stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vantaa
Kulttuuri ja tapahtumia > Tapahtumat

Ankkarock oli jokavuotinen, useimmiten elokuun alussa Vantaan Korsossa järjestetty rockfestivaali. Tapahtuma alkoi vuonna 1989 ilmaiskonserttina ja järjestettiin sen jälkeen vuosittain. Viimeinen Ankkarock juhlittiin vuonna 2010.
Louhela Jam on vanhin yhtäjaksoisesti järjestetty rockfestivaali Vantaalla. Yksipäiväinen maksuton tapahtuma järjestetään Louhelan ja Martinlaakson välisessä Jokiuomanpuistossa kesäkuussa aina koulujen päättymisen jälkeisenä sunnuntaina.
Uudempaa vantaalaista kesäfestivaaliperinnettä edustaa vuodesta 2014 lähtien heinäkuun loppupuolen viikonloppuna Hiekkaharjun urheilukentällä järjestetty Tikkurila-festivaali.
Vantaan barokki -musiikkitapahtuma järjestettiin kuutenatoista kesänä ennen kuin se lakkautettiin vuonna 2008. Vuonna 2010 perustettiin Vantaan musiikkijuhlat, joka jatkaa Vantaan barokin perinnettä ainakin siinä mielessä, että sekin painottaa vanhaa musiikkia. Uuden festivaalin kattama ajanjakso on kuitenkin laajempi, ja taiteellisen johtaja Markku Luolajan-Mikkolan mukaan siellä keskitytään ennemmin periodisoittimiin kuin mihinkään tiettyyn aikakauteen.
Herättäjäjuhlat järjestettiin Vantaalla vuonna 2016.
Kulttuuri ja tapahtumia > Konserttitalo Martinus

Martinlaaksossa sijaitseva vuonna 1987 valmistunut kulttuuritalo Martinus tarjoaa tiloja erilaisille tapahtumille kokouksista ja seminaareista kulttuuritilaisuuksiin.
Hyvän akustiikan ansiosta konserttisalissa on tehty monia nauhoituksia äänitteitä varten. Salissa on tehty runsaasti myös tv-nauhoituksia. Katsomopaikkoja salissa on 444 henkilölle, joista kuusi on invalidipaikkoja. Konserttitalon lämpiössä on mahdollisuus järjestää pienimuotoisia konsertteja ja muita tapahtumia. Martinus on Nick Davies'in johtaman Vantaan viihdeorkesterin kotisali.
Kulttuuri ja tapahtumia > Myyrmäkitalo

Läntisellä Vantaalla olevassa Myyrmäkitalon monitoimikeskuksessa sijaitsevat muun muassa pääkirjastotason palveluja tuottava Myyrmäen kirjasto (toinen vastaava Vantaalla on Tikkurilan kirjasto), Vantaan taidemuseo Artsi ja 188-paikkainen nousevakatsomoinen auditorio. Auditoriossa toimii elokuvateatteri Kino Myyri. Keskuksen opetustilojen pääkäyttäjiä ovat Vantaan kuvataidekoulu, Vantaan aikuisopisto ja monet harrastekerhot. Syksyllä 1993 valmistunut monitoimikeskus sijaitsee lähellä Myyrmäen asemaa ja kauppakeskus Myyrmannia.
Kulttuuri ja tapahtumia > Tunnettuja vantaalaisia kuoroja ja yhtyeitä

lähde?
Kube
Katujen Äänet
Melrose
Mind of doll
NaisSound
Passionworks
Pintandwefall
Shiraz Lane
Tikkurilan Soittokunta
Vantaan Kamarikuoro
Vantaan viihdeorkesteri
Wedding Crashers
Kulttuuri ja tapahtumia > Perinnekulttuuri

Vantaan alueen kansallispuvun nimi on Helsingin pitäjän kansallispuku. Kansallispuku on koottu Toini Felinin ja Evy Björkmanin toimesta. Bragen pukuosasto hyväksyi puvun vuonna 1925 ja Yngvar Heikel täydensi puvun vuosina 1926–1927. Puvun esikuva on Vantaanlaaksossa 1770-luvulla käytetty puku. Helsingin pitäjän puku on yksi omaleimaisimmista kansallispuvuista, sillä sen mustassa hameessa on poikkiraidat eikä pukuun kuulu liiviä. Miesten puku on otettu käyttöön vuonna 1927. Miesten puvun pohjana on rikkaampi perinnematieriaali sekä Pohjois- ja Itä-Helsingissä käytetyt vaatteet.
Kulttuuri ja tapahtumia > Ruokakulttuuri

Vantaa kuuluu ruokakulttuuriltaan uusimaalaiseen alueeseen. Rannikkokaupungin yhteydessä kala on kuulunut päivittäiseen ruokavalioon. Tyypillisiä suolakaloja ovat olleet silakka ja lahna ja tyypillisin mauste ruohosipuli. Uusimaalaiseen ruokakulttuuriin kuuluvat rosollit, piimäjuustot ja laatikot. Uusimaalaiseen ruokakulttuuriin kuuluu myös marjaviinituotanto, puutarhamarjat ja niistä tehdyt jalosteet. Vantaan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lohilaatikko, lohikeitto ja lohitäytteinen vol-au-vent.
Matkailu

Vantaan suosituin nähtävyys on tiedekeskus Heureka (318 699 kävijää vuonna 2011). Muita nähtävyyksiä ovat:
Helsingin pitäjän kirkonkylä ja Vantaan Pyhän Laurin kirkko (1460)
Helsinki-Vantaan lentoasema (1952)
Hotelli Vantaa ja sen viihderavintola Tulisuudelma
Kuusijärven ulkoilukeskus ja Sipoonkorven kansallispuisto
Myyrmäen kirkko (Juha Leiviskä, 1984)
Seutulan kappeli
Sotungin kylä
Suomen ilmailumuseo
Teatteri Vantaa
Vantaan kaupunginmuseo (Tikkurilan vanhassa asemarakennuksessa)
Vantaan taidemuseo Artsi (Myyrmäkitalossa)
Vantaankoski ja Kuninkaantie
Viihdekeskus Flamingo ja Kauppakeskus Jumbo
Ystävyyskaupungit

Vantaalla on 10 ystävyyskaupunkia:
Boryspil, Ukraina (2023)
Frankfurt (Oder), Saksa (1987)
Huddingen kunta, Ruotsi (1951)
Jinan, Kiina (2001)
Lyngby-Taarbæk, Tanska (1951)
Matte Yehuda, Israel (1967)
Mladá Boleslav, Tšekki (1978)
Rastattin piirikunta, Saksa (1968)
Salgótarján, Unkari (1976)
Słupsk, Puola (1987)
Kirjallisuutta

Leskinen, Sirpa & Pesonen, Petro: Vantaan esihistoria.  Vantaa:  Vantaan kaupunki, 2008.  ISBN 978-952-443-255-9
Ranta, Pertti & Siitonen, Mikko & Metsätähti Oy: Vantaan luonto. Kasvit. Vantaan kaupunki, 1996. ISBN 951-8959-47-1
Sihangin varastorakennuksen puolustus

Sihang varastorakennuksen puolustus (yksink.: 四行倉庫保衛戰; perint.: 四行仓库保卫战; pinyin: Sìháng Cāngkù Bǎowèi Zhàn) tapahtui 26. lokakuuta – 1. marraskuuta 1937 ja merkitsi lopun alkua Shanghain taistelulle Kiinan–Japanin sodan alussa. Varastorakennuksen puolustajat, yleisesti tunnettu nimellä ”Kahdeksansataa sankaria” (yksink.: 八百壮士; perint.: 八百壯士; pinyin: Bābǎi Zhùangshì) tai ”Yksinäinen pataljoona”, estivät lukuisat keisarillisen Japanin armeijan hyökkäykset ja suojasi Kansallisen vallankumousarmeijan joukkojen vetäytymistä lännestä Shanghain taistelun aikana.
Menestyksellinen varastorakennuksen puolustus nosti Kiinan armeijan ja kiinalaisten taistelutahtoa ja itsetuntoa japanilaisten Shanghaihin tunkeutumisen jälkeen. Varastorakennuksen sijainti Suzhou-joen äärellä, vieraiden valtioiden hallitsemien alueiden vieressä, takasi taistelulle näkyvyyden läntisissä viestimissä. Kansainvälinen yhteisö antoi tukensa Tšiang Kai-šekille, jonka johdolla kiinalaiset taistelivat japanilaisia vastaan.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Defense of Sihang Warehouse
Oikean rannan Ukraina

Eräs tulkinta Oikean rannan Ukrainasta. Aluerajaus vaihteli eri aikakaudesta toiseen.
Oikean rannan Ukraina (ukr. Правобережна Україна, Правобережжя, Pravoberežna Ukrajina, Pravoberežžja) on historiallinen, maantieteellinen ja hallinnollinen alue Ukrainassa. Se kattaa alueet, joita rajaavat  idässä Dnepr, pohjoisessa Pripetjoen suot, etelässä arot ja lännessä ylemmät Etelä-Bug- ja Slutšjoet. Oikean rannan kasakkahallintoon kuului viisi keskeistä rykmenttiä ja neljä rintamarykmenttiä.
Kun alue kuului Puolaan, se muodosti Kiovan voivodikunnan (lukuun ottamatta kaupunkia ympäristöineen) ja Bracławin voivodikunnan sekä osia Volynian ja Podiljan voivodikunnista. Venäjän keisarikunnan aikana 1800-luvun alkupuolella Oikean rannan Ukraina oli nimeltään Lounaisalue. Nykyisin Oikean rannan Ukrainaan kuuluvat Vinnytsjan alue, Žytomyrin alue, pohjoisen Kirovohradin alue ja Dneprjoen länsipuoliset osat Kiovan ja Tšerkasyn alueista.
Kun alue Puolan kolmannen jaon jälkeen liitettiin Venäjään, sen mukana Venäjälle tuli huomattava määrä juutalaista väestöä. Venäjän viranomaiset muodostivat sinne erityisen Venäjän juutalaisten asuinalueen. Sillä oli vuoden 1917 vallankumoukseen asti muutamia ominaispiirteitä: ensinnäkin puolalaisten merkittävä vaikutusvalta, ja toiseksi sinne muodostui latifundia-suurtiloja, jotka estivät kaupunkien kasvun ja keskiluokan synnyn. Kaupungeissa asui pääasiassa juutalaisia kauppiaita ja käsityöläisiä.
Alueen puolalaistunutta ukrainalaista säätyläistöä alkoi vuoden 1863 tammikuun kansannousun edellä palata ukrainalaisille juurilleen ja edistää ukrainalaista kansallista heräämistä.
Aiheesta muualla

D. Ja. Vortman: Pravoberežna Ukrajina (Правобережна Україна) (pdf) (koko teoksen osa, koska verkkosivusto history.org.ua oli alhaalla) Ukrainan historian tietosanakirja, osa 8 (Т. 8 : Па—Прик),  s. 479;. 2011. ISBN 978-966-00-1142-7  Viitattu 1.12.2022. (ukrainaksi)
Pravoberežna Ukrajina (Правобережна Україна) Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, Т. 5 (П—С) . 2003. Viitattu 1.12.2022. (ukrainaksi)
Harvey Milk

| Harvey Bernard Milk |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1930 Woodmere, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 27. marraskuuta 1978 (48 vuotta) San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Poliitikko
Puolue:  Demokraattinen puolue
Asema:  San Franciscon kaupunginvaltuutettu 5. kaupunginosasta
Vaalipiiri:  The Castro, Haight-Ashbury, Duboce Triangle, Noe Valley
Kotipaikka:  San Francisco, Kalifornia
Aiheesta muualla
www.harveymilk.com
Harvey Bernard Milk (22. toukokuuta 1930 Woodmere, New York, Yhdysvallat – 27. marraskuuta 1978 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja ensimmäinen avoimesti homoseksuaalinen mies, joka valittiin julkiseen luottamustehtävään Kaliforniassa. Hän tuli valituksi San Franciscon kaupunginvaltuustoon (engl. Board of Supervisors) vuonna 1977. Politiikka ja aktivismi eivät kuuluneet hänen varhaisiin kiinnostuksenkohteisiinsa: hän ei kertonut avoimesti homoseksuaalisuudestaan tai osallistunut politiikkaan ennen keski-ikää ja kokemuksiaan 1960-luvun vastakulttuurin piirissä.
Milk muutti vuonna 1972 New Yorkista San Franciscon Castron kaupunginosaan, jonne kohdistui homomiesten ja lesbojen massamuutto. Hän pyrki kaupunginvaltuustoon ensimmäisen kerran vuonna 1973, muttei tullut vielä valituksi. Hänen kampanjaansa verrattiin teatteriin hänen röyhkeytensä, suorasanaisuutensa, eloisuutensa ja törkeytensä takia, mikä toi hänelle sekä median huomion että ääniä. Hän kampanjoi jälleen kaksissa seuraavissa kaupunginvaltuuston vaaleissa ja sai äänestäjiltä sen verran vastakaikua, että hän pyrki myös Kalifornian edustajainhuoneeseen. Kasvavaa suosiotaan hyödyntäen hän johti homojen poliittista liikettä taisteluissa homovastaisia aloitteita vastaan. Milk valittiin lopulta kaupunginvaltuustoon vuonna 1977.
Milk toimi valtuutettuna lähes yhdentoista kuukauden ajan ja oli vastuussa tiukan homojen oikeuksia koskeneen asetuksen hyväksymisestä. 27. marraskuuta 1978 Dan White murhasi Milkin ja pormestari George Mosconen. White oli virastaan hiukan aiemmin eronnut kaupunginvaltuutettu, joka halusi työnsä takaisin. Sekä Milkin valinta että hänen murhaansa seuranneet tapahtumat olivat osoitus kaupunkilaisten liberalisoitumisesta ja poliittisista kiistoista kaupungin hallinnon ja konservatiivisten poliisivoimien välillä.
Milkistä on tullut San Franciscossa ikoni, ja San Franciscon yliopiston professori Peter Novak on kuvaillut häntä ”homojen oikeuksien marttyyriksi”. Vuonna 2002 häntä kutsuttiin ”kaikkein kuuluisimmaksi ja huomattavimmalla tavalla avoimeksi HLBT-virkamieheksi, joka on koskaan valittu vaaleilla Yhdysvalloissa”. Kirjailija John Cloud totesi hänen vaikutuksestaan: ”Sen jälkeen kun hän oli uhmannut San Franciscon hallitsevaa luokkaa vuonna 1977 tullakseen kaupunginvaltuuston jäseneksi, monien ihmisten – heteroiden ja homojen – täytyi sopeutua uuteen todellisuuteen, jonka ruumiillistuma hän oli: että homo voi elää rehellisen elämän ja menestyä.”
Lapsuus ja nuoruus

Harvey Bernard Milk syntyi Woodmeressa Long Islandilla 22. toukokuuta 1930 William ja Minerva Karns Milkille. Hän oli Itä-Euroopan juutalaisten vanhempiensa nuorempi poika ja liettualaisen kauppiaan Morris Milkin pojanpoika. Morris Milk omisti tavaratalon ja auttoi perustamaan alueen ensimmäisen synagogan. Lapsena Milkiä kiusattiin hörökorvien, suuren nenän ja liian suurten jalkojen vuoksi ja hän sai usein huomiota luokan pellenä. Hän pelasi koulussa amerikkalaista jalkapalloa ja mieltyi oopperaan. Teini-ikäisenä hän tunnusti olevansa homoseksuaali, mutta piti sen tarkkaan salaisuutena. Lukion vuosikirjassa hänen nimensä alla luki: ”Glimpy Milk – ja sanotaan, etteivät NAISET mene ikinä sanattomiksi”.
Milk opiskeli New York State College for Teachers -yliopistossa Albanyssa (nykyinen Albanyn yliopisto) vuosina 1947–1951 pääaineenaan matematiikka. Hän kirjoitti yliopiston lehteen ja sai mainetta seurallisena ja ystävällisenä opiskelijana. Yksikään hänen ystävistään lukiossa tai yliopistossa ei koskaan epäillyt hänen olevan homo. Eräs luokkatoveri muisti, että ”Häntä ei koskaan pidetty mahdollisena queerina – siksi niitä silloin kutsuttiin – hän oli miehinen mies”. Valmistuttuaan Milk liittyi Yhdysvaltain laivastoon Korean sodan aikaan. Hän palveli sukelluspelastusvene USS Kittiwakella sukeltajana. Myöhemmin hän siirtyi San Diegon laivastotukikohtaan sukellusopettajaksi. Vuonna 1955 hänet vapautettiin laivastosta luutnanttina (engl. lieutenant, junior grade).
Lapsuus ja nuoruus > Työuran alku

Milkin työuran alkuvaiheita leimasivat tiheät muutokset; myöhempinä vuosinaan hän nautti kertoessaan siitä, kuinka hän kasvoi ulos keskiluokkaisen juutalaisen pojan roolista. Hän aloitti opettamisen George W. Hewlett High Schoolissa Long Islandilla. Vuonna 1956 hän tapasi Joe Campbellin Jacob Riis Parkin hiekkarannalla, joka oli homomiesten suosima alue Queensissa. Campbell oli seitsemän vuotta Milkiä nuorempi ja Milk tavoitteli häntä intohimoisesti. Senkin jälkeen kun he olivat muuttaneet yhteen Milk kirjoitti Campbellille romanttisia viestejä ja runoja. He tylsistyivät nopeasti elämäänsä ja päättivät muuttaa Texasiin, mutteivät viihtyneet siellä ja muuttivat takaisiin New Yorkiin, jossa Milk sai töitä vakuutusyhtiöstä. Campbell ja Milk erosivat lähes kuuden vuoden jälkeen; suhde jäi hänen elämänsä pisimmäksi.
Milk yritti pitää varhaisen romanttisen elämänsä erillään perheestään ja työstään. Hän oli nyt jälleen tylsistynyt ja sinkku ja asui New Yorkissa. Hän harkitsi muuttavansa Miamiin, jossa hän olisi mennyt naimisiin lesbon ystävänsä kanssa ”saadakse[en] ... julkisivun & kumpikaan ei olisi toisen tiellä”. Hän kuitenkin pysyi New Yorkissa ja etsi salaa suhdetta. Vuonna 1962 Milk tutustui Craig Rodwelliin, joka oli häntä kymmenen vuotta nuorempi. Vaikka Milk liehitteli Rodwellia innokkaasti, herätti hänet joka aamu puhelinsoitolla ja lähetteli hänelle viestejä, Milk ei pitänyt siitä, että Rodwell oli mukana homojen aktivistijärjestö Mattachine Societyn New Yorkin haaran toiminnassa. Kun Rodwell pidätettiin kävelystä Riis Parkissa ja häntä syytettiin mellakkaan yllyttämisestä ja siveettömästä pukeutumisesta (lain mukaan miesten uima-asujen täytyi ulottua navan yläpuolelta reiden alapuolelle), hän joutui kolmeksi päiväksi vankilaan. Milk säikähti Rodwellin taipumusta agitoida poliisia, ja suhde päättyi pian.
Milk lopetti yhtäkkisesti työnsä vakuutusasiamiehenä ja ryhtyi Bache & Company -yhtiön tutkijaksi Wall Streetillä. Hänet ylennettiin useita kertoja, vaikka hän tapasikin loukata yrityksen vanhempia jäseniä jättämällä heidän neuvonsa huomiotta ja rehentelemällä menestyksellään. Vaikka hän oli taitava työssään, hänen työtoverinsa aistivat, ettei hän ollut siinä sydämellään mukana. Milk aloitti suhteen Jack Galen McKinleyyn ja värväsi hänet taisteluun valtionhallinnon kasvua vastaan suostuttelemalla hänet työskentelemään konservatiivisen republikaanin Barry Goldwaterin presidentinvaalikampanjalle vuonna 1964. Heidän suhteensa oli vaikea: McKinley masentui helposti ja uhkasi usein tehdä itsemurhan, jos Milk ei antaisi hänelle tarpeeksi huomiota. Milk vei McKinleyn sairaalaan, jossa Milkin entinen kumppani Joe Campbell toipui itsemurhayrityksestä: Campbell oli yrittänyt tappaa itsensä, kun hänen rakastajansa – Billy Sipple -niminen mies – oli jättänyt hänet. Milk oli pysynyt Greenwich Villagen avantgarde-taidemaailmaan astuneen Campbellin ystävänä eikä kyennyt ymmärtämään, miksi toivottomuus oli Campbellille riittävä syy harkita itsemurhaa.
Kampanjat

San Franciscon homojen poliittinen klikki otti Milkin jäätävästi vastaan. Kymmenen vuoden ajan politiikassa aktiivisesti toiminut Jim Foster ei pitänyt siitä, että uusi tulokas pyysi hänen tukeaan niinkin arvokkaaseen virkaan kuin kaupunginvaltuutetuksi. Foster sanoi Milkille: ”Demokraattisessa puolueessa on vanha sanonta. Et voi tanssia, ellet kasaa tuoleja sivuun ensin. En ole nähnyt sinun koskaan kasaavan tuoleja.” Milk suuttui töykeästä kommentista, ja keskustelu merkitsi Alicen ja Milkin välisen vihamielisen suhteen alkua. Jotkut homobaarien omistajat päättivät tukea Milkin ehdokkuutta: he taistelivat edelleen poliisin häirintää vastaan ja pitivät Alicen lähestymistapaa liian arkana.
Vaikka Milk oli tähän saakka harhaillut elämänsä halki, journalisti Frances FitzGeraldin mukaan hän löysi nyt kutsumuksensa: FitzGerald kutsui häntä ”synnynnäiseksi poliitikoksi”. Aluksi Milkin kokemattomuus näkyi. Hän yritti pärjätä ilman rahaa, tukea ja henkilökuntaa ja luotti niiden sijaan viestiinsä vakaasta taloudenpidosta, jossa painotettaisiin yksilöiden etuja suurten yritysten ja hallinnon etujen sijaan. Hän tuki kaupunginvaltuuston vaalien muuttamista niin, että valtuutetut valittaisiin kaupunginosista eikä koko kaupungin käsittävästä vaalipiiristä. Se olisi vähentänyt rahan vaikutusvaltaa ja antanut kaupunginosille enemmän painoarvoa kaupungin hallinnossa. Hän tuki myös sosiaalisesti liberaaleja aatteita, vastusti hallinnon sekaantumista yksityisiin seksuaaliasioihin ja tuki marihuanan laillistamista. Tuliset ja mahtailevat puheet ja taidokkaat mediakyvyt toivat Milkille vuoden 1973 vaaleissa huomattavan määrän huomiota. Hän sai 16 900 ääntä, suuren ääniosuuden Castrossa ja muissa liberaaleissa kaupunginosissa, ja tuli kymmenenneksi yhteensä 32 ehdokkaasta. Jos vaalipiirit olisi järjestelty uudelleen kaupunginosien mukaan, hän olisi päässyt valtuustoon.
Kampanjat > Castro Streetin pormestari

Jo varhain poliittisen uransa alussa Milk vaikutti viehtyneen koalitioiden rakentamiseen. Teamsters-ammattiliitto halusi lakkoilla oluenjakelijoita vastaan, sillä ne kieltäytyivät allekirjoittamasta liiton sopimusta. Liiton organisoija pyysi Milkiltä apua homobaarien suhteen; vastineeksi Milk pyysi liittoa palkkaamaan lisää homoja kuskeja. Muutaman päivän kuluttua Milk kierteli Castron alueen ja sen ympäristön homobaareissa kehottamassa niitä kieltäytymään oluen myynnistä. Teamsters oli värvännyt kampanjaan myös arabi- ja kiinalaisomisteisia ruokakauppoja, joten se onnistui äärimmäisen hyvin. Milk löysi ammattiliitoista voimakkaan poliittisen liittolaisen, ja tähän aikaan hän alkoi kutsua itseään ”Castro Streetin pormestariksi”. Castro Streetin kasvaessa kasvoi myös Milkin maine. Tom O'Horgan totesi, että ”Harvey käytti valtaosan elämästään esiintymislavan etsimiseen. Castro Streetiltä hän viimein löysi sen.”
Jännitteet alueen Most Holy Redeemer Parish -seurakunnan vanhempien asukkaiden ja Castron kaupunginosaan muuttaneiden homojen välillä voimistuivat vuonna 1973. Kun kaksi homomiestä yritti avata antiikkiliikkeen, Eureka Valley Merchants Association (EVMA) koetti estää heitä saamasta myyntilupaa. Milk ja muutamat muut homot liikkeenomistajat perustivat Castro Village Association -järjestön, jonka puheenjohtajana Milk toimi. Hän toisti usein filosofiansa, jonka mukaan homojen tulisi ostaa homojen omistamista liikkeistä. Milk järjesti Castro Street Fairin vuonna 1974 houkutellakseen alueelle lisää asiakkaita. Yli 5 000 ihmistä osallistui tapahtumaan ja jotkut EVMA:n jäsenet järkyttyivät: he myivät Castro Street Fairin aikana enemmän tavaraa kuin minään muuna päivänä aiemmin.
Kampanjat > Vakavasti otettava ehdokas

Vaikka Milk oli Castron alueella uusi tulokas, hän osoitti johtajuutta pienessä yhteisössään. Hänet alettiin ottaa ehdokkaana vakavasti, joten hän päätti asettua uudelleen ehdolle valtuustoon vuonna 1975. Milk muutti lähestymistapaansa: hän leikkasi pitkät hiuksensa, lopetti marihuanan käytön ja vannoi käymästä enää koskaan homokylpylässä. Milk sai kampanjalleen Teamsters-ammattiliiton sekä palomiesten ja rakennustyöläisten ammattiliittojen tuen. Castro Camerasta tuli kaupunginosan toimintakeskus. Milk tapasi usein poimia kadulta ihmisiä mukaan kampanjaansa – monet huomasivat myöhemmin, että he sattuivat olemaan sentyyppisiä miehiä, joita Milk piti viehättävinä.
Milk kannatti pienten liikeyritysten tukemista ja kaupunginosien kasvua. Vuodesta 1968 lähtien pormestari Alioto oli houkutellut San Franciscoon suuria yrityksiä siitä huolimatta, että kriitikot haukkuivat häntä ”San Franciscon manhattanisaatiosta”. Kun työväenluokan työpaikat korvautuivat palvelusektorin töillä, Alioton äänestäjäkunta heikkeni ja koitti tilaisuus valita kaupungille uusi johtaja. George Moscone valittiin pormestariksi. Mosconella oli ollut ratkaiseva asema sodomialain kumoamisessa Kalifornian osavaltionhallinnossa aiemmin samana vuonna. Hän tunnusti että Milk oli vaikuttanut hänen valintaansa vierailemalla Milkin vaalivalvojaisissa, kiittämällä Milkiä henkilökohtaisesti ja tarjoamalla hänelle paikkaa virkamiehenä (engl. city commissioner). Milk tuli vaaleissa seitsemännelle sijalle, vain yhden sijan päähän kaupunginvaltuutetun paikasta. Liberaalit poliitikot saivat pormestarin, district attorneyn ja seriffin paikat.
Kaupungin uudesta johdosta huolimatta konservatiiveilla oli edelleen omat linnakkeensa. Eräs Mosconen ensimmäisistä toimista pormestarina oli poliisimestarin nimitys San Franciscon poliisilaitokselle (SFPD). Hän valitsi virkaan Charles Gainin SFPD:n toiveiden vastaisesti. Suurin osa poliiseista ei pitänyt Gainista, sillä hän oli kritisoinut lehdistössä poliisia rasismista ja alkoholinkäytöstä työaikana eikä ollut työskennellyt asenteiden muuttamiseksi komentoketjun sisällä. Pormestarin pyynnöstä Gain teki selväksi, että homot poliisit toivotettaisiin kaupungissa tervetulleiksi; asia nousi uutiseksi koko maassa. Poliisit ilmaisivat vihansa Gainia kohtaan ja pitivät pormestaria petturina.
Kampanjat > ”Sankarillisia tekoja”

Milkin asema San Franciscon homoyhteisön edustajana voimistui. 22. syyskuuta 1975 presidentti Gerald Ford oli vierailulla kaupungissa ja käveli hotellilta autolleen. Väkijoukossa ollut Sara Jane Moore nosti aseen ampuakseen hänet. Ohi kävellyt entinen merijalkaväen sotilas tarttui Mooren käsivarteen ja ase laukesi jalkakäytävälle. Ohikulkija oli Oliver ”Bill” Sipple, joka oli jättänyt Milkin entisen rakastajan Joe Campbellin vuosia aiemmin ja saanut Campbellin yrittämään itsemurhaa. Sipple oli mielenterveysvapaalla armeijasta ja asui ”rähjäisessä” Tenderloinin kaupunginosassa. Valokeila kohdistui välittömästi häneen. Vaikka Sipple kieltäytyi kutsumasta itseään sankariksi eikä halunnut tuoda seksuaalisuuttaan julki, Milk kertoi ystävälleen: ”Tilaisuus on liian hyvä. Kerrankin voimme näyttää, että homot voivat tehdä sankarillisia tekoja, ei vain kaikkea sitä roskaa lasten hyväksikäytöstä ja hengailusta vessoissa”. Milk otti yhteyttä sanomalehteen.
Useita päiviä myöhemmin The San Francisco Chroniclen kolumnisti Herb Caen paljasti Sipplen homoksi ja Milkin ystäväksi. Toimittajat piirittivät Sippleä ja hänen perhettään. Hänen äitinsä, tiukka detroitlainen baptisti, ei suostunut puhumaan hänen kanssaan. Vaikka Sipple oli kuulunut homoyhteisöön jo vuosia ja osallistunut jopa pride-tapahtumiin, hän haastoi Chroniclen oikeuteen yksityisyyden loukkaamisesta. Presidentti Ford lähetti Sipplelle viestin, jossa hän kiitti Sippleä henkensä pelastamisesta. Milk sanoi, että Sipple sai seksuaalisen suuntautumisensa vuoksi pelkän viestin eikä kutsua Valkoiseen taloon.