stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boeing YC-14

| Boeing YC-14 |
| --- | --- |

Tyyppi:  STOL-kuljetuskone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Boeing
Ensilento:  1976
Valmistusmäärä:  2 
Boeing YC-14 on Boeingin osana Advanced Medium STOL Transport -projektia tarjoama vaihtoehto Yhdysvaltain ilmavoimille keskipitkän matkan kehittyneeksi STOL-kuljetuskoneeksi, jonka oli määrä korvata  Lockheed C-130 Hercules Yhdysvaltain yleisenä STOL-kuljetuslentokoneena. Koneen aerodynamiikassa hyödynnettiin Coandă-ilmiötä ja moottorit oli sijoitettu siiven päälle, kuten myöhemmin esitellyssä Antonov An-72:ssa.
Kaikkiaan kaksi YC-14:ää rakennettiin. Myös McDonnell-Douglasin YC-15 täytti konetyyppitarjouspyynnön vaatimukset tai ylitti ne, mutta hankintaohjelma peruutettiin ennen kuin kumpikaan tarjokkaista valittiin.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3
Pituus: &&&&&&&&&&&&&040.010000040,10 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&039.030000039,30 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&014.083000014,83 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0163.0600000163,60 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&053300.&&&&0053 300 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&0113900.&&&&00113 900 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × General Electric CF6-50D11 -suihkumoottoria
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0811.&&&&00811 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0723.&&&&00723 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&05136.&&&&005 136 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&013715.&&&&0013 715 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&01935.&&&&001 935 m/min
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boeing YC-14 Wikimedia Commonsissa
YC-14 Military Transport (englanniksi)
Carlos Bocanegra

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 25. toukokuuta 1979 (ikä 45)
Syntymäpaikka: Upland, Kalifornia, Yhdysvallat
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 183 senttimetriä
Lempinimi: Los, Boca, Charlie Blackmouth
Seura
Seura: AS Saint-Étienne
Pelinumero: 3
Junioriseurat
1996–1999:  UCLA
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2000–2004 2004–2008 2008-2010 2010- |  Chicago Fire  Fulham FC  Stade Rennais FC  Saint-Etienne | 93 (5) 124 (12)  64 (2)  0 (0) |
Maajoukkue
| 2001– |  Yhdysvallat | 110 (14) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 3.10.2018.
Carlos Bocanegra (s. 25. toukokuuta 1979 Upland, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija. 183 senttimetriä pitkä Bocanegra oli pelipaikaltaan puolustaja, useimmiten hän pelasi keskuspuolustajana tai vasemmassa laidassa. Hän on puoliksi meksikolaista syntyperää ja hänellä on myös Meksikon kansalaisuus.
Bocanegra aloitti ammattilaisuransa MLS-seura Chicago Firessa, josta hän siirtyi neljän kauden jälkeen Fulham FC:n paitaan. Lontoolaisseuraa jenkkitoppari edusti kaikkiaan neljän kauden ajan. Kesällä 2008 päävalmentaja Roy Hodgson ei ollut halukas jatkamaan Bocanegran sopimusta, joten mies joutui etsimään uusia haasteita Ranskasta, Stade Rennes'n joukkueesta. Sittemmin hän pelasi muun muassa AS Saint-Étiennen joukkueessa.
Yhdysvaltain maajoukkueessa Bocanegra teki ensiesiintymisensä joulukuussa 2001 Etelä-Koreaa vastaan pelatussa ottelussa. Hän oli mukana muun muassa vuoden 2006 MM-kilpailuissa, joissa hän pelasi täydet minuutit otteluissa Italiaa ja Ghanaa vastaan. Kaikkiaan hän on pelannut 110 maaottelua ja tehnyt niissä 14 maalia.
Saavutukset

Concacaf Gold Cup: 2002, 2007
US Open Cup: 2000, 2003
Aiheesta muualla

Bocanegran tiedot Football Database -sivustolla (englanniksi)
Yhdysvaltain joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Howard |
2 Albright |
3 Bocanegra |
4 Mastroeni |
5 O'Brien |
6 Cherundolo |
7 Lewis |
8 Dempsey |
9 Johnson |
10 Reyna |
11 Ching |
12 Berhalter |
13 Conrad |
14 Olsen |
15 Convey |
16 Wolff |
17 Beasley |
18 Keller |
19 Hahnemann |
20 McBride |
21 Donovan |
22 Onyewu |
23 Pope |
Valmentaja Arena
Yhdysvaltain joukkue – Maanosaliittojen cup 2009
1 Howard |
2 Bornstein |
3 Bocanegra |
4 Casey |
5 Onyewu |
6 Pearce |
7 Beasley |
8 Dempsey |
9 Davies |
10 Donovan |
11 Wynne |
12 Bradley |
13 Clark |
14 Califf  |
15 DeMerit |
16 Kljestan |
17 Altidore |
18 Guzan |
19 Adu |
20 Torres |
21 Spector |
22 Feilhaber |
23 Robles |
Valmentaja Bob Bradley
Yhdysvaltain joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2010
1 Howard |
2 Spector |
3 Bocanegra |
4 Bradley |
5 Onyewu |
6 Cherundolo |
7 Beasley |
8 Dempsey |
9 Gómez |
10 Donovan |
11 Holden |
12 Bornstein |
13 Clark |
14 Buddle |
15 DeMerit |
16 Torres |
17 Altidore |
18 Guzan |
19 Edu |
20 Findley |
21 Goodson |
22 Feilhaber |
23 Hahnemann |
Valmentaja Bob Bradley
Hariolax

Hariolax (Jukka Koivisto & Hariolax) oli humoristista iskelmämusiikkia esittänyt suomalainen yhtye. Myöhemmin lauluntekijänä tunnetuksi tullut Jukka Koivisto liittyi Raumalla 1970-luvun puolivälissä Hariolaxiin, joka oli perustettu aiemmin toimineen Toke Hariolan yhtyeen jatkajaksi. Koivisto toimi yhtyeen laulusolistina, muut perustajajäsenet olivat Hannu "Tunnu" Pärssinen (basso), Harri Korhonen (kitara), Arto Mäkelä (urut). Sakari Suoknuuti (rummut) ja Kari Lehtomäki (trumpetti). Myöhemmin kitaristiksi vaihtui Jyrki Lehti ja rumpaliksi Timo Koskinen. 1980-luvun alussa yhtyeeseen liittyi toiseksi puhallinsoittajaksi Reijo "Takku" Ylinen.
Vuonna 1980 yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa Hariolax. Vuonna 1984 Hariolax osallistui Syksyn Säveleen kappaleella "Sot sot sot" ja julkaisi sen myötä toisen albuminsa Jättipotti. Levyn suosituimmaksi kappaleeksi nousi "Hawaijin yö" ja albumi myi yli 15 000 kappaletta. Hariolax oli mukana myös vuosien 1986 ja 1987 Syksyn Sävelissä lauluilla "Salaperäinen nainen" ja "Oi Isabella", jotka ovat mukana yhtyeen kolmannella ja viimeiseksi jääneellä albumilla Ne naiset. Hariolax-nimi lakkasi olemasta vuonna 1991, mutta sitä seuranneessa Jukka Koivisto Bandissa soittavat osin samat muusikot.
Diskografia

Hariolax (Fifty-fifty, 1980)
Jättipotti (Selecta, 1984)
Ne naiset (Caj Music, 1987)
Klavdija Bojarskih

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sotšin talviolympialaisten yhteydessä vuonna 2013 julkaistu  15 ruplan postimerkki Klavdija Bojarskihsta. |  Sotšin talviolympialaisten yhteydessä vuonna 2013 julkaistu  15 ruplan postimerkki Klavdija Bojarskihsta. |  Sotšin talviolympialaisten yhteydessä vuonna 2013 julkaistu  15 ruplan postimerkki Klavdija Bojarskihsta. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Naisten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | 5 km |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | 10 km |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | 3 × 5 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oslo 1966 | 10 km |  |
|  Kultaa | Oslo 1966 | 3 × 5 km |  |
|  Hopeaa | Oslo 1966 | 5 km |  |
Klavdija Sergejevna Bojarskih (ven. Кла́вдия Серге́евна Боя́рских, 11. marraskuuta 1939 Verhnjaja-Pišma, Sverdlovskin alue, Neuvostoliitto – 12. joulukuuta 2009 Jekaterinburg, Venäjä) oli neuvostoliittolainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja.
Innsbruckin 1964 olympialaisissa Klavdija Bojarskih voitti kultaa kaikilla naisten hiihtomatkoilla. Ensin hän oli 10 kilometrillä 2,3 sekuntia maannaistaan Jevdokija Mekšiloa nopeampi. Marija Gusakova varmisti Neuvostoliitolle kolmoisvoiton. Neljä päivää myöhemmin Bojarskih voitti 5 kilometrin kilpailun 2,4 sekuntia Suomen Mirja Lehtosta nopeampana. Viestissä, jossa Bojarskih hiihti ankkuriosuuden, Neuvostoliitto oli ylivoimainen.
Oslon MM-kilpailuissa 1966 Bojarskih voitti kultaa 10 kilometrillä ja 3 × 5 kilometrin viestissä, jossa hän hiihti ensimmäisen osuuden. Hopeaa hän sai 5 kilometrillä, jolla hän hävisi maannaiselleen Alevtina Koltšinalle 6,3 sekuntia. Rita Atškina varmisti Neuvostoliitolle kolmoisvoiton.
Bojarskih osallistui vielä Grenoblen olympialaisten esikisoihin talvella 1967 ja jakoi 5 kilometrin kilpailun voiton Bulgarian Krăstana Stoevan kanssa.
Saavutuksia

Olympiakultaa 5 ja 10 kilometrillä sekä 3 × 5 kilometrin viestissä Innsbruckissa 1964
MM-kultaa 10 kilometrillä ja 3 × 5 kilometrin viestissä Oslossa 1966
MM-hopeaa 5 kilometrillä Oslossa 1966
Harjannostajaiset

Puolalainen harjannostajaisten tunnus.
Harjannostajaiset on talonrakennuksen perinteeseen kuuluva juhlatilaisuus, joka perinteisesti pidetään rakennuksen vesikattotöiden valmistuttua, kun rakennus on saatu suojatuksi sateelta. Harjannostajaiset järjestää tilaaja, joka kutsuu tilaisuuteen kaikki hankkeeseen osallistuneet, muun muassa rakennustyöväen ja suunnittelijat.
Perinteisesti tilaisuus pidettiin työmaalla, mutta nykyisin useimmiten ravintolassa tai muussa vastaavassa juhlapaikassa. Ohjelmassa on yleensä puheita, ruokailu ja jonkinlainen viihdyttävä osuus.
Ennen vanhaan katon nostamiseen tarvittiin useampi henkilö, joten työ korvattiin heille järjestämällä juhlat. Suomessa hernekeitto on perinteinen harjannostajaisissa tarjottava ruoka. Juomaksi on usein olutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harjannostajaiset Wikimedia Commonsissa
Norberto Bobbio

Norberto Bobbio vuonna 1984.
Norberto Bobbio (18. lokakuuta 1909 Torino – 9. tammikuuta 2004 Torino) oli italialainen filosofi, joka oli erikoistunut oikeusfilosofiaan, politiikan tutkimukseen ja poliittisen ajattelun historiaan. Hän myös kirjoitti torinolaiseen La Stampa -lehteen. Bobbio oli liberaali sosialisti Piero Gobettin, Carlo Rossellin, Guido Calogeron ja Aldo Capitinin perinteessä. Hän sai vaikutteita myös Hans Kelseniltä ja Vilfredo Paretolta.
Teoksia

L'indirizzo fenomenologico nella filosofia sociale e giuridica (1934)
Scienza e tecnica del diritto (1934)
L'analogia nella logica del diritto (1938)
La consuetudine come fatto normativo (1942)
La filosofia del decadentismo (1945)
Teoria della scienza giuridica (1950)
Politica e cultura (1955)
Studi sulla teoria generale del diritto (1955)
Teoria della norma giuridica (1958)
Teoria dell'ordinamento giuridico (1960)
Profilo ideologico del Novecento italiano (1960)
Il positivismo giuridico (1961)
Locke e il diritto naturale (1963)
Italia civile (1964)
Giusnaturalismo e positivismo giuridico (1965)
Da Hobbes a Marx (1965)
Saggi sulla scienza politica in Italia (1969)
Diritto e Stato nel pensiero di E. Kant (1969)
Una filosofia militante: studi su Carlo Cattaneo (1971)
Quale socialismo (1977)
I problemi della guerra e le vie della pace (1979)
Studi hegeliani (1981)
Il futuro della democrazia (1984)
Maestri e compagni (1984)
State, Government And Society (1985)
Il terzo assente (1988)
Thomas Hobbes (1989)
L'età dei diritti (1989)
The Age Of Rights (1990)
A Just War? (1991)
Destra e sinistra (1994)
In Praise of Meekness (1994)
De senectute (1996)
Autobiografia (1999)
Dialogo intorno alla repubblica (2001)
Suomennettu teos

Marx, valtio ja klassikot: Kolme esseetä ”MondOperaiossa”.  (Alkutekstit: Esiste una dottrina marxista dello stato?, Quali alternative alla democrazia rappresentativa, Marx, lo stato e i classici. Suomentaneet Olavi Palin ja Vesa Suominen. Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunta. Julkaisusarja 27)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunta, 1988.  ISBN 951-9113-26-6
Aiheesta muualla

Norberto Bobbio: le opere, gli studi, i libri (englanniksi) (espanjaksi) (italiaksi) (ranskaksi) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Tellervo Harkko

| Tellervo Harkko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Armi Pirkko Tellervo Harkko-Saarnio
Syntynyt: 17. lokakuuta 1935 Tampere
Kuollut: ?
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Matti Saarnio
Armi Pirkko Tellervo Harkko (17. lokakuuta 1935 Tampere – ?) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki suurimman osan urastaan Kemin kaupunginteatterissa.
Ura

Tellervo Harkon vanhemmat olivat insinööri Johan Ivar Harkko ja Aira Terttu Tellervo Broström. Hänen puolisonsa oli lavastaja Matti Saarnio. Harkko suoritti keskikoulun jälkeen Suomen Teatterikoulun 1958–1961. Ammattiuransa hän aloitti Vaasan Suomalaisessa Teatterissa 1960–1961. Sitä seurasi Kokkolan kaupunginteatteri 1961–1965, Lappeenrannan kaupunginteatteri 1965–1967 ja Porin teatteri 1967–1969. Pitkän rupeamansa Kemin kaupunginteatterissa Harkko aloitti 1969.
Harkolla oli roolitehtäviä muun muassa näytelmissä Sven Tuuva, Kampsuherrain saagat ja Vanhanaikainen komedia, jossa hänen roolinimenään oli Lidia Vasiljevna. Vanhanaikaisessa komediassa toista roolia näytteli Ahti Kuoppala. Harkolla ja Kuoppalalla oli yhteisiä työvuosia Kemin kaupunginteatterissa kaikkiaan neljätoista, ja he näyttelivät usein toisiaan vastaan.
Taistelulaiva Bismarck

| Bismarck |
| --- | --- |
 Bismarck

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Blohm + Voss, Hampuri
Hinta:  196 000 000 RM
Kölinlasku:  1. heinäkuuta 1936
Laskettu vesille:  14. helmikuuta 1939
Palveluskäyttöön:  24. elokuuta 1940
Loppuvaihe:  upotettu 27. toukokuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  39 517 t (standardi) 50 405 t (max)
Pituus:  250,5 m (kokonaispituus) 241,55 m (vesiraja)
Leveys:  36 m
Syväys:  9,3 m (suunniteltu) 10,2 m (max)
Koneteho:  150 170 hv (max)(110 MW)
Nopeus:  30,8 solmua (max)
Toimintamatka:  8 525 merimailia @ 19 solmua 9 280 merimailia @ 16 solmua
Miehistöä:  103 upseeria 1 962 miestä (+27 miestä vuonna 1941)
Aseistus
Aseistus:  8 × SK 38 cm C34 12 × SK 15 cm C28 16 × 10,5 cm C33 16 × 3,7 cm C30 20 × 2 cm C30 4 × lentokonetta
Bismarck oli Saksan laivaston vuonna 1939 vesillelaskettu Bismarck-luokan taistelulaiva, joka saavutti yhden voiton toisessa maailmansodassa upottaessaan Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien lippulaivan taisteluristeilijä HMS Hoodin. Britannian Kotilaivaston aloittamassa kolmipäiväisessä takaa-ajossa Bismarck lopulta löydettiin ja upotettiin.
Valmistus

Alus tilattiin 16. marraskuuta 1935 Blohm+Vossin Hampurin telakalta, missä köli laskettiin 1. heinäkuuta 1936.  Alus laskettiin vesille 14. helmikuuta 1939 kumminaan Otto von Bismarckin lapsenlapsi, Dorothea von Loewenfeld. Vesillelaskuseremoniassa Adolf Hitler piti uhmakkaan palopuheen. Alus otettiin palvelukseen 24. elokuuta 1940.
Palvelus

Ensimmäisten koeajojen päätyttyä ja oltuaan telakalla viimeisteltävänä alus oli valmis operaatioihin keväällä 1941. Hitler vieraili 5. toukokuuta Bismarckilla. Hän oli aluksella neljä tuntia, jona aikana alus teki häneen hyvin suuren vaikutuksen. Alus lähti 18. toukokuuta 1941 Gdanskista raskaan risteilijän Prinz Eugenin kanssa murtautuakseen Atlantille operaatio Rheinübungissä.
Alusten tehtävänä oli tuhota Atlantilta tavoittamansa kauppalaivat, jotka kuljettivat tarvikkeita Yhdysvalloista Britanniaan. Alukset havaittiin kuitenkin jo  Kattegatissa. Alukset tankattiin Norjassa Kalvanesissa lähellä Bergeniä, missä ne havaittiin uudelleen ja Norjan vastarintaliike lähetti sanoman Britanniaan. Brittiläinen Supermarine Spitfire valokuvasi alukset 21. toukokuuta. Prinz Eugen tankkasi, mutta Bismarck ei.
Palvelus > Tanskansalmen taistelu

County-luokan raskas risteilijä HMS Suffolkin (komentaja Robert Ellis) tutkaoperaattori havaitsi Bismarckin 23. toukokuuta. Sen jälkeen risteilijät Suffolk ja HMS Norfolk varjostivat saksalaisaluksia.
Britannian amiraliteetti lähetti taisteluristeilijä HMS Hoodin (vara-amiraali Lance Holland/kommodori Ralph Kerr) ja keskeneräisen taistelulaivan HMS Prince of Walesin (kommodori John C. Leach) pysäyttämään saksalaisalukset. Alukset kohtasivat toisensa 24. toukokuuta Tanskansalmessa Grönlannin ja Islannin välissä.
Hood aloitti taistelun ampumalla Prinz Eugenia, jota mahdollisesti erehtyi luulemaan Bismarckiksi. Bismarck vastasi tuleen. Alusten välillä käytiin vain kolmen minuutin mittainen tykistötaistelu, kun Bismarckin ampuma kranaatti läpäisi Hoodin ohuen kannen ajopanosvarastoon ja räjähdyksen voimasta katkennut laiva upposi parissa minuutissa.
Hoodin 1 418 hengen miehistöstä pelastettiin vedestä vain kolme eloonjäänyttä. Upotettuaan Hoodin molemmat saksalaisalukset keskittivät tulen Prince of Walesiin, joka irtautui pahoin vaurioituneena taistelusta ja liittyi Suffolkin ja Norfolkin seuraan. Tappion jälkeen Bismarckin tuhoamisesta tuli briteille pakkomielle.
Bismarckiin osui muutama tykin ammus, joista yksi muodostui tärkeäksi. Se osui keulan öljytankkeihin, päästi merivettä öljyn sekaan ja öljyä mereen sekä tuhosi venttiilit, joiden kautta öljyä olisi voitu käyttää. Vaurioitunut alus alkoi jättää öljyvanaa ja ennen kaikkea öljy oli nyt niin vähissä, että laivan oli pakko suunnata Ranskaan korjattavaksi.
Palvelus > Takaa-ajo

Keskiyöllä 24.–25. toukokuuta Kotilaivaston lentotukialus HMS Victoriousilta nousseet yhdeksän Fairey Swordfish -torpedokonetta hyökkäsivät Bismarckin kimppuun. Ne saivat yhden 18 tuuman torpedon (338 naulan taistelukärki) osumaan keskilaivaan 320 millimetrin panssarivyöhön juuri savuhormin etupuolelle. Räjähdys aiheutti shokkiefektin ja surmasi yhden ja haavoitti kuutta merimiestä. Kattilahuoneen riippumattojen kiinnikkeet irtosivat laipiosta, mikä mahdollisti vuodon osastossa. Lisäksi räjähdyksen voima aiheutti aiemmin keulaan tehtyjen paikkausten saumojen repeämisen.
Norfolk ja Suffolk olivat seuranneet Bismarckia ja Prinz Eugenia yli vuorokauden eivätkä huomanneet niiden eroamista illalla 25. toukokuuta. Pian torpedohyökkäyksen jälkeen Bismarck kaarsi ensin länteen, sitten pohjoiseen ja lopuksi itään siten, että se ylitti lopuksi oman reittinsä. Vaurioiduttuaan Tanskansalmen taistelussa Bismarck suuntasi Brestin satamaan. Britit hukkasivat tässä vaiheessa Bismarckin ja alus pääsi karkuun.
Palvelus > Viimeinen taistelu

Kello 10.35, noin 30 tuntia sen jälkeen kun britit olivat kadottaneet saksalaisaluksen näkyvistään, Consolidated Catalina -lentovene havaitsi sen ja onnistui nipin napin pakenemaan paikalta täynnä ilmatorjunnan aiheuttamia reikiä.
Lentotukialus HMS Ark Royalilta nousi 26. toukokuuta kello 14.50 viisitoista Fairey Swordfish -torpedokonetta komentajakapteeni J. A. Stewart-Mooren johtamana. Lentäjille oli ilmoitettu, että alueella ei ole omia aluksia. Force H:n risteilijä Sheffield oli kuitenkin jo ehtinyt alueelle. Noin puolen tunnin lennon jälkeen tutkalla varustettu Swordfish havaitsi aluksen ja laivue hyökkäsi sen kimppuun. Yhdestätoista laukaistusta torpedosta kaksi räjähti pudotessaan veteen ja kolme Sheffieldin takana aallokossa. Loput aluksen onnistui väistää. Laivue palasi Ark Royalille kello 17.20.
Ark Royalilta nousi kello 19.15 samat viisitoista Swordfishiä tällä kertaa komentajakapteeni Cooden johtamana. Hyökkäysosastoon kuului neljä 810, neljä 818 ja kolme 820 laivueen konetta. Sheffield ohjasi koneet maaliinsa. Ainoastaan kaksi torpedoa osui vaurioittaen Bismarckia. Hyökänneet koneet palasivat lentotukialukselle kello 22.05, jolloin kolme konetta tuhoutui laskussa.
Aluksen perään osunut torpedo jumitti peräsimen akselin. Korjausmiehistö sai peräsimen vapautettua, joten alusta kyettiin ohjaamaan hitaasti käsin. Huonon sään vuoksi näin ohjattuna alus oli ainoastaan osittain hallittavissa.
Kommodori Philip Vianin Tribal-luokan hävittäjistä koostuva 4. hävittäjälaivue hyökkäsi seuraavaksi laukaisten kuusitoista torpedoa. Laivueen johtoalus HMS Cossack sekä HMNZS Maori (komentaja Harold T. Armstrong)  ja HMIS Sikh (komentaja Graham H. Stokes) havaiten kaksi osumaa. Laivueen aluksista Puolan laivaston ORP Piorun (komentaja E. Plawski) meni uhmakkaasti lähimmäs Bismarckia tulittaen sitä kaikilla aseillaan, kunnes konehuoneeseen tulleen osuman johdosta joutui vetäytymään.
Taistelulaivat HMS Rodney (9 x 406 mm) (kommodori Frederick H. G. Dalrymple-Hamilton) ja laivaston lippulaiva HMS King George V (10 x 354 mm) (amiraali John Tovey/kommodori  Wilfred Patterson) pääsivät lopulta taistelukontaktiin avaten tulen kohti Bismarckia kello 8.47.
Bismarck vastasi tuleen, mutta täpäristä ohilaukauksista huolimatta se ei osunut kertaakaan. Se sai kaksi pahaa osumaa komentotorniin ja tulenjohtolaitteisiin, ja alle tunnissa alus oli ilmiliekeissä. Suurin osa siitä ei enää muistuttanut taistelulaivaa, ja miehistö oli joko veden varassa tai kannella tekemässä kuolemaa.
Bismarckin päällikkö Ernst Lindemann antoi hieman kello 10 jälkeen miehistölle käskyn avata pohjaventtiilit ja aktivoida niiden runkoläpivienteihin sijoitetut aikasytytteiset räjähteet. Kun näin oli tehty, Lindemann määräsi kaikki miehet hyppäämään yli laidan.
Palvelus > Uppoaminen

County-luokan raskas risteilijä HMS Dorsetshire (kommodori Benjamin Martin) ampui alukseen kolme torpedoa, joista yksi räjähti keskilaivassa ja yksi aluksen perässä, repien peräosan kokonaan irti. Puoli yhdentoista maissa, 27. toukokuuta, puolentoista tunnin taistelun jälkeen, Bismarck vajosi aaltoihin. Silminnäkijöiden mukaan päällikkö Lindemann seisoi uppoavan laivan keulassa tehden kunniaa seurassaan henkilökohtainen lähettinsä, joka käskystä huolimatta ei jättänyt päällikköään. Ennen uppoamistaan laiva kääntyi ylösalaisin, jolloin sen kannella laakeriensa varassa olleet neljä päätykkitornia irtosivat. Lopulta alus  vajosi pinnan alle kääntyen vajotessaan oikein päin. Uppoamisesta aiheutuneen virran voima repi laivan komentosillan, savupiipun ja maston irti. Upotessaan alus törmäsi vedenalaiseen vuoreen ja liukui seinämää pitkin 4 790 metrin syvyyteen.
Pelastusveneitä ei kuitenkaan voitu laskea mereen kovan merenkäynnin vuoksi. Saksalaisia yritettiin pelastaa heittämällä heille köysiä, mutta monet olivat niin pahoin haavoittuneita, etteivät jaksaneet vetää itseään ylös. Lisäksi vesi oli vain 13–asteista ja siinä kelluva öljy teki köysistä liukkaat. Juuri kun pelastustoimet oli saatu käyntiin, brittialukset joutuivat poistumaan sukellusveneuhan vuoksi paikalta mukanaan vain ne 110 saksalaista, jotka olivat jo kiivenneet laivoihin tai roikkuivat vielä köysissä. Cossackin miehistö pelasti hylyn kappaleilla ajelehtivan öljyturkkisen Bismarckin laivakissan, jonka Cossackin miehistö nimesi Herr Oskariksi.
Seuraavana päivänä Saksan laivaston sukellusvene U-74 pelasti vielä kolme ja huoltoalus Sachsenwald kaksi miehistön jäsentä. Kuultuaan taistelun lopputuloksen puolueettoman Espanjan diktaattori kenraali Franco lähetti uppoamispaikalle espanjalaisen laivasto-osaston, mutta enempää pelastuneita ei löytynyt. Bismarckin miehistöstä sai surmansa kaikkiaan 1 977 miestä, mukaan lukien amiraali Günther Lütjens ja aluksen päällikkö Ernst Lindemann.
Hylyn löytyminen

Yhdysvaltalainen meriarkeologi Robert Ballard, joka löysi uponneen Titanicin, löysi Bismarckin hyvin säilyneen hylyn 8. kesäkuuta 1989.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taistelulaiva Bismarck Wikimedia Commonsissa
Kbismarck.com
Battleshipbismarck
Baden to Bismarck: A Story of Stagnation
Bismarckin takaa-ajo, Apu-lehti 27.5.1961
Bekker, Cajus: Kirottu meri.  Gummerus, 1973.  ISBN 951-20-0239-6
Bekker, Cajus: Saksan laivaston taistelu ja tuho.  WSOY, 1955.
Operaatio Rheinubung
Operaatio Rheinübung ja Royal Navyn vastatoimenpiteet ilmahyökkäyksineen.
Bismarck tulittamassa Tanskansalmen taistelussa
HMS Dorsetshire pelastaa Bismarckin miehistöä 27. toukokuuta 1941.
Harmakis

Harmakis tai Harmakhis, (egyptiksi Hor-em-Akhet, "Horus horisontissa") oli muinaisessa Egyptissä palvottu jumala Horuksen muoto. Gizan sfinksi esittää Harmakis-jumalaa, jolla on faarao Khafren kasvot. Harmakis kuvattiin myös haukkana tai kruunupäisenä miehenä.
Harmakis yhdistettiin erityisesti nousevaan aurinkoon, ja tässä mielessä jumalalla oli paljon yhteistä Khepri-jumalan kanssa. Faarao Thutmosis IV:n Gizan sfinksin juureen pystyttämä "Unisteela" kertoo, kuinka sfinksi unessa puhui hänelle Hor-em-Akhet-Atum-Khepri-jumalana ennustaen hänen nousunsa faaraoksi.