stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Varjo menneisyydestä
Juoni

Miskatonicin yliopiston professori Nathaniel Wingate Peaslee saa hermoromahduksen kesken oppitunnin. Toivuttuaan hän alkaa käyttäytyä oudosti eikä muista mitään aiemmasta elämästään. Hän osoittaa kuitenkin poikkeuksellista älyä ja lukee yliopiston kirjastossa Necronomiconia.
Kun Peaslee vuosia myöhemmin palaa entiselleen, hän ei muista hulluudestaan mitään. Hän näkee kuitenkin outoja unia, jotka paljastavat totuuden: ”Yithin suurrotuun” kuuluva vieras elämänmuoto oli asettunut hänen ruumiiseensa. Suurrotu matkustaa ajassa, mutta ei ruumiillisesti, vaan vaihtamalla tietoisuutensa muina aikakausina elävien älyllisten olentojen kanssa. Peasleen ruumiiseen asettunut mieli oli lähetetty kaukaisesta menneisyydestä tarkkailemaan ja tutkimaan 1900-luvun Yhdysvaltoja. Peasleen tietoisuus puolestaan oli vankina suurrodun ruumiissa, 150 miljoonan vuoden takaisessa Australiassa. Seuraa pitkä selonteko maapallon muinaisesta historiasta ja suurrodun tieteestä ja elämäntavasta.
Peaslee uskoo uniensa olevan pelkkiä harhoja, joiden alkuperä löytyy hänen salatieteellisestä lukuharrastuksestaan. Myöhemmin Australian aavikolta löytyy kuitenkin outo raunio, joka vastaa Peasleen unia. Hän järjestää alueella kaivaukset ja löytää hiekan alta valtavan muinaisen kirjaston. Kirjastosta Peaslee löytää ikivanhan käsikirjoituksen, joka on kirjoitettu hänen omalla käsialallaan.
Kirjoittaminen ja julkaisu

Ajatus mieliä vaihtavista olennoista oli ilmeisesti peräisin useista aihetta käsitelleistä kirjoista. H. B. Draken The Shadowy Thing (1928) oli innoittanut Lovecraftin aiemman novellin ”Hän joka tuli käymään”. Henri Béraudin romaani Lazarus (1925) kertoo muistinsa menettäneestä miehestä, joka vähitellen kehittää itselleen uuden persoonallisuuden. S. T. Joshin ja David E. Schultzin mukaan tärkein innoittaja oli kuitenkin vuoden 1933 elokuva Berkeley Squaren aave, jossa nykyaikana elävän miehen tajunta siirtyy hänen 1700-luvulla eläneeseen esikuvaansa. Lovecraft havaitsi elokuvassa kaksi virhettä: se ei selittänyt, mihin esi-isän mieli siirtyi tapauksen ajaksi, eikä myöskään sitä, miksei tapahtuneesta ollut merkkejä esi-isän päiväkirjassa. Varjo menneisyydestä oli Lovecraftin yritys vastata näihin kysymyksiin.
Lovecraft keksi tarinan perusajatuksen jo 1930, jolloin hän harmitteli kirjailija Clark Ashton Smithille lähettämässään kirjeessä, etteivät aikamatkustustarinat selittäneet, millä tavoin menneisyyteen matkustaminen muutti nykyhetkeä ja tulevaisuutta. Ajatus aikamatkustuksesta mieliä vaihtamalla syntyi maaliskuuhun 1932 mennessä. Lovecraft aloitti Varjon menneisyydestä 10. marraskuuta 1934. Kolmas ja viimeinen versio valmistui 22. helmikuuta 1935. Lovecraft ei kuitenkaan ollut lopputulokseen tyytyväinen eikä vaivautunut kirjoittamaan sitä puhtaaksi. Hän lähetti luonnoksen ensin kirjeystävälleen August Derlethille, joka ei kuitenkaan ilmeisesti lukenut tarinaa. Kesällä 1935 Lovecraft vieraili Floridassa ystävänsä R. H. Barlow’n luona. Barlow oli kiinnostunut tarinasta, ja Lovecraft pyysi Derlethiä lähettämään käsikirjoituksen Barlow’lle. Tämä konekirjoitti Varjon menneisyydestä puhtaaksi omine lupineen, minkä jälkeen Lovecraft lähetti pienoisromaanin ystävälleen Donald Wandreille luettavaksi. Wandrei lähetti tekstin edelleen Astounding Storiesiin, joka julkaisi sen kesäkuussa 1936.
Barlow’n haltuun jäänyt käsikirjoitus löytyi 1994. Se poikkeaa melko paljon julkaistusta versiosta. Syynä oli ilmeisesti se, ettei Barlow osannut lukea Lovecraftin käsialaa. Lisäksi Astounding Stories oli tehnyt tekstiin joitakin muutoksia.
Vastaanotto

Varjo menneisyydestä sai Astounding Storiesin lukijoilta murskaavan vastaanoton, sillä se poikkesi lehden totutusta science fiction -tyylistä, joka suhtautui tulevaisuuteen ja teknologiaan optimistisesti. Pienoisromaanilla oli silti myös puolustajansa, ja nykyään se on Lovecraftin arvostetuimpia ja tunnetuimpia tekstejä. Cinescape Magazine -lehden lukijat äänestivät sen vuonna 2001 kymmenen parhaan tieteis- ja fantasiakirjan joukkoon.
Vuoden 1945 tienoilla amerikkalainen kirjallisuuskriitikko Edmund Wilson kommentoi pienoisromaanin ”ylinilviäisiä” ja ”puolittain näkymättömiä polyyppihirviöitä”: ”Kun pitkä ja pitkäpiimäinen tarina vihdoin paljastaa puistattavat kauhunsa ja ne osoittautuvat tällaisiksi – se voi naurattaa tai se voi kuvottaa, mutta kauhua se ei herätä.” Wilson kritisoi myös Lovecraftin runsassanaista proosaa ja kaavamaista tarinankerrontaa.
L. Sprague de Camp totesi 1975, että vaikka Varjo menneisyydestä ei ole Lovecraftin paras tarina, on se kuitenkin lähellä kärkeä. De Campin mukaan kyseessä oli Lovecraftin viimeinen merkittävä teos. Lovecraft-tutkija S. T. Joshin (1990) mukaan Varjo menneisyydestä perustuu kauhuun, jonka synnyttää ihmisen pienuus valtavien hirviöiden ja pitkien aikakausien keskellä. Joshi ylistää tarinan tieteisvaikutteita, jotka tekevät siitä perinteistä yliluonnollista kauhua uskottavamman, ja vertaa sen rakennetta Lovecraftin toiseen pienoisromaaniin Hulluuden vuorilla (1931). Kummassakin huomio keskittyy ihmishahmojen sijaan muukalaisolentoihin ja heidän yksityiskohtaisesti kuvailtuun kulttuuriinsa. Varjo menneisyydestä upottaa nämä kuvailut tarinaan onnistuneemmin, mutta ”kosmisessa mittakaavassa” se häviää edeltäjälleen.
Juhani Hinkkanen arvosteli Varjon menneisyydestä, kun se julkaistiin suomeksi vuonna 1993. Hinkkasen mukaan tarina ”ei toimi tekijän parhaiden juttujen tavoin. Sen merkitys on enemmänkin siinä lisävalaistuksessa, jota se tuo Cthulhu-mytologiaan, kuin missään välittömissä kirjallisissa ansioissa.” Hinkkasen mukaan tarina toistaa Lovecraftin aiempien teosten teemoja, joita tämä oli jo laajasti käsitellyt esimerkiksi pienoisromaanissaan Hulluuden vuorilla. Tarina on ennalta-arvattava ja Peasleen hahmo ”aivan liian tyypillinen lovecraftilainen oppinut, eli tutkimuksiinsa hautautunut ja hysteriaan taipuvainen tiedemies, jota tosielämässä tuskin kukaan päästäisi lähellekään mitään ilmeisen tärkeitä arkeologisia kaivauksia.”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varjo menneisyydestä Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Varjo menneisyydestä on Wikiaineistossa
Volvo P1900

Volvo P1900 Sport Cabriolet 1956
Volvo P1900:n moottori.
Volvo P1900 on lasikuitukorinen kaksipaikkainen Volvon urheilumalli. Sitä valmistettiin vuosien 1956 ja 1957 välillä viiden prototyypin lisäksi vain 68 kappaletta.
Tekniikaltaan Volvo PV444:ään pohjautuva putkirunkoinen avoauto oli kuitenkin niin heikkolaatuinen, että Volvon johtajaksi vuonna 1956 tullut Gunnar Engellau lopetti auton valmistuksen välittömästi ajettuaan viikonlopun tehtaalta lainaamallaan P1900:lla.
Volvo P1900:n seuraaja oli huomattavasti paremmin menestynyt, 1960-luvun televisiosarjan mukaan Pyhimys-Volvona tunnettu Volvo P1800.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volvo P1900 Wikimedia Commonsissa
Veikko Matikkala

| Veikko Matikkala |
| --- | --- |
 Veikko Matikkala vuonna 1978. Valokuva Kuvasiskot.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Veikko Juhani Matikkala
Syntynyt: 4. joulukuuta 1938 Helsinki
Kuollut: 19. syyskuuta 2003 (64 vuotta) Oulu
Ammatti:  toimitusjohtaja, kansanedustaja
Poliitikko
Puolue:  Suomen Kristillinen Liitto
Asema:  Kansanedustaja (1975-1979)
Vaalipiiri:  Oulun läänin vaalipiiri
Veikko Juhani Matikkala (4. joulukuuta 1938 Helsinki – 19. syyskuuta 2003 Oulu) oli suomalainen poliitikko. Ammatiltaan hän oli kauppias ja toimitusjohtaja. Matikkala toimi kansanedustajana vuosina 1975–1979 edustaen Oulun läänin vaalipiiriä ja kuului Kristillisen liiton eduskuntaryhmään.
Aiheesta muualla

Veikko Matikkalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Volvo P80 -pohjalevy

Volvo P80 -pohjalevy on Volvon kehittämä pohjalevy etu- ja nelivetoisille autoille, joissa moottori on sijoitettu poikittain. Se tuli ensimmäisenä käyttöön Volvo 850:ssä vuonna 1991. P80:n korvasi Volvo P2 -pohjalevy.
Mallit

Volvo 850 (1991–1996)
Volvo C70 I (1996–2005)
Volvo S70 (1996–2000)
Volvo V70 I (1996–2000)
Venera 3

| Venera 3 |
| --- | --- |
Tehtävätyyppi:  laskeutuja
Kohde:  Venus
Laukaisu:  16. marraskuuta 1965 kello 04.19.00 UTC Baikonurin kosmodromi
Massa:  960 kg
COSPAR ID::  1965-092A
Venera 3:n matkaa kuvaava 6 kopeekan neuvostoliittolainen postimerkki vuodelta 1966
Venera 3 (ven. Венера-3) oli Neuvostoliiton Venera-ohjelman luotain, jonka tarkoituksena oli tutkia Venus-planeetan pintaa. Se laukaistiin 16. marraskuuta 1965 Baikonurista, Kazakstanista kello 04:09 UTC.
Tämän luotaimen tehtävänä oli laskeutua Venuksen pinnalle. Sen ulkopinnassa oli radioviestijärjestelmä, tieteellisiä laitteita, aurinkopaneeleita ja mitaleja, joissa oli Neuvostoliiton vaakuna. Luotain törmäsi Venuksen pintaan 1. maaliskuuta 1966, ja siitä tuli ensimmäinen avaruusalus, joka laskeutui toisen planeetan pinnalle. Se törmäsi Venuksen yöpuolelle, lähelle terminaattoria. Kuitenkin sen viestijärjestelmät lopettivat toimintansa ennen kuin ne ehtivät lähettää yhtään tietoa takaisin.
Viinintuotanto Ranskassa

Viinikauppa Pariisissa
Viinintuotanto on Ranskassa tärkeä maatalouden osa-alue. Ranska on monena vuonna ollut maailman suurin viinintuottaja. Italian ja Espanjan jälkeen Ranska on maailman kolmanneksi suurin viinin viejämaa.
Tuotantoalueet

Ranska oli pinta-alaltaan kolmanneksi suurin viinintuottaja vuonna 2015 noin 8 000 km² kasvatusalueellaan. Siellä on monta alkuperäsuojattua viinilaatua, kuten samppanja Champagnen maakunnasta ja Savennières Anjousta.
Ranskan viisi tärkeintä viinialuetta ovat Bordeaux, Burgundi, Rhône, Loire ja Alsace. Pohjoisen Champagnessa tuotetaan samppanjaa.
Laatuluokat

Ranskalaisen viinin laatuluokat ovat Appellation d’origine contrôlée (AOC tai AC), Vin délimité de Qualité supérieure (VDQS), Vin de pays (alueviini) ja Vins de table (pöytäviini).
Rypäleet

Chenin Blanc
Chardonnay
Pinot Noir
Cabernet Sauvignon
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viinintuotanto Ranskassa Wikimedia Commonsissa
Vyöliitos

Vyöliitos on solujen välinen liitos, joka antaa solukolle mekaanista kestävyyttä. Vyöliitoksessa liitosproteiinina toimii kadheriini, joka liittyy linkkiproteiinien avulla solun mikrofilamentteihin. Tämä liitos voidaan huomata elektronimikroskoopissa soluvälimateriaalina. Vyöliitos sijaitsee useimmiten tiiviin liitoksen alapuolella junktionaalisessa kompleksissa.
Viialan lasitehdas

Wiialan lasitehtaan (1890-1938) valmistama taskupullo
Viialan lasitehdas (tunnetaan myös nimellä Wiialan lasitehdas) oli Viialassa vuosina 1890–1938 toiminut lasitehdas.  Viialan lasitehdas oli jonkin aikaa Suomen kolmanneksi suurin lasitehdas. Tehtaan päätuotteena oli koko toiminta-ajan pakkauslasi, lisäksi tehdas valmisti myös talouslasia ja tehtaan yhteydessä oli talouslasihiomo. Ainoaksi jäänyt talouslasikuvasto ilmestyi vuonna 1911.
Viialan lasitehtaan 70 metriä pitkä ja 36 leveä lautarakenteinen hyttirakennus paloi 12. marraskuuta 1921 koneineen ja sulatusuuneineen. Tehtaan konttorirakennus ja varasto- ja raaka-ainemakasiinit saatiin suojeltua. Hyttirakennus oli palannut aiemmin joulukuussa 1916 mutta se oli rakennettu uudelleen.
Vyöpriinia

| Vyöpriinia |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Hertut Cisticolidae
Suku::  Priiniat Prinia
Laji::  flavicans
Kaksiosainen nimi
 Prinia flavicans  (Vieillot, 1820) 
Katso myös
   Vyöpriinia Wikispeciesissä   Vyöpriinia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vyöpriinia (Prinia flavicans) on eteläafrikkalainen varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Afrikan eteläosan Angolasta, Sambiasta ja Zimbabwesta etelään. Lajista tunnetaan neljä alalajia. Louis Jean Pierre Vieillot kuvaili lajin holotyypin Namibian Great Namaqualandista 1820.
Viialan helluntaiseurakunta

| Viialan helluntaiseurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  helluntaiherätys
Kirkkokunta:  itsenäinen
Perustettu:  1963
Pääkirkko:  Viialan pappila Nordintie 5 37830 Akaa
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viialan helluntaiseurakunta on Akaan Viialassa toimiva helluntaiseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 1963. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Viialan keskustassa Nordintiellä.
Seurakunnan toimintamuotoihin kuuluvat jumalanpalvelusten lisäksi rukousillat, pienpiiritoiminta, lähetysillat ja hengellisten elokuvien näyttäminen.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö

Venäjän valtionpankin Helsingin-konttori Pohjois-Esplanadilla nykyisessä asussaan Ruotsin Helsingin-suurlähetystönä.
Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin ryöstö tapahtui 26. helmikuuta 1906. Konttori sijaitsi Helsingin Pohjoisesplanadi 7:ssä, rakennuksessa, jossa nykyään toimii Ruotsin Helsingin-suurlähetystö. Ryöstöstä sai alkunsa helmi-maaliskuun vaihteessa Helsingissä, Keravalla ja Tampereella tapahtunut väkivallantekojen sarja, jossa yhteensä viisi ihmistä kuoli ja seitsemän loukkaantui. Tapaus liittyi Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen ja Suomen suurlakon synnyttämään yhteiskunnalliseen levottomuuteen. Latvialaisen vallankumouksellisen Jānis Lutersin organisoiman ryöstön teki Jan Tshokken johtama 15 latvialaisen bolševikin ryhmä, mutta siihen oli sekaantunut myös avustajina toimineita suomalaisia aktivisteja, kuten Karl Gustaf Konrad Nyman, Walter Sjöberg ja Alpo Sailo.
Ryöstö

Tapahtumat saivat alkunsa iltapäivällä 26. helmikuuta 1906, kun 15 latvialaisen joukko ryösti Venäjän valtionpankin Helsingin-konttorin. Ryöstäjät surmasivat vastarintaa yrittäneen pankin vahtimestarin ja pakenivat mukanaan Venäjän ruplia ja Suomen markkoja yhteensä 170 000 ruplan (nykyrahassa noin kaksi miljoonaa euroa) edestä. Rosvojoukko hajaantui heti ryöstön jälkeen Helsingistä eri suuntiin.
Venäjän bolševikit olivat suunnitellet ryöstön hankkiakseen varoja puolueen toimintaan. Bolševikkien keskuskomitean alaisen teknisen taisteluryhmän jäsen Nikolai Burenin oli aiemmin helmikuussa tavannut Helsingissä Latviasta paenneita vallankumouksellisia, joiden kanssa hän sopi ryöstöstä. Tähän tammikuussa 1906 Suomeen tulleeseen latvialaisjoukkoon kuuluivat muun muassa riikalaiset Tshokken (Čoke) veljekset Jan (Jānis), Karl ja Gustaf sekä Kristian Jakob Treiman (Kristiāns Treimanis) ja Petter Salin (Pēteris Saliņš) Cēsiksen kaupungista sekä Jan Tshokken naisystävä Emma Gails (Emma Gailīte).
Ryöstön suunnittelija Nikolai Burenin oli varakkaan pietarilaisen kauppiaan poika ja konserttipianisti. Hän oli aloittanut vallankumouksellisen uransa vuoden 1901 Pietarin ylioppilasmellakoiden jälkeen. Burenin sopi tapaamisessa, että Jan Tshokke toisi ryöstöpäivän iltana saaliin hänelle Tampereelle, jossa Bureninilla oli tällöin bolševikkien hyväksi konsertti.[lähde? ]
Bolševikkien johtaja Vladimir Lenin oli vieraillut helmikuun alussa salaa Helsingissä tapaamassa Vladimir Smirnoffia ja kirjailija Maksim Gorkia. Lenin lienee tällöin antanut siunauksensa ryöstösuunnitelmalle. Burenin väitti myöhemmin muistelmissaan saaneensa toimeksiannon Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen keskuskomitealta, mutta väitettä on pidetty epäuskottavana.
Pako

Ryöstön jälkeen Karl ja Gustaf Tshokke sekä Kristian Jakob Treiman ostivat junaliput Keravalle ja lähtivät Helsingistä. Heidän tulostaan sähkötettiin Keravalle tieto. Kun ryöstäjät siellä laskeutuivat junasta, santarmi Mihailov yritti pidättää heidät, mutta Karl Tshokke ampui hänet. Kahakassa ryöstäjät pakenivat Keravan asemalta. Heidän pakonsa päättyi Alikeravan kylään Hakalan talon riiheen, jonne poliisi heidät piiritti. Lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen kolmikko antautui poliisille.
28-vuotias Jan Tshokke, edellisten veli, pakeni saalisrahat mukanaan Emma Gailsin, Petter Salinin ja kolmannen tuntemattomaksi jääneen miehen kanssa Helsingistä junalla Tampereelle, jossa he esiintyivät vainottuina Baltian pakolaisina mennessään tapaamaan Kansan Lehden taloudenhoitajaa Vihtori Kososta. He näyttivät Kososelle suosituskirjeensä, ja tämä järjesti heille majoituksen Viinikankadulla sijainneeseen matkustajakoti Saimaan. Kosonen ei tiennyt tässä vaiheessa latvialaisten osuudesta pankkiryöstöön eikä heidän yhteyksistään Venäjän bolevikkeihin. Saman päivän iltana Jan Tshokke meni tapaamaan Nikolai Bureninia, joka oleskeli Tampereella, ja luovutti saalisrahoja hänelle. Burenin piti tuolloin pianokonsertin Tampereella, jossa hän säesti pianolla venäläisiä laulajia.
Emma Gails lähti 28. helmikuuta takaisin Helsinkiin selvittämään, mitä muille koplan jäsenille oli tapahtunut. Gailsin oli tarkoitus ilmoittaa tilanteesta koodisähkeellä Jan Tshokkelle. Vihtori Kosonen oli alkanut epäillä Tshokken joukon puheiden todenmukaisuutta havaittuaan, että heillä oli runsaasti Venäjän rahaa mukanaan. Kun joukkoon kuulunut Petter Salin halusi vaihtaa Venäjän rahaa Suomen rahaksi, Kosonen ilmoitti asiasta poliisille. Salin pidätettiin 1. maaliskuuta Kansan Lehden toimituksessa hänen tultuaan hakemaan rahoja.
Jan Tshokken pidätys

Matkustajakoti Saiman palvelija oli tällä välin löytänyt seurueen huonetta siivotessaan eräästä vuoteesta revolverin ja tikarin ja ilmoitti asiasta poliisille. Kun latvialaiset olivat käymässä kaupungilla, poliisit tutkivat heidän huoneensa ja löysivät sieltä mainitut esineet. Löytö vahvisti poliisin epäilyjä siitä, että kyseessä olivat valtionpankin ryöstäneen koplan jäsenet. Pian matkustajakoti Saimasta ilmoitettiin poliisille, että latvialaiset olivat todennäköisesti poistumassa Tampereelta klo 13.05 Helsinkiin lähtevällä junalla.
Etsiväkomisario Alfred Balkewitsch, ylikonstaapeli Milan ja konstaapeli Heikki Ylänen lähtivät heti Tampereen rautatieasemalle pidättämään latvialaisia. Sinne saapui myös matkustajakodin palvelija, jonka oli tarkoitus osoittaa poliisille pidätettävät. Poliisit pidättivät vain Jan Tshokken juuri kun hän oli nousemassa Helsingin-junaan. Tshokken päällystakin taskusta otettiin Mauser-pistooli, mutta hänelle ei tehty kunnollista ruumiintarkastusta. Väkijoukon seuratessa Tshokkea lähdettiin viemään jalan pitkin Hämeenkatua kohti Tampereen kaupungintalon takana sijaitsevaa poliisiasemaa. Poliiseilla ei ollut aseita Tshokkelta otettua pistoolia lukuun ottamatta, sillä edellisen vuoden suurlakon yhteydessä poliisin aseet oli takavarikoitu. ja ne olivat nyt Tampereen maistraatin hallussa.
Ryöstäjien ja ryöstösaaliin kohtalot

Tampereelle palannut Emma Gails ilmoittautui poliisille seuraavana päivänä, vaikka hänelle luvattiin järjestää mahdollisuus lähteä pakoon. Seurueen kolmas mies onnistui pakenemaan. Saalisrahat vastaanottanut Buranin lähti pian tapauksen jälkeen Yhdysvaltoihin eikä palannut Suomeen viiteen vuoteen. Suurin osa saalisrahoista meni hänen kauttaan luultavasti Venäjän bolševikeille, osa jäi Suomeen pakolaisavun ja agitaation rahoittamiseen. Rikollisilta saatiin takaisin pidätysten yhteydessä 35 623 Suomen markkaa ja 36 445 Venäjän ruplaa; osa rahoista saattoi myös mennä Tshokken ”tamperelaisille ystäville”.
Kaikkiaan saatiin kiinni viisi latvialaista ryöstäjää ja kolme heidän suomalaista avustajaansa. Jan Tshokke tuomittiin Tampereen raastuvanoikeudessa murhista kolmeen elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen ja usean ihmisen haavoittamisesta 19 vuoden kuritushuonerangaistukseen. Tshokke kuoli Kakolassa rangaistusta suorittaessaan 9. kesäkuuta 1910 keuhkotautiin. Oikeudenkäynnissä venäläiset viranomaiset vapauttivat Emma Gailsin. Vapauttamisen takia on päätelty hänen olleen Venäjän hallituksen provokaattori.
Jälkipyykki

Tshokke-juttu herätti melkoista mielenkiintoa Tampereen työväen keskuudessa. Tapahtumapäivän illalla oli Kansan Lehden toimituksessa varta vasten asetetun tutkintalautakunnan kokous, jossa Kosonen sai tehdä selkoa menettelystään. Häntä moitittiin siitä, että oli ilmoittanut rahapaketista poliisille. Kosonen oli kuitenkin menetellyt oikein, jos tahdottiin pitää kiinni länsimaisista sosialidemokraattisista periaatteista. Osa Työväestä tunsi myötätuntoa ryöstäjiä kohtaan ja oli sitä mieltä, että rahat olisi pitänyt käyttää työväenliikkeen hyväksi.
Aiheesta muualla

Tshokken tapaus Koskesta voimaa -sivustolla
Jutikkala Eino, Tampereen historia III. Tampere 1979.
Murhenäytelmä Tampereella 30 vuotta sitten, Poliisimies : poliisijärjestöjen äänenkannattaja, 19.12.1936, nro 23-24, s. 91, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mihin joutuivat Tschokken ryöstämät valtiopankin rahat?, Aamulehti, 1.8.1937, nro 203, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Väkijoukko aikoi hävittää Tampereella venäläisen kirkon v:n 1902 kutsuntamellakoiden aikana. Pitkäaikaisen virkatoiminnan Tampereella suorittanut poliisimies kertoo kokemuksiaan, Aamulehti, 31.12.1938, nro 352, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Videopelivuosi 2008

Videopelivuosi 2008 käsittelee vuoden 2008 aikana julkaistuja videopelejä ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.
Videopelijulkaisuja

| Merkintä | Ohjelmisto |
| --- | --- |
Mac: Mac OS
Win: Microsoft Windows
Lin: Linux
NDS: Nintendo DS
PS2: PlayStation 2
PS3: PlayStation 3
PSP: PlayStation Portable
Wii
X360: Xbox 360
Palkinnot > Aapeli

The Orange Box
Palkinnot > Game Developers Choice Awards

Portal - Vuoden Peli (Game of the Year)
Palkinnot > Golden Joystick Awards

Call of Duty 4: Modern Warfare – Ultimate Game of the Year
Palkinnot > Interactive Achievement Awards

Call of Duty 4: Modern Warfare - Vuoden peli
Palkinnot > Spike Video Game Awards

Grand Theft Auto IV - Game of the Year