stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tampereen linja-autoasema
Perusparannus

Tampereen linja-autoasemalla alkoi joulukuussa 2007 noin vuoden kestänyt mittava perusparannus, jossa lähtölaiturit siirrettiin aseman itäpuolelle, linja-autojen pysäköintipaikat poistettiin, 1980-luvulla rakennettu tavara-asema purettiin, rakennettiin uusi laiturikatos ja palautettiin rahtiterminaali alkuperäiselle paikalleen aseman eteläpäätyyn. Tilausajot ja aseman saattoliikenne jäivät entiselle laiturialueelle aseman länsipuolelle. Muutostöiden kantavana ajatuksena oli, että linja-autot viipyvät asemalla vain tarpeellisen ajan eli jättävät saapuvat matkustajat aseman pääovelle ja rahdin terminaaliin sekä ottavat lähtevät tavarat terminaalista ja uudet matkustajat laiturikatoksesta.
Linja-autoaseman, Matkahuollon käyttöön tulevien tilojen varsinaiset perusparannustyöt valmistuivat vuoden 2008 syyskuussa, jonka jälkeen Matkahuolto aloitti tilojen kalustamisen. Perusparannetut tilat sekä linja-autojen uudet lähtölaiturit otettiin käyttöön 13. lokakuuta 2008. Virallisia avajaisia vietettiin 22. lokakuuta 2008, jolloin Tampereen kaupungin pormestari Timo P. Nieminen vihki aseman käyttöön yhdessä Matkahuollon toimitusjohtaja Pekka Hongiston sekä Linja-autoliiton puheenjohtajan, Väinö Paunu Oy:n toimitusjohtajan Martti Paunun kanssa.
Perusparannus saatiin päätökseen vuoden 2008 loppupuolella, jolloin rakennuksen pohjoispäädyssä sijaitsevat liiketilat valmistuivat.
Muutos- ja perusparannustöissä otettiin huomioon tulevan Ratinan kauppakeskuksen rakentaminen. Kauppakeskus rakennettiin vuosina 2015–2018 Ratinan stadionin ja linja-autoaseman väliin, vanhojen lähtölaiturien ja linja-autojen pysäköintialueen paikalle, ja samalla kauppakeskuksen tontin läpi kulkenut Vuolteenkatu siirrettiin aivan linja-autoaseman taakse. Linja-autoasemalta pääsee myös suoraan kauppakeskukseen liukuportaita pitkin.
Tammikuussa 2023 Matkahuolto ilmoitti siirtävänsä toimintansa Tampereen linja-autoasemalta logistiikkakeskukseen Sarankulman kaupunginosaan saman vuoden kesäkuun lopussa. Muutto merkitsee pakettipalvelujen ja linja-autolippujen myynnin loppumista linja-autoasemalla. Matkahuolto perustelee muutosta pakettiliikenteen siirtymisellä automaatteihin ja sillä, että suurin osa linja-autolipuista ostetaan verkosta.
Kuvia

Odotussali ennen korjausta
Linja-autoasema ennen perusparannusta
Perusparannustyöt täydessä vauhdissa maaliskuussa 2008
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tampereen linja-autoasema Wikimedia Commonsissa
Panoraamakuvia Tampereen linja-autoasemalta – Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Kuvia Tampereen linja-autoasemasta Arjenhistoria.fi palvelimella
Tampereen uudesta linja-autoasemasta tulee hyvin ajanmukainen ja suurin asema koko maassamme, Aamulehti, 13.05.1937, nro 126, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tampereen uusi linja-autoasema valmistunut ja otetaan käyttöön t.k. 8. pnä. Se on alansa edustavin laitos sekä meillä että koko pohjoismaissa, Aamulehti, 06.12.1938, nro 330, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tampereen uusi linja-autoasema, Suomen Kuvalehti, 17.12.1938, nro 50, s. 43, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tapaaminen Turussa 1812

Tapaaminen Turussa 1812.
Tapaaminen Turussa 1812 on venäläisen kuvanveistäjä Andrei Kovaltšukin pronssiveistos Turussa Aurajoen rannassa Läntinen Rantakatu 1:n kohdalla Turun pääkirjaston lähellä. Se esittää Venäjän keisari Aleksanteri I:n ja Ruotsin kruununprinssin Kaarle Juhanan tapaamista Turussa vuonna 1812. Kyseessä on Venäjän konsulaatin ja Turun kaupungin yhteistyönä tilaama teos, jonka aloitteentekijänä olivat venäläiset. Veistos paljastettiin tapauksen 200-vuotisjuhlan kunniaksi järjestetyn seminaarin yhteydessä 2012.
Teos

Teoksessa Aleksanteri I istuu tuolilla ja tarjoaa Kaarle Juhanalle istumapaikkaa vieressään tuolilla, jolla jo on kruununprinssin päähine. Yleisö voi osallistua historialliseen hetkeen istuutumalla hetkeksi Kaarlen tuolille. Bernadotte-sukuinen Kaarle Juhana on pukeutunut vielä Napoleonin marsalkan univormuun, vaikkei enää tällöin Ranskan armeijassa palvellutkaan. Kruununprinssi oli alkuperäiseltä nimeltään Jean-Baptiste Jules Bernadotte, ja vuodesta 1818 eteenpäin hän oli Ruotsin kuningas nimellä Kaarle XIV Juhana.
Veistos herätti kiivasta keskustelua paitsi tapaamiseen liittyvien mielleyhtymien, myös patsaan ulkonäön ja sijainnin suhteen.
Veistoksen poistamista on ehdotettu keväällä 2022 Venäjän hyökättyä Ukrainaan ja toistamiseen lokakuussa 2022. Anne Kuorsalo sanoi järjestämässään mielenilmauksessa: "Tähän patsaaseen liittyvä ideologinen ja manipuloiva puoli pitäisi nyt avata uudestaan."
Kuorsalo kirjoittaa patsashankkeesta keväällä 2023 Kanavassa, että Turun kaupungin ilmoituksen mukaan veistokseen tuli Kaarle Juhanan hahmo vasta Turun kaupungin vaatimuksesta. Alun perin lahjoittaja toivoi, että siinä olisi vain Aleksanteri. Patsashankkeen esitteli Turun kaupungille Venäjän pääkonsuli Aleksandr Svertškov apunaan Venäjän duuman Suomi-ryhmän sihteeri Aleksandr Belov, joka oli toiminut myös Eurofacts Oy:n konsulttina ja aikoinaan Suomi-Neuvostoliitto-seurassa ja sotilastulkkina, mikä Kuorsalon mukaan tarkoittaa, että hän on ollut Neuvostoliiton tiedustelulaitoksen luottohenkilöitä. Kuorsalon mukaan Matti Klinge on pitänyt Belovia patsashankkeen todellisena puuhamiehenä. Belov oli aiemmin järjestänyt keisarinna Marian patsaan Maarianhaminaan. Senkin on veistänyt Kovaltšuk, jota Kuorsalo sanoo Vladimir Putinin lempitaiteilijaksi.
Patsas ei ole varsinainen näköispatsas, sillä keisarin rinnassa on kunniamerkkejä, jotka hän sai vasta vuoden 1812 jälkeen, ja Ruotsin kruununperijällä Kaarle Juhanalla on siis yllään Napoleonin armeijan univormu.
Aiheesta muualla

Márcio Carvalho 25.8.2015 (Arkistoitu – Internet Archive) New Performance
Tapaturmavirasto

Tapaturmavirasto toimi pitkään Helsingin Siltasaaressa Pitkänsillanranta 3:ssa (vaalea rakennus kuvan keskellä).
Tapaturmavirasto (vuoteen 1966 valtion tapaturmatoimisto) oli vuoteen 1996 asti toiminut Suomen valtion virasto, joka hoiti valtion korvausvelvollisuuksia henkilövahingoissa eri lakien pohjalta. Sen päätehtäviä olivat sotaveteraanien asiat – sotilasvammakorvaukset, sotainvalidien kuntoutusasiat ja sotilastapaturmakorvaukset – sekä vuoteen 1987 asti myös valtion palveluksessa olevien työtapaturma- ja ammattitautiasiat.
Historiaa

Tapaturmaviraston historia juontaa senaatin päätöksellä joulukuussa 1917 perustettuun valtion tapaturmalautakuntaan. Sen tehtäviin kuuluivat valtion töissä sattuneista tapaturmista johtuvat korvausasiat, myöhemmin myös sotilastapaturma-asiat. Vuonna 1935 lautakunta muuttui virastoksi nimeltä valtion tapaturmatoimisto. 1930-luvun lopulla sen henkilöstömäärä oli noin 40, ja korvauksia maksettiin noin 16 miljoonaa markkaa vuodessa.
Sota-aika ja sen jälkeiset vuodet kasvattivat tapaturmatoimiston tarvetta ja tehtäviä niin, että 1960-luvun alkuun mennessä siitä oli kasvanut yksi suurimmista valtion virastoista noin 270 hengen työntekijämäärällään. Lisäksi viraston alaisessa sotatapaturma-arkistossa työskenteli 45 henkilöä, ja tapaturmatoimistolla oli tarpeen mukaan käytettävissään parikymmentä eri alojen lääkäriä ja muita asiantuntijoita. Vuonna 1952 tapaturmatoimisto jakaantui kolmia siviiliasioiden, sotainvalidiasioiden ja kaatuneiden omaisten asioita hoitaviin osastoihin. Niiden lisäksi virastoon kuului neljä toimistoa: kansliatoimisto, tilitoimisto, proteesitoimisto ja sotilasasiaintoimisto.
Siviiliasiainosaston päätehtävä oli valtion työntekijöiden tapaturma- ja ammattitautiasioiden hoito, mutta se vastasi myös sellaisista tapaturma-asioista, joissa työnantaja ei ollut tapaturmavakuutusvelvollinen tai oli laiminlyönyt tämän velvollisuuden. Tehtäviin kuuluivat myös palolain mukaan valtion korvattaviksi määrätyt tapaturma-asiat, hengenpelastustöissä sattuvat tapaturmat, vankiloiden ja huoltolaitosten asukkien tapaturmat sekä korvausasiat, joista valtio moottoriajoneuvon omistajana oli liikennevakuutuslain perusteella vastuussa.
Tapaturmatoimisto sai uudet toimitilat vuonna 1957 valmistuneesta Pitkänsillanranta 3:n toimistotalosta Helsingin Siltasaaressa.
Vuonna 1966 valtion tapaturmatoimisto muuttui uuden lain myötä tapaturmavirastoksi. Vuoden 1967 alusta voimaan tullut laki lisäsi viraston työmäärää, sillä nyt korvauksia saattoivat hakea nekin, jotka eivät olleet sitä aikaisemmin tehneet tai joiden anomus oli kerran hylätty. Vuonna 1972 jonossa oli 17 000 invalidien korvausanomusta ja vajaat 2 000 anomusta sotainvalidien leskille ja perheille maksettavista huoltoeläkkeistä.
Tapaturmaviraston tehtäväalue supistui maaliskuussa 1987, kun siviiliasiat eli valtion palveluksessa olevien työtapaturmakysymykset siirrettiin Valtiokonttoriin ja tapaturmavirastolle jäivät enää sotaveteraanien ja -invalidien asiat. Sodan kokeneiden ikäluokkien pienentyessä tapaturmavirasto lakkautettiin vuoden 1996 lokakuussa ja sen loputkin tehtävät siirrettiin Valtiokonttoriin ja Sota-arkistoon.
Kirjallisuutta

Ahonen, Voitto: Sosiaaliturvaa luomassa : Tapaturmaviraston historia 1917–1992. Tapaturmavirasto, Helsinki 1994. ISBN 951-47-9891-0.
Tammisaaren vankileiri

Tammisaaren vankila-alueen karkea pohjapiirros.
Tammisaaren vankileiri, myöhemmin Tammisaaren pakkotyölaitos, oli Tammisaaressa Dragsvikin kasarmialueella vuosina 1918–1940 toiminut vankila. Leiri perustettiin vangittuja punakaartilaisia varten sisällissodan loppumainingeissa toukokuussa 1918. Myöhemmin laitokseen sijoitettiin myös tavallisia rikollisia, mutta vuosina 1920–1939 vangit olivat pääasiassa poliittisesta toiminnasta tuomittuja vasemmistolaisia ja vuosina 1939–1940 epäluotettavina turvasäilöön otettuja.
Vankileiri

Tammisaaren vankileiri oli alun perin tilapäinen sijoituspaikka, johon koottiin valtiollisista rikoksista epäiltyjä sisällissodassa taistelleita punakaartilaisia tai Suomen sosialidemokraattisen puolueen paikallishallintoon kuuluneita henkilöitä. Enimmillään Tammisaaren vankileirillä oli 20.–24. kesäkuuta vuonna 1918 yhteensä 8 597 vankia eli 11 prosenttia punavankien kokonaismäärästä. Määrä laski 1920-luvun alussa armahdusten vuoksi. Valtiorikosoikeudet aloittivat toimintansa 8. heinäkuuta 1918, ja elokuussa tuomittiin päivittäin yli 200 vankia. Vangeilla ei ollut puolustusta ja tuomiot olivat 4 vuotta tai yli 6 vuotta kuritushuonetta, yli tuhat sai yli 6 vuotta, joka kymmenes oli alle 18-vuotias. Kokonaisuudessa Tammisaaressa tuomittiin yli 6 000 vankia, jonka takia kokonaismäärä laski. Olot vankileirillä olivat poikkeuksellisen surkeat ja kuolleisuus korkea: vankeja kuoli nälkään ja tauteihin kesäkuun ja joulukuun välisenä aikana vuonna 1918 yhteensä 2 873 henkeä, eli noin joka kolmas. Nuorin vanki oli ollut 15-vuotias poika ja vanhin 73-vuotias mies, molemmat kuolivat leirillä. Vuoden 1918 kokonaismäärä kuolleista oli 3 023 vankia, joista 31 vankia oli teloitettu ja joitakin oli ammuttu pakoyrityksestä aidalle kyselemättä (määrästä ei tietoa). Toukokuussa 1918 teloitettujen joukossa oli työväenliikkeen aktiivisia johtajia.
Vankileiri oli alun perin huonosti suunniteltu. Sen henkilökuntaa vasta haalittiin kasaan samalla, kun vankeja jo lähetettiin sinne junalla. Ahtaissa ja tukahduttavissa härkävaunuissa matkustaminen rasitti vankeja. Matka ja leirin huono hygienia aiheutti punatautia ja toisintokuumetta, ja aliravitsemus lisäsi kuolleisuutta. Myös ruokahuolto petti heti eikä aluksi ollut tarjolla alkeellisintakaan hygieniaa taikka edes sairastupaa. Pesulle ei saanut mennä edes meren rantaankaan. Ruokalähetykset sallittiin vasta heinäkuun alussa, kun kuolleita oli jo puoli tuhatta. Tässä vaiheessa huono hygienia alkoi kuitenkin niittää uhreja, ja kuolleisuus oli seitsenkertainen verrattuna kesäkuun alkuun. Monet vangit muistelevat “kalliokalaa”, lipeäkalaa, josta liotettiin vihattua keittoa. Vangeille tarjottiin myös akanoista leivottua leipää, “murikkaa”, joka rikkoi heidän suolistonsa.
Oloihin saatiin muutosta vasta, kun leirin tilanteesta oli julkaistu tietoja Ruotsissa. Tiedot olivat peräisin leirin ylilääkärin Robert Tigerstedtin salaisesta raportista, jonka Väinö Tanner vuoti ruotsalaisille. Tigerstedtin mukaan kuolleisuutta selitti ensi sijassa huono hygienia, eivät niinkään kulkutautiepidemiat. Paljastuksen myötä tapahtui muutoksia, tärkeimpänä se, että vastuu leiristä tuli siviiliviranomaisille armeijan sijaan.
Pakkotyölaitos

Vuoden 1923 syksystä lähtien laitokseen lähetettiin myös rikoslain nojalla tuomittuja ”tavallisia” vankeja. Samoihin aikoihin alettiin vankilaan lähettää myös maanpetoksellisesta toiminnasta tuomittuja kommunisteja, joista ensimmäinen suurempi erä, 200 vankia, oli pidätetty kesällä 1923 "Kallion leikkauksen" seurauksena. Vuonna 1928 pidätettiin käytännössä koko SKP:n johto eli Suomen byroo.
Pakkotyölaitos > Poliittisten vankien ”Tammisaaren yliopisto”

Sisällissodan punavankeja alettiin keskittää Tammisaareen vuonna 1921. Poliittiset vangit saivat tuolloin erillisen "valtiollisen vangin" statuksen, joka oikeutti muun muassa pienempiin työvaatimuksiin ja sanomalehtien tilaamiseen. Valtiolliset vangit erotettiin muista vangeista. Poliittiset vangit muodostivat laitokseen salaisen organisaation, jota johti Tammisaaren pääneuvosto. Pääneuvoston alaisuudessa toimivat kasarmi- ja työpaikkaneuvostot. Pääneuvosto edellytti tovereilta ankaraa kuria, ja sillä oli vaikutusvaltaa puolueasioissa myös vankilan ulkopuolella.
Poliittiset vangit pyrkivät käyttämään mahdollisimman paljon aikaa opiskeluun. Vankila opittiinkin tuntemaan nimellä Tammisaaren yliopisto. Opiskelu vaikeutui sitä mukaa, kun oikeistoradikalismi Suomessa nousi. 1920-luvun alussa vangit saivat marxilaista kirjallisuutta käyttöönsä myös laillista tietä. Tämä loppui vuosikymmenen lopussa: laitoskirjaston valikoima kaventui, Kominternin ”kolmannen kauden” ohjelman mukainen opiskelu kiellettiin, johtavia vankeja siirrettiin muualle ja työvelvollisuutta lisättiin.
Vankilaan salakuljetettiin poliittista kirjallisuutta, jota käytettiin opiskelun ja keskustelujen pohjana. Koulutetuimmat vangit toimivat opettajina. Vangit myös valmistivat itse oppimateriaalia asiantuntevan vangin sanelun pohjalta käsin kirjoittaen. Käsin käymäläpaperille kirjoitettuja tekstejä salakuljetettiin myös ulos vankilasta. Lisäksi vangit julkaisivat omaa, kerran kuukaudessa ilmestynyttä Elämää yössä -nimistä lehteään.
Pakkotyölaitos > Vankien nälkälakot 1929 ja 1933

Marraskuussa 1929 laitoksen poliittiset vangit järjestivät nälkälakon, jolla tähdättiin vankien heikennetyn aseman parantamiseen. Laitoksen 115 poliittisesta vangista lakkoon osallistui lähes sata, joista muutama luopui ennen lakon loppumista. Nälkälakko kesti kahdeksan päivää ja sen aikana joitakin vankeja pakkoruokittiin. Vankilan ulkopuolella olleet kommunistit pyrkivät järjestämään nälkälakon tueksi yleislakon, mutta yritys epäonnistui.
Nälkälakon jälkeen tilanne jatkui kireänä. Seuraavana vuonna kommunistilakien myötä vasemmistolaisten toiminta yhteiskunnassa vaikeutui ja tiukentuneiden otteiden johdosta vangit eivät uskaltaneet asettua näkyvään vastarintaan. Ulkopuolella kommunistien pidätysten myötä heidän toimintansa lamaantui. Kesällä 1930 pakkotyölaitoksessa oli 160 vankia.
1930-luvun alun aikana Lapuan liikkeen ja IKL:n ympärille järjestäytynyt oikeisto sai painostettua poliittisten vankien oloihin huomattavia heikennyksiä. Myös Tammisaaren vankilassa vankien oikeuksia kavennettiin entisestään: muun muassa kirjojen ja lehtien lukemista rajoitettiin, ulkoiluaikoina edellytettiin sotilaallista kuria ja vankein välistä kommunikaatiota rajoitettiin. Lisäksi otettiin käyttöön entistä voimakkaampia ruumiillisia rangaistuksia, kuten raippa- ja pimeäkoppirangaistuksia. Vuonna 1931 laskettiin myös pakkotyön yksikköarvoa (tuntipalkkaa), joten vankien oli työskenneltävä enemmän kustantaakseen ruoka- ja vaatemenonsa vankilassa.
Vuoden 1933 heinäkuussa kommunistivangit aloittivat uuden nälkälakon. Laitoksessa oli tuolloin yhteensä noin 600 vankia, joista 374 osallistui lakkoon. Vankien pakkoruokinta aloitettiin 11 vuorokauden kuluttua, ja se aiheutti neljän vangin kuoleman. Useimmat kuolleista tukehtuivat letkulla keuhkoihin valutettuun maitoon. Seuraavan pakkoruokintakierroksen alkaessa vangit lopettivat lakkonsa.
Turvasäilöaika 1939–1940

Vankimäärä nousi uudelleen joulukuun alussa 1939 talvisodan ajaksi. Poliittisesti epäluotettavina pidettyjä henkilöitä pidätettiin ja suljettiin turvasäilöön eri vankiloihin, ja osa heistä sijoitettiin Tammisaareen. Turvasäilövangit vapautettiin huhtikuussa 1940. Myöhemmin vuonna 1940 pakkotyölaitos lakkautettiin ja puolustusvoimat otti alueen varuskuntakäyttöön.
Kirjallisuutta

Eerola Jouni: Tammisaari 1918, Tammisaaren 70-vuotismuistotapahtuman keskustoimikunnan historiatoimikunta. 1988, Lomaketyö Oy, ISBN 951-99958-1-1.
Lindholm, Sture: Vankileirihelvetti Dragsvik — Tammisaaren joukkokuolema 1918. (Fånglägerhelvetet i Dragsvik — massdöden i Ekenäs 1918).  Suomentanut Anu Koivunen. Jyväskylä:  Atena, 2018.  ISBN 978-952-300-365-1
Lindholm, Sture & Toivanen, Cecilia: Punavankila : Tammisaaren pakkotyölaitos 1918–1930.  (Alkuteos: Ekenäs Universitetet : Där inbördeskriget inte slutade 1918)  Suomentanut Anu Koivunen. Jyväskylä:  Atena, 2024.  ISBN 978-951-1-47068-7
Naisia turvasäilössä: Poliittisena naisvankina Suomessa 1930-1944. Toimittanut Ulla-Maija Peltonen. Art House 1989. 224s
Tuominen Arvo: Maan alla ja päällä: Muistelmia vuosilta 1921−1933.  Helsinki:  Tammi, 1958.
Aiheesta muualla

Tietoa Tammisaaren vankileirin asiakirjojen tutkimisesta (Arkistolaitos)
Tammisaaren vankileiri – Tammisaaren punavankimuistomerkin Hoitoyhdistyksen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Espanjantauti tappoi noin 4500 punavankia[vanhentunut linkki]. Turun Sanomat 20.5.2007.
Saarimäki, Pasi: Maisterispunavangin muistelmat Kirja-arvostelu teoksesta Railo, Pekka; Tuomikoski, Pekka (toim.): Valkoisten vankina. Päiväkirja Kokkolan ja Tammisaaren punavankileireiltä. Minerva Kustannus Oy, 2011. (Agricolan kirja-arvostelut 5.1.2012)
| n k Raasepori |
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Pinjainen  Bromarv  Tammisaari  Fiskari  Karjaa  Pohja  Snappertuna  Mustio  Tenhola 
Entiset kunnat:  Bromarv  Tammisaari  Tammisaaren maalaiskunta  Karjaa  Karjaan maalaiskunta  Pohja  Snappertuna  Tenhola 
Saaristo:  Tammisaaren saariston kansallispuisto  Degerö  Jussaari  Padva  Skärlandet 
Liikenneyhteydet:  Rantarata  Hangon rata  Valtatie 25  Kantatie 52  Kantatie 51  Skåldön lossi 
Rakennukset:  Tammisaaren kaupungintalo  Mustion linna  Villa Skeppet 
Kirkot:  Bromarvin kirkko  Karjaan kirkko  Mustion kirkko  Pohjan kirkko  Snappertunan kirkko  Tammisaaren kirkko  Tenholan kirkko 
Nähtävyydet:  Raaseporin linna  Fiskarsin ruukki  Pinjaisen ruukki  Mustion ruukki  Tammisaaren vanhakaupunki 
Museot:  Tammisaaren museokeskus EKTA  Fiskarsin museo  Forngården, Snappartuna 
Organisaatiot:  Axxell  Yrkeshögskolan Novia  BK-46  Ekenäs IF  Uudenmaan prikaati  Fiskars (yritys)  Sisu Auto 
Historia:  Junkarsborg  Grabbacka  Raaseporin linna  Raaseporin kreivikunta  Maasillan taistelu  Tammisaaren vankileiri  Harparskog-linja
Tampereen konferenssi 1905

Konferenssin pitopaikka Tampereen Työväentalo.
Tampereen konferenssi 1905 oli joulukuussa 1905 Tampereen työväentalolla pidetty Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen ensimmäinen puoluekonferenssi, jonka järjestivät puolueen enemmistöläiset eli bolševikit. Se oli Lontoon (1905) ja Tukholman (1906) puoluekokousten välissä pidetty epävirallinen kokoontuminen, joka muistetaan erityisesti Leninin ja Stalinin ensitapaamisesta. Konferenssin merkittävin päätöslauselma oli päätös aseelliseen kapinaan ryhtymisestä, joka lopulta johti lokakuun vallankumoukseen vuonna 1917.
Tampereen konferenssi oli salainen, eikä siitä ole jäänyt jälkipolville paljoakaan tietoa. Sen pöytäkirjat ovat todennäköisesti hävinneet kokonaan, ainoa tunnettu kirjallinen materiaali on kokouksen painetut päätöslauselmat sekä Leninin kirjoittama artikkeli sen tuloksista. Myöskään konferenssin täsmällisestä ajankohdasta ei ole varmuutta. Suomalaiset lähteet mainitsevat yleensä sen pidetyn 25.–30. joulukuuta, mutta esimerkiksi konferenssista 1930-luvulla kirjoittaneen venäläisen historioitsijan G. Kramolnikovin mukaan se avattiin päivää aikaisemmin ja ensimmäiset istunnot olivat jo 23. joulukuuta.
Taustaa

Kutsu Tampereen kokoukseen julkaistiin Novaja Žizn -lehdessä marraskuun lopussa. Siinä paikallisjärjestöjä kehotettiin valitsemaan kokousedustajat ja varamiehet 23. joulukuuta Suomessa alkavaan IV puoluekokoukseen. Kyseessä oli Leninin johtamien bolševikkien tapaaminen, kun Venäjän sosialidemokraattisen työväenpuolueen hajoaminen oli vahvistettu aikaisemmin keväällä 1905 Lontoossa järjestetyssä III puoluekokouksessa. Vähemmistöön jääneet menševikit pitivät jo marraskuussa Pietarissa oman edustajakokouksensa eli ”II yleisvenäläisen konferenssin”. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen synnyttämät levottomuudet aiheuttivat kuitenkin sen, etteivät kaikki bolševikkien paikallisosastot saaneet lähetettyä edustajiaan Tampereelle. Rautatielakkojen johdosta pois jäivät muun muassa Moskovan, Samaran ja Nižni Novgorodin edustajat, minkä vuoksi puoluekokous päätettiin muuttaa pelkäksi konferenssiksi.
Juuri ennen puoluekonferenssia bolševikkien hallitsema Moskovan työläisneuvosto päätti 21. joulukuuta aloittaa omin päin paikallisen yleislakon ja aseellisen kapinan, johon myös muut vallankumoukselliset puolueet liittyivät. Puoluekonferenssin alkaessa ei vielä tiedetty kapinan lopputulosta. Toinen konferenssin päätöksiin vaikuttanut tapahtuma oli Venäjän hallituksen julkaisema uusi tulevan valtakunnanduuman vaalilaki.
Konferenssin alkuperäisen paikan piti olla Pietari. Maanalaisesti toiminut puolue ei kuitenkaan uskaltanut kokoontua Venäjällä, vaan uudeksi paikaksi valittiin Suomen suuriruhtinaskunta, jonne matkustettaessa ei tarvittu ulkomaanpassia. Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen sihteeri Yrjö Sirola suositteli kokouskaupungiksi Tamperetta, koska paikkakunnalla ei tuolloin ollut varuskuntaa, eikä näin ollen myöskään venäläisiä santarmeja. Lisäksi kaupungin pormestari suhtautui myönteisesti tsaarinvaltaa vastustaviin aktivisteihin ja Tampereella oli myös vahva työväenliikkeen organisaatio. Lenin oli aluksi vastustanut konferenssin järjestämistä Suomessa, mutta muutti mielensä loka–marraskuun suurlakon jälkeen, jonka saavuttamia tuloksia hän avoimesti ihaili. Novaja Žiznissä julkaistun tiedonannon mukaan edustajien tuli olla Pietarissa 21. joulukuuta, jonka jälkeen Tampereelle siirryttiin junalla pienissä ryhmissä Suomen asemalta.
Konferenssilla oli Tampereella suomalaisia järjestäjiä, joiden henkilöllisyyksiä ei varmuudella tiedetä. Kansan Lehden taloudenhoitajaa Vihtori Kososta on pidetty todennäköisenä vaihtoehtona.
Myöhempi merkitys

Tampereen konferenssin yhteydessä suomalaiselta työväenliikkeltä saaduilla vaikutteilla on sanottu olleen suuri merkitys bolševikkien myöhempään toimintaan. Puna-armeija organisoitiin aluksi suomalaisilta työväen järjestyskaarteilta otetun mallin mukaan. Tampereen suurlakkokomitean ja punakaartien välinen tehokas yhteistyö oli tehnyt Leniniin vaikutuksen, ja vastaavanlaisia kaarteja alettiin perustamaan Pietarissa keväällä 1917 helmikuun vallankumouksen yhteydessä. Leninin on väitetty saaneen suomalaisten punakaartien ja suurlakkokomiteoiden kokoonpanoista myös ajatuksen neuvostojen perustamisesta.
Suomen kannalta vuoden 1905 konferenssia merkittävämpänä pidetään kuitenkin Tampereella huhtikuussa 1906 järjestettyä kokousta. Kahden Tampereen konferenssin lisäksi sosiaalidemokraattinen työväenpuolue piti Suomessa myös kaksi muuta kokousta; Kotkassa heinäkuussa 1907 sekä Helsingissä saman vuoden marraskuussa.