stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loistokipuaja

| Loistokipuaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kipuajat Dendrocolaptidae
Suku::  Tikkaskipuajat Xiphorhynchus
Laji::  elegans
Kaksiosainen nimi
 Xiphorhynchus elegans  (Pelzeln, 1868) 

Katso myös
   Loistokipuaja Wikispeciesissä   Loistokipuaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Loistokipuaja (Xiphorhynchus elegans) on kipuajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Loistokipuajaa tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Sitä on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Olavi J. Mattila

| Olavi J>  Mattila |
| --- | --- |

Suomen pääministerin sijainen
 Liinamaan hallitus 13.6.1975 – 30.11.1975  
Edeltäjä:  Ahti Karjalainen
Seuraaja:  Kalevi Sorsa
Suomen ulkoasiainministeri
 Auran II hallitus 29.10.1971 – 23.2.1972 Liinamaan hallitus 13.6.1975 – 30.11.1975  
Edeltäjä:  Väinö Leskinen Ahti Karjalainen
Seuraaja:  Kalevi Sorsa Kalevi Sorsa
Kauppa- ja teollisuusministeri
 Lehdon hallitus 18.12.1963 – 12.9.1964 Auran I hallitus 14.5.1970 – 15.7.1970  
Edeltäjä:  Toivo Wiherheimo Grels Teir
Seuraaja:  Toivo Wiherheimo Arne Berner
Ministeri ulkoasiainministeriössä
 Karjalaisen I hallitus 1.11.1963 – 18.12.1963 Lehdon hallitus 18.12.1963 – 12.9.1964 Karjalaisen II hallitus 16.9.1970 – 29.10.1971  
Edeltäjä:  Ahti Karjalainen
Seuraaja:  Reino Rossi
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. lokakuuta 1918 Hyvinkää
Kuollut: 4. elokuuta 2013 (94 vuotta) Hyvinkää
Ammatti:  diplomaatti (kaupallinen neuvos Pekingissä ja Buenos Airesissa)   Kauppa- ja teollisuusministeriön kauppaosaston päällikkö 1960-1965   Valmet Oy:n pääjohtaja (1965-1981),  Valmet Oy:n ja Enso-Gutzeit Oy:n hallitusten puheenjohtaja 1973-1981
Arvonimi: erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri (1968)
Puoliso:  (v:sta 1956) Ebba Sylvia Annikki Vestinen (1925–2004)
Lapset:  Juha (1957)  Olli (1959)  Anna (1961)
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Koulutus:  diplomi-insinööri (1946)   kauppatieteiden maisteri (1950)
Olavi Johannes Mattila (24. lokakuuta 1918 Hyvinkää – 4. elokuuta 2013 Hyvinkää) oli suomalainen diplomi-insinööri, Valmet Oy:n pääjohtaja ja moninkertainen ministeri 1960–1970-luvuilla.
Hänen vahvoja alueitaan olivat kauppapolitiikka ja teollisuuteen liittyneet kysymykset. Mattila kuului presidentti Urho Kekkosen lähipiiriin ja häntä pidettiin yhtenä keskustapuolueen K-linjan tukijoista, vaikka hän ei julkisesti sitoutunut mihinkään puolueeseen. Hänen uransa loppuvaihetta leimasivat taloudelliset skandaalit.
Mattila sai arvonimen erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri vuonna 1968.
Uran alku

Olavi Johannes Mattila syntyi keskikokoisen Heikkilän maalaistalon pojaksi Hyvinkään Palopurolla. Hänen vanhempansa olivat  maanviljelijä Juho Fredrik Kustaanpoika Mattila (1887–1956) ja tämän toinen vaimo Aino Sylvia os. Sihvonen (1890–1971). Hänellä oli nuorempi veli Aarre Kalervo (1920–1970) sekä sisarpuoli Meri (1909–2000). Lapsuudessaan hän harrasti urheilua ja muuta liikuntaa ja ylsi myöhemmin Suomen mestaruuksiin saakka. Hän oli 200 metrin aitajuoksun Suomen mestari vuonna 1945 ja Tampereen Pyrinnön vuosina 1943 ja 1945 4 x 100 m viestinjuoksun Suomen mestaruuden voittaneissa joukkueissa. Mattila oli olympiavalmennettava vuoden 1940 kisoihin, jotka peruutettiin sodan vuoksi. Urheilun kautta hän tutustui Urho Kekkoseen, jonka tuella hän nousi myöhemmin asemiin politiikassa ja liike-elämässä.
Mattila kirjoitti ylioppilaaksi Järvenpään yhteiskoulusta keväällä 1937 ja suoritti varusmiespalveluksensa Suomen valkoisessa kaartissa. Reserviupseerikoulussa hänen oppilastovereinaan olivat muiden muassa myöhempi puolustusvoimien komentaja Lauri Sutela, myöhempi viihdepersoona Niilo Tarvajärvi, myöhempi Helsingin ylipormestari Teuvo Aura, myöhempi Rajavartiolaitoksen komentaja Otto Ylirisku sekä myöhempi suurlähettiläs Jorma Vanamo. Jatkosodan aikana Mattila toimi kouluttajana RUK:ssa sekä RUK:n oppilaskunnan kuraattorina. Sotien jälkeen Mattila yleni reservissä kapteeniksi.
Sodan jälkeen hän valmistui sekä diplomi-insinööriksi vuonna 1946 että kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1950 ja työskenteli liike-elämän palveluksessa. Vuonna 1952 hänet nimitettiin kaupalliseksi neuvokseksi Suomen Ulkomaankaupan Edistämisrahastoon, jossa hän ryhtyi solmimaan Suomelle kauppasuhteita tuoreen Kiinan kansantasavallan kanssa. Pekingistä hän siirtyi vuonna 1957 Buenos Airesiin kaupalliseksi lähetystösihteeriksi.lähde?
Poliitikkona ja ministerinä

Monelle yllätyksenä Mattila nimitettiin vuonna 1960 Kauppa- ja teollisuusministeriön kauppaosaston päälliköksi. Virka oli keskeinen Suomen idänkaupassa. Hän alkoi päästä sisäpiireihin ja myös läheiseen suhteeseen presidentti Kekkosen kanssa, kehittyen tämän luottomieheksi. Osaksi tämä johtui yhteisistä taustoista: molemmat olivat maalaistalon poikia ja entisiä huippu-urheilijoita. Lisäksi heillä oli sama puoluetausta. Mattila ei kuitenkaan koskaan sitoutunut julkisesti puolueisiin, mutta vähitellen hänestä tuli yksi puolueen K-linjan johtohahmoista, joka vaikutti kulissien takana poliittisiinkin asioihin. Hän toimi kauppa- ja teollisuusministeriön ylijohtajana vuosina 1960-1962 ja ulkoasiainministeriön kauppapoliittisen osaston päällikkönä vuosina 1962-1964.
Mattila nimitettiin ulkomaankauppaministeriksi Ahti Karjalaisen ensimmäisen hallituksen loppuajaksi vuoden 1963 lopulla. Karjalaisen jälkeen nimitetyssä Reino R. Lehdon virkamieshallituksessa hän oli kauppa- ja teollisuusministerinä. Hän toimi kahteen otteeseen myös ulkoministerinä. Kesällä 1975 hän oli Liinamaan hallituksessa ulkoministerinä ja toimi Kekkosen oikeana kätenä ETYK-kokouksen aikana.
Mattilalle kertyi 1077 ministeripäivää kuudessa hallituksessa joko ulkoministerinä tai ulkomaankauppaministerinä 1960- ja 1970-luvuilla.
Mattila lukeutui niinsanottuihin Kekkosen perässähiihtäjiin. Hän piti tiiviisti yhteyttä Tamminiemeen ja oli usein mukana lounaspöydässä Kekkosen tavatessa ruotsalaisen teollisuusjohtajan Marcus Wallenbergin. Tuon ajan Suomessa politiikan ja talouden keskeisenä tekijänä oli Suomen ja Neuvostoliiton kahdenkeskinen kauppa, jonka puitteissa Suomi vei teollisuustuotteitaan itänaapuriin ja vastavuoroisesti toi edullista öljyä, sähkövetureita ja muun muassa ydinvoimalan. Idänkauppa oli puhtaasti poliittista toimintaa. Teollisuus ja erityisesti valtionyhtiöt olivat tiukassa poliittisessa talutusnuorassa.
Kevättalvella 1978 pääministeri Kalevi Sorsa sekä ministerit Eero Rantala, Eino Uusitalo ja Johannes Virolainen sopivat presidentti Urho Kekkosen kanssa kauppa- ja teollisuusministeriön kansliapäällikön Bror Wahlroosin erottamisesta tämän alkoholiongelman vuoksi. Mattila kuuli hankkeesta ystävänsä erottamiseksi ja kävi Koneen pääjohtajan Pekka Herlinin ja suomalais-neuvostoliittolaisen talouskomission suomalaisen puheenjohtajan Ahti Karjalaisen kanssa Tamminiemessä anomassa Wahlroosille vuoden koeaikaa. Wahlroos raitistui ja sai pitää virkansa.
Valmetin pääjohtajana

Vuonna 1965 Mattila nimitettiin Valmetin pääjohtajaksi. Paikka oli avautunut edellisen pääjohtajan, vuorineuvos Aarne Härkösen kuoltua. Mattilan valinta oli monelle yllätys ja herätti suurta kohua, sillä hän syrjäytti kokeneen varatoimitusjohtaja Nils Björklundin. Koulutuksensa perusteella Mattila sopi hyvin yritysjohtajaksi, minkä lisäksi hänellä oli kokemusta idänkaupan politiikasta. Nils Björklundin syrjäyttämisen syyksi on myös arveltu sitä, että hän oli kiistellyn poliitikon Väinö Tannerin vävy. Björklund ei viihtynyt Mattilan alaisena kauankaan, vaan siirtyi jo seuraavana vuonna Tampellan apulaisjohtajaksi.
Entisistä asetehtaista vuonna 1946 muodostettu Valtion Metallitehtaat (VMT, ValMet) oli valtionyhtiö, joka harjoitti konepajateollisuutta ja laivanrakennusta. Se oli ollut kriisissä 1950-luvulla, koska se oli monialainen ja sen kannattavuus oli heikko. Yhtiöiden tilinpäätöstiedot olivat noihin aikoihin liikesalaisuuksia, eikä Valmetin taloudelliseen tilaan kiinnitetty suurta huomiota.lähde?
Valmetin pääjohtajana > Laivanrakennus

Mattila otti strategiakseen yhtiön laajentamisen. Hänen edeltäjiensä aikana laivanrakennusta oli supistettu, mutta Mattila totesi alan näkymät hyviksi 1970-luvun alussa. Helsingin Vuosaareen rakennettiin telakka, jonka pääasialliset tuotteet olivat säiliöaluksia. Kun telakka vuonna 1974 aloitti toimintansa, edellisen vuoden öljykriisi oli kuitenkin heikentänyt näkymät siinä määrin, että tankkerien valmistaminen päättyi pian. Idänkaupan ansiosta telakan toiminta kuitenkin pysyi voitollisena koko 1970-luvun, mutta 1986 se yhdistettiin Wärtsilä Meriteollisuuteen ja toiminta Vuosaaressa päättyi.
Valmetin pääjohtajana > Traktorituotanto

Valmetin traktorituotantoa laajennettiin Mattilan kaudella. Valmet oli aikaisemmin perustanut Brasiliaan traktoritehtaan, jota laajennettiin ja siitä tuli varsin kannattava tytäryhtiö. Volvon traktorituotanto liitettiin Valmetiin vuonna 1979. Myös Valmetin omia traktorimalleja kehitettiin, ja ne menestyivät markkinoilla varsin hyvin.
Valmetin pääjohtajana > Uudenkaupungin autotehdas

Valmetin hankkeista ehkä näkyvin oli autotehtaan perustaminen Uuteenkaupunkiin vuonna 1968 yhdessä ruotsalaisen Saabin kanssa. Toteutumisen taustalla oli vaikutusvaltaisia poliittisia voimia. Mattilalla oli hyvät välit Kekkosen kanssa, ja tämä puolestaan tunsi hyvin Marcus Wallenbergin, joka hallitsi Saabia.
Valmetin pääjohtajana > Paperikoneet

Yhteys paperikoneiden valmistamisen ja suomalaisen metsäteollisuuden välillä oli yksi tie, jota Mattila käytti Valmetin vahvistamiseksi. Mattila alkoi tavoitella Enso-Gutzeit Oy:n toimitusjohtajuutta, mutta tämä järjestyi vasta presidentti Kekkosen järjestettyä hänelle puheenjohtajuuden sekä Valmetin että Enson hallituksissa. Tätä perusteltiin näiden kahden yhtiön yhteistoiminnan tehostamisella.
Valmetin pääjohtajana > Muuta

Kun Suomen rautatieverkkoa alettiin sähköistää 1960-luvun lopulla, Mattilan johtama Valmet tarjosi yhdessä konepajakonserni Lokomon kanssa Valtionrautateille ensimmäisiä sähkövetureita. Neuvostoliiton tarjottua VR:lle siellä valmistettuja sähkövetureita asiasta tuli kauppapoliittinen. Dosentti Juhani Suomi paljasti Kekkos-elämäkerrassaan vuonna 1996 Mattilan ehdottaneen yllättäen kesällä 1968, että Valmetin Tampereen tehtailla uhkaavien lomautusten ja irtisanomisten vuoksi ensimmäiset VR:n sähköveturit kannattaisi edullisemman hinnan vuoksi ostaa Neuvostoliitosta. Ehdoksi Mattila asetti, että vastaostona Neuvostoliitto ostaisi Valmetilta 300 kiskobussia. Neuvostoliitto ei kuitenkaan ollut kiinnostunut vastakaupoista. Näin Mattila oli ollut valmis hylkäämään Valmetin kotimaisen kumppanin. Maaliskuussa 1970 Koiviston hallitus päätti tilata Neuvostoliitosta 27 sähköveturia.
Mattilan kaudella kehitettiin puolustusvoimien alkeiskoulutuskone Vinka, ja tehtiin sopimus metrovaunujen valmistamisesta Helsingin kaupungin liikennelaitokselle.
Mattila vihittiin tekniikan kunniatohtoriksi Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1981.
Yksityiselämä

Mattila kääntyi vakaumukseltaan Jehovan todistajaksi 2004. 1960-luvun alusta lähtien hän kuului myös vapaamuurareihin.
Mattilan puoliso oli vuodesta 1956 alkaen Ebba Sylvia Annikki Vestinen (1925–2004), ja heillä on kolme lasta. (s. 1961). Olavi J. Mattila on haudattu Puolimatkan hautausmaalle.
Olavi J. Mattilan poika Olli Tapio Mattila toimi vuodesta 1986 lähtien ulkoasiainsihteerinä Suomen ulkoministeriön kauppapoliittisella osastolla Keski- ja Itä-Euroopan linjan Venäjän asioiden yksikössä ja välillä Suomen suurlähetystössä Moskovassa. Helsingin hovioikeus tuomitsi Olli Mattilan toukokuussa 1999 vakoilusta, turvallisuussalaisuuden paljastamisesta ja asiakirjojen luvattomasta paljastamisesta ehdolliseen vankeuteen, viraltapantavaksi sekä menettämään sotilasarvonsa. Oikeuden päätöksen mukaan Olli Mattila oli luovuttanut vuonna 1997 ja 1998 Venäjän tiedustelupalvelulle Moskovassa Suomen ulkomaankauppaan ja ulkosuhteisiin liittyneitä salaisia asiakirjoja, mikä olisi voinut vaarantaa Suomen suhteita vieraisiin valtioihin. Korkein oikeus tuomitsi Mattilan kesäkuussa 2000 yhden vuoden kahden kuukauden ehdolliseen vankeuteen vakoilusta, turvallisuussalaisuuden paljastamisesta, virkasalaisuuden rikkomisesta ja asiakirjan luvattomasta paljastamisesta. Lisäksi Mattila tuomittiin viraltapantavaksi ja menettämään sotilasarvonsa.
Perheen toinen poika, Juha Mattila tuomittiin vuonna 1998 1,5 miljoonan markan pankkivekseli väärennöksestä ehdolliseen vankeuteen.
Aiheesta muualla

Jyrki Vesikansa: / Olavi J. Mattila (1918–2013) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 11.10.2005 (päivitetty 13.8.2013). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 13.8.2013.
Olavi J. Mattilan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Toivo Wiherheimo | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1963−1964 | Seuraaja: Toivo Wiherheimo |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Grels Teir | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1970 | Seuraaja: Arne Berner |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Väinö Leskinen | Suomen ulkoministeri 1971–1972 | Seuraaja: Kalevi Sorsa |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ahti Karjalainen | Suomen ulkoministeri 1975 | Seuraaja: Kalevi Sorsa |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Suomen ETYK-valtuuskunnan jäseniä huippukokouksessa 1975: ulkoministeri Olavi J. Mattila, pääministeri Keijo Liinamaa ja presidentti Urho Kekkonen.
Intia

Intian tasavalta (hindiksi भारत गणराज्य, Bhārat Gaṇrājya; engl. Republic of India) eli Intia (hindiksi भारत, Bhārat; engl. India) on liittovaltio Etelä-Aasiassa. Intia on pinta-alaltaan maailman seitsemänneksi suurin valtio ja YK:n arvion mukaan asukasluvultaan maailman suurin valtio. Intian naapurimaita ovat Bangladesh, Myanmar (Burma), Kiina, Bhutan, Nepal ja Pakistan. Intian pääkaupunki on New Delhi, muita tärkeitä kaupunkeja ovat muun muassa Delhi, Kalkutta, Mumbai (ent. Bombay) ja Chennai (ent. Madras).
Intiassa on 29 osavaltiota ja seitsemän muuta niihin rinnastettavaa aluetta. Intiassa puhutaan satoja kieliä. Intiassa on 16 virallista kieltä, joista hindiä ja englantia käytetään yleisimmin. Britannian hallinnon päätyttyä hinduenemmistöinen Intia ja muslimienemmistöinen Pakistan itsenäistyivät 1947. Vuonna 1971 Bangladesh irtosi Pakistanista. Intia on ydinasevaltio. Intia on käynyt sotia Pakistania vastaan.
Maantiede ja luonto

Intia voidaan jakaa kolmeen geologiseen alueeseen: Himalajan vuoristoon, Indo-Gangesin tasankoon ja Intian niemimaahan.
Intiassa virtaa seitsemän suurta jokea: Ganges, Brahmaputra, Yamuna, Godavari, Kaveri, Narmada ja Krishna. Lisäksi Indus virtaa jonkin matkaa Intian puolella matkallaan Tiibetistä Pakistaniin. Valtioon kuuluu myös kolme saariryhmää: Lakkadiivit, Andamaanit ja Nikobaarit sekä Sunderbaanit. Maan korkein kohta on Kanchenjunga 8 598 metriä.
Intia ulottuu etelä–pohjoissuunnassa leveyspiiriltä 8 leveyspiirille 33, ja sille välille mahtuu monenlaisia ilmastovyöhykkeitä. Himalajan vuoristossa on ympäri vuoden lunta ja jäätä, rannikolla vallitsee trooppinen ilmasto. Maan luoteisosassa on aavikkoa, koillisosassa hedelmällisiä riisipeltoja. Aasian monsuuni vaikuttaa lähes koko Intiassa. Lounaismonsuuni tuo sateet maan eteläosaan kesäkuun alussa ja ne etenevät pohjoiseen kuuden viikon kuluessa. Sateiden voimakkuus vaihtelee vuodesta toiseen: joskus on kaatosateita, toisina vuosina sateet jäävät niukoiksi. Sadekausi jatkuu lokakuuhun. Joulukuusta helmikuuhun on kuivaa ja viileää, maaliskuusta toukokuuhun kuumaa ja kuivaa.
Intiassa on monipuolinen ilmasto ja sen kasvilajisto on suurempi kuin missään muussa maassa, ainakin 45 000 lajia. Niiden joukossa on yli kolme tuhatta lajia, joiden käyttö lääkekasvina ja rohdoksena on dokumentoitu.
33 prosenttia Intian kasveista on endeemisiä. Intiassa on monia äärimmäisen uhanalaisia eläimiä, kuten sumatransarvikuono, kääpiösika ja malabarinisosivettikissa. Kaikkiaan maassa elää 316 nisäkäslajia, joista 44 on endeemisiä. Intian kansalliseläin on intiantiikeri, ja kansallislintu riikinkukko. Intiantiikeriä tavataan lähes koko maassa luoteisosia lukuun ottamatta. Sen suojelemiseksi on perustettu 23 suojelualuetta, joiden yhteispinta-ala on 33 406 neliökilometriä.
Unescon maailmanperintöluettelossa on 28 kohdetta Intiasta. Luontokohteita on viisi: Kazirangan kansallispuisto, Keoladeon kansallispuisto, Manasin luonnonsuojelualue, Nanda Devin ja Valley of Flowersin kansallispuisto sekä Sundarbanin kansallispuisto. Kulttuurikohteita ovat Agran linnoitus, Ajantan luolastot, Bhimbetkan kalliosuojat, Champaner-Pavagadhin arkeologinen puisto, Chhatrapati Shivaji Terminus, Cholan elävät temppelit, Elephanta-luolat, Elloran luolat, Goan kirkot ja luostarit, Hampin monumentit, Humayunin hauta Delhissä, Intian vuoristorautatiet, Jantar Mantar, Khajurahon monumentit, Konarakin aurinkotemppeli, Mahabodhi-temppeli Bodh Gayassa, Mamallapuramin monumentit, Mogulikaupunki Fatehpur Sikri, Pattadakalin monumentit, Punainen linnoitus, Qutab Minar monumentteineen Delhissä, Sanchin buddhalaiset monumentit, sekä Taj Mahal.
Historia > Esihistoria

Epätarkkojen ajoitusten mukaan nykyihmisen edeltäjä, pystyihminen saattoi elää Intiassa noin 500 000–200 000 vuotta sitten
Nykyihminen lienee saapunut 60 000–50 000 vuotta sitten, ja pieniä mikroteriä alettiin käyttää noin 30 000–20 000 vuotta sitten. Kivikauden kalliosuojat maalauksineen Bhimbetkassa Madhya Pradeshin osavaltiossa ovat varhaisimpia tunnettuja merkkejä ihmiselämästä nykyisen Intian alueella.
Varhainen karjanhoitoon ja maanviljelyyn perustunut Mehrgarhin kulttuuri levisi lähialueille lännestä 7000 ennen ajanlaskun alkua (eaa.), ja Pakistaniin ja läntisimpään Intiaan kehittyi neoliittisia kulttuureja 6000 eaa. Induksen laakson ympärille. Tämä suuriin kyliin pohjautunut maanviljelytraditio levisi Etelä-Intiaan vasta 2800 eaa.
Induksen laakson lähialueille syntyi noin 4000 eaa. suuria linnoitettuja kyliä, mikä enteili sivilisaation syntyä. Pronssia alettiin muokata noin 3300 eaa.
Historia > Suurmogulien valtakunta ja siirtomaavallan aika

Osasta Intiaa tuli 1526–1707 suurmogulien valtakunnan osa. Vahvin suurmogulien hallitsijoista oli eri uskontoja suvaitseva Akbar.
Suurmogulien kanssa osin samaan aikaan hallitsi suurta osaa maasta Maratha-valtio 1674–1818, jolla oli vallassaan suurin osa Intiaa vuoden 1750 tienoilla. Afgaanien voittoisa sotaretki vuonna 1761 joudutti Maratha-valtion hajoamista. 1700-luvulla Intia oli hajanainen.
Vasco da Gama löysi 1400-luvun lopuilla meritien Intiaan. Eurooppalaiset alkoivat 1500-luvulla perustaa maan rannikolle siirtokuntia. He alkoivat lopulta taistella keskenään Intian omistuksesta. Vuosien 1753–1763 suuressa siirtomaasodassa Englanti voitti Ranskan ja valloitti vuoteen 1853 mennessä koko Intian lukuun ottamatta muutamia pieniä rannikkoalueita, jotka yhä olivat Ranskan tai Portugalin hallinnassa. Brittiläistä Intiaa hallitsi Brittiläinen Itä-Intian kauppakomppania.
Intiassa tapahtui 1800-luvulla suuri sepoykapina 1857–1858, jonka englantilaiset kukistivat raa’asti. Tämän jälkeen hallitusvalta siirrettiin kauppakomppanialta Britannian hallitukselle, joka alkoi hallita suurinta osaa Intiaa suoraan. Intiassa oli edelleen myös paikallisten ruhtinaiden hallitsemia itsehallinnollisia alueita, mutta nekin olivat kaikki Britannian ylivallan alaisia.
Vaikka Intia ei ollut itsenäinen valtio, se julistettiin vuonna 1876 keisarikunnaksi, ja kuningatar Viktoriasta tuli sen keisarinna. Hänen jälkeensä Ison-Britannian kuninkaat olivat samalla Intian keisareita vuoteen 1947 saakka. Intialle myönnettiin itsehallinnollisiakin oikeuksia, muttei siirtomaaisännistä siltikään Intiassa pidetty. Maahan virisi itsenäisyysliike 1800-luvun puolivälistä alkaen.
Historia > Itsenäinen Intia > Itsenäistyminen ja Pakistanin ero

Intia itsenäistyi vuonna 1947 toisen maailmansodan jälkeen oltuaan sitä ennen Yhdistyneen kuningaskunnan tärkein siirtomaa. Itsenäistymissopimukseen liittyi Intian jakaminen kahteen valtioon: hinduenemmistöiseen Intiaan ja muslimienemmistöiseen Pakistaniin. Uusien valtioiden välillä käytiin lyhyt sisällissota. Intian itsenäistymiseen liittyneissä levottomuuksissa miljoonia ihmisiä jätti kotinsa. Intia ja Pakistan ovat käyneet itsenäistymisen jälkeen pari sotaa Kashmirin omistuksesta, ja maiden välit olivat pitkään kireät. Vuonna 2003 sovittiin tulitauosta Kashmirissa ja avattiin uudelleen lentoyhteys maiden välillä.
Historia > Itsenäinen Intia > Nehrun aika

Intian ensimmäinen pääministeri Jawaharlal Nehru tavoitteli sosialismia ja lähentyi Neuvostoliittoa.
Vuonna 1962 Intia soti Kiinan kanssa Intian itärajan alueista. Intia aloitti sodan, mutta Kiina menestyi kuukauden kestäneessä sodassa hyvin ja sota pysähtyi Kiinan määräämään tulitaukoon. Maiden raja on edelleen osittain kiistanalainen.
Nehrun kuoltua vuonna 1964 johtoon nousi Lal Bahadur Shastri, ja myöhemmin Shastrin kuoltua vuonna 1966 Nehrun ainoa lapsi Indira Gandhi.
Historia > Itsenäinen Intia > Indira Gandhin levoton valtakausi

Intian väestö ylitti 500 miljoonaa 1970-luvulla. Pakistanin kanssa sodittiin vuosina 1965 ja 1971. Vuoden 1971 sodassa Pakistanin itäosasta tuli itsenäinen Bangladesh lyhyessä sodassa, jossa Intia tuki Itä-Pakistania sotilaallisesti. Sodan vuoksi sekä Intia että Pakistan aloittivat salaiset ydinaseohjelmat vuonna 1972. Intian ydinaseohjelman määräsi alkuun Indira Gandhi, ja plutoniumpommi räjäytettiin maan alla hymyilevä Buddhan, rauhanomaisen ydinkokeen nimikkeellä vuonna 1974 Pokhranin alueella Tharin autiomaassa.
Vuosina 1975–1977 Intiaan julistettiin poikkeustila, kun Indira Gandhin korruptiota vastustaneet protestit levisivät ympäri maata. Protestit hiljennettiin poikkeuslakien ja armeijan voimin, mutta Gandhi kärsi tappion seuraavissa vaaleissa. Morarji Desai nousi pääministeriksi ja aloitti Gandhin rikoksien tutkinnan. Charan Singhistä tuli seuraava pääministeri. Singh oli tavoitellut paikkaa pitkään, mutta hänen ikänsä ja tehottomuutensa takia uudet vaalit päätettiin pitää jo 1980.
Indira Gandhi ja hänen kongressipuolueensa palasivat 1980-luvulla valtaan. Punjabissa oli kapinallisryhmiä. Armeija teki verilöylyn Amritsarin Kultaisessa temppelissä, joka sai Intian sikhit kapinoimaan ympäri Intiaa ja Gandhi murhattiin. Gandhin vanhin poika, Rajiv Gandhi, jatkoi pääministerinä ja pohjusti siirtymistä kapitalismiin. Hän myös lähetti sotilaita Sri Lankaan rauhanturvaajiksi, mutta lopulta Intian joukot taistelivat Tamilitiikereitä vastaan itse. Häntä pidettiin harvinaisen puhtaana kunnes lahjusten ottaminen ruotsalaisilta yrityksiltä kaatoi hänet. Vuoden 1989 vaaleissa pääministeriksi nousi Vishwanath Pratap Singh ja Tamilitiikerien itsemurhapommittaja tappoi Rajiv Gandhin. Vuonna 1992 äärihindut tuhosivat moskeijan, mikä laukaisi laajoja väkivaltaisuuksia hindujen ja muslimien välillä.