stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markus Copper
Taide

Markus Copperin taidetta tutkinut Saara Karhunen toteaa Copperin veistosten yhteyden esitystaiteeseen. Taiteilija teki performansseja 1990-luvun alussa opiskeluaikansa alkuvaiheessa yhdessä Kimmo Schroderuksen kanssa. Kokeilut liittyivät hänen mukaansa oman ilmaisuvälineen etsintävaiheeseen. Copper sanoi, että kun hän kyllästyi itse esiintymään, hän alkoi tekemään esiintyviä koneita.
Yhteyden taiteenlajien välillä voi Karhusen mukaan nähdä myös siinä, että Copper käsitteli performansseissaan erilaisia materiaaleja, kuten bensiiniä, tulta, puukkoja ja härän päitä. Niiden provokatiivisuus ja uhkaavuus on tuttua myös veistoksista. Copper sanoi performanssiensa olleen nopea keino saada huomiota ja huomion herättämistä voi yhtälailla pitää hänen veistostensa tavoitteena.
Karhusen mukaan Markus Copperin veistoksia voi pitää esiintyvinä koneina. Veistokset ja installaatiot ovat usein hyvin suuria ja ne hallitsevat tilaa fyysisellä olemuksellaan, sekä ääntä ja mekaanista liikettä hyödyksi käyttäen. Materiaaleinaan Copper käytti muun muassa metallia, puuta ja löydettyjä materiaaleja. Veistosten olemus on usein aggressiivinen, jopa väkivaltainen. Hänen teki aikaisemmin myös performanssitaidetta.
Teosten muodon ja rakenteen riippumattomuuden takia niiden esitystapa pysyy taiteilijan hallinnassa, on Markus Copper todennut. ”Sen takia olen pitänyt niitä veistoksina, enkä installaatioina. Metallirungot sun muut on osa veistosta, niin kuin jalustat on joissain muissa veistoksissa.”
Copper tunnetaan erityisesti suurista, tilaa hallitsevista teoksista, jotka hyödyntävät ääntä, mekaanista liikettä tai valoa. Moni hänen teoksistaan kommentoi ihmisen toimintaa, moraalia ja mielenmaisemaa.
Mika Karhu on kirjoittanut, että Copper saa teostensa aiheet kulttuuria koskevista tragedioista, onnettomuuksista, väkivallasta, vallasta, luonnon tuhosta ja ihmisen osuudesta siihen.
"Tätä kautta saatava tieto on moniulotteista ja täynnä ristiriitoja. Copper ei hae kompromissia eikä konsensusta, vaan esittää ristiriidat, jotka ovat todellisuudessa läsnä kaiken aikaa. Sisällöllisinä työkaluina Copper käyttää omia kokemuksiaan. Kyseessä on eräänlaisen kulttuurisen aineenvaihdunnan dynaaminen jatkuvuus, joka virtaa kaikkien yhteisöjen läpi."
Timo Valjakka kirjoitti: "Raskaissa ja toisinaan karkeatekoisissa veistoksissaan ja piirustuksissaan Copper tavoitti näiden traumatisoivien tapahtumien synnyttämät kollektiiviset pelot ja painajaiset tavalla, jonka ansiosta hänen teoksensa usein jäävät pysyvästi katsojien mieleen."
Näyttelyt ja ansiot

Markus Copperille myönnettiin useita kotimaisia taidepalkintoja ja apurahoja, kuten Ars Fennica sekä Suomi-palkinto. Hänen teoksiaan on muun muassa Kiasman, Malmön taidemuseon, HAMin sekä  Wihurin Säätiön kokoelmissa, ja niitä on esitelty näyttelyissä niin Suomessa kuin ulkomaillakin, muun muassa Ruotsissa, Saksassa, Espanjassa ja Yhdysvalloissa New Yorkin MoMA:n P.S.1-näyttelytilassa. Nykytaiteen museo Kiasmassa oli vuonna 2009 esillä Horror Vacui -niminen näyttely, joka koostui Markus Copperin, Kimmo Schroderuksen ja Jari Haanperän veistos- ja videoinstallaatioista.
Vuonna 2020 poliisi ilmoitti etsivänsä Copperin Sixpack of Instant Death -teoksen osia. Ne sisälsivät räjähdysainetta. Poliisi pyysi yleisöltä vihjeitä niiden olinpaikasta. Osat löytyivät  ja poliisi poisti teoksesta räjähdysaineet .
Syksyllä 2022 Kiasmassa avattiin Markus Copperin retrospektio Metallin maku.
Teoksia

Juggernaut, 1992–1995.  5 000 kiloa painava teräspallo, joka liiketunnistimen avulla havaitsee katsojan, ja alkaa vyöryä häntä kohti. Varastettu. Esillä Kiasmassa 2022. Teoksesta puuttuu moottori.
Mayhem, 1994, tuhoutunut
Wall of Awake, 1995, tuhoutunut
Subordinated, 1995, tuhoutunut
Sixpack of Instant Death, 1995. Koostuu kuudesta lukon sisältävästä veistoksesta, joiden sisään on asetettu räjähdepanos. Teoksen on tarkoitus räjähtää, mikäli sen osat kytketään toisiinsa ja avaimista käännetään. Copper jakoi teoksen osat ystävilleen ja piti lukkojen avaimet itsellään. Poliisi poisti teokseen kuuluneet räjähdysaineet vuonna 2020.
Bearing of Hell, 1996
Iron Maiden (suom. Rautaneito), 1996. Helsingin kaupungin taidemuseon kokoelmissa.
Bourgeois Door (suom. Porvarisovi), 1996. Helsingin kaupungin taidemuseon kokoelma
Ducks of Tuonela, 1996. Ars Fennican säätiön kokoelma, Hämeenlinna.
Treasure Guardian Fishes, 1997
Archangel of the Seven Seas (suom. Seitsemän meren arkkienkeli), 1998 tai 1999. Vanhojen kirkkourkujen pillistöstä rakennettu valasveistos, joka toistaa valaiden laulua tavalla, joka saa näyttelytilan seinät ja ikkunat tärisemään. Kiasman kokoelma
Son of the Morning Glow / Aamuruskon poika / Clap Hands / Saatana, 1999, tuhoutunut
Big Bang Echo, 2000. Suomen valtion taidekokoelma. Sijaitsee Turun yliopiston kampuksella.
Rosen Garten, 2004.  Koostuu viidestä kehään asetetusta sarvimiinaa muistuttavasta tynnyristä. Kun katsoja menee niiden keskelle, veistoksen osat aktivoituvat ja ampuvat katsojaa kohti ilmatuulahduksia.
Kursk, 2004. Wihurin kokoelma
Estonia, 2006.. Kiasman kokoelma
South Pacific execution, 2007
Whaling Station (suom. Valaanpyyntiasema), 2009. Teoksen käynnistyessä soutuveneestä ja nahkatakeista rakennetut palkeet kohoavat ylös ja romahtavat alas kuin valaan viimeisenä kuolinkamppailuna. Urkupillit soittavat Tom Waitsin kappaletta Trampled Rose.
Circle of Brothers, 2011
The Grand Dragon, 2011
Khyber Pass, 2014. Teos käsittelee naisten sukupuolielinten silpomista. Tuulimyllyn tavoin pyöriväksi tarkoitettu viestos ei ole enää toiminnassa, koska sen uskotaan rikkoutuvan ja olevan vaaraksi katsojille.
Wing Gang, 2015 (yhdessä Hannele Heinon kanssa)
Scania Clockwork, 2016
Kuvia teoksista

Juggernaut, 1992.
Porvariovi, 1996.
Archangel of the Seven Seas, 1998.
Big Bang Echo, 2001, Turku.
Kursk, 2004.
Estonia, 2006.
Khyber Pass, 2009.
Valaanpyyntiasema, 2009.
Sitä ei voi pysäyttää, mutta voimme hidastaa sitä hieman, 2010-luku.
Scania Clockwork, 2016, luonnos
Kirjallisuutta

Haapala, Leevi & Nyberg, Patrik (toim.): Markus Copper – Metallin maku. Helsinkiː Kiasma, 2022. ISBN 978-952-7441-22-0.
Aiheesta muualla

Markus Copper Kiasman kokoelmissa.[vanhentunut linkki]
Copper, Marcus hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Markus Copperin Khyber Pass -taideteos Helsingin Taidehallissa 4.1.2015 Video, 1 min 10 s.
Marttinen, Mikko: Suomalais­taiteilija rakensi ”helvetin­koneita” ja löytyi kuolleena ladosta. Ilta-sanomat 2.2.2023.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Eveline Crone

| Eveline Crone |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. lokakuuta 1975 (ikä 49) Schiedam, Alankomaat
Kansalaisuus:  alankomaalainen
Ammatti:  yhteiskunnallisen kehitysneurotieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Amsterdamin yliopisto (M.A. 1999, Ph.D. 2003)
Väitöstyön ohjaaja:  Maurits van der Molen
Instituutti:  Rotterdamin Erasmus-yliopisto, Leidenin yliopisto
Tunnetut työt:  Braintime-seurantatutkimus
Palkinnot:  monia, esim. De Jonge Akademie (jäsen 2008–2013), Hollannin kuninkaallinen tiedeseura (jäsen 2012), Academia Europaea (jäsen 2012), Alankomaiden kuninkaallinen tiedeakatemia (jäsen 2013), Spinoza-palkinto (2017), Euroopan tutkimusneuvoston (ERC) tieteellisen neuvoston jäsen (2017)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Eveline Adriana Maria Crone (s. 23. lokakuuta 1975 Schiedam, Alankomaat) on alankomaalainen psykologian tohtori, kehityspsykologian tutkija ja Rotterdamin Erasmus-yliopiston yhteiskunnallisen kehitysneurotieteen professori. Tätä ennen hän oli pitkään Leidenin yliopiston neurokognitiivisen kehityspsykologian professori.
Hän on useasti palkittu tutkija ja toiminut monissa tieteellisissä organisaatioissa erityisesti kotimaassaan. Euroopan komission nimittämän Euroopan tutkimusneuvoston (ERC) tieteellisen neuvoston varapuheenjohtajana Crone osaltaan arvioi ja esimerkiksi ERC:n ohjelman eräänä laatijana ohjaa huomattavaa eurooppalaista tutkimusrahoitusta.
Opinnot ja työura

Crone valmistui Amsterdamin yliopistosta kehityspsykologiksi ja psykologian tohtoriksi (M.A. 1999, Ph.D. 2003). Hänen suuntautumiselleen aivotutkimukseen oli sytykkeenä maisterityövaihetta edeltänyt harjoittelu yhdysvaltalaisessa Pittsburghin yliopistossa (1997–1998). Tällöin hänen näki ensimmäisiä nuorten lasten neurokuvantamisia, ja hänen kiehtomuksensa aihepiiriin syttyi. Hänen väitöskirjansa (2003) oli otsikoitu Performance monitoring and decision-making: Psychophysiological and developmental analyses.
Hän perusti Leidenin yliopistoon vuonna 2005 oman tutkimuslaboratorion ja -ryhmän (Brain and Development Lab). Hänen tutkimustyönsä selvittelee itsesäätelyyn ja sosiaaliseen kehitykseen liittyviä psykologisia ja hermostollisia prosesseja. Työssään hän käyttää kognitiivisen neurotieteen lähestymistä ihmisen kehityksen selvittämiseksi ja tutkii aivojen kehityksen yhteyttä psykologinen prosessien muutokseen syntymästä aikuisuuteen, keskittyen erityisesti nuoruusvuosiin.
Aivotoimintaa kuvantavat laitteistot ovat keskeisessä asemassa Cronen tutkimusryhmän tekemissä pitkittäisseurannoissa. Tutkittavana ovat muutokset työmuistissa, estoissa (inhibitiot), suunnittelussa, riskinotossa, sosiaalisessa oppimisessa, sosiaalisessa hyljeksinnässä, sosiaalisuutta edistävässä käytöksessä, samoin kuin yksilölliset erot yksiöiden välillä. Hänen eräs erityinen mielenkiinnon kohteensa on lasten ja nuorten kognitiivisten ja sosiaalisten kokemusten rikastuttaminen longitudinaalisten lähestymisten, harjoitusten ja interventioiden suunnittelun kautta. Esimerkiksi kunnianhimoisessa Braintime-tutkimushankkeessa seurattiin Cronen johdolla lähes 300 nuoren aivojen kehitystä vuosina 2001–2015. Hankkeesta on lukuisten tieteellisten julkaisujen ohella laadittu myös dokumenttielokuva.
Crone julkaisee tutkimusryhmineen tuloksiaan johtavissa kansainvälisissä julkaisuissa. Hänen julkaisuluettelossaan oli 190 nimikettä (2019). Kekseliään ja korkeatasoisen tieteellisen tutkimuksen ohella hänen laboratorionsa on panostanut tieteellisten löydösten soveltamiseen ja ymmärrettäväksi tekemiseen ympäröivässä yhteiskunnassa. Cronen kuudella kielelle käännetty ja yli 100 000 kappaletta myynyt Het puberende brein (2008) on esimerkki tieteen popularisoinnista suuremmalle yleisölle; teoksen uudistettu painos ilmestyi 2017-2018 (mm. The adolescent brain)
Erityisesti nuoriin keskittyvän tutkimustyön ohella Crone on kolleegoineen tutkinut aivokuvantamisella myös muita keskeisiä aivomuutoksia. Hän osallistui esimerkiksi Nature Neurosciencessa vuonna 2017 julkaistuun tutkimukseen, jossa osoitettiin ensimmäistä kertaa, että raskaus muuttaa pitkäkestoisesti eli ainakin kahden vuoden ajaksi äidin aivojen rakennetta.
Crone on myös ahkera jatko-opintojen ohjaaja. Loppuvuonna 2019 Crone oli ohjannut jo 16 valmistunutta väitöskirjatyötä minkä ohella hänellä oli ohjattavanaan kymmenen uutta väitöskirjaopiskelijaa. Post doc vaiheen oli ohittanut tai se oli meneillään 11 tutkijalla. Cronen väitöskirja- ja post doc-oppilaista ovat useat jo edenneet professoriuralle tai professoreiksi (2019).
Opinnot ja työura > Euroopan tiedeneuvostossa

Crone on toinen alankomaalainen, joka valittiin Euroopan tutkimusneuvoston (ERC) tieteellisen neuvoston jäseneksi. Vuonna 2017 tehdyn ERC:n tieteelliseen neuvostoon valinnan jälkeen hänet on valittu tutkimusneuvoston tieteellisen neuvoston varapuheenjohtajaksi omalla vastuualueellaan (Social Sciences and Humanities). Tehtävänsä myötä hän on huomattavassa asemassa eurooppalaisesta tutkimusrahoituksesta päätettäessä. Euroopan tiedeneuvoston budjetti on 16 miljardia euroa vuosille 2021-2027.
Teoksia > Tietokirjoja

Het puberende brein (2008), teos käännetty kuudelle kielelle. Uusi painos 2018 (hollanniksi).
Het sociale brein van de puber (2012)
The adolescent brain : changes in learning, decision-making and social relations. Routledge 2017. ISBN 9781315720012, ISBN 9781317517696 (ebook).
Teoksia > Dokumenttielokuva

Braintime: Discovering the developing brain (2016)
Tunnustuksia

Crone on tuottelias ja runsaasti palkittu tieteentekijä. Hän oli alankomaalaisen nuorten tieteentekijöiden akatemian jäsen (De Jonge Akademie, 2008–2013) ja loppuvaiheessa myös puheenjohtaja. Tämän jälkeen hänet valittiin useisiin tiedeakatemioihin. Vuonna 2013 Cronesta tuli Alankomaiden kuninkaallisen tiedeakatemian (KNAW), Academia Europaean ja Hollannin kuninkaallisen tiedeseuran jäsen. Monista kotimaastaan saamista tieteellisistä palkinnoista mainittakoon esimerkiksi sosiaalitieteiden Ammodo-palkinto (KNAW, 2017: 300 000 eur) ja Alankomaiden merkittävimpänä tiedepalkintona tunnettu Spinoza-palkinto (NWO, 2017: 2,5 milj eur henkilökohtainen tutkimusrahoitus 2017-2027).
Aiheesta muualla

Braintime at Leiden University: Discovering the developing brain Leidenin yliopiston Youtube-dokumentti (2016) Eveline Cronen tutkimusryhmän pitkittäistutkimuksesta. (hollanniksi), (englanniksi) (youtube.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Eveline Crone
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  DBLP  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Latvian historia

Liiviläiset
Baltit
Latgallit
Kuurit
Semgallit
Seelit
Viikinkiaika Latviassa
Baltiansaksalaiset
Ristiretket Baltiaan
Liivinmaan liitto
Liivinmaan ritarikunta
Riian arkkihiippakunta
Kuurinmaan hiippakunta
Vanha Liivinmaa
Baltian valtatyhjiö
Liivinmaan sota
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta
Puolan sota
Pohjan sota
Suuri Pohjan sota
Itämerenmaakunnat
Vironmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementti
Kuurinmaan kuvernementti
Ober Ost
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta (1918)
Baltian yhdistynyt herttuakunta
Latvian tasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919)
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Latvian päähallintopiiri
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Latvian tasavalta
n
k
Latvian historialla tarkoitetaan nykyisen Latvian alueen historiaa.
Balttiheimot jäävät saksalaisvallan alle

Nykyisen Latvian alueella on ollut asutusta pian jääkauden jälkeen 9000 eaa., kun ensimmäiset ihmiset etelästä saapuivat alueelle. Muinaisbalttilaiset tulivat aluksi toimeen metsästämällä ja kalastamalla. He elivät matriarkaalisissa yhteisöissä, joissa ruoka ja tavarat jaettiin tasa-arvoisesti yhteisön kesken. Myöhemmin ilmastonmuutoksen seurauksena joille ja järville alkoi muodostua suurempia asutuskeskuksia.lähde? Heidän saapuessaan aluetta asuttivat itämerensuomalaiset heimot, joista Latvian liiviläiset polveutuvat ja joilta muinainen Liivinmaa sai nimensä.
Keskiajalle saakka Itämeren rannikko oli tunnettu meripihkasta. Osaksi meripihkakaupan ansiosta Latvian alue oli osa Pohjois- ja Itä-Euroopan kauppareittejä Euroopan keskeisimmille alueille. Itämeren meripihka tunnettiin antiikin Kreikassa ja Roomassa saakka.
Baltit järjestäytyivät heimoiksi ensimmäisen vuosituhannen aikana. Niistä muodostui länsirannikolla kuurilaiset, idässä latgallit ja Väinäjoen eteläpuolella seelit eli selonit sekä keskellä Lielupe-joen laaksossa semgallit. Liiviläiset vetäytyivät Riianlahden rannoille. Semgallit ja latgallit nousivat ajan myötä johtaviksi heimoiksi. Keskiajalta 1900-luvun alkuun saakka nykyisen Latvian alue oli jakautuneena Liivinmaahan ja Kuurinmaahan, joista Liivinmaa käsitti myös nykyisen Viron eteläosan. Rajana Liivinmaan ja Kuurinmaan välillä oli Väinäjoki.
Vilkkaan kauppareitin ansiosta alueelle alkoi 1100-luvun loppupuolella muuttaa saksalaisia kauppiaita. He toivat mukanaan myös kristinuskon: munkki Meinhard perusti 1186 Väinäjoen varteen Ykskylään (nyk. latv. Ikšķile) kirkon. Hänestä tuli Liivinmaan piispa, joka toimi Bremenin arkkipiispan alaisuudessa. 1199 Liivinmaan piispaksi nimitettiin Albert von Buxhövden, joka ryhtyi käännyttämään Liivinmaan kansoja. Hän perusti 1201 Väinäjoen suuhun Riian kaupungin, ja hänen johdollaan siellä luotu kalparitaristo eli Liivinmaan ritarikunta valtasi nopeasti koko Liivinmaan ja käännytti sen väestön kristinuskoon. Kuurinmaakin valloitettiin vuosina 1230–31. Semgallit jatkoivat vastarintaa vuoteen 1264 saakka. Kalparitaristo liittyi 1237 saksalaiseen ritarikuntaan ja balttien antautumisen myötä Liivinmaan rajat vakiintuivat.
Itsenäinen Latvia

Itsenäistynyt Latvia oli selkeästi kansallisvaltio. Latvialaisten osuus koko väestöstä, vähän alle 2 miljoonasta, oli noin 75 prosenttia.
Latvian perustuslakia säätävä kansalliskokous, jonka kokoontumista pitkällinen sotatila oli lykännyt kevääseen 1920 asti ja joka oli valittu yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden pohjalta käydyissä vaaleissa, kokoontui vuosina 1920–22. Perustuslakia säätävä kansalliskokous toteutti vuonna 1920 maareformin, jossa suurtilat takavarikoitiin valtiolle siten, että tilanomistajat saivat pitää itsellään enintään 50 hehtaarin kokoisen maatilan. Takavarikoitu maa jaettiin pientiloiksi maata halunneille latvialaisille. Vuonna 1922 hyväksytyssä perustuslaissa vahvistettiin Latvian tasavaltainen ja parlamentin, eli saeiman, valtaa korostanut hallitusmuoto. Latvian presidentti, jonka saeima valitsi, oli lähinnä edustuksellinen valtionpäämies. Parlamentarismin alkuaikoina puoluekenttä oli pirstaleinen, ja hallitukset vaihtuivat usein.
Suomen, Viron, Latvian ja Puolan välinen sopimus sotilaallisen ja poliittisen liiton solmimisesta neuvoteltiin valmiiksi vuonna 1922. Sopimuksen voimaantulo kuitenkin kaatui viime hetkellä Suomen eduskunnan kieltäydyttyä vahvistamasta sitä. Latvian ja Viron välinen liittosopimus solmittiin 1.11.1923. Sopimusosapuolet sitoutuivat antamaan toisilleen apua, mikäli niitä vastaan hyökättäisiin. Latvian ja Neuvostoliiton välinen hyökkäämättömyyssopimus solmittiin vuonna 1932.
Suuri lama aiheutti Latviassa maatilojen ja yritysten konkursseja, työttömyyttä ja yhteiskunnallista levottomuutta. Seurauksena oli valtion järjestämiä hätäaputöitä ja valtion säätelyn lisääntyminen talouselämässä. Koulutuspolitiikkaa muutettiin laman jälkimainingeissa siten, että valtiovalta alkoi suosia ammattikoulutusta peruskoulutuksen jatkona. Talous lähti nousuun 1930-luvun jälkipuolella, ja elintaso ylitti 1920-luvun lopun tason 1930-luvun loppuvuosina.
Poliittisen elämän hajanaisuuden takia oikeisto alkoi vaatia presidentin ja hallituksen asemaa vahvistavia muutoksia perustuslakiin. Erityisen aktiivinen oli vuonna 1933 perustettu puolisotilaallinen Tuliristi -järjestö, joka pian muutti nimensä Ukkosristiksi. Perustuslakiuudistus ei kuitenkaan saanut saeimassa riittävästi kannatusta tullakseen hyväksytyksi. Vuonna 1934 pääministeri Kārlis Ulmanis kaappasi vallan, hajotti parlamentin määräämättömäksi ajaksi, kielsi poliittiset puolueet ja ryhtyi hallitsemaan maata diktatorisesti. Presidentti Alberts Kviesisin virkakauden päätyttyä vuonna 1936 Ulmanis otti itselleen perustuslain vastaisesti myös presidentin tehtävät. Ulmanis pyrki diktaattorina lähentämään Latviaa natsi-Saksaan, mutta yritys kariutui Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimiseen elokuun lopulla 1939. Toisen maailmansodan sytyttyä Latvia julistautui puolueettomaksi.
Latvian neuvostotasavalta

Molotov–Ribbentrop-sopimuksen seurauksena Neuvostoliitto ryhtyi tavoittelemaan Latviaa haltuunsa. Lokakuussa 1939 solmitun sopimuksen nojalla se perusti Latvian länsiosiin ilma-, meri- ja maavoimien tukikohtia ja sijoitti niihin yli 25 000 sotilasta, mikä oli enemmän kuin Latvian rauhanaikaisen armeijan vahvuus. Neuvostoliitto valtasi maan 17. kesäkuuta 1940, perusti Latvian sosialistisen neuvostotasavallan ja käynnisti laajan terrorin. Latvian liittämistä Neuvostoliittoon johti varapääministeri Andrei Vyšinski, joka oli kunnostautunut yleisenä syyttäjänä Stalinin vainojen aikaisissa oikeudenkäynneissä. Valtionpäämies Kārlis Ulmanis vangittiin ja kuljetettiin Turkmenistaniin, jossa hän kuoli pari vuotta myöhemmin; hänen tarkka kohtalonsa selvisi vasta Mihail Gorbatšovin kaudella 1980-luvulla. Toisessa maailmansodassa Saksa miehitti Latvian heinäkuussa 1941. Latvian juutalaisista 90 prosenttia eli 80 000 henkeä likvidoitiin vuosina 1941–1942. Sodan loppuvaiheessa perustettiin latvialainen Waffen-SS-joukko, joka taisteli Saksan puolella puna-armeijaa vastaan. Siihen värvättiin noin 100 000 miestä.
Neuvostoliitto valtasi Latvian uudelleen vuosina 1944–1945. Vuoden 1944 lopulla Latvian alueesta irrotettiin itärajalla sijainnut noin 2000 neliökilometrin kokoinen alue, joka liitettiin Venäjän sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan. Latvialaiset taistelivat puna-armeijaa vastaan pitkään, ja vielä 1953 osia maasta oli Neuvostoliiton kontrollin ulottumattomissa. Vuoden 1944 jälkeen lähes viidesosa latvialaisista pakeni länteen tai kyyditettiin itään, ja Neuvostoliitto toi maahan siirtolaisia muualta paikkaamaan syntynyttä työvoimapulaa sekä venäläistämään tätä osatasavaltaansa. Vuosien 1951 ja 1989 välillä Latviaan muutti 400 000 henkeä. Useat länsimaat eivät koskaan tunnustaneet Baltian maiden liittämistä Neuvostoliittoon, sillä kansainvälisoikeudellisesti ne olivat teoriassa itsenäisiä kaikkien miehitysvuosien ajan.
Latvian tasavalta

Latvia itsenäistyi Viron ja Liettuan kanssa samaan aikaan uudelleen Neuvostoliiton vallankaappauksen kaaduttua 21. elokuuta 1991. Huhtikuussa 2004 Latviasta tuli puolustusliitto Naton jäsen.
Latviasta tuli 1.5.2004 Euroopan unionin (EU) jäsenmaa ja 1.1.2014 euro tuli Latvian valuutaksi.
Vuonna 2006 säädettiin tiukka kansalaisuuslaki, joka edellyttää latvian kielen hyvää osaamista.
Latvian valtion talous romahti kansainvälisen pankkikriisin seurauksena. Kansainvälinen valuuttarahasto IMF myönsi sille joulukuussa 2008 pelastuspaketin. Tammikuussa 2010 työttömyys nousi kahteenkymmeneen prosenttiin.
Puoluepolitiikan ulkopuolinen, arvovaltainen Vaira Vike-Freiberga toimi Latvian presidenttinä kaksi kautta vuosina 1999–2007. Hän oli Latvian ja koko Baltian ensimmäinen naispuolinen presidentti.
Kirjallisuutta

Mela, Marjo & Vaba, Lembit (toim.): Latvian historiaa ja kulttuuria. Rozentāls-seura 2005. ISBN 9789519867113.
Latvian pääkaupunki Riika.
Latvialainen sotilas Irakissa 2006.
Eric Dahlberg

Eric Dahlberg
Eric Jönsson Dahlberg (usein Dahlbergh; 10. lokakuuta 1625 Tukholma – 16. tammikuuta 1703 Tukholma) oli ruotsalainen sotamarsalkka, insinööri ja arkkitehti. Hän oli merkittävä linnoitusten suunnittelija Ruotsin valtakunnassa ja hän sai lisänimen ”Ruotsin Vauban” ranskalaisen kollegansa Sébastien Le Prestre de Vaubanin mukaan. Hän oli myös taitava piirtäjä.
Dahlberg osallistui Ruotsin kuninkaiden Kaarle X Kustaan ja Kaarle XI:n käymiin sotiin ja oli mukana muun muassa Ison-Beltin ylityksessä vuonna 1658. Hänestä tuli ylimajoitusmestari vuonna 1676 ja sotamarsalkka 1693. Samana vuonna hänet nimitettiin Bremenin ja Verdenin kenraalikuvernööriksi ja vuonna 1696 Liivinmaan kenraalikuvernööriksi. Hän johti hyvällä menestyksellä Riian puolustusta suuren Pohjan sodan alussa vuonna 1700.
Dahlbergh oli merkittävä linnoitusten suunnittelija ja rakentaja. Hän noudatti alankomaalaisesta ja saksalaisesta tyylistä johdettua, paikallisiin oloihin sovellettua tyyliä.
Dahlbergh piirsi ja kuvasi vuodesta 1661 lähtien Ruotsin nähtävyyksiä ja kaupunkeja. Piirustukset ilmestyivät vuonna 1716 kuparipiirroksina teoksessa Suecia antiqua et hodierna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eric Dahlberg Wikimedia Commonsissa