Shulamit Aloni
Elämänvaiheet

Alonin vanhemmat olivat puolanjuutalaisia. Aloni kävi Ben Shemen -koulua. Hän osallistui vuonna 1948 Israelin itsenäisyyssotaan Palmah-joukkojen sotilaana ja jäi lyhyesti jordanialaisten sotavangiksi Jerusalemissa. Sodan jälkeen hän kouluttautui opettajaksi David Yellin -opettajakoulussa. Työskenneltyään muutamia vuosia opettajana Aloni suoritti vuonna 1955 oikeustieteellisen tutkinnon Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa. Hän julkaisi vuonna 1958 suosituksi muodostuneen kansalaistaidon oppikirjan. Hän tuli laajemmin tunnetuksi kansalaisoikeuksien puolustajana ja byrokratian kriitikkona juontaessaan vuosina 1961–1965 lakikysymyksiin keskittynyttä radio-ohjelmaa.
Aloni liittyi vuonna 1959 vasemmistolaiseen Mapai-puolueeseen. Hänet valittiin knessetiin ensi kerran vuoden 1965 vaaleissa vasemmistolaisen vaaliliiton ehdokaslistalta. Hän perusti vuonna 1966 kuluttajaneuvoston, jonka puheenjohtajana hän toimi vuoteen 1970. Aloni riitautui Mapain seuraajaksi perustetun työväenpuolueen puheenjohtajan Golda Meirin kanssa, joten puolue ei asettanut häntä ehdokkaaksi vuoden 1969 vaaleihin. Aloni erosi vuonna 1973 työväenpuolueesta ja perusti uuden Ratz-puolueen (viralliselta nimeltään Kansalaisoikeuksien ja rauhan liike), joka sai vuoden 1974 vaaleissa kolme edustajaa knessetiin. Hän oli vuonna 1974 muutamia kuukausia salkuttomana ministerinä Yitzhak Rabinin ensimmäisessä hallituksessa, mutta erosi, kun uskonnollinen Mafdal-puolue otettiin mukaan hallitukseen.
Alonin puolue Ratz yhdistyi vuonna 1992 kahden muun vasemmistopuolueen Mapamin ja Shinuin kanssa uudeksi Meretz-puolueeksi, jonka puheenjohtaja hänestä tuli. Aloni oli Rabinin toisen hallituksen opetus- ja kulttuuriministerinä vuosina 1992–1993, salkuttomana ministerinä 1993 ja viestintäministerinä 1993–1995 sekä samanaikaisesti tiede- ja teknologiaministerinä lyhyen aikaa vuonna 1993. Hän joutui luopumaan opetusministerin paikasta, koska hänellä oli jatkuvia erimielisyyksiä samaan hallitukseen kuuluneen konservatiivisen Shas-puolueen kanssa.  Hän muun muassa halusi lopettaa koulujen luokkaretket holokaustin muistopaikoille, koska hänen mielestään ne ruokkivat ksenofobiaa Israelin nuorisossa. Aloni jatkoi vielä viestintäministerinä Shimon Peresin hallituksessa vuoteen 1996, minkä jälkeen hän vetäytyi politiikasta. Hän luopui myös Meretzin puheenjohtajuudesta ja hänen seuraajakseen valittiin Yossi Sarid.
Sekulaaria valtiota kannattanut Aloni työskenteli ortodoksijuutalaisen papiston vaikutusvallan vähentämiseksi, ja hän muun muassa neuvoi ihmisiä uskonnollisten avioliittolakien kiertämisessä. Hän auttoi perustamaan tukikeskuksia perheväkivallan ja raiskausten uhreille. Erityisesti 1980–1990-luvuilla Aloni vaati äänekkäästi Israelin vetäytymistä vuoden 1967 kuuden päivän sodassa miehitetyiltä palestiinalaisalueilta ja rauhanprosessin aloittamista neuvottelemalla suoraan PLO:n kanssa. Lisäksi hän kampanjoi seksuaalivähemmistöjen, siirtotyöläisten, vammaisten ja aseistakieltäytyjien oikeuksien puolesta. Aloni kirjoitti useita kirjoja. Hän sai Bruno Kreisky -palkinnon vuonna 1985 ja Israel-palkinnon vuonna 2000. Hänet vihittiin useiden yliopistojen kunniatohtoriksi.
Aloni oli naimisissa ja hänellä oli kolme lasta.