stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M41 Walker Bulldog
Historia

Vaikka toisen maailmansodan lopulla käyttöön otettu kevyt panssarivaunu M24 Chaffee osoittautuikin muuten onnistuneeksi, sen tykki ei enää ollut riittävän tehokas raskaammin panssaroituja vaunuja vastaan. Päätehtävältään tiedusteluun tarkoitettuihin kevyisiin vaunuihin haluttiin kuitenkin tehokkaampi aseistus ja uuden T37-vaunun suunnittelu alkoi vuonna 1947.
Vaunu suunniteltiin ilmakuljetettavaksi ja haluttua panssarintorjuntakykyä varten se aseistettiin pitkäputkisella 76 mm tykillä ja kehittyneellä etäisyysmittarilla. Vuonna 1949 käyttöön kuitenkin valittiin yksinkertaisempi etäisyysmittari ja vaunun tyyppitunnukseksi vaihdettiin M41. Vaunun valmistus alkoi vuonna 1951 Cadillacin panssarivaunutehtaalla Clevelandissa ja vuonna 1953 uudet vaunut olivat korvanneet M24-vaunut. Aikaisemman lisänimen "Little Bulldog" tilalle vaihdettiin "Walker Bulldog" Korean sodassa Jeep-onnettomuudessa kuolleen kenraali Walton Walkerin kunniaksi.
Vaunua ei käytetty Korean sodassa, mutta se pääsi Vietnamin sotaan, missä se todettiin tarpeelliseksi raskaampia taistelupanssarivaunuja paremman etenemiskykynsä ansiosta. Ohuen panssarointinsa vuoksi vaunuja ei käytetty eturintamakäytössä. Sodan aikana vaunun M32-tykki osoittautui riittävän tehokkaaksi tuhoamaan taistelussa jopa neuvostoliittolaisen T-54-vaunun. Muu aseistus on yksi tornin sisältä käytettävä 7,62 mm konekivääri ja yksi 12,7 mm ilmatorjuntakonekivääri. Myös 90 mm ja 105 mm tykillä varustettuja versioita vaunusta suunniteltiin, mutta ne eivät tulleet tuotantoon.
M41:tä valmistettiin 5 550 kappaletta. Koska se oli puolet halvempi kuin tavallinen taistelupanssarivaunu, se oli suosittu vientituote. Yhdysvaltain maavoimien lisäksi vaunuja toimitettiin Australialle, Brasilialle, Chilelle, Tanskalle, Dominikaaniselle tasavallalle, Guatemalalle, Japanille, Libanonille, Uudelle-Seelannille, Filippiineille, Somalialle, Etelä-Vietnamille, Espanjalle, Kiinan tasavallalle, Taiwanille, Thaimaalle, Tunisialle, Uruguaylle ja Saksan liittotasavallalle.
M41:n alustalle rakennettiin M42 Duster -ilmatorjuntapanssarivaunu, M44-telahaupitsi, M52-telahaupitsi ja M75-miehistönkuljetusvaunu.
Aiheesta muualla

AFV Database
Gary's Combat Vehicle Reference Guide
Globalsecurity.org
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Taiwan M-41D
Löytö

Löytö eli löytötavara on esine, jonka omistaja on vahingossa kadottanut ja jota kukaan ei pidä hallinnassaan. Löydöksi ei kutsuta esinettä, jonka omistaja on tahallaan hylännyt, eikä anastettua esinettä. Suomessa sen talteen ottamisesta ja käsittelystä säädetään löytötavaralaissa (778/1988). Laki ei koske eläimiä eikä rekisteröitäviä ajoneuvoja tai ilma-aluksia.
Poikkeuksia

Joidenkin tavaralajien löydöistä on säädetty toisaalla lainsäädännössä. Esine, jonka omistajaa ei tiedetä ja joka voidaan olettaa vähintään satavuotiaaksi on toimitettava Museovirastoon. Säännös koskee myös laivanhylkyjä. Laivalöydöistä on viipymättä ilmoitettava Museovirastoon. Uitossa rannalle tai vesistöön jääneestä puutavarasta säädetään vesilain 9 luvun 9 pykälässä. Uponneesta, karille ajautuneesta, hylätystä tai hylyksi muuttuneesta aluksesta ja sen tavaroista säädetään merilaissa. Avaruudesta tulleen esineen löytämisestä on viipymättä ilmoitettava poliisi-, rajavartio- tai sotilasviranomaiselle. Esinettä ei saa liikuttaa eikä viedä pois ilman viranomaisen lupaa kuin erittäin merkittävästä syystä.
Ilmoitusvelvollisuudesta ja laitoslöydöstä

Löytäjän on ilmoitettava löydöstä tavaran omistajalle tai toimitettava se poliisille. Sellainen omaisuus, jonka hankkiminen tai hallussapito on kiellettyä tai luvanvaraista, on toimitettava poliisille viipymättä. Vähäarvoisen löytötavaran saa löytäjä pitää, jos omistaja ei ole selvitettävissä. Löytäjällä on oikeus löytöpalkkioon ja kohtuullisten kustannusten korvaamiseen, ellei kyseessä ole laitoslöytö. Löytöpalkkion suuruus on kymmenen prosenttia esineen käyvästä arvosta, kuitenkin vähintään neljä euroa.
Laitoslöydöksi nimitetään löytötavaraa, joka on otettu talteen julkiseen liikenteeseen käytettävästä kulkuneuvosta (myös taksista), rautatieasemalta, linja-autoasemalta, liikkeestä, virastosta, työpaikalta, oppilaitoksesta, sairaalasta, kulttuurilaitoksesta tai muusta niiden kaltaisesta paikasta. Laitoslöytö pitää luovuttaa laitoksen henkilökunnalle tai sen löytötavaratoimistolle.
Löytötavaran omistusoikeudesta sekä löydetyn omaisuuden kavalluksesta

Löytötavaran omistusoikeus siirtyy löytäjälle, jos omistaja ei nouda tavaraansa poliisilta kolmen kuukauden kuluessa. Laitoslöytöjen omistusoikeus siirtyy valtiolle tai löytötavaratoimiston pitäjälle kolmen kuukauden kuluttua näiden saatua tavaran haltuunsa. Löytäjä ei kuitenkaan saa omistusoikeutta löytämäänsä polkupyörään tai mopoon. Ne myydään huutokaupalla ja löytäjä on oikeutettu saamaan kolmasosan myyntihinnasta.
Rikoslain perusteella tuomitaan henkilö, joka anastaa löytämiään varoja tai muuta irtainta omaisuutta, kavalluksesta. Siitä voidaan tuomita sakko tai vankeutta enintään yhdeksi vuodeksi kuudeksi kuukaudeksi.
Patenttioikeudesta

Löydön perusteella ei voi saada patenttia, sillä patenttioikeudelliselta keksinnöltä vaaditaan teknistä luonnetta. Vastaavasti henkilö, joka löytää jotakin luonnossa olevaa, ei tee keksintöä, vaikka löytäisikin jotakin aiemmin tuntematonta.
Maailmansotien välinen aika

Eurooppa vuosina 1920–1938.
Maailmansotien välinen aika (lat. interbellum) on ajanjakso, jolla tarkoitetaan vuosia 1918–1939 eli ensimmäisen maailmansodan lopusta toisen maailmansodan alkuun.
Tällä ajanjaksolla Eurooppa toipui ensimmäisen maailmansodan aiheuttamista tuhoista. Saksan taloutta heikensivät sotakorvaukset Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja Ranskalle. Vuonna 1923 siellä tapahtui hyperinflaatio. Samoihin aikoihin Adolf Hitler yritti vallankaappausta Saksassa ja kansallissosialismi alkoi saada enemmän kannatusta. Vuonna 1934 Hitler nousi valtaan Paul von Hindenburgin kuoltua.
Sotien välisellä ajalla Pohjois-Amerikka menestyi aluksi merkittävästi. Sotatarviketuotannon ansiosta tehtaat tuottivat aiempaa paremmin. Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta maksoivat samoihin aikoihin ensimmäisen maailmansodan aikana ottamiaan velkojaan. Tuotteiden hinnat laskivat, ja oli siirrytty massatuotantoon. Yhdysvallat kaatui dramaattisesti 1930-luvun lamaan vuonna 1929.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maailmansotien välinen aika Wikimedia Commonsissa
Johanna Hagström

| Johanna Hagstrom |
| --- | --- |
 Johanna Hagström vuonna 2018
Henkilötiedot
Koko nimi:  Karin Johanna Hagström
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1998 Falköping, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Uran tiedot
Pituus:  163 cm
Seura:  Ulricehamns IF SK
Laji:  maastohiihto
Maailmancup
Kaudet:  2017–
Voitot:  1
Palkintokorokkeella:  8
 Tietolaatikko päivitetty 7.12.2024 
Karin Johanna Hagström (s. 27. maaliskuuta 1998 Falköping, Ruotsi) on ruotsalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Ulricehamns IF SK -seuraa.
Hagström sijoittui neljänneksi Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 perinteisen hiihtotavan sprintissä. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän oli perinteisen sprintissä kymmenes. Trondheimin MM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä 11:nneksi.
Hagström teki maailmancup-debyyttinsä tammikuussa 2017, ja ylsi palkintokorokkeelle ensimmäisen kerran helmikuussa 2019 sijoittueessaan kolmanneksi vapaan tyylin sprintissä Cognessa. Helmikuussa 2021 hän sijoittui Ulricehamnin vapaan hiihtotavan sprintissä toiseksi. Kaudella 2021–2022 Hagström sijoittui Rukan perinteisen hiihtotavan sprintissä toiseksi. Tour de Ski -kiertueella hän sijoittui Oberstdorfin perinteisen hiihtotavan sprintissä toiseksi.Kaudella 2022–2023 hän sijoittui Rukan perinteisen hiihtotavan sprintissä toiseksi ja Davosin vapaan hiihtotavan sprintissä kolmanneksi. Sprintticupissa hän oli neljäs. Kaudella 2024–2025 Hagström voitti Rukan perinteisen hiihtotavan sprintin. Hän sijoittui toiseksi Lillehammerin vapaan hiihtotavan sprintissä.
Hagström sai Lillehammerin nuorten olympialaisissa 2016 kultaa perinteisen hiihtotavan sprintissä ja hopeaa suksicrossissa. Hiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2018 hän saavutti pronssia naisten 4 × 3,3 km viestissä Ruotsin joukkueessa. Oberwiesenthalin nuorten MM-kilpailuissa 2020 hän saavutti hopeaa alle 23-vuotiaiden vapaan hiihtotavan sprintissä.
M42 Duster

| M42 Duster |
| --- | --- |
 M42 Duster näytteillä israelilaisessa museossa.
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  5,82 m
– pelkkä runko:  –
Leveys:  3,23 m
Korkeus:  2,85 m
Taistelupaino:  22 500 kg
Maksiminopeus:  
– tiellä:  72 km/h
– maastossa:  –
Toimintasäde:  160 km
Pääase:  M2A1 40 mm ilmatorjuntakanuuna
Muu aseistus:  1 × M1919A4 7,62 mm konekivääri
Panssarointi:  9–25 mm
Moottori:  6-sylinterinen bensiinimoottori
– hevosvoimat:  500 hv
– kilowattia:  375 kW
Miehistö:  4–6
M42 40 mm Self-Propelled Anti-Aircraft Gun tai ”Duster” on yhdysvaltalaisvalmisteinen kevyt ilmatorjuntapanssarivaunu.
General Motorsin Cadillac Motor Car Division ja ACF Industries valmistivat M41 Walker Bulldogin alustalle rakennettua vaunua Yhdysvaltain armeijalle vuosien 1952–1959 välillä yhteensä noin 3 700 kappaletta.
Vaikka Duster olikin ilmatorjuntapanssarivaunu, sitä käytettiin Vietnamin sodassa menestyksellisesti myös jalkaväkeä vastaan.
Variaatiot

M42A1 – varustettu tehokkaammalla AOSI-895-5-moottorilla.
Museovaunuja Suomessa

Suomessa Ilmatorjuntamuseossa on näytteillä Saksan Bundeswehrin käyttämä M42 Duster.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta M42 Duster Wikimedia Commonsissa
Lappi, Ahti: Ilmatorjunta kylmässä sodassa. Ilmatorjuntasäätiö, 2003. ISBN 951-95594-4-2
AFV Database (englanniksi)
National Museum of the United States Army: Duster M42 Self Propelled Anti-Aircraft Gun (englanniksi)
Maahenki

Maahenki Oy on suomalainen koulutus- ja konsultointiyritys.
Aiemmin se toimi luontoa, taidetta ja arkielämää käsittelevien kirjojen kustantamona. Sen erityisaloja olivat valokuvataide, ortodoksinen kirkkotaide, itseoppineiden kansantaiteilijoiden ITE-taide ja luontokuvaus. Valokuvataiteen laatukirjojen sarja Musta taide oli Maahengen kustantama. Lisäksi kustantamo julkaisi muuta taidetta, luontoa ja ihmistä käsittelevää kirjallisuutta.
Kustantamon kirjat ovat saaneet useita palkintoja, muun muassa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuosina 2014 ja 2011 sekä Vuoden Luontokirja -tunnustukset 2001, 2006, 2009, 2011, 2012 ja 2015.
Historia

Maahenki Oy on perustettu vuonna 1999. Pääomistaja on Maaseudun sivistysliitto. Matti Vanhanen on toiminut yhtiön hallituksen puheenjohtajana ja on yksi sen omistajista.
Tammikuussa 2017 Liisa Heikkilä-Palon seuraajana kirjankustantamo Maahengen taiteellisena johtajana eli kustantajana aloitti Johanna Korhonen. Samalla hän otti vastuulleen myös toimitusjohtajan tehtävät, kun  toimitusjohtaja Ulla Sarviala alkoi keskittyä omasta toiveestaan yrityksen markkinointiin. Maahenki on julkaissut vuosittain muutamia kymmeniä uusia nimikkeitä.
Vuonna 2020 Maahenki teki 129 000 euron liikevaihdolla 66 000 euroa tappiota.
Aiheesta muualla

Maahengen verkkosivut
Maalaistyöväen puolue

Maalaistyöväen puolue oli 1900-luvun alkuvuosina toiminut suomalainen puolue. Puolueen perustaja oli filosofian maisteri Frans Nuupala, joka toimi puolueen puheenjohtajana koko sen olemassaoloajan. Hänen mukaansa lehdistössä puhuttiin myös "Nuupalan puolueesta" tai "nuupalalaisista". Puolue osallistui eduskuntavaaleihin neljästi vuosina 1907–1910, mutta sen listoilta ei koskaan valittu yhtäkään kansanedustajaa.
Historia

Maalaistyöväen puolue perustettiin syksyllä 1906, jolloin valmistauduttiin Suomen ensimmäisiin yksikamarisen eduskunnan vaaleihin. Pidettyään syksyn 1906 aikana laajan puhekierroksen Frans Nuupala järjesti kotikunnassaan Tyrväässä 25.–26. marraskuuta 1906 maalaistyöväen edustajakokouksen. Kokoukseen oli saapunut Tyrväästä, Kiikasta, Huittisista, Punkalaitumelta, Vampulasta ja Mouhijärveltä 40 henkilöä, jotka edustivat valtakirjojen perusteella 888 henkilöä. Kokouksessa päätettiin perustaa puolue ja hyväksyttiin sen ohjelma. Samalla valittiin väliaikainen puoluehallitus ja asetettiin alustavasti ehdokkaat tuleviin eduskuntavaaleihin.
Maalaistyöväen puolueen ohjelmassa oli vähän omaperäistä, pääosin sen ainekset oli poimittu muiden puolueiden ohjelmista ja senhetkisestä poliittisesta keskustelusta. Eniten siinä oli piirteitä Maalaisliiton ja Santeri Alkion ajatuksista. Tämä oli luonnollista, koska sekä Nuupala että Alkio olivat toimineet aktiivisesti nuorisoseuraliikkeessä. Samoin kuin Maalaisliitto, Maalaistyöväen puolue vaati pakollista sairaus- ja vanhuusvakuutusta, maatalousverotuksen uudistamista, perintöverotuksen kiristämistä, naisten oikeudellisen aseman parantamista sekä yleisen oppivelvollisuuden ja kieltolain säätämistä. Toisaalta Nuupala vaati sosialidemokraattien tavoin yleistä äänioikeutta kaikille 20 vuotta täyttäneille. Kaupunki- ja teollisuuslähtöistä sosialidemokratiaa Nuupala sen sijaan piti Suomen agraarisiin oloihin täysin sopimattomana aatteena.
Maalaistyöväen puolueen menestymisen mahdollisuudet sen ainoassa vaalipiirissä, Turun läänin pohjoisessa vaalipiirissä näyttivät hyviltä, koska tilastojen mukaan torppareita oli Satakunnassa kolme kertaa niin paljon kuin itsenäisiä talollisia. Mäkitupalaisia, itsellisiä ja loisia taas oli lähes kaksi kertaa niin paljon kuin torppareita. Sosialidemokraatit näkivät Maalaistyöväen puolueessa vakavan vastustajan, ja erityisesti porilaisen Sosialidemokraatti-lehden pakinoitsija Eetu Salin otti Nuupalan ja tämän puolueen hyökkäyksensä kohteeksi. Salin leimasi Nuupalan puolueen tarpeettomaksi hajotuspuolueeksi, jonka ohjelma hänen mukaansa poikkesi sosialidemokraattien ohjelmasta vain merkityksettömissä yksityiskohdissa.
Vuoden 1907 eduskuntavaaleihin Maalaistyöväen puolue sai perustetuksi neljä valitsijayhdistystä, ja ehdokkaita oli Frans Nuupalan itsensä lisäksi vain kuusi: kolme Tyrväältä, kaksi Mouhijärveltä, yksi Nakkilasta ja yksi Tampereelta. Maalaistyöväen puolue sai vaaleissa 1 246 ääntä, joista suurimman osan oli kerännyt Nuupala itse. Kansanedustajan paikka jäi häneltä saavuttamatta, sillä siihen olisi tarvittu noin 4 000 ääntä.
Maalaistyöväen puolueen lehti oli Maalaistyöväki, jota ilmestyi vain kaksi numeroa, toinen ennen vuoden 1907 eduskuntavaalien alla ja toinen hieman niiden jälkeen.
M113

M113A1
M901 panssarintorjuntaohjusvaunu
M577 komentovaunu
M113 on yhdysvaltalainen panssaroitu miehistönkuljetusvaunu, joka on toiminut alustana monille eri tarkoituksiin käytetyille vaunuille. M113:a ja sen yli 40 muunnosta on valmistettu kaikkiaan yli 80 000 kappaletta, mikä tekee siitä maailman käytetyimmän panssarivaunun. Vaunua on käytetty yli 50 maassa.
Suunnittelu ja käyttö

M113 esiteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1960. Se on kehitetty Fordin ja Kaiser Aluminium and Chemical Co:n M59- ja M75-mallien pohjalta. M113:n alkuperäinen valmistaja oli sanjoselainen Food Machinery Corporation. Tilausmäärien supistuessa 1990-luvulle tultaessa FMC ryhtyi yhteistyöhön Harsco Corporationin kanssa synnyttäen United Defense Industries -yhtiön. Se valmisti myös M2 Bradley -rynnäkköpanssarivaunua. M113:n nykyinen valmistaja on BAE Systems Land and Armaments johon United Defense sulautettiin keväällä 2005.
Tekniset tiedot

M113 suunniteltiin mekanisoituun sodankäyntiin miehistönkuljetusvaunuksi. Miehistöä on kaksi ja lisäksi vaunuun mahtuu 11 sotilasta varusteineen. Perusaseistuksena on yksi 12,7 mm M2-konekivääri. M113 on rakennettu lentokonealumiinista, joka antaa saman suojan kuin teräs, etunaan pienempi paino. Panssarointi on nykyisin 12–38 mm paksu. Alkuperäinen moottori oli 209 hv bensiinimoottori, joka jo vuoden 1964 M113A1 mallissa korvattiin 212 hv dieselmoottorilla. Nykyinen M113A3 käyttää 275 hv dieselmoottoria ja painaa 12,25 tonnia. Vaunu on uiva, ilmakuljetteinen ja laskuvarjolla pudotettava.
M113:n eri malleja

M113A1 vuoden 1964 dieselmoottorilla varustettu malli
M113A2 vuoden 1979 malli, jäähdytys- ja jousitusparannuksia
M113A3 vuoden 1987 malli, parempi panssarointi
M58 Wolf Smoke Generator Carrier
M106 Self-propelled 107mm Mortar Carrier, kranaatinheittimellä
M113 Fire Support Vehicle
M113 Fitter, nosturilla
M113 Light Reconnaissance Vehicle, M113 kahden konekiväärin tornilla
M113 Medium Reconnaissance Vehicle, M113 FV101 Scorpionin tornilla
M113 Armored Medical Evacuation Vehicle
M125 Self-propelled 81mm Mortar Carrier, kehitetty Israelia varten
M132 Full Tracked Self-propelled Flame Thrower
M163 VADS, M61 Vulcan -tykkiin pohjautuva ilmatorjuntavaunu
M474 Pershing carrier, MGM-31 Pershing -ydinohjuksen kuljetusvaunu
M548 Tracked Cargo Carrier
M577 Light Tracked Command Post Carrier, komentovaunu
M667 Missile Equipment Carrier, MGM-52 Lance -ohjusvaunu
M730 Guided Missile Equipment Carrier, M54 Chaparral Aerial Intercept Guided Missile Subsystem, MIM-72 Chaparral -ohjuksella
M806 Armoured recovery vehicle, hinausvaunu
M901 Improved TOW Vehicle, varustettuna kahdella BGM-71 TOW -panssarintorjuntaohjuksella
M901A1 - perustuu M113A1-malliin
M901A2 - TOW 2 -vaunu
M901A3 - perustuu M113A3-malliin
M981 Fire Support Team Vehicle, tulenjohtovaunu
M1015 Tracked Electronic Warfare Carrier, elektroniseen sodankäynnin laitteistolla
M1059 Lynx Smoke Generator Carrier, savugeneraattori
M1064, 120 mm kranaatinheitinvaunu korvaamaan M106
M1068 Standard Integrated Command Post System Carrier, M577:n seuraaja
Škoda Auto

| Škoda |
| --- | --- |
Tunnuslause:  Simply clever
ISIN:  CZ0005133611
Perustettu:  1899
Kotipaikka:   Mladá Boleslav, Tšekki
Toimiala:  autoteollisuus
Emoyhtiö:  Volkswagen Group
Kotisivu:  skoda.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Laurin & Klement A (1898)
Škoda 422 (1930)
Škoda Octavia Super (1960)
Škoda MB 1000 (1966)
Škoda 136 LR (1984)
Škoda Fabia Super 2000
Škoda Vision D (2011)
Škoda bike 2007
Škoda Auto (laus. tšek.   [ʃkoda]) on saksalaiseen Volkswagen-konserniin kuuluva tšekkiläinen, aiemmin tšekkoslovakialainen autonvalmistaja, jonka kotipaikka sijaitsee Mladá Boleslavin kaupungissa. Se on Mercedes-Benzin ja Peugeot’n ohella yksi vanhimmista edelleen toimivista autonvalmistajista.
Škoda on ollut jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen pääsponsori vuodesta 1993. Tämän hetkinen sopimus kestää aina vuoteen 2021.
Historia

Škoda-yhtymän (Škodovy závody) perusti Emil von Škoda Plzeňissä vuonna 1859. Škoda kasvoi 1800-luvulla Itävalta-Unkarin suurimmaksi teollisuusyritykseksi. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Škoda siirtyi autoteollisuuteen ja alkoi valmistaa lisenssillä ranskalaisia Hispano-Suiza-autoja. Vuonna 1924 Škoda osti Mladá Boleslavissa toimineen autovalmistajan, Laurin & Klementin.
Laurin & Klementin juuret ulottuvat 1800-luvun loppuun, jolloin se aloitti polkupyörien valmistuksen. 1899 yritys alkoi valmistaa moottoripyöriä ja 1905 lähtien autoja. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Laurin & Klement alkoi valmistaa kuorma-autoja.
1930-luvun Tšekkoslovakiassa Škoda oli eräs huomattavimpia eurooppalaisia raskaan teollisuuden yrityksiä. Yritys valmisti muun muassa aseita, työstökoneita ja ajoneuvoja. Autot olivat enimmäkseen suurikokoisia ja kalliita luksusvaunuja, mutta vähitellen markkinoita alettiin hakea myös pienemmistä kokoluokista. Vuonna 1934 Škoda esitteli käänteentekevällä keskusputkirungolla varustetun Popularin, jonka perusratkaisu säilyi tuotannossa 1960-luvun lopulle.
Toisen maailmansodan edellä saksalaiset miehittivät maan. Škodovy závodysta tuli osa Hermann Göring Werkeä ja natsi-Saksan sotaponnistelua.
Korpivaara Oy (silloin Korpivaara & Halla Oy) aloitti Škoda-autojen tuonnin Suomeen vuonna 1938, mutta toiminta katkesi toiseen maailmansotaan.
Historia > Sosialismin aikakausi

Sodan jälkeen Škoda-yhtymä kansallistettiin ja jaettiin eri yhtiöiksi toimialoittain. Škodan henkilöautopuolesta muodostettiin AZNP Mladá Boleslav. Kirjainlyhenne AZNP tulee sanoista Automobilové závody, národní podnik, eli autotehdas, kansan omistama. Yhtiöön liitettiin myös Jawan Kvasinyssa sijainnut autotehdas.
Sodan jälkeiset mallit 1101/1102 (1946), 1200 (1952), 440 (1955) ja Octavia (1959) pohjautuivat teknisesti sotaa edeltäneeseen Popular-malliin. 1960-luvulle tultaessa aika oli ajanut niiden ohi. Myös tehdas oli vanhanaikainen ja tehoton, sillä käsityön osuus oli suuri eikä valmistuslinjoja ollut suunniteltu sellaisille volyymeille että ne olisivat kyenneet tuottamaan autoja kysyntää vastaavia määriä.
Vuonna 1964 Mladá Boleslavissa vihittiin käyttöön Renault’n kanssa yhteistyössä tehty nykyaikainen tehdas. Automaation taso oli korkealla ja tehtaan tuotantokapasiteetti harppasi ylemmäs. Samalla esiteltiin täysin uusi Škoda-malli, 1000MB, jossa moottori oli sijoitettu taakse. Tämän tekninen perusratkaisu säilyi valmistuksessa 1980-luvun lopulle saakka. Vaikka 1000MB oli aikanaan ajanmukainen niin teknisesti kuin muotoilultaankin, siinä oli lastentauteja jotka huononsivat Škodan mainetta. Ongelmia oli alussa erityisesti moottorin voitelussa ja jäähdytyksessä. Moottorin perusrakenne säilyi kuitenkin tuotannossa vuoteen 2003 asti. Moottorin viimeinen versio oli Volkswagen-konsernin teho/paino-suhteeltaan paras ja valmistuskustannuksiltaan halvin moottorimalli.lähde?
Vaikka Škoda oli viimeistelyltään itäautojen paremmasta päästä, se oli kuitenkin jäänyt jälkeen länsieurooppalaisesta tasosta. Materiaalit olivat heikkoja ja työn laadussakin oli toivomisen varaa. Kuitenkin se menestyi hyvin myös itäblokin ulkopuolella, sillä se tarjosi tiloja ja ominaisuuksia, joita länsieurooppalaisista autoista ei sen hintaluokassa löytynyt.
Škodan pitkä alamäki taittui nousuksi vuonna 1987 markkinoille tulleen Favorit-mallin myötä. Sen oli muotoillut italialainen Bertone. Moottorina oli edelleen 1000MB:stä periytynyt moottori. Auton huomattavasti parantunut laatu oli edelleen jonkin asteinen vitsi Länsi-Euroopassa, mutta siitä tuli erittäin suosittu Tšekkoslovakiassa ja muualla itäblokin maissa.kenen mukaan?