stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Office of Scientific Research and Development
Historia > Toiminta

OSRD:n siviilihallintohenkilöstöön kuului vuoden 1941 loppuun mennessä 130 henkilöä, ja heistä 66 oli joko kansallisen tiedeakatemian tai tutkimusneuvoston jäseniä. Organisaatio toimi sodan aikana niin hyvin, että siviilihallintohenkilöstö pysyi samana koko viraston toiminta-ajan, vain maavoimien ja laivaston edustajat vaihtuivat.
NDRC:n hallintorakenne vaikutti vielä OSRD:ssä alkuaikoina. NDRC oli jaettu viideen osastoon. OSRD hajotettiin useampaan osastoon joulukuussa 1942, ja se oli ainoa suuri virastoon tehty muutos. OSRD:n alaisuuteen tuli 19 osastoa, 2 paneelia ja 3 komiteaa, joiden puheenjohtajille annettiin laajat valtuudet suunnitelmien toteuttamiseksi.
Sodan loppuun mennessä OSRD oli käyttänyt 450 miljoonaa dollaria Yhdysvaltain ja liittoutuneiden sotajoukkojen varustamiseen voimakkaammilla ja tarkemmilla aseilla. Viraston koko henkilökunta oli yli 1 400 henkeä.
Historia > Lakkauttaminen

Kun liittoutuneiden voitto Euroopassa näytti jo varmalta vuoden 1944 lopussa, OSRD:n johtaja Bush käänsi katseensa tulevaisuuteen. Hän halusi lakkauttaa OSRD:n sodan jälkeen ja uskoi, että Yhdysvallat tarvitsi pysyvän tuen tutkimukselle sodan jälkeen. Marraskuussa Roosevelt pyysi Bushia valmistamaan raportin siitä, miten OSRD:stä saatuja kokemuksia voitaisiin hyödyntää rauhanajan tutkimusorganisaatiossa. Bush esitteli presidentti Harry S. Trumanille tutkimuksensa Science: The Endless Frontier heinäkuussa 1945. Osittain tämän pohjalta perustettiin Kansallinen tiedesäätiö vuonna 1950.
Varhaiskeväällä 1945, kun Euroopan sota oli jo loppumassa, Bush ja Conant alkoivat suunnitella viraston sulkemisen esivaiheena kaikkien tutkimussopimusten, jotka olivat tärkeitä sodassa Japania vastaan, siirtämistä asevoimille. OSRD jatkaisi joidenkin tärkeiden tutkimusten suorittamista, kunnes asevoimat, Public Health Service tai joku muu valtion virasto ottaisi tutkimuksen vastuulleen. Lähes 90 prosenttia OSRD:n tutkimuksesta lakkautettaisiin.
Maavoimat ja laivasto eivät pitäneet Bushin suunnitelmista lakkauttaa OSRD nopeasti. Ne halusivat, että OSRD toimisi täydellä voimallaan, kunnes Tyynenmeren sota olisi ohi. Sotatoimet Tyynellämerelle saattaisivat jatkua vuoteen 1946. Osaltaan asevoimien upseerien harmistuminen johtui väärinkäsityksestä, sillä osa upseereista luuli Bushin haluavan lakkauttaa OSRD:n heti Euroopan sodan jälkeen. Toukokuussa 1945 Bush alkoi lakkauttaa OSRD:n toimintoja. Jatkossa uusi projekti voitiin aloittaa, jos se olisi mahdollista saada valmiiksi vuodessa tai jos asevoimat lupaisi ottaa sen hallintaansa kesäkuun 1946 jälkeen.
Sodan jälkeen Trumanin neuvonantaja John W. Snyder nimitti OSRD:n enää avustavaksi virastoksi. Virallisesti se lakkautettiin 20. tammikuuta 1947.
Oerlikonin rautatieasema

| Bahnhof Oerlikon |
| --- | --- |
 Oerlikonin vanha, nykyisen vieressä sijaitseva asemarakennus.
Perustiedot
Sijainti:  47°24′41″N, 8°32′39″E
Kunta:  Zürich, Zürichin kantoni
Valtio:  Sveitsi
Avattu:  1855
Liikenne
Käyttäjiä:  SBB
Kaukoliikenne:  EC/IC/IR-junat väleillä Zürich–Zürichin lentoasema/Schaffhausen
Paikallisjunat:  S2, S3, S6–S9, S14–S16, S19, S21, S24; SN7
Ratapiha
Raiteisto:  8
Muut raiteet:  raitiovaunut
Oerlikonin rautatieasema on Sveitsin rautatieliikenteen solmukohtia. Asema sijaitsee Zürichin kaupungissa Oerlikonin kaupunginosassa. Aseman kautta kulki vuonna 2017 työpäivisin 106 000 matkustajaa, ja se on Sveitsin kahdeksanneksi vilkkain rautatieasema.
Historiaa

Oerlikonin ensimmäinen rautatieasema avattiin vuonna 1855 Winterthur–Oerlikon-radan rakentamisen myötä. Sittemmin asema on uusittu useasti, viimeksi vuosina 2004–2016 toteutetussa hankkeessa, jonka osana rakennettiin kolmas tunneli, Weinbergtunnel, Zürichin keskustaan.
Yhteydet

Asemalta johtaa SBB:n rautatie yhdeksään suuntaan:
Zürichin päärautatieasemalle johtaa rata kolmen eri tunnelin kautta (Käferbergin, Wipkingerin ja Weinbergin tunnelit).
Winterthuriin kulkee rautatie kolmea kautta: Zürichin lentoaseman, Klotenin ja Dietlikonin kautta.
Rautatiet Wettingeniin, Oberglattiin ja Wetzikoniin alkavat Oerlikonista.
Palvelut

Rautatieasemalla on kahdeksan raidetta. Sieltä lähtee päivittäin noin 900 junavuoroa. Aseman kautta kulkee kaikki Zürichin päärautatieaseman ja Zürichin lentokentän välinen kaukoliikenne, jonka päätepisteet ovat eri puolilla Sveitsiä.
Vanha asemarakennus vuonna 2006.
Vanha asemarakennus (vasemmalla) ja uusi asema radan pohjoispuolelta nähtynä vuonna 2013.
Laiturialue vuonna 2016.
Ravintola Gleis 9, entinen ABB:n toimistorakennus, aseman pohjoispuolella.
Gleis 9 -rakennusta siirrettiin asema-alueen uudistamisen yhteydessä vuonna 2012.
Tunneliyhteydet Zürichin päärautatieasemalle.
Tunnelit alkavat aseman länsipäästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oerlikonin rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Herzlich willkommen im Bahnhof Zürich Oerlikon (Aseman esittely SBB:n verkkosivuilla) sbb.ch. (saksaksi)
Oili

| Oili |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  23. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  11. heinäkuuta
Muunnelmia:  Oilikki, Olga, Helka
Vastineita eri kielissä:  Helga, Helka
Nimen alkuperä:  Olga
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oili on suomalainen naisen etunimi. Se on muunnos venäläisperäisestä nimestä Olga, joka puolestaan on muunnos pohjoismaisesta nimestä Helga ('pyhä'). Nimen suurin suosio oli 1930–1950-luvuilla ja Suomen almanakassa Oili on ollut vuodesta 1929 lähtien. Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Oili-nimen on saanut 4 646 naista.
Tunnettuja Oileja

Oili Jaatinen (s. 1899), näyttelijä
Oili Komonen (1921–2003), kirjailija
Oili Korkeamäki (1934–2017), kansatieteilijä ja kuluttajansuoja-asiantuntija
Oili Mäki (1925–2011), tekstiilitaiteilija ja professori
Oili Sainila (s. 1948), runoilija ja kirjailija
Oili Siikaniemi, Oili Sinimi (1888–1932), laulaja
Oili Suomi (1927–2023), kommunistipoliitikko, SKDL:n kansanedustaja
Oili Suominen (s. 1941), suomentaja
Oili Tanninen (s. 1941) (s. 1933), lastenkirjailija, taidegraafikko, animaatiofilmien tekijä ja kuvittaja
Oili Vainio (1940–2001), iskelmälaulaja
Kuvitteellisia Oileja

Oili Lumme, päähenkilö televisioelokuvassa Sano Oili vaan
Oinala

Oinala (myös Oinaala, v:sta 1948 ven. Островки, Ostrovki) oli kylä Muolaan kunnan keskiosassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Kylä sijaitsi Muolaanjärven itärannalla noin 10 kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta länteen. Oinalan naapurikyliä olivat pohjoisessa Tervola, idässä Kyyrölä, etelässä Vihola ja lännessä Muolaanjärven toisella puolella Taaperniemi. Nykyisin kylä on asumaton.
Kyläkuva

Oinalan kylän pinta-ala oli vuonna 1936 14,12 neliökilometriä, josta oli peltoa 259 hehtaaria, niittyä 11 hehtaaria ja metsää 1 143 hehtaaria. Kyläkeskus sijaitsee Kangaspellosta Lavolaan johtavan kylätien molemmin puolin. Oinalasta tästä tiestä erkanee kylätie Kyyrölään. Kylän eteläosassa Muolaanjärven rannalla sijaitsi yli kilometrin mittainen Niemenhiekan hiekkaranta, jota kutsuttiin Muolaan Rivieraksi. Se oli suosittu ranta, jossa käytiin autolla Viipurista asti. Oinalan kylä kuului Viholan koulupiiriin.
Historia

Oinalan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Oinalan asukkaat asutettiin Humppilaan.
Oidipus

Oidipus ja sfinksi.
Oidipus (m.kreik. Οἰδίπους, Oidipūs) oli kreikkalainen tarusankari, Theban kuninkaan Laioksen ja hänen puolisonsa Iokasten poika. Koska Delfoin oraakkeli oli ennustanut, että Oidipus tappaisi vartuttuaan isänsä ja naisi äitinsä, lähetti kuningas palvelijan viemään Oidipuksen metsään, jossa palvelijan tuli surmata Oidipus. Palvelija ei kuitenkaan hennonut surmata viatonta poikaa, vaan sitoi vain Oidipuksen puuhun kiinni ja hylkäsi pojan metsään. Jonkin ajan kuluttua Korintin kuninkaan alamaiset löysivät Oidipuksen puuhun sidottuna, vapauttivat pojan ja veivät hänet kuninkaan luo, joka otti pojan omakseen. Kuningas antoi pojalle tämän turvonneiden jalkojen mukaan nimen Oidipus.
Elämä myytin mukaan

Oidipus kasvoi Korintissa, mutta sai vuosia myöhemmin kuulla juopuneelta ystävältään, ettei kuningas ja kuningatar ole hänen oikeita vanhempiaan. Oidipus lähti kysymään neuvoa Delfoin oraakkelilta, ja tämä kertoi, että hän tulisi surmaamaan isänsä ja naimaan äitinsä. Hän päätti lähteä Korintista estääkseen ennustusta toteutumasta.
Lähdettyään Korintista Oidipusta vastaan tulivat eräällä kapealla tiellä vaunut, joita ohjastivat Laios ja eräs tämän sotilaista. Laios käski Oidipusta väistymään, mutta Oidipus ei tähän suostunut. Riidan lopuksi Oidipus surmasi Laioksen ja sotilaan. Thebaan saavuttuaan Oidipus sai kuulla, että koska Theban kuningas oli surmattu, kaupunkia ahdisteli sfinksi. Oidipus vapautti kaupungin sfinksistä vastaamalla oikein sen arvoitukseen: ”Mikä kulkee aamulla neljällä jalalla, päivällä kahdella ja illalla kolmella jalalla”. Oikea vastaus kysymykseen oli ihminen: hän konttaa lapsena, kävelee aikuisena ja käyttää vanhuksena kävelykeppiä. Hämmästyneenä Oidipuksen oikeasta vastauksesta sfinksi tappoi itsensä.
Kiitokseksi sfinksin surmaamisesta thebalaiset korottivat Oidipuksen kuninkaakseen, ja hän otti Iokasten puolisokseen. Oidipus ja Iokaste elivät onnellisesti ja saivat lapsia, kunnes jumalat lähettivät ruton rankaisemaan kaupunkia. Oraakkelin mukaan rutosta selvittäisiin, kun entisen kuninkaan surmaaja olisi häädetty kaupungista. Tunnollisena miehenä Oidipus päätti välittömästi aloittaa tutkinnan surmaajan löytämiseksi. Lopulta tietäjä Teiresias paljasti totuuden; sen kuultuaan Iokaste hirttäytyi ja Oidipus puhkaisi silmänsä ja lähti maanpakoon. Hän kuoli Attikan Kolonoksessa.
Oidipuksella ja Iokastella oli pojat Eteokles ja Polyneikes sekä tyttäret Antigone ja Ismene. Oidipuksen tarinan tunnetuin esitys on Sofokleen tragedioissa Kuningas Oidipus ja Oidipus Kolonoksessa. Oidipuksesta kertoi myös kadonnut eepos Oidipodeia.
Kirjallisuutta

Kuningas Oidipus.  ((Oidipus Tyrannos.) Suomentanut Veijo Meri)  Helsingissä:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-10397-0
Kuningas Paksujalka.  ((Oidipus Tyrannos.) Käännöstyöryhmä: Kari Heiskanen ym)  Helsingissä:  Nostromo, 1990.  ISBN 951-620-002-8
Oidipus Kolonoksessa.  ((Oidipus epi Kolono.) Suomentanut Esa Kirkkopelto)  Helsinki:  Like, 1994.  ISBN 951-578-199-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oidipus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kreon | Theban kuningas  1200-luku eaa. Kuvitteellinen kronologia | Seuraaja: Polyneikes |
Oikeustiede

Oikeuden vaaka
Oikeusjärjestys
Julkisoikeus
Valtiosääntöoikeus
Hallinto-oikeus
Finanssioikeus
Rikosoikeus
Prosessioikeus
Eurooppaoikeus
Kansainvälinen oikeus
Yksityisoikeus
Henkilöoikeus
Varallisuusoikeus
Perhe- ja jäämistöoikeus
Työoikeus
Kauppaoikeus
Ympäristöoikeus
Urheiluoikeus
Lääkintä- ja bio-oikeus
Kansainvälinen yksityisoikeus
Oikeuden yleistieteet
Oikeusteoria
Oikeushistoria
Oikeussosiologia
Oikeustaloustiede
Oikeuden ja sukupuolen tutkimus
Oikeusinformatiikka
Oikeustiede (juridiikka) on tiede, jonka tehtävänä on oikeusjärjestyksen sisällön tutkiminen ja sen systematisointi eli oikeudellisen informaation jäsentäminen hallittavaan muotoon. Tämän lisäksi oikeustieteen tehtävänä on tuottaa tulkintasuosituksia oikeudellisiin ongelmiin. Näihin tulkintasuosituksiin on puolestaan mahdollista vedota sallittuina oikeuslähteinä tuomioistuimissa.
Muun tieteellisen tutkimuksen tavoin myös oikeustieteellinen tutkimus perustuu teoreettisesti yleisen filosofian perustutkimukseen. Oikeusfilosofian tutkimuskohteet ovat monin osin samat kuin esimerkiksi moraalifilosofian. Oikeustiedettä ei kuitenkaan voida pitää yhteiskuntatieteenä, sillä se tarkastelee oikeusjärjestystä normikokonaisuutena eikä yhteiskunnallisena ilmiönä.
Käytännöllisellä, pragmaattisella tasolla oikeustiede jaetaan perinteisesti
julkisoikeuteen, joka tutkii valtion suhdetta kansalaisiinsa ja toisiin valtioihin sekä valtioelinten välisiä suhteita, sekä
siviili- eli yksityisoikeuteen, joka tutkii yksilöiden ja yhteisöjen välisiä oikeudellisia suhteita.
Yksityisoikeuteen liittyviä oikeustieteen tutkimuskohteita ovat muun muassa varallisuusoikeus, kauppaoikeus, perhe- ja jäämistöoikeus, kansainvälinen yksityisoikeus ja työoikeus. Julkisoikeuteen liittyviä ovat esimerkiksi valtiosääntöoikeus, hallinto-oikeus ja finanssioikeus. Myös rikos- ja prosessioikeus voidaan systematisoida osaksi julkisoikeutta.
Lisäksi usein puhutaan oikeuden yleistieteistä, joissa oikeutta tarkastellaan muiden tieteenalojen tarjoamien välineiden avulla. Tällaisia ovat esimerkiksi kriminologia, oikeuden ja sukupuolen tutkimus, oikeusfilosofia, oikeushistoria, oikeussosiologia sekä oikeustaloustiede.
Oikeustiedettä opiskelleet voivat toimia monenlaisissa tehtävissä. Yleisiä ammattinimikkeitä ovat muun muassa juristi, asianajaja, hallintojohtaja, palvelupäällikkö ja henkilöstöpäällikkö. Suurin osa on töissä yrityksissä tai valtiolla.
Kirjallisuutta

Aarnio, Aulis & Uusitupa, Timo (toim.): Oikeusvaltio.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 2002.  ISBN 952-14-0548-1
Tuori, Kaarlo: Foucault’n oikeus: Kirjoituksia oikeudesta ja sen tutkimisesta.  Helsinki:  WSOY lakitieto, 2002.  ISBN 951-670-072-1
Tuori, Kaarlo: Oikeus, valta ja demokratia.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1990.  ISBN 951-640-484-7
Turunen, Riitta (toim.): Naisnäkökulmia oikeuteen.  Helsinki:  Gaudeamus, 1992.  ISBN 951-662-550-9
Aiheesta muualla

Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta
Turun yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta
Lapin yliopiston oikeustieteiden tiedekunta (Arkistoitu – Internet Archive)
Vaasan yliopiston hallintotieteiden tiedekunta, julkisoikeuden oppiaine (Arkistoitu – Internet Archive)
Itä-Suomen yliopisto, Oikeustieteiden laitos
Oikeutusteoria

Oikeutusteoriat ovat tietoteoriassa teorioita, jotka pyrkivät ymmärtämään väittämien tai uskomusten oikeutusta. Oikeutuksella tarkoitetaan niitä syitä, joiden vuoksi joku omaa uskomuksen; selitystä, jonka vuoksi uskomus olisi tosi; tai kuvausta sille, kuinka joku katsoo tietävänsä sen mitä tietää. Esimerkiksi jos henkilö A esittää jonkun väitteen ja henkilö B kyseenalaistaa sen, A:n seuraava siirto olisi todennäköisesti tarjota joku tällainen oikeutus väitteelleen.
Yleisesti oikeuttaminen liittyy moniin asioihin: uskomuksiin, tekoihin, tunteisiin, väitteisiin, lakeihin, teorioihin jne. Tietoteoria keskittyy uskomuksiin. Tämä johtuu ennen kaikkea siitä, että perinteinen tiedon määritelmä määrittelee tiedon olevan ”hyvin perusteltu (oikeutettu) tosi uskomus”.
Uskomusten oikeuttaminen

Eräs tietoteoreettinen kysymys on, mikä tekee uskomuksista oikeutettuja? Se, mitä "oikeutus" ja "oikeuttaminen" tarkoittavat, voidaan tulkita eri tavoin. Ensiksi, sana oikeutus voidaan tulkita kahdella tavalla:
Doksastinen tulkinta: oikeutus on uskomusten ominaisuus ("uskomus on oikeutettu, koska...")
Propositionaalinen tulkinta: oikeutus on henkilöiden ominaisuus ("henkilö on oikeutettu uskomaan johonkin, koska...")
Ero johtuu siitä, että uskomus itsessään voi olla oikeutettu, vaikka jollakin henkilöllä ei olisikaan kyseistä uskomusta. Toiseksi, oikeuttaminen voi olla luonteeltaan kahdenlaista:
Kvantitatiivista: oikeutusta voi olla enemmän tai vähemmän; toinen uskomus voi olla oikeutetumpi kuin toinen; tai toinen henkilö voi olla oikeutetumpi uskomaan jotakin kuin toinen.
Modaalista: oikeutuksessa on kyse siitä, että jonkin väitteen uskominen on sallittua; tällöin ei voida puhua siitä, että jokin olisi sitä enemmän kuin jokin toinen.
Kolmanneksi, tiedon oikeutusta voidaan lähestyä kahdesta näkökulmasta, joko internalistisesti tai eksternalistisesti:
Internalismin mukaan uskomusten oikeutus voi tulla vain mielemme sisältä. Internaalinen voidaan tässä tulkita joko niin, että internaaliset asiat ovat ihmiselle jotenkin erityisellä tavalla saavutettavissa, tai niin, että ne määrittyvät kokonaan sen perusteella, miten asiat ilmenevät ihmiselle. Yllä esitettyjen jaottelujen perusteella internalismi voidaan edelleen muotoilla eri tavoilla:
Internalismi propositionaalisen modaalisen oikeutuksen suhteen: se, onko henkilölle (propositinaalisuus) rationaalisesti sallittua (modaalisuus) uskoa jotakin vai ei, määrittyy kokonaan tämän mielen sisäisten piirteiden kautta.
Internalismi doksastisen kvantitatiivisen oikeutuksen suhteen: se, missä määrin (kvantitatiivisuus) henkilön uskomus (doksastisuus) on oikeutettu määrittyy kokonaan tämän mielen sisäisten piirteiden kautta.
Eksternalismin mukaan uskomusten oikeutus tulee tai voi tulla myös mielemme ulkopuolelta.
Lisäksi on huomattava, että on eri asia omata oikeutus uskomukselle kuin olla oikeutettu uskomaan jotakin. Henkilöllä voi olla oikeutus, jonka hän tarjoaa uskomuksensa tueksi, ilman että hän kuitenkaan on oikeutettu uskomaan kyseistä asiaa.
Oikeutusteoriat

Oikeutusteorioita on useita erilaisia. Eri teoriat vaativat eri määrän ja eri lajin todisteita sille, että jotain uskomusta voidaan pitää oikeutettuna. Ne keskittyvät usein kysymykseen ”kuinka varmoja meidän on oltava siitä, että uskomuksemme vastaavat todellisuutta?”
Uskomusten oikeutusteorioita ovat:
Fundamentalismi: on olemassa perususkomuksia, joista muut uskomukset riippuvat ja jotka oikeuttavat muut uskomukset.
Radikaali fundamentalismi: perususkomukset ovat erehtymättömiä, kumoamattomia tai epäilyksettömiä.
Maltillinen fundamentalismi: perususkomukset voivat kumoutua, jos toisin todistetaan.
Koherentismi: uskomukset ovat oikeutettuja, jos ne sopivat yhteen muiden uskomusten kanssa.
Positiivinen koherentismi: uskomusten oikeutus vaatii perusteita eli muiden uskomusten tukea.
Negatiivinen koherentismi: uskomukset ovat oikeutettuja, ja perusteet voivat vain kumota oikeutuksen.
Infinitismi: uskomus voi saada oikeutuksensa äärettömän ja ei-kehämäisen oikeuttamisen ketjun kautta. Infinitismi torjuu näin sekä fundamentalismin että koherentismin perustana olevat ajatukset.
Reliabilismi: uskomukset oikeuttaa tiedon tuottavan prosessin luotettavuus.
Hyvereliabilismi: uskomus on oikeutettu, kun se on tulos älyllisten hyveiden käyttämisestä.
Foundherentismi: Susan Haackin kehittämä fundamentalismin ja koherentismin yhdistelmä, jonka mukaan uskomusten oikeutus perustuu sekä positiivisiin syihin että niiden yhteensopivuuteen aikaisempin oikeutettujen uskomusten kanssa.
Oikeutusteorioita voidaan jaotella yllä esitellyin perustein: esimerkiksi fundamentalismi ja koherentismi voidaan lukea internalistisiksi oikeutusteorioiksi, kun taas reliabilismi voidaan luokitella eksternalistiseksi teoriaksi.
Odysseuksen harharetket

| Odysseuksen harharetket> L’Odissea |
| --- | --- |
 Elokuvan yhdysvaltalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Francesco Bertolini, Adolfo Padovan, Giuseppe De Liguoro
Käsikirjoittaja:  Giuseppe De Liguoro
Perustuu:  Homeroksen Odysseiaan
Tuottaja:  Giuseppe De Liguoro
Kuvaaja:  Emilio Roncarolo
Pääosat:  Giuseppe De Liguoro, Eugenia Tettoni, Ubaldo Maria Del Colle
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Milano Films
Ensi-ilta:  1911 (Italia) 15. tammikuuta 1912 (Helsinki)
Kesto:  925/838 metriä (44 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
L'Odissea
Odysseuksen harharetket (ital. L’Odissea) on vuonna 1911 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Homeroksen Odysseiaan perustavan elokuvan ovat ohjanneet Francesco Bertolini, Adolfo Padovan ja Giuseppe De Liguoro, joka myös esittää Odysseusta. Odysseuksen harharetket oli yksi ensimmäisistä historiallisista suurelokuvista ja suuri kansainvälinen menestys.
Juoni

Troijan sodan jälkeen Odysseus lähtee kotiin, jossa Penelope yrittää torjua kilpakosijoitaan. Hän kohtaa kyklooppi Polyfemoksen, merihirvio Skyllan, nymfi Kalypson, prinsessa Nausikaan ja kuningas Alkinooksen. Kotona Odysseus naamioituu kerjäläiseksi, jännittää jousensa ja surmaa Penelopen kosijat poikansa Telemakhoksen riemuksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Giuseppe De Liguoro  | … |  Odysseus   |
|  Eugenia Tettoni  | … |  Penelope   |
|  Ubaldo Maria Del Colle  | … |     |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Kolmikelainen Odysseuksen harharetket oli yksi ensimmäisistä tuohon aikaan ”pitkinä” pidetyistä historiallisista elokuvista. Milano Filmsin Giuseppe De Liguoro ryhtyi kuvaamaan Homeroksen kaikille tuttua tarinaa yhtiön L’Infernon saavuttaman suurmenestyksen vanavedessä. Kyseessä ei kuitenkaan ollut Odysseian ensimmäinen filmatisointi. Ranskalainen Le Film d’Art oli esittänyt Penelopen kilpakosijat ja sankarin paluun vuonna 1908 valmistuneessa lyhytelokuvassa Le retour d’Ulysse ja Georges Méliès oli tehnyt Kalypso- ja Polyfemos-aiheisen filmipätkän jo vuonna 1905.
Suurisuuntaisen tuotannon tavoitteena oli kaupallisen menestyksen ohella nostaa elokuvan arvostusta taidemuotona. Yhdysvalloissa Odysseuksen harharetkiä markkinoitiin suurella mainoskampanjalla, joka tuotti paljon oheismateriaalia ja vetosi elokuvan merkitykseen antiikin kirjallisuuden popularisoijana. Elokuvan eri puolilla maailmaa saavuttama valtava yleisömenestys näyttää kuitenkin perustuneen lähinnä sen elokuvallisiin ansioihin ja varsinkin taidokkaisiin erikoistehosteisiin.
Elokuvaa näytettiin Helsingissä tammikuussa 1912 nimillä Odysseus irrfärder – Odysseian harharetket. Uudessa Suomettaressa julkaistun ilmoituksen mukaan kyseessä oli ”suurenmoisin filmikuva mitä tähänasti on näytelty”. Tampereella suomenkielinen nimi oli korjattu muotoon Odysseuksen harharetket.
Restaurointi

Elokuvasta on säilynyt Jean Desmetin kokoelmaan kuuluva hollanninkielinen värjätty nitraattifilmikopio, joka on restauroitu Alankomaiden elokuvamuseossa. Alkuperäisestä 925 metrin pituudesta on jäljellä 838 metriä. Restaurointi on nähtävissä Italian kansallisen elokuvamuseon Vimeo-sivustolla.
Aiheesta muualla

Odysseuksen harharetket Internet Movie Databasessa (englanniksi)