stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toyota Celica GT-Four
Toyota Celica Turbo 4WD (ST185) 1989–1993

Toisen sukupolven nelivetoinen Celica luokiteltiin numerolla A5451 1. tammikuuta 1992, ja sen virallinen kutsumanimi oli edeltäjästään poiketen Celica Turbo 4WD. Auto oli tehdastiimin käytössä vuosina 1992–1994. Teknisesti auto pohjautui samaan 3S-GTE moottoriin kuin edellinenkin malli. Tehdastiimin ja yksityistiimien ajattamien autojen starttien yhteismäärä oli 134, joista voittoja kertyi 20 ja keskeytyksiä 44.
Automallin ensimmäinen voitto tuli 1992 Kenian Safari-rallista ja sen toivat Carlos Sainz ja Luis Moya. He voittivat samana vuonna myös Uuden-Seelannin rallin, Katalonian rallin ja RAC-rallin sekä maailmanmestararuuden. Suomalaisista Markku Alén ja Ilkka Kivimäki ajoivat autolla kolmansiksi 1992 Suurajoissa ja Marcus Grönholm & Voitto Silander seuraavana vuonna toisiksi. Juha Kankkunen voitti maailmanmestaruuden 1993 sekä Toyota saavutti valmistajien mestaruuden. Didier Auriol ja Bernard Occelli voittivat 1994 kuljettajien mestaruuden sekä Toyota valmistajien mestaruuden. Viimeisen voiton ajoi japanilainen Yoshio Fujimoto kartanlukijanaan Arne Hertz MM-sarjaan kuulumattomassa, vuoden 1995 Safari-rallissa. Juha Kankkunen on kertonut A5451 olleen paras  Celican eri versioista.
Toyota Celica GT-Four (ST205) 1994–1999

Kolmannen sukupolven Celica, joka jälleen kantoi nimeä GT-Four, luokiteltiin numerolla A5521 1. toukokuuta 1994. Auto oli edeltäjiinsä nähden selvästi isompi. Sen leveys oli 1770 millimetriä ja pituus 4424 millimetriä. Auton raidelevys oli edessä 1510 ja takana 1490 millimetriä, joka oli edelliseen malliin nähden 45 millimetriä enemmän. Tästä oli selkeää haittaa etenkin soraralleissa, kun auto ei sopinutkaan tienpintaan muodostuneisiin ajouriin.
Tehdastiimin käytössä auto oli vain 12 kilpailussa, ja auton kilpailustarttien kokonaismääräkin jäi, tehdastiimi ja yksityiset yhteenlaskettuna, 155 starttiin. Näistä voittoja kertyi vain kahdesta rallista, mutta vastaavasti keskeytysten määräkin jäi 53:een.
Didier Auriol voitti 1996  Korsikan rallin ja portugalilainen yksityiskuljettaja Rui Madeira, kartanlukijanaan Nuno da Silva, voitti 1996 Portugalin rallin, joka tuolloin kuului vain niin sanotun F2-luokan MM-sarjaan.
Livius

Titus Livius.
Titus Livius (noin 64 eaa. tai 59 eaa. – 17 jaa.) oli roomalainen historioitsija. Livius syntyi ja kuoli Pataviumissa, joka tunnetaan nykyisin nimellä Padova. Hän kuului keisari Augustuksen sisäpiiriin.
Teokset

Liviuksen teos Ab urbe condita kertoo Rooman historian alusta Liviuksen omaan aikaan saakka. Se koostui alkujaan 142 kirjasta, joita nykyään pidettäisiin lähinnä lukuina, mutta nykypäivään asti ovat säilyneet vain kirjat 1–10 ja 21–45 sekä katkelmia joistain myöhemmistä. Teos perustuu monelta osin myyttisiin aineksiin ja lienee jokseenkin tarkoitushakuinen. Se oli osa Augustuksen laajamittaista propagandaohjelmaa, joka tähtäsi Rooman menneisyyden glorifiointiin.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Livius, Titus: Rooman synty.  ((Ab urbe condita, kaksi ensimmäistä osaa.) Latinan kielestä suomentanut ja nimihakemistolla varustanut Marja Itkonen-Kaila. 3. painos 1999)  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19615-0
Livius, Titus: Karthagon Hannibal lähtee sotaan.  ((Ab urbe condita XXI)  Suomentanut Erkki Palmén, Maija-Leena Kallela, Ylermi Luttinen ja Teivas Oksala. Basam Books, 2014.  ISBN 978-952-260-261-9
Livius, Titus: Karthagon Hannibal Rooman porteilla.  ((Ab urbe condita XXII)  Suomentanut Maija-Leena Kallela, Ylermi Luttinen ja Teivas Oksala. Basam Books, 2015.  ISBN 978-952-260-432-3
Livius, Titus: Karthagon Hannibal Campaniassa.  ((Ab urbe condita XXIII)  Suomentanut Maija-Leena Kallela, Ylermi Luttinen ja Teivas Oksala. Basam Books, 2018.  ISBN 978-952-7240-32-8
Livius, Titus: Hannibalin sota ja Sisilian myllerrykset.  ((Ab urbe condita XXIV)  Suomentanut Maija-Leena Kallela ja Ylermi Luttinen. Basam Books, 2021.  ISBN 978-952-379-184-8
Livius, Titus: Hannibalin sota – suuria menetyksiä.  ((Ab urbe condita XXV)  Suomentanut Maija-Leena Kallela ja Ylermi Luttinen. Basam Books, 2024.  ISBN 978-952-379-471-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Livius Wikimedia Commonsissa
Titus Livius: Ab urbe condita (koko teksti) The Latin Library. (latinaksi)
Titus Livius: Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 1 Rev. Canon Roberts, Ed. Perseus Digital Library. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  9  10  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  3  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Liviuksen teoksen Ab Urbe condita kansilehti vuodelta 1714.
McMartinin esikoulun seksuaalirikosoikeudenkäynti

McMartinin esikoulun seksuaalirikosoikeudenkäynti oli vuonna 1983 Yhdysvalloissa alkanut oikeudenkäynti, joka oli osa niin sanottua saatananpalvontapaniikkia. Kalifornialaisen esikoulun opettajia ja muita työntekijöitä syytettiin valheellisesti hoidokkiensa seksuaalisesta hyväksikäytöstä ja muusta kaltoinkohtelusta. Tapauksesta tuli Yhdysvaltain historian siihen mennessä kallein ja pisin oikeuskäsittely. Kaikki syytetyt vapautettiin, eikä heitä tuomittu mistään rikoksesta.
Sandepun taistelu

Sandepun taistelu (käytetään myös nimeä Heikoutain taistelu) oli suurimpia maataisteluita Venäjän–Japanin sodassa. Sen tapahtumapaikka oli Mantšuriassa noin 58 kilometriä Mukdenista (nyk. Shenyang) lounaaseen. Taistelu käytiin 25.–29. tammikuuta 1905 ja se päättyi ratkaisemattomana.
Taustaa

Shaho-joen taistelun jälkeen 5.–17. lokakuuta 1904 Venäjän keisarikunta ja Japanin keisarikunta ottivat yhteen uudelleen Mukdenin eteläpuolella Sandepun (nyk. Shendanbaocun) kaupungin ympäristössä. Venäläiset olivat ryhmittyneet Mukdenin eteläpuolelle, japanilaiset pitivät hallussaan 160 kilometriä pitkää rintamalinjaa kolmella armeijallaan ja yhdellä ratsuväkirykmentillä. Japanin armeija oli asettunut talvipuolustukseen.
Venäläiset täydensivät joukkojaan. Arviolta 85 000 täydennysmiestä oli saapunut joulukuun puoleenväliin mennessä ja yksi heistä oli 52. Nezhinskin rakuunarykmentin komentajan apulaiseksi nimitetty everstiluutnantti Mannerheim. Venäläisten ylipäällikkö, jalkaväenkenraali Kuropatkinilla oli Sandepun taistelun edellä kolmesta armeijasta koostuva armeijaryhmä. Jokaisessa armeijassa oli neljä armeijakuntaa ja Kuropatkinin armeijaryhmän vahvuus kokonaisuudesaan oli noin 320 000 miestä ja hieman yli 1000 tykkiä. Japanilaisten voimaksi arvioitiin 220 000 miestä ja noin 660 tykkiä. Komentajaksi 2. Mantšurian armeijaan oli Pietarista määrätty suomalaissyntyinen jalkaväenkenraali Oskar Gripenberg.
Joukot

| Armeijaryhmä | Armeija | Komentaja | Joukot |
| --- | --- | --- | --- |
| Venäläiset |  | Jalkaväenkenraali Aleksei Kuropatkin | 1. MantšA,   2. MantšA,   3. MantšA |
|  | 1. Mantšurian armeija | Kenraali Nikolai Linevitš | I AK (armeijakunta), II AK, III AK ja IV  Siperialainen AK. |
|  | 2. Mantšurian armeija | Jalkaväenkenraali Oskar Ferdinand Gripenberg | I  Siperialainen AK, Yhdistetty tark’ampuja AK, VIII  AK ja  Х  AK |
|  | 3. Mantšurian armeija | Ratsuväenkenraali Alexander von Kaulbars | V  AK ja VI  Siperialainen AK, XVI  AK ja  XVII  AK |

(MantšA  = Mantšurian Armeija,  AK = Armeijakunta)
| Armeijaryhmä | Armeija | Komentaja | Joukot |
| --- | --- | --- | --- |
| Japanilaiset |  | Sotamarsalkka Ōyama Iwao. | 1.A,   2.A,   4.A  ja  5.A |
|  | 1. armeija | Kenraali Tamemoto Kuroki |  |
|  | 2. armeija | Armeijankenraali Oku Yasukata | 3. JvD, 4.JvD, 5.JvD ja kolme reserviprikaatia. |
|  | 4. armeija | Kenraaliluutnantti Nozu Michitsura |  |
|  | 5. armeija | Kenraali Kawamura Kageaki |  |

(A = Armeija, JvD = Jalkaväkidivisiona)
Joukkojen sijoitukset

Venäläisistä katsottuna äärimmäisenä oikealla Hunhe ja Shioz jokien maastossa oli Gripenbergin 2. Mantšurian Armeija ja jokien toisella puolella oli Okun 2. Armeija. Port Arthurin (nyk. Lüshunkou) ja Mukdenin rautatien molemmin puolin oli asemissa von Kaulbarsin 3. Mantšurian Armeija, vastassaan eteläpuolella Nozun 4. Armeija ja vuoristoa vasten oli sijoitettuna Linevitšin 1. Mantšurian Armeija, jonka eteläpuolella oli asemissa Kurokin 1. Armeija sekä äärimmäisenä oikealla ja kaukana taistelualueesta oli Kageakin 5. Armeija. Sotamarsalkka Oyaman reservit olivat 4. Armeijan takana. Japanin armeijoiden puolustukseen oli rakennettu kolme tasavahvaa puolustuslinjaa, joista kukin oli lähietäisyydellä etulinjaan. Mikäli venäläiset murtautuisivat ensimmäisen linjan läpi, heillä olisi vastassaan vielä kaksi tasavahvaa puolustuslinjaa.
Kuropatkinin suunnitelma

Kuropatkin oli selvillä, että Port Arthurin päättyneestä piirityksestä 30. heinäkuuta 1904 – 2. tammikuuta 1905 kenraali Nogi Maresuken johtama taistelussa karaistunut 3. Armeija oli siirtymässä pohjoiseen ja se tulisi asemiin Okun 2. Armeijan taakse.
Kuropatkin suunnitteli talvihyökkäystä japanilaisten asemin. Hidastaakseen Nogin armeijan saapumista rintamalle, hän lähetti kenraaliluutnantti Pavel Mištšenkon iskuryhmän tuhoamaan Port Arthurin ja Mukdenin rautatietä sekä valloittamaan Yingkoun kaupungin, jossa japanilaisilla oli varastonsa.
Lisäksi Kuropatkin ehdotti 2. Mantsurian Armeijan hyökkäävän japanilaisten vasempaan sivustaan. Se uhkasi pahasti venäläisten asemia Heikoutain (nyk. Heigoutaicun) kylän lähistöllä. Gripenberg suostui ehdolla, että kaikki Venäjän armeijat hyökkäävät yhdessä. Suunnitelma vuoti Pietarista sotakirjeenvaihtajien kautta Eurooppaan. Japanilaiset olivat siten hyvin selvillä Venäläisten aikomuksista.
Mištšenkon isku Yingkouhun

Kenraaliluutnantti Pavel Mištšenkon isku tapahtui 9.–23. tammikuuta 1905. Iskuryhmän koko oli 77 eskadroonaa runsaat 7000 sotilasta neljänä rivistönä, noin 6000 hevosta ja kuusi kevyttä patteria. Yingkoun asemalla oli suuret japanilaisten ruoka- ja ammusvarastot. Matkalla piti myös tuhota rautatiesilta ja hävittää Port Arthurin radan raiteita. Mannerheimilla oli komennossaan kaksi erillistä eskadroonaa.
Mištšenkon iskuryhmä eteni odottamattoman hitaasti, vain muutamia kymmeniä virstoja päivässä. Japanilaiset olivat tuoneet Yingkoun kaupunkiin runsaasti vahvistuksia ja asemaa ei onnistuttu valtaamaan. Rautatiesillan räjäyttäminenkään ei onnistunut ja japanilaiset korjasivat nopeasti hävitetyt raiteet. Mištšenko palasi Mukdeniin ja 52. Nezhinskin rakuunarykmentti palasi Eldhaiseen (Ven. Эльтхайз) (nyk. Langjiacun, N41. 699705° W123. 270328°).
Taistelun kulku

Olosuhteet Sandepun taistelun aikana olivat äärimmäisen vaikeat. Lunta alkoi pyryttää 22. tammikuuta ja se yltyi lähes lumimyrskyksi. Aikavälillä 24.–28. tammikuuta jääkylmä tuuli puhalsi taistelalueella ja lämpötila laski miinus 25 asteeseen. Venäläisillä on huutava puute kartoista ja heillä ei ollut käsitystä japanilaisten linnoitteista, koska he olivat lyöneet laimin tiedustelun. Kuropatkin puuttui hyökkäyksen suunnitteluun ja rajoitti Gripenbergin hyökkäysvoimaa merkittävästi. Pääosa taistelutoiminnasta tapahtui 2. Mantšurian Armeijan vastuualueella.
Taistelun kulku > Keskiviikko 25. tammikuuta

Aamunkoitteessa kenraaliluutnantti Georgi Stackelbergn johtama I Siperialainen Armeijakunta hyökkäsi linnoitettuun Heikoutain kylään ja työnsivät yllätetyt japanilaiset taaksepäin. Pian kuitenkin japanilaiset aloittivat hyvin kohdistetun tykkitulen ja venäläiset totesivat olevansa puolustuslinjalla ja edetessään toiselle puolustuslinjalle he huomasivat olevansa ansassa. Kenraali Okun armeija pysäytti hyökkäyksen ja marsalkka Oyama lähetti yön aikana Heikotaun rintaman vahvistukseksi 8. jalkaväkidivisioonan.
Taistelun kulku > Torstai 26. tammikuuta

Venäläisten koordinaatio epäonnistui ja 8. armeijakunnan komentaja Sergei Mylov määräsi 14. jalkaväkidivisioonan vasta torstaiaamuna hyökkäämään Tsžantain (nyk. Changtanzhen) kautta vahvasti linnoitettuun Sandepuun. Venäläiset kärsivät tappioina n. 7500 miestä päivän aikana. Voimakas sumu haittasi hyökkääjää. Myöhään illalla 14. jalkaväkidivisioonan komentaja S. I. Rusanov ilmoitti Myloville: ”Divisioona on täyttänyt annetun tehtävän. Sandepu, kokonaan tuhoutunut tykkitulesta on meidän hallussamme”. Vasta seuraavana aamuna selvisi, että Sandepu oli kahden kilometrin päässä edelleen japanilaisen hallussa. Venäläiset olivat valloittaneet Baotaitšzin kylän, joka joutui japanilaisten tykkituleen. Japanilaiset vahvistivat Sandeputa lisää.
Noin 6 kilometriä Sandepusta etelään Stackelbergin I Siperialainen Armeijakunta taisteli koko päivän raivokkaasti ja vasta illalla he pääsivät etenemään kaksi kilometriä läheiseen Sumapun kylään. 
Virheellisesti tiedotetun Sandepun valloituksen johdosta Kuropatkin määräsi joukot lepoon seuraavana päivänä. Lepoalue oli kuitenkin japanilaisten hallussa.
Taistelun kulku > Perjantai 27. tammikuuta

Marsalkka Oyama vahvisti Sandepun puolustusta siirtämällä sinne 5. jalkaväkidivisioonan. Venäläisten 14. jalkaväkidivisioona menetti 1122 miestä yrittäessään valloittaa päivän aikana Sandepun. 
Oyama sai miltei koko päivän aikaa lähettää lisää reservejä taistelualueelle. Gripenberg sai taistellä lähes yksin, eivätkä von Kaulbarsin 3. Mantšurian armeija tai Linevitšin 1. Mantšurian armeija tukeneet häntä.
Etelässä vastoin Kuropatkinin määräyksiä 1. Siperialaisen armeijakunnan komentaja Stackelberg aloitti hyökkäyksen. Myöhemmin hyökkäykseen liittyi kenraali Mištšenkon ratsuväen 40 divisioonaa ja sotniaa. Japanilaiset eivät olleet lähettäneet alueelle vahvistuksia. Venäläiset pääsivät murtamaan japanilaisten 3. jalkaväkidivisioonan puolustuksen Sumapussa.
Taistelun kulku > Lauantai 28. tammikuuta

Japanilaisten 2. jalkavälkidivisioona tuli Sumapun alueelle. Kenraali Konstantin Tserpitskyn 10. armeijakunta oli onnistunut murtautumaan Sandepun taakse Huandun ja Labatain alueelle. Näissä joukoissa oli mukana everstiluutnantti Mannerheim. 14. jalkaväkidivisioona oli jo Sandepussa. 
Gripenberg totesi Sandepun kylän erottavan hänen ja von Kaulbarsin komentaman 3. Mantšurian Armeijan. Voimien yhdistäminen ei onnistunut vaikka Gripenbergillä oli ylivoima. Kuropatkin epäröi ja komensi Gripenbergin armeijan vetäytymään. Stackelberg ei taaskaan totellut määräyksiä vaan hyökkäsi Mištšenkon ratsuväen tukemana. Edullisesta asemasta huolimatta Kuropatkin vapautti Stackelbergn tehtävistään ja uudestaan määräsi Gripenbergin vetäytymään. Venäläisillä oli hyvä taistelutahto onnistuneesta hyökkäyksestä ja he eivät ymmärtäneet Kuropatkinin toimintaa. 
Venäläiset vetäytyivät epäjärjestykseessä takaisin.
Taistelun kulku > Sunnuntai 29. tammikuuta

Oyama suoritti massiivisen vastahyökkäyksen ja aamupäivällä Sandepuhun nousi Japanin lippu, puolenpäivän jälkeen myös Heikoutain oli japanilaisten hallussa. Japanilaisetkaan eivät kovin ponnekkaasti jaksaneet lähteä takaa-ajoon.
Välittömästi taistelun jälkeen Gripenberg jätti eronpyyntönsä. Paluumatkalla Pietariin hän pysähtyi Harbiniin, jossa hän katkerana syytti Kuropatkinia lehdistölle antamassaan haastattelussa ja raportoi myöhemmin myös pääesikuntaan. Kumpikaan osapuoli ei voittanut Sandepun taistelua.
Mannerheim Sandepussa

Carl Gustaf Emil Mannerheim liittyi joulukuussa 1904 vapaaehtoisena kenraaliluutnantti Mištšenkon tiedusteluretkelle japanilaisten selustaan. Mannerheim sai tällä retkellä tulikasteensa 23. joulukuuta lähestyessään ½ sotnian kanssa Šavdomynjiä (oletettavasti nyk. Qibeicun). (N41.441954° E122.901449°). Mannerheim otti osaa myös menestyksekkäästi Mištšenkon iskuun Yingkouhun. Varsinaiseen Sandepun taisteluun Mannerheimin yksikkö oli alistettuna 10. armeijakuntaan. Hän oli varmistamassa armeijakunnan hyökkäystä Sandepun selustaan Huandussa (nyk. Huzhucun, N41.544015° E123.14519 °) ja Labataissa (nyk. Yabataichun, N41.524704° E123.151023°),.
Oskar Gripenberg
Yasukata Oku
52. Nezhinskin rakuunarykmentin everstiluutnantti Mannerheim.
RAC-ralli 1990

|  RAC-ralli 1990 |
| --- | --- |
 13. osakilpailu 13 osakilpailusta kaudella 1990. 
Ajankohta:  25. – 28. marraskuuta 1990
Pituus:  41 erikoiskoetta, 566,27 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Carlos Sainz    Luis Moya  (Toyota Team Europe)
Toinen:   Kenneth Eriksson    Staffan Parmander  (Mitsubishi Ralliart Europe)
Kolmas:   Miki Biasion    Tiziano Siviero  (Martini Lancia)
RAC-ralli 1990 (virallinen nimi 46. Lombard RAC Rally) oli rallin maailmanmestaruussarjan viimeinen kilpailu kaudella 1990. Kilpailu järjestettiin 25. – 28. marraskuuta 1990 Harrogatessa. Kuljettajien ja valmistajien mestaruudet olivat ratkenneet jo ennen kilpailun alkua. Kilpailussa johtopaikka vaihtui useita kertoja ja sen voitti Carlos Sainz kun Juha Kankkunen ajoi ulos ja joutui keskeyttämään. Kilpailuun ilmoittautui 184 autokuntaa, joista 176 lähti kilpailuun ja 94 pääsi maaliin.
Reitti

Erikoiskokeiden yhteispituus oli 566,27 kilometriä. Poikkeuksellisesti rallin reitti ei käynyt Walesissa. Syynä tähän oli osittain se, että kilpailun keskuspaikkaan Harrogateen olisi ollut pitkä matka Walesista. Walesin sijaan ajettiin enemmän erikoiskokeita Yorkshiressa ja Skotlannissa.
Ennakkotutustuminen

Kilpailussa sallittiin ensimmäistä ennakkotutustuminen kaikilla erikoiskokeilla etukäteen. Aiempina vuosina kilpailua ajettiin "pimeään" vain kartan ja tiekirjan avulla ja kolmena edellisenä vuonna yleisöerikoiskokeisiin oli saanut ennakkotutustua. Päätökseen vaikutti FISAn painostus mutta myös  Forestry Commissionin metsissä liikkumisen salliminen lyhyellä tutustumisjaksolla.
Etukäteen tutustuminen alkoi kymmenen päivää ennen kilpailun alkua. Erikoiskokeet jaettiin ryhmiin ja jokaiselle ryhmälle sallittiin yksi päivä tutustumista. Erikoiskokeet sai ajaa kahdesti 25 mailin nopeudella tutustumisen aikana merkitsemättömillä ja muokkaamattomilla autoilla.
Ennakkotutustumisen seurauksena erikoiskokeiden keskinopeudet kasvoivat kahdella maililla, ja samalla kilpailun keskeyttäneiden osuus osallistujista laski. Juha Kankkusen mielestä Kielderin erikoiskokeista tuli todella nopeita ennakkoon harjoiteltuna.
Tulokset

| Sija> Yleiskilpailu | Kuljettaja> Yleiskilpailu | Kartanlukija> Yleiskilpailu | Auto> Yleiskilpailu | Aika> Yleiskilpailu | Ero> Yleiskilpailu | Yleiskilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Carlos Sainz |  Luis Moya | Toyota Celica GT-Four | 5:43.16 | 0.0 |  |
| 2. |  Kenneth Eriksson |  Staffan Parmander | Mitsubishi Galant VR-4 | 5:44.58 | +1.42 |  |
| 3. |  Miki Biasion |  Tiziano Siviero | Lancia Delta HF Integrale 16v | 5:47.22 | +4.06 |  |
| 4. |  Mats Jonsson |  Anders Olsson | Toyota Celica GT-Four | 5:49.40 | +6.24 |  |
| 5. |  Didier Auriol |  Bernard Occelli | Lancia Delta HF Integrale 16v | 5:51.02 | +7.46 |  |
| 6. |  Colin McRae |  Derek Ringer | Ford Sierra Cosworth 4x4 | 5:53.17 | +10.01 |  |
| 7. |  Armin Schwarz |  Klaus Wicha | Toyota Celica GT-Four | 5:54.56 | +11.40 |  |
| 8. |  David Llewellin |  Phil Short | Toyota Celica GT-Four | 5:56.43 | +13.27 |  |
| 9. |  Alessandro Fiorio |  Luigi Pirollo | Ford Sierra Cosworth 4x4 | 5:59.22 | +16.06 |  |
| 10. |  Robert Droogmans |  Ronny Joosten | Lancia Delta HF Integrale 16v | 6:05.31 | +22.15 |  |
Lähde:
Aiheesta muualla

Rally-Maps.com, erikoiskokeet kartalla (englanniksi)
Osakilpailut MM-rallikaudella 1990
Monaco
Portugali
Kenia
Ranska
Kreikka
Uusi-Seelanti
Argentiina
Suomi
Australia
Italia
Norsunluurannikko
Iso-Britannia
Rallin maailmanmestaruussarjan Walesin rallit
| --- | --- |
1970-luku:   1973  1974  1975  1976  1977  1978  1979 
1980-luku:   1980  1981  1982  1983  1984  1985  1986  1987  1988  1989 
1990-luku:   1990  1991  1992  1993  1994  1995  1997  1998  1999 
2000-luku:   2000  2001  2002  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009 
2010-luku:   2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019
J. A. G. Acke

J. A. G. Acke
Acke maalaamassa Topeliuksen muotokuvaa.
Johan Axel Gustaf Acke (vuoteen 1904 Andersson; 7. huhtikuuta 1859 Tukholma – 5. syyskuuta 1924 Vaxholm) oli ruotsalainen taiteilija.
Acke aloitti uransa realistisena ulkoilmamaalarina, mutta pian hän omaksui romanttis-symbolistisen tyylin. Hän teki vuosisadanvaihteen tienoilla sävyltään varovaisia muotokuvia, muun muassa Zachris Topeliuksesta vuonna 1898. Uransa myöhemmässä vaiheessa Acke siirtyi puhtaampiin ja voimakkaampaan väreihin ja maalaustapaan.
Acke oli naimisissa Zachris Topeliuksen tyttären Eva Maria Topeliuksen kanssa vuodesta 1891; he olivat tavanneet Önningebyn taiteilijasiirtolassa Ahvenanmaalla. Acke teki myös Thielin galleriaan marmorifriisin ja kuvitti Topeliuksen satuja, Muun muassa Topeliuksen satukirja Lukemisia lapsille on Acken kuvittama.
Puolisot rakennuttivat Vaxholmiin ateljeekodin Villa Akleja, joka on nykyään suojelukohde ja yksityinen Acke-museo.
Italialaissyntyinen urheilija Fausto Acke oli J. A. G. ja Eva Acken ottopoika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta J. A. G. Acke Wikimedia Commonsissa
J. Axel G. Acke hakuteoksessa Svenskt biografiskt lexikon.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC
Marugamen linna

| Marugamen linna> (jap. 丸亀城, Marugame-jō) |
| --- | --- |

Sijainti:  Marugame Japani
Rakennustyyppi:  Linna
Valmistumisvuosi:  1587
Rakennuttaja:  Ikoma Chikamasa
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marugamen linna (jap. 丸亀城, Marugame-jō), myös Kameyaman linna tai Horain linna, on alangon ympäröimällä kukkulalla sijaitseva linna Japanissa, Kagawan prefektuurin Marugamen kaupungissa.
Historia

Kukkulalle, jolle Marugamen linna rakennettiin, oli jo aikaisemmin pystytetty erinäisiä linnoituksia. Nykyisen linnan juuret juontavat vuoteen 1587, jolloin Sanukin provinssin daimio Ikoma Chikamasa piti linnaa asuinpaikkanaan. Vuonna 1597 Chikamasa sai valmiiksi Takamatsun linnan, jonne hän muutti jättäen Marugamen linnoituksen pojalleen Ikoma Kazumasalle. Kazumasa alkoi välittömästi kunnostaa ja vahvistaa linnaa. Kuitenkin vuonna 1615 annetun määräyksen mukaan jokaisessa provinssissa piti sijaitseman vain yksi linna, minkä vuoksi Marugamen linna purettiin osiin.
Vuonna 1641 Marugamen linnanrauniot sisältänyt pieni osa Sanukin provinssia annettiin läänityksenä Yamazaki Ieharulle tämän ansioista Shimabaran kapinassa. Ieharu rakensi linnan lähes kokonaan uudelleen, ja suuri osa nykyisestä linnasta onkin peräisin Ieharun vuonna 1644 valmistuneesta rekonstruktiosta. Vuonna 1658 linnan hallinta siirtyi Kyōgoku-klaanille, joka paranteli linnan puolustusvalmiutta. Klaanin onnistui pitää linna omanaan Meiji-restauraatioon asti.
Vuonna 1869 linnassa syttyi tulipalo, joka tuhosi useita rakennuksia. Hävitys jatkui, kun keisarillisen hallituksen joukot tuhosivat vuonna 1870 suuren osan linnan jäänteistä. Pian tämän jälkeen ulompi vallihauta täytettiin.
Nykyisin

Kivimuurien lisäksi muutama vuonna 1950 peruskorjattu alkuperäinen rakennus on yhä pystyssä. Nämä rakennukset Japanin hallinto on julistanut tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Marugamen linna on yksi harvoista japanilaisista linnoista, joissa on jäljellä alkuperäinen, ennen vuotta 1860 puusta rakennettu keskustorni.
Näkymä linnan sisäpuolelta
Goten Omote Mon -portti
Linna kaukaa kuvattuna
Kirjallisuutta

Motoo, Hinago: Japanese Castles.  Tokio:  Kodansha, 1986.  ISBN 0-87011-766-1
Hiihtäjä-patsas (Tyrnävä)

Hiihtäjä on Tauno Seppäsen vuonna 1979 tekemä pronssipatsas Tyrnävällä kirkon lähellä. Teos tehtiin Tyrnävällä vuonna 1879 järjestettyjen Suomen ensimmäisten kirjattujen kilpahiihtäjäisten satavuotismuistoksi. Hiihtäjällä on käsissään pitkät sauvat ja jaloissaan kiinnitysremmein varustetut mäystinsukset.