stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ticonderoga-luokka
Suunnittelu

Luokan suunnittelun lähtökohtanan oli Spruance-luokan hävittäjät. Siinä esiteltiin samalla uuden sukupolven ohjuksin varustettu sotalaiva, joka valmistettiin AEGIS-tutkan vaatimusten mukaan. Tutka kykenee saman aikaisesti valvomaan toiminta-alueen tapahtumia, seuraamaan maaleja ja ohjaamaan ohjukset maaleihin. Alusluokka oli myös ensimmäisiä moduleina valmistettuja eikä perinteisesti kölistä ylöspäin. Alusten kansirakenteita on muutettu etukannella ja takakannella kahden antennien vaatiman rakennelman tarpeiden mukaan. Luokan alukset ovat ulkoisesti lähes identtisiä lukuun ottamatta ohjusjärjestelmä vaihdoksen aiheuttamia muutoksia.
Operaatioanalyysiä käytettiin alusten miehistötarpeen kartoitukseen, jonka tuloksena kyettiin vähentämään neljä upseeria ja 44 miehistönjäsentä alun perin suunnitellusta perinteiseen tehtäväjakoon perustuneesta miehistöstä. Kuitenkin suuren miehistötarpeen Mk 26 ohjusjärjestelmän korvaaminen pitkälle automatisoidulla Mk 41 ohjusjärjestelmällä oli vaikeasti toistettavissa Mk 45 127 millimetrin tykin kohdalla. Ristelijöillä on tykit sekä etu- että takakannella. Alusten suurempi varustus nosti uppouman 6 900 tonnista 9 600 tonniin.
Lisäntyneen tutkakapasiteetin lisäksi viidennen aluksen USS Thomas S. Gatesin jälkeen valmistetuilla aluksilla on toteutettu Mk 26 järjestelmän korvaaminen Mk 41 VLS -järjestelmällä. Kaksi VLS järjestelmää mahdollistavat 122 ohjuksen varastoinnin ja käytön aluksille. Siiloihin voidaan ladata erilaisia ohjuksia kuten Tomahawk-risteilyohjuksia, Standard- ja Sea Sparrow -ilmatorjuntaohjuksia ja ASROC-sukellusveneentorjuntaraketteja. VLS-järjestelmään sijoitetut ohjukset ovat jatkuvasti käyttövalmiina, mikä lyhentää vasteaikaa hälytyksestä laukaisuun. Normaali ohjusjakauma on 80 SM-2, 16 ASROC ja 26 Tomahawk-ohjusta. Mk 26 järjestelmään kyettiin sijoittamaan vain 88 ohjusta ja se ei ollut kykenevä laukaisemaan Tomahawk-risteilyohjuksia. Siten kylmän sodan päätyttyä viisi ensimmäistä luokan alusta palvelivat lähinnä Yhdysvaltain rannikkovesillä.
Amiraali Zumwaltin vastaanotettua laivastonkomentajan tehtävät hän vaati suurta määrää Aegis-tutkalla varustettuja aluksia. Kustannus- ja tonnistosyistä alusten pääaseeksi tuli Mk 26 Mod2 64-ohjuksen laukaisualusta, joihin asennettiin 68 Standard SM-1 ilmatorjuntaohjusta ja kaksikymmentä ASROC-sukellusveneentorjuntaohjusta. Aluksen muina aseina oli kahdeksan Harpoon merimaaliohjusta, kuusi 12,75 tuuman sukellusvenetorpedoputkea ja kaksi viiden tuuman 54 pituuskaliiperin tykkiä. Alukset oli varustettu kahdella helikopterilla.
Voimanlähteenä aluksilla on neljä kappaletta LM2500-kaasuturbiineja, jotka on kytketty kahteen akseliin. Alusten maksiminopeus on 30 solmua ja toimintasäde 6 000 merimailia kahdenkymmenen solmun nopeudella.
Tex Willer

| Tex Willer (Yön kotka) |
| --- | --- |
 Tex Willer vuodelta 2000
Luoja(t):  Giovanni Luigi Bonelli (käsikirjoitus) Aurelio Galleppini (piirtäjä)
Ensi- esiintyminen:  1948
Kustantaja:  Egmont Kustannus
Henkilötiedot
Ikä:  Noin 45
Luonteenpiirteet:  Erittäin taitava sekä ampumisessa että käsirysyssä, ovela, armoton rikollisia kohtaan.
Suhteet
Muut sukulaiset:  poika Kit Willer  vaimo Lilyth (navajo, kuollut)   isä Ken Willer (kuollut)   veli Sam Willer (kuollut)
Tutut:  Ystävä ja kollega Kit Carson, navajoystävä Tiger Jack
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tex Willer on Giovanni Luigi Bonellin ja Aurelio Galleppinin luoma villin lännen sarjakuvahahmo, joka seikkailee Tex Willer -lehdessä ja -juhlakirjoissa.
Historia

Tex Willerin kehittivät tunnetut italialaiset sarjakuvantekijät Giovanni Luigi Bonelli ja kuvittaja Aurelio Galleppini yhteisen illanvieton jälkeen Milanossa vuonna 1948. Heidän lisäkseen Tex -lehteä oli ideoimassa Bonellin entinen vaimo Tea Bonelli, joka omisti lehteä julkaisseen kustannusyhtiö Edizioni Audancen.
Kustannusyhtiö julkaisi aluksi muitakin sarjoja, mutta Texin suosion kasvun myötä keskittyi lopulta vain siihen. Aluksi lehti ilmestyi kerran viikossa ohuena lehtenä. Kun G. L. Bonelli siirtyi kirjoittamaan yksinomaan Texiä, hänelle palkattiin lisää kuvittajia avuksi, ja lehti muuttui 1960-luvun lopulla liuskamuotoisesta paksuksi pokkariksi. Sen myötä tarinoista tuli laveita ja elokuvamaisia, ja dialogin määrä kasvoi.
Italiassa Texin kulta-aikana pidetään lehden numeroita 100–200, jotka tehtiin vuosina 1969–1977. Tuolloin kirjoittamisesta vastasi yhä G. L. Bonelli, ja kuvitusta tekivät Galleppinin rinnalla esimerkiksi Guglielmo Letteri, Giovanni Ticci, Erio Nicolò ja Ferdinando Fusco.
Bonellin rinnalle käsikirjoittajaksi tuli jo 1970-luvulla hänen poikansa Sergio. Seuraavalla vuosikymmenellä mukaan tuli Claudio Nizzi, josta tuli lehden pääkirjoittaja. Bonelli lopetti 1990-luvun alussa, ja alkuperäinen kuvittaja Galleppini lopetti vuonna 1994.
Nizzi riitaantui lehden päätoimittaja Sergio Bonellin kanssa 2000-luvulla ja irtisanoutui. Hänen paikkansa pääkirjoittajina peri Mauro Boselli, joka sai vuonna 2006 aisaparikseen Tito Faracin sekä muutaman muun niin sanotun apukirjoittajan.
Tekijät > Kirjoittajat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Giovanni Luigi Bonelli  Sergio Bonelli (käytti aluksi salanimeä Guido Noletta)  Mauro Boselli  Claudio Nizzi  Decio Canzio  Michele Medda  |  Giancarlo Berardi  Antonio Segura  Fabio Civitelli  Gino D'Antonio  Franco De Vescovi  Pasquale Del Vecchio  |  Tito Faraci  Gianfranco Manfredi  Mario Milano  Pasquale Ruju  Gino D'Antonio  |
Tekijät > Piirtäjät

Willerin ensimmäinen ja tunnetuin piirtäjä oli italialainen Aurelio Galleppini (1948–1994), "Galep". Muita piirtäjiä ovat:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Giovanni Ticci  Jesús Blasco  Fabio Civitelli  Fernando Fusco  Guglielmo Letteri  Francesco Gamba  Carlo Marcello  Vincenzo Monti  Virgilio Muzzi  Erie Nicolò  José Ortiz  Claudio Villa  Miguel Angel Repetto  Carlo Ambrosini  Stefano Andreucco  Jordi Bernet  Marco Bianchini  |  Bruno Brindis  Giovanni Bruzzo  Guido Buzzelli  Renzo Calegari  Gianluca Cestaro  Raul Cestaro  Aldo Capitanio  Ugolino Cossu  Victor De la Fuente  Raffaelle Della Monica  Maurizio Dotti  Roberto Diso  Lucio Filippucci  Alfonso Font  Pasquale Frisenda  Renzo Galegari  Alarico Gattia  |  Alberto Giolitti  Lino Jeva  Joe Kubert  Corrado Mastantuono  Ivo Milazzo  Goran Parlov  Alessandro Piccinelli  Rachitelli  Magnus (Roberto Raviola)  Rossano Rossi  Marco Santucci  Ernesto Garcia Seijas  Manfred Sommer  Dante Spada  Mario Uggeri  Andrea Venturi  Colin Wilson  Sergio Zaniboni  |
Tarinat

Tex Willer taistelee 1800-luvun puolivälin jälkeisessä villissä lännessä roistoja vastaan. Tarinat ovat sekä juoniltaan että tapahtumapaikoiltaan yllättävänkin erilaisia. Tex Willerille tulee tutuksi koko Pohjois-Amerikka, ja käypä hän Etelä-Amerikassakin (ks. "Hurja kopla"), vaikka asuukin navajoiden reservaatissa Arizonan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Osassa tarinoista on myös fantasia- ja scifi-vaikutteita. Tex on kohdannut muun muassa noitia (mm. "Käärmeen merkki", "Paholaisaave"), ihmissuden ("Paholaisaave"), dinosauruksia ("Käärmeen merkki"), kadonneita kansoja (mm. "Käärmeen merkki, "El Morisco"), Isojalan ja avaruusolentoja.
Henkilöhahmot

Tex Willer on Texas Ranger eli šeriffin kaltainen kiertävä poliisi, jolla on esimerkiksi valtuudet ottaa lain valvonta haltuunsa alueilla, missä šeriffi ei siihen kykene. Hän on myös navajokansan päällikkö ja intiaaniasiamies, intiaaninimeltään Yön kotka. Tex on hyvin jämerä ja rohkea ja usein pahoinpitelee kuulusteltavat rikolliset henkihieveriin.
Hänellä on lähes poikkeuksetta apunaan paras ystävänsä Kit Carson (intiaaninimeltä Hopeatukka), joka on niin ikään hyvin rohkea mutta myös pessimistinen, mistä Tex ja Kit Carson usein sanailevatkin. Lisäksi Carson on välillä aikamoinen naistennaurattaja. Sekä Texiltä että Carsonilta löytyy runsaasti huumoria. Tex ja Kit ovat molemmat rangereita.
Usein mukana on myös Texin poika puoli-intiaani Kit Willer (intiaaninimeltään Pikku Haukka) ja navajo-intiaani Tiger Jack. Kit Willer on rohkea ja reipas nuorimies, kun taas Tiger Jack on rauhallinen, harkitsevaisempi ja huomattavasti kokeneempi. Hän tutustui Texiin jo ennen Kitin syntymää. Kitin äiti, Tex Willerin vaimo Lilyth, kuoli isorokkoon. Merkittävässä roolissa on myös Texin hevonen Dynamiitti.
Sarjoissa näkyy välillä myös muita ystävähahmoja, kuten Meksikossa Pilaresin kylässä asusteleva egyptiläistaustainen tiedemies El Morisco (Ahmed Jamal), apassi-intiaanien ylipäällikkö Cochise, meksikolainen kuvernööri Montales, kenraali Phil Davis, kanadalaisen ratsupoliisin eversti Jim Brandon sekä kiertolaiset tukkijätkä Gros-Jean ja voimakas irlantilainen Pat MacRyan.
Tex taistelee lähinnä valkoisia roistoja sekä sotaisia intiaaneja vastaan ja pysyttelee aina oikeuden puolella, joskus lain kustannuksella. Lisäksi joihinkin vastustajiin kuuluu myös mustia, kiinalaisia ja meksikolaisia. Myös osa vastustajista on esiintynyt monessa seikkailussa: näitä ovat muun muassa Mefisto (Steve Dickart, kuollut), Yama (Blacky Dickart), Musta tiikeri (kuollut), Proteus (Perry Drayton), Mestari (Andrew Liddell) ja Zhenda.
Suomen julkaisut

Suomessa Tex Willer alkoi ilmestyä tammikuussa 1953 nimellä Tex. Lehti ilmestyi Suomessa piccolo-muodossa vuoteen 1965 saakka keskimäärin 26 numeron vuosivauhdilla. Suomessa ei ehditty julkaista kaikkia Italiassa ilmestyneitä tarinoita, joten useita jouduttiin jättämään pois. Vuosien 1965–1971 välillä lehti ei Suomessa ilmestynyt lainkaan.
Tauon jälkeen lehti jatkoi ilmestymistä aiempaa paksummassa formaatissa ja nimellä Tex Willer. Lehti ilmestyi 12 kertaa vuodessa 1971–1978. Numero 5/6 1973 on ainoa julkaistu kaksoisnumero. Vuonna 1979 julkaistiin poikkeuksellisesti 13 lehteä. Vuodesta 1980 lähtien on ilmestynyt 16 numeroa vuodessa.
Aluksi lehti oli vuoteen 1965 kooltaan noin 10 cm x 20 cm ja käsitti vain muutamia kymmeniä sivuja. Tauon jälkeen 1971 lehden koko kasvoi noin 20 cm x 15 cm ja siinä oli 128 sivua. Nykyisin lehdessä on 114 sivua. Lehden koko kasvoi vuoden 2007 alussa "oikeaan" kokoon, eli lehteä ei ole enää venytetty pienemmäksi ja kuvissa ei ole venytyksen tuottamia virheitä.
Suomessa julkaistaan pääsarjan lisäksi kerran kuukaudessa ilmestyvää Nuori Tex Willer-sarjaa, jonka tarinat sijoittuvat aikaan ennen pääsarjaa. Lisäksi julkaistaan Maxi-Texejä ja Suuralbumi-sarja, jotka ovat yleensä suomessa ennen julkaisemattomia. Lisäksi nykyään julkaistaan Tex-kronikoita, jotka sisältävät uusintapainokset vuodesta 1971 alkaen. Yhdessä kronikassa on kahden pokkarin tarinat. Tex Willer tarinoita julkaistaan myös värillisenä kirjastona alkuperäisessä ilmestymisjärjestyksessä.
Suomeksi on julkaistu kolme Tex Willer -tietokirjaa: Minä Tex Willer (2001), "Hornan kekäleet" sanoi Tex Willer (2003) sekä "Täällähän lentää lyijyä! – Kaikki Tex Willeristä" (2012).
Kalervo Palsa on tehnyt lyhyen Tex Willer -sarjakuvan omakustannealbumiinsa Minun Getsemane (1974).
Tex Willer keräilykohteena

Sarjakuvalehtien keräily koki vahvan nousukauden 1970-luvun alkupuolella. Tuolloin Tex Willer alkoi ilmestyä uudelleen, ja se on myös muodostunut varsin halutuksi keräilykohteeksi myöhemmin, 1990-luvulta lähtien. Keräilylehden arvoon vaikuttaa ratkaisevasti sekä kohteen harvinaisuus että sen kunto. Liuskamaisten 1950- ja 1960-luvuilla julkaistujen Tex Willerien kunto on säilynyt suhteellisen hyvänä verrattuna 1970-luvun Tex Willereihin mikä johtuu niiden kestävästä painotavasta; lehtinen on kiinni niiteillä selkämyksestään. Näiden lehtisten hintataso liikkuu muutamista euroista aina useampaan kymmeneen parhaiden keräily-yksilöiden kohdalla. 1970-luvun Tex Willerien ongelmana on niiden painotekninen ratkaisu: kirjanen on liimasidottu selkämyksestä, jolloin huonon liiman kuivuessa sivut irtoavat avattaessa. Niinpä priimakuntoisten Tex Willerien löytäminen 1970-luvun alkupuolelta on vaikeaa. Aivan vuoden 1971 alussa ilmestyneet ensimmäiset kuusi numeroa ovat muodostuneet kaikkein arvokkaimmiksi keräilykohteiksi. Hyväkuntoisina näistä Tex Willereistä voi joutua maksamaan jopa toista sataa euroa (2006).
Triviaa

Hahmon alkuperäinen nimi oli Tex Killer (=tappaja). Nimi oli liian provosoiva ja jouduttiin siksi vaihtamaan. Tex Willeriä luetaan eniten Italiassa, seuraavaksi eniten Suomessa. Myös Norjassa lehti on suosittu.
Texin kotimaassa Italiassa on myös julkaistu Tex Willer -elokuva (Tex e il signore degli abissi, 1985), joka kuitenkaan ei saavuttanut mainittavaa suosiota.
Kirjallisuutta

Lagerstedt, Ilpo: Minä Tex Willer.  Helsinki:  Jalava, 2001.  ISBN 951-887-219-8
Viitala, Janne: ”Hornan kekäleet”, sanoi Tex Willer.  Espoo:  Plataani, 2003.  ISBN 952-5429-06-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Matti Mäkelä: Tex Willer ratsastaa yhä. Unikankare 1998-9-11. syyskuuta 1998
llpo Lagerstedt: Tex Willer ja intiaanit. WiderScreen.fi 1999-1-11. tammikuuta 1999
Timo Ronkainen: Vamos! Tex Willeristä kirja. Unikankare 2001-1-2121. tammikuuta 2001
Santikko, S.: Sata ja yksi sarvipäätä! Kvaak.fi.  30.7.2008. Arkistoitu 29.4.2013.
Otto Sinisalo: Kaksi lainjakajaa: Batman ja Tex Willer. Lumo 2008-7-3131. heinäkuuta 2008
Tex Willer harmaantuu nyrkki ojossa. Yle 2008-8-1717. elokuuta 2008
Janne Suominen: Tex Willer – virkeä kuusikymppinen. Lumo 2009-10-2323. lokakuuta 2009
Santikko, S.: Henkipatto Willer. Kvaak.fi.  9.12.2009. Arkistoitu 29.4.2013.
Asko Alanen: Tex Willer 60 vuotta Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive). Egmont 2012-12-2828. joulukuuta 2012
Suomalainen Tex Willer -sivusto
Toinen suomalainen Tex Willer -sivusto
Santikko, S.: Tex, mies vailla ominaisuuksia. Kvaak.fi.  14.1.2014. Arkistoitu 14.1.2014.
Ensimmäinen suomalainen sarjakuvastrippi (1953).
Tex Willer 1/2001 Tex Willerin nyrkki puhuu! Suomessa on alettu uudestaan julkaista Texin klassikkoseikkailuja, joita aikoinaan julkaistiin Suomessakin kapeina vihkoina.
Raduga (kirjankustantamo)

Raduga (ven. Ра́дуга, suomeksi ”sateenkaari”) oli Moskovassa ja Taškentissa toiminut neuvostoliittolainen kirjankustantamo. Se erotettiin Progress-kustantamosta vuonna 1982. Raduga julkaisi neuvostoliittolaista kaunokirjallisuutta, matkaoppaita ja humanistisia tieteitä käsitteleviä teoksia viidelläkymmenellä vieraalla kielellä sekä venäjäksi käännettyä ulkomaista kirjallisuutta. Vuonna 1989 se kustansi 628 kirjanimekettä yhteensä 19,4 miljoonan kappaleen painoksena.
Vuosina 1990–1992 Raduga oli mukana perustamassa useita yhteisyrityksiä ja joulukuussa 1993 se muutettiin osakeyhtiöksi. Se on jatkanut toimintaansa erikoistumalla Harlekiinien ja muiden rakkausromaanien julkaisemiseen.
Radio Nord
Aiheesta muualla

Radio Nordin historiaa ruotsiksi ja ohjelmanäytteitä. (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Merirosvoradio Nord toi musiikkiradion Pohjolaan. Yle Elävä Arkisto.
Andersson, Iiro: Radio Nord 50 vuotta – merirosvoalusta korjattiin Turussa. Yle 13.3.2011
Junttila, Veli: Merirosvoradiot kiellettiin. (Arkistoitu – Internet Archive) Turun Sanomat 25.6.2012.
Radio Nord hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Radiodiffusion Télévision du Burkina

RTB:n toimitalo Ouagadougoussa.
Radiodiffusion Télévision du Burkina on Burkina Fason kansallinen yleisradioyhtiö.
Yleisradiotoiminta silloisessa Ylä-Voltassa alkoi lokakuussa 1959, puoli vuotta ennen maan itsenäistymistä. Valtion valvoma ja rahoittama radioasema toimi maassa usein vaihtuneiden hallitusten politiikan välikappaleena. Ensimmäinen alueellinen radioasema perustettiin maan toiseksi suurimpaan kaupunkiin Bobo Dioulassoon vuonna 1962 ja ensimmäinen maaseuturadio vuonna 1969. Televisiolähetykset alkoivat vuonna 1963.
RTB:llä on nykyään maan pääkaupungista Ouagadougousta käsin toimiva radio- ja televisiokanava sekä alueellinen radio- ja televisiokanava RTB2. Yhtiö vastaa myös pienten paikallisten maaseuturadioiden toiminnasta. Nuorisoa tavoittelee vuonna 1991 aloittanut Canal Arc-en-Ciel. Radiolähetykset tapahtuvat nykyään kokonaan ULA-alueella. Analogiset tv-lähetykset lopetettiin vuonna 2015.
Burkina Fason ensimmäinen kaupallinen radioasema Horizon FM aloitti toimintansa Ouagadougoussa vuonna 1987. Vuonna 1991 aloitetun demokratisomisprosessin jälkeen maahan on perustettu lukuisia kaupallisia, uskonnollisia ja kansalaisjärjestöjen radio- ja televisioasemia. Lisäksi toimii ulkomaisten yleisradioyhtiöiden ohjelmia välittäviä asemia. Yleisradiotoimintaa valvoo muodollisesti itsenäinen Conseil supérieur de la communication. Median toimintaympäristö on vapautunut huomattavasti presidentti Blaise Compaorén syrjäyttämisen jälkeen vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Radiodiffusion Télévision du Burkina (ranskaksi)
Conseil supérieur de la communication (ranskaksi)
Radiomäen urheilukenttä

| Radiomäen yleisurheilukenttä |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Radiomäenkatu 33, 15100 Lahti
Koordinaatit:  60°58′46.02″N, 25°39′8.04″E
Avattu:  1922
Omistaja:  Lahden kaupunki
Hoitaja:  Lahden sivystystoimialan liikuntapalvelut
Kenttä:  Luonnonnurmi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Radiomäen urheilukenttä, varsinaiselta Lahden kaupungin käyttämältä nimeltään Radiomäen yleisurheilukenttä, on Lahden Radiomäellä sijaitseva urheilukenttä. Sen hallinto kuuluu Lahden kaupungin sivistystoimialan liikuntapalveluihin.
Historia

Kenttä avattiin käyttöön vuonna 1922. Radiomäki toimi aluksi porvariväestön urheilupaikkana. Ensimmäiset suuret kilpailut kentällä järjestettiin vuonna 1924, jolloin kentällä järjestettiin Kalevan kisat. Kenttää käyttivät hyväkseen yleisurheilijat, pesäpalloilijat sekä luistelijat. Myös jalkapallojoukkue Pallo-Miehet käytti kenttää peleissään. Vuonna 1956 Radiomäen kentällä järjestettiin toisen kerran Kalevan kisat.
Radiolinkki

Radiolinkki on tietoliikenteessä yhteys kahden paikan välille radiotietä hyväksikäyttäen. Linkki voidaan muodostaa kiinteiden mastojen välille, tai se voidaan rakentaa maastoon väliaikaista käyttöä vasten (esimerkiksi puolustusvoimien viestiliikenne, tai television ulkolähetykset).
Paikkojen maksimietäisyys toisistaan riippuu käytettävästä taajuudesta. Pienillä taajuuksilla etäisyys on suuri, esimerkiksi alle 10 GHz taajuudella etäisyys voi olla jopa 60 kilometriä, rajoittavana tekijänä on käytännössä vain esteetön näköyhteys antennien välillä, mikä maan kaarevuuden takia edellyttää riittävän korkeita mastoja. Vastaavasti taajuuden kasvaessa etäisyys lyhenee, tärkeimpänä rajoittavana tekijänä on sateen aiheuttama vaimennus, joka kasvaa etäisyyden ja taajuuden kasvaessa. Esimerkiksi 59 GHz taajuudella maksimietäisyys on vain 500 metriä. Pidempiä yhteyksiä voidaan muodostaa kytkemällä radiolinkkijänteitä peräkkäin.
Tyypillisen mikroaaltoradiolinkin lähetysteho on 100 mW (+20 dBm) suuruusluokkaa. Antennin vahvistus on 30-45 dBi. Vastaanottoteho on esimerkiksi -40 dBm, vastaanottimen katkosraja on -80 dBm. Häipymisvara on siten esimerkiksi 40 dB, jolloin sateen aiheuttaman katkoksen pituus jää taajuudesta riippuen tyypillisesti alle minuuttiin pahimpanakaan kuukautena vuodessa.
Suomessa on mikroaaltoradiolinkkejä käytössä muun muassa 7, 13, 15, 18, 23, 32 ja 38 GHz taajuusalueilla. Tyypillinen sovellus on matkapuhelintukiaseman ja runkoverkon välinen yhteys. Linkin kapasiteetti oli aiemmin GSM-verkossa esimerkiksi 8 Mbit/s, 3G-tukiasemayhteyksillä 40-400 Mbit/s ja 4G/5G-verkoissa 1-2 Gbit/s.
Suomen ensimmäisen puhelinliikenteen radiolinkkiyhteyden rakensi Oulun Puhelin Osakeyhtiö Oulun ja Utajärven välille. Noin 60 kilometrin pituinen viisikanavainen linkkiyhteys valmistui joulukuussa 1954 ja otettiin käyttöön tammikuun alussa 1955.
Aiheesta muualla

Viestintävirasto - Radiolinkit
Tiatsoli

| Tiatsoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3-tiatsoli
CAS-numero:  288-47-1
PubChem CID:  9256
SMILES:  C1=CSC=N1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H3NS
Moolimassa:  85,134 g/mol
Kiehumispiste:  116,8 °C
Tiheys:  1,2 g/cm3 (17 °C)
Liukoisuus veteen:  5,38 g/l (25 °C) 
Tiatsoli eli 1,3-tiatsoli on (C3H3NS) on typpi- ja rikkiatomin sisältävä heterosyklinen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisessa synteesissä. Tiatsolirengas esiintyy eräissä luonnonyhdisteissä kuten tiamiinissa.
Ominaisuudet

Tiatsoli on huoneenlämmössä väritöntä nestettä. Se liukenee huonosti veteen, mutta paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin tai asetoniin. Tiatsoli on aromaattinen ja sisältää siis delokalisoituneen π-elektronisysteemin. Typpi on elektronegatiivinen atomi, minkä vuoksi C2-hiili on hieman elektropositiivinen ja sen vuoksi nukleofiilit reagoivat kyseiseen asemaan. C5-hiilellä sen sijaan on elektronegatiivista luonnetta ja reagoi täten elektrofiilisellä substituutioreaktiolla.
Valmistus

Tiatsolia tuotetaan klooriasetaldehydin ja tioformamidin eli tiometaaniamidin välisellä reaktiolla. Myös tiatsolin johdannaisia valmistetaan yleensä tioamidin ja halogenoidun aldehydin tai ketonin välisellä reaktiolla.
Käyttö

Tiatsolin käyttö ei ole erityisen suurta. Siitä valmistetaan johdannaisia, joilla on käyttöä kumin vulkanoinnissa, väriaineina ja sienimyrkkyinä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ChemBlink: Thiazole (englanniksi)
Radomyšl

| Radomyšl (Радомишль) |
| --- | --- |
 Radomyšlin linna.
 lippu:  vaakuna
 Žytomyrin alueen sijainti, alla kaupungin sijainti
 Radomyšl
 Koordinaatit: 50.50267°N, 29.24381°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Žytomyrin alue
Piiri:  Žytomyrin piiri
Kirjallinen maininta:  1151
Väkiluku (2001):  13 973
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Radomyšl (ukr. Радомишль) on kaupunki Ukrainan Žytomyrin alueen Žytomyrin piirissä. Vuonna 2021 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 13 973.
Radomyšliä edelsi Kiovan Rusin aikainen Mytšeskin paikkakunta (ukr. Мичеськ), joka mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa kronikoissa vuoden 1151 tapahtumista kerrottaessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Radomyšl Wikimedia Commonsissa
Радомишльської громади (ukrainaksi)
Radomyshl community (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Radio Kuku

Radio Kuku (viroksi Raadio Kuku [kukku] tai Kuku Raadio) on virolainen radioasema. Radio Kuku oli Viron ensimmäinen yksityinen radioasema ja se aloitti lähetyksensä vuonna 1992 Tartossa. Kanavan ohjelmisto on suunnattu pääosin koulutetulle väestölle ja Radio Kuku onkin pysynyt Viron julkisen palvelun radiokanavien pääkilpailijana.
Radio Kuku oli Neuvostoliiton jälkeisen ajan Viron ensimmäinen yksityisesti omistettu ja poliittisesti riippumaton radiokanava. Kanavan perustivat media-alan liikemies ja myöhemmin poliitikkona toiminut Rein Lang sekä Eesti Ekspressin, Viron ensimmäisen poliittisesti itsenäisen sanomalehden perustajana tunnettu Hans H. Luik. Radioaseman omisti Trio-niminen yritys ja sillä oli vuoden 1993 alkupuolella, tasan vuosi perustamisen jälkeen, 26 vakituista työntekijää ja viitisenkymmentä freelanceria.
Raadio Kuku 2010-luvun lopulla

”Ajattelevan ihmisen radioksi” itseään kutsuva Kuku kertoi vuonna 2019 olevansa yksi harvoista yksityisistä radioasemista Euroopassa, joka keskittyy uutisiin ja yhteiskunnallisiin ohjelmiin musiikin ohella. Kuku lähettää juonnettua ohjelmaa arkisin klo 6–19. Tiheiden lyhyiden uutislähetysten lisäksi kello 12–13 ja 17–17.30 lähetetään pidempi uutislähetys.
Talvella 2014 Kukulla oli 144 000 säännöllistä kuulijaa, ja se oli Viron suosituin yksityinen radioasema vironkielisen väestön keskuudessa. Kukun aamu- ja iltapäiväohjelmaa kuulee säännöllisesti lähes 80 000 ihmistä. Lähes 40 prosenttia Kukun kuuntelijoista on korkeakoulutettuj ja 60 prosenttia asuu kaupungeissa.
Raadio Kuku kuuluu Postimees-konserniin. Sen muita radioita ovat nuorille suunnattu MyHits, vain virolaista musiikkia soittava Raadio Elmar sekä venäjänkieliset DFM ja Narodnoe Radio.
Aiheesta muualla

Radio Kukun kotisivu (viroksi)