stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Björn Monnberg
Pelaajaura

Monnberg valittiin vuoden käsipalloilijaksi Suomessa vuosina 2003 ja 2004. Hän lopetti pelaamisen sekä seura- että maajoukkuetasolla vuonna 2005.
Pelaajaura > Seurajoukkueura

Monnberg pelasi SM-sarjassa vuodesta 1988 vuoteen 1997 HIFK:ssa ja Dickenissa. Dickenissä hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1993. Vuodesta 1997 lähtien hän pelasi ammattilaisena saksalaisessa HSG D/M Wetzlarissa. Siellä hän pelasi noin 250 ottelua ja teki lähes tuhat maalia. Bundesliigan tähdistöön hänet valittiin vuosina 2003 ja 2004.
Pelaajaura > Maajoukkueura

Monnberg pelasi Suomen maajoukkueessa 135 A-maaottelua, enemmän kuin kukaan muu suomalainen käsipalloilija tehden 566 maalia. Hän oli myös maajoukkuen kapteeni.
Charles Bronson

| Charles Bronson |
| --- | --- |
 Charles Bronson vuonna 1966.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Charles Dennis Buchinsky
Syntynyt: 3. marraskuuta 1921 Ehrenfeld, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 30. elokuuta 2003 (81 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Puoliso:  Harriett Tendler (1949–1965) Jill Ireland (1968–1990) Kim Weeks (1998–2003)
Lapset:  4
Näyttelijä
Aktiivisena:  1949–1998
Merkittävät roolit:  Bernardo O'Reilly (7 rohkeata miestä) Danny Velinski (Suuri pakoretki) Joseph Wladislaw (Likainen tusina) Harmonica (Huuliharppukostaja) Paul Kersey (Väkivallan vihollinen)
Palkinnot
 Golden Globe (1972) 
Aiheesta muualla
www.charlesbronson.info
IMDb 
Elonet
Charles Bronson (s. Charles Dennis Buchinsky; 3. marraskuuta 1921 Ehrenfeld, Pennsylvania – 30. elokuuta 2003 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä, joka tunnetaan erityisesti rooleistaan kovaotteisena poliisina, lännenelokuvien pyssysankarina, mafian palkollisena ja omankädenoikeuteen tarttuvana kostajana. Hän näytteli urallaan 80 elokuvassa ja lukuisissa tv-sarjoissa ja on yksi harvoista Hollywood-tähdistä, joiden suosio on ulottunut viidelle vuosikymmenelle.
Nuoruus

Charles Bronson syntyi 11:ntenä lapsena 15-lapsiseen liettualaisvanhempien perheeseen. Hänen isänsä oli sukujuuriltaan tataari. Joidenkin lähteiden mukaan hänet kastettiin nimellä Karolis Bučinskis, Casimir Businskis tai Karol Buczyński. Vuonna 1943 Bronson liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin ja vuonna 1945 hänet liitettiin B-29-laivueeseen, jossa hän taisteli japanilaisia vastaan toisessa maailmansodassa.
Ura > Uran alku

Sodan jälkeen Bronson teki useita töitä, mutta sitten hänet palkattiin philadelphialaiseen teatteriseurueeseen lavasteiden maalaajaksi. Hän alkoi pian saada myös pieniä rooleja, ja vuonna 1949 hän muutti Kaliforniaan. Bronson paransi puhetapaansa Pasadena Playhousen koulussa, mistä hänet myös poimittiin elokuviin. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Laivaston nerot (1951). Seuraavan muutaman vuoden aikana Bronson näytteli useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Roolit olivat pieniä, eikä Bronson saanut aina nimeään lopputeksteihin. Suurimmat roolit olivat b-elokuvissa kuten Sade, Viimeinen apassi ja Sotarummut.
Bronson oli näytellyt ensimmäisissä elokuvissaan alkuperäisellä nimellään, mutta hän vaihtoi sukunimensä Bronsoniksi 1954, koska pelkäsi mccarthyismin ajan reaktiota venäläiseltä kuulostavaan nimeensä. Nimenvaihdoksen jälkeen hänen ensimmäinen elokuvansa oli Big House, U.S.A. (1955). Pääroolia hän näytteli muun muassa elokuvassa Verinen viikonloppu (1958). Bronsonin tunnetuimpia elokuvia tuolta ajalta ovat kuitenkin 7 rohkeata miestä (1960), Suuri pakoretki (1963) ja Likainen tusina (1967).
Ura > Huipulle Euroopassa ja paluu Hollywoodiin

Ranskalainen Alain Delon oli monien muiden maanmiestensä tavoin arvostanut elokuvaa Verinen viikonloppu, ja hän kutsui Bronsonin näyttelemän brittiläis-ranskalaiseen yhteistuotantoon Yksinäiset sudet (1968). Bronsonista tulikin 1960-luvun lopulla tunnettu Euroopassa, missä hän näytteli erityisesti lännenelokuvissa ja rikoselokuvissa. Hän sai vuonna 1972 Golden Globe -gaalan kunniapalkinnon ”maailman elokuvasuosikkina”. Euroopassa hän teki Yksinäisten susien lisäksi muun muassa Sergio Leonen italowesternin Huuliharppukostaja (1968) ja elokuvan Muukalainen sateesta.
Bronson palasi 1970-alussa Hollywoodiin ja näytteli muun muassa rikoselokuvissa Mestaritappaja (1972), Teilaaja (1973) ja Raakaa peliä (1974). Elokuvatähdeksi Bronson nousi vuoden 1974 elokuvalla Väkivallan vihollinen, jossa hän esitti omankädenoikeuteen tarttuvaa, perheensä menettänyttä arkkitehtia. Vaikka elokuvaa kritisoitiin sen väkivaltaisuuden takia, sitä seurasi neljä jatko-osaa. Väkivallan vihollinen 5 – kalman kasvot (1994) oli Bronsonin viimeinen teatterielokuva.
Bronsonista tuli ohjaaja J. Lee Thompsonin luottonäyttelijä 1980-luvulla, ja he tekivät yhdessä seitsemän projektia. Don Siegelin elokuvassa Puhelin (1977) Charles Bronson näytteli Suomessakin. Kyseisessä agenttitrillerissä Helsinki esitti Moskovaa ja Leningradia ja Bronson venäläisagenttia.
Viimeisinä vuosinaan Bronsonin terveys heikkeni, ja hän jäi vuonna 1998 eläkkeelle lonkkaleikkauksen takia. Hän menehtyi lopulta Alzheimerin tautiin ja keuhkokuumeeseen vuonna 2003. Bronsonin viimeiseksi näyttelijäntyöksi jäi Poliisin painajainen -televisiotrilogia, joka on hänen ainoa elokuvasarjansa Väkivallan vihollisen lisäksi.
Yksityiselämä

Bronsonin ensimmäinen vaimo oli Harriet Tendler, jonka hän oli tavannut Philadelphiassa. He olivat molemmat olleet aloittelevia näyttelijöitä. Heille syntyi eroon päättyneessä liitossa kaksi lasta. Bronsonin toinen vaimo oli brittiläinen näyttelijä Jill Ireland. He menivät naimisiin vuonna 1968. He asuivat Bel Airissa seitsemän lapsensa kanssa. Kaksi niistä oli yhteisiä, kaksi Bronsonin ensimmäisestä liitosta ja kolme Irelandin ensimmäisestä liitosta. Jill Ireland kuoli syöpään vuonna 1990. Bronsonin kolmas vaimo oli Kim Weeks, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1998.
Filmografia

| --- | --- |
 Laivaston nerot (1951)  Poliisiansa (1951)  Satamapoliisi (1951)  Tulipaholainen (1952)  Erotaan pois (1952)  Kuusi vankia (1952)  Amor sekaantuu peliin (1952)  Tehtävä Triestessä (1952)  Sotareportterit (1952)  Broadwayn verikoirat (1952)  Torpedohyökkäys (1952)  Ilveilijä (1953)  Vahakabinetti (1953)  Sade (1953)  kaupungin pimeydessä (1954)  Tennessee Champ (1954)  Takaa-ajo halki lännen (1954)  Viimeinen apaashi (1954)  Sotarummut (1954)  Vera Cruz (1954)  Big House, U.S.A. (1955)  Tukikohta ei vastaa (1955)  Have Camera Will Travel (televisioelokuva, 1956)  Peloton mies (1956)  Viimeinen laukaus (1957)  Showdown at Boot Hill (1958)  Verinen viikonloppu (1958)  Gang War (1958)  Operaatio 'Hämähäkki' (1958)  Liekkejä yössä (1959)  7 rohkeata miestä (1960)  Albatrossin vangit (1961)  Sotarumpujen kuminaa (1961)  X-15 lähtövalmis (1961)  Nyrkkeilysankari Kid Galahad (1962)  Suuri pakoretki (1963)  4 Teksasista (1963)  Ruuti palaa (1965)  Kuuma ranta (1965)  Taistelu Ardenneilla (1965)  Tyttö oli jokaisen (1966)  Likainen tusina (1967)  Yksinäiset sudet (1968)  San Sebastianin tykit (1968)  Pancho Villa ratsastaa jälleen (1968)  Yksinäiset sudet (1968) :  Huuliharppukostaja (1968)  Raju romanssi (1970)  Muukalainen sateesta (1970)  Nyrkkisankarit (1970)  Armoton mies (1970)  Kylmä hiki/Rautaiset hermot (1970)  Murhaaja oven takana (1971)  Verenpunainen aurinko (1971)  Cosa Nostran salaisuus (1972)  Chaton maa (1972)  Mestaritappaja (1972)  Teilaaja (1973)  Mafian korppikotkat (1972)  Valdez – puoliverinen (1973)  Raakaa peliä (1974)  Väkivallan vihollinen (1974)  Teräshermo (1975)  Haastaja (1975)  Särkyneen sydämen sola (1975)  St. Ives – saatanan lähetti (1976)  Keskipäivästä kolmeen (1976)  Entebben taistelu (televisioelokuva, 1976)  Verenpunainen preeria (1977)  Puhelin (1977)  Hänet täytyy tappaa! (1979)  Cabo Banco (1980)  Pako yli rajan (1980)  Kuoleman ajojahti (1981)  Väkivallan vihollinen 2 (1982)  Ennen keskiyötä (1983)  Pirullinen kosto (1984)  Väkivallan vihollinen 3 (1985)  Jack Murphyn laki (1986)  Tappolistalla (televisioelokuva, 1986)  Salamurhaaja (1987)  Väkivallan vihollinen 4 (1987)  Tuomion enkeli (1988)  Kielletty kohde (1989)  Indian Runner (1991)  Totuus joulupukista (televisioelokuva, 1991)  Merisusi (1993)  Donato and daughter (1993)  Väkivallan vihollinen 5 – kalman kasvot (1994)  Poliisin painajainen (televisioelokuva, 1995)  Poliisin painajainen II (televisioelokuva, 1997)  Poliisin painajainen III – Havana Club (televisioelokuva, 1999)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Charles Bronson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Charles Bronson Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
Charles Bronson elokuvassa Kotkat hyökkäävät (1977).
Bronson sai tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 1980.
Bill Demong

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bill Demong |  Bill Demong |  Bill Demong |  |
Maa:   Yhdysvallat
Yhdistetty
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Vancouver 2010 | suurmäki + 10 km |  |
|  Hopeaa | Vancouver 2010 | joukkuekilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Liberec 2009 | suurmäki + 10 km |  |
|  Hopeaa | Sapporo 2007 | normaalikilpailu |  |
|  Pronssia | Liberec 2009 | normaalimäki + 10 km |  |
|  Pronssia | Val di Fiemme 2013 | normaalimäen joukkuekilpailu |  |
Bill Demong (s. 29. maaliskuuta 1980 Vermontville, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen yhdistetyn hiihtäjä, joka voitti olympiakultaa ja maailmanmestaruuden.
Sapporon MM-kisoissa 2007 Demong voitti hopeaa normaalimatkalta. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti suurmäen Gundersen-kilpailun, oli yhteislähtökilpailussa viides ja normaalimäen Gundersen-kilpailussa pronssilla. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän oli suurmäen Gundersen-kilpailussa kuudes ja normaalimäen kilpailussa seitsemäs. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Demong oli mukana Yhdysvaltojen pronssia voittaneessa normaalimäen joukkueessa. Olympialaisissa hän on sijoittunut Salt Lake Cityssä 2002 neljänneksitoista sprintissä ja neljänneksi viestissä. Vancouverissa 2010 hän voitti suurmäen Gundersen-kilpailun, oli kuudes normaalimäen Gundersen-kilpailussa ja hopealla joukkuekilpailussa.
Demong on kilpaillut maailmancupissa vuodesta 1999 asti ja voittanut yhdeksän osakilpailua: kaudella 2001–2002 Liberecissä, kaudella 2006–2007 Lahdessa, kaudella 2007–2008 Trondheimissa, kaudella 2008–2009 Ramsaussa, Whistlerissä, Klingenthalissa, Lahdessa sekä Vikersundissa ja kaudella 2009–2010 Val di Fiemmessä. Lisäksi hän on ollut kuusi kertaa toinen ja kuusi kertaa kolmas (13.2.2012 mennessä). Kauden 2007–2008 ja 2008–2009 maailmancupin kokonaiskilpailuissa hän sijoittui kolmanneksi.
Demong lopetti uransa yhdistetyn hiihtäjänä vuonna 2015.
Rauta

Rauta on siirtymämetallien ryhmään kuuluva alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Fe (lat. ferrum).
Rauta on painavin tähdissä nukleosynteesin kautta syntyvä alkuaine. Jaksollisessa järjestelmässä rauta on 26. alkuaine. Se on hopean värinen, kiiltävä ja ferromagneettinen metalli. Rauta on nisäkkäille välttämätön hivenaine, jonka puute on erään arvion mukaan maailman suurin ravitsemusongelma.
Puhdas rauta on jokseenkin pehmeää, mutta monet sitä pääaineksenaan sisältävät metalliseokset ovat erittäin kovia. Niistä valmistetaan muun muassa ruoanvalmistusvälineitä, työkaluja, rakennustarvikkeita, koneita ja ajoneuvoja. Tärkeimpiä rautaseoksia ovat teräkset ja valuraudat.
Rauta reagoi helposti hapen kanssa varsinkin joutuessaan samalla tekemisiin veden kanssa. Tätä hapettumisreaktiota sanotaan ruostumiseksi. Siinä syntyvä aine, ruoste, on etupäässä rautaoksidien ja rautahydroksidien seosta. Se on huokoista, joten rautaesineet voivat ruostua vähitellen kokonaan, toisin kuin useat muut metallit, jotka hapettuvat vain pinnalta. Epäjalona metallina rauta reagoi myös happojen kanssa vapauttaen samalla niistä vetyä.
Sanan alkuperä

Suomen kielen sana rauta tulee germaanisten kielten sanasta *rauđan-, joka on sukua esimerkiksi nykyruotsin sanalle röd "punainen". Sana on alun perin ilmeisesti viitannut järvimalmin punaiseen väriin.
Esiintyminen

Rauta on neljänneksi yleisin alkuaine ja toiseksi yleisin metalli maankuoressa, jossa sitä on noin 5 prosenttia. Sitä esiintyy luonnossa jonkin verran vapaanakin, meteoriittirautana. Maankuoressa sitä on kuitenkin paljon enemmän erilaisina yhdisteinä. Tärkeitä mineraaleina esiintyviä rautayhdisteitä ovat rautaoksidit kuten magnetiitti (Fe3O4) ja hematiitti (Fe2O3) sekä rautasulfidi, rikkikiisu eli pyriitti (FeS2). Myös rautasälpää eli sideriittiä, joka on rautakarbonaattia (FeCO3), louhitaan rautamalmina. Luonnossa rautaa on runsaasti myös silikaattimineraaleina, jotka yleensä ovat väriltään tummia, mutta niillä ei ole merkitystä malmina.
Nykyisten geologisten teorioiden mukaan maapallon sisin osa sisältää etupäässä rautaa ja nikkeliä. Jos teoria pitää paikkansa, maapallolla on rautaa enemmän kuin mitään muuta alkuainetta, noin 35 prosenttia Maan massasta.
Rautaoksidia on runsaasti myös Marsin pintakerroksissa, jotka saavat niistä punertavan värinsä.
Historia

Rauta tunnettiin jo esihistoriallisena aikana. Vanhimmat todisteet sen käytöstä ovat Sumerista ja Egyptistä noin 4000 ennen ajanlaskun alkua. Silloin raudasta tehtiin pääasiassa keihään kärkiä tai muita suhteellisen pieniä esineitä, koska rautaa kerättiin meteoriittien jäännöksistä, jotka ovat varsin harvinaisia. Yleiseksi sen käyttö tuli kuitenkin sen jälkeen, kun sitä ensin Lähi-idässä noin 1400 eaa. ja myöhemmin muuallakin opittiin valmistamaan pelkistämällä oksidimalmeista. Tällöin pronssikausi päättyi ja alkoi rautakausi.
Ennen masuunin keksimistä rautaa valmistettiin suorapelkistämällä malmia puuhiilen avulla. Suorapelkistyksessä uunin lämpötila ei kohonnut raudan sulamispisteeseen saakka, vaan pelkistyminen tapahtui kiinteässä tilassa. Tällöin vain pieni osa hiilestä sitoutui rautaan, ja tuloksena oli pehmeää kanki- eli takorautaa. Jo vanhalla ajalla takoraudasta osattiin valmistaa myös terästä hehkuttamalla sitä hiilikerrosten välissä ilmalta suojassa. Teräksen etuna takorautaan verrattuna oli, että se voitiin karkaista. Teräs oli kuitenkin paljon kalliimpaa kuin takorauta, minkä vuoksi sen käyttö oli varsin rajallista.lähde?
Nykyisin lähes yksinomaisesti käytetyt teräksen ja valuraudan valmistusmenetelmät on keksitty vasta 1800-luvulla tai myöhemmin.
Fysikaaliset ominaisuudet > Isotoopit

Luonnon rauta on neljän pysyvän isotoopin seos: 54Fe, 56Fe, 57Fe ja 58Fe. Näistä yleisin on 56Fe (91,66 %) ja sitä seuraavat 54Fe (5,82 %), 57Fe (2,19 %) ja 58Fe (0,33 %). Isotooppi 54Fe voi teoreettisten ennusteiden mukaan hajota kaksois-elektronisieppauksella kromin isotoopiksi 54Cr, mutta tätä ei ole koskaan havaittu, ja tällaisen hajoamisen puoliintumisajaksi on arvioitu vähintään 3,1·1022 vuotta, joten isotooppia pidetään pysyvänä.
Raudan isotooppien tutkimuksessa voidaan käyttää hyväksi Mössbauerin ilmiötä (rekyylitön gammakvantin absorptio ja uudelleen emittoituminen atomiytimestä). Isotoopin 57Fe rauta-atomit voidaan saada siirtymään korkeammalle energiatasolle gammasäteilyn taajuudella, joka on hyvin tarkka ja joka lisäksi määräytyy tutkittavan aineen hapettumisasteen, elektronikonfiguraation ja kemiallisen ympäristön perusteella. Tätä raudan huomattavaa Mössbauerin ilmiötä on käytetty tutkittaessa hemoglobiinin johdannaisia sekä erittäin tarkoissa atomikelloissa.
Raudalle tunnetaan lähes 30 keinotekoista radioisotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 45–74. Niistä pitkäikäisin on vuonna 1957 löydetty 60Fe, jonka puoliintumisaika on noin 2,62 miljoonaa vuotta. Se hajoaa β--hajoamisella 60Co:ksi ja edelleen pysyväksi 60Ni nuklidiksi. 60Fe ei enää nykyään löydy maapallolta, mutta tietoa sen puoliintumisajasta on käytetty hyväksi arvioitaessa aurinkokunnan ikää.
Raudan valmistus

Vaikka rautaa on lähes kaikissa kivilajeissa, sen valmistamiseksi kannattaa yleensä louhia vain sellaisia malmeja, joissa sitä on vähintään 30 prosenttia. Magnetiitti on perinteinen rautaa sisältävä mineraali, jota on louhittu esimerkiksi Ruotsin Kiirunassa ja Pohjois-Amerikassa. Nykyisin suuri osa raudasta saadaan hematiitti­esiintymistä, joissa louheen rautapitoisuus on noin 60 %. Raakarautaa valmistetaan rautaoksidi­malmista hiilellä pelkistämällä masuuneissa. Tällöin osa hiilestä liukenee sulaan rautaan, ja tuloksena saadaan raaka- eli harkkorautaa, jossa on noin 4 % hiiltä. Terästä, jonka hiilipitoisuus on alhaisempi, valmistetaan puhaltamalla sulaan raakarautaan ilmaa, jolloin siinä oleva happi polttaa osan hiilestä. Nykyaikanakin on kehitetty myös uusia suorapelkistysmenetelmiä, mutta niiden käytännöllinen merkitys on vähäisempi.
Raudan käyttö

Rauta on ihmiskunnan tärkein metalli. Sitä käytetään monta kertaa enemmän kuin kaikkia muita metalleja yhteensä – on jopa arvioitu, että 95 % ihmiskunnan käyttämästä metallista on rautaa. Rauta on pääainesosa erityyppisissä teräksissä lukemattomiin eri käyttötarkoituksiin käytettynä. Valurautojen tärkein ainesosa on raudan ohella hiili, joka esiintyy puhtaana joko suomugrafiittina tai pallografiittina rautamatriisissa, joka muodostuu hiiliteräksissäkin esiintyvistä faaseista: ferriitti, perliitti, martensiitti, jäännösausteniitti ja seostuksen avulla aikaansaadut erilaiset metallikarbidit. Hiilipitoisuuden mukaan rautaseokset jaotellaan seuraavasti:
yli 4,5 % takkirauta
yli 1,7 % valurauta
alle 1,7 % teräs
alle 0,05 % meltorauta
Rautaa käytetään sen ferromagneettisuuden vuoksi myös erilaisiin magneetteihin muun muassa elektroniikassa ja sähkömoottoreissa. Eräisiin sähköteknisiin tarkoituksiin käytetään myös elektrolyysin avulla valmistettua puhdasta rautaa, elektrolyyttirautaa, jossa ei ole lainkaan hiiltä.
Rautaa käytetään myös katalyyttinä ammoniakin valmistukseen.
Yhdisteet

Kemiallisissa yhdisteissä raudan hapetusluku on useimmiten +2 tai +3. Myös joitain +4 ja +6 hapetuslukujen yhdisteitä tunnetaan, vaikkakin ne ovat harvinaisia. Esimerkiksi kaliumferraatissa rauta on +6 arvoisena. Rauta muodostaa kahden- ja kolmenarvoisia positiivisia ioneja Fe3+ ja Fe2+. Fe2+-ioni tunnetaan myös nimellä ferro-ioni, ja sen sisältäviä yhdisteitä sanotaan ferroyhdisteiksi, esimerkiksi ferrosulfaatti eli rauta(II)sulfaatti (FeSO4). Vastaavasti ioni Fe3+ tunnetaan nimellä ferri-ioni, ja se esiintyy esimerkiksi ferrikloridissa eli rauta(III)kloridissa (FeCl3). Nykyisen IUPAC:n standardin mukaan ioneista tulisi kuitenkin käyttää nimityksiä rauta(III) ja rauta(II).
Raudalla on kolme oksidia: rauta(II)oksidi eli ferro-oksidi (FeO), rauta(III)oksidi eli ferrioksidi (Fe2O3), sekä rauta(II,III)oksidi (Fe3O4), jossa rauta esiintyy molemmilla +2 ja +3 hapetusluvuilla. Ferro-oksidi on vihertävää tai mustaa jauhetta jota esiintyy mineraali wüstiitissa, ja ferrioksidi on punertavan ruskeaa tai mustaa ainetta, jota löytyy luonnosta hematiitista. Molempia on käytetty väriaineina, rauta(II)oksidia lähinnä lasin värjäämiseen. Rauta(II,III)oksidia on mineraali magnetiitissa ja sitä käytetään elektroniikan ferriittikomponenteissa sekä väri- ja kiillotusaineena.
Ferrosulfaatin (FeSO4) lisäksi raudalle tunnetaan toinen sulfaatti, rauta(III)sulfaatti eli ferrisulfaatti (Fe2(SO4)3). Sitä käytetään pelkistävänä aineena ja toisten rautayhdisteiden valmistamiseen. Sillä on myös käyttöä musteiden, lannoitteiden ja hyönteismyrkkyjen valmistuksessa.
Rauta muodostaa halideja. Kloorin kanssa se muodostaa kaksi kloridia, rauta(II)kloridi eli ferrokloridin (FeCl2 ja rauta(III)kloridin eli ferrikloridin (FeCl3). Molemmat ovat teollisesti tärkeitä kemikaaleja. Muita raudan yhdisteitä halogeenien kanssa ovat muun muassa rauta(II)bromidi ja rauta(II)fluoridi.lähde?
Myös pitkään tunnettu väriaine preussinsininen on raudan yhdiste. Sitä saadaan kun Fe3+-ioneja sisältävään liuokseen lisätään heksasyanoferraattikompleksi [Fe(CN6)]4−.
Rautaa on myös joissakin orgaanisissa yhdisteissä kuten hemoglobiinissa. Rauta muodostaa myös kompleksiyhdisteitä, joissa se on keskusatomina. Ligandina voi olla joko epäorgaaninen tai orgaaninen ryhmä kuten hemoglobiinissa.lähde?
Rauta hivenaineena

Italialainen lääkäri Vincenzo Menghini havaitsi veren sisältävän rautaa vuonna 1745 polttaessaan verta.lähde? Rauta on veren punasoluissa esiintyvässä hemoglobiinissa hapen sitoja. Punasolut kuljettavat happea kudoksiin. Rauta on tämän vuoksi ihmiselle välttämätön hivenaine. Aikuisen ihmisen kehossa on rautaa yhteensä 4–5 g.
Rauta hivenaineena > Saantisuositukset

Valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositusten mukaan hedelmällisyysikäisten naisten tulisi saada rautaa ravinnosta noin 15 mg/vrk ja muiden aikuisten noin 9 mg. Osa hedelmällisessä iässä olevista naisista tarvitsee kuitenkin rautatäydennystä ravintoainevalmisteista, koska naisen yksilöllinen raudantarve riippuu muun muassa kuukautisten aiheuttamasta raudan menetyksestä. Lasten ja nuorten saantisuositus vaihtelee iän mukaan. Suurimmaksi hyväksyttäväksi päiväsaanniksi on määritelty aikuiselle 25 mg/vrk ja siitä saisi tulla enintään 10 mg/vrk ravintoainevalmisteesta.
Yhdysvaltojen kansanterveysinstituutti suosittelee hedelmällisyysikäisten naisten raudansaanniksi enemmän kuin Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunta. Sen suosituksena on 18 mg/vrk lihaa tai kalaa syöville ja muille 32,4 mg/vrk. Raudan päiväsaannin ylärajaksi suositellaan 45 milligrammaa.
Rauta hivenaineena > Saanti ja imeytyminen

Raudan saanti on keskimääräistä tarvetta pienempää noin puolella suomalaisista naisista. Finravinto 2007 -tutkimuksen mukaan suomalaiset saavat rautaa keskimäärin: naiset 10,3 mg/vrk (1,6 mg/MJ/vrk) ja miehet 13,6 mg/vrk (1,5 mg/MJ/vrk).
Ravinnon rauta esiintyy yleensä nonhemirautana (Fe3+). Poikkeuksen muodostavat ainoastaan liha, kala, äyriäiset ja veri, joiden sisältämästä raudasta 40–45 prosenttia on hemirautaa (Fe2+). Hemirauta imeytyy noin 2,5–25 kertaa paremmin kuin nonhemirauta. Imeytymistehon erot riippuvat ennen kaikkea siitä, kuinka paljon nonhemirautaa sisältävässä ruoka-aineessa on raudan imeytymistä heikentäviä aineita kuten fytaattia, polyfenoleita ja kalsiumia.
Porsaanmaksa sisältää äärimmäisen paljon hemi- ja nonhemirautaa. Myös porsaankieli, naudanmaksa sekä naudan-, poron- ja lampaanliha ovat hyviä raudanlähteitä. Yhdysvalloissa on havaittu, että raudanpuuteanemia on lisääntynyt samalla kun naudanlihaa on korvattu broilerilla, sillä siipikarjassa on huomattavasti vähemmän rautaa.
Kasvikunnan tuotteista esimerkiksi pavuissa, kaurahiutaleissa ja ruisleivässä on paljon rautaa, mutta se on heikommin imeytyvässä nonhemiraudan muodossa. Esimerkiksi  papujen sisältämästä raudasta vain 2 promillea imeytyy ihmisen ruoansulatuksessa. Aiemmin hyvänä raudanlähteenä pidetyn pinaatin rauta ei imeydy hyvin kasvin sisältämän oksaalihapon takia.
Lihan tai kalan nauttiminen lisää kuitenkin aterialla nautitun nonhemiraudan imeytymistä. C-vitamiini voi parantaa raudan imeytymisen jopa nelinkertaiseksi, mutta sillä on väestötasolla lihan ja kalan nauttimista vähemmän merkitystä.
Kalsium heikentää sekä hemi- että nonhemiraudan imeytymistä, minkä vuoksi esimerkiksi runsas maitovalmisteiden käyttö lisää raudanpuutteen riskiä. Myös kahvin ja teen sisältämät polyfenolit heikentävät sitä. Esimerkiksi 1,5 desilitraa kahvia estää 60-prosenttisesti  aterialla nautitun raudan imeytymisen ja tee jopa 70–90 prosenttisesti. Kaakao sekä täysjyväviljatuotteiden, soijaproteiinin ja siementen runsaasti sisältämät fytaatit vaikuttavat samoin.
Jos tarkastellaan sekä hemi- ja nonhemiraudan yhteenlaskettua kokonaissaantia, havaitaan, että suomalaiset saavat rautaa eniten viljasta ja perunasta (miehet 37 %, naiset 33 %). Seuraavaksi tärkein lähde oli liha (22/15 %). Muista eläinkunnan tuotteista saatiin yhteensä 10 %. Marjoista ja hedelmistä tuli 7/11 %, vihanneksista 7/8 %, palkokasveista, pähkinöistä ja siemenistä 6/8 %.
Ravintolisät sisältävät nonhemirautaa.