stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leif Lindgren (biologi)

Leif Lindgren on suomalainen biologi ja tietokirjailija. Lindgren on työskennellyt Metsähallituksen suojelubiologina Nauvossa. Hän on julkaissut Metsähallituksen ja Editan kustantamana suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi ilmestyneen teoksen Saariston laitumet (2000). Särkisalossa asuvalle Lindgrenille myönnettiin vuonna 2013 Varsinais-Suomen luonnonsuojelupiirin ympäristöpalkinto.
Linja 5 (Brysselin metro)

| Linja 5>  |
| --- | --- |


Perustiedot
Järjestelmä:  Brysselin metro
Reitti:  Erasme–Herrmann-Debroux
Avattu:  20. syyskuuta 1976
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  STIB
Tekniset tiedot
Asemia:  28
Linja 5 on Brysselin metron itä-länsisuuntainen linja, joka kulkee Erasmen asemalta Herrmann-Debroux’n asemalle. Nykymuodossaan se on ollut olemassa vuodesta 2009, jolloin linjaan 1A kuulunut osuus Beekkantista Roi Baudouiniin korvattiin linjaan 1B kuuluneella osuudella Beekkantista Erasmeen.
Linjan ensimmäiset osuudet rakennettiin 1960-luvun lopussa, jolloin niitä käyttivät raitiovaunut. Ensimmäinen metrojuna otettiin käyttöön 20. syyskuuta 1976.
Asemat

Erasme/Erasmus
Eddy Merckx
CERIA/COOVI
La Roue/Het Rad
Bizet
Veeweyde/Veeweide
Saint-Guidon/Sint-Guido
Aumale
Jacques Brel
Gare de l’Ouest/Weststation
Beekkant
Étangs Noirs/Zvarte Vijvers
Comte de Flandre/Graaf van Vlaanderen
Sainte-Catherine/Sint-Katelijne
De Brouckère
Gare Centrale/Centraal Station
Parc/Park
Arts-Loi/Kunst-Wet
Maelbeek/Maalbeek
Schuman
Merode
Thieffry
Pétillon
Hankar
Delta
Beaulieu
Demey
Herrmann-Debroux
Käännös suomeksi
Kwame Nkrumah

| Kwame Nkrumah |
| --- | --- |
 Kwame Nkrumah Yhdysvalloissa vuonna 1961.
Ghanan  presidentti
 1. heinäkuuta  1960 – 24. helmikuuta  1966  
Seuraaja:  Joseph Ankrah (sotilasjuntta)
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. syyskuuta 1909 Nkroful, Brittiläinen Kultarannikko
Kuollut: 27. huhtikuuta 1972 (62 vuotta) Bukarest, Romanian sosialistinen tasavalta
Puoliso:  Fathia Nkrumah
Tiedot
Puolue:  Convention People’s Party
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Kwame Nkrumah (alkup. nimi Francis Nwia-Kofi Ngonloma, 21. syyskuuta 1909 Nkroful, Brittiläinen Kultarannikko – 27. huhtikuuta 1972 Bukarest, Romanian sosialistinen tasavalta) oli Ghanan ensimmäinen presidentti ja vaikutusvaltaisimpia panafrikkalaisuuden kannattajia. Nkrumah vaikutti voimakkaasti nykyisen itsenäisen Ghanan valtion syntyyn.
Nuoruus ja koulutus

Alkuperäiseltä nimeltään Francis Nwia-Kofi Ngonloma syntyi Nkrofulin kylässä Britannian siirtomaassa, Kultarannikolla. Hänen isällään oli useita vaimoja ja paljon lapsia, mutta Francis oli äitinsä ainoa lapsi. Noin kolmen vuoden ikäisenä Nkrumah muutti äitinsä mukana Half Assiniin, jossa hänen isänsä toimi kultaseppänä. Siellä hän kävi peruskoulun niin hyvin arvosanoin, että pääsi jatko-opiskelemaan Accraan. Hän valmistui opettajaksi Achimota collegesta vuonna 1930. Valmistuttuaan Nkrumah toimi opettajana Elminan ja Aximin katolisissa kouluissa, sekä Amisanon katolisessa pappisseminaarissa. Vuonna 1935 Nkrumah muutti Yhdysvaltoihin opiskelemaan Lincoln Universityssä Pennsylvaniassa. Hän suoritti siellä alemmat korkeakoulututkinnot taloustieteissä vuonna 1939 ja teologiassa 1942. Pennsylvanian yliopistossa hän suoritti kasvatustieteiden ja filosofian ylemmät korkeakoulututkinnot vuosina 1942 ja 1943.
Nkrumah oli aktiivisesti mukana afrikkalaistaustaisten opiskelijajärjestöissä Yhdysvalloissa. Hän oli kiinnostunut politiikasta ja tutustui trinidadilaiseen C. L. R. Jamesiin, jolta hän sai oppia poliittisista organisaatioista sekä marxismista ja muista vallankumouksellisista filosofeista. Nkrumah tutustui Marcus Garveyn ja W. E. B. Du Bois’n ajatuksiin ja erityisesti häntä kiinnosti aiheena siirtomaiden vapautuminen kolonialismista. Hän kirjoitti mietteitään aiheesta muistiin ja niiden perusteella hän myöhemmin julkaisi esseen ”Towards Colonial Freedom” (1947).[lähde? ]
Vuonna 1945 Nkrumah lähti Lontooseen, tarkoituksenaan jatkaa opintojaan. Tavattuaan George Padmoren, hän auttoi organisoimaan viidettä panafrikkalaista kongressia Manchesterissa. Kongressiin osallistui monia tulevia Afrikan poliittisia päättäjiä. Kongressin jälkeen Nkrumah perusti West African National Secretariat –järjestön työskentelemään Afrikan kolonisaation purkamisen puolesta.[lähde? ]
Paluu Kultarannikolle

Syksyllä 1947 Joseph B. Danquah kutsui Nkrumahin pääsihteeriksi perustamaansa United Gold Coast Convention –puolueeseen, joka ajoi Kultarannikon itsenäisyyttä. Nkrumah otti tarjouksen vastaan ja palasi Kultarannikolle.
Helmikuussa 1948 Kultarannikon isoimmissa kaupungeissa puhkesi mellakoita poliisin avattua tulen toisen maailmansodan sotaveteraaneja vastaan heidän ollessa protestoimassa nopeasti kohoavia elinkustannuksia vastaan. Hallitus epäili UGCC:n olleen vastuussa mellakoista, ja pidätti puolueen johtajat. Brittien hallitus vapautti puoluejohdon nopeasti, mutta kansan keskuudessa puolueen ja Nkrumahin suosio nousivat ja he saivat julkisuutta tapauksesta.[lähde? ]
Myöhemmin Nkrumah jätti UGCC-puolueen ajauduttuaan erimielisyyksiin Danquahin ja muun puoluejohdon kanssa. Nkrumah oli kuitenkin suosittu kansan keskuudessa ja hän perusti 1949 sosialistisen Convention People’s Party (CPP) -puolueen. Puolueen tavoite oli kaataa Brittien siirtomaahallinto ja saada Kultarannikko itsenäiseksi. Tavoitteen saavuttamiseksi Nkrumah ja CPP kehottivat kansaa ”positiiviseen toimintaan” tammikuussa 1950. Positiivinen toiminta tarkoitti kansalaistottelemattomuutta, boikotteja ja lakkoja. Siirtomaahallitus pidätti Nkrumahin ja CPP:n tukijoita. Nkrumah tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen. Kansa kuitenkin jatkoi protestointia, ja kohdattuaan myös kansainvälistä painostusta, britit päättivät lähteä Kultarannikolta.[lähde? ]
Vuonna 1951 Britannia järjesti maahan Afrikan ensimmäiset vaalit, jossa oli yleinen äänioikeus. Vaikka Nkrumah oli edelleen vankilassa, hän voitti äänestyksen ylivoimaisesti ja hänen puolueensa sai 34 paikkaa 38:sta lakiasäätävään neuvostoon. Tulevana pääministerinä Nkrumah vapautettiin vankilasta 12. helmikuuta 1951. Britannian kuvernööri Charles Arden-Clarke pyysi häntä hallituksen johtoon, joka veisi Ghanan itsenäisyyteen. Nkrumah suostui ja vuonna 1952 hänet nimitettiin Kultarannikon pääministeriksi. Vuonna 1957 Ghanan itsenäistyttyä, hänestä tuli Ghanan pääministeri. Nkrumah voitti myös Ghanan presidentinvaalit vuonna 1960 ja hänestä tuli Ghanan ensimmäinen presidentti.
Itsenäisen Ghanan johdossa

Ghana itsenäistyi 6. maaliskuuta 1957. Nkrumah jatkoi kuitenkin panafrikkalaista linjaansa, ja julisti Ghanan itsenäisyyden olevan merkityksetöntä, ellei siitä seuraa koko maanosan vapautuminen. Nkrumah pyrki auttamaan muitakin Afrikan kansallisia vapautusliikkeitä heidän itsenäisyyspyrkimyksissään, lisäksi hän pyrki kasvattamaan Afrikan valtioiden yhteistyötä, tavoitteenaan yhdistynyt Afrikka.
Nkrumah osoittautui varsin tiukaksi ja kovaotteiseksi johtajaksi. Vuonna 1958 laadittiin kaksi lakia, jotka rajoittivat ghanalaisten vapautta. Lakot määrättiin laittomiksi ja maanpetoksesta epäillyt voitiin pidättää ilman oikeuskäsittelyä. Hänen suosionsa kuitenkin kasvoi, kun hän rakennutti uusia kouluja ja teitä, ja paransi terveyspalveluita.[lähde? ]
Vuoden 1960 kansanäänestyksessä Ghanasta tuli tasavalta ja Nkrumahista presidentti. Hänen valtaoikeutensa kasvoivat, mutta hän keskittyi kampanjoimaan mustan Afrikan poliittisen yhdistymisen puolesta, menettäen samalla kosketuksen Ghanan todellisuuteen. Hänellä oli projekteja, joilla hän pyrki voimakkaasti teollistamaan Ghanaa, tarkoituksenaan saada talous riippumattomammaksi ulkomaisesta pääomasta ja teknologiasta. Teollistaminen tapahtui kuitenkin paljolti kaakaontuottajien kustannuksella, jotka olivat olleet Ghanan taloudellinen tukipylväs siihen asti. Monet hänen projektinsa talousrakenteiden muuttamiseksi epäonnistuivat tai olivat valtavan kalliita, kuten Akosombo-padon rakentaminen Voltajoelle. Eivätkä hankkeet kuitenkaan poistaneet Ghanan riippuvuutta länsimaisista tarvikkeista. Lopulta, kun Nkrumah syrjäytettiin vuonna 1966, Ghana oli muuttunut yhdestä Afrikan vauraimmista valtioista köyhäksi ja velkaiseksi valtioksi.[lähde? ]
Nkrumah joutui murhayrityksen kohteeksi Kulugungussa, elokuussa 1962. Se johti Nkrumahin eristäytymiseen julkisuudesta ja valtaviin turvallisuusjärjestelyihin. Vuonna 1964 Ghanaan julistettiin yksipuoluejärjestelmä, jota CPP johti. Lisäksi Nkrumah julistettiin elinikäiseksi presidentiksi. Nkrumahin päähuomio oli edelleen Afrikan yhdistymispolitiikassa, samalla kun Ghanan taloudellinen kriisi paheni ja korruptio lisääntyi.
Nkrumah ja CPP syrjäytettiin 24. helmikuuta 1966, kun Ghanan armeija ja poliisivoimat tekivät maassa vallankaappauksen. Nkrumahin oli tuolloin vierailulla Pekingissä, eikä enää palannut Ghanaan.[lähde? ]
Vallankaappauksen jälkeen

Vallankaappauksen jälkeen Nkrumah meni maanpakoon Conakryyn Guineaan, jossa hän oli presidentti Ahmed Sékou Tourén vieraana. Hän jatkoi kampanjointia unelmansa, yhdistyneen Afrikan, puolesta.[lähde? ]
Nkrumahin terveydentilan heikennyttyä hänet lennätettiin elokuussa 1971 hoidettavaksi Bukarestiin Romanian sosialistiseen tasavaltaan. Hän kuoli huhtikuussa 1972 ihosyöpään 62 vuoden ikäisenä. Hänet haudattiin synnyinkyläänsä Nkrofuliin, mutta myöhemmin ruumis siirrettiin suureen hautamuistomerkkiin Accraan, hänen muistolleen omistettuun puistoon.[lähde? ]
Nkrumah on edelleen yksi kunnioitetuimmista johtajista Afrikan historiassa.
Suomennettu tuotanto

"Kovina aikoina", antologiassa Afrikka kertoo, toim. Per Wästberg. Helsinki: Tammi 1962
Tunnustuksia

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto 1961
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kwame Nkrumah Wikimedia Commonsissa
Eero Saarenheimon raportti Ghanan itsenäistymisen ajoista. Ylen elävä arkisto
Ghanan valtionpäämiehet
| --- | --- |
Commonwealth realm (1957–1960):  Elisabeth II
Ensimmäinen tasavalta (1960–1966):  Kwame Nkrumah
Sotilasjuntta (1966–1969):   Joseph Ankrah  Akwasi Afrifa 
Toinen tasavalta (1969–1972):   Akwasi Afrifa  Nii Amaa Ollennu  Edward Akufo-Addo 
Sotilasjuntta (1972–1979):   Ignatius Kutu Acheampong  Fred Akuffo  Jerry Rawlings 
Kolmas tasavalta (1979–1981):  Hilla Limann
Sotilasjuntta (1981–1993):  Jerry Rawlings
Neljäs tasavalta (vuodesta 1993):   Jerry Rawlings  John Kufuor  John Atta Mills  John Dramani Mahama  Nana Akufo-Addo
Uudenmaan Vihreät

| Uudenmaan Vihreät ry |
| --- | --- |

Alue:  Uudenmaan vaalipiiri
Toimisto:  Mannerheimintie 15b, A-porras 00260 Helsinki
Kansanedustajia:  3 / 36 (2023)
Aluevaltuutettuja:  27 / 276 (2022)
Kunnanvaltuutettuja:  103 / 1 021 (2021)
Aiheesta muualla
www.uudenmaanvihreat.fi Sivusto
Uudenmaan Vihreät (ruots. Nylands Gröna) on Vihreän liiton Uudenmaan piirijärjestö, joka ehdottaa asetettavaksi Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajaehdokkaat. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa valituista 20 Vihreiden kansanedustajasta viisi on valittu Uudenmaan vaalipiiristä. Uudenmaan vaalipiiristä valitttiin vuoden 2019 vaaleissa kaikkiaan 36 kansanedustajaa. Puolueella on vaalipiirissä 103 kunnanvaltuutettua ja 27 aluevaltuutettua.
Uudenmaan Vihreät toimi ennen nimellä Vihreä Uusimaa, mutta nimi muutettiin keväällä 2009.
Kansanedustajat > Nykyiset kansanedustajat

Tiina Elo
Inka Hopsu
Saara Hyrkkö
Kansanedustajat > Entiset kansanedustajat

Noora Koponen (2019–2023)
Pirkka-Pekka Petelius (2019–2023)
Johanna Karimäki (2007–2019)
Jyrki Kasvi (2003–2011, 2015–2019)
Jani Toivola (2011–2019)
Tuija Brax (2011-2015)
Ulla Anttila (1991–2007)
Merikukka Forsius (1999–2008)
Ville Komsi (1983–1987)
Rauha-Maria Mertjärvi (1998–1999)
Paavo Nikula (1991–1998)
Eero Paloheimo (1987–1995)
Jäsenjärjestöt > Länsi-Uusimaa

Hangon vihreät ry
Siuntion vihreät ry
Inkoon vihreät ry - De Gröna i Ingås rf
Karkkilan vihreät ry
Kirkkonummen vihreät ry
Lohjan vihreät ry
Raaseporin vihreät ry
Vihdin vihreät ry
Jäsenjärjestöt > Keski-Uusimaa

Hyvinkään vihreät ry
Järvenpään vihreät ry
Keravan vihreät ry
Nurmijärven vihreät ry
Tuusulan vihreät ry
Jäsenjärjestöt > Itä-Uusimaa

Loviisan seudun vihreät ry (Loviisa, Lapinjärvi)
Porvoon seudun vihreät ry
Sipoon vihreät ry
Vihreä verkko ry (Askola, Myrskylä, Mäntsälä, Pukkila ja Pornainen)
Jäsenjärjestöt > Pääkaupunkiseutu

Espoon vihreät ry
Aaltovihreät ry
Espoon tieteen ja teknologian vihreät ry
Espoonlahden vihreät ry
Espoon Vihreät naiset ry
Espoon Vihreät nuoret ja opiskelijat ry
Kanta-Espoon vihreät ry
Matinkylä-Olarin vihreät ry
Suur-Leppävaaran vihreät ry
Tapiolan seudun vihreät ry
Vantaan vihreät ry
Koivukylän vihreät ry
Korson vihreät ry
Länsi-Vantaan Vihreät ry
Tikkurilan vihreät ry
Vantaan ikivihreät ry
Kauniaisten vihreät ry
Kunnat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kunta | Valtuuston koko yhteensä | Vihreitä valtuutettuja | Äänet (kuntavaalit 2017) | Kannatus %-yksikköä (kuntavaalit 2017) |
| Koko Uusimaa | 1 021 | 130 | 73 578 | 16,4 |
| Askola | 27 | 2 | 185 | 8,4 |
| Espoo | 75 | 17 | 28 022 | 22,3 |
| Hanko | 31 | 1 | 141 | 3,2 |
| Hyvinkää | 51 | 7 | 2 764 | 13,6 |
| Inkoo | 27 | 3 | 319 | 10,6 |
| Järvenpää | 51 | 8 | 2 835 | 15,4 |
| Karkkila | 35 | 4 | 459 | 11,3 |
| Kauniainen | 35 | 3 | 548 | 10,2 |
| Kerava | 51 | 9 | 2 752 | 17,3 |
| Kirkkonummi | 51 | 11 | 3 829 | 21,4 |
| Lapinjärvi | 21 | 2 | 126 | 9,8 |
| Lohja | 51 | 7 | 3 027 | 14,3 |
| Loviisa | 35 | 2 | 412 | 5,7 |
| Myrskylä | 17 | 1 | 64 | 6,6 |
| Mäntsälä | 43 | 2 | 456 | 5,5 |
| Nurmijärvi | 51 | 7 | 2 585 | 14,1 |
| Pornainen | 27 | 2 | 172 | 7,9 |
| Porvoo | 51 | 8 | 3 617 | 15,2 |
| Pukkila | 17 | 1 | 71 | 8,2 |
| Raasepori | 43 | 4 | 1 330 | 9,5 |
| Sipoo | 43 | 5 | 1 091 | 11,2 |
| Siuntio | 27 | 5 | 467 | 16,6 |
| Tuusula | 51 | 3 | 1 213 | 6,8 |
| Vantaa | 67 | 12 | 15 881 | 17,8 |
| Vihti | 43 | 4 | 1 212 | 9,5 |
Aiheesta muualla

Uudenmaan Vihreät ry:n verkkosivut
Liperi

Liperi on
Liperi, kunta Pohjois-Karjalassa
liperi eli lipstikka, maustekasvi
liperit, kasvisuku
liperit, papin käyttämä valkoinen haarakaulus.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Liperi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Letizia Moratti

Letizia Moratti.
Letizia Brichetto Arnaboldi Moratti (s. 26. marraskuuta 1949, Milano) on italialainen poliitikko. Hän toimi Milanon 23. pormestarina vuosina 2006–2011.
Vuosina 1994–1996 Moratti oli Italian julkisen televisioyhtiö RAI:n johdossa. Hän toimi Silvio Berlusconin toisen ja kolmannen hallituksen opetusministerinä vuosina 2001–2006.
Moratti edustaa Berlusconin johtamaa keskusta-oikeistolaista Vapauden kansa -puoluetta. Hänet valittiin Milanon pormestariksi Casa delle Libertàn ehdokkaana vuonna 2006. Moratti oli ehdolla pormestariksi mutta hävisi vaalit vasemmistoehdokas Giuliano Pisapialle.
Moratti on naimisissa Massimo Morattin veljen öljymagnaatti Gianmarco Morattin kanssa.
Li Shangfu

Li Shangfu vuonna 2023
Li Shangfu (kiin. 李尚福, Lǐ Shàngfú, s. 1958, Chengdu) on kiinalainen avaruustekniikan insinööri ja Kansan vapautusarmeijan kenraali. Hänet valittiin 20. puoluekokouksessa lokakuussa 2022 keskussotilaskomissioon ja maaliskuussa 2023 Kiinan kansantasavallan puolustusministeriksi. Elokuussa 2023 hän katosi julkisuudesta, ja lokakuussa 2023 hänet erotettiin puolustusministerin tehtävistä. Hän menetti myös paikkansa Kiinan keskussotilaskomissiossa. Lin erottamista edelsi sarja muita henkilövaihdoksia, joille ei julkisuudessa esitetty selitystä. Ulkoministeri Qin Gang oli menettänyt asemansa heinäkuussa 2023.
Li on sotilas toisessa polvessa; hänen isänsä Li Shaozhu taisteli Kiinan sisällissodassa ja Japania vastaan ja kohosi Kansan vapautusarmeijan rautatiejoukkojen varakomentajaksi.
Li Shangfu meni Kansalliseen puolustustekniikan yliopistoon 1978 ja valmistui 1982.
Hän palveli Xichangin avaruuskeskuksessa 31 vuotta ja vuonna 2003 hänet nimitettiin sen komentajaksi.
Lin vastuulla oli ensimmäisen Kiinan kuuluotaimen laukaisu ja satelliitintorjuntatesti.
Hänet nimitettiin myöhemmin pääesikunnan aseosaston johtoon, strategisten tukijoukkojen varakomentajaksi ja keskussotilaskomission kalustonkehityksen johtajaksi.
Li työskenteli Zhang Youxian alaisuudessa aseosastolla 2013–2015 ja on presidentti Xi Jinpingin perheystävä.
Vuonna 2018 Yhdysvallat asetti Lille pakotteita johtuen S-400- ja Su-35-järjestelmien ostosta Venäjältä.
Pakotteisiin kuuluvat viisumikielto, valuutanvaihto- ja rahansiirrot Yhdysvaltain finanssijärjestelmissä ja kielto pitää hallussa omaisuutta Yhdysvalloissa.
Letitia Vriesde

| Mitalit> Maa:   Suriname.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suriname.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suriname.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Suriname> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Göteborg 1995 | 800 metriä |  |
|  Pronssia | Edmonton 2001 | 800 metriä |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Barcelona 1995 | 800 metriä |  |
Letitia Vriesde (s. 5. lokakuuta 1964 Paramaribo) on entinen surinamelainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli 800 metrin juoksu.
Vriesde aloitti uransa Surinamen edustajana, mutta kansallinen liitto ei suostunut lähettämään häntä vuoden 1984 kesäolympialaisiin. Tämän jälkeen hän muutti Alankomaihin ja kehittyi urheilijana. Hän osallistui vuoden 1988 kesäolympialaisiin ja otti paikkansa maailman parhaiden 800 m juoksijoiden joukossa pääsemällä finaaliin 800 m (lopputuloksissa 5.) ja 1 500 m (lopputuloksissa 9.) yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 1991 Tokiossa.
Vriesde voitti hopeaa vuoden 1995 yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Göteborgissa. Aiemmin samana vuonna hän oli voittanut pronssia yleisurheilun sisäratojen MM-kilpailuissa. Mitalit olivat ensimmäiset eteläamerikkalaisen naisen voittamat maailmanmestaruusmitalit. Hän voitti myös pronssia vuoden 2001 MM-kilpailuissa Edmontonissa. Hän ei kuitenkaan ikinä päässyt juoksemaan olympiafinaalissa. Vuoden 1992 kesäolympialaisissa hän teki ennätyksen juoksemalla nopeimman ajan, jolla on karsiuduttu 800 m loppukilpailusta.
Vriesde on menestynein surinamelainen yleisurheilija ja pitää hallussaan Etelä-Amerikan 800 m, 1 000 m ja 1 000 m ennätyksiä.
Hän menetti vuoden 2003 Pan-Amerikan kisojen mestaruutensa kun kävi ilmi, että hänen dopingnäytteensä sisälsi liikaa kofeiinia. Hän ei kuitenkaan saanut kilpailukieltoa ja osallistui samana vuonna myöhemmin järjestettyihin maailmanmestaruuskilpailuihin.
Vuoden 2005 lopussa Vriesde ilmoitti osallistuttuaan seitsemiin maailmanmestaruuskilpailuihin ja viisiin olympialaisiin, ettei kilpaile enää 800 metrillä, vaan siirtyy kilpailemaan pidemmille matkoille mukaan lukien 3 000 metrin estejuoksu.
Ennätykset

400 m 52,01 (1997)
800 m 1.56,68 (1995)
1 000 m 2.32,25 (1991)
1 500 m 4.05,67 (1991)
Maili 4.30,45 (1992)
3 000 m 9.15,64 (1991)
Käännös suomeksi
Letizia Ciampa

| Letizia Ciampa |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1986 (ikä 38)  Rooma
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Bloom (Winx) Manuela (Melissa P.)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Letizia Ciampa (s. 20. elokuuta 1986 Rooma, Italia) on italialainen näyttelijä, joka on urallaan tehnyt enimmäkseen dubbausrooleja televisiosarjoihin, elokuviin ja animeen. Hänet tunnetaan muun muassa Emma Watsonin dubbaamisesta erityisesti Harry Potter -elokuvista. Lisäksi Ciampa on dubannut muun muassa Hilary Duffin, Hayden Bakerin, Evan Rachel Woodin, Vanessa Hudgensin ja Alison Lohmanin äänet. Näytelmäsarjojen ja elokuvien lisäksi hän on dubannut animea, kuten Death Note, Inuyasha ja Samurai Deeper Kyo. Ciampalla oli myös alkuperäinen äänirooli Winxissä, toimiessaan Bloomin äänenä. Näyttelijänä Ciampa muistetaan elokuvasta mm. Melissa P..
Aiheesta muualla

Letizia Ciampa Anime News Networkissa (englanniksi)
Letizia Ciampan dubbauslista (italiaksi)
Letizia Ciampa Voice Chasersissa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Larry Robinson

| Larry Robinson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1951 (ikä 73) Winchester, Ontario
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Montreal Canadiens | 1973  |
|  | Montreal Canadiens | 1976  |
|  | Montreal Canadiens | 1977  |
|  | Montreal Canadiens | 1978  |
|  | Montreal Canadiens | 1979  |
|  | Montreal Canadiens | 1986  |
| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Kanada Cup  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Kanada Cup  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Kanada Cup  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | 1984 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | 1976 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | 1981 | jääkiekko |  |
Larry Robinson (s. 2. kesäkuuta 1951 Winchester, Ontario) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Pelaajauransa jälkeen hän on toiminut jääkiekkovalmentajana.
Pelaajaura > NHL-ura

Robinson sai NHL-varauksen vuonna 1971, kun Montreal Canadiens varasi hänet numerolla 20 uusien pelaajien varaustilaisuuden toisella kierroksella. Ammattilaisuransa hän aloitti kaudella 1971–1972 Canadiensin silloisen farmiseuran, AHL-seura Nova-Scotia Voyageursin riveissä. Hän pelasi AHL:ssä 8. tammikuuta 1973 tapahtuneeseen NHL-debyyttiinsä asti, minkä jälkeen hän vakiinnutti paikkansa Canadiensin NHL-miehistössä.
Robinson pelasi Montreal Canadiensin riveissä 17 kautta, vuoteen 1989 asti. Kiekollinen puolustaja Robinson oli kymmenellä kaudella eniten pisteitä tehnyt Canadiens-puolustaja. Piste-ennätyksensä hän teki kaudella 1976–1977, jolla hän teki 77:ssä runkosarjaottelussa 85 tehopistettä, 19 maalia ja 66 syöttöpistettä. 85 tehopistettä puolustajalta yhden runkosarjakauden aikana on Canadiensin seuraennätys. Hän ylitti 80:n runkosarjapisteen rajan myös kaudella 1985–1986, jolla hän keräsi tililleen 82 tehopistettä, 19 maalia ja 63 syöttöpistettä. Plusmiinustilastossa Robinson saavutti positiivisen lukeman joka vuosi 20-vuotisella NHL-urallaan. Hänen uransa paras plusmiinuslukema on +120 kaudelta 1976–1977, mikä on NHL-historian toiseksi korkein Bobby Orrin +124:n jälkeen. Robinsonin uran yhteenlaskettu plusmiinuslukema runkosarjassa on +730, mikä on NHL-ennätys.
Robinson voitti Canadiensin riveissä kuudesti Stanley Cupin mestaruuden, vuosina 1973, 1976–1979 ja 1986. Kevään 1978 pudotuspeleissä, joiden päätteeksi hän oli voittamassa neljättä mestaruuttaan, Robinson teki uransa parhaat pudotuspelitehot, 21 tehopistettä (yhtä paljon kuin Guy Lafleur), neljä maalia ja 17 syöttöpistettä. Hänet palkittiin tuolloin Conn Smythe Trophylla pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana. Hän ylitti 20:n pudotuspelipisteen rajan myös kevään 1986 pudotuspeleissä, joissa hän teki kolme maalia ja antoi 17 maalisyöttöä.
Vuonna 1989 Robinson siirtyi vapaana agenttina Los Angeles Kingsiin, jossa pelasi uransa kolme viimeistä kautta.  Hän lopetti pelaajauransa vuonna 1992.
Robinson pelasi NHL-urallaan 1384 runkosarjaottelua ja teki 958 tehopistettä, 208 maalia ja 750 syöttöpistettä. Pudotuspeliotteluita hän pelasi 227, joissa hän sai tililleen 144 tehopistettä, 28 maalia ja 116 syöttöpistettä. Hän pelasi NHL:n pudotuspeleissä joka vuosi 20-vuotisella urallaan, mikä on NHL-ennätys peräkkäisten pudotuspelikausien määrässä. Robinson valittiin kahdesti NHL:n parhaan puolustajan palkinnon, James Norris Memorial Trophyn saajaksi, vuosina 1977 ja 1980. Hänet valittiin kolmesti sekä NHL:n ensimmäiseen tähdistökenttään että liigan toiseen tähdistökenttään, ensimmäiseen tähdistöön vuosina 1977, 1979 ja 1980 ja toiseen tähdistöön vuosina 1978, 1981 ja 1986. NHL:n tähdistöottelussa hän pelasi kymmenenä kautena.
Pelaajaura > Maajoukkue

Robinson edusti Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta kolme kertaa Kanada-cup -turnauksessa, vuosina 1976, 1981 ja 1984, ja oli voittamassa turnausta kahdesti, 1976 ja 1984. Vuonna 1981 hän pelasi myös jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa Kanada sijoittui neljänneksi, ja hänet valittiin kilpailujen parhaaksi puolustajaksi ja kilpailujen tähdistökenttään.