stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Totuustaulu
Kaikki konnektiivit > Ekvivalenssi

Ekvivalenssista käytetään ↔ merkkiä. Lause A ↔ B on tosi,
kun lauseilla A ja B on sama totuusarvo. Vastaavasti A ↔ B on epätosi, kun lauseilla A
ja B on eri totuusarvo.
Ekvivalenssin totuustaulu: A ↔ B (also written as A jos B , A = B, tai A ≡ B)
| A | B | A ↔ B |
| --- | --- | --- |
1
1: 0
| 0 | 1 | 0 |
| 0 | 0 | 1 |
Esimerkkejä > Esimerkki 1

Milloin lause A∨(¬B∧C) on totta?
Ratkaistaan tehtävä käyttämällä totuustaulua, josta voidaan lukea millä lauseiden A, B ja C arvoilla tutkittava lause on totta. Rivejä on taulussa yhteensä 2^3 = 8:
| A | B | C | ¬B | (¬B∧C) | A∨ (¬B∧C) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 |
| 1 | 0 | 1 | 1 | 1 | 1 |
| 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 0 | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 |
| 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 0 | 0 | 1 | 1 | 1 | 1 |
| 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 |
Taulukon oikeanpuoleisimmasta sarakkeesta nähdään, että tutkittava lause A∨(¬B∧C) on totta kun A on totta, tai kun A ja B ovat epätotta ja C on totta.
Esimerkkejä > Esimerkki 2

Onko lause (A∧B)↔ A tautologia?
Tutkittava lause on tautologia, jos se on tosi riippumatta lauseiden A tai B totuudesta. Totuustaulussa on nyt 2^2 = 4 riviä.
| A | B | (A∧B) | (A∧B)↔ A |
| --- | --- | --- | --- |
1
1: 0
| 0 | 1 | 0 | 1 |
| 0 | 0 | 0 | 1 |
Taulukon oikeanpuoleisimmasta sarakkeesta nähdään, että tutkittava lause (A∧B)↔ A on epätotta kun A on totta ja B epätotta. Koska tutkittava lause ei näin ollen ole aina totta, niin se ei ole tautologia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Quine, W.V. (1982), Methods of Logic, 4th edition, Harvard University Press, Cambridge, MA.
Enderton, H. (2001). A Mathematical Introduction to Logic, second edition, Harcourt Academic Press. ISBN 0-12-238452-0
Henri Troyat

| Henri Troyat |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. marraskuuta 1911 Moskova
Kuollut: 4. maaliskuuta 2007 (95 vuotta) Pariisi
Kirjailija
Esikoisteos:  Faux Jour (1935)
Palkinnot
 Goncourt-palkinto 1938 
Muuta tietoa
 Ranskan akatemian jäsen 
Aiheesta muualla
henritroyat.fr
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Henri Troyat (s. Levon Aslan Torossian, ven. Лев Асланович Тарасов, Lev Aslanovitš Tarasov; 1. marraskuuta 1911 Moskova, Venäjän keisarikunta – 4. maaliskuuta 2007 Pariisi, Ranska) oli armenialaissyntyinen jo nuorena ranskalaistunut romaani- ja tietokirjailija, joka oli tunnettu etenkin venäläisiä suurhenkilöitä käsittelevistä elämäkerroistaan.
Troyat syntyi Moskovassa armenialaislähtöiseen perheeseen. Hän pakeni Venäjän vallankumouksen jälkeen perheensä mukana Kaukasuksen, Krimin, Istanbulin ja Venetsian kautta vuonna 1920 Pariisiin.
Troyat kirjoitti yli sata romaania, historiallista teosta tai elämäkertaa. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluvat elämäkerrat Katariina Suuresta, Rasputinista, Iivana Julmasta, Pietari Suuresta, Anton Tšehovista, Fjodor Dostojevskista ja Lev Tolstoista.
Troyat’sta tuli Ranskan akatemian jäsen vuonna 1959. Kuollessaan hän oli virkaiältään vanhin akateemikko (doyen d’élection).lähde?
Troyat on saanut Goncourt-palkinnon teoksestaan L’Araigne vuonna 1938.
Suomennetut teokset

Amélie rakastuu: ensimmäinen osa romaanisarjasta Siemen ja hedelmät (Les semailles et les moissons), suom. Kyllikki Clément, Jyväskylä: Gummerus 1959
Kahvila Pariisissa: toinen osa romaanisarjasta Siemen ja hedelmät (Amélie), suom. Liisa Bartowe, Jyväskylä: Gummerus 1960
Laulurastas, 3. osa romaanisarjasta: Siemen ja hedelmät (La grive), suom. Mirja Rutanen, Jyväskylä: Gummerus 1961
Hellä ja raju Elisabeth4. osa romaanisarjasta: Siemen ja hedelmät (Tendre et violente Elisabeth), suom. Mirja Rutanen, Jyväskylä: Gummerus 1962
Dostojevski.  (Dostoiëvsky, 1940.)  Suomentanut Kaj Kauhanen. Jyväskylä:  Gummerus, 1963.  – 4. painos 2000 ISBN 951-0-24628-X
Kohtaaminen: viides osa romaanisarjasta Siemen ja hedelmät (La rencontre), suom. Mirja Rutanen Jyväskylä: Gummerus 1964
Sellaista oli elämä Venäjällä viimeisen tsaarin aikaan (La vie quotidienne en Russie au temps du dernier tsar), suom. Esa Lindfors, Helsinki: WSOY 1967 Sarja: Taskutieto
Tolstoi.  (Tolstoy, 1967.)  Suomentanut Risto Lehmusoksa saksankielisestä lyhennetystä laitoksesta. Helsinki:  WSOY, 1968.  – 2. painos 1995 ISBN 951-0-20234-7
Aleksanteri I.  (Alexandre Ier)  Suomentanut Heikki Brotherus. Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10812-X
Tsaarin luutnantti ( La Lumière des justes 1–2: Les compagnons du Coquelicot, La Barynia) suom. Irene Sorsa, Helsinki: WSOY 1973 ISBN 951-0-05864-5 – 4. p. 1992 951-0-17975-2
Yli aron käy tuuli (La gloire des vaincus, Les dames de Sibérie), suom. Irene Sorsa, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06400-9
Sophie (Sophie ou La fin des combats), suom. Irene Sorsa, Helsinki: WSOY 1975 ISBN 951-0-07165-X
Katariina Suuri (Catherine la Grande), suom. Heikki Kaskimies, Helsinki: WSOY 1979 ISBN 951-0-09352-1
Pähkinälinnan vanki (Le prisonnier no 1), suom. Jukka Mannerkorpi, Helsinki: WSOY 1981 ISBN 951-0-10494-9
Pietari Suuri (Pierre le Grand), suom. Heikki Kaskimies, Helsinki: WSOY 1980 ISBN 951-0-09987-2
Iivana Julma (Ivan le Terrible), suom. Heikki Nylund, Helsinki: WSOY 1983 ISBN 951-0-12048-0
Aleksanteri II: vapauttajatsaari (Alexandre II: le tsar libérateur), suom. Matti Brotherus, Helsinki: WSOY 1991 ISBN 951-0-15881-X
Anton Tšehov.  ((Tchekhov, 1984.) Kansinimeke: Tšehov)  Suomentanut Irene Sorsa. Anton Tšehovin kirje- ja muistikirjasitaatit suomentanut Martti Anhava. Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-13698-0  – (2. painos 1992) Sarja: ISBN 951-0-18230-3 Profiili-sarja
Taiji

Taiji-symboli
Taiji (lausutaan [tʰaitɕi]), kiinaksi taijiquan (太极拳, Wade-Giles: t'ai4 chi2 ch'üan2) on perinteinen kiinalainen taistelutaito. Nykyisin laji tunnetaan terveyttä edistävänä liikuntana, jossa pyritään käyttämään kehoa kokonaisvaltaisesti ja liikkeen avulla rentouttamaan keho ja mieli. Tyypillisesti taiji-harrastus aloitetaan hitailla ja pehmeillä harjoituksilla, jotka sopivat kaikenikäisille ja -kuntoisille. Pidemmälle edenneille opetetaan yleensä myös nopeita sarjoja sekä vaihdellen asesarjoja, pariharjoituksia ja itsepuolustussovellutuksia.
Taijilla ei ole kytköksiä uskontoon toisin kuin esimerkiksi qigongilla ja joogalla, vaan historiallisesti kyse on nimenomaan taistelutaidosta ja nykyisin liikunnasta.
Historiaa

Legendan mukaan taijiquanin perusharjoitukset kehitti Hubein maakunnassa Wudang-vuorella 1300-luvulla asunut taolainen pyhimys Zhang Sanfeng (張三豐) . Toinen myyttinen taijiquanin oppi-isä oli Wang Zongyue (王宗岳), joka eli 1500-luvulla.  Historiallisen aineiston valossa taijiquanin syntyvaiheet sijoittuvat Henanin maakuntaan Chenjiakou-nimiseen kylään, jossa 1600-luvulla Chen-suku harjoitteli nyrkkeilytyyliään.  Monet pitävätkin Chen Wangtingiä (陳王廷) (1580–1660 tai 1600–1680) taijiquanin varsinaisena kehittäjänä.  Chen-suvun nyrkkeilytyylin varhaisimpien muotojen sanotaan olleen lähellä Shaolin-luostarissa kehitettyjä nyrkkeilytyylejä.  Shaolin-luostari ja Chen-kylä ovat melko lähellä toisiaan, joten yhteys on varsin todennäköinen.  Pitkään taijiquan oli vain harvojen tuntema taistelutaito ja Chen-suku opetti taitoaan vain perheenjäsenille.
1800-luvulla tiettävästi ensimmäinen Chen-suvun ulkopuolinen, joka oppi taidon oli Yang Luchan 楊露禅 (1799–1872). Hän tuli tunnetuksi taitavana nyrkkeilymestarina ja hänet kutsuttiin keisarin hoviin opettamaan keisarin henkivartijoita. Yang opetti taitonsa pojilleen, joista toinen, Yang Jianhou (楊健候) (1839–1917) välitti taidot edelleen omalle pojalleen Yang Chengfulle (楊澄甫) (1883–1936).
1900-luvun alusta taijiquania on opetettu avoimemmin. Tällöin lajia levittivät laajemmalle muun muassa Yang-suku ja erityisesti Yang Chengfu. Hän opetti Pohjois- ja Etelä-Kiinassa, ja monet hänen oppilaansa jatkoivat hänen opetustyötään.  Heistä arvostetuimpia olivat Chen Weiming, Dong Yingjie (Tung Ying Chieh), Fu Zhongwen, hänen vanhin poikansa Yang Zhen Ming (Yang Shou Chung) sekä Zheng Manqing (Cheng Manching).
Parin viime vuosisadan aikana taijiquanista on kehitetty monia eri tyylisuuntia ja variaatioita. Tunnetuimmat tyylisuunnat ovat yang-, wu-, chen-, chen- ja wu/hao-tyylit. Opetus on perinteisesti ollut eri sukujen yksinoikeus, ja taito on välitetty isältä pojalle sukupolvesta toiseen.
Ajan muuttuessa ja opettajien erilaisten taipumusten ja kiinnostusten johdosta taijista on kehittynyt moniulotteinen laji, jota harjoitellaan eri syistä ja eri tavoin. Taijista on kehitetty lyhennettyjä ja yksinkertaistettuja liikesarjoja, kuten kahdeksan, 24 ja 40 liikkeen sarjat, terveyden ylläpitämiseen ja kilpavoimistelutyyppiseksi urheiluksi.
Taiji liitettiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon vuonna 2020.
Taijin 10 periaatetta

Taijiquanin 10 periaatetta Chen Weimingin muistiinmerkitseminä ovat Yang Chengfun mukaan
Etsitään hiljaisuutta liikkeestä
Täyden ja tyhjän, suljetun ja avoimen (esim. lihasten jännityksen ja rentouden) tunteminen
Mielen ja kehon liikkeet heijastavat toisiaan
Käytetään mielenvoimaa kehonvoiman sijasta
Liike on harjoituksessa jatkuvaa ja hidasta
Rinnan pitäminen sisässä ja selän pitäminen suorassa
Pään pitäminen luonnollisella tavalla pystyssä
Hartioiden pitäminen rentoina
Lantion pitäminen rentona
Ylä- ja alavartalon liikkeet ovat keskenään tasapainossa.
Taijiquanin harjoittelijan tulisi pohtia näiden periaatteiden merkitystä ja harjoitella säännöllisesti. Taijiquanissa harjoittelun tulee olla rauhallista, eikä fyysisesti raskasta, kuten fyysisiä harjoittelua painottavissa ulkoisissa koulukunnissa, joissa harjoittelun periaate on voimankäyttö (muun muassa hypyt, lyönnit). Liike tulisi yhdistää tyyneyteen. Pidemmälle edenneet taijin harrastajat voivat tehdä myös nopeita ja fyysisesti vaativampia harjoituksia sen mukaan minkälaista opetusta omassa seurassa on tarjolla. Perusperiaatteet säilyvät luonnollisesti samoina.
Harjoittelun 10 ohjetta

Taijin omaksuminen edellyttää määrätietoista ja jatkuvaa harjoittelua. Taijiharjoittelun voi aloittaa esimerkiksi kymmenen liikettä sisältävällä taijin lyhyellä muodolla, niin sanotulla Pekingin muodolla (kehitetty 1956). Liikesarja perustuu Yang-koulukunnan pitkään muotoon, ja se sisältää kaikki taiji-liikunnan lainalaisuudet.
Kun lyhyt liikesarja on opittu, harjoittelija voi siirtyä pitempiin sarjoihin. Taijiharjoittelussa tulisi noudattaa taijin kymmentä periaatetta, ja lisäksi harjoittelussa on otettava huomioon seuraavat ohjeet:
Harjoituksen aikana tulisi välttää henkistä ja fyysistä jännitystä
Pyritään tyhjentämään mieli harjoitukseen kuulumattomista ajatuksista
Yhdistetään hengitys ja liike, hengitetään kevyesti nenän kautta
Liikkeet tehdään pakottamatta ja pehmeästi
Liikkeet tehdään kiirehtimättä ja riittävän hitaasti
Liikkeet tehdään tarkasti harkiten
Liikkeet tehdään pitäen tempo samana
Liikkeet tehdään viemättä niitä ääriasentoihin, jokaisen liikkeen loppu on seuraavan liikkeen alku
Liikeiden tulee tuntua luontevilta
Liikkeen tulee olla keskeytymätön harjoituksen alku- ja loppuasentoa lukuun ottamatta.
Taijin oppimiseen kuluu koko ihmiselämä, mutta liikkeiden alustava hallinta on opittavissa noin kolmen kuukauden harjoittelulla. Noin vuoden kestänyt harjoittelu voi tuoda liikkeisiin sulavuutta, jatkuvuutta, tasapainoisuutta ja antaa tuntemuksen liikkeiden sisäisestä kokemisesta.
Taijin 13 tekniikkaa

TAIJI SHISANSHI (太极十三式)
Peng (棚) – torjunta
Lu (履) – veto
Ji (擠) – painaminen
An (按) – työntö
Cai (采) – veto alas
Lie (裂) – halkaisu
Zhou (肘) – kyynärpääisku
Kao (靠) – olkapääisku
Jinbu (進步) – eteenpäin
Tuibu (退步) – taaksepäin
Youpan (右盼) – (katso) oikealle
Zuogu (左顧) – (huomio) vasemmalle
Zhongding (中定) – keskitetty tasapaino
Tunnetuimmat tyylisuunnat

CHEN (陳)
Chen-suvun taijiquan on vanhin tyylisuunta. Sen pohjalta ovat kehittyneet kaikki muut tyylit. 1900-luvun tunnetuimpia Chen-suvun taiji-opettajia oli Chen Fake (1887–1957), joka opetti pitkään Pekingissä. Hän kehitti niin sanotun uuden tyylin (xin jia).
YANG (杨)
Yang Luchan (1799–1872) oli ensimmäinen Chen-suvun ulkopuolinen, joka oppi Chen-suvun taijiquania. Hän välitti perinteen omille pojilleen, ja näin Yang-suku kehitti vähitellen omat harjoitusmuotonsa ja opetusmetodinsa. Yang Luchanin pojanpoika Yang Chengfu opetti laajasti eri puolilla Kiinaa, ja hänen tyylinsä on noussut maailmalla kaikkein tunnetuimmaksi.
WU (吳)
Wu Jianquan (1870–1942) oppi taitonsa isältään, joka oli Yang Luchanin oppilas. Wu-suvun opettajat kehittivät vähitellen myös omat harjoitusmuotonsa, jotka levisivät laajasti muun muassa Hongkongiin.  Wu-tyyli on maailmalla toiseksi laajimmalle levinnein taiji-tyylisuunta.
WU/HAO (武/郝)
Wu Yuxiang (1812–1880) oppi taijiquania Yang Luchanilta ja opetti sitä veljenpojalleen Li Yiyulle (1883–1892), joka taas opetti Hao Weizheniä (1849–1920).  Tästä opetuslinjasta kehittyi tyylisuunta, jota kutsutaan wu-tyyliksi tai wu/hao- tai hao-tyyliksi. Tyylisuunta on viidestä päätyylistä harvinaisin, ja nimensä takia se usein sekoitetaan Wu Jianquanin kehittämään wu-tyyliin, joka on levinnyt maailmalla paljon laajemmalle.
SUN (孫)
Sun Lutang (1861–1932) oli jo arvostettu xingyiquan- ja baguazhang-nyrkkeilijä, kun hän alkoi opiskella taijiquania Hao Weizhenin ohjauksessa. Hän kehitti oman tyylisuuanan, joka on näistä viidestä päätyylistä nuorin.
Tunnetuimmat tyylisuunnat > Muita tyylisuuntia ja muunnelmia

Zhaobao (Zhaobao-kylässä kehitetty tyyli)
Zhaobao-kylä sijaitsee Chenjiagou-kylän lähellä, joten Zhaobao- ja Chen-tyylit ovat kehittyneet rinnakkain.
Wudang (Wudang-vuorella kehitetty tyyli)
Wudangshan on tunnettu taolainen pyhä vuori.  Tyylisuunnan väitetään periytyvän 1300-luvulla eläneestä Zhang Sanfengistä. Tyylisuunnan historiallisuus on kyseenalaista.
Zhengmanqing (yang-tyylin muunnelma)
Zheng Manqing (1901–1975) kehitti Taiwanissa yang-tyylistä lyhennetyn 37 liikkeen sarjan.  Hän tuli tunnetuksi Yhdysvalloissa 1960- ja 1970-luvuilla, ja hänen liikesarjansa onkin siellä kaikkein yleisin ja opetetuin.
Wudang (Practical taichichuan, wu-tyylin muunnelma)
Cheng Tinhung (1930–2005) oppi wu-tyylin taijia Hongkongissa ja muokkasi siitä oman tyylisuuntansa, jota hän kutsui wudang-taijiquaniksi. Tyyliä alettiin Hongkongissa kutsua myös nimellä Practical Taichichuan, ja maailmalla tyylisuunta onkin tullut tunnetuksi juuri tällä nimellä. Practical Taichichuan on Euroopassa yksi levinneimpiä taiji-tyylejä.
Standardoitu taijiquan
Taijiquan- ja wushuasiantuntijat ovat kehittäneet standardoituja taijiquan-liikesarjoja Kiinassa 1950-luvun puolivälistä alkaen. Tunnetuimmat niistä ovat 24 liikkeen taijiquan, yang-tyylin 88 liikkeen taijiquan, 48 liikkeen taijiquan sekä 32 liikkeen taijijian (taijimiekka). Kiinan Wushu-tutkimuslaitos (中国武术研究院) julkaisi vuonna 1989 neljä standardisoitua taijiquan -liikesarjaa: chen 56-, yang 40-, wu- ja sun -liikesarjat. Kaikki standardoidut liikesarjat ovat levinneet Kiinasta ympäri maailmaa.
Taijiquanista on myös kehitetty wushu-kilpailulaji. Kiinassa kilpailu on aloitettu jo 1950-luvulla vuosittaisissa kansallisissa wushu-mestaruuskisoissa. Vuonna 1990 taijiquan otettiin ensimmäistä kertaa mukaan kilpailulajiksi Aasian olympialaisiin. Siitä lähtien Kansainvälinen Wushu-liitto (IWUF) on järjestänyt MM-kisoja joka toinen vuosi. Pakolliset liikesarjat MM- ja EM-kisoissa olivat 42 liikkeen taijiquan- ja 42 liikkeen taijijian -liikesarjat. Vuonna 2003 IWUF julkaisi uudet kilpailusäännöt. Nykyään taijiquan- ja taijijian- liikesarjat ovat MM- ja EM-kilpailuissa vapaamuotoisia, jolloin kilpailijat kehittävät itse omat kilpailurutiininsa sääntöjen määrittelemissä rajoissa.
Taijiquan Suomessa

Ensimmäiset taiji-kurssit järjestettiin Suomessa satunnaisesti jo 1970-luvulla. Taijin opetus- ja harrastustoiminta alkoi vakiintua kuitenkin vasta 1980-luvulla muun muassa Helsingissä, Tampereella ja Turussa. Nykyisin kursseja ja harjoitteluryhmiä on jo laajasti eri puolilla Suomea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taiji Wikimedia Commonsissa
Ryhmä taijiquanin harjoittelijoita
Taiji-harjoittelijoita Shanghaissa.
Touretten oireyhtymä

| Touretten oireyhtymä |
| --- | --- |
 Touretten oireyhtymä on nimetty oireyhtymän kuvaajan Georges Gilles de la Touretten (1857–1904) mukaan.
Luokitus
ICD-10:  F95.2
ICD-9:  307.23
MedlinePlus:  000733
MeSH:  D005879
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Touretten oireyhtymä (usein Touretten syndrooma, TS) eli yhtäaikainen äänellinen ja motorinen monimuotoinen nykimishäiriö on neurologinen tai neurokemiallinen oireyhtymä, jonka keskeisinä oireina ovat tic-liikkeet eli äkilliset ja nopeat nykäykset ja liikkeet sekä äänet, jotka toistuvat samalla tavalla lyhyiden jaksojen ajan. Mikäli henkilöllä esiintyy ainoastaan toisen alueen oireita, hänelle voidaan diagnosoida pitkäaikainen motorinen tai äänellinen nykimishäiriö tai väliaikainen nykimishäiriö. Tourette liittyy usein autismin kirjon oireyhtymiin.
Nykimishäiriöt on luokiteltu nykyisessä tautiluokituksessa käytöshäiriöiksi, vaikka ne koostuvat oireista, joiden tahdonalainen hallinta on hyvin vaikeaa tai mahdotonta.
Ei ole olemassa tarkkaa tietoa siitä, mikä aiheuttaa sairastumisen Touretteen.
Oireet

Touretten oireyhtymän oireita ovat:
useita motorisia ja yksi tai useampia äänellisiä pakkoliikkeitä kohtauksen aikana muttei välttämättä täysin samanaikaisesti. Äänelliset pakkoliikkeet saattavat olla:
ekolalia – pakonomainen tarve toistaa muiden sanoja;
palilalia – pakonomainen tarve toistaa omia sanojaan;
lexilalia – pakonomainen tarve toistaa lukemaansa;
koprolalia – pakonomainen tarve toistaa hävyttömiä sanoja (pienessä osassa tapauksista).
jaksollista vaihtelua pakkoliikkeiden määrässä, paikassa, yleisyydessä ja tyypissä sekä vakavuudessa; oireet saattavat kadota viikoiksi tai kuukausiksi
alkavat yleensä ennen 18. ikävuotta, vaikeimmillaan 10–11-vuotiaana
Touretten oireyhtymästä kärsivä voi pidättää pakkoliikkeiden tuloa sekunteja tai jopa tunteja, mutta pidättäminen saattaa johtaa vain vakavampiin purkauksiin. Pakkoliikkeet syntyvät yhtä pakottavina kuin tarve aivastaa, ja ne pitää lopulta ilmaista. TS-henkilöt usein pidättävät oireita koulussa tai työpaikalla, kunnes he pääsevät johonkin suojaiseen paikkaan, kuten kotiin. Tyypillisesti pakkoliikkeet lisääntyvät stressin kasvaessa (vaikka stressi ei aiheutakaan niitä) ja vähenevät rentoutumisen tai tiettyyn tehtävään keskittymisen myötä.
Tourette-oireita esiintyy kaikissa etnisissä ryhmissä. Potilaista suurin osa, noin 75 prosenttia, on miespuolisia. Vaikka TS:n oireet vaihtelevat ihmisillä ja niiden vakavuus vaihtelee hyvin lievästä vaikeaan, suurin osa tapauksista on lieviä. TS ei useinkaan tule yksin, vaan siihen saattaa liittyä joitakin tai kaikki esimerkiksi seuraavista oireista tai tiloista: erilaisia pakko-oireita, keskittymishäiriöitä, ylivilkkautta sekä impulsiivisuutta. Oireyhtymän esiintyvyydestä ei ole tarkkaa tietoa, mutta arviolta siitä kärsii noin 0,1–1 prosenttia väestöstä. Monella oireet lievittyvät aikuisiässä, mutta yleensä osa oireista jatkuu läpi elämän.
Yksinkertaiset motoriset nykimisoireet esiintyvät yleisimmin silmänympärysten, otsan, suun, kaulan, olkapäiden seudun ja rinnan tai vartalon lihaksissa. Ne ovat äkkinäisiä, toistuvia ja rytmittömiä ja voivat ilmetä esimerkiksi silmien kiinni puristamisena tai kasvojen rypistelynä. Ne alkavat usein vaikeammin havaittavasta silmien räpyttelystä ja jatkuvat suunympärysten, vartalon ja raajojen liikkeisiin ja nytkähtelyihin.
Monimuotoiset motoriset oireet havaitaan äkillisinä, nopeina, kaavamaisina liikkeinä, joihin osallistuu useampia lihasryhmiä. Niihin voi kuulua erilaisia toimintoja aina rituaalimaisista kädenliikkeistä pakonomaisiin kosketustoimintoihin tai liioiteltuihin motorisiin liikkeisiin, joita saattavat olla esimerkiksi korkeat hypyt tai vartalon taivuttelut. On yleistä, että Tourettesta tulee iän mukana myös ADHD eli tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö.
TS-potilaista 5–10 prosentilla oireet ovat erittäin vaikeahoitoisia ja lääkehoito on välttämätön aikuisiässäkin useita vuosia.
Oireet > Äänelliset nykimisoireet

Yksinkertaisia äänioireita ovat esimerkiksi rykiminen, kurkun karauttelu, yskiminen, nauraminen ilman syytä, nuoleminen, maiskuttelu, sihahtelu, niiskutus, tuhahteleminen, huokailu, älähtely, puhkuminen, hyminä ja ölinä sekä koprolalia eli kirosanat.
Monimuotoisia äänioireita ovat esimerkiksi viheltely, hyräily, kaavamaisesti toistetut sanat ja sanaryhmät, jotka ovat usein täytesanamaisia (”joo joo”, ”just just”, ”niin niin” tai ”jaa jaa”).
Oireet > Motoristen ja äänellisten nykimisoireiden yhdistelmät

Touretten oireyhtymässä oireet voivat ilmetä vuorotellen, mutta ne saattavat muodostaa monimutkaisiakin yhdistelmiä. Tällöin nykimisoireiden sarja on kokonainen samankaltaisena toistuva rituaali, jolloin henkilö esimerkiksi ensin viheltelee, sitten pöyhii hiuksiaan, murahtaa ja rypistää otsaansa.
Periytyvyys

Touretten oireyhtymän periytyvyydestä on useita erilaisia teorioita. Tiettyä geeniä ei ole löydetty, mutta on löydetty geenialueita, jotka ovat erityisen kiinnostavia tutkimuskohteita. Lisäksi ympäristötekijät vaikuttavat oireyhtymän syntyyn.
Geenien periytyvyys on noin 50 prosenttia, mutta se ei välttämättä välity Touretten oireyhtymänä. Touretten oireyhtymää sairastavan perheessä saattaa esiintyä useammin tic-oireyhtymää tai pakko-oireita. Niiden poikien, jotka kantavat geeniä, on todennäköisempää saada oireita kuin geeniä kantavien tyttöjen. Oireet eivät kuitenkaan ole vakavia kuin 10 prosentissa tapauksista, jolloin tarvitaan tutkimusta ja hoitoa.
Touretten oireyhtymän oireet voivat tulla esille tulehdustautien aikana, mutta perintötekijät ovat silti oireyhtymän esiintymisen pääasiallinen syy.
Diagnoosi ja hoito

Touretten oireyhtymän diagnosointi perustuu oireiden havainnointiin sekä tietoihin esimerkiksi oireiden alkamisajasta ja laadusta. Oireyhtymää ei voida diagnosoida verinäytteen tai minkään neurologisen kokeen perusteella, mutta verikokeilla voidaan sulkea muut sairaudet pois. Diagnoosiin tarvitaan pakkoliikkeiden esiintymistä monta kertaa päivässä yli vuoden ajan.
Useimmat niistä, joilla on TS, elävät hyvää elämää ja toimivat lähes kaikissa mahdollisissa ammateissa ja tehtävissä. Oireyhtymää ei voida toistaiseksi parantaa, vaikka oireita voidaankin lievittää ja oppia hallitsemaan esimerkiksi lääkkeiden avulla. Tourette-potilaat kykenevät usein pidättelemään oireitaan jonkin aikaa, mutta se saattaa olla todella uuvuttavaa ja siitä saattaa seurata huonoa oloa.
Esiintyvyys

Nykimisoireet ovat tavallisia lapsuudessa. Niitä esiintyy yleisen arvion mukaan 10 prosentilla lapsista ja tarkkojen havainnoitsijoiden mukaan jopa 24 prosentilla alle yläasteikäisistä. TS:n esiintyvyys lapsilla ja nuorilla vaihtelee välillä 0,1–10 prosenttia. TS on yleisempi pojilla kuin tytöillä, kuten muutkin kasvuiän neuropsykiatriset häiriöt.
Kirjallisuutta

Leena Nurmi & Kirsi Pesonen (toim.): Elämää Touretten oireyhtymän kanssa. PS-kustannus, 2006 ISBN 952-451-133-9
Gillberg, Christopher: Touretten oireyhtymä. Oireina tahattomat lihasnykähdykset ja äännähdykset. PS-Kustannus, 2001 ISBN 952-451-025-1
Sacks, Oliver: Mies joka luuli vaimoaan hatuksi. Tammi, Helsinki 2001
Iglum Lisbeth: de bara kunde skärpa sig! Barn och ungdomar med DAMP/MBD/, AD/HD och Tourettes syndrom. Studentlitteratur, Lund, Sverige 1999
Moe, Barbara: Coping with Tourette Syndrome and Tic Disorders. The Rosen Publishing Group inc. New York, USA 2000
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Touretten oireyhtymä Wikimedia Commonsissa
Suomen Tourette-yhdistys
Touretten oireyhtymä (englanniksi)
BBC:n artikkeli eräästä onnistuneesta leikkauksesta ja
Brittipotilaan haastattelu
Autismin kirjon häiriöt ja muut neurologiset häiriöt
Autismi
HFA
LFA
Aspergerin oireyhtymä
Keskittymishäiriö
Touretten oireyhtymä
Dysfasia