stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Le Monde diplomatique
Kiistoja Le Monde diplomatiquen ympärillä > Toimituksellisen linjan kritiikkiä

Kritiikin mukaan Le Monde diplomatiquen suhtautuminen on liian maltillista esimerkiksi Fidel Castron Kuubaan ja muihin vastaaviin ilmiöihin. Julkaisu ei kuitenkaan epäröi tuoda esiin esimerkiksi Castron autoritaarisen hallinnon kielteisiä puolia. Tästä on julkaisussa ollut useita esimerkkejä.
Kiistoja Le Monde diplomatiquen ympärillä > Keskustelua mainoksista

Kiivaimmat keskustelut käydään kuitenkin Le Monde diplomatiquen suhteesta mainoksiin. Tällä alueella on kohdistunut kaikkein voimakkainta kritiikkiä myös julkaisun toimituksen johtoon. Keskusteluun ovat osallistuneet aktiivisesti juuri lehden lukijat eli sen tärkeimmät tukijat.
Useimmiten kritiikin kohteena ovat olleet ilmoitukset, joiden kohdetta Le Monde diplomatique toimituksellinen linja yleisesti arvostelee. Näitä ovat esimerkiksi lääketeollisuuden tuotteet ja pankkipalvelut. Arvostelijoiden mielestä nuo mainokset voivat asettaa julkaisun toimituksellisen linjan kyseenalaiseksi ja rajoittaa kirjoittamisvapautta juuri näiden asioiden kohdalla.
Eritoten kaksi näkyvää mainoskampanjaa Le Monde diplomatiquen sivuilla on synnyttänyt todellisen kritiikin vyöryn. Marras- ja joulukuussa 2003 oli lehdessä koko aukeaman kokoiset IBM:n ja erään automerkin mainokset. Seuraavan vuoden helmi- ja maaliskuussa ilmestyi Microsoftin mainoksia, joissa kerrottiin ilmaisista ohjelmista. Kritiikki oli siis kovaa, vaikka julkaisu on julkisesti puolustanut ilmaisia ohjelmia ja käyttää niitä esimerkiksi omien internetsivujensa tekoon.
Tähän kritiikkiin julkaisun toimituksellinen johto on antanut kaksi vastausta. Ensinnäkään sen mielestä ei ole mielekästä kontrolloida sellaisten mainosten sisältöä, joka on tullut mainostoimiston kautta. Toiseksi toimitus korostaa, että se ei jätä mainoksille kuin minimaalinen pienen osan lehdestä, ja pyrkii pienentämään osuutta edelleen.
Le Monde diplomatique ja Suomi

Suomessa Le Monde diplomatiquen ensimmäinen numero julkaistiin 9. tammikuuta 2007. Lehteä julkaistiin taskukirjakoosteena neljä pokkaria vuodessa viiden vuoden ajan, kaikkiaan 20 suomenkielistä pokkaria. Ensimmäiset pokkarit julkaisi Voima Kustannus, vuodesta 2008 Into Kustannus. Vuodesta 2008 Le Monde diplomatiqueta julkaistiin myös ruotsinkielisinä pokkareina yhteistyössä ruotsalaisen Ordfronin kanssa. Kaikkiaan ruotsinkielisiä pokkareita julkaistiin yhdeksän kappaletta.
Vuodesta 2012 lähtien Le Monde diplomatiquen ja Novaja Gazetan suomenkieliset pokkaripainokset yhdistyvät kuusi kertaa vuodessa ilmestyväksi 48-sivuiseksi Diplo&NG-aikakauslehdeksi, johon lisäksi valittiin artikkeleita myös muista julkaisusta. Vuoden 2013 lopusta lehti on ilmestynyt myös digilehtenä. Vuonna 2021 Le Monde diplomatique & Novaja Gazeta -lehden kustantajaksi vaihtui Voima Kustannuksen tytäryhtiö. Nykyisin lehden välissä julkaistaan suomalainen kirjallisuusliite.
Suomen Le Monde diplomatique & Novaja Gazetan vastaava päätoimittaja on Ari Turunen.
Kevään 2008 abiturienteille jaettiin ilmaiseksi Le Monde diplomatique Ympäristöatlaita, jotka koostuivat Le Monde -lehdessä julkaistuissa artikkeleista ja asiantuntijoiden lausunnoista. Into Kustannus on julkaissut Le Monde diplomatiquen Maailmanpolitiikan atlas -kartastoja vuosina 2009 ja 2013, Historia-atlaksen vuonna 2011, 1900-luvun atlas – Kriittisen historian käsikirjan 2016 ja Maailmantalouden käsikirjan 2018.
Kirjallisuutta

Le Monde diplomatique: Sata sivua poliittista sarjakuvaa 1.  (Le Monde diplomatique en bande dessinée, 2010)  Suomentanut Kirsi Kinnunen. Helsinki:  Into, 2011.  ISBN 978-952-264-062-8
Aiheesta muualla

Suomalaisen painoksen kotisivut.
Le Monde diplomatiquen kotisivut.
Monipuolinen karttakokoelma ajankohtaisista aiheista : « Cartographie ».
Lehden ystävien / Les amis du Monde diplomatique kotisivut.
Mooreankerttunen

| Mooreankerttunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttuset Acrocephalidae
Suku::  Ruokokerttuset Acrocephalus
Laji::  longirostris
Kaksiosainen nimi
 Acrocephalus longirostris  (Gmelin, 1789) 

Katso myös
   Mooreankerttunen Wikispeciesissä   Mooreankerttunen Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Mooreankerttunen (Acrocephalus longirostris) on kerttusiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Ranskan Polynesiasta. Aiemmin mooreankerttusta pidettiin polynesiankerttusen (Acrocephalus caffer) alalajina.
Koko ja ulkonäkö

Mooreankerttunen on heimonsa lajiksi kookas: se voi kasvaa noin 24 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Pää, selkä ja siivet ovat ruskeat ja siipisulkien reunat ovat väriltään keltaiset. Päässä on keltainen silmäkulmajuova. Lajin rinta ja vatsa ovat vaaleankeltaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mooreankerttusta tavataan ainoastaan Seurasaariin kuuluvalta Moorealta. Lajin elinympäristöä ovat vuoristolaaksojen bambutiheiköt usein virtaavan veden läheisyydessä. Linnun ravintoa ovat hyönteiset, kukkien mesi ja pienet selkärankaiset eläimet.
Mooreankerttunen luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi ja kannan kooksi arvioidaan alle 50 täysikasvuista yksilöä. Viimeisin vahvistettu havainto on vuodelta 1981, mutta 2000-luvulla on tehty muutamia vahvistamattomia havaintoja. Mooreankerttusen kannan vähenemisen syyt ja uhkat lajille eivät ole täysin selvät. Mahdollisia riskitekijöitä ovat elinympäristön häviäminen, vieraslajit kuten kissat, linnut ja rotat sekä lintumalaria.
Moottoripyörätrialin maailmanmestaruuskausi 1990

Trialin maailmanmestaruudesta ajettiin 16. kerran vuonna 1990. Mestaruuden voitti espanjalainen Jordi Tarrés. Mestaruus oli Tarrésin kolmas.
MM-sarjan parhaat

Lähde:
|  | Kuljettaja | Pyörämerkki | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Jordi Tarrés | Beta |  |
| 2. |  Diego Bosis |  |  |
| 3. |  Donato Miglio |  |  |
| 4. |  Tommi Ahvala |  |  |
| 5. |  Philippe Berlatier |  |  |
| 6. |  Amos Bilbao |  |  |
| 7. |  Robert Crawford |  |  |
| 8. |  Bruno Camozzi |  |  |
| 9. |  Thierry Girard |  |  |
| 10. |  Pascal Couturier |  |  |
Moottoripyörätrialin maailmanmestaruuskausi 1989

Trialin maailmanmestaruudesta ajettiin 15. kerran vuonna 1989. Mestaruuden voitti espanjalainen Jordi Tarrés. Mestaruus oli Tarrésin toinen.
MM-sarjan parhaat

Lähde:
|  | Kuljettaja | Pyörämerkki | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Jordi Tarrés |  | 223 |
| 2. |  Thierry Michaud |  |  |
| 3. |  Diego Bosis |  |  |
| 4. |  Donato Miglio |  |  |
| 5. |  Steve Saunders |  |  |
| 6. |  Tommi Ahvala |  |  |
| 7. |  Philippe Berlatier |  |  |
| 8. |  Amos Bilbao |  |  |
| 9. |  Peter Jahn |  |  |
| 10. |  Eddy Lejeune |  |  |
Moottoripyörätrialin maailmanmestaruuskausi 1988

Trialin maailmanmestaruudesta ajettiin 14. kerran vuonna 1988. Mestaruuden voitti ranskalainen Thierry Michaud. Mestaruus oli Michaudin kolmas ja viimeinen. MM-sarjaan kuului 12 osakilpailua, joista Michaud voitti viisi, Jordi Tarrés neljä sekä Donato Miglio, Steve Saunders ja Thierry Girard yhden.
MM-sarjan parhaat

Lähde:
|  | Kuljettaja | Pyörämerkki | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Thierry Michaud | Fantic | 202 |
| 2. |  Jordi Tarrés |  | 197 |
| 3. |  Donato Miglio | Fantic | 169 |
| 4. |  Steve Saunders | Fantic | 156 |
| 5. |  Diego Bosis | Aprilia | 137 |
| 6. |  Eddy Lejeune | Merlin | 108 |
| 7. |  Thierry Girard | Yamaha | 85 |
| 8. |  Philippe Berlatier |  | 73 |
| 9. |  Renato Chiaberto |  | 70 |
| 10. |  Peter Jahn |  | 68 |
Litium

Litium on alkalimetalleihin kuuluva alkuaine. Muiden alkalimetallien tavoin litium kuuluu jaksollisessa järjestelmässä ensimmäiseen pääryhmään. Litiumin kemiallinen merkki on Li, järjestysluku on 3 ja atomimassa IUPACin standardin mukaisesti [6,938; 6,997] amu. Alkuaineen CAS-numero on 7439-93-2. Litium on kevyin kaikista metalleista, ja se jopa kelluu vedessä. Keveytensä vuoksi litiumia käytetään kovissa ja kevyissä metalliseoksissa, erityisesti lentokoneissa. Kyseessä on elimistölle välttämätön alkuaine, joka on kuitenkin myrkyllinen liian suurina annoksina.
Fysikaaliset ominaisuudet

Litiumin tiheys on huoneenlämpötilassa pienin kaikista metallimaisista alkuaineista, 0,534 g/cm3 eli noin puolet veden tiheydestä. Metalli on pehmeää ja sitä voidaan leikata veitsellä. Litiumin lämpökapasiteetti on kiinteistä alkuaineista korkein ja sen vuoksi litiumilla on käyttöä lämmönsiirtimissä. Ongelmaksi muodostuu kuitenkin litiumin voimakas taipumus aiheuttaa korroosiota.
Litiumilla on kaksi eri kidemuotoa. Kuutiollinen litium on stabiili −180 °C:n lämpötilasta aina sulamispisteeseensä 180,5 °C saakka. Kuutiollinen alkeiskoppi muuntuu heksagonaaliseksi noin −190 °C:n lämpötilassa.
Fysikaaliset ominaisuudet > Isotoopit

Litiumilla on kaksi luonnossa esiintyvää pysyvää isotooppia, jotka ovat 6Li, jonka osuus on 7,594 %, ja 7Li, jonka osuus on 92,414 %. Näiden lisäksi on valmistettu  radioaktiivisia isotooppeja, joiden massaluvut ovat 3–5 ja 8–12. Kaupallisen litiummetallin atomimassa vaihtelee välillä 6,94–6,99 u, koska erotusprosessit vaikuttavat isotooppikoostumukseen ja litium-6-isotooppia erotetaan usein litiummetallista ydinteknologian tarpeisiin.
| Isotooppi | Puoliintumisaika | Hajoamistyyppi |
| --- | --- | --- |
| 3Li |  | protoniemissio |
| 4Li | 91 ys | protoniemissio |
| 5Li | 370 ys | protoniemissio |
| 6Li | stabiili | 7,594 % |
| 7Li | stabiili | 92,414 % |
| 8Li | 840,3 ms | β−, β−α |
| 9Li | 178,3 ms | β−, β−n |
| 10Li | 2 zs | neutroniemissio |
| 11Li | 8,75 ms | β−, β−n |
| 12Li | < 10 ns | neutroniemissio |
Kemialliset ominaisuudet

Litium on kemiallisesti erittäin reaktiivinen metalli, eli se reagoi voimakkaasti muiden aineiden kanssa. Muihin raskaampiin alkalimetalleihin verrattuna se on kuitenkin vähemmän reaktiivinen. Litium reagoi herkästi jo alhaisessa lämpötilassa hapen kanssa oksidiksi ja muiksi happea sisältäviksi yhdisteiksi sekä typen kanssa nitridiksi. Nitridin muodostuminen on poikkeuksellista, sillä vain harvat alkuaineet reagoivat typpimolekyylien kanssa ja alkalimetalleista ainoastaan litium muodostaa nitridin. Kuumennettaessa ilmassa noin 200 °C:ssa (itsesyttymislämpötila 179 °C) se syttyy palamaan. Kuumennettaessa litium reagoi myös voimakkaiden hapettimien, happojen sekä hiilivetyjen, halogeenien, betonin, hiekan ja asbestin kanssa, mikä saattaa aiheuttaa tulipalon tai räjähdyksen. Se reagoi voimakkaasti myös veden kanssa muodostaen litiumhydroksidia ja vetyä. Toisin kuin muiden alkalimetallien ja veden välisessä reaktiossa, vapautuva vety ei yleensä syty palamaan. Kylmä ammoniakki liuottaa litiumia ja litiumin ammoniakkiliuoksia voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. Kuumennettaessa ammoniakin kanssa muodostuu litiumamidia.
Muiden alkalimetallien tavoin litium esiintyy yhdisteissään hapetusluvulla +I. Alkalimetalleja se muistuttaa muun muassa muodostamalla vahvasti emäksisen hydroksidin. Sillä on kuitenkin myös monia samankaltaisia ominaisuuksia magnesiumin kanssa, mitä kutsutaan diagonaaliseksi sukulaisuudeksi. Tästä esimerkkinä ovat veteen niukkaliukoiset litiumfosfaatti, litiumfluoridi ja litiumkarbonaatti, jotka ovat veteen niukkaliukoisia kuten myös magnesiumin vastaavat yhdisteet. Muiden alkalimetallien vastaavat suolat liukenevat veteen hyvin.
Magnesiumin ja muiden maa-alkalimetallien kaltainen on myös reaktio hapen kanssa. Litium muodostaa hapen kanssa oksidin, kun natrium reagoi muodostaen natriumperoksidia ja kalium ja raskaammat alkalimetallit superoksideita. Litiumilla on alkalimetalleista korkein varaustiheys ja monilla sen yhdisteillä on ioniluonteen lisäksi myös melko vahva kovalenttinen luonne. Litiumatomi on muita alkalimetalleja pienikokoisempi. Tämän vuoksi sen varaustiheys on suurempi ja lähellä magnesiumin varaustiheyttä. Tämä selittää myös osaltaan samankaltaisuudet magnesiumin kanssa. Monet litiumsuoloista, esimerkiksi litiumkloridi, liukenevat poolisten liuottimien, kuten veden, lisäksi myös poolittomiin orgaanisiin liuottimiin, muun muassa asetoniin.
Litium muodostaa monia organolitiumyhdisteitä, jotka ovat organometalliyhdisteitä. Alkyylilitiumyhdisteitä valmistetaan alkyylikloridien ja litiummetallin välisellä reaktiolla. Ne ovat erittäin voimakkaasti emäksisiä ja reagoivat helposti ilman sekä veden kanssa. Tämän vuoksi niitä säilytetään typpi- tai jalokaasuilmakehässä. Käytetyimpiä organolitiumyhdisteitä ovat n-, sek- ja tert-butyylilitiumit.
Kemialliset ominaisuudet > Litiumin yhdisteitä

Litiumhydridi (LiH), CAS-numero 7580-67-8
Litiumhydroksidi (LiOH), CAS-numero 1310-65-2
Litiumhydroksidimonohydraatti (LiOH·H2O), CAS-numero 1310-66-3
Litiumkarbonaatti (Li2CO3), CAS-numero 554-13-2
Litiumkloridi (LiCl), CAS-numero 7447-41-8
Litiumniobaatti (LiNbO3), CAS-numero 12031-63-9
Litiumoksidi (Li2O), CAS-numero 12057-24-8
Litiumperoksidi (Li2O2), CAS-numero 12031-80-0
Organolitiumyhdisteet, kuten butyylilitium, yleensä superemäksiä
Historia

Litiumin mineraaleista petaliitin ja spodumeenin löysi brasilialainen José Bonifácio de Andrada Utön saarelta Ruotsista tuoduista näytteistä 1700-luvun loppupuolella. Litiumin löysi ruotsalainen kemisti Johan August Arfwedson vuonna 1817 tutkiessaan petaliittimineraalia. Nimen litium alkuaineella antoi Jöns Jacob Berzelius vuonna 1818 ja se on johdos kreikan kielen kiveä tarkoittavasta sanasta lithos. Metallina litiumia sai ensimmäisenä aikaiseksi Humphry Davy vuonna 1818 elektrolysoimalla litiumoksidia. Suunnilleen samaan aikaan suomalainen kemisti Johan Gadolin havaitsi litiumyhdisteiden värjäävän liekin karmiininpunaiseksi. Useampia grammoja metallista alkuainetta valmistivat ensimmäisinä Robert Bunsen ja Augustus Matthiesen vuonna 1854.
Ennen toista maailmansotaa litiumilla ja sen yhdisteillä oli vain vähäistä käyttöä erikoissovellutuksissa. Toisen maailmansodan jälkeen litiumia alettiin käyttää metalliseoksissa alumiinin ja magnesiumin kanssa sekä voiteluaineissa litiumstearaatin muodossa. Litiumin kysyntää on myös kasvattanut litiumioniakkujen kehittäminen.
Vuonna 2019 Kiinan hallitus on väittänyt kehittäneensä uuden litiumin jalostusprosessin, joka pudottaa litiumtonnin hintaa merkittävästi.
Esiintyminen

Litium on maailmankaikkeudessa melko harvinainen alkuaine. Se on vedyn ja heliumin lisäksi yksi kolmesta ensimmäisestä alkuräjähdyksen jälkeen muodostuneista alkuaineista, mistä litiumin osuus oli noin 10-10. Vaikka litiumia syntyykin tähdissä se myös kuluu saman tien.
Litiumin esiintyminen ruskeissa kääpiöissä erottaa ne punaisista kääpiöistä. Skorpionin tähdistön Messier 4 -tähtijoukosta on löytynyt tähti, jonka suuri litiumpitoisuus on tieteelle arvoitus. Litiumin esiintyminen tähdissä voidaan todeta spektroskooppisin menetelmin. Litium on maankuoren alkuaineista 27. yleisin ja sen pitoisuus on noin 0,006 %.
Litiumia ei reaktiivisena alkuaineena löydy vapaana luonnossa, vaan se on aina yhdisteinä mineraaleissa, joita tunnetaan noin 150. Tärkeimmät sen mineraaleista ovat lepidoliitti K(Li, Al)3(Al, Si)4O10(F, OH)2, spodumeeni LiAlSi2O6, petaliitti LiAlSi4O10 ja amblygoniitti (Li, Na)Al(F, OH)PO4. Litiummineraalit ovat tyypillisiä suola-aavikoille. Litiumia on myös melko runsaita määriä suolavesijärvissä, joita on muun muassa Chilessä, Yhdysvalloissa ja Argentiinassa.
Vuonna 2009 litiummineraaleja louhittiin yhdeksässä suurimmassa tuottajamaassa yhteensä noin 18 000 tonnia ja suurin malmintuottaja oli Chile, jonka osuus tästä oli noin 10 600 tonnia. Muita suuria litiummalmeja tuottavia maita ovat Yhdysvallat, Australia, Kiina ja Argentiina. Maailman jäljellä olevaksi litiumvarannon suuruudeksi on arvioitu noin 23 miljoonaa tonnia, josta Chilen osuus on noin 7,7 miljoonaa tonnia. Myös Boliviassa on suuret litiumvarannot, joiden arvioidaan olevan jopa puolet koko maailman varannoista, mutta ne ovat sopivan infrastruktuurin puutteen vuoksi suurelta osin hyödyntämättä. Suuria määriä litiummineraaleja, pääasiassa spodumeenia, on myös muun muassa Kongon demokraattisessa tasavallassa. Pienempiä määriä litiummineraaleja on myös Euroopassa, muun muassa Portugalissa. Suomessa spodumeenia on löydetty Tammelasta ja lepidoliittia maan keskiosista. Suomessa litiumkaivospiirejä on Kokkolan Ullavassa ja Kaustisella Keliber-hankkeeseen liittyen. Tavoitteena on nousta Euroopan suurimmaksi litiumin tuottajaksi. Keliber-hankkeen suurin omistaja on norjalainen kaivosyhtiö Nordic Mining.
Valmistus

Litiummineraalit sisältävät tyypillisesti noin 1–3 painoprosenttia litiumia ja erityisesti spodumeenimalmi rikastetaan vaahdottamalla. Tämän jälkeen mineraali liuotetaan rikkihappoon tai kuumennetaan kalsiumkarbonaatin kanssa ja muodostuva litiumsuola uutetaan vedellä tai käytetään ioninvaihtoprosessia. Ioninvaihtoprosessissa malmia kuumennetaan natrium- tai kaliumyhdisteen kanssa, jolloin muodostuu veteen liukenevia litiumyhdisteitä. Esimerkiksi kaliumsulfaattia käytettäessä muodostuu litiumsulfaattia. Ennen näitä prosesseja α-spodumeeni ja α-lepidoliitti muunnetaan kuumentamalla 1 100 °C:n lämpötilassa hauraammiksi β-muodoikseen.
Veteen liukeneva litium käsitellään natriumkarbonaatilla, jolloin saadaan niukkaliukoista litiumkarbonaattia, joka reagoi suolahapon kanssa muodostaen litiumkloridia. Litiumkloridi sulatetaan ja sen joukkoon on lisätty kaliumkloridia sulamispisteen alentamiseksi. Tyypillisesti litiumkloridia on 45–55 painoprosenttia, jolloin seoksen sulamispiste on 400–460 °C. Sulaa metallikloridiseosta elektrolysoidaan sähkövirralla, jolloin litium pelkistyy metalliksi.
Litiumin ja sen yhdisteiden käyttö > Litiumin käyttökohteita

Metallista litiumia käytetään lähinnä metalliseoksissa ja ensimmäisiä kaupallisesti merkittäviä käyttökohteita oli lyijyseosten kovuuden lisääminen litiumia käyttämällä. Ensimmäinen tällainen metalli oli Saksassa 1920-luvulla kehitetty Bahnmetall, joka sisälsi lyijyn lisäksi pieniä määriä litiumia, kalsiumia ja natriumia. Litiumin ja alumiinin seokset ovat hyvin kevyitä ja kovia ja niitä käytetään erityisesti lentokoneiden valmistuksessa. Litium lisää sekä alumiinin kovuutta että sen kimmomoduulia. Nämä seokset sisältävät tyypillisesti noin 2,5 % litiumia ja 95,3 % alumiinia ja näiden lisäksi myös kuparia, magnesiumia ja zirkoniumia.
Litiummetallia käytetään myös tritiumin tuottamiseen, mitä saadaan pommittamalla neutroneilla litiumin isotooppia litium-6:ta. Litiumia käytetään myös anodimateriaalina litiumakuissa, joista kehitetään lyijyakkujen korvaajia esimerkiksi liikennevälineisiin. Sitä käytetään myös alumiinin valmistuksessa poistamaan kryoliitista muodostuvaa fluoria. Sillä on myös käyttöä metallurgiassa kuparin, nikkelin ja teräksen deoksidoinissa ja ymppäyksessä. Litiumin ammoniakkiliuosta käytetään pelkistimenä orgaanisessa synteesissä, jolloin reaktiosta käytetään nimitystä Birch-pelkistys.
Litiumin ja sen yhdisteiden käyttö > Litiumyhdisteiden käyttökohteita

Yksi tärkeimmistä litiumin yhdisteistä on litiumkarbonaatti, jota käytetään muun muassa emalien valmistuksessa, metallurgiassa fluksina eli esimerkiksi alentamaan alumiinin sulamispistettä ja muiden litiumyhdisteiden valmistuksessa. Litiumoksidia hyödynnetään lasikeramiikassa. Teollisuudessa käytetään paljon litiumstearaattipohjaisia voiteluaineita, jotka kestävät korkeitakin lämpötiloja eivätkä kovetu kylmissä lämpötiloissa.
Litiumia käyttävä litiumioniakku on hyvin yleinen akkutekniikka. Siinä katodina on esimerkiksi litiumkobolttioksidi. Litiumioniakkuja käytetään muiden muassa kannettavissa laitteissa kuten tietokoneissa, matkapuhelimissa ja käsityökaluissa sekä autoissa ja varavoimanana sähköverkoissa. Litiumkloridi on yksi hygroskooppisimmista yhdisteistä, minkä vuoksi sitä voidaan käyttää kuivausaineena erityisesti kaasujen kuivaukseen. litiumhydroksidia käytetään litiumvoiteluaineiden valmistuksessa sekä absorboimaan hiilidioksidia muun muassa avaruusaluksissa ja sukellusveneissä. Litiumhydridiä käytetään vedyn varastoimiseen. Vety vapautuu, kun litiumhydridi reagoi veden kanssa.
Litiumin ja sen yhdisteiden käyttö > Litiumyhdisteiden käyttökohteita > Lääkinnällinen käyttö

Litiumin vaikutuksen eläinten käyttäytymiseen huomasi australialainen psykiatri John Cade vuonna 1938. Hän tutki orgaanisten anioneiden vaikutusta eläimiin ja tarvitsi hyvin vesiliukoisen yhdisteen, minkä vuoksi hän käytti litiumsuoloja. Litiumyhdiste aiheutti käyttäytymismuutoksia ja Cade arveli litiumin vaikuttavan jollain tavoin aivoihin. Vuonna 1949 hän kokeili litiumkarbonaattihoitoa vaikeasta kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä kärsivään potilaaseen. Potilas sai apua litiumlääkityksestä sairauteensa. Litiumin vaikutus sairauden hoidossa ei ole täysin tiedossa. Yhdeksi taudin syyksi on esitetty liian aktiivisesti toimivaa inositolimonofosfataasientsyymiä, mikä johtaa aivojen välittäjäaineiden epätasapainoon. Litium korvaa entsyymin rakenteessa magnesiumionit ja siten inhiboi sen toimintaa. Litiumkarbonaattihoidon huonona puolena ovat sen haittavaikutukset: muistiongelmat, käsien vapina ja voimakas janon tunne. Kaksisuuntaisen mielialahäiriön hoidossa käytettävä terapeuttinen annos on melko lähellä myrkyllistä annosta. Suomessa on lääkekäytössä lääketehdas Orionin litiumkarbonaattivalmiste Lito.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Periodictable: Technical data for Lithium (englanniksi)
Luettelo litiumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
PubChem: Lithium (englanniksi)
DrugBank: Lithium (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes) (KEGG): Lithium (englanniksi)
ChemBlink: Litium (englanniksi)
Webmineral: Mineral Species containing Lithium (Li) (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Lithium (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Lithium (englanniksi)
Deutsche Bank Markets Research: Industry Lithium (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (pdf)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Litium hapettuu erittäin helposti, minkä vuoksi sitä säilytetään öljyssä
Litiumin yhdisteet antavat liekille karmiininpunaisen värin. Tätä hyödynnetään esimerkiksi ilotulitteissa.
Litium pariston malli
Moottoripyörätrialin maailmanmestaruuskausi 1991

Trialin maailmanmestaruudesta ajettiin 17. kerran vuonna 1991. Mestaruuden voitti espanjalainen Jordi Tarrés. Mestaruus oli Tarrésin neljäs.
MM-sarjan parhaat

Lähde:
|  | Kuljettaja | Pyörämerkki | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Jordi Tarrés | Beta |  |
| 2. |  Tommi Ahvala |  |  |
| 3. |  Diego Bosis |  |  |
| 4. |  Donato Miglio |  |  |
| 5. |  Bruno Camozzi |  |  |
| 6. |  Amos Bilbao |  |  |
| 7. |  Philippe Berlatier |  |  |
| 8. |  Takumi Narita |  |  |
| 9. |  Thierry Girard |  |  |
| 10. |  Thierry Michaud |  |  |
Monterreyn taistelu

kartta taistelusta
Monterreyn taistelu käytiin Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana 19.–24. syyskuuta 1846. Taistelussa kenraali Zachary Taylorin johtamat yhdysvaltalaiset joukot löivät kenraali Pedro de Ampudian johtamat meksikolaiset ja valtasivat Monterreyn kaupungin.
Taustaa

Meksikon–Yhdysvaltain sota syttyi keväällä 1846. Taylorin johtama Yhdysvaltain pääarmeija operoi Rio Grandella lähellä Meksikonlahden rannikkoa. Alkumenestyksestä huolimatta Taylor ei pystynyt etenemään syvemmälle Meksikoon, koska häneltä puuttui kuljetuskalustoa ja monet hänen joukoistaan sairastuivat kuumeeseen ja punatautiin. Yhdysvaltain presidentti James K. Polk kuitenkin painosti jatkuvasti Tayloria jatkamaan hyökkäystä Meksikoon. Syyskuussa Taylor eteni 6 000 terveen miehen kanssa Monterreyhin, jonka edustalle hän saapui 19. syyskuuta 1846. Kaupunkia puolusti kenraali Ampudia, jonka johtamat joukot (noin 10 000 miestä) olivat linnoittaneet kaupungin ympäristön.