stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irving Penn
Tyyli

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Täytekakustakin saa taidekuvan. | ” |
– Irving Penn
Selkeys, sommittelu, huolellinen kuvauskohteen asettelu ja valon käyttö luonnehtivat Pennin työtä. Hän kuvasi myös asetelmia ja satunnaisia esineitä hyvin tarkasti ja selkeästi suunnitelluissa asetteluissa. Voguen muotikuvissa hän keskittyi mallin ja vaatteen suhteeseen ja karsi kaiken epäolennaisen.
Pennin kuvat ovat aina hyvin seesteisiä, mutta aiheet vaihtelevat. Kuvat ovat usein niin paljon aikaansa edellä, että niitä on arvostettu modernistisessa kaanonissa vasta vuosia niiden syntymisen jälkeen. Esimerkiksi vuosina 1949–1950 hän otti kuvasarjan alastomista malleista, joiden vartalot ovat niin laihoja kuin pyöreitäkin, mutta kuvat olivat näytteillä vasta 1980.
Hän suunnitteli ruoasta ja esineistä hyvin taidokkaita asetelmia, toisaalta hyvin niukkoja mutta äärimmäisen tarkasti suunniteltuja, niin että kuvauskohde on selkeä ja ilmentää viivan ja tilan abstraktia vuorovaikutusta.
Perintö ja näyttelyt

Penn julkaisi useita kuvateoksia, joista uusin on A Notebook at Random (2004). Siinä on runsas valikoima valokuvia, maalauksia ja dokumentteja hänen työtavoistaan. Smithsonian American Art Museumin pysyvässä kokoelmassa on hopeagelatiinivedos Pennin kuvasta The Tarot Reader, jonka hän otti 1949 Jean Patchettista ja surrealistimaalarista Bridget Tichenorista.
Irving Penn Archives on kokoelma Pennin uraan liittyvistä esineistä ja materiaaleista, ja sitä ylläpitää Ryerson & Burnham Libraries Art Institute of Chicagossa.
53 Pennin valokuvaa oli vuonna 2002 yksityisnäyttelyssä Metropolitanin taidemuseossa. Monissa vedoksissa aiheet ovat veistoksellisia ja kuin primitiivisiä Venuksia. Hänen kuviensa tarkat yksityiskohdat ja selkeys eivät olisi olleet mahdollisia olla esillä aiemmin. Heinäkuussa 2005 Pennin teoksia oli esillä National Gallery of Artissa Washingtonissa näyttelyssä "Irving Penn: Platinum Prints." Vuonna 2008 oli 67 muotokuvaa Morgan Library & Museumissa New Yorkissa näyttelyssä "Close Encounters".
Getty-museossa avattiin syyskuussa 2009 laajin näyttely Pennin teoksista. Näyttelyssä The Small Trades oli 252 täysimittaista muotokuvaa vuosilta 1950–1951. Kuvauspaikkoja olivat New York, Pariisi ja Lontoo.
Vuonna 1985 Pennille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto.
Julkaisut

A notebook at Random 2004, ISBN 0-8212-6192-4
Photographs of Dahomey 2004, ISBN 3-7757-1449-9
Still Life 2001, ISBN 0-8212-2702-5
Drawings 1999, ISBN 0-9665480-0-0
The Astronomers Plan a Voyage to Earth 1999,  ISBN 0-9665480-1-9
Irving Penn Regards The Work of Issey Miyake 1999, ISBN 0-224-05966-1
Kirjallisuutta

Irving Penn: Small Trades, 2009, ISBN 978-0-89236-996-6
Irving Penn: Platinum Prints. Sarah Greenough, David Summers 2005, ISBN 0-300-10906-7
Earthly Bodies: Irving Penn's Nudes, 1949–50. Irving Penn, Maria Morris Hambourg, Metropolitan Museum of Art, 2002, ISBN 0-8212-2787-4
Irving Penn : A Career in Photography. Colin Westerbeck, 1997, ISBN 0-8212-2459-X
Aiheesta muualla

NY Times Andy Grundberg, muistokirjoitus, 8.10.2009
Washington Post, Adam Bernstein ja T. Rees Shapiro, muistokirjoitus 8.10.2009
Irving Penn: Small Trades  J. Paul Getty Museumissa
Irving Penn: Platinum Prints, National Gallery of Art (Arkistoitu – Internet Archive)
Official site
123 Irving Pennin valokuvaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Artikkeli Pennin yhdestä kuvasta, Art News (Arkistoitu – Internet Archive)
Irving Penn -kuvagalleria
Irving Penn, Luminous Lint
| n k Hasselblad-palkinto |
| --- | --- |
1980-luku:  Lennart Nilsson (1980)  Ansel Adams (1981)  Henri Cartier-Bresson (1982)  Manuel Álvarez Bravo (1984)  Irving Penn (1985)  Ernst Haas (1986)  Hiroshi Hamaya (1987)  Édouard Boubat (1988)  Sebastião Salgado (1989) 
1990-luku:  William Klein (1990)  Richard Avedon (1991)  Josef Koudelka (1992)  Sune Jonsson (1993)  Susan Meiselas (1994)  Robert Häusser (1995)  Robert Frank (1996)  Christer Strömholm (1997)  William Eggleston (1998)  Cindy Sherman (1999) 
2000-luku:  Boris Mihailov (2000)  Hiroshi Sugimoto (2001)  Jeff Wall (2002)  Malick Sidibé (2003)  Bernd ja Hilla Becher (2004)  Lee Friedlander (2005)  David Goldblatt (2006)  Nan Goldin (2007)  Graciela Iturbide (2008)  Robert Adams (2009) 
2010-luku:  Sophie Calle (2010)  Walid Raad (2011)  Paul Graham (2012)  Joan Fontcuberta (2013)  Miyako Ishiuchi (2014)  Wolfgang Tillmans (2015)  Stan Douglas (2016)  Rineke Dijkstra (2017)  Oscar Muñoz (2018)  Daidō Moriyama (2019) 
2020-luku:  Alfredo Jaar (2020)  ei jaettu (2021)  Dayanita Singh (2022)  Carrie Mae Weems (2023) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ben Macintyre

| Ben Macintyre |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Benedict Richard Pierce Macintyre
Syntynyt: 25. joulukuuta 1963 (ikä 61)
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  kirjailija, historioitsija, koluministi
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tyylilajit:  vakoilukirjallisuus
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Benedict ”Ben” Richard Pierce Macintyre (s. 25. joulukuuta 1963) on brittiläinen kirjailija, historioitsija ja The Times -sanomalehden kolumnisti.
Lapsuus ja nuoruus

Macintyre on Angus Donald Macintyren ja Joanna Macintyren (o.s. Harvey) kolmesta lapsesta toinen. Macintyre opiskeli sisäoppilaitos Abingdon Schoolissa, jonka jälkeen hän aloitti historian opinnot St John’s Collegessa Cambridgessa, josta hän valmistui vuonna 1985.
Kirjat

Macintyre on kirjoittanut kirjan herrasmiesrikollisesta Adam Worthista. (The Napoleon of Crime: The Life and Times of Adam Worthin, Master Thief). Hän kirjoitti kirjan myös Josiah Harlanista (The Man Who would Be King: The First American in Afghanistan). Tämä julkaistiin myös nimellä Josiah the Great: The True Story of the Man who Would be King. Harlan on yksi ehdokkaista, jonka oletetaan olevan pohjana Rudyard Kiplingin novelille The Man Who Would Be King.
Hänen kirjansa Eddie Chapmanista, Saksan ja Britannian kaksoisagentista toisen maailmansodan aikana, oli nimeltään Agent Zigzag: The True Wartime Story of Eddie Chapman: Lover, Betrayer, Hero, Spy.
Vuonna 2008 Macintyre kirjoitti kuvitetun kertomuksen Ian Flemingistä, fiktiivisen vakooja James Bondin luojasta, liittyen For Your Eyes Only, Ian Fleming ja James Bond -näyttelyyn Lontoon Imperial War Museumissa.
Macintyren vuoden 2020 elämäkertakirja neuvostoliittolaisesta agentista Ursula Kuczynskistä, Agent Sonya: Moscow’s Most Daring Wartime Spy, esiteltiin BBC Radio 4:ssä viikon kirjana.
Dokumentit

Viidestä hänen kirjastaan on tehty dokumentti BBC:lle:
Operation Mincemeat (2010)
Double Agent: The Eddie Chapman Story (2011)
Double Cross – The True Story of the D Day Spies (2012)
Kim Philby – His Most Intimate Betrayal (2014)
SAS: Rogue Warriors (2017)
Palkinnot ja kunnianosoitukset

1998 Edgar Award: The Napoleon of Crime
1998 Macavity Award: The Napoleon of Crime
2007 Costa Book Awards, biography: Agent Zigzag
2008 Galaxy British Book Awards, biography: Agent Zigzag
2010 Galaxy British Book Awards, Popular Non-fiction: Operation Mincemeat
2011 Duke of Westminster's Medal for Military Literature: Operation Mincemeat
2012 Agatha Award, Non-fiction: A Spy Among Friends
2013 Edgar Award: Double Cross
2014 Spear's Book Award: A Spy Among Friends
2018 Baillie Gifford Prize: The Spy and the Traitor (suomeksi Petturi ja vakooja)
Henkilökohtainen elämä

Macintyre on naimisissa Katherine Muirin kanssa ja he asuvat kolmen lapsensa kanssa Lontoossa.
Käännös suomeksi
Valkoisen miehen taakka

Satiirinen näkymys valkoisen miehen taakasta.
The White Man’s Burden -mainos, joka rohkaisee valkoihoisia opettamaan hygieniasta huolehtimista muiden rotujen edustajille.
Valkoisen miehen taakka (engl. The White Man’s Burden) on Rudyard Kiplingin kirjoittama runo sekä runon pohjalta syntynyt käsite, jolla yritettiin oikeuttaa imperialismi vetoamalla valkoihoisten oletettuun ylemmyyteen.
Kipling kirjoitti ”The White Man’s Burden: The United States and the Philippine Islands” -runon vuonna 1899 kannattaakseen Yhdysvaltain pyrkimystä vallata Filippiinit. Eurosentristiset ja rasistiset piirit omaksuivat ”valkoisen miehen taakan” käsitteeksi, jolla perusteltiin valkoisten siirtomaaherruutta.
Runon on suomeksi kääntänyt Antero Manninen, ja se löytyy Kipling-suomennosvalikoimasta Valkoisen miehen taakka (WSOY, 1976).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkoisen miehen taakka Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta The White Man's Burden on Wikiaineistossa
Valkoisen Tähden ritarikunta

Valkoisen tähden 1. luokan ritariristi
Valkoisen Tähden ritarikunta (vir. Valgetähe teenetemärk) perustettiin Viron ja sen kansan vapaustaistelun muistoksi vuonna 1936. Ritarikunnan merkeillä palkitaan maan kansalaisia, jotka ovat työskennelleet valtionhallinnossa tai paikallishallinnossa sekä ulkomaalaisia jotka ovat toimineet Viron hyväksi.
Valkoisen Tähden ritarikunnassa on seitsemän luokkaa: ketju, viisi perusluokkaa sekä mitali:
1. luokka
2. luokka
3. luokka
4. luokka
5. luokka
Valkoisen tähden ritarikuntaristi on malliltaan kuusisakarainen, kullasta valmistettu ja valkoiseksi emaloitu risti. Sen koko vaihtelee luokittain. Etupuolen keskikohdassa on kultainen tähti ja takapuolella päivämäärä ”7. X 1936”. Ristin sakaroiden välissä on kullatut tähden malliset koristeet. Ensimmäisen, toisen ja kolmannen luokan merkki on halkaisijaltaan 65 mm, neljännen ja viidennen luokan 47 mm. Hopeinen mitali on halkaisijaltaan 31 mm ja sen keskuskuviona on kohokuvioinen emaloitu Valkoisen Tähden kuvio.
Ritarikunnan nauha on väriltään punainen ja moiréekuvioitu. Sen leveys vaihtelee luokittain niin, että I luokan nauhan leveys on 105 mm, II ja III luokan kaulanauhan leveys 41 mm ja IV ja V luokan rintanauhojen 47 mm. Mitali kannetaan 30 mm nauhassa.
Ritarikuntaketju on kullattua hopeaa ja leveydeltään 30 mm. Sen aiheena ovat virolaisornamentit. Ketjun etuosassa on valtionvaakuna, jonka leveys on 38 mm. Ketjun vaakunasta roikkuva risti on halkaisijaltaan 65 mm.
Rintatähti on halkaisijaltaan 83 mm ja materiaaliltaan kullattua hopeaa. Tähti on kuusisakarainen ja sen keskiosassa on kuusihaarainen valkoemaloitu risti. Ristin keskellä on 38 mm kullattu suuri valtion vaakuna. Rintatähti on samanlainen kaikissa kolmessa luokassa eli ketjussa, I ja II luokassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkoisen Tähden ritarikunta Wikimedia Commonsissa
Percival Prentice

| Percival Prentice |
| --- | --- |
 Percival Prentice T.1 VS650 of No.16 RAF:n lentokoulussa Wolverhamptonissa Pendefordin lentokentällä vuonna 1953.
Miehistö:  2–3
Matkustajat:  1–2
Ensilento:  31. maaliskuuta 1946
Käyttöönottovuosi:  1945
Valmistus lopetettu:  1956
Mitat
Pituus:  9,5 m
Kärkiväli:  14 m
Korkeus:  3,9 m
Siipipinta-ala:  28,3 m²
Nopeus:  230 km/h
Tyhjäpaino:  1466 kg
Voimanlähde
Koneisto:  6-sylinterinen de Havilland Gipsy Queen 32, ilmajäähdytys
Teho:  251 hv
Percival Prentice oli Royal Air Forcen peruskoulukone toisen maailmansodan jälkeen vuoteen 1956 asti.
Kehitys

Percival Prentice oli tuotantoyhtiönsä ensimmäinen kokometallikone. Sen suunnittelun perustana oli Englannin ilmailuministeriön määritelmä T.23/43. Prentice TV163 lensi ensi kerran 31. maaliskuuta 1946. RAF vastaanotti 370 konetta vuosina 1947–1949. Koneessa pyrittiin kouluttamaan kahta oppilasta kerrallaan: toinen heistä istui takapenkillä ja seurasi toisen oppilaan koulutusta, mikä oli mitä ilmeisimmin yritys laskea lentäjäkoulutuksen hintaa.
T.1:n lentopaino oli 1905 kg ja kantama 667 km.
Kirjallisuutta

Ellison, Norman H. Percivals Aircraft (The Archive Photographs Series). Chalford, Stroud, UK: Chalford Publishing Company, 1997. ISBN 0-7524-0774-0.
Halley, J.J. Royal Air Force Aircraft SA100-VZ999. Tunbridge Wells, Kent, UK: Air-Britain (Historians) Ltd. 1985. ISBN 0-85130-136-3.
Jackson, A.J. British Civil Aircraft since 1919, Volume 3. London: Putnam, 1988. ISBN 0-85177-818-6.
Silvester, John. "Percival Aircraft 1933-1954 (Parts 1-4)." Aeroplane Monthly, Vol. 11, No. 1–4, January-April 1983.
Sturtivant, Ray. Royal Air Force Flying Training and Support Units. Tunbridge Wells, Kent, UK: Air-Britain (Historians) Ltd, 1997. ISBN 0-85130-252-1.
Thetford, Owen. Aircraft of the Royal Air Force. London: Putnam & Company Ltd., 1976. ISBN 0-370-10056-5.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
British Aircraft Directory, Percival Prentice
Pellavan korjuu ja muokkaus

Pellavan korjuu ja muokkaus pellavalangaksi sisältää perinteisin menetelmin tehtynä kymmenkunta työvaihetta, joihin kuluu yhteensä kuukausikaupalla aikaa. Nykyisin sekä pellavan niittoon ja nyhtöön että muihin työvaiheisiin käytetään erilaisia koneita.
Öljypellava, josta käytetään siemenet pellavaöljyn tekoon, korjataan nykyisin leikkuupuimurilla. Kuitupellavan korjuumenetelmänä voi olla niitto lieriö- ja lautasniittokoneella tai nyhtö juurineen. Nyhtökoneita on kahdenlaisia: keskieurooppalainen Depoortere ja venäläinen hinattava AK-4.
Seuraavassa selitetään vaihe vaiheelta perinteinen käsityönä tehty pellavankorjuu ja muokkaus.
Nyhtö ja kuivaus

Pellavat nyhdetään maasta juurineen ja kuivatetaan asettamalla pellavaniput eli sormaukset pellolla nojaamaan noin 60 senttimetrin korkeudelle viritettyä riukua vasten, riu’un molemmin puolin, noin viikoksi.
Rohkinta

Siemenkodat eli sylkyt ja lehdet irrotetaan kasvin varresta rohkalla, nuijalla tai varstalla. Rohka on penkkiin kiinnitetty riipimislaite, jossa on kampamaisia rauta- tai puupuikkoja. Rohkijat istuvat penkin molemmissa päissä ja lyövät vuorotellen pellavanippuja rohkaa vasten, alkaen latvapäästä vähitellen kohti tyveä. Näin saadaan erotetuksi sylkyt, joista erotetaan pellavansiemenet viskaamalla tai seulomalla ne kangaspuiden pirtaa apuna käyttäen.
Liotus ja kuivaus

Varsien liotuksessa pellavan puumaiset osat mätänevät ja irtoavat varsinaisesta pellavakuidusta. Liotukseen on useita menetelmiä olosuhteiden ja vuodenajan mukaan:
vesiliotus hitaasti virtaavassa vedessä;
nurmiliotus, jossa pellavat jätetään nurmelle tai sängelle 3–4 viikoksi kasteen ja sateen liotettavaksi;
hankiliotus, jossa pellavat jätetään talveksi lumen alle, ja
siniliotus, jossa pellavat ladotaan saven, mudan tai mätänevien lehtien kanssa kerroksittain.
Liotuksen jälkeen pellavaniput kuivatetaan ulkona pellolla ja sen jälkeen saunassa tai riihessä.
Pellavan muokkaus > Loukutus

Pellavaloukulla loukutetaan irti pellavanvarsien puumaiset tukisolukot eli päistäreet. Loukutuksessa käytetään pihtimäistä pellavaloukkua, johon juuripäistä tasattu pellavanippu asetetaan ja sitä hakataan loukun saranoidulla yläosalla.
Pellavan muokkaus > Lihtaaminen

Lihtaamisessa irtoavat lihdan avulla loput päistäreet, sekalaiset kuidut eli tappurat sekä karkeat pellavakuidut eli rohtimet. Pellavalihta muistuttaa pellavaloukkua, mutta on kevytrakenteisempi. Lihtauksessa pellavanippu asetetaan lihtaan ja hakkaamisen sijasta vedetään lihdan lävitse.
Pellavan muokkaus > Vitominen

Joskus  lihtauksen lisäksi tai sen sijasta on käytetty vitomista. Siinä pellavanippu asetetaan alustalle, jonka päällä sitä kaavitaan tai lyödään puisella, nuijantapaisella vitimellä.
Pellavan muokkaus > Häkilöinti

Häkilöinnissä pellava kammataan häkilällä, jolloin saadaan erotetuksi loput rohtimet hienoista ja pitkäkuituisista aivinoista. Pellavanippua vedetään rautapiikkisen häkilän läpi useita kertoja. Häkilöitäessä erottuvat pitkät ja pehmeät aivinakuidut karkeammista ja lyhyistä rohdinkuiduista. Pellava voidaan häkilöidä useaan kertaan, ensin harvalla ja sitten tiheämmällä häkilällä.
Aivinoista saadaan kehrättyä sileää, kiiltävää lankaa liinavaatteisiin ja paitakankaisiin, kun taas rohdinlangat ovat paksumpia ja karkeampia työvaatteissa, säkkikankaassa yms. käytettäviksi.
Pellavan muokkaus > Harjaaminen

Pellavanmuokkauksen viimeinen vaihe on harjaus, jossa viimeisetkin rohtimet ja aivinakuidut erotetaan toisistaan sianharjaksista ja piestä tehdyllä lyhytkarvaisella harjalla. Itä-Suomessa harjaus eli sivistely korvasi häkilöinnin.
Pellavan kehruu

Pellavakuidut kehrätään langaksi rukilla.
Aiheesta muualla

Hukkinen, Satu: Pellava : kasvatus ja muokkaus. Kirjayhtymä, 1984. ISBN 9512626225.
Kanta-Oksa, Raimo 1992: Uusi pellavakirja. Sonkajärvi 1992.
Pellava, lyhytelokuva 14 min, Kansallismuseo 1968.
Kotoinen pellava, Kansan kuvalehti, 04.11.1932, nro 45, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pitkiä pellavia, Suomen Kuvalehti, 07.09.1935, nro 36, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pellavaa ja penkin keskelle kiinnitetty rohka.
Pellavan nurmiliotusta Ranskan Normandiassa.
Pellavan loukuttajat työnäytöksessä Anttilan Elomarkkinoilla Tuusulassa 2004
Pellavan lihtausta.
Pellavahäkilä.
Osmo Pekonen

Osmo Pekonen Turun kirjamessuilla 2012.
Osmo Esko Tapio Pekonen (2. huhtikuuta 1960 Mikkeli – 12. lokakuuta 2022 Uzès, Ranska) oli suomalainen matemaatikko, historioitsija ja tietokirjailija. Hän oli Helsingin yliopiston ja Jyväskylän yliopiston matematiikan dosentti, Oulun yliopiston tieteenhistorian dosentti sekä Lapin yliopiston sivistyshistorian dosentti. Pekonen väitteli tohtoriksi kaksi kertaa: hän oli filosofian tohtori (matematiikka) ja yhteiskuntatieteiden tohtori (historia). Hän asui ja työskenteli useaan otteeseen Ranskassa.
Kunnianosoituksia ja palkintoja

Ranskan valtio palkitsi Pekosen Chevalier des Palmes académiques -ritariarvolla, ja hän oli neljän ranskalaisen tiedeakatemian ulkojäsen. Nämä olivat Académie européenne des Sciences, des Arts et des Lettres (perustettu 1979), Académie d'Orléans (perustettu 1809), Académie des Sciences, Belles-lettres et Arts de Besançon et de Franche-Comté (perustettu 1752) ja Académie des Sciences, Arts et Belles-Lettres de Caen (perustettu 1652).
Ranskan instituutti (Institut de France) myönsi Pekoselle vuonna 2012 Chaix d’Est Ange -palkinnon historian alalta. Palkinnon myöntöperusteena oli Pekosen ranskankielinen väitöskirja.
Presidentti Niinistö myönsi Pekoselle professorin arvonimen vuonna 2021.
Teoksia > Väitöskirjat

Contributions to and a survey on moduli spaces of differential geometric structures with applications in physics.  (Bericht 39)  Jyväskylä:  Universität Jyväskylä, Mathematisches Institut, 1988.  ISSN 0075-4641
La rencontre des religions autour du voyage de l’abbé Réginald Outhier en Suède en 1736-1737.  Rovaniemi:  Lapland University Press, 2010.  ISBN 978-952-484-390-4
Teoksia > Tietokirjallisuus

Topological and Geometrical Methods in Field Theory.  (Proceedings-julkaisu. Edited by Osmo Pekonen and Jouko Mickelsson)  Singapore:  World Scientific, 1992.  ISBN 981-02-0961-4
Symbolien metsässä: Matemaattisia esseitä.  (Toimittanut Osmo Pekonen)  Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-103-9
Ranskan tiede: Kuuluisia kouluja ja instituutioita.  Helsinki:  Art House, 1995.  ISBN 951-884-181-0
Marian maa: Lasse Heikkilän elämä 1925–1961.  Helsinki:  SKS, 2002.  ISBN 951-746-337-5
Pekonen, Osmo – Pulkkinen, Lea: Sosiaalinen pääoma ja tieto- ja viestintätekniikan kehitys.  (Tekniikan arviointeja 11. Eduskunnan kanslian julkaisu 5)  Helsinki:  Eduskunta, tulevaisuusvaliokunta, 2002.  ISBN 951-53-2426-2
Suomalaisen modernin lyriikan synty: Juhlakirja 75-vuotiaalle Lassi Nummelle.  (Toim. Osmo Pekonen)  Kuopio:  Snellman-instituutti, 2005.  ISBN 951-842-279-6
Julkunen, Jorma – Julkunen, Jutta – Pekonen, Osmo ym. (toim.): Porrassalmi: Etelä-Savon kulttuurin vuosikirja I-X.  Mikkeli:  Savon Sotilasperinneyhdistys Porrassalmi ry, 2008-2017.  ISSN 1797-6685 (2008), ISSN 1798-3037 (2009), ISSN 1797-6685 (2010-2017)
Pekonen, Osmo – Stén, Johan (toim.): Lapin tuhat tarinaa: Anto Leikolan juhlakirja.  Ranua:  Mäntykustannus, 2012.  ISBN 978-952-5712-72-8
Salaperäinen Venus.  Ranua:  Mäntykustannus, 2012.  ISBN 978-952-5712-60-5
Pekonen, Osmo – Vasak, Anouchka: Maupertuis en Laponie.  Pariisi:  Hermann, 2014.  ISBN 978-2-70568-867-7
Pekonen, Osmo – Stén, Johan: Valon aika.  Helsinki:  Art House, 2019.  ISBN 978-951-884-700-0
Pekonen, Osmo – Stén, Johan (toim.): Markkasen galaksit: Tapio Markkanen in memoriam.  Helsinki:  Ursa, 2019.  ISBN 978-952-5985-68-9
Pekonen, Osmo – Itkonen-Kaila, Marja: Maan muoto.  Rovaniemi:  Väylä, 2019.  ISBN 978-952-7168-92-9
Pohjan Tornio: Matkamiesten ääniä vuosisatain varrelta 1519-1919.  Rovaniemi:  Väylä, 2022.  ISBN 978-952-7375-93-8
Teoksia > Esseekokoelmia

Danse macabre: Eurooppalaisen matkakirja.  Jyväskylä:  Atena, 1994.  ISBN 951-9362-84-3
Tuhat vuotta.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-23245-9
Minä ja Dolly: Kolumneja, esseitä, runoja.  Jyväskylä:  Atena, 1999.  ISBN 951-796-190-1
Oodi ilolle: Matkoja, maita, kaupunkeja.  Turku:  Enostone, 2010.  ISBN 978-951-9036-87-8
Joka paikan akateemikko.  Turku:  Enostone, 2012.  ISBN 978-952-5960-11-2
Teoksia > Toimitettuja esseekokoelmia

Elämän puu.  (Kuvitus: Martti Ruokonen)  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21776-X
Elämän värit.  (Grafiikka: Jussi Jäppinen)  Jyväskylä:  Kopijyvä, 2003.  ISBN 952-5478-11-4
Elämän vuodenajat.  (Valokuvat: Seppo Nykänen)  Jyväskylä:  Minerva, 2005.  ISBN 952-5591-29-8
Teoksia > Toimitettuja runokokoelmia

Heikkilä, Lasse: Balladi Ihantalasta: Runoja kesästä 1944.  (Toimittanut Osmo Pekonen)  Helsinki–Jyväskylä:  Kopijyvä/Minerva, 1999, 2007, 2016.  ISBN 978-952-492-018-6
Péguy, Charles: Chartres’n tie: Charles Péguy’n runoja.  (Käännetty useista kokoelmista. Pääosin suomentanut Anna-Maija Raittila. Toimittanut Osmo Pekonen)  Jyväskylä:  Minerva, 2003.  ISBN 952-5478-26-2
Teoksia > Päiväkirjoja

Saint-Malosta Sääksmäelle: Päiväkirjastani 2014-2015.  Tampere:  Enostone, 2015.  ISBN 978-952-5960-39-6
Minäkin Arkadiassa: Päiväkirjastani 2016-2017. Tampere: Enostone, 2017. ISBN 978-952-5960-54-9.
Unikukkia, ulpukoita: Päiväkirjastani 2018-2019. Rovaniemi: Väylä, 2019. ISBN 978-952-7168-54-7.