stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mooseksenpalavapensas

| Mooseksenpalavapensas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Ruutakasvit Rutaceae
Suku::  Palavapensaat Dictamnus
Laji::  albus
Kaksiosainen nimi
 Dictamnus albus  L. 
Katso myös
   Mooseksenpalavapensas Wikispeciesissä   Mooseksenpalavapensas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mooseksenpalavapensas (Dictamnus albus) on voimakastuoksuinen kasvilaji. Se on myös perinteinen koristekasvi. Se on toinen sukunsa kahdesta lajista.
Kasvi on saanut ainakin suomen- ja ruotsinkielisen ('Moses brinnande buske') nimensä siitä, että se erittää eteerisiä öljyjä, jotka syttyvät helposti palamaan. Tämä on yhdistetty Raamatun kertomukseen Mooseksesta ja palavasta pensaasta (2 Moos. 3:1–6). Todennäköisesti mooseksenpalavapensas ei kuitenkaan ole Raamatun kertomuksen laji, koska sitä ei tavata luonnonvaraisena Siinain alueella.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen mooseksenpalavapensas kasvaa 40–60 cm korkeaksi. Jäykkiä, alaosasta puutuneita varsia on runsaasti. Varsien yläosissa on tiheään vaaleita nystykarvoja ja mustia eritenystyjä. Vuoroittain olevat lehdet ovat 3–5-pariset ja päättölehdykkäiset. Lehdykät ovat puikeansuikeita, kaljuja ja hienosahalaitaisia. Isokokoiset, voimakastuoksuiset kukat ovat kerrannaisessa latvatertussa. Väriltään kukat ovat vaaleanpunaisia, joskus myös valkoisia. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Verholehdet ovat suikeita. Terälehdet ovat 20–25 mm pitkiä ja tummasuonisia. Neljä terälehteä on ylöspäisiä, viides eteenpäin siirottava. Heteitä on kymmenen, ja ne ovat pitkäpalhoisia ja kärjestä tummanystyisiä. Mooseksenpalavapensas kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kota on kova ja syvään viisiliuskainen. Koko kasvi tuoksuu voimakkaasti sitruunalle.
Levinneisyys

Mooseksenpalavapensas kasvaa luonnonvaraisena Siperiasta ja Keski-Aasiasta Etelä-Eurooppaan ulottuvalla alueella.
Elinympäristö

Luontaisilla kasvualueillaan mooseksenpalavapensas kasvaa kuivahkoissa, avoimissa metsissä ja louhikoissa, metsäaroilla ja aroilla.
Käyttö

Mooseksenpalavapensas on suosittu puutarhojen koristekasvi. Kasvia käsiteltäessä iho on kuitenkin suojattava hyvin, sillä ihokosketus kasviin aiheuttaa allergisen reaktion erityisesti aurinkoisella säällä (fytofotodermatiitti). Myös lapset on syytä pitää kasvista loitolla.
Kasvista valmistetaan hajuvettä, ja Siperiassa siitä on valmistettu myös teetä. Kansanlääkinnässä kasvin lehtiä ja juuria on aikaisemmin käytetty matolääkkeenä, naistentauteihin, virtsanerityksen lisäämiseen ja vatsan vahvistamiseen.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Mooseksenpalavapensas (Dictamnus albus)
Särkän taimisto: Mooseksenpalavapensas
Terveyskirjasto: Mooseksenpalavapensas
United States Department of Agriculture (USDA): Dictamnus albus (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Dictamnus albus[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Mooseksenpalavapensaan kukka.
Mooseksenpalavapensaan hedelmä.
Kalle Isokallio

Kalle Isokallio elokuussa 2012.
Kaarlo Markku Olavi ”Kalle” Isokallio (s. 13. toukokuuta 1948 Helsinki) on suomalainen kolumnisti, kirjailija ja entinen yritysjohtaja. Koulutukseltaan hän on laivanrakennustekniikan diplomi-insinööri Teknillisestä korkeakoulusta. Isokallio oli Nokian toimitusjohtaja pääjohtaja Simo Vuorilehdon alaisuudessa vuonna 1991, minkä jälkeen Nokian organisaatiota uudistettiin ja Isokallio jäi eläkkeelle täysin Nokian johtajien eduin. Kohueläkkeen Isokallio sopi appensa Mika Tiivolan kanssa. Isokallion jälkeen Nokian toimitusjohtajaksi tuli Jorma Ollila. Isokallio on toiminut muun muassa Yle TV1:n Aamu-TV-ohjelma Jälkiviisaat-osiossa kommentaattorina.
Isokallion vanhemmat olivat diplomi-insinööri, ammattikasvatusneuvos Olavi Isokallio ja Aune Annikki Ala-Hellä. Hänen puolisonsa vuodesta 1978 on Mika Tiivolan ja Emilie Christine Brofeldtin tytär Ammi Kristiina Tiivola.
Kirjailijana ja kolumnistina

Isokallio on ollut vapaa kirjailija vuodesta 1996. Hän kirjoittaa nykyisin kirjoja ja juttuja Iltalehteen sekä kolumneja Tiedosta-lehteen. Hänen kirjansa on luokiteltu poliittisiksi satiireiksi. Isokalliota epäillään yhdessä Heikki Lehmuston kanssa Tekniikka ja Talous -lehden kolumnistiksi, ”perusinsinööri Veijo Miettiseksi” sekä vuosittaisia Suomen parhaat vitsit -kirjoja kokoaviksi nimimerkeiksi Kari Kallis ja Henrik Muste.
Isokallio on arvostellut Suomessa harjoitettua talouspolitiikkaa, joka on hänen mukaansa Yhdysvaltojen matkimista: julkisia palveluja on lyhytnäköisesti yksityistetty ja tuloerojen on annettu kasvaa. Isokallio ei ole sidoksissa mihinkään puolueeseen.
Teokset

Ura putkeen. Käsikirja urasta tai edes lastensa urasta kiinnostuneille.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-4636-9
Vapaa Velkua.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5096-X
Paljasjalkainen taivaanvaltias.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1999.  ISBN 951-20-5534-1
Pietari Toropaisen pilvilinna.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16928-9
Tohtori Jalkasen perintövirus.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17589-0
Tuulesta temmattu miljoona.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18271-4
Yrjänä Mäyräjärven iltalypsy.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2858-X
Pelastaja Pelkosenniemeltä.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3102-5
Terijoki takaisin.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3390-7
Taivaallinen nappikauppa.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3712-0
Suomalainen puolisukeltaja.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-3865-3
Urhola.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4291-9
Putkimies Pietarista.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-5022-8
Vesimeloni.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5607-7
Maailmanparantaja.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6282-5
Elämä on – aprillia.  Helsinki:  Readme.fi, 2012.  ISBN 978-952-220-580-3
Venttiili-Ville.  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-316-850-6
Aunen ketjureaktio.  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-7426-2
Uutta matoa koukkuun.  Helsinki:  Paasilinna, 2014.  ISBN 978-952-29-9023-5
Samuli Huttusen synnyinlahja.  Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-8011-9
Harmaa eminenssi.  Helsinki:  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8529-9
Lontoon lampaat.  Helsinki:  Tammi, 2016.  ISBN 978-951-31-9051-4
Luppoisten lukkoseppä.  Helsinki:  Tammi, 2017.  ISBN 978-951-31-9668-4
Tiedonhuuhtoja Virtanen.  Helsinki:  Tammi, 2018.  ISBN 978-952-04-0193-1
Vaalikiimaa Impivaarassa.  Helsinki:  Bazar, 2018.  ISBN 978-952-279-728-5
Sattuman kansanedustaja.  Helsinki:  Tammi, 2019.  ISBN 978-952-040-827-5
Arkadianmäen aapinen.  Helsinki:  Bazar, 2020.  ISBN 978-952-279-940-1
Yhden miehen sote.  Helsinki:  Tammi, 2020.  ISBN 978-952-04-1259-3
Rauhantekijä Korhonen.  Helsinki:  Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-3143-3
Aiheesta muualla

Kalle Isokallion blogi Iltalehdessä
Isokallion kaikki kolumnit (Arkistoitu – Internet Archive)
Isokallion kaikki kirjat (Arkistoitu – Internet Archive)
HS Kulttuuri 30.1.2009. Kabineteista karkotettu Kalle Isokallio nauraa talouden typeryyksille
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Simo Vuorilehto | Nokian toimitusjohtaja 1990–1992 | Seuraaja: Jorma Ollila |
Karl Johan Gauffin

Karl Johan Gauffin [go'fäŋ] (4. heinäkuuta 1846 Teijon ruukki, Perniö – 11. lokakuuta 1906 Tampere) oli suomalainen puutarhuri, joka toimi Tampereen ensimmäisenä kaupunginpuutarhurina.
Gauffinin isä, puutarhuri Johan Isak Gauffin (1816–1889), oli muuttanut Suomeen Ruotsista 1842 ja meni täällä naimisiin Johanna Charlotta Lindgrenin (1816–1867) kanssa. Gauffinin suku oli alkuaan Ranskasta uskonvainoja pakoon lähteneitä protestanttisia hugenotteja.
Gauffin oli puutarhurioppilaana Aurora Karamzinin omistamassa Träskändan kartanossa vuosina 1862–1865. Hän oli sitten ensin aliopettajana Söderkullan maanviljelys- ja puutarhakoulussa ja sen jälkeen vuosina 1867–1868 Pietarin yliopiston kasvitieteellisen puutarhan eteläafrikkalaisten kasvien osastotarhurina. Gauffin meni sitten vuodeksi saksalaisen Heddewigin kauppapuutarhan palvelukseen ja palasi sielta takaisin Träskändan kartanoon, jossa hän toimi alipuutarhurina 1869–1870 ja ylipuutarhurina 1870–1874.
Gauffin toimi Tampereen ensimmäisenä kaupunginpuutarhurina vuosina 1874–1897. Samalla hän oli myös Aleksanterin kansakoulun vahtimestarina. Hän suunnitteli Tampereelle Hämeenpuiston keskiosan ja Pyynikin kirkkopuiston puuistutukset sekä uudisti Vanhan kirkon puiston istutuksia. Vuonna 1897 Gauffin siirtyi hoitamaan perustamaansa kauppapuutarhaa. Gauffin suunnitteli puistoja ja puutarhoja myös yksityisille; näistä toimeksiannoista merkittävin oli Hatanpään kartanon puiston uudistaminen 1800-luvun lopulla.
Gauffin oli myös Suomen puutarhaviljelijäin liiton Tampereen paikallisosaston puheenjohtajana ja liiton julkaiseman Puutarha-lehden päätoimittajana 1898–1906.
Karl Johan Gauffinin nuorempi veli Ossian (Oscar Rudolf) Gauffin (1848–1923) toimi Turun ensimmäisenä kaupunginpuutarhurina ja Kupittaan puutarhakoulun esimiehenä vuosina 1878–1898. Hän suunnitteli pääosin Turun Vartiovuorenmäen puistoistutukset.
Kauppias, yritysjohtaja ja järjestö- ja uskonnollinen vaikuttaja Ossian Gauffin oli Karl Johan Gauffinin ja tämän puolison Helena Sofia Lönnbergin poika.
Aiheesta muualla

Karl Johan Gauffinin elämäkerta Kansallisbiografiassa
Prokaiini

| --- | --- |

Prokaiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-(dietyyliamino)etyyli-4-aminobentsoaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 59-46-1
ATC-koodi: N01BA02
PubChem CID: 4914
DrugBank: DB00721
Kemialliset tiedot
Kaava: C13H20N2O2 
Moolimassa: 236,31
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 61 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: Hydrolysoituu plasmassa
Puoliintumisaika: 40-84 sekuntia lähde?
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  B2(AU) 
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Prokaiini on aminoestereihin kuuluva puudutusaine. Prokaiiniin viitataan myös nimellä novokaiini. Prokaiinilla on kokaiinia muistuttava kemiallinen rakenne. Prokaiini syntetisoitiin vuonna 1905. Prokaiinia käytetään puudutusaineena intramuskulaaristen penisilliinirokotteiden yhteydessä ja puudutusaineena hammaslääketieteessä. Prokaiini on hidas ja lyhytvaikutteinen puudutusaine. Suomessa esteripuudutteita käytetään ainoastaan pintapuudutuksissa.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Procaine (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Procaine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Procaine (englanniksi)
Rokot

Rokot
Rokot (ven. Ро́кот) on kolmivaiheinen kantoraketti. Se on vuonna 1995 perustetun saksalais-venäläisen Eurockot-yhtiön markkinoima tuote. Laukaisut tehdään etenkin Plesetskin kosmodromilta, josta voidaan tehokkaasti laukaista pieniä satelliitteja matalille polaariradoille.
Laukaisun hinta on tiettävästi vain noin 10 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Teknisiä tietoja

Raketilla voidaan kuljettaa 2 000 kg hyötykuorma 500 km korkealle radalle.
Pituus: 29 metriä
Halkaisija: 2,5 metriä
Laukaisupaino: 107 000 kg
Historia

Rokot on muunnettu Neuvostoliiton mannertenvälisestä ballistisesta ohjuksesta UR-100N eli RS-18 (Nato-koodi SS-19 Stiletto) lisäämällä siihen kolmas rakettivaihe (Briz-M tai Briz-KM). SS-19-ohjuksella on 150 laukaisun historia.
Rokot-laukaisut:
20. marraskuuta 1990: Rokot/Briz-K  laukaisi onnistuneesti koekuorman suborbitaalille radalle.
20. joulukuuta 1991: Rokot/Briz-K laukaisi toisen koekuorman, jonka rata oli edelleen ballistinen eikä Maan kiertorata.
26. joulukuuta 1994: Rokot/Briz-K laukaisi Radio-ROSTO-amatöörisatelliitin kiertoradalle.
22. joulukuuta 1999: Rokot/Briz-K laukaisu epäonnistui raketin hyötykuorman vaurioituessa.
26.  toukokuuta 2000: Rokot/Briz-KM laukaisi SimSat-1-satelliitin ja kaksi Iridiumin massamallia.
17. maaliskuuta 2002: Rokot/Briz-KM laukaisi Maan painovoimaa tutkivan GRACE-1-satelliitin ja kaksi koesatelliittia
20. kesäkuuta 2002: Rokot/Briz-KM laukaisi Iridium-97- ja Iridium-98-tietoliikennesatelliitit
30. kesäkuuta 2003: Rokot/Briz-KM laukaisi useita piensatelliitteja. Ne olivat Mimosa, DTUSat, MOST, Cute-I, QuakeSat, AAU-CubeSat, Can X-1, Cubesat-XI, Monitor-E (malline) ja Monitor-E-satelliitin massamalli.
30. lokakuuta 2003: Rokot/Briz-KM laukaisi japanilaisen SERVIS-1-koesatelliitin.
26. elokuuta 2005: Rokot/Briz-KM laukaisi Monitor-E1-kaukokartotussatelliitin.
8. lokakuuta 2005 Euroopan avaruusjärjestön Cryosat-kaukokartoitussatelliitin laukaisu epäonnistui. Virhe on jäljitetty virheelliseen tietokoneohjelmaan. Ohjelma komensi toisen vaiheen rakettimoottorit sammutuksen liian aikaisin. Toinen vaihe ei kuitenkaan irronnut ja täten esti kolmannen vaiheen käytön. Täten satelliitti ei saanut tarvittavaa ratanopeutta. Korvaava Cryosat-2-satelliitti laukaistiin Dnepr-kantoraketilla vuonna 2010.
28. heinäkuuta 2006 Eurockot Launch Services GmbH -yhtiön välittämä Rokot-kantoraketti nosti Plesetskistä Etelä-Korean KOMPSAT-2-satelliitin (Korea Multi-Purpose Satellite) kiertoradalleen klo 12.05 Suomen aikaa. Satelliitin oli kehittänyt KARI (Korea Aerospace Research Institute). Se lentää aurinkosynkronisella radalla 685 km:n korkeudessa. Sen hyötykuorma on optinen ja sitä käytetään Korean alueen kaukokartoitukseen.
23. toukokuuta 2008 Rokot/Briz-KM laukaisi Plesetskistä Gonets- ja Jubileinyi-satelliitit
17. maaliskuuta 2009 Rokot/Briz-KM laukaisi Plesetskistä ESAn GOCE-nimisen Maan painovoimaa mittaavan satelliitin
6. heinäkuuta 2009 Rokot/Briz-KM laukaisi Plesetskissä Rodnik satelliitin
2. marraskuuta 2009 Rokot/Briz-KM laukaisi Plesetskistä ESAn SMOS ja PROBA-2 -kaukokartoitussatelliitit
2. kesäkuuta 2010 Rokot/Briz-KM laukaisi Plesetskissä japanilaisen SERVIS-2-koesatelliitin
8. syyskuuta 2010 Rokot/Briz-KM laukaisi Plesetskistä Gonets-M -satelliitit Kosmos 2467 ja Kosmos 2468 -tietoliikennesatelliitit
Vuoden 2011 alussa Rokot-laukaisu epäonnistui osittain yrityksessään viedä Geo-1K-2-satelliitti kiertoradalleen. Lännessä on AFP:n kautta levitetty tarinaa, että venäläiset epäilisivät laukaisimen lentoa häirityn radioteitse, joka olisi eräänlaista avaruussotaa – laukaisimen häirintää tai sen komennon haltuunottoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
www.eurockot.com Eurockot-myyntiyhtiön sivusto
www.russianspaceweb.com/rockot.html Rokotin historia
Kantoraketit
| --- | --- |
Nykyiset::   Ariane 6  Atlas V  Athena  Delta IV  Dnepr  Electron  Falcon 9 9 B4  9 B5  Falcon Heavy  GSLV  H-IIA  Kosmos-3M  Pitkä marssi -rakettiperhe  Minotaur  Pegasus  Proton  PSLV  Rokot  Shavit  Štil  Start-1  UR-100  Space Launch System  Strela  Sojuz U  FG  2  Taurus  Tsyklon 3  Volna  Vega  Zenit 
Suunnitteilla::   Angara  BFR  GSLV III  GX  H-IIB  KSLV  New Glenn  Taurus II  Vulcan 
Entiset::   Ariane 1  2  3  4  5  Atlas SM-65 Atlas  I  II  III  Black Arrow  Delta  II  III  Diamant  Energija  Europa  Falcon 1  Falcon 9 9 v1.0  9 v1.1  9 v1.2  H-II  J-I  Juno I  Lambda  Mu (V)  Molnija M  N1  Poljot  R-7  Saturn I  IB  V  INT-21  Scout  Sparta  Thor  Thor-Agena  Thor-Burner  Thorad-Agena  Titan I  II  III  IIIB  IV  Tsiklon 2  Vanguard  Voshod  Vostok
Kara Walker

| Kara Walker |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. marraskuuta 1969 (ikä 54) Stockton, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  taiteilija
Taiteilija
Aktiivisena:  1994–
Taidesuuntaus:  nykytaide
Kuuluisimpia töitä:  Gone (1994), A Subtlety (2014)
Aiheesta muualla
www.karawalkerstudio.com
Kara Elizabeth Walker (s. 26. marraskuuta 1969 Stockton, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kuva- ja installaatiotaiteilija, joka on käyttänyt töissään useita erilaisia taidemuotoja. Walker tuli tunnetuksi suurista siluettitöistään, mutta hän on yhdistänyt teoksissaan myös kollaaseja, piirrustuksia, maalaustaidetta, performansseja, elokuvaa, videota, varjonukkeja, valotaidetta ja animaatioita. Walker on kommentoinut teoksissaan erityisesti vallan, rodun ja sukupuolen suhdetta.
Nuoruus ja opiskelu

Kara Walker syntyi vuonna 1969 Kalifornian Stoctonissa. Hänen isänsä Larry Walker oli myös taiteilija Tyynenmeren yliopiston professori. Perheen äiti Gwendolyn työskenteli sihteerinä. Karalla oli myös kaksi vanhempaa sisarusta, sisko Dana ja veli Larry. Kara oli 13-vuotias, kun perhe muutti Atlantaan Larry Walkerin saatua sieltä yliopistollisen työpaikan.
Walker kävi Atlanta College of Artia, mistä hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1991. Maisteriksi hän valmistui vuonna 1994 Rhode Island School of Designistä, missä hän myös alkoi työskennellä siluettitaiteen parissa. Tutkintonsa hän suoritti kuitenkin maalaustaiteesta ja taidegrafiikasta.
Ura

Walkerin ensimmäinen New Yorkin -näyttely oli esillä vuonna 1994 Drawing Centerin yhteisnäyttelyssä, johon Walker loi 15 metriä pitkän siluettimuraalin, Gone: An Historical Romance of a Civil War as It Occurred b’tween the Dusky Thighs of One Young Negress and Her Heart. Teos käsitti mustasta paperista leikattuja siluettihahmoja, jotka oli asetettu suoraan seinälle. Se esitti karikatyyrimaisia antebellum-kauden hahmoja erilaisissa väkivaltaisissa ja seksuaalisissa tilanteissa. Walker oli lähettänyt ystävänsä kannustamana varhaisia siluettejansa Drawing Centerille, jonka johtaja oli ihastunut töihin ja pyytänyt Walkerilta suurta työtä.
Walker sai ensimmäisistä teoksistaan, sekä Drawing Centerin muraalista että vesivärisarjasta Negress Notes (Brown Follies) (1996–1997), myös kritiikkiä muilta afroamerikkalaisilta taiteilijoilta. He syyttivät Walkeria rasisisten karikatyyrien käyttämisestä. Walker vastasi kritiikkiin kertomalla, että hänen tarkoituksensa taiteilijana ei ollut tehdä miellyttäviä kuvia tai nostaa kysymyksiä, joihin on helppoja vastauksia.
Walkerin kyvyt tunnustettiin nopeasti, sillä hän sai vuonna 1997 toiseksi nuorimpana taiteilija MacArthur-säätiö niin sanotun ”nero”-apurahan. Hän jatkoi 2000-luvulla edelleen siluettien ja cyclorama-teosten tekemistä. Teoksessa Endless Conundrum, an African American Anonymous Adventuress (2001) hän tutki mustien vartaloiden käyttöä modernistisessa taiteessa.
Walker alkoi 2000-luvun alussa hyödyntää myös 16 millimetristä filmiä ja videoinstallaatioita luodakseen liikettä siluetteihinsa. Testimony: Narrative of a Negress Burdened by Good Intentions (2004) oli esimerkiksi lyhyt mykkäelokuva, joka kertoo orjista ja heidän omistajistaan. Tarina on kerrottu varjonukeilla ja välitekstein. Metropolitan Museum of Artissa oli puolestaan vuonna 2006 After the Deluge -näyttely, joka sai osittain inspiraation Hurrikaani Katrina aiheuttamista tuhoista New Orleansissa. Walker yhdisti näyttelyssä teoksia museon omista kokoelmista omiin teoksiinsa. Monet teoksista kuvasivat mustia hahmoja tai veden voimaa.
Walkerin ensimmäiset veistokset tilattiin tilapäisinä installaatioina Domino Sugarin entiseen Brooklynin tehtaaseen. A Subtlety, or the Marvelous Sugar Baby (2014) oli 10,7 metriä korkea naispuoleinen sfinksi. Se oli tehty polystyreenistä ja päällystetty valkoisella sokerilla. Naishahmon piirteet olivat hyvin karikatyyrimaiset, ja sillä oli samanlainen huivi kuin Aunt Jemimalla. Työn tarkoitus oli muistuttaa katsojia siitä, että sokeri oli aikoinaan saatu Karibialta orjatyövoimalla. Installaatio oli esillä kahdeksan viikonloppua, ja sen näki tuona aikana yli 130 000 ihmistä.
Walkerin Fons Americanus (2019) oli esillä Lontoon Tate Modernissa. Työ muistutti Buckinghamin palatsin Victoria Memorial -muistomerkkiä, joka ylistää Brittiläisen imperiumia. Fons Americanum puolestaan muisti ironisesti impierumin uhreja. Marmorimainen suihkulähde oli melkein 13 metriä korkea, ja sen veistoksista tuli vettä silmistä, rinnoista ja kaulalta. Walker viittasi teoksessaan myös taidehistoriaan, kuten William Turner Orjalaivaan (1840), Dana Schutzin Emmett Tilliin (2017) ja Venus-hahmoihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kara Walker Wikimedia Commonsissa
Vierailijoita Walkerin teoksella A Subtlety, or the Marvelous Sugar Baby.
Viron musiikki- ja teatteriakatemia

| Viron musiikki- ja teatteriakatemia> Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia |
| --- | --- |

Perustettu:  1918
Tyyppi:  Julkinen
Rehtori:  Ivari Ilja
Henkilökunta:  263
Opiskelijoita:  673
Jatko-opiskelijoita:  38
Sijainti:  Tallinna,  Viro (59°25′53″N, 24°44′53″E)
Osoite:  Rävala pst 16, Tallinn 10143, Viro
Sivusto:  http://www.ema.edu.ee/
Viron musiikki- ja teatteriakatemia (vir. Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia) on julkinen musiikkikorkeakoulu Tallinnassa Virossa. Korkeakoulu perustettiin vuonna 1918, alkuperäisenä nimenään Tallinnan konservatorio. Korkeakoulussa on noin 670 opiskelijaa ja henkilökuntaa on noin 260.
Musiikkiakatemian tunnetuin entinen oppilas on maailmankuulu virolainen säveltäjä Arvo Pärt. Myös säveltäjä ja urkuri Andres Uibo (s. 1956) on opiskellut akatemiassa ja toiminut vuodesta 1994 asti urkujensoiton yliopistonlehtorina. Muita entisiä opiskelijoita ja myöhemmin opettajia ovat Leo Normet, Harri Otsa, Ester Mägi, Lepo Sumera, Jaan Rääts, Heino Jürisalu, Gustav Ernesaks, René Eespere, Jaan Ross ja Els Aarne. Konservatorioaikana säveltäjä Artur Kapp toimi opettajana. Erkki-Sven Tüür opetti akatemiassa säveltämistä vuodesta 1989 vuoteen 1992.
Viron musiikkiakatemiassa opiskelivat muun muassa Peeter Vähi, Urmas Sisask ja Evald Aav. Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa on opiskellut monia suomalaisia nuoria muusikoita.
Säämiskä

Säämiskäliina.
Säämiskä (saks. Sämisch, ransk. chamois) on pehmeää, kellertävää vuohen- tai lampaannahkaa, josta on poistettu nappapuoli. Säämiskä on yksi mokan laji, ja se parkitaan rasvaparkituksella, joka aiheuttaa kellertävän värin, mutta sitä ei muuten värjätä, koska rasvaparkittu nahka värjäytyy epätasaisesti.
Säämiskä oli alun pitäen kalliiden vaatteiden materiaali, mutta varsin varhain sitä alettiin käyttää myös lasin ja metallien kiillotukseen, kun huomattiin sen sopivan siihen erittäin hyvin.  Käytäntö alkoi siitä, kun etsittiin vaatteiden valmistuksen jäännöspaloille tähdellistä käyttöä.
Nykyisin säämiskäksi sanottu kiillotus- ja puhdistusliina on usein synteettistä mikrokuitua. Myös luonnonsäämiskällä on etunsa, joten sitä myydään yleisesti esimerkiksi autoliikkeissä ja huoltoasemilla.
Säämiskää käytetään myös hiilellä tehtyjen piirustusten ja pastellimaalausten korjailuun sekä sävyjen vaalentamiseen. Säämiskää käytetään myös yleisesti ilmailussa, erityisesti purjekoneiden kuivaamiseen ja siten liitoluvun parantamiseen. Uimahyppääjät käyttävät säämiskäpyyhettä kuivatessaan itsensä, koska säämiskä kuivuu nopeasti, kun vesi väännetään siitä pois.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Säämiskä Wikimedia Commonsissa
American Israel Public Affairs Committee

| American Israel Public Affairs Committee |
| --- | --- |

Perustettu:  3. tammikuuta 1963
Tyyppi:  lobbausjärjestö
Päämaja:  Washington, D.C.
Toiminta-alue:  Yhdysvallat
Puheenjohtaja:  Betsy Berns Korn
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yhdysvaltain ulkoministeri Mike Pompeo puhumassa AIPAC:in tilaisuudessa maaliskuussa 2020.
American Israel Public Affairs Committee (AIPAC) on yhdysvaltalainen lobbausjärjestö, jonka tarkoitus on pitää yllä hyviä suhteita Yhdysvaltain ja Israelin välillä. Sitä pidetään yhtenä vaikutusvaltaisimmista etujärjestöistä Washingtonissa. Järjestön puheenjohtaja on Betsy Berns Korn.
Historia ja tavoitteet

AIPAC:in edeltäjä American Zionist Committee for Public Affairs perustettiin vuonna 1953. AIPAC on ilmoittanut tavoitteekseen vaikuttaa Yhdysvaltain kongressin päätöksiin seuraavissa asioissa:
Palestiinalaishallinnon painostaminen kompromissiin Israelin kanssa
Yhdysvaltain ja Israelin liittolaissuhteen vahvistaminen ja sotilasavun lisääminen.
Muiden amerikkalaisten etujärjestöjen tavoin se julkaisee tietoja siitä, miten kongressin jäsenet ovat äänestäneet sille tärkeissä aiheissa.