stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Goljat
Tausta

Kertomuksen piirteet viittaavat siihen, että se on viimeistelty Babylonin vankeudessa 500-luvulla eaa. Goljat kuvataan sotisovassa, joka muistuttaa kreikkalaisten hopliittien varustusta. Sitä alkoi esiintyä kreikkalaisten palkkasotureiden käytössä Lähi-idässä vasta 600-luvulla eaa., vuosisatoja Daavidin jälkeen. Arkeologisten löytöjen perusteella filistealaisten Daavidin aikoina käyttämä varustus oli erilainen. Heillä ei esimerkiksi ollut pronssikypäriä tai metallisia säärisuojuksia, ja he kantoivat vain yhtä keihästä. Vasta 600-luvun eaa. kreikkalaisilla hopliiteilla oli käytössään samanaikaisesti kaikki se, mitä Goljatkin käytti.
Kreikkalaista vaikutusta on nähty myös siinä, että Daavidin ja Goljatin tarina muistuttaa paljon Lähi-idässä samoihin aikoihin tunnetuksi tulleen kreikkalaisen Homeroksen Iliaan tarinoita. Goljat kuvataan samoin kuin Iliaan Akhilleus, ja myös Iliaassa oli samankaltaisten kaksintaistelujen kuvauksia.
Jotkut ovat nähneet Goljatin nimellä yhteyden lyydialaiseen nimeen Alyattes, joka oli myös Lyydian kuninkaan nimi.
Merkitys

Daavidin voitto Goljatista on yksi monista Tanakin teksteistä, joissa uskollisuus Jumalalle riittää voittoon sodassa pelkkien aseiden sijaan. Kirjoittajat myös esittävät Daavidin paremmassa valossa hallitsijana kuin kuningas Saulin. Daavidin ja Goljatin taistelusta on tullut yleinen vertauskuva sille, kuinka altavastaaja pystyy päihittämään vahvemman ennakkosuosikin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daavid ja Goljat Wikimedia Commonsissa
Golfpallo

Golfpallo reiän vieressä.
Golfpallo on golfissa käytettävä pallo. Golfpalloja on rakenteeltaan, materiaaliltaan ja pintakuvioinniltaan erilaisia, ja niillä on sen mukaan erilaiset kierre- ja lento-ominaisuudet.
Rakenne

Golfpallossa voi olla nesteydin tai kiinteä ydin. Kiinteä ydin on kumia tai muovia. Pallon päällyskerrokset voivat olla balataa, uretaania tai elastomeeria.
Kun maila osuu palloon, pallo painuu kokoon ja kimpoaa lentoon. Kovalyöntiset golfaajat käyttävät tiheitä ja kovia palloja, jotka vaativat suuremman voiman painuakseen kokoon. Hitaampilyöntiset golfaajat käyttävät pehmeämpiä palloja, jotka painuvat kokoon ja kimpoavat vähemmästä voimasta. Miehet käyttävät yleensä palloja, joiden tiheysarvo on 80–100, ja naiset palloja, joiden tiheysarvo on 60–70. Jos pallon koostumus on erityisen tiheä, se lentää pitkälle, mutta kierrettä syntyy vähän.
Golfpallojen pinnalla on nykyisin koloja. Kolotulla pallolla on vain noin puolet sileän pallon ilmanvastuksesta, mikä saa sen lentämään paljon pidemmälle. Kolot synnyttävät ohuen turbulenssikerroksen, joka pitää ilman kiinni pallossa. Sen seurauksena peräaallon leveys pienenee ja paine-erot ympäri palloa tasoittuvat. Lisäksi kolot voimistavat alakierteisen pallon synnyttämää nostetta. Kolot saavat pallon myös lentämään ennustettavammin kuin sileä pallo.
Sääntövaatimukset

Golffin sääntöjen mukaan on käytettävä palloa, joka täyttää varustesääntöjen vaatimukset. Varustesäännöissä golfpallolle määritellään esimerkiksi hyväksyttävä materiaali ja rakenne, koko, paino, symmetrisyys ja lähtönopeus. Pallon enimmäispaino on 45,93 grammaa ja vähimmäishalkaisija 42,67 millimetriä.
Sallitun pallon voi ottaa vastaan keneltä tahansa, myös kentällä olevalta toiselta pelaajalta. Sellaista palloa ei saa lyödä, jonka suoritusominaisuuksia on tarkoituksellisesti muutettu.
Historia

Golfpallot ovat muuttuneet useasti historiansa aikana. Aina 1600-luvulle asti käytettiin puupalloja ja 1700-luvulla höyhenpalloja. Pallojen materiaalina alettiin 1850-luvulla käyttää guttaperkkaa. Pelaajat huomasivat nopeasti, että pinnaltaan rosoisemmat guttaperkkapallot lensivät pidemmälle kuin sileät, joten palloista alettiin tehdä rosoisia.
Koska huippupelaajat lyövät palloa avauslyönneillään vuosi vuodelta pidemmälle, palloja päätettiin vuonna 2023 muuttaa muun muassa pintakuvioinniltaan niin, että avauslyöntien pituudet lyhenevät enimmillään arviolta 13 metriä. Ammattilaisten peleissä muutos tulee voimaan vuonna 2028 ja harrastelijoiden peleissä vuonna 2030. Muutosten arvellaan vähentävän pitkälyöntisten pelaajien etua muihin pelaajiin verrattuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Golfpallo Wikimedia Commonsissa
Golfkenttä

Saksalainen golfkenttä ilmakuvassa.
Golfkenttä on golfin pelaamiseen ja siihen liittyvään oheistoimintaan käytettävä alue. Golfkentällä on golfrata ja usein myös driving range ja harjoitteluviheriö harjoittelua ja lämmittelyä varten. Golfautoja varten voi olla erityisiä polkuja.
Golfrata

Golfrata on varsinaiseen golfin pelaamiseen tarkoitettu alue. Golfradalla on yhdeksän tai 18 reikää. Reiäksi kutsutaan niin tällaista kentän jaksoa kuin sen lopussa olevaa maahan kaivettua koloakin. Reiät on numeroitu, ja ne pelataan kierroksen aikana numerojärjestyksessä.
Golfratoja on hyvin erimittaisia. Yhdysvalloissa 18-reikäinen rata voi olla kokonaispituudeltaan jopa 6,5 kilometriä, ja toisaalta yhdeksänreikäinen rata voi olla vain 1,2 kilometriä pitkä.
Jokaisella reiällä on tiiauspaikka, väylä, puttausviheriö ja reikä.
Avauslyönti suoritetaan tiiauspaikalta. Tiiauspaikkoja on yhdellä reiällä yleensä neljä, kaukaisimmasta lähimmäksi väreiltään valkoinen, keltainen, sininen ja punainen. Pelaajat käyttävät oman tasoituksensa mukaista teetä.
Väylä on suorin tie tiiltä viheriölle, ja pelaajat pyrkivätkin pitämään lyöntinsä väylällä. Väylällä ei ole puita, ja ruoho on siinä lyhyempää kuin puolikarheikossa ja karheikossa väylän ympärillä. Väylän reunoilla ja viheriön ympärillä voi olla hiekkaesteitä eli bunkkereita ja luonnonesteitä kuten puita, lampia ja puroja.
Väylän päässä on viheriö, joka on lyhyeksi leikattua ruohoa. Viheriöllä on reikä, joka on läpimitaltaan 10,8 senttimetriä ja vähintään 10 senttimetriä syvä. Reikään on usein pystytetty lippu kertomaan sen sijainti.
Jokaisella reiällä on sen pituuden mukaan laskettu par-luku, joka on se lyöntimäärä, jolla reiästä tulisi kohtuudella selvitä. Par 3 -reikä on enintään 220 metriä, par 4 on 220–430 metriä, ja par 5 on 430–630 metriä. Sitä pitemmät par 6 -reiät ovat harvinaisia. Jokaiseen par-lukuun on laskettu mukaan oletus siitä, että pelaaja puttaa viheriöllä kahdesti. Yleisimpiä 18-reikäisiä kenttiä ovat par 70-, par 71- ja par 72-kentät.
Ympäristövaikutukset

Golfkentät vaativat runsaasti kasteluvettä, mikä voi johtaa veden puutteeseen etenkin kuivilla alueilla ja pohjaveden suolapitoisuuden nousuun. Tropiikissa golfkentillä saatetaan käyttää runsaasti lannoitekemikaaleja ja torjunta-aineita. Kentät myös vaativat paljon tilaa.
Suomessa

Suomen ensimmäinen 18-reikäinen golfkenttä on Talin kenttä Helsingissä, joka laajennettiin täysimittaiseksi vuonna 1952. Toinen täysimittainen kenttä avattiin Espooseen 1982. 1980-luvun lopulla kenttiä rakennettiin paljon lisää. Ensimmäinen kenttä pääkaupunkiseudun ulkopuolella oli Aura Golf Turussa. Vuonna 2016 Suomen Golfliiton jäsenseuroilla oli yli 150 golfkenttää, joista pohjoisin Kittilässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Golfkenttä Wikimedia Commonsissa
Golfradan reikä ja sen osat: 1) tiiauspaikka, 2) ja 6) vesieste, 3) karheikko, 4) ulkopuolinen alue, 5) hiekkaeste, 7) väylä, 8) viheriö, 9) lippu, 10) reikä.
Golia alla conquista di Bagdad

| Golia alla conquista di Bagdad |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Domenico Paolella
Käsikirjoittaja:  Luciano Martino, Domenico Paolella
Tuottaja:  Fortunato Misiano
Säveltäjä:  Angelo Francesco Lavagnino
Kuvaaja:  Augusto Tiezzi
Leikkaaja:  Jolanda Benvenuti
Pukusuunnittelija:  Walter Patriarca
Lavastaja:  Pier Vittorio Marchi
Pääosat:  Peter Lupus, Mario Petri, Helga Liné, Piero Lulli
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Romana Film
Levittäjä:  American International Pictures
Ensi-ilta:  3. maaliskuuta 1965 (Italia)
Kesto:  95 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  155 573 000 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Golia alla conquista di Bagdad (”Goljat Bagdadia valloittamassa”) on vuonna 1965 julkaistu italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Domenico Paolella. Sen sankaria Goljatia esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Peter Lupus alias Rock Stevens.
Juoni

Kurdien kuningas Thor on ajanut kuningas Selimin pois Bagdadista ja valmistautuu hyökkäämään kharidžiittien muslimilahkon avulla kalifi Sahudin hallitsemaan Nisibisiin. Selim ja Sahud sopivat yhteistyöstä ja päättävät sinetöidä sen lastensa Miriamin ja Phirin avioliitolla. Kharidžiittien johtaja Rhalek kaappaa Miriamin ja pitää häntä panttivankinaan. Selim pyytää apuun Goljatin, joka matkustaa Bagdadiin ja löytää kharidžiittien piilopaikan. Lopuksi Goljat ja Selim kukistavat kharidžiitit ja valtaavat Bagdadin kurdeilta. Selim luopuu vallasta Miriamin ja Phirin hyväksi ja Goljat lähtee etsimään uusia seikkailuja..
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Lupus  | … |  Goljat   |
|  Mario Petri  | … |  Yssur   |
|  Helga Liné  | … |  Fatma   |
|  Piero Lulli  | … |  Thor   |
|  Anna Maria Polani  | … |  Miriam   |
|  Arturo Dominici  | … |  neuvonantaja Kalcew   |
|  Mino Doro  | … |  kuningas Selim   |
|  Marino Masè  | … |  Phir   |
|  Daniele Vargas  | … |  Sahud   |
|  Andrea Aureli  | … |  rosvopäällikkö Rhalek   |
|  Giovanni Pazzafini  | … |  painija Horval   |
|  Dario Michaelis  | … |  Sappavidi   |
|  Fedele Gentile  | … |  kuningas Selimille uskollinen upseeri   |
|  Ignazio Balsamo  | … |  kurdien viestinviejä   |
|  Luigi Gatti  | … |     |
|  Mirko Valentin  | … |  arpinaama   |
|  Bernardina Sarrocco  | … |     |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Golia alla conquista di Bagdad on kuvattu Elioksen studiolla ja Tor Caldaran luonnonsuojelualueella. Se on tehty samaan aikaan kuin Paolellan ja Lupusin aikaisemmin julkaistu Ercole contro i tiranni di Babilonia. Elokuvissa on käytetty samoja lavasteita ja taistelukohtauksia.
Elokuva on hyvin vaatimattomasti toteutettu keskinkertainen peplum-seikkailu. Sen suhde historiaan on absurdi, juoni sekava ja henkilöhahmot keskeneräisiä. Tarinaa leimaava juonittelu ja salailu viittaavat peplumia seuranneisiin italialaisiin vakoilujännäreihin. Peter Lupus selviää pääosastaan auttavasti ja Giovanni Pazzafini, Daniele Vargas ja Mario Petri esittävät poikkeuksellisesti positiivisia henkilöhahmoja. Sivuosien nimettöminä voimamiehinä nähdään Mario Novelli, Pietro Ceccarelli sekä mahdollisesti Iloosh Khoshabe. Hetken aikaa elokuvassa välähtävät myös Klaus Kinskin kasvot.
Peplumin kukoistuskauden viimeistä vaihetta edustava elokuva keräsi siedettävät 156 miljoonan liiran pääsylipputulot ja menestyi myöhemmin kohtuullisesti myös videokasettina, joka ilmeisesti poikkeaa huomattavasti alkuperäisestä tuotannosta.
Aiheesta muualla

Golia alla conquista di Bagdad Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Keskusteluja Tusculumissa

| Keskusteluja Tusculumissa> Tusculanae disputationes |
| --- | --- |
 Teoksen käsikirjoitus 1450- tai 1460-luvulta.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Cicero
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  45 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Veli-Matti Rissanen
Kustantaja:  Faros-kustannus
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  nidottu
ISBN:  978-952-5710-08-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Keskusteluja Tusculumissa (lat. Tusculanae disputationes tai Tusculanae quaestiones) on Marcus Tullius Ciceron kirjoittama filosofinen teos, joka käsittelee muun muassa käytännöllisiä eettisiä kysymyksiä. Teos koostuu viidestä keskustelusta, joiden aiheina ovat kuolema, tuska, suru, pelko ja ilo.
Historia

Cicero kirjoitti teoksen vuonna 45 eaa. Teoksen nimi on peräisin siitä, että hän ilmeisesti kirjoitti sen Tusculumissa noin päivämatkan päässä Roomasta sijainneella huvilallaan, josta käytti nimeä Tusculanum. Teoksen, joka käsittelee paljon kuolemaa ja mielenliikutuksia, synty liittyy Ciceroa omassa elämässä kohdanneeseen suruun: hänen ainoa tyttärensä Tullia kuoli saman vuoden helmikuussa. Tuolloin Cicero pyrki etsimään lohtua kirjoista ja kirjoittamisesta. Hän kykeni palaamaan Tusculumiin, jossa Tullia oli elänyt viime hetkensä, vasta toukokuussa. Samaan aikaan huhut Ciceron mielentyyneyden horjumisesta levisivät. Niin hän pyrki kirjallisella tuotteliaisuudellaan osoittamaan olevansa voimissaan.
Tuona kesänä samaan aikaan Keskusteluja Tusculumissa -teoksen kanssa syntyivätkin muun muassa Consolatio, De finibus bonorum et malorum sekä Academican ensimmäinen luonnos. Cicero vaikuttaa käyttäneen tuon ajan kirjoittamisen lisäksi aamuisissa puheharjoituksissa ja iltapäivisin filosofisissa keskusteluissa. Keskusteluja Tusculumissa kuvaa tällaista viiden päivän mittaista keskustelua ystävien kanssa. Teos on omistettu Brutukselle, joka on keskeisin Ciceron keskustelukumppaneista. Tulliaa ei teoksessa mainita.
Ciceron tavoitteena oli sekä tässä teoksessa että yleisemminkin popularisoida stoalaista filosofiaa roomalaiselle yleisölle sekä osoittaa, että latinan kieltä voitiin käyttää myös hyvin korkeatasoisen filosofian esittämiseen. Cicero oli yleisesti filosofina eklektikko, joka ilmoitti kannattavansa paljolti akatemialaista skeptisisimiä, mutta joka seurasi stoalaisuutta erityisesti etiikassa, psykologiassa ja uskontoa koskevassa ajattelussa.
Teos on merkittävä erityisesti stoalaisen tunneteorian tuntemisen kannalta. Bernhard Koch on katsonut, että Cicero pyrkii teoksessaan tunteiden terapiaan, joka nojaa akatemialaisiin perusteisiin mutta jota käsitellään stoalaisesta näkökulmasta.
Sisältö

»Antautukaamme siis filosofian hoiviin ja suokaamme sen parantaa meidät. Jos pahat asiat syöpyvät meihin, emme voi olla onnellisia, emme edes terveitä. Meidän pitää siis joko uskoa, että järjellä ei voi saavuttaa mitään (vaikka asiahan on aivan päinvastoin: ilman järkeä ei voi tehdä mitään oikein) tai — jos haluamme olla kunnollisia ja onnellisia — etsiä filosofiasta (filosofia kun on järjellisten argumenttien vertailemista) kaikki mahdollinen apu ja tuki saavuttaaksemme hyvän ja onnellisen elämän.»
Keskusteluja Tusculumissa koostuu viidestä kirjasta, jotka ovat erillisiä dialogeja eli keskusteluja, joista kukin on käyty eri päivänä, yhteensä siis viiden päivän aikana. Keskusteluja yhdistää ennen kaikkea niiden yhteinen muoto. Niissä suurin rooli on pääpuhujalla, jonka ääni voidaan tunnistaa Ciceron omaksi, ja keskustelukumppani on äänessä vain alussa, lopussa ja siirtymäkohdissa. Teos soveltaa filosofian lisäksi myös retoriikkaa esitystavassaan.
Jokainen kirja alkaa yleisemmällä keskustelulla filosofiasta, sen historiasta Roomassa sekä tarpeesta kirjoittaa filosofiasta myös latinan kielellä. Tämän jälkeen nostetaan esille yksi väite (kuten "kärsimys on suurin paha"), jonka Cicero pyrkii kirjassa kumoamaan. Kunkin kirjan loppuosa käsittelee sitten tätä aihetta esitellen samalla kreikkalaisten filosofien näkemyksiä, joista osan Cicero torjuu ja osan hyväksyy, ja nostaen esille esimerkkitapauksia käsiteltävänä olevasta ilmiöstä. Usein poiketaan muihinkin enemmän tai vähemmän aiheeseen liittyviin teemoihin.
Sisältö > Kirja I

Cicero aloittaa siitä, miksi hän kirjoittaa filosofiasta latinan kielellä; hän sanoo olevansa vapaa velvollisuuksistaan ja voivansa siksi vihdoin kirjoittaa tällaisesta tärkeästä aiheesta. Samalla Cicero käsittelee kreikkalaisen kirjallisuuden vaikutusta latinankieliseen kirjallisuuteen laajemminkin. Hänen mukaansa runous saavutti Rooman melko myöhään. Puhetaito on kyllä kukoistanut maassa, mutta filosofia on laiminlyöty.
Ensimmäisen päivän varsinainen keskustelu käsittelee sitä näkemystä, että kuolema on paha asia. Cicero pyrkii kumoamaan tämän näkemyksen. Hän aloittaa käsittelemällä erilaisia näkemyksiä sielun luonteesta ja sen kohtalosta ruumiin kuoltua. Filosofien näkemykset aiheesta ovat ristiriitaisia. Esi-isät ovat kuitenkin uskoneet kuolemattomuuteen, mikä käy ilmi hautariiteistä. Tässäkin asiassa ihmiskunnan yleiset käsitykset heijastelevat luonnon todellisuutta. Ihmiset myös kaipaavat kuoleman jälkeistä ylistystä, koska uskovat olevansa olemassa siitä nauttimassa.
Ciceron mukaan sielujen tulee ruumiin jätettyään nousta ylöspäin. Aistiminen on sielun, ei ruumiin ominaisuus. Filosofia, joka kieltää sielun olemassaolon jatkumisen, on absurdia. Sielua ei ole yhtään vaikeampi kuvata elävänä ilman ruumista kuin elävänä ruumiin kanssa. Cicero muistuttaa, että Platon johti sielun tulevan olemassaolon sen olemassaolosta jo ennen syntymää. Sielun kuolemattomuuden todistavat myös sen kyvyt ja suuruus, mikä ilmenee muun muassa kyvyssä mietiskellä kaikkeutta. Runous, kaunopuheisuus ja filosofia ovat nekin merkkejä kuolemattomasta elämästä. Cicero kertaa myös Sokrateen näkemyksiä sielusta tämän kohdatessa kuolemansa ja sanoo, että ruumiista erillinen elämä on ainoaa todellista elämää.
Tämän jälkeen Cicero alkaa käsitellä kuolemattomuutta kohtaan esitettyjä vastaväitteitä. Erään mukaan sielu saa vanhempien ominaisuudet, ja kaikella millä on tällä tavalla alku, on oltava myös loppu. Cicero kuitenkin kieltää sielun periytyvyyden ja sanoo, että sairaudet ovat ruumiin, eivät sielun ominaisuus.
Cicero muistuttaa myös, että vaikka kuolema olisikin elämän päätös, se ei tässäkään tapauksessa olisi paha asia. Monessa tapauksessa kuolema olisi ollut elämää parempi; monesti kuolema on kohdattu innolla; ja monesti jumalat ovat suoneet kuoleman siunauksena. Viisas suuntaa kohti ikuisuutta, oli kuolematon tai ei. Kuoleman tulee olla enemmän kaivattu kuin pelätty.
Sisältö > Kirja II

Toisen päivän keskustelu käsittelee sitä näkemystä, että kärsimys on suurin paha kaikista pahoista asioista. Cicero sanoo aluksi kaipaavansa aiheesta omaperäisiä teoksia, sen sijaan että luotettaisiin vain siihen, mitä kreikkalaiset ovat kirjoittaneet. Hänen mukaansa epikurolaiset kirjoitukset, jotka aiheesta jo on kirjoitettu latinan kielellä, ovat arvottomia.
Tämän jälkeen Cicero käsittelee niiden näkemyksiä, jotka ovat pitäneet kärsimystä kaikista pahimpana asiana. Cicero sanoo Epikuroksen olleen ristiriitainen aiheen suhteen. Hän käsittelee myös esimerkkejä tragediasta: tällaisia ovat Herakleen valitus Oita-vuorella ja Prometheuksen valitus Kaukasus-vuorella. Cicero sanoo runoilijoiden esittäneen vääränlaisia näkemyksiä, minkä vuoksi Platonkin sulki heidät pois ihannevaltiostaan. Tässä asiassa filosofit ovat liian usein seuranneet runoilijoita.
Cicero huomauttaa, että jos häpeä on huonompi asia kuin kärsimys, jo tämä osoittaa kärsimyksen jäävän taka-alalle. Urheus ja kärsivällisyys tukahduttavat kivun. Cicero käsittelee myös työn ja kivun yhtäläisyyksiä ja eroja. Esimerkiksi asepalvelus kehittää kestävyyttä; esimerkkejä kestävyydestä ovat myös urheilijat, metsästäjät ja gladiaattorit.
Cicero esittää, että hyveen näkökulmasta kärsimykset ja kivut eivät saa mitään sijaa suhteessa moraaliseen pahaan. Cicero käsittelee myös itsehillintää ja sitä, missä määrin kivun tunnetta voidaan ilmaista. Hänen mukaansa voimakkaat kärsimyksen ilmaisut eivät ole ihmiselle sopivia. Lopuksi hän käsittelee sitä, kuinka kivun sietokykyä voidaan vahvistaa.
Sisältö > Kirja III

Kolmannen päivän keskustelu käsittelee sitä näkemystä, että viisaskin voi surra. Cicero pyrkii kumoamaan näkemyksen ja esittää, ettei viisas kärsi huolista eikä peloista. Sen sijaan Cicero kääntyy käsittelemään niiden hoitoa, jotka, päin vastoin kuin stoalaiset viisaat, eivät ole täysin immuuneja tällaisille sielun häiriöille. Kirjat III ja IV edustavat tällaista stoalaista tunneterapiaa ja ne perustuvat pitkälti Khrysippoksen näkemyksiin.
Cicero toteaa, että sielun häiriöt ovat lukuisampia ja vahingollisempia kuin ruumiin häiriöt. Eräs näistä on suru. Surua ei tule pelkästään vähentää vaan se tulee hävittää perin pohjin, sillä viisas ei sure. Mikään hyveistä ei yksinään tarkasteltuna ole yhteensopiva surun kanssa. Viisas ei myöskään ole koskaan vihainen, eikä taipuvainen sääliin tai kateuteen.
Ciceron mukaan suru on perusteetonta ja se on vakavin ja vähiten siedettävissä oleva sielun häiriöistä. Sen ja muiden häiriöiden syynä ovat väärät mielipiteet. Samassa yhteydessä Cicero esittää häiriöiden luokitteluja. Surun parannuskeino on tulevan epäonnen mietiskely ennalta.
Ciceron mukaan Epikuroksen neuvo siitä, että ajatukset tulisi siirtää pois surusta, on absurdi. Cicero käsittelee samalla Epikuroksen näkemystä nautinnosta: tämän mukaan nautinto koostuu pelkästään aistien tyydyttämisestä. Cicero tarkastelee tätä näkemystä sovellettuna surun lievittämiseen suurissa onnettomuuksissa ja toteaa, että Epikuros on näkemyksissään ristiriitainen. Tämän jälkeen Cicero esittää oman näkemyksensä nautinnosta, päinvastaisena sille, mitä Epikuros oli opettanut.
Cicero käsittelee myös kyreneläisen koulukunnan näkemystä siitä, että surun voimakkuus johtuu sen äkillisyydestä. Cicero tarjoaa erilaisia esimerkkejä ja toteaa, että joskus tapahtuman yleisyys ja välttämättömyys lisää surua sen sijaan että vähentäisi sitä. Surua myös lisää uskomus siitä, että monissa tapauksissa sureminen on sopivaa. Cicero kuitenkin huomauttaa, että monissa tapauksissa ihmiset surevat vapaaehtoisesti, toisissa tapauksissa taas lykkäävät suruaan vapaaehtoisesti. Näin sureminen ei ole mitenkään välttämätöntä. Tämän osoittaa myös se, että suru häipyy ajan myötä vaikka sen syy säilyisikin.
Tämän jälkeen Cicero käsittelee peripateetikkojen näkemystä siitä, että myös suremisen suhteen parasta on kultainen keskitie kahden ääripään välillä; sekä erilaisia ja erityyppisille ihmisille sopivia tapoja saada lohdutusta surussa. Lopuksi Cicero huomauttaa, että filosofia tarjoaa täydellisen ja lopullisen parannuksen huoliin.