stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaan Anvelt
Toiminta Neuvostoliitossa ja osallistuminen Viron tasavallan vastaiseen toimintaan

Viron vapaussodan jälkeen päättäneen Tarton rauhan jälkeen Viron kommunistit järjestäytyivät bolševikkipuolueesta muodollisesti erillään olevaksi ja Kominterniin sektiona kuuluvaksi Viron kommunistiseksi puolueeksi. Jaan Anvelt toimi puolueen keskuskomitean jäsenenä aina kuolemaansa asti eli lähes 20 vuotta.
Anvelt toimi maanalaisena vallankumouksellisena tasavaltaisessa Virossa ja johti kommunisteja heidän yrittäessään vallankaappausta Virossa joulukuun alussa 1924. Kaappaus kuitenkin epäonnistui, ja Anveltin onnistui paeta Virosta. Hän siirtyi Neuvostoliittoon vuonna 1925, ja sen jälkeen hän toimi sotilasakatemian poliittisena komissaarina. Vuosina 1929–1935 hän toimi siviili-ilmailun hallinnollisissa tehtävissä, kunnes vuodesta 1935 hän siirtyi jälleen poliittisiin tehtäviin eli Kominternin toimeenpanevan sihteeristön jäseneksi. Tässä tehtävässä hän oli aina kuolemaansa asti eli joulukuuhun 1937. Anveltista tuli Stalinin suuren vainon uhri.
Vuonna 1956 Anvelt rehabilitoitiin osana Neuvostoliiton kommunistipuoleen silloisen pääsihteerin Nikita Hruštšovin toimeenpanemaa Stalinin tekojen uudelleenarviointia.
Kirjallisuutta

Kahk, J., Siilivask, K.: Eestin SNT:n historia.  Perioodika Tallinna, 1978.
Raun, Toivo U.: Viron historia.  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10610-4
Zetterberg, S.: Viron historia.  Suomalainen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-520-5
Asiasta muualla

Jaan Anvelt virolaisessa tietokannassa (viroksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Neuvostoliiton postilaitos julkaisi Jaan Anveltin syntymä 100-vuotispäivän muistoksi vuonna 1984 hänen kuvallaan varustetun postikortin.
Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa

| Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa |
| --- | --- |
 Nykyinen Elia 1. joulukuuta 2024 lähtien
Puhuttelu:  isä esipaimen
Virka-asunto:  Helsingin ortodoksisen seurakunnan pappilatalo
Nimittäjä:  Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokous
Perustettu:  1892 Moskovan patriarkaatin hiippakunnan piispa  1923 Suomen autonomisen arkkipiispakunnan johtaja
Ensimmäinen:  Antoni
Kotisivut:  https://ort.fi/arkkipiispa/
Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa on vuonna 1923 perustetun Suomen ortodoksisen kirkon johtaja. Ennen Suomen itsenäistymistä Suomessa toimineet arkkipiispat olivat Venäjän ortodoksisen kirkon piispoja, jolloin arkkipiispa oli vain arvonimi.
Suomen itsenäistyttyä, arkkipiispa Hermanista lähtien, on Suomen ortodoksien johtajan tittelinä on ollut Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa. Arkkipiispa on toiminut sekä kirkon johtajana että Karjalan hiippakunnan hiippakuntapiispana. Arkkipiispan virka on Suomessa korkeampi kuin metropoliitan virka, toisin kuin Venäjällä. Vuosina 1925–1944 arkkipiispanistuin sijaitsi Sortavalassa, mutta toisen maailmansodan jälkeen se siirrettiin Kuopioon, missä se sijaitsi vuoden 2017 loppuun saakka. Vuodesta 2018 Karjalan hiippakunnan nimi muutettiin Kuopion ja Karjalan hiippakunnaksi.lähde?
Vuoden 2018 alusta lähtien arkkipiispan istuin sijaitsee Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokouksen marraskuussa 2017 tekemän päätöksen mukaan Helsingissä ja arkkipiispan tittelinä on Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa. Arkkipiispan istuin muutti tuolloin Helsinkiin
Arkkipiispan valitsee kirkolliskokous, jossa äänestäviä jäseniä on 35. Arkkipiispanvaali, jossa äänestävät sekä papiston että maallikoiden edustajat, on ortodoksisten kirkkokuntien keskuudessa poikkeuksellinen. Äänet on jaettu kirkon eri toimijoiden kesken seuraavasti:
piispat: 4 ääntä
muu papisto: 11 ääntä
kanttorit: 3 ääntä
vaaleilla valitut maallikot: 17
Venäjän ortodoksisen kirkon Suomen hiippakunnan arkkipiispat

| Kuva | Nimi | Elinvuodet | Vuodet virassa | Piispanistuin | Virkanimike | Viitteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  Antoni (Vadkovskij) | 1846–1912 | 1892–1898 | Viipuri | Viipurin ja Suomen arkkipiispa |  |
|  |  Nikolai (Nalimov) | 1852–1914 | 1898–1905 | Viipuri | Viipurin ja Suomen arkkipiispa |  |
|  |  Sergei (Starogorodskij) | 1867–1944 | 1905–1917 | Viipuri | Viipurin ja Suomen arkkipiispa |  |
|  |  Serafim (Lukjanov) | 1879–1959 | 1921–1923 | Viipuri | Viipurin ja Suomen arkkipiispa |  |
Suomen ortodoksiset arkkipiispat

| Kuva | Nimi | Elinvuodet | Vuodet virassa | Piispanistuin | Virkanimike | Viitteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  Serafim (Lukjanov) | 1879–1959 | 1923–1925 | Viipuri | Viipurin ja Suomen arkkipiispa |  |
|  |  Herman (Aav) | 1878–1961 | 1925–1960 | Sortavala (1925–44) Kuopio (1944–60) | Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa |  |
|  |  Paavali (Gusev/Olmari) | 1914–1988 | 1961–1987 | Kuopio | Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa |  |
|  |  Johannes (Rinne) | 1923–2010 | 1987–2001 | Kuopio | Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa |  |
|  | Leo (Makkonen) | 1948– | 2002–2024 | Kuopio (2002–2017) Helsinki (2018–2024) | Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa (2002–2017) Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa (2018–2024) |  |
|  | Elia (Wallgrén) | 1961– | 2024– | Helsinki | Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa |  |
U-194

S-194 oli vuonna 1957 valmistunut Neuvostoliiton laivaston Whiskey-luokan sukellusvene. Tämän jälkeen alus oli näytteillä Suomessa ja Ruotsissa, jolloin siihen tutustui noin 550 000 ihmistä.
Valmistus

Se valmistui vuonna 1957.
Palvelus

Alus palveli Neuvostoliiton Itämeren laivastossa vuoteen 1989 saakka ja poistettiin käytöstä vuonna 1991.
Matka Suomessa

Alus tuotiin Suomeen romutettavaksi ja odotti kohtaloaan Rosalassa, Hiittisten saaristossa. Sieltä sen hankki 1993 omistukseensa porilainen liikemies Timo Wallin tarkoituksenaan tehdä siitä matkailunähtävyys. Alus kunnostettiin Uudessakaupungissa, josta se uitettiin Rauman kautta Poriin. Sukellusvene oli yleisön nähtävänä Porin Mäntyluodossa viikonlopun ajan, jolloin siihen tutustui noin 5 000 kävijää. Alus piti viedä seuraavaksi näytteille vuoden 1994 Yyterin juhannusjuhliin, mutta myrsky esti hinaamisen. Myöhemmin samana vuonna se siirrettiin Vaasaan, jossa se oli seuraavan kerran näytteillä.
Matka Ruotsissa

Lokakuussa 1994 sukellusvene kuljetettiin Merenkurkun yli Ruotsin Uumajaan, missä se kokosi jälleen suuren kävijämäärän. Sukellusvene oli vuonna 1981 Ruotsin rannikolla karille ajaneen U 137 -sukellusveneen sisaralus. Tapahtuma sai aikanaan suuren huomion ja ruotsalaisten mielenkiinto neuvostoliittolaisia sukellusveneitä kohtaan oli yhä suurta. Tämän jälkeen alus kuljetettiin Örnsköldsvikin, Sundsvallin ja Gävlen kautta Tukholmaan. Siellä se asetettiin näytteille Vasa-museon vierelle vuonna 1995. Samalla paikalla se oli seuraavat neljä vuotta, vuoteen 1999 saakka, jolloin alus häädettiin pois Tukholmasta. Sukellusvene siirrettiin Norrköpingkiin, missä sitä yritettiin myydä neljän miljoonan Norjan kruunun hintaan. Kauppoja ei syntynyt, ja aluksen seuraavat satamat olivat vuonna 2000 Kalmar sekä vuonna 2003 Helsingborg. Sukellusvene sai siellä taas osakseen vastustusta, joten se päätettiin siirtää Landskronaan vuonna 2004 sekä laittaa jälleen myyntiin. Tällä kertaa hinta oli 250 000 euroa. Lopulta vuonna 2007 alus myytiin Thaimaahan.
Sukellusveneen uppoaminen

Alus käytettiin myynnin jälkeen korjattavana Puolan Szczecinissä. Sieltä uusi omistaja lähti hinauttamaan alusta kohti Bangkokissa sijaitsevaa museota, kun se 5. helmikuuta 2007 otti vettä sisäänsä ja upposi Tanskan edustalle, noin 50 kilometriä Thyborønista länteen.
Jade (kirjasarja)

Jade on Taru Mäkisen kirjoittama, vuosina 1992–1997 julkaistu seitsenosainen nuortenkirjasarja.
Kirjojen päähenkilö on 14-vuotias Janni Garcia. Hänen isänsä on chileläinen, minkä takia Janniin ja hänen perheeseensä kohdistuu ennakkoluuloja. Jannilla on toinenkin persoona, Jade. Jannin äiti on poliisi, joten Janni tahtomattaankin kuulee rikoksista. Janni lähtee tutkimaan johtolankoja Jade-pojaksi pukeutuneena. Hän on niin hyvä näyttelijä, etteivät edes äiti ja ystävät tunnista häntä Janniksi.
Jade-kirjat

Kaikki sarjan osat ovat Tammen kustantamia.
Jade ja autiotalon jengi (1992)
Jade ja kummitus (1992)
Jade ja unelmien kauppiaat (1993)
Jade ja Oravaliiga (1993)
Jade ja Iso Pomo (1994)
Jade ja Killerin arvoitus (1995)
Jade ja Hakkeri pulassa (1995)
Hämeen historia (kirjasarja)

Hämeen historia on kirjasarja, joka käsittelee Hämeen historiallisen maakunnan vaiheita. Kirjasarja kattaa Kanta-Hämeen ohella myös Päijät-Hämeen ja Pirkanmaan historian.
Kirjasarjaan kuuluu yhdeksän osaa, jotka kaikki on julkaissut Hämeen heimoliitto. Sarjan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1955 ja viimeinen osa vuonna 1986. Ensimmäinen osa käsittelee Hämeen esihistoriaa ja keskiaikaa. Vuodet 1540–1721 on käsitellään kahdessa osassa, kuten myös vuodet 1721–1870. Ajanjakson 1870–1945 tapahtumat on jaettu kolmeen osaan ja uusimmat toisen maailmansodan jälkeiset asiat käsitellään yhdessä osassa. Kirjat ovat ilmestyneet numeroinnin mukaisessa järjestyksessä lukuun ottamatta osaa 3:2, joka on viides osa, mutta ilmestyi vasta seitsemäntenä.
Professori Eino Jutikkala ja poliitikko Jorma Tuominen kuuluivat usean osan toimituskuntaan.
Aiemmin vuonna 1931 oli ilmestynyt kolmiosainen kirjasarja Hämeen läänin historia.
Osat

Jutikkala, Eino ym.: Hämeen historia 1, Esihistoria ja keskiaika.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1955.
Jutikkala, Eino ym.: Hämeen historia 2:1, Noin vuodesta 1540 vuoteen 1721.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1957.
Jutikkala, Eino ym.: Hämeen historia 2:2, Noin vuodesta 1540 vuoteen 1721.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1960.
Jutikkala, Eino ym.: Hämeen historia 3:1, Vuodesta 1721 noin vuoteen 1870.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1966.
Tuominen, Jorma ym.: Hämeen historia 3:2, Vuodesta 1721 noin vuoteen 1870.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1976.  ISBN 951-23-1135-6
Jutikkala, Eino (päätoim.): Hämeen historia 4:1, Noin vuodesta 1870 vuoteen 1945.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1969.
Tuominen, Jorma ym.: Hämeen historia 4:2, Noin vuodesta 1870 vuoteen 1945.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1974.  ISBN 951-23-0786-3
Tuominen, Jorma ym.: Hämeen historia 4:3, Noin vuodesta 1870 vuoteen 1945.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1979.  ISBN 951-23-1437-1
Tuominen, Jorma ym.: Hämeen historia 5, Toisen maailmansodan jälkeinen aika.  Hämeenlinna:  Hämeen heimoliitto, 1986.  ISBN 951-99761-9-1
BMW Sauber F1.08

| BMW Sauber F1> 08 |
| --- | --- |

Talli:   BMW Sauber
Suunnittelija(t):   Christoph Zimmermann
Kuljettajat:  3.  Nick Heidfeld  4.  Robert Kubica
Teknisiä tietoja
Renkaat:  B Bridgestone
Polttoaine:  Petronas
Runko:  Hiilikuitumonokokki
Moottori:  Vapaasti hengittävä BMW P86/8 2,4 L 90° V8
Voimansiirto:  BMW Sauber 7-vaihteinen puoliautomaattinen piituusuuntainen vaihdelaatikko
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Australian GP 2008
Kilpailuja:  18
Voittoja:  1
Paalupaikkoja:  1
Nopeimpia kierroksia:  2
Palkintosijoja:  11
MM-pisteitä:  135
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
BMW Sauber F1.08 on Formula 1 -auto, jota BMW Sauber -talli käyttää kaudella 2008. Auto julkistettiin 14. tammikuuta 2008 Münchenissä Saksassa. Autoa kilpailuissa ajavat Nick Heidfeld ja Robert Kubica.
Edellisellä kaudella valmistajien MM-sarjassa toiseksi sijoittunut talli haluaa uudella autollaan haastaa kärkitallit Ferrarin ja McLarenin. BMW toivoo myös, että uudella autolla se pystyisi nousemaan voittajatalliksi nyt kolmannella kaudellaan F1:ssä.
Australian GP:stä autolla saavutettiin toinen sija ja keskeytys, kun Heidfeld ajoi toiseksi ja Kubica keskeytti Kazuki Nakajiman törmättyä häneen. Malesian GP:ssä Kubica ajoi autolla toiseksi ja Heidfeld kuudenneksi. Lisäksi Hedifeld ajoi kilpailun nopeimman kierroksen. Bahrainin GP:ssä Kubica ajoi paalulta kilpailun kolmanneksi. Heidfeld oli neljäs. Lisäksi talli nousi valmistajien MM-sarjan johtoon.
Turkin GP:ssä tallilla oli suuria vaikeuksia renkaiden lämmittämisen kanssa. Kilpailussa Kubica nousi viidennestä lähtörudusta neljänneksi ja Heidfeld yhdeksännestä lähtöruudusta viidenneksi. Monacon GP:ssä Kubica oli jälleen palkintokorokkeella, tällä kertaa hän sijoittui toiseksi. Kanadan GP:ssä talli saavutti historiansa ensímmäisen voiton kaksoisvoitolla järjestyksessä Kubica-Heidfeld. Voitto oli samalla Kubican uran ja Puolan historian ensimmäinen.
Pohjois-Amerikan ainoan kilpailun jälkeen tallia odotti niin sanotusti "paluu arkeen". Kubica sijoittui Ranskan GP:ssä viidenneksi ja Heidfeld kolmanneksitoista.
Formula 1 -tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa ja kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Asteriski (*) tarkoittaa kauden olevan kesken ja sijoituksen olevan tämänhetkinen.
| Kausi | Talli | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | BMW Sauber | BMW P86/8 V8 | B |  | AUS | MAL | BHR | ESP | TUR | MON | CAN | FRA | GBR | GER | HUN | EUR | BEL | ITA | SGP | JPN | CHN | BRA | 135 | 3. |
| 2008 | BMW Sauber | BMW P86/8 V8 | B |   Nick Heidfeld | 2 | 6 | 4 | 9 | 5 | 14 | 2 | 13 | 2 | 4 | 10 | 9 | 2 | 5 | 6 | 9 | 5 | 10 | 135 | 3. |
| 2008 | BMW Sauber | BMW P86/8 V8 | B |   Robert Kubica | Kesk. | 2 | 3 | 4 | 4 | 2 | 1 | 5 | Kesk. | 7 | 8 | 3 | 6 | 3 | 11 | 2 | 6 | 11 | 135 | 3. |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia autosta
Autot, jotka kilpailivat Formula 1 -kaudella 2008
Ferrari F2008
BMW Sauber F1.08
Renault R28
Williams FW30
Red Bull RB4
Toyota TF108
Toro Rosso STR2B
Toro Rosso STR3
Honda RA108
Super Aguri SA08
Force India VJM01
McLaren MP4-23
Rannikko-orneero

| Rannikko-orneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Vesiorneerot Cinclodes
Laji::  nigrofumosus
Kaksiosainen nimi
 Cinclodes nigrofumosus  (D’Orbigny & Lafresnaye, 1838) 

Katso myös
   Rannikko-orneero Wikispeciesissä   Rannikko-orneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rannikko-orneero (Cinclodes nigrofumosus) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Rannikko-orneeroa tavataan Chilessä. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Backa Lillgård

| Backa Lillgård |
| --- | --- |

Sijainti:  Siuntio, Uusimaa
Rakennustyyppi:  Pappila
Omistaja:  Siuntion seurakuntayhtymä
Käyttäjä:  Sjundeå svenska församling
Runkorakenne:  Hirsi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Backa Lillgård on entinen kappalaisen puustelli Siuntiossa, Uudellamaalla. Nykyisin rakennus toimii Siuntion ruotsinkielisen seurakunnan kirkkoherran asuntona. Backa Lillgård sijaitsee lähellä Siuntion kirkonkylää Backan kylässä ja rakennuksen omistaa Siuntion seurakuntayhtymä.
Historia

Ennen vuotta 1600 Backa Lillgårdin tila oli pitkään autiona. Kuitenkin vuodesta 1600 eteenpäin alkoi tilaa viljellä Siuntion seurakunnan kirkkoherra Martinus Eschilli, joka oli ostanut tilan. Vuonna 1604 Backa Lillgårdilla vietettiin kirkkoherra Eschillin tyttären häitä, joka oli mennyt naimisiin kappalaisen Johannes Martini Forsiuksen kanssa. Kirkkoherra Eschilli lahjoitti tuolloin Backa Lillgårdin uudelle vävylleen ja lahjakirjaa kirjoitettaessa paikalla todistajana oli muun muassa Sigrid Vaasa.
Johannes Martini asui Backa Lillgårdilla aina vuoteen 1618, jolloin hän muutti asumaan Siuntion pappilaan tultuaan valituksi seurakunnan uudeksi kirkkoherraksi. Backa Lillgård autioitui hetkeksi, jonka jälkeen tila toimi esimerkiksi pursimiehen asuntona.
Vuonna 1681 Backa Lillgård palautettiin kruunulle redutkiossa. Siuntion seurakunta oli tästä eteenpäin ilman kappalaisen asuntoa, kunnes 18. tammikuuta 1684 kuningas Kaarle XI ilmoitti lahjoittavansa Backa Lillgårdin seurakunnalle kappalaisen asunnoksi. Tästä eteenpäin Backa Lillgård on toiminut kappalaisen ja sen jälkeen kirkkoherran asuntona nykypäivään asti.
Lue myös

Siuntion pappila
Siuntion seurakunta
Sjundeå svenska församling
Siuntion suomenkielinen seurakunta
Backa Lillgård.
BC Žalgiris

| Basketball Club Žalgiris |
| --- | --- |


Liiga:  Liettuan koripalloliiga Euroliiga
Perustettu:  1944
Areena:  Žalgiris Arena kapasiteetti 15 442
Kotipaikka:  Kaunas, Liettua
Värit:           
Presidentti:   Arvydas Sabonis
Päävalmentaja:   Ilias Zouros
Mestaruudet:   Liettuan mestari (13)  Euroliiga (1)  Intercontinental Cup (1)  Baltian liiga (4)  LKF Cup (3) 
Kotisivu:  www.zalgiris.lt
Žalgirisin kotiareena
BC Žalgiris on vuonna 1944 perustettu koripalloseura Kaunasista, Liettuasta. Seuran logo muistuttaa Žalgirisin taistelusta.
Žalgiris on Liettuan suurin koripalloseura ja myös yksi Euroopan suurseuroista. Se pelaa Liettuan pääsarjan lisäksi Euroliigassa.
Saavutuksia

Euroliigan mestaruus: 1999
Liettuan liigan mestaruus (19): 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2001, 2003, 2004, 2005, 2007, 2008, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017
Neuvostoliiton mestaruutta (5): 1947, 1951, 1985, 1986, 1987
Baltian mestaruutta (4): 2005, 2008, 2010, 2011
Liettuan Cup (3): 2007, 2008, 2011
Entisiä pelaajia

Hanno Möttölä
Arvydas Sabonis
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (liettuaksi) (englanniksi)
Joukkue BBL:n sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Fanien sivusto
Euroliiga 2022–2023
Lohkovaihe

Alba Berlin | Anadolu Efes | Barcelona | Bayern München | Cazoo Baskonia | Virtus Bologna | Crvena zvezda | Olimpia Milano | Fenerbahçe Beko | AS Monaco Basket | ASVEL Lyon-Villeurbanne | KK Partizan | Maccabi Tel Aviv | Olympiakos | Panathinaikos | Real Madrid | Valencia BC | Žalgiris
Boccia

Boccian pelaaja Pekingin paralympialaisissa 2008.
Boccian juuret ovat Kreikassa, jossa pelaajat heittivät suuria kiviä kiviseen maalitauluun. Siellä oli myös samanlaiseen lajiin liittyviä esineitä ja seinämaalauksia, jotka löydettiin jo vuonna 5200 eKr. Egyptin hautojen kaivauksissa. Lajia pelattiin myös toreilla ja kaduilla keskiajalla, ja sana "boccia" on johdettu italialaisesta merkityksestä kulho.
Sir Francis Drake ja Lord Howard pelasivat yhtä kuuluisimmista boccia-peleistä Plymouthissa Englannissa vuonna 1588. He pelasivat odottaessaan espanjalaisen Armadan saapumista, ja Sir Francis Drake vaati pelin saattamista päätökseen ennen kuin purjehti voittaakseen vihollisen.
Urheilu tuli lopulta laajalle levinneeksi ja se oli alun perin suunniteltu ihmisille, joilla on aivovamma. Sitä pelaavat nyt ihmiset, joilla on minkä tahansa neurologinen vajaatoiminta, joka vaikuttaa heidän motoriseen toimintaansa. Se teki paralympiadebyyttinsä vuonna 1984, kun kisat pidettiin New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Kisojen aikana yhteensä 19 urheilijaa (10 miestä ja yhdeksän naista) edusti viittä eri maata (Kanada, Tanska, Iso-Britannia, Portugali ja Yhdysvallat).
Suomen CP-liitto on järjestänyt boccian SM-kilpailuja, joihin osallistuminen edellyttää vähintään 10 prosentin invaliditeettiä. Boccian viralliset sisä- ja ulkokenttien SM kilpailut järjestää Suomen paralympiakomitea/Boccian lajijaosto, ja niissä pelataan luokissa 2-4. Parabocciassa pelataan SM sarja kausittain, kausi alkaa elokuussa ja päättyy toukokuussa. Kaudessa pelataan 4 osakilpailua kouruluokassa *(BC3) ja heittäjäluokassa 1. *( BC1, BC2, BC4 ja BC5). Eniten pisteitä osakilpailuissa saanut voittaa SM tittelin itselleen. Ilman kansallista BISFed luokittelua ei Paraboccian SM sarjaan voi osallistua. Suomessa boccian lajiliittona toimii Suomen Paralympiakomitea ry (Arkistoitu – Internet Archive). Kansainvälisesti laji kuului aiemmin CP-vammaisten urheilujärjestön Cerebral Palsy International Sports and Recreation Associationin (CPISRA) alaisuuteen. Vuoden 2013 alussa boccian kansainvälinen lajiliitto Boccia International Sports Federation (BISFed) aloitti toimintansa. Laji on kuulunut paralympialaisten ohjelmaan vuodesta 1984.
*Kansainvälinen luokitus, BC = Boccia Class
Toisinaan bocciaa pidetään italialaisperäisenä lajina, mikä johtuu nimisekaannuksesta: italian bocce on kuulapeleihin yleensä viittaava sana, jolla tarkoitetaan erityisesti Italian kahta kansallista kuulapeliä, nimiltään volo ja raffa. Jälkimmäisestä tosin näkyy eri yhteyksissä käytettävän nimitystä boccia, mutta kyseessä on täysin eri peli.
Pelivälineet ja kenttä

Bocciassa kilpaillaan kansainvälisellä tasolla ainoastaan sisäkentillä vaikeavammaisten luokissa paralympialaisissa sekä MM- ja EM-kilpailuissa. Suomessa lajia kutsutaan nimellä Paraboccia. Lievempivammaisten osalta bocciassa kilpaillaan sisä- että ulkokentillä Suomessa sekä sisäkentillä Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa.
Kansainväliset mm. Paralympialaisissa käytetyt Boccia säännöt eroavat hieman kansallisista, invalidi- ja eläkeläisyhdistysten käyttämistä, boccia säännöistä. Pohjoismaiden mestaruuskisat (PM) pelataan myös kansainvälisillä säännöillä.
Bocciapallojen ympärysmitta on sääntöjen mukaan 270 mm +/- 8 mm (läpimitta on noin 86 mm), ja pallon paino on 275 grammaa ( +/- 12 g). Ulkokentillä käytetään kovamuovisia pelipalloja ja sisäkentillä keinonahkaisia tai nahkapäällysteisiä palloja. Maalipallona toimii valkoinen pallo.
Toinen joukkueista pelaa punaisilla, toinen sinisillä palloilla. Henkilöt, jotka eivät kykene heittämään palloa, voivat käyttää vierittämisessä hyväkseen jalkoja tai kourua. Kourua käyttää avustaja pelaajan ohjeiden mukaisesti.
Kentän leveys on kansainvälisissä säännöissä 6 x 12,5 m. Kenttä jakaantuu kolmeen alueeseen sekä rangaistusheittoruutuun.
Heittoalue, joka koostuu kuudesta 1 x 2,5 m:n heittoruudusta
Välialue*, jonka yli maalipallo on heitettävä ja /
Pelikenttä, 6 x 10 m.
Rangaistusheittoruutu** 35 x 35 cm (kansainvälisissä säännöissä käytössä)
*Väli- ja maalialueen erottaa toisistaan v:n muotoinen raja, joka kentän keskiviivalla on 1,5 metrin ja sivurajoilla 3 metrin päässä heittoalueesta.
**Sijoittuu 5 m. päässä takarajasta sekä 3 m. sivurajasta.
Pelin kulku

Pelissä pyritään saamaan mahdollisimman monta omaa palloa maalipallon lähelle, lähemmäksi kuin vastustajan paras pallo.
Aloittajaksi arvottu joukkue, pelaa aina punaisilla, heittää maalipallon maalialueelle sekä myös ensimmäisen pallonsa. Tästä eteenpäin heittovuorossa on se, jonka lähin pallo ei ole lähinnä maalipalloa.
Pallot heitetään kentän toisessa päässä heittoalueella olevista ruuduista. Kullakin pelaajalla on erän aikana oma ruutunsa, josta hän heittää ja josta hän pääsääntoisesti ei erän aikana saa poistua. Ns. henkilökohtaisessa pelissä (=joukkueessa vain yksi pelaaja) kummallakin pelaajalla on kuusi palloa, kun taas joukkuepeleissä kullakin pelaajalla on kaksi palloa. Kierroksia pelataan parikilpailussa (2 + 2) neljä, muissa pelimuodoissa kuusi.
Boccia sisäkenttä.
Haagin tuomioistuin

Haagissa sijaitsevat seuraavat kansainväliset tuomioistuimet:
Kansainvälinen tuomioistuin, Yhdistyneiden kansakuntien tärkein oikeudellinen elin.
Kansainvälinen rikostuomioistuin, sota- ja muihin vakaviin kansainvälisiin rikoksiin syyllistyneitä käsittelevä tuomioistuin.
Pysyvä välitystuomioistuin käsittelee riitoja, joissa valtio on osapuolena.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Haagin tuomioistuin”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.