Sweet
Historia > Nousu huipulle – purkkavuodet: 1971–1972

Yhtye jatkoi yrittämistä ja jäljelle jäänyt kolmikko otti yhteyttä vanhaan ystäväänsä, tuottaja Phil Wainmaniin, joka tutustutti jäsenet lauluntekijäkaksikko Nicky Chinniin ja Mike Chapmaniin, jotka ryhtyivät tekemään Sweetille kappaleita. Chinn ja Chapman työstivät hittejä myös muille artisteille ja heidän lauluntekotiimistään muodostui Abban ohella eräs 1970-luvun suurimmista liikeideoista musiikkibisneksessä. Muita Chinnin ja Chapmanin alaisia esittäjiä 1970-luvulla olivat Sweetin lisäksi esimerkiksi Mud- ja Smokie-yhtyeet sekä Suzi Quatro. Levytyssopimus saatiin RCA-yhtiöltä.
Chinnin ja Chapmanin ensimmäinen kappale Sweetille oli purukumipoppia edustanut ”Funny Funny” (1971), joka nousi Britanniassa 20 myydyimmän singlen joukkoon. Viidellä ensimmäisellä RCA:n julkaisemalla singlen a-puolella käytettiin rutinoituneita studiomuusikoita, Sweetin jäsenten ainoastaan laulaessa. Tuotantotiimin mielestä yhtye esitti kevyet popkappaleet liian raskaalla tyylillä, minkä lisäksi haluttiin säästää studiokustannuksissa, sillä kokeneet studiomuusikot saivat äänitettyä kappaleet Sweetin jäseniä nopeammin. Yhtye kuitenkin sai äänittää oman sävellyksen jokaisen singlen b-puolelle, jonka se myös soitti itse.
Yhtye ei ollut vielä löytänyt uutta kitaristia Mick Stewartin lähdön jälkeen. Tätä puutetta tuli paikkaamaan hard rockia ihaileva Andy Scott. Hän oli työtön ja päätti liittyä purukumipop-yhtyeeseen. Seuraava single ”Co-Co” nousi Britanniassa listakakkoseksi. Sitä seurannut ”Alexander Graham Bell” erosi orkesterisovituksensa vuoksi kahdesta aiemmasta hittisinglestä ja menestyi selvästi heikommin. ”Co-Co”- ja ”Alexander Graham Bell” -singlejen välissä ilmestyi myös EMIn MFP-levymerkin julkaisema split-albumi Gimme Dat Ding, jonka a-puolella on Sweetin ja b-puolella huumoriduo The Pipkinsin kappaleita. Sweetin kuusi esitystä ovat Parlophonelle levytettyjen kolmen singlen a- ja b-puolia.
Ensimmäinen varsinainen albumi Funny How Sweet Co-Co Can Be (Britannian ulkopuolella Funny Funny How Sweet Co-Co Can Be) julkaistiin loppuvuodesta 1971. Sillä on muun muassa hittisinglet ”Funny Funny” ja ”Co-Co”, yhtyeen omat sävellykset ”Honeysuckle Love”, ”Jeanie” ja ”Spotlight” sekä lainakappaleet ”Reflections” (The Supremes) ja ”Daydream” (The Lovin’ Spoonful). Yhtyeen ei juurikaan annettu soittaa itse, ja myös Connollyn laulusuorituksia tarkkailtiin. Suomessa debyyttialbumi nousi listaykköseksi kolmen viikon ajaksi helmikuussa 1972.
Alkuvuodesta 1972 julkaistu ”Poppa Joe” nousi Britanniassa singlelistan sijalle 11 ja Suomessa listaykköseksi, ollen siellä vuoden myydyin single. Kappale oli suuri hitti ympäri Eurooppaa ja listan kärjessä ainakin kahdeksassa maassa. Kesällä julkaistu ”Little Willy” osoittautui myös hyvin suosituksi ja siitä tuli listasijoituksella mitattuna Sweetin suurin menestys Yhdysvalloissa, missä se nousi singlelistan kolmannelle sijalle vuotta myöhemmin 1973.
Yhtye oli turhautunut siihen, ettei se saanut soittaa singlejen a-puolilla. He uhkasivat hajottaa yhtyeen ja perustaa sen uudelleen ilman avustajakaartia, mikäli eivät saisi jatkossa soittaa itse. Lopulta Chinnin ja Chapmanin oli pakko suostua vaatimukseen, mutta he kuitenkin jatkoivat kappaleiden säveltämistä ja sanoittamista. Single ”Wig-Wam Bam” nousi Britanniassa listan neljänneksi. Joulukuussa 1972 julkaistiin Euroopassa kokoelmalevy The Sweet’s Biggest Hits, joka sisälsi kaikki siihenastiset singlehitit sekä muutaman kappaleen esikoisalbumilta.
Vuonna 1972 Sweet teki myös ensimmäiset esiintymisensä Suomessa, ja yhtyeelle järjestettiin konsertteja esimerkiksi Ylivieskaan ja Tervolaan. Jotkut keikat jäivät kuitenkin toteutumatta. Suosikki-nuortenlehti kirjoitti tapahtuneesta kriittisen artikkelin, ja yhtye pahoitteli tapahtunutta.