stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Action (Sweetin kappale)
Kappaleet singlellä

A-puoli
Action – 3.24 (säv. Brian Connolly/Steve Priest/Andy Scott/Mick Tucker)
B-puoli
Sweet F.A. – 6.11 (UK ja Eurooppa, säv. Connolly/Priest/Scott/Tucker)
Medussa (USA)
Lähde:
Aiheesta muualla

Promovideo yhtyeen virallisella YouTube-kanavalla
Derbyn pääkirjasto

Derbyn pääkirjasto ja kaupunginmuseo toimivat samassa rakennuksessa, joka valmistui vuonna 1879.
Derbyn pääkirjasto on englantilaisen Derbyn kaupungin suurin kirjasto, osa kaupunginkirjastoa. Se toimii kaupungin keskustassa punatiilisessä rakennuksessa, joka valmistui vuonna 1879. Rakennuksen on piirtänyt arkkitehti Richard Knill Freeman ja varat sen rakentamiseen lahjoitti panimosuvun perillinen Michael Thomas Bass.
Derbyn ensimmäinen kirjasto Queens Streetillä toimi vuodesta 1811 Wilkinson & Sonin kauppaliikkeessä. Se oli avoinna vain jäsenille, jotka maksoivat neljän guinean liittymismaksun ja yhden guinean vuosimaksun.
Vuonna 1850 astui voimaan asetus, jonka nojalla yli 10 000 asukkaan kaupungit saivat kerätä puolen pennin veron ja käyttää sen ilmaisen kirjaston perustamiseen. Kirjastoveron tuloilla ei voinut ostaa kirjoja, vaan ne tuli hankkia muilla keinoin.
Derbyn kirjasto sai suuren osan alkuperäisistä kokoelmistaan vuonna 1857, kun kaupungissa 1700-luvun puolivälistä alkaen toiminut Derby Philosophical Society lakkautettiin ja yhdistettiin Derbyn kaupunginmuseoon. Seura lahjoitti museolle neljäntuhannen niteen kirjaston ja laajan kokoelman ”matemaattisia ja luonnontieteellisiä laitteita, näytteitä ja fossiileita”.
Nykyisin kirjastossa on englanninkielisten kirjojen lisäksi materiaalia pandžabin, urdun, hindin, gudžaratin, bengalin, puolan, kiinan, ranskan, saksan, italian, espanjan, albanian, arabian, farsin, kurdin, paštun, venäjän ja somalin kielillä. Kirjastossa on lehtiä, äänikirjoja ja monenlaisia apuvälineitä ja tietokonelaitteita. Osa palveluista on maksullisia.
Demokraattisen nuorison maailmanliitto

Demokraattisen nuorison maailmanliitto (DNML, engl. World Federation of Democratic Youth WFDY) perustettiin Lontoossa toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945. DNML:n päämaja on Budapestissä, Unkarissa. Demokraattisen nuorison maailmanliitto on keskeinen kansainvälisen kommunismin apujärjestö.
Kylmän sodan alussa lähes kaikki länsimaiset järjestöt kuitenkin vetäytyivät liiton toiminnasta kommunistien ja siirtomaanuorison vahvasta edustuksesta ja liiton sosialististen ja kansandemokraattisten maiden kanssa tekemästä läheisestä yhteistyöstä johtuen. Liitto tuli myöhemmin tunnetuksi nimenomaan Neuvostoliiton kanssa läheistä yhteistyötä tehneiden järjestönä.
Neuvostoliiton ja itäblokin romahtaessa DNML joutui vaikeuksiin. Sen tärkeimmän jäsenjärjestön, neuvostoliittolaisen Komsomolin, puuttuessa syntyi erimielisyyksiä liiton luonteesta. Osa toivoi epäpoliittisempaa rakennetta, kun taas toiset olivat halukkaita viemään toimintaa vasemmistolaiseen suuntaan.lähde? DNML selvisi kriisistä ja on nykyään aktiivinen ja kansainvälinen nuorisojärjestö.
Maailman nuorison ja opiskelijoiden festivaalit eli nuorisofestivaali on tärkein DNML:n järjestämä tapahtuma. Se järjestettiin viimeksi vuonna 2017 Venäjän Sotšissa. Vuoden 1962 nuorisofestivaali pidettiin Helsingissä.
Suomesta DNML:oon kuuluu Kommunistinen nuorisoliitto (KomNL). DNML:n perustajajäseniä oli Suomen demokraattinen nuorisoliitto SDNL (nyk. Vasemmistonuoret),  joskin mukana oli aluksi muitakin nuorisojärjestöjä. 1980-luvulla järjestöön kuului myös Vallankumouksellinen nuorisoliitto (VKN).lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Demokraattisen nuorison maailmanliiton verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| n k Kommunistiset apujärjestöt |
| --- | --- |
 Neuvostoliiton peitejärjestöt  Demokraattisen nuorison maailmanliitto  Demokraattisten Lakimiesten Kansainvälinen Yhdistys  Kansainvälinen radioliitto  Kansainvälinen sanomalehtimiesliitto  Kansainvälinen ylioppilasliitto  Lääkärien maailmankongressi  Maailman rauhanneuvosto  Maailman ammattiyhdistysten liitto  Naisten kansainvälinen demokraattinen liitto  Opettajien Yhdistysten Maailmanliitto  Tieteen alalla työskentelevien maailmanliitto
Denim

Sinistä farkkukangasta
Denim eli farkkukangas on puuvillatekstiili, josta valmistetaan etenkin farmarihousuja, mutta myös hameita, paitoja ja takkeja. Denim on paksuhkoa palttinaa tai toimikasta (twilli), jossa indigovärjättyyn puuvillaloimeen (pituussuuntaiset langat) on kudottu luonnollisen valkoiseksi jätetty kude (poikkisuuntaiset langat). Tästä syystä farkkukangas on useimmiten nurjalta puoleltaan vaaleaa.
Denim on saanut nimensä sanoista ”de Nîmes”, eli ”Nîmesin kaupungista” tai serge de Nîmes, Nîmesin sarssi.
Taide­his­torioitsijat löysivät vuonna 2010 kolme maalausta vuodelta 1655. Maalaukset aiheena on muun muassa denimiin pukeutunut ompelijatar ja kerjäläispoika. Yhden uskomuksen mukaan denim syntyi Italiassa Genovassa, jonka ranskalainen nimi Gênes olisi perustana farkku­jen englanninkieliselle nimelle jeans. Toisen uskomuksen mukaan denim kehittyi dunga­ree-kankaasta, jota britit alkoivat tuoda Intiasta Eurooppaan 1600-luvulla.
Denimistä valmistettuja paitoja ja farkkuja
Yhdysvaltain armeijan sotilas, jolla farkkukankainen haalari ja M-1928-mallin reppu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Denim Wikimedia Commonsissa
Adramyttion

| Adramyttion> Ἀδραμύττιον |
| --- | --- |
 Adramyttionin antiikin aikaisia jäänteitä.
Sijainti
 Adramyttion
Koordinaatit:  39°30′8″N, 26°56′10″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Burhaniye, Balıkesir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  n. 400-luku eaa.–400-luku jaa.
Kulttuuri:  antiikki Bysantti
Alue:  Aiolis
Aiheesta muualla
  Adramyttion Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Adramyttion (m.kreik. Ἀδραμύττιον, myös Adramytteion, Ἀδραμύττειον ja Atramytteion, Ἀτραμύττειον, lat. Adramyttium/Adramyteum) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Burhaniyen eli Örenin paikalla.
Maantiede

Adramyttion sijaitsi Vähän-Aasian länsirannikolla siitä nimensä saaneen Adramyttioninlahden (nyk. Edremitinlahti) pohjukassa Kaikos-joen varrella. Sen kautta kulki tie Hellespontokselta Pergamoniin. Lahden edustalla sijaitsee Lesboksen saari. Adramyttionin paikka on noin 24 kilometriä etelälounaaseen kaupungista nimensä perineestä nykyisestä Edremitin kaupungista.
Historia

Adramyttionin paikalla on ollut asutusta viimeistään neoliittisella kaudella. Adramyttionin kaupungin perusti kreikkalaisen perinteen mukaan Adramys, kuningas Kroisoksen veli. Toisen teorian mukaan kaupunki olisi jo vanhempi, ja sen olisivat perustaneet esihistoriallisella kaudella paikalliset luuvilaiset nimellä Adra-Mudra.
Myöhemmin ateenalaisten kerrotaan asuttaneen paikan siirtokuntanaan. 400-luvulla eaa. Adramyttion oli Persian vallan alla, eikä se näin vaikuta olleen mukana Ateenan johtamassa Deloksen meriliitossa.
Thukydideen mukaan kaupunkiin muutti persialaisten luvalla asukkaita myös Delokselta. Nämä olivat niitä deloslaisia, jotka ateenalaiset karkottivat saarelta vuonna 422 eaa. Viimeistään tässä vaiheessa kaupungista tuli hellenisoitunut kaupunki.
Ainakin osa deloslaisista ilmeisesti palasi kotisaarelleen jo vuonna 421/420 eaa., mutta osa vaikuttaa jääneen seudulle. Noin vuosina 404–386 eaa. kaupunki oli lesboslaisten hallinnassa, mutta ainakin jossakin välissä 300-lukua eaa. jälleen Persian vallan alla. Kaupunki löi omaa rahaa ainakin 300-luvulla eaa. Adramyttionin valtiomuodon kuvaus oli mukana Aristoteleen koulukunnan kokoelmassa 158 kaupungin valtiomuodot. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Adramyttēnos (Ἀδραμυττηνός), myöhemmin latinaksi Adramyttenus.
Pergamonin kuninkaiden valtakunnan kukoistaessa hellenistisellä kaudella Adramyttion toimi Pergamonin satamana ja menestyi. Kukoistus jatkui roomalaisella kaudella. Kaupunki esiintyy satamana myös Apostolien teoissa.
Varhaiskristillisellä ajalla Adramyttion toimi piispanistuimena viimeistään vuodesta 431 jaa. lähtien. Kaupunki taantui sen sataman lietyttyä umpeen. Seldžukit valtasivat ja tuhosivat kaupungin Çaka Beyn johdolla vuonna 1093. Kaupungin nimi siirtyi bysanttilaisella kaudella perustetulle Edremitin kaupungille.
Rakennukset ja löydökset

Adramyttionin paikalla on suoritettu enemmän arkeologisia kaivauksia vasta 2000-luvulla. Tärkeimmät löydöt ovat antiikin aikaa edeltäviä tai myöhempiä: niihin lukeutuu muun muassa 16 neoliittisen kauden kivialttaria, jotka ovat kallioon kaiverrettuja syvennyksiä, joille johtaa portaat; sekä kaksi bysanttilaisaikaista kirkkoa noin 900–1100-luvuilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adramyttion Wikimedia Commonsissa
Adramyttionin lyömä raha, n. 357–352 eaa.
Apollonin temppelin doorialaisia pylväitä.
Adolf Hitlerin taiteilijanura

Hitler ja Albert Speer syventymässä rakennussuunnitelmiin Obersalzbergissä
Adolf Hitlerin taiteilijanura oli vaihe Saksan tulevan johtajan elämässä. Hitler haaveili taidemaalarin ammatista lapsesta saakka ja ajautui muun muassa tämän johdosta huonoihin väleihin isänsä Alois Hitlerin kanssa. Hitler haki Wienin taideakatemiaan kahdesti, mutta ei päässyt kouluun. Hän kuvasi usein arkkitehtonisia kohteita ja myös luonnosteli kolmannen valtakunnan rakennuksialähde?.
Taidemaalarina

Pikkupojasta asti Hitler oli piirtänyt Linzissä kuvia ympäristönsä rakennuksista, silloista ja puistoista, luonnostellen jopa kokonaan uusia rakennuksia. Hänellä oli pikkutarkka perspektiivin suhteen ja hän korosti rakennusten yksityiskohtia kokonaisuuden kustannuksellalähde?.
Ihmishahmot rakennuksia esittävissä maalauksissa olivat kömpelöitä ja huolimattomasti toteutettuja, mittasuhteiltaan usein muuhun ympäristöön sopimattomia. Sama koski kasveja, jotka olivat yleensä vain kehystämässä pääkohdetta, tavallisimmin rakennusta. Hänen värimaailmansa on usein vaimea ja pidättyväinen. Varsinkin maisemamaalauksessa hänen tyylinsä maalata taivas oli kopioitu 1800-luvun wieniläiseltä taidemaalarilta Rudolf von Altilta, jota Hitler kutsui joskus ”opettajakseen”. Taivas on usein pilvinen ja tunnelmallinen, joskaan Hitler ei yltänyt idolinsa värinkäyttöön ja ilmaisuvoimaan. lähde?
Toisin kuin monet historioitsijat William L. Shireristä lähtien ovat väittäneet usein näkemättä muutamaa piirrosta enempää, Hitler oli kehityskelpoinen maalari ja piirtäjä. Hitlerin tuotannon alkupään maalausten maalausalan käsittely on pääkohteina olevia luontevasti toteutettuja rakennuksia lukuun ottamatta usein kömpelöä ja huolimatonta, mutta loppuaikoina Wienissä ja Münchenissä tehdyt maalaukset ja ensimmäisen maailmansodan aikana rintamalla ja lomilla maalatut akvarellit ovat jo melkoisen taidokkaita. On muistettava, että toisin kuin von Alt ja muut ihailemansa mestarit, Hitler ei saanut taidekoulutusta.
Siirryttyään politiikkaan Hitler vaihtoi selvästi aihe-aluettaan, mutta jatkoi yhä edelleen myös taiteen parissa. Hän piirsi, luonnosteli, suunnitteli huonekaluja, taloja, kaupunginosia ja kaupunkeja. Lisäksi hän suunnitteli puolueelle monenlaista rekvisiittaa ja tarpeistoa: julisteita, käsivarsinauhoja, kirjojen ja puoluelehtien kansia. Hakaristitunnuskin muun insignian ohella on Hitlerin suunnittelema.lähde?
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Hitler pitäytyi ensisijaisesti poliitikkona, mutta löysi arkkitehtuurista mieleisensä harrastuksen. Kun kansallissosialistinen puolue nousi valtaan 1933, hän sai mahdollisuuden toteuttaa kykyjään. Hän piirsi luonnoksia muun muassa rakennuksista, joita hänen suosimansa arkkitehdit, kuten Paul Ludwig Troost ja myöhemmin Albert Speer, toteuttivat. Näiden talojen kylkeen lyötiin arvostettu laatta: ”Arkhitektur des Führer”, johtajan arkkitehtuuria. Hitler suunnitteli myös esineitä, kuten aterimet ja huonekaluja valtakunnankansliaan. Maalaamiseen jäi aikaa Landsbergin vankilassa sekä myöhemmin Berchtesgadenissa.
Taideteosten määrä ja arvottaminen

Arviot Hitlerin maalausten, akvarellien ja piirrosten kokonaislukumäärästä vaihtelevat 2 000–7 000 välillä. Oman arvionsa mukaan hän oli tehnyt yli 700 vesiväri- ja öljymaalausta yksistään Wienissä. Ennen toisen maailmansodan alkua Hitler jäljitytti töitään Wienin ja Münchenin ajalta kolmesta syystä:
1. hän halusi löytää sellaiset kappaleet, joissa olisi jälkeä mahdollisesta juutalaisvaikutuksesta eli modernista taiteesta. Siitä, että Hitler olisi kertaakaan tuhonnut tai määrännyt tuhottavaksi omia töitään ei kuitenkaan ole olemassa todisteita.
2. yksi hänen unelmistaan oli muuttaa vanha kotikaupunkinsa, itävaltalainen Linz Neuropan, Saksan johtaman kansallissosialistisen Euroopan taidepääkaupungiksi, johon tulevasta Führer-museosta omistettaisiin siipi hänen omalle taiteelleen.
3. Hitler tiedosti töidensä korkean hinnan johtuvan muista kuin niiden taiteellisesta arvosta ja yleensä häpeili ”nälissään vuokrarahoja varten tehtyjä amatöörimäisiä yritelmiä”.
Työt lunastettiin, mutta varsin kohtuulliseen hintaan. Hitlerin töistä maksettiin 5 000–6 000 Saksan markkaa kun työläisten keskipalkka oli noin 250 markkaa kuussa. Kun nykyään jopa miljoonien arvoisia ”rappiotaiteilijoiden” töitä pakkolunastettiin tuhottavaksi, niistä maksettiin korvausta vain 50–150 Saksan markkaa. Hitler kielsi töidensä julkaisun, mutta tästä huolimatta joitakin printtivihkoja ja -kirjasia painettiin.
Nykyään Hitlerin maalauksen omistaja voi saada 5 000–15 000 euroa pienemmistä akvarelleista ja jopa 50 000 euroa tai enemmän suurista öljyvärimaalauksista. Tosin teosten aitouden määrittäminen voi olla vaikeaa, sillä kopioita, väärennöksiä ja jäljennöksiä teki jo 1930-luvulla muun muassa Reinhold Hanisch. Kuitenkin taitavan harrastajan tasolle jääneen Hitlerin maalaukset eivät ole nykyaikana taiteellisesti merkittäviä, vaan niillä on lähinnä historiallista kuriositeettiarvoa.
Taidemaku

Arkkitehtonisesti painottuneita uljaita rakennuksia ja kaupunkinäkymiä maalanneen Rudolf von Altin lisäksi Hitlerin suurimpia suosikkeja maalaustaiteessa olivat dekoratiivinen mystikko Hans Makart sekä maalaisromantikot Franz von Defregger ja Eduard von Grützner. Nämä taidemaalarit edustavat 1800-luvun realismin tyylisuuntia: maisemamaalausta, uusklassista historiamaalausta sekä kansallisihanteista maalaisromantiikkaa.
Kolmannen valtakunnan maalaustaide rajoittui Hitlerin maun mukaiseksi. Kansallissosialistinen maalaustaide todettiin kuitenkin pettymykseksi, kun germaanista suuruutta osoittavia mestariteoksia ei syntynytkään, vaikka joitakin nimiä, kuten itseoppinut viikinkimaalari Wilhelm Petersen tuotiin välillä esille. Hitlerin mukaan taiteen uusiutuminen vei aikaa, mutta kuvanveiston todettiin onnistuvan nopeasti ”pohjoisen ajatuksen” esiintuojana.
Modernisteja Hitler vihasi ja piti heitä puhtaan arjalaisen tradition katkaisseen juutalaisvaikutuksen uhreina. Heidän tekemäänsä taidetta natsit kutsuivat ”rappiotaiteeksi"” (Entartete Kunst). Yksi tunnetuimmista ekspressionisteista, Emil Nolde liittyi itse Tanskan kansallissosialistisen puolueen haaraan jo 1920-luvun alkupuolella, mutta joutui natsien vainoamaksi epäarjalaisena taiteilijana. Häneltä takavarikoitiin yli tuhat maalausta tuhottavaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hitlerin esikuvan Rudolf von Altin maalaus Der Stephansdom vom Stock im Eisenplatz (1832)
Adolf Hitler, arkkitehti Gerdy Troost, Hitlerin suosikkimaalari Adolf Ziegler ja Joseph Goebbels
Arno Brekerin veistämä rintakuva Adolf Hitler vuodelta 1938.
Étienne Desmarteau

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Étienne Desmarteau vuonna 1904. |  Étienne Desmarteau vuonna 1904. |  Étienne Desmarteau vuonna 1904. |  |
Maa:   Kanada
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | St Louis 1904 | painonheitto |  |
Étienne Desmarteau (4. helmikuuta 1873 – 29. lokakuuta 1905 Boucherville, Quebec, Kanada) oli kanadalainen yleisurheilija, joka voitti painonheitossa kultaa St. Louisin olympialaisissa 1904.
Desmarteau työskenteli poliisina Montrealissa ja pyysi työnantajaltaan lupaa matkustaa olympialaisiin. Lupaa ei myönnetty, mutta hän lähti silti matkaan ja sai potkut työstään. Kun sitten kävi ilmi, että hän oli voittanut olympiakultaa, hän sai työnsä takaisin.
Itse kilpailussa Desmarteau sai parhaan tuloksensa 10,46 m ensimmäisellä heitollaan. Hän voitti moukarinheiton kolminkertaisen olympiavoittajan John Flanaganin 30 sentillä.
Desmarteau kuoli olympialaisten jälkeisenä vuonna lavantautiin ja Montrealin kaupunki nimesi hänen kunniakseen puiston, myöhemmin myös piirikunnan ja urheilukeskuksen, jota käytettiin Montrealin olympialaisissa koripallo-otteluissa.
Der dialektische Materialismus und der logische Empirismus

Der dialektische Materialismus und der logische Empirismus: Eine kritische und vergleichende Untersuchung (Dialektinen materialismi ja looginen empirismi) on Pertti Lindforsin vuonna 1978 hyväksytty väitöskirja.
Lindfors esitti, että looginen empirismi, materialismi ja ontologinen realismi voidaan sovittaa yhteen ristiriidattomaksi teoriaksi. Loogisen empirismin niin sanotut mielekkyysväitteet on tällöin muotoiltava uusin käsittein.
Väitöskirja on eri kuin Lindfors alkuperäinen käsikirjoitus väitöskirjaksi.
Sisältö

Lindfors esitti muiden muassa seuraavat väitteet:
Ristiriidattomasti voidaan puhua myös sellaisista tapahtumista, joita kukaan ei ole havainnut. Olemassaolo ei ole pelkkää havaituksi tulemista.
Todellisuus on aineellinen.
Tietoisuus on aineellinen.
Ajatus ja ajatuksen kohde ovat eri asioita.
Havaitsija ja havainnon kohde ovat eri asioita.
Nimi ja nimetty kohde ovat eri asioita.
Kieli on eri asia kuin se kohde, josta kieli puhuu.
Luonnossa vallitseva järjestys ja syysuhde ovat kokemukseen ja vain kokemukseen perustuvia.
Pohjimmaltaan kokemustiede nojaa havaintolauseisiin. Havaintolauseiden totuutta arvioitaessa tarvitaan kybernetiikkaan perustuvaa tietoteoriaa.
Ateismi on tosi.
Demolition Man

| Demolition Man |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Marco Brambilla
Käsikirjoittaja:  Daniel Waters Robert Reneau Peter M. Lenkov
Tuottaja:  Joel Silver Michael Levy Howard Kazanjian
Säveltäjä:  Elliot Goldenthal
Kuvaaja:  Alex Thomson
Leikkaaja:  Stuart Baird
Pääosat:  Sylvester Stallone Wesley Snipes Sandra Bullock Nigel Hawthorne
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Silver Pictures
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  8. lokakuuta 1993 Suomessa 25. joulukuuta 1993
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  45-77 miljoonaa $
Tuotto:  159,1 miljoonaa $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Demolition Man on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuvan on ohjannut Marco Brambilla, ja pääosissa ovat Sylvester Stallone ja Wesley Snipes.
Elokuva kertoo kovaotteisesta poliisista, John Spartanista, joka yrittää pysäyttää vaarallista rikollista, Simon Phoenixia. Simon Phoenixilla on panttivankeja, joita Spartanin on tarkoitus mennä pelastamaan ja pidättämään Phoenix. Spartan onnistuu Phoenixin pysäyttämisessä muttei pysty pelastamaan panttivankeja. Spartania syytetään kuolemantuottamuksesta harkitsemattomalla toiminnallaan. Rangaistukseksi Spartan ja Phoenix syväjäädytetään, Spartan joksikin aikaa kun taas Phoenix ikuisiksi ajoiksi.
Vuonna 2032 Phoenix sulatetaan ehdonalaiskuulustelussa, ja tämä pääsee karkaamaan vankilasta. Phoenixin riehuessa kaupungissa tuhoa aikaan saaden, tulevaisuuden poliisit ovat voimattomia häntä vastaan. Niinpä päätetään sulattaa myös John Spartan, joka on ainoa mies Phoenixin pysäyttämiseen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sylvester Stallone  | … |  John Spartan   |
|  Wesley Snipes  | … |  Simon Phoenix   |
|  Sandra Bullock  | … |  Lenina Huxley   |
|  Nigel Hawthorne  | … |  Tri. Raymond Cocteau   |
|  Benjamin Bratt  | … |  Alfredo Garcia   |
|  Bob Gunton  | … |  George Earle   |
|  Glenn Shadix  | … |  Associate Bob   |
|  Denis Leary  | … |  Edgar Friendly   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa sähäkäksi tekno-actioniksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
DEtector with Lepton, Photon and Hadron Identification

DELPHI-ilmaisin
DEtector with Lepton, Photon and Hadron Identification eli DELPHI-koe oli yksi LEP-törmäyttimen ilmaisimista Cernissä Sveitsissä. Muiden LEP-törmäyttimen ilmaisimien tapaan DELPHI rakennettiin havaitsemaan positroni-elektroni -törmäyksessä syntyviä hiukkasia, ja se sijaitsi noin 100 metrin syvyydessä.
Rakenteeltaan DELPHI oli sylenterimäinen ja ilmaisinkokonaisuuteen kuului mm. myonikammioita, Tserenkovin-ilmaisimia, tuikeilmaisimia, sähkömagneettisia kalorimetrejä ja hadronikalorimetreja. DELPHI kykeni erottamaan toisistaan erilaiset varatut hiukkaset, jäljittämään hiukkasten radat tarkasti ja havaitsemaan hyvin lyhytikäisetkin hiukkaset.
Tonino Delli Colli

Tonino Delli Colli (20. marraskuuta 1923 Rooma – 16. elokuuta 2005 Rooma) oli italialainen elokuvaaja.
Delli Collin elokuvaura alkoi Cinecittàn studioilla vuonna 1938 kamera-apulaisena. Ammattinsa hän oppi Mario Albertellin kaltaisten kuvaajien avustajana.
Hänen ensimmäinen itsenäinen kuvaustyönsä oli László Kishin ohjaama Finalmente sì (”Vihdoinkin kyllä”) vuonna 1944. Vuonna 1952 hän kuvasi Italian ensimmäisen värielokuvan, Stenon ja Mario Monicellin ohjaaman Totò a colori (”Totò väreissä”). Myöhemmin Delli Colli osallistui lukuisiin italialais-yhdysvaltalaisiin yhteistuotantoihin, kunnes vuonna 1961 Pier Paolo Pasolinin Pummi teki hänestä ohjaajan vakikuvaajan.
Hän työskenteli myös Sergio Leonen, Federico Fellini, Lina Wertmüllerin ja Marco Ferrerin sekä ulkomaalaisista ohjaajista muun muassa Louis Mallen, Roman Polanskin ja Jean-Jacques Annaud’n kanssa.
Sergio Leonen elokuvien pääkuvaajana Delli Colli kehitti italowesternien dynamiikkaa ideoimalla niiden kirkkaat maisemat ja erikoislähikuvat.
Maaliskuussa 2005 Delli Colli kertoi haastattelussa:
"Kun minulta tiedustellaan elokuvieni teknisestä puolesta, kehotan kysyjiä aina menemään teatteriin katsomaan niitä uudelleen, sillä kaikki on siellä. Elokuvan taikaa ei voi pukea sanoiksi."
Palkinnot

Delli Colli voitti parhaan kuvauksen Golden Globe -palkinnon Roberto Benignin Oscar-palkitusta elokuvasta Kaunis elämä (1994).
Sen lisäksi yli kuusikymmentä vuotta kestäneen uransa aikana Delli Colli voitti neljä David di Donatello ja kuusi Nastro d’argento -palkintoa.
Vuonna 2005 hänelle myönnettiin American Society of Cinematographersin kansainvälinen elämäntyöpalkinto.
Valikoitu filmografia

Bagdadin varas (Il ladro di Bagdad, 1961)
Pummi (Accattone, 1961)
Mamma Roma (Mamma Roma, 1962)
Pyöveli (El verdugo, 1963)
Matteuksen evankeliumi (Il vangelo secondo Matteo, 1964)
Haukat ja varpuset (Uccellacci e uccellini, 1966)
Hyvät, pahat ja rumat (Il buono, il brutto, il cattivo, 1966)
3 askelta yöhön (Histoires extraordinaires, 1968)
Huuliharppukostaja (C'era una volta il West, 1968)
Sikolätti (Porcile, 1969)
Decamerone (Il Decameron, 1971)
Canterburyn tarinoita (I racconti di Canterbury, 1972)
Lacombe Lucien (Lacombe Lucien, 1974)
Sodoman 120 päivää (Salò o le 120 giornate di Sodoma, 1975)
Mies joka osti elämänsä (Pasqualino Settebellezze, 1975)
Verikosto Sisiliassa (Fatto di sangue fra due uomini per causa di una vedova. Si sospettano moventi politici, 1978)
Suuri gangsterisota (Once Upon a Time in America, 1984)
Ginger ja Fred (Ginger e Fred, 1986)
Ruusun nimi ( The Name of the Rose, 1986)
Haastattelu (Intervista, 1987)
L'africana (L'africana, 1990)
Katkera kuu (Bitter Moon, 1992)
Yö ei tunne armoa (Death and the Maiden, 1994)
Kaunis elämä (La vita è bella, 1997)
Aiheesta muualla

Tonino Delli Colli Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef