stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sauna
Saunominen > Saunomistapoja

Useimmiten suomalaisessa saunassa lämmitellään aluksi rauhallisesti totutellen saunan lämpöön. Tämän jälkeen heitetään kovemmin löylyä ja usein myös lyödään itseään rauhallisesti vastalla. Vastomisesta käytetään Itä-Suomessa myös nimeä vastalla kylpeminen ja Länsi-Suomessa nimeä vihtominen, ja sen vaikutus on lähinnä hierova ja ihoa puhdistava. Länsi-Suomessa oikeaoppinen vihta eli vasta sidotaan taivutetulla koivun oksalla, Itä-Suomessa taas koivunvarvusta kierretyllä pannalla eli lenkillä. Hieskoivun oksat sopivat hyvin sitomiseen kun taas  parhaat vihdakset ovat pienten rauduskoivujen alaoksia.
Vasta säilyy kuivattuna yli talven. Kuivattu vasta täytyy liottaa ennen käyttöä ensin haaleassa ja sitten lämpimässä vedessä.
Löylyveden lämpötilalla ei ole paljoakaan merkitystä energiankulutuksen kannalta, mutta kylmä vesi kuluttaa kiukaan kiviä hiukan nopeammin kuin kuumaa vettä käytettäessä.
Monella on tapana juoda saunassa tai saunomisen yhteydessä esimerkiksi saunakaljaa tai virvoitusjuomaa.
Saunomisen välillä on tavallista käydä vilvoittelemassa, mahdollisesti järvessä, talvella avannossa tai lumihangessa piehtaroimassa.
Kuitenkaan ei ole olemassa mitään saunomisen oikeaa kaavaa, vaan saunomistavat ovat varsin henkilökohtaisia asioita ja riippuvat hyvin paljon saunojan itsensä tottumuksista, kunnosta ja iästä.
Saunominen > Parannus ja rituaalinen puhdistautuminen

Sauna on ollut perinteinen parannuskeino tai osa hoitoa hyvin moniin erilaisiin sairauksiin. Lämmön ansiosta sauna on ollut hygieeninen paikka. Vanhan sanonnan mukaan jos ei sauna, terva ja viina auta, on tauti kuolemaksi. Saunassa on parannettu sairaita: kupattu, isketty verta, annettu hierontaa ja oiottu jäseniä. Saunaa käytetään edelleen esimerkiksi vilustumisen hoitoon ja ehkäisyyn. Saunominen helpottaa myös astmaatikon oloa. Sydänpotilas voi saunoa, jos vaiva ei estä reipasta kävelyä - saunomisen rasitus sydämelle on samaa luokkaa.
Sauna on ollut suomalaisessa maaseutukulttuurissa paikka sekä syntymälle että kuolemalle. Saunassa hoidettiin synnytykset ja vastasyntyneen ensimmäinen pesu. Sinne toisaalta vietiin myös kuolleiden ruumiit pestäväksi.
Saunomisen vaikutukset > Terveysvaikutukset > Myönteiset

Runsas saunominen vähentää vuonna 2016 julkaistun suomalaistutkimuksen mukaan dementian ja Alzheimerin taudin riskiä keski-ikäisillä miehillä. Vuonna 2018 julkaistussa kansainvälisen tutkimusryhmän laatimassa tutkimuksessa havaittiin, että päivittäin saunovilla on myös yli puolet pienempi riski saada aivoinfarkti verrattuna kerran viikossa saunoviin.
Saunominen saattaa lisäksi lievittää kipuja ja se koetaan myös rentouttavan, rauhoittavan, puhdistavan ja virkistävän. Urheilusuorituksen jälkeen saunominen rentouttaa lihaksia ja poistaa maitohappoa. Saunominen ei tutkimusten mukaan ole vaarallista odottavalle äidille. Imeväisikäisille saunominen ei sovi, ja lapsille ei suositella kovin kuumaa saunaa.
Saunominen voi parantaa unensaantia ja unen laatua, sillä lämpötilan nousu kehossa lisää vireystasoon vaikuttavan serotoniinihormonin aineenvaihduntaa. Serotoniini on melatoniinin esiaste, ja sen puute vaikuttaa jossain määrin nukkumiseen.
Saunomisen vaikutukset > Terveysvaikutukset > Kielteiset

Saunominen liian kuumassa lämpötilassa voi ääritapauksessa aiheuttaa saunojalle palovammoja tai jopa kuoleman. Vuonna 2010 venäläinen Vladimir Ladyženski kuoli saunomisen MM-kisojen finaalissa oltuaan erityisessä kilpailusaunassa yli kuuden minuutin ajan. Finaalin voittanut suomalainen Timo Kaukonen sai suorituksestaan vakavia palovammoja. Saunomisen MM-kilpailuissa käytetyn kilpailusaunan lämpötila on 110-astetta, ja automaattinen vesipumppu laskee kiukaalle puoli litraa vettä kaksi kertaa minuutissa.
Kolmannes pienhiukkaskuolemista Suomessa johtuu puun poltosta saunoissa ja takoissa. Ilmassa olevat pienhiukkaset aiheuttavat 50–80 % ympäristön terveysriskeistä ja tappavat joka vuosi noin kaksituhatta suomalaista ja noin 400 000 eurooppalaista. Pääkaupunkiseudulla puun pienpoltto tuottaa joulu–helmikuussa 40 % ilman pienhiukkasista ja 20 % syys–lokakuussa, pientaloalueilla enemmän. Puun pienpoltto on 2000-luvun aikana lisääntynyt lähes 50 prosentilla.
Muutama kymmentä ihmistä kuolee Suomessa vuosittain saunomisen seurauksena. Tällaisissa tapaturmissa humalatilalla on ollut osuus yli puolessa kaikista tapauksista.
Saunomisen vaikutukset > Fysiologiset vaikutukset

Saunoessa tapahtuva äkillinen lämpökuormitus käynnistää erilaisia tasapainottavia mekanismeja. Ihon ja kehon syväosien lämpötila muuttuu, ihminen hikoilee, hiusverisuonet laajenevat, iho punertuu ja sydämen syke tihentyy. Vaikutukset ovat vahvasti yksilöllisiä, ja niihin vaikuttaa tottumus.
Ihon lämpö nousee saunomisen alussa parissa kolmessa minuutissa 40 asteeseen. Sen jälkeen alkaa hikoilu, joka laskee väliaikaisesti ihon lämpöä. Veri kuljettaa lämpöä ruumiin sisäosista pintaan, ja ihon lämpötila nousee uudelleen. Kehon syväosien lämpö kohoaa 38–39 asteeseen. Hikoilu tapahtuu höyrystymisenä, mutta osin pisaroina ihon pinnalla, mikä laskee hikoilun lämpöä tasaavaa tehoa. Viidentoista minuutin saunominen poistaa kehosta vettä korkeintaan yhden prosentin ruumiinpainosta, noin puoli kilogrammaa. Saunan jälkeen ihminen tuntee vähentynyttä virtsaamisen tarvetta ja lisääntynyttä janoa. Nesteenpoistovaikutuksen vuoksi nyrkkeilijät, painijat ja painonnostajat käyttävät usein saunomista pudottaakseen nopeasti paljon painoa ennen punnitustaan. Saunassa voi poistaa 90 minuutissa jopa kolme kilogrammaa nestettä kehosta. Tällainen dehydraatio aiheuttaa kuitenkin lihasheikkoutta.
Kuumuus laajentaa ihon verisuonistoa, ihon vastussuonia, ja lisää laskimoiden venyvyyttä. Sydän joutuu pumppaamaan nopeammin verta, jotta verenpaine ei laskisi. Syke nousee tasolle 120–150 minuutissa. Verenpaine ei muutu paljon, ja normaaleilla terveillä henkilöillä se useimmiten hieman laskee. Hapentarve voi tottumattomalla saunojalla kasvaa 20 prosentilla, ja hengitys tihenee. Saunominen näyttäisi myös parantavan verisuonten joustavuutta.
Normaalit kehon toiminnat palautuvat, kun keho jäähtyy saunomisen jälkeen hitaasti. Jos saunan jälkeen kehoa kylmennetään nopeasti lumessa tai kylmässä vedessä, ihon verisuonet supistuvat, syke laskee ja verenpaine nousee. Terve sydän kestää lisääntyneen rasituksen kuitenkin hyvin.
Saunassa tapahtuvat hormonimuutokset ovat tyypillisiä stressivasteita. Endorfiinipitoisuus suurenee korkeassa lämpötilassa. Verenkierron ja hormonierityksen muutokset palautuvat lepotasolle viimeistään parin tunnin kuluessa.
Saunomisen vaikutukset > Hygieniavaikutukset

Hikoilu ja huuhtominen puhdistavat ihon mikrobeista tehokkaammin kuin suihku ja kylpy. Hiki huuhtelee bakteerit sarveiskerroksesta ja hikirauhastiehyistä. Hiki emulgoi talirauhasten rasvaa ja tyhjentää talikertymistä. Hikoillessa irtoaa myös kuollutta ihosolukkoa, joka saattaisi muuten kertyä iholle paksuna karstana ja tukkia ihohuokoset.
Erittäin kuumaksi lämmitetyssä saunassa on aikoinaan tuhottu syöpäläisiä kuten täitä pito- ja vuodevaatteista.
Saunatyypit eri kulttuureissa

Saunaa vastaavia laitoksia esiintyy useissa kulttuureissa:
Suomalainen sauna
Laconicum (roomalainen sauna)
Hammam (turkkilainen sauna)
Banja (venäläinen sauna)
Sentō (japanilainen sauna)
Temascal (meksikolainen sauna)
Hikimaja (inipii, pohjoisamerikkalainen sauna)
Irlantilainen sauna
Saunoja tai sitä vastaavia laitoksia on esiintynyt useissa kulttuureissa kautta aikojen. Hikikylpyyn tarkoitettu tila on yleinen pohjoisen leveysasteen kulttuureilla. Sauna tunnetaan monella suomalais-ugrilaisella kansalla. Virolainen saunakulttuuri on myös vuosisatoja vanhaa. Unescon maailmanperintökohteisiin kuuluva savusauna on erittäin tärkeä osa virolaista perinnettä, mutta Virossa on lisäksi tavallisia löylysaunoja. Myös virolaisissa saunoissa käytetään vihtoja, ja ne ovat osa virolaista perinnettä. Virolaiset pitävät saunomisesta, ja Virossa on saunoja lähes jokaisessa mökissä, uimalassa ja maalaistalossa. Myös suomensukuisen kansan, marien ja Tverin karjalaisten perinteisiin kuuluu saunominen.
Suomalaisen saunan pohjoisamerikkalaisia vastineita ovat rituaalitarkoituksiin varatut intiaanien ja eskimojen hikimajat. Niihin ei perinteisesti ole liittynyt puhdistautuminen tai peseytyminen.lähde?
Eteläisemmillä leveysasteilla kuumat kylpytilat ovat yleisesti olleet liitettynä suurempaan peseytymislaitokseen vesialtaineen ja hierontatiloineen. Tällaisesta esimerkkinä turkkilainen sauna eli hammam ja antiikin roomalaisten kylpylät eli termit sekä öljysaunat. Siirryttäessä niin kutsutulle sivistykselliselle aikakaudelle höyrykylpylöiden suosio alkoi laskea länsimaissa, sillä kylpylät nähtiin joissain piireissä paheellisina ja pakanallisina laitoksina, joissa harrastettiin yleisesti juopottelua ja seksiä. 1500-luvun alkupuolella kylpylöitä jouduttiin lopettamaan kulkutautien ja kupan leviämisen takia.
Venäläisten käyttämä sauna banja (ven. баня) on perinteisessä muodossaan lähes täysin samanlainen kuin karjalainen ja savolainen sauna. Suurin ero on saunan eteisessä (ven. предбанник), joka Venäjällä on samaa salvosta kuin sauna ja erotettu salvotulla väliseinällä, siinä missä Suomessa on eteisenä käytetty kotaa. Eräs varhaisimmista kirjallisista pohjoisen saunan kuvauksista on peräisin Venäjältä kiovalaisen historioitsija Nestorin kuvatessa Novgorodin pohjoispuolisen alueen kylpyriittejä vuonna 1113. Kronikassa kuvataan kuumissa pirteissä kylpemistä saunojien vastoessa itseään puunlehvillä. Kylpemisen päätteeksi saunojat kaatavat päällensä kylmää vettä. Vielä vanhempi kuvaus sijoittuu 900-luvun Kiovaan, jossa sikäläinen ruhtinatar surmautti naapuriheimon lähettiläät ”kylpypirttiin”.
Keski- ja Etelä-Venäjän vähämetsäisellä maaseudulla on perinteisesti ollut tapana saunoa myös tilavissa leivinuuneissa. Tapa elää vielä tänäkin päivänä muun muassa tverinkarjalaisten keskuudessa. Uunissa kylpeminen on ollut tunnettua myös Savossa ja Karjalassa, mutta sitä on käytetty vain tiettyjen sairauksien hoidossa.lähde?
Saunoihin liittyviä ennätyksiä

Maailman suurin puulämmitteinen sauna on Merisotakoulun 1904 valmistunut sauna Suomenlinnassa. Löylyhuoneen pinta-ala on 65 m², korkeus lähes viisi metriä. Sen lauteille mahtuu jopa 180 ihmistä.
Maailman suurimman savusaunan titteliä vaatii useampi paikka: Keski-Suomen Laukaassa, Lapin Kakslauttasessa ja Savon Rauhalahdessa.  Herrankukkarossa taas sanotaan olevan maailman suurin maasavusauna.
Guinnessin ennätysten kirjaan yrittää maailman pienimpänä saunana 58 x 58 cm kokoinen puulämmitteinen sauna, jonka kiukaaseen mahtuvat vain 15 cm pitkät klapit.
Saunomisen maailmanmestaruuskilpailut (Löylynheiton MM-kisat) järjestettiin vuosittain 1999–2010. Vuoden 2010 finaalissa venäläinen osallistuja kuoli ja hänen suomalainen kanssakilpailijansa joutui sairaalaan.
Kirjallisuutta

Koppelo, Heli & Alanen, Milka: Naisten saunakirja.  Helsinki:  Ajatus, 2006.  ISBN 951-20-6913-X
Forsell, Marketta: Saunan taikaa: Tarinoita, tietoa, tunnelmia.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2007.  ISBN 978-952-492-022-3
Helamaa, Erkki: Kiuas: Saunan sydän.  Helsinki:  Rakennustieto, 1999.  ISBN 951-682-548-6
Nirkko, Juha: Sauna: Pieni perinnekirja.  (Folklore-sarja)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2010.  ISBN 978-952-222-166-7
Saijonmaa, Arja: Arjan saunakirja.  (Uudistettu, laajennettu käännös ruotsinkielisestä alkuteoksesta)  Maarianhamina:  PQR, 2010.  ISBN 978-952-5705-29-4
Särkikoski, Tuomo: Kiukaan kutsu ja löylyn lumo – Suomalaisen saunomisen vuosikymmeniä.  Gummerus ja Suomen saunaseura, 2012.  ISBN 978-951-20-9081-5
Vuolle-Apiala, Risto: Savusauna: Ennen ja nyt.  Helsinki:  Multikustannus, 2009.  ISBN 978-952-468-180-3
Vainio, Tiina: Saunajooga: Rauhoitu ja rentoudu.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38686-6
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen sivusto Helsingin vanhoista yleisistä saunoista (sisältää mm. kartan missä saunat ovat sijainneet)
Yle Elävä arkisto: Saunasta sisua
Yle Teema: Miesten vuoro (arkistoitu)
Tietoa saunasta ja kiukaista (Arkistoitu – Internet Archive)
Anna Muurinen: Saunassa suomalainen sielu lepää (Arkistoitu – Internet Archive). Kirkko & kaupunki 19.6.2006.
Suomen Saunaseura
Saunaan liittyvät suomalaiset aineettomat oikeudet avoimena datana Jyväskylän yliopiston JYX-julkaisuarkistossa
Sauna
| --- | --- |
Saunakylpy eri kulttuureissa:  Suomalainen sauna  Banja  Turkkilainen sauna  Hikimaja  Temascal  Laconicum  Sentō 
Kiuas:  Savusaunan kiuas  Aitokiuas  IKI-kiuas  Läpivirtauskiuas 
Saunominen:  Löyly  Vasta  Lauteet  Istuinalunen  Avantouinti 
Saunarakennus:  Historialliset saunatyypit  Savusauna  Rantasauna  Talosauna  Huoneistosauna  Kylpyhuonesauna  Metsäsauna  Autosauna 
Saunakulttuuri:  Yleinen sauna  Homosauna  Täisauna  Kelluva sauna  Saunomisen maailmanmestaruuskilpailut  Uunissa saunominen 
Suomalainen sauna
Sauna kansanperinteessä:  Juhannussauna  Joulusauna  Morsiussauna  Saunatonttu 
Sauna kulttuurissa ja taiteessa:  Suomen Saunaseura  Tamminiemen saunaseura  Sauna – puhtaasti suomalainen  Saunassa  Miesten vuoro 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Italialaisen tutkimusmatkailija Giuseppe Acerbin kuvaus suomalaisesta saunasta vuodelta 1804.
Löylykauha ja löylykiulu saunan lauteilla
Savusaunassa ei ole savupiippua, vaan savu leviää aluksi löylyhuoneeseen ja poistuu räppänän kautta
Perinteinen saunarakennuksen paikka on hieman erillään muista pihapiirin rakennuksista.
Huoneistosauna sisältä.
Tynnyrisauna järven rannalla
Autolla liikuteltava sauna
Naulassa roikkuvia vastoja
Hupa-intiaanien puolittain maan sisään rakennettu hikimaja
Perinteinen venäläinen banja
Hämeen Härkätie

Härkätietä Liedon Vanhalinnassa.
Hämeen Härkätie on historiallinen maantie ja matkailutie, joka kulkee Suomessa Turusta Hämeenlinnaan. Historiantutkija Jaakko Masosen esittämän teorian mukaan Härkätie syntyi viimeistään 800-luvulla, jolloin sisämaasta tuotiin turkiksia ja lääkkeenä käytettyä haustetta läntisen Suomen kauppapaikoille. Hämeeseen taas on rannikolta viety aseita, koruja, metallia ja suolaa. Hämeen Härkätie oli tärkeä liikenneväylä, sillä rannikolta Hämeeseen ei ollut muuta kulkuväylää, koska joet olivat vähävetisiä ja koskisia. Myös sotaväki liikkui tietä vilkkaasti sisämaasta rannikolle.
Tie ei todennäköisesti ollut esihistoriallisen kauden lopussa kuin kapea kasvillisuudesta raivattu kulku-ura, joka ylitti vesistöjä ja kosteikkoja pitkospuiden ja kivilatomusten avulla. Varmoja todisteita Härkätien olemassaolosta on keskiajalta lähtien, jolloin se yhdisti Turun ja Hämeen linnat toisiinsa.
Härkätietä Someron Pitkäjärvellä.
Härkätietä Someron Pajulassa.
Etymologia

Härkätien nimen alkuperää ei tunneta. Euroopassa tunnetaan yleisesti myytti tai perimätieto, jonka mukaan jokin tietty kulku-ura on syntynyt härän tai muun ison eläimen raivaamana. Toisaalta lounaisessa Suomessa käytettiin myös härkiä vetojuhtina. Härkätiellä ei kuitenkaan ole käytetty pitkillä matkoilla härkiä. Toisen selityksen mukaan tie on Hämeen linnan ja Turun linnan rakentamisen jälkeen saattanut olla armeijan marssitie, härväg, josta nimi on vääntynyt suomeksi härkätieksi. Jyllannista Tanskasta tunnetaan juuri härväg-niminen tie.
Reitti

Tien linjaus tunnetaan 1500-luvulta, jolloin Härkätie oli 162 kilometriä pitkä reitti, joka kulki Liedon, Tarvasjoen, Marttilan, Kosken, Someron, Tammelan Letkun ja Portaan kylien ja Rengon kautta, läpi karun ja harvaan asutun Tammelan ylängön. Talvisin reitti ei ollut sama, vaan piti käyttää Hattulan ja Tammelan kautta kulkevaa talvitietä. Olojen vakiintuessa matkan varrelle perustettiin krouveja sekä kievareita kruunun asialla liikkuneita varten. Matka Turun ja Hämeen välillä kesti neljästä kuuteen päivää.
Hämeen Härkätien linjaus säilyi pitkään muuttumattomana, joskin Rengossa tehtiin pitkä, suoraviivainen niin kutsuttu Rehbinderin oikaisu jo 1850-luvulla. Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Hämeen Härkätiestä Rengosta Turkuun tuli valtatie 10. Vuonna 1962 valmistui pohjoisemmaksi uusi Turusta Forssan kautta Hämeenlinnaan johtava valtatie 10, joka syrjäytti Härkätien valtatienä koko matkaltaan, ja muinainen pääväylä muuttui hiljaisiksi sivuteiksi. Nykyisin se on suurimmalta osaltaan luokiteltu yhdystieksi, mutta sen tienumero vaihtuu matkan varrella monissa risteyksissä. Vanhaa härkätietä ovat osaksi tai kokonaan nykyiset yhdystiet 2230, 2250, 12307, 2264, 2810, 2802, 2824, 2831 ja 2855. Näiden ohella osuuksia Härkätiestä on myös yksityisteinä. Kuntien hallinnoimia Hämeen Härkätien osia ovat muiden muassa Hämeenkatu ja Vanha Hämeentie Turussa, Vanhalinnantie Liedossa ja Kaarinassa sekä Härkätie Hämeenlinnassa.
2020-luvulla on selvinnyt, että Härkätien talvitie kulki Hämeenlinnasta Tammelan kautta Turkuun ja niin sanottu Lopen merireitti Raaseporiin.
Matkailu- ja kulttuurikohde

Viime aikoina Hämeen Härkätietä on elvytetty matkailunedistämistarkoituksessa, ja se on yksi valtakunnallisesti määritellyistä matkailuteistä. Se on myös yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Kaksi osuutta Härkätiestä  kuuluu myös Tiehallinnon määrittelemiin museoteihin. Yksi näistä on Aurajoen itärantaa noudatteleva sorapäällysteinen Vanha Härkätie Liedossa, joka on Härkätien pisin vanhassa asussaan säilynyt tieosuus. Toinen, niin ikään sorapäällysteinen museotieosuus on Rengossa yhdystiellä 2831 oleva Porras–Renko-tie. Rengossa on lisäksi Härkätien museo.
kuvia

Hämeen härkätie härkävankkurit-patsas
1200-luvulla kirkon keskus, mistä muistokyltti Aurajoen rannalla
Hämeen härkätie Kosken kirkko
Hämeen härkätie Kosken terveyskeskus
Hämeen härkätie Kosken työväentalo
Hämeen härkätie Koroisten risti koivujen takana
Hämeen härkätie Maarian kirkko
Hämeen härkätie Aurajoen kalaportaat. Paikalla sijaitsi vesivoimalla toimiva viljamylly.
Hämeen härkätie Marttila
Hämeen härkätie Marttilan nuorisoseuran talo
Hämeen härkätie, Vanhalinna Lieto
Kirjallisuutta

Gardberg, C.J.: Kivestä ja puusta. Suomen linnoja, kartanoita ja kirkkoja.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Otava, 2002.  ISBN 951-1-17423-1
Masonen, Jaakko: Hämeen Härkätie. synty ja varhaisvaiheet.  (Tiemuseon julkaisuja 4)  Helsinki:  Tie- ja vesirakennushallitus, 1989.  ISBN 951-861-448-2
Masonen, Jaakko, Eero Ojanen & Markku Heikkinen: Härkätie. Hämeen Härkätien matkailuopas.  Hämeenlinna:  Härkätie-toimikunta, 1992.  ISBN 952-90-3890-9
Poutanen, Pirjo: Hämeen Härkätiellä.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-17872-5
Reposaari

| Reposaari |
| --- | --- |
 Reposaaren Kirkkokatu.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Meri-Pori
Koordinaatit:  61.61184°N, 21.445273°E
Kaupunginosa nro:  71
Väkiluku:  836 (2013)
Postinumero(t):  28900
Kuva Reposaaren Linnakepuiston rannalta. Kuvassa näkyy Linnakepuiston rantaa, Reposaaren aallonmurtaja, kaksi tuulivoimalaa (jotka sijaitsevat aallonmurtajan päällä) sekä taustalla Mäntyluodon satamaa.
Reposaari (ruots. Räfsö tai murteessa aikoinaan Räpsö; suomeksi aiemmin Räpsöö) on Porin kaupunginosa, joka sijaitsee samannimisellä saarella Meri-Porissa noin 30 kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Noin 1,5 neliökilometrin laajuinen Reposaari on Kokemäenjoen suiston uloin saari aivan Selkämeren ulapan äärellä. Reposaaressa on noin 1 000 asukasta.
Nimen etymologia

Reposaaren eli Räfsön nimi esiintyy Porin satamalaitoksen perustamiskirjassa muodossa Reffzöö. Reposaaren nimen suomennos on itse asiassa erehdys, sillä Reffzöö ei viittaa kettuun (ruots. räv, vanh. räf) vaan riuttaan (ruots. rev, vanh. ref). Oikea nimitys juontuu vedenalaisesta riutasta, joka nousi aikojen kuluessa maankohoamisen myötä saareksi. Reposaari tunnetaan paikallisten keskuudessa myös ruotsinkielisestä nimestä johdetulla lempinimellä Räpsöö.
Historia

Suojaisan ja syvän luonnonsatamansa ansiosta Reposaari oli jo varhain tunnettu välietappi tultaessa Itämereltä Pohjanmaan jokisuistojen kauppapaikoille. Vuonna 1558 Juhana Herttua antoi saaren vastaperustetulle Porin kaupungille ”nautittavaksi ja käytettäväksi”. Alkuun saari oli lähinnä karjanlaitumena, mutta 1600-luvulla sen satamaa alettiin käyttää isoimpien laivojen lastaamiseen.
Reposaaren sataman kehitys oli nopeaa. Jo vuonna 1770 saarelta lastattiin puutavaran lisäksi muun muassa 80 000 tynnyriä tervaa. Myös laivanvarustus saatiin käyntiin. Vuonna 1774 ensimmäisen Porissa rakennetun laivan Gustaf III:n kotisatama oli Reposaari. Laivojen lastaaminen ja purkaminen tapahtui Reposaaressa pitkään ilman monimutkaisempia satamarakennelmia. Reposaarella oli siihen pitkät perinteet. Vuonna 1778 Reposaareen rakennettiin ensimmäinen laituri. Rakennelma tehtiin porvariston päivätyöllä ja kaupungin varoilla. Porin satamalaitoksen syntymäpäivänä pidetään yleisesti Floran päivää 13. toukokuuta 1780. Tuolloin Porin maistraatti teki päätöksen periä satamassa käyviltä laivoilta satamamaksua Reposaarelle rakennetun laiturin kunnossapitämiseksi.
1700-luvun alussa Turun akatemian professori Israel Nesselius esitti kirjoituksessaan ”Om Finnland Hufwudstad och Hufwud-commersie” suunnitelman, jossa Reposaaresta olisi tullut Suomen pääkaupunki. Samaisessa suunnitelmassa luonnosteltiin myös yhtenäisen vesireitin avaamista Saimaalta Päijänteen ja Kokemäenjoen kautta Pohjanlahteen. Vaikka suunnitelmat eivät toteutuneetkaan, Reposaari oli hetken 1870-luvulla Suomen vilkkain vientisatama. Björneborgs Tidning kirjoitti 20. kesäkuuta 1877, että sataman redillä oli tuolloin yhtä aikaa jopa 160 laivaa odottamassa lastausta tai purkua. Tämän jälkeenkin Reposaari oli pitkään tärkeä vientisatama, kunnes Mäntyluotoon rakennettiin moderni satama ja sinne rautatie.
Ruotsalaisen pääoman turvin rakennettiin vuonna 1873 Reposaaren höyrysaha, joka oli 1900-luvulle tultaessa kehittynyt yhdeksi Suomen merkittävimmistä sahalaitoksista. Sen perustaminen merkitsi radikaalia käännettä Reposaaren kehitykselle: miltei asumattomasta ulkosaaresta tulikin yhtäkkiä vilkas kaupunkimainen saha- ja satamayhdyskunta, jonka etäisyys kantakaupungista vain vahvisti sen omaa identiteettiä. Saha ehti juuri täyttää pyöreät sata vuotta, kun se lakkautettiin vanhanaikaisena ja kapasiteetiltaan riittämättömänä vuonna 1974. Sahan työväen asunnot ovat edelleen käytössä, mutta asukkaat ovat joutuneet etsimään itselleen muita töitä.
Toinen merkittävä työllistäjä Reposaaressa oli 1900-luvun alussa perustettu Reposaaren Konepaja.
Reposaaren seurakunta itsenäistyi Porin kaupunki- ja maaseurakunnasta vuonna 1931, mutta jäi yhteistalouteen sen kanssa.
Reposaarelle oli mahdollista päästä vain vesitse vuoteen 1956 saakka, jolloin valmistui saaren ja mantereen välille monien pikku saarten ja luotojen yli kulkeva pengertie.