stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viiksitimali

| Viiksitimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Viiksitimalit Panuridae
Suku::  Panurus
Laji::  biarmicus
Kaksiosainen nimi
 Panurus biarmicus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Viiksitimali Wikispeciesissä   Viiksitimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viiksitimali, vanhalta nimeltään partatiainen, (Panurus biarmicus) on harvalukuinen ruovikoiden varpuslintu. Aikaisemmin laji luettiin kuuluvaksi timalien heimoon, mutta on sittemmin siirretty omaan heimoonsa viiksitimalit.
Koko ja ulkonäkö

Pituus 14–16 cm, paino 14–16 g.
Helppo tuntea vaaleanruskeasta yleisväristä ja pitkästä pyrstöstä. Juhlapukuisella koiraalla on harmaa pää ja leveä musta viiksijuova, josta juontui sen entinen nimi partatiainen. Naaras on yksivärisempi. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta sen selkä ja pyrstön reunat ovat laajalti mustat. Nuorella naaraalla on musta nokka, nuorella koiraalla keltainen. Kaikilla viiksitimaleilla on täydellinen sulkasato elo–lokakuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei pysty erottamaan toisistaan.
Ääni on hauska ja napakka ”ping” tai ”pshing”. Myös surisevia ja napsahtavia ääniä on. Laulu on yksinkertainen lyhyt säe.
Käyttäytymiseltään viiksitimali on hyvin sosiaalinen. Poikueet kerääntyvät loppukesällä suuriksikin parviksi järviruovikoihin ja lennähtelevät tiiviinä ryhminä ruovikon yllä.
Vanhin suomalainen rengastettu viiksitimali on ollut 3 vuotta 2 kuukautta 26 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen viiksitimali oli brittiläinen, 6 vuotta 5 kuukautta vanha.
Levinneisyys

Parimäärä Suomessa: 200–500 paria pääasiassa Etelä- ja Lounais-Suomen rannikolla. Esiintyy laikuttaisesti eri puolilla Eurooppaa ja Aasiaa. Länsi-Euroopassa pesii 200 000 – 300 000 paria. Kovien talvien jälkeen kanta voi romahtaa mutta hyvinä pesimävuosina palaa nopeasti ennalleen. Vanhat pesimäpaikat voivat tyhjentyä lähes täysin joinain talvina.
Viiksitimali levisi Suomeen vasta 1980–1990-lukujen taitteessa ja kotiutui nopeasti pesimälajistoon. Ennen kolonisaatiota se oli suurharvinaisuus.
Osaksi paikkalintu, mutta osa linnuista vaeltaa syksyisin ja keväisin.
Elinympäristö

Viiksitimalin elinympäristönä ovat merenlahtien ja järvien laajat ruovikot. Harvoin sitä nähdään muunlaisessa ympäristössä.
Lisääntyminen

Viiksitimali on tehokas lisääntymään, koska se tekee useita suuria poikueita vuoden aikana. Sitä paitsi nuoret viiksitimalit voivat alkaa lisääntyä jo ensimmäisenä elinvuotenaan, mikä takaa populaatioiden säilymisen ja runsastumisen. Suomessa tällainen lisääntyminen on kuitenkin melko epätodennäköistä.
Pesä on noin metrin korkeudelle järviruokoihin sidottu pussimainen tai suppilomainen kori. Munintaa tapahtuu toukokuusta alkaen, ja pari voi pesiä kolmasti kesän aikana. Munia on 4–8, kermanvaaleita tummanruskein pilkuin ja täplin. Haudonta-aika 10–13 vrk, molemmat puolisot voivat hautoa.
Ravinto

Viiksitimalin ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit. Talvella se syö järviruo’on siemeniä.
Aiheesta muualla

Routasuo, Pekka 1987: Valloittava partatiainen on ruoikon akrobaatti. – Lintumies 4.1987 s. 155–159. LYL.
Pöyhönen, Mikko 2001: Viiksitimalin vuosikymmen. - Linnut vol.36 nr.4. s. 20-25.
Viiksitimaleita lentämässä tavanomaisessa elinympäristössään.
Panurus biarmicus biarmicus
Viiksitimalikoiraita.
Viiksitimalinaaras.
Viiksitimali.
Vincenzo Sospiri

| Vincenzo Sospiri |
| --- | --- |
 Vincenzo Sospiri Australiassa 1997.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. lokakuuta 1966 (ikä 58) Forlì
Kansalaisuus:   Italia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1997
Talli(t):  Lola
Kilpailuja:  1 (0 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Australian Grand Prix 1997
Viimeinen kilpailu:  Australian Grand Prix 1997
Vincenzo Sospiri (s. 7. lokakuuta 1966 Forlì) on italialainen kilpa-autoilija.
Ura > Alkuvaiheet

Sospiri aloitti Karting -uransa 15-vuotiaana Italian sarjoissa vuonna 1981. Hän voitti useita mestaruuksia, mm. vuoden 1987 100cc World Karting -mestaruuden. Vuonna 1988 Sospiri siirtyi ajamaan Britannian Formula Ford -sarjoihin, joista keräsi itselleen monta voittoa.
Ura > Formula 3000

Sospiri siirtyi Euroopan Formula 3000 -sarjaan, jossa hän voitti mestaruuden Super Nova Racing -tallissa vuonna 1995.
Ura > Formula 1

Sospiri toimi aluksi kaudella 1996 Benettonin F1-testikuljettajana. Vasta vuonna 1997 hän osallistui urallaan kauden avauskisaan Australiassa. Hän kuitenkin karsiutui kilpailusta, koska autona oli täysin kilpailukyvytön MasterCard Lola -tallin auto ja rahoituksen puuttuessa talli lopetti toimintansa jo ennen seuraavaa kilpailua. Ilman tallipaikkaa Sospiri siirtyi kilpailemaan pienempiin autosarjoihin. Michael Schumacher kertoi vuoden 2012 haastattelussa pitävänsä idolinaan Vincenzo Sospiria, koska tämän saavutukset inspiroivat häntä karting-aikana.
| Vuosi | Talli | Valmistaja | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Sija | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Mastercard Lola F1 Team | Lola T97/30 | Ford V8 | AUS DNQ | BRA DNP | ARG | SMR | MON | ESP | CAN | FRA | GBR | GER | HUN | BEL | ITA | AUT | LUX | JPN | EUR | NC | 0 |
Von Ungern-Sternberg

Von Ungern-Sternberg (ven. фон Унгерн-Штернберг) on baltiansaksalainen vapaaherrallinen aatelissuku, jonka sukuhaaroja on hyväksytty Venäjän ja Ruotsin aateliin. Baltiassa suvun jäseniä on ollut Eestinmaan, Liivinmaa, Kuurinmaan ja Hiidenmaan ritarihuoneissa.
Suvun vanhin tunnettu esi-isä on Joannes dictus de Ungaria, joka mainitaan ensimmäistä kertaa vuonna 1251. Hänen jälkeläisensä yhdeksännessä polvessa, Jürgen von Ungern (k. 1534) korotettiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vapaaherraksi nimellä von Ungern, Freiherr zu Pürkel. Kolme suvun jäsentä naturalisoitiin Ruotsissa vuonna 1653 ja introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1660 vapaaherrallisena sukuna numero 54, nimellä von Ungern Sternberg. Ruotsalainen sukuhaara sammui 1800-luvulla
Suvun vapaaherran eli paronin arvo hyväksyttiin Venäjällä senaatin ukaasilla vuonna 1855. Eräs sukuhaara korotettiin Venäjällä vuonna 1877 kreivilliseen arvoon.
Suku on hallinnut mm. Suuremõisan kartanoa Hiidenmaalla sekä Ungrun kartanoa lähellä Haapsalua.
Suvun jäseniä

Mattias Alexander von Ungern-Sternberg (1689–1763), maamarsalkka Ruotsin valtiopäivillä (1742, 1746)
Nils Alexander von Ungern-Sternberg, ruotsalainen sotilas
Anna Dorothea von Ungern-Sternberg , kreivi Aleksei Grigorievitš Bobrinskin puoliso
Alexander von Ungern-Sternberg (1806–1868), baltiansaksalainen kirjailija
Peter Ludwig Constantin von Ungern-Sternberg, vironmaalainen kartanonomistaja.
Ernst von Ungern-Sternberg (1877–1959), Virosta kotoisin ollut lohjalaisen Faneeri Oy:n toimitusjohtaja
Arthur von Ungern-Sternberg (1885–1949), saksalainen teologi
Roman Ungern von Sternberg (1886–1921), Venäjän sisällissodan valkoinen sotaherra
Erich von Ungern-Sternberg (1910–1989), suomalainen arkkitehti, Ernst von Ungern-Sternbergin poika
Jürgen von Ungern-Sternberg (s. 1940), saksalainen historioitsija
Sven von Ungern-Sternberg (s. 1942), saksalainen poliitikko
Mattias Alexander von Ungern-Sternberg (1689-1763)
Von Jordan

Von Jordan oli ruotsalainen aatelissuku. Se on introdusoitu Ruotsin ritarihuoneeseen sukuna numero 914. Suvun kerrotaan olevan alkuaan skotlantilainen. Suku sammui 1700-luvulla.tarvitaan parempi lähde
Von Wendt

Von Wendt on suomalainen aatelissuku.
Suvun varhaisin tunnettu esi-isä oli lyypekkiläinen parturi ja kirurgi Johann Friedrich Wendt (k. 1779). Hänen poikansa Johan Jakob Adolf Wendt (1758–1835) toimi sotilaslääkärinä Venäjän armeijassa, sai hovineuvoksen arvonimen ja asettui Vanhan Suomen alueelle Sortavalan piirilääkäriksi. Hänen poikansa, eversti (sittemmin kenraaliluutnantti) Alexander Jakob Wendt aateloitiin vuonna 1847 nimellä von Wendt. Suku merkittiin Suomen ritarihuoneelle aatelisena sukuna nro 213.
Von Wendtit ovat omistaneet muun muassa Helsingin pitäjän Linnan (1843–1852) ja Linnaisten kartanot (1915–1926), Somerniemen Palikaisten kartanon (1852–1881) ja Paimion Viksbergin kartanon (1892–1905). Vuorineuvos Hjalmar von Wendt osti vuonna 1919 Kangasalla sijaitsevan Toosilan kartanon, joka on siitä lähtien ollut suvun omistuksessa.
Suvun hautakappeli vuodelta 1848 sijaitsee Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalla ja on edelleen käytössä.
Tunnettuja jäseniä

Alexander Jakob von Wendt (1800–1874), kenraaliluutnantti, Suomen kaartin komentaja
Alexander Edvard von Wendt (1838–1875), kapteeni ja valtiopäivämies, Alexander Jakob von Wendtin poika
Fredrik Willehad von Wendt (1843–1891), eversti ja valtiopäivämies, Alexander Jakob von Wendtin poika
Hjalmar von Wendt (1874–1948), vuorineuvos, Finlayson-Forssan toimitusjohtaja, Alexander Jakob von Wendtin pojanpoika
Georg von Wendt (1876–1954), kotieläinopin professori, kansanedustaja, Fredrik Willehad von Wendtin poika
Ernst von Wendt (1877–1939), päätoimittaja, valtiopäivämies, Fredrik Willehad von Wendtin poika
Carl von Wendt (1881–1925), asianajaja, vankileirin johtaja, Fredrik Willehad von Wendtin poika
Dorle von Wendt, von Wendt-Stenius (1909–1990), näyttelijä, Georg von Wendtin tytär
Juliana von Wendt (1915–2007), eläinsuojeluvaikuttaja, Georg von Wendtin tytär
Barbara Winckelmann, o.s. von Wendt (1920–2009), kirjailija, Georg von Wendtin tytär
Lennart von Wendt (1947–2009), lastenneurologian professori
Anna von Wendt (s. 1985), kouluratsastaja, maanviljelijä ja yrittäjä.
Äitinsä puolelta sukuun ovat kuuluneet muun muassa toimittaja-kirjailija Yrsa Stenius ja toimittaja-poliitikko Nils Torvalds.
Veikko Aaltonen

| Veikko Aaltonen |
| --- | --- |
 Veikko Aaltonen huhtikuussa 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1955 (ikä 68) Sääksmäki
Ammatti:  elokuvaohjaaja käsikirjoittaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1980-luvulta alkaen
Tunnetuimmat ohjaukset:  Tuhlaajapoika Isä meidän Rakkaudella, Maire
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Veikko Onni Juhani Aaltonen (s. 1. joulukuuta 1955 Sääksmäki) on suomalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Alku-ura

Aaltonen opiskeli vuosina 1975–1980 Taideteollisen korkeakoulun elokuva- ja TV-linjalla, josta hän valmistui elokuvaohjaajaksi. Ennen ensimmäistä omaa pitkän elokuvan ohjaustyötään hän toimi muun muassa äänittäjänä muutamassa Mika Kaurismäen elokuvassa (Saimaa-ilmiö 1981, Jackpot 2 1982, Helsinki Napoli All Night Long 1987) sekä näytteli sivuroolin Kaurismäen-veljesten ensimmäisessä pitkässä elokuvassa Arvottomat (1982). Aaltosen alku-uran merkittävä yhteistyökumppani oli kuitenkin elokuvaohjaaja Rauni Mollberg. Hän toimi apulaisohjaajana ja käsikirjoittajana tämän elokuvissa Milka (1980) ja Tuntematon sotilas (1985). Aaltonen asui pitkään maalla Elimäellä, jolloin hän teki elokuvan Maa. Nykyisin hän asuu Helsingissä.
Esikoisohjaus

Tilinteko (1987) oli ensimmäinen Aaltosen ohjaama pitkä elokuva. Elokuvan alussa Juhani Niemelän ja Esko Nikkarin esittämät miehet ryöstävät postiauton. Nikkari ampuu Niemelää ja karkaa yksin saaliiksi saamien rahojen kanssa. Niemelä joutuu sairaalan kautta vankilaan, mutta ei suostu paljastamaan rikostoverinsa nimeä. Sillä välin Nikkari pääsee ryöstörahojensa avulla nousemaan erään pikkukaupungin johtajaksi. Ensimmäisellä lomallaan Niemelä kuitenkin saapuu samaiseen pikkukaupunkiin tavoitteenaan kostaa pettäjälleen.
Tilinteon selvät esikuvat löytyvät sekä amerikkalaisesta film noirista että lännenelokuvasta – sillä on yhtymäkohtia muun muassa Sergio Leonen Huuliharppukostajan (1968) yksinäisen kostajan teemaan. Esikuviensa tavoin myös Niemelän esittämä hahmo on vähäpuheinen, vähäilmeinen ja vähäeleinen antisankari. Elokuvan minimalismi ja dialogi tuo myös mieleen Aki Kaurismäen elokuvat, mikä ei sinällään ole ihme, sillä Kaurismäki toimi sekä elokuvan tuottajana että toisena käsikirjoittajana Aaltosen ohella.
Läpimurto

Aaltosen varsinainen taiteellinen läpimurto tapahtui kuitenkin viisi vuotta myöhemmin elokuvalla Tuhlaajapoika (1992). Se oli tiivistunnalmainen elokuva nuoresta vankilasta vapautuvasta pikkurikollisesta, Esasta (Hannu Kivioja). Ansaitakseen elantonsa hän ryhtyy pahoinpitelemään ihmisiä rahasta. Eräänä päivänä hänen ovensa taakse ilmestyy kuitenkin psykiatri Lindström (Esko Salminen), joka tarjoaa Esalle suuren summan rahaa, jos tämä suostuisi pahoinpitelemään häntä säännöllisesti.
Tuhlaajapojassa tulivat ensimmäistä kertaa esille ne teemat, joiden pariin Aaltonen palasi myös myöhemmissä elokuvissaan. Seksuaalisuuden eri muodot, perversioita unohtamatta, sekä psykologisesti kuvatut perhe- ja ihmissuhteet. Tuhlaajapojan keskiössä on Esan ja Lindströmin sairaalloinen isä-poika-suhde. Se ei niinkään ole mikään SM-piirien kuvaus ja elokuvan sadomasokismikin on pääosin varsin viitteellistä. Eikä elokuva ota kantaa siihen onko tuo kyseinen seksuaalisuuden muoto väärin vai ei. Olennaisinta on se henkinen alistajan/alistetun välinen suhde, joka Tuhlaajapojassa välittyy. Fyysisesti Esa saattaa olla alistajan asemassa, mutta henkisesti todellinen alistaja on Lindström, joka omien sairaiden perversioidensa kautta koittaa muokata itsestään isää ja Esasta hänen poikaansa. Esan kieltäytyminen tästä kunniasta on sodanjulistus Lindströmiä vastaan ja se aiheuttaa osien vaihtumisen. Nyt Lindströmistä tulee todellinen fyysinen alistaja ja Esasta alistettu. Mutta Esalle se ei ole enää leikkiä vaan totisinta totta.
Tuhlaajapoika perustui Iiro Küttnerin käsikirjoitukseen, joka oli sijoittunut toiseksi 1990-luvun alussa pidetyssä kansallisessa elokuvakäsikirjoituskilpailussa. Näin ollen Tuhlaajapoika oli niin Aaltosen kuin Küttnerinkin läpimurto. Küttner palkittiinkin Jussi-palkinnolla. Tuhlaajapoika voitti myös parhaan elokuvan Jussi-palkinnon. Kaksi muuta Jussia saivat Esko Salminen parhaasta miessivuosasta ja Mauri Sumén musiikista.
Isä meidän

Aaltonen käsikirjoitti ja ohjasi seuraavan elokuvansa itse, Küttnerin tosin toimiessa dramaturgina. Isä meidän (1993) kertoo synnyinkotiinsa palaavasta Juhanista (Hannu Kivioja), joka hakee vanhainkodista dementoituneen, pyörätuoliin joutuneen isänsä (Martti Katajisto) ja ryhtyy elämään tämän kanssa. Fragmentteina esitetyt lapsuuden muistot kuitenkin piinaavat Juhania ja vähitellen selviää, että isä on aikoinaan käyttänyt häntä hyväkseen. Elokuva sai kolme Jussi-palkintoa, Kivioja parhaasta miespääosasta, Aaltonen ohjauksesta ja Olavi Tuomi kuvauksesta.
Merisairas

Isä meidän -elokuvan jälkeen Aaltonen alkoi suunnitella kansainvälistä trilleriä. Küttner kirjoitti käsikirjoituksen elokuvaan, joka sai nimekseen Merisairas (Seasick) (1996). Elokuva oli kokonaan englanninkielinen ja pääosia siinä esittivät arvostetut brittinäyttelijät Bob Peck (Kärpästen herra, Jurassic Park, Lumen taju) ja Katrin Cartlidge (Naked, Breaking the Waves, From Hell). Tapahtumapaikkana oli Välimeri ja siellä purjehtiva rahtialus, joka oli täynnä ydinjätettä. Laiva yritti turhaan päästä mihinkään satamaan, sillä kukaan ei halunnut ottaa heitä vastaan. Ja lopulta yhtiö, jonka lastia laiva on kuljettamassa, kieltää koko laivan olemassaolon ja jättää miehistön oman onnensa nojaan.
Merisairas oli aiheeltaan varsin mielenkiintoinen ekologinen trilleri, mutta se sai murskaavan vastaanoton. Elokuva joutui odottamaan pitkään ensi-iltaansa. Ja kun se lopulta tuli elokuva sai vain kourallisen katsojia ja kriitikoiden mielestä Aaltonen oli epäonnistunut täysin.
Rakkaudella, Maire

Merisairaan jälkeen Aaltonen tarttui käsikirjoittaja Antti Karumon aiheeseen keski-ikäisestä naisesta, jonka elämän todellisuus on kadonnut iltapäivä- ja juorulehtien skandaaliuutisiin. Tuloksena oli Rakkaudella, Maire (1999) kahdella tapaa merkittävä elokuva. Ensinnäkin sitä pidettiin Aaltosen erinomaisena paluuna edellisen epäonnistumisensa jälkeen ja toiseksi elokuva merkitsi myös Eeva Litmaselle ensimmäistä pitkän elokuvan pääosaa. Myös keski-ikäisen naisen näkeminen elokuvan pääosassa oli ylipäätään harvinainen tapaus.
Maire on keski-ikäinen, naimisissa oleva nainen, joka on vieraantunut sekä lapsistaan että aviomiehestään, joka enimmäkseen elää toisella puolella maapalloa, Japanissa, hoitamassa liikeasioitaan. Ainoan sisällön yksinäiseen elämäänsä hän saa alkoholista ja lehtien traagisista uutisista. Erityisesti hänen silmäänsä pistää juttu yksinhuoltajaäidistä, Kirsi-Marista (Minna Haapkylä), jonka poliisiaviomies on saanut surmansa työtehtävissään. Maire eläytyy Kirsi-Marin tarinaan ja ryhtyy Kirsi-Marin tahtomatta suunnittelemaan kostoa tämän miehen murhaajalle.
Rakkaudella, Maire oli ehdolla Jussi-patsaan saajaksi muun muassa käsikirjoituksesta, ohjauksesta ja kuvauksesta (Pekka Uotila). Jussi-palkinnon se tuotti parhaasta naispääosasta (Eeva Litmanen) ja parhaasta naissivuosasta (Minna Haapkylä).
Juoksuhaudantie

Vaikka Aaltonen vannoi aikoinaan, ettei hän aio sotkeutua romaanifilmatisointeihin, niin kuitenkin hänen viimeisin pitkä elokuvansa perustuu Kari Hotakaisen Finlandia-palkittuun romaaniin. Juoksuhaudantie (2004) oli tragikoominen tarina suomalaisesta unelmasta: omasta talosta ja pihasta. Tarinan päähenkilö on varastomies Matti Virtanen (Eero Aho ensimmäisessä elokuvapääosassaan), hyvä ja hellä perheenisä, joka kuitenkin vaimonsa tunteenpuuskan jälkeen erehtyy antamaan tälle nyrkkiä. Avioliitto loppuu saman tien, mutta Matti kuitenkin kuvittelee saavansa perheen takaisin hankkimalla heille oman talon Helsingin omakotitaloalueelta Juoksuhaudantieltä.
Aaltonen laati itse käsikirjoituksen elokuvaansa, josta Kari Väänänen sai parhaan miessivuosan Jussi-palkinnon. Lisäksi elokuva oli ehdokkaana kahdessa sarjassa.
Dokumenttielokuvat ja televisiotyöt

Aaltonen on ohjannut myös kolme dokumenttielokuvaa. Maa (2001) oli elokuva suomen maaseudusta ja Euroopan unionin siihen vaikuttavista tekijöistä. Työväenluokka (2004) oli elokuva Imatran ja Valkeakosken tehdastyöläisten epävarmuudesta työn jatkuvuudesta. Paimenet (2005) oli elokuva Helsingin Kallion seurakunnan virallista luterilaista linjaa noudattavista papeista.
Dokumenttien ja fiktioelokuviensa ohella Aaltonen on tehnyt työtä myös televisiosarjojen parissa. Hän on ohjannut ja käsikirjoittanut jaksoja Yle TV1:en kausisarjaan Kotikatu sekä ohjannut neljä jaksoa Kari Heiskasen tähdittämään televisiosarjaan Uudisraivaaja (2006). Vuonna 2008 Yle TV1 esitti kevään kausisarjanaan Aaltosen 12-osaisen draamasarjan Harvoin tarjolla (2008). Aaltosen ohjaustyö Helppo elämä on MTV3:lla esitetty draamasarja, josta alkoi kolmas kausi keväällä 2011.
Leikkaajana

Aaltonen on myös itse leikannut lähes jokaisen elokuvansa. Tämän lisäksi hän on toiminut leikkaajana muun muassa Aki Kaurismäen ensimmäisessä pitkässä elokuvassa Rikos ja rangaistus (1983) sekä Mika Kaurismäen elokuvassa Paperitähti (1989).
Filmografia

Lainat leikattiin 1977, äänitys
Piilopirtti 1978, äänittäjän apulainen
Bełchatow 1978, ohjaus, käsikirjoitus
Päivä ennen 1978, näyttelijä (Jallu, Ramin kuski)
Tapaus 1979, äänitys
Lähetään veks täältä 1979, äänitys
Milka 1980, ohjaajan apulainen, käsikirjoitus
Matkalla 1980, ohjaus
Valehtelija 1981, käsikirjoitus
Saimaa-ilmiö 1981, äänitys
Jackpot 2 1981, äänitys
Skierri – vaivaiskoivujen maa 1982, näyttelijä
Pakko uskaltaa 1982, leikkaus
Kuhmo Chamber Music Festival / Gidon Kremer 1982, ohjaus, tuottaja
Arvottomat 1982, näyttelijä (Juippi)
Rikos ja rangaistus 1983, leikkaus
Tuntematon sotilas 1985, käsikirjoitus, apulaisohjaaja
Homma hoituu - valtion taloushallinto 1986, ohjaus
Tilinteko 1987, ohjaus, käsikirjoitus, musiikin valinta (pitkä fiktio)
Helsinki Napoli All Night Long 1987, äänileikkaus
Hamlet liikemaailmassa 1987, äänitys
Haku päällä 1987, leikkaus
Banco 1987, leikkaus
Stone 1988, leikkaus (lyhyt dokumentti)
Sirppi ja kitara 1988, leikkaus
Latvoilta jokisuulle 1988, kuvauspäällikkö
Ariel 1988, apulaisäänittäjä
Talvisota 1989, apulaisohjaaja, näyttelijä (5. komppanian mies)
Paperitähti 1989, leikkaus
Naisia yliopistolla 1989, äänitys, leikkaus
Antti 1989, leikkaus
1943 Elokuu 1989, ohjaus, käsikirjoitus
Ystävät, toverit 1990, järjestäjä
Kiljusen herrasväen uudet seikkailut 1990, tuotantopäällikkö, näyttelijä (mies koulun kevätjuhlassa/punaisen maton levittäjä)
Kuutamosonaatti 2: Kadunlakaisijat 1991, tuotantopäällikkö, apulaisohjaaja
Tuhlaajapoika 1992, ohjaus, leikkaus (pitkä fiktio)
Boheemielämää 1992, leikkaus
Kaivo 1992, apulaisohjaaja
Kaksi vanhaa varasta 1993, ohjaus, käsikirjoitus (pitkä fiktio; tv?)
Isä meidän 1993, ohjaus, käsikirjoitus, leikkaus (pitkä fiktio)
Harjunpää ja kiusantekijät 1993, apulaisohjaaja
Iron Horsemen 1994, leikkaus
Merisairas 1996, ohjaus, leikkaus
Rakkaudella, Maire 1999, ohjaus, leikkaus
Maa 2001, ohjaus, käsikirjoitus, leikkaus (dokumentti, josta useita eripituisia versioita)
Työväenluokka 2004, ohjaus, käsikirjoitus, leikkaus
Paimenet 2004, ohjaus, käsikirjoitus
Juoksuhaudantie 2004, ohjaus, käsikirjoitus
Uudisraivaaja 2005, ohjaus
Äideistä parhain 2005, käsikirjoitus
Sydänjää 2007, ohjaus
Harvoin tarjolla 2008, ohjaus
Helppo elämä 2009–2011, ohjaus
Kansan mies 2013–2014, ohjaus
Ratamo 2018, ohjaus
Dinosaurus 2021, ohjaus, käsikirjoitus
Kirjallisuutta

”Tajunnan pimeällä puolella” – Veikko Aaltosen haastattelu. Filmihullu 2/2000.
”Intohimo ja väkivalta” – Veikko Aaltosen haastattelu. Filmihullu 1/2016.
Von Hippel–Lindaun oireyhtymä

Von Hippel–Lindaun oireyhtymä on vallitsevasti periytyvä sairaus, joka ilmenee alttiutena saada kasvaimia eri puolille kehoa. Oireyhtymä on nimetty Eugen von Hippelin ja Arvid Lindaun mukaan.
Von Hippel–Lindaun oireyhtymän aiheuttaa yhden geenin poikkeavuus kromosomin 3 lyhyessä haarassa. Enintään 150 suomalaisen arvioidaan kärsivän taudista. Koko maailmassa taudista kärsii yksi noin 35 000 syntyvästä lapsesta.
Von Hippel–Lindaun oireyhtymän oireet riippuvat paljolti siitä, mihin kasvain on kehittynyt. Esimerkiksi kasvain pikkuaivoissa saattaa oireilla tasapainohäiriöinä ja munuaiskasvain verivirtsaisuutena. Muita yleisiä kasvainten kohteita ovat muun muassa verkkokalvo ja haima. Myös feokrosytoomia esiintyy. Oireyhtymä voi aiheuttaa sokeutumisen ja liikuntavamman. Liikuntavamman saaminen on yksilöllistä.
Ennusteen kannalta on tärkeää todeta oireyhtymä mahdollisimman varhain, jotta kasvainten riski tiedostetaan etukäteen. Sairaus alkaa oireilla keskimäärin kolmenkymmenen vuoden iässä, vaikkakin tämä on hyvin yksilöllistä. Satunnaisen mutaation aiheuttama von Hippel–Lindaun oireyhtymä on erittäin harvinainen. Jotkut oireyhtymän saaneet kantavat kyseistä tautia ilman, että heillä olisi mitään oireita.
Von Luschanin kromaattinen asteikko

Von Luschanin asteikon vertailutaulukko
Von Luschanin kromaattinen asteikko eli lyhyemmin Von Luschanin asteikko on ihonvärin luokittelutapa. Se on nimetty keksijänsä, Felix von Luschanin mukaan. Asteikko perustuu vertailutaulukkoon, joka käsittää 36 erilaista väriä, joita on tarkoitus verrata henkilön ihonväriin useimmiten käden alta, sillä Auringon vaikutus siellä on melko vähäistä.
1900-luvun alkupuoliskolla Von Luschanin asteikkoa käytettiin rotuerotteluun, mutta myös tieteellisiin tutkimuksiin. Kuitenkin taulukon käyttö lopetettiin suureksi osin 1950-luvun alussa, jolloin se korvattiin spektrofotometrilla.