stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Meri-Maaselkä

| Meri-Maaselkä Морская Масельга, Morskaja Maselga |
| --- | --- |
 Meri-Maaselkä
 Koordinaatit: 63°6′20″N, 34°55′51″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Kunta:  Poventsa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  asutus
Väkiluku (2013):  1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Meri-Maaselkä (ven. Морска́я Ма́сельга, Morskaja Maselga) on asutus Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Poventsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Matkozero-järven etelärannalla 35 kilometriä Poventsasta pohjoiseen. Paikkakunnalla on yksi asukas (vuonna 2013).
1900-luvun alussa Meri-Maaselkä lähikylineen muodosti Petrovski Jamin volostiin kuuluneen kyläkunnan. Vuonna 1905 sen 11 kylässä oli 555 asukasta. Meri-Maaselän kylässä oli 26 taloa, koulu ja 157 asukasta.
Neuvostoaikana perustettiin aluksi Poventsan ja myöhemmin Karhumäen piiriin kuulunut Meri-Maaselän kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen 11 asutuksessa oli lähes 600 asukasta, jotka kahta karjalaista lukuun ottamatta olivat kaikki venäläisiä. Meri-Maaselän kylässä asukkaita oli yli 300. Kyläneuvosto lakkautettiin vuonna 1958 ja sen asutukset liitettiin Poventsan taajamaneuvostoon ja Danilovan kyläneuvostoon.
Putkisuukalat

| Putkisuukalat |
| --- | --- |
 Morseneula (Corythoichthys schultzi)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Putkisuukalat  Syngnathiformes  Berg, 1940
Heimot
 Trumpettikalat Aulostomidae  Katkarapukalat Centriscidae  Kornettikalat Fistulariidae  Kummitusneulat Solenostomidae  Merineulat Syngnathidae 
Katso myös
   Putkisuukalat Wikispeciesissä   Putkisuukalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Putkisuukalat (Syngnathiformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko. Siihen luokitellaan viisi heimoa, muun muassa merineulat, johon puolestaan kuuluu merihevosten suku. Putkisuukaloilla ei ole lainkaan hampaita vaan putkimainen suu, jolla ne imaisevat ravintoa.
Putkisuukaloja on pidetty piikkikalojen lähisukulaisina, ja usein ne onkin sisällytetty alalahkona Syngnathoidei piikkikalojen lahkoon Gasterosteiformes. Luokitus on kuitenkin kiistanalainen.
Suomessa esiintyviä putkisuukaloja ovat särmäneula ja siloneula.
USS Puritan (BM-1)

| USS Puritan |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Roach and Son, Chester, Pennsylvania
Kölinlasku:  1874
Laskettu vesille:  6. joulukuuta 1882
Palveluskäyttöön:  10. joulukuuta 1896
Poistui palveluskäytöstä:  23. huhtikuuta 1910
Loppuvaihe:  myyty 1922
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 157 t
Pituus:  90,30 m
Leveys:  18,33 m
Syväys:  5,5 m
Nopeus:  12,4 solmua
Miehistöä:  200
Aseistus
Aseistus:  4 × 12" tykkiä 6 × 4" tykkiä ? × 6 naulan tykkiä
USS Puritan (runkonumero BM-1) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1882 vesille laskettu monitori.
Valmistus

Alus tilattiin John Roach and Sonilta Chesteristä Pennsylvaniasta, missä köli laskettiin vuonna 1874. Alus laskettiin vesille 6. joulukuuta 1882 ja otettiin palvelukseen 10. joulukuuta 1896 New Yorkin laivastontelakalla päällikkönään J. R. Bartlett.
Palvelus

Alus osallistui Espanjan-Yhdysvaltain sotaan vuonna 1898. Se oli liitettynä huhtikuussa Kuuban satamia saartaneeseen laivastoon. Alus tulitti USS New Yorkin ja USS Cincinnatin kanssa 27. huhtikuuta Matanzasia. Toukokuun alussa alus oli Key Westissä Floridassa, mistä se lähti 20. toukokuuta merelle liittyäkseen Santiago de Cubaan lähtevään kontra-amiraali William T. Sampsonin laivastoon.
Alus liittyi 22. toukokuuta laivastoon, minkä jälkeen Sampson johti aluksensa Key Francesiin Nicholas Channeliin. Laivasto tuhosi 3. heinäkuuta lähes täydellisesti Espanjan laivaston, joka oli Santiago de Cubassa.
Sotatoimien päätyttyä alus oli 1899-1902 laivasto akatemian koululaivana. Se poistettiin 16. huhtikuuta 1903 palveluksesta Philadelphiassa ja palautettiin palvelukseen 3. kesäkuuta League Islandin vastaanottoaluksena. Vuonna 1904 alus lainattiin Washington D.C.:n puolisotilaallisilla laivastojoukoilla, mistä se palautettiin 14. syyskuuta 1909.
Alus poistettiin palveluksesta 23. huhtikuuta 1910 Norfolkissa. Se poistettiin 27. helmikuuta 1918 alusluettelosta ja myytiin 26. tammikuuta 1922 J. G. Hetnerille ja W. F. Cutlerille Philadelphiaan.
Pussikontiaiset

| Pussikontiaiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Pussieläimet Metatheria
Lahko::  Pussikontiaiset Notoryctemorphia  Kirsch, in Hunsaker, 1977 
Heimo::  Pussikontiaiset Notoryctidae  Ogilby, 1892
Suku::  Notoryctes  Stirling, 1891 
Synonyymit
 Syndactyliformes (lahko)   Neoryctes (suku) Stirling, 1891   Psammoryctes (suku) Stirling, 1889  
 Pussikontiaisten levinneisyys
Lajit
 Pussikontiainen eli pussimaamyyrä (Notoryctes typhlops)  Lännenpussikontiainen (Notoryctes caurinus) 
Katso myös
   Pussikontiaiset Wikispeciesissä   Pussikontiaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pussikontiaiset eli pussimaamyyrät ovat harvinaisia ja huonosti tunnettuja pussieläimiä Länsi-Australian aavikoilta. Pussikontiaisten kaksi lajia muodostavat Notoryctemorphia-lahkon ja Notoryctidae-heimon.
Pussikontiaiset ovat kehittyneet konvergentin evoluution myötä hyvin samankaltaisiksi kuin istukkanisäkkäisiin kuuluvat kontiaiset ja kultakontiaiset. Ne viettävät suurimman osan elämästään maan alla. Pinnalle ne tulevat harvoin, luultavasti useimmin sateiden jälkeen. Pussikontiaiset ovat sokeita ja niiden silmät ovat surkastuneet mykiöksi ihon alla. Niillä ei ole ulkoisia korvia, vain pienet reiät paksun turkin peitossa.
Pussikontiaisten pää on kartiomainen ja siinä on nahkainen kilpi kuonon suojana. Vartalo on pitkulainen ja häntä lyhyt sekä karvaton kärjestä. Pussikontiaiset ovat noin 12–16 senttimetriä pitkiä, painavat 40–60 grammaa ja niiden turkki on kauttaaltaan vaalea kultaisella loistolla. Pussikontiaisten pussinsuu osoittaa taaksepäin, jotta se ei täyttyisi hiekalla.
Aiheesta muualla

Fauna of Australia: Notoryctidae (pdf) (englanniksi)
Kuvia ja videoita pussikontiaisesta ARKivessa (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q234792  Wikispecies: Notoryctes  AFD: Notoryctes  BOLD: 26174  CoL: 65JM  EoL: 41543  GBIF: 2440823  iNaturalist: 43255  IRMNG: 1440712  ITIS: 552427  MSW: 10700003  NCBI: 37887  Open Tree of Life: 141240  Paleobiology Database: 234015  Paleobiology Database: 234015 
Pussikontiaisen (Notoryctes typhlops) luuranko.
Puna-apila

| Puna-apila |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Suku::  Apilat Trifolium
Laji::  pratense
Kaksiosainen nimi
 Trifolium pratense  L. 
Katso myös
   Puna-apila Wikispeciesissä   Puna-apila Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Puna-apila (Trifolium pratense) on punakukkainen 15–60 cm korkea, hyvin yleinen apilalaji. Puna-apilaa tavataan alkuperäisenä lähes koko Euroopassa ja lisäksi Pohjois-Afrikassa sekä Keski- ja Pohjois-Aasiassa. Laji on merkittävä rehukasvi ja kauppayrtti.
Ulkonäkö ja koko

Tavallisesti monivuotinen puna-apila kasvaa 15–60 cm korkeaksi. Kasvi on pysty tai koheneva, karvainen ja usein monivartinen. Lehdet ovat kolmisormisia eli niissä on kolme 1–5 cm:n pituista, vastapuikeaa tai soikeaa, vaalealaikkuista lehdykkää. Lehtiruodin kanssa pitkälti yhdiskasvuiset korvakkeet ovat puikeita ja otakärkisiä. Kukinnot ovat pallomaisia, perättömiä tai lyhytperäisiä ja sijaitsevat yksittäin tai kaksi lähekkäin. Kukinnon halkaisija on 2–4 cm ja se muodostuu punaisista huulimaisista kukista, jotka ovat tyveltä vaaleampia. Toisiaan kukat voivat olla kokonaan vaaleanpunaisia tai jopa valkoisia. Puna-apilan kukkien tuoksu on peräisin aromaattisista yhdisteistä mm. metyylisalisylaatista, bentsyylialkoholista ja bentsyyliformiaatista. Teriö on tyveltä yhdislehtinen. Kukinnon tyvi on tukilehtien suojusmaisesti ympäröimiä. Puna-apila kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Siemenet kypsyvät verhiön sisään jäävissä paloissa.
Varsinkin karvaisuuden ja lehdyköiden muodon suhteen puna-apila on varsin monimuotoinen kasvi. Lajista tunnetaan monta muunnosta, jotka ovat lisäksi risteytyneet keskenään. Suomessa lajista tavataan ainakin kahta erilaista muunnosta: var. pratense ja var. sativum. Näistä jälkimmäinen on suurikokoisempi ja runsaskukkaisempi, ja sitä käytetään tämän vuoksi yleisesti rehukasvina. Muita Fennoskandiassa tavattuja muunnoksia ovat muun muassa var. americanum ja var. maritimum.
Suomessa kasvavista muista apilalajeista puna-apila muistuttaa eniten metsäapilaa (T. medium), joka kuitenkin on kauttaaltaan tummempi ja sen lehdykät ovat yksiväriset ja kapeammat.
Levinneisyys

Puna-apilaa kasvaa koko Euroopassa lukuun ottamatta aivan arktisimpia alueita. Lisäksi sitä kasvaa Pohjois-Afrikassa Marokosta Tunisiaan, Turkissa sekä monin paikoin muualla Keski- ja Pohjois-Aasiassa. Se on levinnyt ihmisen mukana myös suurimpaan osaan Pohjois-Amerikkaa. Suomessa puna-apila on hyvin yleinen Keski-Lappia myöten. Pohjois-Lapissa laji harvinaistuu ja puuttuu arktisimmilta alueilta kokonaan.
Levinneisyys > Elinympäristö

Puna-apila kasvaa avoimilla paikoilla, kuten niityillä, tienvarsilla, joutomailla, kedoilla ja hakamailla.
Käyttö

Puna-apila on timotein (Phleum pratense) ohella Suomen tärkein rehukasvi. Puna-apilaa viljellään yleisesti rehuksi, sillä sen juuristossa elävät bakteerit sitovat typpeä ja siksi apilarehu on proteiinipitoista. Puna-apila on tärkeä kasvi myös hunajan tuotannolle, sekä muutoinkin merkittävä ravintokasvi monille hyönteisille kukkateriöiden torvessa olevan ravitsevan meden vuoksi.
Puna-apila on myös kauppayrtti. Kasvin kukkia ja lehtiä on kuivattu teeksi. Tuoreita kukkia voi käyttää muun muassa salaateissa. Carl von Linnén mukaan kuivattuja, jauhoiksi jauhettuja puna-apilan kukkia käytettiin hätäravintona Irlannissa. Puna-apilasta tehty leipä tunnetaan Irlannissa chambrock-nimellä. Lehtien maku ei ole erityisen miellyttävä, mutta kasvi sopii ravintokasviksi. Rohtona puna-apilaa on käytetty kansanlääkinnässä limaa irrottavana yskänlääkkeenä ja edistämään virtsaneritystä. Kasvista tehtyä puurohaudetta on myös käytetty pehmentämään ihon kovettumia.
Puna-apila sisältää kasviestrogeeneista isoflavoneja biokaniini A:ta, genisteiiniä, daidtseiiniä ja formononetiinia. Puna-apilan sisältämät isoflavonit vaikuttavat elimistössä miltei samaan tapaan kuin naishormoni estrogeeni (molekyylirakenteet ovat hyvin lähellä toisiaan), joten kasvia voidaan käyttää vaihdevuosioireiden helpottamiseen. Kliinisten tutkimusten mukaan puna-apilasta eristetyt isoflavonit voivat vähentää kuumia aaltoja ja muita vaihdevuosioireita. Jos suunnittelee raskautta, on raskaana tai imettää, kannattaa välttää puna-apilan käyttöä. Estrogeenivaikutteisen syövän sairastamisen jälkeen puna-apilaa ei pidä käyttää, eikä myöskään samanaikaisesti verenohennus -tai hyytymisenestolääkkeiden kanssa.
Viljely

Apilat ovat typensitojakasveina edullisia nurmikasveja, sillä ne sitovat juurinystyröidensä avulla ilmakehän typpeä maaperään. Apilat ovatkin siksi erityisesti luonnonmukaisessa tuotannossa merkittäviä viljelykasveja. Apilat parantavat maan kasvukuntoa tuottamalla typpilannoitusta. Juuristomassaa apiloista eniten tuottaa puna-apila ja vähiten yksivuotiset apilat. Puna-apila on yleinen apilalaji, jota tavataan koko Euroopan alueella. Suomessa puna-apilaa viljellään viljelyvyöhykkeillä 1–5.
Puna-apila viihtyy parhaiten mailla, joiden pH on 6–7, koska silloin suurin osa puna-apilan tarvitsemista ravinteista on helpoimmin saatavilla. Maan pH ei saa olla alle 5,5, sillä silloin juurinystyräbakteereiden toiminta heikkenee. Apilalle tärkeä hivenravinne rauta on parhaiten saatavilla kuitenkin maan pH:n ollessa alle 6:ssa. Siksi paras pH apilan viljelyssä on 5,7–5,9..
Puna-apilaa käytetään yleensä säilörehunurmissa, noin 40–50 % seoksina nurmiheinäkasvien kanssa. Puna-apila soveltuu säilörehunurmiin paremman talvenkestävyytensä vuoksi. Seosnurmena viljely kannattaa, koska se takaa varmemman sadon saamisen vaihtelevissa viljelyoloissa. Heinät myös hidastavat apilan kasvitautien etenemistä. Apilan yleisin kasvitauti on apilanpahkasienen (Sclerotinia trifoliorum) aiheuttama apilamätä, joka aiheuttaa pahimman tuhon kosteissa ja viileissä olosuhteissa..
Rehukäyttö

Puna-apilaa käytetään nautaeläinten rehuna lisäämään rehun valkuaispitoisuutta. Sitä voidaan viljellä rehuksi myös puhtaana kasvustona. Puna-apilaa on vaikeampi korjata ja säilöä kuin nurmiheiniä. Sen esikuivattaminen luo'olla vaatii hieman kauemmin kuin nurmiheinillä. Myös säilöntävaiheessa haastetta tuo apilan matalampi sokeripitoisuus ja parempi puskurointikyky pH:n laskua vastaan.
Lypsykarjan ruokinnassa apila toimii parhaiten seoksissa. Puhtaalla apilakasvustolla ruokittaessa on kokeissa päästy korkeampaan litramääräiseen tuotokseen kuin puhtaalla heinänurmella, mutta maidon pitoisuuksissa rasva ja valkuainen ovat laskeneet. Nousevan tuotoksen selittää apilarehun sulavan orgaanisen aineksen suurempi osuus. Rehun syönti puolestaan voi vaihdella heinänurmirehun ja apilanurmirehun välillä riippuen rehunkorjuun ajankohdasta, mutta parhaaseen syöntiin kuiva-ainekilojen määrässä on kokeissa päästy syöttämällä 80 % apilaa sisältävää säilörehua..
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Puna-apilan (Trifolium pratense) levinneisyys Suomessa
Laji.fi: Puna-apila (Trifolium pratense)
Yrttitarha: Puna-apila (Trifolium pratense)
Puna-apila (Trifolium pratense) Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö.
Valokki - Nettikasvio: Puna-apila (Trifolium pratense)
Suvi Hilvonen, Julia Vilenius: Suomalainen kansanperinne ja luonnonkasvit osana Lumene Groupin tuotekehitystä, Helsingin ammattikorkeakoulu Stadia, Opinnäytetyö, Syksy 2006, kappale 9.12 Puna-apila sivu 34-35 (pdf)
ITIS: Trifolium pratense (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Trifolium pratense (englanniksi)
Flora of China: Trifolium pratense (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Trifolium pratense (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Trifolium pratense (purple clover) (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Trifolium pratense (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156635  Wikispecies: Trifolium pratense  AoFP: 1857  APA: 2086  APDB: 148135  APNI: 54736  BioLib: 40056  Calflora: 8104  CoL: 58Q42  Ecocrop: 2104  eFloraSA: Trifolium_pratense  EoL: 703430  EPPO: TRFPR  EUNIS: 172096  FloraBase: 4306  FNA: 200012343  FoC: 200012343  GBIF: 8324121  GRIN: 300623  iNaturalist: 51875  IPA: 11602  IPNI: 523575-1  IRMNG: 10179650  ITIS: 26313  IUCN: 174713  MichiganFlora: 1357  NatureServe: 2.140855  NBN: NBNSYS0000003231  NCBI: 57577  NSWFlora: Trifolium~pratense  NZOR: e180fa1b-e096-4635-99cc-cc192c361a14  NZPCN: 2567  Observation.org: 7573  Open Tree of Life: 839027  PalDat: Trifolium_pratense  PfaF: Trifolium pratense  PFI: 2657  Plant List: ild-8127  PLANTS: TRPR2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:523575-1  RHS: 48388  Tropicos: 13034154  uBio: 454305  VASCAN: 5929  VicFlora: d696e3c0-77b6-4528-b4ed-39fb98e44a1b  WisFlora: 5272  WFO: wfo-0000213053  Laji.fi: MX.39052 
Puna-apilan vaalealaikkuisia lehtiä.
Puna-apiloita.
Puna-apila.
Hevoskimalainen (Bombus veteranus) puna-apilan kukassa.
f. albiflorum
Punapuut

| Punapuut |
| --- | --- |
 Jättiläispunapuu (Sequoia sempervirens)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Sequoioideae
Suku::  Punapuut Sequoia  Endl., 1847
Synonyymit
 Gigantabies J. Nelson, 1866 
Katso myös
   Punapuut Wikispeciesissä   Punapuut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punapuut (Sequoia) on sypressikasvien heimoon kuuluva havupuiden suku. Punapuut ovat suurikokoisia ainavihantia puita. Suvussa on ainoastaan yksi nykyisin elävä laji, jättiläispunapuu (Sequoia sempervirens), mutta siihen on luokiteltu useita muitakin fossiilisista jäänteistä kuvattuja lajeja. Vanhimmat punapuille kuuluvina pidetyt fossiilit ovat peräisin jurakaudelta. Suvun levinneisyys on ollut menneinä aikoina huomattavasti nykyistä laajempi, ja fossiileja on löydetty laajalta alueelta Pohjois-Amerikasta, Aasiasta ja Euroopasta. Suvun ainoaa nykyisin elävää lajia esiintyy vain suppealla alueella Yhdysvaltain länsirannikolla.
Nimet

Suvun tieteellisen nimen Sequoia uskotaan yleisesti olevan johdettu cherokee-kansan päällikön Sequoyan nimestä. Suvun 1840-luvulla nimennyt Stephan Ladislaus Endlicher ei kuitenkaan kirjannut ylös nimen alkuperää, ja jotkin myöhemmät kasvitieteilijät, kuten Asa Gray, ovat ehdottaneet nimen olevan alkujaan johdettu latinan kielen sanoista sequi tai sequor, jotka tarkoittavat ”sekvenssiä” tai ”seuraavaa”.
Kuvaus

Punapuut ovat suurikokoisia ainavihantia puita. Silmut ovat pieniä ja lukuisten limittäisten silmusuomujen peittämiä.
Lehdet voivat olla kapeita ja tasasoukkia tai pieniä ja suomumaisia. Lehtiasento on kierteinen. Tasasoukat lehdet ovat tyypillisesti asettuneet vuorottaisesti kaksirivisesti versorangan sivuille. Ruodittomien lehtien kannat ovat johteisia. Nykyisellä jättiläispunapuulla lehdet ovat kaksimuotoisia siten, että samalla puulla esiintyy sekä tasasoukkia että suomumaisia lehtiä, mutta joillakin muinaisilla lajeilla oli ainoastaan tasasoukkia lehtiä.
Puut ovat yksikotisia, jolloin samalla yksilöllä on sekä hede- että emikäpyjä. Hedekävyt koostuvat useista kierteisesti rangan ympärille asettuneista hedelehdistä. Kussakin hedelehdessä on 2–5 siitepölyä tuottavaa pölylokeroa. Siitepölyhiukkaset ovat pallomaisia.
Emikävyt eli kävyt koostuvat lukuisista kilpimäisistä käpysuomuista, joista kukin itsessään koostuu yhteenkasvettuneesta emisuomusta ja peitinsuomusta. Siemenet ovat litteitä ja siivellisiä. Sirkkalehtiä on kaksi.
Luokittelu

Punapuut ovat sypressikasvien heimon (Cupressaceae) alaheimoon Sequoioideae kuuluvia havupuita. Punapuiden lähimmät elävät sukulaiset ovat mammuttipetäjät (Sequoiadendron) ja kiinanpunapuut (Metasequoia).
Luokittelu > Lajit

Sukuun on luokiteltu yhden nykyisin elävän lajin lisäksi lukuisia esihistoriallisia lajeja:
† Sequoia abietina
† Sequoia affinis
† Sequoia antiqua
† Sequoia burgessii
† Sequoia chinensis
† Sequoia couttsiae
† Sequoia dakotensis
† Sequoia heterophylla
† Sequoia jeholensis
† Sequoia langsdorfii
† Sequoia lebedevii
† Sequoia lithuanica
† Sequoia magnifica
† Sequoia maguanensis
† Sequoia minuta
† Sequoia parvifolia
† Sequoia portlandica
† Sequoia reichenbachi
† Sequoia rossica
Jättiläispunapuu (Sequoia sempervirens)
† Sequoia tenuifolia
Useat tutkijat luokittelevat monet näistä lajeista muihin sukuihin, ja esimerkiksi alun perin punapuiden sukuun kuvattu laji Sequoia langsdorfii luokitellaan yleensä nykyisin kiinanpunapuiden sukuun. Punapuille läheisesti sukua olevia fossiileja on luokiteltu myös sukuihin Austrosequoia, Parasequoia, Quasisequoia, Sequoiaoxylon, Sequoiites ja Sequoiopsis.
Kehityshistoria

Mesotsooiselta maailmankaudelta jurakaudelta liitukaudelle tunnetaan useita punapuiden sukuun luokiteltuja fossiilisia puita. Vanhin nimetyistä punapuulajeista on jurakautisista jäänteistä kuvattu Sequoia jeholensis. Mesotsooisen maailmankauden ja paleogeenikauden punapuut eroavat hieman tuntomerkeiltään nykyisin elävästä punapuusta. Neogeenikauden kerrostumista löydetyt fossiiliset punapuut ovat monesti täysin ulkoisesti yhdennäköisiä nykyisin elävän jättiläispunapuun kanssa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Nykyisin elävää jättiläispunapuuta esiintyy luonnonvaraisena ainoastaan Pohjois-Amerikassa kapealla kaistaleella Yhdysvaltain länsirannikkoa keskisestä Kaliforniasta eteläiseen Oregoniin. Lajia on kuitenkin käytetty metsänistutuksessa ja koristekasvina laajalti sen luontaisen elinalueen ulkopuolella.
Suvun levinneisyys on ollut menneisyydessä huomattavasti nykyistä laajempi. Punapuiden sukuun luokiteltuja fossiilisia jäänteitä on löydetty laajalta alueelta nykyisestä Pohjois-Amerikasta, Euroopasta ja Aasiasta. Lisäksi hyvin samankaltaisia sukuun Austrosequoia luokiteltuja puita on kasvanut myös eteläisellä pallonpuoliskolla Australiassa.
Punapuita on esiintynyt läpi historiansa yleensä kostean lämpimänlauhkeassa tai subtrooppisessa ilmastossa. Punapuiden on esitetty kadonneen Aasiasta mioseeniepookin jälkeen Itä-Aasian monsuunin voimistuttua, mikä on aiheuttanut aiempaa kosteampia kesiä ja kuivempia talvia. Nykyisen jättiläispunapuun siemenet eivät pysty itämään kuivan talven ilmastossa.
Jättiläispunapuun versoja.
Lajin Sequoia abietina fossiilisia versoja.
Merijärven vaakuna

Merijärven vaakuna
Merijärven vaakuna on Merijärven kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa aikaan, jolloin kirkkoveneitä vielä käytettiin kirkolle saapumiseen. Kun Merijärven kirkko valmistui 1781, se oli vielä molemmin puolin järvien ympäröimä, ja vaakunassa kuvatunkaltaisia rautarenkaita, joita vieläkin on jäljellä kirkon läheisyydessä muistona tästä ajasta, käytettiin veneiden kiinnittämiseen rantaan.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaarikoroisesta tyviöstä nousevaan sinkilään kiinnitetty rengas, kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Merijärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 25. helmikuuta 1967. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 27. huhtikuuta samana vuonna.
Merikarvian vaakuna

Merikarvian vaakuna
Merikarvian vaakuna on Merikarvian kunnan tunnus, jonka aihe on peräisin pitäjän vanhasta sinetistä. Samalla se kertoo kunnan sijainnista rannikolla ja viittaa purjehtimiseen.
Vaakunan selitys kuuluu: ”sinisessä kentässä hopeinen, kolmimastoinen, etu- ja raakapurjeilla varustettu alus, joka ui aaltokoroisella kultatyviöllä”. Vaakunan on suunnitellut Carolus Lindberg, ja se vahvistettiin käyttöön 2. helmikuuta 1951.
T. T. Purontaka

| Veli Tapani Purontaka |
| --- | --- |
 T.T: Purontaka.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. huhtikuuta 1962 (ikä 62)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  T.T. Purontaka
Tyylilajit:  iskelmä
Soittimet:  basso
Levy-yhtiöt:  Olarin Musiikki (1994–2014) Kokko-Viihde (2015–2017) Rocket Records (2017–)
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
T. T. Purontaka (oik. Veli Tapani Purontaka, s. 19. huhtikuuta 1962 Toholampi) on suomalainen iskelmälaulaja ja soittaja, joka pääsi vuonna 1990 Topi Sorsakosken yhtyeeseen basistiksi. Soolouransa Purontaka aloitti vuonna 1994.
T. T. Purontaka alkoi kouluvuosinaan tuntea vetoa hengelliseen musiikkiin, sai yksityistä laulunopetusta luokanopettajaltaan ja esiintyi erilaisissa seurakunnan tilaisuuksissa kotipaikkakunnallaan. Teinivuosinaan hän innostui punkista, jolloin hän ihaili muun muassa Sex Pistols- ja Hurriganes-yhtyeitä. Vuonna 1977 hän kokosi oman yhtyeensä, jossa hän itse soitti bassoa. Ennen päätoimiseksi muusikoksi ryhtymistään Purontaka työskenteli meijerissä.
Iskelmämusiikin pariin Purontaka siirtyi 1980-luvun alkuvuosina. Vuonna 1985 hän ryhtyi paikallisen tanssiyhtyeen laulavaksi basistiksi, ja vuonna 1986 hän julkaisi omakustanteena ensimmäisen levytyksensä Orpo sydän. Neljän vuoden kauttaan Topi Sorsakosken yhtyeessä Purontaka on sittemmin pitänyt lavakeikkailun korkeakoulunaan. Hänen ensimmäinen oma hittinsä oli vuonna 1995 levytetty ralli "Tähtitaivas, tähtisilmät".
2000-luvulla Purontaka on esiintynyt noin 150–180 keikan vuosivauhdilla, ja vankinta hänen suosionsa on ollut hänen kotimaakunnassaan Keski-Pohjanmaalla.