stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petrovaradinin linnoitus
Historia > Itävallan-Turkin sodat

Itävallan armeija miehitti Petrovaradinin Suuren Turkin sodan aikana vuonna 1687. Vanha linnoitus purettiin ja uudemman rakennus aloitettiin.
Turkkilaiset joukot saapuivat syyskuun 9. päivänä 1694 linnoitukselle Belgradista. Joukot piirittivät linnoitusta 23 päivän ajan, mutta huonot sääolosuhteet pakottivat turkkilaiset perääntymään. Itävalta saavutti Zentan taistelussa syyskuun 11. päivänä 1697 voiton, jonka jälkeen solmittiin rauha Sremski Karlovicissa vuonna 1699.
Uusi sota turkkilaisten kanssa oli väistämätön. Tulevaa taistelua varten Itävallan joukot keskitettiin Futogiin. Joukkojen kokonaisvahvuus oli 76 000 sotilasta. Turkin armeija oli puolestaan keskittänyt 150 000 sotilasta Belgradiin. Ratkaiseva taistelu Itävallan ja Turkin joukkojen välillä oli elokuun 5. päivänä 1716 Petrovaradinissa, ja siinä Itävallan armeija kukisti turkkilaiset.
Historia > Myöhemmät rakennustyöt

Uudet rakennussuunnitelmat aloitettiin vuonna 1751. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1753 ja ne kestivät vuoteen 1776 asti. Tänä aikana rakennettiin tunneliverkosto, jonka kokonaispituus oli 16 kilometriä.
Historia > 1800- ja 1900-luvut

Linnoituksen valmistumisen jälkeen ei turkkilaisjoukkojen uhkaa enää ollut. Viimeinen merkittävä sotilaallinen operaatio linnoituksella tapahtui Unkarin vallankumouksen aukana vuonna 1849, jolloin Itävallan joukot yrittivät saada linnoitusta antautumaan saarron avulla.
Myöhemmin linnoitus toimi armeijan kasarmina ja varastona. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Petrovaradin tuli osaksi Jugoslaviaa.
Tuohon aikaan vanhoja 1600-luvulla rakennettuja linnoituksia Belgradissa, Osijekissa, Karlovacissa ja Slavonski Brodissa hävitettiin, sillä niillä ei koettu enää olevan sotilaallista merkitystä. Purkutöistä vastannut Dragoš Đelošević piti kuitenkin Petrovaradinin linnoitusta niin kauniina, että päätti säästää sen.
Nähtävyyksiä ja tapahtumia > Kellotorni

Kellon minuutti- ja tuntiviisarit ovat päinvastaiset: pienempi viisari osoittaa minuutteja ja suurempi tunteja. Näin tehtiin, jotta Tonavan kalastajat pystyisivät näkemään ajan kaukaa.
Nähtävyyksiä ja tapahtumia > EXIT-festivaali

EXIT on jokavuotinen kesällä järjestettävä tapahtuma, joka on järjestetty linnoituksella vuodesta 2001 lähtien. Se on eräs Euroopan suurimmista festivaaleista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petrovaradinin linnoitus Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Petrovaradin Fortress
Syväpainokuva vuodelta 1821
Kellotorni on Novi Sadin tärkeimpiä maamerkkejä. Kellon viisareista pitempi osoittaa tunteja ja pienempi minuutteja, jotta kalastajat näkisivät paremmin tunnin.
Linnoitus kuvattuna Tonavalta
Royal gate
Maanalainen käytävä
Käännös suomeksi
Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018

| Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018   |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Yksilökilpailu |  | miehet |  | naiset |  |
| Parikilpailu |  | parikilpailu |  |  |  |
| Joukkuekilpailu |  | joukkuekilpailu |  |  |  |
| n · k ·  | n · k ·  | n · k ·  | n · k ·  | n · k ·  |  |
Ohjaskelkkailussa kilpailtiin Pyeongchangin 2018 talviolympialaisissa 10.–15. helmikuuta Alpensia Sliding Centressä.
Ohjaskelkkailussa oli yhteensä neljä tapahtumaa: miesten ja naisten yksilökilpailun lisäksi oli pari- ja joukkuekilpailu.
Aikataulu

Seuraavassa listassa on kaikkien neljän tapahtuman aikataulut.
Lihavoidut tapahtumat ovat loppukilpailuja.
| Päivä | Aika | Tapahtuma |
| --- | --- | --- |
| 10. helmikuuta | 19:10-22:45 | Miesten 1. ja 2. lasku |
| 11. helmikuuta | 18:50-22:45 | Miesten 3. ja 4. lasku |
| 12. helmikuuta | 19:50-22:45 | Naisten 1. ja 2. lasku |
| 13. helmikuuta | 19:30-22:45 | Naisten 3. ja 4. lasku |
| 14. helmikuuta | 20:20-22:45 | Parikilpailun 1. ja 2. lasku |
| 15. helmikuuta | 21:30-22:45 | Joukkuekilpailu |
Mitalitaulukko

|  Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018 – Mitalitaulukko > Sijoitus |  Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018 – Mitalitaulukko > Maa |  Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018 – Mitalitaulukko > Kulta |  Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018 – Mitalitaulukko > Hopea |  Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018 – Mitalitaulukko > Pronssi |  Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018 – Mitalitaulukko > Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Saksa | 3 | 1 | 2 | 6 |
| 2 |  Itävalta | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 3 |  Kanada | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 4 |  Yhdysvallat | 0 | 1 | 0 | 1 |
|  | Yhteensä | 4 | 4 | 4 | 12 |
Tulokset

| Tapahtuma | Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Miehet tiedot |  David Gleirscher Itävalta (AUT) | 3.10,702 |  Chris Mazdzer Yhdysvallat (USA) | 3.10,728 |  Johannes Ludwig Saksa (GER) | 3.10,932 |
| Naiset tiedot |  Natalie Geisenberger Saksa (GER) | 3.05,232 |  Dajana Eitberger Saksa (GER) | 3.05,599 |  Alex Gough Kanada (CAN) | 3.05,644 |
| Parikilpailu tiedot |  Saksa (GER) Tobias Wendl Tobias Arlt | 1.31,697 |  Itävalta (AUT) Peter Penz Georg Fischler | 1.31,785 |  Saksa (GER) Toni Eggert Sascha Benecken | 1.31,987 |
| Joukkuekilpailu tiedot |  Saksa (GER) Natalie Geisenberger Johannes Ludwig Tobias Wendl/Tobias Arlt | 2.24,517 |  Kanada (CAN) Alex Gough Samuel Edney Tristan Walker/Justin Snith | 2.24,872 |  Itävalta (AUT) Madeleine Egle David Gleirscher Peter Penz/Georg Fischler | 2.24,988 |
Osallistuminen

Ohjaskelkkailuun hyväksyttiin 110 urheilijaa, joista 40 olimiehiä ja 30 oli naisia. Etelä-Korealle oli varattu paikat miesten ja naisten kilpailuun sekä parikilpailuun. Yhdestä olympiakomiteasta sai osallistua yksilökilpailuun korkeintaan kolme urheilijaa, parikilpailuun kaksi paria ja yksi joukkue joukkuekilpailuun.
Paikat olympialaisiin jaettiin rankinglistan perusteella, jotka perustuivat tuloksiin 1. heinäkuuta 2016 ja 31. joulukuuta 2017 välisenä aikaana.
Olga Buzova

| Olga Buzova> Ольга Игоревна Бузова |
| --- | --- |
 Buzova vuonna 2022
Henkilötiedot
Koko nimi:  Olga Igorevna Buzova
Syntynyt: 20. tammikuuta 1986 (ikä 38) Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Neuvostoliitto  Venäjä
Ammatti:  Televisiojuontaja, laulaja, näyttelijä
Puoliso:  Dmitri Tarasov (2012–2016)
Aiheesta muualla
buzovaolga.ru
IMDb
Olga Igorevna Buzova (avioliiton aikana Tarasova; ven. Ольга Игоревна Бузова, s. 20. tammikuuta 1986 Pietari) on venäläinen televisiojuontaja, laulaja ja näyttelijä. Buzova tuli tunnetuksi osallistumalla venäläiseen tositelevisio-ohjelmaan Dom-2 ja myöhemmin olemalla yksi sen juontajista. Hän oli Instagramin seuratuin venäläinen julkisuuden henkilö alkuvuonna 2020.
Yksityiselämä

Buzova valmistui Pietarin valtionyliopistosta vuonna 2008. Hän oli naimisissa venäläisen jalkapalloilija Dmitri Tarasovin kanssa. Parin avioliitto päättyi vuonna 2016. Buzova ilmoitti vuonna 2019 seurustelevan videobloggaaja David Manukjanin kanssa.
Televisioesiintyjä

Buzova oli mukana kilpailijana venäläisessä tositelevisio-ohjelmassa Dom-2 vuosina 2004-2008. Vuonna 2008 hän siirtyi sen juontajaksi. Vuonna 2018 Buzova etsi itselleen uutta seurustelukumppania ohjelmassa ”Zamuž za Buzovu” ja vuonna 2019 ohjelmassa ”Plan B”.
Laulu-ura

Buzova otti ensiaskeleet laulu-uralla julkaistuaan kappaleen "Ne zabyvai" yhdessä T-Killahin kanssa vuonna 2011. Hänen musiikkiuransa lähti todelliseen nousuun vasta vuonna 2017, jolloin hän julkaisi debyyttialbuminsa "Pod zvuki potselujev".. Toinen albumi "Prinimai menja" julkaistiin vuonna 2018. Hänen kappaleensa "Laiker" keräsi puolitoista miljoonaa katselukertaa heti ensimmäisenä päivänä julkaisun jälkeen YouTubessa vuonna 2019. Buzovan kappaleen "WI-FI" musiikkivideolla esiintyy amerikkalainen malli Jeremy Meeks.
Olli Hietanen

Olli J. "Molla" Hietanen (16. maaliskuuta 1947 – 20. kesäkuuta 2014) oli suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja.
Hietanen teki Jokerien seurahistorian ensimmäisen maalin 10. marraskuuta 1967. Hän voitti Jokereissa pelaajana Suomen mestaruuden vuonna 1973 ja siirtyi pelaaja–valmentajaksi vuosikymmenen puolivälissä. Hän toimi myös Sveitsissä valmentajana Bernissä. Hietanen lukeutui 1980-luvulla Suomen jääkiekkoilun eturivin valmentajiin. Parhaan menestyksensä hän saavutti Tapparassa vuosina 1982–84, jolloin jälkimmäinen kausi päättyi mestaruusjuhliin Ässien kaaduttua finaalisarjassa. Jo ennen Tappara-pestiään Hietanen luotsasi Jokereita kahden kauden ajan. Myöhemmin hän työskenteli myös HPK:ssa ja KooKoossa. Hän oli mukana myös kuuluisan MM-Moskovan valmennusryhmässä, johon kuului Mollan lisäksi myös mm. Rauno Korpi
Elämä jääkiekon ulkopuolella

Hietanen toimi jääkiekkouransa jälkeen opettajana. Hän oli ahkera golfin pelaaja ja voitti muun muassa muutaman Suomen mestaruuden tässäkin lajissa.
Operaatio Hurrikaani (ydinkoe)

Ydinlatauksen räjähdyspilvi.
Uutinen räjäytyksestä West Australian -sanomalehden etusivulla 4. lokakuuta 1952.
Operaatio Hurrikaani (engl. Operation Hurricane) oli ensimmäinen Britannian tekemä ydinkoe. Se tapahtui Länsi-Australian Monte Bellon saarilla, Tremouillen saarella 3. lokakuuta 1952.  Aluetta suhteellisen lähellä sijaitsee Dampierin satama. Kokeen tyyppi oli muista edellisistä suuresti poikkeava. Siinä plutonium-pohjainen ydinlataus räjäytettiin laivaston aluksen sisällä. Kohteena oli fregatti HMS Plym. Tämän atomipommin kehitysprojektin pääsuunnittelija oli William G. Penney. Useat brittiläiset tiedemiehet olivat osallistuneet Yhdysvaltain Manhattan-projektiin.
Vaikka oli kulunut jo seitsemän vuotta maailman ensimmäisestä, Yhdysvaltojen tekemästä ydinkoeräjäytyksestä, ja Neuvostoliiton vastaavastakin kolme vuotta, tämä ydinräjähde ei ollut niitä kehittyneempi. Hurricane oli hyvin pitkälle Fat Mania vastaava. Koelatauksen toivottiin olevan 30 kilotonnin luokkaa, mutta se jäi suunnilleen Trinityä vastaavaksi, eli alle 25 kT.
Englantilaiset saivat oman uraanimateriaalinsa Kanadasta ja myöhemmin Australiasta. Sen he jalostivat plutoniumiksi grafiitti-hidasteisessa, Calder Hallissa eli Windscalen ydinvoimalasta tulleista sivutuotteista eli ydinvoiman tuottamisen tuloksista; jalostuneesta hajoamisprosessin jäännöksestä. Ydintutkimuskeskuksina toimivat Harwell ja Aldermaston, sekä Kanadan kanssa yhteistyössä White Chalkin tutkimuslaitos.
Thomas ja Witts esittivät omassa teoksessaan, että briteiltä salattiin tietoja: siitäkin huolimatta, että heidän omia tutkijoitaan oli mukana Manhattan-projektissa. Erityisesti johtaja, kenraali Groves vastusti luottamuksellisten tietojen antamista briteille peläten tietovuotoja Neuvostoliitolle. Osaksi näistä syistä johtuen, brittien edustajia (eversti Cheshire ja tutkija Penney) ei päästetty ensimmäiselle, niin kutsutulle atomilennolle (Erikoispommihyökkäys #13) eli Hiroshimaan kohdentuvaan hyökkäykseen.
Myöhemmin britit kirivät kiinni muita, niin kutsuttuja ydinmahtivaltioita, varsin nopeassa tahdissa. Britannia teki oman Yellow Sun -tyyppiseen vetypommin kehittelyyn liittyvän koesarjansa, eli Operaatio Grapplen: myös niinkin varhain kuin jo 1950-luvulla. 
Operaatio Mosaiikki (engl. Mosaic) toteutettiin vuonna 1956 samalla (Montebellon saarten) alueella.
Monte Bellon saaret Länsi-Australiassa
Aiheesta muualla

http://www.youtube.com/watch?v=3n9XnoexPXI (lataaja: Australian Kansallisarkisto, kesto 9 min.)
http://archive.org/details/BritishNuclearTestOperationHurricaneDeclassifiedReportsToWinston
http://www.nationalarchives.gov.uk/films/1951to1964/filmpage_oper_hurr.htm
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Onni Norio

Onni Harald Norio (12. heinäkuuta 1913 Raahe – 1. maaliskuuta 1990 Kairo, Egypti) oli suomalainen tullinhoitaja, kirjailija ja pakinoitsija. Hän käytti Raahelainen-lehden pakinoitsijana nimimerkkiä Felix Onkka.
Norio pääsi ylioppilaaksi Raahessa 1934. Hän toimi Tornion ja Raahen tullilaitoksilla kirjurina, tarkastajana ja tullinhoitajana vuosina 1936–1979. Norio kirjoitti Raahen paikallishistoriasta ja laati myös raahelaisiin lehtiin pakinoita ja muistelmia.
Onni ja Aino Norio (o.s. Korppila) kuolivat Kairossa Egyptissä hotelli Sheratonin tulipalossa, jossa sai surmansa 16 ihmistä.
Teoksia

Merilokki, Lännetär ja Tiira : viimeiset Raahessa rakennetut purjelaivat ; teksti Onni Norio, Soili Lankia ja Aulis Forss ; kuvat Onni Norion arkisto, Raahen museon kuva-arkisto. Raahen museon julkaisuja 2. Raahe 1982
Merimiesjuttuja, ilmestynyt Joni Skiftesvikin toimittamassa meriaiheisten kertomusten antologiassa Edessä tyrskyjä!. WSOY 2004
Nimimerkillä Felix Onkka:
Tarinoita Raahesta ja lähiympäristöstä. Raahelainen, Raahe 1983
Petrovo-Krasnosillja

| Petrovo-Krasnosillja (Петрово-Красносілля) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Petrovo-Krasnosillja
 Koordinaatit: 48.2940°N, 38.8883°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Rovenkyn piiri
Perustettu:  1896
Kaupungiksi:  1963
Väkiluku (2022):  12 642
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Petrovo-Krasnosillja (ukr. Петрово-Красносілля; vuoteen 1920 saakka Šterovskyi (ukr. Штеровський), vuosina 1959–2016 Petrovske (ukr. Петровське)) on kaupunki Luhanskin alueen Rovenkyn piirissä Itä-Ukrainassa.
Talvinen katunäkymä kaupungin kekustasta vuonna 2008.
Tammikuun keskilämpötila on −7,7 ja heinäkuun +21,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä 500 millimetriä.
Paikkakunnan merkkivuosiin kuuluu 1896, jolloin ranskalais-venäläinen rakentajayhteisö perusti sinne sinne kemiallisia tuotteita ja räjähteitä valmistavan tuotantolaitoksen. Osa lähteistä pitää tätä vuotta kylän perustamisajankohtana. Kaupunki se on ollut vuodesta 1963. Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 12 642 asukasta (1.1.2022). Vuonna 1990 asukkaita oli noin 16 700.
Vuodesta 2014 lähtien kaupunki on ollut venäläisten tai sen nukkevaltion miehittämä, laillisen hallinnon ja vallan ulkopuolisella alueella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petrovo-Krasnosillja Wikimedia Commonsissa
Olga Aikala

| Olga Aikala |
| --- | --- |
 Olga Aikala 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Olga Maria Aikala
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1883 Iitti
Kuollut: 15. joulukuuta 1962 (79 vuotta)
Arvonimi: kauppaneuvos
Muut tiedot
Yritys:  Aikalan Kello ja Kulta Oy
Asema:  toimitusjohtaja
Olga Maria Aikala (o.s. Westerlund, vuodesta 1901 Herlin, vuodesta 1906 Aikala; 21. kesäkuuta 1883 Iitti – 15. joulukuuta 1962) oli ensimmäisiä suomalaisia naispuolisia kelloseppiä ja Aikalan Kello ja Kulta Oy:n toimitusjohtaja. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen kolmantena naisena Suomessa (1948).
Elämäkerta

Poraseppä Erik Westerlundin tytär Olga Westerlund meni kahdeksanvuotiaana kasvattitytöksi kelloseppä Erik Johan Herlinin (vuodesta 1906 Aikala) talouteen, työskenteli tämän liikkeessä jo yhdeksänvuotiaasta ja vartuttuaan avioitui tämän kanssa 1901. Avioliitto jäi lyhyeksi, kun 26 vuotta vanhempi puoliso kuoli 1908 ja Olga jäi 25-vuotiaana leskeksi kuuden lapsen äitinä. Perheenemännyyden lisäksi hänen oli otettava hoitaakseen miehensä kello- ja kulta-alan tukku- ja vähittäisliike E. J. Aikala Oy. Yritys sulautui 1910 Pohjolan Kellokauppaan, ja uuden yhtiön nimeksi tuli Pohjolan Kello ja Kulta, vuodesta 1946 alkaen Aikalan Kello ja Kulta Oy.
Vähän ennen Olga Aikalan kuolemaa 1962 valmistui hänen rakennuttamansa Aikatalo Helsingin Mikonkatu 8:aan. Siellä sijaitsee Leila Hietalan vuonna 1973 veistämä reliefi Olga Aikalasta.
Aiheesta muualla

Naiset kelloseppinä: Olga Aikala. (Arkistoitu – Internet Archive) Kellomuseo.
Omanin sulttaanin hymni

Našid al-salam al-sultani on Omanin sulttaanikunnan kansallislaulu. Se otettiin käyttöön 1970 ja sitä muokattiin 1996.
Arabiankielinen teksti

يا ربنا احفظ لنا جلالة السلطان

والشعب بالأوطان

بالعز والإيمان
وليدم مؤيدا

عاهلا ممجدا

بالنفوس يفتدى
وليدم مؤيدا

عاهلا ممجدا

بالنفوس يفتدى
يا عمان نحن من عهد النبي

أوفياء من كرام العرب

أبشري قابوس جاء

فلتباركه السماء

واسعدي والتقيه بالدعاء
Aiheesta muualla

Kuuntele Omanin kansallislaulu (Arkistoitu – Internet Archive) (MIDI-tiedosto)
Oliver Cromwellin Irlannin-valloitus

Oliver Cromwellin vuosina 1649–1652 johtama Irlannin valloitus päätti vuodesta 1641 jatkuneen ajanjakson, jolloin suuri osa Irlantia oli ollut kapinallisten armeijoiden ja Kilkennyn konfederaation vallassa. Valloitusretki oli osa Englannin sisällissotaa ja se päätti samalla Irlannissa niin sanotun konfederaation sodan. Cromwellin valloituksen yhteydessä suorittamat julmuudet ovat tehneet hänestä pahamaineisen hahmon Irlannin historiassa.
Sotaretken tausta

Koko 1640-luvun ajan Irlannissa oli käyty sotaa useiden kilpailevien armeijoiden välillä. Pääosaa saaresta hallitsi katolisten irlantilaisten muodostama konfederaatio, joka yritti pitkään hieroa rauhaa Englannin kuningas Kaarle I:n kanssa ja saada mahdollisimman hyvät rauhanehdot. Samaan aikaan Kaarle oli kuitenkin ajautumassa Englannin sisällissodassa tappiolle parlamentin armeijoita vastaan. Kuninkaan edustajana toiminut käskynhaltija Ormonden herttua luovutti heinäkuussa 1647 Dublinin parlamenttia tukeneille keropäille ja lähti maasta. Rauhansopimus konfederaation ja kuninkaan välillä allekirjoitettiin viimein tammikuussa 1649, mutta vain pari viikkoa myöhemmin parlamentin kuolemaan tuomitsema Kaarle I teloitettiin Lontoossa. Irlannista tuli tämän seurauksena Englannin rojalistien linnake, ja Skotlannissa oleskellut kruununprinssi julistettiin kuninkaaksi nimellä Kaarle II. Ormonde palasi Irlantiin johtamaan rojalistien armeijaa yhdessä Inchiquinin jaarli Murrough O’Brienin kanssa. Katolisten konfederaatio samoin kuin Ulsteria hallinneet skottilaisarmeijat asettuivat heidän tuekseen. Myös prinssi Ruprecht saapui helmikuussa 1649 Kinsaleen mukanaan kuudentoista fregatin laivasto. Konfederaation joukkojen aiempi komentaja Owen Roe O’Neill kuoli luonnollisen kuoleman ennen kuin ehti sotimaan Cromwellia vastaan.
Sotatapahtumat

Aiemmin saapuneet parlamentin joukot saivat pidettyä Dublinin hallussaan, mutta Inchiquin valtasi kesään 1649 mennessä useita muita rannikkokaupunkeja rojalisteille. Ormonde piiritti Dublinin, mutta keropäiden komentaja Michael Jones sai saarrettua hänen joukkonsa taitavalla vastaliikkeellä 2. elokuuta 1649 Rathminesin taistelussa. Samaan aikaan parlamentti nimitti Oliver Cromwellin Irlannin lordiluutnantiksi sekä komentamaan armeijaa, jonka tehtävänä oli valloittaa Irlanti. Hän nousi maihin Irlannissa 14. elokuuta mukanaan 9 000 jalkamiestä ja 4 000 ratsumiestä. Apulaiskomentajana toimi Cromwellin vävy Henry Ireton.
Cromwell kävi ensin piirittämään Droghedan kaupunkia, jota piti hallussaan Ormonden kakkosmies Arthur Aston 8 000 miehen avulla. Cromwell hyödynsi uudenaikaisen sodankäynnin keinoja ja moukaroi kaupunkia armottomasti tykkitulella, kunnes määräsi valtaamaan kaupungin 10. syyskuuta. Cromwellin määräyksestä koko kaupunkia puolustanut varuskunta sekä yli tuhat kaupungin asukasta surmattiin. Tämän seurauksena monet Irlannin kaupungit, kuten Trim, Dundalk, Carlingford ja Newry antautuivat Cromwellin joukoille ilman taistelua. Kun Cromwellin joukot valtasivat Wexfordin 11. lokakuuta, noin 2 000 vastapuolen sotilasta ja kaupungin asukasta surmattiin. Tästä seurasi jälleen lisää antautumisia.
Vuoden 1650 alussa Cromwell marssitti joukkonsa Munsteriin, jossa useimmat kaupungit antautuivat ilman vastarintaa. Ruttoepidemiasta kärsinyt Kilkenny vallattiin maaliskuussa 1650. Sen sijaan vallatessaan Clonmelin kaupunkia toukokuussa 1650 Cromwellin joukot menettivät noin 2 500 miestä kaupungin puolustusta johtaneen Hugh Dubh O’Neillin taitavan puolustuksen ansiosta. Ammustensa ehdyttyä O’Neillin joukot livahtivat lopulta pois kaupungista, jolloin se antautui. Samaan aikaan muut keropääkomentajat olivat vallanneet pääosan pohjoista Irlantia, joten Cromwell katsoi Clonmelin antautumisen jälkeen sodan Irlannissa olevan ratkaistu. Hän palasi Englantiin 29. toukokuuta 1650, ja jätti Irlannin valloituksen loppuunviemisen Iretonin tehtäväksi. Elokuussa konfederaation joukkojen komentaja Thomas Preston antautui Waterfordissa ja joulukuussa katolisten luottamuksen menettänyt Ormonde lähti pois Irlannista. Skotlantilaisten tukea tavoitellut Kaarle II peruutti kaikki irlantilaisille tekemänsä lupaukset uskonnonvapautta koskeneista myönnytyksistä ja hajotti näin liiton Irlannin katolisten ja Englannin rojalistien välillä.
Hugh O’Neill onnistui pitkään puolustamaan Limerickiä, mutta puolustajien joukot ajautuivat sisäisiin erimielisyyksiin ja rutto piinasi kaupunkia. Ireton sai kaupungin vallattua 27. lokakuuta 1650, kun eräs O’Neillin joukkojen eversti oli avannut portit viholliselle. Tällä kertaa antautuneiden sotilaiden sallittiin poistua vahingoittumattomina, ja ainoastaan johtajat teloitettiin. Ireton kuoli itse ruttoon muutaman viikon kuluttua, jolloin parlamentin joukkojen komentajaksi Irlannissa tuli Sir Edmund Ludlow. Hän saattoi Irlannin valloituksen päätökseen valtaamalla Galwayn yhdeksän kuukauden piirityksen jälkeen 12. toukokuuta 1652.
Seuraukset

Lokakuussa 1652 nimitettiin erityinen oikeusistuin tuomitsemaan vuoden 1641 kapinan johtajia. Yli 200 henkilöä tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin, heidän joukossaan kapinan alkuvaiheen johtaja Sir Phelim O’Neill. Cromwellin valtakautena Irlannissa säädettiin myös jyrkkiä katolisuuden vastaisia lakeja, ja katolisten pappien päistä luvattiin palkkio.
Cromwellin hallinto päätti palauttaa Englannin vallan Irlannissa jatkamalla englantilaisten protestanttien uudisasuttamista katolisten maille 1600-luvun alussa toteutetun Ulsterin uudisasutuksen tapaan. Noin kaksi kolmasosaa kaikesta Irlannin maaomaisuudesta takavarikoitiin, ja ainoastaan Connachtin alue jätettiin asutussuunnitelmien ulkopuolelle. Kaikki Cromwellia ja hänen armeijaansa vastustaneet irlantilaiset määrättiin muuttamaan Shannonjoen länsipuolelle eli Connachtiin maaliskuuhun 1655 mennessä. Määräys koski kymmenesosaa koko Irlannin puolimiljoonaisesta väestöstä. Mittavaa uudisasutusta takavarikoiduille maille ei kuitenkaan saatu aikaan. Pääosa Cromwellin valtakauden Irlantia koskeneista muutoksista kumottiin Kaarle II:n palattua valtaistuimelle Englannin restauraation yhteydessä vuonna 1660.
Oliver Cromwell, Samuel Cooperin maalaama muotokuva vuodelta 1656.
Omakuva (Vilho Lammen maalaus, 1933)

| Omakuva |
| --- | --- |

Nimi:  Omakuva
Tekijä:  Vilho Lampi
Valmistumisvuosi:  1933
Taiteenlaji:  Omakuva
Teostyyppi:  Maalaus
Materiaali:  Öljyväri ja vaneri
Korkeus:  47,00  cm
Leveys:  36,50  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum, Suomi
Koordinaatit:  60°10′12″N 24°56′39″E﻿ / ﻿60.17°N 24.9442°E﻿ / 60.17; 24.9442
Omakuva on Vilho Lammen (1898–1936) 47 x 35,5 cm omakuva vuodelta 1933. Alfred Kordelinin säätiö talletti sen Ateneumiin vuonna 1934. Maalaus on maalattu öljyvärein kankaalle.
Vilho Lampi maalasi useita omiakuvia. Omakuva on peräisin Lammen sisäänpäin kääntyneeltä kaudelta. Tähän vihreäsävyiseen maalaukseen hän tallensi koreilemattoman itsensä hyväksyvän miehen tupakka hampaissaan. Hän oli aiemmin epäröinyt itseään maalarina, mutta näyttää tässä maalauksessa hyväksyneen itsensä pohjalaisena taiteilijana sivullisuudestaan huolimatta.[lähde? ]
Edellinen vuoden 1932 Omakuva on Turun taidemuseon hallussa.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Lampi, Vilho. Omakuva, 1933. Suomen Kansallisgalleria. Arkistoitu 29.4.2013. Viitattu 23.3.2024.