stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Röytän maihinnousu
Röytän valtaus ja hyökkäysaallot

Maihinnousu oli saksalaisille täysi yllätys. Satama ei ollut miehitetty. Satamassa maihinnousujoukkojen purku rahtilaivojen ruumasta tapahtui kapeilla kulkusilloilla sekä nostureilla ja kesti tuntikausia. JR 11:n jääkärikomppania lähti heti järjestäydyttyään Röytän satamasta kello kahdeksan polkupyörillä kohti Kirkkoputaan rautatiesiltaa. Rykmentin II pataljoona nousi junaan, jonka suomalaiset rautatieläiset olivat saksalaisilta salaa ajaneet satamaan maihinnousujoukkojen avuksi.
Laivat palasivat Ouluun Toppilan satamaan hakemaan lisää joukkoja, joita ne rahtasivat seuraavat päivät Röytään. Joukkoja tuotiin Röyttään yhteensä 12 500 miestä viidessä vaiheessa. Ensimmäisessä aallossa 1. lokakuuta tuli Jalkaväkirykmentti 11, 2 900 miestä. Seuraavana aamupäivänä maihin nousi Ryhmä Pajari: 3. divisioonan komentoporras, Jalkaväkirykmentti 53:n III pataljoona, kranaatinheitinkomppania ja JR 11:n kuljetuskolonna, yhteensä 2 500 miestä. Tiistaina 3. lokakuuta aamupäivällä saapuivat JR 53:n esikunta ja I sekä II pataljoona, tykkikomppania, komppania Pioneeripataljoona 24:stä, panssarivaunukomppania ja JR 11:n huoltoyksiköitä, yhteensä 2 600 miestä. Seuraavana neljännessä aallossa tulivat Erillinen Pataljoona 13, Jalkaväkirykmentti 50:n III pataljoona ja JR 8:n jääkärijoukkue, Kevyt ilmatorjuntajaos ja JR 53:n kuljetuskolonna, yhteensä 2 500 miestä. Viidennessä ja viimeisessä aallossa tulivat 11. divisioonan komentoporras, JR 50:n I ja II pataljoona, yhteensä 2 000 miestä.
Saksalaisten vastaiskut

Tiistaina 3. lokakuuta Tornion taisteluiden ollessa jo käynnissä saksalaiset iskivät Röytän satamaan Stuka-syöksypommittajilla, surmaten kolme ja haavoittaen 20 ihmistä. Päivällä paikalla olleet suomalaiset saattohävittäjät olivat jo paluumatkalla Vaalaan, ne olivat kuitenkin saattuetta suojatessaan merellä karkottaneet sen kimpusta ainakin yhden Junkers Ju 88 -pommittajan.
Keskiviikkona 4. lokakuuta saksalaiset pommittivat satamaa juuri kun neljättä maihinnousuaaltoa oltiin purkamassa maihin. Vaalassa olleen huonon sään vuoksi Brewsterit eivät olleet päässeet lainkaan ilmaan. 9 Stuka-syöksypommittajan laivue hyökkäsi satamaan, tuloksena 60 kaatunutta ja 400 haavoittunutta. Maihinnousualuksista upposi kaksi, höyrylaiva Bore IX ja moottorilaiva Maininki, joiden mukana vajosi meren pohjaan 196 hevosta ja 120 tonnia ampuma- ja elintarvikkeita, sekä ilmatorjuntakalustoa ajoneuvoineen. Saksalaisten kymmenen kilometrin päässä Laivaniemessä ollut raskas ilmatorjuntapatteristo oli edellisen päivän kylvänyt palokranaatteja ampumalinjalla olleeseen Kuusiluodon saareen tuhotakseen tähtäystä häiritsevän sahan ja asuinrakennukset. Kun rakennukset olivat seuraavana aamuna palaneet pääsi patteristo ampumaan Röytän satamaa saaren yli, ja onnistui tarkalla tulituksellaan pahasti vaurioittamaan satamalaitureita. Boren oli pitänyt tuoda Tornioon tykistöä, mutta lastauksen myöhästymisen vuoksi laiva toi muuta rahtia, mikä oli onni onnettomuudessa suomalaisille joukoille. Haavoittuneet kerättiin kenttäsairaalaan Röytän koululle.
Suomalaisille ilma- ja laivastotukea

Seuraavana päivänä höyrylaiva Canopus toi Oulusta lisäjoukkoja, ja Fritz ja Norma kipeästi tarvittavaa tykistöä. Vaalasta lensi viisi Brewsteriä suojaamaan saattuetta. Sataman vaurioitumisen ja uponneiden laivojen takia lastin purku oli hyvin hankalaa, ja tykistön myöhästyminen vaaransi koko operaation onnistumisen. Röytän kautta saatiin Tornion taisteluihin kuljetettua vahvistuksia perjantaihin 6. marraskuuta saakka. Vasta viimeisenä päivänä paikalle saatiin myös laivastotukea kun torstaina Ouluun saapunut laivasto-osasto purjehti Tornioon kahden kuljetuslaivan saattueena. Osasto käsitti komentajakapteeni H.J. Jääsalon johtamana tykkiveneet Uusimaa ja Hämeenmaa, sekä kaksi vartiomoottorivenettä. Osasto hoiti sataman ilmatorjuntaa, ja kävi useita tulitaisteluita myös Laivaniemen saksalaisen tykkipatterin kanssa.
Hyökkäys Tornioon

Joukot etenivät helposti Tornion rautatieaseman alueelle saakka, missä kiivaiden taistelujen jälkeen vallattiin asema ja saksalaisten varastot, niin sanottu Pikku-Berliini. Sieltä joukot jatkoivat kohti keskustaa, jossa käytiin jo taisteluja saksalaisten ja kaupungissa olleiden suomalaisten kotirintamajoukkojen välillä.
Maihinnousujoukkojen kalustoa lastataan Toppilan satamassa.
Joukot astuvat maihin Tornion Röytässä.
Maihinnousun muistomerkki Tornion Putaalla (Ensio Seppänen, 1973).
Norjan Polaari-instituutti

| Norjan Polaari-instituutti Norsk Polarinstitutt |
| --- | --- |

 Norjan polaari-instituutin päätoimipaikka Tromssassa.
Tutkimuslaitoksen tiedot
Perustettu:  1.3.1948 (7.3.1928: NSIU)
Pääkonttori:  Fram Centre, Hjalmar Johansens gate 14 (P.Box 6606 Stakkevollan), N-9296  Tromssa, Norja
Ministeriö:  Klima- og miljødepartementet
Tutkimusala:  polaarialueiden tutkimus
Johtaja:  Ole Arve Misund
Kotisivu
Norjan Polaari-instituutti (norj. Norsk Polarinstitutt eli NPI) on Norjan napa-alueita koskevan kansainvälisen yhteistyön, tutkimuksen ja ympäristöhallinnon pääkeskus. NPI toimii Norjan ilmasto- ja ympäristöministerion (Klima- og miljødepartementet) alaisuudessa.
Historia

Norjan Polaari-instituutti jatkaa Norjan pitkän historian omaavaa napa-alueiden tutkimusta. Monacon ruhtinas Albert I rahoitti ensimmäisen, Gunnar Isachsenin johtaman Huippuvuorten kartoituksen vuonna 1906. Sitä seuranneet kenttätutkimusretket järjestettiin Adolph Hoelin johdolla Norjan valtion tukemana. Vuonna 1928 (1920) nimeksi tuli Norges Svalbard- og Ishavs-undersøkelser (NSIU). Vuotta 1928 pidetään Norjan polaari-instituutin perustamisvuotena. Vuodesta 1937 se oli kokonaan Norjan parlamentin rahoittama, mutta yhä tilapäiseksi luokiteltu organisaatio. Organisaation nimi muuttui vuonna 1948, jolloin järjestön vastuulle annettiin myös Norjan Antarktiksen alueiden kartoitus ja paikannimet.
Toiminta

Norjan Polaari-instituutin päätoimipaikka sijaitsee Pohjois-Norjan Tromssan Framsenteretissä. Framsentreretissa toimii yhteensä  20 tutkimuslaitosta ja yli 500 tutkijaa, joista vain osa on NPI:n palveluksessa. Keskus ja sen laitokset toimivat Norjan ympäristö- ja ilmastoministeriön alaisuudessa. Instituutti neuvoo Norjan valtiota koskien sen toimintaa Huippuvuorilla, Jan Mayenilla ja Antarktiksen alueilla. Instituutti tuottaa topografista ja geografista kartoitusta sekä tukee logistisesti napa-alueiden tutkimusta. Polaari-instituutti vastaa muun muassa Kronprins Haakon -tutkimusaluksesta, Longyearbyenin tutkimuskeskuksesta Huippuvuorilla, Sverdrupin- ja Zeppelin-tutkimusasemista Ny-Ålesundissa Huippuvuorilla sekä Tor- ja Troll-tutkimusasemista Kuningatar Maudin maalla Antarktiksella.
NPI vastaa myös asumattoman Bouvet’nsaaren vuonna 1971 perustetusta luonnonpuistosta. Karulla saarella on toiminut automaattinen sääasema, ja siellä on kesäkautena käytettävissä oleva pieni Norvegia-tutkimusasema. Eroosio ja maanvyöryt ovat kuitenkin tuhonneet saarelle perustettuja automaattisia mittauslaitteita ja majoitusparakkeja useasti. Esimerkiksi vuonna 2014 perustetun tutkimusaseman majoitustilojen havaittiin vuonna 2018 tuhoutuneen niin, että tutkijoiden oli majoituttava ainakin aluksi telttaleirissä.
RV Kronprins Haakon -tutkimusalus Longyearbyenin satamassa (kuva vuodelta 2021).
RV Lance -tutkimusalus (kuva vuodelta 2013), joka oli käytössä vuodesta 1978 lähtien Kronprins Haakon -tutkimusaluksen valmistumiseen saakka.
Longyearbyenin tutkimuskeskus toimii Huippuvuorten yliopistokeskuksessa, jossa toimivat yliopiston ohella muun muassa NPI ja Huippuvuorten museo.
Sverdrup-tutkimusasema Ny-Ålesundissa Huippuvuorilla (2012).
Zeppelin-tutkimusasema Ny-Ålesundin lähistön Zeppelin-tunturilla Huippuvuorilla.
Norjalainen tutkimusasema Troll Kuningatar Maudin maalla Etelämantereella (2010).
Kesäkaudella käytettävä ornitologinen kenttätutkimusasema Tor Kuningatar Maudin maalla Etelämantereella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norjan Polaari-instituutti Wikimedia Commonsissa
Norjan Polaari-instituuttin kotisivut
Maps (englanniksi) (npolar.no)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 2 
Taiteenala:  KulturNav 
Muut:  IdRef
Normandie-luokka

| Normandie-luokka |
| --- | --- |
 Kaaviokuva luokan alusten aseisuksesta ja suojasta

Tekniset tiedot
Uppouma:  25 230 t
Pituus:  170,6 m
Leveys:  27 m
Syväys:  8,65 m
Koneteho:  40 000 hv
Nopeus:  21,5 solmua
Miehistöä:  1 200
Aseistus
Meritorjunta:  12 × 340 mm/L45 Mle 1912 tykkiä neliputkisissa torneissa 24 × 138,6 mm Mle 1910 tykkiä 6 × 450 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  6 × 47 mm ilmatorjuntatykkiä
Normandie-luokka oli viiden aluksen taistelulaivaluokka, joka tilattiin Ranskan laivastolle ennen ensimmäistä maailmansotaa. Luokan alukset romutettiin Washingtonin laivastosopimuksen vaatimusten mukaisesti ennen valmistumista lukuun ottamatta Béarnia, joka muutettiin lentotukialukseksi.
Suunnittelu

30. maaliskuuta 1912 annettu laivastolaki mahdollisti alusten suunnittelun aloittamisen ja luokan aluksista neljä tilattiin 1912–1913. Aluksista viides Béarn tilattiin 3. joulukuuta 1913, millä pyrittiin varmistamaan neljän aluksen palveluksessa olo kaikissa tilanteissa.
Luokan merkittävin uudistus oli neliputkisten tykkitornien käyttöönotto. Ratkaisulla mahdollistettiin mahdollisimman voimakas aseistus pienemmällä uppoumalla. Kaksitoista 340 millimetrin tykkiä vastasi tulivoimaltaan erinomaisesti Britannian kuninkaallisen laivaston Iron Duke -luokan aluksia, jotka oli laskettu vesille hieman ennen luokan alusten tilausta. Tulivoima oli kuitenkin heikompi kuin valmisteilla olevien 15 tuuman tykein varustettujen Saksan ja Britannian kuninkaallisen laivaston alusten.
300 millimetrin panssarointi oli paksuinta mahdollista ja vastasi hyvin saman sukupolven muiden alusten suojaa. Luokan ensimmäisen aluksen voimanlähteenä piti olla höyryturbiinit nopeaa ajoa varten ja kolmivaihehöyrykoneet risteilykoneiksi, mikä mahdollisti paremman polttoainetalouden hitaammin ajettaessa. Béarniin asennettiin kuitenkin ainoastaan turbiinimoottorit, vaikka ne lentotukialukseksi muutettaessa korvattiinkin vastaavalla ratkaisulla kuin muissakin luokan aluksissa. Suunniteltu maksiminopeus oli 21,5 solmua, mikä oli vastaava kuin edeltäneillä luokilla.
Luokan loppu

Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa luokan alusten työt keskeytettiin, jotta säästettäisiin maan resurssit sodankäyntiin. Luokan aluksista neljä ensimmäistä saatettiin kuitenkin vesillelaskukuntoon, jotta telakoiden resurssit saataisiin vapaaksi muihin tarkoituksiin. Osa aluksiin varatuista höyrykattiloista asennettiin valmistuviin torpedoveneisiin ja osa tykeistä siirrettiin maavoimien linnakkeisiin ja korvaamaan Provence-luokan kuluneita tykkejä.
Sodan päätyttyä alusten valmistusta ei jatkettu, koska niiden katsottiin sotakokemusten perusteella olevan osittain vanhentuneita. Alusten nopeutta piti kasvattaa, tulenjohtoa, suojaa ja tulivoimaa parantaa. Muutostyöt olisivat olleet kalliita. Saksan avomerilaivaston upottauduttua ja Italian luovuttua Caracciolo-luokan taistelulaivojen valmistuksesta Ranskan oli helppo hyväksyä Washingtonin laivastosopimuksen rajoitukset ja luopua alusluokan valmistuksesta. Béarn kuitenkin päätettiin säästää ja muuttaa lentotukialukseksi.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Normandie | A&CH, St. Nazaire | 18. huhtikuuta 1913 | 19. lokakuuta 1914 | ei | romutettu 1924 |
| Flandre | Arsenal de Brest | 1. lokakuuta 1913 | 20. lokakuuta 1914 | ei | romutetu 1924 |
| Gascogne | Arsenal de Lorient | 1. lokakuuta 1913 | 20. syyskuuta 1914 | ei | romutettu 1924 |
| Languedoc | FC de la Gironde, Bordeaux | 18. huhtikuuta 1913 | 1. toukokuuta 1916 | ei | romutettu 1929 |
| Béarn | Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranée | 10. tammikuuta 1914 | huhtikuu 1920 | 1927 (lentotukialus) | poistettu palveluksesta 1950 romutettu 1967 |
Helga Nowitzki

Helga Nowitzki (o.s. Bredenbröcker) on saksalainen koripalloilija.
Bredenbröcker edusti Saksan naisten koripallomaajoukkuetta vuoden 1966 EM-kisoissa. Kaiken kaikkiaan hän pelasi kolmekymmentä maaottelua. Seuratasolla Bredenbröcker edusti TG Würzburgia, jonka paidassa hän pelasi parhaimmillaan pääsarjan loppuottelussa.
Nowitzki on naimisissa entisen ammattilaiskäsipalloilijan, Jörg-Werner Nowitzkin kanssa. Heillä on kaksi lasta: Dirk Nowitzki ja Silke Nowitzki, jotka molemmat ovat tunnettuja koripalloilijoita.
Röhr

Röhr oli saksalainen vuosina 1928–1935 valmistettu automerkki. Sitä valmisti Ober-Ramstadtissa aluksi Röhr Automobilwerke AG vuosina 1928–1930 ja sen jälkeen toimintaa jatkoi Neuen Röhrwerke AG vuosina 1930–1935.
Röhr Automobilwerke AG

Ensimmäisessä maailmansodassa hävittäjälentäjänä toiminut Hans Gustav Röhr sai ajatuksen kevyen kotelorungon soveltamisesta ajoneuvoissa. Hän perusti Röhr Automobilwerke AG:n 30. lokakuuta 1926 rahoittajiltaan saamansa 500 000 valtakunnan markan turvin. Samana vuonna valmistusta varten hankittiin Falconin vanha autotehdas Ober-Ramstadtissa.
Röhr Automobilwerke AG > Röhr 8

Vanha Falconin tehdas ei soveltunut suursarjatuotannolle, joten Röhrin palveluksessa toiminut Joseph Dauben suunnitteli lyhyessä ajassa kahdeksansylinterisen Röhr 8 -mallin, jota valmistettaisiin pieniä määriä. Moottorin iskutilavuus oli 2 262 cm³ ja teho 50 hevosvoimaa. Tuotanto alkoi vuonna 1927 ja 1928 Berliinin autonäyttelyssä esiteltiin muunnelma Typ R. Autoa pidettiin sensaatiomaisena; siinä oli erittäin alhainen painopiste ja joka pyörän erillisjousitus. Koko maailmassa oli tuolloin vain kaksi tai kolme valmistajaa jotka käyttivät erillisjousitusta. Monille ajatus autosta ilman "oikeita" akseleita oli käsittämätön, ja kilpailevat autotehtaat mustamaalasivat Röhriä väittäen sen käyttävän asiakkaita koekaniineinaan. Vähitellen auto alkoi saada arvostusta alan piireissä. Esittelynsä jälkeen Röhrin uutisoitiin saaneen 2 200 tilausta, mutta luku lienee liioiteltu. Kysyntä kuitenkin kasvoi, ja seuraavana vuonna tehdas työllisti jo 800 henkilöä.
Röhr Automobilwerke AG > Lama ja konkurssi

Vuonna 1930 esiteltiin 2,5-litraisella V8-moottorilla varustettu Röhr 8 Typ RA. Samana vuonna yritys kuitenkin kaatui 1930-luvun laman seurauksena. Tähän mennessä Röhr-autoja oli ehditty valmistaa yhteensä 1 200 kappaletta ja tuotantovauhti oli ollut parhaimmillaan kahdeksan autoa päivässä. H.G. Röhr, Dauben sekä yhtiön merkittävimmät suunnittelijat Otto Winkelmann, Walter Kurtze ja Laurenz Niessen siirtyivät vuonna 1931 Adlerin ja sittemmin Mercedes-Benzin palvelukseen.
Neuen Röhrwerke AG

Ryhmä pääomasijoittajia kuitenkin aloitti yrityksen toiminnan uudelleen nimellä Neue Röhrwerke AG ja aloittivat RA-mallin valmistuksen vuonna 1931.
Neuen Röhrwerke AG > Röhr 8 Typ F

Vuonna 1932 yritys esitteli suuremman Typ F -mallin. Sen voimanlähteenä oli Porschen suunnittelutoimiston luoma kahdeksansylinterinen 3,3-litrainen alun perin Wandererille suunniteltu moottori, joka oli kuitenkin jäänyt tarpeettomaksi Wandererin liityttyä Auto Unioniin. Auton korit valmisti Darmstadtilainen Autenrieth.
Neuen Röhrwerke AG > Röhr Junior

Neue Röhrwerke oli kiinnostunut myös pienemmän keskiluokan autojen valmistuksesta. Vuonna 1932 solmittiin sopimus Tatran lisenssivalmistuksesta Deutschen Licenz Tatra Automobile Betriebsgesellschaft mbH:n kanssa. Paremmin nimillä Delta tai Detra tunnettu yritys oli aiemmin koonnut Tatroja Saksan markkinoita varten. Frankfurtissa sijainnut kokoonpanolinja siirrettiin Ober-Ramstadtiin. Tatra T75:een perustunut Röhr Junior esiteltiin Berliinin autonäyttelyssä helmikuussa 1933. Auto erosi jonkin verran alkuperäisestä; nelisylinterisen bokserimoottorin iskutilavuutta oli pienennetty 1 689 kuutiosta 1 486 kuutioon. Sen teho, 30 hevosvoimaa, oli kuitenkin yhtä suuri kuin alkuperäisessä moottorissa. Kori suunniteltiin kokonaan uudestaan. Sedan-mallien korit valmisti Heilbronnilainen Dreuz, kun taas Autenrieth tuotti cabriolet-korit. Röhrin omien mallien tapaan autossa oli joka pyörän erillisjousitus.
Neuen Röhrwerke AG > Röhr 8 Typ FK Olympier

Juniorin tuotannon päästyä täyteen käyntiin kesällä 1933 se syrjäytti RA- ja F-mallit, joiden valmistus lopetettiin heikon menekin vuoksi. Ylempään kokoluokkaan tarvittiin uusi malli. Yrityksessä ei ollut edelleen pääsuunnittelijaa, joten se kääntyi jälleen Porschen suunnittelutoimiston puoleen. Uuden mallin pohjana käytettiin F-mallia, johon tuli Porschen kehittämä vääntösauvajousitus. Kahdeksansylinterisen moottorin tehoksi saatiin yli sata hevosvoimaa Zollerin valmistaman ahtimen avulla. Roots-ahtimella varustettuna tehoa oli 140 hevosvoimaa. Auto, Röhr 8 Typ FK Olympier, esiteltiin Berliinin autonäyttelyssä 1934, ja sitä pidetään eräänä näyttelyn sensaatioista. Siitä huolimatta mallista ei tullut kaupallista menestystä, sillä niitä myytiin lopulta ainoastaan neljä kappaletta.
Neuen Röhrwerke AG > Toinen konkurssi

Vaikka isompien autojen myynti ei sujunut, pienempi Junior sen sijaan kävi hyvin kaupaksi. Tehdas olisi tarvinnut nyt pikaisia investointeja tuotannon tehostamiseksi. Yrityksen omistaneen sveitsiläisen holding-yhtiön takana oli juutalaisia sijoittajia. Kansallissosialistien noustua valtaan Saksassa juutalainen pääoma oli vaarassa joutua kansallistetuksi. Tämän johdosta omistajat eivät halunneet sijoittaa tehtaaseen. Yritys joutui ahtaalle velkojien paineessa ja haettiin konkurssiin joulukuussa 1934. Tuotantoa kuitenkin jatkettiin jonkin aikaa tämän jälkeen, ja viimeinen Röhr Junior valmistui 9. maaliskuuta 1935. Tuotannon päätyttyä stettiniläinen Stoewer otti Tatran lisenssin haltuunsa ja osti joukon puolivalmiita Röhr Junior -autoja. Aihioista valmistettuja autoja myytiin nimellä Greif Junior. Valmistus jatkui vuoteen 1939 asti.
Vientimarkkinat

Brittiläinen Hampton toi Englantiin Röhrin 2,25-litraisia moottoreita sekä alustoja ja varusteli ne omalla korillaan. Näitä autoja myytiin nimellä Hampton R. Eräiden tietojen mukaan moottoreita olisi toimitettu 100 ja alustoja 50, mutta todennäköisempänä pidetään että määrä oli alle kymmenen.
Röhr 8 Typ F.
Röhr Junior Cabriolet vuodelta 1934.
Normannivalloitus

Vilhelm Valloittaja kuvattuna Bayeux’n seinävaatteeseen seuranaan oikealla velipuolensa Bayeux’n Odo ja vasemmalla Robert de Mortain.
Normannivalloitus oli vuonna 1066 alkanut maahantunkeutuminen, jossa Vilhelm Valloittajan johtamat pohjoisranskalaiset normannit valloittivat Englannin. Vilhelm löi Englannin kuninkaan Hastingsin taistelussa lokakuussa 1066 ja kukisti seuraavien viiden vuoden aikana puhjenneet kapinat.
Normannivalloitus oli käänteentekevä hetki Englannin historiassa. Se yhdisti englantilaiset ranskalaisen ylimystön kautta Manner-Eurooppaan, ja se vaikutti suuresti englannin kieleen sekä maan hallintojärjestelmään, kirkkoon ja arkkitehtuuriin.
Seuraukset

Normannivalloituksen myötä Englantia hallinnut ja maat omistanut anglosaksinen eliitti korvautui pienemmällä normannieliitillä. Feodalismia kehitettiin ja kartanotalous levisi laajalle. Piispat korvattiin normanneilla, hiippakuntien päämajat siirrettiin kaupunkeihin, ja Englantiin rakennettiin tyyliltään normannilais-romaanisia katedraaleja. Suuria muuttoliikkeitä Normandiasta Englantiin ei tapahtunut, mutta ranskan kieltä alettiin käyttää kaikkialla, ja se vaikutti suuresti myös englannin kieleen. Ranskan ja Englannin politiikka, talous ja kulttuuri kietoutuivat yhteen vuosisatojen ajaksi, minkä seurauksena Englannista tuli aiempaa vahvempi valtio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Normannivalloitus Wikimedia Commonsissa
Normannien laivat Bayeux’n seinävaatteessa.
Englannin kuninkaan Haraldin (oik.) kuolema Hastingsin taistelussa.
Ntempína

| Viiniköynnös (Vitis vinifera ’Ntempína’) |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Rosopsida
Lahko::  Vitales
Heimo::  Viiniköynnöskasvit Vitaceae
Suku::  Viiniköynnökset Vitis
Laji::  Viiniköynnös vinifera
Lajike::  ’Ntempína’
Kolmiosainen nimi
 Vitis vinifera ’Ntempína’ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ntempína (kreik. Ντεμπίνα, myös Debína, Dempína) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä valkoinen viinirypälelajike. Se on mahdollisesti kotoisin Italiasta tai Albaniasta.
Ntempínaa kasvatetaan erityisesti Zítsan seudulla Epeiroksen alueella luoteisessa Kreikassa sekä muun muassa Albaniassa. Sitä viljellään vuoristossa suhteellisen korkealla. Lajiketta käytetään kuivien ja puolikuivien valkoviinien sekä kuohuviinien valmistukseen.
Norjalaiset reservipoliisijoukot

Norjalaiset reservipoliisijoukot (norj. Reservepolitiet, epävirallisemmin polititroppene) olivat toisen maailmansodan aikana natsi-Saksan miehittämästä Norjasta 1943–1945 Ruotsiin paenneista pakolaisista koottu ja salassa sotilaallisesti koulutettu joukko, jonka tarkoituksena oli turvata järjestys Norjassa saksalaisten vetäytymisen tai antautumisen jälkeen. Yhteensä 15 000 miestä sai sotilaskoulutuksen, mutta käytännössä joukkoja ehdittiin käyttää ennen sodan päättymistä vain hyvin pienimuotoisesti. Vuonna 1945 12. tammikuuta palasivat ensimmäiset joukot Pohjois-Norjaan, pääjoukko saapui maahan keväällä 1945.
Norjalaispakolaiset Ruotsissa

Norjan pakolaishallituksen Ruotsin delegaatio sai jo toukokuussa 1940 luvan järjestää itse pakolaisten kokoontumisleirin Örerydiin Jönköpingin lähistölle. Norjalaispakolaiset saivat rajalla Ruotsin valtion hätätilapassin, ja matkalipun Örerydiin. Leirillä suoritettiin terveystarkastukset, kirjoitettiin uudet passit ja norjalaispoliisit kuulustelivat tulijat. Ruotsin sotilastiedustelun C-byrå otti yhteyttä kuulustelijoihin ja aloitti myöhemmin tiiviiksi ja laajamittaiseksi kasvaneen tietojen vaihdon Norjan vastarintaliikkeen kanssa. Örerydin leiri kävi nopeasti ahtaaksi, ja huomattavasti suurempi vastaanottokeskus perustettiin Vingåkeriin Södermanlandiin. Ruotsin valtio tarjosi pakolaisille työpaikkoja ja huolehti heidän toimeentulostaan vaate- ja ruoka-avustuksin. Miehille oli osoitettu esimerkiksi metsä- ja tietöitä. Norjalaisia pakolaisia oli Ruotsissa kaiken kaikkiaan yli 50 000. Pakolaishallituksen Ruotsin delegaatio kasvoi laajamittaiseksi organisaatioksi, jolla oli 1 100 työntekijää.
Aloite Norjan pakolaishallitukselta

Joukkojen koulutuksesta vastasi Ruotsin valtio. Idea oli norjalaisten, Lontoon pakolaishallitus oli esittänyt asiaa jo aiemmin ruotsalaisille, jotka kuitenkin aluksi tyrmäsivät hankkeen, kunnes helmikuussa 1943 katsoivat tilanteen sopivaksi koulutuksen aloittamiselle. Tarkoitus oli turvata norjalaisjoukoilla järjestys Norjassa saksalaisten jo näköpiirissä olevan tulevan vetäytymisen tai antautumisen varalta. Samalla haluttiin myös vähentää tarvetta liittoutuneiden hyökkäykselle Norjaan.
Hankkeen sunnittelijana oli muun muassa Norjasta Gestapon pidätyksen uhatessa paennut lääkäri Carl Semb, joka myös keksi joukoille termin polititroppene (suom. poliisijoukot) harhauttaakseen saksalaisten tiedustelua. Ruotsalaisten taholta koulutuksen johtajaksi asetettiin rikosteknisen laitoksen (Statens kriminaltekniska anstalt, nyk. SKL – Statens Kriminaltekniska Laboratorium) päällikkö Harry Söderman, lempinimeltään Revolver-Harry.