Josefine Mutzenbacher
Suomennosten vertailua

1960- ja 1970-luvun suomennokset eroavat saksankielisestä alkutekstistä: luku- ja kappalejakoa on muutettu olennaisesti, eikä kumpikaan suomennos vastaa alkutekstiä kauttaaltaan tarkasti. Lehmusoksan suomennoksesta puuttuvat julkaisijan johdanto sekä romaanin kolme viimeistä sivua. Vuoden 2019 suomennos noudattaa alkuperäistä luku- ja kappalejakoa, ja kirjassa on myös kuvitus vuodelta 1922 sekä jälkisanat. Seuraava näyte on kirjan alusta:
| 1966 (Erola) | 1975 (Lehmusoksa) | 2019 (Hämäläinen-Bauer) |
| --- | --- | --- |
|  Isäni oli rutiköyhä satulamaakarin apulainen ja työskenteli eräässä verstaassa Josefstadissa. Asuimme kaukana Kahdeksannella Renkaalla, siihen aikaan uudessa talossa, mikä itse asiassa oli vain vuokrakasarmi, täynnä köyhää kansaa, Kaikilla näillä ihmisillä oli paljon lapsia ja kesäisin muuttui pihamaa tämän vuoksi liian ahtaaksi.   Minulla oli kaksi veljeä, molemmat vain muutaman vuoden itseäni vanhempia. Isä, äiti, veljeni sekä minä asuimme kaikki yhdessä ainoassa, huoneen ja keittiön käsittävässä asunnossa, missä lisäksi oli alivuokralainen. Sen kaltaisia omasivat kaikki perheet ja noita vuokralaisia oli talossa kai satakunta. Toisinaan asuimme me heidän kanssaan sovussa, toisinaan riitelimme ja useimmat katosivat sitten jäljettömiin meidän saamatta kuulla heistä sen enempää tämän jälkeen.   Kaksi noista alivuokralaisista muistuu lähemmin mieleeni. Toinen oli lukkosepän kisälli, tumma, surullisen näköinen nuorukainen, jolla oli pari mustaa silmää ja kasvot alituiseen noen likaamina. Me, lapset, pelkäsimme häntä. Hän oli alinomaa ääneti sanomatta ainoatakaan sanaa meille. |  Isäni oli satulamaakarin verenvähyyttä poteva apulainen ja työskenteli Josefstadtissa, Wienin esikaupungissa. Me asuimme vieläkin syrjemmässä, vuokrakasarmissa joka siihen aikaan oli jokseenkin uusi. Silti se oli tupaten täynnä köyhiä perheitä, joilla oli niin valtavasti kakaroita, etteivät kaikki mahtuneet kesäisin pihaan. Minulla oli kaksi veljeä, kumpikin oli minua muutaman vuoden vanhempi, ja viidestään me, isä, äiti ja kolme lasta, asuimme keittiössä ja kamarissa. Lisäksi oli aina joku alivuokralainen. Kaiken kaikkiaan meillä taisi olla vuosien mittaan puolisen sataa alivuokralaista. He tulivat ja menivät toinen toisensa perään. Joskus he olivat melko mukavia, mutta monesti myös hankalia. Useimmat katosivat jälkeä jättämättä eikä heistä kuultu sen koommin.   Yksi alivuokralainen, jonka muistan erityisen hyvin, oli lukkosepän oppipoika, tumma murheellisen näköinen nuori kaveri, jolla oli pikkuruiset mustat silmät ja ainaisen noen mustaama naama. Hänen ulkonäkönsä ja se, ettei hän koskaan puhunut mitään, saivat meidät lapset todella pelkäämään häntä. |  Isäni oli rutiköyhä satulasepän apulainen, joka työskenteli verstaassa Josefstadtissa. Me asuimme melko kaukana Ottakringissä, vuokrakasarmissa joka siihen aikaan oli uusi rakennus täynnään köyhää väkeä. Kaikilla asukkailla oli paljon lapsia, eivätkä lapsilaumat mahtuneet kesäisin pihaan. Minulla itselläni oli kaksi veljeä, kumpainenkin muutaman vuoden vanhempia. Isäni, äitini ja me kolme lasta asuimme keittiössä ja kamarissa, ja lisäksi oli yksi alivuokralainen. Alivuokralaisia meillä ehti olla varmaankin puolensataa; heitä tuli ja meni, jotkut sopuisia, jotkut riitaisia, ja useimmat katosivat jäljettömiin emmekä heistä sen koommin kuulleet. Muistan heistä erityisesti kaksi. Toinen oli lukkosepänkisälli, tumma, murheellisen näköinen nuorukainen, jolla oli pienet pikimustat silmät ja kasvot aina noessa. Me lapset pelkäsimme häntä. Sitä paitsi hän oli aina vaitelias eikä puhua pukahtanut. |