stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joutsan seurakunta

| Joutsan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Joutsan kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Lapuan hiippakunta
Rovastikunta:  Eteläisen Keski-Suomen rovastikunta
Pääkirkko:  Joutsan kirkko
Perustettu:  1860
Jäsenmäärä:  3 575 (2022)
– Osuus asukkaista:  74,6 %
Kirkollisvero:  2,00 %
Kirkkoherra:  Hanna Laakso
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joutsan seurakunta oli vuosina 1860–2024 Joutsassa Keski-Suomessassa toiminut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Seurakunta kuului Lapuan hiippakuntaan ja Eteläisen Keski-Suomen rovastikuntaan. Seurakunnan viimeinen kirkkoherra oli Hanna Laakso.
Vuoden 2025 alussa seurakunta liitettiin Jyväskylän seurakuntaan yhdessä Toivakan seurakunnan kanssa.
Kelhäjärvi

| Kelhäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala, Hämeenkyrö
Koordinaatit:  61°32′37″N, 23°06′10″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Saikkalanjoen valuma-alue‎ (35.16)
Laskuoja:  Kelhänoja Ahmausjärveen 
Järvinumero:  35.161.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  99,9 m  
Pituus:  1,8 km  
Leveys:  800 m  
Rantaviiva:  7,303 km 
Pinta-ala:  58,152 ha  
Saaria:  8
:  Isosaari, Mäntysaari
 fiKelhäjärvi 
Kelhäjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa ja Hämeenkyrössä sijaitseva järvi.
Maantiede

Järven pinta-ala on 58,2 hehtaaria ja sen pituus on 1,8 kilometriä ja leveys 500 metriä. Järven kapein kohta on 150 metriä leveä. Järvessä on kartan mukaan kahdeksan saarta, joita ovat esimerkiksi Isosaari ja Mäntysaari.
Järven rantaviiva on 7,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Muutamin paikoin rantaan rajautuu peltoja. Rannassa on kolme maatilaa sekä runsaasti loma-asuntoja. Sastamalan raja kulkee järven yli siten, että suurin osa jää Hämeenkyrön puolelle. Järvelle tulee kylätie Hämeenkyrön ja Häijään yhdistävältä seututieltä 249.
Vesistösuhteita

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Saikkalanjoen valuma-alueessa (35.16). Järveen laskee useita metsäojia ja sen luusua sijaitsee järven kaakkoisrannassa, josta saa alkunsa 950 metriä pitkä Ahmausjärveen laskeva Kelhänoja. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Aiheesta muualla

Itkonen, terho: Virolais-suomalainen kuivan kamaran sanue. Virittäjä, 1989, s. 338–359.  ISSN 0042-6806  Artikkelin verkkoversio. (PDF)
Tarkka, Paavo Edvart: Syvyyskartta, 1962
Rantakaava
Kokemäenjoen alue (35.1)
Grande Armée

Grande Armée Venäjän sotaretkellä 1812.
Grande Armée eli Suuri armeija syntyi, kun Napoleon I uudelleennimesi Britteinsaarten valloitukseen tarkoitetun armeijan ja siirsi sen Ranskan itäosaan aloittaakseen sodan vuonna 1805 Itävaltaa ja Venäjää vastaan. Armeijan nimeä käytettiin myös myöhempien sotaretkien yhteydessä, mutta yleensä sitä käytetään kaikkien Napoleonin kokoamien armeijoiden yhteydessä 1800-luvun alkupuolella (katso Napoleonin sodat).
Ensin Grande Armée koostui kuudesta armeijakunnasta. Saatuaan tietää Itävallan ja Venäjän suunnitelmista hyökätä Ranskaan Napoleon lähetti armeijan Saksaan. Armeija voitti muun muassa Ulmin taistelun ja Austerlitzin taistelun.
Kun Napoleonin Ranskan mahti kohosi, Grande Armée kasvoi yhä suuremmaksi. Venäjän sotaretken alkaessa armeijassa oli 680 000 miestä. Kaikkia osastoja komensivat ranskalaiset kenraalit, paitsi Puolan ja Itävallan armeijakuntia, ja armeija oli koottu monikansallisista joukoista, Sotaretki sujui aluksi hyvin, mutta lopulta armeija joutui perääntymään pois Venäjältä, kärsien valtavat 400 000 miehen tappiot.
Myöhemmin armeija koottiin uudestaan, kunnes lopulta Ranska kärsi tappion Waterloon taistelussa.
Grande Armée’n mukaan on nimetty Pariisin Avenue de la Grande Armée, joka on Avenue des Champs-Élysées’n jatkeena Riemukaaren toisella puolella ja johtaa La Défensen suuntaan.
Grande Arméen tunnus.
Organisaatio

Grande Armée oli jaettu armeijakuntiin, joita oli yleensä viidestä seitsemään, ja jokaisessa oli 10 000–50 000 miestä, keskimäärin 20 000–30 000. Armeijakunnat pystyivät toimimaan itsenäisesti, koska mukana oli kaikki huoltojoukot. Yleensä ne toimivat melko läheisessä yhteistyössä pysyen päivän marssin päässä toisistaan. Armeijakuntaa johti, koosta ja tehtävästä riippuen, joko marsalkka tai divisioonankenraali.
Napoleon luotti armeijakuntien komentajiin ja antoi heille suuren vapauden toimia sodassa kuten halusivat, kunhan he täyttivät Napoleonin strategiset tavoitteet. Kuitenkin Napoleon saattoi vaihtaa komentajat tai asettua itse johtoon.
Armeijan taktisten muodostelmien perusta oli 4 000–6 000 miestä käsittävä divisioona. Nämä koostuivat 2–3 prikaatista, jotka taas koostuivat kahdesta rykmentistä. Divisioonalla oli käytössään myös 3–4 patterin tykistöprikaati, jonka kussakin patterissa oli neljä tykkiä ja kaksi haupitsia. Divisioonat pystyivät myös itsenäiseen toimintaan ja niitä komensi divisioonankenraali (nykyään kenraalimajurin arvoinen).
Joukot > Keisarillinen kaarti

Ranskan keisarillinen kaarti (Garde Imperiale) oli aikansa eliittijoukko, joka muodosti kokonaisen oman armeijakuntansa. Napoleon halusi kaartin olevan esimerkki kaikille sotilailleen, ja koska se oli taistellut useilla sotaretkillä Napoleonin kanssa, sitä pidettiin täysin luotettavana. Kaartin jalkaväkeä käytettiin vain harvoin suoraan taisteluissa, mutta ratsuväkeä ja tykistöä käytettiin enemmän.
Vuosien saatossa kaarti kasvoi kooltaan. Vuonna 1800 siihen lukeutui 3 000 miestä, ja sen koko saavutti huippunsa 1812, jolloin kaartissa oli jo 112 000 miestä.
Joukot > Armeijan ratsuväki

Napoleonin itsensä käskystä ratsuväki muodosti noin viides- tai kuudesosan Grande Arméesta. 800–1 200 miehen ratsuväkirykmentit muodostuivat kolmesta tai neljästä eskadroonasta, jotka muodostuivat kahdesta komppaniasta. Lisäksi oli huoltojoukot. Jokaisen rykmentin ensimmäisen eskadroonan ensimmäistä komppaniaa kutsuttiin ”eliitiksi”, koska sille annettiin parhaat miehet ja hevoset. Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen Ranskan ratsuväki oli kärsinyt kokeneiden kuninkaalle uskollisten upseerien kadottua. Napoleon rakensi ratsuväen uudelleen tehden siitä yhden maailman parhaista. Grande Arméen ratsuväkeä ei juurikaan voitettu taistelussa ennen vuotta 1812 ja Venäjän sotaretkeä. Ratsuväki jaettiin kahteen pääosaan.
Joukot > Armeijan ratsuväki > Raskas ratsuväki

Kyrassieerit (Cuirassiers) olivat raskasta ratsuväkeä. Heillä oli rintapanssarit, raskaat kypärät ja suorat, pitkät sapelit, pistoolit ja myöhemmin myös karbiinit. Kyrassieerit toimivat raskaan ratsuväen roolin mukaisesti rynnäkköjoukkona. Varusteiden raskaudesta johtuen sekä miesten että hevosten täytyi olla suuria ja vahvoja, minkä vuoksi rynnäkköön saatiin paljon voimaa. Aluksi kyrassieerirykmenttejä oli 25, myöhemmin 18.
Rakuunat (Dragons) olivat oikeastaan keskiraskasta ratsuväkeä. He olivat sapelien lisäksi aseistettu pistoolein ja musketein, joten he pystyivät taistelemaan myös jalkaväkenä. Tämän monipuolisuuden vuoksi rakuunoiden ratsastus- ja miekkailutaidot eivät välttämättä olleet aina sillä tasolla, millä muu ratsuväki oli. Ensin rakuunoja oli 25 rykmenttiä, myöhemmin 30. Satapäiväisen keisariuden aikana rakuunoita pystyttiin perustamaan vain 15 rykmenttiä.
Karabinieerit (Carabiniers) täyttivät samaa roolia kuin rakuunat keskiraskaana ratsuväkenä, mutta heillä oli kevyemmät varusteet, mistä johtui alhaisempi kyky lähitaisteluun. Aluksi karabinieereja oli vain kaksi rykmenttiä. Vuonna 1809 Itävaltaiset voittivat karabinieeri-rykmentin ja Napoleon käski panssaroida heidät, mutta he hävisivät myöhemmin venäläisille kyrassieereille.
Joukot > Armeijan ratsuväki > Kevyt ratsuväki

Husaarit (Hussards) toimivat Grande Arméen tiedustelijoina ja kahakoijina. He pitivät itseään armeijan parhaina ratsujoukkoina ja miekkamiehinä. Husaarit oli aseistettu vain sapelein ja pistoolein, ja he olivat tunnettuja uhkarohkeudestaan. Vuonna 1804 husaarirykmenttejä oli 10, myöhemmin tuli lisää yhteensä kolme.
Ratsujääkärit (Chasseurs-à-Cheval) olivat samalla tavoin varustettu ja sillä oli samat tehtävät kuin husaareillakin. Ratsujääkärit olivat monipuolinen ratsuväen yksikkötyyppi, joka selittää niiden suuren määrän armeijassa. Kevyttä ratsuväkeä oli paljon, 31 rykmenttiä vuonna 1811.
Lansieerit (Lanciers) eli ratsukeihäsmiehet olivat lähes yhtä nopeita kuin husaarit, lähes yhtä tehokkaita kuin kyrassieerit ja lähes yhtä monipuolisia kuin rakuunat. He olivat aseistettuja peitsin (ratsuväen keihäs), pistoolein ja sapelein. Peitsillä oli pidempi kantama kuin pistimillä, joten ratsukeihäsmiehet olivat parhaita joukkoja murskaamaan jalkaväkineliöt. Kaartin ratsukeihäsmiesten lisäksi Grande Arméessa oli yhdeksän lansieerirykmenttiä.
Joukot > Armeijan jalkaväki

Jalkaväki muodosti suurimman osan Grande Arméesta. Se jaettiin kahteen pääosaan, linjajalkaväkeen (Infanterie de Ligne) eli raskaaseen jalkaväkeen ja kevyeen jalkaväkeen (Infanterie Légère).
Joukot > Armeijan jalkaväki > Linjajalkaväki

Linjajalkaväki muodosti jalkaväestä suurimman osan. Grande Arméeta muodostettaessa linjajalkaväkeä oli 89 rykmenttiä, myöhemmin 156. Rykmenttien koko vaihteli, koska pääyksikkönä toimi pataljoona. Pataljoonan koko oli periaatteessa 840 miestä, mutta se oli vain pataljoonan täysi koko ja harvat saavuttivat sen. Tyypillisempi koko olikin 400–600 miestä.
Vuodesta 1800 vuoteen 1803 linjapataljoonassa oli kahdeksan fusilier-komppaniaa ja yksi krenatöörikomppania. Vuosina 1804–1807 pataljoonassa oli seitsemän fusilier-komppaniaa, yksi krenatöörikomppania ja yksi voltigeur (kahakoija)-komppania. Vuosina 1808 to 1815 pataljoona koostui neljästä fusilier-komppaniasta, yhdestä krenatöörikomppaniasta ja yhdestä voltigeur-komppaniasta.
Fusilier-jalkaväki sai nimensä ranskan sanasta fusil, joka tarkoittaa muskettia tai myöhemmin kivääriä. Fusilier oli aseistettu sileäpiippuisella Charleville malli 1777-musketilla ja pistimellä. Fusilierin koulutus keskittyi marssinopeuteen ja kestävyyteen sekä lähietäisyydeltä ampumiseen ja lähitaisteluun. Tämä poikkesi suuresti Euroopan muista armeijoista, joissa pääpaino oli tiukoissa muodostelmissa ja massiivisissa yhteislaukauksissa. Monien Napoleonin voittojen taustalla oli Ranskan armeijan kyky liikkua nopeasti paikasta toiseen. Jokaiseen fusilier-komppaniaan kuului yleensä noin 120 miestä. Myöhemmin yksi fusilier-komppania muutettiin voltigeur-komppaniaksi. Vuonna 1808 Napoleon järjesti pataljoonan rakenteen uudelleen vähentäen komppanioiden määrän kuuteen ja suurentaen komppanian koon 140 mieheen.
Krenatöörijalkaväki oli linjan jalkaväen eliittijoukkoa. Heidät oli aseistettu samoin kuin fusilierit, mutta lisäksi lyhyellä sapelilla. Uusissa pataljoonissa ei ollut krenatöörikomppaniaa ollenkaan, vaan kahden sotaretken jälkeen parhaat miehet ylennettiin krenatööreiksi. Krenatööreillä täytyi olla viikset. Krenatöörikomppania sijoitettiin taistelussa yleensä pataljoonan oikeaan laitaan, minkä ajateltiin olevan kaikkein kunniakkain paikka taistelussa. Joissain tilanteissa krenatööreistä koottiin pataljoona tai jopa rykmentti.
Voltigeur-jalkaväki toimi linjajalkaväen kevyenä jalkaväkenä. Heidän alkuperäinen tehtävänsä oli torjua ratsuväkeä hyppäämällä hevosten päälle, mutta tämä toimintatapa ei onnistunut taistelussa. Voltigeurien tehtävä olikin lähinnä kahakoiminen ja tiedustelu. Koulutuksessa harjoitettiin ammunnan tarkkuutta ja nopeutta. Voltigeur-komppanioista saatettiin koota pataljoona tai rykmentti, kuten krenatööreistäkin, ja heidät oli aseistettu samalla tavalla. Varsinkin vuoden 1808 jälkeen komppania sijoitettiin usein pataljoonan vasempaan laitaan, mikä ajateltiin toiseksi kunniakkaaksi paikaksi taistelussa oikean laidan jälkeen.
Joukot > Armeijan jalkaväki > Kevyt jalkaväki

Kevyellä jalkaväellä oli Grande Arméessa tärkeä rooli, vaikka sitä oli suurimmillaankin vain 35 rykmenttiä. Linjajalkaväki pystyi tekemään samat asiat taistelussa, myös kahakoinnin, mutta ero oli koulutuksessa ja moraalissa. Koulutus tähtäsi liikkumanopeuteen ja tarkkuuteen. Moraali oli korkealla juuri sen takia, että kevyttä jalkaväkeä käytettiin paljon muun muassa suojaamaan suurempia muodostelmia. Miehet oli myös koulutettu liikkumaan paremmin maastossa ja suojautumaan tulelta. Kevyen jalkaväen pataljoonan koostumus oli täsmälleen samanlainen kuin linjajalkaväen, mutta fusiliereille ja krenatööreille oli omat vastineet.
Chasseur-jalkaväki vastasi fusilier-jalkaväkeä. Chasseur tarkoittaa ranskan kielessä metsästäjää ja suomalaisessa sotilassanastossa sitä vastaa jääkäri eli kevyen jalkaväen sotilas, joka sai liikkua lineaaristen muodostelmien sijaan vapaammin. Yksikkötyyppi oli aseistettu Charleville-musketeilla, pistimillä ja lyhyillä sapeleilla. Jokaiseen chasseur-komppaniaan kuului yleensä noin 120 miestä. Vuonna 1808 Napoleon järjesti pataljoonan rakenteen uudelleen vähentäen komppanioiden määrän kuuteen ja suurentaen komppanian koon 140 mieheen.
Karbiinijalkaväki vastasi lähes täysin krenatöörejä. He olivat aseistautuneet samoin kuin chasseur-jalkaväki. Uusissa pataljoonissa ei ollut karbiinikomppaniaa, vaan kahden sotaretken jälkeen parhaat miehet ylennettiin karbiinimiehiksi. Heilläkin täytyi olla viikset. Karbiinimiehistä saatettiin muodostaa suurempi joukko-osasto.
Voltigeur-jalkaväki vastasi täysin linjajalkaväen voltigeureja. Kevyen jalkaväen voltigeurit olivat vain paremmin koulutettuja.
Joukot > Tykistö

Napoleon itse oli tykistöupseeri, ja on sanonut: ”Jumala on sen puolella, jolla on paras tykistö.” Tykistö oli Grande Arméen tulivoimaisin osa, joka pystyi tuottamaan viholliselle eniten tappioita lyhyen ajan sisällä. Tykistö koottiin usein suuriksi pattereiksi, jolloin voitiin keskittää tuli tiettyyn paikkaan. Armeijan tykistön miehistö oli hyvin koulutettu ja tykkejä pystyttiin siirtämään paikasta toiseen erittäin nopeasti.
Lisäksi Napoleonin tykistöä auttoi Jean de Gribeauvalin tekemät innovaatiot, jotka tekivät kanuunoista kevyempiä ja helpompia tähdätä. De Gribeauval suunnitteli myös kestävämmän alustan ja vakioi tykkien kaliiberit. Ranskalaiset tykit olivat 4-, 8- tai 12- naulaisia tykkejä tai kuuden tuuman haupitseja. Pienemmät tykit korvattiin myöhemmissä sodissa 6-naulaisilla. Tykkien putket olivat pronssia.
Joukot > Tykistö > Kenttätykistö

Kenttätykistössä tykkimiehet marssivat, vaikka tykit olivatkin hevosvetoisia. Vuonna 1805 Grande Arméessa oli kahdeksan, myöhemmin kymmenen kenttätykistörykmenttiä (lisäksi Keisarillisessa kaartissa kaksi), mutta nämä rykmentit olivat vain hallinnollisia yksiköitä. Tykistössä itse tykit oli järjestetty pattereiksi (vastaa komppaniaa).
Divisioonan tykistö: jokaisessa divisioonassa oli kolmen tai neljän patterin prikaati. Jokaisessa patterissa oli kuusi tykkiä ja kaksi haupitsia.
Armeijakunnan tykistöreservi: armeijakunnan reservissä oli yksi tai useampi tykistöprikaati, joissa oli useimmiten raskaampia tykkejä.
Patteriin kuului tykkimiesten, aliupseerien ja upseerien lisäksi huoltohenkilöstö, joka vastasi mm. tykkien korjaamisesta ja ammusten säilyttämisestä.
Joukot > Tykistö > Ratsutykistö

Ratsutykistössä miehet ja tykit kuljetettiin hevosten vetämissä vaunuissa. Tämä kevyt tykistö operoi paljon lähempänä vihollisten linjoja kuin kenttätykistö, joten miehet olivat koulutettuja myös lähitaisteluun. Tulietäisyydellä tykit irrotettiin valjakon vetämistä etuvaunuista, valmisteltiin, tähdättiin ja ammuttiin. Tykki pystyttiin nopeasti tämän jälkeen saamaan taas kuljetuskuntoon. Ratsutykistön miesten täytyi olla tykistön parhaimmistoa juuri tarvittavasta nopeudesta johtuen. Keisarillisen kaartin ratsutykistön miehet pystyivät valmistelemaan ja ampumaan tykin alle minuutissa.
Ratsutykistössä oli kuusi hallinnollista rykmenttiä armeijassa ja yksi kaartissa. Ratsuväkeen kiinnitettyjen patterien lisäksi jokaisella jalkaväen divisioonalla tai ainakin armeijakunnalla oli patteri ratsutykistöä. Sen ylläpito ja rakentaminen tuli kuitenkin kalliiksi, ja parhaimmillaan se täytti noin yhden viidesosan Grande Arméen tykistöstä. Ratsutykistö käytti myös enemmän ammuksia, ja heille jaettiinkin kaksi kertaa enemmän ammuksia kuin kenttätykistölle.
Huolto > Pioneerit

Grande Armée pystyi ylittämään jokia helposti ponttonisillan rakentajien avulla. Ponttonisiltojen avulla armeija pystyi yllättämään vihollisen ylittämällä joen sieltä, mistä muuten sitä ei olisi voitu ylittää. Venäjän sotaretkellä ponttonipioneerit pelastivat armeijan tuholta Beresinassa. Ponttonipioneereja oli 14 komppaniaa, jotka olivat kenraali Jean Baptiste Eblén komennossa. Siltojen osat kuljetettiin vankkureissa ja niitä pystyttiin tekemään hevosvetoisissa pajoissa. Ponttonipioneerikomppania pystyi rakentamaan 80 ponttonin (120–150 metriä) sillan noin seitsemässä tunnissa.
Sapöörit (nyk. pioneerit) vastasivat tunnelien kaivamisesta linnoitusten murtamiseksi. Heitä ei kuitenkaan käytetty kovin paljon, koska linnoitukset oli helpompi ohittaa ja eristää kuin hyökätä niihin suoraan.
Huolto > Huolto

Napoleon on sanonut: ”Armeija marssii vatsallaan.” Tämä kuvastaa sotilaallisen huollon tärkeyttä. Sotilailla oli neljän päivän muona mukanaan ja huoltovankkureissa oli kahdeksan päivän, mutta niitä tuli käyttää vain hätätilanteissa. Sen sijaan Napoleon rohkaisi miehiään keräämään ruokaa ympäristöstään.
Lisätarvikkeita varastoitiin huoltovarikoille, joita siirrettiin eteenpäin sitä mukaa kuin joukot etenivät. Armeijan huoltovarikoilta muona jaettiin divisioonien ja armeijakuntien varikoille, joilta se siirrettiin eteenpäin rykmenteille ja pataljoonille. Ruokaa jaettiin sen mukaan miten paljon sotilaat saivat sitä ympäristöstään. Omalla alueella ympäristöstä saatiin paljon ruokaa, mutta neutraalilla alueella elettiin huollon varassa. Huoltojärjestelmä mahdollisti Grande Arméen 25 kilometrin marssin päivässä jopa viiden viikon ajan. Nicolas Appertin tekemän ruoansäilytyskeksinnön ansiosta huolto oli entistä tehokkaampaa.
Huolto > Lääkintä

Lääkintäjoukot oli sijoitettu rykmenttien, divisioonien ja armeijakuntien tasolle. Lääkäreiden ja muiden lisäksi lääkintämiehinä toimi suuri joukko kokemattomia miehiä. Paljon suurempi osa sotilaista kuoli haavoihin tai sairauksiin kuin taistelussa. Melkeinpä ainoa kirurginen toimenpide oli amputointi. Anestesisena toimenpiteenä käytettiin alkoholia tai joissain tapauksissa potilaan kolkkaamista tajuttomaksi.
Myöhemmin kehitettiin ”lentävä ambulanssi” -systeemi, joka mukautti tykistön nopean liikkumistavan sairaanhoitoon ja toimi pohjana monien armeijoiden lääkintäjärjestelmälle. Ne, jotka selvisivät haavoittumisestaan, saivat yleensä hyvää hoitoa Ranskassa. Haavoittuneita käsiteltiinkin usein sotasankareina.
Huolto > Viestiyhteydet

Suuri osa Grande Arméen viestiyhteyksistä toimi edelleen jo satoja vuosia käytössä ollella periaatteella, ratsastavien viestinviejien välityksellä. Varsinkin husaareja käytettiin tässä tehtävässä ratsastustaitojensa vuoksi. Lyhyen matkan viestejä voitiin välittää liputtamalla tai soittimilla, esimerkiksi rummuilla ja trumpeteilla.
Grande Armée oli kuitenkin myös maailman ensimmäisiä armeijoita, jotka käyttivät kirjekyyhkyjä viestien toimittamiseen perille. Se oli myös ensimmäisiä, jotka käyttivät kuumailmapalloja viestintään ja tähystykseen. Suuri etu oli myös Claude Chappen kehittämä semaforijärjestelmä. Järjestelmä koostui torneista, joiden viestitankojen avulla voitiin esimerkiksi lähettää viesti Pariisista Lilleen, 193 kilometrin matkan, yhdeksässä minuutissa. Napoleonin päämajalla oli mukanaan siirrettävä järjestelmä, ja jopa vankkureissa siirrettävää järjestelmää kehitettiin, mutta sitä ei saatu käyttöön ennen sotien loppumista.
Sotilasarvot

Toisin kuin monissa aikaisemmissa armeijoissa (esimerkiksi Ancien régime), yleneminen Grande Arméessa ei ollut kiinni yhteiskuntaluokasta tai vauraudesta. Napoleon halusi armeijan olevan meritokratia, jossa jokaisella olisi mahdollisuus nousta ylöspäin. Sopivien tilaisuuksien sattuessa kyvykkäät miehet pystyivät ylenemään huipulle muutamassa vuodessa, kun muissa armeijoissa se vaati kymmeniä vuosia.
| Grande Arméen arvo | Nykyvastine suomeksi |
| --- | --- |
Upseerit
Maréchal: Marsalkka
Général de division: Kenraali
Général de brigade: Prikaatikenraali
Colonel: Eversti
Colonel en second (Chef de brigade 1793–1803): Everstiluutnantti
Chef de bataillon tai Chef d’escadron: Majuri
Capitaine: Kapteeni
Lieutenant: Luutnantti
Sous-lieutenant: Vänrikki
Aliupseerit
Adjudant-Chef: Sotilasmestari
Adjudant: Vääpeli
Sergent-Major tai Maréchal des logis Chef: Ylikersantti
Sergent tai Maréchal des Logis: Kersantti
Caporal-Fourrier tai Brigadier-Fourrier: Alikersantti
Caporal tai Brigadier: Korpraali
Miehistö
Soldat tai Cavalier (ratsuväki) tai Canonnier (tykistö): Sotamies
Historia > 1804–1806

Grande Armée muodostettiin alun perin Britteinsaarten valtaamista varten. Se sijaitsi Boulognessa vuoteen 1805. Kun Napoleon kruunattiin Ranskan keisariksi vuonna 1804, häntä vastustamaan perustettiin Kolmas liittokunta. Armeija siirrettiin itään elokuussa ja se hyökkäsi Karl Mackin johtamia Itävallan joukkoja vastaan Ulmissa. Ulmissa ranskalaiset ottivat vangiksi 60 000 itävaltalaista vain 2 000 oman miehen tappioin. Wien valloitettiin marraskuussa, mutta Itävalta ei antautunut, koska sen liittolainen Venäjä ei ollut vielä päässyt taisteluun. Sota jatkui 2. joulukuuta asti, jolloin Grande Arméen joukot voittivat Aleksanteri I:n johtamat joukot Austerlitzin taistelussa. 26. joulukuuta tehtiin Pressburgin rauha ja Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta hajotettiin seuraavana vuonna.
Preussi huolestui Ranskan vallan kasvaessa Euroopassa, vaikka se olikin pysynyt neutraalina edellisen vuoden konflikteissa. Diplomaattisen vaiheen jälkeen Venäjä lupautui antamaan sotilaallista apua Preussille ja neljäs liittokunta syntyi vuonna 1806. Grande Armée eteni Preussin alueelle ”pataljoonaneliössä” (bataillon-carré), jossa armeijakunnat toimivat tiiviissä yhteistyössä toistensa suojana. Preussin joukot voitettiin 14. lokakuuta Jenan–Auerstedtin taistelussa. Sotaretken aikana 140 000 preussilaista oli otettu vangiksi ja 25 000 haavoittui. Louis Nicolas Davoutin kolmas armeijakunta, Auerstadtin taistelun voittajat, saivat marssia ensimmäisinä Berliiniin. Jälleen kerran Grande Armée siis voitti armeijan ennen sen liittolaisten saapumista. Rauhaa ei tullut.