stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kildinstroi
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18 sekä Muurmannin rata, jolla on Magnetityn, Šonguin sekä 1410, 1417. ja 1425. kilometrin (Kildinstroin) asemat. Kildinstroista on linja-autoyhteydet Kuolaan ja Murmanskiin. Rautatiellä ei nykyään ole paikallisliikennettä, mutta kaukojunat pysähtyvät Magnetityn ja Šonguin asemilla.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat julkiset palvelut ja maanpuolustus. Golybyje Rutšjissa on viisi varuskuntaa. Kunnassa toimii hiekka- ja soralouhos, lihan ja munien tuotantoon erikoistunut maatalousyritys, tielaitos sekä ikkunoita, kalasäilykkeitä ja muoviesineitä valmistavaa pienteollisuutta. Neuvostoaikaiset tiilitehtaat ja turkistarhat ovat lopettaneet toimintansa. Suuri osa työvoimasta käy töissä Murmanskissa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, erityiskoulu, kulttuuritalo, kirjasto, kaupunginsairaala, lastenkoti ja joukko kauppoja.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudun huomattavin nähtävyys on Kuolajoki. Vapaa-ajanviettokohteena käytetyn Kildinozeron rannalle suunnitellaan lomakylää.
Aiheesta muualla

Kildinstroin kunnan sivusto (venäjäksi)
Kildinstroin kunta Kuolan piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kildinstroin kunta Murmanskin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Murmanskin alue |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Murmansk
| Piirit |  Kantalahti  Koutero  Kuola  Lovozero  Petsamo  Turja  |  |
| Suljetut alueet |  Aleksandrovsk  Ostrovnoi  Severomorsk  Vidjajevo  Zaozjorsk  |  |
| Kaupungit |  Apatiitti  Gadžijevo  Kantalahti  Kirovsk  Koutero  Kuola  Montšegorsk  Murmansk  Olenegorsk  Ostrovnoi  Poljarnyi  Poljarnyje Zori  Severomorsk  Snežnogorsk  Zaozjorsk  Zapoljarnyi  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Kildinstroi  Molotšnyi  Murmaši  Nikkeli  Parkkina  Revda  Safonovo  Tumannyi  Umba  Ylä-Tuuloma  Zelenoborski  |  |
Kaupunkikunnat:

Kuola (hallinnollinen keskus) – Kildinstroi – Molotšnyi – Murmaši – Tumannyi – Ylä-Tuuloma (Verhnetulomski)
Maalaiskunnat:
 Mežduretšje – Pušnoi  – Teriberka – Tuuloma (Tuloma) – Uura (Ura-Guba)
Kirjarovio

Natsit polttamassa kirjoja Berliinissä vuonna 1933.
Kirjarovio on seremoniallinen tapahtuma, jossa hävitetään julkisesti polttamalla kirjoja tai muuta painettua materiaalia. Rovion polttamista perustellaan yleensä moraalisin, poliittisin tai uskonnollisin syin.
Kirjarovioita esiintyy usein poliittisten vallanvaihtojen yhteydessä. Toiminnan tarkoituksena voi olla uusien vallanpitäjien pyrkimys päästä eroon omalta kannaltaan haitallisista aatteista tai pyrkimys niin sanottuun historian uudelleenkirjoittamiseen.
Saksalainen kirjailija Heinrich Heine kirjoitti vuonna 1821: ”Missä poltetaan kirjoja, poltetaan lopulta myös ihmisiä” (näytelmästä Almansor). Pahaenteinen lausahdus mainitaan yleensä viitattaessa natsien Berliinin Opernplatzilla (nyk. Bebelplatz) toukokuussa 1933 toteuttamiin kirjarovioihin.
Suomen historiassa kirjarovioita on järjestetty ainakin vuonna 1829, jolloin Jaakko Juteinin kirja Anteckningar af Tankar uti Varianta Ämnen poltettiin Viipurissa kirjaroviolla. Kyseistä kirjaa pidettiin vääräoppisena, ja takavarikoimisen jälkeen se poltettiin oikeuden päätöksellä.
1950-luvulla Agnar Myklen romaani Laulu punaisesta rubiinista aiheutti Suomessa oikeudenkäynnin, jonka seurauksena ”epäsiveellisen” kirjan 5 000 kappaleen suomenkielinen painos poltettiin vuonna 1959 Naantalin höyryvoimalaitoksessa. Kustantaja oli kuitenkin kätkenyt kirjasta 800 kappaleen erän, jonka Sotainvalidien Veljesliitto viranomaisten tietämättä myi postimyyntinä toimintansa rahoittamiseksi.
Iranin uskonnollinen johtaja ajatollah Khomeini langetti intialais-brittiläiselle kirjailijalle Salman Rushdielle helmikuussa 1989 fatwan, jolla hän käytännössä tuomitsi Rushdien kuolemaan. Khomeini katsoi Rushdien loukanneen islamia romaanillaan Saatanalliset säkeet. Tämän seurauksena muslimit polttivat Rushdien kirjoja julkisesti eri puolilla maailmaa.
Kirjavinkkaus

Kirjavinkkaus kirjasta kertomista niin, että kuulija haluaa lukea kirjan itse.
Vinkkauksessa kirjan tapahtumista tiiviisti niin, että kuulija haluaa tietää, mitä seuraavaksi tapahtuu. Kerronta katkeaa jännittävään tai muulla tavalla vaikuttavaan kohtaan.
Kirjan loppuratkaisua ei paljasteta ja vinkkari puhuu vain kirjoista, jotka on itse lukenut. 
Yleisimmin vinkataan kaunokirjallisuutta, mutta kohteena voi olla myös tietokirjat, ammattikirjallisuus tai tietty genre, kuten kauhukirjallisuus.
Kirjavinkkaus tuli Suomeen 1990-luvulla suomenruotsalaisten kirjastojen kautta. Aluksi siitä puhuttiin ruotsinkielisellä nimityksellä bokprat, kunnes termi kirjavinkkaus vakiintui. Vinkkaaminen oli tullut Ruotsiin 1970-luvulla Yhdysvalloista. Vinkkaus on päätynyt myös someen kuten tiktokiin.
Kirjavinkkausta työkseen tekeviä kutsutaan kirjavinkkareiksi. Kirjaston ohella mukana on sanataideohjaajia ja muita kerronnan ammattilaisia.
Vinkkaajat voivat olla myös vertais- tai kaverivinkkaajia.
Aarne Kinnunen

| Aarne Kinnunen |
| --- | --- |
 Aarne Kinnunen 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. helmikuuta 1930 Lieksa
Kuollut: 18. huhtikuuta 2022 (92 vuotta) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  estetiikka, kirjallisuustiede
Tunnetut työt:  Estetiikka
Aarne Einari Kinnunen (4. helmikuuta 1930 Lieksa – 18. huhtikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen estetiikan professori. Hän tutki erityisesti esteettistä kokemusta, komiikkaa ja huumoria sekä kirjallisuuden ja teatterin kysymyksiä.
Kinnunen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta vuonna 1949 ja opiskeli psykologiaa, estetiikkaa ja kirjallisuustiedettä Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1952 ja lisensiaatiksi vuonna 1960. Kinnunen väitteli tohtoriksi vuonna 1968 Aleksis Kiven näytelmistä.
Kinnunen teki Helsingin yliopistossa pitkän uran estetiikan tutkijana ja opettajana. Hän työskenteli estetiikan ja yleisen kirjallisuustieteen assistenttina vuodet 1963–1968, apulaisprofessorina ja professorina 1968–1975 ja 1982–1983 sekä estetiikan henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina 1986–1994. Hän julkaisi vuonna 2000 yleistajuisen teoksen Estetiikka.
Vuonna 1992 Kinnunen sai Suomen estetiikan seuran Yrjö Hirn -palkinnon. Vuonna 1988 Kinnunen johti Finlandia-palkintolautakuntaa.
Kinnunen oli vuodesta 1957 naimisissa näyttelijä Aino-Maija Tikkasen kanssa, ja heillä oli kolme lasta: Helka-Maria Kinnunen, Saara Kinnunen ja Petteri Kinnunen.
Teoksia

F. Nietzsche. Kirjayhtymä, 1960.
Aleksis Kiven näytelmät: Analyysi ja tarkastelua ajan aatevirtausten valossa. Diss. 1967.
Esteettisestä elämyksestä.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1969.  – Näköispainos: Helsinki: Yliopistopaino, 1990. ISBN 951-570-065-5
Envall, Markku & Kinnunen, Aarne & Sepänmaa, Yrjö (toim.): Estetiikan kenttä.  (Universitas 12)  Helsinki:  WSOY, 1972.  ISBN 951-0-00525-8  (2. painos: Taskutieto 98.)
Tuli, aurinko ja seitsemän veljestä: Tutkimus Aleksis Kiven romaanista. WSOY, 1973.
Taide kovassa maailmassa.  (Toimite. Suomen estetiikan seuran vuosikirja 1. Taskutieto 117)  Helsinki:  Weilin+Göös, 1974.  ISBN 951-0-06092-5
Kinnunen, Aarne & Oksala, Teivas (toim.): Antiikin estetiikka.  (Suomen estetiikan seuran vuosikirja 2. Taskutieto 136)  Helsinki:  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-06817-9
Syvä nauru: Tutkimus Paavo Haavikon dramatiikasta.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 331)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1977.  ISBN 951-717-109-9
Itämaiden estetiikka.  (Toimite. Suomen estetiikan seuran vuosikirja 3. Taskutieto 142)  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-08484-0
Ympäristöestetiikka. Toimittaneet Aarne Kinnunen ja Yrjö Sepänmaa. Gaudeamus, 1981.
Haanpään pitkät varjot: Pentti Haanpään kertomataiteesta. Otava, 1982.
Mitä näyttelijä tekee? Syntiä vai työtä. WSOY, 1984.
Draaman maailma: Villiintynyt puutarha.  Helsinki:  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-13041-9
Kertomuksen opissa: Avoimen maailman hahmotuksesta.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15424-5
Miksi estetiikka? (Äänite.) Helsingin yliopisto, Lahden tutkimus- ja koulutuskeskus, 1993
Huumorin ja koomisen keskeneräinen kysymys. WSOY, 1994.
Estetiikka.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24449-X
Seitsemän veljestä ja lukemisen juonet. WSOY, 2002.
Talo ilmassa: Joel Lehtosen Putkinotko. WSOY, 2005.
Kaksi metriä syvistä kysymyksistä: Paavo Haavikon proosasta.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-34507-8
Päätoiminen elämä. Otava, 2011.
Horror vacui: Antti Hyryn proosasta, lyyrisestä ja dramaattisesta.  Helsinki:  Siltala, 2015.  ISBN 978-952-2-34334-5
Korskea monisielu: Suppea ensyklopedia Paavo Haavikon lyriikkaan.  Helsinki:  Siltala, 2018.  ISBN 978-952-234-559-2
Aiheesta muualla

Kuisma, Oiva: Aarne Kinnunen ja Seitsemän veljestä. Tieteessä tapahtuu. (PDF)
Kinnunen, Aarne hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Estetiikka ja taidefilosofia
| --- | --- |
Aiheet:  Taidekäsitys  Estetismi  Esteettinen arvostelma  Esteettinen kontemplaatio  Esteettinen relativismi  Maku  Tyyli 
Estetiikan teoriat:  Imitaatio  Institutionaalinen taideteoria  Mimesis  Reseptioestetiikka  Symptomaattinen taideteoria 
Esteettiset kategoriat:  Kauneus  Ylevä  Pittoreski 
Sovellettu estetiikka:  Clauden lasi  Musiikkifilosofia  Myyttikritiikki  Ympäristöestetiikka  Taidepsykologia 
Taidefilosofit:  Alexander Gottlieb Baumgarten  Arthur Danto  George Dickie  Nelson Goodman  Hegel  Yrjö Hirn  Immanuel Kant  Aarne Kinnunen  Wilhelm Worringer 
Artikkeleita aiheesta:  Abjektio  Aihe  Alkuperäisyys  Appropriaatio  Arvostelu  Autenttisuus  Arvostelija  Esittävä taide  Formalismi  Kertomus  Kitsch  Korkeasta tyylistä  Motiivi  Pastissi  Pastoraali  Representaatio  Reproduktio  Samastuminen  Taidemaailma  Taidetta taiteen vuoksi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Barbara Kingsolver

Barbara Kingsolver vuonna 2019.
Barbara Kingsolver (s. 8. huhtikuuta 1955) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on kenties parhaiten tunnettu teoksestaan Myrkkypuun siemen (The Poisonwood Bible). Kingsolver on monipuolinen kirjailija; romaanien lisäksi hän on julkaissut runoja, novellikokoelman sekä runsaasti tietokirjallisuutta, kuten esseitä. Kingsolver on vuodesta 1997 lähtien jaetun Bellwether-palkinnon perustaja. Kingsolver on voittanut useita merkittäviä kirjallisuuspalkintoja sekä kotimaassaan että muualla maailmassa. Vuonna 2010 Kingsolver sai Orange-palkinnon romaanistaan The Lacuna.
Elämä

Barbara Kingsolver syntyi vuonna 1955 Annapolisissa Marylandissa. Hän kasvoi Kentuckyn maaseudulla perheessä, jossa lapsia kannustettiin 
tutkimaan ympäristöään. Kingsolverin vanhemmat eivät kuitenkaan hyväksyneet televisiota. Kingsolverin julkinen kirjoitusura käynnistyi yhdeksänvuotiaana, jolloin paikallinen sanomalehti julkaisi hänen kirjoitelmansa ”Miksi tarvitsemme uuden ala-asteen”. Edellisen koulurakennuksen katto oli romahtanut ja vahingoittanut Kingsolverin opettajaa.
Toisen asteen koulutuksen jälkeen Kingsolver pääsi pianostipendinsä ansiosta opiskelemaan DePauw'n yliopistossa Indianassa. Valmistuttuaan yliopistosta hänellä oli biologian tutkinto, jota hän jatkoi muutaman välivuoden jälkeen evoluutiobiologian opinnoilla Arizonan yliopistossa. Valmistumisensa jälkeen Kingsolver työskenteli yliopistossa tutkijana ennen vapaaksi toimittajaksi ryhtymistä. Kingsolver kirjoittaa edelleen artikkeleita ja esseitä erilaisiin lehtiin.
Kingsolver julkaisi monia artikkeleita, runoja ja novelleja ennen kuin hänen esikoisromaaninsa The Bean Trees julkaistiin vuonna 1988. Sen jälkeen Kingsolver on julkaissut yhteensä yksitoista muuta teosta. Erityisesti Myrkkypuun siemen (The Poisonwood Bible) on saanut osakseen paljon huomiota. Vuonna 2000 Kingsolver sai National Humanities Medal -palkinnon, joka on Yhdysvaltain korkein kunnianosoitus taiteen kautta yhteiskunnalle tehdyistä palveluksista.
Vuonna 1997 Kingsolver perusti Bellwether-palkinnon myönnettäväksi parillisina vuosina esikoisromaanille, joka on kirjallisesti laadukas ja joka käyttää kirjallisuutta yhteiskunnallisen muutoksen välineenä. Kingsolver on naimisissa professori Steven Hoppin kanssa, ja heillä on kaksi tytärtä. 1990-luvun alussa Kingolver soitti Rock Bottom Remainders -nimisessä, lähinnä kirjailijoista muodostuvassa yhtyeessä. Mukana ovat vuosien varrella olleet muun muassa kirjailijat Stephen King, Amy Tan, Mitch Albom ja Maya Angelou sekä Simpsonit-sarjan luoja Matt Groening.
Palkintoja ja ehdokkuuksia

Arizona Press Club, 1986
Kirjallisuuden kunniatohtori, DePauw'n yliopisto, 1995
Etelä-Afrikan kansallinen kirjapalkinto (National Book Prize of South Africa), 1998
Pulitzer-ehdokkuus, 1999
PEN/Faulkner-ehdokkuus, 1999
National Humanities Medal, 2000
Orange-palkinto, 2010
Aiheesta muualla

Barbara Kingsolverin kotisivu (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Kingsolverin perustama Bellwether-palkinto (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kiptšakkilaiset kielet

Kielten alueellinen jakautuminen Keski-Aasiassa.
Kiptšakkilaiset kielet on turkkilaisten kielten alahaara, jota puhuu noin 28 miljoonaa ihmistä pääsääntöisesti Keski-Aasiassa ja Itä-Euroopassa, ulottuen aina Ukrainaan ja Kiinaan asti. Ne juontavat juurensa muinaiseen kiptšakin kieleen, jonka vaikutus oli huipussaan Kultaisen ordan-, eli "kiptšakkien kaanikunnan" aikakaudella.
Puhutuimpia kiptšak-turkkilaisia kieliä ovat etenkin kazakki, kirgiisi, tataari ja krimintataari.
Luokittelu

Kiptšakkilaiset kielet jaetaan neljään ryhmään maantieteellisen sijainnin ja yhteisten ominaisuuksien perusteella.
| Ryhmä | Kuolleet kielet | Nykypäivänä puhutut kielet |
| --- | --- | --- |
| Kiptšak-bolgaari | vanha tataari (türki) |  baškiiri  volgantataari (Kazanin murre) |
| Kiptšak-kumaani |  kiptšakki mameluk-kiptšakki armeniankiptšakki |  krimintataari karatšai-balkaari kumykki karaiimi krymtšakki urumi volgantataari (mišäärimurre) |
| Kiptšak-nogai |  ferganankiptšakki |  kazakki karakalpakki nogai romaniantataari siperiantataari (osa murteista) |
| Kirgiisi-kiptšakki |  |  etelä-altai teleutti kirgiisi siperiantataari (osa murteista) |
Jaegwon Kim

Jaegwon Kim (12. syyskuuta 1934 Daegu, nykyinen Etelä-Korea – 27. marraskuuta 2019) oli korealaissyntyinen yhdysvaltalainen filosofi, joka työskenteli muun muassa Brown Universityssä. Hän lukeutui analyyttisen filosofian perinteeseen ja oli erikoistunut mielenfilosofiaan sekä nykyaikaisen metafysiikan ja tietoteorian kysymyksiin. Hänet tunnettiin parhaiten mentaalista kausaatiota ja mieli–ruumis-ongelmaa käsittelevistä töistään. Hänen pääteemojaan olivat kartesiolaisen metafysiikan hylkääminen, tiukan psykofyysisen identiteetin rajoitukset, supervenienssi sekä tapahtumien individuaatio.
Kim toimitti filosofista Noûs-aikakausjulkaisua yhdessä Ernest Sosan kanssa.
Julkaisuja > Teoksia

Supervenience and Mind (1993)
Mind in a Physical World (1998)
Physicalism, or Something Near Enough (2005)
Philosophy of Mind (2006)
Julkaisuja > Artikkeleita

”Epiphenomenal and Supervenient Causation”. Midwest Studies in Philosophy, Vol. IX, Peter A. French, Theodore E. Uehling, Jr., and Howard K. Wettstein (eds.). Minneapolis: University of Minnesota Press (1984), pp. 257–270.
”What is 'Naturalized Epistemology'?”, Philosophical Perspectives, Vol. 2 (1988): 381–405.
Julkaisuja > Toimitteita

Beckermann, Ansgar – Flohr, Hans – Kim, Jaegwon (toim.): Emergence or Reduction? Essays on the Prospects of Nonreductive Physicalism. De Gruyter, Berlin 1992. ISBN 3-11-012880-2
Kim, Jaegwon (toim.): Supervenience. Ashgate, Aldershot 2002. ISBN 0-7546-2063-8
Sosa, Ernest – Kim, Jaegwon – Fantl, Jeremy – McGrath, Matthew (toim.): Epistemology: An Anthology. 2nd edition. Blackwell, Malden 2008. ISBN 978-1-405-16967-7
Aiheesta muualla

Jaegwon Kimin kotisivu, Brown University (englanniksi)
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  PhilPeople 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kirjallinen valtuutus

Kirjallinen valtuutus on valtuutuksen laji, jossa valtuutetulle henkilölle annetaan valtuutusasiakirja siinä tarkoituksessa, että hän esittää sen sille, jonka kanssa päämiehensä puolesta ja nimissä toimii. Kirjallinen valtuutus on yleensä valtakirjan muodossa. Yksityiskohtaisia määräyksiä valtuutuksesta on oikeustoimilaissa (228/1929, 2 luku). Kirjallinen valtuutus voidaan toimittaa myös suoraan sille, jonka kanssa valtuutettu asioi, jos tällainen henkilö on valtuuttajan tiedossa. Tällaista valtuutusta kutsutaan erityiseksi tiedonannoksi. Se voidaan esittää myös suullisesti.
Aiheesta muualla

Oikeustoimilaki Finlexissä.
Kalle Kirjavainen

Kalle Kirjavainen 1930-luvun alussa.
Kaarlo Einar (Kalle) Kirjavainen (17. huhtikuuta 1899 Teisko – 12. joulukuuta 1968 Tampere) oli suomalainen näyttelijä.
Kalle Kirjavainen valmistui ammattinäyttelijäksi Eino Salmelaisen näyttelijäkurssin kautta. Kirjavainen teki elämäntyönsä Tampereen Teatterissa, jossa aloitti ammattilaisuransa vuonna 1928. Hänet nähtiin yleensä pienissä sivurooleissa. Vuosina 1947–1949 Kirjavainen toimi Porin Teatterin johtajana.
Kirjavainen näytteli elämänsä aikana kuudessa elokuvassa. Hän oli amatöörinäyttelijä vielä ensimmäisen elokuvansa Ei auta itku markkinoilla aikoihin. Hänen tunnetuin elokuvaroolinsa oli "Kauhavan ruma vallesmanni" elokuvassa Härmästä poikia kymmenen. Lisäksi Kirjavainen esitti majuria saksalaisessa elokuvassa 08/15 - Zweiter Teil, mikä oli tuohon aikaan erittäin poikkeuksellista. Kirjavainen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1959.
Kirjavainen kuoli Tampereella 69-vuotiaana.
Filmografia

Ei auta itku markkinoilla (1927)
Neiti Nimismies (1929)
Kirkastettu sydän (1943)
Koskenkylän laulu (1947)
Härmästä poikia kymmenen (1950)
08/15 – Zweiter Teil (1955)
Arikarat

Arikarat olivat eräs Pohjois-Amerikan tasankojen monista intiaanikansoista. He kuuluivat Caddoan kielikuntaan ja asuivat Pohjois- ja Etelä-Dakotan alueilla joutuessaan 1700-luvulla ensi kosketuksiin eurooppalaisten siirtolaisten kanssa.
Arikarat olivat maanviljelijöitä. Heidän omakielinen nimensä oli Sahnish. Ranskalaiset kutsuivat heitä ricaree-intiaaneiksi ja britit käyttivät heistä nimeä ree. Tutkimusmatkailijat Lewis ja Clark arvioivat vuonna 1804 arikarain asukasluvuksi noin 3 000 henkeä. Heidän määräkseen on edellisen vuosisadan alkupuolella arveltu kuitenkin yli 8 000.
Arikarat olivat kieliryhmänsä pohjoisimmalle levinnyt haara. He olivat alun perin osa pawnee-kansakunnasta, joka vaelsi Texasista ja Oklahomasta pohjoiseen etsien hedelmällisempiä maita. Arikarain pääkylä oli nykyisen Pierren kaupungin kohdalla Etelä-Dakotassa.
1820-luvulla arikarain sanottiin pitäneen kaikkia vieraita vihollisinaan ihonväriin katsomatta. Samalla vuosikymmenellä he aloittivat ensimmäisinä tasankointiaaneina sodan Yhdysvaltoja vastaan. Lyhytkestoinen sotatila mursi arikarain vahvan aseman alueen kaupankäynnin historiassa. 1830-luvun isorokko-epidemiat tuhosivat arikarat lopullisesti, ja kansan rippeet yhtyivät mandaneihin ja hidatsoihin.
Historia > Varhainen historia

1200-luvun loppupuolla Texasin itäosiin levinnyt kuivuus ja siitä aiheutunut nälänhätä pakottivat paikalliset caddoankieliset intiaaniryhmät liikkeelle paremman ravinnon toivossa. Pawneiden liittokunnan heimot, arikarat heidän joukossaan, luopuivat kylistään ja aloittivat vaelluksen kohti pohjoista. Nälkä ja sääolosuhteet koettelivat pitkää taivallustaan tekevää kansaa. Vastakkaiseen suuntaan matkaavien ja Kanadasta tulleiden athabaskien kieliryhmään kuuluneiden apassien ja navajojen polut yhtyivät hetkellisesti etelästä vaeltavien kanssa jossakin Nebraskan alueilla.
Arikarat erosivat pawneiden pääjoukoista 1600–1700-lukujen taitteessa ja jatkoivat kulkuaan aluksi pawneiden skidi-heimon mukana. Erkaantumisen uskotaan tapahtuneen 1700-luvun alussa. Joidenkin historioitsijoiden mukaan apassit tai comanchet karkottivat arikarat Koillis-Nebraskasta. Siirryttyään Missourijoen pohjoisille laidoille arikarat pystyttivät jokien varsille 12 kiinteää kylää. Heidän asutuksensa ylettyi nykyisen Omahan kaupungin liepeille asti, ja levisi molemmin puolin Missourijokea nykyisten Pierren ja Chamberlainin kaupunkien välillä.
Arikarat hankkivat kauppasuhteillaan Uuteen-Espanjaan vuoteen 1760 mennessä paljon ratsuja ja eurooppalaisvalmisteisia aseita, kuten metallikirveitä. Hidatsojen ja mandanien kanssa he hallitsivat kaupankäyntiä pohjoisilla tasangoilla. Samoihin aikoihin liikkui Minnesotasta siouxien kansakunnan pakolaisia brule- ja oglala-lakotoja, jotka etsivät uusia asuinmaita, kun ojibwat häätivät heidät pois. Siouxit olivat menettäneet tärkeimmän kauppakumppaninsa Uuden-Ranskan hävittyä sodissa briteille. Etelä-Dakotan joenvarsille muuttaneet cheyennet suostuivat auttamaan lakotoja ja hankkivat näille hevosia.
Mustien vuorten alueilla biisoneita metsästävät arikarat aluksi estivät lakotojen leviämiselle. Voimatasapaino muuttui vuonna 1760-luvun alussa, jolloin arikarat menettivät suuren määrän väestöstään saatuaan eurooppalaisten kauppiaiden mukana kulkeutuneen isorokon tartunnan. Lakotat käyttivät tilanteen hyväkseen ja tekivät hyökkäyksiä arikarain kyliin. Perimätietonsa mukaan arikarat menettivät kulkutautiepidemiaan yli puolet väestöstään. Kun eurooppalaiset vierailivat myöhemmin samalla vuosisadalla joidenkin sioux-kielisten heimojen kylissä, he saivat kuulla, että samat kylät olivat aiemmin kuuluneet arikaroille. 1770-luvulla arikarat solmivat ensimmäiset kauppasuhteensa ranskalaisiin Missourissa Sheyenne-joen rannoilla. Vuonna 1794 turkismetsästäjä Jean-Baptist Trudeau tapasi arikaroja Missourin jokialueilla ja asui useita vuosia heidän parissaan.