Moottoripyörä
Moottoripyörä Suomessa > Historiaa

Moottoripyöriä on ollut Suomessa alun toistasataa vuotta. Ensimmäiset moottoripyörät tulivat Suomeen jo selvästi ennen autoja. Tamperelaisessa Aamulehdessä julkaistiin 4. toukokuuta 1895 kahden palstan ilmoitus, jossa insinööri Josef Renggli tarjosi "Hildebrand & Wolfmüllerin Moottori-Velosipeedejä, jotka kulkevat benzinikaasun voimalla". Kyseessä on Suomen varhaisin moottoripyörämainos. Ensimmäisenä suomalaisena moottoripyörän omistajana mainittiin viipurilainen insinööri Carl Wahl kesäkuun lopulla 1895, mutta jo viikkoa myöhemmin kerrottiin tamperelaisen insinöörin Peter von Nottbeckin ajelleen hankkimallaan moottoripyörällä. Ilmeisesti nämä kaksi moottoripyörää oli tuotu maahan samanaikaisesti. Tehtailija Wilhelm von Nottbeckin pojat tunnettiin edistyksellisinä ja kokeilunhaluisina miehinä, ja näistä Carl von Nottbeckin ansiosta Tampereella otettiin käyttöön sähkövalo jo vuonna 1882. Vastaavasti ensimmäiset varmat tiedot auton liikkumisesta Suomessa ovat vuodelta 1899.
Moottoripyörä alettiin hyväksyä Suomessa liikennevälineeksi muiden joukossa vuoden 1905 jälkeen. Vuonna 1906 moottoripyöräkauppiaita Suomessa olivat ainakin saksalaisia Wanderer-moottoripyöriä myyneen Cleveland-Pääasioimiston seuraaja AB Otto Brandt Oy sekä Stockmannin Polkupyörävarasto, joka toi maahan saksalaista Neckarsulmeria, sveitsiläistä Motosacochea ja mahdollisesti myös ruotsalaista Nordstjernania. Vuonna 1915 Suomessa on arvioitu olleen 900–1 100 moottoripyörää. Vuonna 1922 määrättiin moottoripyörät autojen tavoin rekisteröinti- ja katsastusvelvollisuuden alaisiksi. Moottoripyörän ajokortti tuli pakolliseksi vuonna 1926; tätä ennen moottoripyörän ajoluvan saamiseen riitti katsastusviranomaisen antama todistus siitä, että kuljettaja oli riittävästi perehtynyt ajokkinsa hoitoon ja ohjaamiseen. Vuoden 1920 tienoilla moottoripyörien tuotanto pääsi maailmalla vauhtiin, ja se näkyi vanhojen rekisteritietojen mukaan myös Suomessa. Selvästi yleisin merkki 1920-luvulla oli Harley-Davidson ja seuraavaksi yleisin Indian. Suomen puolustusvoimilla oli 1920-luvun alussa 75 Harley-Davidsonia, ja lisää hankittiin 1920-luvun aikana sekä 1930-luvulla. Talvi- ja jatkosodan aikana suuri osa moottoripyöristä oli pakko-otettu puolustusvoimien käyttöön.
Sotien jälkeen Suomeen tuotiin runsaasti moottoripyöriä Neuvostoliitosta ja itäisen Euroopan maista. Tämän ajan yleisiä moottoripyörämerkkejä olivat neuvostoliittolaiset Moskva-Tähti ja IC, itäsaksalainen EMW sekä tšekkiläiset Jawa ja CZ. 1950-luvun jälkipuoliskon kaupunkilainen ilmiö olivat kovaäänisillä moottoripyörillään huvittelumielessä ajelleet ”pärinäpojat”, joiden käsissä totutusta hyötyajoneuvosta tuli myös kiusanteon, vallankäytön ja paheellisuuden vertauskuva ja sellaisena rock and rollin ohella ensimmäinen aalto nousevasta nuorisoliikkeestä.
Suomessa moottoripyörien rooli liikenteessä oli näkyvimmillään 1960-luvun alkuvuosiin saakka. 1950-luvun aikana rekisteröitiin vuosittain jopa liki 18 000 uutta moottoripyörää, ja vuoden 1960 lopussa moottoripyöriä oli rekisterissä 103 463 kappaletta. Tämän jälkeen moottoripyörät menettivät suosiotaan etenkin henkilöautoille, joiden tuontisäännöstely purettiin vuonna 1962. 1960-luvulla uusia moottoripyöriä rekisteröitiin jopa alle 2 000 kappaletta vuodessa, ja vuonna 1970 Suomessa oli rekisterissä vain 44 139 moottoripyörää. Sittemmin moottoripyöräkanta elpyi hiljalleen, ja vuoden 1984 päättyessä rekisteröityjä moottoripyöriä oli 49 780 kappaletta. Japanilaiset moottoripyörät tekivät maihinnousun Suomeen 1960-luvun aikana, ja niiden rekisteröintimäärät verottivat eurooppalaisten ja etenkin brittiläisten pyörien markkinaosuutta. Vuoden 1990 alussa voimaan tulleella ajokorttiasetuksen muutoksella moottoripyörän ajo-oikeus eriytettiin auton ajo-oikeudesta omaksi tutkinnokseen.
Moottoripyörän käytön historiassa sotavuodet muodostivat käännekohdan. Sotavuosien jälkeen moottoripyörän käyttö jakautui selkeästi kahtia viralliseen ja yksityiseen käyttöön. Edellisen piiriin on luettu poliisin, puolustusvoimien ja puutavarayhtiöiden toiminta. Vaikka moottoripyörän kuljetuskyky oli selkeästi heikompi kuin hevosen tai auton, siitä oli suuri apu näiden ryhmien työtehtävissä aina 1950-luvulle saakka. Yksityisellä sektorilla aktiivisia moottoripyörien käyttäjiä olivat myyntimiehet, nuohoojat, kiertelevät käsityöläiset, kauppaliikkeiden lähetit sekä metsäyhtiöiden puunostajat ja työnjohtajat. 1960-luvulta lähtien moottoripyöriä ovat hyödyntäneet työtehtävissä vain poliisi ja armeija. Autojen vietyä liikennesuoritteessa voiton moottoripyörien yksityiskäyttö on rajoittunut vapaa-aikaan ja matkailuun.
Vanhojen moottoripyörien harrastajien yhdyssiteeksi perustettiin Tampereella vuonna 1975 pidetyssä kokouksessa Veteraanimoottoripyöräklubi (VMPK). Kerholla oli toimintaa aluksi Helsingissä ja Tampereella, ja vuonna 2018 kerhoon kuului noin 7 000 jäsentä 17 aluekerhossa eri puolilla Suomea.