stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kari Sajavaara

Kari Antero Sajavaara (18. tammikuuta 1938 Pieksämäki – 24. lokakuuta 2006 Jyväskylä) oli suomalainen englantilaisen filologian tohtori ja soveltavan kielentutkimuksen professori. Hän teki pitkän uran Jyväskylän yliopiston englannin kielen laitoksessa, kunnes siirtyi vuonna 1996 Soveltavan kielentutkimuksen keskuksen johtajaksi. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle 2003.
Sajavaara teki lisensiaatintutkintonsa 1965 ja väitteli tohtoriksi 1967 Helsingin yliopistossa. Hän toimi Suomen Akatemian tutkimusassistenttina vuoteen 1969, jolloin hänet nimitettiin apulaisprofessoriksi Jyväskylän yliopistoon, jossa hän teki 37 vuoden mittaisen uran, vuodesta 1979 alkaen professorina. Hän vieraili tutkijana Johns Hopkinsin yliopistossa Yhdysvalloissa 1992 ja Macquarie-yliopistossa Australian Sydneyssä 1994.
1970-luvulla Sajavaara oli mukana perustamassa valtakunnallista kielikeskusjärjestelmää, Korkeakoulujen kielikeskusta (nyk. Soveltavan kielentutkimuksen keskus) ja Soveltavan kielentutkimuksen kesäkoulua. 1990-luvulla hän vaikutti yleisten kielitutkintojen ja Dialang-itsearviointivälineen kehittämiseen.
Kari Sajavaara toimi Jyväskylän yliopiston vararehtorina 1982–1991 ja humanistisen tiedekunnan dekaanina 1996–2002. Hänet muistetaan arvokkaasta työstä alan tutkijakoulutuksen ja Langnetin hyväksi. Hän oli European Language Councilin perustajajäsen.
Sajavaara oli mukana suomalais-puolalaisissa yhteistyöjärjestöissä.
Kari Sajavaaran puoliso oli vuodesta 1962 kielitieteilijä, lehtori Paula Sajavaara (o.s. Ryynänen). Heillä on kaksi lasta, joista tytär Anu Sajavaara on toiminut valtakunnansovittelijana elokuusta 2022 lähtien ja poika Timo Sajavaara hoitaa fysiikan professuuria Jyväskylän yliopistossa.
Sajavaara asui viimeisinä vuosinaan Jyväskylän Kortemäessä. Hän kuoli yllättäen sairauskohtaukseen.
Kari Sajavaara -palkinto

Soveltavan kielentutkimuksen keskus ja Kielikoulutuspolitiikan verkosto jakavat vuosittain Kari Sajavaara -rahaston palkintoa tunnustuksena ansiokkaasta tutkimuksesta ja yhteiskunnallisesti vaikuttavasta työstä soveltavan kielentutkimuksen alalla. Tunnustuspalkinto jaetaan vuosittain tammikuussa Kari Sajavaaran muistoluentotilaisuuden yhteydessä Jyväskylässä.
Julkaisuja

Imagery in Lawrence Durrell’s Prose (1975)
Spoken English: Perception and Production of English on a Finnish-English Contrastive Basis. (1977, J. Lehtosen ja A. Mayn kanssa)
Contrastive Papers (1977, J. Lehtosen kanssaa)
Soveltava kielitiede (1980)
Cross-Language Studies 1–2 (1983)
Applications of Cross-Language Analysis (1987)
Kielikoulutus Suomessa (Sauli Takalan kanssa 1998)
Kielenoppimisen kysymyksiä (toim. yhdessä Arja Piirainen-Marshin kanssa 1999)
Kieli, diskurssi ja yhteisö (toim. yhdessä Arja Piirainen-Marshin kanssa 2000)
Näkökulmia soveltavaan kielentutkimukseen (toim. yhdessä Arja Piirainen-Marshin kanssa 2000)
Yliopistojen opiskelijavalintojen arviointi (2002)
Kielikoulutus tienhaarassa (Sauli Takalan kanssa 2004)
Luara Şakircanova

| Luara Şakircanova> Луара Шакирҗанова  Луара Шакирзянова |
| --- | --- |
 Şakircanova vuonna 2022.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Luara Shakirzhanova  Zöhrä Şakircan
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1950 (ikä 74)  Tataarien ASNT (Tatarstan), Neuvostoliitto
Luara Ğalimcan qızı Şakircanova (tat. Луара Галимҗан кызы Шакирҗанова, ven. Луара Галимзяновна Шакирзянова: Luara Galimzjanovna Šakirzjanova - tunnetaan myös nimellä Zöhrä Şakircan; s. 9. kesäkuuta 1950, Tataarien ASNT) on palkittu tataarilainen teatteriohjaaja-, näyttelijä- ja käsikirjoittaja, joka on toiminut teatterintekijänä myös Suomen tataariyhteisön keskuudessa.
Biografia

Şakircanova syntyi kylässä Külle kime, Atninskin alueella, nykyisessä Tatarstanissa Neuvostoliiton aikaan. Hänen vanhempansa olivat opettajat Ğälimcan ja Xätirä. Isä opetti fysiikkaa, äiti tataarin- ja saksan kieltä sekä kirjallisuutta. Luaran lisäksi perheeseen kuului kolme sisarusta. Opiskeluvuosinaan, Şakircanova otti aktiivisesti osaa koulunsa teatteriryhmässä. Şakircanova valmistui koulusta 16-vuotiaana ja muutti Kazaniin, jossa hän aloitti opinnot teatterikoulussa.
Kazanista valmistuttuaan, Şakircanova jatkoi opintoja Leningradissa. Tuona aikana hän perehtyi venäläiseen ja ulkomaalaiseen teatteriin. Vuonna 1973, Şakircanova pääsi kiertelevään tataarilaiseen teatteriryhmään, joka on myöhemmin tunnettu Kärim Tinçurinin draama- ja komediateatterina. Hän työskenteli ryhmässä vuoteen 1979.
Lähdettyään teatteriryhmästä, Şakircanova toimi 1979–1984 aikana Tatarstanin kulttuuriministeriön teatteriosaston vanhempana tarkastajana. Tämän jälkeen Şakircanova siirtyi Galiaskar Kamalin akateemiseen tataariteatteriin, jossa hän on toiminut teatterimuseon johtajana. Työn ohella, hän toimii samalla teatteriohjaajana-, ja käsikirjoittajana, sekä on muillakin tavoin vahvasti mukana tataarikulttuurin vaikuttajana.
1990-luvulla, Helsingin tataariyhteisön kutsumana, Şakircanova matkusti maahan ja tuona aikana ohjasi G. Kamalin, A. Ishakin ja M. Fäyzin näytelmiä.
Şakircanova tunnetaan myös nimellä Zöhrä Şakircan (ven. Зухра Шакирзян: Zuhra Šakirzjan). Sukunimi venäläisittäin myös muotoon Šakiržanova. (Шакиржанова).
Aiheesta muualla

Haastattelu tataarin kielellä
Marine Le Pen

| Marine Le Pen |
| --- | --- |
 Marine Le Pen vuonna 2022.
Kansallisen liittouman puheenjohtaja
 15.5.2017–13.9.2021  
Edeltäjä:  Steeve Brioris (väliaikainen)
Seuraaja:  Jordan Bardella
 16.1.2011–24.4.2017  
Edeltäjä:  Jean-Marie Le Pen
Seuraaja:  Jean-François Jalkh (väliaikainen)
Pas-de-Calais’n 11. piirin kansanedustaja Ranskan kansalliskokouksessa
 21.6.2017–  
Edeltäjä:  Philippe Kemel
Euroopan parlamentin jäsen
 20.7.2004–18.6.2017  
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. elokuuta 1968 (ikä 56) Neuilly-sur-Seine, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  poliitikko
Puoliso:  Franck Chauffroy (1995–2000) Eric Lorio (2002–2006)
Lapset:  3
Tiedot
Puolue:  Kansallinen liittouma
Kumppani:  Louis Aliot (2009–2019)
Suhteita:  Jean-Marie Le Pen (isä) Marion Maréchal-Le Pen (sisarentytär)
Tutkinnot:  Panthéon-Assas -yliopisto
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
mlafrance.fr
Marion Anne "Marine" Le Pen (s. 5. elokuuta 1968 Neuilly-sur-Seine, Hauts-de-Seine, Ranska) on ranskalainen Kansallisen liittouman poliitikko. Le Pen on toiminut puolueensa puheenjohtajana vuodesta 2011 sekä kansanedustajana vuodesta 2017 lähtien. Le Pen seurasi puheenjohtajana isäänsä Jean-Marie Le Peniä.
Le Pen on ollut mukana politiikassa vuodesta 1998 lähtien. Le Pen on ollut puolueensa ehdokas Ranskan presidentinvaaleissa vuosina 2012, 2017 ja 2022. Le Pen on tullut tunnetuksi yhtenä näkyvimmistä Euroopan unionin arvostelijoista.
Le Peniä on luonnehdittu kiistanalaiseksi ja karismaattiseksi poliitikoksi.
Koulutukseltaan Le Pen on juristi ja hän työskenteli asianajajana ennen poliittista uraansa.
Varhainen elämä ja koulutus

Marine Le Pen syntyi vuonna 1968 ja on perheen kolmesta tyttärestä nuorimmainen. Le Penin isä on Kansallisen rintaman perustaja Jean-Marie Le Pen. Vuonna 1976 Le Penin perhettä vastaan suunnattiin pommi-isku, joka on yhä selvittämätön. Pommi-isku vaurioitti voimakkaasti perheen kerrostaloa. Le Pen on kertonut iskun vaikuttaneen perustavanlaatuisesti hänen lapsuuteensa. Le Pen sai kouluaikoinaan huomiota myös isänsä poliittisesta aktiivisuudesta johtuen.
Marine Le Penin vanhemmat erosivat hänen ollessaan 15-vuotias. Eron jälkeen suhteet isään lähenivät ja Le Pen osallistui nuoresta pitäen poliittisiin tilaisuuksiin. Le Pen opiskeli lakitutkinnon Panthéon-Assasin yliopistossa vuonna 1991 ja suoritti rikosoikeuden ylemmän tutkinnon vuonna 1992. Samana vuonna Le Pen sai pätevyyden toimia juristina ja hän työskenteli vuosina 1992–1998 puolustusasianajajana Pariisissa. Le Pen toimi asianajajana muun muuassa vähävaraisille ja paperittomille maahanmuuttajille.
Poliittinen ura

Le Pen on toiminut useissa alueellisissa ja kunnallisissa tehtävissä. Le Pen on ollut Île-de-Francen valtuutettu vuodesta 2004, mitä ennen hän toimi vuosina 1998–2004 Nord-Pas-de-Calais’n valtuutettuna.Vuodesta 2008 hän on ollut Hénin-Beaumont’n kunnanvaltuuston jäsen.
Poliittinen ura > Puolueen sisällä ja europarlamentaarikkona

Le Pen lopetti asianajajan työt vuonna 1998 ja aloitti isänsä perustaman Kansallisen rintaman lakiasioiden johtajana. Le Pen toimi tehtävässä vuoteen 2003 asti, jolloin hänestä tuli puolueen varapuheenjohtaja. Samana vuonna Le Pen asettui ehdolle Euroopan parlamentin vaaleissa ja hänet valittiin vuonna 2004 europarlamentaarikoksi.
Europarlamentaarikkona Le Penin asema puolueessa nousi ja hän johti isänsä presidentinvaalikampanjaa vuonna 2007. Vuoden 2010 aluevaaleissa Le Pen nousi puolueensa johtohahmoksi. Hänet valittiin Kansallisen rintaman puheenjohtajaksi isänsä Jean-Marie Le Penin seuraajaksi tammikuussa 2011.
Poliittinen ura > Puoluejohtajana

Vuonna 2011 Le Pen valittiin isänsä seuraajaksi Kansallisen rintaman johtajaksi. Le Pen edusti puoluettaan vuoden vuoden 2012 presidentinvaalissa ja haastoi Nicolas Sarkozya. Le Pen sijoittui presidentinvaalissa kolmanneksi ja sai lähes 18 prosenttia äänistä. Tulos oli puolueen siihen astisen historian paras tulos presidentinvaaleissa. Le Pen ei suostunut tukemaan kumpaakaan toiselle kierrokselle edennyttä ehdokasta.
Toukokuun 2014 eurovaaleissa  Le Pen voitti puolueensa kanssa suurimman puolueen paikan minkä myötä Le Pen tuli kansainvälisesti tunnetuksi euroskeptismin edustajana. Vuoden 2015 terrori-iskujen myötä kasvava islaminvastaisuus paransi puolueen tuloksia aluevaaleissa. Le Pen oli vaaleissa ehdolla Nord-Pas-de-Calais’n  alueneuvoston puheenjohtajaksi ja voitti ensimmäisen kierroksen, mutta  hävisi toisella kierroksella keskustaoikeiston ehdokkaalle.
Vuoden 2017 presidentinvaalissa Le Pen sijoittui toiseksi Emmanuel Macronin jälkeen. Ensimmäisellä kierroksella Le Pen sai noin 22 prosenttia ja toisella kierroksella noin 34 prosenttia äänistä. Vaalien ensimmäisen kierroksen jälkeen Le Pen luopui tilapäisesti puolueen puheenjohtajuudesta keskittyäkseen kampanjaan.
Le Pen valittiin Pas-de-Calais’n 11. vaalipiirin kansanedustajaksi Ranskan kansalliskokoukseen vuoden 2017 parlamenttivaaleissa.
Le Pen oli ehdolla vuoden 2022 presidentinvaalissa. Le Pen jätti Kansallisen liittouman puoluejohtajan tehtävän ja pyrki asemoimaan itsensä "kaikkien ranskalaisten" presidenttinä. Hän hävisi toisella kierroksella istuvalle presidentille Emmanuel Macronille.
Poliittiset näkemykset

Puheenjohtajana Le Pen on pyrkinyt joissain määrin etääntymään isänsä ja puolueen äärimmäisistä näkemyksistä. Le Pen on omaksunut puolueen vakiintuneen maahanmuuttovastaisen kannan ja on nimittänyt puolueen perinteistä euroskeptismiä ranskalaiseksi nationalismiksi. Le Pen on kritisoinut voimakkaasti antisemitismiä. Le Pen on ottanut tiukan linjan suhteessa rasismiin ja antisemitismiin. Hänen aikanaan puolueesta on erotettu monia näistä asioista syytettyjä jäseniä, mukaan lukien hänen oma isänsä.
Le Penin aikana puolue on asemoitunut kolmantena vaihtoehtona kahden suuren puolueen kamppailussa. Le Pen on vedonnut äänestäjäkuntaan, joka on nähnyt Euroopan unionin esteenä. Vuoden 2014 kunnallisvaaleissa Le Pen ja hänen puolueensa voitti useita pormestarinpaikkoja. Vuoden 2014 presidentinvaaleissa Le Pen edusti laajasti ranskalaisia ja puolue nousi vaaleissa suurimmaksi puolueeksi.
Aikaisemmin Le Pen on suhtautunut kielteisesti Euroopan unioniin ja halunnut Ranskan eroavan unionista. Le Pen on kannattanut vahvoihin kansallisvaltioihin pohjautuvaa eurooppalaista järjestelmää. Le Penin mukaan kansallisen ja ”jälkikansallisen” näkökulman edustajien välinen näkökulma on korvannut oikeiston ja vasemmiston välisen jakolinjan. Hän on korostanut puolueensa kielteistä kantaa euroon ja puolustanut protektionismia. Myöhemmin Le Pen on lieventänyt puheitaan eurosta. Vuonna 2021 Le Pen totesi ”eurosta eroamisen olevan hyvin pelottavaa”.
Le Pen on suhtautunut kielteisesti laittomaan maahanmuuttoon ja Ranskan islamisaatioon.  Vuoden 2015 Pariisin terrori-iskuista Le Pen syytti Hollandea ja Ranskan maahanmuuttopolitiikkaa. Le Pen on kannattanut Britannian Brexit-äänestystä kesäkuussa 2016 ja Donald Trumpin valintaa Yhdysvaltain presidentiksi. Le Pen on luvannut järjestää kansanäänestyksen maahanmuuttopolitiikasta, mikäli hänet valitaan presidentiksi.
Yksityiselämä

Le Penillä on kolme lasta. Hän on ollut kahdesti naimisissa. Hänen nykyinen kumppaninsa on puolueen varapuheenjohtaja Louis Aliot, joka ei ole ollut näkyvästi mukana vuoden 2017 presidentinvaalikampanjassa.
Vaaliosallistuminen > Presidentinvaalit

| Vuosi | 1>  kierros.Ääniä | 1>  kierros.% | 2>  kierros.Ääniä | 2>  kierros.% | Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | 6 421 426 | 17,90 | — | — | Ei valittu |
| 2017 | 7 678 491 | 21,30 | 10 638 475 | 33,90 | Ei valittu |
| 2022 | 8 133 828 | 23,15 | 13 297 760 | 41,46 | Ei valittu |
Vaaliosallistuminen > Europarlamenttivaalit

| Vuosi | Vaalipiiri | 1>  kierros.Ääniä | 1>  kierros.% | Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | Île-de-France | 234 893 | 8,58 | Valittiin |
| 2009 | Luoteis-Ranska | 253 009 | 10,18 | Valittiin |
Vaaliosallistuminen > Parlamenttivaalit

| Vuosi | Kunta | Vaalipiiri | 1>  kierros.Ääniä | 1>  kierros.% | 2>  kierros.Ääniä | 2>  kierros.% | Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 | Pariisi | Pariisin 16. (17. departementti) | 3 963 | 11,10 | — | — | Ei valittu |
| 2002 | Lens | Pas-de-Calais’n 13. | 10 228 | 24,24 | 12 266 | 32,30 | Ei valittu |
| 2007 | Hénin-Beaumont | Pas-de-Calais’n 14. | 10 593 | 24,47 | 17 107 | 41,65 | Ei valittu |
| 2012 | Hénin-Beaumont | Pas-de-Calais’n 11. | 22 280 | 42,36 | 26 694 | 49,89 | Ei valittu |
| 2017 | Hénin-Beaumont | Pas-de-Calais’n 11. | 19 997 | 46,02 | 22 769 | 58,60 | Valittiin |
Arvostelu

Vuonna 2010 Le Pen herätti polemiikkia vertaamalla julkista tilaa katusaarnoilla ja -rukouksilla haltuun ottavia muslimeja toisen maailmansodan saksalaismiehittäjiin. Kadulla rukoileminen kiellettiin Ranskassa syyskuussa 2011.
Maaliskuun 2017 alussa Euroopan parlamentti poisti Le Peniltä parlamentaarisen koskemattomuuden koskien epäilyä väkivaltaisen materiaalin julkaisemisesta. Kyseessä on Le Penin vuonna 2015 kirjoittama Twitter-viesti, jossa oli Isis-terroristijärjestön murhaaman yhdysvaltalaisen toimittajan James Foleyn kuva. Ranskan lain mukaan teosta voi saada jopa kolmen vuoden vankeusrangaistuksen. Le Pen piti selvitykseen  lakisääteisesti kuuluvaa tavanomaista psykiatrista tutkimusta hallinnon vastatoimena häntä vastaan Isisin tuomitsemisesta ja aikoi kieltäytyä siitä.
Teokset

À contre flots, Jacques Grancher, 2006 ISBN 2733909576 (ranskaksi) (omaelämäkerta)
Pour que vive la France, Jacques Grancher, 2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marine Le Pen Wikimedia Commonsissa
Marine Le Pen Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Virallinen elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Taina Tervonen: Pirunkarkotin. Image 1/2012.
| n k Ranskan presidentinvaalin ehdokkaat 2022 |
| --- | --- | --- |
| Ehdokkaat |  Arthaud (LO)  Roussel (PCF)  Macron (LREM)  Lassalle (RES)  Le Pen (RN)  Zemmour (REC)  Mélenchon (LFI)  Hidalgo (PS)  Jadot (EELV)  Pécresse (LR)  Poutou (DLF)  Dupont-Aignan (DLF)  |  |
| n k Ranskan presidentinvaalin ehdokkaat 2017 |
| --- | --- | --- |
| Toinen kierros |  Macron (EM)  Le Pen (FN)  |  |
| Muut ehdokkaat |  Fillon (LR)  Mélenchon (LFI)  Hamon (PS)  Dupont-Aignan (DLF)  Lassalle (RES)  Poutou (NPA)  Asselineau (UPR)  Arthaud (LO)  Cheminade (SP)  |  |
| n k Ranskan presidentinvaalin ehdokkaat 2012 |
| --- | --- | --- |
| Toinen kierros |  Hollande (PS)  Sarkozy (UMP)  |  |
| Muut ehdokkaat |  Le Pen (FN)  Mélenchon (LFI)  Bayrou (MoDem)  Joly (EELV)  Dupont-Aignan (DLF)  Poutou (NPA)  Arthaud (LO)  Cheminade (SP)  |  |
| n k   Ranskan Euroopan parlamentin jäsenet (2014–2019) |
| --- | --- |
EPP:  Alliot-Marie  Cadec  Danjean  Dantin  Dati  Delahaye  Didier (2017-2019  Grossetête  Hortefeux  Jouland  Juvin  Lamassoure  Lavrilleux  Le Grip (2014–2017)  Morano  Morin-Chartier  Muselier  Ponga  Proust  Saïfi  Sander 
ALDE:  Arthuis  Cavada  Cornillet (2017–2019)  Goulard (2014–2017)  Griesbeck  Lalonde (2017–2019)  Riquet  Rochefort  de Sarnez (2014–2017) 
G-EFA:  Bové  Delli  Durand  Jadot  Joly  Rivasi 
S&D:  Andrieu  Balas  Berès  Denanot (2014–2018)  Guillaume  Manscour  Martin  Maurin (2018–2019)  Pargneaux  Peillon  Revault d'Allonnes-Bonnefoy  Rozière  Thomas 
ENF:  Aliot (2014–2017)  Arnautu  Bay  Bilde  Boutonnet  Briois  Colombier (2018–2019)  Ferrand (2014–2018)  Jalkh  Jamet (2017–2019)  Lebreton  Lechevalier (2017–2019)  M. Le Pen (2014–2017)  Loiseau  Martin  Mélin  Schaffhauser  Troszczynski 
EFDD:  Bergeron  Chauprade  d'Ornano  Goddyn  Monot  Philippot 
GUE/NGL:  Le Hyaric  Maurel  Mélenchon (2014–2017)  Omarjee  Vergiat  Vieu (2017–2019) 
N/I:  Gollnisch  J. Le Pen  Montel 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  MEP-hakemisto  Sycomore 
Muut:  IdRef 
Marine Le Pen vuonna 2005.
Le Pen on ollut puolueensa ehdokas kolmissa presidentinvaaleissa.
Marine Le Pen Lilléssä vuoden 2017 presidentinvaalikampanjassa.
Erkki Saarwa

Juho Erkki Saarwa (5. heinäkuuta 1893 Uusikaupunki – 22. kesäkuuta 1967) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja mainospäällikkö. Hänen vanhempansa olivat merimies John Viktor Sundgren ja Eleonora Törn. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1923 Jutta Lindgrenin kanssa, josta hän erosi vuonna 1936. Toisen kerran hän avioitui vuonna 1938 lastenhoitaja Greta Oljelundin kanssa.
Opinnot

Saarwa kirjoitti ylioppilaaksi Uudenkaupungin yhteislyseosta vuonna 1914 ja liittyi Varsinaissuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuonna 1915 metsänhoitoa Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla. Hän suoritti panssarijunakurssin vuonna 1918 ja hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 sekä Sotakorkeakoulun yleinen osasto vuosina 1924–1926. Taistelukoulun orientoivan kurssin hän suoritti vuonna 1930.
Jääkärikausi

Saarwa liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 4. tammikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Saarwa astui 7. helmikuuta 1918 Suomen armeijan palvelukseen Varavääpeliksi ylennettynä ja saapui 3. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla Vaasaan. Hänet sijoitettiin Suomen sisällissodan Valkoiseen Armeijaan Joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1918 3. jääkäripataljoonaan, missä toimi joukkueenjohtajana 1. komppaniassa sekä tilapäisesti pataljoonan lähettiupseerina ja vara adjutanttina. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Kämärän kylässä ja Viipurissa.
Suomen sisällissodan jälkeinen aika

Saarwa siirrettiin sisällissodan jälkeen armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Suomen valkoiseen kaartiin ja 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan, missä hän toimi myöhemmin Pioneeripataljoona l:ssä joukkueenjohtajana, josta hänet siirrettiin 19. tammikuuta 1919 alkaen panssarijuna n:o 2:n päälliköksi. Viipurin paikallispataljoonan vara komentajaksi hänet siirrettiin 3. marraskuuta 1920, josta hänet siirrettiin 27. joulukuuta 1920 Polkupyöräpataljoona 2:een, missä toimi aluksi pataljoonankomentajan viransijaisena ja 3. helmikuuta 1921 alkaen 3. komppanian päällikkönä, kunnes siirrettiin 20. huhtikuuta 1921 Polkupyöräpataljoona 3:een, mutta komennettiin samalla ja siirrettiin 16. toukokuuta 1921 Yleisesikuntaan. Yleisesikunnassa hän toimi 21. toukokuuta 1921 alkaen komendanttina ja 23. toukokuuta 1922 alkaen kansliatoimiston päällikkönä sekä 1. heinäkuuta 1925 alkaen ulkomaatoimiston toimistoupseerina. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin 10. marraskuuta 1926 taktiikan opettajaksi Kadettikouluun, mistä hänet siirrettiin edelleen 27. elokuuta 1929 rykmentinkomentajan apulaiseksi Viipurin rykmenttiin. Suomen valkoiseen kaartiin Lapuan pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 13. helmikuuta 1931, mistä hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 yleisesikuntaupseeriksi Helsingin sotilaspiirin esikuntaan ja edelleen 1. heinäkuuta 1934 Ylivieskan sotilaspiirin päälliköksi ja 24. heinäkuuta 1935 Vuoksen jääkäripataljoonan (myöh. Jääkäripataljoona 4) aliupseerikoulun johtajaksi. Hän toimi myös  22. lokakuuta 1929 – 27. tammikuuta 1930 Viipurin rykmentin I pataljoonan komentajan viransijaisena ja 10. elokuuta – 30. elokuuta 1932 Suomen valkoisen kaartin komentajan sijaisena sekä 23. syyskuuta -  10. lokakuuta 1932 Helsingin kaupungin komendantin viransijaisena.
Talvi- ja jatkosota

Saarwa osallistui talvisotaan polkupyöräpataljoona 7:n komentajana ja haavoittui vaikeasti Aittojoella 4. joulukuuta 1939. Loppu talvisodasta hänellä meni haavoista toipumiseen sotilassairaaloissa ja parannuttuaan hänet siirrettiin Sotakoulutuskeskuksen johtajan apulaiseksi. Välirauhan aikana hänet siirrettiin yleisesikuntaupseeriksi Porin suojeluskuntapiirin esikuntaa. Jatkosodan puhjettua hänet nimitettiin Porin suojeluskuntapiirin komentajaksi ja vielä juuri ennen sodan päättymistä Porin sotilaspiirin päälliköksi, mistä tehtävästä hän erosi vakinaisesta palveluksesta sodan päätyttyä.
Sotien jälkeinen aika

Saarwa siirtyi sotien jälkeen Porin Polttopuuhankintayhdistyksen palvelukseen vuonna 1945 ja palveli yritystä vuoteen 1946 saakka, jolloin siirtyi Satakunnan Kirjateollisuus Oy:n palvelukseen mainospäälliköksi ja palveli yritystä vuoteen 1953 saakka.
Luottamustoimet

Saarwa toimi 3. Divisioonan kunnianeuvoston varajäsenenä vuonna 1931 ja Uudenmaan sotilasläänin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1933, sekä 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1935. Jääkäripataljoona 4:n kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1936–1937. Jääkäriliiton Porin alaosaston perustajana ja puheenjohtajana hän toimi vuosina 1952–1957 sekä Suomen Punaisen Ristin Satakunnan piirin tilintarkastajana vuosina 1948–1961. Satakunnan kirjallisen kerhon jäsenenä hän toimi vuosina 1957–1967. Hän toimi Porin Suomalaisen klubimestarina ja Rajaseudun Ystävien Porin alaosaston puheenjohtajana vuosina 1942–1952. Hän oli Porin Rotaryklubin jäsenenä vuodesta 1942 alkaen ja presidenttinä vuosina 1948–1949. Sotainvalidien Veljesliiton Satakunnan piirin puheenjohtajana hän toimi vuosina 1945–1946.
Tuotanto

Muinassi Uurestkaupungist ; kirjoittanu Erkki Saarwa ; kuvittanu Reino S. Harsti.      Pellervo, Helsinki 1955
Tuulmyllytte suhinoi ; kirjoittanu Erkki Saarwa ; kuvittanu Reino S. Harsti.      Pellervo, Helsinki 1956
Saarwalle myönnettiin Nortamo- palkinto vuonna 1956 ja Porin kaupungin kirjapalkinto.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vänrikki 3. maaliskuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni. 16. toukokuuta 1921  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 1941  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Markku Saksa

Markku Leo Sakari Saksa (11. kesäkuuta 1948 Mikkeli – 24. helmikuuta 2024 Pretoria, Etelä-Afrikka) oli suomalainen vapaa toimittaja ja tietokirjailija, joka kirjoitti paljon Latinalaisen Amerikan tapahtumista ja yhteiskunnallisesta kehityksestä.