stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyytilaitos Suomessa
Säännökset kyytilaitoksesta > Osapuolten oikeudet ja velvollisuudet > Kyyditys > Varsinainen ja ylimääräinen kyyti

Varsinainen kyyti oli matkustajalle viipymättä annettava. Ylimääräisen kyydin oli matkustaja oikeutettu saamaan maaherran määräämän ajan kuluessa. Ylimääräisestä kyydistä suoritettiin sama kyytimaksu kuin varsinaisesta kyydistä.
Kun kestikievaritalosta tai kyytiasemalta vuorokaudessa tehtäviksi määrätyt varsinaiset kyydit oli suoritettu tai vakinaiset hevoset olivat kyydissä, oli matkustajalla oikeus määrätyn odotusajan kuluttua saada ylimääräinen kyyti, jos sellainen oli kyytilaitoksessa tehtäväksi määrätty ja oli vielä sinä vuorokautena tekemättä.
Kyytilaitoksen loppu

Maatalousyhteiskunnan melko vähäisiä liikkumistarpeita varten luotu kyytilaitos alkoi olla osittain vanhentunut jo 1800-luvun lopulla. Rautatiet eivät vielä tehneet kyytilaitosta tarpeettomaksi, sillä rautatieasemien läheisyydessä sijainneet kestikievarit tarjosivat junalla saapuneille matkustajille mahdollisuuden jatkaa matkaansa hevoskyydillä. Kievarien tuhoksi koitui 1920- ja varsinkin 1930-luvulla vilkastunut autoliikenne. Taksit huolehtivat yksilöllisistä henkilökuljetuksista ja linja-autot joukkoliikenteestä. Lisäksi omia autoja hankkivat innokkaimmin juuri eniten kestikievarien palveluja aiemmin käyttäneet. Autot mahdollistivat sen, että yhä pitemmiltä matkoilta ehdittiin yöksi takaisin kotiin tai tarvittiin vähemmän yöpymisiä. Linja-autoliikenne vaikutti kievarilaitoksen lakkauttamiseen paitsi välittömästi vähentämällä kestikievarien käyttäjien määrää, myös välillisesti: sen myötä maaseutukeskuksiin syntyi kaupallisesti ylläpidettyjä matkustajakoteja, ruokaloita ja kahviloita, jotka hoitivat aiemmin kievareille kuuluneita tehtäviä.
Kun Suomen kestikievareista vuonna 1920 tilattiin 375 000 kyyditystä, vuonna 1939 vastaava luku oli enää 21 000. Samassa ajassa kestikievarien määrä väheni 1 124:stä 257:ään sekä kyytiasemien ja -pysäkkien määrä 171 stä 111:een. Kyytilaitoksen palvelut hävisivät ensimmäiseksi pääteiden varsilta, kun taas syrjäseuduilla niitä tarvittiin kauemmin. Vuonna 1938 autoliikenteen katsottiin kattavan koko maan niin hyvin, että kievarilaitos päätettiin vuoden 1939 alusta lähtien säilyttää vain valtioneuvoston erikseen määräämillä paikkakunnilla. Järjestelmä säilytettiin vuonna 1939 kokonaisuudessaan vielä Oulun ja Lapin lääneissä, muualla Suomessa vain 38 kunnassa. Kyytilain kumoamisen myötä lakkautettiin vuonna 1955 viimeiset silloin vielä toiminnassa olleet neljä kestikievaria Korppoossa, Houtskarissa, Kangaslammilla ja Enontekiöllä.
Marcello-luokka

| Marcello-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 043 t (pinnalla) 1 290 t (sukellus)
Pituus:  73,00 m
Leveys:  7,19 m
Syväys:  5,10 m
Koneteho:  2-akselinen 2 CRDA-dieselmoottoria 3 600 bhp (pinnalla) 2 CRDA-sähkömoottoria 1 100 hv (sukellus)
Nopeus:  17,4 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Miehistöä:  57
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 100 mm/47 tykkiä 8 × 533 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  2 × kaksiputkinen 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä
Marcello-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston yhdentoista sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Aluksissa oli osittain kaksinkertainen runko ja sisäiset painolastisäiliöt.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Barbarigo | CRDA, Monfalcone | 6. helmikuuta 1937 | 12. kesäkuuta 1938 | 19. syyskuuta 1938 | upotettu 16. kesäkuuta 1943 |
| Dandolo | CRDA, Monfalcone | 14. kesäkuuta 1937 | 20. syyskuuta 1937 | 25. maaliskuuta 1938 | alusluettelosta 8. syyskuuta 1943 |
| Emo | CRDA, Monfalcone | 16. helmikuuta 1937 | 29. kesäkuuta 1938 | 14. lokakuuta 1938 | upotettu 10. marraskuuta 1942 |
| Marcello | CRDA, Monfalcone | 4. tammikuuta 1937 | 20. syyskuuta 1937 | 5. maaliskuuta 1938 | upotettu 22. helmikuuta 1941 |
| Mocenigo | CRDA, Monfalcone | 19. tammikuuta 1937 | 20. marraskuuta 1937 | 16. elokuuta 1938 | upotettu 14. maaliskuuta 1941 |
| Morosini | CRDA, Monfalcone | 2. maaliskuuta 1937 | 28. heinäkuuta 1938 | 11. marraskuuta 1938 | upotettu 11. elokuuta 1942 |
| Nani | CRDA, Monfalcone | 15. tammikuuta 1937 | 16. tammikuuta 1938 | 5. syyskuuta 1938 | upotettu 7. tammikuuta 1941 |
| Provana | CRDA, Monfalcone | 3. helmikuuta 1937 | 16. maaliskuuta 1938 | 25. heinäkuuta 1938 | upotettu 17. kesäkuuta 1940 |
| Veniero | CRDA, Monfalcone | 23. tammikuuta 1937 | 14. helmikuuta 1938 | 5. kesäkuuta 1938 | upotettu 7. kesäkuuta 1942 |
| Comandante Cappellini | OTO, Muggiano | 25. huhtikuuta 1938 | 14. toukokuuta 1939 | 23. syyskuuta 1939 | vallattu 8. syyskuuta 1943 |
| Comandante Faà di Bruno | OTO, Muggiano | 28. huhtikuuta 1938 | 18. kesäkuuta 1939 | 23. lokakuuta 1939 | upotettu 31. lokakuuta 1940 |
Mantova

| Mantova |
| --- | --- |
 Näkymä Mantovaan.
 lippu:  vaakuna
 Mantova
 Koordinaatit: 45°10′N, 10°48′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Lombardia
Maakunta:  Mantova
Hallinto:  
 – Pormestari:  Mattia Palazzi (2015–)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  63,81 km²
Korkeus:  16–28 m
Väkiluku (31.12.2015):  48 671
 – Väestötiheys:  763 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 http://www.comune.mantova.it/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mantova on kaupunki Mantovan maakunnassa Lombardian alueella Pohjois-Italiassa. Se sijaitsee järvikannaksella. Kaupungissa on vajaat 50 000 asukasta, ja sen pinta-ala on 64 neliökilometriä. Mantova on otettu yhdessä läheisen Sabbionetan kaupungin kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon ja se tunnetaan maalari Andrea Mantegnan ja arkkitehti Giulio Romanon mestariteoksista.
Historiaa

Kaupunki perustettiin todennäköisesti noin 2000 eaa. Minciojoen varrelle. 600-luvulla eaa. paikalla oli etruskilainen kylä, ja kaupungin nimi periytyykin etruskien Mantus-jumalasta. Keskiajalla kaupunkia hallitsivat useat Italian kulttuuria edistäneet ja rahoittaneet perheet, kuten Bonacolsit ja Corradi di Gonzagat (myös nimellä Gonzaga; 1328–1707). Mantovan herttuan arvoa kantaneet Gonzagat suojelivat taidetta ja kulttuuria sekä taiteilijoita, joihin kuuluivat Leon Battista Alberti, Andrea Mantegna, Donatello, Luca Fancelli ja Nicolò Sebregondi. Gonzagat teettivät kaupungin ympärille tekojärviä sotilaallisessa tarkoituksessa Minciojokea patoamalla. Kolme näistä järvestä on yhä olemassa, ja niissä on vahva kalakanta. Lisäksi alueella on lintujärviksi jääneitä kosteikkoja (Valli del Mincion, Bosco Fontanan ja Vallazzan suojelualueet).
Gonzagan suku hallitsi Mantovan herttuakuntaa 1328–1707. Sen jälkeen alue kuului Habsburg-suvun Itävaltaan, kunnes se liitettiin yhdistyneeseen Italian kuningaskuntaan 1866.
Nähtävyyksiä

Mantovassa on yhä paljon taiteen ja arkkitehtuurin aarteita eri aikakausilta: Duomo, Palazzo Ducale, Magna Domus, Palazzo del Capitano, Palazzo Vescovile, Palazzo degli Uberti, Palazzo Castiglioni (tai Palazzo Bonacolsi), Gabbian torni ja Palazzo del Podestà. Varmaankin arvokkain Mantovan rakennus on suurikokoinen renessanssilinna Palazzo del Te, joka on arkkitehti Giulio Romanon luomus vuosilta 1525–1535. Barokkityylinen teatterirakennus Teatro Bibiena eli Teatro Scientifico on arkkitehti Antonio Galli da Bibienan luomus.
Mantova oli Italian kulttuuripääkaupunki vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mantova Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivut (italiaksi)
Palazzo Te (italiaksi)
A Mantova (italiaksi)
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Mantovan maakunta
Acquanegra sul Chiese | Asola | Bagnolo San Vito | Bigarello | Borgofranco sul Po | Borgo Virgilio | Bozzolo | Canneto sull’Oglio | Carbonara di Po | Casalmoro | Casaloldo | Casalromano | Castel Goffredo | Castel d’Ario | Castelbelforte | Castellucchio | Castiglione delle Stiviere | Cavriana | Ceresara | Commessaggio | Curtatone | Dosolo | Felonica | Gazoldo degli Ippoliti | Gazzuolo | Goito | Gonzaga | Guidizzolo | Magnacavallo | Mantova | Marcaria | Mariana Mantovana | Marmirolo | Medole | Moglia | Monzambano | Motteggiana | Ostiglia | Pegognaga | Pieve di Coriano | Piubega | Poggio Rusco | Pomponesco | Ponti sul Mincio | Porto Mantovano | Quingentole | Quistello | Redondesco | Revere | Rivarolo Mantovano | Rodigo | Roncoferraro | Roverbella | Sabbioneta | San Benedetto Po | San Giacomo delle Segnate | San Giorgio di Mantova | San Giovanni del Dosso | San Martino dall’Argine | Schivenoglia | Sermide | Serravalle a Po | Solferino | Sustinente | Suzzara | Viadana | Villa Poma | Villimpenta | Volta Mantovana
Oumar Mariko

Oumar Mariko (keskellä) vuonna 2009.
Oumar Mariko (s. 4. helmikuuta 1959 Bafoulabé) on malilainen lääkäri ja poliitikko.
Mariko syntyi kolondiébalaisen eläinlääkärin perheeseen. Hänen isänsä on bambara, mutta poika kasvoi myös soninkeympäristössä. Lyseossa ja lääketieteellisessä korkeakoulussa opiskellessaan Mariko osallistui hallituksen vastaisia protesteja järjestäneen opiskelijajärjestö UNEEM:in toimintaan.
Lokakuussa 1990 Mariko oli perustamassa opiskelijajärjestö AEEM:ia ja toimi sen pääsihteerinä vuoden 1991 loppuun saakka. Hän oli yksi Moussa Traorén hallinnon kaataneen demokratialiikkeen aktivisteista ja toimi siirtymäkautta valvoneen komitean jäsenenä. Vuonna 1992 Mariko oli perustamassa riippumatonta Radio Kayiraa ja hän on toiminut sittemmin radioasemaketjun johtajana.
Mariko perusti vuonna 1996 vasemmistolaisen SADI-puolueen, joka asettui vastustamaan presidentti Alpha Oumar Konarén uudelleenvalintaa. Vuoden 1997 vaaleissa Mariko kuului oppositiopuolueiden ryhmään COPPO:on. Vaalien aikaisten väkivaltaisuuksien takia Marikosta julkaistiin pidätysmääräys ja hän pakeni maasta 11 kuukauden ajaksi.
Mariko oli SADI:n ehdokkaana vuoden 2002 presidentinvaaleissa saaden 0,88 prosenttia äänistä. Uusi presidentti Amadou Toumani Touré houkutteli SADI:n hallitukseen Marikon vastustuksesta huolimatta. Vuoden 2007 presidentinvaaleissa Mariko oli jälleen SADI:n ehdokkaana ja sai 2,72 prosenttia äänistä. Hänet valittiin samana vuonna Malin kansalliskokoukseen Kolondiéban vaalipiiristä.
Mariko kannatti innokkaasti vuoden 2012 sotilasvallankaappausta. Tilanteen palattua normaaliksi hän osallistui vuoden 2013 presidentinvaaleihin saaden 2,57 prosenttia äänistä. Vaalien toisella kierroksella Mariko kannatti Ibrahim Boubacar Keïtaa. Vuoden 2013 kansalliskokousvaaleissa Mariko oli yksi SADI:n viidestä valituksi tulleesta ehdokkaasta. Vuoden 2018 presidentinvaaleissa Mariko sai 2,33 prosenttia äänistä.
Marikon esikuviksi on mainittu Modibo Keïta ja Guinean Sékou Touré. Hän on esiintynyt johdonmukaisesti kansanvallan ja panafrikkalaisuuden kannattajana sekä imperialismin ja valtion omaisuuden yksityistämisen vastustajana. Malin poliittisessa elämässä Marikon edustama radikaali vasemmistolaisuus on kuitenkin ajautunut sivuraiteelle.
Mariko on naimisissa Malin hallintokorkeakoulusta valmistuneen Korotoumou Théran kanssa. Hänellä on neljä lasta.
Luis Marín

Luis Marín
Luis Antonio Marín Murillo (s. 10. elokuuta 1974) on ammattilaisuransa lopettanut costaricalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Marín edusti suurimman osan urastaan kotimaassaan LD Alajuelensessa, mutta hän edusti myös muun muassa uruguaylaista River Platea ja israelilaista Maccabi Netanyaa. Ammattilaisuransa Marín aloitti kaudella 1992–1993 Carmelitassa Marín pelasi Costa Rican jalkapallomaajoukkueessa 128 ottelua tehden niissä viisi maalia. Hän toimi myös maajoukkueen kapteenina. Marín edusti Costa Ricaa kaksissa MM–kilpailuissa vuosina 2002 ja 2006.
Toukokuussa 2019 Marín aloitti LD Alajuelensen apuvalmentajana. Vuosina 2011–2018 hän toimi Costa Rican maajoukkueen apuvalmentajana. Tammikuussa 2019 hän aloitti Costa Rican pääsarjassa pelaavan San Carlosin päävalmentajana.
Margita

| Margita |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  20. heinäkuuta
– ortodoksinen:  –
Vastineita eri kielissä:  esim. Maarit, Margit, Margitha 
Nimen alkuperä:  Margareta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Margita on naisen etunimi. Se on Margitin rinnakkaismuoto ja yksi Margareta-nimen lukuisista muunnelmista.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2020 mennessä tilastoitu noin 550–560 Margita-nimistä naista. Heistä suurin osa on syntynyt 1940- tai 1950-luvulla.
Vuodesta 2010 alkaen Margitalla on ollut nimipäivä suomenruotsalaisessa almanakassa 20. heinäkuuta.
Tunnettuja Margita-nimisiä

Margita Figuli (1909–1995), slovakialainen kirjailija
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Margita (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Regina Marjanen

Regina Emilia Marjanen (7. helmikuuta 1920 – 8. elokuuta 2004) oli suomalainen yleisurheilija päälajinaan keihäänheitto, koripalloilija ja pikaluistelija.
Yleisurheilussa Marjanen sijoittui Oslon EM-kilpailussa 1946 keihäänheitossa seitsemänneksi tuloksella 36,34 m. Hän voitti keihäänheiton Suomen mestaruuden 1946 tuloksella 39,08 m voittaen Kaisa Parviaisen. Lisäksi hän sai keihäänheitossa kaksi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Lisäksi hän voitti keihäänheitossa 13 TUL:n mestaruutta vuosina 1939–1952 ja kolme koripallon Suomen mestaruutta. Hän edusti Helsingin Tarmoa.
Pikaluistelussa Marjanen osallistui TUL:n mestaruuskilpailuihin helmikuussa 1936 sijoittuen 2:ksi. Vuonna 1939 hän saavutti TUL:n mestaruuden ja 1945 pronssia. Vuonna 1943 hän osallistui Luisteluliiton ja TUL:n yhteisiin mestaruuskilpailuihin sijoittuen 4:ksi.
Oskar Robert Marjanen

Oskar Robert Marjanen (11. huhtikuuta 1875 Pori – 8. toukokuuta 1927 Helsinki oli suomalainen toimittaja ja kirjapainonomistaja.
Åbo Tidningin kirjapainossa työskennellyt Marjanen osti vuonna 1897 osuuden Uudenkaupungin Sanomista ja osallistui sen toimittamiseen. Vuosina 1899–1901 hän oli Itä-Karjalan toimittajana Käkisalmessa, sen jälkeen Uuden Auran kirjeenvaihtajana Ruotsissa ja vuosina 1904–1909 Savon jatkajaksi perustetun Otavan toimitussihteerinä Kuopiossa.
Vuonna 1909 Marjanen osti konkurssiin menneen Lahden Lehden kirjapanon ja ryhtyi julkaisemaan Lahden Sanomia, josta sittemmin kehittyi Etelä-Suomen Sanomat. Marjanen työskenteli lehtien pää- ja vastaavana toimittajana, mutta teki vararikon vuonna 1914. Hän oli sen jälkeen Lounais-Suomen Maatalouslehden vastaavana toimittajana Turussa ja Etelä-Savon päätoimittajana Lappeenrannassa vuosina 1919–1922. Myöhemmin hän työskenteli vapaana toimittajana Helsingissä avustaen varsinkin Iltalehteä.
Marjasen veli Viktor August Marjanen oli myös toimittaja.
Mantsinsaari

Mantsinsaari
| --- | --- |
Muut nimet:  Остров Мантсинсаари
Sijainti:  Salmi Pitkärannan piiri Venäjä (Karjalan tasavalta)
Vesialue:  Laatokka 
| --- | --- |
Asukasluku:  2
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mantsinsaari, Mantsi (ven. Остров Мантсинсаари) on saari Laatokan koillisrannikolla Salmin kunnallishallintoalueella Pitkärannan piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Saari kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin. Mantsinsaari sijaitsee mantereen tuntumassa. Mantereen ja Mantsinsaaren välissä on Lunkulansaari ja Mantsinsaaren pohjoispään lähelle ulottuu Uuksalonpäänniemi. Mantsinsaari on 14,5 kilometriä pitkä ja yli neljä kilometriä leveä. Pinnanmuodostukseltaan Mantsinsaari on läheistä Lunkulansaarta korkeampi. Saaren keskiosan korkeimmat kohdat kohoavat 17–30 metriä Laatokan pinnan yläpuolelle. Suomelle kuuluessaan Mantsinsaaressa oli kolme suurta kylää, mutta nykyisin saari on lähes asumaton, eikä lossiyhteyskään ole enää käytössä.
Historia

Ennen toista maailmansotaa saari kuului Suomelle osana Salmin kuntaa. Suomelle kuuluessaan saarella oli kolme kylää ja 1 750 asukasta. Suurin kylistä oli saaren pohjoispäässä sijainnut Peltoinen, jossa oli noin 815 asukasta vuonna 1939 eli noin puolet saaren väestöstä. Peltoisen kylän eteläpuolella sijaitsivat Oritselän kylä (310 asukasta) ja saaren eteläpäässä Työmpäisen kylä (400 asukasta). Saaren väestö harjoitti elinkeinoinaan pääasiassa maataloutta ja kalastusta. Mantsinsaarelle ei johtanut siltaa vaan sinne oli lossiyhteys Lunkulansaaresta, josta oli siltayhteys mantereelle. Mantsinsaaren lossirannassa oli 1 120 metriä pitkä laituri. Lisäksi kesäisin oli säännöllinen laivayhteys Salmin kirkonkylään, Pitkärantaan, Sortavalaan ja Valamoon.
Peltoisen kylässä oli Mantsinsaaren sairaala. Kansakouluja oli yhteensä neljä, joista Peltoisessa kaksi ja Työmpäisessä kaksi. Lisäksi Peltoisessa ja Työmpäisessä oli luotsiasemat. Majakkoja oli kolme: Leppäniemessä ja Sirnitsässä sekä edelleen toiminnassa oleva Heinäluodon majakka. Saarella oli myös Suomen puolustusvoimien toimintaa. Oritselän kylässä oli Härkämäen rannikkotykistöpatteri (2 x 152mm Canet 45 -tykkiä) ja Härkämäen kasarmit ja Työmpäisessä oli lisäksi Laatokan meripuolustuksen tarkkailuasema.
Historia > Seurakuntajako

Mantsinsaari muodosti Salmin ortodoksiseen seurakuntaan kuuluneen Mantsinsaaren kappeliseurakunnan, johon kuului Mantsinsaaren lisäksi Lunkulan kylä Lunkulansaaren pohjoispäästä ja Uuksalonpään kylä samannimisen niemen kärjestä mantereelta. Saaren kaikki luterilaiset kuuluivat Salmin luterilaiseen seurakuntaan. Saarella oli Peltoisen kylässä sijainnut Mantsinsaaren kirkko ja kolme tsasounaa: yksi Oritselän kylässä ja kaksi Työmpäisen kylässä.
Historia > Talvi- ja jatkosota

Mantsinsaaren tykkipatteristoa vahvistettiin ja ajanmukaistettiin syksyllä 1939. Talvisodan aattona 29. marraskuuta 1939 aloitettiin Mantsinsaaren evakuointi. Evakuointi aloitettiin Mantsinsaaren lossin yhteydessä olevalta 1 120 metriä pitkältä laiturilta, josta laivat kuljettivat asukkaita ja omaisuutta Uuksalonpäähän. Ja kun tämä kävi vihollisen toiminnan vuoksi vaaralliseksi, siirryttiin laivoja lastaamaan saaren pohjoispäähän. Viimeiset lähtijät joutuivat avonaisiin kalastajamoottoriveneisiin ja suuntasivat Uuksalonpäätä lännemmäksi Pitkärantaan.
Suomen puolustusvoimat vetäytyivät Lunkulansaaresta Mantsinsaareen 5. joulukuuta. Lunkulansaaren pohjoispää vallattiin kuitenkin takaisin joulukuun 8. päivänä. Mantsinsaari pysyi Suomen hallussa sodan loppuun asti, jolloin sieltä oli Moskovan rauhansopimuksen perusteella vetäydyttävä.
Jatkosodassa Suomi valtasi saaren takaisin vuonna 1941, mutta joutui vetäytymään sieltä vuonna 1944. Lopullisesti saari menetettiin Pariisin rauhassa vuonna 1947.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mantsinsaari Wikimedia Commonsissa
Mantsinsaari Seura Ry
Ailio: Mantsinsaari, Geologinen yleiskartta, 1915
Seloin maihinnousu, Hakkapeliitta, 11.01.1938, nro 2, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mantsin saari - taiantekijöiden ja uhrilehtojen saari, Helsingin Sanomat, 30.07.1939, nro 201, s. 27, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Marinus II

| Marinus II |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: toukokuu 946 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  30. lokakuuta 942
Paavius päättyi:  toukokuu 946
Edeltäjä:  Stefanus VIII
Seuraaja:  Agapetus II
Marinus II oli paavina 30. lokakuuta 942 – toukokuulle 946. Tämä roomalaissyntyinen mies nousi paaviksi hallitsija Alberic II:n myötavaikutuksella. Hän keskittyi paaviuden hallinnolliseen puoleen.
Käräjämäki (Eura)

| Käräjämäki |
| --- | --- |
 Käräjäkivet Euran käräjämäellä.
Sijainti
 Käräjämäki
Koordinaatit:  61°7′42.8232″N, 22°8′21.0820″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalmisto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Käräjämäki ja Osmanmäki on Lounais-Suomessa Satakunnassa Eurassa hiekkaharjulla sijaitseva laaja rautakauden kalmisto, jonka laella ovat kuuluisat käräjäkivet. Arkeologisten tutkimusten mukaan kalmistoa käytettiin todennäköisesti yhtäjaksoisesti ainakin vuosina 550–1200 jaa., vaikka joitakin viitteitä on tätäkin vanhemmista haudoista. Alueelta on löytynyt yli 200 hautaa tai hautakuopannetta. Hiekanotto on todennäköisesti tuhonnut osin jäljet osasta hautausjaksoista. Alueella tehtiin ensimmäisiä arkeologisia tutkimuksia jo 1800-luvun lopulla, ja nykyään Käräjämäki on Museoviraston hallussa oleva suosittu tutustumiskohde.
Euran rautakausi

Eurajoen yläjuoksun laaksossa on merkkejä kalmistoihin hautaamisesta jo roomalaiselta kaudelta asti. Myös Osmanmäen–Käräjämäen alueelta on löytynyt kyseiselle kaudelle kuuluva virolaistyyppinen kiertojalkainen solki. Väestöluku ilmeisesti kasvoi, koska kalmistojen koko ja määrä lisääntyi Eurassa merovingiajalla. Viimeiset esineelliset haudat tehtiin viikinkiajalla ennen varhaiskristillistä esineetöntä hautaustapaa. Suuria kalmistoja kehittyi myös Luistariin, Isovaheelle, Yli-Nuoranteelle, Pappilanmäelle, Vainionmäelle, Lauhianmäelle, Vähäsuonmäelle, Vanhalle Kansakoululle ja Vähä-Vaheelle.
Käräjäkivet

Kuuluisat Käräjäkivet sijaitsevat Käräjämäen korkeimmalla kohdalla. Ne ovat ilmeisesti hautaukseen liittyvä rakennelma. Ympyrän keskellä on kaksi polttohautausta ajalta 500–600 jaa. eli merovingiaikaista polttokuoppahautaa. Näiden lähellä oli kaksi maakumpua, jotka tutkittiin jo vuonna 1894. Toinen kumpu sisälsi polttohautauksen, joka oli ympäröity kivikehällä ja sitten peitetty maa-aineksella näkyväksi kummuksi. Toinen kumpu sisälsi paasikiviarkun.
Käräjäkivien käytöstä käräjien pitämiseen ei ole muuta todistetta kuin kansantarinat. Käräjämäkiä on muuallakin ja joissakin niistä on myös käräjäkivet, joten tarina voi pitää paikkansa.
Schvindtin tutkimukset

Vuonna 1890 Theodor Schvindt tuli Euraan tutkimaan Lauhianmäkeä, mutta samalla hän tutki Eurassa muitakin rautakauden kohteita, kuten esimerkiksi Osmanmäkeä. Osmanmäestä otettiin tienpohjaa varten hiekkaa ja lähes koko mäki oli viljelyssä. Mäellä olevasta hiekkakuopasta erottui pari puoliksi tuhoutunutta hautaa, joita Schvindt lapioi ja otti talteen itämaisen hopearahan, spiraalikierteisen sormuksen katkelman, mahdollisesti kilvestä peräisin olleita kolmea pronssilevyn kappaletta sekä vähän poltettua luuta. Näiden läheltä löytyi jäänne kaksin kerroin taivutetusta nahkaesineestä, joka oli kirjailtu pronssilangalla samaan tapaan kuin rautakautiset karjalaiset puukon tupet. Samasta kohtaa löytyi kokonaisena hajonnut saviastia, jonka Schvindt kokosi myöhemmin liimaamalla. Astia oli 10,5 senttimetriä korkea, suustaan 15 senttimetriä leveä ja pohjastaan vain 9,5 senttimetriä leveä. Astian alta löytyivät 24,4 senttimetriä pitkät keritsimet.
Kauempana sijaitsevan perunakuopan reunalta löytyi maakerroksen seasta palanen neliniitistä villakangasta, johon oli ommeltu pronssiset kuusikulmion muotoon ommellut pronssilankaiset koristeputket. Nämä pronssilangasta kierrettyt putket olivat halkaisijaltaan viisi millimetriä ja niiden yhteispituus oli noin 10 senttimetriä. Schvindt keräsi paikallisisilta tietoja perunakuopastaan tekemistä löydöistä, joita olivat muun muassa kaarisolki, rautanauloja, pronssilankaputkia ja saviastioiden kappaleita.