stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Konstantin Stanislavski
Nuoruus

Stanislavski syntyi varakkaaseen perheeseen ja sai vanhempiensa kautta vaikutteita Moskovan taide- ja kirjallisuuspiireistä. Isä tuki poikansa alkavaa teatteriuraa rakennuttamalla tälle parikin yksityisnäyttämöä. Vuosina 1888–1898 Stanislavski näytteli näiden näyttämöiden esityksissä.  Stanislavskin tuolloisiin läheisiin työtovereihin lukeutui muun muassa tuleva kumouksellisen neuvostoteatterin pioneeri Vsevolod Meyerhold, joka kuitenkin myöhemmin otti etäisyyttä mestariinsa.lähde?
Moskovassa 1880-luvulla vierailleen saksalaisen Meinigenin teatterin vierailu oli Stanislavskille tärkeä. Saksalainen teatterinjohtaja Ludwig Chronegk johti seuruettaan autoritäärisesti ja osoitti Stanislavskille, kuinka esteettisesti korkeatasoisiin tuloksiin päästään, kun seurue toimii yhtenäisesti, tiukan kontrolloidusti johtajansa näkemyksen alaisena. Sen pohjalta Stanslavski vähitellen kehitti psykologisen realismin nimellä tunnetun työskentelytavan.
Käytännön teatterityö

Stanislavskin ensimmäinen oma ohjaustyö oli vuonna 1891 esitetty Leo Tolstoin Valistuksen hedelmät. Se johti hänet yhteistyöhön kirjailija Vladimir Nemirovitš-Dantšenkon kanssa. Yhteistyöstä tuli monen vuosikymmenen mittainen. He perustivat vuonna 1898 Moskovan taiteellisen teatterin (MChAT), josta muodostui kokeiluteatteri. Sen ensimmäinen esitys oli Aleksei Tolstoin käsikirjoittama ja Stanislavskin ohjaama näytelmä Tsaari Feodor Joannovitš, joka sai ensi-iltansa 14. lokakuuta 1898. Teatterin varsinainen läpimurto tapahtui vielä samana vuonna, kun Stanislavski ohjasi Anton Tšehovin Lokin. Vuoteen 1928 asti hän johti Moskovan taiteellista teatteria, vaikkakin hän teki samaan aikaan ohjaustöitä muissakin teattereissa.
Stanislavskin näytelmäharjoituskaudet olivat hyvin pitkiä, jopa yli vuoden kestäviä. Tyyli muuttui jonkin verran vuonna 1906, jolloin hän ajautui teatterikäsityksessään kriisiin. Sen jälkeisiä ohjauksia olivat muun muassa Knut Hamsunin Elämän näytelmä, Leonid Andrejevin Elomme päivät ja Ivan Turgenevin Kuukausi maalla.
Teatteriteoria

Stanislavski aloitti Venäjän teatteritaiteessa uuden vaiheen. Hänen mielestään teatterilla oli tärkeä yhteiskunnallinen merkitys. Silti hän halusi teatterin olevan epäpoliittista taidetta. Koska näytelmällä oli suuri vaikutus katsojiin, piti teatterin olla korkeatasoista ja kasvattavaa.
Stanislavskin tunnetuimpia näyttelijäntyöhön liittyviä käsitteitä ja metodeja on tunnemuisti, joka tarkoittaa sitä, että näyttelijä käyttää omia henkilökohtaisia muistojaan ja niihin liittyviä tunnetiloja roolin rakentamiseen. Stanislavskiin on usein liitetty käsite psykologinen realismi, joka tarkoittaa sitä, että roolihenkilöiden rakentamisessa pyritään totuudenmukaisuuteen. Tunnemuistin, psykologisen realismin ja muiden Stanislavskin varhaisten teorioiden pohjalta Lee Strasberg alkoi opettaa Yhdysvalloissa metodinäyttelemistä. Tähän pohjautuvan koulutuksen ovat saaneet useat eturivin yhdysvaltalaiset näyttelijät, ehkä tunnetuimpana heistä Marlon Brando.
Toinen Stanislavskille keskeinen psykologiseen realismiin liittyvä ajatus teatterin tekemisestä on niin kutsuttu "maaginen jos", joka tarkoittaa sitä, että näyttelijöiden täytyisi näytellä kuin heidän esittämänsä tapahtumat olisivat totta. Heidän ei siis pitäisi ajatella yleisöä, vaan olla kuin yleisön paikalla olisi neljäs seinä. Tämä ei kuitenkaan tarkoittanut jokapäiväisen elämän siirtämistä näyttämölle sellaisenaan, käsittelemättömänä. Stanislavskin mukaan näyttämön totuudelle oli ominaista, ettei se ole sama kuin elämän totuus. Totuudenmukaisuuden tavoittelu oli hänen teatterityönsä lähtökohta.
Stanislavski ei missään vaiheessa elämäänsä kehittänyt lopullista tai yhtenäistä teoriaa, vaan korjasi ja muutti ajatuksiaan jatkuvasti. Elämänsä loppuvaiheessa hän alkoi nähdä fyysisen toiminnan yhä olennaisempana näyttelijäntyössä ja tunteiden ilmaisemisessa: painopiste alkoi siirtyä siihen, että roolin esittämisen vaativat tunteet ja totuus tulivat fyysisen toiminnan ja tekojen kautta, ulkoapäin sisälle, eikä toisin päin, mihin suuntaan varhaiset ajatukset olivat enemmänkin viitanneet. Lee Strasberg ei kuitenkaan pitänyt Stanislavskin uusista ajatuksista, ja voikin katsoa, että metodinäytteleminen alkoi Yhdysvalloissa kehittyä varhaisen Stanislavskin ja Strasbergin tulkinnan pohjalta omaan suuntaansa, siinä missä Stanislavski itse kehitti ajatuksiaan ja käytännön teatterityötään toiseen suuntaan. Yhä keskeisemmäksi nousi fyysisen toiminnan lisäksi ohjaajan sijasta näyttelijä.
Uransa loppuvaiheessa Stanislavskin keskeiseksi työskentelymetodiksi nousivat roolinrakennukseen ja tekstintulkintaan liittyvät tehtävät, joita hän antoi näyttelijöille. Käänne tähän fyysiseen toimintaan tapahtui vuonna 1933, viisi vuotta ennen Stanislavskin kuolemaa.
Suomennetut teokset

Elämäni näyttämötaiteen palveluksessa, suom. Eino Westerlund.  WSOY, 1946, u.p. WSOY, 1966 (Taskutieto) (alkuteos 1924)
Näyttelijän työ, omakohtaisen luovan eläytymisen saavuttamiseksi: oppilaan päiväkirja (1936, suom. Juhani Konkka, 1951) Työväen näyttämöiden liitto, 1951. u.p. Lasipalatsi 2001 ISBN 951-9351-77-9; näköisp. Helsinki: ntamo 2012 ISBN 978-952-215-332-6
Luonteen kehittäminen, näyttelijäntyö II suom. Ulla-Liisa Heino. Tammi, 1970 (alkuteos 1948)
Näyttelijän työ (Rabota aktera nad soboi) toimittanut ja suomentanut Kristiina Repo. Tammi, 2011 ISBN 978-951-31-5845-3 Huomautus: s.. 922-926: Sanasto. (uusi suomennos)
Näyttelijän roolityöskentely: Näyttelijäntyö 3, suom. Kristiina Repo. Aula & Co 2017 ISBN 978-952-7190-49-4
Kirjallisuutta

Taisto-Bertil Orsmaa: ”Stanislavski ja Brecht, uudistajat”. Filmihullu 1/1974.
V. O. Toporkov, Toiminnasta tunteeseen, Teak 1984
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konstantin Stanislavski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja 2  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 2 
Stanislavski Othellona 1896.
Valentin Serov, Konstantin Stanislavski.
Stennesin kapina

Walther Stennes.
Stennesin kapina oli Saksassa toimineen puolisotilaallisen Sturmabteilungin eli (SA:n) Berliinin osaston kapina omaa NSDAP-puoluettaan vastaan. Kapinaa johti Berliinin osaston komentaja Walther Stennes.
Tausta

Vuoden 1930 valtiopäivävaalien alla SA:n ja puoluejohdon välillä oli riitaa. SA vaati, että johtaville SA-jäsenille taataan lupaavat paikat vaalilistoilla, mutta puoluejohtaja Adolf Hitler ei suostunut siihen. Tällöin Berliinin SA ryhtyi lakkoon: Walther Stennes ei tuonut 30. elokuuta 1930 joukkoaan suojaamaan Joseph Goebbelsin vaalikampanjatapahtumaa Berliinin Sportpalastissa. Päivää myöhemmin hänen SA-miehensä miehittivät natsipuolueen piiritoimiston ja sen sanomalehden toimituksen. Hitler tuli kiireesti Münchenistä Berliiniin ja palautti rauhan.
Stennes halusi, että puolue kaappaisi vallan Saksassa vallankumouksella. Tämä suunnitelma vaaransi Hitlerin mielestä NSDAP:n olemassaolon, koska viranomaiset saattaisivat kieltää puolueen vallankumouksellisena liikkeenä.
Tapahtumat

Stennes aloitti uuden kapinan 1. huhtikuuta 1931, kun hänen SA-joukkonsa miehitti väkivaltaisesti NSDAP:n Berliinin toimitilan (Gauleitungin) Hedemannstrassella. Kapinalliset ottivat rakennuksen haltuunsa muutamaksi päiväksi. Stennes ei kuitenkaan onnistunut houkuttelemaan kapinaan suurempia osia SA:sta. Berliinin poliisi lopetti miehityksen. Jälkiselvittelyissä Stennes ja noin 500 SA-miestä erotettiin NSDAP:sta. SA:n johtaja Ernst Röhm lakkautti kapinaan osallistuneet viisi Pohjois-Saksan SA-osastoa.
Arviointia

Joidenkin todisteiden mukaan Stennes sai palkkion kapinastaan keskustapoliitikko, kansleri Heinrich Brüningilta. Maksajan tavoitteena oli kylvää hajaannusta natsipuolueeseen.
Gunnar Stenbäck

Gunnar Stenbäck (15. heinäkuuta 1889 Helsinki – 20. maaliskuuta 1926) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan suojeluskuntajoukoissa Uudellamaalla.
Perhe ja opinnot

Stenbäckin vanhemmat olivat saarnaaja Emil Väinö Stenbäck ja Ingrid Sofia Nyberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Tekla Sofia Niskasen kanssa, perheen pojasta Karl Gunnar Ilmari Stenbäckistä (s. 1921) tuli lääkäri. Stenbäck kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1910–1911 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla ja historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1911–1915 sekä opiskeli samaan aikaan voimistelulaitoksella, jossa suoritti voimistelunopettajatutkinnon 29. toukokuuta 1913.
Jääkärikausi

Stenbäck liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915 ja sijoitettiin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 27 tultua perustetuksi sen 1. komppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hänet komennettiin Berliiniin Saksan yleisesikunnan järjestämille räjäytyskursseille ja siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 4. joulukuuta 1916 alkaen. Saksasta hänet komennettiin toukokuussa vuonna 1917 erikoistehtäviin Suomeen.
Suomen sisällissota

Suomeen saavuttuaan Stenbäck järjesti ja harjoitti Itä-Uudenmaan suojeluskuntia ja toimi 25. tammikuuta 1918 alkaen Porvoon suojeluskunnan päällikkönä. Myöhemmin hänet siirrettiin esikuntapäälliköksi Itä-Uudenmaan yhtyneisiin suojeluskuntiin. Hän kuului Pellingin joukon johtohenkilöihin ja siirtyi sen mukana Suomenlahden yli Viroon. Stenbäck palasi takaisin Suomeen I Suomalaisen etappipataljoonan (Thesleffin Jääkäripataljoonan) mukana. Suomessa hänet määrättiin 25. huhtikuuta 1918 alkaen järjestämään Itä-Uudenmaan suojeluskuntaoloja ja johtamaan puhdistustyötä. Hänet valittiin toukokuussa 1918 Länsi-Uudenmaan ja myöhemmin Itä-Uudenmaan aluepäälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Keravalla, Nikkilässä, Pellingillä, Raaseporissa, Karjaalla, Virkkalassa ja Nummelassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Stenbäck toimi sisällissodan jälkeen Porvoon rykmentin 12. pataljoonan komentajana, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1918 alkaen Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hänet sijoitettiin päälliköksi 2. komppanian. Myöhemmin hän toimi komppanianpäällikkönä 13. heinäkuuta 1918 alkaen 8. komppaniassa ja siirtyi 25. tammikuuta 1919 Lapuan pataljoonan komentajaksi, josta palasi takaisin komppanianpäällikön tehtäviin 1. huhtikuuta 1919 alkaen 1. komppaniaan. Hän oli komennettuna 14. syyskuuta – 5. lokakuuta 1918 välisen ajan opettajaksi Viipurin upseerikokelaskursseille. Stenbäck erosi armeijan palveluksesta 17. maaliskuuta 1920 ja oli sen jälkeen 1. huhtikuuta 1920 – 5. kesäkuuta 1921 välisen ajan Suojeluskuntajärjestön palveluksessa paikallispäällikkönä Mäntän suojeluskunnassa. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 29. maaliskuuta 1922 alkaen ja hänet sijoitettiin vaatetustoimiston päälliköksi Sotaministeriön intendenttiosastolle. Hän kuoli keuhkotautiin 20. maaliskuuta 1926.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Gruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Yliluutnantti (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1924 |    |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Stenocereus

| Stenocereus |
| --- | --- |
 Stenocereus thurberi
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  versokasvit, Embryophyta
Alakaari::  putkilokasvit, Tracheophyta
Luokka::  siemenkasvit, Spermatophyta
Alaluokka::  koppisiemeniset, Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  kaktuskasvit, Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Pachycereeae
Suku::  Stenocereus (A. Berger) Riccobono 1909
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stenocereus on kaktuskasvisuku. Tieteellisen nimen taustalla on kreikankielinen kapeaa tarkoittava adjektiivi, millä viitataan po. kaktusten suhteellisen kapeisiin uraväleihin. Kasvit kukkivat yöllä ja seuraavan päivän ainakin keskipäivään asti.
Tuntomerkit

Stenocereus-kaktukset ovat kookkaita puumaisia tai pensastavia, toisinaan maassa suikertavia, ja muodostavat tiheikköjä. Varret ovat tukevia, liereitä ja vihreitä. Niissä on paljon pitkittäisuurteita, joiden reunoilla voi olla kyhmyjä. Areolit ovat villakarvaisia ja niissä olevat piikit tavallisesti kovia. Kukat ovat suppilomaisia tai kellomaisia, ja kehälehdet ovat lyhyet. Pohjuksessa on areoleita, jotka tavallisesti ovat piikkisiä. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, enemmän tai vähemmän mehevä; sen piikit ja kehälehden jäänteet karisevat hedelmän kypsyessä. Siemenet ovat kookkaita, kiiltävän mustia ja tavallisesti sileitä.
Levinneisyys

Suku kasvaa kuivilla alueilla Yhdysvaltojen lounaisosassa, Meksikossa, Keski-Amerikassa, Karibian alueella, Venezuelassa ja Kolumbiassa.
Lajit

Stenocereus-lajeja tunnetaan 23.
Stenocereus alamosensis
Stenocereus aragonii
Stenocereus beneckei
Stenocereus chacalapensis
Stenocereus chrysocarpus
Stenocereus eichlamii
Stenocereus eruca
Stenocereus fimbriatus
Stenocereus fricii
Stenocereus griseus
Stenocereus gummosus
Stenocereus kerberi
Stenocereus laevigatus
Stenocereus martinezii
Stenocereus montanus
Stenocereus pruinosus
Stenocereus queretaroensis
Stenocereus quevedonis
Stenocerus standleyi
Stenocereus stellatus
Stenocereus thurberi
Stenocereus treleasei
Stenocereus yunckeri
Soili Stenroos

Soili Stenroos (s. 1958) on suomalainen jäkälätutkija, yli-intendentti ja professori. Hän työskentelee Luonnontieteellisen keskusmuseon (LUOMUS) kasvi- ja sienitieteen yksikössä. Hän on myös kasvitieteen dosentti. Hän on aikaisemmin ollut Turun yliopiston kasvimuseon amanuenssi.
Stenroos on johtanut sammalien ja jäkälien mikrosieniä käsittelevää tutkimushanketta sekä useita jäkälien systematiikkaan liittyviä tutkimushankkeita. Hän on myös johtanut laajaan kansainväliseen tyyppinäytteiden digitointihankkeeseen (Global Plants Initiative, GPI) kuuluvaa osahanketta vuosina 2009-2017. Hankkeen aikana digitoitiin LUOMUKSEN kasvi- ja sienitieteen yksikön kokoelmissa säilytettäviä tyyppinäytteitä.
Stenroos sai vuonna 2001 Risto Tuomikosken vuosipalkinnon merkittävästä tieteellisestä työstä. Hän on julkaissut uransa aikana yli 100 tieteellistä artikkelia, hän myös kirjoittanut lukuisia kasvi- ja sienitiedettä popularisoivia artikkeleita. Suomen jäkäläopas sai vuonna 2011 Tieto-Finlandia-palkinnon. Stenroos oli kirjan tekijätyöryhmän johtaja.
Palkinnot ja tunnustukset

2001 Risto Tuomikosken vuosipalkinto
2011 Tieto-Finlandia-palkinto työryhmälle teoksesta Suomen jäkäläopas
Julkaisuja

Taxonomic studies on Cladonia section Cocciferae, with special reference to secondary product chemistry, Soili Stenroos. Hki: University of Helsinki, 1989 (Helsingin yliopiston kasvitieteen laitoksen julkaisuja, ISSN 0357-1610; n:o 13.) ISBN 951-45-5090-0. Väitöskirja Helsingin yliopisto
Focus on lichen taxonomy and biogeography: a festschrift in honour of Teuvo Ahti, Soili Stenroos (ed.). Helsinki: Finnish Botanical Publishing Board: 1994 (Acta botanica Fennica, ISSN 0001-5369; 150.) ISBN 951-9469-44-3
Suomen jäkäläopas, toimittaneet Soili Stenroos ym. Helsinki: Kasvimuseo, Luonnontieteellinen keskusmuseo, 2011 - (Norrlinia 21, ISSN 0780-3214). ISBN 978-952-10-6804-1
Suomen rupijäkälät, toimittaneet Soili Stenroos, Saara Velmala, Juha Pykälä, Teuvo Ahti. Helsinki: Luonnontieteellinen keskusmuseo Luomus, 2015 - (Norrlinia 28, ISSN 0780-3214). ISBN 978-951-51-0837-1
Lichens of Finland, edited by Soili Stenroos, Saara Velmala, Juha Pykälä, Teuvo Ahti; authors: Teuvo Ahti ym. (Norrlinia 30, ISSN 0780-3214). ISBN 978-951-51-2266-7
Stenroos, S., Laukka, T., Huhtinen, S., Döbbeler, P., Myllys, L., Syrjänen, K. & Hyvönen, J. 2010: Multiple origins of symbioses between ascomycetes and bryophytes suggested by a five-gene phylogeny. Cladistics 26: 281–300.
Miadlikowska, J., Högnabba, F., Kauff, F., Lücking, R., Oliver, J.C., Hafellner, J., Schmull, M., Molnár, K., Gaya, E., Fraker, E., Hofstetter, V., Gueidan, C., Sipman, H.J.M., Björk, C., Thell, A., Burgaz, A.R., Calvelo, S., Myllys, L., Kukwa, M., Fernández-Brime, S., Lumbsch, T., Schoch, C., Maddison, D., Arnold, E.A., Lutzoni, F. & Stenroos, S. 2014: Multigene phylogenetic synthesis for 1139 taxa, 318 genera and 67 families of the Lecanoromycetes (Ascomycota). Mol. Phyl. Evol. 4: S1055–7903.
Stenroos, S., Pino-Bodas, R., Hyvönen, J., Lumbsch, H. T. & Ahti, T. 2019: Phylogeny of the family Cladoniaceae (Lecanoromycetes, Ascomycota). Cladistics 35: 351–384.
Lähteitä

↑  Fennica, haku nimellä[vanhentunut linkki]
↑  Soili Stenroos, Helsingin yliopisto. Viitattu 15.5.2018
1 2  Sattumalta sammaltutkijaksi. Luonto-portti. Viitattu 15.5.2018
1 2  Hyödylliset ja nyt myös palkitut. Suomen ympäristökeskus
1 2  Risto Tuomikosken vuosipalkinto dosentti Soili Stenroosille Kaleva 30.4.2001
↑  Luontonsa löytäneet. Kirkko ja kaupunki
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  ORCID 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Göran Stenius

Göran Stenius.
Göran Erik Stenius (9. heinäkuuta 1909 Viipuri – 21. kesäkuuta 2000 Helsinki) oli suomenruotsalainen toimittaja, ulkoministeriön virkamies ja kirjailija.
Ura

Stenius pääsi ylioppilaaksi 1927 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1935. Toimittajana hän työskenteli vuosina 1933–1941 ja oli Valtioneuvoston tiedotuskeskuksen palveluksessa 1940–1941 ja Valtion tiedotuslaitoksen edustajana Tukholmassa 1941–1942. Ulkoministeriön palveluksessa Stenius oli Vatikaanin asiainhoitajana 1947–1951, ministeriön jaostosihteerinä 1951–1965 ja jaostopäällikkönä 1965 sekä viimeksi lähetystöneuvoksena Lontoossa 1969–1973. Stenius sai professorin arvonimen 1995.
Monet Steniuksen kirjat sijoittuivat Karjalaan. Näitä teoksia olivat historiallinen romaani Hungergropen, Viipuri-romaani Fästningen ja romaani Brödet och stenarna. Steniuksen esseekokoelmat ja romaani Klockorna i Rom taas liittyivät Roomaan. Vuonna 1937 ilmestynyt Femte akten on kertomus Olavi Paavolaisen kanssa natsi-Saksaan tehdysta vierailusta.
Stenius vaikutti keskeisesti siihen, että Villa Lante saatiin hankittua Suomen valtion omistukseen.
Göran Steniuksen poika on tutkimusjohtaja Henrik Stenius.
Stenius oli kääntynyt katolilaisuuteen.
Teoksia

Det okända helgonets kloster. Söderström 1935
Femte akten: Litterär resa genom det ungsta Tyskland. Söderström 1937
Mannen som uppfann vädret: En rödmånadssaga. Söderström 1937
Fiskens tecken: Dikter. Söderström 1940
Hungergropen: Roman. Söderström 1944
Nälkänotko. Kansankirja 1946.
Fästningen: Roman. Söderström 1945
Vatikanen: Essäer. Söderström 1947
Klockorna i Rom: Roman. Söderström 1955
Avhopparen, näytelmä ja radiokuunnelma. 1957
Brödet och stenarna: Roman. Söderström 1959
Från Rom till Rom: Essäer. Natur och kultur, Stockholm 1963
Den romerska komedin: En bok on Giuseppe Gioachino Belli och hans verk. Söderström 1967.
Bronspojken från Ostia: Roman. Söderström 1974
Palkinnot

Svenska Litteratursällskapetin palkinto 1935
Valtionpalkinto 1955
Helsingin kaupungin palkinto 1956
Tollanderin palkinto 1956
Lybeckin palkinto 1975
Aiheesta muualla

Göran Steniuksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Stenius, Göran hakuteoksessa Biografiskt lexikon för Finland.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Sten & Stanley

Sten & Stanley
Sten & Stanley. Malmöfestivalen 2006.
Sten & Stanley on ruotsalainen yhtye. Sten Nilsson, Ebbe Nilsson ja Stanley Granström perustivat sen popyhtyeeksi Karlskogassa 1962. 1970- ja 1980-luvuilla tyyli kuitenkin muuttui siten, että yhtye kehittyi tanssiyhtyeeksi. Niihin aikoihin yhtye otti vaikutteita diskosta ja esitti sekä covereita että omaa materiaalia. Yhtyeellä on ollut monia kappaleita Svensktoppen-listalla. Yksi tunnetuimmista kappaleista on "Jag vill vara din, Margareta".
Vuonna 2009 yhtyeen albumi Bella Bella (1976) pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Kokoonpano > Aluksi

Sten Nilsson, laulu
Stanley Granström, kitara
Per Nilsson, basso
Ebbe Nilsson, urut ja piano
Bo Carlén, rummut
Kokoonpano > Nykyisin

Sten Nilsson
Ebbe Nilsson
Alexander Nilsson
Johann Helander
Stefan Kahl
Levytykset

Guns of Bofors 1963
I lust och nöd 1965
Varsågod 1966
Sten & Stanley's australisk sångbok 1967
Röd var din mun 1967
Sten Nilsson 1968
Sten Nilsson & Sten & Stanleys kör och orkester 1969
Sten & Stanley Sten Nilsson 1970
A Touch of Sweden 1970
Sten Nilsson nu 1971
Kända låtar i stereo 1972
Kända låtar i stereo 2 1973
En god och glad jul 1973
De' är dans 1974
Sten & Stanleys bästa bitar 1975
Bella Bella 1976
Jambalaya 1977
Sten Nilsson 1977
Sten & Stanley's framsida 1977
Copacabana 1979
På gång 1980
På gång 2 1982
Adios Amor 1983
Jag har inte tid 1984
God jul 1984
Musik, dans & party 1985
Musik, dans & party 2 1986
En god och glad jul 1986
Musik, dans & party 3 1987
Musik, dans & party 4 1988
Minnets melodi. Sten & Stanley 1963-1989 1989
Som ett ljus. Musik, dans & party 5 1990
Dansparty Sten & Stanley 1991
Dansparty Sten & Stanley 1991
Musik, dans & party 6 1991
Musik, dans & party 7 1992
På begäran 1989
Musik, dans & party 8 1993
Musik, dans & party 9 1994
Musik, dans & party 10 1995
Julnatt 1995
Vågar du så vågar jag. Musik, dans & party 11 1996
Jag vill vara din, Margareta 1997
San Diego. 35 år 20 hits 1997
De tidiga åren 1998
Bröder 1998
Stjärnan lyser klar 2000
Sten & Stanley framsida 2000 2000
Du är min bästa vän 2001
Om bara jag får 2001
Musik, dans & party 94-96 2001
40/40 En samling 2002
Samlade TV-hits 2003
Sten & Stanley önskefavoriter 2004
Sten & Stanley då & nu 2006
Sten & Stanleys 20 bästa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Sten & Stanley
Käännös suomeksi
Helmer Stenros

Ahvenanmaan itsehallintotalo.
Helmer Erik Stenros (s. 24. heinäkuuta 1929 Pyhtää) on Tampereen teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin emeritusprofessori. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kotkan lyseosta 1948 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1955. Stenros teki lisäksi opintomatkoja Eurooppaan, Amerikkaan, Afrikkaan ja Aasiaan.
Oman arkkitehtitoimiston Stenros perusti 1957. Hän toimi myös Teknillisen korkeakoulun virkaatekevänä erikoisopettajana 1959–1960, erikoisopettajana 1960–1961, Tampereen teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin virkaatekevänä professorina 1969–1971 ja professorina 1971–1992.
Helmer Stenros on vuodesta 1953 ollut naimisissa sisustusarkkitehti Pirkko Stenrosin (o.s. Vaara) kanssa.