stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
MAKS

MAKS 2007
MAKS (ven. МАКС, Международный авиационно-космический салон, Meždunarodnyi aviatsionno-kosmitšeski salon) on venäläinen kaupallinen ilmailunäyttely.
Se järjestetään Moskovan lähellä Žukovskissa M. M. Gromovin tutkimuslaitoksen (LII) Ramenskojen lentokentällä. Näyttelyt alkoivat 1992 nimellä Mosaeroshow-92. Vuodesta 1993 lähtien nättely on järjestetty nykyisellä nimellään parittomina vuosina (MAKS-1993, MAKS-1995...MAKS-2013).
Tupolev Tu-160 MAKS-2007 -näytöksessä
Elokuun 2005 näyttelyssä vierailijoita oli 512 000 henkeä.[lähde? ] Ulkomaisia näytteilleasettajia oli 134 ja venäläisiä 520.[lähde? ]
Vuoden 2007 näyttely MAKS 2007 järjestettiin 21.–26. elokuuta. Näyttelyn avasi Venäjän presidentti Vladimir Putin. Esillä olivat muun muassa Mikojan-Gurevitš, Suhoi, EADS, Boeing, Alenia, GIFAS ja Euroopan avaruusjärjestö.[lähde? ]
Vuoden 2009 näyttely MAKS 2009 järjestettiin 18.-23. elokuuta. Kävijöitä oli yli puoli miljoonaa.[lähde? ] Kaksi Venäjän ritarit -taitolentoryhmän Suhoi Su-27 -konetta törmäsi toisiinsa muutamaa päivää ennen näyttelyn alkua. Kummankin koneen kyydissä olleet onnistuivat pelastautumaan heittoistuimella, mutta tästä huolimatta yksi lentäjä menehtyi ja kaksi muuta sai vakavia vammoja. Onnettumuuden seurauksena taitolentoryhmä peruutti esiintymisensä näyttelyssä.
Vuonna 2011 näyttely järjestettiin 16.–21. elokuuta. Näyttelyssä esiintyi mm. viidennen sukupolven suihkuhävittäjä Suhoi PAK FA. Yhdysvaltain ilmavoimat ja laivasto toi tapahtumaan ensi kertaa 12 taistelukonetta, ml. F-15E ja F-16C -hävittäjät, Boeing B-52 Stratofortress, C-130J Hercules Tactical Transport Aircraft ja Boeing KC-135 Stratotanker.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen MAKSin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Photographies with MAKS'95-97-99-2001-2003-2005
MAKS 2005 video (Arkistoitu – Internet Archive)
MAKS 2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
Maria do Couto Maia-Lopes

Maria do Couto Maia-Lopes (24. lokakuuta 1890 – 25. heinäkuuta 2005) oli portugalilainen henkilö. Hän syntyi Grijóssa, Vila Nova de Gaiassa lähellä Porton kaupunkia. Hän kuoli 114 vuoden ja 274 päivän iässä ollen toiseksi vanhimmaksi elänyt portugalilainen. Häntä vanhemmaksi on elänyt vain Maria de Jesus, joka kuoli 115 vuoden ja 114 päivän iässä vuonna 2009.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
R. E. Brummer

Reino Emil Brummer (17. maaliskuuta 1887 Hämeenlinna – 8. helmikuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen sähköinsinööri ja Helsingin sähkölaitoksen toimitusjohtaja.
Brummerin vanhemmat olivat Hämeenlinnan klassillisen lyseon latinan kollega Karl Emil Fabian Brummer (1848–1903) ja Hildur Helena Maria Nordenswan. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna  1911.
Brummer toimi sähköinsinöörinä Yhdysvalloissa 1912–1917 ja palattuaan Suomeen hän oli Helsingin sähkölaitoksen käyttöinsinöörinä 1922–1938 ja laitoksen toimitusjohtajana 1938–1944.
Brummer oli naimisissa vuodesta 1922 Eva Signe Snellmanin kanssa.
Julkaisuja

Sähkömiehen sähköoppi ; kirjoittajat R. E. Brummer ym. Ammattienedistämislaitoksen ammattikirjoja n:o 9. Otava 1929
Panssaroidun suurjännitekaluston käyttö Helsingin kaupungin sähkölaitoksella : lyhennys Suomen sähköinsinööriliiton kokouksessa 22 päivänä marraskuuta 1929 pidetystä esitelmästä. Helsinki 1930
Helsingin kaupungin sähkölaitoksen kattilaston viimeinen lisäys taloudelliselta ja tekniseltä kannalta : lyhennys Suomen sähköinsinööriliiton kokouksessa 28 p. marraskuuta 1931 pidetystä esitelmästä. Helsinki 1932
Toimitustöitä

Suomen sähköinsinööriliiton r.l. matrikkeli 1926-41 ; toim. R. E. Brummer. Suomen sähköinsinööriliitto, Helsinki 1942
Finlands elektroingenjörsförbund r.f. Matrikel 1926-41 ; red. R. E. Brummer. Finlands elektroingenjörsförbund, Helsingfors 1943
Suomennoksia

S. von Gaisberg : Sähkövoima- ja valaistuslaitteiden asettajan käsikirja ; 60. saksalaisesta painoksesta ja 8. ruotsalaisesta laitoksesta kotimaan oloihin sovittaen suom. R. E. Brummer. Karisto 1921
Maailman digitaalinen kirjasto

Maailman digikirjaston logo.
Maailman digitaalinen kirjasto (engl. World Digital Library) on Yhdistyneiden kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö Unescon hanke, joka pyrkii saattamaan internetin välityksellä eri kulttuurien kirjallisia aineistoja avoimeen ja ilmaiseen käyttöön. Sen tavoitteena on kulttuurien välisen ymmärryksen laajentaminen, lähdeaineiston tuottaminen koulutuksen ja tutkimuksen käyttöön sekä aineiston saatavuuden parantaminen.
Kirjastohanke avattiin virallisesti 21. huhtikuuta 2009. Ehdotuksen hankkeesta teki yhdysvaltalainen Kongressin kirjaston pitkäaikainen johtaja James Billington vuonna 2005.
Maailman digitaalisen kirjastoon osallistuvat organisaatiot

Mukaan osallistuvien organisaatioiden määrä on lisääntynyt huomattavasti hankkeen edetessä. Maailman digitaalinen kirjastoon osallistuu aineistoillaan ja työpanoksellaan suuri joukko kansallis- ja tutkimuskirjastoja, kansallisarkistoja, yliopistoja ja kulttuurisäätiöitä maailman eri puolilta. Heinäkuun 2021 alussa mukana oli noin 200 organisaatiota. Suomesta Maailman digitaaliseen kirjastoon osallistuu Kansalliskirjasto.
Aiheesta muualla

World Digital Library (englanniksi)
Läntinen konferenssi (NHL)

Läntisen konferenssin logo
Läntinen konferenssi (engl. Western Conference) (ransk. Conférence de l’Ouest) on toinen pohjoisamerikkalaisen jääkiekkoliiga NHL:n konferensseista Itäisen konferenssin ohella. Se koostuu 16 joukkueesta, joista kahdeksan kuuluu Tyynenmeren divisioonaan (engl. Pacific Division) ja kahdeksan Keskiseen divisioonaan (engl. Central Division). Konferenssin voittaja palkitaan Clarence S. Campbell Bowl -palkinnolla, ja se kohtaa vuosittain Stanley Cupin finaaleissa Itäisen konferenssin mestarin. Läntisen konferenssin viimeisin mestari on Edmonton Oilers kaudelta 2023-2024. Eniten voittoja on Edmonton Oilersilla ja Chicago Blackhawksilla, molemmilla seitsemän.
Konferenssi tunnettiin vuosina 1974–1993 nimellä Clarence Campbell Conference. Vuonna 1993 konferenssien ja divisioonien nimet muutettiin kuvaamaan paremmin joukkueiden maantieteellistä sijaintia, ja syntyi Läntinen ja Itäinen konferenssi.
Kaudella 2020–2021 liigassa ei ollut käytössä Itä–Länsi -konferenssijaottelua, vaan joukkueet jaettiin neljään divisioonaan (Itäinen, Läntinen, Pohjoinen, Keskinen).
Joukkueet

Läntisessä konferenssissa on 16 joukkuetta, jotka jaetaan Keskiseen ja Tyynenmeren divisioonaan. NHL:n uusi laajennusjoukkue Seattle Kraken aloitti pelaamisen kaudella 2021–2022 ja se liittyi Tyynenmeren divisioonaan. Arizona Coyotes siirtyi tällöin Keskiseen divisioonaan tasoittaakseen molemmat divisioonat kahdeksaan joukkueeseen.
| Keskinen divisioona | Tyynenmeren divisioona |
| --- | --- |
Utahin NHL-seura: Anaheim Ducks
Chicago Blackhawks: Calgary Flames
Colorado Avalanche: Edmonton Oilers
Dallas Stars: Los Angeles Kings
Minnesota Wild: San Jose Sharks
Nashville Predators: Seattle Kraken
St. Louis Blues: Vancouver Canucks
Winnipeg Jets: Vegas Golden Knights
Logot

Entisen Clarence Campbellin konferenssin logo
Vuosina 1993–2006, myös violetti variantti käytössä
2006–
Leo ja Liina

| Leo ja Liina |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Aleksis Kivi
Kirjoitettu:  1867
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  komedia
Aihe:  rakkaus, ylpeys
Tapahtumapaikka ja -aika:  kartano lähellä Helsingin–Hämeenlinnan rautatietä
Kantaesitys:  5. maaliskuuta 1916
Kantaesityspaikka:  Joensuun Työväen Teatteri
Henkilöt
Henkilöt:  Liina, kartanon omistaja  Leo, kasvate kartanossa  Anton, Liinan eno, vanha jääkärimestari  Anna, kartanon emännöitsijä  Elias, palvelija kartanossa
Leo ja Liina on Aleksis Kiven vuonna 1867 kirjoittama yksinäytöksinen rakkausnäytelmä ja lajissaan Suomen varhaisimpia. Se sai kantaesityksensä Joensuussa maaliskuussa 1916.
Leon ja Liinan juonessa on yhtymäkohtia William Shakespearen komediaan Paljon melua tyhjästä. Leo ja Liina ovat ihastuneet toisiinsa, mutta eivät rohkene tunnustaa sitä, ennen kuin sivulliset puuttuvat asiaan.
Ylioppilaskomediat olivat muotia vuoden 1860 paikkeilla. Kun Kivi siirsi Shakespearen näytelmän juonen Suomen maaseudulle kasvatusäidin ja ylioppilaan väliseksi lemmenleikiksi valtakunnan ensimmäisen rautatieosuuden lähelle, hän on saattanut ammentaa omista kokemuksistaan Fanjunkarsissa. Mitään pitävää näyttöä ei kuitenkaan ole siitä, että Kivi olisi peilannut suhteensa Charlotta Lönnqvistiin Leon ja Liinan juonikuvioon.
Kirjoittaminen ja julkaisu

Kivi kirjoitti syyskuussa 1867 Kaarlo Bergbomille kirjeen, jossa hän mainitsi, että hänellä on "kolme pientä teosta valmiina". Kaksi niistä Kivi lähetti Helsinkiin toiveenaan saada ne Viipurin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamina julkisuuteen keväällä 1868. Kiven taloudellinen tilanne oli tuolloin tukala. Viipurilaisseura kelpuutti kolmesta teoksesta julkaistavaksi vain Lean, joka ilmestyi alkuvuodesta 1869. Kiven kirjeenvaihdon perusteella kaksi muuta teosta olivat Sankarteos ja Leo ja Liina. Viimeksi mainittu julkaistiin postuumisti 1878 Kiven valittujen teosten yhteydessä. Sankarteos katosi. Siitä jäi arvostelu, jonka pohjalta sen on arvioitu olleen keskeneräiseksi jäänyt rakkausaiheinen seuranäytelmä, jossa isän ja tyttären näkemykset eivät kohtaa. Samaa teemaa Kivi käytti muun muassa teoksissaan Karkurit ja Lea.
Päähenkilöt

Liina on Leon 28-vuotias "kasvatusäiti" ja ikäisekseen aavistuksen avuton. Hänet kuvataan suhteellisen varakkaana. Liinan luonne vastaa lähinnä Albina Palmqvistia, eikä suinkaan Charlotta Lönnqvistiä, mikäli kyseiselle fiktiiviselle hahmolle haluaa hakea esikuvaa Kiven kokemuspiiristä. Liina muistuttaa Paljon melua tyhjästä -näytelmän itsenäistä ja ylpeää Beatricea, mutta ei ole kuitenkaan yhtä kerkeäkielinen miehiä pilkatessaan.
Leon Kivi on kirjoittanut hoikaksi ja komeaksi 20-vuotiaaksi mieheksi, joka on luonteeltaan hyväsydäminen kainonpuoleinen kaunosielu ja epäkäytännöllinen haaveksija. Leo on metsästäjä, joka toisinaan tuntee voimakasta tarvetta karata maailman turuille holhoojansa ulottumattomiin. Kyseiset piirteet vastaavat varsin hyvin Kiveä itseään.
Rakkauden psykologia

Vaikka eroottisten tunteiden psykologisointi ei ole Kiven vahvinta osaamisalaa, hän on kuitenkin pannut parastaan Leon ja Liinan lemmen kuvaamiseksi. Tyypillisesti Kivi kuvaa romanttisen rakkauden ilmiönä, joka on kunkin näytelmän alussa valmiina ja jonka tielle asetetaan esteitä näytelmän kuluessa. Leossa ja Liinassa Kivi kehittelee piilossa pidetyn lemmen puhkeamista rakkaudeksi, joka antaa elämälle sen suuntaa määräävät raiteet. Hän pohjustaa laajaan syitä, jotka saavat pitkään salatun tunteen purkautumaan ja ratkaisu on asetettu erohetken latautuneeseen ilmapiiriin. Leo tuntee arkuutta ylhäistä Liinaa kohtaan, Liina puolestaan peittää tunteensa järjen jäisen panssarin taakse. Liinan eno Anton astuu draaman kannalta juuri oikeana hetkenä esiin ja saattaa rakastavaiset yhteen. Katsojalle asetelma on lähtökohtaisesti koominen: rakastavaiset huokailevat tahoillaan toistensa perään, mutta kohdatessaan käyttäytyvät täysin välinpitämättömästi toisiaan kohtaan.
Kieli

Leosta ja Liinasta on säilynyt vain Bernhard Fredrik Godenhjelmin korjaama versio, jonka kieliasu on Kihlausta huomattavasti siloitellumpi. Leossa ja Liinassa henkilöiden käyttämät svetisismit jäävät vähäisiksi. Vain eno Anton viljelee kielenkäytössään ruotsalaisia lainasanoja. Toisinaan näytelmän hahmot käyttävät kirjallista ylätyyliä, kuten sitaattilainoja latinasta.
Eräissä kohdin Kiven tyylitaju horjahtelee. Hän kirjoittaa Leolle vuorosanoja, jotka lipsahtavat psykologisen uskottavuuden ulkopuolelle: "Ja viskaisen ulos povestani tulen, kuin pahteensa ukkospilvi ---. Oi ylevä impi, minä lemmin teitä, lemmin nuorukaisen puhtaalla, mutta voimallisella hohteella". Ajoittaisten hutien vastapainona on poljennollisesti vaikuttavaa, omintakeisin ja voimallisin kielikuvin ladattuja vuorosanoja. Tässä suhteessa Leo ja Liina muistuttaa Kiven Canziota.
Juoni

Suomen ensimmäinen rautatie on avattu 1862 välille Helsinki–Hämeenlinna. Näytelmä alkaa tuuheassa puistossa, "tuolla täällä viheriäinen rahi kummallakin puolella, rahien takana tuuheita kuusia, perillä peltoja ja vuoria." Leo tekee lähtöä Amerikkaan, ja ensimmäinen vuorosana on Liinan: "Leo, ennustakoon tämä korea aamu sinulle onnellista matkaa!". Eno Antonia odotellaan paikalle. Liina on näennäisen välinpitämätön Leon lähdön suhteen. Anton saapuu ja kommentoi Leon lähtöä: "Hän matkustaa meistä pois, hän muuttaa perin maapallomme selkäkilvelle, asumaan ikänsä meidän antipodinamme, kurja." Seuraa kartanon palvelijan Eliaan ja Antonin dialogi. Eliaan mielestä Leosta ja Liinasta tulisi oiva pari, johon Anton: "Haa! tämä nainen kantaa päätänsä korkealla, katsahtaen tämänaikaisiin miehiin kuin apinoihin". Seuraa Antonin ja Leon dialogi, jossa Leo kertoo rakastavansa Liinaa. Leo poistuu ja Liina tulee paikalle. Kun Leo palaa, Anton alkaa saattaa rakastavaisia yhteen. Leo ja Liina käyvät kiihkeän dialogin, jossa he vakuuttavat eroavansa lopullisesti. Keskustelun suunta kuitenkin kääntyy, ja rakkaus paljastuu. Juna ei vie Leoa mukanaan, vaan alkaa Leon ja Liinan yhteinen taival.
Esitykset

Leo ja Liina on näytelty erittäin harvoin, etenkin verrattuna Nummisuutarien kaltaisiin kassamenestyksiin. Se sai kantaesityksensä Joensuussa keväällä 1916. Jyväskylän Työväen Teatteri esitti sen syksyllä 1953 ja Lahden kaupunginteatteri 1967–1968. Seinäjoen kaupunginteatteri esitti Leon ja Liinan Aleksis Kiven päivänä 1984, jolloin Kiven syntymästä tuli kuluneeksi tasan 150 vuotta. Nälkäteatteri antoi teoksesta oman tulkintansa kesällä 2001.
Lahdessa Leo ja Liina sai noin 1 900 katsojaa, Seinäjoella puolestaan noin 4 300. Nälkäteatteri näytteli kappaleen ensimmäisenä kesänä kahteen otteeseen: katsojia kertyi tuolloin kaikkiaan 53. Esitys pysyi teatterin ohjelmistossa myöhempinäkin vuosina.
Kirjallisuutta

Kivi, Aleksis: Kihlaus, Leo ja Liina, Selman juonet. Kriittinen editio.  (Toim. Pentti Paavolainen (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko, Petri Lauerma, Juhani Niemi ja Jyrki Nummi)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2015.
Aiheesta muualla

Leo ja Liina – digitaalinen kriittinen editio. Toim. Pentti Paavolainen (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko, Petri Lauerma, Juhani Niemi, Jyrki Nummi ja Kirsi-Maria Nummila. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1484. Helsinki: SKS 2022.
National Library of Finland: Kivi, Aleksis
Finna: Kihlaus : Leo ja Liina ; Selman juonet : kriittinen editio (Arkistoitu – Internet Archive)
Helmet: Leo ja Liina
Puheen pakkaaminen

Puheen pakkaaminen eli puheen koodaus on menetelmä, jolla puhetta pyritään siirtämään tai tallentamaan käyttäen mahdollisimman vähän siirto- tai tallennuskapasiteettia.
Menetelmä tai laite, jolla puhe pakataan tai koodataan ja pakkaus puretaan, on nimeltään puhekoodekki. Kehittyneissä puheen pakkaamismenetelmissä mallinnetaan ihmisen äänijänteitä sekä muita puheenmuodostuksen mekanismeja.
Puheenkoodausmenetelmiltä vaaditaan muutamia keskeisiä ominaisuuksia.
Pakatun puheen tulisi olla:
ymmärrettävää
tunnistettavaa
luonnollista
Puhekoodekin toteutuksen tulisi tekniikaltaan olla myös:
yksinkertainen
vaatia vähän resursseja (prosessointiteho, kaistavaatimus jne.)
virheensietokykyinen
nopea
Puhekoodekit perustuvat joko äänen aaltomuodon käsittelyyn tai puheen mallintamiseen (engl. source codec) tai näiden molempien yhdistelmään.
Aaltomuotokoodekit

Aaltomuotokoodekkeihin kuuluu muun muassa PCM (Pulse Code Modulation)-koodaus, jota käytetään puheen välittämisessä digitaalisessa puhelinverkossa. ITU:n G.711-standardi määrittelee kaksi erilaista logaritmista koodausta digitaalisille signaaleille, pulsseille, A-lain ja µ-lain. G.711 käyttää joko bittinopeutta 64 kb/s tai 56 kb/s. Aaltomuotokoodekit pyrkivät mallintamaan alkuperäistä äänisignaalia mahdollisimman tarkasti ottamatta kantaa sen sisältöön. Ne ovat myös hyvin yksinkertaisia. Toisaalta, koska aaltomuotokoodekit vaativat paljon tietoliikennekaistaa, niille syötettävä äänisignaali täytyy ensin suodattaa sopivaksi: G.711-koodekit sopivat puhelinlaatuisen äänen eli taajuusalueen 300–3 400 Hz välittämiseen vaatimattomalla dynamiikalla (niiden teoreettinen maksimi on 36 dB). ADPCM eli G.726 sovittaa dynaamisesti koodauksen käyttämän arvoalueen sopivaksi. G.726 tarvitsee puhelinlaatuisen äänen välittämiseen vain 32 kb/s.
Aaltomuotokoodekkeja:
ITU G.711 (64 kb/s)
ITU G.726 (32 kb/s
ITU G.727 (16–40 kb/s)
Mallinnuskoodekit

Edellistä tehokkaampi tapa pakata puhetta on mallintaa äänilähde ja yrittää tuottaa alkuperäistä muistuttava ääni mallin käyttämien parametrien avulla. Koska äänen alkuperäistä aaltomuotoa ei tallenneta vaan ainoastaan sen tuottamiseen käytettävät parametrit, vaadittava tiedonsiirtokapasiteetti on erittäin pieni. Ymmärrettävää puhetta pystytään välittämään jo 2,4 kb/s kaistalla. Pakattu ääni kuulostaa kuitenkin metalliselta ja epäluonnolliselta.
Ensimmäinen tähän menetelmään perustunut puheenpakkausmenetelmä oli nimeltään Vocoder (engl. VOice CODER), jonka kehitti Homer Dudley AT&T:n Bell Labsissa 1930-luvulla. Vocoder oli analoginen, sen äänimallissa oli kymmenen eri taajuuksille viritettyä kaistanpäästösuodinta, herätteenä käytettiin pulssioskillaattoria tai kohinaa. Kaikista pelkästään mallinnukseen perustuvista koodekeista voidaan joskus käyttää yleisnimitystä vocoder.
Puheenkoodauksessa 1970-luvulta alkaen käytetyt digitaalisen mallinnuksen menetelmät perustuvat kaistanpäästösuodattimien sijaan lineaariennusteeseen, ja niistä käytetään lyhennettä LPC (Linear Prediction Coding).
Tunnetuin nykyisin käytetyistä mallinnuskoodekeista on LPC-10.
Hybridikoodekit

Hybridikoodekit yhdistävät toisiinsa mallinnuksen ja aaltomuotokoodauksen ominaisuudet. Hybridikoodekit pyrkivät säilyttämään alkuperäisen signaalin ymmärtämiselle tärkeät osat (esimerkiksi formantit) muuttumattomina mutta syntetisoimaan loput. Tunnetuin hybridikoodekeissa käytettävistä algoritmeista on nimeltään CELP (Codebook Excited Linear Prediction). Sillä pystytään tuottamaan ymmärrettävää puhetta alle 5 kb/s kaistalla.
CELP perustuu AbS-malliin (Analysis by Synthesis): eri parametrien tuottamaa ääntä verrataan pakattavaan ääneen ja pyritään löytämään niille arvot, jotka tuottavat pienimmän keskineliövirheen. Kaikkien mahdollisten parametrien kokeilu vaatii kuitenkin liikaa resursseja, joten CELP:tä on kehitetty lukuisia eri variantteja. Tärkein näistä on nimeltään Algebraic CELP eli ACELP.
Hybridikoodekkeja:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| GSM 06.60 (AMR) | 4,75–12,2 kb/s | ACELP |
| FS-1016 | 4,8 kb/s | CELP |
| ITU G.723.1 | 6,3 kb/s | ACELP |
| ITU G.723.1 | 5,3 kb/s | MP-MLQ |
| 3GPP TS 26.171 (AMR-WB) | 6,6–23,85 kb/s | ACELP |
| ITU G.722.2 | 6,6–23,85 kb/s | ACELP |
| ITU G.729 | 8,0 kb/s | ACELP |
| GSM 06.60 EFR | 12,2 kb/s | ACELP |
| GSM 06.10 FR | 13 kb/s | RPE-LTP |
Käyttökohteet

Puheen pakkaamista sovelletaan etenkin matkapuhelinverkoissa (GSM), VoIP-puheluissa sekä podcasteissa. Käyttökohteen mukaan käytetään erilaisia koodekkeja. Esimerkiksi Opus on käytössä VoIP-verkossa ja se on syrjäyttänyt aiemman Speex-koodekin. Uusia koodekkeja ovat Googlen Lyra.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.ind.rwth-aachen.de/research/speech_coding.html
Puola talviolympialaisissa 2010

Puolan joukkue avajaisissa.
Puola osallistui Vancouverin talviolympialaisiin 2010 47 urheilijan voimin. Maa saavutti kuusi mitalia, yhden kultaisen, kolme hopeista ja kaksi pronssista. Mitalitilastossa Puola sijoittui viidenneksitoista.
Mitalistit > Kultaa

Justyna Kowalczyk – maastohiihto, naisten 30 km perinteinen
Mitalistit > Hopeaa

Adam Małysz – mäkihyppy, normaalimäki
Adam Małysz – mäkihyppy, suurmäki
Justyna Kowalczyk – maastohiihto, naisten sprintti perinteinen
Mitalistit > Pronssia

Justyna Kowalczyk – maastohiihto, naisten yhdistelmähiihto
Katarzyna Bachleda-Curuś, Katarzyna Woźniak, Luiza Złotkowska – pikaluistelu, naisten joukkuetakaa-ajo
Maria von Ilosvay

Maria von Ilosvay (8. toukokuuta 1913 Budapest – 16. kesäkuuta 1987 Hampuri) oli unkarilainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka oli äänialaltaan altto.
Ilosvay sai lauluopetusta konservatoriossa Budapestissa ja Wienin musiikkiakatemiassa. Budapestissa hänen opettajiaan olivat Laura Hilgermann, Felicja Kaszowska ja Mária Budanovits. Vuonna 1937 Ilosvay voitti ensipalkinnon kansainvälisessä laulukilpailussa Wienissä. Tämän jälkeen hänet palkattiin Paul Csonkan yksityiseen oopperaseurueeseen esittämään Wolfgang Amadeus Mozartin varhaisia oopperoita. Yhdysvaltalainen impressaari Sol Hurok sai tiedon hankkeesta, neuvoi Csonkaa laajentamaan seuruetta ja lupasi järjestää sille Yhdysvaltain-kiertueen. Kiertue toteutui, ja Maria von Ilosvay oli mukana esiintymässä Yhdysvalloissa lokakuusta 1937 maaliskuuhun 1938. Ohjelmistoon kuului Così fan tutte, jossa Ilosvay tulkitsi Dorabellan roolin. Lisäksi ohjelmistossa olivat Darius Milhaud'n Le pauvre matelot, Jacques Ibert'n Angélique ja Gioachino Rossinin La cambiale di matrimonio, joista kahdessa jälkimmäisessä Ilosvay esiintyi. Ilosvay teki esiintymisen myös Ernst Krenekin uudessa versiossa Claudio Monteverdin L'incoronazione di Poppeasta.
Ilosvay sai vuonna 1940 kiinnityksen Hampurin valtionoopperaan, jonka jäsenenä hän pysyi uransa loppuun saakka. Hän oli Hampurin valtionoopperassa mukana kantaesittämässä Giselher Kleben oopperaa Jacobowsky und der Oberst 2. marraskuuta 1965 ja Milko Kelemenin oopperaa Der Belagerungszustand 13. tammikuuta 1970. Toisen maailmansodan jälkeen Ilosvay esiintyi vierailijana valtionoopperoissa Wienissä, Münchenissä ja Stuttgartissa sekä Lontoon Covent Gardenissa ja Milanon La Scalassa. Vuosina 1953–1958 hän kuului Bayreuthin musiikkijuhlien esiintyjistöön. Siellä hän esiintyi Reininkullassa, Siegfriedissä, Valkyyriassa, Jumalten tuhossa ja Parsifalissa. Salzburgin musiikkijuhlilla Ilosvay osallistui Frank Martinin Le vin herbén ensimmäiseen näyttämöesitykseen 15. elokuuta 1948 ja Carl Orffin Antigonaen kantaesitykseen 9. elokuuta 1949.
Vuodesta 1956 lähtien Ilosvaylla oli vierailijasopimus Covent Gardenissa. Hän oli myös arvostettu konserttilaulaja. Ilosvay teki kaksi soololevytystä Philips Recordsille ja osallistui vuonna 1953 Hannun ja Kertun kokonaislevytykseen Herbert von Karajanin johdolla. Vuonna 1955 hän levytti Roomassa Paul van Kempenin johdolla Giuseppe Verdin Requiemin Gré Brouwenstijnin, Petre Munteanun ja Oskar Czerwenkan tulkitessa muut solistiset osuudet. Ilosvaylta on säilynyt myös Bayreuthin musiikkijuhlilla tehtyjä liveäänityksiä.
Puolustusvoimien materiaalilaitos

| Puolustusvoimien materiaalilaitos |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1.1.1993 – 31.12.2007
Valtio:   Suomi
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Tukikohta:  Tampere
Marssi:  Vapaa kansa
Vuosipäivät:  1. tammikuuta
Puolustusvoimien Materiaalilaitos (PVMATL) oli Pääesikunnan alainen sotilaslaitos, joka vastasi maavoimien sekä muiden puolustushaarojen kanssa yhteisestä sotavarustuksesta ja huollon järjestelyistä. Laitos perustettiin 1. tammikuuta 1993 aiemmin pääesikunnan organisaatioon kuuluneet materiaalihallinnon osat ja varikkolaitos.
Laitoksen tärkeimpänä tehtävänä oli huollon materiaalin ja sotavarusteiden hankintatoimi sekä varikoiden toiminnan ohjaaminen.