stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vasjuganin suo
Kasvillisuus ja eläimistö

Suo on lajistoltaan runsas ja siellä esiintyy monia harvinaisia eläimiä, kuten peuroja, oravia, hirviä, soopeleita, minkkejä, saukkoja, karhuja, ilveksiä ja ahmoja. Yleisimpiä suolla kasvavia kasveja ovat karpalo, juolukka ja lakka. Linnustoon kuuluvat maa- ja merikotka, sääksi, isolepinkäinen, muuttohaukka, riekko, metso, pyy ja teeri. Kaikkiaan suolla on tavattu 195 lintulajia 15 eri lahkosta.
Aiheesta muualla

Whc.unesco.org
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vasyugan Swamp
Käännös suomeksi
Markus Kaarlonen

Markus Kaarlonen on suomalainen muusikko ja musiikkituottaja, joka soittaa nykyisin koskettimia Poets of the Fall -yhtyeessä. Hän käyttää yhtyeessä yleensä taiteilijanimeä Captain. Aiemmin hän on muun muassa tuottanut ja sovittanut kappaleita Aikakoneelle. 1990-luvun alussa Kaarlonen teki kaksi demoscenessä suosituksi tullutta tracker-kappaletta ("Space Debris" ja "Beyond Music"). Saman vuosikymmenen alkupuolella hän lisäksi perusti Dance Nation -yhtyeen.
Aiheesta muualla

Markus Kaarlonen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Markus Kaarlosen sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Poets of the Fallin kotisivut
Markus Kaarlonen säveltäjänä - Fono.fi
Poets of the Fall
| --- | --- |
Studioalbumit:   Signs of Life  Carnival of Rust  Revolution Roulette  Twilight Theater  Temple of Thought  Jealous Gods  Clearview  Ultraviolet  Ghostlight 
Kokoelmat:   Alchemy Vol.1 
Singlet:   ”Late Goodbye”  ”Lift”  ”Maybe Tomorrow is a Better Day”  ”Illusion & Dream”  ”Stay”  ”Carnival of Rust”  ”Sorry Go ’Round”  ”Locking Up the Sun”  ”The Ultimate Fling”  ”Diamonds for Tears”  ”Revolution Roulette”  ”The Voice Studio Live Sessions”  ”Dreaming Wide Awake”  ”War”  ”Given and Denied”  ”Can You Hear Me”  ”No End, No Beginning”  ”Cradled in Love”  ”The Happy Song”  ”Kamikaze Love”  ”The Lie Eternal”  ”Daze”  ”Love Will Come to You”  ”Choice Millionaire”  ”Drama for Life”  ”Children of the Sun”  ”False Kings”  ”Dancing on Broken Glass”  ”Partir avec moi”  ”Requiem for My Harlequin”
Vihreä leski

| Vihreä leski |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jaakko Pakkasvirta
Käsikirjoittaja:  Jaakko Pakkasvirta
Tuottaja:  Risto Jarva
Säveltäjä:  Otto Donner
Kuvaaja:  Heikki Katajisto Lasse Naukkarinen
Leikkaaja:  Jaakko Pakkasvirta Lasse Naukkarinen
Lavastaja:  Marja Mikander
Pääosat:  Eija Pokkinen Risto Aaltonen Matti Siitonen Mai-Brit Heljo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filminor Oy
Ensi-ilta:  19. tammikuuta 1968
Kesto:  76 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihreä leski on Jaakko Pakkasvirran ohjaama elokuva vuodelta 1968. Se kertoo turhautuneen tapiolalaisen kotirouvan elämästä. Vaikka se oli ajan kohuelokuva, sen yleisömenestys oli kuitenkin vuoden 1968 näytelmäelokuvien toiseksi heikoin. Elokuvan nimi on peräisin saksan kielessä käytetystä termistä, joka viittaa päivät yksin kotona viettävään itsensä yksinäiseksi tuntevaan kotirouvaan..
Musiikki

Elokuvan musiikin on säveltänyt ja sovittanut Otto Donner. Alussa ja lopussa kuullaan hänen säveltämäänsä ja ohjaaja Pakkasvirran sanoittamaa ”Avaruuslaulua”, jonka esittävät Kirka ja Blues Section -yhtye. Sama melodia toistuu monissa kohtauksissa myös Otto Donnerin yhtyeen instrumentaaliesityksenä.
Arviot

Kalle Kinnunen pitää elokuvan antamaa kuvaa mielenkiintoisena mutta asenteiltaan hyvin värittyneenä. Vaikka ohjaaja viljelee huumoria, hän tavoittelee myös vieraannuttavaa vaikutelmaa.
Palkinnot

Valtion elokuvapalkinto 1967
valtion elokuvataiteilijapalkinto 1967:
Eija Pokkinen
Otto Donner  (myös elokuvasta Rottasota).
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eija Pokkinen  | … |  Helinä Lehmusto, "rouva 21"   |
|  Risto Aaltonen  | … |  Pentti Lehmusto   |
|  Matti Siitonen  | … |  nuori sosiologi, "Sam Tietäväinen"   |
|  Mai-Brit Heljo  | … |  Gertrud Kaira, kampaamon omistaja   |
|  Heidi Krohn  | … |  rouva Saxén, lääkärin vaimo   |
|  Leena Ortola  | … |  liikunnanohjaaja uimahallissa   |
|  Richard Ahlqvist  | … |  Helinän rakastaja   |
|  Ilari Paatso  | … |  tirkistelevä nuorukainen   |
|  Eija Grönberg  | … |  Pentin rakastajatar   |
|  Kirsti Jarimo  | … |  Kirsi, kampaamoapulainen   |
|  Maija-Leena Soinne  | … |  kampaamoapulainen   |
|  Heikki Hämäläinen  | … |  Pentin keilakaveri   |
|  Timo Kallinen  | … |  Helinän rakastaja unijaksossa   |
|  Lasse Lammela  | … |  mies rouva Kairan kutsuilla   |
|  Kai Lappalainen  | … |  mies rouva Kairan kutsuilla   |
|  Roope Jussila  | … |  hashista poltteleva keikari   |
Martti Tuomaala

Martti Vilpunpoika Tuomaala (1560 Lapua – 1625 Lapua) oli Lapuan ensimmäinen nimismies ja nuijapäällikkö nuijasodassa.
Tuomaalan isä oli talollinen Vilppu Erkinpoika Tuomaala, joka tuli noin vuonna 1580 vauraan Lapuan Alakylässä sijainneen talon isännäksi. Tuomaala itse lienee ollut isäntä jo seuraavalla vuosikymmenellä, jonka alussa vuonna 1591 hänestä tuli Lapuan nimismies.  Hän toimi myös veronkantajana ja neljännesmiehenä.
Tuomaala vastusti linnaleirirasitusta ja osallistui talonpoikien valitusmatkaan Kaarle-herttuan luokse Ruotsiin vuonna 1596. Nuijasodassa hän toimi yhtenä kapinan johtajista Jaakko Ilkan ja Pentti Poutun ohella. Hän otti osaa Nokian ja Santavuoren (1597) taisteluihin. Jälkimmäisessä hänet otettiin kiinni ja vietiin Turun linnaan Klaus Flemingin vankina. Vankeudesta päästyään hän jatkoi entistä tointaan Lapuan nimismiehenä kuolemaansa saakka.
Martti Torppa

Martti Johannes Leonard Torppa (21. kesäkuuta 1909 Veteli – 23. marraskuuta 2001 Pieksämäki) oli suomalainen kilpapyöräilijä, joka voitti 100 kilometrin maantiepyöräilyn Suomen-mestaruuden vuonna 1932 kahdeksan minuutin erolla seuraavaan. Hän teki samana vuonna 100 kilometrillä Suomen-ennätyksen 2.39.48 ja sijoittui Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa 12:nneksi. Aktiiviuransa jälkeen hän toimi urheilun luottamus- ja tuomaritehtävissä, muun muassa luistelun MM- ja EM-kilpailujen tuomarina.
Pisimmän osan työurastaan Torppa teki Pieksämäellä, jossa hän työskenteli sotien jälkeen ensin geodeettina ja tontinmittaajana ja vuodesta 1960 alkaen kiinteistöinsinöörinä eläköitymiseensä saakka.
Maina Kiai

Maina Kiai
Maina Kiai on kenialainen juristi ja ihmisoikeusaktivisti.
Kiai sai oikeustieteellisen koulutuksen Nairobin ja Harvardin yliopistoissa. Hän toimi vuosina 2003–2008 Kenian kansallisen ihmisoikeuskomission puhemiehenä. Tässä ominaisuudessa Kiai sai tunnustusta työstään korruptiota ja Kenian vuoden 2008 väkivaltaisuuksien rankaisemattomuutta vastaan. Vuosina 2011–2017 Kiai oli YK:n erikoisraportoija rauhanomaisen kokoontumisen ja yhdistymisen vapauksista. Hän on lisäksi toiminut muun muassa Amnesty Internationalin Afrikan-ohjelman johdossa vuosina 1999–2001.
Vuonna 2020 Kiai sai nimityksen yhdeksi Facebookin 20-henkisen valvontalautakunnan jäsenistä.
Maltan liira

Maltan liira (maltaksi Lira Maltija) oli Maltan rahayksikkö ennen siirtymistä euroon. Maltalaiset itse kutsuvat Maltan liiraa usein Maltan punnaksi, jäänteenä Yhdistyneen kuningaskunnan vallan ajasta.
Maltan liiran lyhenne oli LM, vaikkakin perinteinen ₤-merkki oli yhä paikallisessa käytössä. Maltan liiran kansainvälinen valuuttatunnus oli MTL.
Maltan liityttyä Euroopan unioniin vappuna 2004 Maltalla oli velvoite pyrkiä taloutensa saattamiseen eurokuntoon eli lähentymiskriteerien täyttämiseen niin, että liira voidaan korvata eurolla. EU hyväksyi heinäkuussa 2007  Maltan hakemuksen liittyä euroalueeseen. Malta otti eurot käyttöön 1. tammikuuta 2008, mutta liira oli laillinen maksuväline 31. tammikuuhun 2008. Maltan liiran eurokurssi on 1 € = 0,429300 MTL.
Kierrossa olleet kolikot:
1 sentti
2 senttiä
5 senttiä
10 senttiä
25 senttiä
50 senttiä
1 liira.
Kierrossa olleet setelit:
2 liiraa
5 liiraa
10 liiraa
20 liiraa.
Matti Makkonen

Matti Makkonen voi viitata seuraaviin:
Matti Makkonen, insinööri, matkapuhelinalan uranuurtaja
Matti Makkonen, maanviljelijä ja kansanedustaja
"Matti Makkosen ruumisarkkuliike" Pentti Saarikosken runoon Liisankadulla sävelletyssä laulussa, jonka levytti lauluyhtye Muksut.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Matti Makkonen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
VII: Sturm und Drang

| VII: Sturm und Drang Lamb of God |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 24. heinäkuuta 2015
 Tuottaja(t): Josh Wilbur
 Tyylilaji: groove metal, thrash metal
 Kesto: 48.07
 Levy-yhtiö: Epic,  Nuclear Blast
Listasijoitukset
  3.
Lamb of Godin muut julkaisut
| Resolution 2012 | VII: Sturm und Drang 2015 | Legion: XX 2018 |
Singlet albumilta VII: Sturm und Drang
 ”Still Echoes” Julkaistu: 18. toukokuuta 2015  ”512” Julkaistu: 8. kesäkuuta 2015  ”Overload” Julkaistu: 30. kesäkuuta 2015  ”Embers” Julkaistu: 17. heinäkuuta 2015
VII: Sturm und Drang on metalliyhtye Lamb of Godin albumi, ja se julkaistiin 24. heinäkuuta 2015.
Kappaleet

Still Echoes – 4.22
Erase This – 5.08
512 – 4.44
Embers (feat. Chino Moreno) – 4.56
Footprints – 4.24
Overload – 6.28
Anthropoid – 3.38
Engage the Fear Machine – 4.48
Delusion Pandemic – 4.22
Torches (feat. Greg Puciato) – 5.17
Kokoonpano

Randy Blythe – laulu
Mark Morton – kitara
Will Adler – kitara
John Cambell – bassokitara
Chris Adler – rummut
Chino Moreno – laulu kappaleessa ”Embers”
Greg Puciato – laulu kappaleessa ”Torches”
Arvostelut

Imperiumi: 8/10
Inferno:
Kaaoszine: 8½/10
Keskisuomalainen:
Soundi:
Aiheesta muualla

VII: Sturm und Drang Discogsissa. (englanniksi)
Albumi VII: Sturm und Drang Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Mainalos

Mainalos (m.kreik. Μαίναλος, myös Μαίναλον, Mainalon; lat. Maenalus) voi viitata seuraaviin:
Mainalos, nykyinen Ágios Ilías, vuori Arkadiassa Kreikassa, vuoren antiikin aikainen nimi
Mainalos, antiikin aikainen kaupunki Arkadiassa Kreikassa
Maínalo, vuori Arkadiassa Kreikassa, virheellisesti yhdistetty antiikin Mainalos-vuoreen
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Mainalos”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Uusasiallisuus

Uusasiallisuus (saks. Neue Sachlichkeit) oli taidesuuntaus, joka syntyi 1920-luvun alussa Saksassa. Se oli vastaliike vuosisadan alun modernismin voimakkaimmalle suuntaukselle ekspressionismille. Uusasiallisuus eli maailmansotien välisenä aikana Euroopan, Pohjois- ja Etelä Amerikan kuvataiteessa, kirjallisuudessa, musiikissa ja arkkitehtuurissa. Taidesuuntaus koki loppunsa Saksassa vuonna 1933, kun kansallissosialistinen puolue otti vallan ja julisti uusasiallisuuden kuuluvan ”rappiotaiteen” piiriin. Jotkut uusasiallisuuden suunnat jatkuivat toisen maailmansodan jälkeen.
Tyylisuunta pyrki eroon ekspressionismin levottomasta ilmaisusta ja pyrki jäljittelemään totuutta kylmän realistisesti, satiirisesti ja jopa ivallisesti. Henkilökohtaisen tulkinnan sijaan se pyrki korostamaan esineellisyyttä. Uusasiallisuuden piirissä toimineet taiteilijat ottivat usein kantaa sekä poliittisiin, yhteiskunnallisiin että moraalisiin kysymyksiin.
Uusasiallisuus kuvataiteissa > Paluu järjestykseen

Ensimmäinen maailmansota järkytti Euroopan yhteiskuntia syvästi. Eräs taiteellinen reagointi siihen oli niiden taiteen äärimmäisten avantgarde-muotojen hylkääminen, jotka olivat levinneet nopeasti ennen sotaa. Niiden sijaan omaksuttiin rauhoittavampia ja perinteisempiä lähestymistapoja. Tätä ilmiötä on kutsuttu sanoilla ”paluu järjestykseen” (ransk. retour à l’ordre).
Suunnan englanninkielinen nimitys on New Objectivity eli uusi objektiivisuus. Sillä tarkoitetaan kohteen kuvaamista ilman subjektiivista väritystä, esineenomaisesti. Useat uusasiallisuutta edustaneet taiteilijat olivat olleet aikaisemmin ekspressionisteja, joten uusasiallisuutta on nimitetty myös jälkiekspressionismiksi. Suuntaukseen vaikuttivat myös ensimmäisen maailmansodan jälkeiset poliittiset tapahtumat, jotka liitetään tavallisesti Weimarin tasavaltaan.
Uusasiallisuus on yhteisnimitys erilaisille ensimmäisen maailmansodan jälkeisille saksalaisen taiteen suuntauksille. Maalaustaiteessa erotetaan kolme uusasiallisuuden pääsuuntaa.
Uusasiallisuus kuvataiteissa > Uusklassismi

Uusasiallisen taiteen syntyyn on nähty olevan vaikutusta vuosina 1918–21 toimineella italialaisella taiteilijaryhmällä Valori Plasticilla, jossa toimi muun muassa Giorgio de Chirico, sekä André Derainin 1910-luvun klassissävyisellä realismilla. Uusklassismin taidemaalarit edustivat akateemista ja idyllistä maalaustapaa.
Uusasiallisuus kuvataiteissa > Verismi

Uusasiallisuus-sanan keksi Mannheimin taidehallin johtaja Gustav Friedrich Hartlaub. Hän kuvasi vuonna 1923 suunnittelemaansa näyttelyä artikkelissa, jossa Hartlaub selitti, että ”…täällä esittämäämme erottavat – sinänsä puhtaasti ulkoiset – objektiivisuuden piirteet, joilla taiteilijat ilmaisevat itseään.” Hartlaub nimitti veristeiksi ryhmää, joka ”repii maailman objektiivisen muodon ajan irti tosiasioista ja esittävät nykyisyyden kokemisen kuumeisessa tahdissa ja mielialassa.”
On vaikea erottaa veristien ja maagisten realistien teoksia, mutta käytännössä veristit olivat uusasiallisuuden vallankumouksellisempi siipi, jota ilmentävät Otto Dix ja George Grosz. Taiteilijat halusivat kuvata todellisuuden rumuutta. Heidän taiteensa oli raakaa, provokatiivista ja rankkaa satiiria. Myös Max Beckmann on luettu veristien joukkoon.
Uusasiallisuus kuvataiteissa > Maaginen realismi

Hartlaubin mukaan maagiset realistit ”etsivät enemmän objektin ajatonta ominaisuutta ruumiillistaa olemisen ulkoiset lait taiteellisina.” Verrattuna veristeihin, maagiset realistit ovat selkeämpi esimerkki ensimmäisen maailmansodan jälkeisestä ”paluusta järjestykseen”. Heidän maalauksensa vaihtelevat Christian Schadin valokuvauksellisesta realismista Georg Schripfin varovaiseen uusprimitivisimiin. Sekä veristit että maagiset realistit saivat vaikutteita italialaisten Giorgio de Chiricon ja Carlo Carràn metafyysisestä taiteesta ja sveitsiläiseltä Félix Vallottonilta. Yksi saksalaisista maagisista realisteista oli Felix Nussbaum.
Uusasiallisuus kuvataiteissa > Arkkitehtuuri

Nimitystä uusasiallisuus on käytetty toisinaan myös ensimmäisen maailmansodan jälkeisestä funktionalistisesta ja uusklassisesta rakennustaiteesta. Tällöin asiallisuudella on tarkoitettu tarkoituksenmukaisuutta. Suomessa Hilding Ekelundia on luonnehdittu ”ratsionalismin, uusasiallisuuden ja funktionalismin” kannattajaksi.
Uusasiallisuus kuvataiteissa > Valokuvaus

Vuonna 1932 Ansel Adams, Edward Weston, Willard Van Dyke, Imogen Cunningham ja muut perustivat Yhdysvalloissa Ryhmä f/64:n. He painottivat uusasiallisuudesta vaikutteista tullutta ”suoran valokuvauksen” periaatetta, valokuvauksellista objektiivisuutta aikaisemman piktorialistisen valokuvauksen sijaan. Ryhmä f/64 Yhdysvalloissa ja uusasiallisuus Saksassa tutkivat valokuvauksen tieteellisiä ominaisuuksia painottaakseen enemmän kuvan ulkonaisia seikkoja kuin aihetta itseään.
Vaikutus muualla

Uusasiallisuus vaikutti laajasti Euroopassa ja Amerikoissa. Balthus, Salvador Dalí varhaistuotannossaan, esimerkiksi Luis Buñuelin muotokuvassa (1924), Auguste Herbin, Maruja Mallo, Cagnaccio di San Pietro, Grant Wood sekä virolaiset Adamson-Eric ja Juhan Muks saivat vaikutteita uusasiallisuudesta. Toisen maailmansodan jälkeen maagisina realisteina on pidetty muun muassa amerikkalaisia Ivan Albrightia, Paul Cadmusta ja George Tookeria. Erotuksena kirjallisuuden maagiselle realismille maalaustaiteessa termi viittaa maalauksiin, joissa ei ole mitään fantastista tai maagista, vaan jotka ovat tavallisesti äärimmäisen realistisia ja usein arkipäiväisiä.
Suomessa uusasiallisuus ei ollut vaikuttava taidesuuntaus. Uusklassismista ja uusasiallisuudesta vaikutteita saivat muun muassa taidemaalarit Carl Wargh (vanhempi), Eero Nelimarkka, Erkki Kulovesi, Wäinö Kamppuri, Yrjö Ollila ja Lennart Segerstråle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uusasiallisuus Wikimedia Commonsissa
Marie-Therese Obst

Marie-Therese Obst (s. 7. tammikuuta 1996) on norjalainen keihäänheittäjä, joka voitti keihäänheiton pronssia vuoden 2024 yleisurheilun EM-kisoissa Roomassa. Alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2014 Eugenessa hän sijoittui seitsemänneksi. Kansallisen mestaruuden Obst on voittanut kerran, vuonna 2015. Ennätyksekseen hän on heittänyt 63,50 metriä vuonna 2024.
Marie-Thérèse Paquin

Marie-Thérèse Paquin (4. heinäkuuta 1905 Montreal – 9. toukokuuta 1997 Montreal) oli kanadalainen pianisti. Hän opiskeli aluksi Montrealissa Angéline Normandin-McNamaran ja Alfred La Libertén johdolla pianonsoittoa ja Louis Michielsin johdolla musiikin teoriaa. Vuonna 1926 hän lähti stipendillä Brysseliin, jossa häntä opettivat Camille Gurickx (piano), Paul Gilson (teoria) ja Ernest Closson (estetiikka ja historia). Palattuaan Montrealiin vuonna 1927 Paquin ryhtyi yhteistyöhön Dubois-jousikvartetin kanssa. Hän myös säesti sellaisia laulajia kuin Léopold Simoneauta sekä Lauritz Melchioria ja soitti orkesterien solistina.
Opetustyötä Paquin teki muun muassa Québecin musiikkikonservatoriossa vuosina 1951–1971 ja 1981-1982. Hän opiskeli paitsi musiikkia, myös Montrealin yliopistossa kieliä (espanja, italia, saksa), joten hän toimi librettojen kääntäjänä. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 1980 ja Québecin kansallisen ritarikunnan ritari vuonna 1986. Vuonna 1982 hän voitti Calixa-Lavallée-musiikkipalkinnon.
M/S Schippersgracht

| M/S Schippersgracht |
| --- | --- |
Tyyppi:  Rahtilaiva
Lippuvaltio:  Alankomaat
Kotipaikka:  Amsterdam
IMO-numero:  9197363
MMSI-numero:  245578000
Tunnuskirjaimet:  PCGR
Aiemmat nimet:  2000– Schippersgracht
Omistaja:  Spliethoff
Aiemmat omistajat:  2000– Spliethoff
Rakennustelakka:  Mitsubishi Heavy Industries Ltd., Japani
Luovutettu:  2000
Tekniset tiedot
Pituus:  168,14 m
Leveys:  25,2 m
Syväys:  10,74 m
Bruttovetoisuus (GT):  16 641
Koneisto:  1 × Wärtsilä 16 400 HP + 1 × Bowthruster 1 155 HP
Koneteho:  12 060 + 850 kW
Nopeus:  36,67 km/h
Nopeus:  19,8 kn
Lastikapasiteetti:  1 127 TEU
Lähteet:  
M/S Schippersgracht (IMO 9197363) on alankomaalaisen Spliethoff -varustamokonsernin omistukseen rekisteröity monikäyttöinen rahtilaiva. Laiva on rakennettu vuonna 2000 Mitsubishi Heavy Industries -nimisellä telakalla, Japanissa. Kuollutta painoa Schippersgrachtilla on 21 402 tonnia ja jääluokitus on 1A eli alus pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Amsterdam.
Schippersgrachtin sisaraluksia ovat:
M/S Scheldegracht
M/S Singelgracht
M/S Slotergracht
M/S Snoekgracht
M/S Spaarnegracht
M/S Spiegelgracht
M/S Stadiongracht
M/S Sluisgracht
M/S Spuigracht
M/S Statengracht
M/S Suomigracht
M/S Saimaagracht
M/S Sampogracht
Aiheesta muualla

Aluksen sijainti (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Spliethoff: S-type (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Marie-Thérèse

Marie Thérèse tai Marie-Thérèse voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Maria Teresia (Marie-Thérèse, 1638–1683), Ranskan kuningatar vuosina 1660–1683
Marie-Thérèse Charlotte (1778–1851), Marie-Antoinetten ja Ludvig XVI:n tytär
Marie-Thérèse Nadig (s. 1954), entinen sveitsiläinen alppihiihtäjä
Marie Thérèse Rodet Geoffrin (1699–1777), ranskalainen salonginpitäjä ja mesenaatti
Marie Thérèse Louise de Savoie-Carignan (1749–1792), ranskalainen aatelisnainen
Marie-Thérèse Walter (1909–1977), taidemaalari Pablo Picasson rakastajatar ja malli
M/S Scheldegracht

| M/S Scheldegracht |
| --- | --- |

Tyyppi:  Rahtilaiva
Lippuvaltio:  Alankomaat
Kotipaikka:  Amsterdam
IMO-numero:  9202510
MMSI-numero:  244730000
Tunnuskirjaimet:  PFAQ
Aiemmat nimet:  2000– Scheldegracht
Omistaja:  C.V. Scheepvaartonderneming Brouwersgracht
Rakennustelakka:  Stocznia Szczecińska, Szczecin, Puola
Luovutettu:  2000
Tekniset tiedot
Pituus:  172,6 m
Leveys:  25,2 m
Syväys:  10,74 m
Bruttovetoisuus (GT):  16 641
Koneisto:  1 × Wärtsilä 16 400 HP + 1 × Bowthruster 1 155 HP
Koneteho:  12 060 + 850 kW
Nopeus:  36,67 km/h
Nopeus:  19,8 kn
Lastikapasiteetti:  1 127 TEU
Lähteet:  
M/S Scheldegracht (IMO 9202510) on alankomaalaisen C.V. Scheepvaartonderneming Brouwersgrachtin omistukseen rekisteröity monikäyttöinen rahtilaiva. Nykyisin aluksella operoi alankomaalainen Spliethoff -varustamokonserni. Laiva on rakennettu vuonna 2000 Stocznia Szczecińska -nimisellä telakalla, Szczecinissä, Puolassa. Kuollutta painoa Scheldegrachtilla on 21 402 tonnia ja sen jääluokitus on 1A eli se pystyy useimmissa jääolosuhteissa liikkumaan yksin. Alus on rekisteröity Alankomaiden lipun alle ja sen kotisatama on Amsterdam.
Scheldegrachtin sisaraluksia ovat:
M/S Schippersgracht
M/S Singelgracht
M/S Slotergracht
M/S Snoekgracht
M/S Spaarnegracht
M/S Spiegelgracht
M/S Stadiongracht
M/S Sluisgracht
M/S Spuigracht
M/S Statengracht
M/S Suomigracht
M/S Saimaagracht
M/S Sampogracht
Aiheesta muualla

Aluksen sijainti (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Spliethoff: S-type * (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Veikko Itkonen

| Veikko Itkonen |
| --- | --- |
 Veikko Itkonen
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. huhtikuuta 1919 Kauniainen
Kuollut: 29. maaliskuuta 1990 (70 vuotta) San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Puoliso:  Eija Karipää
Ohjaaja
Palkinnot
 Jussi-palkinto 1963: Vaarallista vapautta 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jalo Veikko Itkonen, pseudonyymi Aulikki Ura, (16. huhtikuuta 1919 Kauniainen –  29. maaliskuuta 1990 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) oli suomalainen radioselostaja, elokuvaohjaaja- ja -tuottaja. Itkonen toimi itsenäisenä tuottajana vuodesta 1945, jolloin hän tuotti Jorma Nortimon ohjaaman elokuvan Tähtireportterit tulevat. Itkonen oli naimisissa Eija Karipään kanssa, joka näytteli lähes kaikissa hänen näytelmäelokuvissaan.
Itkonen tuotti dokumentteja (Matka mustien maanosaan), draamoja (Silmät hämärässä), komedioita (Mullin mallin) sekä alkoholistitarinan (Jack Witikan ohjaus Mies tältä tähdeltä).
Itkonen sai 1963 Jussi-palkinnon vuonna elokuvasta Vaarallista vapautta.
Itkonen osti 1944 tuotantoyhtiö Filmi-Kuva Oy:n, jonka nimissä hän aloitti elokuvilla Tähtireportterit tulevat ja Kohtalo johtaa meitä. Vuodesta 1951 alkaen hän valmisti uutiskatsauksensa Tuotanto Veikko Itkosen nimissä. Näin syntyi nykypäivä oli niistä ensimmäinen. Filmi-Kuva Oy:n hän otti uudelleen käyttöön vuoden 1961 lopussa.
Verorästien aiheuttamien ongelmien vuoksi Itkonen myi vuonna 1963 tuotantonsa Yleisradiolle ja muutti  ulkomaille. Kauppaan kuului myös tuotantoyhtiön studio ja henkilökunta.