stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erik Paavilainen
Jääkärikausi

Paavilainen työskenteli sähköteknikkona Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 5. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Paavilainen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 7. helmikuuta 1918. Hän palasi takaisin Suomeen jääkäreiden etujoukon mukana Vaasaan 18. helmikuuta 1918. Suomen sisällissodassa hän toimi jäänmurtaja Sammon radiosähköttäjänä sen avustaessa pataljoonan ja aseiden kuljetuslaivoja. Meritoiminnan loputtua hän kuulin lyhyen ajan Kenttälennätinpataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet komennettiin aluksi radiosähköttäjäksi 1. Jääkäriprikaatin esikuntaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Karjalan armeijakunnan esikuntaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Paavilainen perusti ja rakennutti sisällissodan jälkeen Kuolajärven (Sallan) radioaseman, jonne hänet myös määrättiin 20. kesäkuuta 1918 alkaen päälliköksi. Kuolajärveltä hänet komennettiin 4. elokuuta 1919 opettajaksi tiedonantokursseille. Hänet määrättiin 7. huhtikuuta 1920 alkaen Hangon radioaseman päälliköksi ja määrättiin edelleen hoitamaan Kenttäradiokomppanian päällikkyyttä 24. toukokuuta 1921 alkaen. Kenttäradiokomppaniasta hänet komennettiin 10. kesäkuuta 1921 alkaen Teknillisten joukkojen esikunnan teknilliseen toimistoon, missä hän toimi toimistopäällikön viransijaisena 10. kesäkuuta – 23. joulukuuta 1921 välisen ajan. Seuraavaksi hänet määrättiin 10. syyskuuta 1922 alkaen Santahaminan radioaseman päällikön viransijaiseksi ja 21. maaliskuuta 1923 alkaen Radiokoulun päällikön viransijaiseksi sekä 31. toukokuuta 1924 alkaen Radiopataljoonan talouspäälliköksi. Radiopataljoonassa hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1927 Radiopataljoonan 2:n 1. komppanian päälliköksi. Radiopataljoonasta hänet siirrettiin 5. kesäkuuta 1929 Kenttälennätinpataljoonaan. Vaikka hänet siirrettiin nimellisesti Kenttälennätinpataljoonaan, niin hän jatkoi todellisuudessa edelleen Radiopataljoonassa, missä hän toimi 1. komppanian päällikön viransijaisena ja 28. helmikuuta 1930 alkaen aliupseerikoulun johtajana. Armeijasta Paavilainen erosi 17. huhtikuuta 1930 ja työskenteli sen jälkeen valokuvaajana Helsingissä.
Talvi- ja jatkosota

Paavilainen osallistui talvisotaan toimistoupseerina Päämajan Tiedotusosastolla ja Propagandaosastolla. Välirauhan aikana hän jatkoi samoissa tehtävissä. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin valokuvausryhmän johtajaksi 10. Tiedotuskomppaniaan, jossa hän toimi vuoteen 1942, jolloin hänet kotiutettiin. Myöhemmin hän jatkoi valokuvaajana Helsingissä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vääpeli 28. huhtikuuta 1918  Vänrikki 26. kesäkuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Paikallinen korroosio

Paikallinen korroosio on korroosiota, joka on keskittynyt vain pienelle alueelle. Paikallinen korroosio on yleistä korroosiota vaarallisempaa ja saattaa aiheuttaa hyvin odottamattomia vaurioita. Paikallinen korroosio voidaan vielä jakaa makroskooppiseen korroosioon (galvaaninen korroosio, eroosiokorroosio, rakokorroosio, pistekorroosio, selektiivinen korroosio (esimerkiksi  sinkinkato ja grafitoituminen)) sekä mikroskooppiseen korroosioon (raerajakorroosio, jännityskorroosio  ja korroosioväsyminen). Tämä jako on tehty sen perusteella, voidaanko aiheutuneet vauriot erottaa paljaalla silmällä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta korroosio Wikimedia Commonsissa
Pahtaomenasammal

| Pahtaomenasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Bryales
Heimo::  Bartramiaceae
Suku::  Omenasammalet Bartramia
Laji::  halleriana
Kaksiosainen nimi
 Bartramia halleriana  Hedw. 
Katso myös
   Pahtaomenasammal Wikispeciesissä   Pahtaomenasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pahtaomenasammal (Bartramia halleriana) on lehtisammallaji omenasammalten heimossa (Bartramiaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoisen ja eteläisen puoliskon viileillä vyöhykkeillä ja vuoristoissa. Pahtaomenasammal muodostaa tiheitä kasvustoja jotka ovat enintään 15 senttimetriä korkeita. Lehdet ovat jouhimaisen kapeat ja usein samaan suuntaan taipuvat. Itiöpesäke on pallomainen.
Suomen alueella pahtaomenasammal on elinvoimainen ja melko harvinainen. Sitä esiintyy lähes koko maassa, lukuun ottamatta Ahvenanmaata ja Keski-Pohjanmaata. Laji kasvaa karujen metsäkallioiden seinämillä ja erilaisilla jyrkänteillä kalkkipitoisia kivilajeja karttaen.
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Pahtaomenasammal (Bartramia halleriana)[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q309775  Wikispecies: Bartramia halleriana  APNI: 120843  BioLib: 90626  CoL: KSTB  EoL: 861338  EUNIS: 197831  FNA: 200001552  GBIF: 5282460  iNaturalist: 317944  IRMNG: 10871855  ITIS: 547563  NatureServe: 2.121437  NBN: NBNSYS0000036674  NCBI: 65528  NZOR: cafa7799-585e-4c55-9145-54dea9c5aa40  Observation.org: 160601  Open Tree of Life: 1034277  Plant List: tro-35111987  PLANTS: BAHA4  Tropicos: 35111987  WFO: wfo-0001153537  Laji.fi: MX.43809
Ultra (kulttuurilehti)

| Ultra |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  kulttuurilehti
Aihealue:  kirjallisuus, kuvataiteet
Kustantaja:  Daimon
Perustettu:  1922
Lakkautettu:  1922
Päätoimittaja:  Lauri Haarla
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi, ruotsi
Ultra oli Suomessa vuonna 1922 ilmestynyt modernismia edustanut kulttuurilehti, Pohjoismaissa ensimmäinen lajiaan. Lehden alaotsikko oli "Kirjallistaiteellinen aikakauslehti – Tidskrift för ny konst och kultur". Artikkeleista vajaa kolmannes oli ruotsinkielisiä, runsas kaksi kolmannesta suomenkielisiä. Kaksikielisenä sen tavoitteena oli suomen- ja ruotsinkielisten kirjailijoiden yhdistäminen, ja lukijakunta oli pieni kaksikielisten älykköjen piiri.
Yleistä

Ultraa julkaistiin seitsemän numeroa, viimeinen kaksoisnumerona 7–8, yhteensä 128 kaksipalstaista sivua. Ultran toimitus sijaitsi Helsingissä Pohjoisen Rautatiekadun kerrostalon ensimmäisessä kerroksessa.
Lehden ulkoasua on kuvattu vaatimattomaksi. Painopaperi oli ohutta ja karkeaa, kannet kartonkimaista paperia, taitto ja ulkoasun suunnittelu eivät tehneet vaikutusta, ja kuvitus oli pääasiassa lainattu muualta. Lehden nimi kannessa oli kuitenkin silmiinpistävän voimakkaan punaisella, ja se ja lehden nimi ehkä jo sinänsä kuvastivat sen rohkeita tavoitteita.
Ultrassa käsiteltiin sekä Pohjoismaiden että Baltian uutta radikaalia taidetta mutta pidettiin myös ikkunat auki Eurooppaan, kuten Diktonius kirjoitti tavoitetta esittelevässä ohjelma-artikkelissaan. Useassa artikkelissa käsiteltiin teatteria. Toinen painopiste oli modernistinen runo, jonka kaikkien suomenruotsalaisten edustajien – Diktonius, Södergran, Björling ja Enckell – runoja lehdessä julkaistiin.
Tekijät

Ultran perustivat Hagar Olsson, Elmer Diktonius, Lauri Haarla ja Raoul af Hällström, sen päätoimittaja oli L. A. Salava ja julkaisija kustannusliike Daimon, jota johti Salava. Lehden taustavoimaksi on väitetty Diktoniuksen ytäväpiiriin kuulunutta Otto Wille Kuusista, jonka harrastuksiin kuuluivat runot ja musiikki. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 14. syyskuuta 1922 ja viimeinen 20. joulukuuta 1922.
Lehden kirjoittajakuntaan kuuluivat aikansa merkittävimmät kulttuurivaikuttajat, perustajien lisäksi muun muassa suomenkieliset Katri Vala, L. Onerva, Uuno Kailas, ruotsinkielisiä esimerkiksi Gunnar Björling, Rabbe Enckell, Eric Olsoni sekä Ruotsista Anna Lenah Elgström ja Harry Blomberg. Hällström oli tekemässä neljää ensimmäistä numeroa. Elmer Diktonius ei ollut varsinaisesti toimituskunnan jäsen, mutta hänen panoksensa oli merkittävä. Merkittävin oli kuitenkin Hagar Olssonin panos, ja hänen ja Diktoniuksen välille syntyikin skisma, kun Olssonin mielestä Diktonius ei huolehtinut lupaamista kirjoituksista ja käännöksistä. Edith Södergrania pyydettiin mukaan, mutta hän lykkäsi päätöstä. Myöhemmin hän kuitenkin päätti ryhtyä avustamaan lehteä ja teki sille käännöksiä ja kirjoitti runoja. Lehden kuvituksesta huolehti taiteilija Uuno Eskola, joka myös kirjoitti taiteista. Yksi lehden numeroista omistettiin hänelle. Eino Palola käsitteli teatteria. Viron puolelta kirjoitti kirjallisuudesta ja teatterista Ormi Arp.
Ultran toimitustyö ei ollut kovin järjestelmällistä, sillä Salava viihtyi Helsingin iltaelämässä. Olssonin ja Diktoniuksen kiista haittasi lehdentekoa jo ennen ensimmäisen numeron ilmestymistä. 35 vuotta lehden kaatumisen jälkeen Olsson syyttää kirjoituksessaan asiasta Diktoniusta ja Salavaa, jotka hänen muistinsa mukaan huijasivat häntä.
Merkitys

Ultra on mainittu yhdeksi 1920-luvun johtavista kulttuurilehdistä, ja se oli modernismin edustajana Pohjoismaissa ensimmäinen lajissaan. Lehden suurin merkitys oli ehkä siinä, että se antoi palstatilaa nuorille kotimaisille modernisteille ja kertoi ulkomaisista suuntauksista ja kirjailijoista. Vaikka artikkelit olivat lyhyitä ja vailla analyyttistä otetta, niistä kuvastui se, että moderni suomalainen kirjallisuus oli osa kansainvälistä näyttämöä. Monet lehden kirjoittajista siirtyivät 1928 perustettuihin Tulenkantajat-lehteen ja Quosego-lehteen, jossa Diktonius oli jälleen vahva voima ja perustaja yhdessä Olssonin kanssa.
Kirjailija-kriitikko Onni Halla oli ilmeisesti vähätellyt lehteä, sillä Katri Vala kirjoitti hänelle joulukuussa 1922: "Eikö Ultra ole mitään? Nukutko sinä? Uusi maailma huutaa korvaasi ja sinusta se ei ole mitään!"
Matti Unkuri

Matti Unkuri (10. toukokuuta 1855 Ylihärmä – 1927) oli Siperiaan omasta pyynnöstään karkotettu suomalainen.
Humalainen Unkuri surmasi korttipelissä syntyneen riidan seurauksena serkkunsa Salomon Unkurin marraskuussa 1875. Unkuri sai joulukuussa 1875 taposta 12 vuoden kuritushuonerangaistuksen, jonka kärsimisen hän aloitti Kakolassa. Toukokuussa 1879 yhdessä 27 muun vangin kanssa Unkuri anoi karkotusta Siperiaan. Lopulta Suomen senaatti puolsi Unkurin ja 14 muun vangin karkottamista. Yhdeksi motiiviksi Unkurin pyyntöön Siperiaan karkotuksesta on arveltu, että hänen isänsä uhkasi tappaa hänet, mikäli hän palaisi Pohjanmaalle.
Unkuri on harvoja Siperiaan joutuneita suomalaisia, joista on jäljellä tietoa. Hänet valokuvasi J. G. Granö 1902, ja kuva julkaistiin Granön 1905 ilmestyneessä kirjassa Siperian suomalaiset siirtolat. Unkuri avioitui Justiina Andrejevan kanssa, ja heidän jälkeläisiään asuu paitsi Venäjällä ja Baltiassa, myös paluumuuttajina Suomessa. Unkuri menehtyi lavantautiin vuonna 1927.
Unkurin Siperiaan Bugenen kylään rakentama, sieltä Finyn kylään siirretty talo tuotiin Suomeen Siirtolaisuusmuseoon EU:n rahoitustuella.
Kirjallisuutta

Ulpu Takatalo : Härmän häjyt Siperiassa : Matti Unkurin tarina. Kustantaja Laaksonen, Helsinki 2010 ISBN 9789525805260
Ilmari Pahkajärvi

Jaakko Ilmari Kustaanpoika Pahkajärvi
Jaakko Ilmari Kustaanpoika Pahkajärvi (22. heinäkuuta 1897 Kortesjärvi – 15. elokuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916, missä hän koki myös kohtalonsa kaatumalla taistelussa.
Perhe ja koulutus

Pahkajärven vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Pahkajärvi ja Sanna Maria Storkock. Pahkajärvi kävi viisi luokkaa Lapuan yhteiskoulua.
Jääkärikausi

Pahkajärvi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 4. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, missä hän kaatui taistelussa 15. elokuuta 1916 kranaatin täysosumasta. Kuollessaan hän oli naimaton ja hänet haudattiin Gallingin (Galinin) sotilashautausmaahan saksalaisten aseveljien rinnalle.
Pahuksenmoiset pirskeet

| Pahuksenmoiset pirskeet> The Party |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:   Blake Edwards  Frank Waldman  Tom Waldman 
Tuottaja:  Blake Edwards
Säveltäjä:  Henry Mancini
Kuvaaja:  Lucien Ballard
Leikkaaja:  Ralph E. Winters
Pääosat:   Peter Sellers  Claudine Longet 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  The Mirisch Corporation
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1968
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pahuksenmoiset pirskeet (The Party) on Blake Edwardsin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1968. Siinä Peter Sellers esittää kömpelöä intialaista näyttelijää, kävelevää katastrofia joka aiheuttaa kaaosta elokuvansa tuottajan järjestämillä illalliskutsuilla.
Elokuva etenee sketsimäisestä tilanteesta toiseen paljolti Sellersin mykän fyysisen komedian ja improvisaation varassa. Blake Edwards on sanonut, ettei koskaan ole filmannut pitkää elokuvaa yhtä lyhyen käsikirjoituksen (63 sivua) pohjalta. Pahuksenmoiset pirskeet oli Sellersin ja Edwardsin ainoa yhteistyö Vaaleanpunainen pantteri -elokuvien lisäksi. Elokuvan musiikin teki pantteriteeman säveltäjä Henry Mancini.
Elokuva perustuu eräänlaiseen ”norsu posliinikaupassa” -ideaan, jossa länsimaiden tapoja tuntematon, elokuvatuotannosta potkut saanut intialaisnäyttelijä Hrundi V. Bakshi käsittää asioita jatkuvasti väärin ja käyttäytyy omituisesti.
Jacques Tatin elokuvista vaikutteita ammentaneesta Pahuksenmoisista pirskeistä on tullut yksi komediaelokuvien kulttiklassikoista, ja sitä pidetään yhtenä kokeellisimmista Hollywood-filmeistä ja yhtenä parhaista Peter Sellersin roolisuorituksista.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Pahuksenmoiset pirskeet kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Aiheesta muualla

Pahuksenmoiset pirskeet Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Party (film)
Käännös suomeksi
Paholaisen lahja

| Paholaisen lahja> The Devil's Gift |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Kenneth J. Berton
Käsikirjoittaja:  Kenneth J. Berton José Vergelin Hayden O'Harra
Tuottaja:  Kenneth J. Berton José Vergelin
Säveltäjä:  Todd Hayen
Kuvaaja:  Karil Daniels Caris Palm
Leikkaaja:  Kenneth J. Berton José Vergelin
Pääosat:  Bob Mendelsohn Vicki Saputo Struan Robertson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Zenith International Pictures
Ensi-ilta:  1984
Kesto:  112 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paholaisen lahja (engl. The Devil's Gift) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut Kenneth J. Berton.
Elokuvan juonen samankaltaisuutta on vuosien saatossa verrattu Stephen Kingin vuonna 1980 julkaistuun novelliin Apina, minkä vuoksi elokuvantekijöitä on myös syytetty tarinan plagioinnista.
Juoni

Iäkäs leskirouva Elmira Johnson yrittää saada yhteyttää edesmenneeseen mieheensä, mutta jokin surmaa hänet. Jokin paha punaisine silmineen. Myöhemmin 8-vuotias Michael saa syntymäpäivälahjaksi vanhan lelun: lautasia lyövän leluapinan. Kohta tämän jälkeen alkaa tapahtua ikäviä onnettomuuksia, joiden yhteydessä pienet punaiset silmät loistavat pahaenteisesti. Michaelin yksinhuoltaja isä David alkaa ymmärtää, että jollain lailla viattoman näköinen lelu on kaiken takana – mutta onko jo liian myöhäistä tehdä asialle jotain?
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bob Mendelsohn  | … |  David Andrews   |
|  Vicki Saputo  | … |  Susan   |
|  Struan Robertson  | … |  Michael Andrewd   |
|  Bruce Parry  | … |  Pete   |
|  Madelon Phillips  | … |  Adrianne   |
|  J. Renee Gilbert  | … |  isoäiti   |
|  Marlene Ryan  | … |  Marge   |
|  Stuart White  | … |  manageri   |
|  Olwen Morgan  | … |  Elmira Johnson   |
Tutka

Pitkän kantaman tutka-antenni.
Optinen "tutka" LIDAR nopeuksia mittaamassa.
Tutka on radiotekninen mittauslaite, joka perustuu radioaaltojen (sähkömagneettisen säteilyn) avulla tapahtuvaan ilmaisuun ja mittaamiseen. Sen avulla voidaan tutkia ympäristöä monissa eri tarkoituksissa, kuten ohjata meri- tai ilmaliikennettä tai valvoa sitä (esim. tutkailmavalvonta). Sillä voidaan havaita, seurata ja mitata kohteiden suunta, etäisyys, nopeus ja muitakin ominaisuuksia. Useimmissa muissa kielissä sanaa tutka vastaa sana radar (radio detection and ranging).
Tutka on yleisnimitys tutkajärjestelmille kuten ensiötutka PSR (primary surveillance radar), lennonjohdon lähialuetutka TAR (terminal area radar), tarkkuuslähestymistutka PAR (precision approach radar) ja lennonvarmennuksen pitkänkantamantutka ESR (en-route surveillance radar). Tutkalaitteita on valtavan laaja valikoima pienistä vartiointi- ja teollisuusautomaatiolaitteista pienen kylän kokoisiin ohjusvaroitusjärjestelmiin. Tutkaksi nimitetään toisinaan myös sellaisia laitteita, jotka eivät käytä radio- tai mikroaaltoja, vaan esimerkiksi ultraääntä. Esimerkiksi auton peruutustutka on teknisesti pikemminkin kaikuluotain. Optista tutkaa kutsutaan lidariksi. Koska se ei käytä radioaaltoja se ei ole oikea tutka.
Tutka ilmailussa > Pitkän kantaman tutka

Pitkän kantaman tutkat, ESR (en-route surveillance radar), toimivat useimmiten 1–3 GHz:n taajuudella (aallonpituus 30 cm – 10 cm). 1 GHz:n tutka toimii hyvin pitkän kantaman tutkana, jonka antennin kokonaishalkaisija on reilusti yli 10 metriä. Usein on rakennettu samaan antennikompleksiin kaksi antennia, joko päällekkäin tai seläkkäin. Niistä toinen on SSR, toisiotutka, joka ei näe kaikkia maaleja, ja toinen on "oikea" ensiötutka (primary surveillance radar, PSR), joka näkee kaikki riittävän kaiun tuottavat maalit.
Tutka ilmailussa > Lentokentän lähestymisaluetutka

Lentokentän lähestymisaluetutkaa (terminal area radar, TAR) käytetään lentoaseman lähestymislennonjohdossa (APP). Tutkan avulla ohjataan lentoliikennettä lähestymisalueen sisällä ja alueelta toiselle. Lähestymisalueen tutka on ns. keskialueen tutka. Sekin on satoja kilometrejä mittaava ja siksi sillekin on sopiva taajuus 1–3 GHz.
Tutka ilmailussa > Tarkkuuslähestymistutka

Tarkkuuslähestymistutkan (precision approach radar, PAR) avulla voidaan ohjata laskeutuva lentokone huonoissa sääoloissa turvallisesti kentälle. Tutkalennonjohtaja saa tutkan avulla näytölle tiedon lentokoneen sijainnista kiitotien suhteen. Hän antaa radiolla ohjeita koneen lentäjälle suunnasta ja korkeudesta, niin että kone pysyy oikealla laskeutumislinjalla. Lentokoneessa yhteydenpitoon ei tarvita muita välineitä kuin yhteysradio. Suomessa menettely oli käytössä 2010-luvulle saakka, mutta poistui Helsinki-Vantaalta jo 2000-luvun alussa. Menetelmän vähemmän tarkka versio on nimeltään valvontatutka (aerodrome surveillance radar, ASR)
Tutka ilmailussa > Liikennekoneen tutka

Lentokonetutkat toimivat tyypillisesti yli 9 GHz:n taajuuksilla (alle 3 cm:n aallonpituus). Liikennelentokoneissa on tavallisesti hyvillä säätutkaominaisuuksilla varustettu tutka. Sitä toisinaan myös sanotaan säätutkaksi, vaikka se pystyy hyvin havaitsemaan muutkin edessä olevat kohteet kuin säärintamat. Myös siinä voi olla alapuolisen maaston havainnointiominaisuuksia.
Tutka ilmailussa > Radiokorkeusmittari

Suuremmissa lentokoneissa on tutkaperiaatteella toimiva korkeusmittari ilmanpainetoimisen mittarin lisäksi. Se on FM-periaatteella toimiva kantoaaltotutka, joka mittaa todellista etäisyyttä koneen alla olevaan pintaan.
Tutka merenkulussa

Pääartikkeli: Merenkulkututka
Merenkulkututkasta käytetään usein myös nimityksiä laivatutka ja venetutka.
Laitteen pääasiallinen käyttötarkoitus on toiminta aluksen navigoinnin apuvälineenä yhdessä kompassin, satelliittipaikantimen ja tietokoneen kanssa. Nykyään laite on käytössä myös vesiteiden kulunvalvonnassa kapeilla, mutkaisilla ja runsaasti liikennöidyillä reiteillä. Sitä tarkoitusta varten on VTS-keskus.
Oleellista merenkulkututkan toiminnassa on se, että laite havaitsee sekä liikkuvat että kiinteät kohteet. Vaikka paikannus ja kulkusuunta voidaan satelliittipaikantimella tarkkaan määritellä ja liittää digitaaliseen karttaan, tutka on ainoa apuväline, jolla olemattomissakin näkyvyysolosuhteissa voidaan havaita toinen alus ja estää yhteentörmäys.
Laitteet toimivat radioaalloilla sekä S-alueella (3 GHz) että X-alueella (9 GHz).
Jäätutka ja öljytutka ovat erikoistapauksia merenkulkututkasta. Jäätutka käyttää samaa merenkulkututkan hankkimaa kaikutietoa lisälaitteena hyödyntäen jääkentän rosoisuutta, jota on sitä enemmän, mitä paksumpaa jää on, jään nosteen aiheuttaman halkeilun takia. Alus pystyy siten valitsemaan edullisimman reitin halki jääkentän. Öljytutka käyttää samoin merenkulkututkan tutkatietoa ja perustuu öljyn aiheuttamaan vedenpinnan sileyteen verrattuna öljyttömään veteen. Öljyntorjunta-alus tai merialueen valvonta-alus voivat siten etsiä öljypäästöjä merestä. Jäätutka ja öljytutka tarvitsevat tarkoitukseen kehitetyn posessorin algoritmeineen tutkan lisälaitteena, jotta heikko signaali voidaan tulkita ja aluksen liiketila ottaa huomioon.
Toisiotutka

Pääartikkeli: Toisiotutka
Ilmailussa käytetään puhekielessä sanaa toisiotutka (secondary surveillance radar, SSR) erotuksena "oikeasta" ensiötutkasta, tai yksinkertaisesti ensiö ja toisio. Ne onkin usein rakennettu samaan tutkalaitteiden järjestelmään. SSR näkee vain ne lentokoneet, joilla on toisiotutkavastaaja. Jos sitä ei ole, tarvitaan ensiötutka. SSR ei ole tutka sanan varsinaisessa merkityksessä. Sen maassa oleva interrogaattori lähettää kyselysignaalia. Lentokoneen transponderi eli toisiotutkavastaaja lähettää vastaussignaalin. Sana toisiotutka tarkoittaa kuitenkin kokonaista laitejoukkoa ja toimintaperiaatetta, joista tässä lisäksi muutamia:
DME (distance measuring equipment). Kertoo lentokoneelle sen etäisyyden DME-majakasta, joka voi olla muun radiomajakan yhteydessä tai itsenäinen ja sijaita reitillä tai lentoasemalla.
IFF (omatunnuslaite). (identification friend or foe) Ilmaisee onko tutkamaali oma vai vieras.
RACON (radar beacon). Merenkulussa käytettävä tutkamajakka.
SART (search and rescue transponder). Meripelastuksessa käytettävä hätämajakka.
Aktiivinen tutkaheijastin. Lisää pienen aluksen näkyvyyttä toisten aluksien tutkissa.