ovat kauttaaltaan punertavan ruskeita, mutta rinta on vaalea ja päälaelta kaulalle ja siiven peitinhöyheniin ulottuu punertava sävy. Värit haalistuvat höyhenten kuluessa. Nuoret tuamotunpyykyyhkyt ovat punaruskeita tai kanelinruskeita. Naaman ja vatsan valkoiset osat ovat harmaansekaisia. Nuoret koiraat voidaan erottaa naaraista yläselän ja siipien peitinhöyhenten purppurasävystä. Aikuinen tuamotunpyykyyhky on 25 cm pitkä ja painaa noin 105–122 grammaa, mikä tarkoittaa, että se on noin räkättirastaan kokoinen. Iiris on ruskea, nokka ja jalat mustat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Cookinsaarilla tehdyt luulöydöt viittaavat siihen, että lajia tavattiin ennen ihmisten tuloa myös siellä. Kaksisataa vuotta sitten tuamotunpyykyyhkyä tavattiin enää Seurasaarilla, Acteon-, Gambier- ja Tuamotusaarilla. Seurasaarilla se pesi ainakin Tahitilla ja Moorealla, mutta on sittemmin hävinnyt koko saaristosta. 2000-luvulla lajista on havaintoja enää muutamilta saarilta. Pohjois-Tuamotun Rangiroalla oli ainakin seitsemän yksilöä vuonna 2012. Acteonsaarten Tenararolla arvioitiin olevan 50 yksilöä vuonna 2002 ja saman saariston Vahangalla nähtiin muutama vuonna 2007. Gambiersaarten Moranella oli vuonna 2012 ainakin kaksi yksilöä.
Tuamotunpyykyyhkyn levinneisyysalue on kaventunut voimakkaasti viime vuosisatoina. Se on hävinnyt kaikilta vuoristoisilta saarilta ja useilta matalilta atolleiltakin. Suurin syy kyyhkyn häviämiseen ovat olleet vieraslajit, etenkin kissat ja rotat.
Niillä atolleilla, joilla tuamotunpyykyyhkyä vielä tavataan, se elää etenkin Pisonia grandis -metsissä, joissa on tiheää aluskasvillisuutta, pensaita, saniaisia ja heiniä. Sitä tavataan myös metsien ulkopuolella alueilla, joilla on matalaa ja tiheää pensaikkoa tai kairapalmukasvustoja. Lajia tavataan myös hyvin pienillä saarilla, kunhan niillä on sille sopivaa kasvillisuutta.
Elintavat

Tuamotunpyykyyhky on elintavoiltaan piilotteleva, ja se pysyttelee mieluiten lähellä maan pintaa kasvuston suojassa. Ravintonaan se käyttää etenkin maasta kaivamiaan siemeniä, varsinkin nonien ja Tournefortia-suvun kasvien siemeniä. Toissijaisesti se hakee ruokansa suoraan puista ja pensaista ja syö esimerkiksi portulakkakasvien nuppuja, vesihirssien siemeniä ja tyräkkien lehtiä. Lisäksi se syö hyönteisiä ja niiden toukkia. Kun lintu säikähtää lentoon, sen siivet pitävät samanlaiset pärähdyksen kuin sitä hieman isompi pyy. Lajin pesimäkäyttäytymisestä tiedetään hyvin vähän, mutta nuoria yksilöitä on nähty ainakin tammikuussa ja huhtikuussa.