stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liisa Jaakonsaari
Ura > Europarlamentaarikko

Jaakonsaari toimi europarlamentaarikkona heinäkuusta 2009 huhtikuuhun 2019. Euroopan parlamentissa Jaakonsaari kuului sosialistien ja demokraattien ryhmään (S&D). Hänet valittiin toiselle kaudelle Euroopan parlamenttiin kevään 2014 eurovaaleissa. Syyskuussa 2018 Jaakonsaari ilmoitti, ettei enää asetu ehdokkaaksi europarlamentti- eikä eduskuntavaaleissa.
Vuodesta 2014 hän oli sisämarkkina- ja kuluttajansuojavaliokunnan (IMCO) jäsen sekä ulkoasiainvaliokunnan (AFET) varajäsen. Jaakonsaari oli myös varapuheenjohtaja EU:n ja Venäjän parlamentaarisessa yhteistyövaliokunnassa sekä varajäsen suhteista yleisafrikkalaiseen parlamenttiin vastaavassa valtuuskunnassa.
Aiemmalla kaudella Jaakonsaari oli jäsen työllisyyden ja sosiaaliasioiden valiokunnassa (2009–2012) sekä ulkoasiainvaliokunnassa (2012–2014). Lisäksi hän toimi varapuheenjohtajana suhteista yleisafrikkalaiseen parlamenttiin vastaavassa valtuuskunnassa sekä rahoitus-, talous- ja sosiaalikriisiä käsitelleessä erityisvaliokunnassa (2009–2011). Hän oli myös EU:n ja Turkin parlamentaarisen sekavaliokunnan valtuuskunnan jäsen.
Näkemyksiä

Jaakonsaari laati 1990-luvun puolivälissä SDP:n käyttöön niin sanotun ”Liisan listan” eli listan kymmenestä sosiaalietuudesta, joita SDP halusi leikata vuoden 1995 eduskuntavaalien jälkeen.
Kansanedustajana Jaakonsaari oli pitkäaikainen eduskunnan ulkoasianvaliokunnan jäsen ja toimi valiokunnan puheenjohtajana vuosina 1999–2007. Hän on käyttänyt ulko- ja turvallisuuspoliittisia puheenvuoroja muun muassa vaatimalla selvitystä mahdollisen Nato-jäsenyyden hyödyistä ja haitoista, selontekojen uudistamisesta sekä asevelvollisuuden tulevaisuudesta. Itse Nato-jäsenyyteen Jaakonsaari on sanonut ottavansa kantaa vasta, kun riittävät analyysit on saatu.
Helmikuussa 2006 Jaakonsaari ehdotti vaalikausittaisia turvallisuus- ja puolustuspoliittisten selontekojen korvaamista vuosittaisilla pääministerin ilmoituksilla, koska selontekoon sitoutuminen neljäksi vuodeksi jäykistää turvallisuuspoliittista keskustelua. Pääministeri Matti Vanhanen, ulkoasiainministeri Erkki Tuomioja ja tasavallan presidentti Tarja Halonen kannattivat selontekomenettelyn jatkamista eduskunnan sitouttamiseksi puolustuspoliittiseen linjaan sekä opposition vaikutusmahdollisuuksien vuoksi. Seuraava turvallisuus- ja puolustuspoliittinen selonteko valmistui tammikuussa 2009 eduskunnan hyväksyttäväksi.
Oulun kaupungin ystävyyskaupunkitoimintaa Kazakstanin uuden pääkaupungin, Astanan, kanssa Jaakonsaari on kritisoinut ihmisoikeusperustein: ”Mielestäni se [Oulun ja Astanan ystävyyskaupunkisopimus] on erikoinen päätös, koska ihmisoikeustilanne Kazakstanissa heikkenee koko ajan. Oppositiojohtajat ovat vankilassa, vapaata lehdistöä lopetetaan ja esimerkiksi Euroopan parlamentti on kovasti kritisoinut Kazakstania.”
Yksityiselämä

Jaakonsaaren puoliso on vuodesta lähtien 1971 ollut suunnittelija Seppo Jaakonsaari. Heillä ei ole lapsia.
Aiheesta muualla

Jaakonsaaren kotisivu
Liisa Jaakonsaari Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
.aspx Liisa Jaakonsaari Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Liisa Jaakonsaari Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Seppo Hentilä: / Jaakonsaari, Liisa (1945–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 15.4.2014. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ilkka Kanerva | Suomen työministeri 1995−1999 | Seuraaja: Sinikka Mönkäre |
Suomen europarlamentaarikot
| n k   Suomalaiset Euroopan parlamentin jäsenet (2009–2014) |
| --- | --- |
EPP:  Itälä (2009–2012)  Essayah  Korhola  Pietikäinen  Sarvamaa (2012–2014) 
ALDE:  Haglund (2009–2012)  Jäätteenmäki  Pakarinen  Takkula  Torvalds (2012-2014) 
S&D:  Jaakonsaari  Repo 
G-EFA:  Cronberg (2011–2014)  Hassi  Hautala (2009–2011) 
EFD:  Soini (2009–2011)  Terho (2011–2014) 
| n k   Suomalaiset Euroopan parlamentin jäsenet (2014–2019) |
| --- | --- |
EPP:  Pietikäinen  Sarvamaa (2014–2019)  Stubb (2014)  Virkkunen 
ALDE:  Jäätteenmäki  Katainen (2018–2019)  Rehn (2014–2015)  Takkula (2015–2018)  Torvalds  Väyrynen (2014–2018)  Vehkaperä (2018–2019) 
S&D:  Jaakonsaari  Kumpula-Natri 
ECR:  Halla-aho  Ruohonen-Lerner (2015–2019)  Terho (2014–2015) 
G-EFA:  Hautala 
GUE/NGL:  Kyllönen 
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (45):  Ahde  Asell  Feldt-Ranta  Filatov  Gustafsson  Guzenina-Richardson  Haatainen (2007–11.9.2007)  Heinäluoma  Hiltunen  Huovinen  Hurskainen  Jaakonsaari (2007–2009)  Kallio  Kalliomäki  Kantola  Karhu  A. Kiljunen  K. Kiljunen  Kiuru  Koski  J. Koskinen  M. Koskinen  Kuisma (2010–)  Kumpula  Kuusisto  Kähkönen  Lahtela  Laitinen  Lipponen  Ojala-Niemelä  Paasio  Paatero  Peltonen  Piirainen (2009–)  Rajamäki  Rönni  Saarinen  Skinnari  Söderman (11.9.2007–)  Tabermann (2007–2010)  Taimela  Taiveaho  Tuomioja  Urpilainen  Viitamies  Viitanen  Vuolanne  Väätäinen 
1 2    1 2    1 2    
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  MEP-hakemisto  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Vaasan Maila

| Vaasan Mailan Juniorit |
| --- | --- |

Koko nimi:  Vaasan Mailan Juniorit
Perustettu:  1933
Entiset nimet:  Vaasan Maila   1933-2016
Kaupunki:  Vaasa
Kenttä:  Hietalahti
– kapasiteetti:  4500
Miesten sarjataso:  Suomensarja
Naisten sarjataso:  Superpesis
Värit:                

Puheenjohtaja:  Michael Sirviö
Miesten pelinjohtaja:  Tomi Ojanperä
Naisten pelinjohtaja:  Pekka Mäntymaa (Mailattaret, Vaasa)
Omistaja:  Vaasan Mailan Juniorit ry
Naisten SM-mitalit
Pronssia:  2 (1954, 1955)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vaasan Mailan Juniorit on vaasalainen pesäpallon erikoisseura. Se on perustettu vuonna 1933. Tällä hetkellä sen edustusjoukkue pelaa miesten Suomensarjassa. Naisten Mailatterien edustusjoukkue pelaa Superpesiksessä kaudella 2022. Parhaimmat saavutukset ovat miesten pääsarjasta ja Suomen Cupista. Pääsarjassa joukkue pelasi viimeksi kaudella 1992. Paras saavutus miesten pääsarjasta on kaudelta 1989, jolloin joukkue selvisi pronssiotteluun asti. Sen se kuitenkin hävisi ja lopullinen sijoitus oli neljäs. Kaikkiaan kausia pääsarjassa Mailalle on kertynyt 12. Suomen Cupista joukkue kuittasi mestaruuden vuonna 1984. Joukkueen kotikenttä on Hietalahden pesäpallostadion. Aikaisemmalta nimeltään Vaasan Maila, joukkue joutui vaihtamaan nimensä Vaasan Mailan Junioreiksi vuonna 2016, talousongelmiensa takia.
Historia > Pesäpallon rantautuminen Vaasaan

Pesäpallon, ja sen edeltäjän pitkäpallon, harrastaminen alkoi Vaasassa jo 1920-luvun alkupuolella. Vaasalaiset pelasivat pitkäpallokilpailuissa Vaasan Vasaman alla ja osana Etelä-Pohjanmaan joukkuetta vuoden 1921 Suomen mestaruus-kilpailussa.
Ensimmäiset pesäpallo-ottelut pelattiin Vaasassa vuonna 1922 mutta uuden lajin säännöt tuottivat vaikeuksia pelin sujumisessa ja ottelutuloksien kirjaamisessa. Vasama eteni vuoden 1922 SM-sarjassa puolivälieriin, joissa se hävisi Toijalan suojeluskunnalle 3–10. Kaudeksi 1923 Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin joukkueet yhdistivät voimansa Etelä-Pohjanmaan Palloveikoiksi, joka etenikin vuoden 1923 loppuotteluun. Kauden 1923 jälkeen pesäpallotoiminta keskittyi pääasiassa suojeluskuntajärjestöjen vastuulle ja tänä aikana syntyivät kenttäolosuhteet otteluiden pelaamista varten. Toiminta oli Vaasassa aktiivista jo vuosien 1925–1926 aikana.
Vasaman pesäpallotoiminta virkosi jälleen vuonna 1930, kun joukkue lähti mukaan Suursarjan otteluihin. Jatko Suursarjassa kävi kuitenkin taloudellisten voimavarojen puitteissa hankalaksi ja kaudella 1931 joukkue keskittyi pelaamiseen paikallisessa B-sarjassa. Kilpailutoiminnan järjestäytyessä Pesäpalloliiton perustamisen myötä alkoivat vaasalaiset pesäpalloilijat kokea oman seuran perustamisen aiheelliseksi, pesäpallon jäädessä Vasamassa muiden lajien varjoon.
Historia > Vaasan Mailan perustaminen

Seinäjoen Maila-Jussien perustamisen myötä maakunnan pesäpalloilijat ja Etelä-Pohjalaisen Osakunnan pelaajat olivat kerääntyneet Seinäjoelle, mikä vauhditti osaltaan vaasalaisten oman seuran perustamista. Vasaman yleisseuran keskittyminen muihin lajeihin ei antanut mahdollisuutta lukuisten pesäpallon harrastajien tarpeiden toteuttamiseen, jolloin pesäpalloihmiset kyllästyivät heikkoon asemaansa ja ajatus erikoisseuran perustamisesta alkoi voimistua. Irtautuminen Vasamasta vaati kuitenkin asian kypsyttämistä ja ensimmäiset julkiset pohdinnat seuran perustamisesta käytiin Vaasa-lehdessä vuonna 1933.
"Pesäpalloseura Vaasaan. Jo parin vuoden ajan on Vaasassa kytenyt ajatus erikoisen pesäpalloseuran perustamisesta. Onhan toki Wasamalla ollut pesäpallojoukkue, joka on maakunnassakin käynyt turneilla, mutta sen saavutuksissa on paljon parantamisen varaa. Nykyaikanahan ei seura, jonka ohjelmaan kuuluu monta eri lajia voi parastakaan yrittäen kehittää kaikkia näitä parhaalle mahdolliselle tasolle. Pesäpallokin vaatii aivan itsenäistä toimintaa, t.s. sitä varten on perustettava oma itsenäinen seura. Tiistaina tk:n 28 p:nä klo 19 toivotaan kaikkien pesäpalloa harrastavien kokoontuvan Koti-kahvilaan neuvottelemaan pesäpalloseuran perustamisesta. Seuraan on aijottu perustaa ukko-osasto, poikaosasto ja vielä naisosasto."
Niinpä maaliskuussa 1933 toistakymmentä pesäpallosta kiinnostunutta kokoontui neuvottelemaan pesäpalloseuran perustamisesta Vaasaan. Mukana oli myös useita naisia. Kokouksessa seuran perustamista kannatettiin vahvasti ja kokous valitsikin kolmihenkisen toimikunnan laatimaan sääntöehdotusta uudelle seuralle ja päätti kutsua virallisen perustamiskokouksen koolle sääntöjen valmistuttua. Kokouksessa päätettiin myös julistaa kilpailu perustettavan seuran nimestä.
Seuran perustava kokous järjestettiin 7. huhtikuuta 1933 Koti-kahvilassa. Perustamishankkeen takana toimivat teknikko Ilmari Paasiala ja varastonhoitaja Viljo Koivisto. Perustamiskokouksessa oli paikalla 35 henkilöä, jotka kaikki liittyivät jäseneksi perustettuun seuraan. Perustamiskokouksessa hyväksyttiin toimikunnan laatimat säännöt ja liityttiin Suomen Pesäpalloliittoon. Seuran nimeksi valittiin äänestyksen jälkeen Kaarlo Virran ehdottama Vaasan Maila. Seuran ensimmäiseen johtokuntaan valittiin puheenjohtajaksi Ilmari Paasiala, varapuheenjohtajaksi Tenho Hakala, sihteeriksi Yrjö Ranta, rahastohoitajaksi Esti Antila, kalustonhoitajaksi Kaarlo Virta, harjoitusten johtajaksi Viljo Koivisto sekä naisten edustajaksi Helmi Kalijärvi. Heti perustamisen jälkeen Mailan kotikenttä sijaitsi Hietalahdessa, vaikka kyseessä olikin Hietalahden vanha kenttä eikä nykyinen stadion.
Historia > Ensimmäinen visiitti pääsarjassa

Pari ensimmäistä vuosikymmentä Maila rämpi Suomen alasarjoissa. Vuonna 1955 miesten edustusjoukkue oli kuitenkin jo lähellä pääsyä pääsarjaan. Se selvisi neljän joukkueen karsintasarjaan, jonka kaksi parasta pelaisivat seuraavalla kaudella SM-sarjassa. Maila aloitti karsinnan hyvin lyömällä Loimaan ja Puna-Mustat Helsingistä. Kaksi voittoa kolmesta ottelusta ei kuitenkaan riittänyt nousuun karsintalohkon kolmen ensimmäisen oltua tasapisteissa. Tehtyjen ja päästettyjen juoksujen ero oli Vaasalla heikoin ja se joutuikin pelaamaan myös kauden 1956 Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla.
Seuraava huippusaavutus Mailalta tuli kaudella 1959. Tuolloin se onnistui kauden päätteeksi nousemaan Suomen pääsarjaan. 25 vuotta alasarjoissa palkittiin SM-sarjapaikalla kaudeksi 1960 historian ensimmäisenä vaasalaisseurana. Vaasan Maila pelasi ensimmäisen pääsarjaottelunsa 8. toukokuuta vuonna 1960. Siinä se sai kotikentällään vastaansa Loimaan, joka kuitenkin voitti ottelun niukasti 0–1. Ensimmäisen pääsarjaottelunsa Maila voitti vieraissa saman kuun 15. päivänä. historiallisessa ottelussa Ilmajoen Kisailijat joutui taipumaan lukemin 3–6. Ensimmäinen kotivoitto tuli kuitenkin vasta kauden kahdeksannessa ottelussa Sotkamon Jymyä vastaan. Lopulta kausi päättyi hyvin ja Maila saavutti 15 joukkueen sarjassa sijan 11. Näin ollen se oli viimeinen sarjapaikan uusinut joukkue. 14 ottelusta Maila saavutti kuusi voittoa ja yhden tasapelin. 13 pisteellä eroa putoamisviivaan jäi ainoastaan yksi piste.
Hyvin menneen debyyttikauden jälkeen väistämätön tapahtui vuonna 1961. Maila nappasi kauden ainoan voittonsa vieraista Lahden Maila-Veikkoja vastaan. Tämän lisäksi joukkue sai yhden tasapelipisteen. Merkittävää on myös, että sarjajumbo Sotkamo sai ainoat sarjapisteensä voitettuaan Vaasan Mailan. Kolme pistettä ja juoksuero -45 toivat sarjassa viimeistä edellisen eli 14 sijan. Näin putoaminen pääsarjasta oli selviö. Maila vajosi alasarjoihin kahdeksi vuosikymmeneksi.
Historia > Paluu Mestaruussarjaan

Vaasan Maila nousi Mestaruussarjaan jälleen kauden 1981 päätteeksi voitettuaan Ykkössarjan, joka pelattiin 1981 ensimmäistä kertaa. Kauden 1982 runkosarjassa Maila sijoittui yhdeksänneksi kerättyään 18 pistettä. Voittoja joukkueelle kertyi kahdeksan ja tasapelejä kaksi. Sijoitus tiesi paikkaa neljän joukkueen putomissarjassa. Putoamissarjassa joukkue Maila hävisi ensin kahdesti Kankaanpään Mailalle. Joukkue kuitenkin vältti putoamisen ja nousi vielä putoamissarjan voittoon kukistamalla kahdesti sekä Kouvolan Pallonlyöjät, että Jyväskylän Lohen. Mailan kauden ylpeyden aihe oli kuitenkin yleisömäärä, joka oli runkosarjan viidenneksi suurin. Joukkueen kotipeleissä runkosarjassa kävi keskimäärin 1673 katsojaa, mutta luku putosi karsintasarjassa lukemaan 518.
Vuonna 1983 kävi kuitenkin samoin kuin edellisellä pääsarjavisiitillä, eli joukkue putosi toisen kauden jälkeen sarjasta. Kausi oli lähtenyt hyvin liikkeelle ja ensimmäinen tappio tuli vasta kauden neljännessä ottelussa. Tappio Seinäjoen Maila-Jusseille lukemin 0–10 enteili kuitenkin pahaa. Maila sijoittui runkosarjassa lopulta kahdeksanneksi kerättyään 18 pistettä. Näin Vaasan Maila oli ensimmäinen joukkue, joka joutui putoamissarjaan. Suora säilyminenkin jäi harmittavasti ainoastaan yhden pisteen päähän. Neljän joukkueen putoamissarjasta kaksi putosi. Kolmen kärki oli kuitenkin tasainen kaikkien kolmen oltua kahden pisteen sisällä. Ainoastaan Kankaanpää jäi nollille. Vaasan Maila putosi sarjasta jäätyään niukasti kolmanneksi kymmenellä pisteellään. Edellä olevat Siilinjärven Ponnistus ja Vimpelin Veto keräsivät 11 ja 10 pistettä. Mailan katsojakeskiarvo oli kauden runkosarjassa 1187.
Historia > Nousu suomalaisen pesäpallon huipulle

Seuraava nousu vaasalaisessa pesäpallossa tapahtui kuitenkin jo vuonna 1984. Tuolloin Maila nousi Ykkössarjasta jälleen Mestaruussarjaan pelattuaan vain vuoden tasoa alempana. Samana vuonna Maila otti myös tähän astisen historiansa ainoan suurvoiton, kun se juhli Suomen Cupin mestaruutta. Mestaruus oli mahtava saavutus joukkueelta, joka ei pelannut pääsarjassa. Matkalla finaaliin Maila kaatoi muiden muassa SM-sarjan Imatran Pallo-Veikot. Finaalissa vaasalaiset matkustivat pääsarjaseura Kouvolan Pallonlyöjien vieraaksi. Ottelu päättyi vaasalaisten kannalta hyvin 9–4 voittoon. Huippusaavutuksena voidaan pitää myös 1988 mestaruussarjan runkosarjan voittoa. Joukkue kuitenkin kompastui pudotuspeleissä Kiteen Urheilijoille kotonaan 4–5, ja hävittyään myös vieraissa (9–2) tie mitalipeleihin nousi pystyyn.
Seuran kotikentät > Hietalahden vanha kenttä 1933–1966

Vaasan Mailan ensimmäisenä kotikenttänä toimi Hietalahden vanha pesäpallokenttä, jossa Maila pelasi kotiottelunsa seuran perustamisesta lähtien. Maila pelasi kentällä aina vuoteen 1966 asti, jolloin kenttä jäi rakennettavan moottoritien alle. Hietalahden vanhalle kentälle rakennettiin 1960 SM-sarjaan nousun myötä 60-metrinen katsomo, joka rakennettiin seuran omalla talkootyövoimalla. Katsomon rakentamiseen saatiin kaupungilta 200 000 markan avustus, minkä lisäksi tarvittiin omia varoja 100 000 markkaa. Katsomo jäi kaupungin omistukseen.
Seuran kotikentät > Kotirannan kenttä 1966–1973

Evakkoon joutuneen Mailan uudeksi pelipaikaksi valikoitui Kotirannalla sijaitseva palloilukenttä. Hietalahteen rakennettu katsomo siirrettiin mukaan Kotirannalle. Kotirannan kenttä sijaitsi nykyisen Kivihaan kauppakeskuksen paikalla.
Seuran kotikentät > Hietalahden pesäpallostadion 1974– edelleen

Vuonna 1974 tuli ajankohtaiseksi siirtyä takaisin Hietalahteen ja nykyisen pesäpallostadionin paikalle, jolloin Maila sai paikan toimintansa käyttöön kovan kilpailun jälkeen. Pesäpallokentän yhteyteen rakennettiin vuonna 1975 minigolf-rata talkootyönä. Mestaruussarjaan nousun myötä kenttä- ja katsomo-olosuhteet sekä sosiaalitilat kävivät Hietalahdessa kuitenkin alkeellisiksi ja vuonna 1981 Maila saikin neuvoteltua syksyn 1981 talousarvioon määrärahat sosiaalitiloja varten. Katsomon laajentamiseksi Maila otti pankkilainan kaupungin lupaamia lyhennyksiä ja takauksia vastaan ja tämän myötä Hietalahden katsomotilat laajentuivat 2000 henkilöä kattavaksi. Samassa yhteydessä uudistettiin myös kuuluttajan koppi.
Hietalahden kenttää laajennettiin vuoden 1988 Itä–Länsi-ottelua varten 4500 katsojan tarpeisiin. Tuolloin kentälle rakennettiin tuhannen henkilön katettu katsomo kuppi-istuimineen ja oli samalla ensimmäinen pesäpallokenttä katetulla katsomolla. Stadion valittiin vuoden stadioniksi vuonna 1986. Kentälle aloitettiin syksyllä 2003 pohjatyöt hiekkatekonurmen asentamiseksi, joka valmistui keväällä 2004.
Logot

Vaasan Mailan alkuperäinen logo
Seuran nykyinen logo
Seuran käyttämä retrologo
Junioritoiminta

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
C-pojat: 
| C-pojat |  Hopeaa | 1994 | 1 |  |
| C-pojat |  Pronssia | 2006 | 1 |  |
D-pojat: 
| D-pojat |  Pronssia | 1992 | 1 |  |
D-tytöt: 
| D-tytöt |  Hopeaa | 2017 | 1 |  |
E-pojat: 
| E-pojat |  Kultaa | 2010 | 1 |  |
| E-pojat |  Hopeaa | 2006 | 1 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 6 |  |
Palkinnot ja huomionosoitukset > Miesten Itä–Länsi-valinnat

Uuno Käkönen (1940)
Erkki Heikkilä (1954, 1956, 1957, 1958)
Pentti Linna (1960)
Veli-Matti Sylander (1982)
Heikki Haapanen (1983, 1984)
Martti Vuosjoki (1986, 1987)
Jari Viitasalo (1987, 1988, 1990)
Jukka Kuusisto (1988)
Palkinnot ja huomionosoitukset > Miesten Liitto–Lehdistö-valinnat

Erkki Heikkilä (1956, 1957)
Pentti Linna (1960)
Martti Vuosjoki (1982, 1983, 1987)
Heikki Haapanen (1985)
Eero Ilomäki (1985)
Kari Myllyniemi (1986)
Tino Saarela (1986)
Jari Viitasalo (1987, 1988, 1989)
Kari Kallio (1988, 1989)
Jukka Kuusisto (1988)
Pekka Kujala (1989)
Jouni Korkiamäki (1990)
Juhani Grönqvist (1991)
Saavutukset

Naisten SM-pronssia 1955
Suomen Cupin voitto 1984
Suomen Cupin hopeaa 1985
Tilastot ja luettelot > Maratontaulukko

Vaasan Mailan pisteet Superpesiksen/SM-sarjan Maratontaulukossa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sijoitus | Kaudet | Ottelut | 3P | 2P | TP | 1P | OP | Juoksut | Pisteet |
| 28. | 15 | 318 | 3 | 117 | 24 | 0 | 174 | 1673 - 2112 | 267 |
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
http://vessix.kotisivukone.com/files/vessix.kotisivukone.com/Pesis/seurat/vaasan_maila.xls
Hietalahden pesäpallostadion
Suomen Punainen Kaarti

| Suomen Punainen Kaarti |
| --- | --- |

Toiminnassa:  26. tammikuuta – 5. toukokuuta 1918
Rooli:  puolisotilaallinen joukko
Koko:  100 000
Värit:  punainen
Sodat ja taistelut:  Suomen sisällissota
Suomen Punainen Kaarti (lyh. SPK, ruots. Finlands Röda Garden) oli 26. tammikuuta 1918 muodostettu puolisotilaallinen joukko. Se toimi Suomen sisällissodassa sodan punaisen puolen eli kansanvaltuuskunnan armeijana. Yleiskielessä siitä käytetään nimitystä punakaarti. Suomessa toimi 1900-luvun alussa myös muita samalla nimellä kutsuttuja joukkoja. SPK:n toiminta päättyi viimeisten punakaartilaisten antautuessa saksalaisille joukoille 5. toukokuuta 1918. Käytännössä sen rippeet olivat kuitenkin taistelleet ilman sodanjohtoa jo 25. huhtikuuta lähtien, jolloin ylipäällikkö Kullervo Manner ja suurin osa yleisesikunnasta pakeni Neuvosto-Venäjälle.
Suomen Punaisen Kaartin kokonaisvahvuudeksi sisällissodan aikana on arvioitu noin 100 000 taistelijaa. Heidän joukossa oli 3 000–4 000 venäläistä sekä noin 2 600 naista. Rintamalla oli kuitenkin samanaikaisesti heistä vain noin 40 000. Suomen punaisen kaartin rintamatappiot olivat yhteensä noin 5 700 kuollutta ja 10 000–12 000 haavoittunutta. Suuri osa kuolleista oli antautumisen jälkeen teloitettuja, joten taistelukentällä kaatuneiden todellinen määrä ei ole selvillä.lähde?
Perustaminen

Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen Suomen suuriruhtinaskuntaan syntyi valtatyhjiö, jota vuoden 1917 aikana pyrkivät täyttämään porvariston suojeluskunnat ja työväenliikkeen piiriin syntyneet työväen järjestyskaartit. Lokakuussa eri puolilla maata toimineet järjestyskaartit organisoitiin Suomen Ammattijärjestön (SAJ) alaisuuteen valtakunnalliseksi Suomen Työväen Järjestyskaartiksi. Syksyn aikana yhteiskunnallinen tilanne kiristyi entisestään, ja samalla sosialidemokraattisen puolueen ja SAJ:n johto menetti kontrollinsa radikaaleihin työväenkaarteihin.
Suomen itsenäistymisen jälkeen 6. tammikuuta 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti uudelleenorganisoitiin Helsingin punakaartiksi, joka samalla julistautui SDP:stä riippumattomaksi itsenäiseksi järjestöksi. Porvarillinen senaatti puolestaan julisti 25. tammikuuta suojeluskunnat hallituksen virallisiksi joukoiksi, mikä vasemmiston piirissä tulkittiin avoimeksi sodanjulistukseksi työväestöä vastaan. SDP:n puoluejohto oli tähän saakka vastustanut radikaalien työväen järjestyskaartien omavaltaisia toimia, mutta vuorokautta myöhemmin Helsingissä pidetyssä kokouksessa se lopulta päätti suostua vaatimuksiin vallankumouksen aloittamisesta säilyttääkseen työväenliikkeen yhtenäisyyden. Samalla eri puolilla maata toimineet työväen järjestyskaartit sekä Helsingin punakaarti yhdistettiin Suomen Punaiseksi Kaartiksi, josta tuli 28. tammikuuta perustetun vallankumoushallituksen armeija.
Organisaatio > Sodanjohto

Punaisen kaartin sodankäyntiä johdettiin Helsingin Smolnassa toimineesta yleisesikunnasta, jonka alaisuudessa olivat rintamaesikunnat, ja niiden alaisuudessa edelleen suuri joukko piiri- ja paikallisesikuntia. Sodan käynnistyessä ylipäällikkönä toimi Ali Aaltonen, joka erotettiin jo kaksi päivää myöhemmin. Tilalle tuli Eero Haapalainen, joka puolestaan syrjäytettiin tehtävästä huonon sotamenestyksen vuoksi 20. maaliskuuta. Haapalaisen tilalle valittiin kolmikko Eino Rahja, Adolf Taimi ja Evert Eloranta, joista Rahja siirtyi jo parin päivän kuluttua päälliköksi Lempäälän rintamalle. Taimi ja Eloranta jatkoivat tehtävissään, kunnes punaisten sodanjohto siirtyi Viipuriin 9. huhtikuuta, ja ylipäälliköksi tuli kansanvaltuuskunnan johtoon valittu Kullervo Manner.
Punaisen kaartin esikuntapäälliköksi valittiin 16. helmikuuta amerikansuomalainen August Wesley, joka hoiti virkaa Mannerin nimitykseen saakka. Yleisesikunnan sotilasneuvonantaja oli helmikuun lopussa tehtävään nimitetty venäläinen eversti Mihail Svetšnikov. Hän oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmista, joita Svetšnikov laati yhdessä Ali Aaltosen kanssa. Viipurin taistelun aikana 24.–25. huhtikuuta Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jonka jälkeen punainen kaarti taisteli viimeiset puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa.