stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jake LaMotta
Nyrkkeilyura > LaMotta vs Fox

Huolimatta LaMottan menestyksekkäistä otteista ja kovatasoisista sijoituksista ranking-listoilla, hän ei meinannut millään päästä ottelemaan maailmanmestaruudesta. LaMotta oli pitkään kieltäytynyt tekemästä yhteistyötä nyrkkeilybisnestä hallineen mafian kanssa. Hän kuitenkin tuskastuneena lupautui lopulta häviämään tahallaan Billy Foxille, jotta pääsi titteliotteluun. Fox oli osana Frank Palermon hallinnoimaa mafiaa, joka oli kyseenalaisesti voittanut urallaan 36 ottelua peräkkäin, kunnes hävisi raskaan keskisarjan mestaruusottelun Gus Lesnevichille. Päivä ennen LaMotta-Fox ottelua vedonlyönnissä Fox oli suosikki kertoimella 11:5 ja tuntia ennen 3:1 Foxille. Tämän jälkeen vedonlyöntivälittäjät eivät suostuneet enää ottamaan vastaan vedonlyöntiä Foxin hyväksi. Se herätti suurta epäilystä NYSACin puhemiehessä Eddie Eaganissa, joka kävi varoittamassa ennen ottelua molempia ottelijoita. LaMotta oli kuitenkin maksanut Palermolle 20 000 dollaria hävitäkseen ottelun. LaMotta hävisi ottelun neljännessä erässä teknisellä tyrmäyksellä. NYSACin johtoporras ei hyväksynyt tapahtumaa ja antoi LaMottalle ottelukiellon.
Nyrkkeilyura > Paluu ottelukiellosta

Foxille hävityn sopuottelun jälkeen LaMotta palasi nyrkkeilykehään 1. kesäkuuta 1948 Ken Striblingiä vastaan. Hän voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä viidennessä erässä. LaMotta voitti myös seuraavat kaksiottelua teknisellä tyrmäyksellä Burl Charitya ja Johnny Colania vastaan. LaMotta otteli vielä kaksi ottelua vuonna 1948, joista molemmat päättyivät tuomariäänin voittoon. Vern Lesteriä vastaan hajaäänin ja Tommy Yaroszia vastaan yksimielisellä päätöksellä.
Vuoden 1949 LaMotta aloitti tappiolla hävittyään Kanadassa käydyn 10-eräisen ottelun Laurent Dauthuillelle tuomariäänin. Myös toinen ottelu oli LaMottalle hieman hankala ranskalaista Robert Villemainia vastaan, jonka hän kuitenkin voitti hajaäänin. Huhtikuussa 1949 LaMotta kohtasi toisen kerran O'Neill Bellin, jonka hän oli voittanut aikaisemmin tyrmäyksellä lähes kolme vuotta sitten. LaMotta voitti myös toisen miesten välisen ottelun tyrmäyksellä neljännessä erässä. Toukokuussa hän kohtasi vielä Joey DeJohnin, jonka LaMotta voitti teknisellä tyrmäyksellä kahdeksannessa erässä.
Nyrkkeilyura > Keskisarjan mestaruus

Viimein, 16. kesäkuuta vuonna 1949, LaMotta kohtasi maailmanmestaruusottelussa Marcel Cerdanin Briggs Stadiumilla, Detroitissa. Ennen ottelua vedonlyönti oli suosinut Cerdania, mutta lehdistö oli huomauttanut LaMottan otelleen 15 kertaa Detroitissa ja hävinneen vain kerran. Cerdan loukkasi omien sanojensa mukaan olkapäänsä ensimmäisessä erässä LaMottan lyötyä hänet maihin. Cerdan uskoi kykenevänsä voittamaan pääosin yhdellä kädellä. Viisitoistaeräinen mestaruusottelu päättyi kymmenennessä erässä LaMottan voittoon, kun Cerdainin kulmamiehet luovuttivat ottelun. LaMotta julistettiin NBA:n keskisarjan maailmanmestariksi. Heidän oli määrä kohdata uudelleen 28. syyskuuta 1949, mutta LaMotta loukkasi olkapäänsä kuusi päivää ennen ottelua. Uusi ajankohta julkistettiin olevan 2. joulukuuta. Cerdan kuoli 27. lokakuuta 1949 Yhdysvaltoihin matkalla olleen lentokoneen pudottua.
26. kesäkuuta 1950 LaMotta sopi Euroopan keskisarjan mestarin Tiberio Mitrin kanssa New Yorkin nyrkkeilykomissio NYSACin keskisarjan mestaruusottelusta. LaMottan oli alun perin määrä puolustaa NBA:n mestaruuttaan Rocky Grazianoa vastaan, joka joutui vetäytymään kuukautta ennen sovittua aikaa murtuneen käden vuoksi. 12. heinäkuuta Madison Square Gardenilla käyty ottelu oli viisitoistaeräinen. LaMotta onnistui puolustamaan ensimmäistä kertaa mestaruuttaan voitettuaan ottelun tuomariäänin.
Toisen kerran LaMotta puolusti mestaruuttaan Laurent Dauthuillea vastaan 13. syyskuuta 1950. LaMotta oli vuotta aiemmin hävinnyt Dauthuille tuomariäänin. LaMotta oli hävitä tälläkin kertaa ollessaan jäljessä tuomarien pisteytyksissä. LaMotta onnistui viimeisen erän lopulla lyömään useilla iskuilla Dauthuillen maihin ottamaan lukua. Tuomari laski Dauthuillen tyrmätyksi 13 sekuntia ennen erän päätöstä. The Ring urheilulehti valitsi sen vuoden nyrkkeilyotteluksi ja vuoden eräksi.
Nyrkkeilyura > Mestaruuden menettäminen

Hänen kolmas haastajansa oli Sugar Ray Robinson. Miesten järjestyksessään kuudes keskinäinen ottelu käytiin Chicagossa ystävänpäivänä 14. helmikuuta 1951. Robinson hallitsi ottelua alusta saakka ja LaMotta otti vastaan huomattavan määrän iskuja pysyen kuitenkin pystyssä. 13. erässä tuomari keskeytti ottelun LaMottan roikkuessa köysissä ja Robinson julistettiin voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä. Ottelu muistetaan sittemmin nimellä "St Valentine’s Day Massacre", sillä molemmat ottelijat joutuivat fyysisesti erittäin hankalaan tilaan, etteivät he hädin tuskin pysyneet pystyssä. Lisäksi LaMottan saamat osumat saivat hänen kasvonsa todella verisiksi.
Nyrkkeilyura > Raskas keskisarja

Menetettyään keskisarjan mestaruutensa LaMotta siirtyi painoluokkaa ylemmäksi. Ensimmäisen ottelunsa hän kävi 27. kesäkuuta 1951 Bob Murphya vastaan, jolle LaMotta hävisi tuomarin teknisellä päätöksellä. LaMottan seuraavat ottelut eivät myös menneet hyvin. Hän hävisi Norman Hayesille hajaäänin ja Gene Hairstonia vastaan käyty ottelu päättyi tasan.
Huhtikuussa 1952 LaMotta kohtasi toistamiseen Norman Hayesin. Tällä kertaa hän voitti tuomariäänin. LaMotta otteli uudelleen myös Gene Hairstonia vastaan tällä kertaa keskisarjassa, jonka hän voitti myös tuomariäänin. Kesäkuussa 1952 LaMotta voitti vielä Bob Murphyn, jolle hän oli hävinnyt aiemmin raskaan keskisarjan avausottelussaan. Voiton myötä LaMotta otteli Danny Nardicoa vastaan raskaan keskisarjan ykköshaastajan paikasta. Voittaja pääsisi ottelemaan Joey Maximia vastaan mestaruudesta. LaMotta hävisi ottelun seitsemännessä erässä tuomarin teknisellä päätöksellä. LaMotta piti ottelun jälkeen välivuoden parantuakseen vammoistaan.
Nyrkkeilyura > Paluu nyrkkeilyyn

Vuonna 1953 FBI kutsui LaMottan todistajaksi mafiaryhmiä koskevassa jutussa. Kuulusteluissa LaMotta myös myönsi hävinneensä tahallaan Billy Foxille ja menetti maineensa.
Hän palasi vielä vuonna 1954 kehään ja otteli kolme ottelua. Ensimmäinen niistä Johnny Pretzie vastaan käytiin raskaassasarjassa, jossa LaMotta voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä neljännessä erässä. Toinen ottelu oli LaMottalle tutumpi painoluokka. Keskisarjan ottelu Al McCoyta vastaan päättyi LaMottan tyrmäysvoittoon ensimmäisessä erässä. LaMottan uran viimeiseksi jäänyt ottelu käytiin Miami Beachissä, jossa hän hävisi hajaäänin Billy Kilgorelle.
Ottelutyyli

The Ring -lehden 75-vuotisnumerossa LaMottalla kerrottiin olevan yksi nyrkkeilyhistorian kestävimmistä leuoista. Hän kykeni juuri ennen osumaa liikuttamaan päätään, jotta itse lyönnistä katoaisi suurin voima. Tämän lisäksi LaMotta kykeni kuitenkin ottamaan vastaan iskuja päähän, eikä häntä ikinä tyrmätty urallaan. Ainoastaan Robinsonia ja Nardicoa vastaan hänelle kirjattiin tappio teknisellä tyrmäyksellä, jotka tapahtuivat hänen uransa loppupuolella. Erityisesti Robinsonia vastaan käydyssä NBA:n keskisarjan mestaruusottelussa 1951 LaMotta otti vastaan useita osumia päähän, mutta ei tullut tyrmätyksi. Sitä vastoin tuomari päätti keskeyttää ottelun ja tuomitsi Robinsonin voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä. Kestävän leukansa ohella LaMottan tyyli oli hyvin aggressiivinen ja painostava. Hän pysyi aina vastustajansa lähettyvillä ja otti vastaan osumia, jotta voisi antaa niitä itsekin. Aggressiivisesta ja hellittämättömästä tavastaan otella hän sai lempinimen "The Bronx Bull".
Nyrkkeilyn jälkeen

Uransa jälkeen LaMotta esiintyi näyttelijänä teatterissa ja monissa elokuvissa sekä omisti Jake LaMotta’s -nimisen yökerhon Floridan Miami Beachillä. Hän julkaisi vuonna 1970 muistelmateoksen Raging Bull: My Story, jota käytettiin myöhemmin hänestä kertovan elokuvan tekemisessä.
LaMotta kuoli keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin 95-vuotiaana 19. syyskuuta 2017.
Nyrkkeilyn jälkeen > Näyttelijänä

| Jake LaMotta> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Giacobbe LaMotta
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1922 Lower East Side, New York
Kuollut: 19. syyskuuta 2017 (95 vuotta) Miami, Florida
Ammatti:  nyrkkeilijä
Puoliso:  Vikki LaMotta (1947–1957) Denise Baker (2013–2017)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1953, 1961–1997
Merkittävät roolit:  Joe Senken (The Runaways)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
officialjakelamotta.com
IMDb 
LaMottan pidettyä välivuotta nyrkkeilystä hän kokeili näyttelemistä ensimmäisen kerran 1953 komediasarjassa Four Star Revue. Sittemmin lopetettuaan nyrkkeilemisen vuonna 1954, LaMotta ryhtyi näyttelemään 1960-luvulla. Hänen ensimmäinen elokuvarooli oli Rebellion in Cuba, jossa LaMotta esitti Juliota. Samana vuonna hän esiintyi sivuroolissa Oscar-palkitussa Suurkaupungin hait urheiludraamassa. Kahden elokuvaroolin jälkeen LaMotta esiintyi Emmy-palkitussa komediasarjassa Auto 54, kuuluuko?. Hän esiintyi sarjassa vuosina 1962–1963. Aluksi häntä ei mainittu jaksojen lopputeksteissä, mutta vuonna 1963 julkaistuissa jaksoissa LaMotta mainittiin. Sarjan jälkeen LaMotta palasi elokuvien pariin. Hänen ensimmäinen päärooli oli elokuvassa The Runaways, joka sijoittui toiseen maailmansotaan. Hän esitti pääosaa yhdessä Peter Savagen kanssa, joka myös ohjasi elokuvan. LaMotta esiintyi vielä 1960-luvun lopulla Herb Stanleyn ohjaamassa kauhuelokuvassa Confessions of a Psycho Cat.
1970-luvulla LaMotta esiintyi vain kolmessa elokuvassa. LaMotta teki jälleen yhteistyötä Peter Savagen kanssa esiinnyttyään hänen ohjaamassaan komediassa Cauliflower Cupids, jossa esiintyi myös entinen nyrkkeilijä Rocky Graziano. LaMottalla oli seuraavaksi hieman pienempi rooli rikoselokuvassa Who Killed Mary Whats'ername?, jossa pääosaa esittivät Red Buttons ja Sylvia Miles. LaMottan viimeinen rooli 1970-luvulla oli Michael Winnerin ohjaama toimintaelokuva Erikoismiehet. Hänellä oli elokuvassa sivurooli, kun pääosissa esiintyivät O. J. Simpson, James Coburn, Sophia Loren ja Eli Wallach.
LaMotta jatkoi elokuvissa myös 1980-luvulla. Hän esiintyi sivuroolissa Sandra Bullockin toimintaelokuvassa  Hangmen ja vuotta myöhemmin veljenpoikansa William Lustigin ohjaamassa kauhuelokuvassa Mielipuoli kyttä.
Saavutukset

Diamond Belt
Raskaan keskisarjan mestaruus (kerran)
National Boxing Association
Keskisarjan mestaruus (kerran, puolusti kahdesti)
Saavutukset > Maininnat

The Ring
1943 vuoden yllätys (vs. Sugar Ray Robinson)
1950 vuoden nyrkkeilyottelu (vs. Laurent Dauthuille)
1950 vuoden erä (vs. Laurent Dauthuille)
Aiheesta muualla

Tilastot ammattilaisotteluista BoxRec-tietokannassa
Jake LaMotta Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jake LaMottan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  FID 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Antti Kuosmanen (muusikko)

Antti Kuosmanen on lahtelainen laulaja, lauluntekijä ja muusikko. Hänen instrumenttejaan laulamisen lisäksi ovat rummut, kosketinsoittimet ja lyömäsoittimet kuten vibrafoni ja patarummut. Hänellä on soolotuotantonsa ohella myös yhtye Kromatut Kuninkaat. Hän syntyi Lahdessa ja aloitti 12-vuotiaana musiikinopintonsa Lahden konservatoriossa.
14-vuotiaana Kuosmanen soitti rumpuja isänsä keikkailevassa yhtyeessä, jonka nimi oli Taito Lahti ja Metropoli.
Kuosmanen muutti Helsinkiin vuonna 1993. Helsingissä musiikkiopinnot jatkuivat Oulunkylän Pop & Jazz opistossa. Samaan aikaan hänellä oli omia yhtyeitä. Hän vastasi useimmiten  kokoonpanojensa sävellys- ja sanoituspuolesta. 
Syksyllä 2007  Kuosmanen solmi levytyssopimuksen Ensio Musicin kanssa, jonka kautta on julkaistu kaksi singleä: "Ujojen ja hiljaisten poikien vuoro" (2007) ja "Pelastus/ Tunnelin päässä" (2009). Hän tekee omaa musiikkia ja on soolouransa ohella laulajana yhtyeessä Kromatut Kuninkaat.
Kuosmanen säveltää ja sanoittaa omat kappaleensa pääosin itse, mutta tekstityksiä hänen kappaleisiinsa ovat tehneet myös  Kaarina Kuosmanen, Hannele Laurila, Juho Rintarunsala ja Samuli Koivulahti. Yhteisiä sävellyksiä Kuosmanen on tehnyt Jouni Jussilan ja Markku Salon kanssa. Lisäksi Hän on kirjoittanut lauluja myös muille artisteille, kuten Valentinille, Taito Lahdelle ja Jyrki Härköselle. Audiosaari-levy-yhtiö on julkaissut tämän jälkeen Kuosmasen soolomateriaalia ja Kromatut Kuninkaat -yhtyeen tuotantoa. Kuosmanen on lauluntekijöiden ammattijärjestön Suomen Musiikintekijät jäsen.
Antti Kuosmanen ja Kromatut Kuninkaat 10-vuotisjuhlakokoelma julkaistiin 2019. Samalla Kromatut Kuninkaat -yhtye jäi tauolle. Sama kokoonpano jatkaa kuitenkin toimintaansa Antti Kuosmanen -nimikkeen alla tästä eteenpäin.
Albumit

Lähde
Sydänjäätä ja Vihan Hedelmiä (2025)
Itketään Yhdessä (2024)
Muukalainen (2023)
Timantteja (2022)
Käännöksiä (2021)
Musta Yö ja Tähtien Tanssi (2021)
Ole Hellä (2020)
Kymmenen Kromattua Vuotta (10-vuotis juhlakokoelma 2019)
Alaston Lounas (2018)
On Meillä Kaikki Maailman Aika (2017)
Täydellinen pakkaus (2016)
Rakkauden perhonen (2014)
Surunparantaja (2014)
Hukkuneet pellot (2013)
Kajalkyyneleitä (2011)
Musta Sade (2010)
Lumikuningatar (2004)
Rutiini murtuu (2002)
Auringon ja kuun poika (2000)
Aiheesta muualla

Antti Kuosmasen virallinen kotisivu
Latok

Latok I
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjoiset Alueet, Pakistan
Vuoristo:  Panmah Muztagh, Karakorum
Korkeus merenpinnasta:  23 441 m jalkaa/7145
Prominenssi:  1 475  m 
Ensimmäinen nousu huipulle:  19. heinäkuuta 1979 (Sin'e Matsumi, Tsuneo Shigehiro, Yu Watanabe)
Helpoin reitti:  Itäinen harjanne eteläpuolelta
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Latok II
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjoiset Alueet, Pakistan
Vuoristo:  Panmah Muztagh, Karakorum
Korkeus merenpinnasta:  23 320 m jalkaa/7108 m
Prominenssi:  1 475  m 
Ensimmäinen nousu huipulle:  1977 (E. Alimonta, T. Mase, R. Valentini)
Helpoin reitti:  Kaakkoinen tukipilari
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Latok III
| --- | --- |
Sijainti:  Pohjoiset Alueet, Pakistan
Vuoristo:  Panmah Muztagh, Karakorum
Korkeus merenpinnasta:  22 798 m jalkaa/6949 
Prominenssi:  1 475  m 
Ensimmäinen nousu huipulle:  15. heinäkuuta 1979 (Yoji Teranishi, Kazushige Takami, Sakae Mori)
Helpoin reitti:  Lounainen harjanne
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Latok (urduksi ‏لیٹوک‎, Laiṭok) on jyrkästi kohoavista kallionhuipuista koostuva vuorirypäs, joka sijaitsee Panmah Muztaghin osassa Keski-Karakorumissa, Pakistanissa. Latokin länsipuolella sijaitsee Ogren huipuista koostuva ryhmä, jonka korkein huippu Baintha Brakk  tunnetaan myös nimellä The Ogre. Latokista suoraan etelään sijaitsee Baintha Lukparin jäätikkö, mikä johtaa pitkälle Biafon jäävirralle, yhdelle Karakorumin pääjäätiköistä. Latokin pohjoispuolella sijaitsee Choktoin jäävirta.
Ryhmä käsittää neljä päähuippua, jotka on lueteltu tähän niiden suhteellisen aseman mukaan. Nimien perään on ilmoitettu korkeus merenpinnan tasosta sekä vuosiluku, jolloin huipulle on ensimmäisen kerran noustu:
Latok I, pohjoinen (keskellä), 7 145 m, kiivetty 1979
Latok II, länsi, 7 108 m, kiivetty 1977
Latok III, itä, 6 949 m, kiivetty 1979
Latok IV, kaakko, 6 456 m, kiivetty 1980
Vuorikiipeily

Jokainen huipuista on teknisesti äärimmäisen vaikea kiivettävä.
Vuorikiipeily > Latok I

Latok I:n huipulle kiipesi ensimmäisen kerran 1979 Naoki Takadan johtama japanilainen retkikunta. Tähän ensimmäiseen huipulla käyneeseen ryhmään kuuluivat myös Sin'e Matsumi, Tsuneo Shigehiro ja Yu Watanabe, sekä heitä seuranneet Hideo Muto, Jun'ichi Oku ja Kota Endo, jotka saavuttivat huipun kolme päivää myöhemmin. He aloittivat kulkunsa Baintha Lukparin jäätiköltä, kiipesivät vuoren tukipilaria ja saavuttivat itäisen harjanteen.
Latok I:n jyrkän pohjoisharjanteen (2 500 m) reitti on yhä kiipeämättä. Yhdysvaltalaisten kiipeilijöiden, Jim Doninin, Michael Kennedyn, George Lowen ja Jeff Lowen ensimmäinen yritys oli vähällä onnistua. Puutteista huolimatta kevyen kuorman pitäminen tässä kiipeämisessä oli tärkeää. Tämän jälkeen seurasi monia epäonnistuneita kiipeämisyrityksiä.
Vuorikiipeily > Latok II

Latok II:lle noustiin ensimmäistä kertaa vuonna 1977, kun Arturo Bergameschin johtama italialainen ryhmä onnistuivat kiipeämään vuoren huipulle kaakkoisrinnettä pitkin. E. Alimonta, T. Mase sekä R. Valentini onnistuivat pääsemään huipulle.
Vuonna 1997 tapahtui myös maininnan arvoinen nousu Latok II:lle, kun Alexander Huberin, Thomas Huberin, Toni Gutschin, ja Conrad Ankerin joukkue kiipesi huipun jyrkkää länsirinnettä. He kuvailivat tätä samanlaiseksi kuin asettaisi "El Capitanin Mount McKinleyn päälle": 1 000-metrinen pystysuora kallioseinämä, jonka perustaselvennä on 6 100 metrin korkeudella merenpinnan tasosta. Kaiken kaikkiaan kiipeämistä ylöspäin oli yhteensä 2 200 metriä.
Vuorikiipeily > Latok III

Ensimmäinen nousu Latok III:lle tapahtui vuonna 1979, kun Yoji Teranishin johtama japanilainen joukkue kiipesi huipulle lounaisen harjanteen reittiä. Huipulle olivat nousseet Teranishi, Kazushige Takami sekä Sakae Mori. Samaa reittiä nousi 1988 italialainen ryhmä. Se oli ensimmäinen onnistunut uudelleennousu millekään Latok-ryhmän huipuista.
Brian Eno

| Brian Eno |
| --- | --- |
 Brian Eno vuonna 2015.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Brian Peter George St. Jean le Baptiste de la Salle Eno
Syntynyt: 15. toukokuuta 1948 (ikä 76) Woodbridge, Suffolk
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  muusikko, kuvataiteilija ja musiikkiteoreetikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Eno 
Tyylilajit:  ambient taiderock taidepop elektroninen musiikki drone kokeellinen rock
Soittimet:  syntetisaattori 
Levy-yhtiöt:  Astralwerks, E.G. Records, Warp Records, Island Records, Obscure Records, Polydor Records, All Saints Records, Thirsty Ear ja Hannibal Records 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eno hollantilaisessa TopPop-televisio-ohjelmassa vuonna 1974.
Brian Eno, koko nimeltään Brian Peter George St. Jean le Baptiste de la Salle Eno (s. 15. toukokuuta 1948 Woodbridge, Suffolk) on englantilainen muusikko, kuvataiteilija ja musiikkiteoreetikko. Häntä pidetään yhtenä elektronisen musiikin (erityisesti elektronisen rockmusiikin) pioneereista ja ambient-musiikkigenren keskeisimpänä kehittäjänä. Ennen muusikon uraansa hän oli opettaja ja luennoi elektroniikasta.
Brian Eno aloitti ammattimuusikon uransa Lontoossa laulaja Bryan Ferryn kanssa perustamassaan Roxy Music -yhtyeessä. Hän soitti yhtyeessä vuosina 1971–1973. Erimielisyydet Ferryn kanssa veivät Enon soolouralle. Vuosina 1973–1978 hän julkaisi neljä elektronisen rockmusiikin merkkiteosta: Here Come the Warm Jets, Taking Tiger Mountain (By Strategy), Another Green World ja Before and After Science. Näitä seurannut Ambient-sarja – Music for Airports, The Plateaux of Mirror, Day of Radiance ja On Land – antoi nimen uudelle musiikkityylille, ambientille.
Brian Eno on julkaissut paljon musiikkia myös muiden artistien kanssa. Vuonna 1981 hän teki Talking Headsin David Byrnen kanssa albumin My Life in the Bush of Ghosts. Hän oli mukana myös David Bowien kokeellisilla 1970-luvun lopun niin sanotun Berliini-trilogian levyillä Low, ”Heroes” ja Lodger sekä vuonna 1995 albumilla 1. Outside. Vuonna 1995 ilmestyi myös "salanimellä" The Passengers U2-yhtyeen kanssa yhteistyössä tehty Original Soundtracks No. 1, jolla esiintyivät muun muassa Howie B. ja Luciano Pavarotti.
No wave -avantgarde-vaikutteet tulivat Brian Enon tuottamalta kokoelmalevyltä No New York (1978), jolla soittivat muun muassa Lydia Lunch ja James Chance.
Eno on myös tuottanut albumeja monille artisteille ja yhtyeille, kuten Talking Heads, U2 (muun muassa Joshua Tree), Devo, Ultravox, Slowdive ja James. Enon luomus on myös Windows 95 -käyttöjärjestelmän käynnistysääni (jonka hän teki Apple Macintoshillaan).
Eno on ollut videotaiteen kehityksessä mukana jo varhaisilla minimalistisilla elokuvillaan Mistaken Memories of Medieval Manhattan ja Thursday Afternoon. Enon viimeisimpiä kokeiluja tällä saralla on 77 million paintings, DVD:nä julkaistu teos, joka muuttaa kotitelevision ruudun alati muuttuvaksi videomaalaukseksi.
Neljä Brian Enon omaa albumia ja vielä useampi hänen tuottamansa valittiin vuonna 2005 hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Diskografia

(No Pussyfooting) (Robert Frippin kanssa) (1973)
Portsmouth Sinfonia Plays the Popular Classics (Portsmouth Sinfonian kanssa) (1973)
Here Come the Warm Jets (1974)
Taking Tiger Mountain (By Strategy) (1974)
Evening Star (Robert Frippin kanssa) (1975)
Another Green World (1975)
Discreet Music (1975)
Cluster & Eno (Clusterin kanssa) (1977)
Before and After Science (1977)
Ambient 1: Music for Airports (1978)
Music for Films (1978)
After the Heat (Roedeliuksen ja Dieter Moebiuksen kanssa) (1978)
Ambient 2: The Plateaux of Mirror (Harold Buddin kanssa) (1980)
Fourth World, Vol. 1: Possible Musics (Jon Hassellin kanssa) (1980)
Ambient 3: Day of Radiance (Laraaji, Eno tuottamassa) (1980)
My Life in the Bush of Ghosts (David Byrnen kanssa) (1981)
Ambient 4: On Land (1982)
Apollo: Atmospheres and Soundtracks (1983)
The Pearl (Harold Buddin kanssa) (1984)
Thursday Afternoon (soundtrack taidegalleriavideolle) (1985)
Hybrid (yhdessä Daniel Lanoisin ja Michael Brookin kanssa) (1985)
Textures (1989)
The Shutov Assembly (1990)
Wrong Way Up (John Calen kanssa) (1990)
Nerve Net (1992)
Neroli (1993)
Spinner (Jah Wobblen kanssa) (1995)
Original Soundtracks No. 1 (U2:n kanssa) (1995)
The Drop (1997)
Drawn From Life (Peter Schwalmin kanssa) (2001)
Lightness (2002)
I Dormienti (2002)
Kite Stories (2002)
Music for Civic Recovery Centre (2003)
Compact Forest Proposal (2003)
January 07003 | Bell Studies for The Clock of The Long Now (2003)
Curiosities Volume 1 (2004)
The Equatorial Stars (Robert Frippin kanssa) (2004)
Another Day on Earth (2005)
Small Craft on a Milk Sea (2010)
Drums Between the bells (2011)
Lux (2012)
The Ship (2016)
Reflection (2017)
Foreverandevernomore(2022)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brian Eno Wikimedia Commonsissa
EnoWeb: The Latest Brian Eno News and Information – Brian Eno Video/Film/Television Music.Hyperreal.org. Viitattu 7.1.2021. (englanniksi)
| n k Roxy Music |
| --- | --- |
 Bryan Ferry  Andy Mackay  Paul Thompson  Phil Manzanera  Graham Simpson  Rik Kenton  Roger Bunn  Dexter Lloyd  Brian Eno  David O'List  John Gustafson  Eddie Jobson  John Wetton 
Studioalbumit:  Roxy Music  For Your Pleasure  Stranded  Country Life  Siren  Manifesto  Flesh + Blood  Avalon 
Livealbumit:  Viva!  Heart Still Beating 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Ritva 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Suhl

| Suhl |
| --- | --- |

 vaakuna
 Suhl
 Koordinaatit: 50°37′N, 10°42′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Thüringen
Piirikunta:  piiritön kaupunki
Hallinto:  
 – Pormestari:  Jens Triebel
Väkiluku:  36 778 (2 015)
 
 www.stadtsuhl.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suhl on kaupunki Thüringenin osavaltiossa, keskisessä Saksassa. Se sijaitsee Thüringeninmetsän alueella, Lauterin ja Haselin laaksoissa. Kaupungissa asui 36 778 ihmistä vuonna 2015.
Varhaisin maininta Suhlista historiallisissa lähteissä on peräisin vuodelta 1318. Sille myönnettiin viralliset kaupunginoikeudet vuonna 1527. Vuodesta 1952 vuoteen 1990 Suhl oli itäsaksalaisen Suhlin piirin pääkaupunki. 1. huhtikuuta vuonna 1994 kaupunkiin liitettiin Albrechtsin, Dietzhausenin, Vesserin ja Wichtshausenin kunnat.
Suhl on niin kutsuttu piiritön kaupunki (saks. kreisfreie Stadt), eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista.
Suhlin raatihuone
Suhl on ollut Lahden ystävyyskaupunki vuodesta 1988. lähde?