stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Gustaf Polviander

| Karl Gustaf Polviander |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1788 Mouhijärvi, Ruotsi-Suomi
Kuollut: 28. syyskuuta 1876 (88 vuotta) Kuru, Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  sotilas, talollinen
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Ruotsi
Palvelusvuodet:  1803–1809
Taistelut ja sodat:  Krüpersfrontin taistelu, Suomen sota
Sotilasarvo:  Vänrikki
Joukko-osasto:  Kuninkaallinen Porin rykmentti
Karl Gustaf Polviander (5. maaliskuuta 1788 Mouhijärvi – 28. syyskuuta 1876 Kuru) oli hämäläinen sotilas, joka osallistui Suomen sotaan Porin rykmentin lipunkantajana. Häntä pidetään yhtenä esikuvana J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoissa kertojana esiintyvälle vänrikki Stoolille. Toisena vänrikki Stoolin esikuvana on mainittu entinen aliupseeri ja vänrikki Fredrik Adolf Pelander, joka asui Ruoveden Ritoniemen talossa samoihin aikoihin, kun Runeberg oli siellä kotiopettajana.
Elämä

Karl Gustaf Polvianderin äiti oli Sara Katarina Levon ja isä Mouhijärven kirkkoherran apulainen ja myöhempi Kurun kappalainen Isak Emanuel Polviander (1758–1835), jonka isä oli kirkkoherra Mikael Polviander. Karl Gustaf Polviander lähti itsekin opiskelemaan papiksi Turun Akatemiaan, mutta joutui opiskelutoverinsa Jakob Henrik Zidénin kanssa erotetuksi sopimattoman käytöksen vuoksi . Toverukset liittyivät vuodenvaihteessa 1803–1804 Kuninkaalliseen Porin Rykmenttiin. Polviander nimitettiin 1804 rykmentin Ruoveden komppanian muonittajaksi ja sai asuttavakseen Hainarin sotilasvirkatalon Kurussa. Vuonna 1807 Polviander oli rykmentin mukana Napoleonin joukkoja vastaan käydyssä sodassa Pommerissa Saksassa ja haavoittui olkapäähän kiväärin luodista Krüpersfrontin taistelussa Stralsundin edustalla. Rykmentti siirrettiin sitten takaisin Suomeen. Suomen sodan aikana Polviander osallistui rykmentin lipunkantajana Kuuskosken, Siikajoen, Uudenkaarlepyyn, Lapuan, Kauhajoen, Lapväärtin, Juuttaan ja Oravaisten taisteluihin. Hän haavoittui sodan aikana kahdesti saaden Kauhajoella luodin polveensa ja Lapualla hän menetti kuulon vasemmasta korvastaan ammuksen räjähdyksessä. Polvianderin sota päättyi Sievissä rykmentin luovuttaessa lippunsa ja aseensa antautuessaan venäläisille. Erotessaan armeijan palveluksesta 1810 Polviander sai vänrikin arvon.
Polviander palasi sodasta 22-vuotiaana ja asettui asumaan Hainarin virkataloon jonka hän sai pitää edelleen. Polviander oli kaksi kertaa naimisissa ja hänellä oli 18 lasta. Runebergiin Polviander tutustui ollessaan kalastamassa ja metsästämässä Ruoveden Ritoniemessä asuneen kapteeni af Enehjelmin kanssa. Runeberg oli 1825–1826 af Enenhjelmin perheessä kotiopettajana ja vieraili sittemmin useaan otteeseen Polvianderin luona Hainarissa ja kävi tämän kanssa yhteisillä metsästysretkillä. Polvianderin kertomat sotatarinat antoivatkin hänelle sitten aineistoa myöhempiä teoksiaan varten. Polviander oli vielä yli 70-vuotiaana kunniavieraana Tampereella vuonna 1858 pidetyssä Suomen sodan 50-vuotismuistojuhlassa ja käytti siellä Suomen sodan aikaista univormuaan. Hän oli kuollessaan viimeinen suomalainen Suomen sodan veteraani. Polviander kuoli syyskuussa 1876 Hainarissa. Hänet on haudattu Kurun vanhalle hautausmaalle. Toiveensa mukaisesti Polvianderin haudalle pystytettiin kesällä 1886 muistokiveksi Ämmänsillan mäestä otettu yksinkertainen kivilaatta.
Kurun ulkomuseossa sijaitsevassa Vänrikki Stoolin tuvassa on esillä muun muassa Polvianderin sota-aseita sekä sohva, jolla Runebergin kerrotaan nukkuneen käydessään Polvianderin luona. Tupa on entinen Hainarin talon päärakennus, jossa Polviander aikanaan asui.
Aiheesta muualla

Kuka oli vänrikki Stool? Pakinaa Polvianderista, joka oli Runebergin aikana mies parhaissa voimissaan. Ja Pelanderista mihin paremmin sopii vänrikin kuvaus, Aamulehti, 23.02.1930, nro 52, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen sodan sankarien elämänilta. Vv. 1808-09 sodan 50-vuotispäivänä elossa olleet sotavanhukset - mielenkiintoisia henkilötietoja, Hakkapeliitta, 06.02.1934, nro 6, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vänrikin hauta, Helsingin Sanomat, 01.07.1934, nro 172, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaarle Kustaa Polviander, kurulainen sotaurho, "vänrikki Stoolin" esikuva, Aamulehti, 07.07.1934, nro 178, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vänrikki Stoolin tyttärentytärtä tapaamassa, Hakkapeliitta, 18.10.1938, nro 42, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Jake Abel

Jake Abel vuonna 2014.
Jacob Allen ”Jake” Abel (s. 18. marraskuuta 1987 Canton, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Abelin ensimmäinen läpimurto oli Disney Channelin elokuvassa Go Figure, jossa hän näytteli Spenceriä. Hän oli otettu nousevan tähden palkinnosta kuudennessatoista Hamptonien kansainvälisessä elokuvafestivaalissa lokakuussa 2008 hänen työlleen elokuvassa Flash of Genius. Abel näyttelee Peter Jacksonin ohjaamassa vuoden 2009 elokuvassa Oma taivas ja kymmenosaisessa web-sarjassa Angel of Death. Helmikuussa 2009 Jake esitti 18-vuotiasta Adam Milligania suositussa televisiosarjassa Supernatural. Hän myös asettautui rooliinsa Luke Castellanina elokuvassa Percy Jackson: Salamavaras, joka julkistettiin vuonna 2010. Hän myös näyttelee Ianin roolin vuoden 2013 elokuvassa Vieras.
Abel asuu Los Angelesissa parhaan ystävänsä, näyttelijä Kyle Gallnerin kanssa.
Filmografia

Go Figure (2005) – Spencer
Threshold (2005–2006) – Brian Janklow
Zackin ja Codyn viiden tähden elämää (2006) – Kirk
Todistettavasti syyllinen (2006) – Doug Sommer
CSI: Miami (2007) – Charlie Sheridan
Tru Loved (2008) – Trevor
Strange Wilderness (2008) – luonnonsuojelija
Life (2008) – Tate
Flash of Genius (2008) – Dennis Kearns
CSI: New York (2009) – Doug Sheridan
Teho-osasto (2009) – Dylan
Oma taivas (2009) – Brian Nelson
Angel of Death (2009) – Cameron Downes
Supernatural (2009) – Adam Milligan
Percy Jackson: Salamavaras (2010) – Luke Castellan
I Am Number Four (2011) – Mark James
Vieras (2013) - Ian O'Shea
Percy Jackson: Hirviöidenmeri (2013) - Luke Castellan
Aiheesta muualla

Jake Abel Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Korea 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Chathaminviherkaija

| Chathaminviherkaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Viherkaijat Cyanoramphus
Laji::  forbesi
Kaksiosainen nimi
 Cyanoramphus forbesi  Rothschild, 1893 
Katso myös
   Chathaminviherkaija Wikispeciesissä   Chathaminviherkaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Chathaminviherkaija (Cyanoramphus forbesi) on Chathamsaarten kotoperäinen kaija, joka luettiin aikaisemmin kruunuviherkaijan alalajiksi.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 25 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä. Se muistuttaa suuresti kruunuviherkaijaa, mutta uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivihreä ja pään väritys erilainen.
Esiintyminen

Chathaminviherkaijat elävät vain Uudelle-Seelannille kuuluvien Chathamsaarten kahdella saarella, Mangerella ja Little Mangerella. Lajin yksilömäärät ovat kasvussa erityisesti Mangerella, jossa arvioitiin olevan vuonna 2011 noin 800–1 000 yksilöä. Lisäksi saarilla elää hybridejä, jotka ovat chathaminviherkaijan ja uudenseelanninviherkaijan risteymiä.
Elinympäristö

Laji elää tiheissä, koskemattomissa metsissä ja pensaikoissa.
Lisääntyminen

Pesä on puun kolossa.
Ravinto

Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, kukista, vihreistä lehdistä ja versoista sekä hyönteisistä ja muista pienistä selkärangattomista.
Camel (yhtye)

| Camel |
| --- | --- |
 Camel vuoden 2015 Ramblin’ Man Fair -festivaaleilla.
Tiedot
Toiminnassa:  1971–1984, 1991–
Tyylilaji:  progressiivinen rock, fuusiojazz popmusiikki (1982–1984)
Kotipaikka:  Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Andrew Latimer   Colin Bass   Denis Clement   Ton Scherpenzeel  
Levy-yhtiö:  MCA Records   Deram Records   Decca Records   Camel Productions  
Aiheesta muualla
www.camelproductions.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Camel on vuonna 1971 perustettu brittiläinen yhtye, joka esittää progressiivista rockia. Myös jazz-elementeillä on merkittävä rooli Camelin musiikissa. 1980-luvun alussa yhtye levytti lisäksi kaksi pop- ja soft rock -tyylistä albumia. Monet Camelin albumeista ovat konseptialbumeja, joiden aiheina ovat olleet esimerkiksi kirjallisuus ja historia.
Toisin kuin eräät muut 1970-luvun progressiiviset yhtyeet, Camel ei koskaan saavuttanut laajaa valtavirran menestystä. Yhtyeellä on kuitenkin ollut kestävä kulttisuosio, ja sen vaikutus 1980-luvun alussa suosittuihin neo-prog-yhtyeisiin oli huomattava. Camelin kokoonpano on vaihdellut vuosien kuluessa useasti. Ainoastaan kitaristi Andrew Latimer on ollut yhtyeen jäsen koko sen elinkaaren ajan.
Historia > Perustaminen (1964–1971)

Camelin perustajajäsen Andrew Latimer soitti 1964 perustetussa The Phantom Four -nimisessä yhtyeessä. Vuonna 1968 Latimer ja rumpali Alan Butcher etsiskelivät uutta basistia, jolloin ilmoitukseen vastasi Doug Ferguson. Miehet perustivat kolmehenkisen bluesyhtyeen nimeltä The Brew. Pian tämän jälkeen Ferguson kertoi Latimerille tavanneensa taitavan rumpalin nimeltä Andy Ward, josta tuli 14-vuotiaana vuonna 1969 yhtyeen uusi rumpali. Kokoonpano konsertoi aktiivisesti ja kiinnitti vähitellen myös promoottorien huomion.
The Brew julkaisi Crossroads-nimisen demon, joka toi kiinnityksen DJM Recordsille. Yhtye ei kuitenkaan saanut omaa levytyssopimusta, vaan siitä tehtiin laulaja-lauluntekijä Philip Goodhand-Taitin taustayhtye. The Brew julkaisi 1971 Goodhand-Taitin kanssa albumin I Think I’ll Write A Song. Se menestyi varsin heikosti, eikä pestiä jatkettu. Kokemus kuitenkin auttoi Latimeria, Fergusonia ja Wardia huomaamaan kosketinsoittimien mahdollisuudet.
Peter Bardens oli ollut 1960-luvulla kulttisuosiota nauttineessa rhythm & blues -kokoonpanossa Shotgun Express. Hän liittyi The Brew’hun koesoiton jälkeen vastattuaan ilmoitukseen Melody Maker -lehdessä. Pian tämän jälkeen jäsenet päättivät vaihtaa yhtyeen nimeksi Camel.
Historia > Läpimurto (1971–1976)

Camelin ensimmäinen konsertti oli 4. joulukuuta 1971 Waltham Forest Collegessa, missä yhtye esiintyi Wishbone Ashin lämmittelijänä. Elokuuhun 1972 mennessä yhtye sai levytyssopimuksen MCA Recordsilta ja aloitti ensimmäisen albuminsa äänittämisen. Albumia ei suunniteltu kokonaisuudeksi, vaan se koostettiin Latimerin ja Bardensin tekemistä yksittäisistä kappaleista. Cameliksi nimetty esikoisalbumi ilmestyi 1973.
Camelilla oli nyt ensimmäistä kertaa ulkopuoliset managerit Geoff Jukes ja Max Hole, joiden Gemini Artists -yhtiöstä muotoutui Decca Recordsin alaisuudessa toiminut Gama Records -levymerkki. Camel pysyi Deccan leivissä vuoteen 1985 saakka. Camelin ensimmäinen Gama-albumi Mirage ilmestyi vuonna 1974. Kappalemateriaali oli Latimerin ja Bardensin entistä tiiviimmässä yhteistyössä säveltämää. Sekä Camelin että Miragen myyntiluvut jäivät melko heikoiksi. Aktiivinen konsertointi alkoi kuitenkin tuoda yhtyeelle näkyvyyttä.
Yhdysvalloissa Mirage sai yllättävää julkisuutta, kun Camel-savukkeiden valmistaja uhkasi yhtyettä oikeustoimilla. Savukeaskin etiketistä mukailtu kansitaide vaihdettiinkin Yhdysvalloissa pikaisesti uuteen kuvaan. Muualla maailmassa käytettiin alkuperäistä kantta, ja Euroopassa tupakkayhtiö teki yhtyeen kanssa markkinointisopimuksen, jonka nojalla konserteissa jaettiin pieniä viiden savukkeen askeja. Yhtiö jopa ehdotti, että Miragen kappaleet nimettäisiin uudelleen tupakointiaiheisiksi. Manageriporras oli tilanteeseen tyytyväinen, mutta yhtyeen jäsenet eivät halunneet mainostaa terveydelle vaarallisia tuotteita ja yhteistyö loppui lyhyeen.
Seuraavasta levystään Camel päätti tehdä konseptialbumin. Kaikki jäsenet harrastivat lukemista, ja kukin alkoi tahollaan etsiä sopivaa kirjaa albumin aiheeksi. Bardens ehdotti Herman Hessen Siddharthaa ja Arosutta. Fergusonin ehdotuksesta tarinan pohjaksi otettiin kuitenkin Paul Gallicon pienoisromaani The Snow Goose, joka tuli myös albumin nimeksi. Tupakointia vastustanut Gallico uhkasi haastaa Camelin oikeuteen, joten otsikkoon lisättiin sanat ”inspired by”. Vuonna 1975 ilmestynyt The Snow Goose muodostui Camelin läpimurtolevyksi. Se oli Britannian albumilistalla parhaimmillaan sijalla 22 ja myi hopealevyyn oikeuttavan määrän eli vähintään 60 000 kopiota. Lokakuussa 1975 Camel esitti The Snow Goosen Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa Royal Albert Hallissa. Tapahtuma oli loppuunmyyty.
Seuraavan vuoden alussa ilmestyneen Moonmadnessin listasijoitus oli brittilistalla 15. eli yhtyeen historian paras. Britanniassa se ylsi hopealevyyn oikeuttaviin myyntilukuihin, ja Yhdysvalloissakin levy sai kriitikoilta aiempaa parempaa palautetta. Se nousi Billboardin albumilistalla sijalle 118, mikä jäi yhtyeen parhaaksi listasijoitukseksi Yhdysvalloissa.
Historia > Paluu (1987–)

Latimer neuvotteli vuonna 1987 levytyssopimuksesta EG Recordsin kanssa, mutta keskustelut päättyivät tuloksettomina. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1988 ja palasi seuraavana vuonna Dust and Dreamsin pariin. Vuonna 1990 hän kirjoitti sen jälkipuoliskon kokonaan uusiksi. Albumi oli tämän jälkeen valmis ja Latimer perusti puolisonsa Susan Hooverin kanssa itsenäisen Camel Productions -levy-yhtiön.
Dust and Dreams ilmestyi lopulta 1991. Camel oli tässä vaiheessa muuttunut käytännössä Latimerin sooloyhtyeeksi. Hän kirjoitti kappalemateriaalin enimmäkseen yksin, mutta joidenkin kappaleiden tekijäksi on lisäksi merkitty Hoover. Mukana oli silti useampia aiemmilla albumeilla vaikuttaneita muusikoita, mukaan luettuna Colin Bass ja David Paton. Albumi sai myönteisen vastaanoton, ja Camel teki sen tiimoilta ensimmäisen maailmankiertueensa vuosiin. Latimerin ohella muita aiempia jäseniä olivat rumpali Paul Burgess ja basisti Colin Bass. Kosketinsoittajaksi tuli Fish-yhtyeessä vaikuttanut Mickey Simmonds. Samoihin aikoihin ilmestyi CD-uusintapainos yhtyeen ensimmäisestä albumista Camel.
Andy Ward kävi katsomassa Camelin Lontoon-konsertin vuonna 1992, mistä hän sai idean omaan yhtyeeseen. Seuraavana vuonna Ward tapasi Peter Bardensin ensimmäistä kertaa 15 vuoteen. He perustivat Mirage-nimisen progressiivista rockia esittäneen kokoonpanon. Muiksi jäseniksi otettiin Caravanin jäseniä, mukaan luettuna Camelissa soittanut kosketinsoittaja Dave Sinclair. Basisti Richard Sinclair sen sijaan jättäytyi yhtyeen ulkopuolelle. Kokoonpano konsertoi vuosikymmenen puolivälissä aktiivisesti, ja siltä julkaistiin kaksi livealbumia vuosina 1995 ja 1997. Ohjelmisto koostui Camelin kappaleista ja Bardensin soolotuotannosta. Mirage hajosi 1997, jolloin myös suunnitelmat uutta materiaalia sisältäneen studioalbumin teosta peruuntuivat.
Vuosina 1993–1996 Latimer oli Camelin ainoa jäsen. Hiljaiselon syynä oli hänen isänsä kuolema vuonna 1993. Vuonna 1994 Latimer alkoi säveltää materiaalia seuraavalle albumille. Samana vuonna ilmestyi PolyGramin julkaisema kokoelma-albumi Echoes ja kaksi vuotta myöhemmin studioalbumi Harbour of Tears. Se oli vuoden 1999 Rajazin ja vuoden 2002 A Nod and a Winkin tavoin Camel Productionsin julkaisu. Vuodesta 1997 alkaen yhtye teki jälleen myös kiertueita, joilla Bass palasi basistiksi. Kosketinsoittaja ja rumpali sen sijaan vaihtelivat lähes vuosittain.
Camel piti vuonna 2003 jäähyväiskiertueeksi nimetyn konserttisarjan, jonka jälkeen yhtye jäi horrostilaan Latimerin terveysongelmien takia. Yhtye teki paluun lavoille Harrogate Royal Hall -salissa lokakuussa 2013. Seurannut kiertue oli loppuunmyyty. Yhtyeen nykyinen kokoonpano toimii pitkälti Latimerin sävellystyön ja terveyden sekä muiden jäsenten aikataulujen ehdoilla.
Merkitys

Toisin kuin eräät muut progressiivisen rockin yhtyeet, Camel ei koskaan saavuttanut laajaa valtavirran menestystä. Se nauttii kuitenkin vakaata kulttisuosiota. Yhtyeen musiikilla oli huomattava vaikutus 1980-luvun alun Britanniassa syntyneelle ”neo-prog”-suuntaukselle. Lajityyppi yhdisteli progressiivista rockia uuden aallon popiin ja aikuisrockiin. Sen suosituin yhtye oli Marillion, joka erityisesti varhaisina vuosinaan otti vaikutteita Camelin musiikista.
Camel on vaikuttanut myös Opethin musiikkiin. Yhtyeen keulahahmo Mikael Åkerfeldt on kertonut vaikuttuneensa erityisesti Moonmadnessista ja Andrew Latimerin kitaransoitosta. Opethin Ghost Reveries -albumilla (2005) Åkerfeldt jäljitteli Latimerin kitarasoundia ja Camelille tyypillistä kitaran ja Moog-syntetisaattorin yhteissoittoa. Muita Camelista vaikutteita ottaneita muusikoita ovat Porcupine Treen Steven Wilson ja uuden aallon muusikko Rick Astley. Israelissa toimii lisäksi The Humps -niminen tribuuttiyhtye.
Andrew Latimerille myönnettiin vuonna 2014 Orange Amplificationin progressiivisen musiikin elämäntyöpalkinto. Palkinnon luovutti Marillionin kitaristi ja Camelin pitkäaikainen ihailija Steve Rothery. Kun haastattelija luonnehti Camelin jäseniä ”1970-luvun progerockin unohdetuiksi sankareiksi”, Rothery vastasi olevansa samaa mieltä.
Jäsenet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1971–1976 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Peter Bardens – kosketinsoittimet, laulu  Doug Ferguson – bassokitara, laulu  Andy Ward – rummut 1977 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Peter Bardens – kosketinsoittimet  Mel Collins – saksofoni, klarinetti, laulu  Richard Sinclair – bassokitara, laulu  Andy Ward – rummut, lyömäsoittimet 1978–1979 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Jan Schelhaas – kosketinsoittimet  Dave Sinclair – kosketinsoittimet  Mel Collins – saksofoni, huilu  Richard Sinclair – bassokitara, laulu  Andy Ward – rummut 1979–1981 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Jan Schelhaas – kosketinsoittimet  Kit Watkins – kosketinsoittimet  Colin Bass – bassokitara, laulu  Andy Ward – rummut  |  1982 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Andy Dalby – kitara  Chris Rainbow – kosketinsoittimet, laulu  Kit Watkins – kosketinsoittimet  David Paton – bassokitara, laulu  Stuart Tosh – rummut 1984 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Chris Rainbow – kosketinsoittimet, laulu  Ton Scherpenzeel – kosketinsoittimet  Richie Close – kosketinsoittimet  Colin Bass – bassokitara, laulu  Paul Burgess – rummut 1992 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Mickey Simmonds – kosketinsoittimet  Colin Bass – bassokitara, laulu  Paul Burgess – rummut 1997 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Foss Patterson – kosketinsoittimet, taustalaulu  Colin Bass – bassokitara, laulu  Dave Stewart – rummut  |  2000–2001 Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Guy LeBlanc – kosketinsoittimet, taustalaulu  Colin Bass – bassokitara, laulu  Denis Clement – rummut 2003 (Yhdysvallat) Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Tom Brislin – kosketinsoittimet  Colin Bass – bassokitara, laulu  Denis Clement – rummut 2003 (Eurooppa) paluu 2013– Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu  Ton Scherpenzeel – kosketinsoittimet  Colin Bass – bassokitara, laulu  Denis Clement – rummut  |
Diskografia

| --- | --- |
 Studioalbumit Camel (1973)  Mirage (1974)  The Snow Goose (1975)  Moonmadness (1976)  Rain Dances (1977)  Breathless (1978)  I Can See Your House from Here (1979)  Nude (1981)  The Single Factor (1982)  Stationary Traveller (1984)  Dust and Dreams (1991)  Harbour of Tears (1996)  Rajaz (1999)  A Nod and a Wink (2002) :  Livealbumit Greasy Truckers Live at Dingwalls Dance Hall (1978)  A Live Record (1978)  Pressure Points: Live in Concert (1984)  On the Road 1972 (1992)  Never Let Go (1993)  On the Road 1982 (1994)  On the Road 1981 (1997)  Coming of Age (1998)  Gods of Light ’73-’75 (2000)  The Paris Collection (2001)  At the Royal Albert Hall (2020)
Esiintymiset Suomessa

20.9.1976 Kulttuuritalo, Helsinki
22.9.1976 Teknillinen opisto, Tampere
9.7.1977 Koriaroll, Elimäki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Camel (yhtye) Wikimedia Commonsissa
Camelproductions. Virallinen kotisivu. (englanniksi)
Camel-yhtyeen bio- ja diskografia ProgArchives.comissa. (englanniksi)
Camel-yhtyeen bio- ja diskografia AllMusic.comissa. (englanniksi)
| n k Camel |
| --- | --- |
 Andrew Latimer  Ton Scherpenzeel  Colin Bass  Denis Clement   Peter Bardens  Doug Ferguson  Andy Ward  Mel Collins  Richard Sinclair  Jan Schelhaas  Dave Sinclair  Kit Watkins  Andy Dalby  Chris Rainbow  David Paton  Stuart Tosh  Richie Close  Paul Burgess  Mickey Simmonds  Foss Patterson  Dave Stewart  Guy LeBlanc  Tom Brislin 
Studioalbumit:  Camel  Mirage  The Snow Goose  Moonmadness  Rain Dances  Breathless  I Can See Your House from Here  Nude  The Single Factor  Stationary Traveller  Dust and Dreams  Harbour of Tears  Rajaz  A Nod and a Wink 
Livealbumit:  Greasy Truckers Live at Dingwalls Dance Hall  A Live Record  Pressure Points: Live in Concert  On the Road 1972  Never Let Go  On the Road 1982  On the Road 1981  Coming of Age  Gods of Light ’73-’75  The Paris Collection  At the Royal Albert Hall 
Kosketinsoittaja Peter Bardens vuonna 1975.
Kitaristi Andrew Latimer vuonna 1976.
Camel vuonna 2003.
Ringa Ropo

| Ringa Ropo |
| --- | --- |
 Ropo vuonna 1991 Ratinan stadionilla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ringa Virpi-Helena Ropo
Syntynyt: 16. helmikuuta 1966 (ikä 59) Kangasniemi, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Yleisurheilija
Laji:  pituushyppy
Ennätykset:  pituushyppy: 685 cm
| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Haag 1989 | pituushyppy |  |
Ringa Virpi-Helena Ropo (aik. Ropo-Junnila ja Junnila, s. 16. helmikuuta 1966 Kangasniemi) on suomalainen entinen pituus- ja korkeushyppääjä. Hän on naisten pituushypyn nykyisen Suomen ennätyksen haltija tuloksella 685 (vuodelta 1990) sekä kahdeksankertainen lajin Suomen mestari (1986–1992 ja 1994). Ropo voitti urallaan yhteensä 11 pituushypyn Suomen mestaruutta, kun hallimestaruudet lasketaan mukaan. Aikuisten SM-mitaleja hänellä on yhteensä lähes kaksikymmentä, kun korkeushyppy ja kolmiloikka otetaan mukaan. Ropon parhaat arvokisasaavutukset ovat yhdeksäs sija Tokion MM-kisoissa 1991, pronssimitali EM-hallikisoissa 1989 ja neljäs sija MM-hallikisoissa 1989.