stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Superbe (fregatti)
Alkuvaiheet

Superbe rakennettiin vuonna 1814 Haukiputaan Kurtinhaudalla Carl Magnus Engmanin omistamalla varvilla. Engman oli 1800-luvun alussa Oulun suurin laivanvarustaja. Superbe oli kolmimastoinen tasasaumainen puufregatti, jonka kantokyky oli 203 lästiä. Aluksessa ei koskaan käytetty konevoimaa. Alus oli varustettu rakennusvaiheessa Suomen sodan jälkeisen epävakaan ajan takia rannikoiden puolustamista varten neljällä kanuunalla. Aluksella kuljetettiin muun muassa malmia. Aluksen kapteeneina mainittu muun muassa viipurilainen Ohlsen (1835) ja viipurilainen Widgren (1834–1845).
Aluksessa olivat osakkaina Carl M. Engman ja Carl E. Junnelius.  Alus myytiin Kokkolaan vuonna 1822.
Alus teki matkan muun muassa Liverpooliin vuonna 1835.
Egadisaaret

| Egadisaaret |
| --- | --- |

  
Maantiede
Sijainti:  37°58′N, 12°12′E
Merialue:  Välimeri
Saaria yht.:  9
Suurin saari:  Favignana
Muita saaria:  Marettimo, Levanzo
Pinta-ala:  37,45 km²
Valtio
Valtio:  Italia
Maakunta:  Trapani
Alue:  Sisilia
Kunta:  Favignana
Väestö
Väkiluku:  4 300
Tärkein kieli:  italia
Egadisaaret eli Egadiset saaret (sisiliaksi Ìsule Ègadi, ital. Isole Egadi, lat. Aegates Insulae) on Italialle kuuluva saariryhmä Sisilian länsipuolella Välimerellä. Se koostuu pienistä saarista, joiden yhteispinta-ala 37,45 km². Egadisaaret kuuluvat hallinnollisesti Trapanin maakuntaan.
Saaret Favignana, Marettimo, Levanzo, Formica ja Maraone ovat keskellä Egadin meriluonnonsuojelualuetta, jonka pinta-ala on noin 54 000 hehtaaria. Levanzolta on löydetty esihistoriallisia luolamaalauksia.
Saarelaisten pääelinkeino on kalastus, mitä on heikentänyt ylikalastus.
Egadisaarten luona käyty meritaistelu 241 eaa. ratkaisi ensimmäisen puunilaissodan. Saarista tuli osa Italiaa vasta vuonna 1937, jota ennen saaret olivat yksityisomistuksessa.
Geologia

Egadisaaret sijaitsevat noin kuuden kilometrin päässä Sisiliasta länteen. Kaikki saaret ovat vuoristoisia. Korkein kohta on Marettimon saarella sijaitseva Monte Falcone (686 m). Holoseenikauden alkuvaiheeseen asti Välimeren ollessa matalampi Egadisaaret kuuluivat Sisilian saareen. Merenalaiset korkeuserot jakavat Marettimon maajalustan erilleen Levanzon ja Favignanan muodostamasta jalustasta.
Historia

Varhaisimmat merkit ihmisten saapumisesta saarille on ajoitettu myöhäispaleoliittiselle kaudelle, jolloin manneryhteys oli vielä olemassa. Egadisaaret ovat olleet monien kansojen vallan alla. Foinikialaisten kauppareitti kulki saariston ohitse, minkä takia osa heistä jäi saarille asumaan. Ensimmäisen puunilaissodan seurauksena Karthago menetti saaret roomalaisille 241 eaa., ja saman sodan aikana suuri joukko saarten foinikialaisista sai surmansa. Roomalainen kulttuuri vei hitaasti sijaa foinikialaisilta, mutta asuinluolista on löydetty puunilaista kirjoitusta joka on ajoitettu ensimmäiselle vuosisadalle.  Länsi-Rooman tuhouduttua saariryhmä kuului gooteille, vandaaleille ja saraseeneille, kunnes normannit valloittivat Sisilian 1061–1091. Espanja pääsi saarilla valtaan pitkäksi ajaksi, kunnes velkaantumisensa takia Filip IV 1637 myi saaret. Espanjan vallan aikana tonnikalanpyynti alueella kasvoi mittavaksi. Florion suku osti saaret Pallavicinon suvulta vuonna 1874, ja hallinnoi niitä vuoteen 1937.
Eläimistö

Egadisaarten mukaan on nimetty sylkikuoriaislaji Malthinus egadiensis, joka löydettiin Marettimolta. Tavallisia lintulajeja ovat muuttohaukka, tuulihaukka ja vuorikotka.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.politinautica.it/English/index.php?option=com_content&view=article&id=50&Itemid=56 (Arkistoitu – Internet Archive)
Jukka M. Heikkilän romaani Merikonsuli (1995) kertoo Egadisaarten meritaistelusta 241 eaa.
Horisontissa Egadisaaret, joista etumaisina Levanzo ja Favignana ja takana Marettimo.
Meea

| Meea |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  27. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Mea
Nimen alkuperä:  latinan mea, "minun" tai Mia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Meea tai Mea on Suomessakin tutuksi tullut naisen etunimi.
Nimi tulee latinan kielen omistusta ilmaisevasta sanasta mea, "minun", joka on taipunut yksikön feminiinimuoto sanasta "meus". (Esim. cara mea, rakkaani.) Nimi voi olla myös lyhennys pidemmistä m-alkuisista naisen nimistä tai johdannainen nimestä "Mia".lähde?
Nimet ovat yleistyneet 1900-luvun lopulla ja erityisesti 2000-luvulla. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Meea oli annettu Suomessa vuoden 2019 loppuun mennessä 861 ja Mea noin 1340 henkilölle.  Sekä Meea- että Mea-nimisistä yli puolet on syntynyt 2010-luvulla. Vuonna 2010 Mea oli tyttöjen ensimmäisenä etunimenä 32:nneksi ja seuraavana vuonna 84:nneksi suosituin.. 
Ennen vuotta 1960 nimeä Meea ei ollut annettu kenellekään ja Mea vain muutamalle henkilölle.
Vuodesta 2020 lähtien Meean nimipäivä on Suomessa 27. huhtikuuta.
Tunnettuja Meeoja ja Meoja

Meea Lehtinen, suomalainen pesäpalloilija
Mies rakasti vaimoaan

| Mies rakasti vaimoaan |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  1937
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  vakava komedia
Aihe:  vapaa avioliitto
Kantaesitys:  18. marraskuuta 1937
Kantaesityspaikka:  Helsingin Kansanteatteri
Mies rakasti vaimoaan – huomattavan vakava komedia, on Mika Waltarin kirjoittama näytelmä vuodelta 1937. Sen päähenkilö on kirjailija ja naissankari Pee-Pee, joka puhuu vapaan avioliiton puolesta, mutta paljastuu lopussa lähinnä säälittäväksi. Näytelmä ivaa kirjallista maailmaa ja kriitikoita, ja siinä on nähty viittauksia myös Waltarin omaan avioliittoon. Näytelmää ei ole juuri esitetty myöhemmin, ja se on julkaistukin vain Näytelmäkirjailijaliiton monisteena.
Taustaa

Näytelmän kerrotaan saaneen alkunsa toukokuussa 1937, kun Helsingin Kansanteatterin johtaja Eino Salmelainen kaipasi teatteriinsa uutta komediaa. Waltarin edellinen näytelmä Kuriton sukupolvi oli ollut menestys, ja sitä esitettiin yhä. Salmelainen tapasi sattumalta Mika Waltarin vaimon Marjatta Waltarin ja kysyi, voisikohan Mika kirjoittaa Kansanteatterille komedian. ”Kyllä hän kirjoittaa”, rouva Waltari vastasi. Waltari kirjoittikin näytelmän Mies rakasti vaimoaan kesällä 1937, jolloin hän kirjoitti lisäksi romaanin Vieras mies tuli taloon ja pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää.
Salmelainen piti näytelmää muuten esityskelpoisena, mutta siinä oli seitsemän eri lavastusta. Waltari kirjoitti koko näytelmän vielä uudestaan niin, että lavastuksia oli enää kaksi, olohuone ja maisteri Juuren työhuone. Tämä näkyy näytelmässä niin, että välillä siinä vain kerrotaan, mitä muualla on tapahtunut tai tapahtuu.
Juoni ja henkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Se kai onkin kirjailijan ja kustantajan välinen perusominaisuus, kirjailija juo, mutta kustantaja saa siitä päänsärkyä. | ” |
– Maisteri Juuri
Näytelmä alkaa radiohaastattelulla, kun näyttelijätär Kulomaa haastattelee kustannustoimittajaa, maisteri Juurta ja suosittua kirjailijaa ja naissankaria Pee-Peetä. Pee-Pee puhuu vapaan avioliiton puolesta ja väittää, että kun rakkaus loppuu, avioliitto tulee onnettomaksi ja ihminen alkaa kaivata vaihtelua. Maisteri Juuri vastustaa Pee-Peen näkemyksiä moraalin ja yhteiskunnallisen vastuun nimissä.
Pee-Pee toteuttaa ajatuksiaan myös käytännössä, kun hän viettelee Juuren vaimon, joka on kyllästynyt ja kaipaa vaihtelua. Pee-Pee halveksii rouva Juurta, mutta nauttii silti tämän tarjoamasta ihailusta ja elintasosta. Maisteri Juuri saa heidän suhteensa selville ja lavastaa itse romanssin näyttelijätär Kulomaan kanssa saadakseen vaimonsa mustasukkaiseksi. Parit osuvat sattumalta yhteen yöllä Juurten asunnossa. Paikalle tulee Pee-Peen vaimo, joka rakastaa miestään tämän syrjähypyistä huolimatta. Pee-Peen aluksi värikäs ja boheemi hahmo näyttäytyy vaimon kuvaamana lähinnä säälittävänä, ja Pee-Pee osoittautuu juopoksi pelkuriksi, jota vain vaimon ymmärtävä rakkaus pitää pinnalla. Juuren ja Pee-Peen avioliitot ovat kuitenkin syrjähyppyä kestävämpiä. Nuorempi sukupolvi, Juurten poika ja hänen tyttöystävänsä Mirja, edustavat moraalisempaa ja ehdottomampaa ajattelua kuin lepsut vanhempansa.
Näytelmän lopussa paljastuu, että Juuri on kirjoittanut salanimellä A. A. Uusimaa menestysromaanin, joten hän saa kirjailijanakin voiton Pee-Peestä, jonka uusin näytelmä on saanut murskaavan vastaanoton.
Esitykset

Näytelmä sai kantaesityksensä Helsingin Kansanteatterissa 18. marraskuuta 1937. Sen ohjasi Eino Salmelainen, ja pääosia näyttelivät Leo Lähteenmäki (Pee-Pee), Kalle Rouni (maisteri Juuri) ja Eine Laine (rouva Juuri). Näytelmää esitettiin kymmenessä teatterissa vuoden 1939 alkuun mennessä, mutta sen jälkeen sitä ei ole juuri esitetty ainakaan ammattiteattereissa. Aviollinen uskottomuus, moraalittomuus ja kevytmielisyys olivat 1930-luvulla teatterissa kuohuttavia asioita. Näytelmän vakavia puolia ei kuitenkaan haluttu nähdä, vaan se esitettiin mieluummin hauskana ja kevyenä pilana.
Arvioita

Panu Rajalan mukaan Mies rakasti vaimoaan ei itse asiassa ole huvinäytelmä, vaan vakava moraliteetti, ja hän vertaa sitä Waltarin näytelmään Jättiläiset ovat kuolleet. Toisaalta Kurittomaan sukupolveen sen yhdistää uskottomuuden ja aviorikoksen teema. Maaria Koskiluoma on myös todennut, että Mies rakastaa vaimoaan -näytelmä ja Kuriton sukupolvi ovat samantapaisia: kummassakin mies tekee liikaa työtä ja etääntyy perheestään, jolloin vaimo turhautuu ja ihastuu toiseen mieheen. Koskiluoma pitää näytelmän keskeisiä mieskuvia, maisteri Juurta ja Pee-Peetä, uskottavina, ja heissä on jonkin verran Waltaria itseään. Naiset sen sijaan on kuvattu kliseisesti: rouva Juuri on pinnallinen typerys ja Pee-Peen vaimo madonnamainen marttyyri. Juuren poika ja hänen tyttöystävänsä Mirja ovat onnistuneita henkilöhahmoja, ja pojassa on nähtävillä naisten ohjailema miestyyppi, josta tuli Waltarin komedioissa tyypillinen.
Rajala nimittää näytelmää ”katkeraksi ja väkinäisesti huvittelevaksi”, ja hänen mielestään siinä on koston makua. Waltari esimerkiksi kuvaa Pee-Peen näytelmän vastaanottoa ja teatteriarvostelijoita myrkyllisesti, minkä voi käsittää vastauksena hänen itse saamaansa kritiikkiin. Rajala viittaa myös Waltareiden avioliittoon, jossa ihastumisia oli molemmin puolin. Mika Waltari oli ihastunut näyttelijä Rauni Luomaan ja myös Marjatta Waltarilla oli omat seikkailunsa. Juri Nummelin kiinnittää huomiota myös siihen, miten Waltari kommentoi aikansa kirjallisuuskeskusteluja ja oman Tulenkantajien sukupolvensa asemaa. Juuren poika ihailee A. A. Uusimaan teosta, koska se tuntuu hänestä raikkaalta kaiken ”erittelyn ja psykologian” jälkeen.
Rajala arvelee, että näytelmä käsitteli liikaa kustannus- ja teatterimaailmojen sisäpiirejä, eikä sen kyyninen asenne siksi ollut yleisön mieleen. Koskiluoman mielestä Mies rakasti vaimoaan on kuitenkin kestänyt ajan kulumisen paremmin kuin Kuriton sukupolvi.
Hankasalmen junaonnettomuus

Hankasalmen junaonnettomuus tapahtui Hankasalmen asemalla rataosalla Jyväskylä–Pieksämäki jatkosodan aikana 21. heinäkuuta 1941.
Onnettomuuspäivänä kello 14.23 Venetmäeltä lähti Hankasalmen suuntaan Kollaan rintamalla haavoittuneita kuljettanut H9-veturin (myöh. Hv2-sarjaan muutettu) vetämä, 14-vaunuinen sairasjuna 3. Likimain samaan aikaan Niemisjärveltä lähti vastakkaiseen suuntaan 228 upseerin ja sotilaan suuruista pietarsaarelaisosastoa sekä haupitseja, traktoreita ja yhtä kuorma-autoa rintamalle kuljettanut K3-vetoinen (myöh. Tv1) junavuoro nro 4738.
Sotilasjunan laskettiin saapuvan aiemmin Hankasalmelle, joten sille asetettiin kulkutie sivuraiteelle. Sairasjuna kulki kuitenkin oletettua nopeammin, ja se tulikin pääraidetta sotilasjunan ollessa vielä siirtymässä sivulle. Sairasjunaa ei saatu pysäytetyksi ajoissa, ja se osui sotilasjunan toisen vaunun kohdalle noin 15–30 km/h:n nopeudella.
Kaksi sotilasta kuoli, toinen heti ja toinen sairaalassa Kuopiossa, ja seitsemän loukkaantui. Sairasjunan veturi H9 numero 680 kärsi vähäisiä vaurioita. Yhdeksän vaunua vaurioitui sekä rataa rikkoontui. VR:n korjauskulut olivat 163 226,35 markkaa. Puolustusvoimien kalustosta vaurioitui muun muassa kolme kahdeksan tuuman haupitsia ja joitain ajoneuvoja. Puolustusvoimien korjauskulut olivat 60 000 markkaa.
Sotasensuurin vuoksi onnettomuudesta ei kerrottu aikanaan tiedotusvälineissä. Asiaa käsitellyt Hankasalmen käräjäoikeus päätti, että sairasjunan veturinkuljettaja oli “ainakin osittain” syyllinen onnettomuuteen.
Aiheesta muualla

Veli-Matti Häkkinen, Kuolema kohtasi kiskoilla (2010)
Mikael Wahlman

| Mikael Wahlman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Mikael Antti Waldemar Wahlman
Syntynyt: 1992 
Uran tiedot
Lempinimi:  Miksu 
Laji:  esteratsastus
Seura:  Korpikylän Ratsastajat, Kop-Ra
Saavutukset
Voitot:  Suomenmestaruus, ponit 2007 Suomenmestaruus, juniorit 2010   Suomenmestaruus 2011
 Tietolaatikko päivitetty 1 heinäkuu 2012 
Mikael Wahlman on suomalainen esteratsastaja. Hän voitti vuoden 2011 esteratsastuksen senioreiden suomenmestaruuden.
Wahlman kuuluu Hollolassa toimivaan seuraan Korpikylän Ratsastajat (Kop-Ra). Vuonna 2010 Wahlman voitti junioreiden suomenmestaruuden. Vuonna 2011 hän ratsasti ensimmäistä kauttaan nuorissa, mutta päätti tavoitella avoimen luokan mestaruutta. Syyskuussa hän voitti senioreiden Suomen mestaruuden kahdeksanvuotiaalla belgianpuoliveriruunallaan Wilantos van Bon Cheval. Monipäiväisissä mestaruuskilpailuissa ratsukko ei saavuttanut yhtään luokkavoittoa, mutta voitti mestaruuden yhteistuloksisten perusteella. Ratsukon lopputulos oli 9,06 virhepistettä ja eroa toiseksi tulleisiin Rosa Ruutsalo – Whisper oli 3,94 virhepistettä.  Vuonna 2012 hän voitti Tapiola nuorten GP-sarjan hevosella Prestige.
Pappila (Somero)

Someron pappila toukokuussa 2020 nähtynä Kirkkojärven etelärannalta.
Pappila (myös Pappilankylä) on Someron keskustaajamaan kuuluva kylä Somerolla Kirkkojärven pohjoisrannalla, Hämeen Härkätien (yhdystie 2810) varrella.
Sijainti

Kylän alue rajautuu etelässä Paimionjoen yläjuoksun vesireittiin kuuluviin Kirkkojärven ja Saarentaanjärveen sekä pohjoisessa ja idässä Paimionjokeen sivujokeen Jaatilanjokeen. Kylän lävitse kulkee Hämeen Härkätie(yhdystie 2810), osoitenimeltään Somerolla Turuntie.
Pappilan naapurikyliä Somerolla ovat Rautela lännessä, Sylvänä pohjoisessa, Jaatila ja Joensuu lännessä sekä Harju, Härkälä ja Saarentaka etelässä Kirkkojärven ja Saarentaanjärven eteläpuolella.
Osa Someron keskustaajamaa

Kylä on osa Someron keskustaajamaa ja siellä sijaitsevat muun muassa Okkerin asuinalue Pappilantien varrella Hämeen Härkätien eteläpuolella sekä Someron terveyskeskus ja vanhainkoti Hämeen Härkätien varressa. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 780, mikä teki siitä väkiluvultaan Someron kolmanneksi suurimman kylän heti Joensuun ja Jaatilan jälkeen.
Historia

Historialtaan kylä on Someron seurakunnan kirkkoherran virkatalona toiminut yksinäistalo. Alkujaan Someron pappilan arvellaan sijainneen kirkon luona Someronjoen vesistön etelärannalla, mutta luultavimmin 1500-luvun alkupuolella se lienee siirretty vesistön pohjoisrannalle, missä sille erotettiin maat Jaatilan ja Rautelan kylistä. Maisemallisesti ja kulttuurihistoriallisesti merkittävä, vuonna 1887 rakennettu Someron pappila sijaitsee Kirkkojärven rannalla Hämeen Härkätiestä erkanevan Pappilantien päässä ja on nykyään yksityisomistuksessa.
Aiheesta muualla

Schroderus, Lars: Somero, Pappila, vanhempi tiluskartta ja selitys. Hämeen lääni, Somero, bb1a:136.  (Maanmittaushallitus, Maanmittaushallituksen uudistusarkisto, maakirjakartat) Kansallisarkisto, 1647.  Kartan verkkoversio Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa (jpg) (viitattu 20.6.2011)
| n k Somero |
| --- | --- |
Taajamat:  Someron keskustaajama 
Rekisterikyliä Somerolla:  Harju  Hirsjärvi  Häntälä  Härkälä  Ihamäki  Jaatila  Joensuu  Jurvala  Kerkola  Kimala  Kivisoja  Kultela  Kärilä  Lahti  Lammi  Lautela  Ollila  Pajula  Paltta  Pappila  Pitkäjärvi  Pusula  Pyöli  Rautela  Ruunala  Ryhtä  Saarentaka  Sillanpää  Sylvänä  Syvänoja  Talvisilta  Terttilä  Viluksela  Ylenjoki 
Kulmakuntia Somerolla:  Isoniittu  Kauraketo  Koisthuhta  Laitiainen  Lehtimäenkulma  Palojoki  Uusi-Kaskisto 
Rekisterikyliä Somerniemellä:  Härjänlahti  Härjänoja  Jakkula  Kaskisto  Keltiäinen  Kopila  Mäyrämäki  Oinasjärvi  Palikainen  Salkola  Suojoki  Vesanoja  Viuvala
Amerikan Samoan lippu

Amerikan Samoan lippu
Amerikan Samoan lippu on Amerikan Samoan tunnus vaakunan ohella. Lippu on otettu käyttöön 17. huhtikuuta 1960. Ennen lipun käyttöönottoa Amerikan Samoa käytti Yhdysvaltojen lippua. Lipun mittasuhteet ovat 10:19. Lipussa esiintyvät punainen, sininen ja valkoinen väri ovat Amerikan Samoan perinteiset värit.
Lipun kotka

Lipussa oleva kotka on valkopäämerikotka. Kotka on lentoasennossa, asento on nimeltään volant. Kotkan värit ovat lipussa samat kuin luonnossa. Sen vasemmanpuoleissa kynsissä on valtikka ja oikeassa nuija, jota käytetään Amerikan Samoalla rituaalitansseissa.
Pitcairnin vaakuna

Pitcairnin vaakuna
Pitcairnin vaakuna tai Pitcairnsaarten vaakuna on Pitcairnin tunnus lipun ohella. Se on ollut käytössä 2. huhtikuuta 1984 lähtien.
Symboliikka

Vaakunan kilvessä oleva vihreä kolmio symboloi Pitcairnsaarten nousua merestä.
Ankkuri viittaa Raamattuun ja turvallisuuteen.
Vaakunassa ylhäällä oleva kottikärry kuvaa toimeliaisuutta ja tarmoa.
Ylhäällä vaakunassa sijaitsevasta mikropuun oksasta tehdään mm. muistoesineitä turisteille.
Joensuu (Somero)

Someron kaupungintalo.
Joensuuntietä keskustassa.
Joensuuntien alkupäätä.
Joensuu on kylä Somerolla ja paikallisesti myös Joensuun kylän ympärille kasvaneen, siitä myös naapurikyliin laajentuneen  Someron keskustaajaman epävirallinen nimitys. Joensuun naapurikyliä ovat Jaatila, Pappila ja Ruunala lännessä, Sylvänä ja Laitiainen pohjoisessa, Kultela ja Ihamäki idässä ja Lammi etelässä. Kaupungin keskustaajaman keskuskylänä Joensuu on Someron kylistä väkiluvultaan suurin. Vuonna 2011 sen väkiluku oli 2 303.
Keskustaajama

Liikenteellisesti Joensuun sijainti Somerolla on keskeinen, ja sen vaikutus keskuksena on vanhastaan ulottunut myös Someron rajojen ulkopuolelle. Vielä nykyäänkin kylässä risteävät Salosta Jokioisille ja Forssaan johtava Kantatie 52 ja Hämeen Härkätiehen kuuluvat Koskelta Somerolle johtava Yhdystie 2810 ja Somerolta Tammelaan vievä yhdystie 2802. Keskeisen sijaintinsa takia Joensuusta muodostui Someron keskustaajama jo 1800-luvulla, ja 1900-luvulla taajama laajeni myös viereisiin Jaatilan, Pappilan, Ruunalan, Harjun, Lammin, Härkälän ja sittemmin myös Kultelan kyliin.. Koko Someron keskustaajaman väkiluku näiden kylien taajamaan kuuluvissa osissa vuonna 2005 oli 5 278
Someron keskustaajaman pääkatu on kylän halki kulkeva Joensuuntie. Sen varrella sijaitsevat muun muassa 1970-luvulla valmistunut Someron kaupungintalo ja sen vieressä keskustaajaman maamerkkinä toimiva Kiiruun puisto sekä näiden läheisyydessä tien toisella puolen entisen valtion virastotalon luona Someron tori ja kaupungintaloa vastapäätä Someron linja-autoasema. Joensuuntien varrelle on vanhastaan sijoittunut myös pääosa Someron keskustaajaman julkisista ja kaupallisista palveluista.
Joensuun kylään kuuluvia Someron keskustaajaman asuinalueita ovat Kaislaranta, Haironpelto ja Pärnämäki. Pohjoisessa, Jaatilanjoen keskijuoksun varressa kylään kuuluvat Palman teollisuusalue Jokioistentien  varressa ja Pikku-Joensuun kulmakunta Jokioisten- ja Forssanteiden varsilla.
Historia ja rakennettu kulttuuriympäristö

Joensuun kylän historiallinen kylätontti on sijainnut Someron Kirkkojärven rannalla siihen laskevan Jaatilanjoen suussa, mistä kylä on saanut nimensä, ja Joensuun kanssa samaan jakokuntaan on kuulunut läheinen Ruunalan kylä ylempänä Jaatilanjoen varressa. Joensuun kylän alkuperäisiä kantataloja ovat olleet Akusti, Hätä, Kiiru ja Hoppu (myöhemmin Seppälä), joista kolme viimeksi mainittua ovat muodostaneet leikillisen nimiketjun. Vielä 1980-luvulla vanhalla kylätontilla oli jäljellä Ali-Aukustin talo, joka kuitenkin 1980-luvun lopussa purettiin. Kylän vielä jäljellä olevia kantataloja ovat Someron kulttuuri ry:n käytössä 2000-luvulla oleva Kiiru Joensuuntien varrella, Someron seurakunnan käytössä oleva Svensson eli Yli-Aukusti Vanhantien varrella ja Hämeen Härkätien varressa sijaitseva Yli-Seppälä. Hävinnyt kantatalo on Hätä. Kantataloista Kiiru päärakennuksineen ja kivisine viljamakasiineineen  muodostaa sekä maisemallisesti että historiallisesti merkittävän kokonaisuuden, samoin Svensson ja Yli-Seppälä ovat maisemallisesti ja paikallishistoriallisesti merkittäviä. Myös muuta maisemallisesti ja rakennus- ja kulttuurihistoriallisesti arvokasta rakennuskantaa on säilynyt, vaikka uudempi liikerakentaminen onkin rikkonut kyläkuvaa.
Luonto

Kylän luonnonympäristöä hallitsevat Kirkkojärven, Jaatilanjoen ja kylän etelänpuolisen Someronjoeksi nimitetyn Paimionjoen osuuden ohella laajat pellot kylän pohjoisosassa Palmassa, missä Jaatilanjokeen laskee Laukkonlammista alkunsa saava Palmanoja. Näiden pohjoispuolella Someron keskustaajaman lähivirkistysalueena toimii Palmankallion metsäalue.
Aiheesta muualla

Avander, Niklas: Somero, Joensuu, vanhempi tiluskartta ja selitys. Hämeen lääni, Somero, H70: 11/1-2.  (Maanmittaushallitus, Maanmittaushallituksen uudistusarkisto, maakirjakartat) Kansallisarkisto, 1698.  Kartan verkkoversio Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa (jpg) (viitattu 20.6.2011)
| n k Somero |
| --- | --- |
Taajamat:  Someron keskustaajama 
Rekisterikyliä Somerolla:  Harju  Hirsjärvi  Häntälä  Härkälä  Ihamäki  Jaatila  Joensuu  Jurvala  Kerkola  Kimala  Kivisoja  Kultela  Kärilä  Lahti  Lammi  Lautela  Ollila  Pajula  Paltta  Pappila  Pitkäjärvi  Pusula  Pyöli  Rautela  Ruunala  Ryhtä  Saarentaka  Sillanpää  Sylvänä  Syvänoja  Talvisilta  Terttilä  Viluksela  Ylenjoki 
Kulmakuntia Somerolla:  Isoniittu  Kauraketo  Koisthuhta  Laitiainen  Lehtimäenkulma  Palojoki  Uusi-Kaskisto 
Rekisterikyliä Somerniemellä:  Härjänlahti  Härjänoja  Jakkula  Kaskisto  Keltiäinen  Kopila  Mäyrämäki  Oinasjärvi  Palikainen  Salkola  Suojoki  Vesanoja  Viuvala
Rkt (ravintolavaunu)

| Rkt |
| --- | --- |
 Rkt-ravintolavaunu Kolarissa.
Perustiedot
Tyyppi:  Ravintolavaunu
Liikennöitsijä:  VR
Valmistaja:  VR Pasilan konepaja
Lukumäärä:  40, joista 12 muutettu Rk-sarjaan
Valmistusvuodet:  1975–1976, 1982, 1986
Liikenteessä:  7, joista kaikki Rk-sarjassa
Romutettu:  27, joista 1 Rk-sarjasta
Museoitu:  5, joista 3 Rk-sarjasta
Numerointi:  23801–23840
Istumapaikkoja:  44, Rk-sarjassa 60
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  140 km/h
Paino:  44 – 46 t
Pituus:  26 400 mm
Raideleveys:  1 524 mm
Telit:  Minden-Deutz
Suurin akselipaino:  14,2 t
Rkt oli VR:n pikajunissa käyttämä ravintolavaunutyyppi. Vaunut valmistettiin Valtionrautateiden Pasilan konepajalla Helsingissä kolmessa erässä vuosien 1975–1986 välillä. Rkt-sarjan vaunut olivat vuosikymmeniä Suomen rautateiden yleisimpiä ravintolavaunuja. Rkt-sarjaan kuului 40 vaunua, joista 12 muutettiin Rk-sarjaan.
Vaunujen sisustus oli säilynyt hyvin pitkälti muuttumattomana, ja 1970-luvun tunnelma oli huomioitu ravintolan tarjonnassa. Vaunun markkinointinimi oli Raileri.
Liikennöinti

Rkt-vaunut liikennöivät pohjoisen Suomen pikajunissa sekä poikittaisliikenteessä:
Helsinki–Tampere–Seinäjoki–Oulu–Kemijärvi/Kolari
Kuopio–Kontiomäki–Oulu–Rovaniemi
Rkt-vaunuja käytettiin myös erilaisissa tilausjunissa ja korvaavana kalustona InterCity-junissa.
Muutostyöt

Vuosina 1996–1998 vaunut 23809–23820 kävivät läpi saneerauksen VR Turun konepajalla. Vaunujen sisustusta muutettiin siten, että paikkaluku kasvoi 60:een. Lisäksi suurin sallittu nopeus nostettiin arvoon 160 km/h. Muutetut vaunut siirrettiin sarjaan Rk, ja ne saivat uudet numerot 27809–27820. VR Hyvinkään konepaja täyskorjasi Rk-vaunut vuosina 2005–2007, jolloin ne saivat punavalkoisen Intercity-värityksen. Rk-vaunujen markkinointinimi Avecralla on ollut Kultainen Kulkuri, mutta sen käytöstä on sittemmin luovuttu.
Vaunu 23816 (myöhemmin Rk 27816) muutettiin vuonna 2000 Sibelius-junissa käytettäväksi yhdysliikennekelpoiseksi Rky 29981 -vaunuksi.