stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaroslavlin alue
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaroslavlin alue Wikimedia Commonsissa
| n k Keskinen federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Moskova
|  Belgorod  Brjansk  Ivanovo  Kaluga  Kostroma  Kursk  Lipetsk  Moskova Alue  Orjol  Rjazan  Smolensk  Tambov  Tver  Tula  Jaroslavl  Vladimir  Voronež  |  Belgorod  Brjansk  Ivanovo  Kaluga  Kostroma  Kursk  Lipetsk  Moskova Alue  Orjol  Rjazan  Smolensk  Tambov  Tver  Tula  Jaroslavl  Vladimir  Voronež  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
Tovarkovo

| Torarkovo (Това́рково) |
| --- | --- |
 Kalugan alue Venäjällä, alla sijainti Kalugan alueella
 Torarkovo
 Koordinaatit: 54°40′42″N, 35°56′13″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Kalugan alue
Väkiluku (2010):   
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  249855-249857
Suuntanumero(t):  +7 48434
 
 www.admkondrovo.ru/ - Dzeržinskin piirin sivut (venäjäksi) 
 Kalugan alueen rekisterikilvet: 40 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Torarkovo (ven. Това́рково) on kaupunkityyppinen taajama Venäjällä Kalugan alueella, linnuntietä 29 kilometriä alueen pääkaupungista Kalugasta luoteeseen. Se on 60 375 asukkaan Dzeržinskin piirin toiseksi suurin taajama, jossa 2010 väestönlaskennan mukaan asui 14 494 henkeä.
Kalugasta luoteeseen kohti Vjazmaa vievä radalla on seisake tai pieni asema paikkakunnalla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piirin sivusto (venäjäksi)
Nettiversio kirjan Goroda Rossii (1994) artikkeleista (venäjäksi)
Lomkka

| Lomkka, Nikolskoje Никольское |
| --- | --- |
 Lomkka, Nikolskoje
 Koordinaatit: 59°42′16.5″N, 30°47′15.3″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:   Tosnon kunnallispiiri
Väkiluku (2010):  19 345
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  187026
Suuntanumero(t):  +7 81361
 
 http://nikolskoecity.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lomkka (ven. Нико́льское, Nikolskoje) on kaupunki Tusinan piirissä Leningradin alueella. Se sijaitsee Tosna- eli Tusinajoen varrella 40 kilometriä Pietarista kaakkoon. Lomkan asutus syntyi 1800-luvulla Inkereen pitäjään. Hallinnollisesti se kuului Pietarin kuvernementin Pähkinälinnan kihlakuntaan. Kaupunkioikeudet Lomkka sai vuonna 1990. Kaupunki on kasvanut hieman viimeisen vuosikymmenen aikana; vuonna 2010 asukkaita oli 19 345.
Tervetuloa Lomkkaan
Tärkeimmät maantieyhteydet Lomkkaan muodostuvat paikallisteiden H229 ja H223 kautta. Kaupungista länteen vievä paikallistie H229 liittyy Krasnyi Borin taajaman ohitettuaan 10 kilometrin päässä Pietarin ja Moskovan väliseen valtatiehen M10 (E 105). Etelä-pohjoissuuntainen paikallistie H223 kulkee etelässä Uljanan (Uljanovka) kaupunkimaisen taajaman läpi samalle M10-valtatielle (13 km); Lomkkan pohjoispuolella H223 jatkaa Nevan äärelle Pellaan, jossa liittyy Nevan eteläpuolta H135-paikallistiehen.
Aiheesta muualla

Kaupunkiin keskittynyt portaali (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991

Liettuan postilaitos julkaisi kesän 1989 tapahtumien muistoksi vuonna 1999 eli kymmenen vuotta tapahtumien jälkeen kolmen merkin sarjan, jossa oli kuvattuna tapahtumat niin Liettuassa, Latviassa kuin Virossa.
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991 oli Baltian maiden itsenäisyyksien palauttamista, joka alkoi vuonna 1986 ympäristönsuojeluliikkeestä. Baltian maat Liettua, Latvia ja Viro oli liitetty Neuvostoliittoon toisen maailmansodan aikana kaksi kertaa. Neuvostojohtaja Mihail Gorbatšovin uudistuspolitiikka alkoi vuonna 1986, ja varsinkin glasnost ja vuonna 1987 alkanut demokratisointi loivat edellytyksiä Baltian maiden vapautumiselle Neuvostoliiton miehityksestä. Tästä huolimatta Neuvostoliitto vastusti Baltian maiden itsenäistymistä vuoden 1991 elokuun vallankaappaukseen asti.
Baltian itsenäistymisen vaiheet > Vastarinta

Baltian maat Viro, Latvia ja Liettua liitettiin kesällä 1940 diktaattori Josif Stalinin johtamaan Neuvostoliittoon. Stalin karkotti monia Baltian maiden asukkaita Siperiaan, ja monet yhteiskunnan johtohenkilöt tuhottiin teloittamalla puhdistuksissa. Karkotukset ja puhdistukset jatkuivat Virossa vuoteen 1955. Tilalle muutti noin puoli miljoonaa venäläistä. Venäläisten määrä kasvoi Virossa ajan mittaan, vaikka moni Viroon tullut venäläinen muuttikin pois. Virolaiset metsäveljiksi sanottujen vastarintasissien toiminta loppui 1950-luvulla.
Baltian maissa jatkui peitelty vastarinta varsinkin tieteen- ja taiteentekijöiden piirissä. Puolan Solidaarisuus-kapina innoitti 40 virolaisen älymystön edustajaa lähettämään Pravdaan avoimen kirjeen, neljänkymmenen kirjeen, jossa vastustettiin Viron venäläistämistä ja syksyn 1980 opiskelijalevottomuuksien väkivaltaista tukahduttamista. Neuvostoliiton viranomaiset pitivät kirjettä ulkomaisten tiedustelupalvelujen tekona ja lisäsivät toisinajattelijoiden valvontaa Virossa. Toisinajattelija Jüri Kukk pidätettiin vuonna 1981, ja hän kuoli parissa kuukaudessa tehtyään nälkälakon. Kun Leonid Brežnev kuoli vuonna 1982, ei Virossa käytännössä ollut oppositiota. Tilanne jatkui samana vielä jonkin aikaa Mihail Gorbatšovin noustua valtaan.
Baltian itsenäistymisen vaiheet > Ympäristömielenosoitukset politisoituvat

Vuonna 1985 valtaan noussut uudistusmielinen neuvostojohtaja Mihail Gorbatšov päätti demokratisoida maata ja vapauttaa taloutta.
Alussa vuonna 1986 Latvian pääkaupungissa Riiassa osoitettiin mieltä ympäristön suojelemiseksi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden takia syksyllä 1986. Pian arvostelijat huomasivat, miten vähän paikallisilla asukkailla oli valtaa omaan elinympäristöönsä. Latviassa huolestuttiin kansallisesta säilymisestä. Maassa oli 50 prosenttia väestöstä venäläisiä. Venäläisiä ympäristöongelmat eivät kiinnostaneet, ja vuonna 1987 Latviaan syntyi ympäristönsuojeluryhmä. Näin Latviasta tuli Baltian itsenäistymisen alkuvaiheen edelläkävijä. Toisaalta syyskuussa 1986 Riian lähellä Jūrmalassa järjestetyssä kansainvälisessä kokouksessa länsimaiden edustajat toistivat aiemmin esittämänsä kannan, jonka mukaan länsimaat eivät hyväksy Baltian maita Neuvostoliiton osiksi. Tieto tästä voimisti syntymässä olevaa oppositiota. Latvian liikehdintä levisi nopeasti myös Liettuaan ja Viroon.
Viron ympäristöliike nousi vuoden 1987 keväällä. Virossa vastustettiin fosforiittikaivoksen rakentamista. Kaivos olisi tuhonnut Viron ympäristöä laajalti, mutta hyödyttänyt virolaisia vain vähän. Fosforiittikaivosta vastustanut kansanliike oli suurin protestiliike aikoihin, ja lopulta Moskova luopui kalliista kaivoshankkeesta. Gorbatšov vieraili Virossa, ja keskustelu virolaisten kanssa johti kaivoshankkeen perumiseen. Vastarintaliikkeen painopiste alkoi siirtyä Viroon.
Elokuussa 1987 vaadittiin Virossa totuuden kertomista Molotov–Ribbentrop-sopimuksesta, jonka mukaisesti Latvia, Liettua ja Viro oli aikoinaan liitetty Neuvostoliiton etupiiriin. Haluttiin yksittäisiä tasavaltoja varten räätälöityjä taloudellisia uudistusohjelmia.
Syyskuussa 1987 Virossa vaadittiin itsehallintoa ja taloudellista itsenäisyyttä, toki Neuvostoliiton osana ja sosialismin puitteissa. Kyse oli muun muassa Tiit Maden ja Edgar Savisaaren vaatimasta IME-ohjelmasta. Kansa alkoi tukea sitä nopeasti, vähitellen myös poliitikot.
21. lokakuuta 1987 miliisi epäonnistui yrittäessään hajottaa kulkuetta, joka kuljetti ensi kertaa julkisesti Viron kansallista lippua sitten Viron itsenäisyysajan. Kulkue marssi keskikaupungille. Joulukuussa 1987 Viroon syntyi muinaismuistoyhdistys. Samoihin aikoihin Kremlissä hyväksyttiin lausuma kansallismielisistä ilmiöistä Baltian neuvostotasavalloissa.
Baltian itsenäistymisen vaiheet > Kansanrintamat syntyvät

Keväällä ja kesällä Baltian maiden 1988 kapinaliike laajeni koko Baltiassa laajan älymystönosan tukemiksi kansanrintamiksi, joissa vaadittiin uudistuksia ja vapautta. Näitä olivat Viron Rahvarinne, Latvian Tautas Fronte ja Liettuan Sąjūdis.
Ensimmäinen perestroikaa tukeva kansanrintama sai alkunsa Virossa, Edgar Savisaaren aloitteesta 13. huhtikuuta 1988. Virossa esitettiin joukkokokouksissa kesällä 1988 musiikkia laulavassa vallankumouksessa suurille kansanjoukolle. Nämä esitykset kokosivat joukkokokouksiin satojatuhansia osanottajia. Vanhoilliset kommunistijohtajat joutuivat eroamaan kansanrintaman painostuksen takia maansa johdosta. Kansanrintamista tuli vuoden 1989 alkuun mennessä poliittisia puolueita.
Kremliä tukenut venäläismielinen virolainen Karl Vaino kutsuttiin Moskovaan, ja Hiidenmaalta kotoisin ollut Vaino Väljas nimitettiin hänen tilalleen 16. kesäkuuta 1988. 19. heinäkuuta 1988 Viron virolaiseen väetöön kuulumattomat perustivat Tallinnan interrintaman, joka tuomitsi viron kielen ja lipun nationalismiksi.
Baltian itsenäistymisen vaiheet > Riippumattomuus

Vuonna 1988 maat eivät vielä vaatineet itsenäisyyttä. Vuonna 1988 Liettuan poliisi kukisti väkivaltaisesti mielenosoituksen vanhoillisen kommunistijohtajan käskystä. Tämä tuomittiin niin Baltiassa kuin Gorbatšovin Neuvostoliitossakin, ja vanhoillinen Songa joutui eroamaan. Silti Viro julistautui marraskuussa 1988 suvereeniksi, samoin Latvia ja Liettua vuoden 1989 alkupuolella. Esimerkiksi Viron suvereniteetti tarkoitti, että Neuvostoliiton antamat käskyt piti hyväksyttää virolaisilla, ennen kuin ne voitaisiin toteuttaa Virossa.
Vuonna 1988 maat julistivat paikalliset kielet valtakieliksi ja ottivat vanhat tunnukset käyttöön. Baltian mallia otettiin pian myös Ukrainassa, joka alkoi irrottautua yleisliittolaisesta holhouksesta. Baltian maat eivät vieläkään halunneet itsenäisyyttä, vaan ainoastaan laajempaa taloudellista päätäntävaltaa. Moskova julisti Baltian maiden päätökset laittomiksi ja alkoi tukea näissä maissa asuvien venäläisten Inter-liikettä. Interliike pyrki pitämään Baltian maat Neuvostoliitossa.
Vuonna 1990 Baltia oli selvästi irtautumassa Neuvostoliitosta. Kansanrintamat aiheuttivat paikallisten kommunististen puolueiden ohjelmaan muutoksia ja ajoivat ne eri raiteelle Moskovan kommunistihallinnon kanssa. Niihin jäi vain pieni Moskovaa tukeva oppositio. Lopulta myös Baltian kommunistit kannattivat yleensä eroamista Neuvostoliitosta. Liettuan kommunistit irtosivat ensiksi, pian myös Latvian ja Vironkin kommunistit.
Baltian itsenäistymisen vaiheet > Kohti itsenäisyyttä

Vasta 1989 Viro sääti lain, jonka mukaan se kykenisi irtautumaan Neuvostoliitosta, ja Liettua irtautui 11. maaliskuuta 1990 Neuvostoliitosta. Liettua ajoi aktiivisimmin itsenäisyyttään, koska sillä oli vain 10 prosentin venäläisvähemmistö, muualla Baltiassa oli noin 1/3 venäläisvähemmistö. Neuvostojohto, Saksa ja Ranska painostivat Liettuaa perumaan itsenäisyysjulistuksensa. Huhtikuussa 1990 Neuvostoliitto asetti Liettuan taloussaartoon. Liettuan itsenäistymispyrkimyksiä ajoi määrätietoinen puhemies Vytautas Landsbergis.
Myös Latvia ja Viro ilmaisivat toukokuussa 1990 olevansa siirtymässä takaisin kohti menetettyä itsenäisyyttään. Nämä maat kukistivat itsenäisyyttä vastustavien mielenosoitukset. Samana kuuna myös Latvian korkein neuvosto antoi itsenäisyysjulistuksen ja ilmoitti pyrkivänsä kohti täyttä valtiollista itsenäisyyttä.
Tapahtumat Baltian maissa olivat neuvostojohdon kannalta hälyttäviä: maassa oli alkanut kasvaa maasta länteen paenneiden vaikutus, maiden kommunistitkin tukivat enimmäkseen niiden itsenäisyyttä ja tekivät yhteistyötä kansanrintamien kanssa, eivätkä baltit lähettäneet nuoriaan neuvostoarmeijaan vaan loivat omia kodinturvajoukkojaan.
Baltian itsenäistymisen vaiheet > Neuvostoliiton vastatoimet

Marraskuussa 1990 konservatiivien kanssa liittoutunut Gorbatšov kuvasi Baltian maiden vaatimuksia ETY-kokouksessa fasistien liikkeellelähdöksi. Lopulta Gorbatšovin OMON-joukot hyökkäsivät Vilnassa tammikuussa miehittäen Vilnan tärkeimpiä rakennuksia ja valtasivat aseettomien mielenosoittajien suojeleman televisiotornin surmaten 15 mielenosoittajaa ja haavoittaen yli sataa. Latviassa tehtiin samantyyppinen operaatio, jossa Riiassa kuoli neljä sisäministeriön rakennuksen puolustajaa. Ulkomaiden painostus esti näitä tapahtumia toistumasta Virossa. Baltian maat eivät halunneet maaliskuussa osallistua äänestykseen Neuvostoliiton tulevaisuudesta, vaan ne järjestivät omat äänestyksensä. Kaikissa maissa ainakin 78 % väestöstä kannatti itsenäisyyttä, myös venäläisten enemmistö.
Tammikuussa vuonna 1991 Neuvostoliiton sisäministeriön OMON-joukot valtasivat Riian lehdistötalon. 13. tammikuuta 1991 kuoli 14 ihmistä, kun neuvostoarmeija hyökkäsi Vilnan televisioasemalle. Samana päivänä Venäjän presidentti Boris Jeltsin antoi kuitenkin kirjallisen tukensa Baltian maiden itsenäisyydelle. 20. tammikuuta 1991 OMON-joukot aloittivat vielä yhden verisen yhteenoton Latvian sisäministeriössä ja viisi ihmistä kuoli. Samana päivänä oli demokraattien mielenosoitus Moskovassa. Venäjän parlamentin demokraattinen puhemies Boris Jeltsin tuki tammikuun tapahtumissa Baltian maita, koska ajoi itse demokraattista Venäjää. Monet venäläiset sotilaskomentajat kieltäytyivät lähettämästä joukkojaan Baltian maita vastaan. Tämän takia venäläisten operaatio epäonnistui.
Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen yhteydessä vallankaappausta yrittävä juntta määräsi elokuussa 1991 Pihkovassa sijaitsevan 76. maahanlaskudivisioonan Viroon estämään sen itsenäistyminen. Neuvostojoukot suuntasivat Tallinnaan melko kevyellä kalustolla, mutta Virolla ei ollut tarvittavia aseita sitäkään vastaan. Viron itsenäisyysliikkeen Kansanrintaman turvallisuuspäällikkö Andrus Öövel pyysi elokuun 19. ja 20. päivän välisenä yönä ihmisiä ympäröimään Tallinnan televisio- ja radiotalon raskailla ajoneuvoilla, jotta neuvostojoukot eivät voisi valloittaa sitä. Elokuun 20. päivänä, jolloin neuvostojoukot saapuivat Tallinnaan, kaikki radiotalolla johtavat tiet oli saatu suljettua tiesuluilla. Myös Toompealla rakennettiin panssariesteitä turvamaan Viron hallitusta. Neuvostojoukot saapuivat Tallinnan televisiotornille aamuyöllä 21. elokuuta. Televisiotornin ulkopuolella ihmisketjuna olleet vapaaehtoiset estivät neuvostojoukkoja valtaamasta televisiotornia, josta välitettiin tietoa tapahtumista ulkomaille. Neuvostojoukot saivat hetkeksi haltuunsa televisiotornin alaosat, mutta ne joutuivat vetäytymään iltapäivällä 21. elokuuta vallankaappausyrityksen epäonnistuttua.
Lopullinen itsenäistyminen

Latvia ja Viro itsenäistyivät virallisesti Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen: Viro 20. ja Latvia 21. elokuuta 1991. Samassa yhteydessä myös Liettuan itsenäisyys tunnustettiin. Neuvostoliitto tunnusti kaikkien Baltian maiden itsenäisyyden 6. syyskuuta 1991. Tällöin neuvostojohto oli tosiasiallisesti luhistunut ja maan presidentiksi nousi Boris Jeltsin, joka ensitöikseen päätti lakkauttaa Neuvostoliiton. Baltian maiden itsenäistymiset saattoivat sen jälkeen tapahtua täysin vapaasti, koska osavaltioista koostuvaa Neuvostoliittoa ei enää ollut olemassa. Virallisesti Neuvostoliitto lakkasi 21. joulukuuta 1991.
Itsenäistymisen seurauksena Baltian maihin jäi suuri venäläisvähemmistö, jonka asema oli määrittelemätön. Tämä aiheutti tulevina vuosina kitkaa Baltian maiden ja Venäjän välille.
Baltian väestö aktivoitui Neuvostoliitossa käynnistyneen glasnostin myötä. Vuonna 1990 Neuvostoliiton presidentti Gorbatšov vieraili Liettuan Šiuauliaissa. Kuvassa paikallisen liettulaisväestön mielenosoitus vierailun ajalta.
Baltian maissa eli Virossa, Latviassa ja Liettuassa järjestettiin rauhanomainen mielenosoitus 23. elokuuta 1989 muistutuksena 50 vuotta aiemmin tapahtuneen Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimispäivästä. Ajankohtaa pidettiin yleisesti Baltian valtioiden itsenäisyyden menettämiskauden alkupisteenä. Kuva on Liettuasta.
Ylä-Laukaa

| Ylä-Laukaa/Laukaa/Luga Луга |
| --- | --- |
 Katunäkymä Laukaasta.
 vaakuna
 Ylä-Laukaa/Laukaa/Luga
 Koordinaatit: 58°44′26.0″N, 29°50′43.5″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Lugan piiri
Perustettu:  1777
Kaupungiksi:  1777
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  188230-188233, 188235-188238
Suuntanumero(t):  +7 81372
Lempinimi::  Luga
 
 http://www.luga.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rautatieasema Luga-1
Kazanin katedraali
Ylä-Laukaa, Laukaa eli Luga (vatjaksi Laugaz, ven. Луга, Luga) on kaupunki Venäjällä, noin 150 km Pietarista etelään. Se on Lugan piirin hallinnollinen keskus. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 36 409 ja koko kunnallispiirissä 76 625 henkeä. Nimensä kaupunki on saanut sen läpi virtaavasta Laukaanjoesta, joka laskee edelleen Jaaman kautta Suomenlahteen.
Ylä-Laukaa on tärkeä rautatiepaikkakunta; päärautatieasema on nimeltään Luga-1. Ylä-Laukaa sijaitsee Pietarista lounaaseen Pihkovaan ja edelleen Vilnaan johtavan rautatien varrella ja on samalla risteysasema itään Novgorodiin ja edelleen Tšudovoon vievälle radalle. Maantieyhteyksistä keskeisimpiin kuuluvat Pietarista (155 km) lounaaseen johtava valtatie M20 (osa väylää E 95), joka eurooppatie jatkaa Pihkovan jälkeen etelään kohti Valko-Venäjää ja Ukrainaa.
Ylä-Laukaaseen on sijoittunut osa Leningradin sotilaspiirin yksiköistä, esimerkiksi 26. ohjusprikaati ja 9. tykistöprikaati.
Vuonna 1964 Ylä-Laukaasta tuli Mikkelin ystävyyskaupunki.
Reutov

| Reutov (Ре́утов) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Reutov
 Koordinaatit: 55°45′38.5″N, 37°51′18.1″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Kaupungiksi:  7. lokakuuta 1940
Hallinto:  
 – pormestari:  Aleksander Hodyrev
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,92 km²
Väkiluku (2010):  87 195
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  143960–143969
Suuntanumero(t):  +7 495
 
 www.reutov.net/ 
 Kaupungin kotisivut (venäjäksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Reutov (ven. Ре́утов) on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee 12 kilometriä Moskovasta itään Moskovan kehätien välittömässä läheisyydessä. Kaupungin läpi kulkee Moskovan ja Nižni Novgorodin välinen rautatie (Reutovin asema). Asukkaita oli 87 195 henkeä (vuoden 2010 väestönlaskenta).
Pyhän kolminaisuuden kirkko
Kazanin Jumalanäidin mukaan nimetty kirkko
Reutovin rautatieaseman laitureita
Kaupungintalo
Historiaa ja nähtävyyksiä

Reutovin kylä tunnetaan 1500-luvun loppupuolelta lähtien. Ensimmäinen historiallinen maininta kaupungista on vuodelta 1573-74 ja siinä alue kuvataan joutomaaksi. Vuonna 1824  sinne perustettiin puuvillakehräämö. Tehtaan lankoja pidettiin Venäjän laadukkaimpiin kuuluvina ja ne voittivat 1831 kultamitalin kansallisessa näyttelyssä. Kehräämön pohjalta kehittyi myöhemmin suuri tekstiilitehdas. Lokakuun 7. päivänä 1940 Reutovin taajama sai kaupunginoikeudet.
Nähtävyyksistä huomattavin on vuosina 1748–1773 rakennettu barokkityylinen Arkkienkeli Mikaelin kirkko. Kuuden kilometrin päässä Feninon taajamassa sijaitsee klassistinen Troitskoje-Kainardžin kartanokokonaisuus.
Avaruus- ja ohjusteknologian tutkimus- ja tuotekehityskeskus

Nykyään Reutovissa on esimerkiksi tekstiili-, koneenrakennus- ja laiteteollisuutta. Suuri osa kaupungin asukkaista käy työssä Moskovassa. Reutovin merkittävimpänä yrityksenä pidetään ilmailu-, avaruus- ja ohjusteknologiayhtiö NPO Mašinostrojenijaa. Reutov sai vuonna 2003 tuotekehitys- ja tutkimuskaupungin asemaa kuvaavan naukogradin (tiedekaupunki) aseman. Hallinnollisesti kaupungista tuli vuonna 1970 Moskovan alueen alainen subjekti.
Aiheesta muualla

Reutovin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Moskovan alueen kaupungit
Novozybkov

| Novozybkov (Новозы́бков) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Brjanskin alue Venäjällä
 Novozybkov
 Koordinaatit: 52°32′13.3″N, 31°55′59.8″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Väkiluku (2010):  40 552
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  243020
Suuntanumero(t):  +7 48343
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Novozybkov (ven. Новозы́бков) on kaupunki Brjanskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee 207 kilometriä Brjanskista lounaaseen. Länteen Valko-Venäjälle on sekä maanteitse että junalla runsaan 25 kilometrin matka.  Kaupungissa asui 40 552 henkeä (vuonna 2010). Kaupunki on myös 12 415 asukkaan Novozybkovin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan.
Kaukokulkeumana levinneen hitaasti puoliutuvan cesium-137:n aiheuttama aktiivisuus Tšernobylin voimalan ympäristössä 1996. Venäjällä Novozybkovin piirin läntinen osa saastui tässä vuoden 1986 onnettomuudessa paikoin merkittävästi.
Paikkakunta on saanut alkunsa vainoja paenneiden vanhauskoisten perustamasta Zybkajan kylästä. Vuonna 1807 siitä tuli Tšernigovin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. 1800–1900-lukujen vaihteessa se oli suuri tulitikkuteollisuuden keskus. Vuonna 1887 rakennettiin Brjanskin ja Gomelin välinen rautatie. Toisen maailmansodan aikana Novozybkov oli saksalaisten miehittämä. Nykyisin siellä on mm. sähköteknistä ja konepajateollisuutta. Kaupunki on yksi Venäjän vanhauskoisten hengellisistä keskuksista.
Asukasluvun kehitys

| Vuosi | Novozybkovin asukasluku |
| --- | --- |
1959: 25 852
1970: 38 513
1979: 45 287
1989: 44 854
2002: 43 038
2010: 40 553
Liikenne

Kaupungin eteläpuolitse kulkee M13-valtatie (Brjansk–Valko-Venäjän raja–Homel). Venäjän  ja Valko-Venäjän rautateiden päärataverkojen osuus Brjansk–Unetša–Klintsy–Novozybkov–Dobruš–Homel kulkee kaupungin kautta (Novozybkovin asema), ja siltä haarautuu sivurata kaakkoon Ukrainan puolelle.
Aiheesta muualla

Novozybkovia käsitelevä tiedotusportaali (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Junayhteydet kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Epävirallisen kaupunkisivuston tiivis versio (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Novozybkovin piirin hallinto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)