stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Prospero Gallinari
Nuoruus ja varhainen aktivismi

Gallinari varttui Emilian maaseudulla maanviljelijäperheessä, ja totesi itse että hänen sukunimensä («kanankasvattajat»), varmasti oli johdettu jonkin kaukaisen esi-isän pääelinkeinosta. Hänen vanhempansa olivat köyhiä arentilaisia Villa Ospizion kylässä, jossa Gallinarit olivat asuneet sukupolvien ajan. Perhe muutti kuitenkin 1954 läheiseen Mancasalen kylään, koska sikäläiset maanomistajat tarjosivat arentilaisille paremman sopimuksen. Leivästä ja kasviksista ei koskaan ollut puutetta perheen ruokapöydässä, mutta (hevosen) lihaa syötiin, lihapullien muodossa, vain kahdesti kuukaudessa. Mielenkiinnon politiikkaan hänessä herätti isoisä, jonka kertomukset fasistisen hallinnon valtaan noususta 1920-luvun alkuvuosina tekivät suuren vaikutuksen, ja jo teini-ikäisenä Gallinari liittyi kommununistisen puolueen (PCI) nuorisojärjestön FGCI:n jäseneksi.
Che Guevaran kuoleman (1967) johdosta PCI:n paikallisen johdon ja silloin vain 16-vuotiaan Gallinarin välille syntyi erimielisyyksiä. Gallinari oli omin päin liputtanut paikallisen puoluetoimiston, asettanut kovaääniset parvekkeelle, ja pistänyt levysoittimen pyörittämään «vallankumouksellista» musiikkia. Tästä hän sai jälkeenpäin paikallisen puoluesihteerin haukkumiset, osittain koska oli toiminut omin päin ilman puolueen päätöstä ja osittain koska Guevara oli sihteerin mukaan «trotskilainen». Tästä kokemuksesta alkoi Gallinarin ja eräiden hänen ystäviensä asteittainen etääntyminen kommunistipuolueen reformistisesta linjasta. Tätä etääntymistä vahvistivat puolueen viralliset kannanotot Vietnamin sodan vastaisissa mielenosoituksissa tapahtuneisiin «provokaatioihin», millä viitattiin erityisesti Rooman Valle Giuliassa keväällä 1968 tapahtuneeseen yhteenottoon, jossa mielenosoittajat heittivät katukiviä virkavallan edustajia kohti.
Tilanne kärjistyi helmikuussa 1969 FGCI:n, presidentti Nixonin Italian vierailun johdosta, järjestämässä mielenosoituksessa, kun kymmenittäin nuorisojärjestön jäseniä yhtaikaisesti nosti ilmaan puolueen jäsenkirjan, vastaukseksi paikallisen puoluejohdon järjestysmiehille antamaan käskyyn poistaa provokaattorit kulkueesta. Tämän jälkeen he poistuivat kulkueesta ja järjestivät oman kokouksen käytöstä poistetussa teatterissa. Vähän aikaa tämän tapahtuman jälkeen Gallinari jätti puolueen, kyllästyneenä sen reformistiseen linjaan. Hän alkoi osallistua Renato Curcion ja Margherita Cagolin ensin Trentosta ja sitten Milanosta johtamaan «vallankumoukselliseen» poliittiseen toimintaan.  Tähän toimintaan, josta syntyi Punaiset prikaatit, eivät viranomaiset vielä silloin kiinnittäneet mitään huomiota, ei edes kun noin 70 tämän ryhmittymän jäsentä kokoontui marraskuussa 1969 erääseen hotelliin Chiavarin kaupungissa tarkoituksella luoda teoreettinen perusta tulevalle vallankumoukselliselle taistelulle. Yksi kokoukseen osallistuneista oli tuolloin 18-vuotias Gallinari.
Gallinari ja Punaiset prikaatit

Gallinarin osallistuminen poliittiseen toimintaan lisääntyi asteettain siinä määrin, että hänelle tuli vaikeuksia pysyä hereillä päiväaikaan. Hän nukahti usein kesken työtehtäviensä, joihin kuuluivat esimerkiksi lypsykoneen valvonta ja erilaisten maatalouskoneiden ajaminen. Kun hän nukahti traktorin rattiin, mistä oli seurauksena ojaan ajo, hänen isänsä sai tarpeekseen ja ilmoitti pojalleen että oli tullut aika valita: «Joko hoidat työsi, tai lähdet». Gallinari lähti, ja muutti ensin lokakuussa 1971 Milanoon, ja sieltä myöhemmin Torinoon. Milanossa Gallinari aloitti osallistumisen odottamansa vallankumouksen valmisteluihin hankkimalla tuliaseita. Torinossa hän osallistui Punaisten prikaatien jäsenten soluttamiseen Fiatin Mirafiorin tehtaalle, mistä oli seurauksena muun muassa Fiatin henkilöstöpäällikön Ettore Amerion kidnappaus joulukuussa 1973. Torinosta Gallinari siirrettiin Roomaan valmistelemaan Punaisten prikaatien uuden jaoston perustamista pääkaupunkiin. Kun kaksi prikaatien johtajaa, Curcio ja Alberto Franceschini, pidätettiin syyskuussa 1974, Gallinari sai komennuksen takaisin Torinoon vahvistamaan prikaatilaisten rivejä, joita nopeasti ohensi kenraali Carlo Alberto dalla Chiesan aloittama pidätysaalto. Gallinarin saavuttua Torinoon hänet pidätettiin siellä 30 lokakuuta 1974.
Gallinarin tutkintavankeuden aikana tapahtui Renato Curcion viranomaisia nöyryyttänyt vankilasta karkaaminen ja uudelleen vangitseminen lähes vuotta myöhemmin. Aika pian sen jälkeen, 17 toukokuuta 1976, alkoi oikeudenkäynti yhtätoista vangittua ensimmäisen sukupolven prikaatilaista vastaan.  Tämän oikeudenkäynnin aikana, 8.kesäkuuta, Punaisten prikaatien Genovan jaosto murhasi tuomari Francesco Cocon ja tämän kaksi henkivartijaa. Gallinari sai tehtäväkseen lukea ääneen oikeussalissa prikaatien tätä tekoa selittävän kommunikean. Karabinieerit keskeyttivät tämän lukemisen alkuunsa ja vangit marssitettiin takaisin selleihinsä heidän laulaessaan «Kansainvälistä». Oikeudenkäynti keskeytettiin, ja vangit siirrettiin eri vankiloihin odottamaan sen jatkamista. Trevison vankilaan siirretty Gallinari karkasi sieltä 2. tammikuuta 1977, yhdessä kahdentoista muun vangin kanssa.
Aldo Moron kidnappaus ja murha

Gallinari piileskeli vankilasta paettuaan ensin Padovassa ja sen jälkeen Firenzessä. Syksyllä 1977 hän saapui Roomaan, jossa punaiset prikaatit valmistelivat suurinta ja vaarallisinta iskuaan, johtavan kristillisdemokraatin kidnappausta.
Prospero Gallinari sai yhden pääosista siinä 55 päivää kestäneessä kidnappausdraamassa joka päättyi Aldo Moron kuolemaan. Välittömästi Roomaan saavuttuaan hän yhdessä Mario Morettin kanssa rakensi salaseinän ja sen taakse sellin tavalliseen kerrostaloasuntoon, jonka oli Morettilta tarkoitukseen saamillaan varoilla ostanut Anna Laura Braghetti, Maglianan kaupunginosassa osoitteessa Via Camillo Montalcini 8. Gallinari ei poistunut tästä asunnosta kertaakaan Moron lähes kaksi kuukautta kestäneen vankeuden aikana. Hänen seuranaan olivat öisin, vangin lisäksi, asunnon viralliset asukit, Braghetti ja tämän miehenä («insinööri Altobelli») esiintynyt Germano Maccari, jotka aamuisin poistuivat asunnosta ikään kuin töihin mennäkseen ja palasivat myöhään iltapäivällä, jotta vaikuttaisivat aivan normaalilta pariskunnalta.
Gallinari osallistui myös itse Moron kidnappaukseen Roomassa 16. maaliskuuta 1978, ollen yksi niistä neljästä ampujasta jotka surmasivat Moron viisi henkivartijaa. Koska Gallinari oli Moron kolmesta vanginvartijasta ainoa vakinainen prikaatilainen, oletettiin yleisesti että hän oli myös Moron murhaaja, kunnes tätä lähes päivittäin kuulustellut Moretti 15 vuotta myöhemmin haastattelussa tunnusti ampuneensa Moron aikaisin aamulla 9. toukokuuta 1978.
Toiminnan loppuvaiheet ja sydänsairaus

Moron kuoleman jälkeen Gallinari jatkoi terroritoimintaa, osallistuen Punaisten prikaatien Roomassa tekemiin iskuihin, muun muassa kristillisdemokraattien toimistoon tehtyyn hyökkäykseen jossa kaksi poliisia sai surmansa. Hänen kiinnijäämisensä tapahtui aika odottamattomassa tilanteessa, ottaen huomioon ne joista hän oli aikaisemmin selvinnyt. Poliisi saapui paikalle juuri kun hän oli vaihtamassa varastetun auton rekisterikilpiä pienellä Rooman sivukadulla 24. syyskuuta 1979. Gallinari avasi välittömästi tulen poliisiautoa kohti. Poliisi vastasi tulitukseen osuen Gallinarin päähän ja nilkkaan. Vastoin odotuksia Gallinari selvisi hengissä kirurgin onnistuttua poistamaan aivoihin tunkeutuneen luodin. Päävammasta jäi Gallinarille pysyvä päänsärky, joka kuitenkin aikaa myöten lieveni siedettäväksi. Hänen taskuistaan löytyi kartta ja muistiinpanoja jotka paljastivat että oli ollut suunnitteilla Asinaran vankilassa istuvien prikaatilaisjohtajien vapauttaminen asevoimin.
Tutkintavankeuden aikana Gallinari ja Anna Laura Braghetti vihittiin vankilassa 24. elokuuta 1981. Molemmat tuomittiin 28. tammikuuta 1983 elinkautiseen vankeuteen, muun muassa osallisuudesta Moron murhaan.. Samana vuonna, 26. kesäkuuta, Gallinari sai ensimmäisen niistä lukuisista sydänkohtauksista jotka lopulta päättivät hänen elämänsä. Yksi tämän kohtauksen seurauksista oli että ura terroristina päättyi siihen. Punaisten prikaatien johto siirsi Gallinarin eläkeläisen asemaan, ja kielsi häntä terveyssyistä osallistumasta mihinkään prikaatien toimintaan. Hän tapasi vaimonsa vain kerran vihkimisen jälkeen, vuonna 1985 toisen (viidestä) Moron tapausta käsittelevän oikeudenkäynnin yhteydessä. Braghetti kertoo omaelämäkerrassaan että rakkaus päättyi siihen tapaamiseen, koska Gallinari oli muuttunut täysin toiseksi ja tuntemattomaksi ihmiseksi olemukseltaan: «jopa hänen tuoksunsa oli muuttunut».
Gallinari siirrettiin vuonna 1996 sydänvikansa takia vankilasta kotiarestiin, muodollisesti tuomion täytäntöönpanon jatkaminen lykättiin tarkemmin määrittelemättömään tulevaisuuteen. Hänelle myönnettiin myös lupa käydä päivisin töissä. Vuonna 2009 tuli kuluneeksi 26 vuotta tuomion langettamisesta, ja 30 vuotta pidätyksestä. Koska Italian lain mukaan elinkautisesta normaalisti pääsee ehdonalaiseen vapauteen kun tuomiosta on kärsitty 26 vuotta, Gallinarin asianajaja pyysi tuomion julistamista suoritetuksi. Tämä päätös jäi kuitenkin eri syistä pyörimään tuomioistuinbyrokratian rattaisiin, mistä seurasi se omalaatuinen tilanne, että elämänsä viimeiset vuodet Gallinari eli käytännössä kuin vapaa mies mutta oli muodollisesti vanki vielä kuollessaankin. Osasyy tähän tilanteeseen oli se että Gallinari ei koskaan katunut mitään. Hän otti täyden vastuun teoistaan prikaatien jäsenenä, mutta sanoi myös että ei olisi voinut toimia toisella tavalla, eikä toimisi jos olisi mahdollista valita tiensä uudestaan. Hän ei siksi voinut anoa armoa, mikä olisi ollut toinen mahdollinen tie muodolliseen vapauteen. Prospero Gallinari kuoli 14. tammikuuta 2013 sydänkohtaukseen, joka iski hänen istuessaan autossaan kotinsa edustalla.
Kirjallisuutta

Anton Monti: Punaiset prikaatit – Italian väkivallan vuodet 1970–1988. Into, Helsinki 2015.
Rebibbian vankila vuonna 2018. Täällä Gallinari kirjoitti Punaisten prikaatien viimeisen julkilausuman lokakuussa 1988.
Purtsaari

Purtsaari
| --- | --- |
Sijainti:  Padasjoki Päijät-Häme Suomi
Vesialue:  Päijänne
Korkein kohta:  95 m 
Pinta-ala:  20,1 ha  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Purtsaari on Päijänteen saari Päijät-Hämeessä Padasjoella.
Maantietoa

Saari on 920 metriä pitkä, 440 metriä leveä ja sen pinta-ala on 20,1 hehtaaria . Se sijaitsee Tehinselän eteläosassa aivan Virmailan saaren koillispuolella Linnasaaren ja Selkäsaaren välissä. Virmailansaareen on matkaa 1,2 kilometriä, mutta saarien välissä on yli 60-metrinen syvänne. Selkäsaaren lisäksi Purtsaaren kaakkoispuolella on kolme muuta pikkusaarta. Saaren keskikohdassa on saaren korkein kohta, joka kohoaa 17 metrin korkeuteen Päijänteestä. Saaressa on kuusi vapaa-ajan asuntoa.
Historiaa

Saari on vuoden 1947 taloudellisessa kartassa piirretty autioksi saareksi , mutta vuoden 1965 peruskartassa on saaren eteläpuoliskossa jo yksi vapaa-ajan asunto. Tässä kartassa saaren eteläpään niemi nykyistä lyhyempi ja siellä on saari, joka muodostaa saaren niemeen nykyisen koukun. Vuoden 1985 kartassa saarella on viisi vapaa-ajan asuntoa. Niemen nokka on piirretty nyt pitempänä. Kuudes asunto on rakennettu viimeisen, vuonna 1996 julkaistun kartan jälkeen.
Pursuköynnökset

| Pursuköynnökset |
| --- | --- |
 Mukulapursuköynnös (Anredera cordifolia)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Basellakasvit Basellaceae
Suku::  Pursuköynnökset Anredera  Juss.
Katso myös
   Pursuköynnökset Wikispeciesissä   Pursuköynnökset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pursuköynnökset (Anredera) on basellakasvien (Basellaceae) heimoon kuuluva pienehkö kasvisuku. Sukuun luetaan kuuluvaksi 12 lajia.
Lajeja

Anredera aspera
Anredera baselloides
Anredera brachystachys
Anredera cordifolia – mukulapursuköynnös eli mukulapinaatti
Anredera densiflora
Anredera diffusa
Anredera floribunda
Anredera krapovickasii
Anredera marginata
Anredera ramosa
Anredera tucumanensis
Anredera vesicaria
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Anredera
Suomen Lajitietokeskus: Pursuköynnökset – Anredera
Raikküla

| Raikkülan kunta (Raikküla vald) |
| --- | --- |
 Järvakandin tuulimylly
 lippu:  vaakuna
 Raikkülan entinen kunta Raplamaalla.
 Koordinaatit: 58°56′00″N, 24°45′00″E 
Valtio:  Viro
Maakunta:  Raplamaa
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  entinen kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  229 km²
Väkiluku (2016):  1 519
 – Väestötiheys:  6,6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.raikkyla.ee 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Raikküla (vir. Raikküla vald) oli kunta Viron Raplamaan maakunnassa. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Raplan, Juurun, Kaiun ja Raikkülan kunnat yhdistettiin uudeksi Raplan kunnaksi.
Kunta sijaitsi maakunnan keskiosassa Raplan lounaispuolella. Raikkülassa oli arviolta 1 519 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala oli 229 neliökilometriä.
Kuntaan kuului 22 kylää: Jalase, Kaigepere, Keo, Koikse, Kõrvetaguse, Lipa, Lipametsa, Loe, Lõpemetsa, Metsküla, Nõmmemetsa, Nõmmküla, Põlma, Pühatu, Purku, Raela, Raikküla, Riidaku, Tamme, Ummaru, Vahakõnnu, Valli.
Väestö

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Raikkülan kunnassa oli 1 588 asukasta, joista 1 536 (96,7 %) oli virolaisia, 24 (1,5 %) venäläisiä ja 30 (1,9 %) muita kansallisuuksia.
Kuvia

Kabalan kartanon vesimylly
Raikkülan kartanon kuivaushuone
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raikküla Wikimedia Commonsissa
Pyhän Annan vuori

| Pyhän Annan vuori (Góra Świętej Anny) Sankt Annaberg |
| --- | --- |
 Näkymä kylään
 Pyhän Annan vuori
 Koordinaatit: 50°27′22″N, 18°10′03″E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Opole
Piirikunta:  Strzelce
Kunta:  Leśnica
Väkiluku (2012):  439
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Annan vuori (puol. Góra Świętej Anny, saks. Sankt Annaberg) on kylä Leśnican kunnassa Opolen voivodikunnassa Puolassa. Sen väkiluku oli vuonna 2012 yhteensä 439.
Pyhän Annan vuoren kylässä sijaitsee Góra Świętej Anny -mäki (”Pyhän Annan vuori”), joka asetettiin vuonna 2004 Puolan tasavallan presidentin vahvistuksella historialliseksi muistomerkiksi (pomnik historii), ja jonka alueella on vuonna 1988 perustettu maisemapuisto.
| Kylän väestönkehitys 1970–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1970 | 1970 |    | 604 | 604 |
| 1978 | 1978 |    | 620 | 620 |
| 1988 | 1988 |    | 633 | 633 |
| 2000 | 2000 |    | 554 | 554 |
| 2010 | 2010 |    | 462 | 462 |
Radioamatööritoiminta entisessä Hämeen läänissä
Yhdistysrekisteristä poistuneet yhteisöt

| Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt> nimi | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt> kunta | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt> rekisteröity | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt> entinen kutsumerkki | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt>  | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt>  | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt>  | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt>  | Entisen kolmannen piirin ennen rekisteröidyt radioamatööriyhteisöt>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nokian Radioamatöörikerho ry |  |  | OH3AF  |  |  |  |  |  |
| Someron Radioamatööri- Ja Elektroniikkakerho |  |  | OH3AW  |  |  |  |  |  |
| Tampereen Yliopiston Radioamatöörit r.y |  |  | OH3AJ |  |  |  |  |  |
| Varuskunnan Radioamatöörit r.y. |  |  | OH3AH, OH3AI |  |  |  |  |  |
Kuntatyöskentelytodistuksen kuntanumerot entisessä kolmannessa piirissä

| --- | --- |
 301 Asikkala  302 Eräjärvi => 330 Orivesi  303 Forssa  304 Hattula  305 Hauho  => 309 Hämeenlinna  306 Hausjärvi  307 Hollola  308 Humppila  309 Hämeenlinna  310 Janakkala  311 Jokioinen  312 Juupajoki  313 Kalvola  => 309 Hämeenlinna  314 Kangasala  315 Hämeenkoski, aikaisemmin Koski Hl (Hämeen lääni)  => 307 Hollola  316 Kuhmalahti  => 314 Kangasala  317 Kuorevesi  => 616 Jämsä  318 Kuru  => 351 Ylöjärvi  319 Kylmäkoski  => 359 Akaa  320 Kärkölä  321 Lahti  322 Lammi  => 309 Hämeenlinna  323 Lempäälä  324 Loppi  325 Luopioinen  => 333 Pälkäne  326 Längelmäki  => 330 Orivesi  327 Mänttä  => 360 Mänttä-Vilppula  328 Nastola => 321 Lahti  329 Nokia  330 Orivesi :  331 Padasjoki  332 Pirkkala  333 Pälkäne  334 Renko  => 309 Hämeenlinna  335 Riihimäki  336 Ruovesi  337 Sahalahti  => 314 Kangasala  338 Somerniemi => 339 Somero => 100 Somero  339 Somero  => 100 Somero  340 Tammela  341 Tampere  342 Toijala  => 359 Akaa  343 Tottijärvi => 329 Nokia  344 Tuulos  => 309 Hämeenlinna  345 Urjala  346 Valkeakoski  347 Vesilahti  348 Viiala  => 359 Akaa  349 Vilppula  => 360 Mänttä-Vilppula  350 Virrat  351 Ylöjärvi  352 Ypäjä  353 Hämeenkyrö  354 Ikaalinen  355 Kihniö  356 Mouhijärvi => 193 Sastamala  357 Parkano  358 Viljakkala => 351 Ylöjärvi  359 Akaa  360 Mänttä-Vilppula 
Mikäli kuntayhdistymisellä kunta ei jatkaa enää toimintaansa entisellään, voidaan uudelle muodostuneelle kunnalle antaa uusi kuntanumero. Hämeenkoski on nykyään osa Hollolaa. Sen nimi oli aikaisemmin Koski Hl, missä Hl tarkoitti Hämeen lääniä erotukseksi Koski Tl:tstä, mikä tarkoitti Turun ja Porin läänin Kosken kuntaa. Merkintä Koski Hl on alun perin Suomen postilaitoksen kehittämä postinkulun varmentamiseksi oikeaan kuntaan. Hämeenkosken kunnan käsittäneen alueen nykyinen kuntanumero on Hollolan kunnan kuntanumero.
Punannokikana

| Punannokikana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Rantakanat Rallidae
Suku::  Nokikanat Fulica
Laji::  gigantea
Kaksiosainen nimi
 Fulica gigantea  (Eydoux & Souleyet, 1841) 
Katso myös
   Punannokikana Wikispeciesissä   Punannokikana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punannokikana (Fulica gigantea) on eteläamerikkalainen rantakana. Se elää mantereen keskiosassa Etelä-Perusta Länsi-Boliviaan, Pohjois-Chileen ja Koillis-Argentiinaan. Joseph Fortuné Théodore Eydoux & Louis François Auguste Souleyet kuvailivat lajin holotyypin Perusta vuonna 1841.
Lisääntyminen

Punannokikana on yksiavioinen ja pariutuu eliniäksi. Ne pesivät tavallisesti kesä-heinäkuussa, jolloin eteläisellä pallonpuoliskolla on talvi. Pariskunta saattaa hyvänä vuotena kasvattaa kaksikin poikuetta valtavassa pesässään, joista suurimmat ovat kolme metriä halkaisijaltaan. Vesikasveista rakennettu pesä on noin metrin syvyisessä vedessä kelluva lautta, jossa on korkea reuna ja keskellä syvä kuppi. Pesä sijaitsee pariskunnan ympäri vuoden asuttamalla pienellä reviirillä, jossa ne suorittavat pesänsä jatkuvaa kunnostusta ja parantelua. Naaras munii kolmesta seitsemään munaa ja hautoo niitä noin 30 vuorokautta. Poikaset viipyvät pesässä jopa neljä kuukautta ennen kuin oppivat lentämään.
Ravinto

Muiden nokikanojen tapaan punannokikana on kasvinsyöjä. Sukulaisistaan poiketen se ei mielellään sukella ravintonsa perään vaan kelluu vain vedessä kiskoen kasvit ylös nokallaan viskoen ne sivulle nokkaansa heilauttamalla.
Elinympäristö

Punannokikana elää erittäin korkealla (3600–5000 m) Andien vuoristojärvissä ja -lammissa. Se on sopeutunut kylmään ja karuun ruohomaahan eli punaan, jonka järvet ovat hyvin suolaisia. Niiden on selviydyttävä ohuessa ilmanalassa, koska aikuiset linnut ovat liian painavia lentääkseen ja muuttaakseen.
Rachel Jackson

Rachel Donelson Robards Jackson, Ralph E. W. Earlin maalaus 1820-luvulta.
Rachel Robards Jackson, o.s. Donelson (15. kesäkuuta 1767 Halifax County, Virginia – 22. joulukuuta 1828) oli Yhdysvaltain 7. presidentin Andrew Jacksonin vaimo.
Rachel Donelson syntyi Virginiassa 1767. Hän muutti 12-vuotiaana vanhempiensa mukana rajaseudulle Tennesseen erämaihin.
Aiempi avioliitto

Rachel Donelson meni 17-vuotiaana naimisiin eversti Lewis Robardsin kanssa. Miehen mustasukkaisuuden vuoksi he muuttivat 1790 erilleen. Rachel Robards muutti takaisin äitinsä luokse, josta tuolloin myös Andrew Jackson vuokrasi sijaa. Pari rakastui, mutta empivä Rachel muutti takaisin Kentuckyyn miehensä luokse tämän painostuksesta. Eversti Robards ei ollut kuitenkaan parantunut mustasukkaisuudestaan. Kun Andrew Jackson kuuli rouva Robardsin onnettomuudesta, hän kiiruhti hakemaan tämän pois. Joulukuussa 1790 eversti Robards kertoi allekirjoittaneensa ja lähettäneensä avioeropaperit. Rachel ja Andrew Jackson menivät naimisiin Mississippin Natchezissa elokuussa 1791, mutta liitto mitätöitiin, sillä avioero ei ollutkaan laillinen. He menivät uudestaan naimisiin 1794, kun eversti Robards oli vihdoin hoitanut osansa erossa. Kaksinnaimista koskevat syytökset ja kunnialoukkaukset varjostivat kuitenkin heitä heidän yhteiselämäänsä loppuun asti.[lähde? ]
Kaksintaistelut

Puolustaessaan vaimonsa kunniaa kiivasluonteinen Andrew Jackson osallistui useisiin kaksintaisteluihin. Lokakuussa 1803 Jackson haastoi Tennesseen kuvernöörin John Sevierin, joka oli viitannut Jacksoniin sanoessaan: "En ole kuullut kummemmista palveluksista tälle maalle kuin karkaaminen Natcheziin toisen miehen vaimon kanssa." Miehet tapasivat syrjäisellä kentällä raivoten toisilleen pistoolit esillä, mutta joutuivat sekundantteina toimivien ystäviensä keskeyttämiksi. Sen sijaan 30. toukokuuta 1806 Jackson tappoi vastustajansa. Hän ampui Charles Dickinson -nimistä miestä kuolettavasti nivusiin, kun ensimmäisenä ampuneen Dickinsonin kuula taas osui lähelle Jacksonin sydäntä, josta sitä ei voitu poistaa.
Tulevan presidentin puoliso

Parille ei syntynyt omia lapsia, mutta he avasivat kotinsa adoptiolapsille. Vuonna 1824 Andrew Jackson asettui presidenttiehdokkaaksi ja voitti vaalien ensimmäisen kierroksen, mutta hävisi toisen. Seuraavissa vaaleissa 1828 Jackson kuitenkin onnistui, vaikka vastapuoli oli saanut tietää heidän menneisyydestään ja esittänyt useita liioiteltuja kaksinnaimissyytöksiä.[lähde? ]
Rachel Jackson ei kuitenkaan ehtinyt virallisesti maansa ensimmäiseksi naiseksi. hän kuoli yllättäen 22. joulukuuta 1828 sydänkohtaukseen, ja hänet haudattiin jouluaattona yllään virkaanastujaisissa pidettäväksi suunniteltu valkoinen mekko. Hautajaisiin osallistui 10 000 vierasta.[lähde? ]
Aiheesta muualla

White House Biography
Find A Grave: Rachel Donelson Robards Jackson
Risto Tuominen (kansanedustaja)

Risto Juhani Tuominen (14. toukokuuta 1933 Muurla – 23. huhtikuuta 2021 Kotka) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Tuominen opiskeli Työväen Akatemiassa vuosina 1955–1957 ja työskenteli vuosina 1955–1960 maalarina, myyjänä ja varastonhoitajana. Vuosina 1961–1975 ja edelleen vuosina 1983–1988 hän oli Eteenpäin-lehden toimittajana Kotkassa. Vuosina 1989–1993 hän toimi Viikko-Eteenpäin-lehden päätoimittajana.
Kansanedustajana Tuominen toimi kolme vaalikautta ajalla 27. syyskuuta 1975 – 25. maaliskuuta 1983 Kymen läänin vaalipiiristä ja kuului sosialidemokraattiseen eduskuntaryhmään. Kotkan kaupunginvaltuustoon hän kuului vuodesta 1973 ja toimi myös sen puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1978 ja 1982.