stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katariina Aleksandrialainen
Pyhän Katariinan luostari

Siinain vuorella sijaitseva kreikkalais-ortodoksinen Pyhän Katariinan luostari yhdistetään Pyhään Katariinaan, jonka maallisten jäännösten kerrotaan perimätiedon mukaan löytyneen läheisen vuoren huipulta sen jälkeen, kun eräs munkki oli unessa saanut tiedon, että enkelit olivat kuljettaneet luut vuorelle Aleksandriasta. Tämä tapahtui 800-luvulla, viisisataa vuotta Katariinan kuoleman jälkeen. Pyhimyksen marttyyrikertomus tuli niin laajalti tunnetuksi, että Siinain munkit päättivät tuoda pyhäinjäännökset vuoren huipulta luostariin. Luostarin nimi muutettiin Pyhän Neitsyen luostarista Pyhän Katariinan luostariksi. Luostarin Jeesuksen kirkastumisen kirkossa ovat Pyhän Katariinan reliikit, pääkallo ja vasen käsi, joilla uskotaan olevan parantava voima. Maineen vuoksi luostarista tuli pyhiinvaeltajien suosikkipaikka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katariina Aleksandrialainen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kroatia  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia 
Muut:  RISM 
Giuseppe Ribera, Pyhän Katariina Aleksandrialaisen mystiset häät, 1648. Katariina suutelee Jeesus-lasta, joka on äitinsä Marian sylissä. Taustalla Pyhä Anna ja Pyhä Joosef.
Pyhä Suurmarttyyri Katariina Aleksandrialainen on erityisesti naisopiskelijoiden, opettajien ja filosofien suojeluspyhä. Siinailainen ikoni 1300-luvulta, Pyhän Katariinan luostari.
Ulla Katajavuori

Ulla Katajavuori 1930-luvulla.
Ulla Kyllikki Katajavuori-Koskimies (16. kesäkuuta 1909 Rauma – 5. lokakuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen kanteletaiteilija.
Ura

Ulla Katajavuori oli lapsena Suomen Yleisradion ensimmäisiä esiintyjiä Raumalta radioiduissa koelähetyksissä. Hänen soittoaan kuultiin sittemmin radiossa usean vuosikymmenen aikana.
Katajavuoren tulkinnoissa kantele soi klassisena taidesoittimena. Hänen julkisten esiintymistensä määrä nousee satoihin. Muun muassa monissa isänmaallisissa tilaisuuksissa Aino-pukuun pukeutunut Katajavuori kanteleineen oli suosittu esiintyjä; sotien aikana ja niiden  jälkeen kanteleensoitolla ja suomalaisella musiikilla oli itsestään selvä tilaus. Hänen soittoaan ehti kuunnella kuusi Suomen presidenteistä.
Katajavuori esiintyi taajaan myös Ruotsissa ja muualla Skandinaviassa. Hän osallistui vuonna 1956 Kölnistä ympäri maailman radioituun Musik kennt keine Grenzen -lähetykseen. 1960-luvun alussa hän teki kaksi konserttimatkaa USA:han ja Kanadaan ja konsertoi sopraano Sylvia Aarnion kanssa New Yorkin Carnegie Hallissa. Folk Music Festival Kaustinen -plaketin Katajavuori sai vuonna 1969. Valtion taiteilijaeläke hänelle myönnettiin 1975.
Lauantain toivottujen levyjen suosituimpiin on kuulunut Karjalan kunnailla, jonka Anna Mutanen ja Ulla Katajavuoren levyttivät; sen – niin kuin suurimman osan Katajavuoren ohjelmistosta – sovitti kanteleelle hänen muusikkopuolisonsa Eero Koskimies, joka oli Radio-orkesterin alttoviulisti ja Sibelius-Kvartetin perustajajäsen. Toinen tunnettu Katajavuoren levyttämä kappale on Konevitsan kirkonkellot (1952), jonka myöhemmin toi laajempaan tietoisuuteen Piirpauke-yhtye.
Suku

Ulla Katajavuoren puoliso vuodesta 1939 oli viulisti Eero Koskimies. Koskimiehen poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan Aino Nisulan kanssa oli pianisti Pentti Koskimies. Ulla Katajavuoren ja Eero Koskimiehen tytär on kirjailija Satu Koskimies. Satu Koskimiehen tytär on kirjailija Riina Katajavuori.
Levytyksiä

Ulla Katajavuori: Grand Lady of Kantele. IMU-CD 101
Kirjallisuutta

Koskimies, Satu: Te näitte mun soittoni riemun: Ulla Katajavuoren elämä. Elämäkertaromaani. Tammi, 2003. ISBN 951-31-2827-X
Jalkanen, Pekka – Laitinen, Heikki – Tenhunen, Anna-Liisa: Kantele. Toimittanut Risto Blomster. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010. ISBN 978-952-222-101-8
Aiheesta muualla

Ulla Katajavuoren esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Katajavuori, Ulla hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Artemisionin jumala

| Artemisionin jumala |
| --- | --- |
 Artemisionin jumala: Poseidon vai Zeus?
Nimi:  Artemisionin jumala
Toinen nimi:  Artemisionin pronssipatsas, Artemisionin Poseidon/Zeus
Valmistumisvuosi:  n. 460–450 eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  patsas
Materiaali:  pronssi
Korkeus:  209  cm
Sijainti:  Kansallinen arkeologinen museo, Ateena, Kreikka
Koordinaatit:  37°59′20″N 23°43′56″E﻿ / ﻿37.98889°N 23.73222°E﻿ / 37.98889; 23.73222
Artemisionin jumala (kreik. Θεός του Αρτεμισίου, Theós tou Artemisíou) eli Artemisionin pronssipatsas, myös Artemisionin Poseidon/Zeus, on miespuolista jumalaa, todennäköisesti Poseidonia tai Zeusta, esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos. Se on ajoitettu klassiselle kaudelle noin vuoteen 460–450 eaa. Veistos on saanut nimensä siitä, että se löydettiin roomalaisaikaisesta hylystä Artemísion eli Artemisionin niemen edustalta. Nykyisin veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 15) Ateenassa.
Kansallisen arkeologisen museon sali 15, keskellä Artemisionin jumala.
Artemisionin jumalpatsaan veistäjäksi on esitetty muun muassa Kalamista. Veistoksen toinen käsi löydettiin vuonna 1926 ja loput veistoksesta vuonna 1928. Veistosta on todennäköisesti oltu kuljettamassa laivalla Kreikasta Roomaan. Veistos on yksi parhaiten säilyneitä ja siksi merkittävimpiä antiikin kreikkalaisia pronssipatsaita.
Veistos esittää alastonta, parrakasta miestä, joka seisoo vasen jalka ja käsi ojennettuna eteen ja oikea käsi ojennettuna taakse heittämään jotakin esinettä, joka on kadonnut. Myös veistoksen lasista tai puolijalokivistä tehdyt silmät puuttuvat. Veistoksen korkeus on 2,09 metriä. Veistoksen on yleensä oletettu esittävän joko Poseidonia tai Zeusta. Tästä riippuen jumalalla on ollut kädessään todennäköisesti joko kolmikärki tai salama. Joidenkin tutkijoiden mukaan voi olla mahdotonta tietää koskaan varmuudella, kummasta jumalasta on ollut kyse. On esitetty myös, että kyseessä olisi jumalan sijasta ollut keihästä heittävä urheilija.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Artemisionin jumala Wikimedia Commonsissa
Luettelo maista, joilla on ulkomaisia sotilastukikohtia

Tämä on luettelo maista, joilla on ulkomaisia sotilastukikohtia.
Australia

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Malesia: Seberang Perai
 Yhdistyneet arabiemiraatit: Dubai
Intia

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Tadžikistan: Farkhor ja Dušanbe
 Bhutan: Haa ja Thimphu 
 Madagaskar: 
 Oman: Ras al Hadd  ja Muscat
 Mauritius: Agaléga 
 Seychellit: Mahé, Alphonse, Farquhar, Astove ja Assumption
Iran

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
  Syyria: Al-Kiswah ja Abu Kamal 
 Libanon: Bekaanlaakso ja Beirut
 Tadžikistan:
Irak

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
  Syyria: Aleppon maakunta
 Kuwait: Hawalli
Italia

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Djibouti: Djibouti 
 Niger: Niamey
Japani

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Djibouti: Djibouti
Kiina

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Djibouti: Djibouti 
 Tadžikistan: Vuoristo-Badahšanin autonominen alue
 Myanmar: Cocosaaret
Kreikka

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Kypros: Nikosia
Pakistan

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Saudi-Arabia: Tabuk.
Ranska

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Saksa: 
 Djibouti: Djibouti
 Yhdistyneet arabiemiraatit : 
 Norsunluurannikko : 
 Gabon : 
 Senegal : 
 Tšad: N'Djamena
 Irak: Bagdad
 Jordania: Safawi
Saksa

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Ranska: Illkirch-Graffenstaden
Saudi-Arabia

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Bahrain: Manama 
 Djibouti: Djibouti
 Jemen: Mahra, Hadhramaut, Marib, Abyan, Hodeida ja Taizz
Singapore

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Brunei: Jalan Aman
 Taiwan: Hengchun, Douliu,  Hukou, Taichung
 Thaimaa : Sai Yok
Turkki

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Albania: Vlorë .
 Azerbaidžan: Ağdam 
 Bosnia ja Hertsegovina: Zenica
 Irak: Bashiqa ja Bamarni     
 Kosovo: Prizren
 Libya: Nuqat al Khams, Tripoli, Misrata ja Zuwara 
 Kypros: Pohjois-Kypros 
 Qatar: Doha
 Somalia: Mogadishu
  Syyria: Al-Bab, Al-Rai, Akhtarin, Afrin, Jindires, Rajo ja Jarabulus
Venäjä

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Armenia: Gyumri
 Valko-Venäjä: Baranavitšy ja Vileika
 Burkina Faso: 
 Keski-Afrikan tasavalta: 
 Kazakstan: Priozersk, Baikonurin avaruuskeskus
 Kirgisia: Kant
 Libya: Tobruk ja Bengasi
 Mali: 
 Niger: 
  Syyria: Tartus, Latakia ja Homs
 Tadžikistan: Dušanbe
Yhdistyneet arabiemiirikunnat

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Libya: Marj
 Jemen: Sokotra ja Perim
Yhdistynyt kuningaskunta

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Belize: Ladyville
 Brunei: Seria
 Kypros: Tróodos
 Saksa: Paderborn
 Kenia: Nanyuki
   Nepal: Pokhara
 Norja: Bardufoss ja Skjold
 Oman: Duqm
 Qatar: Doha
 Sierra Leone: Freetown
 Singapore : 
 Yhdistyneet arabiemiraatit:  Dubai
Yhdysvallat

| Maa | Sijainti |
| --- | --- |
 Ascension: Ascension
 Albania: uusi laivastotukikohta on rakenteilla
 Australia: Pine Gap ja Darwin
 Bahama: Andros
 Bahrain: Manama
 Belgia: Chièvres ja Peer
 Bosnia ja Hertsegovina: Sarajevo
 Brittiläinen Intian valtameren alue: Diego Garcia
 Bulgaria: Aitos, Jambol ja Plovdiv
 Kamerun:  Garoua
 Kuuba: Guantanamo Bay
 Curaçao: Curaçao
 Djibouti: Djibouti
 Viro: Keila
 Saksa: Dülmen, Mainz, Mombach, Gonsenheim, Filderstadt, Illesheim, Spangdahlem, Baumholder, Böblingen, Kaiserslautern, Bruchmühlbach-Miesau, Wackernheim, Landstuhl, Lampertheim, Stuttgart, Pirmasens, Hohenfels, Grünstadt, Grafenwöhr, Vilseck, Germersheim, Wiesbaden-Erbenheim, Griesheim, Mannheim, Ansbach ja Garmisch-Partenkirchen
 Kreikka: Alexandroúpoli, Larissa, Patras ja Soúdanlahti
 Grönlanti: Qaanaaq
 Honduras: Comayagua
 Islanti: Keflavík
 Irak: Al-Anbar
 Israel: Dimona
 Italia: Vicenza, Pisa, Catania, Napoli, Aviano
 Japani: Chitose, Misawa, Fussa, Fuchu, Inagi, Wako, Tokorozawa, Niiza, Hachioji, Iwakuni, Hakata-ku, Kanzaki, Tsushima, Kunigami, Motobu, Onna, Kadena, Kumejima, Tonaki, Kumejima, Tsugaru, Kanagawa, Zama, Sagamihara, Kyōtango, Etajima, Higashihiroshima, Kure, Higashi, Yomitan, Naha, Uruma, Hachinohe, Misawa, Kisarazu, Jokohama, Ayase, Zushi, Yokosuka, Ogasawara, Ogasawara, Minato, Saikai, Sasebo, Uruma, Ishigaki, Kitadaito, Gotenba, Numazu, Iwakuni, Kunigami, Ie, Nago, Kin, Uruma, Chatan, Ginowan, Urasoe ja Uruma
 Jordania: Azraq
 Kenia: Simba
 Kosovo: Ferizaj
 Kuwait: Kuwait
 Liettua: Šiauliai
 Alankomaat: Volkel
 Norja: Stjørdal
 Oman: Masirah ja Thumrait 
 Filippiinit: Puerto Princesa, Floridablanca, Nueva Ecija, Cagayan de Oro ja Mactan
 Puola: Łask
 Portugali: Lajes
 Qatar: Doha
 Romania:  Constanța, Caracal
 Saudi-Arabia: Riad ja Al-Kharj
 Seychellit: Mahé
 Singapore: Paya Lebar, Changi Bay ja Changi
 Etelä-Korea: Kaesong, Munsan, Busan, Changwon, Korean demilitarisoitu vyöhyke, Waegwan, Dongducheon, Daegu, Pyeongtaek, Seoul ja Seongnam
 Espanja: Morón de la Frontera ja,ä Rota
  Syyria: Al-Tanf
 Turkki: İncirlik, Izmir, Akçadağ ja Ankara
 Yhdistyneet arabiemiraatit: Abu Dhabi, Jebel Ali ja Fujaira
 Britannia: Alconbury, Croughton, Fairford, Lakenheath, Menwith Hill, Mildenhall ja Welford
Neuvostoliiton 54. vuoristodivisioona

54. vuoristodivisioona, oli Neuvostoliiton maavoimien divisioona, joka taisteli Kuhmon suunnalla suomalaisjoukkoja vastaan talvisodassa 1939–1940. Divisioona kuului Neuvostoliiton 9. armeijaan alaisuuteen. 54. vuoristodivisioonan komentajana oli prikaatinkomentaja Nikolai Gusevski.
Talvisota

Talvisodan ensimmäisenä päivänä 30. marraskuuta 1939 54. vuoristodivisioona hyökkäsi Neuvostoliiton ja Suomen välisen rajan yli. Divisioona oli ennen hyökkäystään joutunut 
luovuttamaan yhden vuoristojalkaväkirykmentin Suomussalmen suuntaan 163. divisioonalle ja saanut tilalle 529. jalkaväkirykmentin (JR 529), joka taisteli pääosin erillään etelämpänä Nurmeksen suunnalla. Divisioonaa pidettiin 
parhaimpana 9. armeijan divisioonana, joka soveltui talviolosuhteisiin. Sen alaisuuteen kuuluivat Kuhmon alueella myös 337. vuoristojalkaväkirykmentti (JR 337), 118. vuoristojalkaväkirykmentti (JR 118) sekä kaksi erillistä pataljoonaa, joista toinen oli 44. divisioonanasta (II/JR 305) ja toinen Nurmeksen suunnalla toimineesta 529. jalkaväkirykmentistä (III/JR 529). Armeijakunnankomentaja Vasili Tsuikov antoi 22. tammikuuta 1940 taistelukäskyn, jonka mukaan 54. vuoristodivisioonan oli 23. tammikuuta hyökkäämällä tuhottava Luelahden alueen suomalaisjoukot. Divisioonan komentaja prikaatinkomentaja Gusevski ilmoitti, ettei Luelahden alueella ollut suomalaisia joukkoja. 
Raatteentien taistelun jälkeen eversti Siilasvuon joukkoja siirrettiin Kuhmon rintamalle taistelemaan 54. vuoristodivisioonaa vastaan. Siilasvuon 9. divisioonan joukot kävivät kiivaita taisteluja divisioonaa vastaan, joka talvisodan lopulla muuttui mottitaisteluiksi. Mottitaistelut kestivät talvisodan loppuun saakka. Talvisodan viimeisimmät taistelut Kuhmossa käytiin Luelahden alueella. Luelahden mottitaistelut alkoivat 25. helmikuuta ja päättyivät 13. maaliskuuta rauhan tultua. 54. vuoristodivisioonan jäädessä mottiin, oli talvisodan päättyessä laskettu suomalaisjoukkojen tehneet 2. helmikuuta–13. maaliskuuta 1940 kaikkiaan 19 hyökkäystä 54. vuoristodivisioonan mottia vastaan. Divisioonan moteista suurin oli 337. vuoristojalkaväkirykmentin (JR 337) motti. Suomalaiset olivat kohtalaisen passiivisia kyseistä mottia kohtaan ja tyytyivät pääosin sen vartiointiin 10. helmikuuta alkaen. JR 337 yritti hyökätä lännestä Luelahdelle. Rykmentti lähetti 4. maaliskuuta noin 500 miehen vahvuisen osaston, mutta suomalaiset torjuivat hyökkäysyrityksen. Hyökkäysosastosta kaatui lähes puolet ja noin 100 heistä onnistui ryömimään jään yli läntiseen mottiin, jonka alueella oli 54. vuoristodivisioonan esikunta. Suomalaiset tulittivat tämän motin aluetta 12 tuntia 12. maaliskuuta ja seuraavana päivänä 8 tuntia. Alueen neuvostojoukot pitivät kuitenkin asemansa sodan loppuun saakka.
Divisioonan tappiot Kuhmossa

Divisioonan kokonaistappiot olivat 6 431 miestä:
2 118 kaatui,
3 732 haavoittui,
573 katosi ja
8 paleltui.
Aktinoliitti

Kuitumaisia aktinoliittikiteitä.
Aktinoliittikiteitä (tummanvihreä) kvartsissa (ruskea ja vaalea). Näyte Helsingin Jakomäestä.
Aktinoliitti (Ca2(Mg,Fe)5Si8O22(OH)2) on sädekivi ja amfiboliryhmän mineraali. Aktinoliitti ja tremoliitti ovat samanlaisia kemiallisen rakenteensa perusteella. Tremoliitti ja ferroaktinoliitti muodostavat isomorfisen seossarjan.
Kidejärjestelmältään aktinoliitti on monokliininen, ulkonäöltään kuitumainen tai sälöinen. Väriltään aktinoliitti on vihreästä tummanvihreään. Viiru on valkoinen tai heikosti vihreä. Kovuus on 5,5–6 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 2,9–3,0 g/cm³. Bunsenlampulla kuumennettaessa mineraali värjää liekin vihreäksi, ja se myös sulaa kaasuliekissä. Tästä syystä aktinoliitti ei ole yhtä hyvä lämpöeriste kuin muut asbestimineraalit. Aktinoliitti ei myöskään liukene happoihin.
Aktinoliittia esiintyy yleisesti runsaskalsiumisissa ja -magnesiumisissa metamorfisissa kivissä ja syväkivissä, ja se on hyvin yleinen mineraali.
Mainittavia esiintymisiä Suomessa ovat muun muassa Kuhmo, Kisko, Siilinjärvi ja Koli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aktinoliitti Wikimedia Commonsissa
Vasili Aksjonov

| Vasili Aksjonov> Василий Аксёнов |
| --- | --- |
 Vasili Aksjonov 1983.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1932 Kazan, Neuvostoliitto
Kuollut: 6. heinäkuuta 2009 Moskova, Venäjä
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vasili Pavlovitš Aksjonov (ven. Васи́лий Па́влович Аксёнов, 20. elokuuta 1932 Kazan, Neuvostoliitto – 6. heinäkuuta 2009 Moskova, Venäjä) oli venäläinen kirjailija.
Aksjonovin vanhemmat joutuivat 1937 vankileirille, ja hän itse kasvoi orpokodissa. Hän valmistui lääkäriksi Leningradin lääketieteellisestä korkeakoulusta. Hän aloitti kirjallisen toimintansa Neuvostoliitossa, mutta joutui kriittisten mielipiteidensä takia lähtemään 1980 maanpakoon Yhdysvaltoihin. Hän opetti Venäjän kirjallisuutta George Masonin yliopistossa Fairfaxissa Virginiassa. Neuvostoliiton hajottua Aksjonov alkoi jälleen vierailla Venäjällä. Hän asui vaimonsa Maya Zmeulin kanssa Moskovassa. Hänellä oli asunto myös Ranskassa Biarritzissa.
Maanpakolaisuuteen Aksjonovin ajoi erityisesti hänen teoksensa Ozhog ('polte'), jossa hän kuvasi kiellettyä aihetta, Stalinin ajan sortoa.
Teos Volterjantsy i volterjanki ('Voltairelaismiehiä ja voltairelaisnaisia') perustuu Katariina Suuren ja Voltairen väliseen kirjeenvaihtoon. Teos sai venäläisen Booker-palkinnon vuonna 2004.
Viimeiseksi jäänyt teos Redkie zemli (2007, Редкие земли, 'harvinaiset maat') on kriittisesti nyky-Venäjään suhtautuva romaani. Se on FSB:n syrjäyttämän oligarkin muotokuva ja viittaa Mihail Hodorkovskiin. Toisin kuin Aleksandr Solženitsyn ja monet muut kansallismieliset toisinajattelijat, hän edusti vapaamielistä demokratiaa kannattavaa näkemystä.
Aksjonovin trilogiasta Moskovskaja saga, on tehty televisiosarja, joka oli Venäjällä yksi katsotuimmista ohjelmista. Trilogia ilmestyi 1992 ja kertoo Stalinin terrorin alla kamppailevasta perheestä. Aksjonovilta ilmestyi kaikkiaan 20 teosta.
Aksjonovin äiti oli kirjailija Jevgenija Ginzburg.
Suomennetut teokset

Virkaveljet (Kollegi, 1960), suom. Alli Airola, Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike 1963. Sarja: Neuvostonovelleja
Matkalippu tähtiin (Zvezdnyi bile, 1961), suom. Esa Adrian, Helsinki: Tammi 1963. Sarja: Horisontti 2
Krimin saari (Ostrov Krym, 1981), suom. Esa Adrian, Jyväskylä: Gummerus 1984 ISBN 951-20-2553-1
Sesongin jälkeen, antologiassa: Neuvostoproosaa. 3, Uusimmat vuosikymmenet, valikoinut Sergei Zalygin, venäjän kielestä suom. Esa Adrian, WSOY 1979 ISBN 951-0-09401-3
Kuumatka puolitiessä, antologiassa: Kananjumala: uutta venäläistä proosaa, toimittanut Hans Björkegren. Helsinki: Tammi 1963
Nuoruus tanssii tähtien loisteessa (teoksesta Matkalippu tähtiin), antologiassa: Teemana tänään. 1, Uutta kohti, Helsinki: WSOY 1973 ISBN 951-0-05687-1
Isä, suom. Markku Lahtela, julkaisussa: Parnasso, vsk. 13 (1963), nro 2, s. 112–121
antologiassa: Kirsikankivi: Neuvostonovelleja ja -kertomuksia , toimittanut Ulla-Liisa Heino, Helsinki: Kansankulttuuri 1967
Koripallon ystäville
Voitto
1840-luvun muoti länsimaissa

Kuningatar Viktoria ja Prinssi Albert maalauksessa vuonna 1841 - 1845. Heillä on päällään muodikkaat vaatteet.
Pariskunta 1840-luvulla.
Länsimaissa 1840-luvun muotia määritti naisten osalta pukeutumisen muuttuminen aiempaa vanhoillisemmaksi vuonna 1837 alkaneen viktoriaanisen aikakauden vaikutuksesta ja miesten osalta asustemuodin muuttuminen. Naisten hameet levenivät entisestään, mikä johti vuosikymmenen loppupuolella vannehameen käyttöönottoon ja päällystakkien häviämiseen muodista. Naisten mekkojen ja miesten takkien hihat olivat pitkiä ja tyköistuvia.
Naisten muoti

Naisten hameissa jatkui jo edellisellä vuosikymmenellä alkanut levenemisen trendi. Leveyttä hameisiin naiset toivat kerrostamalla ja jäykistämällä alushameita jouhilla tai nyörityksillä. Vuosikymmenen loppupuolella vannehame myös korvasi monet, painavat alushameet. Aikuisten naisten hameet peittivät nilkat. Tyttölasten hameet mukailivat aikuisten naisten muotia, mutta helma saattoi paljastaa myös sääret. Tyttölapsilla mamelukit olivat muodissa vielä 1840-luvullakin.
Mekkojen yläosat olivat pitkähihaisia ja hihat tyköistuvia. Vuosikymmenelle tyypillistä oli vino hartialinja. Aikuiselle naiselle oli epäsopivaa paljastaa kyynärvartensa. Nuoremmat naiset tai teinitytöt saattoivat kuitenkin pitää myös mekkoja, jotka paljastivat kyynärvarren.
Naisten takeista tuli vuosikymmenen alussa tyköistuvia ja kapeahihaisia, vaikka ne aiemmin olivat olleet leveitä. 1840-luvun loppupuolelle mennessä päällystakki hävisi kokonaan muodista, kun muodikkaat hameet levenivät vuosi vuodelta yhä enemmän. Takin sijaan naiset käyttivät ulkona kolmioksi taiteltua hartiahuivia.
Hilkkamuoti muuttui hyvin röyhelöisestä sileäksi, kapeaksi ja korvat peittäväksi.
Muodikkaita kenkiä olivat kapeat ja neliökärkiset kengät.
Naisten hiusmuodissa olivat keskijakaus ja kasvoja kehystävät korkkiruuvikiharat tai korvien etupuolelta sileästi kammatut hiukset.
Äiti ja lapsi maalauksessa vuodelta 1840.
Nuori nainen suunnilleen vuonna 1840.
Mekko vuodelta 1843.
Nainen vuonna 1843 - 1847.
Kaksi nuorta naista vuonna 1843 - 1848.
Belgian kuningatar Louise vuonna 1844 - 1845.
Emily Dickinson vuonna 1848.
Talven 1848 ulkovaatemuotia muotilehdessä.
Miesten muoti

Miesten muoti seuraili naisten muotia. Takeissa muotia olivat jokseenkin kaltevat hartiat ja tyköistuvat hihat. Takkien vyötärö piteni, mutta se korosti vyötäröä. 1840-luvun aikana muodista poistui myös erillinen paidan etumus (engl. dickey), jota miehet olivat aiemmin käyttäneet alla olevan paidan peittona.
Kaulassaan miehet saattoivat pitää joko kravattia tai rusetille sidottua huivia. Vuoteen 1848 mennessä muodikkaampaa oli kuitenkin käyttää kapeaa, edestä sidottavaa rusettia, joka jätti kaulan enemmän paljaaksi. Asusteista miehet saattoivat käyttää myös lyhyitä hansikkaita ja ohuita kävelykeppejä. Kävelykeppejä valmistettiin tuohon aikaan ainakin bambusta ja eebenpuusta.
Muodikkaita kenkiä olivat naisten tavoin kapeat, neliökärkiset kengät, jotka saattoivat saada jalat näyttämään pieniltä.
Hiusmuodissa oli sivujakaus ja sileästi kammatut hiukset. Monet miehet kasvattivat hiuksensa tarpeeksi pitkiksi, jotta ne voisi kihartaa pään takapuolella niskaa kohti.
Maalaus noin vuodelta 1840.
Muotokuva miehestä vuodelta 1847.
Edgar Allan Poe vuonna 1848.
Alapaljakka

Alapaljakka on tunturin alue, jolla ei kylmyyden takia kasva metsää, ei edes tunturikoivikkoa. Yksittäisiä vaivaiskoivuja saattaa esiintyä, samoin katajia ja pajupensaita. Vaivaiskoivua saattaa hajanaisesti olla Haltin seuduilla vielä tuhannen metrin korkeudelle asti. Niinpä alapaljakan ja tunturikoivikon raja ei ole selvä.
Alapaljakalla kasvaa monia havumetsien varpuja, kuten variksenmarjaa, mustikkaa ja kanervaa. Alapaljakalla kasvaa myös sammalta ja jäkälää. Kasvipeite on melko yhtenäistä. Kalkkipitoisilla alueilla on rehevää kasvillisuutta, muun muassa lapinvuokkoja ja tunturikohokkeja. Alapaljakan eläimistö on melko runsasta, ja siihen kuuluvat esimerkiksi tunturisopuli, peura, poro, Norjassa myskihärkäkin, susi, ahma, naali ja monet linnut. Alapaljakan tyypillisin piirre ovat varpukankaat, mutta niillä on myös soita, puronvarsipensaikkoja, lumenviipymiä ja tunturiniittyjä.