Charles S. Peirce
Filosofia > Merkkien taksonomia

Peirceläisen semiotiikan yleisluontoisuus – käytännössä kaikki mahdolliset asiat ovat merkkejä – on tärkeää ymmärtää, kun sitä verrataan esimerkiksi Saussuren semiotiikkaan, joka rajoittui kielen ja kulttuurin merkkien tutkimiseen tai analyyttisen kielifilosofian semiotiikkaan, joka on ensisijaisesti keskittynyt kielen merkitysten selventämiseen. Hänen esittämänsä merkkien, tulkitsimien ja objektien luokittelut pyrkivät tekemään selvää kaikista mahdollisista tavoista, joilla mieli asioita tulkitsee tai ymmärtää. Merkeille Peirce esitti myöhäisessä filosofiassaan useita luokittelujärjestelmiä, joista viimeinen sisälsi 66 merkkien lajia. Hänen tunnetuin luokittelunsa sisältää kuitenkin vain 10 merkkien lajia, jotka perustuvat yhdeksälle semioottiselle kategorialle. Merkki voi olla suhteessa merkitsijään itseensä laatumerkki, yksmerkki tai ohjamerkki; suhteessa kohteeseensa se taas voi olla ikoni (kuva), indeksi (osoitin) tai symboli (tunnus); tulkinnos voi olla reema, sanomus tai peruste.
Laatumerkki, yksmerkki ja ohjamerkki ovat kolme mahdollista tapaa tarkastella merkitsijää itsessään. Laatumerkin käsite vastaa sisällöltään suurelta osin kvalian käsitettä. Kun katselet kädessäsi olevaa tomaattia, sen yksilöllinen punainen sävy sellaisena kuin se sinulle välittömästi ilmenee, on laatumerkki. Laatumerkki on äärimmäisen ”rappeutunut” merkki, eikä se tietyssä mielessä ole merkki lainkaan. Se ei nimittäin voi viitata mihinkään muuhun kuin itseensä ja muihin sitä muistuttaviin kvalioihin, eikä sillä voi olla varsinaista merkityssisältöä. Yksmerkkejä sitä vastoin ovat konkreettiset asiat ja esineet. Esimerkiksi kädessäsi pitelemäsi tomaatin tapauksessa tomaatti itsessään on yksmerkki. Se voi olla esimerkiksi merkki siitä, että tulit ostaneeksi yhden tomaatin liikaa salaattiasi varten, kun salaattia tehdessäsi havaitset sen olevan tarpeeton. Ohjamerkki tai lakimerkki, kuten legisign kirjaimellisesti kääntyisi, puolestaan tarkoittaa lakia tai sääntöä merkkinä. Tomaatin tapauksessa lakimerkki olisi tomaatin yleiskäsite eli ne lait tai säännöt, joiden avulla erotat tomaatit esimerkiksi kurkuista, mansikoista, ja niin edelleen omaksi lajikseen. Myöhemmissä kirjoituksissaan Peirce käytti laatumerkeistä myös nimeä tone, yksmerkeistä nimeä token ja ohjamerkeistä nimeä type. Tästä juontaa juurensa logiikassa, kielitieteessä ja tietojenkäsittelytieteessä normaali tyyppi-token-erottelu. Kaikki tavanomaiset merkit kuten kielen sanat, värikoodit ja niin edelleen ovat nimenomaan tyyppejä.
Ikoni, indeksi ja symboli ovat todennäköisesti Peircen tunnetuimmat semioottiset käsitteet. Samaan tapaan kuin tyyppi ja token, ne ovat myös vakiintuneet normaaliin tieteellisen kielenkäyttöön eri aloilla. Termeillä viitataan kolmeen mahdolliseen tapaan, joilla merkki voi viitata kohteeseensa. Ikoni viittaa kohteeseensa vastaavuuden kautta. Esimerkiksi voidaan ottaa valokuva, maalaus, tai matemaattinen diagrammi, joka kuvaa niitä ja niitä abstrakteja numeerisia suhteita. Indeksin tapauksessa viittaus objektiin perustuu suoraan konkreettiseen tai materiaaliseen suhteeseen. Taivaalla näkyvä savu on indeksi tulesta, tienviitta paikasta ja asiayhteydessä lausuttu persoonapronomini tai erisnimi tietystä henkilöstä. Symboli taas viittaa kohteeseensa lain välittämänä. Esimerkiksi kielen normaalit sanat viittaavat merkityssisältöönsä vain, koska kielen mielivaltainen ”laki” niin määrää. Peircen symbolin käsitteen suhteen on myös tärkeää huomauttaa, että se eroaa jyrkästi tavanomaisesta symbolin käsitteestä. Vain symbolit ovat Peircelle ”aitoja” merkkejä, missä ikonit ja indeksit ovat ”rappeutuneita” triadisia relaatioita. Symboli on ”aito” merkki, koska sen viittaus objektiinsa on kauttaaltaan tulkitsimen välittämä. Ellei merkkiä tulkittaisi merkiksi objektistaan, ei merkin ja objektin välillä olisi mitään ne yhteenliittävää suhdetta.
Reema, sanomus ja peruste tarkoittavat kolmea mahdollista tapaa, joilla merkki voi olla suhteessa tulkinnokseensa. Se myös vastaa täsmällisimmin kaikkien logiikkaa opiskelleiden tuntemaa käsitteellistä jaottelua. Reema voidaan karkeasti ottaen samaistaa predikaattiin, sanomus propositioon ja peruste lauseeseen eli argumenttiin. Esimerkiksi predikaattilogiikan lause P(a) & (P(a) —> P(b)) koostuu yhdestä predikaatista P() ja kahdesta propositiosta P(a) ja P(b), missä yksilövakiot a ja b ovat indeksejä. Reema ei kuitenkaan ole sama asia kuin predikaatti, eikä sanomus sama asia kuin propositio tai peirceläinen peruste yhtä kuin logiikan lause.
Reemalle on ominaista, että se ei voi olla tulkintansa puolesta sen enempää tosi kuin epätosi. Esimerkiksi tomaatin pyöreys ei ole mitään, josta voisi sanoa, että se on tulkintansa puolesta totta tai epätotta, mutta yhtä kaikki se voi olla merkki asioista. Sitä vastoin havainto, että kädessäsi oleva esine on pyöreä on joko totta tai epätotta – joko kädessäsi todella on pyöreä esine tai kyseessä on hallusinaatio. Havainto on toisin sanoen sanomus. Propositiot puolestaan ovat sanomusten symboleja, mielivaltaisia merkkejä jotka esittävät mahdollista tosiasiaa (esimerkiksi suomen lause ”kädessäni on tomaatti”). Peruste taas on merkki, joka määrää tulkinnoksensa johtopäätöksenään. Vaikkapa lause P(a) & (P(a) —> P(b)) määrää tulkinnoksenaan johtopäätöksen P(b). Perusteet Peirce jakoi niin ikään kolmeen luokkaan: abduktio, deduktio ja induktio.
Kolmella trikotomialla on yhdeksän merkkien kategoriaa, jotka määrittävät kymmenen mahdollista merkkien lajia. Logiikka tai tarkemmin ottaen matematiikka, joka määrää, mitkä merkkien lajit ovat mahdollisia on epätäsmällisesti muotoiltuna seuraava: kunkin trikotomian kategoria edustaa joko ensiyttä, toiseutta tai kolmannuutta, ja se voi olla osa samaa merkkien lajia itseään korkeammalla tasolla olevan merkkikategorian kanssa jos ja vain jos tämä edustaa samaa tai alempaa kategoriaa kuin se. Esimerkiksi laatumerkki on välttämättä ikoni. Yksmerkki (token) sitä vastoin voi olla sekä ikoni että indeksi, mutta ei symboli. Lakimerkki (tyyppi) taas voi olla yhtä hyvin ikoni, indeksi kuin symboli, mikä tarkoittaa, että symboli on välttämättä lakimerkki. Sama voidaan sanoa ikoneista, indekseistä ja symboleista. Ikoni on välttämättä reema, indeksi voi olla sekä reema että sanomus, ja symboli voi olla yhtä hyvin reema, sanomus tai peruste, mikä tarkoittaa kääntäen, että peruste on välttämättä symboli, sanomus voi olla joko indeksi tai ikoni, ja reema voi olla näistä mitä hyvänsä. Koska jokainen merkkien laji edustaa aina jokaista kolmesta trikotomiasta (se voi olla esimerkiksi lakimerkki-indeksi-reema, yksmerkki-indeksi-sanomus tai laatumerkki-ikoni-reema, mutta ei laatumerkki-indeksi-peruste), on seurauksena yhteensä kymmenen mahdollista merkkien lajia.
Merkkien lajeja on kuitenkin todellisuudessa enemmän, sillä merkit voidaan luokitella myös suhteessa objekteihinsa ja tulkinnoksiinsa tai tarkemmin ottaen näiden kategorioihin. Myös Peircen laajennukset merkkien lajiensa luokittelussa, joka johti lopulta kymmenen kolmijaon ja 66 lajin järjestelmään, perustuu samalle edellä kuvatulle matemaattiselle ajatukselle.