stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gennadi Aigi

| Gennadi Aigi> Генна́дий Никола́евич Айги́ |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Gennadi Nikolajevitš Aigi; ven. Генна́дий Никола́евич Айги́; tšuvassiksi Геннадий Айхи, Gennadi Aihi
Syntynyt: 21. elokuuta 1934 Šaimurzinon kylä, Batyrevon piiri, Tšuvassia
Kuollut: 21. helmikuuta 2006 (71 vuotta) Moskova
Ammatti:  runoilija ja kääntäjä
Kirjailija
Tuotannon kieli: tšuvassi ja venäjä
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Ranskan akatemian palkinto (1972)  Tšuvassian ASNT:n valtionpalkinto (1989)  Ranskan kaunotaiteiden ja kirjallisuuden ritarikunnan kunniamerkki  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gennadi Nikolajevitš Aigi (ven. Генна́дий Никола́евич Айги́, tšuvassiksi Геннадий Айхи, Gennadi Aihi; oikea sukunimi Ли́син, Lisin; 21. elokuuta 1934 Tšuvassian Batyrevon piirin Šaimurzinon kylä – 21. helmikuuta 2006 Moskova) oli tšuvassilainen ja venäläinen runoilija.
Gennadi Aigi syntyi opettajaperheeseen. Hän valmistui Batyrevon opettajaopistosta vuonna 1953 ja Moskovan Maksim Gorkille nimetystä kirjallisuusinstituutista vuonna 1958. Vuosina 1960–1970 hän työskenteli Moskovan Majakovski-museossa ja toimi sen jälkeen ammattikirjailijana.
Aigin ensimmäinen tšuvassinkielinen runokirja Attesen jačĕpe (”Isien nimeen”) ilmestyi vuonna 1958. Boris Pasternakin neuvosta hän alkoi kirjoittaa myös venäjäksi. 1960-luvun lopulta lähtien Aigin runoja ilmestyi käännettynä useille Euroopan kielille, mutta ensimmäinen venäjänkielinen kokoelma julkaistiin vasta vuonna 1975 Kölnin yliopistossa. Aigi tunnetaan myös ranskalaisen, unkarilaisen ja puolalaisen runouden tšuvassintajana. Hänen laatimansa tšuvassilaisen runouden antologia on käännetty unkariksi, italiaksi, englanniksi, ranskaksi ja ruotsiksi.
Aigin runous kehittyi osana Venäjän avantgardetaiteen perinteitä jatkanutta vaihtoehtokulttuuria. Hänen tuotantoonsa ovat vaikuttaneet venäläinen futurismi, länsieurooppalainen runous, eksistentialistinen filosofia, ortodoksisuus ja tšuvassien luontouskonto. Runoilijan teoksille on ominaista äärimmäinen tiiviys, poikkeuksellinen sanankäyttö ja kuvallisuus sekä monitulkintaiset abstraktit metaforat.
Runoilija on saanut muun muassa Ranskan akatemian palkinnon (1972), Tšuvassian ASNT:n valtionpalkinnon (1989) ja Ranskan kaunotaiteiden ja kirjallisuuden ritarikunnan kunniamerkin. Vuonna 1994 hänelle myönnettiin Tšuvassian kansanrunoilijan arvonimi.
Suomennettu teos

Tuntematon tuli. Valikoinut ja suomentanut Katja de Losowitch. Porvoo–Helsinki–Juva: WSOY, 1999.
Poggio Bracciolini

Poggio Bracciolini
Gian Francesco Poggio Bracciolini (11. helmikuuta 1380 Terranuova, Firenzen tasavalta – 30. lokakuuta 1459 Firenze, Firenzen tasavalta) oli Firenzen kansleri, kulttuurivaikuttaja, varhainen humanisti, paavien uskottu, hedonisti ja tarinankertoja. Monet nykyisistä tekstityyppien fonteista pohjautuvat Bracciolinin keräilyharrastukseen.
Nuoruus

Bracciolini syntyi vuonna 1380 köyhään notaarin perheeseen, joka muutti usein paikkakuntaa päästäkseen karkuun velkojiaan. Parin kymmenen ikäisenä lahjakas Bracciolini suuntasi saamansa suosituskirjeen kanssa Firenzeen, toiveenaan jatkaa opintoja. Erityisen kauniin käsialan vuoksi hän sai töitä kirjojen ja asiakirjojen kopiojana. Säästämillään rahoilla hän kouluttautui notaariksi sekä otti latinan kielen yksityistunteja.
Työura

Kuuluisan humanistin ja Firenzen kanslerin Coluccio Salutatin kautta Bracciolini tutustui Niccolò de’ Niccoliin, varakkaan suvun poikaan. Varsin erilaisista lähtökohdista huolimatta heillä oli yksi yhteinen intohimo: Antiikin aika. Miehet kävivät latinankielistä kirjeenvaihtoa, joissa kielioppi näytteli suurta osaa.
Edistääkseen uraansa Bracciolini hankki vuonna 1404 työn paavin hallintokoneistosta, kuuriasta. Käsialansa ja latinan kielen taitonsa ansiosta hän eteni yhdeksi paavin kuudesta sihteeristä. Työpaikastaan huolimatta – tai ehkä juuri sen takia – Bracciolini halveksi munkkeja ja hengenmiehiä. Hän puki ajatuksiaan kirjoituksiksi, jonka seurauksena syntyi Facetiae (suom. Kaskuja). Teoksestaan huolimatta Bracciolini uskoi Jumalaan. Bracciolini ehti palvella neljää paavia, kunnes Johannes XXIII:n viraltapano vuonna 1415 jätti hänet ilman työpaikkaa.
Antiikin tekstien keräily

Bracciolini päätti omistautua intohimolleen ja alkoi metsästää antiikin käsikirjoituksia. Hän löysikin kaksi Ciceron unohdettua puhetta, Quintilianuksen puhetaidon oppaan Institutio Oratoria (suom. Puhujan kasvatus) sekä Lucretiuksen runokokoelman De rerum natura (suom. Maailmankaikkeudesta). Viimeksi mainittu saattoi tuohon aikaan olla ainoa olemassa oleva kopio alkuperäisteoksesta. Bracciolini ja Niccoli teettivät kopiot teoksista.
Niccolò de’Niccoli käytti paljon rahaa kirjojen ja käsikirjoitusten hankkimiseen. Bracciolini taas teetti jäljennöksiä teksteistä, joita hän ei voinut ostaa. Jäljennökset tehtiin Cosimo de’ Medicin kirjureiden käyttämällä kirjoitustyylillä, kursiivilla. Tekstit tulivat tunnetuiksi, kun Cosimo avasi Firenzeen Euroopan ensimmäisen julkisen kirjaston vuonna 1437. Sen kautta levisivät yleiseen käyttöön myös keräilijöiden käyttämät kirjoitustyylit.
Löytääkseen lisää uhattuja teoksia Bracciolini otti vastaan viran Winchesterin piispan sihteerinä. Englannin nuoret luostarit eivät tarjonneet merkittäviä kirjalöytöjä ja niinpä hän palasi Roomaan ja kuurian palvelukseen. Tässä virassa Bracciolini ehti palvella vielä kolmea uutta paavia. Vuonna 1436 hän avioitui ylhäisen, itseään 38 vuotta nuoremman firenzeläisen Vaggia di Gino Buondelmontin kanssa. He saivat viisi poikaa ja yhden tyttären. Kuollessaan vuonna 1459 Bracciolini oli Firenzen kansleri ja vauras mies.
Kirjailijana

Poggio oli ahkera kirjoittaja. Hän kirjoitti Firenzen historian sekä lyhyitä filosofisia ja poliittisia tekstejä. Uskonnollista tekopyhyyttä hän arvosteli teoksessa Contra hypocritas dialogus.
Luetuin Poggion teos on kaskukokoelma Liber facetiarum eli lyhyesti Facetiae. Siinä on 273 kaskua tai tarinaa. Kirjoittajan tavoite oli lukijan huvittamisen lisäksi parantaa tämän keskustelutaitoa, sillä sivistyneeseen keskusteluun kuului taito kertoa pieniä sukkeluuksia. Teoksen kaskut on kirjoitettu vuosina 1432–1452 ja niiden tyyli on moninainen. Se on toiminut mallina myöhemmille vitsikirjoille. Monet kertovat nimeltä mainittujen henkilöiden kommelluksista. Positiivisesti kuvatuista henkilöistä useimmin mainitaan Antonio Loschi, jota Poggio piti sanavalmiina, rohkeana ja eri tilanteisiin sopeutuvana. Herjaa heitetään uskonnollisesta teeskentelystä, maalaismoukista, kirkonmiehistä ja Bolognan ja Venetsian asukkaista, mutta osansa saa myös Poggion kotikaupunki Firenze.
Kirjoja

Kaskuja. Tarinakokelma 1400-luvun Firenzestä (Yliopistopaino, 2006)
An Seni Sit Uxor Ducenda (suom. Avioliitosta vanhalla iällä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poggio Bracciolini Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef 
Historia Florentina, 1478
Bogorodsk

| Bogorodsk Богородск |
| --- | --- |
 Bogorodskin Punainen tori.
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Novgorodin alue
Piiri:  Bogorodsk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17 km²
Korkeus:  130 m
Väkiluku (2010):  36 045
 – Väestötiheys:  2 120 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.adm-bg.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bogorodsk (ven. Богоро́дск) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Meštšoran alangolla 43 kilometriä Nižni Novgorodista lounaaseen. Kaupunki on Bogorodskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Nižni Novgorodin ja Muromin välinen maantie. Asukkaita on 36 000 henkeä (vuonna 2010).
Novgorodilaisten uudisasukkaiden perustama Bogorodsk tunnettiin 1500-luvulta lähtien nahkateollisuuden keskuksena. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1923. Nykyään se on maatalousalueen keskus, jossa on edelleen myös nahka- ja jalkineteollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bogorodsk Wikimedia Commonsissa
Bogorodskin piirin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue
Engelbrecht Boijer

Engelbrecht Boijer (1. joulukuuta 1800 Turku – 24. heinäkuuta 1850 Mouhijärvi) oli suomalainen pappi ja sanomalehden toimittaja.
Boijerin vanhemmat olivat turkulainen saaristoperämies Erik Boije ja Elisabet Pahkalin. Hän kävi Turun katedraalikoulun ja pääsi ylioppilaaksi vuonna 1819. Boijer opiskeli Turun akatemiassa ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1822.
Boijer työskenteli Turun katedraalikoulun opettajana, Turun suomalaisen seurakunnan kirkkoherran apulaisena ja kappalaisena sekä Mouhijärven kirkkoherrana vuodesta 1834. Hänet nimitettiin rovastiksi vuonna 1841. Boijer toimitti Turun Wiikko-Sanomia vuosina 1825–1827 ja 1829–1831.
Pietari II (Venäjä)

| Pietari II |
| --- | --- |
 
Venäjän keisari
Valtakausi:  17. toukokuuta 1727 – 29. tammikuuta 1730
Kruunajaiset:  25. helmikuuta 1728
Edeltäjä:  Katariina I
Seuraaja:  Anna

Syntynyt:  23. lokakuuta 1715 Pietari
Kuollut:  29. tammikuuta 1730 (14 vuotta) Moskova
Hautapaikka:  Arkkienkelin katedraali, Moskova
Koko nimi:  Pjotr Aleksejevitš
Suku:  Romanov
Isä:  Aleksei Petrovitš
Äiti:  Charlotte Christine von Braunschweig-Wolfenbüttel
Uskonto:  ortodoksi
Pietari II:n keisarillinen monogrammi.
Pietari II (ven. Петр II, Pjotr II); (23. lokakuuta (J: 12. joulukuuta) 1715 Pietari – 29. tammikuuta (J: 18. tammikuuta) 1730 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisari vuosina 1727–1730.
Suku

Pietarin isä oli Pietari Suuren poika ja kruununperillinen Aleksei Petrovitš, hänen äitinsä oli Braunschweig-Wolfenbüttelin prinsessa Charlotte Christina Sophia (1694–1715). Äiti kuoli synnytyksen jälkeisiin komplikaatioihin kun poika oli vain 10 päivän ikäinen ja hän kasvoi vanhemman sisarensa suuriruhtinatar Natalia Aleksejevnan (1714–1728) kanssa isoisänsä Pietari I:n hovissa.
Pietari Suuri tuomitsi poikansa Aleksein kuolemaan, kun pojanpoika Pietari oli kolmevuotias.
Keisari

Pietari II nousi valtaistuimelle 12-vuotiaana. Hän vapautti saman tien isoäitinsä, Pietari Suuren ensimmäisen puolison, Jevdokija Fjodorovna Lopuhinan (1669–1731) vankeudesta Pähkinälinnasta.
Pietari II hallitsi Venäjää vain kolme vuotta, hänet kruunattiin keisariksi 25. helmikuuta 1728 Uspenskin katedraalissa Moskovassa.
Nuoren Pietari II:n lyhyelle hallituskaudelle oli tyypillistä hallitsijan vaikutusvallan heikkeneminen sisä- ja ulkopolitiikassa, koska teini-ikäinen keisari suhtautui välinpitämättömästi valtion asioihin. Todellinen valta oli korkeimman salaneuvoston (Верховный тайный совет, Verhovnyi tainyi sovet) käsissä, ja useimmat arvohenkilöt harjoittivat hovijuonitteluja.
Aikalaisten mukaan murrosikäinen Pietari II oli kehittynyt fyysisesti poikkeuksellisen nopeasti, hän oli ylpeä ja salamyhkäinen ja luotti vain sisareensa Natalia Aleksejevnaan; hän oli oikukas, pilkkaava ja mieleltään sapekas.
Hänelle oli järjestetty jo marraskuussa 1729 avioliitto, ja hänen kihlattunsa oli ruhtinatar Jekaterina Aleksejevna Dolgorukova, joka oli hänen oppi-isänsä Vasili Lukitš Dolgorukovin veljentytär. Sulhanen kuitenkin sairastui isorokkoon ja kuoli kaavailtuna hääpäivänä 14-vuotiaana. Hänen hautansa on Moskovan Arkkienkelin katedraalissa.
Aiheesta muualla

nndb: Tsar Peter II (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Katariina I | Venäjän keisari 1727–1730 | Seuraaja: Anna |
| n k Venäjän keisarit |
| --- | --- |
 Pietari Suuri (1721–1725)  Katariina I (1725–1727)  Pietari II (1727–1730)  Anna (1730–1740)  Iivana VI (1740–1741)  Elisabet (1741–1762)  Pietari III (1762)  Katariina II (1762–1796)  Paavali I (1796–1801)  Aleksanteri I (1801–1825)  Nikolai I (1825–1855)  Aleksanteri II (1855–1881)  Aleksanteri III (1881–1894)  Nikolai II (1894–1917) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Jakov Grigošin

Jakov Pahomovitš Grigošin (ven. Яков Пахомович Григошин, 3. marraskuuta 1888 nykyisen Penzan alueen Šemyšeikan piirin Armijovon kylä – 24. huhtikuuta 1939 Saransk) oli ersämordvalainen kirjailija.
Jakov Grigošin syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Kazanin opettajaseminaarista ja Saratovin yliopistosta sekä työskenteli opettajana, toimittajana ja Mordvan kulttuuri-instituutin tutkijana.
Grigošinin ensimmäiset runot ja kertomukset ilmestyivät 1920-luvun alussa. 1930-luvulla häneltä julkaistiin neljä runokirjaa ja kaksi kertomuskokoelmaa. Grigošinia pidetään mordvalaisen kaunokirjallisen runorakenteen perustanlaskijana. Hän on kirjoittanut myös näytelmiä lapsille ja aikuisille sekä libreton Fjodor Vazerskiin oopperaan Kuzma Aleksejev.
Grigošin pidätettiin marraskuussa 1937. Hänen väitettiin kuuluneen neuvostovastaiseen järjestöön, jonka tavoitteena oli Mordvan erottaminen Neuvostoliitosta Suomen alaiseksi protektoraatiksi. Grigošin tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1958.
Aiheesta muualla

Jakov Grigošinille omistettu sivusto (venäjäksi)
Pjotr Kirillov

Pjotr Semjonovitš Kirillov (ven. Пётр Семёнович Кири́ллов, 8. heinäkuuta 1910 nykyisen Samaran alueen Pohvistnevon piirin Malyi Tolkain kylä – 24. marraskuuta 1955 Moskova) oli ersämordvalainen kirjailija.
Pjotr Kirillov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Mordvan opettajaopistosta vuonna 1928, Moskovan kustannustoimittajainstituutista vuonna 1933 ja elokuvainstituutista vuonna 1937. Kirillov hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1934. Hän osallistui toiseen maailmansotaan ja työskenteli vuodesta 1946 lähtien kirjailijana Moskovassa.
Kirillovin ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1932. Hänen runoteoksistaan onnistuneimpana pidetään runoelmaa Valske Sura langso (”Aamu Surajoen yllä”, 1934). 1930-luvun puolivälissä Kirillov alkoi kirjoittaa näytelmiä. Historiallinen draama Litova (1939) kertoo mordvalaisten osallistumisesta Stenka Razinin talonpoikaiskapinaan. Leonti Kirjukov on säveltänyt sen pohjalta samannimisen musiikkinäytelmän. Myöhemmistä näytelmistä huomattavin on 1900-luvun alkuun sijoittuva Utšitelnitsa (”Opettajatar”, 1953), jonka Kirillov käänsi itse venäjäksi. Hän kirjoitti myös proosaa ja jätti jälkeensä keskeneräisen romaanin Ukskat (”Ampiaiset”).
1950-luvun lopussa julkaistiin useita Kirillovin laatimia mordvalaisen suullisen kansanperinteen kokoelmia. Hän toimi myös kääntäjänä ja laati käsikirjoitukset ensimmäisiin Mordvan tasavallasta kertoviin dokumenttielokuviin.
Kobayashi Issa

Kobayashi Issa
Kobayashi Issa (jap. 小林一茶, 1763–1827), myös Kobayashi Yataro, oli japanilainen runoilija. Hän on tunnettu erityisesti haikuistaan, mutta harjoitti myös haikai-runoutta. Elämänsä aikana Issa kirjoitti yli 20 000 runoa.
Elämä

Issa syntyi maanviljelijän perheeseen Kashiwabarassa, nykyisen Naganon prefektuurin alueella sijainneessa Shinanon provinssissa. Hän sai synnyinnimekseen Kobayashi Nobuyki. Äitinsä kuoleman jälkeen Issa alkoi harjoittaa haiku-runoutta. Hän ei tullut toimeen uuden äitipuolensa kanssa. Issa muutti pois kotoaan kun hänet lähetettiin Edoon opiskelemaan 1777. Edossa Issan opettajina toimivat Mizoguchi Sogan ja Norokuan Chikua. Issa runot alkoivat saavuttaa arvostusta ja lopulta Seibi Natsume ryhtyi hänen suosijakseen. Isänsä kuoltua ja Issan perittyä tämän omaisuuden Issa palasi kotikaupunkiinsa 1810-luvun alkupuolella. Hän eli elämänsä köyhänä ja myöhempinä vuosinaan hän menetti omaisuutensa tulipalossa. Issa oli naimisissa kolme kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa ja lapsensa menehtyivät ja avioliitto toisen vaimon kanssa oli onneton ja lyhyt. Kolmannen avioliittonsa Issa solmi vuonna 1826.
Runous

Issan käytti runoissaan usein arkikieltä ja murretta. Hänen runoudessaan esiintyi usein teemana myötätunto heikompia kohtaan. Osa Issan runoistaan oli melankolisia kuvauksia hänen oman elämänsä vastoinkäymisistä.
Issan teoksessa Oraga haru (1819) julkaistu runo:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 我と来て | Ware to kite | Tule luokseni: |
| 遊べや親の | Asobe ya oya no | leikitään yhdessä, |
| ない雀 | nai suzume | orpo varpunen. |
|  |  |       Issa  (suomennos Kai Nieminen) |
Valikoituja teoksia

Tabishui, 1795
Chichi no shuen nikki, 1801
Kyōwakujō, 1803
Shichiban-nikki, 1810
Waga harushū, 1811
Hachiban-nikki, 1818
Oraga haru, 1819
Kuban nikki, 1822
Bunka-kujō, 1840
Valikoituja teoksia > Suomennettuja runoja

Issan runojen suomennoksia on seuraavissa antologioissa:
Kirsikankukkia, suom. Marta Keravuori, WSOY 1951
Japanilaisia runoja, suom. G. J. Ramstedt, WSOY 1953
Aiheesta muualla

Kokoelma Kobayashi Issan runoja (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Máro Doúka

| Máro Doúka Μάρω Δούκα> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1947 Chaniá, Kreikka
Kansalaisuus:  kreikkalainen
Kirjailija
Tuotannon kieli: kreikka
Esikoisteos:   I archaía skouriá (1979)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Máro Doúka (kreik. Μάρω Δούκα) (1947 Chaniá, Kreikka) on Kreetan saarella syntynyt kreikkalainen kirjailija.
Doúka opiskeli Ateenan yliopistossa vuodesta 1966 lähtien arkeologiaa. Yliopistossa Doúkasta tuli vasemmistomilitantti, ja hän oli vuonna 1967, Kreikan sotilasjuntan aikana, vankilassa poliittisista syistä.
Doúkan ensimmäinen romaani on I archaía skouriá (Η αρχαία σκουριά), joka julkaistiin vuonna 1979. Se kertoo keskiluokkaisesta perheestä tulevasta Myrsíni-tytöstä, jonka isä on sekaantunut useisiin naisiin. Iraklionin kunta on myöntänyt Doúkalle teoksesta Níkos Kazantzákis -palkinnon. Teoksesta I plotí póli (Η πλωτή πόλη) Doúka sai Kreikan valtion kirjallisuuspalkinnon, mutta hän kieltäytyi siitä.
Tuotantoa > Romaanit

I archaía skouriá (Η αρχαία σκουριά, 1979)
I plotí póli (Η πλωτή πόλη, 1983)
Oi léfkes asáleftes (Οι λεύκες ασάλευτες, 1987)
Eis ton páto tis eikónas (Εις τον πάτο της εικόνας, 1990)
Énas skoúfos apó porfýra (Ένας σκούφος από πορφύρα, 1995)
Ouránia michanikí (Ουράνια μηχανική, 1999)
Athóoi kai ftaíchtes (Αθώοι και φταίχτες, 2004)
To díkio eínai zóriko polý (Το δίκιο είναι ζόρικο πολύ, 2010)
Tuotantoa > Novellit

I Pigáda (Η Πηγάδα, 1974)
Poú 'nai ta fterá? (Πού ’ναι τα φτερά;, 1975)
Karré fix (Καρρέ φιξ, 1976)
Tuotantoa > Tietokirjallisuus

O pezográfos kai to pithári tou (Ο πεζογράφος και το πιθάρι του, 1992)
Ta mávra loustrínia (Τα μαύρα λουστρίνια, 2005)
Aiheesta muualla

Doúka Kreikan kirjailijaseuran sivuilla[vanhentunut linkki] (kreikaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Mike Boit

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Mike Boit Münchenin olympialaisten palkintojenjaossa 1972. |  Mike Boit Münchenin olympialaisten palkintojenjaossa 1972. |  Mike Boit Münchenin olympialaisten palkintojenjaossa 1972. |  |
Maa:   Kenia
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | München 1972 | 800 m |  |
Michael (”Mike”) K. Boit (s. 1. kesäkuuta 1949) on kenialainen keskimatkojen juoksija. Boitin 15-vuotisen uran huippuhetkiä oli pronssimitali Münchenin 1972 olympialaisten 800 metrin juoksussa. Samoissa kisoissa hän sijoittui 1 500 metrillä neljänneksi. Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti 800 metrillä hopeaa vuonna 1974 ja voitti samalla matkalla kultaa neljä vuotta myöhemmin. Elokuussa 1976 hän jäi Berliinissä vain 0,07 sekunnin päähän Alberto Juantorenan olympialaisissa tekemästä tuoreesta maailmanennätyksestä. Boit ei päässyt vuosien 1976 ja 1980 olympialaisiin Kenian boikotoidessa niitä .
Boitin ennätykset ovat 800 metrillä 1.43,57 (vuodelta 1976), 1 500 metrillä 3.33,67 (vuodelta 1981) ja maililla 3.49,45 (vuodelta 1981). Hän on opettanut Kenyatta-yliopistossa liikuntatieteellisellä osastolla.
Jānis Bojārs

| Mitalit> Maa:  Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:  Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 1982 | kuulantyöntö |  |
Jānis Bojārs (12. toukokuuta 1956 – 5. kesäkuuta 2018) oli latvialainen kuulantyöntäjä, joka kilpaurallaan edusti Neuvostoliittoa. Bojārs saavutti EM-hopeaa Ateenassa 1982 tuloksella 20,81 m.
Bogotol

| Bogotol Боготол |
| --- | --- |
 Bogotolin juna-asema
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Krasnodarin aluepiiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  60,91 km²
Korkeus:  290 m
Väkiluku (2009):  21 700
 – Väestötiheys:  356,3 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+7 (MSK+4)
 
 www.bogotolcity.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bogotol (ven. Богото́л) on kaupunki Krasnojarskin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Siperian radan sekä Novosibirskin ja Irkutskin välisen M53-valtatien varrella 252 kilometriä Krasnojarskista länteen. Kaupunki on Bogotolin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Asukkaita on 21 700 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1893 rakennetun rautatieaseman yhteyteen. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1911. Nykyään Bogotolissa on rautatievaunujen korjauskonepaja ja elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bogotol Wikimedia Commonsissa
Bogotolin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Krasnojarsk

Artjomovsk |
Atšinsk |
Bogotol |
Borodino |
Divnogorsk |
Dudinka |
Igarka |
Ilanski |
Jeniseisk |
Kansk |
Kodinsk |
Lesosibirsk |
Minusinsk |
Nazarovo |
Norilsk |
Šarypovo |
Sosnovoborsk |
Ujar |
Užur |
Zaozjornyi |
Zelenogorsk |
Železnogorsk
Krasnojarskin aluepiirin piirijako
Kaupunkipiirit:


Atšinsk •
Bogotol
Borodino •
Divnogorsk •
Jeniseisk •
Kansk •
Kedrovyi •
Krasnojarsk •
Lesosibirsk •
Minusinsk •
Nazarovo •
Norilsk •
Šarypovo •
Solnetšnyi •
Sosnovoborsk •
Zelenogorsk •
Železnogorsk
Piirit:


Aban •
Atšinsk •
Balahta •
Berjozovka •
Biriljussy •
Bogotol •
Bogutšany •
Bolšaja Murta •
Bolšoi Upui •
Dzeržinskoje •
Evenkia •
Idrinskoje •
Ilanski •
Irbeiskojen •
Jemeljanovo •
Jeniseisk •
Jermakovskoje •
Kansk •
Kazatšinskojen piiri •
Karatuzkoje •
Kežma •
Kozulka •
Krasnoturansk •
Kuragino •
Mana •
Minusinsk •
Motygino •
Nazarovo •
Nižni Ingaš •
Novosjolovo •
Partizanskoje •
Pirovskoje •
Rybnoje •
Sajan •
Šarypovo •
Severo-Jeniseiski •
Suhobuzimskoje •
Šušenskoje •
Taimyr •
Tasejevo •
Turuhansk •
Tjuhtet •
Ujar •
Užur