Georges Danton
Elämä > Kohti valtataistelua

Danton vastusti syrjäytetyn Ludvig XVI:n tuomitsemista oikeudenkäynnissä, koska kuninkaan kuolemantuomion jälkeen Ranskan viholliset eivät varmasti suostuisi sovintorauhaan. Oikeudenkäynnin alkaessa vuoden 1792 lopulla Danton oli kuitenkin poissa pääkaupungista eikä voinut vaikuttaa tapahtumien kulkuun. Kansalliskonventti oli lähettänyt hänet Jean-François Delacroix’n kanssa Ranskan äskettäin miehittämiin Itävallan Alankomaihin (nyk. Belgia) vakiinnuttamaan Ranskan valtaa ja levittämään vallankumousta. Kreivi Alexandre de Lameth kertoi myöhemmin muistelmissaan, että Danton oli laatinut yhdessä kenraali Charles-François Dumouriez’n kanssa salaisen suunnitelman, jonka tarkoituksena oli saada Englannin hallitus pelastamaan Ludvig XVI:n henki lahjonnalla. Kun tämä suunnitelma kariutui, Pariisiin palannut Danton antoi periksi ja äänesti ratkaisevassa äänestyksessä 15. tammikuuta 1793 kuninkaan kuolemantuomion puolesta ilman lykkäystä. Kun kenraali Dumouriez myöhemmin keväällä loikkasi itävaltalaisten puolelle, girondistit syyttivät Dantonia tämän liittolaiseksi. Danton käänsi syytökset girondisteja vastaan, sillä Dumouriez oli ollut paljon tekemisissä heidän kanssaan.
Danton valittiin 6. huhtikuuta 1793 jäseneksi toimeenpanovallan uudeksi elimeksi perustettuun yhteishyvän valiokuntaan, joka aloitti toimintansa seuraavana päivänä. Dantonista tuli valiokunnan johtava henkilö ja siten käytännössä Ranskan hallituksen tosiasiallinen johtaja seuraavan kolmen kuukauden ajaksi. Hän keskittyi ulkopolitiikkaan ja yritti huonolla menestyksellä saada diplomaattisin keinoin kosketuksen viholliseen joko rauhanneuvottelujen aloittamiseksi tai vihollisliittouman hajottamiseksi. Tämä vieraannutti radikalisoituneen Pariisin kommuunin, joka alkoi kääntyä jyrkempien jakobiinien kuten Maximilien de Robespierren puoleen. Dantonin suosiota alensivat myös vastoinkäymiset Vendéen kapinan kukistamisessa. Hän tuki touko–kesäkuun vaihteessa suoritettua kaappausta, jolla girondistien johtajat erotettiin kansalliskonventista, mutta radikaalien pettymykseksi hän suojeli sen jälkeen girondisteja jyrkemmiltä toimilta. Kun yhteishyvän valiokunnan ensimmäinen toimikausi päättyi 10. heinäkuuta, Dantonia ei valittu enää uudelleen. Hän oli vielä 25. heinäkuuta – 8. elokuuta 1793 kansalliskonventin puhemiehenä.
Danton tuki aluksi uuden yhteishyvän valiokunnan linjaa useimmissa asioissa, mutta ajautui pian kasvaviin erimielisyyksiin sen kanssa. Danton halusi rauhoittaa ja vakauttaa vallankumouksen, Robespierre tukijoineen pyrki viemään sitä entistä radikaalimpaan suuntaan. Dantonista tuli kordelieerien piiristä nousseiden maltillisten indulgenttien (indulgents) ryhmän johtohahmo, missä hän kykeni hyödyntämään kansanjohtajan asemaansa. Kun hänet olisi valittu uudelleen yhteishyvän valiokuntaan 6. syyskuuta 1793, hän kieltäytyi ottamasta paikkaa vastaan. Danton oli keväällä 1793 tukenut konventissa vallankumoustuomioistuimen perustamista, mutta syksyn kuluessa hän alkoi yhä voimakkaammin kammoksua vallankumouksen edistämistä terroripolitiikalla. Hän vetäytyi aluksi itse poliittisesta elämästä ja jätti hallituksen kritisoinnin ystäviensä harteille. Girondistien oikeudenkäynnit ja teloitukset lokakuussa 1793 järkyttivät Dantonia, mutta hän ei yrittänyt puuttua tapahtumien kulkuun. Hän pyysi 12. lokakuuta lomaa kansalliskonventista ja matkusti synnyinseudulleen Arcis-sur-Aubeen, mutta palasi Pariisiin jo 21. marraskuuta ja aktivoitui uudelleen politiikassa. Robespierre oli sillä välin kuitenkin ehtinyt heikentää hänen vaikutusvaltaansa.
Dantonin ensimmäinen vaimo Antoinette kuoli vuonna 1793, mutta hän avioitui vain muutamaa kuukautta myöhemmin Louise Gély -nimisen 16-vuotiaan naisen kanssa.