stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etruskit
Kulttuuri > Taide ja arkkitehtuuri

Etruskitaiteen klassinen kausi on 500–300-luvuilla eaa. Etruskien taiteesta tunnetaan erityisesti terrakotta- ja pronssiveistokset sekä seinämaalaukset. Metalliesineiden tuotanto Etruriassa oli runsasta. Musiikista ja tanssista on epäsuoria todisteita, esimerkiksi esiintyjien kuvia seinämaalauksissa.
Etruskit ottivat taiteessaan laaja-alaisesti vaikutteita Kreikasta ja orientista. Etruskit seurasivat tarkkaan Kreikan taiteen trendejä, ja he toivat maahan jo varhain kreikkalaisia saviastioita ja myös taiteilijoita. Kreikkalaiset tarut ovat yleinen aihe etrurialaisessa kuvataiteessa ja kaikessa muussakin kuvituksessa. Oman maan taruja alkaa kuvituksessa näkyä 300-luvulta eaa. alkaen. Tyypillistä etruskitaiteen ihmishahmoille 500-luvulla oli niin sanottu "joonialainen hymy". Myöhemmin yksilölliset piirteet nousivat ihmiskuvauksessa tavoitteeksi.
Tyypillisintä etruskien keramiikkaa oli bucchero, jolle on tunnusomaista kiiltävä musta pinta, ohut seinä ja hyvin suoritettu poltto. Buccherokeramiikka oli jokapäiväistä käyttötavaraa, ja sitä sijoitettiin paljon myös hautoihin. Yleisin buccheromuoto on luultavasti kalkki. Etruskien kauppasuhteiden johdosta buccherokeramiikkaa on löydetty koko Italian lisäksi laajalta alueelta muutakin Eurooppaa aina Puolaa myöten.
Etruskit rakensivat kaupunkeihinsa suuria temppeleitä 600–500-lukujen eaa. vaihteesta alkaen. Kaupunkeihin tehtiin myös viemäreitä, kanavia, kastelulaitteita, tunneleita ja kallionleikkauksia, joista osa on nykyäänkin käytössä. Maanrakentajina erityisen taitavat etruskit kehittivät holvirakenteen, joka mahdollisti uudenlaiset ratkaisut kaikessa rakentamisessa. Sen ansiosta monet etruskien sillat ja portit ovat yhä käytössä.
Kulttuuri > Haudat

Etruskeista tunnetaan parhaiten heidän hautansa. Etruskihaudat ovat säilyneet paremmin kuin muu aineisto, sillä ne sijaitsevat kaupunkien ulkopuolella paikoissa, joihin myöhempi asutus ei ehtinyt levitä. Etruskien hautatyypit vaihtelevat suuresti ajanjakson ja paikkakunnan mukaan. Etrurian pohjois- ja sisäosissa myöhäisen pronssikauden ja varhaisen rautakauden polttohautausriitti jäi vallitsevaksi. Etelä-Etruriassa omaksuttiin ruumishautaus, sillä alueen kivilaadut säilyttävät ruumiit suhteellisen siisteinä ja hajuttomina.
Poltetut ruumiit sijoitettiin koristeltuihin tuhkauurniin. Ajan myötä yhden hengen kuoppahautaukset vaihtuivat koko perheen tai suvun kammiohautoihin. Nekropoleissa vanhimmat haudat ovat keskellä, ja niiden ympärille sijoitettiin uudempia hautoja ilmeisesti perheryhminä. Hautakammiot rakennettiin kivestä maan päälle tai ne louhittiin kallioon.
Villanova-kaudella hautoihin laitettiin vielä melko vähän tavaraa, mutta orientalisoivalla kaudella haudat täytettiin arvokkaalla tavaralla. Etruskien yläluokka osoitti varallisuuttaan rakentamalla suuria perhehautoja, joita kutsutaan nimellä tumulus. Hautakammiot jäljittelivät taloja, ja niitä koristeltiin seinämaalauksin ja suurin terrakotta- ja pronssiveistoksin. Ajan mittaan hautojen ylellisyys alkoi vähentyä, kun uskonnollinen toiminta siirtyi temppeleihin, mutta silti Etrurian rikkauksista merkittävä osa sijoitettiin hautoihin. Nykyajan kannalta tämä on eduksi, sillä haudoissa taideaarteet ovat säilyneet meidän päiviimme saakka.
Tarquinian ja Cerveterin etruskihautausmaat ovat nykyisin Unescon maailmanperintökohde. Molemmissa on tuhansia hautoja. Cerveterin haudat on rakennettu kaupungiksi katuineen ja aukioineen. Siellä on monen tyyppisiä hautarakennelmia ja -kumpuja. Tarquiniassa haudat on tehty maan alle kallion sisään. Noin 200 niistä on koristeltu maalauksin.
Uurna Museo Guarnaccissa
Talon muotoinen etruskihauta
Maanalaisen tarquinialaisen haudan sisäänkäynti
Cerveterissä osa hautakummuista on puolipallon muotoisia.
Yhteiskunta

Etruskiyhteisöjen rakenne ja ulkoiset vaiheet tunnetaan edelleen huonosti, sillä tiedot niistä on saatu etruskien kukistajien roomalaisten satunnaisista maininnoista.
Yhteiskunta > Elinkeinot ja kauppa

Etruskeilla oli järjestynyt yhteiskunta, joka esimerkiksi rakensi viljelyksille suuria kastelukanavien järjestelmiä ja teki niitä varten kallioleikkauksia. Etruskien vaurastuminen perustui rautakauppaan kreikkalaisten kanssa, mutta myös kuparia, hopeaa ja mustaa bucchero-keramiikkaa kaupattiin. Tämä vaurastutti yläluokkaisia sukuja, jotka olivat hallitsevassa asemassa etruskikaupungeissa.
Etrurian laaksot olivat viljavia, ja elintarvikkeita voitiin myydä naapurikansoille. Viiniä ja öljyä vietiin laivoilla runsaasti koko läntiselle Välimerelle sekä Alppien ylitse, vaikkakin viiniä myös tuotiin Kreikasta.
Kauppayhteydet Kreikkaan saivat etruskit samalla omaksumaan kreikkalaisilta näiden kulttuurisia piirteitä, jotka ilmenevät etruskien taiteessa ja uskonnossa. Kreikasta muutti Etruriaan käsityöläisiä ja kauppiaita, joka asettuivat pysyvästi Etruriaan. Käsityötaidoista erityisesti nahkatyöt ja jalkineiden teko hallittiin Etruriassa hyvin. Foinikialaisilta etruskit oppivat hammaslääkintätaidon, johon sisältyi kultasiltojen ja osaproteesien teko.
Populonia oli 400-luvulla ensimmäinen etruskikaupunki, joka löi hopea- ja kultarahoja. Myöhemmin myös muut etruskikaupungit alkoivat lyödä omia pronssirahojaan. Kullakin kaupungilla oli oma rahansa, eikä rahoja paljon levinnyt valtion rajojen ulkopuolelle. Roomalaiset rahat syrjäyttivät etruskien omat rahat viimeisinä vuosisatoina eaa.
Yhteiskunta > Sodankäynti

Etruskeilla oli kreikkalaistyylinen armeija, hopliittifalangi, mutta erona oli, että falangin johtaja liikkui sotavaunuilla, jotka olivat hänen arvonmerkkinsä. Hopliittien saamiseksi etruskiyläluokka joutui tukemaan alustalaisiaan raskaan ja kalliin varustuksen hankkimisessa. Tällöin myös tuli mahdolliseksi nousta sotilasluokan kautta ylhäisöön. Etruskit hankkivat vaikutusvaltaa myös merellä, erityisesti Korsikan ja Sardinian alueella, jossa he joutuivat pitämään puoliaan sekä kreikkalaisia että karthagolaisia vastaan, esimerkiksi Alalian meritaistelussa 535 eaa. Etruskilaivasto kärsi pahan tappion vuonna 474 eaa. Cumaen edustalla Syrakusan johtamalle kreikkalaislaivastolle.
Etruskien miekat ja keihäänkärjet olivat Villanova-vaiheessa vielä pääsääntöisesti pronssia. Myös pronssikypärät ja pronssikilvet olivat käytössä ja luultavasti pronssihaarniskakin. Tuolta ajalta tunnettuja ovat erityisesti pronssiset harjakypärät. Raudan käyttö yleistyi etruskien aseissa 700-luvun jälkipuolelta alkaen. 600-luvulla yleistyivät monentyyppiset hattua muistuttavat kypärät ja 500-luvulla Negau-kypärät.
Yhteiskunta > Naisen asema

Etruskinaisilla oli kreikkalais- ja roomalaisnaisiin verrattuna paljon sananvaltaa ja liikkumavapautta. Näiden naapurikansojen miesten olikin vaikea hyväksyä naisten itsenäistä asemaa Etruriassa. Etruskinaiset osallistuivat juhliin, katsoivat kilpa-ajoja ja nyrkkeilyotteluja sekä osallistuivat uskonnollisiin rituaaleihin. Erityisesti häät ja hautajaiset olivat naisten valmistelemia, mutta heitä oli myös papittarina. Monet naiset olivat hyvin koulutettuja ja he osasivat lukea ja kirjoittaa. Arkielämässä naisen tavallisia tehtäviä olivat kehrääminen ja kutominen, jotka olivat arvostettuja töitä. Naiset saivat pitää oman nimensä avioituessaan, ja heidän asemansa suvun keskuudessa oli vahva. Roomalaisaikana vaikuttaneita naisia olivat esimerkiksi kuningasajan Tanaguir ja keisariajan Ugulania.
Vaikutus ja perintö

Roomalaiset saivat alkuaikoinaan runsaasti vaikutteita etruskeilta. Roomalaisten poliittisten instituutioiden etruskivaikutteilla on spekuloitu.. Rakennustaiteessa etruskitemppeli vaikutti roomalaiseen temppeliarkkitehtuuriin, ja etruskien holvit saivat sovelluksensa roomalaisten akvedukteissa. Muita mahdollisia vaikutteita ovat esimerkiksi triumfit ja roomalainen ylhäisökoti domus.
Rooman kulttuurielämä sai Etruriasta esimerkiksi erilaiset näytännöt, kisat, musiikin, tanssin ja ei-kirjalliset näytelmät. Etruskien veriset kisat vaikuttivat roomalaisten gladiaattoritaistelujen syntyyn. Toogan on arveltu olleen etruskivaate.
Keskiajalla Toscanan asukkaat siirtyivät alankojen soistuessa ja keskinäisten vihollisuuksien johdosta asumaan jälleen etruskien kukkulakaupunkeihin. Volterran etruskihautalöydöt nostivat etruskit suuren kiinnostuksen kohteeksi 1700-luvulla. Etruskitutkimuksen johtava aikakauskirja Studi Etruschi perustettiin Italiassa 1927.
Kirjallisuutta

Mika Waltari. Turms, kuolematon : hänen mainen elämänsä noin 520-480 e.Kr. kymmenenä kirjana. Romaani. Helsinki 1969.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Etruskien tärkeimmät kaupungit ja sivilisaation rajat Italiassa.  Etruria 750 eaa.  Laajeneminen 750–500 eaa.
Etruskipariskunta kuvattuna sarkofagissa
Etruskiruukku 400-luvulta eaa.
Ati-suvulle kuulunut Inghirami-hauta tuhkauurnineen. Alun perin Volterrassa, siirretty Firenzeen.
Terrakottasta tehty sarkofagi, jossa kuvattuna etruskinainen. Chiusi, 150–120 eaa.
Bhavabhuti

| Bhavabhuti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kuollut: noin 700-luku
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: sanskrit
Pääteokset:  Malatimadhava
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Bhavabhuti (n. 700 jaa.) oli kuuluisa intialainen draamakirjailija. Hänen kolmesta säilyneestä näytelmästään on kaksi, Maliaviratšarita ('Suuren sankarin vaiheet') ja Uttararamatšarita ('Raman myöhemmät vaiheet'), saanut aiheensa kertomarunosta Ramayana. Kolmas, Malatimadhava, kuvaa Madhavan ja Malatin välistä rakkautta (Intian kirjallisuuden Romeo ja Julia).
Suomennettu tuotanto

Virpi Hämeen-Anttilan suomentamia Bhavabhûtin runoja on julkaistu teoksessa Jasmiiniyöt, Basam Books, 2000 ISBN 952-9842-36-8
Hän, ensin vaisu ja välttelevä
Kuin hän olisi mieleeni sulatettu, myös teoksessa Sanoja kahdelle, Avain, 2011 ISBN 978-951-692-886-2
Vailla selvää käsitystä siitä mitä on silmieni edessä
Aiheesta muualla

Malatimadhava verkossa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Biomedicum Helsinki

Biomedicum Helsinki, rakennus 1
Biomedicum Helsinki on Helsingissä, Meilahden kaupunginosassa, Meilahden sairaala-alueella sijaitseva tutkimus- ja opetuskeskus. Se sisältää kaksi rakennusta, joista Biomedicum Helsinki 1:ssä on tutkimustiloja ja Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan opetustiloja. Tutkimustiloissa tehdään yliopiston perustutkimusta, HYKS-sairaalan kliinistä tutkimusta sekä esimerkiksi Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen, Folkhälsanin, Suomen molekyylilääketieteen instituutin ja tutkimuslaitos Minervan tutkimusta. Biomedicum Helsinki 2:ssa on tiloja muun muassa lääketieteen ja tutkimuksen alojen yrityksille.
Rakennus 1 valmistui vuonna 2001 ja rakennus 2 vuonna 2008. Rakennukset ovat suunnitelleet arkkitehti Timo Vormala ja Matti Lummaa työryhmineen. Niiden käyttöä koordinoi Biomedicum Helsinki -säätiö, joka myös rahoittaa lääketieteen alan tutkimustoimintaa. Rakennuksia yhdistää lääkäriseura Duodecimin aikakauskirjan ensimmäisen päätoimittajan Konrad ReijoWaaran (1853–1936) kunniaksi nimetty silta.
Biomedicum 1:n osoite on Haartmaninkatu 8, 00290 Helsinki. Koordinaatit: 60.19055°N, 24.90572°E
Biomedicum 2:n osoite on Tukholmankatu 8, 00290 Helsinki.  Koordinaatit: 60.19068°N, 24.90379°E
Postiosoitteet ovat PL 63/20, 00014 Helsingin yliopisto ja PL 700/705, 00029 HUS.
Aiheesta muualla

Biomedicum Helsinki – kotisivu
Gunnar Berndtson

| Taidemaalari Gunnar Berndtson |
| --- | --- |
 Berndtson 1880-luvulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. lokakuuta 1854 Helsinki
Kuollut: 9. huhtikuuta 1895 (40 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  kuvataide
Taidesuuntaus:  realismi, naturalismi
Palkinnot
 I palkinto valtion henkilömaalauskilpailussa 1889, kultamitali Suomen yleisessä taidenäyttelyssä 1885, Kiseleffin palkinto 1875. 
Gunnar Fredrik Berndtson (24. lokakuuta 1854 Helsinki – 9. huhtikuuta 1895 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, joka luokiteltiin yleisesti ranskalaisen tavan ja esikuvien mukaan ”salonkimaalariksi”.
Elämänvaiheet > Opinnot

Berndtsonin isä oli filosofian tohtori ja kirjailija Fredrik Berndtson ja äiti Augusta Kristina de la Chapelle. Hän avioitui Hedvig Olga Beatrice Cronstedtin kanssa.
Toisin kuin useimmat taiteilijat 1800-luvun puoliväliin asti, Berndtson ei ollut varaton tai köyhä. Taiteilijoiden yhteiskunnallisesti alhaisen arvostuksen tähden hänkin epäröi taiteilijaksi ryhtymistä, siksi hän ylioppilaaksi tultuaan vuonna 1872 opiskeli parin vuoden ajan tekniikkaa polyteknisessä oppilaitoksessa (nyk. Teknillinen korkeakoulu) tavoitteenaan porvarillisen ammatin hankkiminen. Jo ennen ylioppilaaksi tuloaan Berndtson kävi 1869 Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulua. Hänellä oli ylioppilaana mahdollisuus osallistua Helsingin yliopiston piirustussalissa annettuun opetukseen vuosina 1872–1875.
Yliopiston piirustussalissa Berndtsonin opettajina toimivat Bernhard Reinhold sekä Erik Johan Löfgren. Hiottuaan taitojaan hän uskalsi tehdä päätöksen taiteilijaksi ryhtymisestä. Opettajista varsinkin Löfgren teki historiallisilla teoksillaan vaikutuksen nuoreen oppilaaseen, ja vaikutuksen todetaan usein näkyneen läpi koko Berndtsonin tuotannon.
Piirustussalissa opiskelu johti teknisten opintojen hylkäämiseen, ja jo seuraavana vuonna hän lähti Pariisiin, jossa hän opiskeli tunnetussa ja maineikkaassa eliittikoulussa École des Beaux-Artsissa vuosina 1876–1882 Berndtson opiskeli myös Jean-Léon Gérômen ja Jean-Louis-Ernest Meissonierin ohjauksessa.
Berndtson toimi opettajana Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1890–1892.
Elämänvaiheet > Aikainen ura

Suomalaisen taidemaalari Albert Edelfeltin ympärille kerääntyi hänen Pariisissa oleskelunsa vuosina ryhmä nuoria taiteilijoita. Heistä puhutaan usein Pariisin kävijöinä. Eräs heistä oli Gunnar Berndtson, joka seurasi Edelfeltin naismuotokuville ominaista tyyliä, jota kutsutaan salonkityyliksi. Berndtson pyrki äärimmäiseen tarkkuuteen laatukuvissaan, ja siitä tuli hänen ominaispiirteensä.
Berndtsonin ensiesiintyminen Pariisin salongissa vuonna 1878 tapahtui maalauksella Kamarimusiikkia, jossa neljä ihmistä seurustelevat taiteilijan ateljeessa. Teos on hetken dokumentointi ja samalla myös tarkka kuvaus kaikista yksityiskohdista. Naisten puvut ja muut tekstiilit on kuvattu täsmällisesti, sävyt ja valoisuusasteiden vaihtelut huomioiden . Toínen Pariisissa tehty maalaus oli Shakkipeli, jossa mies ja nainen pelaavat 1600-luvun interiöörissä ja vaatteissa shakkia. Maalaus on aiheeltaan ja sommittelultaan Meissonierin tyyliä tarkkoine kuvauksineen esineistä, ihmisistä ja interiööristä.
Elämänvaiheet > Menestystä

Seuraava merkittävä työ oli vuonna 1879 Taiteentuntijoita Louvressa, joka oli kauniiden realististen muotojen ja rokokoon silkkitakkien himmeän kuullon kuvausta, ja toisaalta myös Meissoniermaista komposition ja aiheen havainnointia. Takit näyttävät samoilta, joita Charles Bargue käytti teoksessaan Shakin pelaajat. Voidaankin olettaa, että takit ovat Jean-Léon Gérômen rekvisiittavarastosta, koska Bargue käytti Gérômen varastoa valmistaessaan maalausten rekvisiittaa.
Suomessa Berndtson maalasi vuonna 1879 menestyksen innoittamana vielä kaksi talviaihetta. Teokset saivat nuivan vastaanoton Helsingin taideseuran näyttelyssä, mutta ne myytiin lähes välittömästi. Ne olivat esillä Pariisin salongissa. Samana vuonna hän maalasi entisestä taideyhdistyksen johtajasta muotokuvan. Tämän lisäksi hän teki muutamia tilaustöitä yksityisille tilaajille ja sai taideyhdistyksen apurahan. Näitten turvin hän lähti Pariisiin.
1881 Berndtson maalasi Pariisissa yhden merkkiteoksistaan, Morsiamen laulun, joka kuvaa ranskalaista hääjuhlaa. Valon kuvaus on erilaista kuin hänen aiemmissa, akateemisemmissa maalauksissaan. Maalauksessa valo tulvii monesta ikkunasta tehden tilasta avaran ja tunnelmasta raikkaan. Valoa on käsitelty ja valonlähteet asetettu samaan tapaan kuin ulkoilmamaalauksessa.
Talven 1882–1883 Berndtson työskenteli Egyptissä Kairossa ranskalaisen paroni Delort de Gléonin vieraana. Hän kotiutui Kairon ranskalaisyhteisöön, jonka kautta hän sai lukuisia muotokuvatilauksia. Hän toimi myös Le Monde Illustré -lehden kuvittajana lähettäen lehdelle kolme piirrosta. Kairon talven päätyö oli suuri maalaus Arabilainen värjäri, jonka hän lähetti Pariisin salonkiin. Maalauksen, jonka nykyinen olinpaikka on tuntematon, osti Egyptissä paroni de Menasce. Maalauksen pieni toisinto kuuluu Gösta Serlachiuksen taidemuseon kokoelmiin. Toisinto oli lahja Berndtsonin ystävälle Octave Borellille, joka oli Kairossa asunut ranskalainen lakimies ja lehdenkustantaja.
Kairossa valmistui myös maalaus Almée – egyptiläinen tanssijatar, joka esittää itämaista tanssittajatarta esiintymässä paroni Delort de Gléonille ja Octave Borellille, tummaihoisen miehen soittaessa rumpua. Maalaus kuvaa salonkia paronin palatsissa, jonka oli suunnitellut ranskalainen orientalistiarkkitehti Ambroise Baudry.
Elämänvaiheet > Viimeiset vuodet

Vuonna 1886 Berndtsonilta valmistui Ritarihuoneen näyttelyyn maalaus Lepo markkinamatkalla. Se näyttää ulkoilmamaalaukselta, mutta osa hahmojen varjoista viittaa kontrolloituun ateljeevalaistukseen. Samana vuonna Berndtson kihlautui neiti Hedvig Cronsted'in kanssa ja maalasi teoksen Nuori tyttö ja ruusu sekä muotokuvan kihlatustaan.
1889 Berndtson sai valtion palkinnon muotokuvamaalauksesta ja hänet valittiin palkinto- ja ostolautakunnan jäseneksi Ateneumiin. Hän viimeisteli teoksensa Vanha laulu, joka jälleen kerran todistaa Berndtsonin taitavaa sisätilojen, hahmojen ja tekstuurien kuvausta. Samana vuonna valmistui maalaus Matti Äyräpää hammaslääkärinä, joka kuvaa miestä ja nuorta naista hammaslääkärin vastaanottotilassa. Kauniisti kuvattu tila ja ikkunasta tulviva valo luovat maalaukseen rauhallisen tunnelman ja tuovat esiin  esineistön, joka kuultaa pehmeässä valossa maalauksen taka-alalla.
Vuonna 1890 valmistui Vapaaherra V.M. von Bornin perhe, jossa äiti ja lapset istuvat kahvipöydän ääressä, isän seisoessa takana sikari kädessä. Suurista ulkoilmamaalauksista 1880-luvulla hän oli saanut jokseenkin nuivaa kritiikkiä Pariisista. Hänen maineensa ei perustunutkaan näihin kuviin, vaan hän palasi aina uudelleen tekemään sitä missä hän oli paras, eli interiööreihin sijoitettuja salonkikuvia, joista hän olikin kriitikkojen ja kansan keskuudessa tunnettu.
Berndtson kuoli sairauteen vuonna 1895. Kyseessä oli luultavasti Egyptin matkalta tai Pariisin salongeista saatu syfilis.
Opetuksellinen perintö

Berndtson opetti yksityisakatemiassaan 1890-luvulla. Se toimi yhtenä vaihtoehtona Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulun vanhahtavalle opetukselle. Berndtsonin opetukseen sisältyi kipsipatsaitten piirustusta ja asetelmien maalausta, jonka jälkeen siirryttiin elävään malliin. Berndtson oli omaksunut opetusmallin Pariisissa. Hän opetti naturalisemmin kuin muut ajan opettajat. Koulussa opiskelivat muun muassa Väinö Blomstedt, Sigrid Granfelt, Beda Stjernschantz, Magnus Enckell ja Ellen Thesleff. Hän opetti vuonna 1890 myös Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä.
Tekniikka ja tyyli

Berndtsonin piirustus oli tarkkaa luonnon jäljentämistä. Alkuaikojen akateemisemmat työt näyttävät kallistuvan enemmän pyöreitten muotojen kannalle, kun taas loppuaikoina hän piirsi hyvinkin luonnoksenomaisesti ja kulmikkaasti. 1890-luvulta on säilynyt monta pienikokoista yhden tai muutaman esineen asetelmaa ja pieniä kasvokuvia, jotka kertovat vapaammasta piirustus- ja maalaustekniikasta.
Naturalistisella koulukunnalla on ollut vaikutusta häneen. Hänen ilmaisunsa oli ranskalaisten mestarien sekä naturalistisen koulukunnan kuten Jules Bastien-Lepagen väliltä. Berndtson lisäsi aiheisiinsa mukaan myös pohjoismaista kansallisromantiikkaa.
Teoksia

Kamarimusiikkia, 1878
Shakinpelaajat, 1878
Kyllä - ei, lepohetki ateljeessa, 1879
Zacharias Topeliuksen muotokuva, 1880
Eero Järnefeltin muotokuva, 1880
Morsiamen laulu, 1881
Laskiaistiistai, 1882
Nainen lintu kädessä Maison Laffitten linnassa, 1882
Almée, egyptiläinen tanssijatar, 1883
Omakuva 1600-luvun puvussa, 1884
Levähdys markkinamatkalla, 1886
Hammaslääketieteen professori Matti Äyräpää, 1889
Peilin ääressä, 1889
Hänen nimensä, 1890
Puutarhaidylli, tuntematon tekovuosi
Hiihtopartio, 1891
Lohenkalastajia Langinkoskella, 1892
Kesä, 1893
Kulosaaren salmi, 1895
Näyttelyt

Berndtson osallistui kotimaisiin ryhmänäyttelyin vasta elämänsä viime vaiheissa, ja ulkomaisia näyttelyitä hänellä ei ollut elinaikanaan. Ensimmäisen kerran hän asetti töitään julkisesti näytteille vuonna 1873. Lisäksi hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin ja moniin ulkomaisiin yhteisnäyttelyihin.
Tunnustukset

I palkinto valtion henkilömaalauskilpailussa 1889
kultamitali Suomen yleisessä taidenäyttelyssä 1885
Kiseleffin palkinto 1875
Tuotantoa kokoelmissa

Ateneumin kokoelmat
Hämeenlinnan taidemuseon kokoelmat
Turun taidemuseon kokoelmat
Tampereen taidemuseon kokoelmat
Imatran taidemuseon kokoelmat
Gyllenbergin taidemuseo
Serlachiuksen taidemuseo
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arell, Berndt & Hoffman, Christian: Gunnar Berndtson – Salonkimaalari. Turun Taidemuseo, Pohjoinen, 1998. ISBN 951-749-316-9.
Gunnar Berndtson Valtion taidemuseon kokoelmissa
Valtion taidemuseo
Turun taidemuseossa
Serlachiuksen taidemuseo, uutisia 28.6.2006, Gunnar Berndtsonin teoksia lahjoituksena Serlachiuksen kokoelmiin
Aiheesta muualla > Kuvia teoksista

Morsiamen laulu, 1881
"Arabialaisia värjäreitä" 1883
Almée, egyptiläinen tanssijatar, 1883
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  Europeana  IdRef 
Taiteentuntijoita Louvressa, 1879
Eero Järnefeltin maalaama muotokuva Berndtsonista, 1892–94
Big Stink

Harold Agnew kuvasi näitä B-29 -pommikoneita syyskesällä 1945 Tinianissa. Takimmaisena silloinen Big Stink. Muut koneet ovat Enola Gay sekä Great Artiste, jotka näkyvät etualalla. Peräsinten eli sivuvakainten merkinnät muutettu vasta atomipommihyökkäysten jälkeen.
Big Stink (sarjanumero: B-29-40-MO 44-27354, Victor-numero: #90) oli raskas nelimoottorinen Boeing B-29 Superfortress, jonka valmisti keväällä 1945 Glenn L. Martin Company (myöhempi Lockheed-Martin) Nebraskassa Omahassa. Yhdysvaltain ilmavoimat käyttivät lentokonetta vuoteen 1960.
Se osallistui muun muassa valokuvaus- ja tarkkailukoneena atomipommin pudottamiseen Nagasakiin, jolloin koneen päällikkönä oli majuri James I. Hopkins. Normaalisti koneen päällikkönä oli toiminut kapteeni Herman S. Zahn. Koneessa olivat englantilaiset RAF:n eversti Leonard Cheshire ja ydinfyysikko William Penney. Myös Robert Serberin piti osallistua, sillä hän hallitsi Fastax-suurnopeuskameran käytön. Majuri Hopkins komensi kuitenkin laskuvarjottoman Serberin ulos koneesta, juuri vähää ennen sen ilmaannousua.
Koneen nimi muutettiin myöhemmin lento-onnettomuudessa menehtyneen, ilmavoimien kapteeni David Semplen muistoksi Dave's Dreamiksi. Kone pudotti Ableksi nimetyn Fat Man -atomipommin Bikinin atollille kesällä 1946 Operaatio Crossroadsissa. Se oli siten kolmas lentokone maailmassa, joka oli pudottanut atomipommin.
Koneen miehistö Nagasakissa

Maj. James I. Hopkins, Jr., koneen päällikkö ja pääpilotti
Ltn. John E. Cantlon, apupilotti
Ltn. Stanley G. Steinke, suunnistaja
Ltn. Myron Faryna, pomminpudottaja
Ylikers. George L. Brabenec, lentomekaanikko
Kers. Francis X. Dolan, radisti
Korp. Richard F. Cannon, tutkaoperaattori
Kers. Martin G. Murray, taka-ampuja
Kers. Thomas A. Bunting, apumekaanikko
Korp. Sidney J. Bellamy, apuoperaattori tutkalle