stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lappajärven vaakuna

Lappajärven vaakuna
Lappajärven vaakuna on Lappajärven kunnan tunnus. Vaakunan vene on toisinto vanhan pitäjänsinetin aiheesta. Sädekoro, joka vaakunan luontiaikaan selitettiin vielä liekkikorona, viittaa tällöin vielä vallalla olleeseen käsitykseen siitä, että kunnalle nimensäkin antanut Lappajärvi olisi vanha tulivuoren kraatteri.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen raakapurjeella ja peräsimellä varustettu vene. Alla liekkikoroinen kultatyviö.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Lappajärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 20. syyskuuta 1957. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 27. marraskuuta samana vuonna.
Lammin biologinen asema

Lammin biologisen aseman päärakennus elokuussa 2015.
Lammin biologisen aseman tutkimushalli elokuussa 2012.
Lammin biologinen asema on Lammilla Hämeenlinnassa sijaitseva Helsingin yliopiston luonnontieteellinen asema, joka samalla on myös kokous- ja seminaarikeskus majoitus- ja keittiölaitoksineen. Se on myös Suomen suurin biologinen asema.  
Yhdessä Kilpisjärven biologisen aseman ja Tvärminnen eläintieteellisen aseman kanssa Lammin biologinen asema toimii Helsingin yliopiston luonnontieteiden opetus- ja tutkimustukikohtana.
Asemalla on käynnissä yli 20 luonto- ja ilmastotutkimusta. Aseman tutkimukset rahoitetaan yleensä ulkopuolisella rahoituksella. Merkittävin rahoittaja lienee Suomen akatemia, ja myös EU on ryhtynyt aktiiviseksi rahoittajaksi.
Vuonna 2008 paikallinen liike-elämä perusti Lammin biologisen aseman Ympäristötutkimuksen Säätiön tukemaan asemalla tehtävää ympäristötutkimusta. Muihin rahoittajiin lukeutuu Hämeenlinnan kaupunki, joka kehitysyhtiönsä kautta sponsoroi biologiselle asemalle sijoitettua ympäristötutkimuksen professuuria.
Aseman nykyinen päärakennus rakennettiin vuonna 1970, ja se on 2000 neliömetrin laajuinen. Oppilasasuntolan takaa olevalta niityltä lähtee luontopolku, joka kulkee Linnamäen huipun (168 metriä merenpinnan yläpuolella) ja lehtometsän läpi Pää­järven rannalle, ja takaisin asemalle. Asemalla on päärakennuksen lisäksi oppilasasuntola, tutkija- ja henkilökunta-asuntolat sekä tutkimushalli. Aseman alueella on verstas, rantasauna ja muita huoltorakennuksia. Melkein koko biologisen aseman alue on suojeltu.
Tutkimus

Lammilla tehtävä tutkimus on luonteeltaan perustutkimusta. Asema toimii muualta tulevien tutkimusryhmien tukikohtana tarjoten tiloja, laitteita ja avustavaa henkilökuntaa. Tutkimusaiheet ovat usein monitieteisiä ja projektit yhteistyöprojekteja, joissa on mukana muita yliopistoja, korkeakouluja ja tutkimuslaitoksia. Asemalla tehdään myös omaa vesi- ja maaekosysteemeihin liittyvää tutkimusta. Keskeinen teema aseman tutkimuksessa on ympäristömuutosten vaikutukset boreaalisissa ekosysteemeissä.
Asemalla on oma ympäristöntutkimuksen professuuri, jonka erityisalana on vesitutkimus. Vesitutkimuksessa tärkeitä tutkimusaiheita ovat monet ilmastonmuutokseen sekä valuma-alueiden ja vesistöjen vuorovaikutukseen ja mm. rehevöitymiseen liittyvät teemat. Aseman tutkimuslaboratoriot on varustettu analyysilaittein, erityisesti vesitutkimuksen käyttöön. Asemalla tehdään myös palvelututkimusta, jonka tilaajina ovat mm. muut yliopistolliset laitokset, tutkimuslaitokset, yksityisyritykset ja kunnat.
Asemalla on tehty ekologista pitkäaikaisseurantaa jo 1960-luvulta lähtien. Lammin alue kuuluu kansalliseen pitkäaikaisen ympäristötutkimuksen verkostoon (FinLTSER). Erityisen arvokkaaksi tällainen seuranta-aineisto on osoittautunut ympäristömuutoksen havainnoinnissa ja vaikutusten arvioinnissa.
Maaekosysteemejä tutkivissa hankkeissa selvitellään esimerkiksi lajien selviämistä pirstoutuneissa ympäristössä sekä lajirunsauden, harvinaisuuden ja sukupuuttojen syitä. Asemalla tutkitaan myös metsiä, kuten sammalten ja kääpien evoluutiota ja ekologiaa. Lammin ja lähialueiden linnuston sekä kasvillisuuden tutkimusta on tehty yhtäjaksoisesti jo yli 50 vuoden ajan.
Vuonna 2007 valmistunut tutkimushalli (550 m2) on luonut puitteet kokeellisille tutkimuksille. Tutkimushallin lämpötilaa, valaistusta ja kosteutta voidaan säädellä tutkimuksen mukaan. Tutkimusta palvelee myös muovikasvihuone, joka on kooltaan 512 m2.
Vuodesta 1970 lähtien kenttäasemalla on tuotettu yli tuhat tieteellistä julkaisua ja runsaat 60 väitöskirjaa.
Kokous- ja seminaaritoiminta

Aseman päärakennuksen uudistetut tilat tarjoavat puitteet kursseille, seminaareille ja kokouksille. Suurimpaan saliin mahtuu yli 100 kuulijaa. Tämän lisäksi päärakennuksessa on kolme 25 hengen kurssisalia sekä useita pienempiä kokous- ja ryhmätyöhuoneita. Saleissa on myös kiinteä internetyhteys sekä dataprojektori. Langaton verkko toimii päärakennuksessa ja asuntoloissa.
Historia

Asema aloitti toimintansa vuonna 1953 ns. "vanhan pappilan" tiloissa entisessä Lammin pappilan päärakennuksessa. Ison pappilan tilojen puutteet tiedettiin alusta asti, ja yksi ensimmäisistä projekteista oli uudisrakennusohjelman käynnistys. Rakennusohjelma siirtyi yliopistolta rakennushallitukselle. Päätös ison pappilan purkamisesta tehtiin viime tingassa taloudellisessa ja byrokratisessa puristuksessa.
Uudisrakennuksen käyttöönotto merkitsisi käytännössä koko aseman perustamista uudelleen. Majoituskapasiteetti moninkertaistui, 
tutkijoiden ja kurssiopettajien käyttöön otettiin modernit tutkimus- ja laboratoriotilat ja työskentely laajeni ympärivuotiseksi.
Alkuvuosista lähtien biologinen asema on luonut vahvan perinteen juuri vesiekologiaa tutkimalla. Tutkimuskohteita ovat olleet vesistöjen happamuus, metsätalouden vesistökuormitus sekä ilmastonmuutosten vaikutukset.
Kirjallisuutta

Jaakko Syrjämäki (toim.): Helsingin yliopiston Lammin biologinen asema 1953-1993.  Lammi:  Helsingin yliopisto, Lammin biologinen asema, 1993.  ISBN 951-45-6487-1
Jorma Keskitalo ja Jaakko Syrjämäki (toim.): Pappilamiljööstä kansainvälisen tieteen tyyssijaksi. Lammin biologisen aseman puoli vuosisataa.  Lammi:  Helsingin yliopisto, Lammin biologinen asema, 2003.  ISBN 952-10-1299-4
Aiheesta muualla

Lammin biologinen asema Helsingin yliopisto. Viitattu 16.12.2008.
Sintonen, Kirsti: Lammin biologinen asema 50 vuotta. Acatiimi, 2003, nro 7.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.12.2008.
Lapin läänin vaakuna

Lapin läänin vaakuna (ennen 1997)
Lapin läänin vaakuna (1997–2009)
Lapin läänin vaakuna muodostui siten, että halkoisen kilven heraldisesti oikeanpuoleisessa kentässä oli Pohjanmaan ja vasemmanpuoleisessa kentässä Lapin historiallisen maakunnan vaakuna. Kilven päällä oli herttuakunnan kruunu.
Historiallisista syistä eli Lapin ja Pohjanmaan vaakunoista johtaen vanhan Lapin läänin vaakunakilven päällä oli kreivikunnan kruunu, mutta vuonna 1997 tapahtuneessa lääniuudistuksessa läänien vaakunoiden kruunut päätettiin yhdenmukaistaa ja kaikkiin – Ahvenanmaan läänin vaakunaa lukuun ottamatta – määrättiin herttuakunnan kruunu. Samalla Lapin läänin vaakunaa muutettiin siten, että kilven kenttien paikat vaihdettiin toisin päin, villimiehen väri määriteltiin hopeaksi aiemman luonnonvärin sijaan ja Pohjanmaan kärppien lukumäärä puolitettiin kuudesta kolmeen.
Heraldiset selitykset

Ahti Hammarin muotoileman, vuonna 1962 vahvistetun vaakunan heraldinen selitys:
»Halkoisen kilven oikeanpuolisessa sinisessä kentässä kuusi juoksevaa hopeakärppää, joiden hännänpäät mustat, sijoitettuina 2:2:2. Vasemmanpuolisessa punaisessa kentässä luonnonvärinen villi mies, joka kantaa olallaan kultaista nuijaa; otsan ja vyötäisten ympärillä vihreä seppele. Kilven päällä kreivikunnan kruunu.»
Juhani Vepsäläisen muotoileman, vuonna 1997 vahvistetun vaakunan heraldinen selitys:
»Lapin läänin vaakuna muodostuu siten, että siinä on Lappiin viittaavana halkoisen kilven oikeanpuoleisessa punaisessa kentässä hopeinen villi mies, joka kantaa olallaan kultaista nuijaa, otsan ja vyötäisten ympärillä vihreä seppele, sekä Pohjanmaahan viittaavassa vasemmanpuoleisessa sinisessä kentässä alatusten kolme juoksevaa kärppää, joiden hännänpäät ovat mustat. Kilven päällä on herttuakunnan kruunu.»
Laivurinkatu

Laivurinkatu Merikadulta pohjoiseen nähtynä. Vasemmalla Ensipuistikko.
Laivurinkatu 17.
Laivurinkatu Tehtaankadun risteyksestä etelään päin nähtynä. Vasemmalla Eiran sairaala, oikealla Eiran puisto.
Laivurinkatu Tehtaankadun risteyksestä pohjoiseen nähtynä. Katu jakautuu tässä kahteen haaraan. Vasemmalla Tehtaanpuisto.
Laivurinkadun pohjoispää ja Viiskulma. Vasemmalla Laivurinkadun vanhin rakennus, niin sanottu Primulan talo.
Laivurinkatu (ruots. Skepparegatan) on noin 600 metrin pituinen katu Helsingin eteläisessä kantakaupungissa. Se ulottuu Merikadulta, Merisataman läheisyydestä Viiskulmaan. Sen eteläosa Merikadulta Tehtaankadulle saakka on rajana Eiran ja Ullanlinnan kaupunginosien välillä, kun taas pohjoisosa Tehtaankadulta Viiskulmaan on rajana Punavuoren ja Ullanlinnan välillä.
Tehtaankadun pohjoispuolella Laivurinkatu jakautuu kahteen eri tasossa kulkevaan haaraan, joista itäisempi kulkee pengerrettynä jyrkkään kallionrinteeseen. Tämä ylempi haara on yksisuuntainen etelästä pohjoiseen ja selvästi alempaa haaraa kapeampi; alempi haara sen sijaan on kaksisuuntainen. Tehtaankadun risteyksessä Laivurinkatu tekee myös selvän mutkan, samoin pohjoisempana kohdassa, jossa Vuorimiehenkatu päättyy Laivurinkadun ylempään haaraan.
Tehtaankadun eteläpuolella Laivurinkadun ajorata ja suurelta osin länsipuolinen jalkakäytäväkin on päällystetty nupukivillä, jalkakäytävän reuna osittain mukulakivillä.
Laivurinkadun eteläisenä jatkeena on Meripuiston poikki kulkeva jalankulkutie Merikadulta Merisatamanrantaan.
Laivurindulta löytyy myös Bjarne Lönnroosin taideteos, jossa on aforismeja. Siinä kerrotaan muun muassa, että kadulta löydetyistä kolikoista ei koostu mainittavaa lisätuloa ja sattuma aiheuttaa jalankulkijan kaatumisen.
Rakennuksia ja puistoja kadun varrella

Suuri osa Laivurinkadun ja varsinkin sen eteläosan varrella sijaitsevista rakennuksista on 1900-luvun alussa rakennettuja jugendtyylisiä asuintaloja. Tehtaankadun eteläpuolella ne ovat yleensä kolmikerroksisia, kadun pohjoisosan varrella korkeampia. Ehkä kuuluisin niistä on Uno Staudingerin rakennuttama ja Selim A. Lindqvistin suunnittelema, vuonna 1905 valmistunut Villa Johanna osoitteessa Laivurinkatu 25. Alkuperäisistä jugendtaloista on kuitenkin muutamia purettu, esimerkiksi Pietarinkadun kulmassa sijainnut talo Laivurinkatu 11–13, jonka paikalle 1960-luvulla rakennettiin moderni kerrostalo. Kadun varrella sijaitsevia julkisia rakennuksia ovat 1950-luvulla rakennettu entinen Helsingin ranskalais-suomalaisen koulun rakennus, jossa nykyisin toimii Eiran aikuislukio, sekä Tehtaankadun risteyksessä Eiran sairaala.
Vanhin rakennus Laivurinkadun varrella on Viiskulmassa Pursimiehenkadun kulmassa sijaitseva Selim A. Lindqvistin suunnittelma, vuonna 1890 valmistunut ns. Primulan talo. Siihen on myöhemmin rakennettu lisää kerroksia Talon alakerrassa on kaksi ravintolaa. Aiemmin katutasossa toimi pitkään Primulan omistama ravintola Laivuri.
Muutoin Laivurinkadun varressa sen länsipuolella on enimmäkseen puistoja. Kadun eteläpäässä sen varressa on Ensipuistikko, jonka nimenä on välillä ollut myös Laivurinpuisto. Tehtaankadun risteyksen eteläpuolella on Eiran puisto kukkaistutuksineen, pohjoispuolella Tehtaanpuisto. Rakennuksia Laivurinkadun varrella on tällä puolella ainoastaan Pietarinkadun jatkeen molemmin puolin sekä viimeisessä korttelissa ennen Viiskulmaa.
Julkinen liikenne

Tehtaankadun pohjoispuolella Laivurinkadun alempaa haaraa pitkin kulkevat raitiolinjat 1 ja 3 sekä bussilinjat 20 ja 30.Tehtaankadun eteläpuolella Laivurinkatua pitkin kulkevat vain bussilinjat 20 ja 30, joilla on päätepysäkki kadun eteläpäässä.
Historia

Skepparegatan -niminen katu sisältyi jo Helsingin eteläosia varten vuonna 1875 vahvistettuun asemakaavaan.  Kadun aiottu linjaus kulki kuitenkin nykyistä idempänä, sillä alueen suunniteltu katuverkko poikkesi huomattavasti nykyisestä ja nykyisen Tehtaanpuiston paikalle suunniteltiin noin kolme kertaa laajempaa puistoaluetta, jonka itäreunaa pitkin tämä katu olisi kulkenut.  Tätä kaavaa ei kuitenkaan toteutettu, vaan suunnitelmia muutettiin vuonna 1887, jolloin vahvistetussa asemakaavassa Laivurinkatu sai  nykyisen linjauksensa.
Vuoden 1887 asemakaavassa Helsingin eteläosiin suunniteltiin laajaa tehdasaluetta, mistä Tehtaankadun nimi yhä muistuttaa. Siitä kuitenkin luovuttiin jo 1900, jolloin alue Laivurinkadun eteläosan molemmin puolin päätettiin muuttaa asuntoalueeksi.
Laivurinkadun eteläpäähän Emma Mäkinen perusti 1880-luvulla turvakodin langenneille naisille ja orpolapsille. Vuonna 1923 samaan rakennukseen sijoitettiin Helsingin kaupungin vastaanotto- ja havaintokoti, joka vuonna 1941 siirrettiin uuteen rakennukseen Sofianlehtoon. Puretun turvakodin alueelle rakennettiin sittemmin Helsingin ranskalais-suomalaisen koulun rakennus sekä Merikadun kulmassa oleva asuinkerrostalo.
Vuosina 1949–1974 Laivurinkatua pitkin liikennöi Helsingin ainoa johdinautolinja nro 14, jolla oli päätepysäkki aluksi Tehtaankadun risteyksessä, myöhemmin kadun eteläpäässä.
Historia > Tunnettuja asukkaita

Talossa Laivurinkatu 9 on aikoinaan asunut useita huomattavia henkilöitä: kenraali Stepan Haparoff, kuvanveistäjät Jussi Mäntynen ja Laila Pullinen, kirjailija Yrjö Soini (Agapetus) sekä kansanedustaja Hilja Pärssinen.
Kadun toisella puolella talossa Laivurinkatu 4–6 ovat asuneet diplomaatti ministeri Hjalmar J. Procopé ja hänen siellä syntynyt poikansa Victor Procopé sekä akateemikko ja filosofi Georg Henrik von Wright, jonka muistoksi talon pihamuuriin on kiinnitetty muistolaatta.
Nimen alkuperä

Nimi Skepparegatan vahvistettiin vuonna 1887. Suomenkieliseksi käännösnimeksi vahvistettiin vuonna 1909 Laivurikatu ja vuonna 1928 nykyinen muoto Laivurinkatu.. Nimi kuuluu samaan merenkulkuun viittavien nimien ryhmään kuin läheiset Kapteeninkatu ja Laivanvarustajankatu.
Poikkikadut

Merikatu
Ehrensvärdintie (länteen)
Pietarinkatu (itään), Juhani Ahon tie ja Rehbinderintie (länteen)
Tehtaankatu
Vuorimiehenkatu (itään)
Jääkärinkatu (itään), Sepänkatu (länteen)
Kadun pohjoispäästä, Viiskulmasta muihin suuntiin haarautuvat kadut:
Pursimiehenkatu (länsilounaaseen)
Fredrikinkatu (pohjoisluoteeseen)
Laivurinrinne (itäkoilliseen)
Tarkk'ampujankatu (itään)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laivurinkatu Wikimedia Commonsissa
Eiran aikuislukio, entinen Helsingin ranskalais-suomalainen koulu Laivurinkadun varrella.
Villa Johanna Laivurinkadun varrella.
Laivurinkadun talorivi Eiran silloin vielä rakentamattomilta kallioilta nähtynä Signe Branderin kuvaamana vuonna 1909. Kuvan keskeltä alkavan Pietarinkadun oikealla puolella oleva kulmatalo purettiin 1960-luvulla. Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmat.
Emma Mäkisen turvakoti Meri- ja Laivurinkatujen kulmassa 1920-luvulla. Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmat.
Mata Hari

| Mata Hari |
| --- | --- |
 Mata Hari vuonna 1910.
Henkilötiedot
Syntynyt: Margaretha Geertruida Zelle 7. elokuuta 1876 Leeuwarden, Alankomaat
Kuollut: 15. lokakuuta 1917 (41 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  hollantilainen
Ammatti:  tanssija, vakooja
Puoliso:  Rudolf John MacLeod (vih. 1895; ero 1906)
Lapset:  Norman-John MacLeod (poika, 30. tammikuuta 1897 – 27. kesäkuuta 1899) Louise Jeanne MacLeod (tytär, 2. toukokuuta 1898 – 10. elokuuta 1919)
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Mata Hari (oikealta nimeltään Margaretha Geertruida Zelle; 7. elokuuta 1876 Leeuwarden, Alankomaat – 15. lokakuuta 1917 Pariisi, Ranska) oli alankomaalainen tanssija, joka teloitettiin vakoojana. Hän oli oppinut itämaisia tansseja asuessaan miehensä kanssa Alankomaiden Itä-Intiassa 1890-luvulla. Erottuaan miehestään 1900-luvun alussa hän muutti Pariisiin, loi siellä itselleen uuden identiteetin jaavalaissyntyisenä naisena ja saavutti kansainvälisen uran itämaisten tanssien esittäjänä, jonka tanssissa yhdistyivät intohimo ja pyhyys. Muutamassa elämänvaiheessaan hän toimi myös kurtisaanina.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Mata Hari yritti parantaa tilannettaan suostumalla Saksan, Ranskan ja Venäjän vakoojaksi. Ranskalaiset pidättivät hänet ja teloittivat vakoilusta Saksan hyväksi.
Elämä > Nuoruusvaiheet

Margaretha Geertruida Zelle syntyi 7. elokuuta 1876 porvarillisessa Leeuwardenin kaupungissa. Margaretha, kutsumanimeltään M’greet, oli nelilapsisen perheen vanhin ja kauppiasisänsä Adrumin hemmottelema suosikkilapsi. Margarethan äiti Antje oli ylempää keskiluokkaa ja huolehti tunnollisesti kodin asioista. Isän kauppa menestyi hyvin, ja lapset kävivät yksityiskoulua. Adrum ryhtyi kuitenkin keinottelemaan öljykentillä ja joutui taitamattomuuttaan vararikkoon. Maineensa menettänyt perhe muutti pieneen asuntoon, lapset lopettivat koulunkäynnin, ja äiti sai hermoromahduksen, josta hän ei koskaan toipunut kunnolla.
Adrum muutti Haagiin etsimään töitä ja jätti muun perheen selviämään sukulaisten avulla. Kun hän ei saanutkaan töitä, pariskunnan välit tulehtuivat ja he erosivat vuonna 1890. Margaretha ja sisarukset jäivät äidille, mutta kun äiti kuoli jo seuraavana keväänä, isä ei avustanut lapsiaan eikä huolinut heitä asumaan kanssaan Amsterdamiin. Puoli vuotta myöhemmin äidin sukulaiset ottivat lapset hoiviinsa, ja Margaretha muutti yksin enonsa perheeseen Sneekin pikkukaupunkiin. Kasvattiperhettään tummempi ja luonteeltaan sopeutumaton tyttö lähetettiin keväällä 1892 Leideniin lastentarhanopettajakouluun. Hän menestyi opinnoissaan hyvin, kunnes aloitti keväällä 1893 seksisuhteen rehtorin kanssa, joka oli 16-vuotiasta tyttöä 35 vuotta vanhempi. Kun suhde paljastui, kasvattiperhe haki tytön väkisin takaisin Sneekiin. Parin viikon kuluttua maineensa menettänyt tyttö lähetettiin Haagiin sukulaisten luo.
Elämä > Pidätys, oikeudenkäynti ja teloitus

Ranskan sotaministeriö lähetti 10. helmikuuta sotaoikeusvirastoon lupapyynnön Mata Harin pidättämiseksi. Pidätysmääräys tuli kaksi päivää myöhemmin, ja Mata Hari pidätettiin 13. helmikuuta aamulla hotellihuoneessaan. Hänet teljettiin pahamaineiseen Saint-Lazaren vankilaan kuulustelujen ja tutkimusten ajaksi. Toukokuussa Mata Hari vihdoin paljasti ottaneensa Amsterdamissa saksalaisilta vastaan 20 000 frangia ja saaneensa käyttöönsä näkymätöntä mustetta. Hän kuitenkin vakuutti kuulustelijoilleen, ettei ollut edes aikonut toimia Saksan hyväksi. Ranskalaisille tunnustus oli kaivattu todiste siitä, että Mata Hari todellakin oli Saksan agentti. Se myös olisi selittänyt sen, että saksalaiset olivat pyrkineet pääsemään hänestä eroon lähettämällä helposti murrettavia sähkeitä. Mata Hari kertoi lisäksi luovuttaneensa saksalaisille lisämaksujen toivossa vain sellaista tietoa, mitä lehdistäkin löytyi. Kontaktinsa useisiin ranskalaisupseereihin Pariisissa hän selitti sillä, että hän rakasti upseereita ja nautti seksistä heidän kanssaan.
Syyttäjän raportissa Mata Harin syyllisyydestä esitettiin todisteina muun muassa saksalaiselta konsuli Kroemerilta Hollannissa saatu maksu, Pariisissa siepatut radioviestit sekä kuitit Hollannin konsulaatin kautta kulkeneista maksuista. Myös Mata Harin turmeltunut käytös esitettiin perusteena hänen syyllisyytensä todennäköisyydestä. Syyttäjä suositteli, että Mata Haria vastaan nostettaisiin kahdeksankohtainen syyte. Syytteet olivat ylimalkaisia, sillä tarkkoja yksityiskohtia vakoojan paljastamista tiedoista ei haluttu julkistaa. Oikeudenkäynti alkoi 24. heinäkuuta oikeuspalatsissa. Yleisö oli runsaslukuinen. Kaksi päivää kestäneen oikeudenkäynnin tuloksena tuomarit totesivat Mata Harin syylliseksi kaikkiin kahdeksaan kohtaan ja tuomitsivat hänet kuolemaan.
Mata Hari teloitettiin aamulla 15. lokakuuta 1917 Vincennesissä ampumalla Pariisin lähellä 12-miehisen teloituskomppanian edessä. Hän kieltäytyi silmät peittävästä siteestä eikä halunnut itseään sidottavan teloituspaaluun. Teloituksen jälkeen kukaan ei noutanut ruumista. Ruumis laitettiin arkkuun ja kuljetettiin läheiselle hautausmaalle, jossa pappi toimitti siunauksen. Sen jälkeen ruumis vietiin Pariisin yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan. Ruumiinavauksen jälkeen pää palsamoitiin ja sitä säilytettiin museossa esimerkkinä ”rikollistyypistä”. Pään havaittiin kadonneen vuonna 2000, mutta se oli saattanut kadota jo vuonna 1954, kun museo siirtyi uusiin tiloihin. Mata Harin kanssa yhtä aikaa teloitettiin viipurilaissyntyinen Gösta Michelsson. Lentokonetehtaassa työskennellyt Michelsson oli vakoillut saksalaisten hyväksi Espanjassa toimineen järjestön avulla.
Elämä > Myöhemmät arvelut syyllisyydestä

Saksan tiedustelupalvelun johtaja majuri Friedrich Gempp sanoi vuonna 1929 kahdelle saksalaiselle sanomalehdelle, että Mata Hari ”ei koskaan tehnyt mitään Saksan tiedustelulle”. Seuraavana vuonna Saksassa julkaistussa vakoiluhistoriikissa sodan ja sitä seuranneiden vuosien ajalta Saksan tiedustelun Antwerpenin-osaston johtaja ja kouluttaja Elsbeth Schragmüller kertoi hiukan moniselitteisesti: ”Kaikki agentti H21:n saksalaisille antama tieto oli virheellistä. Hän ei koskaan ollut meikäläisiä.”
Nykyisin on vallalla erilaisia käsityksiä siitä, millainen merkitys Mata Harin vakoilulla oli. Joidenkin mukaan hän ei Saksalle vakoillessaan aiheuttanut yhdenkään ranskalaissotilaan kuolemaa, toisten mukaan taas jopa viidenkymmenentuhannen. Myös Mata Harin koko syyllisyys on asetettu kyseenalaiseksi. Esimerkiksi antropologian professori Pat Shipman on väittänyt, että Ranskan armeija käytti häntä syntipukkina.
Museo

Mata Harin kotikaupungin Leeuwardenin Fries-museossa on Mata Hari -huone. Museossa oli 2017–2018 laaja Mata Hari -näyttely. Siinä oli esillä valokuvia, henkilökohtaisia esineitä, kirjoituksia ja sota-arkistoja, joista osa ei ole ollut julkisia ennen vuotta 2017.
Mata Hari populaarikulttuurissa

Mata Harin elämäntarina on saanut hänen kuolemansa jälkeen myyttiset mittasuhteet. Häntä pidetään edelleen tyyli-ikonina, seksisymbolina ja femme fatalena. Hänestä on tehty useita kirjoja, elokuvia ja näytelmiä sekä televisiosarja ja Broadway-musikaali 1960-luvulla. Mata Haria ovat elokuvissa esittäneet muiden muassa Greta Garbo, Zsa Zsa Gábor, Marlene Dietrich, Jeanne Moreau ja Sylvia Kristel. Hollannin kansallisbaletin Mata Hari -baletti sai ensi-iltansa vuonna 2016. Vuoden 2021 Euroviisuissa Azerbaidžanin edustaja Efendi esitti kappaleen ”Mata Hari”.
Kirjallisuutta

Coelho, Paulo: Vakooja.  Suomentanut Pernu, Sanna & Piippo. Jarna. Bazar, 2016.  ISBN 9789522793928
Dowswell, Paul & Fleming, Fergus: Tositarinoita vakoojista.  Helsinki:  Kirjalito, 2003.  ISBN 951-28-3955-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mata Hari Wikimedia Commonsissa
Leppo, Jaakko: Mata Hari vielä kerran. Suomen Kuvalehti, 23.4.1938, nro 16, s. 610–611.  Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 8.11.2023.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Alankomaat 2  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Aviomies Rudolf MacLeod ja pariskunnan poika Norman.
Zelle vuonna 1897.
Mata Hari esiintymässä aasialaisten taiteiden museossa vuonna 1905.
Mata Hari päällään kultainen rintahaarniska ja koruja vuonna 1906.
Mata Hari Alankomaissa vuonna 1915.
Mata Hari pidätyspäivänään.
Patsas Mata Harista Leeuwardenissa.