stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lev Vygotski
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
L.S.Vygotski ja kulttuurihistoriallinen koulukunta, Sosiaalipsykologian peruskurssi, Tampereen yliopiston täydennyskoulutukeskus
Kognitiivista sosiaalipsykologiaa, Sosiaalipsykokologian peruskurssi, Tampereen yliopiston täydennyskoulutukeskus
Lev Vygotsky Archive 1896-1934, Marxists Internet Archive (englanniksi)
Silvonen, Jussi 2004: Lähikehityksen vyöhykkeellä? Teoksessa: Mietola, R. & Outinen, H. (toim.) Kulttuurit, erilaisuus ja kohtaamiset. Kasvatustieteen päivien 2003 julkaisu. (ss. 50-58). Helsinki: Helsingin yliopiston kasvatustieteen laitos PDF
Silvonen, Jussi 2007: Huomioita Vygotskin semiotiikasta. Teoksessa: Veivo, Harri (toim.) Vastarinta/Resistanssi. (ss. 180-192) Helsinki: Yliopistopaino PDF
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef
Andrejs Štolcers

Andrejs Štolcers
Andrejs Štolcers (s. 8. heinäkuuta 1974 Riika, Latvia) on latvialainen jalkapalloilija, joka pelasi muun muassa englantilaisseura Fulham FC:ssä vuosina 2000–2004.
Štolcers kuului Latvian joukkueeseen EM-kilpailuissa 2004 mutta pääsi kentälle vain Latvian viimeisen alkusarjaottelun lopussa.
Stompin’ at the Savoy

”Stompin’ at the Savoy” on jazzkappale vuodelta 1934. Se kuului swing-aikakaudella Chick Webbin ja Benny Goodmanin orkesterien repertuaariin ja siitä on tullut yksi jazzmusiikin standardeista.
Kappaleen sävelsi Edgar Sampson, joka soitti saksofonia Chick Webbin orkesterissa. Sampson oli aikaisemmin soittanut muun muassa Duke Ellingtonin ja Fletcher Hendersonin yhtyeissä ja säveltänyt vuoden 1933 kappaleen ”Blue Lou”. ”Stompin’ at the Savoyn” säveltäjiksi merkitään tavallisesti Sampson, Webb ja Benny Goodman, jonka orkesterilla oli tärkeä osuus kappaleen suosituksi tekemisessä. Kappale esitetään usein instrumentaalina; sanoituksen kirjoitti Andy Razaf.
Chick Webbin orkesterin nauhoitus nousi listoilla kymmenenneksi vuonna 1934. Vuonna 1936 kappaleella nousivat listoille Ozzie Nelson, Benny Goodman sekä Webbin uudelleen julkaistu versio. Kappaleen ovat nauhoittaneet myös muun muassa Charlie Christian (1941), Art Tatum (1941), Clifford Brown ja Max Roach (1954), Ella Fitzgerald ja Louis Armstrong (1956), Jim Hall (1957), Ahmad Jamal (1958) sekä Sarah Vaughan (1964).
Kappale sai nimensä New Yorkin Harlemissa sijaitsevasta Savoy-tanssisalista, jossa Webbin orkesteri soitti vakituisesti. Kun tanssisali purettiin vuonna 1958, sen muistoksi pystytettiin paikalle kyltti, jossa kerrotaan tanssisalin historiasta ja viitataan myös ”Stompin’ at the Savoy” -kappaleeseen.
Rakenteeltaan kappale on AABA-muotoinen ja alun perin C-duurissa.
Sterlitamak

| Sterlitamak |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Baškortostan Venäjällä, alla kaupungin sijainti tasavallassa
 Sterlitamak
 Koordinaatit: 53°38′N, 55°57′E 
Valtio:   Venäjä
Tasavalta:   Baškortostan
ISO 3166-2 -tunnus:  RU-BA
Väkiluku (2010):  273 486 
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 http://sterlitamakadm.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sterlitamak (ven. Стерлитама́к, baškiiriksi Стәрлетамаҡ, Stärletamaq) on Baškortostanin toiseksi suurin kaupunki. Tämä vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 273 486 asukkaan kaupunki sijaitsee tasavallan keskiosassa Belajan varrella 130 kilometriä pääkaupungista Ufasta etelään.
Sterlitamak on tärkeä teollisuuskaupunki, jonka tärkeimmät teollisuudenalat ovat kemikaali-, koneenrakennus- ja puunjalostusteollisuutta. Sterlitamak ei kuulu kaupunkia ympäröivään Sterlitamakin piiriin vaan muodostaa oman hallintoalueensa.
Sterlitamakin hallintorakennuksia 1870-luvulta
Asukasluvun kehitys

264 362 (2002)
264 400 (2003)
264 950 (2005)
273 486 (2010)
Historia

Sterlitamak perustettiin vuonna 1766 satamaksi suolan kuljetusta varten. Kaupunginoikeudet se sai 1781.
Stoalaisuus: Tiedon, tunteiden ja hyvän elämän filosofia

| Stoalaisuus: Tiedon, tunteiden ja hyvän elämän filosofia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Teija Kaarakainen ja Jari Kaukua
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2004
Suomennos
Suomentaja:  Marke Ahonen
ISBN:  951-662-891-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Stoalaisuus: Tiedon, tunteiden ja hyvän elämän filosofia on vuonna 2004 ilmestynyt kirja stoalaisuudesta. Teoksen ovat toimittaneet Teija Kaarakainen ja Jari Kaukua. Sen on julkaissut Gaudeamus. Kirja sisältää myös Senecan tekstin Suuttumuksesta ja Epiktetoksen Käsikirjan. Suomennokset ovat Marke Ahosen.
Aiheesta muualla

Risto Niemi-Pynttäri: Stoalaista filosofiaa ja muinaisia mielikuvaharjoituksia. Kiiltomato.net 9.8.2004.
Irma Stenbäck: Tunteista vapautuminen tuo hyvän elämän[vanhentunut linkki]. Helsingin sanomat 23.12.2004.
Anneli Luhtala: Stoalaisen elämänhallinnan perinne (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 2/2005. (PDF)
HMS Stockholm (1936)

| HMS Stockholm |
| --- | --- |
 HMS Stockholm

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Kölinlasku:  1934
Laskettu vesille:  24. maaliskuuta 1936
Palveluskäyttöön:  24. marraskuuta 1937
Poistui palveluskäytöstä:  poistettu palveluksesta 1. tammikuuta 1964 myyty romutettavaksi 1965
Tekniset tiedot
Uppouma:  1040 t (kuiva) 1200 t (kuormattu)
Pituus:  92,7 m (vesiraja) 94,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,0 m
Syväys:  3,2 m
Koneteho:  32000 shp
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  130
Aseistus
Aseistus:  3 x 120 mm/L46 Bofors M/24C tykkiä 4 x 25 mm M/32 -ilmatorjuntatykkiä 2 x 8 mm/L76 M/36 -ilmatorjuntakonekivääriä 6 x 533 mm M/30 -torpedoputkea 2 x M/24-syvyyspomminheitintä 2 x M/24-syvyyspommikiskoa 40-46  miinaa
HMS Stockholm (runkonumerot J6) oli Ruotsin laivaston Göteborg-luokan hävittäjä. Alus valmistettiin Karlskronavarvetilla ja se valmistui 24. marraskuuta 1937.
Palvelus

Alus muutettiin toisen maailmansodan jälkeen sukellusveneentorjuntafregatiksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. tammikuuta 1964.
Värioppi

Goethen väriympyrä, jossa väreihin on liitetty ominaisuuksia: kaunis (schön), jalo (edel), hyvä (gut), hyödyllinen (nützlich), yleinen (gemein), tarpeeton (unnöthig). Huomaa vastakkaisten värien ja ominaisuuksien asettelu.
Johannes Ittenin väriopin mukaan tehty väriympyrä.
Värioppi käsittelee värejä ja niiden käyttöä. Väriopin avulla pyritään selittämään ja mallintamaan väri-ilmiöitä. Värejä tutkitaan muun muassa fysiikan, kemian, fysiologian, neuropsykologian sekä tietojenkäsittelyn menetelmin.
Itse värien lisäksi värioppiin liittyy tavallisesti ihmisen värinäkökyky, sekä värisokeus ja ne ihmisen väriaistiin liittyvät piirteet, jotka eivät vastaa kaikkien muiden lajien värien näkökykyä.lähde?
Värioppi on keskeinen osa sekä koulujen väriopetusta että maalaustaidetta, jossa sovelletaan esimerkiksi Johann Wolfgang von Goethen ja Johannes Ittenin käsityksiä muun muassa väriharmonioista.
Väriopin oppihistoriaa

Jo antiikissa pohdittiin väriä. Aristoteleen väriä koskevilla ajatuksilla oli pitkään arvovaltainen asema. Uuden näkökulman väreihin toi Isaac Newton teoksessaan Opticks vuonna 1704. Hänen vaikutuksestaan fysiikasta ja optiikasta tuli tärkeä osa värioppia. Siinä valo ja valon väri ovat tärkeitä värin selittäjiä. Goethe julkaisi oman värioppinsa vuonna 1810, osin vastaväitteenä Newtonille.lähde?
Luonnontieteellisen tutkimuksen läpimurrot 1800-luvulla toivat värioppiin lisää uusia näkökulmia. Fyysikko ja lääkäri Thomas Young esitti tutkimuksillaan vuonna 1802 värien fysiologisia ulottuvuuksia. Niiden pohjalta fysiologi Hermann von Helmholtz kehittu värien näkemisen kolmiväriteorian, niin sanotun Young–Helmholtzin-teorian. Kemisti Michel Eugène Chevreul toi tutkimuksillaan vuonna 1839 värikontrastit ja värien vuorovaikutusilmiöt yleiseen tietoisuuteen ja ne vaikuttivat erityisesti ranskalaiseen maalaustaiteeseen.
Skottilainen tieteilijä James Clerk Maxwell esitti vuonna 1873 teorian sähkömagneettisesta säteilystä. Maxwell teki kokeita värillisillä värinegatiivikuvilla. Hänen ansiostaan muun muassa värierottelutekniikka ja kolmivärikuvien valmistustekniikka, niin sanottu värireproduktio koki läpimurron.lähde?
Uudet väriopilliset tutkimustulokset vaikuttivat merkittävästi muun muassa Ranskassa 1800-luvun loppupuolella alkaneen taiteellisen ilmaisun vallankumoukseen, sekä kuvataiteen väriopin kehitykseen. Ehkä voimakkain vaikutus oli Chevreul’n esille tuomilla värikontrasti-ilmiöllä. Nämä innoittivat myös saksalaisen taide-, taideteollisuus- ja arkkitehtuurikoulun, Bauhausin opettajina toimineita Johannes Itteniä ja Josef Albersia. Sekä Ittenin että Albersin kirjoittamissa värinkäytön oppaissa esitetyt näkemykset vaikuttivat ja vaikuttavat nykyisinkin paljon maalaustaiteeseen painottuvan väriopin opetukseen.lähde?
Kirjallisuutta

Arnkil, Harald: Värit havaintojen maailmassa.  Helsinki:  Taideteollinen korkeakoulu, 2007.  ISBN 978-951-558-237-9
Ball, Philip: Kirkas maa: Miten värit syntyivät.  ((Bright earth: The invention of colour, 2001.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2003.  ISBN 952-5202-58-5
Brusatin, Manlio: Värien historia.  ((Storia dei colori, 1983.) Suomentanut Leena Talvio)  Helsinki:  Taide, 1996.  ISBN 951-608-019-7
Finlay, Victoria: Värimatka.  Suomentanut Jaana Iso-Markku. Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-17525-4
Rihlama, Seppo: Värit ja kuviot ympäristövaikuttajina.  Vantaa:  Tikkurila oy, 1993.  ISBN 951-96855-5-3
Rihlama, Seppo: Värioppi.  (6. uusittu painos)  Helsinki:  Rakennustieto, 1997.  ISBN 951-682-413-7
Wetzer, Hannele: Värivaaka.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-26-4416-9
Wingren, Roger & Wallin, Erik & Savolainen, Tiina: Väri ja kulttuuri.  Vantaa:  Tikkurila oy, 1995.  ISBN 952-5030-03-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Arstila, Valtteri: Väri Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Stetinin M-15

Stetinin M-15 puolalaisessa museossa
Stetinin M-15 oli venäläinen ensimmäisen maailmansodan aikainen lentovene.
Venäjän laivasto tilasi tätä kaukotiedusteluun tarkoitettua konetta sata kappaletta, tiedossa ei kuitenkaan ole valmistettiinko kaikki tilatut koneet. Kone oli lento-ominaisuuksiltaan muita Stetinin-lentoveneitä parempi, lisäksi sitä voitiin käyttää talvikaudella suksin ja kannuksella varustettuna.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat sai sisällissodan päätyttyä sotasaaliiksi kaksi venäläisten jättämää konetta. Toisen lensi venäläinen kapteeniluutnantti Jurij Herbert Turusta Ahvenanmaan saaristoon, jossa luovutti itsensä ja koneen valkoisten Skärgårdens Frikår:lle maaliskuussa 1918. Hän suoritti tälle yksikölle tiedustelulentoja, luovuttaen koneen myöhemmin Ilmavoimille. lähde? Kone oli käytössä 29. heinäkuuta 1919 asti, jolloin se upposi Sortavalassa ja poistettiin käytöstä. Toinen kone löytyi Turusta, mutta sitä ei kunnostettu lentokelpoiseksi.
Tekniset tiedot

Lähde:
Tyyppi: Kaksipaikkainen ja -tasoinen lentovene
Voimalaite: Hispano-Suiza 8 Aa, kahdeksansylinterinen nestejäähdytteinen V-moottori, teho 140 hv
Kärkiväli: 11,9 m
Pituus: 8,4 m
Siipipinta-ala: 44,8 m²
Tyhjäpaino: 840 kg
Lentopaino: 1 320 kg
Suurin nopeus: 125 km/h
Lakikorkeus: 3 500 m
Lentoaika: 5 h 30 min.
Charles Stormbom

Charles Stormbom (26. huhtikuuta 1898 – 29. tammikuuta 1955) oli suomalainen jalkapalloilija.
Stormbom edusti urallaan Åbo IFK:a ainakin vuosina 1919–1924. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1920 ja 1924. Stormbom pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1919–1924 yhteensä 15 maaottelua.
Storoževsk

Storoževsk (ven. Сторожевск, komiksi Шойнаты, Šoinaty) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdajoen rannalla 48 kilometriä Kortkerosista koilliseen. Asukkaita on 1 900 henkeä (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1646. Se kasvoi voimakkaasti 1800-luvun aikana ja muuttui kirkonkyläksi 1900-luvun alussa. Vuosina 1929–1963 kylä oli Storoževskin piirin keskus. Asukkaista valtaosa on komeja. Venäjänkielinen nimitys perustunee muinaiseen vartiopaikkaan (ven. storož ’vartija’), kominkielinen lähellä sijaitsevaan Šoinatyn järveen (šoina ’ruumis, hauta’ + ty ’järvi’).
Tärkeimmät työnantajat ovat maatalous ja metsäteollisuus. Kylässä toimii maatalousyritys ja metsänhoitoalueen konttori. Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo, kirjasto ja sairaala.
Håkan Stormbom

Håkan Stormbom (17. joulukuuta 1928 Turku – 11. elokuuta 1988 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1944–1964 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden. Hän edusti Suomen maajoukkuetta viidessä maaottelussa.
Stormbom edusti SM-sarjaurallaan Åbo IFK:ta vuosina 1944–1946 ja 1947–1948, Turun Pallokerhoa vuosina 1948–1950 sekä Turun Palloseuraa vuosina 1952–1960 ja yhden ottelun verran kaudella 1963–1964. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 115 ottelua. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1956 sekä saavutti kaksi SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin.
Vladimir Stepanov

Vladimir Sevastjanovitš Stepanov (ven. Влади́мир Севастья́нович Степа́нов, 21. maaliskuuta 1927 Kautvaara, Neuvosto-Karjala – 14. kesäkuuta 2022, Moskova) oli neuvostoliittolainen diplomaatti ja tiedustelu-upseeri, joka toimi maansa Suomen-lähettiläänä joulukuusta 1973 heinäkuuhun 1979. Joidenkin lähteiden mukaan hän oli KGB:n Helsingin toimiston päällikkö lähetystöneuvoksen nimikkeellä vuosina 1964–1970.
Tausta ja varhainen ura

Stepanov oli syntynyi Kautvaarassa, Neuvosto-Karjalassa karjalaisperheeseen. Stepanov oppi suomen jo lapsena ja puhui sitä karjalaisittain.
Stepanov valmistui Moskovan kansainvälisten suhteiden instituutista vuonna 1950 ja suoritti jatkotutkinnon Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean yhteiskuntatieteiden akatemiassa vuonna 1961. Hän työskenteli Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan ministerineuvoston kulttuuri- ja valistuslaitosten komiteassa vuonna 1950 ja tasavallan nuorisoliiton keskuskomiteassa vuodesta 1951. Vuonna 1952 hänet valittiin tasavallan nuorisoliiton keskuskomitean sihteeriksi.
Stepanov työskenteli Leninski put -kolhoosin puheenjohtajana Kontupohjan piirissä vuosina 1955–1958. Hän oli NKP:n Karjalan aluekomitean sihteeri vuodesta 1961 ja siirtyi diplomaatiksi vuonna 1963.
Suomen-politiikka

Stepanov pyrki vaikuttamaan voimakkaasti poliittiseen päätöksentekoon Suomessa. Hän muun muassa esitti kesällä 1978 marsalkka Dimitri Ustinoville ajatuksen Suomen ja Neuvostoliiton yhteisistä sotaharjoituksista. Ustinov ehdottikin sotaharjoituksia presidentti Urho Kekkoselle, joka kuitenkin onnistui torjumaan ehdotuksen. Joulukuussa 1976 Stepanov ehdotti, että seuraavana vuonna Suomi ja Neuvostoliitto järjestäisivät yhteisen juhlatapahtuman Suomen itsenäisyyden ja Lokakuun vallankumouksen 60-vuotisjuhlavuoden kunniaksi. Kekkosen päiväkirjan mukaan Ahti Karjalainen suostui Stepanovin ehdotukseen, mutta Kekkonen itse kommentoi asiaa kirosanoin.
Hannu Rautkallion mukaan vuorineuvos Aarne J. Aarnio kertoi, että Stepanov olisi halunnut tehdä Suomesta kansandemokratian, mutta Viktor Vladimirov olisi vastustanut ajatusta. Saman lähteen mukaan suurlähettilään tavoitteena oli muuttaa YYA-sopimus puolustusliitoksi. Hänen unelmissaan oli uudenlainen ”Suur-Suomi”, Suur-Aunus-niminen valtio, johon Suomikin olisi liitetty ja jonka presidenttinä olisi ollut Stepanov itse.
Keijo Korhonen on katsonut Stepanovin olleen mukana juonessa, jolla hänet syrjäytettiin ulkoministerin paikalta keväällä 1977. Korhonen on nimittänyt Stepanovia avoimesti ”Tehtaankadun Suomen-syöjäksi” ja Suomen puolueettomuuspolitiikan pahimmaksi vihamieheksi ja verrannut häntä 1900-luvun alun kenraalikuvernööriin Nikolai Bobrikoviin.
Neuvostoliitto vapautti Stepanovin Helsingin-suurlähettilään virasta kesäkuussa 1979. Osaltaan asiaan oli vaikuttanut ”tapaus Ustinov”, mutta viimeisenä pisarana oli Neuvostoliiton puoluelehdessä Pravdassa vuoden 1979 eduskuntavaalien alla julkaistu artikkeli. Siinä kokoomus leimattiin ulkopoliittisesti epäluotettavaksi ja varoitettiin Suomea hallituksesta, jossa kokoomus olisi mukana. Artikkelin oli laatinut Pravdan Helsingin-kirjeenvaihtaja Stepanovin suostumuksella. Sitä pidettiin niin Suomessa kuin Neuvostoliitossakin räikeänä puuttumisena Suomen sisäisiin asioihin. Viktor Vladimirovilla oli keskeinen rooli Stepanovin kotiinkutsumisessa.
Historioitsija Jukka Tarkka on kirjoittanut, että useimmat Stepanovin kanssa tekemisiin joutuneet suomalaiset pelkäsivät häntä, myös presidentti Urho Kekkonen virkakautensa loppuvuosina. Tarkan mukaan Stepanovin toiminta oli kriittisissä tilanteissa usein epäjohdonmukaista. Keijo Korhonen on kirjoittanut Stepanovin ärähtäneen Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön saunavieraana olleelle, ensimmäistä kauttaan ulkoministerinä toimineelle Paavo Väyryselle: ”Minä olen suuren maan suurlähettiläs, sinä olet vain pienen maan ulkoministeri.” Presidentti Mauno Koivisto kirjoitti toista pääministerikauttaan käsittelevässä muistelmiensa jaksossa, että hänen suhteensa Stepanoviin olivat ”kylmemmästä päästä kaikista ihmissuhteistani”.
Myöhempi ura

Diplomaattiuransa jälkeen Stepanov nimitettiin Karjalan ASNT:n ensimmäiseksi varapääministeriksi vuonna 1979. Vuosina 1984–1989 hän toimi NKP:n Karjalan aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä ja vuosina 1986–1989 puolueen keskuskomitean jäsenenä.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Stepanov – Kekkosen paras kaveri?
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Viktor Maltsev | Neuvostoliiton suurlähettiläs Suomessa 1974–1979 | Seuraaja: Vladimir Sobolev |
Teófilo Stevenson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Stevenson (vas.) ottelee Olaf Waltheria vastaan Hallessa 31.3.1984. |  Stevenson (vas.) ottelee Olaf Waltheria vastaan Hallessa 31.3.1984. |  Stevenson (vas.) ottelee Olaf Waltheria vastaan Hallessa 31.3.1984. |  |
Maa:   Kuuba
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | yli 81 kg |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | yli 81 kg |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | yli 81 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Havanna 1974 | yli 91 kg |  |
|  Kultaa | Belgrad 1978 | yli 81 kg |  |
|  Kultaa | Reno 1986 | yli 91 kg |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Kultaa | México 1975 | yli 81 kg |  |
|  Kultaa | San Juan 1979 | yli 81 kg |  |
|  Pronssia | Cali 1971 | yli 81 kg |  |
Teófilo Stevenson Lawrence (29. maaliskuuta 1952 Puerto Padre – 11. kesäkuuta 2012) oli kuubalainen nyrkkeilijä. Häntä pidetään László Pappin ja Félix Savónin ohella yhtenä olympiahistorian parhaista nyrkkeilijöistä. Stevenson ei koskaan suostunut ryhtymään ammattilaiseksi.
Stevenson voitti olympialaisissa kolme perättäistä kultamitalia: Münchenissä 1972, Montréalissa 1976 ja Moskovassa 1980. Hänestä tuli László Pappin jälkeen toinen nyrkkeilijä, joka onnistui voittamaan olympianyrkkeilyssä kolme olympiakultaa. Vuoden 2000 olympialaisissa myös Stevensonin maanmies Félix Savón otti kolmannen ykkössijansa.
Stevenson voitti urallaan kolme maailmanmestaruutta: Havannassa 1974, Belgradissa 1978 ja 34-vuotiaana Renossa 1986. Münchenin MM-kilpailuissa 1982 hän hävisi heti avauskierroksella italialaiselle Francesco Damianille.
Stevenson voitti uransa aikana 301 ottelua 321:stä.
Ura

Münchenissä 1972 Stevenson voitti puolalaisen Ludwik Denderysin kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä, yhdysvaltalaisen Duane Bobickin kehätuomarin keskeytyksellä kolmannessa erässä ja länsisaksalaisen Peter Hussingin kehätuomarin keskeytyksellä toisessa erässä. Loppuottelussa hän sai luovutusvoiton romanialaisesta Ion Alexesta.
Montréalissa 1976 Stevenson voitti senegalilaisen Mamadou Dramen tyrmäyksellä toisessa erässä, suomalaisen Pekka Ruokolan kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä, yhdysvaltalaisen Johnny Taten tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä ajassa 1.29 sekä loppuottelussa romanialaisen Mircea Simonin luovutuksella kolmannessa erässä.
Stevenson oli lähellä ammattilaissopimusta Montréalin kisojen jälkeen. Yhdysvaltalaiset nyrkkeilypromoottorit tarjosivat kuubalaiselle viisi miljoonaa dollaria raskaansarjan mestaruusottelusta Muhammad Alia vastaan. Stevenson kuitenkin kieltäytyi tarjouksesta.
Moskovassa 1980 hän voitti kaksi ensimmäistä vastustajaansa tyrmäyksellä: nigerialaisen Solomon Atagan ensimmäisessä ja puolalaisen Grzegorz Skrzeczin kolmannessa erässä. Välierissä hän sai pistevoiton 5–0 unkarilaisesta István Lévaista. Loppuottelussa hän voitti neuvostoliittolaisen Pjotr Zajevin tuomariäänin 4–1.
Los Angelesin olympialaisissa Stevensonilla olisi ollut mahdollisuudet vielä neljänteen kultaansa, mutta Kuuba boikotoi kisoja kostoksi Yhdysvaltojen boikotista Moskovan kisoissa.
Urheilijauran jälkeen

Stevenson nimettiin myöhemmin Kuuban amatöörinyrkkeilyohjelman valmentajaksi, ja Fidel Castro lahjoitti hänelle kartanon hienoston asuinalueelta.lähde?
Vuonna 1999 Stevenson joutui vaikeuksiin Miamin kansainvälisellä lentokentällä. Ennen nousemistaan United Airlinesin charterkoneeseen, joka kuljetti Kuuban nyrkkeilyjoukkuetta, Stevensonin väitetään puskeneen lipuntarkastajaa aiheuttaen tälle hampaan murtumisen. Stevenson pidätettiin, mutta päästettiin pian vapaaksi. Hänen kannattajansa ovat varmoja, että häntä oli provosoitu tekoon.
Stevenson kuoli 60-vuotiaana 11. kesäkuuta 2012 sydänsairauteen. Saman vuoden tammikuussa hän oli joutunut sairaalahoitoon veritulpan vuoksi.
Teofilo Stevenson Moskovan olympialaisissa 1980 median haastateltavana.
Irina Strahova

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Rooma 1987 | 10 km kävely |  |
Irina Strahova (s. 4. maaliskuuta 1959) on neuvostoliittolainen kilpakävelijä, joka voitti maailmanmestaruuden vuonna 1987.
Strahova ei mahtunut maansa edustusjoukkueeseen Stuttgartin EM-kilpailuihin 1986 mutta saman vuoden syyskuussa hän käveli 10 kilometrillä maailmantilaston kärkiajan 44.38. Keväällä 1987 hän sijoittui Lugano cupissa toiseksi ajalla 43.35. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän voitti kultaa ajalla 44.12. Viiden kilometrin väliaika oli 22.33 ja toiseen puoliskoon kului aikaa 21.39. Vuonna 1991 hän voitti Lugano cupin ajalla 43.55 ja sijoittui Tokion MM-kilpailuissa neljänneksi ajalla 43.40.
George Gabriel Stokes

Sir George Gabriel Stokes 1860-luvulla.
George Gabriel Stokes, baronetti (13. elokuuta 1819 Skreen, Irlanti – 1. helmikuuta 1903 Cambridge, Englanti) oli irlantilaissyntyinen matemaatikko ja fyysikko. Hän teki koko uransa Cambridgen yliopistossa, jonka Lucas-professuurin haltija hän oli vuodesta 1849 aina kuolemaansa saakka. Stokes teki uraauurtavia tutkimuksia virtausdynamiikassa (muun muassa Navierin–Stokesin yhtälöt), optiikassa ja matemaattisessa fysiikassa (muun muassa Stokesin lauseen popularisointi).
Stokesin lause on saanut nimensä George Stokesin mukaan. Lauseen kuitenkin keksi skotlantilainen William Thomson (tunnetaan paremmin nimellä lordi Kelvin). Stokes sai lauseen Thomsonin kirjeestä vuonna 1850 ja pyysi vuonna 1854 oppilaitaan Cambridgen yliopistossa todistamaan sen oikeaksi. Vuonna 1851 Stokes esitteli ensi kerran virtausmekaniikkaan liittyvän vakion, joka myöhemmin nimettiin sen vuonna 1883 esitelleen fyysikko Osborne Reynoldsin mukaan. Näiden vuoden 1851 tutkimusten tuloksena syntyi Stokesin laki.
Stokes oli Cambridge Philosophical Societyn puheenjohtajana vuosina 1859–1861 ja Lontoon Royal Societyn puheenjohtajana vuosina 1885–1890. Vuonna 1893 Royal Society myönsi hänelle Copley-mitalin. Vuosina 1886–1903 Stokes oli Lontoon Victoria-instituutin puheenjohtaja tarkoituksenaan tutkia tieteen ja uskonnon yhtäläisyyksiä. Stokes aateloitiin vuonna 1899.