stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo valtioista polygamian hyväksymisen mukaan
Valtiot, joissa moniavioisuus on kielletty > Amerikassa

Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Jamaika
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Yhdysvallat (Polygamia on laitonta kaikissa 50 osavaltiossa, mutta ei liittovaltiotasolla. Vuodesta 1847 vuoteen 1857, nykyisessä Utahin osavaltiossa monet mormonit harjoittavat moniavioisuutta, joka tuomittiin laajalti muualla Yhdysvalloissa. Yhdysvaltain liittovaltion hallitus uhkasi Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkkoa ja teki moniavioisuuden laittomaksi kongressin säädöksellä vuonna 1862. Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko lopetti moniavioisuuden virallisesti vuonna 1890. Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkosta eronneet Fundamentalistinen myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko ja Apostolic United Brethren harjoittavat edelleen moniavioisuutta ja sen tietoisuutta. Amerikkalaisten muslimien keskuudessa pieni vähemmistö, noin 50 000–100 000 ihmisen arvioidaan asuvan perheissä, joissa aviomies ylläpitää epävirallista moniavioisuussuhdetta).
Uruguay
Venezuela
Valtiot, joissa moniavioisuus on kielletty > Euroopassa

Alankomaat
Albania
Andorra
Belgia
Bosnia ja Hertsegovina
Britannia
Espanja
Georgia
Islanti
Irlanti
Italia
Itävalta
Kosovo
Kreikka
Kroatia
Kypros
Latvia
Liechtenstein
Liettua
Luxemburg
Pohjois-Makedonia
Malta
Moldova
Monaco
Montenegro
Norja
Ranska
Ruotsi
Puola
Portugali
Romania
Saksa
San Marino
Suomi
Serbia
Sveitsi
Slovakia
Slovenia
Tanska
Tšekki
Turkki
Unkari
Ukraina
Vatikaanivaltio
Valko-Venäjä
Venäjä
Viro
Valtiot, joissa moniavioisuus on kielletty > Oseaniassa

Australia (monisuhteisuus on yleistä alkuperäiskansan keskuudessa)
Fidži
Kiribati
Marshallinsaaret
Mikronesia
Nauru
Uusi-Seelanti (monisuhteisuus on yleistä alkuperäiskansan keskuudessa)
Palau
Papua-Uusi-Guinea
Samoa
Tonga
Tuvalu
Vanuatu
Markku Kyyrönen

Markku Juhani Kyyrönen (s. 31. toukokuuta 1969) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen estejuoksija. Hän edusti urallaan Lahden Ahkeraa ja Turun Tovereita. Hänen valmentajanaan toimi Simo Kaukonen. Kalevan kisoista Kyyrönen saavutti 3 000 metrin estejuoksussa hopeaa vuonna 1994 ja pronssia 1993. Lisäksi hän saavutti viestijuoksun SM-kisoista kultaa 4 × 800 metrin viestijuoksussa vuonna 1993 sekä 4 × 1 500 metrin viestijuoksussa kaksi kultaa vuosina 1993 ja 1994 sekä hopeaa vuonna 1995. Sisäratojen SM-kisoista Kyyrönen saavutti hopeaa 3 000 metrin juoksussa vuonna 1995. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2011 jälkeen.
Markku Kuoppamäki

Markku Kuoppamäki on suomalainen poliisi, joka tuli tunnetuksi Tampereen Hervannan kaupunginosan korttelipoliisina 1980- ja 1990-luvuilla. Paljolti hänen ansiokseen luetaan Hervannan rauhoittuminen 1980-luvun jengitappeluiden ajasta. Hervannan hyvien kokemusten myötä lähipoliisitoimintaa laajennettiin muihinkin Suomen kaupunkeihin. Ylikonstaapeli Kuoppamäki tuli kouluvierailujensa myötä tutuksi monille Tampereen seudun lapsille ja nuorille.
Poliisiuransa jälkeen Markku Kuoppamäki on toiminut kiinteistönvälittäjänä.
Mannerheimintie (täsmennyssivu)

Mannerheimintie-niminen tie löytyy useista Suomen kunnista.
Mannerheimintie, Hamina
Mannerheimintie, Hanko
Mannerheimintie, Helsinki
Mannerheimintie, Kankaanpää
Mannerheimintie, Karvia (Sara)
Mannerheimintie, Mikkeli
Mannerheimintie, Nastola
Mannerheimintie, Parkano
Mannerheimintie, Pohja (Villähde & Fiskari)
Mannerheimintie, Tammisaari (Skogby)
Mannerheimintie, Vaasa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Mannerheimintie”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Majin Buu
Muodot

Fat Buu (lihava Buu), myöhemmin Good Buu (hyvä Buu), voidaan sanoa myös pelkästään Majin Buu.
Evil Buu (paha Buu), Laiha Buu
Super Buu.
Piccolo Buu (Buuccolo)
Gotenks Buu (Buutenks
Gohan Buu (Buuhan)
Kid Buu
Uub (reinkarnaatio).
Majuub (Uubin ja Majin Buun yhdistymä GT:ssä)
Aiheesta muualla

Majin Boo Fandom
Mannerheimin patsas (Lahti)

| Lahden Mannerheimin ratsastajapatsas |
| --- | --- |

Nimi:  Lahden Mannerheimin ratsastajapatsas
Tekijä:  Veikko Leppänen
Valmistumisvuosi:  1959
Taiteenlaji:  kuvanveisto
Sijainti:  Lahden rautatieasema
Paikkakunta:  Lahti
Koordinaatit:  60°58′40.13″N, 25°39′28.22″E
Lahden Mannerheimin ratsastajapatsas on Lahden rautatieaseman viereisellä asematorilla sijaitseva patsas, joka esittää Suomen marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimia hevosen selässä. Patsaan on tehnyt lahtelainen kuvanveistäjä Veikko Leppänen ja se paljastettiin 19. joulukuuta 1959, noin puoli vuotta aikaisemmin kuin Helsingin ratsastajapatsas. Teos on ensimmäinen Suomessa paljastettu Mannerheimin ratsastajapatsas.
Veikko Leppänen luonnosteli patsaan alun perin Helsingin ratsastajapatsashanketta varten. Helsingin veistoskilpailun voittajaksi valittiin kuitenkin kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen ehdotus, Leppäsen jäädessä kunniamaininnalle. Joukko arvovaltaisia lahtelaisia teki tällöin aloitteen ratsastajapatsaan saamiseksi Lahteen Leppäsen luonnoksen pohjalta. Perustettiin patsastoimikunta, joka järjesti keräyksen hankkeen onnistumiseksi. Patsaan paljastustilaisuudessa oli läsnä tuhansittain entisiä rintamamiehiä ja lottia. Paikalla oli myös tasavallan presidentti Urho Kekkonen, joka jo patsaan valmistumisvaiheessa oli käynyt Leppäsen ateljeessa.
Leppäsen mallina toimi silloinen luutnantti Veikko Kustaa Simola, joka myöhemmin vuosina 1977–1985 toimi everstiluutnantiksi ylennettynä Lahden sotilaspiirin päällikkönä. Hän käytti kuvanveistäjän mallina ollessaan Mannerheimin kenttätakkia ja -lakkia, mutta omia saappaitaan. Simola ehdotti kuvanveistäjä Leppäselle, että tämä käyttäisi Mannerheimin saappaita valokuvasta mallinaan, mihin kuvanveistäjä ei suostunut. Hevosen mallina toimi Thelma-hevonen, jonka kavioita käytettiin mallina Hakkapeliittain kotiinpaluu -patsaassa.
Patsasta valmistellessaan Leppänen halusi tehdä Mannerheimista erillisen kasvotutkielman ja veisti tätä esittävän rintakuvan. Tämä rintakuva paljastettiin vuonna 1994 pronssiin valettuna Turun Mannerheiminpuistossa.
Mannerheimin syntymäpäivänä 4. kesäkuuta 1972 Mannerheim-ristin ritarit kiinnittivät Lahden sotaveteraanipiirin avustamana isokokoisen ritarimerkkinsä monumentin graniittijalustaan. Myöhemmin ratsastajapatsaan ympärille on istutettu muistopuut ja asennettu muistolaatat muille suomalaisille sota-ajan merkkihenkilöille, muun muassa kenraaliluutnantti A. F. Airolle, jalkaväenkenraali Adolf Ehrnroothille ja presidentti Risto Rytille.
Lahden kaupunginvaltuutettu Tapani Ripatti vaati toukokuussa 2018, että Lahden Mannerheim-patsas olisi siirrettävä toiseen paikkaan. Aloite ei saavuttanut kannatusta.
Manga Sewa

Manga Sewa (k. 1884) oli djalonkeheimopäällikkö Sierra Leonessa, joka räjäytti itsensä, perheensä ja muita heimopäällikköjä Solimanan pääkaupungin Falaban linnoituksen ammusvarastossa sen sijaan, että olisi antanut valtakuntansa Samori Tourén käsiin.
Varhainen elämä ja ura

Manga Sewa syntyi Solimanan Falabassa nykyisen Sierra Leonen Pohjoisen maakunnan alueella djalonken etniseen ryhmään kuuluville vanhemmille. Hänen isänsä oli djalonkeheimopäällikkö. Manga Sewan isällä oli useita vaimoja ja tusinoittain lapsia.
Tourén vuoden 1884 hyökkäys

Vuonna 1884 mandinkahallitsija Samori Touré hyökkäsi tuolloin Manga Sewan hallitsemaan Solimanaan yhdessä kuningas Kalieren kanssa. Tourén kenraalin N’fa Alin tuhotessa useita Falaban ympäröimiä kyliä, mandinkajoukot aloittivat viisi kuukautta kestävän Falaban piirityksen. Kaupunkinsa asukkaiden miltei kuollessa nälkään Manga Sewa kokosi perheensä Falaban ammusvarastoon ja sytytti soihdun, tappaen itsensä ja samalla murtaen Falaban linnoituksen muurit.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Mannerheimin patsas (Turku)

| Marsalkka C>  G. E. Mannerheimin muistomerkki |
| --- | --- |

Nimi:  Marsalkka C. G. E. Mannerheimin muistomerkki
Toinen nimi:  Mannerheimin patsas
Tekijä:  Veikko Leppänen ja Aarne Ehojoki
Valmistumisvuosi:  1994
Taiteenlaji:  kuvanveisto
Korkeus:  itse 60 cm (jalustan kanssa 200 cm)
Sijainti:  Mannerheiminpuisto
Paikkakunta:  Turku
Koordinaatit:  60°26'57.23"N, 22°14'57.77"E
Mannerheimin patsas Turussa on kuvanveistäjä Veikko Leppäsen ja arkkitehti Aarne Ehojoen suunnittelema pronssinen rintakuvaveistos, joka esittää C. G. E. Mannerheimia. Se sijaitsee Mannerheiminpuistossa, VII kaupunginosassa. Teoksen virallinen nimi on Marsalkka C. G. E. Mannerheimin muistomerkki.
Rintakuva on Leppäsen tutkielma vuodelta 1959 Helsingin Mannerheimin ratsastajapatsasta varten. Patsaan jalustan ja sille johtavat kiviportaat suunnitteli arkkitehti Aarne Ehojoki. Patsas paljastettiin 4. elokuuta 1994, jolloin tuli kuluneeksi 50 vuotta Mannerheimin valitsemisesta tasavallan presidentiksi.
Rintakuva on korkeudeltaan 0,6 metriä ja Oulaisten ruskeasta graniitista valmistettu jalusta 1,4 metriä korkea.
Aiheesta muualla

Kuvia Mannerheimin muistomerkeistä
Marsalkka Mannerheimin patsaat
Helsinki
Lahti
Mikkeli
Seinäjoki
Tampere
Turku
Marge Monko

Marge Monko vuonna 2022
Marge Monko (s. 1976 Tallinna) on virolainen valokuva- ja videotaiteilija. Hän opiskeli valokuvausta Viron taideakatemiassa, mistä hän valmistui maisteriksi vuonna 2008. Hän jatkoi opintojaan Belgian Gentissä Hoger Instituut voor Schone Kunsten -oppilaitoksessa (HISK, Higher Institute for Fine Arts) 2013–15. Monko on osallistunut näyttelyihin Virossa ja muissa Euroopan maissa vuodesta 2006. Vuonna 2009 hän oli mukana Manifesta 9 -näyttelyssä Belgian Genkissä. Monkon teoksia on museoiden kokoelmissa Virossa, Puolassa, Ranskassa, Itävallassa ja Sveitsissä.
Kuvien jäljillä

Monkon teokset pohjautuvat usein johonkin historialliseen tilanteeseen, ideaan tai kuvamateriaaliin – vaikkapa menneiden vuosikymmenten rannekellomainoksiin, 1800-luvun lopun ajatuksiin hysteriasta tai Jane Fondan aerobic-videoon. Monko on kiinnostunut psykoanalyysista ja sen vaikutuksista sukupuolen esittämiseen visuaalisessa kulttuurissa. Hysterian teemaan hän paneutui erityisesti opiskellessaan vuonna 2005 Wienin Universität für angewandte Kunstissa. Valokuvasarjassa Studies of Bourgeoisie (Tutkielmia porvaristosta, 2004–2006) hän kuvasi psykoanalyysiin ja hysteriaan liittyviä paikkoja ja hoitomuotoja.
Monko hyödyntää taiteessaan dokumentaarisuutta, lavastamista sekä appropriaatiota eli lainattuja kuvia ja tyylejä. Hän on kiinnostunut siitä, miten tiede, valtiolliset instituutiot ja viestintä ovat hyödyntäneet kuvia.
Suomessa

Monkon yksityisnäyttely Tutkielmia porvaristosta oli esillä Suomen valokuvataiteen museossa Helsingissä vuonna 2007. Vuonna 2010 Monko oli mukana Amos Andersonin taidemuseon näyttelyssä Take Care. Politics of Emacipation ja vuonna 2011 Wäinö Aaltosen museon näyttelyssä Vesi – tunteita ja aistimuksia.
Storia di Piera

| Storia di Piera |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Marco Ferreri
Käsikirjoittaja:   Marco Ferreri  Piera Degli Esposti  Dacia Maraini 
Perustuu:  Piera Degli Espostin ja Dacia Marainin teokseen Storia di Piera (1980)
Tuottaja:   Erwin C. Dietrich  Achille Manzotti 
Säveltäjä:  Philippe Sarde
Kuvaaja:  Ennio Guarnieri
Leikkaaja:  Ruggero Mastroianni
Pääosat:   Isabelle Huppert  Hanna Schygulla  Marcello Mastroianni 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia  Ranska  Länsi-Saksa 
Tuotantoyhtiö:   Faso Film  Sara Films  Ascot Film 
Ensi-ilta:   1983-2-22. helmikuuta 1983 (Italia)  1983-5-1313. toukokuuta 1983 (Ranska)  1983-5-2727. toukokuuta 1983 (Länsi-Saksa)  
Kesto:   105 minuuttia  106 minuuttia (Ranska)  107 minuuttia (Italia) 
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Storia di Piera (ransk. L’Histoire de Piera; saks. Die Geschichte der Piera; kansainvälisesti The Story of Piera) on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut Marco Ferrerin ohjaama italialais-ranskalais-saksalainen eroottisesti latautunut, elämäkerrallinen draamaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Isabelle Huppert, Hanna Schygulla ja Marcello Mastroianni.
Storia di Piera perustuu Piera Degli Espostin ja Dacia Marainin samannimiseen omaelämäkerralliseen teokseen Storia di Piera (1980), jonka pohjalta Ferreri, Esposti ja Maraini sovittivat elokuvan käsikirjoituksen. Elokuvan tuottajina olivat Erwin C. Dietrich ja Achille Manzotti. Storia di Piera kilpaili vuoden 1983 Cannesin elokuvajuhlien pääkilpailussa, missä se oli ehdokkaana parhaan elokuvan Kultaisen palmun saajaksi. Hanna Schygulla palkittiin roolisuorituksestaan Cannesin elokuvajuhlien parhaan naisnäyttelijän palkinnolla.
Juoni

Storia di Piera sijoittuu Italiaan ja kertoo Eugenia-nimisen äidin ja hänen Piera-tyttärensä erikoisesta suhteesta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Isabelle Huppert  | … |  Piera   |
|  Hanna Schygulla  | … |  Eugenia   |
|  Marcello Mastroianni  | … |  Lorenzo   |
|  Angelo Infanti  | … |  Tito / Giasone   |
|  Tanya Lopert  | … |  Elide   |
|  Bettina Grühn  | … |  Piera nuorena   |
|  Maurizio Donadoni  | … |  Massimo   |
|  Rita Calderoni  | … |  Marietta   |
|  Serena Bennato  | … |  Luana   |
|  Silvia Nebbia  | … |  Silvia   |
|  Laura Morante  | … |  Piera (ääni; ital. dubbaus)   |
|  Isabella Ippoliti  | … |  Piera nuorena (ääni; ital. dubbaus)   |
|  Solvejg D’Assunta  | … |  Eugenia (ääni; ital. dubbaus)   |
Tuotanto

Storia di Piera kuvattiin Italian Latiumissa, Latinan maakunnan Latinassa, Sabaudiassa ja Pontiniassa. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Faso Film, Sara Films ja Ascot Film.
Julkaisu

Storia di Piera sai ensi-iltansa Italiassa 2. helmikuuta 1983. Ranskassa elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla 13. toukokuuta 1983 ja teatteriensi-iltansa 18. toukokuuta 1983. Elokuvan Länsi-Saksan ensi-ilta oli 27. toukokuuta 1983. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 491 066 katsojaa.
Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja ehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja ehdokkuudet> Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| David di Donatello | Paras naispääosa | Hanna Schygulla | Ehdokkuus |
| David di Donatello | Paras lavastus | Marco Ferreri | Ehdokkuus |
| David di Donatello | Paras puvustus | Nicoletta Ercoli | Ehdokkuus |
| Sant Jordi | Paras ulkomaalainen miesnäyttelijä | Marcello Mastroianni | Voitto |
| Sant Jordi | Paras ulkomaalainen naisnäyttelijä | Hanna Schygulla | Voitto |
| Efebo d’oro | Paras elokuva | Marco Ferreri | Voitto |
| Cannesin elokuvajuhlien Kultainen palmu | Paras elokuva | Marco Ferreri | Ehdokkuus |
| Cannesin elokuvajuhlien parhaan naisnäyttelijän palkinto | Cannesin elokuvajuhlien parhaan naisnäyttelijän palkinto | Hanna Schygulla | Voitto |
Aiheesta muualla

Storia di Piera Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Storia di Piera Elonet.
Storia di Piera AllMoviessa. (englanniksi)
Storia di Piera Archivio del Cinema Italianossa (italiaksi)
Suomen Madridin-instituutti

Suomen Madridin-instituutti on yksi 16[lähde? ] ulkomailla toimivasta kulttuuri- ja tiedeinstituutista. Suomen Madridin-instituuttia ylläpitää Iberialais-amerikkalainen säätiö. Rahoituksensa instituutti saa suurimmaksi osaksi opetusministeriöltä.
Instituutti perustettiin vuonna 1996 yhteistyössä Madridin Complutense-yliopiston kanssa. Instituutin virallinen toimipiste on Complutense-yliopiston filologisen tiedekunnan tiloissa. Pääasialliset tilat, toimisto ja näyttelytilat sijaitsevat Madridin keskusta-alueella Barrio de las Letrasin kaupunginosassa.
Instituutin johtaja on Pauliina Ståhlberg. Hänen edeltäjänsä olivat Martti Pärssinen ja Auli Leskinen.
Suomen Madridin-instituutti.
Toiminta-alue

Instituutin toiminta-alue kattaa periaatteessa koko espanjan- ja portugalinkielisen (lusohispaanisen) maailman: Pyreneiden niemimaan, Latinalaisen Amerikan sekä Afrikan ja Aasian espanjan- ja portugalinkieliset maat ja historialliset vaikutusalueet. Koska instituutilla on poikkeuksellisen laaja toiminta-alue, yhteyksien ja toimintamahdollisuuksien kehittämiseksi on perustettu asiamiesverkosto. Tällä hetkellä instituutilla on edustaja Portugalissa.
Kulttuurikeskus

Suomen Madridin-instituutin tavoitteena on tehdä tunnetuksi suomalaista kulttuuria espanjan- ja portugalinkielisissä maissa, lähinnä Pyreneiden niemimaalla ja Latinalaisessa Amerikassa, sekä edistää kulttuuri-, tiede- ja talouskontakteja. Instituutti toimii espanjalaisten suomen kielen opiskelijoiden ja Espanjassa asuvien suomalaisten kohtauspaikkana. Omissa tiloissaan instituutti järjestää muun muassa taidenäyttelyitä, luentoja ja konsertteja. Yhteistyössä erilaisten sekä yksityisten että julkisten organisaatioiden kanssa instituutti toteuttaa muun muassa tanssi- ja teatteriesityksiä sekä elokuvaviikkoja. Merkittäviä ovat myös instituutin järjestämät, sekä suomalaiseen että lusohispaaniseen kulttuuriin liittyvät ajankohtaisia teemoja käsittelevät luennot, seminaarit ja kongressit. Instituutti harjoittaa myös julkaisutoimintaa. Instituutin tieteellinen julkaisusarja on nimeltään Acta Iberoamericana Fennica.
Tietolähde

Instituutti pyrkii jakamaan tietoa Suomeen liittyvistä asioista mahdollisimman monipuolisesti. Lisäksi sen tavoitteena on edistää kohdealueiden tutkijoiden vuorovaikutusta ja opiskelijoiden toimintamahdollisuuksia. Tiedonvälitys opiskelumahdollisuuksista Suomessa ja suomen kielen opiskelusta Espanjassa, Portugalissa sekä Suomessa kuuluvat myös osana instituutin tehtäväkenttään. Madridin Complutense-yliopiston filologisen tiedekunnan tiloissa oleva toimisto toimii pääasiassa neuvonta- ja tietopalvelupisteenä. Tila on myös tutkijoiden käytettävissä.
Näyttelysali

Instituutin näyttelysali on monitoimitila, jossa järjestetään muun muassa taidenäyttelyitä, konsertteja ja kirjaesittelyitä. Mahdollisuuksien mukaan näyttelytilaa voidaan tarjota myös instituutin ulkopuolisille sidosryhmille instituutin toiminta-ajatuksen mukaisiin tilaisuuksiin.
Aiheesta muualla

www.madrid.fi
Suomen Madridin-instituutti.
Makkarasota

Makkarasota oli yöllä 10–11. joulukuuta 1939 käyty kahakka Tolvajärven–Ägläjärven taistelussa, missä venäläisten suorittama saarrostusyritys pysähtyi nälkiintyneiden puna-armeijan sotilaiden jäädessä syömään suomalaisten kenttäkeittiöstä.
Venäläiset olivat tehneet yön aikana kahdella pataljoonalla yllätyshyökkäyksen, jolla he olivat katkaisseet tärkeän maantieyhteyden Värtsilän ja Tolvajärven välillä. Tästä seurasi yötaistelu, joka kesti aamuun asti. Suomalaisia kaatui 20 ja venäläisiä arviolta 180.
Puna-armeijan koukkaus Tolvajärvellä

Puna-armeija päätti kokeilla Tolvajärvellä koukkausta suomalaisjoukkojen selustaan. Suomalaiset olivat ryhmittyneet puolustukseen järven länsipuolelle, ja neuvostojoukot kiersivät vesistön sen molemmilta puolilta pataljoonan voimin päästen näin puolustajien sivuille. Pohjoispuolella hyökkäävä pataljoona pääsi yllättämään suomalaiset, ja sitä vastassa oli vain esikuntaa, tykistöä ja kuormastoa. Everstiluutnantti Pajari kokosi käsillä olleista noin 100 miehen vahvuisen osaston, joka löi vihollisen yön kestäneissä taisteluissa takaisin. Myös järven eteläpuolelta koukkausta yrittänyt vihollispataljoona torjuttiin.
Taistelun jälkeen

Koukkausyritystä seurasi seuraavana aamuna vihollisen päähyökkäys Tolvajärven jään yli. Myös tämä hyökkäys torjuttiin. Suomalaisten onneksi venäläiset eivät saaneet joukkojaan hyökkäämään samaan aikaan, vaan päähyökkäys tuli vasta koukkausten jälkeen. Neuvostoliiton tappiot olivat useita satoja miehiä ja useita hyökkäysvaunuja.
Mannerheimin patsas (Seinäjoki)

| Mannerheimin patsas |
| --- | --- |

Nimi:  Mannerheimin patsas
Tekijä:  Lauri Leppänen
Valmistumisvuosi:  1955
Taiteenlaji:  kuvanveisto
Sijainti:  Mannerheimin puisto
Paikkakunta:  Seinäjoki
Koordinaatit:  62°47'15.18"N, 22°50'29.11"E
Mannerheimin patsas sijaitsee Seinäjoella Kirkkokadun ja Koulukadun kulmauksessa, Seinäjoen lyseon vieressä. Lauri Leppäsen veistämä patsas paljastettiin ensimmäisenä marsalkka Mannerheimin patsaana Suomessa 4. kesäkuuta 1955. Patsas pystytettiin ensin Seinäjoen Keskustorille ja siirrettiin nykyiselle paikalleen vuonna 1973. Mannerheimin puiston uudistuksessa 2014 veistos sai korkeamman jalustan ja pääsi hieman lähemmäs kadunreunaa (kuvassa patsas on vielä aiemmalla paikallaan).
Patsas on pystytetty sen muistoksi, että Suomen sisällissodan aikana Mannerheim piti päämajaansa paikkakunnista pisimpään Seinäjoella.
Siionin laulut

| Siionin laulut |
| --- | --- |
Kieli:  suomi
Genre:  hengellinen laulukokoelma
Kustantaja:  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys
Julkaistu:  2016
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Siionin laulut on Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen julkaisema 367 hengellisen laulun kokoelma, jota käyttävät vanhoillislestadiolaiset. Siionin laulujen ja virsien kokoelmaa on käytetty vuodesta 1916. Nykyinen Siionin laulut -kokoelma on vuodelta 2016.
Kokoelmaa on käännetty myös vieraille kielille. Pohjois-Amerikassa käytetyn laulukokoelman nimi on "Songs and Hymns of Zion" (2008), Ruotsissa "Sions Sånger och Psalmer", Saksassa "Zions Lieder und Gesänge" (1996), Virossa "Siioni laulud ja kirikulaulud" (1999) sekä Venäjällä "Песни Сиона и Псальмы" (Pesni Siona i Psalmy) (2000).
Historia

Siionin laulujen juuret ovat 1700- ja 1800-luvun laulukokoelmissa vanhat Siionin Virret ja Halullisten sielujen hengelliset laulut (lempinimeltään Pikku Siioni), joita käytettiin paljon Vanhan Virsikirjan ohella lestadiolaisuuden varhaisvaiheessa. 1870-luvulla lestadiolaisuuden piirissä alettiin julkaista myös omia lauluvihkosia, joista kukin sisälsi pari laulua tai muutaman laulun. Mahdollisesti Juho Rankisen toimittama Jumalan Lasten Matka-Lauluja I vuodelta 1882 sisälsi jo toistakymmentä laulua. Yhteensä eri kokoelmissa oli toistasataa laulua 1880-luvulla.
Leonard Typön 346 laulua sisältävä Siionin kansan Matka-Laulut Elämän tiellä (1902–1916) tai lyhyesti Siionin Matka-Laulut ja Gustaf Skinnarin Jumalan lasten Rukous-, Ylistys- ja Kiitos-Wirsiä matkustaissamme elämän tietä läpi wihollisen maan Paratiisiin olivat suurimpia vanhoillislestadiolaisten käyttämiä kokoelmia ennen O. H. Jussilan kokoelmaa. Vuonna 1916 Oskari Heikki Jussila julkaisi Siionin laulut ja wirret, johon hän oli kerännyt 329 laulua. Hän toimitti laulukirjaa parisenkymmentä vuotta, poistaen ja lisäillen lauluja. Vuonna 1939 hän lopetti laulukirjan julkaisemisen.
Laulujen muita tekijöitä olivat muun muassa Kivijärven kirkkoherra Frans Petter Krank, hänen poikansa Yrjö Karanko vanhempi ja Toivo Kuulan isä Matti Kuula.