stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alavuden Ilmailukerho
Historiaa

Vuonna 1924 Martti Pukkila, joka oli myös alavutelaisen autoilun pioneereja, hankki itselleen Viipurissa lentokoneenohjaajan todistuksen. Suomen ilmavoimien järjestämälle kurssille osallistui 30 oppilasta, ja koneita kurssilla tuhoutui kymmenen. Vuonna 1931 Pukkila hankki itselleen Väinö Bremeriltä puurakenteisen Klemm L-25 -koneen rekisteritunnukseltaan ensin K-SABA, sittemmin AH-ABA. Klemm-koneella lennettiin Edesjärven jäältä. Sodan jälkeen kone myytiin Mikkeliin, jossa sitä lennettiin tunnuksella OH-KLA. Pukkilan seuraava lentokone oli kaksipaikkainen ja kaksitasoinen Sääski II OH-VIA, joka aikansa palveltuaan päätyi Luonetjärven juhannusjuhlien juhannuskokkoon.
Vuonna 1936 Alavudelle perustettiin purjelentoon keskittynyt Alavuden Lentokerho, joka rakensi heti oman alkeiskoulukoneen. Talvella 1938 rakennettiin liitokone, Harakka-tyyppinen Ahti-Jukka. Talvella 1939 kerho järjesti purjelentokurssin, jolla oli mukana myös kaksi naista. Noin 30 jäsenen kerhossa oli ennen sotia myös lennokkitoimintaa. Alavuden Lentokerho lopetti toimintansa onnettomuuden ja talvisodan seurauksena. Vuoden 1939 pääsiäisenä 21-vuotias Sulo Kivisaari kuoli, kun purjekone murskautui Kirkkojärven jäähän hinausvaijerin takerruttua rantakoivuihin.
Historiaa > 1960-luku

1960-luvun alussa alkoi Alavudella viritä uusi ilmailuinnostus, ja Alavuden Ilmailukerhon perustava kokous pidettiin 7. maaliskuuta 1963. Päätettiin panna pääpaino lennokkitoiminnalle ja keskittää purjelentotoiminta Menkijärvelle, jossa Pohjanmaan Ilmailuyhdistyksellä oli monipuolinen lentokeskus. Alavuden Ilmailukerho liittyi heti alusta yhdistykseen ja Suomen Ilmailuliittoon. Kerholle hankittiin ensimmäinen alkeisliitokone Grunau 9. Merkittävää apua saatiin Kauhavan Ilmasotakoululta.
Ilmailukerhon tavoitteena oli alusta asti itsenäisten purje- ja moottorilentäjien koulutus. Ensimmäinen purjelentokone oli Jämijärven Puu ja Metalli Oy:n valmistama Rhonlerce II, joka ostettiin vuonna 1964 Suomen Ilmailuliitolta. Vuonna 1965 hankittiin vintturi.
Historiaa > 1970- ja 1980-luvut

Kiitotien puutteen vuoksi Alavudelta oli kesäisin lähdettävä Menkijärvelle tai Kauhavalle, ja niinpä 1970-luvun alussa heräsi ajatus omasta lentokentästä. Liikenneministeriöltä saatiin 1972 lupa ja 10 000 markan avustus D-luokan pienlentokentälle. Sopiva paikka löytyi Lahdenkylästä noin 5 km:n päässä Alavuden keskustasta, ja kaupunki hankki maa-alueen maanvaihdolla. Kesällä 1972 kenttäalue tasoitettiin, ja purjelentotoiminta saattoi alkaa samaan aikaan kaarihallin rakentamisen kanssa.
Mittavan talkootyömäärän jälkeen kenttä tuli käyttökuntoon 1970-luvun puolivälissä. Vuonna 1978 perustettiin ylläpitäjäksi Alavudenseudun Lentokenttäsäätiö..
Laskuvarjourheilu tuli Ilmailukerhon toimintaan mukaan 1972, mutta käynnistyi toden teolla vasta 1981. Kerho osti hyppykoneeksi Cessna C-172 -moottorikoneen OH-CSG. Ensimmäinen hyppykurssi järjestettiin 1982, ja vuonna 1983 aloitettiin yhteistyö Tampereen laskuvarjokerhon kanssa. Lehtimäkeläinen Pekka Keisanen kouluttautui hyppymestariksi, ja 1985 kerho sai koulutusluvan. Aluksi koulutus tapahtui armeijan ylijäämäkalustolla, kunnes 1987 tilattiin neljä oppilashyppääjien Student Vector -merkkistä laskuvarjoa. Kaarihallin lisäksi toimitilana oli vanha myymäläauto, kunnes kentälle saatiin viipaleparakki. Talvella 1988–1989 vanha Cessna vaihdettiin tehokkaampaan C-172FR Reims Rocketiin (OH-CNJ), joka palveli vuoteen 2006.
Alavuden Ilmailukerho oli uranuurtajia kesällä 1982 aloitetussa Vaasan läänin metsäpalovalvontaan tähtäävässä lentotoiminnassa.
Historiaa > 1990-, 2000 ja 2010 -luvut

Kerhon hyppykoulutus laajeni 1990-luvun alussa vuosiksi Kruunupyyn kentälle, yhteistyökumppanina Kronoby folkhögskola. Laskuvarjotuomaritoiminta käynnistyi 1992, ja kun tavoitteellista valmennusta lisättiin, arvokisamenestystä alkoi tulla SM-tasolla ja kisakokemuksia myös MM-tasolla.
Uusi vuosituhat alkoi MM-kilpailujen kupumuodostelmahyppyjen rotaation Suomen-ennätyksellä. Vuonna 2004 kolmannen peräkkäisen SM-kullan ja uuden rotaation Suomen-ennätyksen jälkeen Alavuden Ilmailukerhon joukkue Häjyt palkittiin MM-kisaedustuksella Kroatiassa. Vuonna 2007 kerholle hankittiin jälleen tehokkaampi Cessna C-182, joka mahdollisti hypyt 4 000 metrin korkeudesta. Vuonna 2010 kerho palkittiin Ilmailuliiton Kotkanpoika-kiertopalkinnolla. Keväällä 2013 Ilmailukerho täytti 50 vuotta ja kesällä 2013 Alavuden kentälle rakennettiin uusi kiitotie.
Historiaa > 2010-luvulta nykypäivään

Viimeaikaisen 4000 vuosittaisen hyppymäärän mahdollisti kone- ja hyppykaluston kehittyminen sekä vilkastunut sosiaalinen kerhotoiminta. Vuonna 2016 kerholle hankittiin hyppykäyttöön modifioitu Soloy MKII (OH-ARR). Tehokkaan turbiinikoneen myötä hyppymäärät kehittyivät nousujohteisesti. Vierailevia hyppääjiä alkoi käydä kerholla runsaasti. Vanha kaarihalli purettiin keväällä 2021 ja uuden lämpimän ison hallin rakentaminen alkoi kesällä 2021.
Aiheesta muualla

Alavuden Ilmailukerho ry:n kotisivu
Anna-Maria Tokola

Anna-Maria Tokola (o.s. Everi, s. 28. huhtikuuta 1987 Pori) on suomalainen painonnostaja, joka edustaa Raution Kisailijoita. Aikaisemmin hän on edustanut Porin Puntti-Karhuja. Hänet on valittu Suomen vuoden painonnostajaksi vuonna 2009, 2010, 2012 ja 2015. Hän voitti alle 23-vuotiaiden EM-pronssia syksyllä 2010.
Arvokisat

Marraskuussa 2010 Tokola saavutti uransa ensimmäisen arvokisamitalin Kyproksen Limassolissa nuorten EM-kisoista. 58-kiloisissa kilpaillut 23-vuotias Tokola sai pronssia työnnössä SE-tuloksella 102 kg. Yhteistuloksessa hän sijoittui neljänneksi 23-vuotiaiden naisten SE-tuloksella ja omalla henkilökohtaisella ennätyksellään 181 (79+102) kg. Ennen Kyproksella järjestettyjä EM-kisoja Tokolan parhaat saavutukset olivat 5. sija alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa 2009, 20-vuotiaiden MM-kisoissa 9. sija 2007 ja 17-vuotiaiden EM-kisoissa 5. sija vuonna 2004.
Vuonna 2009 Tokola osallistui aikuisten tasolla EM-ja MM-kisoihin. Bukarestin EM-kisoissa hän päätyi sijalle 10. ja 2009 MM-kilpailuissa hän epäonnistui tempauksessa, mutta oli työnnössä sijalla 15.
Tokola voitti Pohjoismaiden mestaruuden lokakuussa 2010 Norjan Spydebergissä. Hän työnsi kisoissa 23-vuotiaiden uudeksi ennätykseksi 102 kiloa 63 kg:n sarjassa ja teki kokonaistulokseksi 180 kiloa.
EM-kilpailuissa Kazanissa 13. huhtikuuta 2011 58 kg:n sarjassa Tokola sijoittui yhteistuloksella 179 kg 9. sijalle. Työnnössä hän nosti SE-lukemaksi 103 kg ja päätyi 9. sijalle, mutta samassa sarjassa kilpaillut Heidi Harju paransi Suomen ennätykseksi 104 kg. Tempauksessa Tokolan tulos oli 76 kg ja tuloksena 11. sija.
Kotimaiset kilpailut

Anna Tokola on voittanut Suomen mestaruuden vuosina 2004–2009, 2011–2016.
Saavutukset

Vuoden painonnostaja Suomessa 2009, 2010, 2012, 2015
Euroopanmestaruus kilpailuissa 7sija. 2015
Euroopanmestaruus kilpailuissa 6sija. 2012
Alle 23-vuotiaiden EM-pronssia 2010 (58 kg)
Pohjoismaiden mestaruus 2010
Naisten Suomen ennätys 63 kg:n sarjassa: Työntö 110 kg (29.8.2015) Yhteistulos 197kg (24.11.2015)
Naisten Suomen ennätys 58kg:n sarjassa: Työntö 103kg (13.4.2011)
Alle 23-vuotiaiden Suomen ennätykset 58 kg:n sarjassa: Tempaus 79 kg, Työntö  102 kg, Yhteistulos 181 kg (23.11.2010)
Alle 23-vuotiaiden Suomen ennätykset 63 kg:n sarjassa: Tempaus 80 kg, Työntö 102 kg, Yhteistulos 180 kg.
Alle 20-vuotiaiden Suomen ennätykset 58 kg:n sarjassa: Työntö 96 kg, Yhteistulos 171 kg
Muuta

Anna Tokola on painonnostaja Antti Everin sisko.
Anna Everi oli Yle TV1 -kanavan ohjelmassa Arto Nybergin vieraana 8. maaliskuuta 2010.
Anna Everi avioitui 10.9.2016 painonnostaja Milko Tokolan kanssa ja otti käyttöön miehensä sukunimen sekä koko etunimensä
Anniina Mikama

Anniina Mikama (s. 1977 Tampere) on suomalainen nuortenkirjailija ja kuvittaja.
Mikaman esikoisteos Taikuri ja taskuvaras (2018) sai Topelius-palkinnon vuonna 2019. Sen jatko-osa Huijarin oppipoika (2019) oli ilmestymisvuonnaan ehdolla lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkinnon saajaksi. Trilogian päätösosa Tinasotamiehet ilmestyi keväällä 2020. Se oli Nuori Aleksis -palkintoehdokas vuonna 2021. Mikaman teos Myrrys sai Topelius-palkinnon vuonna 2022. Mikama sai samana vuonna myös Laivakello-palkinnon.
Mikama on opiskellut kuvataidetta ja graafista suunnittelua Pekka Halosen akatemiassa sekä kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa. Hän on tehnyt myös lasten tietokirjoja Carlos da Cruzin kanssa.
Teokset

Taikuri ja taskuvaras.  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-42945-7.
Huijarin oppipoika.  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-43014-9.
Tinasotamiehet.  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-44646-1.
Myrrys.  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-47350-4.
Aiheesta muualla

Anniina Mikama WSOY:n sivuilla
Luomiskertomus: Anniina Mikaman kirjassa metsänhaltijat ja taiat heräävät eloon. Teos on Topelius-palkintoehdokkaana Yle Areena. 11.12.2021.
Abt Sportsline

| Abt Sportsline |
| --- | --- |

Koko nimi:  ABT Schaeffler Audi Sport
Päämaja:   Kempten, Saksa
Tallipäällikkö:   Thomas Biermaier
Renkaat:  H
Nykyiset sarjat:  Formula E
Ensimmäinen kilpailu:  Kiinan ePrix 2014
Kilpailuja:  69
Tuloksia
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  1
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  1
Voittoja:  14
Paalupaikkoja:  6
Nopeimpia kierroksia:  21
Tallin vanha logo.
Abt Sportsline on saksalainen yritys, joka toimii autourheilussa ja valmistaa autojen viritysosia.
Yritys osallistui tallina nimellä Audi Sport ABT Formula E Team Formula E -sarjaan sen ensimmäisestä kaudesta kaudella 2014 lähtien. 
Audin lähdettyä Formula E -sarjasta talli osallistuu sarjaan nimellä ABT CUPRA Formula E Team. Kaudella 2022–2023 kuljettajina toimi Robin Frijns ja Nico Müller. Kelvin van der Linde sijaisti Frijnsia neljän kilpailun ajan.
Daniel Abt Punta del Estessä.
Historia > 1990-luku ja 2000-luku

Talli kilpaili DTM-sarjassa nimellä Audi Sport Team Abt Sportsline.
Talli kilpaili myös ADAC GT Masters -sarjassa ja voitti tallien mestaruuden vuosina 2010, 2013 ja 2014.
| Vuosi | Sarja | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 1991 | Formula Junior | 1. |
| 1992 | Formula Junior | 1. |
| 1995 | Formula Junior | 3. |
| 1996 | Formula Junior | 1. |
| 1997 | Supertourenwagen-Meisterschaft | 10. |
| 1999 | Deutsche Supertourenwagen-Meisterschaft | 1. |
| 2001 | DTM | 4. |
| 2002 | DTM | 2. |
| 2003 | DTM | 3. |
| 2004 | DTM | 1. |
| 2005 | DTM | 2. |
Historia > Kausi 2014–2015

Talli lähti debyyttikauteen ainoana ja samalla sarjan historian ensimmäisenä saksalaisena tallina. Talli palkkasi kuljettajikseen brasilialaisen entisen Formula 1 -kuljettajan Lucas di Grassin sekä tallin omistajan ja tallipäällikön Hans-Jürgen Abtin pojan Daniel Abtin.
Tallin kuljettajina toimivat brasilialainen Lucas di Grassi sekä saksalainen Daniel Abt. Di Grassi kilpaili numerolla 11 ja Abt numerolla 66.
Talli saavutti kaikkien aikojen ensimmäisen ja samalla koko Formula E -sarjan historian ensimmäisen voiton debyyttikilpailussa Kiinan GP:ssä, kun Lucas di Grassi ajoi osakilpailun voittoon. Abt sijoittui samaisessa osakilpailussa 10. sijalle. Kauden toisessa osakilpailussa Malesian GP:ssä di Grassi sijoittui toiseksi. Kauden ensimmäisen Kiinan GP:n tapaan Abt sijoittui kilpailussa 10. sijalle. Tallin kuljettajat ajoivat palkintosijoille kauden aikana vielä viidesti (Uruguayssa, Miamissa, Long Beachilla, Monacossa ja Venäjällä). Talli sijoittui 165 pisteen ansiosta MM-lopputuloksissa kolmanneksi.
Historia > Kausi 2015–2016

Kaudella 2015–2016 talli ajatti samaa kuljettajakaksikkoa. Avauskilpailusta lähtien di Grassi ajoi neljä kertaa palkintokorokkeelle, joista hän voitti Malesian osakilpailun. Long Beachin osakilpailussa tallin molemmat kuljettajat ajoivat ensimmäistä kertaa palkintosijoille, kun di Grassi voitti kilpailun ja Abt oli kolmas. Di Grassi voitti kauden aikana vielä kolmannen kerran Ranskassa ja kauden lopputuloksissa talli sijoittui lopulta toiseksi.
Historia > Kausi 2016–2017

Abt ja di Grassi jatkoivat tallissa myös kaudella 2016–2017. Samalla Audi vahvisti asemaansa valmistajana ja tuki entistä enemmän tallia. Kauden avauskilpailussa di Grassi ajoi toiseksi. Di Grassi ajoi kauden aikana kahdesti voittoon (Meksikossa ja Kanadan ensimmäisessä kilpailussa). Talli oli jälleen kauden lopputuloksissa toinen. Di Grassi myös varmisti ensimmäisen maailmanmestaruutensa Kanadan toisessa kilpailussa sijoittumalla kilpailussa seitsemänneksi.
Historia > Kausi 2017–2018

Kaudella 2017–2018 talli teki historiansa parhaimman tuloksen, kun se voitti valmistajien maailmanmestaruuden. Talli joutui odottamaan kauden ensimmäistä voittoaan Meksikon osakilpailuun asti, jolloin Abt otti ensimmäisen voittonsa tallissa. Saksassa Abt ajoi jälleen voittoon ja samalla talli ajoi ensimmäisen kaksoisvoittonsa. Tallikaveri di Grassi ajoi kauden aikana kahdesti voittoon, joista New Yorkin ensimmäisen kilpailu oli samalla myös tallille kaksoisvoitto.
Historia > Kausi 2018–2019

Kaudella 2018–2019 talli saavutti kaksi voittoa, kun di Grassi voitti Meksikon ja Saksan osakilpailut. Talli sijoittui MM-pisteissä toiseksi.
Historia > Kausi 2019–2020

Kausi 2019–2020 oli tallin sen aikaisista suorituksista heikoin, kun se keräsi 114 MM-pistettä ja oli lopputuloksissa kuudes. Kautta varjosti koronaviruksen uhka, minkä seurauksena monia osakilpailuita peruttiin. Kesken kauden Abt erotettiin tallista, kun hän oli aiheuttanut närää jo tauon aikana pidetyn elektronisen urheilun kilpailun puolella palkkaamalla sijaisen ajamaan puolestaan. Hän siirtyi myöhemmin kauden aikana NIO 333 FE -talliin. Hänet korvattiin René Rastilla. Kuljettajat ajoivat yhteensä kolmesti palkintosijoille kauden aikana.
Aiheesta muualla

http://abt.fiaformulae.com/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Daniel Abt Saksan ePrix'ssä vuonna 2015.
Jakkukylän riippusilta

Jakkukylän riippusilta
Jakkukylän silta ja Jakun koulu
Jakkukylän riippusilta on kevyelle liikenteelle tarkoitettu silta Iin Jakkukylässä. Silta ylittää Iijoen Jakun koulun kohdalta. Silta on jänneväliltään Pohjois-Euroopan pisin kevyelle liikenteelle tarkoitettu metallirakenteinen riippusilta. Sillan rakentaminen käynnistyi marraskuussa 2019 ja sen oli tarkoitus valmistua jo kesällä 2020, mutta avattiin vasta 21. joulukuuta 2021. Sillan rakennutti Iin kunta ja sen rakentamiskustannukset olivat noin 850 000 euroa.
Silta rakennettiin helpottamaan kelirikkoaikaisia Jakun koulun koululaiskuljetuksia. Sulan veden aikana koulukuljetukset Iijoen ylitse hoidettiin veneellä, ja tämä venereitti oli tiettävästi Suomen viimeinen kouluvenekuljetus. Sillan arvioidaan säästävän vuotuisia koulukuljetuskustannuksia noin 80 000 euroa. Kelirikkoaikana joen ylittävän noin 200 metrin mittaisen venematkan sijaan koulukuljetukset hoidettiin maanteitse Raasakan patosillan kautta, jolloin matkan pituudeksi tuli noin 15 kilometriä.
Sillan rakenne

Sillan kokonaispituus on 250 metriä ja jänneväli 180 metriä. Siltakantta kannattelevat 52 millimetrin paksuisista pääkannattimista riippuvat pystysuuntaiset riippuvaijerit ja kannen molemmin puolin on lisäksi vaakasuuntaiset harusvaijerit. Sillan tornien eli pylonien korkeus on 20 metriä perustuksen yläpuolella. Siltakannen hyötyleveys on 1,5 metriä. Sillan alituskorkeus on 4,6 metriä keskivedellä.
Rakennustöiden keskeytys

Sillan rakennustyöt keskeytettiin kesäkuussa 2020, koska siltasuunnittelun harrastajat olivat huomanneet virheen sillan rakenteissa ja ilmoittaneet siitä Iin kunnalle. Sillan kuormituslaskelmassa oli käytetty liian pientä tuulikuorman lähtöarvoa. Sillan valmistuminen saattaa lykkääntyä jopa vuodella. Marraskuussa 2020 Iin kunnanvaltuusto myönsi sillan muutostöihin ja loppuun rakentamiseen lisämäärärahan suljetuin ovin pidetyssä kokouksessa kunnan, urakoitsija ja suunnittelijan sopimuksen mukaisesti mikä johti Pohjois-Suomen hallinto-oikeuteen tehtyyn valitukseen asian menettelytavasta.
Artturi Helenius

Artturi Helenius
Artturi (Arthur) Helenius (30. tammikuuta 1878 Viipuri – 17. toukokuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja Kulttuurirahaston ensimmäinen suurlahjoittaja. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1938.
Artturi Heleniuksen vanhemmat olivat Wilhelm Helenius ja Katarina Turunen ja puoliso vuodesta 1907 Aina Maria Broman. Helenius kävi keskikoulun ja kauppaopiston ja tutustui sitten ulkomaisten paperitehtaiden toimintaan. Hän toimi Juvankosken paperitehtaan kassanhoitajana ja isännöitsijänä Parikkalassa 1899–1904, oman sahaliikkeen Helenius perusti 1904 harjoittaen sahausta aluksi vuokramallaan sahalaitoksella. Vuodesta 1906 hän toimi Parikkalan Särkisalmen sahan toimitusjohtajana ja yksinomistajana vuodesta 1914. Sulkavan Kukkapään sahan omistaja ja toimitusjohtaja Helenius oli 1914–1922, Parikkalassa toimineen Pohjolan Huopa Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1914 ja ostamiensa Kirvun ja Karjalan huopatehtaiden vuodesta 1927.  Helenius oli Suomen Kulttuurirahaston ensimmäinen miljoonalahjoittaja ja toinen kunniajäsen. Hän testamenttasi rahastolle yli sata miljoonaa markkaa.
Helenius oli Suomen Huopatehtailljain Liiton johtokunnan puheenjohtajana liiton perustamisesta lähtien. Hän kuului viipurilaisten teollisuudenharjoittajain yhdistyksen "Pamauksen" johtokuntaan ja Kansallis-Osake-Pankin Viipurin konttorin toimikuntaan. Hän oli Viipurin Kaupunginteatterin johtokunnan jäsenenä teatterin perustamisesta lähtien ja oli Suomen Eläinsuojeluyhdistyksen kunniajäsen.
Aiheesta muualla

Kauppaneuvos Artturi Helenius (1878–1959). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Viipurin miljoonapamaus, Suomen Kuvalehti, 05.02.1938, nro 5, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Anniina Timonen

| Anniina Timonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Lappeenranta 
Muusikko
Taiteilijanimi:  Anniina
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  pop, rap
Levy-yhtiöt:  Universal Music
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Anniina Timonen on suomalainen laulaja, joka voitti Idols-laulukilpailun kahdeksannen tuotantokauden vuonna 2017. Hän sai finaalissa 50,7 prosenttia äänistä. Timonen putosi kilpailusta juuri ennen semifinaalien alkua, mutta hänet nostettiin kilpailuun takaisin villinä korttina. Idols-voiton myötä Timonen sai levytyssopimuksen Universal Musicin kanssa.
Vuonna 2015 hän osallistui The Voice of Finland -laulukilpailuun, jossa hän eteni kaksintaistelu-nimiseen vaiheeseen saakka. Ennen Idols-kilpailuun osallistumista Anniina vieraili Et muista kuitenkaan -yhtyeen kappaleella ”Ei se haittaa”, josta tehtiin myös musiikkivideo. Anniinan rap-osuus on Anniinan itsensä kirjoittama.
Timosen ensimmäinen single on Idolsin finaalissakin esitetty voittokappale ”Syvään päähän”. Single julkaistiin käyttäen taiteilijanimenä pelkkää Anniina-nimeä. Timosen esikoisalbumi Sä et tunne mua julkaistiin 4. lokakuuta 2019.
Timonen on syntynyt Lappeenrannassa, mutta asuu nykyään Helsingissä. Hän kävi koulunsa Skinnarilan ja Sammonlahden kouluissa. Ylioppilaaksi hän kirjoitti Lappeenrannan Lyseon lukiosta. Lappeenrannan kaupunki palkitsi Timosen Idols-voitosta 2000 euron sekillä ja näköisnukella.
Diskografia > Albumit

| Nimi | Julkaisutiedot | Lista> Albumilista | Lista>  |
| --- | --- | --- | --- |
| Sä et tunne mua |  Julkaistu: 4. lokakuuta 2019  Formaatti: digitaalinen  Levy-yhtiö: Universal Music | — |  |
Diskografia > Singlet

| Nimi | Vuosi | Listasijoitukset> Single-lista | Listasijoitukset> Radio- lista | Albumi |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ”Syvään päähän” | 2017 | 12  | – | Sä et tunne mua |
| ”Vääristymä” | 2018 | – | – | Sä et tunne mua |
| ”Ei noin” | 2018 | – | – | Sä et tunne mua |
| ”Fuckboy” | 2019 | – | – | Sä et tunne mua |
| ”Tein surusta mulle kodin” | 2023 | – | – |  |
Asko Välimaa

Asko Välimaa (s. 14. helmikuuta 1963 Orimattila) on suomalainen juristi, joka on toiminut Helsingin hovioikeuden presidenttinä marraskuusta 2020 alkaen. Tätä ennen hän työskenteli oikeusneuvoksena eli korkeimman oikeuden jäsenenä huhtikuusta 2018 lähtien. Lisäksi hän toimi Tuomioistuinviraston johtokunnan puheenjohtajana vuoden 2020 loppuun asti.
Oikeustieteen kandidaatiksi Välimaa valmistui vuonna 1987 ja lisensiaatiksi vuonna 1994. Varatuomarin arvon hän sai vuonna 1988.
Ennen korkeimpaan oikeuteen siirtymistä hän toimi oikeusministeriön kansliapäällikkönä vuosina 2016–2018. Tätä ennen hän työskenteli lähes 20 vuotta oikeusministeriössä eri tehtävissä lainsäädäntöjohtajana, osastopäällikkönä sekä lainsäädäntöneuvoksena. Hän on osallistunut lainvalmisteluun myös Euroopan unionissa ja muissa kansainvälisissä toimielimissä.
Välimaa on toiminut myös useita vuosia tutkimus- ja opetustehtävissä Helsingin yliopistossa sekä rikos- ja prosessioikeuden että yksityisoikeuden laitoksella. Hän on erikoistunut prosessioikeuteen. Lisäksi hän on toiminut lyhyen aikaa alioikeustuomarina, sivutoimisena esittelijänä korkeimmassa oikeudessa sekä lakimiehenä asianajotoimistossa.
Autofagosytoosi

Autofagosytoosi on prosessi, jossa eliön solut kierrättävät vaurioituneita, sairastuneita tai ikääntyneitä osia uusiksi soluelimiksi. Autofagosytoosi on terveyden kannalta oleellisen tärkeää. Kun solut vaurioituvat pysyvästi esimerkiksi tulehduksissa ja ikääntyessään, niin ilman kierrätysprosessia elimistöön kertyisi nopeasti toimimattomia solunosia.
Autofagosytoosi on aitotumaisten soluissa konservoitunutselvennä ja tarkasti säädelty tapahtuma, jossa lysosomaaliset entsyymit hajottavat solun omia rakenneosia, solulimaa ja soluelimiä (esim. mitokondrioita), kalvon ympäröimissä autofagosomeiksi kutsutuissa rakenteissa.
On saatu näyttöä siitä, että autofagosytoosin virheellinen toiminta kypsällä iällä on yksi ikääntymisen päätekijöistä, ja tämän virheellisen toiminnan "sammuttaminen" onkin pidentänyt koe-eläinten elinikää huomattavasti.
Historia

Vaikka solujen oli jo aiemmin tiedetty kierrättävän omaa materiaaliaan, vasta Yoshinori Osumi 1990-luvulla määritteli tarkasti geenit ja metaboliareitit, joiden kautta kierrätys tapahtuu. Osumin työstä lähti kokonaan uusi biologian haara, joka selvittää, miten elimistömme käyttää ”itse-kannibalismia” terveenä pysymiseen.
Autofagosytoosi ihmisessä

Autofagosytoosi mahdollistaa ihmisen selviytymisen hengissä suhteellisen pitkään nälkiintyneenäkin. Tällöin elimistö ”hajottaa itseään” energiaa saadakseen.
Esimerkiksi Parkinsonin tauti ja jotkut syövät aiheutuvat autofagosytoosin puutteellisesta toiminnasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Autofagosytoosi Wikimedia Commonsissa
Seonghee Jung, Hyeonjeong Jeong & Seong-Woon Yu: Autophagy as a decisive process for cell death (DOI) Experimental & Molecular Medicine, 52: 921–930 (2020), nature.com.  26.6.2020. Viitattu 15.7.2024. (englanniksi)