stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tammela (Tampere)
Kaava ja paikannimet

Tammelan nimi juontuu alueella sijainneesta Tammela-nimisestä Hatanpään kartanon torpasta, joka mainitaan vuonna 1758 tehdyssä kartassa. Muita alueen torppia olivat muun muassa Puolimatka, Moisio, Mäkipää ja Välimaa, jotka ovat säilyneet myöhemmässä kadunnimistössä. Tampereen kaupunki osti Tammelan tulevan kaupunginosan alueen vuonna 1876 ja se päätettiin varata erityisesti työväestön asuinalueeksi. Alueelle vahvistettiin asemakaava vuonna 1886 ja sitä täydennettiin vuonna 1897, jolloin otettiin käyttöön runsaasti Kalevala-aiheisia kadunnimiä, muun muassa Ilmarinkatu, Tapionkatu, Kyllikinkatu ja Kullervonkatu. Nämä ovat Tampereen vanhimmat yhtenäisen ryhmän muodostavat kadunnimet.
Tammelan pääkadut ovat Tampereen rautatieaseman ja Sammon aukion välinen Itsenäisyydenkatu (vuoteen 1958 nimeltään Puolimatkankatu) ja Tammelantorin itäreunaa sivuava Tammelan puistokatu, joiden risteyksessä otettiin vuonna 1960 käyttöön Tampereen ensimmäiset liikennevalot. Tammelan puistokadun eteläpää Itsenäisyydenkadulta Kalevantielle nimettiin Yliopistonkaduksi vuonna 1984. Aloite nimenmuutokseen tuli silloin 60-vuotisjuhlaansa viettäneeltä yliopistolta.
Tammelaa voidaan monessa suhteessa verrata Helsingin Kallion kaupunginosaan. Tammelan erottaa varsinaisesta ydinkeskustasta rautatie (vrt. Pitkäsilta), ja entisestä työläiskaupunginosasta on vähitellen tullut nuorten aikuisten ja toisaalta iäkkäämmän väestön suosima asuinalue.
Teollisuus

Tammelassa sijaitsi aikanaan kaksi merkittävää kenkätehdasta, Tammelantorin kupeessa Aaltosen kenkätehdas ja Itsenäisyydenkadun ja Yliopistonkadun kulmassa Attilan kenkätehdas. Kun Tamperetta kutsuttiin 1900-luvun alkuvuosikymmeninä suutarien pääkaupungiksi, tarkoitettiin nimenomaan Tammelaa. Aaltosen kenkätehtaan naapurina oli konepaja Kone ja Terä Oy, jonka tunnetuimpia tuotteita olivat 1950-luvulla hyvin suositut Jaguar-merkkiset polkupyörät. Muita Tammelan kaupunginosassa toimineita teollisuusyrityksiä olivat muun muassa Ferraria, Galvanoimis Oy, Tampereen Sementtivalimo ja Rautabetoni Oy, Tampereen Saippuatehdas, lääketehdas Star, Kaipio Oy, Branderin kenkätehdas, kenkätehdas Solena, kenkätehdas Kaleva ja Tampereen Kenkäteollisuus Oy.
Sotien tuhot

Suuri osa Tammelan rakennuksista tuhoutui vuoden 1918 sisällissodassa valkoisten pommituksissa sekä Tampereen valtauksen ratkaisutaisteluissa. Alue kärsi tuhoja myös talvisodan lentopommituksissa. Kolmannen kerran Tammelan rakennuskanta koki tuhoja 1960- ja 1970-luvun kaupungistumisen vuosina, jolloin alue lopullisesti alkoi muistuttaa nykyaikaista betonilähiötä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tammela Wikimedia Commonsissa
Tampereen tammelalaiset (Arkistoitu – Internet Archive)
Teollinen Tammela -kulttuuriraitti
Tiina-raitti kirjailija Anni Polvan lapsuudenmaisemissa
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Mongolivaltakunta

| Mongolivaltakunta  |
| --- | --- |
   Mongolivaltakunta suurimmillaan noin vuonna 1279. 
Valtiomuoto:  kaanikunta, vaalimonarkia
Pinta-ala:  
– yhteensä:  32 000 000 km² 
Mongolivaltakunta eli mongolien imperiumi (mongoliaksi  ᠶᠡᠬᠡ ᠮᠣᠩᠭᠣᠯ ᠤᠯᠤᠰ yeke Mongγol ulus (kirjaimellisesti 'suurten mongolien valtio' tai 'suuri mongolivaltio') tai turkiksi kür uluγ ulus (kirjaimellisesti 'koko suuri valtio') oli Tšingis-kaanin seuraajineen 1200-luvun valloitussodilla luoma suuri imperiumi.
Suurimmillaan mongolit hallitsivat yli 32 miljoonan neliökilometrin aluetta Aasiassa ja Euroopassa ja valtakunnan alaisuudessa oli arviolta lähes puolet maapallon väestöstä. Täten se oli pinta-alaltaan historian suurin yhtenäinen valtio, vain merten halkoman brittiläisen imperiumin ollessa sitä suurempi. Yhtenäisistä valtioista se on myös ainoa, jolla on ollut merenrantaa kolmella suurimmalla valtamerellä. Mongolivaltakunta oli olemassa vajaat sata vuotta. Valtakunnan pohjoinen raja on ollut nähtävästi aina Jäämerelle asti ulottuva.
Mongolien valloitusretkien taustalla voidaan nähdä itse itseään ruokkiva prosessi. Kun alueen heimot oli yhdistetty ja luotu voimakas sotakoneisto, se piti sisäisen yhtenäisyyden takia suunnata ulospäin. Alkuaan kyse oli enemmänkin ryöstämisestä, joka menestyksen myötä muuttui vähitellen valloittamiseksi. Alistetut kansat liitettiin mongoliarmeijaan, jonka johtavan kerroksen muodostivat mongolit ja armeijan kasvaminen kiihdytti edelleen valloituksia. Lopulta Tšingis-kaani antoi jälkipolville määräyksen, jonka mukaan kaikki maailman kansat on alistettava mongolien vallan alle.
Mongolivaltakunta oli äärimmäisen tuhoisa: sen arvioidaan aiheuttaneen kolmenkymmenen miljoonan ihmisen kuoleman ja esimerkiksi Kiinan väestömäärä puolittui. Toisaalta mongolien tuoman tasapainotilan myötä kauppasuhteet ja kulttuurivaihto Kaukoidän, Keski-Aasian ja lännen välillä virkosivat: jo taantunut silkkitie piristyi hetkeksi uudelleen. Aikakaudesta onkin käytetty nimitystä Pax Mongolica, rinnastuksena Rooman luomaan rauhantilaan, Pax Romanaan.
Historia

Temüdzin yhdisti useita Mongolian heimoja ja sai seuraajiltaan nimityksen Tšingis-kaani vuonna 1206. Heimoista tärkeimmät olivat tataarit, kereiitit, merkiitit ja naimaanit. Ei ole selvää, puhuivatko eri heimot samaa kieltä: osa on mahdollisesti puhunut turkkilaisia kieliä, osa nykyistä mongolin kieltä edeltäneitä kielimuotoja. Joka tapauksessa heimot olivat läheisessä kanssakäymisessä keskenään.
Historia > Valloitussodat Aasiassa, 1211–1224

Jo vuonna 1211 mongolit käynnistivät hyökkäyksen Pohjois-Kiinaa hallitsevaa Jin-dynastiaa vastaan. Jin-dynastia menetti  Mantšurian ja Pekingin alueen mongoleille vuonna 1215. Läntiset uiguurit Sinkiangissa alistuivat vuonna 1218. Sodan ollessa käynnissä pohjoisessa Kiinassa mongolit aloittivat sodan Keski-Aasiassa ja tuhosivat Persiaa hallinneen Kovaresmian imperiumin surmaten noin 1,5 miljoonaa sen asukasta vuosina 1219-1222. Sen jälkeen mongolit käynnistivät ensimmäiset hyökkäyksensä nykyisen Venäjän alueelle. He tekivät pikaisia iskuja Kaukasukselle, Ukrainaan ja jopa Etelä-Puolaan vuosina 1221-1224. Nopealla hyökkäyssodalla mongolit löivät myös tangutien Läntisen (Xi) Xia-valtion nykyisen Gansun, Shaanxin ja Ningxian alueella vuosina 1225-1227. Intian koillisrajoille mongolit pääsivät jo vuonna 1224.
Tšingis-kaani lahjoitti osan valloitetuista alueista hallittaviksi pojilleen. Tšingis-kaanin päävaimon keisarinna Börten neljä poikaa olivat Ögödei-kaani, Tšagatai-kaani, Jotši-kaani ja Tolui-kaani. Vuonna 1227 Tšingis-kaani kuoli ja hänen nuorin poikansa Tolui peri valtakunnan ydinalueet, joita Tšingis-kaani oli hallinnut, kun taas toinen poika Ögödei päätyi suurkaaniksi. Jotši sai valtakunnan länsiosat Länsi-Venäjää myöten, ja Tšagatai Pohjois-Iranin ja Xinjiangin eteläosat.
Ajan myötä eri sukuhaarojen hallitsemat alueet kehittyivät erillisiksi valtakunniksi tai tuhoutuivat. Muutkin pojat saivat alueita hallintaansa, ja valloitukset jatkuivat Tšingis-kaanin kuoleman jälkeen.
Historia > Valloitussodat Venäjällä ja Euroopassa, 1235–1242

Päärtikkeli: Mongolien hyökkäykset Venäjälle
Kaltšikjoen taistelua vuonna 1223 pidetään yleensä ensimmäisenä yhteenotona venäläisten ja mongolien välillä, ja se toimii eräänlaisena esinäytöksenä viisitoista vuotta myöhemmin seuranneelle Venäjän valloittamiselle. Vuonna 1235 mongolien hallitsijat päättivät Ögödei-kaanin johdolla sotaretkestä Euroopan maiden valloittamiseksi (Suuri Läntinen sotaretki). Vallattuaan Volga Bulgarian vuonna 1236 mongoliarmeija, jota johti Tšingis-kaanin pojanpoika Batu-kaani, saapui Venäjän rajoille.
Vuonna 1237 Batu-kaani laittoi matkaan lähettiläitä kaikkiin Venäjän kaupunkeihin ja ilmoitti säästävänsä ne, mikäli ne avaavat porttinsa mongoleille, luovuttavat 10 % omaisuudestaan veroina ja 10 % väestöstään orjina. Venäläisruhtinaat raivostuivat vaatimuksista, ja monessa kaupungissa mongolilähettiläät surmattiin. Mongolit päättivät hyökätä ensin vaikeampina pidettyihin, metsien keskellä oleviin kaupunkeihin, jonka jälkeen arokaupungit jäisivät ilman apua ja olisivat helppo kohde. He hyökkäsivät sydäntalvella, jolloin jäätyneet joet toimivat kulkureitteinä. Keväällä 1239 alkoi mongolien valloitus Etelä-Venäjällä. Venäläisten kronikoitsijoiden niukat ja ristiriitaiset selostukset tekevät mahdottomaksi saada täydellistä ja luotettavaa kuvaa näistä tapahtumista. Mongolit valloittivat ja hävittivät Kiovan asukkaineen vuonna 1240 sekä toistakymmentä muuta venäläistä kaupunkia Volgan länsipuolella neljän vuoden kuluessa.
Pääartikkeli: Mongolien hyökkäykset Eurooppaan
1240-luvun alussa hyökkäys jatkui edelleen Puolaan, Unkariin ja Itävaltaan. Mongolihovin lähteitten mukaan sotajoukot, jotka etenivät Unkariin vuoden 1241 alkukuukausina oli jaettu viidelle eri reitille. Orda-kaanin (Batu-kaanin vanhin veli) ja Baidarin (Tšaghadaidin prinssi) alainen pohjoisen "oikeanpuoleinen" ryhmä liikkui nopeasti Puolan läpi, joka tuolloin oli pirstoutunut viiteen ruhtinaskuntaan. He ryöstivät Lublinin ja Sandomierzin helmikuussa 1241. Sleesian herttuan Henrik II Hurskaan armeija murskattiin Liegnitzin taistelussa 9. huhtikuuta 1241, ja Unkarin kuninkaan Béla IV:n armeija Muhin taistelussa 11. huhtikuuta 1241.
Sotapäällikkö Subutain ja Batu-kaanin johtamat etujoukot pääsivät jo Wienin porteille ja mongolien tiedustelijoita nähtiin noin sadan kilometrin päässä Venetsiasta. Tyhjentävää syytä mongolien äkilliselle vetäytymiselle Unkarin kuningaskunnasta vuonna 1242 ei edelleenkään voida antaa, mutta sen selittämiseksi on esitetty useita teorioita. Suurkaani Ögödein yllättävä kuolema vuonna 1241 (luultavasti alkoholismiin) yhdessä talven aiheuttamien logistiikkaongelmien vuoksi - hevosten liikkuminen ja rehunsaanti vaikeutui runsaiden sateiden pehmittämä arolla ja vuoristossa - sai kuitenkin mongolit vetäytymään Unkarista vuonna 1242, koska Batu-kaani halusi osallistua suurkaanin vaaliin.
Historia > Hajoamisvaihe Ögödei-suurkaanin jälkeen, 1241–1294

Ögödei-suurkaanin kuoleman jälkeen alkoivat näkyä valtakunnan lopulta hajottaneet tekijät. Tšingis-kaanin pojanpoikien Batu-kaanin ja Güyük-kaanin keskinäisten vihollisuuksien takia sijaishallitsijana toimi seuraavat viisi vuotta Ögödein leski Töregene. Lopulta Güyük valittiin suurkaaniksi, mutta hän ehti hallita vain kaksi vuotta ennen kuolemaansa. Seurasi uusi sijaishallitsijakausi, jonka jälkeen oli lyhyt tasapainovaihe Tolui-kaanin pojan Möngke-kaanin hallitessa vuosina 1251-1259. Hänen valtakaudellaan mongolit hyökkäsivät Hülegü-kaanin johdolla Persiasta käsin Bagdadiin, joka hävitettiin vuonna 1258 ja tuhosivat Abbasidien kalifaatin sekä assassiinien kultin ja siirtyivät Palestiinaan edeten kohti Egyptiä. Tämän ja Möngke-suurkaanin kuoleman vuoksi Hülegü-kaani kiirehti suurkaanin vaaleihin ja mamelukit tuhosivat Palestiinaan jääneet mongolijoukot Ain Jalutin taistelussa vuonna 1260 ja eteneminen Pohjois-Afrikkaan epäonnistui.
Viimeinen yleisesti hyväksytty suurkaani oli Kublai-kaani, joka ei kyennyt estämään sukulaistensa Hülegü-kaanin ja Berke-kaanin riidan kehittymistä avoimeksi sodaksi vuonna 1263. Kublai-kaani valtasi Kiinan eteläosat, ja yritti Japanin valloitusta kahdesti vuonna 1274 ja 1281 laivastolla, jonka oli pakottanut kiinalaiset rakentamaan kiireellä, mutta yritykset tyrehtyivät samuraiden vastarintaan ja taifuuneihin (ks. kamikaze) sekä merikelvottomiin aluksiin.
Pääartikkeli: Mongolien hyökkäykset Japaniin
Vietnamin valloitus vuosina 1284-1288 jäi yritykseksi, koska mongolit eivät osanneet taistella viidakossa.
Pääartikkeli: Vietnamin–mongolien sota
Mongolivaltakunnan aika yhtenäisenä valtiona päättyi Kublai-kaanin kuolemaan vuonna 1294. Seuraavat Ögödein kuoleman jälkeen syntyneet osavaltiot jatkoivat olemassaoloaan itsenäisinä valtioina:
Batu-kaanin perustama Kultainen orda eteläisellä Venäjällä
Hülegü-kaanin perustama Il-kaanien valtakunta Persiassa
Kublai-kaanin perustama Yuan-dynastia Kiinassa
Tšagatai-kaanin perustama Tšagatain kaanikunta Keski-Aasiassa
Mongolit itse sulautuivat paikallisiin väestöihin pian valtakunnan hajoamisen jälkeen, ja heidän jälkeläisensä omaksuivat paikalliset uskonnot, esimerkiksi suufi-vaikutteisen islamin.
Armeija > Organisaatio

Mongolien asevoimien järjestäytyminen pohjasi vanhoihin paimentolaistraditioihin, joita Tšingis-kaani järjestelmällisti ja jalosti. Järjestelmä oli desimaalinen: arbhan (10 miestä, jotka yöpyivät samassa jurtassa), jaghun, zuun (100 miestä), mingghan (1 000 miestä) ja tümen (10 000 miestä). Kaikki 14-60-vuotiaat, tiukan harjoituksen kestäneet mongolimiehet otettiin armeijaan. Jos mies ei palvellut armeijassa, hänen tuli tehdä palkatonta työtä imperiumin hyväksi. Yhteiskunta perustui jatkuvaan sodankäyntiin ja uusien alueiden valtaamiseen.
Ameija luotiin 98 mingghan-yksiköstä (98 000 miestä), jota myöhemmin laajennettiin. Kaanilla oli myös oma henkilökohtainen 10 000 miehen henkivartiosto kesikten, joka oli mongolien eliittiarmeija ja joka koulutti muiden divisioonien komentajia. Kolmas lähde olivat liittolaisista ja valloitetuista valtioista kootut armeijat, joitten määrä oli suurempi kuin mongolien omat joukot Kiinan ja Persian valloituksissa. Kublai-kaanin aikana mongolien armeijat Kiinassa koostuivat pelkästään ammattisotilaista.
Jokatalvinen kenttäharjoitus oli suuri metsästysretki, jossa testattiin joukon taitoja ja kykyjä. Tämän vuoksi saaliseläimet olivat rauhoitettuja maaliskuusta lokakuuhun. Mongoliarmeijan erotti muista aikansa armeijoista tiukka järjestelmällisyys ja kuri. Kuolemanrangaistus seurasi nukkumisesta vartiovuorossa, pakenemisesta taistelusta ja vetäytymisestä taistelusta ilman käskyä. Taistelukentällä kaani antoi komentajilleen vapauden toimia itsenäisesti, mikä toi yleensä merkittäviä etuja.
Joukkojen johtajat varmistivat uskollisuuden ja paransivat joukon tasoa ylentämällä komentajia ansioiden perusteella eikä klaanin senioriteetti käytännön perusteella, kuten oli ollut ennen Tšingis-kaania. Motivaatio oli korkea, koska saalis jaettiin tasapuolisesti, ja elin nimeltä jarqu varmisti saaliin tasapuolisen jakamisen (hevoset, orjat, jalometallit, tekstiilit, korkealaatuiset teollisuustuotteet ja ruoka). Komentajat saattoivat odottaa saavansa sekä sotasaalista että maata tai lunnasrahoja valloitetuilta kansoilta. Tavalliset sotilaat saattoivat odottaa myös palkitsemista tai korvausta asevelvollisuudestaan.
Kokeneina leirin pystyttämisen ja purkamisen ammattilaisina naiset olivat merkittävä osa mongolien sodankäynnille tärkeää nopeiden, kevyiden ratsuväkiyksiköiden logistiikkaa ja huoltoa. He seurasivat pääjoukkojen perässä hitaammilla varuste- ja hevosvaunuilla, yksi nainen ajoi useiden toisiinsa yhdistettyjen vaunujen letkaa.
Uskonto

Mongolien alkuperäistä uskontoa ei kovin tarkasti tunneta, mutta sitä voi luonnehtia šamanismin muodoksi, ja sillä oli monia yhteisiä piirteitä muiden Euraasian paimentolaisheimojen uskontojen kanssa. Siinä olivat tärkeitä erilaiset puhdistautumisriitit. Taivas ja maa edustivat jumaluuksia. Mongolit olivat varsin suvaitsevaisia uskonnollisissa kysymyksissä.
Mongolien šamanistinen perinne keskittyy taivaanjumala Tengrin ja pääjumala Qormusta Tengrin palvomiseen. Tengrin palvonnan eri puolia on kuvattu historiallisissa lähteissä, kuten Mongolien salaisessa historiassa. Klaanipohjaisella mongoliyhteiskunnalla oli 1200-luvulla monimutkainen henkinen hierarkia, ja šamaanit olivat tavallisesti johtoasemissa suurissa klaaneissa. Tšingis-kaanin kuoleman jälkeen tämä taivaallisen toimeksiannon ideologia kuitenkin muuttui kaanin palvomiseksi ja kaanin teoiksi, ja jälleen kerran šamaaneista tuli voimakkaita toimijoita kaanin hovissa ja ruhtinassuvuissa.
Kulttuuri

Ennen Tšingis-kaanin nousua valtaan ei mongoleilla ollut kirjakieltä. Tšingis-kaani ymmärsi kuitenkin, että valtakunnan hallinto vaati myös kirjoitettua kieltä. Hänen ratkaisunsa pulmaan oli ottaa uiguurien käyttämä kirjaimisto mongolien käyttöön. Tällä kirjaimistolla kirjoitettiin myös mongolien historiankirjoituksen perusteos Mongolien salainen historia.
Kublain hallituskaudella tiibetiläinen munkki 'Phags Pa loi osin tiibetin kirjoitusjärjestelmän pohjalta uuden, hänen nimeään kantavan kirjoitusjärjestelmän, jolla piti voida kirjoittaa mitä tahansa kieltä. Sitä käytettiin melko pitkään mongolin kirjoittamiseen ja väliaikaisesti sillä kirjoitettiin joitakin muitakin kieliä. Vuonna 1236 alettiin kääntää Kiinan kirjallisuuden klassikoita mongoliksi.
Mongolit Kiinassa

Valtakunnan pääkaupungin siirto Karakorumista Pekingiin (nimellä Khanbalik) aloitettiin vuonna 1267. Vuonna 1271 mongolit myös omaksuivat kiinalaisen dynastianimen Yuan, keisarinaan Tšingis-kaanin pojanpoika Kublai-kaani. Kiinalaisen hallintomallin omaksumisesta huolimatta mongolit kuitenkin pitivät johtavat virat itsellään tai nimittivät niihin Keski-Aasian muslimeita, jotka hallitsivatkin suurta osaa kaupankäynnistä Kiinassa Yuan-dynastian aikana. Muutoinkin mongolien hallintorakenne oli varsin epätasa-arvoinen sen mukaan, kuinka varhain kyseinen kansa oli tullut mongolien alistamaksi.
Islam saapui voimakkaasti Kiinaan mongolivallan aikana, mutta toisaalta mongolit osoittivat suurta kiinnostusta myös taolaisuutta, buddhalaisuutta ja nestoriolaista kristinuskoa kohtaan. Vallattuaan Tiibetin vuodesta 1252 lähtien, mongolit keskittyivät tiibetiläiseen buddhalaisuuteen, sillä se oli ”taianomaisempaa” kuin kiinalainen chan-buddhalaisuus.
Mongolien suurkaanit

Tšingis-kaani (1206–1227)
Tolui-kaani (sijaishallitsija, 1227–1229)
Ögödei-kaani (1229–1241)
Töregene-kaanitar (sijaishallitsija, 1241–1246)
Güyük-kaani (1246–1248)
Ogul Qaimiš-kaanitar (sijaishallitsija, 1248-1251)
Möngke-kaani (1251–1259)
Kublai-kaani (1260–1294)
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Johannes de Plano Carpini: Mongolien historia: Matka tartarien maahan vuosina 1245–1247.  (Suomentanut Sami Jansson. Johdanto, viitteet ja kirjeiden suomennos Antti Ruotsala)  Helsinki:  Gaudeamus, 2003.  ISBN 951-662-873-7
GIOVANNI DEL PLANO CARPINI. HISTORY OF THE MONGOLS, WHOM WE CALL TATARS  (venäjäksi)
Vilhelm Rubruk: Matka Mongoliaan vuosina 1253–1255: Veli Vilhelm Rubrukin matkakertomus Ranskan kuninkaalle Ludvig IX:lle.  (Suomentanut Sami Jansson. Johdanto ja viitteet Antti Ruotsala)  Turku:  Faros, 2010.  ISBN 978-952-5710-03-8
Ala Ad Din Ata Malik Juvaini: The History Of The World Conqueror Vol I. Harvard University Press, Cambridge, Massachussets, USA 1958.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Japani 
Mongolivaltakunnan kehittyminen. Suomen alueeseen rajoittuva osa tarkoittaa Novgorodin tasavaltaa, joka oli yhteistyössä mongolien kanssa.
Mongolivaltakunta noin vuonna 1207.
Mongolien valloitussodat Euroopassa vuosina 1236-1242
Temüdzin eli Tšingis-kaani. Muotokuva albumista Yuanin keisareita (Yuandjai di banshenxiang), Taipein kansallinen palatsimuseo.
Mongolien hallitsemat alueet vuosina 1300–1405.
Ratsusoturit jahtaavat vihollisia. Rashid-ad-Dinin Gami' at-tawarih, Tabriz (?), 1320-1330-luku
Ratsusoturit jahtaavat vihollisia. Rashid-ad-Dinin Gami' at-tawarih, Tabriz (?), 1320-1330-luku
Ratsain oleva Tšingis-kaanin soturi valmistautuu ampumaan jousellaan.
Mongolit piirittävät kaupunkia heittolaittein. Noin vuodelta 1307, Rashid ad-Din, Jami al-Tawarikh
Kuningas Béla IV pakenee mongoleja vuonna 1241. Mongolipäällikkö voi olla Qadan, Ögödein poika.
Tolui-kaani puolisonsa keisarinna Sorghaghtani Bekin kanssa ja hoviväkeä, 1300-luvun alku Rashid al-Din, Jami al-Tawarikh. Ylimysmiehet ja -naiset käyttivät riikinkukon sulillla koristettua hattua. Ainoa tapa jolla naiset erottuivat miesten pukeutumisesta oli hienostunut boqta-päähine, jossa oli helmiä ja höyheniä. Sekä miehet että naiset käyttivät korvakoruja, mutta naiset lisäsivät hiuksiinsa metalli-, helmi- ja höyhenkoristeita.
Il-kaaniien valtakunnan Argun-kaanin vaimo Buluqan kaanitar, joka synnytti Mahmud Gazan-kaanin (tässä imetettävänä).Rashid al-Din, 1300-luvun alku.
Taistelu mongolien ja kiinalaisten välillä vuonna 1211. Rashid al-Din, Jami' al-tawarikh,
Ensimmäinen sivu paavi Innocentius IV:n kirjeestä "tatarien hallitsijalle ja kansalle", jonka Giovanni de Carpini toi suurkaani Güyükille vuonna 1246
Suurkaani Güyükin persiaksi kirjoitettu vastauskirje paavi Innocentius IV:lle vuonna 1246, jossa hän vaatii tämän alistumista.
Marcel Mule

Marcel Mule (24. kesäkuuta 1901 Aube Orne – 18. joulukuuta 2001 Hyère Var) oli ranskalainen saksofonisti, joka toimi Pariisin konservatorion saksofoninsoiton professorina vuosina 1942–1968.
Yhdessä François Combellen, Paul Rombyn ja Jules Viardin kanssa Marcel Mule on ollut perustamassa saksofoninsoiton ranskalaista koulukuntaa.
Elämäkerta

Marcel Mule löysi saksofonin lisäksi pianon ja viulun ollessaan 8-vuotias. Hänen sotilassoittokunnan johtajana toiminut isänsä oli hänen ensimmäinen opettajansa. Mulea opetti myös Tasavaltalaiskaartin solisti François Combelle. Kun nuorimies suoritti asepalvelustaan Pariisissa sijaitsevassa tykistörykmentissä, hän käytti hyväkseen kaikki mahdollisuudet opintojensa täydentämiseen Pariisin konservatoriossa. Eritoten hän osallistui Georges Caussaden musiikin harmonian opetukseen.
Vuonna 1923 hän osallistui Tasavaltalaiskaartin soittokunnan pääsykokeeseen, suoritti sen hyväksyttävästi ja sai entisen opettajansa François Combellen solistin tehtävät. Hän toimi vuodesta 1928 lähtien jäsenenä Tasavaltalaiskaartin kvartetissa.
Hän jätti kuitenkin uransa Tasavaltalaiskaartissa vuonna 1936 perustaakseen Pariisin saksofonikvartetin, joka tunnetaan paremmin nimellä Marcel Mulen kvartetti. Kvartetti soitti erittäin paljon elokuvamusiikkia.
Mulen vanhin poika, vuonna 1926 syntynyt Pol Mule on huilisti ja kapellimestari. Hän toimii Antibesin kaupungin konservatorion johtajana. Nuorempi poika, vuonna 1929 syntynyt Jacques Mule on ollut poikkihuilun professorina Nancyn kaupungin konservatoriossa.