stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Prigorodnyn konflikti
Tausta

Inguušien ja osseettien välinen konflikti käytiin nykyisen Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallan Esikaupunkipiirin hallinnollisella alueella, ja se oli ensimmäinen Neuvostoliiton luhistumista seuranneista konflikteista. Aluetta halkoo Terekjoki, jonka länsipuolisia alueita oli pidetty historiallisesti osseettien alueina ja alueita sen itäpuolella inguušialueina. Joki virtaa myös nykyisen Pohjois-Ossetian pääkaupungin Vladikavkazin läpi. Osseettien ja inguušien ei tiedetä erityisesti sotineen keskenään ennen Venäjän vallan ulottautumista alueelle, joskin kahden kansan suhteet eivät myöskään olleet erityisen lämpimät.
Venäläiset karkottivat alueen inguušeja 1800-luvulla, ja paikalle asutettiin kasakkoja. Venäjän keisarikunnan aikainen hallinto suosi pääasiassa osseetteja, jotka olivat venäläisten tapaan ortodokseja ja jotka tukivat alueen konflikteissa usein keisarin valtaa. Venäjän sisällissodan yhteydessä perustettiin Pohjois-Kaukasuksen vuoristotasavalta, jonka hajoamisen jälkeen vuonna 1924 perustettiin inguušien ja osseettien autonomiset alueet. Sisällissodan hävinnyttä valkoista armeijaa kannattaneet kasakat karkotettiin ja voittaneet kommunistit suosivat heitä tukeneita inguušeja. Vladikavkaz oli alkujaan jaettu pääkaupunki kahden etnisen ryhmän automisilla alueilla, mutta se jäi kokonaan Pohjois-Ossetian autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan, kun vuonna 1934 perustettiin yhdistetty Tšetšeenien ja inguušien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta. Tšetšeenien ja inguušien ASNT hallitsi kuitenkin suurinta osaa nykyisestä Esikaupunkipiiristä.
Toisen maailmansodan yhteydessä inguušeja syytettiin yhteistyöstä natsi-Saksan kanssa, ja vuonna 1944 heidät pakkosiirrettiin Keski-Aasiaan. Tšetšeenien ja inguušien ASNT lakkautettiin, ja Esikaupunkipiiri liitettiin Pohjois-Ossetiaan. ASNT perustettiin uudelleen vuonna 1957, mutta ilman nykyistä Pohjois-Ossetian esikaupunkipiiriä. Inguušien sallittiin palata alueille, mutta aikanaan Esikaupunkipiirissä asuneet kohtasivat hankaluuksia osseettiviranomaisten taholta. Monet palaajat päätyivät asumaan alueella virallisesti laittomasti. Jännitteet kahden etnisen ryhmän välillä kasvoivat 1960-luvulta 1980-luvulle. Inguušit järjestivät mielenosoituksia alueen palauttamiseksi, ja osseetit osoittivat mieltä inguušien karkottamisen puolesta.
Tilanne kärjistyi entisestään Mihail Gorbatšovin uudistusten eli perestroikan aikana. Inguušit alkoivat vaatia Neuvostoliiton alkuaikojen omaa autonomista aluettaan, joka olisi sisältänyt myös nykyisen Esikaupunkipiirin. Vain hieman myöhemmin syttyi Etelä-Ossetian sota (1991–1992), jonka myötä osseettipakolaisia asettui samalle alueelle. Neuvostoliiton alkaessa romahtaa Tšetšeenien ja inguušien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta julistautui itsenäiseksi marraskuussa 1991. Inguušit eivät halunneet olla osa tätä valtiota, ja heidän alueensa olivat jonkin aikaa poliittisessa tyhjiössä, kunnes 4. kesäkuuta 1992 perustettiin Ingušian tasavalta.
Konflikti

Eri puoliaseelliset ryhmät Pohjois-Ossetiassa ja Ingušiassa olivat alkaneet aseistautua Neuvostoliiton romahtaessa 1991–1992. Etniset jännitteet kasvoivat, ja alkoi enenevässä määrin ilmentyä etnisin perustein tehtyjä murhia ja muuta väkivaltaisuutta. Lokakuussa 1992 Pohjois-Ossetia syytti inguušeja tärkeän kaasuputken räjäyttämisestä. Samassa kuussa osseettijoukkojen panssariajoneuvo ajoi 11-vuotiaan inguušitytön yli.
Yhteenotot lisääntyivät ja tilanne alkoi riistäytyä käsistä. 30. lokakuuta 1992 kahta Esikaupunkipiirin inguušikylää tulitettiin. Ingušian puolelta alkoi virrata asejoukkoja alueelle. Venäjän keskushallinto lähetti Pohjois-Ossetiaan 8 000 rauhanturvaajaa, joiden järjestäytyminen kiistellylle rajalle vei kuitenkin aikaa. Joukot eivät myöskään toteuttaneet tehtäväänsä erityisen tehokkaasti. Osa joukoista auttoi inguušisiviilejä pois konfliktialueelta, mutta osa ei ryhtynyt minkäänlaisiin toimiin. Konfliktin väkivaltaisin vaihe kesti 30. lokakuuta – 6. marraskuuta 1992, mutta se ei loppunut kokonaan sen jälkeenkään.
Seuraukset

Konfliktin aikana sai virallisten lukujen mukaan surmansa 419 inguušia ja 171 osseettia. Eri arvioiden mukaan 34 500–64 000 iinguušia pakeni alueelta, ja heistä suurin osa asettui Ingušian tasavaltaan.
Venäjän virallinen kanta oli, että Esikaupunkipiiri oli osa Pohjois-Ossetiaa. 10. marraskuuta venäläiset joukot saapuivat viimein Ingušian tasavaltaan, joka muodollisesti oli ollut osa itsenäiseksi julistautunutta Itškerian tšetšeenitasavaltaa. Maan johtaja Džohar Dudajev reagoi vain sulkemalla jäljelle jääneen Itškerian rajat.
Osseettien ja ingušien välinen jännite ei kadonnut konfliktin jälkeen. Osa ingušipakolaisista pääsi palaamaan koteihinsa, mutta usein osseettiviranomaiset vaikeuttivat tai estivät paluun kokonaan. Konfliktin uudelleenpuhkeamista on pelätty ajoittain myöhemmin, esimerkiksi Beslanin koulukaappauksen yhteydessä.
Apollonios Tyanalainen

Apollonios Tyanalainen
Apollonios Tyanalainen (m.kreik. Ἀπολλώνιος ὁ Τυανεύς, Apollōnios ho Tyaneus, lat. Apollonius Tyaneus; n. 40–120) oli antiikin kreikkalainen uuspythagoralainen filosofi ja matemaatikko. Hänen ajattelunsa vaikutti satoja vuosia hänen kuolemansa jälkeen. Apollonios tunnetaan parhaiten Filostratoksen kirjoittamasta elämäkerrasta Apollonios Tyanalaisen elämä, jossa jotkut ovat nähneet samankaltaisuuksia Jeesuksesta kertovien tarinoiden kanssa.
Elämä

Apollonios syntyi Tyanassa, Kappadokiassa, Vähässä-Aasiassa. Hän opiskeli lähellä sijainneessa Tarsoksessa. Hän oli kasvissyöjä ja alkoi jo nuorena seurata Pythagoraan opetuksia. Hän oli hyvin vauraasta perheestä ja peri varsin nuorena huomattavan omaisuuden. Hän kuitenkin lahjoitti omaisuutensa pois veljelleen, joka oli ehtinyt jo tuhlata omansa, sekä sukulaisilleen, itselleen hän jätti vain pienen pesämunan. Apollonios pukeutui pellavaisiin asuihin ja käveli paljain jaloin tai puun tuohesta tehdyin jalkinein. Hän ei juonut lainkaan viiniä ja antoi hiustensa kasvaa pitkiksi.
Legendanomaiseksi hänen elämänsä muuttui, kun hänen kerrotaan käyneen Roomassa ja herättäneen erään senaattorin tyttären kuolleista. Toinen yleisesti tunnettu tarina kertoi, että keisari Domitianuksen aikaan, kun Apollonius oli Roomassa syytettynä, hän oikeussalissa satojen läsnäolijoiden edessä katosi ilmaan.lähde?
Apollonios kirjoitti elämänsä aikana useita kirjoja ja tutkielmia monista eri aiheista, muun muassa luonnontieteistä, lääketieteestä ja filosofiasta. Hänen tieteelliset teoriansa oli sovellettu Ptolemaioksen maakeskiseen todellisuuskäsitykseen, jossa aurinko kiersi maan ympäri. Joitakin vuosikymmeniä Apollonioksen kuoleman jälkeen keisari Hadrianus keräsi hänen teoksensa ja takasi niiden julkaisun koko valtakunnassa.
Jotkut sekä muinaiset että nykyiset oppineet ovat ajatelleet, että Apollonios oli todellisuudessa kristitty apostoli Paavali, sillä kummatkin olivat opiskelleet Tarsoksessa suunnilleen samoihin aikoihin, monet heidän opetuksensa muistuttavat toisiaan ja kummatkin tekivät joitakin samantyyppisiä tekoja. Jotkut ovat jopa esittäneet Apollonioksen olleen kristillisten kirjoitusten Jeesus. Jotkut, kuten toisella vuosisadalla elänyt Lukianos, pitivät "tunnettua Apolloniosta" ainoastaan Alexender-nimellä tunnetun väärän profeetan huijauksena. Tämä oli kiertelevä maagi, joka esiintyi Asklepioksen pappina noin vuosina 150–170.
Filostratoksen kertoman mukaan Apollonios pysytteli välillä syrjemmällä muutaman vuoden, mutta matkusti sitten Kreikasta Intiaan keskustellakseen brahmaanien kanssa. Tällä matkalla hän sai kirjurin ja opetuslapsen nimeltä Damis, joka kirjoitti ylös tapahtumia filosofin elämässä. Lopulta Damiin muistiinpanot päätyivät keisarinna Julia Domnan haltuun. Tämä määräsi Filostratoksen kirjoittamaan elämäkerran viisaan elämästä käyttämällä muistiinpanoja apunaan.
Apollonioksen maine oli elossa vielä vuonna 272, kun keisari Aurelianus valtasi Tyanan, joka oli kapinoinut Rooman valtaa vastaan. Aurelianus väitti Apollonioksen puhuneen hänelle näyssä tai unessa, ja anoneen keisaria säästämään synnyinkaupunkinsa. Aurelianus kertoi Apollonioksen sanoneen hänelle: "Aurelianus, jos haluat hallita, pidättäydy viattomien verestä! Aurelianus, jos haluat valloittaa, ole armollinen!" Apolloniosta ihaillut Aurelianus säästi Tyanan.
Keskiaikaisen islamilaisen alkemistin Jabir ibn Hayyanin teos Kivien kirja on laaja tutkimus Apollonioksen nimiin laitetusta alkemistisesta teoksesta nimeltään Balinas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollonios Tyanalainen Wikimedia Commonsissa
Apollonios teoksessa Occultists and Mystics of All Ages (englanniksi)
Apollonios (Arkistoitu – Internet Archive) (Livius.org) (englanniksi)
Filostratos: Apollonios Tyanalaisen elämä, käännös F. C. Conybeare (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  9  10 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef  İslâm Ansiklopedisi 
Apollonios Tyanalainen kolikossa
San Bernardino (Paraguay)

| San Bernardino |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 San Bernardino
 Koordinaatit: 25°18′38″S, 57°17′46″W 
Valtio:  Paraguay
Departementti:  Cordillera
Perustettu:  24. elokuuta 1881
Väkiluku (2022):  12 216
Lempinimi::  Sanber
 
 sanbernardino.gov.py 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
San Bernardino on pikkukaupunki Paraguayn Cordilleran departementissa Ypacaraíjärven rannalla. Paikkakunnan perustivat saksalaiset siirtolaiset vuonna 1881. Nykyisin se tunnetaan Paraguayssa matkailukohteena ja lempinimellä Sanber. Sen asukasluku oli vuoden 2022 väestönlaskennassa 12 216.
Maantiede

San Bernardino sijaitsee Paraguayn Cordilleran departementissa Ypacaraíjärven rannalla noin 48 kilometriä maan pääkaupunki Asunciónista itään.
Historia

San Bernardinon perustivat Paraguayhin saapuneet saksalaiset siirtolaiset 24. elokuuta 1881 ja se sai nimensä tuolloisen presidentti Bernardino Caballeron mukaan. Perustaminen oli osa Paraguayn laajempaa pyrkimystä houkutella uusia siirtolaisia Euroopasta ja perustamista seuranneina vuosina siirtolaisten valtaosa saapui edlleen Saksasta. Perustamisvuonna paikalla aloitti toimintansa Paraguayn ensimmäinen panimo. 1900-luvun alussa paikasta alettiin kehittää matkailukohdetta. Joitakin tunnettuja San Bernardinossa asuneita tai siellä vierailleita olivat presidentti Eduardo Schaererin isä Santiago Schaerer, sveitsiläinen kasvitieteilijä Emil Hassler, saksalainen näyttelijä Marlene Dietrich ja Nueva Germanian perustanut Bernhard Förster, Friedrich Nietzschen siskon Elisabethin aviomies. Toisen maailmansodan aikana paikkakunta oli akselivalloille myötämielisen liikkeen huomattava keskus Paraguayssa.
Nykyisin San Bernardino tunnetaan Paraguayssa kuitenkin etenkin matkailukohteena. Kesäviikonloppuisin San Bernandinon urheiluaktiviteetit tuovat vierailijoita pääkaupungista. Sesonkikaudella vierailijoita voi olla jopa 100 000. Paikkaa kutsutaan usein sen lempinimellä Sanber.
Väestö

San Bernardinon asukasluku oli Paraguayn vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan 12 216.
Ypacaraíjärven rantaa.
Janne Sankelo

| Janne Sankelo |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 20.04.2011–21.04.2015 17.04.2019–04.04.2023  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen Kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Vaasan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1967 (ikä 58) Hyvinkää
Asuinpaikka:  Kauhava
Lapset:  4
Tiedot
Puolue:  Kokoomus
Koulutus:  kasvatustieteiden maisteri
Tutkinnot:  Turun yliopisto
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:   vääpeli
Aiheesta muualla
Kotisivu
Janne Daniel Sankelo (s. 1. tammikuuta 1967 Hyvinkää) on suomalainen poliitikko. Hän on työskennellyt elokuusta 2023 Suomen Kalankasvattajaliiton toimitusjohtajana. Sankelo toimi kokoomuksen kansanedustajana vuosina 2011–2015 ja uudelleen vuosina 2019–2023 ja yhtenä puolueensa varapuheenjohtajista vuosina 2012–2018.
Sankelo on toiminut Kauhavan kaupunginvaltuutettuna vuodesta 2013 ja kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuodesta 2017.
Koulutus ja ura

Sankelo kirjoitti ylioppilaaksi Evijärven lukiosta vuonna 1985 ja valmistui kasvatustieteiden maisteriksi Turun yliopistosta vuonna 1993. Historian ja yhteiskuntaopin aineenopettajan opinnot hän suoritti Jyväskylän yliopistossa vuonna 1998.
Nuorena Sankelo työskenteli mm. pankkitoimihenkilönä Satakunnan ja Kortesjärven säästöpankeissa, Kuortaneella traktorinkuljettajana turvemaalla sekä Alajärvellä Järviradion radioavustajana.
Sankelo toimi yläasteen yleisaineiden lehtorina Köyliössä vuonna 1993 ja yläasteen historian ja yhteiskuntaopin lehtorina Kortesjärvellä vuosina 1993–2003. Hän työskenteli Vöyrinkaupungin koulun erityisluokanopettajana Vaasassa 2003–2004 ja perusopetuksen rehtorina sekä koulutoimenjohtajana Ylistarossa 2005–2008. Sankelo työskenteli vuosina 2009–2015 Seinäjoella erityisopetuksen rehtorina.
Sankelo on myös sivutoiminen maanviljelijä sukutilallaan Kortesjärven Fräntilässä.
Poliittinen ura

Sankelo toimi Kortesjärven kokoomuksen puheenjohtajana vuosina 1995–2000. Vuosina 2001–2009 Sankelo oli piirijärjestö Pohjanmaan Kokoomuksen puheenjohtaja. Vuosina 1997–2004 hän oli Kortesjärven kunnanvaltuutettu ja vuosina 2005–2012 Vaasan kaupunginvaltuutettu. Kauhavan kaupunginvaltuutettuna Sankelo on toiminut vuodesta 2013 ja Kauhavan kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuodesta 2017.
Eduskuntavaaleissa 2007 Sankelo sai 3 082 ääntä ja pääsi ensimmäiselle varasijalle. Kolmantena ja viimeisenä valituksi tullut kokoomusehdokas Petri Pihlajaniemi sai yhdeksän ääntä enemmän.
Sankelo valittiin eduskuntaan vuoden 2011 vaaleissa Vaasan vaalipiiristä 3 792 äänellä. Hän toimi vaalikaudella 2011–2015 liikenne- ja viestintävaliokunnan ja maa- ja metsätalousvaliokunnan jäsenenä sekä lakivaliokunnan varajäsenenä. Hänet valittiin puolueensa varapuheenjohtajaksi kesäkuun 2012 puoluekokouksessa, jossa hän sai kolmanneksi eniten ääniä Anne-Mari Virolaisen ja Henna Virkkusen jälkeen. Ennen valintaansa kokoomuksen puheenjohtajistoon Sankelo oli puoluevaltuuston varapuheenjohtaja vuosina 2010–2012.
Sankelo valittiin jatkamaan varapuheenjohtajana vuosien 2014 ja 2016 puoluekokouksissa. Hän oli ehdolla myös vuonna 2018, jolloin jäi kuitenkin valitsematta.
Eduskuntavaaleissa 2015 Sankelo jäi valitsematta uudelle kaudelle saatuaan 3 086 ääntä, 16 vähemmän kuin valituksi tullut Susanna Koski. Vuosina 2015–2019 Sankelo työskenteli energiayhtiö Vapo Oy:n sidosryhmäjohtajana.
Vuoden 2019 vaaleissa Sankelo keräsi kaikkiaan 2 927 ääntä ja nousi eduskuntaan. Vaalikauden aikana Sankelo oli talousvaliokunnan ja valtiovarainvaliokunnan maatalousjaoston jäsen sekä valtiovarainvaliokunnan ja maa- ja metsätalousvaliokunnan varajäsen.
Eduskuntavaaleissa 2023 Sankelo 3 195 ääntä ja jäi ensimmäiselle varasijalle. Orpon hallituksen hallitusneuvotteluissa Sankelo toimi kokoomuksen neuvottelijana maa- ja metsätalouden kysymyksiä käsitelleessä työryhmässä. Elokuussa 2023 hän aloitti työt Suomen Kalankasvattajaliiton toimitusjohtajana.
Sankelo nimettiin maaliskuussa 2024 kokoomuksen ehdokkaaksi vuoden 2024 eurovaaleihin. Hänen kampanjatiiminsä puheenjohtajana toimii kansanedustaja Paula Risikko.
Yksityiselämä

Sankelo on naimisissa ja hänellä on neljä lasta.
Julkaisut

Kortesjärven nuorisoseura 1896–1996.  Kortesjärvi:  Kortesjärven nuorisoseura, 1996.
Renkituvasta maakuntiin. Kortesjärven säästöpankki 1902–2002.  Kortesjärvi:  Kortesjärven säästöpankki, 2002.  ISBN 952-91-4310-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Janne Sankelo Wikimedia Commonsissa
Janne Sankelon kotisivut
.aspx Janne Sankelo Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (44):  Autto  Eestilä  Grahn-Laasonen  Harkimo  Heinonen  Hemmilä  Holmlund  Häkämies (2011–2012)  Jaskari  Jokinen  Kanerva  Katainen (2011–2014)  Kataja  Kauma  Kiuru  Kopra  Kurvinen  Lauslahti  Lehti  Lepomäki (2014–2015)  Matikainen-Kallström  Mäkelä  Mäkinen  Männistö  Mäntymaa  Orpo  Palola (2014–2015)  Pelkonen  Ravi  Risikko  Salolainen  Sankelo  Sarkomaa  Sasi  Satonen  Stubb  Suutari  Toivakka  Tolvanen  Urpalainen (2012–2015)  Vahasalo  Vapaavuori  Vikman  Virkkunen (2011–2014)  Virolainen  Wallinheimo  Zyskowicz 
1 2  Jyri Häkämies siirtyi marraskuussa 2012 Elinkeinoelämän keskusliiton toimitusjohtajaksi, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Anu Urpalainen.  1 2  Jyrki Katainen valittiin kesäkuussa 2014 komissaariksi Euroopan komissioon, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Elina Lepomäki.  1 2  Henna Virkkunen valittiin toukokuussa 2014 jäseneksi Euroopan parlamenttiin, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Mikael Palola.  
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 2019–2023 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (37):  Autto  Eestilä  Grahn-Laasonen  Häkkänen  Heinonen  Heikkinen  Ikonen (2019–2021)1  Jokinen  Kaleva (2021–2023)2  Kanerva (2019–2022)3  Kauma  Kaunisto  Keto-Huovinen  Kilpi  Kinnunen (2021–2023)1  Kiuru  Koulumies  Kopra  Laiho  Marttinen  Multala  Mykkänen  Orpo  Pelkonen  Risikko  Rydman (2019–2022)4  Sankelo  Sarkomaa  Satonen  Sirén  Sjöblom  Talvitie  Tolvanen  Valkonen (2022–2023)3  Valtonen  Vartiainen (2019–2021)2  Vestman  Vikman  Virolainen  Wallinheimo  Zyskowicz 
 1 Anna-Kaisa Ikonen siirtyi Tampereen pormestariksi elokuussa 2021, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Jari Kinnunen.  2 Juhana Vartiainen siirtyi Helsingin pormestariksi elokuussa 2021, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Atte Kaleva.  3 Ilkka Kanerva kuoli 14. huhtikuuta 2022, hänen tilalleen eduskuntaan nousi Ville Valkonen.  4 Wille Rydman erosi kokoomuksen eduskuntaryhmästä 22. kesäkuuta 2022 ahdistelukohun myötä. 
Vaasan vaalipiirin kansanedustajat
| n k Vaasan vaalipiirin kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (17):  Gästgivars  Hautala  Henriksson  Hongisto  Kumpula-Natri (2011–2014)  Lintilä  Mäntymaa  Nylund  Puumala  Risikko  Saarakkala  Sankelo  Savola  Tolppanen  Urpilainen  Wallin (2014–2015)  Wideroos  Östman 
| n k Vaasan vaalipiirin kansanedustajat 2019–2023 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (16):  Berg  Henriksson  Kivisaari  Kurvinen  Lintilä  Mäenpää  J. Mäkynen  M. Mäkynen (2019–)  Norrback  Ollikainen  Peltokangas  Risikko  Sankelo  Savola  Strand  Urpilainen (2019)  Östman 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta  Yle
Konstantinos XI Palaiologos

| Konstantinos XI Palaiologos |
| --- | --- |
 
Bysantin keisari
Valtakausi:  6. tammikuuta 1449 – 29. toukokuuta 1453
Edeltäjä:  Johannes VIII Palaiologos

Syntynyt:  8. helmikuuta 1405 Konstantinopoli, Bysantin valtakunta
Kuollut:  29. toukokuuta 1453 (48 vuotta) Konstantinopoli, Bysantin valtakunta
Puoliso:  Theodora Tocco   Caterina Gattilusio
Suku:  Palaiologos
Isä:  Manuel II Palaiologos
Äiti:  Helena Dragaš
Uskonto:  ortodoksisuus
Nimikirjoitus:  
Konstantinosta esittävä fresko.
Konstantinos XI Palaiologos (kreik. Κωνσταντῖνος Δραγάσης Παλαιολόγος, Kōnstantînos Dragásēs Palaiológos; 8. helmikuuta 1405 – 29. toukokuuta 1453) oli Bysantin valtakunnan viimeinen keisari. Hän hallitsi vuosina 1449–1453.
Nuoruus

Konstantinos oli Manuel II:n ja serbialaisen prinsessan Helena Dragasin kahdeksas lapsi. Hän vietti lapsuutensa Konstantinopolissa. Konstantinos meni naimisiin Maddelena Toccon kanssa 1. heinäkuuta 1428. Magdalenan isä oli italialainen ja Epeiroksen hallitsija.
Vaimon kuoltua vuonna 1429 Konstantinos meni uusiin naimisiin Caterina Gattilusion kanssa. Hän oli Lesbos-saarta hallitsevan genovalaisen ruhtinaan tytär. Caterina kuoli vuonna 1442, eikä Konstantinos saanut lapsia kummassakaan avioliitossa. Vuonna 1443 hänestä tuli Morean (keskiaikainen nimi Peloponnessoksen niemimaalle) despootti.
Hallitsijaksi

Kun Konstantinoksen veli keisari Johannes VIII kuoli, syttyi riita Konstantinin ja hänen veljensä Demetrioksen välillä. Koska Bysantin valtakunta oli tähän aikaan Osmanien valtakunnan vasalli, pyysivät veljekset, että sulttaani Murad II ratkaisisi riidan. Murad valitsi Konstantinoksen, ja hänet kruunattiin Mistrassa 6. tammikuuta 1449. Tämän jälkeen hän yritti saada aikaan avioliiton kaukaisen sukulaisensa, Murad II:n lesken kanssa, mutta ilman tulosta.
Pian tämän jälkeen uusi sulttaani Mehmed II alkoi vaatia Konstantinopolia itselleen. Konstantinos kääntyi Länsi-Euroopan kristittyjen valtioiden puoleen saadakseen apua, mutta häneltä vaadittiin ortodoksisen ja katolisen kirkkojen yhdistämistä (jotka olivat suuren skisman seurauksena vuonna 1054 eriytyneet). Konstantinos julisti kirkot yhdistetyiksi vuonna 1452, mutta valtakunnan asukkaat vastustivat tätä. Lopulta tuli selväksi, ettei mitään apua saapuisi.
Konstantinopolin piiritys

Mehmed tarjosi Konstantinokselle Mistraa, mikäli tämä antaisi Konstantinopolin hänelle. Konstantinos päätti kuitenkin puolustaa pääkaupunkiaan viimeiseen asti. Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453. Konstantinos johti itse joukkoja, jotka yrittivät lyödä takaisin kaupunkiin tunkeutuneet osmanit. Hänen sanotaan kuolleen taistelussa.
Joidenkin lähteiden mukaan hänen ruumistaan ei löydetty, toisten lähteiden mukaan hänen päänsä pistettiin seipään nokkaan ja se oli nähtävillä monen päivän ajan. Legendan mukaan enkeli pelasti keisarin kesken taistelun ja vei hänet nukkumaan maan alle. Aikojen lopussa keisari herää eloon ja valloittaa kaupungin jälleen kristityille.
Muotokuva

Vuonna 2024 Etelä-Kreikan Aigiáleiassa sijaitsevasta Pyhän Taxiarchesin luostarista löydettiin Konstantinosta esittävä fresko. Fresko on erityinen, sillä se on tehty hänen elinaikanaan ja se esittää hänet realistisesti keisarillisessa vaatteessa. Se on ainoa tunnettu kuva Konstantinoksesta hänen elinaikanaan ja tarjoaa harvinaisen näkymän Bysantin viimeisiin vaiheisiin. Teos on todennäköisesti maalattu Mystraksessa, ja tutkimusten mukaan sen luomisaika osuu aikaan, jolloin keisarin veljet lahjoittivat rahaa luostarille.
Lue myös

Sofia Palaiologos
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konstantinos XI Palaiologos Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Johannes VIII Palaiologos | Bysantin keisari | Seuraaja: - |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Panaitios

Panaitios kuvattuna Liber Chronicarumissa.
Panaitios Rhodoslainen (m.kreik. Παναίτιος, n. 185/180–110/108 eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Oppilaansa Poseidonioksen ohella hän teki suuren työn stoalaisen filosofian levittämisessä Rooman valtakuntaan.
Elämä

Panaitios oli opiskellut Pergamonissa Krates Malloslaisen alaisuudessa, ja myöhemmin Ateenassa. Siellä hän osallistui Diogenes Babylonialaisen, Kritolaoksen ja Karneadeen luennoille.
Tämän jälkeen hän muutti Roomaan, jossa hänestä tuli Laeliuksen ja Scipio nuoremman ystävä. Hän asui vieraana viimeksi mainitun asunnossa, ja osallistui hänen kanssaan matkoille Egyptiin ja Aasiaan vuosina 143 tai 141 eaa.
Palattuaan Roomaan hän teki suuren työn stoalaisten ajatusten ja kreikkalaisen filosofian esittelemisessä roomalaisille. Hänen oppilainaan oli joukko merkittäviä roomalaisia, kuten auguuri Q. Mucius Scaevola ja Q. Aelius Tubero.
Scipion murhan vuonna 129 eaa. jälkeen hän asui vuorotellen Ateenassa ja Roomassa, mutta enimmäkseen Ateenassa. Siellä hän seurasi Antipatros Tarsoslaista stoalaisen koulun johdossa. Ateenalaiset tarjosivat hänelle kaupungin kansalaisoikeuksia, mutta hän kieltäytyi niistä. Hänen merkittävin oppilaansa filosofiassa oli Poseidonios.