Tietokirjallisuus
Määritelmä ja alalajit

Tietokirjoiksi kutsutaan kirjoja, joissa esitettyjen asioiden katsotaan perustuvan tietoon. Tästä huolimatta tietokirjallisuuden piirissä on myös teoksia, jotka sisältävät mielipiteitä, muistelua ja uskomuksia. Esseet ja omaelämäkerrat esittävät usein kokemuspohjaista ja muistinvaraista tietoa, eikä asioiden totuuden varmistaminen ole välttämättä edes mahdollista. Lisäksi tietokirjallisuutena pidetään myös uskonnollista kirjallisuutta ja uskomushoito-oppaita, joiden tietoa pidetään totena lähinnä kirjojen kohderyhmässä.
Suomen tietokirjailijat ry on jakanut tietokirjallisuuden seitsemään pääluokkaan, tutkimuskirjallisuuteen, hakuteoksiin, oppaisiin, oppimateriaaleihin, yleiseen tietokirjallisuuteen, lasten ja nuorten tietokirjallisuuteen ja mielipidekirjallisuuteen. Jako ei perustu tieteelliseen tutkimukseen, ja monet teokset saattavat kuulua useampaan alaluokkaan. Lajit ovat määritelty Suomen tietokirjailijoiden määritelmässä sisällön, näkökulman, käyttötarkoituksen ja tekstuaalisuuden mukaan.
Tutkimuskirjallisuuteen kuuluvat esimerkiksi väitöskirjat, monografiat ja tutkimusraportit. Hakuteoksia ovat muun muassa tietosanakirjat, sanakirjat, matrikkelit, kalenterit ja kartastot. Oppaisiin kuuluu teoksia erilaisista harrasteista ja keittokirjat. Oppimateriaaleja ovat oppikirjat ja harjoituskirjat. Yleiseen tietokirjallisuuteen kuuluvat puolestaan tietokirjat, historiateokset, luontokirjat ja elämäkerrat. Lasten ja nuorten tietokirjallisuuteen luokitellaan kirjoja periaatteessa kaikista muista alaluokista, jos ne ovat lapsille suunnattuja. Mielipidekirjallisuuteen luokitellaan esseet, muistelmat ja elämänviisauskirjat.
Erilaiset ammatilliset, kaupalliset ja teknilliset oppaat sekä poliittiseen tai uskonnolliseen vaikuttamiseen pyrkivät julkaisut saatetaan erottaa niistä kirjoista, joiden katsotaan tarjoavan pysyvämpää tietoa. Tietokirjallisuus voidaankin luokitella käyttötarkoituksen mukaan perustietokirjallisuuteen, opaskirjallisuuteen ja mielipidekirjallisuuteen. Tässä jaottelussa opaskirjoihin luetaan tekninen, lääketieteellinen, taloutta käsittelevä ja hengellinen kirjallisuus. Jako ei kuitenkaan ole yksiselitteinen, sillä monissa teoksissa on piirteitä useammasta tyypistä.
Tietokirjallisuudella on monia muotoja. Lyhyimpiä ovat artikkelit. Sitä laajempia ovat tutkielmat ja katsaukset. Kun tällaisen tekstin tyyliin ja muuhun esteettiseen puoleen kiinnitetään erityistä huomiota, sitä nimitetään esseeksi. Tiedotusvälineissä julkaistaan usein kulttuurielämää käsitteleviä artikkeleita, joita voi kutsua arvosteluiksi eli kritiikeiksi. Vahvasti kohdettaan kohti hyökkäävä teksti on pamfletti.
Tietokirjalla on usein useampia tekijöitä eikä eri kirjoittajien osuutta yleensä eritellä. Erittely tehdään, jos teos koostuu selvästi erottuvista osista, jotka liittyvät vain löyhästi toisiinsa. Runsaasti lyhyitä artikkeleja sisältävistä tietokirjoista kehittyi 1700-luvulla erityinen tietokirjallisuuden muoto, tietosanakirja.
Tietokirjojen tietokäytännöissä on vaihtelua lajien välillä. Yleistajuisisa teoksissa esitetään yleensä jo tiedettyjä asioita mahdollisesti uudella tavalla, mutta tutkimuskirjallisuudessa käsitellään uutta tutkimukseen perustuvaa tietoa ja niissä tiedon lähteet annetaan tieteen etiikan mukaisesti. Yleistajuistetut teokset on tarkoitettu suurelle yleisölle, ja ne pyrkivät esittämään asian ymmärrettävästi. Niissä vältetään tarpeetonta ammattisanastoa ja havainnollistetaan asioita esimerkiksi kuvituksella. Tieteelliset tutkimukset on puolestaan tarkoitettu alan erikoiskoulutuksen saaneille lukijoille.