stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eurooppa
Kulttuuri > Kirjallisuus

Eurooppalaisen kirjallisuuden kehdoksi määritellään yleensä antiikin Kreikka, jossa kehittyi kaksi selkeää kirjallisuuden lajijakoa. Dionysos-jumalan palvontamenoihin kuuluneen näytelmäkilpailuperinteen myötä kirjallisuus jaettiin tragedioihin ja komedioihin. Filosofi Aristoteles puolestaan esitti Runousopissaan kirjallisuuden kolmijaon draamaan, lyriikkaan ja epiikkaan. Eräät maailmankirjallisuuden merkittävimmät tekstit ovat peräisin Antiikin Kreikasta, kuten Platonin dialogit, Homeroksen Ilias ja Odysseia sekä Sofokleen kuuluisa tragedia kuningas Oidipuksesta.
Keskiaika oli kirjallisuuden lama-aikaa, jolloin kirjallisuus rajoittui lähes kokonaan kristinuskon aiheisiin. Antiikin perintö hylättiin ja pakanalliset teokset tuomittiin jyrkästi. Keskiajan tärkeimpänä teoksena pidetään italialaisen Dante Alighierin kuuluisinta teosta Jumalainen näytelmä.tarvitaan parempi lähde Renessanssin aikana 1400–1600-luvuilla ihannoitiin jälleen antiikkia, ja aiheita kirjallisuuteen haettiin antiikin myyteistä sekä taruista. Myös yksilönvapauden ja ihmisyyden korostaminen sekä maailmankuvan laajeneminen kuuluivat renessanssin kirjallisuuteen. Merkittävimpiä renessanssiteoksia ovat muun muassa Erasmus Rotterdamilaisen Tyhmyyden ylistys, William Shakespearen Hamlet sekä Miguel de Cervantesin Don Quijote. Ranska oli 1600-luvulla merkittävä klassismin keskus, jonka edustajia olivat muun muassa Molière ja René Descartes.
1700-luvun keskeisimpiä eurooppalaisia kirjailijoita olivat muun muassa Immanuel Kant, Voltaire, Jean-Jacques Rousseau ja Gotthold Ephraim Lessing, jotka olivat myös keskeisiä valistusajan vaikuttajia. 1800-luku oli kirjallisuuden osalta varsin aktiivista aikaa, jolloin keskeisiä kirjallisuuden ilmiöitä olivat etenkin romantiikka, realismi ja tieteiskirjallisuus. Tunnetuimpia 1800-luvun kirjailijoita olivat muun muassa Charles Dickens, Fjodor Dostojevski, Arthur Conan Doyle, Johann Wolfgang von Goethe, Nikolai Gogol, Victor Hugo, Leo Tolstoi ja Jules Verne. 1900-luvun suosituimpia eurooppalaisia kirjailijoita ovat puolestaan olleet esimerkiksi Hermann Hesse, James Joyce, Franz Kafka, Astrid Lindgren, Thomas Mann, J. R. R. Tolkien ja Virginia Woolf.
Kulttuuri > Elokuva

Elokuva keksittiin Ranskassa 1800-luvun lopulla. Eurooppalaisen elokuvan parista on noussut runsaasti maailmankuuluja ohjaajia, kuten Alfred Hitchcock, Vittorio de Sica, Rainer Werner Fassbinder, Roberto Rossellini, Federico Fellini, Ingmar Bergman, Lars von Trier, Aki Kaurismäki ja Fritz Lang. Merkittäviä eurooppalaisen elokuvan liikkeitä ovat esimerkiksi saksalainen ekspressionismi, italialainen neorealismi, ranskalaisen elokuvan uusi aalto, uusi saksalainen elokuva ja Dogma 95.
Merkittäviä elokuvajuhlia järjestetään etenkin Ranskan Cannesissa, Italian Venetsiassa ja Saksan pääkaupungissa Berliinissä.
Kulttuuri > Musiikki

Euroopan tärkeimpiä klassisen musiikin säveltäjiä olivat muun muassa Johann Sebastian Bach, Ludwig van Beethoven, Frédéric Chopin, Wolfgang Amadeus Mozart, Gioachino Rossini ja Antonio Vivaldi. Britanniaa pidetään länsimaisen populaarimusiikin supervaltana Yhdysvaltojen ohella, ja sieltä ovat lähtöisin muun muassa maailman kaikkien aikojen menestyksekkäin yhtye The Beatles sekä muun muassa Elton John, David Bowie, Queen ja The Rolling Stones. Muita 1900-luvun suosituimpia eurooppalaisia populaarimusiikin artisteja ovat olleet muun muassa ruotsalainen ABBA, saksalainen Scorpions ja irlantilainen U2.
Vuodesta 1956 lähtien on järjestetty lähes joka vuosi Eurovision laulukilpailu, jossa jokainen laulukilpailuun osallistuva maa kilpailee yhdellä uudella lauluesityksellä, jotka äänestetään kansainvälisessä finaalissa paremmuusjärjestykseen. Eniten Euroviisuja ovat voittaneet Irlanti (7 kertaa) ja Ruotsi (7 kertaa). Koska kilpailuun saavat osallistua kaikki Euroopan yleisradiounionin aktiiviset jäsenmaat, kilpailussa on nähty myös Euroopan ulkopuolisia osallistujamaita, kuten Israel ja Australia.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Euroopan maiden keittiöt vaihtelevat hyvin suuresti. Etelä-Euroopassa runsaasti käytettyjä ruoka-aineita ovat muun muassa vihannekset, sitrushedelmät, yrtit, pasta, äyriäiset, kylmäsavustettu kinkku ja salami, oliiviöljy ja viini, kun taas pohjoisempana erityisen käytettyjä ruoka-aineita ovat muun muassa täysjyväviljatuotteet, peruna, juurekset, lohikalat, järvikalat, marjat ja sienet.
Melko yhteistä eurooppalaisessa keittiössä on esimerkiksi se, että liha ja kala tarjotaan usein näkyvästi tarjoilukokoisena, toisin kuin esimerkiksi aasialaisessa keittiössä. Makkara on suosittu lihatuote eri puolilla Eurooppaa. Euroopassa kuluu verraten paljon leipää sekä erilaisia maitotuotteita, kuten kermaa ja juustoa. Etenkin Ranskassa ja Italiassa valmistetaan satoja erilaisia juustolaatuja, joista monet ovat saaneet nimisuojan. Peruna on nykyään peruselintarvike lähes kaikkialla Euroopassa, vaikka se saapui Eurooppaan espanjalaisten valloittajien mukana vasta 1500-luvulla. Eurooppalainen ruoka on harvoin tulisesti maustettua.
Maailmanlaajuisesti verraten Euroopassa kulutetaan paljon alkoholijuomia. Etenkin Ranska, Italia ja Espanja kuuluvat maailman johtaviin viinintuottajiin ja -kuluttajiin. Olutta kulutetaan paljon etenkin Tšekissä, Saksassa, Britanniassa ja Irlannissa. Viski on suosittua Britteinsaarilla ja votka Itä-Euroopassa.lähde?
Kirjallisuutta

Davies, Norman: Europe: A History. Harper Perennial, 1998. ISBN 978-0060974688.
Hytönen, Ville & Rautiainen, Pauli (toim.): Uusi Atlantis: Puheenvuoroja Euroopan utopioista ja dystopioista.  Turku:  Savukeidas, 2009.  ISBN 978-952-5500-42-4  Teoksen verkkoversio.
Sipola, Simo: Uuden Euroopan raunioilla.  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-409-4
Sanna Fransman

Sanna Maaria Fransman (s. 5. syyskuuta 1960 Tampere) suomalainen näyttelijä, joka on esiintynyt lukuisissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Viimeisimmät roolinsa Fransman on tehnyt 2000-luvun alussa, minkä jälkeen hän on työskennellyt lähihoitajana. Fransman on myös tehnyt teatteria erityisryhmille.
Sanna Fransmanin vanhemmat ovat näyttelijät Heidi Krohn ja Stig Fransman. Hänen velipuolensa on näyttelijä Kristo Salminen. Fransman oli vuosina 1980–1992 näyttelijä Kari Väänäsen kanssa avioliitossa, josta hänellä on vuonna 1984 syntynyt poika Konsta.
Elokuvia

Pyhä perhe (1976)
Pedon merkki (1981)
Toto (1982)
Jousiampuja (1982)
Jon (1983)
Viimeiset rotannahat (1985)
Calamari Union (1985)
Hamlet liikemaailmassa (1987)
Älä itke Iines (1987)
Cha Cha Cha (1989)
Boheemielämää (1992)
Routasydän (1993)
Harjunpää ja kiusantekijät (1993)
Anita (1994)
Televisiosarjoja ja -elokuvia

Miten meitä on opetettu mielistelemään (1978)
Rajuilma (1980)
Kauhea murhamies Lalli (1981)
Apinanhännät (1985)
Perjantaipörssi (1985)
Arvoisa rouva Marie (1985)
Viemäri-TV (1989)
Hobitit (1993)
Viimeiset siemenperunat (1993–1994)
Tummien vesien tulkit (2002)
Folkhälsan

| Samfundet Folkhälsan i Svenska Finland |
| --- | --- |

Perustettu:  1921
Perustaja:  Ossian Schauman
Tyyppi:  Kansalaisjärjestö
Puheenjohtaja:  Niklas Talling (väliaikainen)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Folkhälsan (suom. kirjaimellisesti 'Kansanterveys', täydelliseltä nimeltään Samfundet Folkhälsan i Svenska Finland r.f.) on vuonna 1921 perustettu sosiaali- ja terveysalan palveluja tuottava ja tutkimusta harjoittava yleishyödyllinen yhteisö.
Folkhälsanin edeltäjä oli yksityinen Florinin komitea (Florinska Kommissionen), jonka nimi muutettiin vuonna 1921 muotoon Samfundet Folkhälsan i Svenska Finland.
Toiminta

Folkhälsan pyrkii edistämään ihmisten terveyttä ja elämänlaatua Suomen ruotsinkielisillä alueilla, mutta sillä on myös monikulttuurillinen integrointi, esimerkiksi mentorointiohjelmaa Helsingissä. Folkhälsan on toisaalta kansalaisjärjestö, toisaalta se on kohderyhmälleen merkittävä sosiaali- ja terveyspalvelujen tuottaja muun muassa lastensuojelun, lasten päivähoidon, nuorisotyön, palveluasumisen ja kuntoutuksen saralla. Folkhälsan on Vapaaehtoisen pelastuspalvelun valmiusjärjestö.
Folkhälsan saa rahoitusta muun muassa Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus STEAlta.
Historia

Vuonna 1921 lääkäri Julius Ossian Schauman (1862–1922) perusti Samfundet Folkhälsan i Svenska Finland -järjestön, jolle hän testamenttasi omaisuutensa.
Folkhälsanin kasvuun ja yhtenäistymiseen vaikutti merkittävästi järjestön pitkäaikainen johtaja Jarl Brommels 1950-luvun alusta aina 1980-luvun alkuun, ensin toiminnanjohtajana 1950–1968 ja sitten toimitusjohtajana 1968–1981.
Järjestön rakenne

Palveluja tuottaa kolme Samfundet Folkhälsanin omistamaa palveluyritystä (Folkhälsan Välfärd Ab, Folkhälsan Utbildning Ab ja Folkhälsans Allaktivitetshus på Åland Ab). Folkhälsanin palveluksessa on yli 1 400 työntekijää.
Kansalaisjärjestöllä on neljä piirijärjestöä ja 98 paikallisyhdistystä, joissa on noin 19 000 jäsentä.
Tutkimustyö

Folkhälsanilla on tutkimuskeskus, joka sijaitsee Helsingin Biomedicumissa. Se tekee perustutkimusta tauti- ja väestögenetiikan, kansantautien (esimerkiksi diabetes ja siihen liittyvät sydän- ja verisuonisairaudet), ravinto- ja syöpätutkimuksen, terveyden edistämisen sekä sosiaali- ja terveydenhuollon hallinnon alalla.
Kirjallisuutta

Dahlberg, Julia: Mitt i samhället, nära människan. Samfundet Folkhälsan i svenska Finland 1921–2021. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland & Folkhälsan, 2021. ISBN 978-951-583-524-6. Teoksen verkkoversio. (ruotsiksi)
Karl Fritzsch

Karl Fritzsch (10. heinäkuuta 1903 – 2. toukokuuta 1945) oli saksalainen kansallissosialisti ja SS-Hauptsturmführer toisessa maailmansodassa.
Karl Fritzsch oli böömiläisen uunintekijän poika, ja koska hänen perheensä joutui usein muuttamaan työn perässä, hän ei saanut normaalia koulutusta. Joitain vuosia hän työskenteli laivoilla Tonavalla. Hänen avioliittonsa 1928 Franzishe Stichin kanssa toi kolme lasta, mutta päättyi avioeroon vuonna 1942.
Hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen ja SS:ään 1930. Hän halusi luoda uran SS:ssä ja palveli Dachaun keskitysleirillä vuodesta 1934.
Toukokuussa 1940 hänestä tuli Schutzhaftlagerführer (varakomentaja) Rudolf Hössin alaisuuteen Auschwitzissa. Siellä hän saavutti nopeasti mainetta julmuudellaan ja järjestämällään leirikauhulla. Yhdessä Hössin kanssa hän oli vastuussa nälkäkuolemaan toveriensa karkaamisen vuoksi tuomituista vangeista. Valitut vangit sijoitettiin Bunkkeri-nimiseen leirivankilaan, jossa nämä lopulta nääntyivät hengiltä
Fritzsch oli kuuluisa myös tavastaan käyttää psykologista kauhua. Entinen Auschwitzin vanki Karol Świętorzecki muisti ensimmäisen jouluyönsä piikkilankojen takana, 24. joulukuuta 1940 olleen kaikkein traagisin. Hänen mukaansa natsit järjestivät leiriin joulukuusen, jonka juurelle Fritzsch järjesti kasan työssään kuolleiden vankien ruumiita ”lahjaksi” eläville ja pakotti nämä laulamaan puolalaisia joululauluja.
29. heinäkuuta 1941 Fritzsch valitsi kymmenen vankia kuolemaan nälkään yhden vangin karkaamisen vuoksi. Hän vapautti yhden vangeista, koska toinen tarjoutui vapaaehtoisena tilalle. Tämä vapaaehtoinen oli pappi Maksymilian Kolbe, joka onnistuikin pelastamaan toisen vangin hengen uhraamalla omansa. Höss kirjoittaa muistelmissaan, että juuri Fritzsch keksi idean oli käyttää Zyklon B -kaasua joukkomurhaan. Kun Höss oli virkamatkalla poissa leiristä syksyllä 1941 Fritzsch kokeili Zyklon B:n vaikutusta neuvostoliittolaisiin sotavankeihin, joita epäiltiin puna-armeijan poliittisiksi toimihenkilöiksi. Heidät lukittiin bunkkerin selleihin ja kaasu heitettiin sisään. Hössin palattua Fritzsch toisti kokeilun hänen läsnä ollessaan vankiosasto 11:n arestiselleissä. Pian tämän jälkeen kaasutettiin Hössin kertoman mukaan 900 venäläistä vanhassa krematoriossa, sillä vankiosasto 11:n tilat olivat käyneet liian pieniksi. Metodi tuleville murhille leirillä oli siten Fritzchin keksintöä.
15. tammikuuta 1942 Fritzsch siirrettiin Flossenbürgin keskitysleirille Schutzhaftlagerführeriksi. Varhaisesta elokuusta lokakuuhun 1942 hän oli leirin sijaiskomentaja. Lokakuussa 1943 hänet pidätettiin osana SS:n sisäistä korruptiotutkintaa. SS-oikeus syytti häntä laittomasta murhasta, ja rangaistuksena hänet siirrettiin rintamapalvelukseen. Neuvostoliittolaiset tappoivat hänet Berliinissä 2. toukokuuta 1945.
Jörg Friedrich

Jörg Friedrich (Historian)
Jörg Friedrich (s. 17. elokuuta 1944 Kitzbühel, Tiroli, Itävalta) on saksalainen toimittaja ja historioitsija, joka on teoksissaan käsitellyt muun muassa kansallissosialismia ja saksalaisten toisessa maailmansodassa tekemiä sotarikoksia (Freispruch für die Nazi-Justiz, 1983; Die Kalte Amnestie, 1984). Näistä tutkimuksista hänelle myönnettiin kunniatohtorin arvo Amsterdamin yliopistosta.
Hänen tunnetuimpiin kirjoihinsa kuuluu Saksan kaupunkien terroripommituksia käsittelevä Suuri palo (2002).
Teoksia

Friedrich, Jörg: Das Gesetz des Krieges: Das deutsche Heer in Russland 1941 bis 1945. Der Prozess gegen das Oberkommando der Wehrmacht. Piper, München 1993. ISBN 3-492-22116-5
Friedrich, Jörg: Suuri Palo. Liittoutuneiden pommitukset Saksassa 1940–1945. Suomentanut Markus Lång. Ajatus Kirjat, Helsinki 2005. [Alkuteos: Der Brand: Deutschland im Bombenkrieg 1940–1945, 2002.] ISBN 951-20-6799-4
Friedrich, Jörg: Brandstätten: Der Anblick des Bombenkriegs. Propyläen Verlag, München 2003. ISBN 3-549-07200-7
Friedrich, Jörg: Yalu: An den Ufern des dritten Weltkrieges. Propyläen Verlag, München 2007. ISBN 978-3-549-07338-4
Friedrich, Jörg: 14/18: Der Weg nach Versailles. Propyläen Verlag, Berlin 2014. ISBN 978-3-549-07317-9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Franken

Frankenin kartta vuodelta 1642.
Franken on historiallinen alue Etelä-Saksassa, joka käsitti Reinin, Mainin ja Neckarin ympäristön. Se on saanut nimensä frankkien mukaan. Franken oli yksi viidestä suuresta heimoherttuakunnasta, joihin Saksa jakautui 800-luvun lopussa Frankkien valtakuntaa hallinneen karolingien suvun sammuessa. Muut herttuakunnat olivat Saksi, Lothringen, Schwaben ja Baijeri. Franken jakautuu nykyisin Reinin Frankeniin ja Itä-Frankeniin.
Historia

Frankit pakkoasuttivat Frankenin alueen 500-luvun alussa, ja 700-luvulla merovingien hallitsijasuku vaati sen kruununmaaksi. Sittemmin karolingit syrjäyttivät merovingit. Frankkien valtakunta jaettiin Verdunin sopimuksella vuonna 843, ja Frankenista tuli frankkien itäisen eli saksalaisen kuningaskunnan ydin. Kun karolingien suku sammui, tuli Frankenin herttua Konrad I:stä ensimmäinen Saksan kuningas. Konradin kuoltua Saksan kruunu siirtyi vuonna 919 saksien hallitsijasuvulle. Franken pysyi kruununmaana, jolla ei ollut omaa vahvaa herttuasukua. Se tuki kaikkia Saksan kuninkaita ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisareita. Franken alkoi 1100-luvulta lähtien tarkoittaa pelkästään Itä-Frankenia.
Napoleon jakoi Frankenin Baijerin ja Württembergin kuningaskuntiin sekä Badenin suurherttuakuntaan. Baijerin kuningas Ludvig I palautti Frankenin nimen käyttöön luomalla Oberfrankenin, Mittelfrankenin ja Unterfrankenin provinssit, jotka ovat nykyisin osa luoteis-Baijeria.
Franken nykypäivänä

Nykyisin suurin osa Frankenista kuuluu Baijeriin, ja jakaantuu kolmeen alueeseen: Oberfranken, Mittelfranken ja Unterfranken. Historialliseen Frankeniin kuuluivat myös nykyisen Thüringenin eteläosa sekä Heilbronn-Frankenin alue Baden-Württembergin osavaltiossa.
Frankenin suurin kaupunki on Nürnberg. Franken tunnetaan viininviljelystä ja lukuisista panimoistaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Franken Wikimedia Commonsissa
Foinikialaiset

Foinikia Välimeren itäpohjukassa, ja sen kauppareitit.
Foinikialaiset olivat Lähi-idässä itäisen Välimeren pohjukassa nykyisen Libanonin tienoilla noin 3500–146 eaa. vaikuttanut seemiläistä foinikian kieltä puhunut kansa. Foinikialaiset olivat läheistä sukua kanaanilaisille, ja tällä nimellä he kutsuivat myös itseään.
Foinikialaiset lienevät asuneet maassaan jo 3500–3000 eaa. Voimakkaimmillaan foinikialaiset olivat noin 1200–800 eaa. Tunnetuimmat klassisen Foinikian kaupungit olivat Sidon ja Tyros, mutta aiemmin Ugarit ja Byblos olivat merkittävämpiä. Byblos asutettiin jo 3000-luvulla eaa., mutta amorilaiset hävittivät sen noin 2150 eaa. Kaupunki rakennettiin myöhemmin uudestaan, ja Foinikian rannikolle nousi myös useita muita kauppakaupunkeja ja kulttuurikeskuksia, kuten Ugarit, Tripoli, Sidon, Tyros ja Akko.
Foinikialaiset olivat kauppiaita ja merenkulkijoita, jotka perustivat kauppasiirtokuntia hyvinkin kauas kotimaastaan. Foinikia laajeni merelle, koska maa-alueilla oli jo muita kansoja. Toisaalta idässä oli vuoristo. Foinikialaiset perustivat esimerkiksi Rooman kilpailijan Karthagon vuonna 814 eaa. nykyisen Tunisian rannikolle. Muita foinikialaisten siirtokuntia oli Kyproksella, Rodoksella, Kreetalla, Maltalla, Sisiliassa, Sardiniassa, sekä Marseillessa Etelä-Ranskassa ja Cádizissa Espanjassa.lähde?
Ei tiedetä, miten varhain Foinikian rannikolta on purjehdittu vaikka joidenkin teorioiden mukaan olisi purjehdittu jo neoliittisella kivikaudella. Foinikian yhdistivät maa- ja merikaupan reitit. Idästä tuli kauppatavaraa, jota voitiin myydä edelleen merikaupan välityksellä.lähde?
Foinikian seutu tuotti setripuuta, jota myytiin muun muassa Egyptiin. Foinikialaiset olivat taitavia laivanrakentajia ja merenkulkijoita. Purjehdusmatkat ulottuivat muun muassa Espanjaan ja ehkä Englantiin asti.
Historia > Alkuperä: kanaanilaiset

Pronssikautisen Levantin (nyk. Israelin, Libanonin ja Syyrian alueella) asukkaita ja foinikialaisten edeltäjiä kutsutaan yleensä kanaanilaisiksi. Kanaanilaiset perustivat linnoituksia jo ennen vuotta 3000 eaa. Kanaanilaisilla oli myös laajat kauppayhteydet muiden Välimeren kansojen kanssa.
Jo muinaisen Egyptin ensimmäisen ja toisen dynastian aikana egyptiläiset hankkivat Libanonin seetriä Foinikian Bybloksesta eli Gublasta, josta tuli egyptiläisten tukikohta. Viidennen dynastian aikoihin Sahu-Ra:n hallitessa Egyptiä merikauppa ulottui ainakin Vähä-Aasian länsirannikolle asti. Myöhemmin kolmannella vuosituhannella Urukin Lugalzaggesi ja Akkadin Sargon lienevät saapuneet tännekin valloitusretkillään. Ugaritissa ja Bybloksessa oli egyptiläisiä temppeleitä ja Mesopotamian nuolenpääkirjoitusta.lähde?
Merkittävimpiä kanaanilaisia kaupunkeja olivat Ugarit (nykyinen Ras Shamra Syyrian alueella) sekä Syyrian Ebla, joka hallitsi laajaa aluetta 2300-luvulla eaa. Useimmat kanaanilaisten kaupungit tuhoutuivat sodassa Egyptiä vastaan 1500-luvulla eaa.; lopullisesti kanaanilaiskaupungit autioituivat 1200-luvulla eaa., kun merikansat tekivät rajun hyökkäyksen itäisen Välimeren alueelle.lähde?
Historia > Foinikialaisten kukoistuskausi noin 1200-800 eaa.

Foinikialaiset alkoivat perustaa siirtokuntia Välimeren rannikoille ja jopa Atlantin puoleisille Euroopan ja Afrikan rannoille noin 1100 eaa. Ensimmäisiä olivat Cádiz Espanjassa, Lixus Marokossa, Utica Pohjois-Afrikassa ja Kition Kyproksella. Utican lähelle perustettiin suuri ja rikas Karthago.
Hieman vuoden 1200 eaa. jälkeen merikansat ryöstivät ja tuhosivat pahoin monia Välimeren rantojen kaupunkeja. Foinikian kaupungit nykyisen Libanonin rannikolla selvisivät hyökkäyksistä vähällä ja saivat siten edullisen aseman kilpaileviin kansoihin verrattuina.
Foinikialaisten merkittävimmiksi kaupungeiksi nousivat lasinvalmistuksen keskus Sidon ja  purppurakaupan keskus Tyros.
Etelässä foinikialaisten jälkeen filistealaiset jatkoivat merikauppaa. Alalakh ja Ugarit tuhoutuivat täysin merikansojen hyökkäyksissä. Egyptiläiset eivät pystyneet edistämään Foinikian kauppaa. Assyrian Tigletpileser I uhkasi Foinikiaa, ja useat kaupungeista päättivät maksaa veroa Assyrialle. Aramealaiset ja filistelaiset laajensivat valtaansa sisämaassa, ja he etenivät myös eteläiseen Foinikiaan sekä sisämaassa Karmelin vuoren seuduille. He estivät Foinikian merikaupan. Pian Daavid loi Israelin suurvallan jonka kauppaa Foinikia hoiti. Sidon oli vallannut silloin Tyyroksen. Foinikian kauppa vapautui, ja erityisesti Byblos ja Sidon kukoistivat ja sekä Tyros ja Arvad menestyivät.. 1000–900 eaa. Egyptin faaraot Sheshonk ja Onsorkon valtasivat taas Bybloksen, joka sai siten tukea Sidonia vastaan. Noin 800–700 eaa. Sidon ja Tyros nousivat johtoon. Tyros jatkoi Sidonin pääkaupunkina, kunnes Assyria tunkeutui alueelle ja hajotti kaupunkivaltioiden yhdistelmän.lähde?
Historia > Foinikialaisten vallan hiipuminen

Kreikkalaiset syrjäyttivät asteittain foinikialaiset Välimeren kaupassa vuosisadalta 800–700 eaa. alkaen.lähde?
Assyria valtasi Foinikian osia alkaen 900-luvulta eaa. Foinikialaisille oli kova isku, kun Assyriasta irtautuneen Uus-Babylonian Nebukadnessar valloitti maan 573 eaa. Foinikia antoi laivastonsa ajan mitan mukaan supervallaksi nousseelle Persialle 538 eaa., muun muassa tukemaan Persian hyökkäystä Kreikkaan.
Kun Aleksanteri Suuri valloitti alueen 332 eaa., alueen loisto oli heikkenemässä, ja Foinikia liitettiin hellenistiseen imperiumiin. Vuonna 64 Foinikiasta tuli roomalaisen Syyrian provinssin osa, mutta Aranus, Sidon ja Tyros säilyttivät itsehallintoasemansa.
Karthago oli 200-luvulle eaa. tultaessa ehtinyt kasvaa suurvallaksi, mutta heikkeni merkittävästi roomalaisia vastaan käydyissä puunilaissodissa. Karthago tuhoutui lopullisesti kolmannessa puunilaissodassa 149–146 eaa.
Kulttuuri

Kanaanilaiset kirjoittivat sumerin kielellä sekä paikallisella seemiläisellä kielellä. Ensimmäiset yksittäisiin äänteisiin perustuvat aakkoset olivat luultavasti kaananilaisten kehitelmä. Foinikialaiset perivät kanaanilaisilta aakkoset ja välittivät ne edelleen kreikkalaisille. Kreikan kielen välityksellä kanaanilaisperäiset aakkoset siirtyivät puolestaan latinan kieleen.
Foinikialaiset olivat merkittävä sivistyksen välittäjä idän ja lännen välillä. Foinikialaiset harjoittivat myös orjakauppaa. He puhuivat seemiläistä foinikian kieltä, joka oli erittäin läheistä sukua heprealle, ja käyttivät aakkoskirjoitusta, foinikialaisia aakkosia. Ugaritissa foinikialaiset käyttivät kuitenkin omaa aakkosversiotaan nuolenpääkirjoituksesta.lähde?
Foinikialaisten uskonnossa luonnonvoimilla oli keskeinen sija. He  palvoivat monia jumalia ja jumalattaria, joita olivat esimerkiksi  Baal ja Astarte (tunnettu myös nimillä Ištar tai Inanna).
Talous

Foinikialaiset veivät muun muassa setripuuta, lasituotteita, metallitavaroita, maljakoita, aseita ja koruja. Tunnetuin foinikialainen vientituote oli purppuranvärinen kangas, joka tehtiin erikoisella salassa pidetyllä tavalla. Foinikialaiset olivat tunnettuja lasinvalmistustaidostaan ja purppuranvärisestä kankaastaan. Värin valmistusohje oli pitkään foinikialainen salaisuus. Väriä saatiin eräiden Purpuridae-heimon Murex brandaris- tai Murex trunculus-lajin merikotiloiden rauhasista. He valmistivat myös muita värejä. Foinikia toi idästä silkkiä.lähde?
Foinikian sota-alukset olivat aikaisempia vahvempia ja isompia.
Kaupungit

Tunnetuimmat Foinikian kaupunkivaltiot olivat Sidon ja Tyros. Muita olivat Arvad (Aradus), Byblos eli Gubla, Ugarit, Tripoli, Batrun, Beirut ja Baalbek. Foinikian kaupunkivaltiot liittoutuivat yhteen yhteisten etujen vuoksi. Eri aikoina eri kaupunki oli johtavassa asemassa. Johdossa oli Ugarit 1600–1500, Byblos 1400–1300, Sidon 1200–1100, Tyros 1100–800 ja Tripoli viidennellä vuosisadalla (500–400) eaa.lähde?
Kuningas Salomon aikalaisen Hiramin isän Abibaalin aikana (900–800 eaa.) perustettiin kauppa-asema Kyprokseen, Sardiniaan sekä Tunisiaan Uticaan ja Hippokseen. Tyros perusti kauppa-asemia Etelä-Espanjaan Cádizin lähelle mahdollisesti jo 1100-luvulla eaa.
Foinikialaisten perustama kaupunki Kyproksella oli Kition, nykyinen Larnaka.
Kirjallisuutta

Nina Jidéjian: Byblos through the ages.  Dar Al-Machreq, Beyrouth, 1968.
Jean-Pierre Thiollet: Je m'appelle Byblos.  H & D, Paris, 2005.  ISBN 2-914266-04-9