Itävallan markkreivikunta
Historia

Ensimmäiset raja­kreivi­kunnat, jotka käsittivät suunnilleen nykyisen Itävallan ja Slovenian, olivat Awarenmark ja siihen liittyvä Karantania, myöhempi Kärnten etelässä. Molemmat perusti 700-luvun lopulla Kaarle Suuri liittäessään valta­kuntaansa Agilofing-sukuisten herttuoiden maat Baijerissa torjuakseen avaarien hyökkäykset. Kun avaarit vuonna 820 katosivat, heidän tilalle tulivat länsislaavit, jotka asettuivat alueelle ja perustivat Suur-Määrin valtion. Pannonian rajamaa erotettiin Friulin herttuakunnasta vuonna 828 ja siitä muodostettiin Määrin vastainen rajamaa, joka kuului Itä-Francian baijerilaisiin alueisiin. Nämä rajamaat, joiden nimenä jo silloin oli marcha orientalis, ulottuivat Tonavan vartta pitkin Traungausta Szombathelyyn ja Rába-joelle ja käsittivät myös Wienin altaan. Pannonian rajamaa näyttää hävinneen 890-luvulla samoin kuin Suur-Määrin aiheuttama uhkakin samaan aikaan kun unkarilaiset levittäytyivät Eurooppaan. Sen jälkeen kun markkreivi Luitpold Baijerilainen vuonna 907 hävisi Pressburgin taistelun, Itä-Francia menetti kaikki Enns-joen itä­puoliset itä­frankkilaiset alueensa.
Vuonna 955 Saksan kuningas Otto I Suuri aloitti menetettyjen alueiden takaisin­valtauksen voitettuaan Lechfeldin taistelun. Koska vuosien 900 ja 976 välisestä ajasta on vain niukasti tietoa, on arveltu, että Unkarin rajan tuntumassa olisivat olleet Pannonian tai Itävallan rajamaa, joka olisi liitetty Baijeriin vuonna 952 samoin kuin Krainin, Kärntenin, Istrian ja Veronan rajamaatkin. Suuri osa Pannoniaa oli kuitenkin edelleen unkarilaisten hallinnassa. Kun Baijerin aluejako vuonna 976 herttua Henrik II:n määräyksestä uudistettiin, Oton poika ja seuraaja Otto II sai uuden marcha orientalis -nimisen rajamaan, joka oli perustettu entisille Pannonian maille. Sen markkreiviksi hän nimitti Babenberg-sukuun kuuluneen kreivi Leopold I:n vastikkeeksi häneltä saamastaan tuesta. Leopold syrjäytti tästä asemasta Burchardin, josta ei tarkoin tiedetä, missä asemassa hän oli ollut, mutta mahdollisesti hän viimeinen aluetta vuosina 900–976 yhtäjaksoisesti hallinneista markkreiveistä.
Itävallan markkreivikunnan loistokkain kausi oli Leopold III:n hallitessa. Hän oli suuri kirkon ystävä ja perusti useita luostarikirkkoja. Hän tuki kaupunkeja ja saavutti alueelleen laajan itsehallinnon. Vuonna 1139 Leopold IV peri Baijerin. Kun hänen seuraajansa, viimeinen markkreivi Henrik Jasomirgott menetti Baijerin vuonna 1156, Itävalta korotettiin Baijerista riippumattomaksi herttuakunnaksi keisari Fredrik I Barbarossan antamalla Privilegium Minus -nimisellä säädöksellä. Vuodesta 1192 lähtien Babenberg-suku hallitsi myös naapurialuetta, Steiermarkin herttuakuntaa. Sukulinja sammui, kun herttua Fredrik II sai vuonna 1246 surmansa Leithan taistelussa. Heidän perintömaansa päätyivät saksalaisen Habsburg-sukuisen kuningas Rudolf I:n hallintaan sen jälkeen, kun tämä vuonna 1278 oli voittanut Böömin kuningas Ottokar II:n Marchfeldin taistelussa.
Antiikin aika
Hallstattin kulttuuri
Noricum
Itävallan markkreivikunta
Babenberg
Privilegium Minus
Habsburgien valta vuoteen 1815
Habsburg-suku
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Itävallan arkkiherttuakunta
Habsburgien monarkia
Wienin kongressin jälkeen
Itävallan keisarikunta
Saksan liitto
Itävalta-Unkari
Ensimmäinen maailmansota
Sarajevon laukaukset
Ensimmäinen maailmansota
Sotien välinen aika
Saksalainen Itävalta
Ensimmäinen tasavalta
Austrofasismi
Anschluss
Toinen maailmansota
Saksan Ostmark
Toinen maailmansota
Sodan jälkeinen Itävalta
Miehitys
Toinen tasavalta
Baijerin herttuakunta vuonna 976. Sen koillisosassa Marcha orientalis eli Itävallan markkreivikunta.
Käännös suomeksi