stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrea Mead-Lawrence

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten alppihiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten alppihiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten alppihiihto. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten alppihiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Oslo 1952 | pujottelu |  |
|  Kultaa | Oslo 1952 | suurpujottelu |  |
Andrea Mead-Lawrence (19. huhtikuuta 1932 – 30. maaliskuuta 2009) oli yhdysvaltalainen alppihiihtäjä ja olympiavoittaja.
Mead-Lawrence kilpaili jo 15-vuotiaana Sankt Moritzin 1948 talviolympialaisissa ja sijoittui pujottelussa kahdeksanneksi. Hän voitti Oslon 1952 olympialaisissa kultaa sekä pujottelussa että suurpujottelussa. Pujottelun ensimmäisessä laskussaan hän kaatui mutta nousi ylös ja selviytyi maaliin neljänneksi nopeimmalla ajalla. Toisessa laskussa hän oli ylivoimaisesti nopein ja voitti hopealle sijoittuneen Ossi Reichertin yhteisajoissa 0,8 sekunnilla. Suurpujottelussa hän oli 2,2 sekuntia hopeamitalisti Dagmar Romia nopeampi. Neljä vuotta myöhemmin Cortina d'Ampezzon olympialaisissa Mead-Lawrence sijoittui suurpujottelussa neljänneksi 0,1 sekuntia pronssimitalisti Dorothea Hochleitnerille hävinneenä.
Mead-Lawrence puolisonsa David Lawrencen kanssa vuonna 1956.
Patrick M’Boma

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Henri Patrick M’Boma Dem
Syntymäaika: 15. marraskuuta 1970 (ikä 53)
Syntymäpaikka: Douala, Kamerun
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 185 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1990–1992 1992–1994 1994–1995 1995–1996 1996–1997 1997–1998 1998–2000 2000–2001 2002 2002–2003 2003–2004 2004–2005 |  PSG  Châteauroux  PSG  FC Metz  PSG  Gamba Osaka  Cagliari  Parma  Sunderland  Alittihad  Tokyo Verdy  Vissel Kobe | 0 (0) 48 (22) 8 (1) 17 (4) 8 (1) 34 (29) 40 (15) 24 (5) 9 (1) 2 (0) 35 (17) 10 (2) |
Maajoukkue
| 1995–2004 |  Kamerun | 55 (33) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Kamerun> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sydney 2000 | jalkapallo |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ghana ja Nigeria 2000 | Jalkapallo |  |
|  Kultaa | Mali 2002 | Jalkapallo |  |
Henri Patrick M’Boma Dem (s. 15. marraskuuta 1970 Douala, Kamerun) on kamerunilainen entinen jalkapallohyökkääjä ja olympiavoittaja. Hän on vielä vuonna 2019 kaikkien aikojen kolmanneksi paras maalintekijä Kamerunin maajoukkueessa.
M’Boman kansainvälinen ura alkoi vuonna 1993. Hän edusti urallaan Châteaurouxia, Paris Saint-Germainia, FC Metzia, Gamba Osakaa, Cagliaria, Parmaa, Sunderlandia, Al-Ittihadia, Tokyo Verdy 1969:ää ja Vissel Kobea. M’Boma päätti uransa 16. toukokuuta 2005.
M’Boma teki Kamerunin maajoukkueessa 33 maalia 55 ottelussa. Hän oli mukana vuosien 1998 ja 2002 MM-kilpailuissa. Ensin mainitussa hän teki maalin Chileä vastaan ja jälkimmäisessä Irlantia vastaan. Hän oli voittamassa olympiakultaa Sydneyssä 2000. Samaten hän pelasi joukkueessa Kamerunin voittaessa Afrikan-mestaruuden 2000 ja 2002. Vuonna 2000 hänet valittiin Afrikan parhaaksi jalkapalloilijaksi.
Kari Mattila (feministi)

Kari Börja Evjen Mattila (o.s. Hellner, 29. tammikuuta 1933 Oslo – 28. elokuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen feministiaktivisti.
Koulutus ja ura

Kari Mattila valmistui insinööriksi Tekniska läroverketistä, minkä jälkeen hän opiskeli kieliä. Myöhemmin hän työskenteli perustamassaan Tekniikan Käännökset -nimisessä käännöstoimistossa vuoteen 1988 asti. Yritys oli aikanaan edistyksellinen toimiessaan verkostomaisesti yhdessä eri alojen asiantuntijoiden kanssa.
Pääosan elämästään Kari Mattila asui Espoossa. Hän kuului sosiaalidemokraattiseen puolueeseen ja toimi kaupunginvaltuutettuna vuosina 1980–1984. Tuolloin Espooseen perustettiin hänen aloitteestaan naisten turvakoti. Mattila kuului myös Espoon teatterin perustajiin sekä vaikutti muun muassa Karhusaaren Sinebrychoffin huvilan säilyttämiseen ja saamiseen kulttuurikäyttöön.
Feministinen aktivismi

Kari Mattila vaikutti Naisasialiitto Unionissa 1970-luvun alusta aina kuolemaansa saakka vuoteen 2003. Hänet valittiin Unionin puheenjohtajaksi 1976, jolloin vuonna 1892 perustettu vanha suffragettiyhdistys alkoi uudistua ulospäin suuntautuvaksi naisten tasa-arvoa ajavaksi liikkeeksi. Taloudellinen tasa-arvo, päivähoitokysymykset, isyysloma, naisen esineellistämisen kieltäminen mainonnassa, naistutkimus, naiskiintiöt politiikkaan, synnytyskipujen lievitys, naisiin kohdistuva väkivalta ja turvakotien tarve ovat muutamia esimerkkejä teemoista, joita Unioni toi julkisuuteen vakiinnuttaen asemaansa yhteiskunnallisena vaikuttajana. Unionin näkyvä toiminta vaikutti muihin, myös poliittisten puolueiden perinteisiin naisjärjestöihin.
Mattila oli perustamassa uusia liikkeitä, kuten Naisten Kulttuuriyhdistys ja Naisten Rakentavan Asumisen Yhdistys. Naisryhmät Pohjoismaissa ja Keski-Euroopassa olivat Mattilalle tuttuja ja kansainväliset feministiset virtaukset saavuttivat paljolti hänen ansiostaan myös Naisasialiitto Unionin. Hänen sinnikkyytensä johdosta Unioni sai järjestettäväkseen vuonna 1982 IAW:n (International Alliance of Women) kansainvälisen kongressin Helsingissä.
Kari Mattila on toimittanut muistelmateoksen Viattomat, vallattomat ja rohkeat, joka ilmestyi 1994.
Kari Mattilan säätiö

Mattila toivoi tasa-arvotyön vahvistuvan ja kasvavan. Sitä tavoitetta hän myös itse halusi tukea perustamalla säätiön, joka itsenäisenä yhteistyökumppanina Naisasialiitto Unionin kanssa jatkaa työtä hänen hengessään.
Kari Mattilan säätiö aloitti toimintansa vuonna 2005 tarkoituksenaan tukea feminististä ideologiaa ja pyrkiä muuttamaan niitä yhteiskunnan rakenteita, jotka ovat tasa-arvon toteutumisen esteenä. Sääntöjensä mukaisesti säätiö järjestää ja avustaa kokouksia, kursseja sekä esitelmä-, keskustelu- ja tiedotustilaisuuksia. Se voi myös tilata selvityksiä, harjoittaa julkaisutoimintaa, jakaa apurahoja ja toimia yhteistyössä muiden yhteisöjen kanssa.
Aiheesta muualla

Mattila, Kari (toim.): Viattomat, vallattomat ja rohkeat.  Helsinki:  Naisten Kulttuuriyhdistys ry, 1994.  ISBN 951-95903-9-0
Matkailu

Reppureissaajia Wienissä
Matkailu tarkoittaa sitä, että ihmiset matkustavat pois päivittäisestä asuin- ja työympäristöstään mieleisiinsä matkailukohteisiin. Matkailu liittyy useimmiten lomaan ja virkistäytymiseen, mutta voidaan puhua myös työmatkailusta. Matkailu käsittää työhön liittyvien ja lomamatkojen lisäksi muun muassa kilpailu-, opinto-, pyhiinvaellus- ja terveysmatkat.
Turismi on eräs matkailun muoto. Turismin käsite otettiin käyttöön Englannissa 1700–1800-luvun vaihteen tienoilla. Turisti on matkailija, joka kiertää katselemassa paikkoja, ja turismi on tyypillisesti teollistuneen ajan matkailua. Massaturismilla tarkoitetaan suurten ihmisjoukkojen matkustamista yleensä samankaltaisilla, standardisoiduilla pakettimatkoilla.
Matkailusta saatu tulo on vientituloa, jota kutsutaan matkailuvienniksi.
Matkailun historia

Matkailun varhaisinta muotoa edustavat pyhiinvaellusmatkat. Jo antiikin aikoina matkustettiin palvontapaikoille hyvinkin kaukaa. Myös keskiajalla pyhiinvaellukset olivat yleinen matkustuksen syy kaupan- ja sodankäynnin ja ristiretkien ohella.
Matkailun historia > Turismin historia

Turismi siinä mielessä kuin sen nykyään ymmärrämme sai alkunsa Euroopassa 1700–1800-luvuilla. Tuolloin yleinen elintaso nousi ja rautatiet sekä höyrylaivaliikenne kehittyivät. Vuonna 1822 brittiläinen Robert Smart alkoi myydä lippuja Bristolin lähivesillä liikennöiviin laivoihin. Alan yksi menestyneimmistä pioneereista oli englantilainen Thomas Cook, joka toteutti vuonna 1841 ensimmäisen julkisesti mainostetun ryhmämatkan junalla edestakaisin raittiuskokoukseen. Kymmenen vuotta myöhemmin Cookin toimisto kuljetti jo 165 000 henkeä Lontoon maailmannäyttelyyn ryhmämatkoilla, ja Cook laajensi toimintaansa pian jo mannertenväliseen matkailuun brittiläisen imperiumin alueella. Yläluokan piirissä tuli suosituksi niin kutsuttu Grand Tour, kiertomatka tunnettuihin kulttuurinähtävyyksiinlähde?.
1920-luvulla automatkailun suosio kasvoi kun Fordin T-malli oli tuonut yksityisautoilun kaiken kansan ulottuville samalla kun tieverkostoa kehitettiin ja linja-autoliikenne alkoi. Tämän myötä Yhdysvalloissa ja Euroopassa rakennettiin myös kattava motelli- ja hotellijärjestelmä.
Myös lentokoneiden ja ilmalaivojen myötä matkailu laajeni 1920-luvulta alkaen. Vuonna 1950 lontoolainen Vladimir Raitz järjesti Englannista Korsikalle ensimmäisen lentokoneitse suoritetun pakettimatkan. Vuonna 1955 yleistyivät suihkukoneet ja turbiinimoottorikoneet, mikä nopeutti matkailua huomattavasti. Charter-pakettimatkat aloitettiin 1950-luvun lopulla ja lentoliikenne oli pian muuttunut turismin tärkeimmäksi välineeksi.
Matkailun historia > Massaturismin historia

Nykyisen kaltainen massaturismi syntyi, kun tulotason kasvu ja lentoliikenteen nousu tekivät 1950-luvulta alkaen matkailusta riittävän halpaa myös keskiluokalle ja tavalliselle kansalle. Myös vuosilomien yleinen piteneminen helpotti lomailua ulkomailla, ja valmiiden pakettimatkojen halpuus madalsi kynnystä entisestään. Suomeen massaturismin voidaan katsoa tulleen 1960-luvun lopulla.
Suosituiksi massaturismin kohteiksi tulivat etenkin Välimeren lämpimät rannikkoalueet, joskin maailman suosituin matkailukohde vuosikymmenestä toiseen on Pariisi.lähde? Viime vuosikymmeninä suosituiksi ovat tulleet kehittyviin maihin, kuten Intiaan, rakennetut täyden palvelun matkailukeskukset. Myös luontomatkailun ja retkeilyn suosio on lisääntynyt ja matkailu on saanut kasvavien ympäristöongelmien myötä erilaisia ekologisia painotuksia.
Suomalaisten matkailu

Suomalaisista 83 prosenttia teki vähintään yhden yli yön kestävän vapaa-ajanmatkan vuonna 2019. Suurin osa suomalaisten lomamatkoista suuntautuu Suomen rajojen sisäpuolelle ja noin kaksi kolmaosaa suuntautuu sukulaisten tai ystävien luo tai omalle kesämökille.
Lähes puolet työikäisistä suomalaista teki vähintään yhden ulkomaille suuntautuneen vapaa-ajanmatkan vuonna 2019. Ulkomaan lomamatkoja tehtiin yhteensä lähes 1,5 henkeä kohti. Suurituloisella suomalaisella saattaa olla tapana lomailla ulkomailla jopa kahdeksan kertaa vuodessa.
Suomalaisten suosituimmat lomakohteet ovat Viro, Ruotsi ja Espanja. Kaukokohteista suosituin on Thaimaa. Auringon ja lämmön kaipuu on yksi yleisimmistä matkustamisen syistä.kenen mukaan?
Suomalaisten matkailu > Suomalaisen seuramatkailun synty

Suomen Matkatoimisto aloitti seuramatkojen järjestämisen vuonna 1949. Vielä 1950-luvun alussa harvalla suomalaisella oli varaa matkailla etelässä, sillä matkat olivat pitkiä ja kalliita. Tyypillisiä olivat linja-autoilla tehdyt, jopa 2–3 viikkoa kestäneet kiertomatkat Länsi- ja Etelä-Euroopassa. Lentokoneiden myötä etelänmatkat helpottuivat, nopeutuivat ja halpenivat, ja matkailu alkoi vähitellen tulla tavallisen suomalaisen ulottuville. 1950-luvulla suomalaisten suosikkimatkailukohteiksi muodostuivat Italia ja Espanja. Seuramatkoilla suomalaisen turistin ei tarvinnut enää osata kieliä, sillä kaikki oli valmiiksi järjestettyä ja opastettua. Vuonna 1963 perustettu Aurinkomatkat on koko toiminta-aikansa ollut Suomen suurimpia matkanjärjestäjiä.
Suihkukoneet alkoivat lennättää suomalaisia etelään vuodesta 1960 alkaen, ja charter-lennot aloitettiin vuonna 1962. Kreikka, etenkin Kos, Rodos ja Kreeta, nousi suomalaisturistien suosikkikohteiden joukkoon 1960-luvun lopulta lähtien, ja Portugaliin suomalaiset alkoivat löytää 1970-luvulla. Espanja oli kuitenkin edelleen suomalaisten ykköskohde, ja siellä etenkin Mallorca ja Kanarian saaret. Espanjaan mentiin rantalomalle ja hauskanpitoon, kun Italiaan mentiin usein kulttuurimatkalle. Oman aikansa ilmiö oli Neuvostoliittoon 1970- ja 1980-luvuilla suuntautunut "vodkaturismi".
Suomalainen matkailu kasvoi 1970-luvun puoliväliin saakka, jolloin energiakriisi taittoi kasvun. Näkyvä toimija tuon ajan suomalaisessa matkailussa oli Kalevi Keihäsen vuonna 1965 perustama Keihäsmatkat, joka lennätti tavallista rahvasta Espanjan huvittelukohteisiin kymmenin tuhansin joka vuosi. Opetettuaan suomalaiset matkustelemaan Keihäsmatkat ajautui konkurssiin vuonna 1974, ja Suomen matkailumarkkinat jäivät muiden matkatoimistojen jaettavaksi.
Matkailu elinkeinona

Matkailu on ollut viime vuosina nopeasti kasvava liike-elämän ala. Se koostuu useista elinkeinoista, joiden palveluja matkailija kuluttaa. Näitä ovat esimerkiksi ravintola-, liikenne- ja majoituspalvelut sekä vähittäiskauppojen, kulttuurilaitosten, kylpylöiden ja urheilukeskusten palvelut.
Matkailu muodostaa monissa maissa merkittävän osan maiden bruttokansantuotteesta. Suosittuja matkailumaita ovat maailmalla esimerkiksi Brasilia ja Thaimaa, Euroopassa Espanja, Kreikka, Ranska ja Turkki.
Ulkomaan matkailijoiden määrä ylitti miljardin ensi kertaa vuonna 2012 YK:n Maailman matkailujärjestön (UNWTO) mukaan. Matkailijoiden määrä kasvoi vuonna 2012 4,0 prosenttia 1,035 miljardiin. Suurin kasvu tapahtui Kaakkois-Aasiassa, 8,7 prosenttia.
Matkailun ongelmat

Matkailun kielteisiä seurauksia ovat etenkin kehittyvissä maissa talouden rakenteiden vääristyminen, ympäristöhaitat ja nähtävyyksien rapistuminen ja kielteiset kulttuurisiirtymät. Matkailu on lisääntynyt voimakkaasti viime vuosikymmenenä, mikä on nopeuttanut alkuperäiskulttuurien tuhoutumista ja luonnon saastumista lisääntyneen liikenteen takia.
Joissain Etelä-Euroopan kaupungeissa kuten Venetsiassa, Barcelonassa ja Lissabonissa on 2000-luvulla voimakkaasti lisääntynyt matkailu aiheuttanut muun muassa vuokrien nousua ja häiriöitä, mikä on johtanut protesteihin ja alkuperäisten asukkaiden poismuuttoon.
Suosituimmat matkailumaat

10 suosituinta matkailumaata vuonna 2009:lähde?
Ranska (74,2 milj. matkaa)
Yhdysvallat (54,9 milj. matkaa)
Espanja (52,2 milj. matkaa)
Kiina (50,9 milj. matkaa)
Italia (43,2 milj. matkaa)
Yhdistynyt kuningaskunta (28 milj. matkaa)
Turkki (25,5 milj. matkaa)
Saksa (24,2 milj. matkaa)
Malesia (23,6 milj. matkaa)
Meksiko (21,5 milj. matkaa)
Suosituimmat matkailukaupungit

10 suosituinta matkailukaupunkia vuonna 2009:lähde?
Pariisi (Ranska)
Lontoo (Yhdistynyt kuningaskunta)
Bangkok (Thaimaa)
Singapore (Singapore)
Kuala Lumpur (Malesia)
Hongkong (Hongkong)
New York (Yhdysvallat)
Dubai (Yhdistyneet arabiemiirikunnat)
Istanbul (Turkki)
Shanghai (Kiina)
Matkailu tutkimuskohteena

Ilmiönä matkailu on monitieteinen, ja sitä tutkitaan mm. luonnontieteiden, taloustieteiden ja filosofian näkökulmista. Tavallisesti tarkastellaan joko lähtevää tai saapuvaa matkailua. Lisäksi matkailu voidaan jakaa kotimaan- ja ulkomaanmatkailuun.
Matkailumuotoja

Spottausmatkat (Autotapahtumat)
Aktiivimatkailu
Lintubongaus
Ekomatkailu
Harrastematkat
Interrail, junamatkailu
Kaupunkimatkailu (kaupunkiloma)
Kulttuurimatkailu
Liikematkailu (businessmatkailu)
Lentomatkailu
Luontomatkailu
Maisemamatkailu
Ostosmatkailu
Laskettelumatkat
Halvempien hintojen, muiden tuotteiden ja palveluiden vuoksi matkaaminen
Pendelöinti (työmatkailu)
Reppumatkailu
Retkeily
Risteilyt
risteilylomat
päivä merellä ilman maihinnousua
muutamien tuntien maihinnousu väli/päätesatamassa
Seksiturismi
Seuramatkat (aurinkolomat)
Terveysmatkailu
Urheilumatkailu
Matkailun majoitusmuotoja

Aamiaismajoitus eli Bed & Breakfast
Hostelli, retkeilymaja
Hotelli
Huoneistohotelli, apartamentos
Lomahuoneisto
Maatilamajoitus
Motelli
Mökki, bungalow
Leirintäalue
leirintämökit
telttailu
asunto- ja matkailuvaunut
Yksityismajoitus
Vieraanvaraisuusjärjestöt
Matkailutapahtumia

Matkailumessut
Maa tai maakunta esittäytyy, esimerkiksi
Helsingin Senaatintorin maakuntapäivät (vuonna 2005 Häme)
Martin Markkinat (Viro), Helsingin Kaapelitehtaalla
Kirjallisuutta

Dielemans, Jennie: Tervetuloa paratiisiin: Reportaasi turismiteollisuudesta.  ((Välkommen till paradiset: Reportage om turistindustri, 2008.) Suomentanut Petri Stenman)  Helsinki:  Like, 2010.  ISBN 978-952-01-0321-7
Kalmari, Heidi & Kelola, Kati: Vastuullisen matkailijan käsikirja.  Helsinki:  Mondo, 2009.  ISBN 978-952-5678-12-3
Kostiainen, Auvo et. al.: Matkailijan ihmeellinen maailma. Matkailun historia vanhalta ajalta omaan aikaamme.  Helsinki:  SKS , 2004.  ISBN 978-952-222-153-7
Lohiniva-Kerkelä, Mirva (toim.): Matkailuoikeus.  Rovaniemi:  Lapin yliopistokustannus, 2012.  ISBN 978-952-484-552-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Findikaattori - suomalaisten yöpymisen sisältäneet matkat aikasarja vuodesta 1991.
Cannesin rantapromenadi 1800-luvulla.
Yksityismajoitusta mainostava saksalaispoika tien varressa.
The Tall Ships’ Races 2007, Szczecin, Puola
Lapakkapuut

| Lapakkapuut |
| --- | --- |
 Tasmanianlapakkapuu (Phyllocladus aspleniifolius)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Podokarpuskasvit Podocarpaceae
Suku::  Lapakkapuut Phyllocladus  Rich. ex Mirb, 1826
Synonyymit
 Brownetera Rich. ex Tratt, 1810  Thalamia Spreng., 1817 

Katso myös
   Lapakkapuut Wikispeciesissä   Lapakkapuut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapakkapuut (Phyllocladus) on havupuusuku. Se kuuluu käytetystä luokittelusta riippuen joko podokarpuskasveihin (Podocarpaceae) tai omaan yksisukuiseen heimoonsa Phyllocladaceae. Lapakkapuihin kuuluu neljä tai viisi lajia, joita esiintyy luonnonvaraisena Kaakkois-Aasiassa ja Australaasiassa Indonesiasta ja Filippiineiltä Australian Tasmaniaan ja Uuteen-Seelantiin. Lapakkapuut ovat ainavihantia puita tai pensaita. Suvun lajeilla varsinaiset lehdet ovat hyvin pieniä ja pitkälti surkastuneita, ja pienet, litteät versot toimivat kasvien pääasiallisina yhteyttävinä eliminä lehtien sijaan. Näitä litteitä, yhteyttäviä versoja kutsutaan laakavarsiksi eli kladodioiksi tai fyllokladioiksi. Suku onkin saanut nimensä epätavallisista laakavarsistaan.
Nimet

Suvun tieteellinen nimi Phyllocladus viittaa fyllokladioihin eli laakavarsiin. Laakavarsi on kasvitieteellisessä latinassa phyllocladium, ja se on johdettu muinaiskreikan kielen sanoista phyllon (φύλλον), joka tarkoittaa lehteä, ja klados (κλάδος), joka tarkoittaa vartta tai versoa.
Kuvaus

Lapakkapuut ovat puuvartisia kasveja. Ne ovat useimmiten puumaisia, mutta voivat joskus jäädä myös pensasmaisiksi. Oksitus on tavallisesti tiheää. Oksat voivat olla sivusuuntaisesti siirottavia tai kohenevia. Rungon kuori on sileä ja hilseilee vanhemmiten suurina, pitkinä liuskoina. Kuori ja versot ovat pihkaisia.
Lapakkapuut ovat ainavihantia. Niiden varsinaiset lehdet ovat yleensä hyvin pieniä, suomumaisia ja surkastuneita. Surkastuneiden lehtien sijaan lapakkapuiden pääasiallisina yhteyttävinä eliminä toimivat pienet lehtivihreälliset versot, jotka muodostavat litteitä laakavarsia. Myös kladodioiksi ja fyllokladioiksi kutsutut litteät laakavarret ovat havupuiden keskuudessa ainutlaatuisia, ja niiden perusteella lapakkapuut on helppo erottaa kaikista muista havupuista. Laakavarret voivat olla muodoltaan soikeita tai kolmiomaisia, ja niiden rakenne vaihtelee ehyestä moniliuskaiseen. Nuorilla taimilla on lisäksi surkastuneita myöhäislehtiä suurempia tasasoukkia tai suikeita varhaislehtiä.
Lapakkapuut ovat yleensä yksikotisia, mikä tarkoittaa hede- ja emikukintojen kasvavan samassa kasviyksilössä. Lapakkapuilla on kuitenkin yleistä, että osaan kasveista muodostuu vain joko hede- tai emikukintoja. Hedekukinnot eli hedekävyt ovat lieriömäisiä ja kasvavat ryppäissä laakavarren hangassa. Emikukinnot eli kävyt voivat kasvaa yksittäin tai ryppäissä laakavarren tyvellä tai kärjessä. Käpy koostuu kolmesta tai useammasta käpysuomusta ja näitä suojaavista peitinsuomuista. Suomut ovat asettuneet rangan ympärille kierteisesti. Vain osa käpysuomuista tuottaa siemenaiheen. Kuten useimmilla podokarpuskasveilla, kävyn suomut turpoavat kävyn kypsyessä muodostaen kävylle mehevän, hedelmämäisen pohjuksen, joka ympäröi siemenen tyveä. Lapakkapuilla siemeniä kuitenkin ympäröi kärjestään avoin siemenkuoresta kehittynyt siemenvaippa eli arillus, toisin kuin podokarpuskasveilla yleensä, joilla siementä ympäröi emisuomusta kehittynyt vaippa eli epimatium.
Lajin P. trichomanoides lehtimäisiä laakavarsia eli fyllokladioita.
Kapean tasasoukkia varhaislehtiä lajin P. aspleniifolius taimella.
Lajin P. trichomanoides hedekävyt kasvavat pienissä ryppäissä.
Lajin P. aspleniifolius mehevissä kävyissä on punainen pohjus ja valkoinen siemenvaippa.
Levinneisyys

Lapakkapuita esiintyy Kaakkois-Aasiassa ja Australaasiassa osissa Indonesiaa, Malesiassa, Filippiineillä, Papuassa-Uudessa-Guineassa, Australian Tasmaniassa sekä Uudessa-Seelannissa. Suurin lajirunsaus on Uudessa-Seelannissa, jossa esiintyy kaksi tai kolme eri lajia.
Elinympäristö ja ekologia

Lapakkapuut kasvavat yleensä kosteissa sademetsissä. Laji Phyllocladus hypophyllus on trooppinen ja kasvaa Kaakkois-Aasian ja Australaasian trooppisissa sademetsissä, kun taas suvun muut lajit kasvavat Tasmanian ja Uuden-Seelannin lauhkeissa sademetsissä. Osa lajeista on suurehkoja latvuskerroksen puita, kun taas tasmanianlapakkapuu voi kasvaa pensasmaisena lähes puurajalla vuoristossa.
Luokittelu

Lapakkapuut kuuluvat havupuihin. Niiden lähimmät sukulaiset ovat sekä morfologian että molekyylibiologisen genetiikan tutkimuksen perusteella podokarpuskasvien heimo, mutta tarkka sukulaisuussuhde on ollut pitkään kiistanalainen. Suvun alkuperäisessä kuvauksessa se luokiteltiin podokarpuskasveihin. Kasvitieteilijä Robert Pilger ehdotti vuonna 1903 sen kuuluvan omaan alaheimoonsa Phyllocladoideae podokarpuskasvien alla. Charles Bessey luokitteli suvun ensimmäisen kerran omaan lapakkapuukasvien heimoonsa vuonna 1907. Modernin genetiikan tutkimuksen perusteella lapakkapuukasvit ovat läheistä sukua podokarpuskasveille, mutta ovat eriytyneet yhteisestä kehityslinjasta varhaisimmin ja siten muodostavat basaalisen sisarryhmän kaikille muille podokarpuskasveille. Eräät tieteilijät, kuten havupuihin erikoistunut kasvitieteilijä Aljos Farjon vuoden 2010 teoksessaan A Handbook of the World's Conifers, luokittelevat tämän perusteella lapakkapuut yksisukuiseksi heimoksi, kun taas toiset, kuten kansainvälinen kasvien luokitusta kehittävä ryhmä Angiosperm Phylogeny Group, luokittelevat lapakkapuut podokarpuskasveiksi.
Luokittelu > Lajit

Lajeja tunnetaan neljä tai viisi. Aljos Farjon määrittelee lajille Phyllocladus trichomanoides kaksi muunnosta, joista muunnosta Phyllocladus trichomanoides var. alpinus toiset tieteilijät pitävät omana lajinaan Phyllocladus alpinus.
tasmanianlapakkapuu (Phyllocladus aspleniifolius)
Phyllocladus hypophyllus
Phyllocladus toatoa
Phyllocladus trichomanoides
Phyllocladus trichomanoides var. alpinus, syn. Phyllocladus alpinus
Phyllocladus trichomanoides var. trichomanoides
Käyttö

Lapakkapuiden puuta käytetään jonkin verran puurakentamisessa ja huonekalujen valmistuksessa. Joitakin lapakkapuita käytetään myös koristekasveina.
Phyllocladus hypophyllus on suvun ainoa trooppinen laji.
Lappeenrannan vankileiri

Lappeenrannan linnoituksen eteläpuolinen portti.
Lappeenrannan vankileiri oli Suomen sisällissodan jälkeen vuonna 1918 Lappeenrannan linnoituksessa toiminut vankileiri. Siellä oli kaikkiaan noin 3 000 punavankia, joista kuoli lähes 700. Lappeenranta oli yksi pahamaineisimmista sisällissodan voittaneiden valkoisten perustamista vankileireistä.