stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde

Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde -teoksen ensimmäisen painoksen kansilehti
Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde (engl. Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde) on Robert Louis Stevensonin kirjoittama pienoisromaani, joka julkaistiin englanniksi vuonna 1886 ja suomeksi 1897. Se on ilmestynyt suomeksi myös nimellä Salaperäinen ovi (1911). Kirjan pohjalta on tehty useita teatteri- ja elokuvasovituksia. Tarinaa on luonnehdittu klassiseksi kauhukertomukseksi hyvän ja pahan kamppailusta ihmismielessä.
Juoni

Tarinan kertoja on lontoolainen asianajaja Gabriel John Utterson. Hän kuulee tarinan alussa erään Edward Hyden tekemästä lapseen kohdistuneesta hyökkäyksestä Lontoon kadulla. Hyde oli selvinnyt tilanteesta maksamalla korvaukset Uttersonin asiakkaan, tohtori Henry Jekyllin tililtä, joten Utterson epäilee Jekyllin joutuneen Hyden kiristyksen uhriksi. Utterson havaitsee, että Jekyll on luvannut testamentissaan kaiken omaisuutensa Hydelle, jota Jekyllin palvelijoiden on lisäksi neuvottu tottelemaan.
Vuotta myöhemmin Hyde tappaa erään Uttersonin asiakkaan, mutta häntä ei saada kiinni. Kun etsijät tulevat Jekyllin asuntoon etsimään Hydeä, Hyden ja tohtori Jekyllin käsialojen havaitaan olevan samankaltaisia.
Seuraavina kuukausina tohtori Jekyll vaikuttaa aluksi hyväntuuliselta, mutta lopettaa sitten vieraiden vastaanottamisen. Myöhemmin Hyden ruumis löydetään Jekyllin laboratoriosta. Tohtori Jekyllin jättämistä kirjeistä selviää, että Jekyll oli kehittänyt seerumin, jolla hän pystyi erottamaan persoonansa hyvän ja pahan puolen toisistaan. Aluksi hän kykeni hallitsemaan muutostaan pahaksi Hydeksi, mutta ajan mittaan muutos alkoi tapahtua hallitsemattomasti. Hän piti tauon seerumin käytössä, mutta kokeiltuaan sitä uudelleen, esiin tullut Hyde teki murhan. Kun Jekyll ei enää seerumin tehon huvettua onnistunut estämään Hydeä nousemasta esiin, hän kirjoitti viimeisenä tekonaan tunnustuksen.
Teemat

Tarinan tärkeä teema on hyvä ja paha, jotka taipumukset kirjailijan mukaan eivät esiinny yksilössä yhteismitallisesti. Hyvyyttä tarinassa edustaa herrasmiesmäinen tohtori Jekyll ja pahuutta vastenmielinen ja rikollisesti käyttäytyvä herra Hyde. Tarina on usein tulkittu viktoriaanisen ajan ihmisen kahtiajakautuneisuuden kuvaukseksi. Siinä on myös nähty kuvaus dissosiatiivisesta identiteettihäiriöstä tai jostain muusta mielenterveyshäiriöstä.
Sovitukset

Tarinan ensimmäinen teatterisovitus julkaistiin jo vuonna 1887, ja 1900-luvulta alkaen siitä on tehty myös useita elokuvasovituksia.
Suomennoksia

Stevenson, Robert Louis: Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde : kummallinen tapaus.  (Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde, 1886.)  Brooklyn, (N.Y.):  Suomalais-amerikkalainen kustannusyhtiö, 1897.
Stevenson, Robert Louis: Salaperäinen ovi.  (Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde, 1886.)  Helsinki:  Otava, 1911.
Stevenson, Robert Louis: Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde.  ((Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde, 1886.) Suomentanut Ruth Wathén)  Helsinki:  Lehtipaino, 1945.
Stevenson, Robert Louis: Tohtori Jekyll ja herra Hyde.  ((Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde, 1886.) Suomentanut Erkki Haglund (suomennos julkaistu 1960), Keskiyön kirjasto)  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21604-9
Stevenson, Robert Louis: Jekyll ja Hyde ja muita kertomuksia.  ((Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde, 1886.) Suomentanut Virpi Hämeen-Anttila)  Helsinki:  Basam Books, 2001.  ISBN 952-9842-46-5
Aiheesta muualla

Salaperäinen ovi Gutenbergissä
Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde Gutenberg-projektissa (englanniksi)
Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde LibriVoxin ilmaisena äänikirjana (englanniksi)
Teatterisovituksen juliste 1880-luvulta.
Tolpuddlen marttyyrit

Marttyyrien muistomerkki Tolpuddlessa.
Tolpuddlen marttyyrit olivat kuusi brittiläistä maatyöläistä Dorsetin Tolpuddlessa, jotka vuonna 1834 muodostivat ammattiyhdistyksen Friendly Society of Agricultural Labourers paremman palkan ja parempien työolojen ajamiseksi. Heidän johtajanaan toimi George Loveless (1797–1874). Heidät tuomittiin lähtemään seitsemäksi vuodeksi rangaistussiirtolaan Australian New South Walesiin, mutta yleisön painostuksesta heidät vapautettiin 1836 yli 800 000 nimeä sisältäneen kansalaisadressin vaikutuksesta.
Tolpuddlen kylässä on marttyyreista kertova museo ja siellä järjestetään aiheeseen liittyvä festivaali vuosittain heinäkuussa. Tolpuddlen marttyyreista on tullut merkittävä osa Britannian ammattiyhdistysliikkeen historiallista perinnettä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tolpuddlen marttyyrit Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tolpuddle Martyrs
Käännös suomeksi
Tondidarou

Tondidarousta peräisin oleva megaliitti Musée du quai Branlyssa Pariisissa.
Tondidarou on megaliittialue Timbuktun alueen Niafunkén piirin Soboundoun kunnassa Malissa. Se sijaitsee Takadjijärven rannalla 16 kilometriä Niafunkésta luoteeseen.
Nigerjoen sisämaasuistossa on useita megaliittialueita, joista Tondidarou on tunnetuin. Sitä pidetään Länsi-Afrikan tärkeimpänä megaliittiesiintymänä ja joen hedelmällisyydelle omistettuna kulttipaikkana. Alun perin Tondidaroussa oli ainakin 150 kärjestään pyöristettyä pystykiveä, joiden korkeus vaihteli 50 sentistä kahteen metriin. Niistä ainakin 18 oli koristeltu metallityökaluin ja osa näytti fallossymboleilta. Kahdensadan metrin päässä on toinen alun perin ehkä 30 pystykiven rakennelma. Kolmas 15 kiven ryhmä on hautautuneena hiekkaan.
Ranskalaisten 1900-luvun alussa löytämä alue vaurioitui pahasti 1930-luvulla suoritetuissa kaivauksissa. Parhaimmat kivet siirrettiin Niafunkéen, Dakariin ja Pariisin antropologiseen museoon. 1950-luvulla paikalla oli enää yksi koristeltu kivi. Myöhemmin suoritetuissa kaivauksissa löydetty orgaaninen aines on ajoitettu 600–800-luvuille.
Toksafeeni

| Toksafeeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  8001-35-2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H10Cl8
Moolimassa:  413,78 g/mol
Sulamispiste:  65-90 °C
Tiheys:  1,63 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Toksafeeni eli kamfekloori on seos kloorattuja bisyklisiä hiilivetyjä. Ainetta on käytetty aikaisemmin, erityisesti Yhdysvalloissa ja Kanadassa 1960- ja 1970-luvuilla, hyönteismyrkkynä. Yhdiste on kielletty Suomessa vuonna 1969 ja maailmanlaajuisesti Tukholman sopimuksella 2001.
Ominaisuudet

Toksafeeni koostuu vähintään 177 klooratusta bisyklisestä hiilivedystä ja seoksen keskimääräinen molekyylikaava on C10H10C8. Yhdiste on osittain kiteistä ja osittain vahamaista kellertävää tai väritöntä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta ja liukenee hyvin aromaattisiin hiilivetyihin ja hieman heikommin alifaattisiin hiilivetyihin. Toksafeeni on hyvin myrkyllistä hyönteisille. Vaikutukset ilmenevät hyönteisten syödessä toksafeenilla käsiteltyjen kasvien lehtiä, kosketusmyrkyllisyys on vähäisempää. Toksafeeni on erittäin myrkyllistä kaloille, muille vesieläimille ja linnuille. Toksafeeni ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Se voi olla keskushermostomyrkky ja aiheuttaa vapinaa ja lihaskramppeja. Toksafeeni on myös hyvin todennäköisesti karsinogeeninen aine.
Valmistus ja käyttö

Toksafeenia valmistettiin klooraamalla kamfeenia. Klooraus suoritettiin valokemiallisesti tetrakloorimetaaniliuoksessa. Toksafeeni tuli markkinoille 1940-luvulla. Pääasiallisesti sitä käytettiin muiden kuin ravintokasvien esimerkiksi puuvillan viljelmillä hyönteismyrkkynä, mutta sitä on käytetty myös tomaatti-, kaali-, salaatti, papu- ja hedelmäviljelmillä hyönteismyrkkynä. Sitä on käytetty myös kalojen tappamiseen ja vähäisessä määrin jyrsijöiden torjuntaan. Suurinta käyttö oli 1960- ja 1970-luvuilla. Johtuen yhdisteen myrkyllisyydestä ihmisille ja ympäristövaikutuksista toksafeenin käyttö on nykyisin kielletty. Suomessa kielto tuli voimaan vuonna 1969 ja Yhdysvalloissa osittainen kielto astui voimaan vuonna 1983 ja täydellinen kielto vuonna 1990. Maailmanlaajuisesti toksafeenin käyttö kiellettiin vuonna 2001 Tukholman sopimuksella.
Juhani Tolvanen

Juhani Tolvanen (s. 1956) on suomalainen toimittaja ja sarjakuvien suomentaja. Hänet tunnetaan Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-sarjakuvien ja Charles M. Schulzin Tenavien pitkäaikaisena suomentajana sekä useiden sarjakuva-aiheisten teosten kirjoittajana.
Tolvanen toimi Ilta-Sanomien sarjakuvatoimittajana 1979–2019, jolloin hän valitsi lehdessä julkaistut sarjakuvat. Hän pyrki tuomaan lehdessä esiin suomalaisia sarjakuvia ja hänen aloitteestaan Ilta-Sanomien sarjakuvasivuille perustettiin 1986 ”Kuukauden kotimainen” -osio, jossa julkaistiin kuukausittain vaihtuvia vähän tunnettujen suomalaisten piirtäjien sarjakuvia. Tolvanen toimitti Kuukauden kotimaista vielä eläkkeelle jäätyään vuoden 2020 loppuun, jolloin Ilta-Sanomat päätti lakkauttaa sen. Tolvanen julkaisi vuonna 1983 yhdessä Heikki Jokisen kanssa ensimmäisen suomalaisen sarjakuvan antologian Ruututarha.
Tolvanen suomensi yhdessä puolisonsa Anita Salmivuoren kanssa kaikki Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-stripit WSOY:n vuosina 1990–1996 julkaisemaan kokoelmasarjaan. Hän on kirjoittanut myös Janssoneista ja Muumipeikko-sarjakuvasta kirjan Muumisisarukset (2000). Tolvanen on ollut Tenavien pääasiallinen suomentaja vuodesta 1979. Hän on kääntänyt sarjaa sekä Ilta-Sanomiin että kokoelmakirjoihin. Lisäksi Tolvanen on suomentanut monia muita sarjakuvia, muun muassa Benoît Sokalin Tarkastaja Ankardoa, Blueberryn sivusarjoja, Winsor McCayn Pikku Nemo Höyhensaarilla -kokoelmat, useita Disney-sarjakuvia sekä Enki Bilalin, Milo Manaran ja Hunt Emersonin tuotantoa.
Tolvanen on toiminut Suomen sarjakuvaseuran hallituksessa ja oli seuran julkaiseman Sarjainfo-lehden päätoimittajana 1977–1982. Seura myönsi hänelle sarjakuvaneuvoksen arvonimen 1991. Vuonna 2023 Helsingin Sanomain Säätiö myönsi Tolvaselle 40 000 euron apurahan Sanomain sarjakuvien vaiheiden kartoittamiseen vuodesta 1927 nykypäivään.
Teoksia

Ruututarha: 80-luvun suomalaisia sarjakuvia (toim. yhdessä Heikki Jokisen kanssa), 1983
Sarjakuva, rakastettuni: uuden sarjakuvan mestareita (yhdessä Petri Kemppaisen kanssa), 1992
Saunasta Savoyhin: sisätilojen Helsinkiä, 1999
Muumisisarukset Tove ja Lars Jansson: Muumipeikko-sarjakuvan tarina . Helsinki: WSOY, 2000. ISBN 951-0-23633-0
Käännetty myös ruotsiksi nimellä Vid min svans!: Tove och Lars Janssons tecknade muminserie vuonna 2000, ranskaksi nimellä Tove et Lars Jansson, Une vie avec les Moomins vuonna 2009 ja englanniksi nimellä Moomin Every Day vuonna 2012.
Maailman hauskin kuvasarjalehti: Aku Ankka -lehti 50 vuotta (toim.), 2001
Pihkura! Heikki Kaukoranta – 80 vuotta sarjakuvaelämää (toim.), 2022
Toko-Rin sillat

| Toko-Rin sillat> The Bridges at Toko-Ri |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mark Robson
Käsikirjoittaja:  Valentine Davies
Perustuu:  James Michenerin romaaniin
Tuottaja:   William Perlberg  George Seaton 
Säveltäjä:  Lyn Murray
Kuvaaja:  Loyal Griggs
Leikkaaja:  Alma Macrorie
Tuotantosuunnittelija:  Henry Bumstead
Pukusuunnittelija:  Edith Head
Pääosat:   William Holden  Grace Kelly  Mickey Rooney 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:   1954  26. elokuuta 1955 (Suomi) 
Kesto:  102 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Toko-Rin sillat (The Bridges at Toko-Ri) on vuonna 1954 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen sotaelokuva toisen maailmansodan hävittäjälentäjäveteraanista Harry Brubakerista (William Holden), joka joutuu jättämään perheensä ja lähtemään Korean sotaan. Elokuvan naispääosassa on hänen vaimoaan esittävä Grace Kelly. James Michenerin romaaniin perustuvan elokuvan ohjasi Mark Robson.
Elokuva voitti parhaiden erikoistehosteiden Oscar-palkinnon.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  William Holden  | … |  luutnantti Harry Brubaker   |
|  Grace Kelly  | … |  Nancy Brubaker   |
|  Fredric March  | … |  kontra-amiraali George Tarrant   |
|  Mickey Rooney  | … |  Mike Forney   |
Arvioita

The New York Timesin ensi-iltakritiikissä ihastellaan näyttäviä taistelukohtauksia. Myös Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen kutsuu elokuvaa yhä näyttäväksi ja uskottavaksi sotadraamaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Toko-Rin sillat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Grace Kelly Filmography – The Bridges at Toko-Ri. Classic Movies. Arkistoitu 27.9.2020. Viitattu 26.5.2022. (englanniksi)
Rantakarakara

| Rantakarakara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Etelänkarakarat Phalcoboenus
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Phalcoboenus australis  (Gmelin, 1788) 
Synonyymit
 Falco australis Gmelin, 1788 
Katso myös
   Rantakarakara Wikispeciesissä   Rantakarakara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rantakarakara (Phalcoboenus australis) on Etelä-Amerikassa elävä jalohaukkalaji. Se on maailman eteläisimpänä pesivä petolintu ja sen levinneisyys rajoittuu Tulimaahan ja Falklandinsaariin. Se on karakaraksi suurikokoinen ja melko roteva. Rantakarakarasta ei eroteta alalajeja. Siitä käytetään Falklandinsaarella nimeä ”Johnny Rook”.
Lampaankasvatukselle aiheutuneiden haittojen takia rantakarakaraa vainottiin aikaisemmin ankarasti Falklandinsaarilla, mutta nykyään se on rauhoitettu. Lajin kokonaiskanta käsittää 1 000–2 500 aikuista lintua.
Koko ja ulkonäkö

Rantakarakaran pituus on 58–65 senttimetriä. Koiraan siiven pituus on 39,4–41 senttimetriä ja pyrstön pituus 23–24,5 senttimetriä. Naaran siiven pituus on 40,4–42,1 senttimetriä ja pyrstön noin 23,4 senttimetriä. Siivet ja pyrstö ovat pitkähköt, jalat ja nokka lähilajeja vahvemmat. Höyhenpeite on yleisilmeeltään musta tai aavistuksen verran ruskehtavan musta. Aikuisella linnulla on myös punaruskeaa höyhenystä vatsassa ja reisissä. Pään ja kaulan höyhenet ovat kapeat, muuttuen kiilan muotoisiksi hartioilta ja selän yläosasta. Kaulassa ja niskassa on vaaleita raitoja, jotka ovat näkyvimpiä kaulan yläosassa ja rinnassa. Siipien alapeitinhöyhenet ovat punaruskeat ja käsisulkien kärjet valkoiset, tyvestä vaaleat. Pyrstön kärjessä on valkoinen juova. Sukupuolet ovat samannäköiset, mutta naaraat ovat keskimäärin noin kolme prosenttia suurempia kuin koiraat. Nokka on sinertävä ja silmät ruskeat. Silmien ympärystän ja nokan tyven iho on paljas ja kellertävä.
Nuoret rantakarakarat muistuttavat aikuisia, mutta ovat ruskeampia ja vähemmän mustanvärisiä. Niiltä puuttuvat myös aikuisille tyypilliset raidat rinnassa, kaulassa ja kurkussa. Selän yläosassa ja kaulan alaosassa on niiden sijaan kellanruskea läiskä. Säärien väritys vaihtelee mustasta punaruskeaan. Käsisulkien tyvet ovat kanelinruskeat ja pyrstö ruskea. Pyrstön kärjen valkoinen kärki on ohuempi tai puuttuu kokonaan.
Aikuisen yksilön erottaa helposti muista levinneisyysalueen karakaralajeista, mutta Tulimaassa nuoren, raidattoman linnun voi sekoittaa patagoniankarakaraan, joka on kuitenkin pienempi, hoikempi ja kapeasiipisempi. Sillä on myös silmiinpistävä vaalea takamus ja ruskeampi yläpyrstö.
Levinneisyys ja elinympäristö

Rantakarakaraa tavataan vain Etelä-Amerikan eteläisimmän osan saarilla. Suuressa osaa levinneisyysaluetta laji on harvinainen. Falklandinsaarilla sen esiintyminen on paikoittaista ja se on nykyään harvinainen pääsaarilla, eli Itä- ja Länsi-Falklandila. Se on kuitenkin runsaslukuinen eräillä Länsi-Falklandin saarilla. Falklandinsaariin kuuluvan West Point Islandin turvekerrostumista löydetyt subfossiilit osoittavat, että laji on elänyt saarilla ainakin 5 500 vuotta. Chilen ja Argentiinan kesken jaetussa Tulimaan saaristossa se elää Beaglensalmen eteläpuolen saarilla, Isla de los Estadosilla ja harvakseltaan Isla Grande de Tierra del Fuegon etelä- ja itärannikolla.
Vuonna 2012 lajin yksilömääräksi arvioitiin 1 000–2 500 aikuista yksilöä. Määrän uskotaan olevan vakaa. Falklandinsaarten kanta on vuonna 2006 tehdyn tutkimuksen mukaan noin 500 paria.
Rantakarakaran elinympäristöä ovat kivikkoiset ranta-alueet, niiden vieressä sijaitsevat tussock-heinää kasvavat alangot ja rannikon vuorenrinteet. Paikoitellen laji esiintyy metsäisilläkin alueilla. Rantakarakaroja esiintyy vain merilintujen ja eväjalkaisten asuttamilla saarilla.
Elintavat

Rantakarakara on pitkälti paikkauskollinen. Se liikkuu usein yksin tai pareittain, mutta myös pieninä ryhminä, joihin voi hyvien ruoanlähteiden äärellä kuulua jopa 25–30 linnun joukko. Liitämistä lukuun ottamatta rantakarakarojen ei ole havaittu esittävän lentonäytöksiä. Joidenkin muiden karakarojen tavoin se kuitenkin taivuttaa päänsä taaksepäin herättäessään huomiota kovilla kirkaisuillaan, joita se toistaa useaan kertaan peräkkäin. Yleinen ääni on myös valittava, ihmiskorvaan kissan maukumista muistuttava ”waa-aow”-huuto. Ihmisen tunkeiluun se reagoi ”kaa”-äänisellä raakkumisella. Pesänhäiritsijälle se voi vastata myös lyhyellä, kovaäänisellä napsuttelulla.
Rantakarakaroilla on taipumus kerätä ja kuljettaa kirkkaan värisiä, etenkin punaisia esineitä. Se on luonteeltaan utelias, ja etenkin nuoret linnut suhtautuvat pelottomasti ihmisiin. Niitä voi helposti pyydystää jopa käsiverkoin.
Elintavat > Ravinto

Rantakarakara on hyvin riippuvainen merilintuyhdyskunnista. Se ryöstää suurten merilintujen kuten pingviinien ja albatrossien yhdyskunnista munia ja poikasia. Falklandinsaarilla sitä esiintyy varsinkin kalliotöyhtöpingviinien yhdyskunnissa, joissa se syö etenkin lintujen poikasia, mutta myös kuolleita ja kuolevia täysikasvuisia lintuja, sekä korvahylkeiden raatoja. Rantakarakarat saalistavat yksin ja ryhminä myös aikuisia, terveiltä vaikuttavia lintuja. Niiden tiedetään tappaneen ainakin aikuisia etelänmerimetsoja, valkopää- ja tulimaanhansuja ja tukkasorsia. Öisin rantakarakarat pyydystävät etelänkeijuja ja myrskysukeltajia. Päivisin rantakarakarat kaivavat maassa piilottelevia prioneja ulos koloistaan. Yöllä ne sieppaavat prioneja suoraan lennosta.
Merilintujen lyhyen ja yltäkylläisen pesintäkauden ulkopuolella rantakarakarat etsivät ruokaa tussock-mättäiltä, rantakivikoilta ja vuorovesirannoilta, joilta ne pyydystävät erilaisia maalla ja meressä eläviä selkärangattomia. Vatsalaukkujen sisältä on löydetty muun muassa kalmarinnokkia. Rantakarakara ryöstää myös lokeilta niiden ruokaa. Lampaankasvatusalueilla rantakarakara käy heikkojen ja puolustuskyvyttömien lampaiden kimppuun. Lintuja houkuttelevat myös talvikuukausina kuolleiden lampaiden raadot. Asutuksen läheisyydessä ne syövät myös mitä tahansa syötäväksi kelpaavaa jätettä.
Elintavat > Lisääntyminen

Rantakarakarat pesivät löyhissä yhdyskunnissa, joissa pesien etäisyys toisistaan on pienimmillään kuusi metriä. Pesä on pienehkö oksista tai heinästä rakennettu kehikko, joka usein vuorataan villalla, heinällä, kankaanpalasilla tai muulla pehmeämmällä materiaalilla. Pesä sijaitsee tussock-heinikossa, kivenhalkeamassa tai kallionkielekkeellä. Naaras munii loka-marraskuussa 1–4, useimmiten 2–3 munaa. Useimmat poikaset tulevat lentokykyisiksi helmikuussa. Tuolloin poikaset kerääntyvät suuriksi parviksi. Falklandinsaarten rantakarakarojen lentokykyisiksi selviytyneistä poikasista noin 75 prosenttia menehtyy ensimmäisen elinvuoden aikana.
Uhat ja suojelu

Rantakarakara luokitellaan kohtalaisen pienen populaation takia silmälläpidettäväksi lajiksi. Mitään suurta uhkaa lajilla tai sen populaatioilla ei arvioiden mukaan ole. Falklandinsaarilla se luokiteltiin virallisesti vuonna 1908 lampaankasvatukselle haitalliseksi tuholaiseläimeksi ja siitä alettiin maksaa tapporahaa. Falklandinsaarten hallitus lakkautti hävityskampanjan ja tapporahan maksamisen 1920-luvulla, mutta kanta oli jo ankarasti pienentynyt. Ankaran vainon myötä se hävisi Falklandin pääsaarilta, joilla se oli 1800-luvulla Charles Darwinin kuvailun mukaan runsaslukuinen ja yksi yleisimmistä lintulajeista. Asteittaisesta toipumisesta huolimatta rantakarakarojen määrä on jäänyt suppean levinneisyyden vuoksi pieneksi.
Rantakarakara rauhoitettiin Falklandinsaarilla vuonna 1999. Nykyään sitä voi metsästää vain saarten hallitukselta anotulla erityisluvalla, mutta sitäkin on pyydetty harvoin. Rantakarakara kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen II.
Rantakarakara Sea Lion Islandilla, Falklandinsaarilla.
Rantakarakara tussock-heinikossa Falklandinsaarilla.
Rantakarakara valkokulmapingviinin poikasen raadolla.
Toleranssi (lääkeaineoppi)

Toleranssi tarkoittaa jonkin lääkkeen tai päihteen runsaan käytön jälkeen siihen muodostuvaa sietokykyä, joka kasvaa sen mukaan, miten usein ja miten paljon ainetta käytetään. Toleranssi liittyy riippuvuuteen, sillä riippuvuuteen liittyy voimakasta halua käyttää tiettyä ainetta, kasvavaa aineen sietokykyä ja vieroitusoireita. Jos kehossa on jatkuvasti lääkettä, se voi estää välittäjäaineiden vapautumisen synapseista. Lääkkeet voivat myös vähentää reseptorien lukumäärää. Tällöin ainetta pitää käyttää enemmän alkuperäisen vaikutuksen aikaansaamiseksi. Jos lopettaa lääkkeen käytön yllättäen eikä keho saa ainetta johon se on tottunut, hermosolut eivät heti palaa normaalitilaan. Hermosoluissa on liian vähän reseptoreita, välittäjäaineita ei vapaudu tarpeeksi tai MAO-entsyymit eivät pysty hajottamaan tarpeeksi välittäjäaineita, vaan välittäjäaineet jäävät synapsirakoon.
Lääketoleranssi

Tunnettu lääke, jonka toleranssi saattaa yksilöllisesti kasvaa lääkettä jatkuvasti käytettäessä, on sepelvaltimotaudin hoitoon käytettävä glyseryylinitraatti.
Toleranssi on eri asia kuin riippuvuus, joka samalla aineella tunnetaan esimerkiksi dynamiittiteollisuudesta, jossa glyseryylinitraatille altistuvat työntekijät saavat päänsärkyä ja muita vieroitusoireita.
Alkoholitoleranssi

Alkoholin humalluttava vaikutus vähenee, kun alkoholia käytetään toistuvasti. Elimistön sopeutumista alkoholiin tapahtuu jo yhden humaltumiskerran kuluessa. Toleranssi kuitenkin lisääntyy, jos alkoholin käyttöä vähennetään.
Eräs elimistön keino sopeutua alkoholin vaikutuksiin on aineenvaihdunnallinen toleranssi, jossa elimistö pyrkii tehostamaan alkoholin palamista. Aineenvaihdunnallinen toleranssi kehittyy silloin, jos alkoholia käytetään pitkään ja runsaasti. Hermostollinen toleranssi taas tarkoittaa, että hermosto yrittää toimia normaalisti elimistön alkoholista huolimatta, joten alkoholi humalluttaa vähemmän. Hermostollinen toleranssi kehittyy jo yksittäisten, toistuvien nauttimiskertojen myötä. Myös ympäristö, jossa alkoholia nautitaan, voi vaikuttaa sietokyvyn kehittymiseen. Ihminen yhdistää alitajuisesti humaltumisen johonkin ympäristöön, jolloin hermosto osaa kumota alkoholin vaikutuksia vain samoissa olosuhteissa.
Tom Pillibi

| Tom Pillibi> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Jacqueline Boyer
Säveltäjä(t):  André Popp
Sanoittaja(t):  Pierre Cour
Euroviisutiedot
Vuosi:  1960
Maa:  Ranska
Kieli:  ranska
Sijoitus:  1.
Pisteet:  32
Tom Pillibi oli vuoden 1960 Eurovision laulukilpailun voittajakappale. Sen esitti Jacqueline Boyer ranskaksi ja se toi Ranskalle toisen sen viidestä voitosta. Kappale sai peräti 32 pistettä, voittaen seuraavaksi tulleen Ison-Britannian 7 pisteellä. Kappaleen esiintymisnumero oli kolmastoista. Kappale menestyi Euroopan listoilla ja Julie Andrews lauloi sen englanniksi.
Laila Kinnunen levytti kappaleesta Reino Helismaan sanoittaman samannimisen suomenkielisen version.