stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Renaissance (yhtye)

Renaissance on englantilainen sinfonista progressiivista rockia edustava yhtye, jonka suosio oli suurimmillaan 1970-luvulla. Yhtye menestyi paremmin Yhdysvalloissa kuin kotimaassaan. Sinfonisuutta yhtyeen levyille toi muun muassa yhteistyö Royal Philharmonic Orchestran kanssa.
Englantilaisen rhythm and blues -yhtyeen The Yardbirdsin hajottua kesäkuussa 1968 yhtyeen laulaja Keith Relf ja rumpali Jim McCarty perustivat aluksi akustisen folk-duon nimeltä Together.
Renaissance-yhtyeen ensimmäiseen kokoonpanoon tulivat lisäksi basisti Louis Cennamo, kosketinsoittaja John Hawken ja laulajaksi Relfin nuorempi sisar Jane Relf. Myöhemmin yhtyeen hovisanoittajaksi saatiin Cornwallissa asuva eksentrinen runoilija Betty Thatcher, alkujaan Newsinger. Hän oli kouluaikoina tutustunut Jane Relfiin ja edelleen tämän veljeen Keithiin.
Yardbirds- kokoonpanosta poiketen Keith Relf toimi kitaristina laualaen vain taustoja.
Vuonna 1969 julkaistiin yhtyeen nimeä kantanut esikoisalbumi. Yhtyeen kokoonpanossa tapahtui muutoksia, ja vuonna 1971 Jane Relfin tilalle laulajaksi tuli 24-vuotias Annie Haslam, joka oli toiminut vaatesuunnittelijana ja suorittanut jonkin verran lauluopintoja oopperalaulaja Sybil Knightin johdolla. Haslamin kuulaan lauluäänensä kerrotaan kattaneen parhaimmillaan viisi oktaavia.
Vuonna 1972 julkaistulla kolmannella albumilla Prologue mukana olivat basisti Jon Camp, kitaristi Rob Hendry, rumpali Terence Sullivan ja pianisti John Tout. Albumin nimikappale käynnistyy Frédéric Chopinin ”Vallankumousetydillä” ja siinä on muitakin vaikutteita klassisesta musiikista, kuten Bachin preludeista. Hendry jätti kuitenkin pian yhtyeen. Tilalle tuli kitaristiksi Michael Dunford, joka vastasi sittemmin suurimmaksi osaksi yhtyeen musiikista Toutin ohella.
Vuonna 1974 ilmestyi albumi Ashes Are Burning, joka nousi Yhdysvaltain albumilistalla sijalle 171. Albumilla radiosoittoon sopivia lyhyempiä kappaleita edusti ”Carpet of the Sun”. Vielä samana vuonna julkaistiin albumi Turn of the Cards. Sen päätösraita ”Mother Russia” on yhtyeen tunnetuimpia teoksia. Sen sanoitus on saanut vaikutteita Aleksandr Solženitsynin romaanista Ivan Denisovitshin päivä ja yleensäkin kirjailijan sananvapaudesta. Korkeimmillaan albumi oli Yhdysvalloissa sijalla 97.
Vuonna 1975 ilmestyi albumi Scheherazade and Other Stories, jonka avauskappaleeseen ”Trip to the Fair” John Tout on saanut vaikutteita Dmitri Šostakovitšilta. Albumi nousi Yhdysvaltain listalla sijalle 48.
Vuonna 1977 ilmestyi livetuplan jälkeen albumi Novella ja vuonna 1978 A Song for All Seasons, jolla on muun muassa kappale ”Closer Than Yesterday” sekä folk-vaikutteinen kappale "Back Home Once Again". Se on ollut televisiosarjan The Paper Lads tunnussävel ja julkaistu myös singlenä, mutta ilman suurempaa menestystä. Tässä vaiheessa yhtye oli saamassa suosiota myös kotimaassaan, mutta ns. uuden aallon myötä Renaissancen ura alkoi hiipua, vaikkakin se julkaisi vielä muutamia albumeita.
Nykyinen kokoonpano

Annie Haslam – laulu (1971–1987, 1998–2002, 2009–)
Leo Traversa  – basso
Rave Tesar – kosketinsoittimet (2001–2002, 2009–)
Frank Pagano – rummut, lyömäsoittimet (2009–)
Geoffrey Langley – kosketinsoittimet
Mark Lambert – kitara
Keikkamuusikot

Tom Brislin - kosketinsoittimet (2014-)
Entiset jäsenet

John Hawken – piano, kosketinsoittimet (1969–1970)
Jane Relf – laulu (1969–1970)
Keith Relf – laulu, kitara (1969–1970; k. 1976)
Louis Cennamo – basso (1969–1970)
Jim McCarty – rummut, lyömäsoittimet (1969–1970)
Michael Dunford – kitara (1970–1972, 1973–1987, 1998–2002, 2009–2012; k. 2012)
Terry Slade – rummut, lyömäsoittimet (1970–1972)
Neil Korner – basso (1970–1971)
Terry Crowe – laulu (1970–1971)
Anne-Marie ”Binky” Cullom – laulu (1970–1971)
John Tout – piano, kosketinsoittimet (1970–80, 1998–1999; k. 2015)
Danny McCulloch – basso (1971)
Frank Farrell – basso (1971; k. 1997)
John Wetton – basso (1971–1972)
Jon Camp – laulu, basso (1972–1985)
Mick Parsons – kitara (1972; k. 1972)
Ginger Dixon – rummut, lyömäsoittimet (1972)
Terence Sullivan – rummut, lyömäsoittimet (1972–1980, 1998–2002)
Rob Hendry – kitara (1972–1973)
Peter Finberg – kitara (1973)
Peter Gosling – kosketinsoittimet (1980–1983)
Peter Baron – rummut, lyömäsoittimet (1980–1983)
Mick Taylor – kosketinsoittimet (1983–1984)
Gavin Harrison – rummut, lyömäsoittimet (1983–1984)
Raphael Rudd – kosketinsoittimet (1984–1987; k. 2002)
Greg Carter – rummut, lyömäsoittimet (1984–1985)
Mark Lampariello – basso (1985–1987)
Charles Descarfino – rummut, lyömäsoittimet (1985–1987)
Roy Wood – basso (1998–1999)
Mickey Simmonds – kosketinsoittimet (1999–2002)
Alex Caird – basso (1999–2001)
Tom Brislin – kosketinsoittimet(2009–2010)
Keikkamuusikot

Joe Goldberger – rummut, lyömäsoittimet (2012, 2013)
Diskografia > Studioalbumit

Renaissance - 1969
Illusion - 1971
Prologue – 1972
Ashes Are Burning – 1973
Turn of the Cards – 1974
Scheherazade and Other Stories – 1975
Novella – 1977
A Song for All Seasons - 1978
Azure d’Or - 1979
Camera Camera – 1981
Time-Line – 1983
Tuscany – 2001
Grandine il Vento - 2013
Diskografia > Livealbumit

Live at Carnegie Hall – 1976
In the Land of the Rising Sun: Live in Japan 2001 – 2002
Renaissance Tour 2011 – Turn of the Cards and Scheherazade & Other Stories Live In Concert - 2011
Diskografia > Singlet > UK

"Island" b/w "The Sea", 1969
"Back Home Once Again" b/w "The Captive Heart", 1977
"Northern Lights" b/w "Opening Out", 1978
"The Winter Tree" b/w "Island of Avalon", 1979
"Jekyll and Hyde" b/w "Forever Changing", 1979
"Faeries (Living at the Bottom of the Garden)" b/w "Remember", 1981
"Bonjour Swansong" b/w "Ukraine Ways", 1981
"Richard the IX" b/w "Flight", 1983
Diskografia > Singlet > US

"Prologue" b/w "Spare Some Love", 1972
"Carpet of the Sun" b/w "Bound For Infinity", 1973
"Mother Russia"  b/w "I Think of You", 1974
"Carpet of the Sun" (live) b/w "Kiev" (live), 1976
"Midas Man" b/w "The Captive Heart", 1977
"Northern Lights" b/w "Opening Out", 1978
"Jekyll and Hyde" b/w "Forever Changing", 1979
"Bonjour Swansong" b/w "Remember", 1981
Diskografia > Singlet > Japan

"Spare Some Love" b/w "Prologue", 1972
"The Mystic And The Muse" 3 kappaleen EP, 2010
Diskografia > Singlet > West Germany

"Faeries (Living at the Bottom of the Garden)" b/w "Bonjour Swansong"
Kruunu-Pukine

Kruunu-Pukineen entinen tehdas Raision Purokatu 9:ssä.
Kruunu-Pukine Oy oli Raisiossa 1990-luvun alkuun asti toiminut vaatetustehdas, joka oli erikoistunut miesten pukuihin ja päällysvaatteisiin. Sen omisti teollisuusneuvos Jukka Tuominen, jonka yrityksiin kuuluivat myös Auran Kenkätehdas, Laitilan Kruunu ja Kaunotar-Tuote..
Kruunu-Pukine oli perustettu Viipurissa 1906. Se oli viimeisinä vuosikymmeninään erikoistunut suuriin Neuvostoliittoon meneviin tilauksiin. Bilateraalisen idänkaupan loputtua Neuvostoliiton romahtamiseen yrityksen toiminta lakkasi.
Vuoteen 2016 asti Kruunu-Pukineen entisessä tehdashallissa Kruunukeskuksessa toimii muun muassa kierrätysmyymälä Eko-Tila.
Aarni Krohn

| Aarni Krohn> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1930 Helsinki
Kuollut: 28. kesäkuuta 2012 Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Kurkikohtaus (1962)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aarni Leopold Krohn (7. heinäkuuta 1930 Helsinki – 28. kesäkuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, libretisti ja Viipurin Suomalaisen Kirjallisuusseuran puheenjohtaja.lähde? Hänen pääteoksiaan ovat muun muassa romaanit Minä olen Bobrikov ja Kuka on tuo mies, oopperalibretto Jaakko Ilkka, juhlanäytelmä Ikuinen Viipuri sekä runokokoelma Kurkikohtaus.
Aarni Krohnin vanhemmat olivat kirjallisuudentutkija ja esteetikko Eino Krohn ja Kirsti Emilia Thesleff. Krohnin suku on kotoisin Saksasta, ja Aarni Krohn vietti lapsena paljon aikaa Karjalankannaksella, josta hänen äitinsä oli kotoisin. Hän siirtyi vapaaksi kirjailijaksi 1975 ja työskenteli ennen sitä toimittajana. Vuosina 1973−1974 hän toimi Suomen Kulttuuriliiton ensimmäisenä puheenjohtajana ja on Suomen Maakuntakirjailijat ry:n puheenjohtaja vuodesta 1986. Hän kirjoitti myös runoja ja artikkeleita muun muassa Parnassoon.
Krohn käynnisti 1960-luvun alkupuolella kampanjan Hotelli Kämpin säilyttämiseksi. Hotelli purettiin, mutta osa uuden rakennuksen julkisivusta rakennettiin vanhan mallin mukaiseksi.lähde?
Krohnin sisar Heidi Krohn on näyttelijä ja hänen sisarpuolensa Tiina Krohn (ent. Kaila) on kirjailija. Heidän serkkujaan ovat lääketieteen professori Kai Krohn, kirjailija Leena Krohn ja kuvataiteilija Inari Krohn.
Tuotanto

Kurkikohtaus, runoja (1962)
Minä olen Bobrikov, romaani (1964)
Tsaarin Helsinki, historiateos (1967)
Kuka on tuo mies, romaani (1971)
Kaisaniemen historia, historiateos (1977)
Luovan työn hyväksi, kronikka (1978)
Jaakko Ilkka, libretto (1978)
Isoäidin albumi, pakinoita (1979)
30.11.1939 - Talvisodan ensimmäiset tunnit, historiateos (1979)
Grönqvistin kivitalo, historiateos (1982)
Ikimuistoisessa seurassa, pakinoita (1983)
On meidät vihurit valinneet, Toivo Kuulan elämäkerta (1983)
Kun viisitoista vuotta vaan, romaani (1983)
Wuorimiehen kivitalo, historiikki (1986)
Anjalan vala, näytelmä (1988)
Elämän lomassa, historiikki (1991)
Ikuinen Viipuri, näytelmä (1993)
Sodan hahmoja, runoja (1995)
Kruunulurikki

| Kruunulurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  diadema
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna diadema  (J. Verreaux & DesMurs, 1860) 
Katso myös
   Kruunulurikki Wikispeciesissä   Kruunulurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kruunulurikki (Charmosyna diadema) on äärimmäisen uhanalainen, mahdollisesti sukupuuttoon kuollut, Uuden-Kaledonian saarilla elävä melanesianlurikkien sukuun kuuluva kaija. Lajia ei ole tavattu varmuudella vuoden 1913 jälkeen.
Kooltaan kruunulurikki on noin 19 cm. Yleisväritykseltään laji on vihreä. Kruunulurikin päälaki on sininen, kasvot ja pyrstön kärki keltaiset sekä siiven kärjet ovat mustat. Alaperässä on punainen täplä. Nokka on oranssinpunainen ja koivet oranssit. Kruunulurikki muistuttaa sateenkaariluria (Trichoglossus haematodus), joka on kuitenkin suurikokoisempi ja jonka pää on kokonaan sininen ja jonka rinnassa on punaista.
Kruunulurikin elinympäristöä ovat metsät, jossa kasvaa sen ravintokasvia korallipuita (Erythrina). Sitä on myös tavattu savannialueen metsistä sekä kuivilta alankojen pensaikkoseuduilta.
Kruunulurikkikannan kooksi arvioidaan alle 50 yksilöä. Lajista on ollut vain kaksi naaraspukuista museoyksilöä, jotka on kerätty vuonna 1860. Toinen on Pariisin museossa ja toinen on hävinnyt. Alankoalueen metsät on hakattu Uuden-Kaledonian alueelta lähes täysin. Lisäksi kannan pienuuden syyksi arvellaan mahdollisia sairauksia, mutta todennäköisempänä pidetään saarelle levinneiden nisäkkäiden kuten rottien aiheuttamia vahinkoja – munien ja poikasten syömistä.
Miroslav Krleža

| Miroslav Krleža |
| --- | --- |
 Miroslav Krleža 1953.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1893 Zagreb, Kroatia-Slavonia
Kuollut: 29. joulukuuta 1981 (88 vuotta) Zagreb, Jugoslavia
Kansalaisuus:  Jugoslavia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: kroatia
Tuotannon kieli: kroatia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Miroslav Krleža (7. heinäkuuta 1893 Zagreb, Kroatia-Slavonian kuningaskunta, Itävalta-Unkari – 29. joulukuuta 1981 Zagreb, Jugoslavia) oli jugoslavialainen kroatiankielinen kirjailija. Hän opiskeli Budapestin sotilasakatemiassa ja työskenteli sitten toimittajana, sanakirjainstituutin johtajana Zagrebissa ja kirjailijaliiton puheenjohtajana.
Krleža kirjoitti runoja, esseitä, näytelmiä, novelleja ja romaaneja. Viisiosaisessa teoksessa Zastava (1922–1969) hän kuvaa Habsburgien valtakunnan rappeutumista. Hän arvosteli sosialistista realismia ja kokeili itse erilaisia tyylejä.
Suomennetut teokset

Filip Latinoviczin paluu (Povratak Filipa Latinovicza), englanninkielisestä laitoksesta The return of Philip Latinovicz suomentanut Anna-Liisa Laine, Helsinki: Kirjamaailma 1967
Skandaali kahvilassa, teoksessa: Kadonnutta kahvilaa etsimässä, toim. Eero Balk ja Tapani Kärkkäinen. Helsinki: Otava 2000 ISBN 951-1-15972-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miroslav Krleža Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia 2  3  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef
Klaus Krogerus

Klaus Krogerus (3. heinäkuuta 1918 Helsinki – 20. syyskuuta 1975 Tornio) oli suomalainen yritysjohtaja, toimittaja ja tietokirjailija. Hän kirjoitti opaskirjoja kaitafilmauksesta ja äänentoistosta ja toimi Tekniikan Maailma -lehden vakituisena avustajana.
Krogerus valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1947 ja toimi sitten Uusi Suomi -sanomalehden kauppaosaston toimittajana, kunnes siirtyi 1948 Ouluun Kaleva-lehden levikkijohtajaksi. Vuonna 1953 hän muutti takaisin Helsinkiin Talouselämä-lehden levikkijohtajaksi. Toimittuaan J. Kyllästinen Oy:n konttoripäällikkönä ja Rahko-Radio Oy:n toimitusjohtajana hän työskenteli vapaana toimittajana. Vuonna 1963 hän siirtyi Suomen Filmiteollisuuden asiamieheksi Tornioon ja toimi 1963–1972 myös Tornion yhteislyseon matematiikan, fysiikan ja kemian lehtorina. Opetustyön jälkeen hän keskittyi tietokirjojen laadintaan sekä Tekniikan Maailman avustamiseen.
Teokset

Uusi kaitafilmikirja. Tekniikan Maailma, 1965. 2. uusittu painos 1967l
Nauhurit ja nauhoittaminen. Seepra-sarja, WSOY 1970, 2., tark. p. 1970, 3. tark. p. 1975
Hyvä äänentoisto: Audio, Stereo, Hifi. Seepra-sarja, WSOY 1971. 2. painos 1975 nimellä: Hyvä äänentoisto: hifi, stereo, kvadro
Kaitakuvaajan käsikirja. T-kirjat, Tammi 1976. ISBN 951-30-3448-8.
Teokset > Suomennokset

Radiolaitteita rakentamaan, suomennos Klaus Krogerus, alkuteos O. Lund-Johansen, Radio-konstruktørens håndbog 6, Tekniikan Maailma, 1961
Radiolaitteita rakentamaan 2, suomennos Klaus Krogerus, alkuteos, Carl Christensen: Hvorledes bygges. Radio-konstruktørens håndbog 7. Tekniikan Maailma, 1968
Jokamiehen nauhurikirja, suomennos Klaus Krogerus, alkuteos Curt Menke: Tonbandfibel. Karisto 1969.
Renault

| Renault S> A. |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Passion for life (suom. Intohimoa elämään)
Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  Euronext: RNO
ISIN:  FR0000131906
Perustettu:  25. helmikuuta 1899
Toimitusjohtaja:  Luca de Meo 
Puheenjohtaja:  Jean-Dominique Senard 
Kotipaikka:  Pariisi, Ranska
Toimiala:  ajoneuvoteollisuus
Tuotteet:  henkilöautot pakettiautot
Liikevaihto:  52,37 miljardia € (2023) 
Nettotulos:  2,31 miljardia € (2023) 
Henkilöstö:  126 584 (2005)
Tytäryhtiöt:  Alpine Dacia Renault F1 Renault Samsung Motors Renault Sport
Kotisivu:  www.renaultgroup.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Renault on ranskalainen autonvalmistaja, joka valmistaa henkilö- ja pakettiautoja. Aiemmin se on valmistanut myös kuorma- ja linja-autoja sekä kiskobusseja ja traktoreita.lähde? Renault Group omistaa lähes puolet japanilaisesta Nissanista, neljänneksen japanilaisesta Mitsubishi Motorsista sekä kokonaan ranskalaisen Alpine, romanialaisen Dacian ja korealaisen Renault Samsung Motorsin. Mitsubishi-kaupan myötä Renault Group kasvoi vuoden 2018 alkuun mennessä maailman suurimmaksi autovalmistajaksi, Volkswagen-konsernin ohitse.
Renault Groupin pääkonttori sijaitsee Boulogne-Billancourtissa Pariisin länsiosissa. Kuorma-autotuotantonsa Renault myi vuonna 2001 ruotsalaiselle Volvolle ja maatalouskonetuotantonsa saksalaiselle Claasille vuonna 2008.
Renault on ollut tunnettu merkki myös moottoriurheilun saralla.
Renault Suomessa

Kytäjän ja Mustion kartanoiden omistaja, kamariherra Hjalmar Linder toi vuonna 1900 yhdeltä monista ulkomaanmatkoistaan Renault-auton, jolle hän oli palkannut ranskalaisen kuljettajan. On epävarmaa, onko kyseessä ensimmäinen Suomen kansalaisen omistama auto, sillä turkulainen kauppaneuvos Victor Forselius toi samana vuonna maahan oman ilmoituksensa mukaan ”ensimmäisen todellisen moottorivaunun”.
Ensimmäinen Renault'n edustaja Suomessa vuosina 1924–1926 oli Autola Oy. 1930-luvulla Renault'n maahantuojana oli Oy Ren-Auto Ab, joka osallistui Helsingissä pidettyihin autonäyttelyihin laajalla mallivalikoimalla useana vuonna. Tästä huolimatta Renault ei tullut Suomessa yleiseksi automerkiksi ennen toista maailmansotaa, ja tämän ajan Renault-autoja on säilynyt vain muutama. Yksi näistä on Ranskan Helsingin-suurlähettilään omaan käyttöönsä vuonna 1935 maahantuoma, nykyisin Vehoniemen automuseossa näytteillä oleva Renault'n huippumalli Nervasport. Siirtyessään vuonna 1938 toiseen asemapaikkaan suurlähettiläs myi auton Porvooseen kauppaneuvos Raul Hellbergille, jolta sen osti 1960-luvulla Vehoniemen automuseon perustaja Olavi Sallinen.
Toimitusjohtaja Ragnar Paulsson perusti vuonna 1949 Oy Autorex Ab:n, joka sai samana vuonna Renault'n edustuksen. Ensimmäisen vuoden aikana maahan tuotiin 75 Renault-autoa. Aluksi yhtiön toimitilat olivat muutaman vuoden ajan Kaartin maneesissa ja sen jälkeen Eteläesplanadilla Helsingin keskustassa. Vuodesta 1968 yhtiön pääkonttori sijaitsi Etelä-Haagassa, jonne oli vuonna 1957 valmistunut yhtiön huoltokorjaamo. Autorex toimi koko historiansa ajan perheyhtiönä, ja vuonna 1960 tehdyn sukupolvenvaihdoksen myötä toimitusjohtajaksi tuli Ragnar Paulssonin poika, diplomi-insinööri Harry Paulsson. Vuonna 1981 Oy Autorex Ab:ssa työskenteli 102 henkilöä ja sen liikevaihto oli 101,3 miljoonaa markkaa. Oy Autorex Ab ylläpiti vuosina 1967–1973 suomalaista Renault-kilpatallia, jossa ajoivat muiden muassa Jorma Lusenius ja Pentti Airikkala. Vuonna 1989 Autorexin koko osakekanta siirtyi Volvoa tuoneelle Oy Volvo-Auto Ab:lle (nykyisin Bilia Oy).
Vuoden 1954 lopussa Renault oli Suomen seitsemänneksi yleisin henkilöautomerkki 2 405 autolla. Renault 4:n ja 8:n esittely sattui Suomessa sopivasti samaan aikaan henkilöautojen tuontisäännöstelyn purkamisen kanssa vuonna 1962. 1960-luvun aikana Suomessa myytiin vuosittain parituhatta Renault-henkilöautoa. Vuonna 1969 esiteltyä Renault 12:ta tuotiin Suomeen myös Dacian tehtailta Romaniasta. 1970-luvun kuluessa Suomessa rekisteröitiin liki 25 000 Renaultia. Vuoden 1988 lopussa Suomessa oli rekisterissä 20 863 Renault-henkilöautoa ja se oli merkkikohtaisessa tilastossa 18. sijalla.
Yhteistyö Nissanin kanssa

27. maaliskuuta 1999 Renault osti 36,8 prosentin osuuden japanilaisesta autonvalmistajasta Nissanista. Osuutta kasvatettiin 44 prosenttiin vuonna 2002, jolloin Nissan osti myös 15 prosentin osuuden Renault’sta.
Moottoriurheilu

Renault Sport (toisinaan Renaultsport) oli Renaultin moottoriurheilussa toimiva osasto, joka yhdistyi Alpineen. Yhdistymisestä ilmoitettiin toukokuussa 2021 ja Renault Sport lopetti 31. joulukuuta 2021. Aiemmin Renault Sport F1:stä tuli Alpine F1 kaudelle 2021.
Autot > Henkilöautot

| --- | --- |
 Renault 3 (1961–1962)  Renault 4CV (1946-1961)  Renault 4 (1961–1993)  Renault 5 (1972–1996)  Renault 6 (1968–1980)  Renault 7 (1974-1982)  Renault 8 ja 10 (1962–1976)  Renault 9 ja 11 (1981–1989)  Renault 12 (1968–1980)  Renault 14 (1976–1983)  Renault 15 ja 17 (1971–1980)  Renault 16 (1965-1979)  Renault 18 (1978-1993)  Renault 19 (1988–1996)  Renault 20 ja 30 (1975–1984)  Renault 21 (1986–1994)  Renault 25 (1983–1992)  Renault Alliance (1982–1987)  Renault Avantime (2001–2003)  Renault Captur (2013–)  Renault Caravelle (1958–1968)  Renault Clio (1990–) :  Renault Dauphine (1956–1967)  Renault Espace (1984–)  Renault Frégate (1951–1960)  Renault Fuego (1980–1992)  Renault Juvaquatre (1937–1955)  Renault Kadjar (2015–2022)  Renault Kardian (2023–)  Renault Koleos (2006–)  Renault Laguna (1994–2015)  Renault Mégane (1995–)  Renault Modus (2004–2012)  Renault Primaquatre (1931–1941)  Renault Reinastella (1929–1933)  Renault Rodeo (1970-1987)  Renault Safrane (1992–2000)  Renault Scénic (1996–)  Renault Sport Spider (1994–1997)  Renault Talisman (2015–2022)  Renault Torino (1966–1981)  Renault Twingo (1993–)  Renault Zoe (2012–2024)
Autot > Pakettiautot

Renault Estafette (1959–1980)
Renault Kangoo (1997–)
Renault Mascott (1999–2010)
Renault Master (1980–)
Renault Messenger (1982–1999)
Renault Trafic (1981–)
Autot > Lava-autot

Renault Alaskan (2016–)
Renault-malleja eri vuosikymmeniltä

Marcel Renault autossaan vuonna 1903
Renault DM Tourer vuodelta 1914
Renault KJ-1 Touret vuodelta 1923
Renault Celtaquatre Berline vuodelta 1935
Vuoden 1956 Renault 4CV
Vuoden 1963 Renault 8
Vuoden 1975 Renault 30
Vuoden 1985 Renault 9
Vuoden 1986 Renault Traffic T1000
Vuoden 1998 Renault Laguna
Vuoden 2006 Renault Clio
Vuoden 2015 Renault Talisman
Carol Krumhansl

Carol Lynne Krumhansl (s. 1947) on yhdysvaltalainen musiikkipsykologi. Hän on tutkinut laajasti millä tavoin musiikkia aistitaan ja muistetaan. Hänen tonaalisuutta, säveltasoja ja harmoniaa käsittelevät empiiriset tutkimuksensa ovat vaikuttaneet merkittävästi musiikkipsykologian ja kognitiivisen musikologian tieteenalojen kehittymiseen.
Carol Krumhansl toimii psykologian professorina Cornellin yliopistossa.
Krumhanslin isä oli fyysikko James A. Krumhansl.
Teoksia

Cognitive Foundations of Musical Pitch, Oxford University Press, 1990. ISBN 0-19-505475-X.
Antti Reini

| Antti Reini |
| --- | --- |
 Antti Reini elokuussa 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. elokuuta 1964 (ikä 60)  Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, muusikko
Näyttelijä
Aktiivisena:  1991–
Merkittävät roolit:  Jussi Vares   (Vares-elokuvat)   Jari   (Il Capitano) T.T. Mikkonen (Kylmäverisesti sinun) Sune Holst (Wallander: Ampuja) Heikki Nieminen (Johan Falk: Soluttautuja) Ramone (Autot-elokuvat)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Antti Reini (s. 27. elokuuta 1964 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, muusikko ja kirjailija.
Näyttelijä

Reini on tehnyt näyttelijänä uraa myös ulkomailla. Läpimurtoroolinsa hän teki vuonna 1991 Jan Troellin ohjaamassa elokuvassa Il Capitano. Reini on näytellyt myös menestyneissä, ruotsalaisissa poliisielokuvissa Wallander: Ampuja, Johan Falk: Soluttautuja ja tv-sarjassa Ennen kuolemaa. Reini näyttelee pääosaa Jussi Varesta Reijo Mäen romaaneihin perustuvissa Vares-elokuvissa. Reini toimi juontajana Katastrofin anatomia -telivisiosarjassa vuonna 2015. Reini esiintyy Haloo Helsingin! musiikkivideolla ”Kokeile minua” sekä Irinan videolla ”Hiljaisuus”. Antti Reini on näytellyt 2017 myös Keski-Uudenmaan Teatterin näytelmässä Suomenhevosen tarina muun muassa Anu Sinisalon ja Olga Heikkalan kanssa.
Muusikko

Reini soitti toista kitaraa helsinkiläisyhtyeessä JS & the Strummers ja soitti myös aikoinaan lyhytaikaisessa yhtyeessä The Voice of Mengele. 1980-luvun alussa Reini soitti rumpuja yhden singlen tehneessä Silmät-yhtyeessä. Lisäksi Reini soittaa kitaraa Heinävedellä treenikämppäänsä pitävässä Rytque-yhtyeessä. Reini julkaisi debyyttialbuminsa Kärpänen ja musiikkivideon kappaleesta "Sydän joka lyö" elokuussa 2016.
Kirjailija

Reini julkaisi ensimmäisen kirjansa Neljätoistanollakuus (ISBN 978-952-01-1267-7) vuonna 2016. Monologin, proosarunon ja novellin yhdistävän kirjan kustansi Like Kustannus. Romaani La Ciudad (Like Kustannus) ilmestyi 2020 ja 2022 julkaistiin hänen omaa elämäänsä vahvasti sivuava romaani Sunnuntai (Like Kustannus).
Yksityiselämä

Reini oli kihloissa taideliikkeen toimitusjohtaja Katja-Maj Riikosen kanssa vuosina 2010–2011. Hän seurusteli vuosina 2012–2018 näyttelijä Anu Sinisalon kanssa. Reinillä on eri äideille kolme jo aikuista tytärtä, joista Verna Reini on malli. Antti Reini harrastaa padelia.
Reinillä oli Kingstontime Productions -niminen yritys, jonka Verohallinto haki konkurssiin marraskuussa 2024.