stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo suomalaisten näyttelijöiden äänirooleista R–S
S > Lars Svedberg

Lars Runar Svedberg on suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Hänet tunnetaan myös kertojana ja äänikirjojen lukijana.
| Vuosi | Elokuva / sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1979 | Barbapapa (sarja) | Kertoja, Barbapapa, Barbapaavo, Barbapoju, Barbapinko, Jaakko, kaikki miesroolit |
| 1982 | Alfons Jokinen | Kertoja |
| 1984 | Jaki, vuoriston karhu (sarja) | Ernest Thompson Seton (kertoja), Jaki, Dimas-setä, Herra Forrester, Cox, Bonami, Pedro, Poppamies, kaikki miesroolit |
| 1997 | Herkules | Kertoja |
| 2007 | Rottatouille | Anton Ego |
| 2011 | Gnomeo & Juliet | William Shakespeare |
| 2012 | Pasila | luontodokumentin lukijanääni |
S > Pertti Sveholm

Pertti Edvin Sveholm on suomalainen näyttelijä sekä teatteri- ja oopperaohjaaja.
| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2000 | Dinosaurus | Bruton |
| 2002 | Peter Pan ja paluu Mikä-mikä-maahan | sivuääniä |
| 2005 | Muumien malliin | Nuuskamuikkunen (jaksot 2 ja 3) |
| 2010 | Itse ilkimys | herra Perkins |
| 2013 | Monsterit-yliopisto | professori Kantti |
| 2016 | Doria etsimässä | Hank |
S > Niilo Syväoja

Niilo Syväoja on suomalainen näyttelijä.
| Vuosi | Elokuva / Sarja / Peli | Rooli |
| --- | --- | --- |
|  ? | Pokémon | Derek |
|  ? | Hupsisen perhe | Tero |
| 2004 | Battle B-Daman | sivuäänet |
| 2004 | Kauhulan koulu | Elliott |
| 2005 | Zathura – avaruusseikkailu | Walter |
| 2005–2006 | Anna ja lohikäärme | Tilli |
| 2005–2007 | Lelumaan Niksu | Niksu |
| 2005 | Jali ja suklaatehdas | Jali |
| 2005 | Narnian tarinat: Velho ja leijona | Edmund |
| 2006 | Monsteritalo | D.J.Walters |
| 2006 | Happy Feet | Mumble |
| 2007 | Harry Potter ja Feeniksin kilta | Vincent Grabbe |
| 2007 | Silta salaiseen maahan | Jess |
| 2007 | Harry Potter ja Feeniksin kilta | Jengiläiset, Rohkelikon oppilaat, Korpinkynnen oppilaat |
| 2007 | Riemukas Robinsonin perhe | Vilppu |
| 2007 | Kim Possible | Jim ja Tim Possible (kausi 4), sivuäänet |
| 2008 | Narnian tarinat: Prinssi Kaspian | Edmund |
| 2011 | Happy Feet 2 | Mumble |
Iho- ja allergiasairaala

Iho- ja allergiasairaala, Sukupuolitautien poliklinikan sisäänkäynti
Iho- ja allergiasairaala, rakennuksen ympäri kulkevan tien suunnasta nähtynä
Iho- ja allergiasairaala on Helsingissä, Meilahden kaupunginosassa sijaitseva sairaala. Se kuuluu HUS-kuntayhtymän HYKS-sairaanhoitoalueeseen. Siellä hoidetaan allergia- ja ihosairauksia, annetaan sukupuolitautien erikoissairaanhoitoa sekä unilääketieteen erityistason hoitoa.
Sairaala on jaettu iho- ja sukupuolitautien klinikkaan, jossa sijaitsevat poliklinikka, vuodeosasto, päiväosasto, ihotautien avohoitokeskus (UV-valohoidot) sekä sukupuolitautipoliklinikka, ja allergiaklinikkaan, jossa sijaitsevat poliklinikka sekä lasten ja aikuisten osastot. Sairaalassa on lisäksi allergiatutkimuskeskus, allergeenilaboratorio, ihopatologian laboratorio sekä uniapneapoliklinikka.
Iho- ja allergiasairaalassa tehdään muun muassa atooppisen ihottuman, psoriaasin, astman ja ihosyöpien hoitoon liittyvää kliinistä tutkimusta. Sairaalassa on aloitettu ensimmäisenä maassa lasten ruokasiedätykset (esim. maito, vehnä ja pähkinät). Siitepölyallergiaan on tarjolla uusia hoitomuotoja. Heinänuhaiset saavat avun kielen alle muutamassa sekunnissa liukenevista "timoteitableteista".
Historia

"Uuden" iho- ja sukupuolitautien klinikan suunnittelu aloitettiin vuonna 1909. Venäjän keisari Nikolai II ostatti kallioisen maa-alueen Meilahden nykyiseltä sairaala-alueelta silloin hyvin tarpeelliseksi nähtyyn tarkoitukseen, "Syfilido-Dermatologisen klinikan" rakentamista varten. Sodat ja pula-aika keskeyttivät rakennustyöt ensimmäiseen kerrokseen ja kivijalan kivet käytettiin myöhemmin Naistenklinikan perustukseen. Suunnittelu alkoi uudelleen 1950-luvulla ja se oli edelleen vireillä, kyn Hyks vuonna 1970 osti Allergiasairaalan Allergiatutkimussäätiöltä. Saman tien Hyksin liittovaltuusto hyväksyi suunnitelman rakentaa uusi iho- ja sukupuolitautien klinikka Allergiasairaalan yhteyteen. Suunnitelman toteuttamiseen kului kuitenkin vielä kaksi vuosikymmentä.
Historia > Allergiasairaala 1962-

Maailman ensimmäinen yksinomaan allergiasairauksien hoitoon ja tutkimukseen tarkoitettu sairaala oli noussut puistomaiselle rinnetontille Meilahdentie 2:n tuntumaan vuonna 1962. Sitä ennen vuodesta 1947 Allergiasairaala oli aluksi toiminut SPR:n tiloissa Lauttasaaren kartanossa (30 vuodepaikkaa) ja sitten Kammiokadulla vuokratiloissa (40 vuodepaikkaa). Sitä ylläpiti Allergiatutkimussäätiö - Stiftelsen för allergiforskning, joka oli perustettu vuonna 1946.
Uuden sairaalan rakentamisen asiaa oli ajanut sinnikkäästi säätiön sairaalan ylilääkäri Zaida Eriksson-Lihr. Hänen panoksensa allergiahoidon kehittäjänä ja sairaalan alkuunpanijana muistetaan vuonna 2008 vahvistetussa asemakaavassa, jossa sairaalan editse kulkeva pieni katu sai nimen Zaidankatu. Eriksson-Lihr toi Suomeen opintomatkaltaan paljon uutta tietoa ja hoitotekniikkaa, mm. ihokokeet.
Allergiasairaalan suunnittelivat arkkitehdit Inkeri Linnasalmi ja Erkki Linnasalmi (1908–1982). Ensimmäinen, 1950-luvulla tehty 200-paikkainen suunnitelma ei toteutunut, mutta kun sairaalaa yksinkertaistettiin ja paikkamäärää vähennettiin 75:een, päästiin viimein rakentamaan.
Historia > Yhdistyminen Iho- ja sukupuolitautien klinikkaan, laajennus 1992

Sairaala sai laajennusosan vuonna 1992, jolloin tuli mahdolliseksi, että kaksi taustaltaan hyvin erilaista yksikköä, Hyksin Allergiasairaala ja siihen asti Unioninkadun vanhoissa tiloissa toiminut Iho- ja sukupuolitautien klinikka eli ns. Vanha klinikka voitiin yhdistää. Sairaalan laajennuksen ja siihen liittyvän saneerauksen suunnitteli arkkitehti Mikael Paatela (s. 1950). Laajennuksen myötä klinikan koko kolminkertaistui. Viisikerroksisen sairaalan kolme alinta kerrosta louhittiin kallioon. Uudisrakennusosaan tuli lähinnä poliklinikka-, laboratorio-, kuntoutus- ja opetustiloja. Uudisrakennus ja kahden eri yksikön yhdistäminen oli sen aikaisen, yli 30 vuotta ylilääkärinä toimineen Kimmo Mustakallion työuran viimeinen hanke, jonka hän saattoi loppuun.
Iho- ja sukupuolitautien klinikan henkilöstölle muutto historiallisista tiloista uuteen ja ajanmukaiseen työympäristöön oli sekä haikeaa että toivottua. Uutta oli opettavana paljon: mm. atk, koska Vanhaan klinikkaan tietokonepäätteitä ei voitu sijoittaa.
Aiheesta muualla

Iho- ja allergiasairaala HUS
Iho- ja allergiasairaala (Arkistoitu – Internet Archive) [vanhentunut linkki]
| n k Perustiedot Wikidatassa: Iho- ja allergiasairaala (Q18659289)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: sairaala
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Meilahti
katuosoite: Meilahdentie 2, 00250 Helsinki
Aulis Junttila

| Kustaa Aulis Ferdinand Junttila |
| --- | --- |
 Aulis Junttila kolmas oikealta
II kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri
 17.11.1953 – 5.5.1954  
Edeltäjä:  Kusti Eskola
Seuraaja:  Aku Sumu
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. elokuuta 1904 Uskela
Kuollut: 17. toukokuuta 1979 (74 vuotta) Helsinki
Arvonimi: professori h.c.
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Kustaa Aulis Ferdinand Junttila (16. elokuuta 1904 Uskela – 17. toukokuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen rakennusalan vaikuttaja ja betonirakentamisen vaikutusvaltaisimpia henkilöitä sodanjälkeisen jälleenrakentamiskauden aikana Suomessa. Hän toimi Tuomiojan hallituksessa ammattiministerinä 1950-luvulla (kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri 17.11.1953–5.5.1954).
Aulis Junttila opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa valmistuen rakennusinsinööriosastolta diplomi-insinööriksi vuonna 1929 ja suoritti Kadettikoulussa insinööriupseerin tutkinnon 1930. Hän opiskeli myös Kauppakorkeakoulussa ja Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa vuosina 1930–1933 sekä Stuttgartin ja Zürichin teknillisissä korkeakouluissa 1930–1934.
Junttila teki pitkän uran Sementtiyhdistyksessä teknisen osaston päällikkönä 1933–1938 sekä asiamiehenä ja toimitusjohtajana 1938–1970 sekä Oy Betoni Ab:n toimitusjohtajana 1939–1958. Suomen Betoniyhdistyksen asiamiehenä Junttila toimi vuodesta 1934 ja puheenjohtajana vuodet 1946–1969. Hän kuului myös Sileävalukerhoon.
Talvi- ja jatkosodan aikana Aulis Junttila toimi linnoitustöissä työmaiden tarkastajana ja rakentajajoukkojen päällikkönä eri joukko-osastoissa. Sotien jälkeen Junttila osallistui edelleen aktiivisesti maanpuolustustoimintaan ja toimi mm. Puolustustaloudellisen suunnittelukunnan (PTS) johdossa 1958–1963 ja Puolustusneuvoston jäsenenä 1959–1963. Hänet ylennettiin reservissä insinöörieverstiluutnantiksi.
Luottamustehtäviä

Suomen Betoniyhdistys ry:n puheenjohtaja 1946–1969
Helsingin Sato Oy:n johtokunnan puheenjohtaja 1951–1966, hallintoneuvosto 1966–
Keskus-Sato Oy:n johtokunnan puheenjohtaja 1952–1960
Pohjoismainen Betoniliitto, puheenjohtaja 1953–1955
Tie- ja vesirakennushallituksen organisaatiokomitea 1954 - 1960
Rakennushallituksen organisaatiokomitea 1954–1960
Valtion rakennusalan rationalisointilautakunnan puheenjohtaja 1954–1960
Valtionrautateiden organisaatiokomitea 1954–1960
Suomalaisten Teknikkojen Seuran varapuheenjohtaja 1947–52
Suomen Teknillisen Seuran puheenjohtaja 1955–1959
Amer-Tupakka Oy:n hallintoneuvosto 1956–1960
Tekniikan edistämissäätiön varapuheenjohtaja 1956–1961
Puolustustaloudellisen suunnittelukunnan (PTS) rakennusjaoston puheenjohtaja 1958–1959
Puolustustaloudellisen suunnittelukunnan puheenjohtaja 1959–1963
Puolustusneuvosto 1959–1963
Maanpuolustuksen tieteellisen neuvottelukunnan (MATINE) lisäjäsen 1961–1963
Valtion teknillisen tutkimuslaitoksen hallituksen jäsen 1958–72
Geologisen tutkimuslaitoksen neuvottelukunta 1959–1965
Helsingin keskustan asemakaavatoimikunta 1959–1965
Asuntoelementti Oy:n puheenjohtaja 1962–1965
Asuntoreformiyhdistyksen hallitus 1965–67
Betoni Oy:n johtokunta 1964–
Suomen Tieyhdistyksen hallituksen jäsen 1953–71, puheenjohtaja 1969–1970
Teknillisen korkeakoulun neuvottelukunnan jäsen 1955–58, 1958–61 64–67,67–70
Helsingin puhelinyhdistyksen edustajiston jäsen 1963–72
Piintilän ja Junttilan suku r.y.:n puheenjohtaja 1953–1979
Huomionosoituksia

Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan komentajamerkki
Suomen Leijonan ritarikunnan Komentajamerkki
3. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
4. luokan Vapaudenristi miekkojen kera
Vapaussodan muistomitali
Talvisodan muistomitali soljen kera
Jatkosodan muistomitali
Professorin arvo 1963
Suomen Betoniyhdistyksen kunniajäsen 1970
REO Speedwagon

| REO Speedwagon |
| --- | --- |
 REO Speedwagon vuonna 2010. Vasemmalta: Neal Doughty, Bruce Hall, Bryan Hitt, Kevin Cronin ja Dave Amato.
Tiedot
Toiminnassa:  1967–
Tyylilaji:  hard rock, poprock, soft rock
Kotipaikka:   Champaign, Illinois, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Neal Doughty   Kevin Cronin   Bruce Hall   Dave Amato   Bryan Hitt  
Entiset jäsenet:  Alan Gratzer Joe Matt Mike Blair Gregg Philbin Terry Luttrell Bob Crownover Joe McCabe Marty Shepard Bill Fiorio Steve Scorfina Gary Richrath Mike Murphy Graham Lear Miles Joseph Carla Day Melanie Jackson Jesse Harms
Levy-yhtiö:  Epic Records   Legacy Recordings   Speedwagon Recordings  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
REO Speedwagon on vuonna 1967 perustettu yhdysvaltalainen pop/rock-yhtye, joka kasvatti mainettaan 1970-luvulla, mutta tuli vasta 1980-luvulla suosituksi. Yhtyeen tunnetuimpia lauluja ovat muun muassa "Roll With The Changes", "Can't Fight This Feeling" ja "Keep On Loving You".
Yhtye on nimetty vanhan REO Speed Wagon -kuorma-auton mukaan.
Tammikuussa 2023 kosketinsoittaja ja perustaja Neal Doughty jätti yhtyeen. Doughty oli yhtyeen viimeinen alkuperäinen jäsen.
Jäsenet > Nykyiset

Kevin Cronin - laulu, kitara, piano, koskettimet (1972-1973, 1976-)
Bruce Hall - basso, laulu  (1977-)
Dave Amato - soolokitara, laulu  (1989-)
Bryan Hitt - rummut, lyömäsoittimet  (1989-)
Alan Gratzer - rummut, lyömäsoittimet, taustalaulu  (1967-1988;live 2005-läsnä
Joe Matt - soolokitara, laulu  (1967-1968)
Mike Blair - basso, laulu  (1967-1968)
Gregg Philbin - basso, taustalaulu  (1968-1977)
Terry Luttrell - laulu  (1968-1972)
Bob Crownover - soolokitara  (1968-1969)
Joe McCabe - saksofoni  (1968)
Marty Shepard - trumpetti  (1968)
Bill Fiorio - soolokitara  (1969)
Steve Scorfina - soolokitara  (1969-1970)
Gary Richrath - soolokitara, laulu  (1970-1989)
Mike Murphy - laulu, kitara  (1973-1976)
Graham Lear - rummut, lyömäsoittimet  (1988-1989)
Miles Joseph - soolokitara  (1989)
Carla Day - taustalaulu  (1989)
Melanie Jackson - taustalaulu  (1989)
Jesse Harms - koskettimet, taustalaulu  (1989-1991)
Neal Doughty - koskettimet, urut, piano, syntetisaattori  (1967-2023)
John Aldridge - lyömäsoittimet  (2005-)
Joe Vannelli - koskettimet  (2007)
Albumit

R.E.O. Speedwagon (1971)
R.E.O./T.W.O. (1972)
Ridin' the Storm Out (1973)
Lost in a Dream (1974)
This Time We Mean It (1975)
R.E.O. (1976)
Live: You Get What You Play For  (1977)
You Can Tune a Piano but You Can't Tuna Fish (1978)
Nine Lives (1979)
Hi Infidelity (1980)
Good Trouble (1982)
Wheels Are Turnin' (1984)
Life as We Know It (1987)
The Earth, a Small Man, His Dog and a Chicken (1990)
Building the Bridge (1996)
Find Your Own Way Home (2007)
Not So Silent Night...Christmas with REO Speedwagon (2009)
Keski-Afrikan tasavalta

Keski-Afrikan tasavalta eli Keski-Afrikka (lyh. CAR) on tasavalta keskisessä Afrikassa. Keski-Afrikan tasavalta on sisämaavaltio ja sen rajanaapureita ovat pohjoisessa Tšad, idässä Sudan ja Etelä-Sudan, etelässä Kongon demokraattinen tasavalta sekä Kongon tasavalta ja lännessä Kamerun. Maan yli viisi miljoonaa asukasta puhuvat yhteensä yli 80 kieltä, ja eri etnisten ryhmien välisenä lingua francana toimii kreolipohjainen sangon kieli.
Keski-Afrikan tasavallassa on runsaat luonnonvarat, joihin kuuluu muun muassa timantteja, kultaa, kobolttia ja uraania. Tästä huolimatta maa on erittäin köyhä ja alikehittynyt. Vuonna 2017 maan ostovoimakorjattu bruttokansantuote asukasta kohti laskettuna oli maailman alhaisin, ja vuonna 2018 maassa oli inhimillisen kehityksen indeksin mukaan maailman alhaisin elintaso. Maa on 2000-luvulla kärsinyt myös useista poliittisista levottomuuksista.
Ennen itsenäistymistään vuonna 1960 maa oli Ranskan Ubangi-Šari -niminen siirtomaa. Jean-Bedel Bokassan diktatuurin aikana vuosina 1977–1979 maa tunnettiin nimellä Keski-Afrikan keisarikunta.
Maantiede

Keski-Afrikan tasavalta on valtio keskisessä Afrikassa, ja sen rajanaapurit ovat Tšad pohjoisessa, Sudan ja Etelä-Sudan pohjoisessa ja idässä, Kongon demokraattinen tasavalta ja Kongon tasavalta etelässä sekä Kamerun lännessä. Valtion pinta-ala on 622 984 neliökilometriä.
Keski-Afrikan tasavallan maasto on pitkälti tasaista tai kumpuilevaa tasankoa, joka on noin 500 metriä merenpinnan yläpuolella. Eroosion muodostamasta tasangosta kohoaa paikoin jäännösvuoria. Maan koillis- ja luoteisosassa on kaksi pientä vuoriketjua, jotka kohoavat yli 1 300 metriin. Koillisessa oleva Bongon massiivi on korkeimmillaan 1 330 metriä korkea, kun taas läntinen Karrevuoristo on 1 410 metriä korkea. Sen korkein kohta Mont Ngaoui on myös koko maan korkein huippu.
Vesistöllisesti Keski-Afrikan tasavallan jakaa kahteen valuma-alueeseen lounaasta koilliseen kulkeva vedenjakaja. Sen pohjoispuolelle jää kolmasosa maan pinta-alasta ja eteläpuolelle kaksi kolmasosaa. Pohjoisosien joet virtaavat Chari- ja Logonejokiin, jotka puolestaan jatkavat Tšadiin ja laskevat Tšadjärveen. Suurin osa maan eteläosan joista ovat puolestaan Kongon sivujokia. Itäinen rajaseutu kuuluu Niilin valuma-alueeseen. Kongon valuma-alueen joet laskevat Keski-Afrikan tasavallassa Ubangijokeen, joka muodostaa myös Kongon demokraattisen tasavallan vastaisen rajan.
Maa voidaan jakaa ilmastoltaan pohjois- ja eteläosiin. Pohjoisosassa on vuosittain yksi sadekausi toukokuusta syyskuuhun, jolloin sataa 875–1 000 mm. Muulloin on varsin kuivaa. Eteläosan ilmasto on trooppisempi, sadetta saadaan 1 500–2 000 mm ja se lankeaa tasaisesti muina kuukausina paitsi joulukuussa ja tammikuussa. Vuoden keskilämpötila on etelässä 23 astetta ja 26 astetta pohjoisessa, jossa lämpötilassa on kuitenkin myös suurempaa vaihtelua.
Keski-Afrikan tasavalta on Afrikan savannivyöhykkeellä, mutta maan kasvillisuus vaihtelee pohjoisen puuttomasta savannista eteläosien trooppisiin sademetsiin, joita on etenkin Ubangi- ja Sangha-jokien varrella. Maan keskiosissa on puolestaan sekä lehtimetsiä että ruohomaita.
Savannilla elää monia antilooppeja, paviaaneja, puhveleita ja elefantteja. Sademetsissä eläinlajeja on vielä enemmän: gorilloita, simpansseja ja muita apinoita, leopardeja sekä harvinainen bongo-antilooppi. Maan lounaisosassa sijaitseva Dzanga-Sanghan kansallispuisto, joka tunnetaan gorillan ja metsänorsun suojelualueena, ja pohjoisosassa sijaitseva Manovo-Gounda St. Floris’n kansallispuisto ovat Unescon maailmanperintökohteita.
Historia > Varhainen historia

Keski-Afrikan tasavallasta on löytynyt piikivi- ja kvartsityökaluja, jotka ovat ainakin 8 000 vuotta vanhoja. Bouarin lähistöltä on puolestaan löytynyt noin 2 500 vuotta vanhoja useita tonneja painavia megaliitteja, joiden pystyttämiseen on tarvittu jo melko suuria yhteisöjä.
Keski-Afrikassa oli ainakin 600-luvulta lähtien useita valtakuntia, kuten Kanem-Bornu, Wadai, Bagirmi ja Darfur, jotka vaikuttivat myös nykyisen Keski-Afrikan tasavallan alueella ja joiden keskuspaikka oli joko Tšadjärvellä tai Ylä-Niilillä. Keski-Afrikan tasavallassa elettiin lähinnä pienissä kylissä, joiden asukkaat metsästivät ja kaskiviljelivät.
Keski-Afrikan tasavalta liittyi kansainvälisiin kauppaverkostoihin 1600-luvulla, kun arabiorjakauppiaat levittäytyivät alueelle. Orjat kuljetettiin pohjoiseen Saharan läpi ja Länsi-Afrikkaan myytäväksi eurooppalaisille kauppiaille. Orjakauppa jatkui käytännössä vuoteen 1912, jolloin alueelle syntynyt Dar al-Kutin sulttaanikunta kaatui. Orjakauppa mursi monia heimoyhteisöjä ja tyhjensi paikoin alueen asukkaista.
Historia > Siirtomaa-aika

Sulttaani Rabih hallitsi vuoden 1875 tienoilla Ubangijoen yläjuoksua eli nykyisen Keski-Afrikan tasavallan aluetta. Eurooppalaiset saapuivat alueelle 1885, ja Ranska sai vuoden 1887 sopimuksella haltuunsa Ubangin oikean rannan. Kaksi vuotta myöhemmin ranskalaiset perustivat Banguin ja vuonna 1894 Ubangi-Šarista tuli osa Ranskan siirtomaita. Ranskan valta vakiintui 1900-luvun alussa, kun joukot löivät sulttaani Rabihin ja siirtomaavalta vakiinnutettiin koko alueelle. Ranskalaiset vuokrasivat isoja osia maasta eurooppalaisille yrityksille, jotka pakottivat paikalliset keräämään luonnonkumia, metsästämään ja työskentelemään plantaaseilla. Eurooppalaisten asettamat työvaatimukset tekivät paikallisten oman viljelyn mahdottomaksi ja aiheutti nälänhätää. Samalla ihmisten siirtäminen uusille alueille altisti nämä unitaudille ja malarialle, mikä nosti kuolleisuutta.
Vuonna 1906 Ubangi-Šari liitettiin Tšadin siirtokuntaan, ja vuonna 1910 siitä tuli yksi Ranskan päiväntasaajan Afrikan neljästä alueesta Tšadin, Kongo-Brazzavillen ja Gabonin kanssa. Siirtokunnassa sattui pienimuotoisia kapinoita siirtomaavaltaa vastaan ja taloutta kehitettiin plantaasityyppiseksi. Ranskalaiset kehittivät infrastruktuuria ja terveydenhuoltoa, mutta samaan aikaan paikalliset tekivät pakkotyötä plantaaseilla. Väestöä värvättiin myös työskentelemään Kongon eteläosaan rantarautatien rakentamiseksi.
Elokuussa 1940 siirtokunta liittyi Vapaan Ranskan joukkojen rinnalle kenraali Charles de Gaullen kutsusta taistelemaan Saksaa vastaan. Toisen maailmansodan jälkeen vuoden 1946 Ranskan perustuslaki aloitti ensimmäiset uudistukset, jotka lopulta johtivat siirtomaiden itsenäistymiseen. Kansalaiset saivat Ranskan kansalaisuuden ja alueelle perustettiin demokraattinen paikallishallinto.
Historia > Itsenäisyyden alku, Dackon ja Bokassan kausi

Keski-Afrikan edustajana Ranskan parlamentissa oli katolinen pappi Barthélemy Boganda, joka vetosi Afrikan vapauttamisen puolesta. Vuoden 1956 Ranskan laki eliminoi vaalien epäoikeudenmukaisuuksia ja perustuslaki vuodelta 1958 hajotti Ranskan Päiväntasaajan Afrikan ja saman vuoden joulukuussa parlamentti julisti Keski-Afrikan tasavallan perustetuksi Boganda pääministerinään. Hän johti maata aina maaliskuuhun 1959, jolloin kuoli lento-onnettomuudessa ja johtoon siirtyi hänen serkkunsa David Dacko. Dacko julisti maan itsenäiseksi 13. elokuuta 1960. Hän teki kaksi vuotta myöhemmin maasta MESAN-puolueen johtaman yksipuoluejärjestelmän.
Keski-Afrikan tasavallan talous romahti nopeasti ja joulukuussa 1965 upseeri Jean-Bédel Bokassa syöksi Dackon vallasta, kun maata uhkasi konkurssi ja yleislakko. Bokassa kumosi perustuslain, hajotti parlamentin ja keskitti kaiken vallan itselleen. Ranska tuki Bokassaa, koska halusi hallita maan timantti- ja mahdollisia uraanivaroja.
Bokassa nimitti itsensä elinikäiseksi presidentiksi vuonna 1972 ja neljä vuotta myöhemmin muutti valtion keisarikunnaksi ja kruunasi itsensä keisari Bokassa I:ksi. Bokassa teetti itselleen samanlaisen valtaistuimen kuin kuningas Salomolla. Kruunajaisjuhlallisuudet maksoivat noin 20 miljoonaa Yhdysvaltojen dollaria, kun maan bruttokansantuote samana vuonna oli 250 miljoonaa Yhdysvaltojen dollaria. Valtion kassa oli tyhjä, mutta Bokassa käytännössä keräsi omaan pussiinsa timanttikaivosten tuotot. Korruption lisäksi Bokassan valtakautta värittivät lukuisat hirmuteot ja ihmisoikeusrikkomukset.
Keisarikunnan aika jäi lyhyeksi. Dacko kaappasi 20. syyskuuta 1979 ranskalaisten avustamana vallan takaisin itselleen ja muutti maan taas tasavallaksi. Dackon paluuta ei otettu vastaan suotuisasti, ja hän joutui tukeutumaan ranskalaisiin ja Bokassan entisiin virkamiehiin. Dacko oli riippuvainen asevoimien tuesta, ja syyskuussa 1981 valtaan nousi sotilasvallankaappauksen jälkeen kenraali André Kolingba. Kolingba johti maata neljä vuotta sotilasjuntan johdossa. Juntta hajotettiin vuonna 1985, maahan perustettiin puolue Rassemblement Democratique Centrafricain (RDC) ja uusi perustuslaki hyväksyttiin kansanäänestyksessä. Kolingba valittiin presidentiksi syyskuussa 1985 ilman vastaehdokkaita. Painostuksen jälkeen Kolingba suostui vuonna 1992 laillistamaan oppositiopuolueet ja sallimaan monen puolueen parlamentti- ja presidentinvaalit.
Historia > Venäläiset Ranskan tukijoukkojen tilalle

Kun vuoden 2013 sotilasvallankaappaus käynnisti heimojen välisen sisällissodan, maan entinen siirtomaaisäntä Ranska lähetti Keski-Afrikan tasavaltaan 1 600 sotilasta. Tämä operaatio Sangaris oli Ranskan seitsemäs sotilaallinen väliintulo Keski-Afrikan tasavallassa sen jälkeen, kun maa itsenäistyi vuonna 1960. Vuonna 2020 presidentti Faustin Archange Touadera toi maahan Venäjän puolisotilaallisia joukkoja torjumaan pääkaupunkiin eteneviä kapinallisia. CAR kuvaili venäläisiä sotilaallisiksi neuvonantajiksi, mutta Ranskan, YK:n ja muiden mukaan ne ovat Kremlin tukeman Wagner-ryhmän palkkasotureita, joiden tekoja on yhdistetty liitetty julmuuksiin ja luonnonvarojen ryöstelyyn.
Joulukuussa 2022 Ranskan sotilaat poistuivat. Sitä edelsi Ranskan ja CAR:n välinen kiista Venäjän lisääntyneestä sotilaallisesta läsnäolosta. Sotilaallisen yhteistyön keskeyttämistä Ranska perusteli sillä, että se katsoi Venäjän ohjaavan Ranskan vastaista kampanjaa.
Keski-Afrikan tasavallan presidentit

David Dacko (1960–1965)
Jean-Bédel Bokassa (1966–1979, keisari vuosina 1976–1979)
David Dacko (1979–1981)
André Kolingba (1981–1993)
Ange-Félix Patassé (1993–2003)
François Bozizé (2003–2013)
Michel Djotodia (väliaikainen vuonna 2013)
Catherine Samba-Panza (väliaikainen tammikuusta 2014)
Faustin-Archange Touadéra (helmikuusta 2016)