stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1904 – miesten maraton
Tausta

St. Louisin olympialaiset järjestettiin osana maailmannäyttelyä, ja myös maratonkilpailua ympäröi kaupungin karnevaalihenki, jonka johdosta puitteet juoksukilpailulle eivät olleet optimaaliset. Maraton ja muutkin olympiatapahtumat jäivät pitkälti maailmannäyttelyn ohjelman varjoon, johon kuului myös omia urheilutapahtumia.
Kilpailupäivänä St. Louisissa oli kuuma ja lämpötila nousi 32 °C:een, kosteusprosentti oli 90. Maratonin reitillä oli seitsemän mäkeä, jotka olivat 30–90 metriä korkeita ja joissakin oli pitkät nousut. Päällystämättömistä kaduista koostunutta reittiä ei suljettu kilpailun ajaksi, vaan juoksijat juoksivat pölyisillä teillä autojen seassa joutuen väistelemään kaupungin liikennettä. Monin paikoin tielle oli levitetty kivimurskaa, joka teki pinnasta epätasaisen. Eräs kilpailun järjestäjistä kuvaili reittiä ”vaikeimmaksi, jota ihmisen on koskaan pyydetty juoksevan”.
St. Louisin olympialaisten pääjärjestäjä James Sullivan käytti maratonjuoksua tutkiakseen tarkoituksellista nestehukkaa, joka oli siihen aikaan suosittu tutkimuskohde. Hän päätti minimoida reitin varrelle asetettavat juomapaikat, jotta nestehukan rajoja ja vaikutuksia voitaisiin tarkkailla. Reitin varrella olikin vain kaksi juomapaikkaa, vesitorni hieman ennen kymmentä kilometriä ja kaivo 19 kilometrin jälkeen. Juoksijoiden rinnalla kulki tutkimukseen liittyen valmentajien ja tarkkailijoiden autoja, jotka nostivat ilmaan vielä lisää pölyä.
Kilpailijat

Kilpailuun ilmoittautui 40 juoksijaa, mutta vain 32 heistä lähti matkaan. Suurin osa kilpailun osanottajista oli yhdysvaltalaisia. Joukossa oli kolme Bostonin maratonin voittajaa, Sammy Mellor, John Lordon ja Mike Spring. Edellisessä, vuoden 1900 olympiamaratonissa viidenneksi sijoittunut Arthur Newton oli myös mukana. Ennakkosuosikkien joukkoon luettiin myös kokenut maratoonari Thomas Hicks. Yhdysvaltain edustajia lukuun ottamatta parhaat maratoonarit eivät olleet St. Louisissa mukana. Lopuista osallistujista suurin osa oli keskimatkan juoksijoita, jotkut eivät edes kilpatason juoksijoita.
Yhdysvaltain edustajiin kuului myös Frederick Lorz, joka teki päivät töitä muurarina ja oli siksi harjoitellut vain öisin. Hän lunasti olympiapaikkansa Amateur Athletic Unionin sponsoroimassa erityisessä viiden mailin kilpailussa. Ranskalainen Albert Corey, jolla ei ollut tarvittavia henkilöllisyyspapereita, merkittiin niin ikään virallisesti Yhdysvaltain edustajaksi.
Muiden kilpailijoiden joukossa oli muun muassa kymmenen kreikkalaista, joista kukaan ei ollut aiemmin juossut maratonia. Etelä-Afrikkaa edustivat maan parhaaksi kestävyysjuoksijaksi kutsuttu Bertie Harris sekä Jan Mashiani ja Len Taunyane. Tswana-heimoon kuuluvat Mashiani ja Taunyane olivat saapuneet St. Louisiin maailmannäyttelyä varten. He olivat osallistuneet toiseen buurisotaan lähettijuoksijoina, ja maailmannäyttelyssä he olivat muiden sodan veteraanien kanssa mukana sotanäytöksessä, joka kuului maailmannäyttelyn antropologiseen ohjelmaan. He osallistuivat myös ”heimolaisille” järjestettyihin urheilukilpailuihin, joissa menestyttyään järjestäjät pyysivät heitä mukaan maratonille. Paljain jaloin juosseet Mashiani ja Taunyane olivat olympiahistorian ensimmäiset tummaihoiset afrikkalaisurheilijat.
Kuubaa maratonilla edusti postinkantaja Félix ”Andarín” Carvajal. Hän oli kerännyt rahat olympiamatkaansa järjestämällä kotimaassaan juoksunäytöksiä ja juoksemalla Kuuban päästä päähän. Hän matkusti laivalla New Orleansiin, jossa hävisi kaikki rahansa crapsissa. Rahattomana hän joutui matkustamaan New Orleansista St. Louisiin liftaten ja kävellen, eikä matkan aikana saanut syödäkseen kuin kohtaamiensa ihmisten tarjoamaa ruokaa sekä hedelmiä matkan varrelle osuneista tarhoista. Hän ehti kilpailupaikalle vasta kilpailupäivänä ja joutui juoksemaan arkikengissä, pitkissä housuissa ja pitkähihaisessa paidassa, päässään baretti. Eräs kanssaurheilija etsi sakset ja auttoi Carvajalia leikkaamaan housujen lahkeet polvien kohdalta poikki.
Lopputulokset

|  Sija |   Urheilija  |  Aika |
| --- | --- | --- |
|  1  |   Thomas Hicks (USA)  |  3.28.53   |
|  2  |   Albert Corey (USA)  |  3.34.52   |
|  3  |   Arthur Newton (USA)  |  3.47.33   |
|  4  |   Félix Carvajal (CUB)  |  ei tiedossa  |
|  5  |   Dimitrios Veloulis (GRE)  |  ei tiedossa  |
|  6  |   David Kneeland (USA)  |  ei tiedossa  |
|  7  |   Harry Brawley (USA)  |  ei tiedossa  |
|  8  |   Sidney Hatch (USA)  |  ei tiedossa  |
|  9  |   Len Taunyane (RSA)  |  ei tiedossa  |
|  10  |   Christos Zechouritis (GRE)  |  ei tiedossa  |
|  11  |   Harry Devlin (USA)  |  ei tiedossa  |
|  12  |   Jan Mashiani (RSA)  |  ei tiedossa  |
|  13  |   John Furla (USA)  |  ei tiedossa  |
|  14  |   Andrew Oikonomou (GRE)  |  ei tiedossa  |
|   –  |   Edward P. Carr (USA)  |  DNF   |
|   –  |   Georgios Drosos (GRE)  |  DNF   |
|   –  |   Robert Fowler (USA)  |  DNF   |
|   –  |   John Foy (USA)  |  DNF   |
|   –  |   William Garcia (USA)  |  DNF   |
|   –  |   Kharilaos Giannakas (GRE)  |  DNF   |
|   –  |   Bertie Harris (RSA)  |  DNF   |
|   –  |   Thomas J. Kennedy (USA)  |  DNF   |
|   –  |   John Lordon (USA)  |  DNF   |
|   –  |   Ioannis Loungitsas (GRE)  |  DNF   |
|   –  |   Georgios Louridas (GRE)  |  DNF   |
|   –  |   Samuel Mellor (USA)  |  DNF   |
|   –  |   Frank Pierce (USA)  |  DNF   |
|   –  |   Petros Pipiles (GRE)  |  DNF   |
|   –  |   Guy Porter (USA)  |  DNF   |
|   –  |   Michael Spring (USA)  |  DNF   |
|   –  |   Georgios Vamkaitis (GRE)  |  DNF   |
|   –  |   Frederick Lorz (USA)  |  3.13.00 DSQ   |
|   –  |   Louis Crancer (USA)  |  DNS   |
|   –  |   John Daly (GBR)  |  DNS   |
|   –  |   William Heritage (USA)  |  DNS   |
|   –  |   John Kennedy (USA)  |  DNS   |
|   –  |   Konstantinos Lontos (USA)  |  DNS   |
|   –  |   William Meyer (USA)  |  DNS   |
|   –  |   Billy Sherring (CAN)  |  DNS   |
|   –  |   Dimitrios Tsokas (GRE)  |  DNS   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Rat Poison and Brandy: the 1904 St. Louis Olympic Marathon YouTube.  11.8.2016. Jon Bois. (englanniksi)
Miesten maraton olympialaisissa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1896 | 1900 | 1904 | 1906 | 1908 | 1912 | 1920 | 1924 | 1928 | 1932 |
| 1936 | 1948 | 1952 | 1956 | 1960 | 1964 | 1968 | 1972 | 1976 | 1980 |
| 1984 | 1988 | 1992 | 1996 | 2000 | 2004 | 2008 | 2012 | 2016 | 2020 |
Ensimmäiset tummaihoiset afrikkalaiset olympiaurheilijat, Len Taunyane ja Jan Mashiani.
Andarín Carvajal maratonin lähtöpaikalla arkivaatteissaan, baretissaan ja polvien kohdalta leikatuissa housuissaan.
Hicks juoksemassa kilpailun johdossa 32 kilometrin kohdalla.
Voittaja Hicks istumassa autossa maratonin jälkeen.
Pelastuspartio

| Pelastuspartio Pellekaija Pum |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2006
 Julkaistu: 2006
 Tuottaja(t): Pekka ja Tuula Tonttila sekä Marko Kataja
 Tyylilaji: Lastenmusiikki
 Kesto: 36.01
 Levy-yhtiö: Daigado
Pellekaija Pumin muut julkaisut
| Parhaimmat kampanjalaulut 2003 | Pelastuspartio 2006 | Matkalla Huitsin Nevadaan 2008 |
Pelastuspartio on lastenmusiikkiyhtyeen Pellekaija Pum studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2006.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Pekka Tonttila.
Outo lintu ... – 0.41
Ensiapulaukkumies – 2.37
Tikapuut – 2.03
Kynttilää molemmista päistä – 2.35
Pikku palomies – 2.21
Pikanopee – 0.18
Tanssi nro 112 – 2.21
Ryömipä nyt, hra Tirehtööri – 2.46
Tikusta asiaa – 2.39
Kiehiset – 2.36
Lettuja, lettuja – 2.21
Hanslankarin saunalaulu – 2.52
Setä Sinisen sähköinen blues – 2.13
Älä sählää keittiössä – 2.38
Viisas vekotin – 2.18
Pellekaija Pum (live) – 2.36
Kappaleet > Musiikkivideot

Noitasoppaa (live)
Ipanaorkesteri (live)
Pikanopee (musiikkivideo)
Kokoonpano

Pekka Tonttila – laulu, kitara, banjo, rytmisoittimet, huuliharppu
Jarkko Lepistö – rummut, taustalaulu
Antti Ranta-Muotio – bassot, laulu
Tuula Tonttila – laulu, rytmisoittimet
Marko Kataja – haitari, urut, syntetisaattori, Hohner-claviola
Patrik Latvala – tuuba, pasuuna
Urpo-kuoro – taustalaulu
Pietro Bartolo

| Pietro Bartolo |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 2. heinäkuuta 2019 –  
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. helmikuuta 1956 (ikä 68) Lampedusa, Italia
Ammatti:  lääkäri, poliitikko
Tiedot
Puolue:  Demokraattinen puolue
Aiheesta muualla
www.pietrobartolo.eu
Pietro Bartolo (s. 2. helmikuuta 1956) on italialainen lääkäri, joka tunnetaan pakolaisille tekemästään avustustyöstä. Vuoden 2019 europarlamenttivaaleissa hänet valittiin europarlamentaarikoksi Demokraattisesta puolueesta, joka kuuluu sosiaalidemokraattien ryhmään europarlamentissa.
Bartolon mukaan hän alkoi ajamaan pakolaisten asioita aktiivisemmin, kun vuonna 2013 hänen kotipaikkansa Lampedusan lähistöllä tapahtui suuri merionnettomuus. Hän joutui tuolloin tekemään ruumiinavauksia hukkuneille siirtolaisille, mikä vaikutti häneen syvästi. Sen jälkeen Bartolo esiintyi dokumenttielokuvassa ja kirjoitti kaksi kirjaa siirtolaisuuden varjopuolista. Kyseinen dokumenttielokuva oli vuonna 2016 julkaistu Fuocoammare: Tuli merellä, jonka myötä Bartolosta tuli kuuluisa Italiassa.
Bartolon mukaan pakolaisten kohtaamat vaarat ovat suurimpia rikoksia ihmiskuntaa vastaan. Hän myös haluaa uudistaa Dublin-asetusta, jonka mukaan sen valtion johon pakolaiset saapuvat pitäisi käsitellä heidän hakemuksensa. Bartolon mukaan pakolaisilla tulee olla oikeus pyrkiä siihen maahan, johon he haluavat mennä. Hänen näkökulmansa mukaan maahanmuutto on välttämätön ja positiivinen ilmiö, jota ilman Eurooppa kuihtuu alhaisen syntyvyyden takia. Bartolo myös pitää Euroopan unionia vastuullisena kolonialismista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pietro Bartolo Wikimedia Commonsissa
Pietro Bartolo Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Yassine Bezzaz

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 10. heinäkuuta 1981 (ikä 43)
Syntymäpaikka: Grarem Gouga, Algeria
Pelipaikka: keskikenttälaituri
Pituus: 179 senttimetriä
Seura
Seura:  CS Constantine
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1999–2001 2001–2002 2002–2005 2005–2009 2009–2010 2010–2011 2011–2012 2012– |  CS Constantine  JS Kabylie  Ajaccio  Valenciennes  Strasbourg  Troyes  USM Alger  CS Constantine | 23 (4) 25 (4) 24 (2) 61 (3) 14 (1) 23 (0) 11 (0) |
Maajoukkue
| 2001– |  Algeria | 23 (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 24. helmikuuta 2012.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 26. tammikuuta 2013.
Yassine Bezzaz (arab. ياسين بزاز‎; s. 10. heinäkuuta 1981 Grarem Gouga, Algeria) on algerialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Algerian pääsarjassa pelaavaa CS Constantinea.
Seurajoukkueura

Bezzaz aloitti uransa kotimaassaan 18-vuotiaana ja edusti CS Constantinea vuodet 1999–2001 ja JS Kabylieta seuraavan yhden kauden. Tuolloin hän saavutti heti CAF Cupin voiton.
Seurajoukkueura > Ura Ranskassa

Vuonna 2002 Bezzaz siirtyi pelaamaan Ranskaan ja edusti aluksi Ajacciota vuodet 2002–2005. Tuona aikana hänet äänestettiin vuoden 2002 syksyllä Algerian parhaaksi nuoreksi pelaajaksi. Kesällä 2005 Bezzaz siirtyi Valenciennesiin, jossa peliaikaa tuli hivenen enemmän kuin edellisessä seurassa. Hän vietti seurassa aina vuoteen 2009 asti ja oli nostamassa seuraa Ranskan pääsarjaan kaudella 2005-2006, kun joukkue voitti Ligue 2:n. Myöhemmin kesällä 2009 Bezzaz siirtyi Ligue 2:ssa pelanneeseen Strasbourgiin. Kausi meni Bezzazin kannalta heikosti kärsittyään loukkaantumista ja lisäksi joukkue putosi sarjatasoa alemmaksi Championnat Nationaliin.
Bezzaz ei ollut aluksi varma siirtyisikö hän pois Strasbourgista, mutta agentin kehotuksesta Bezzaz suostui jättämään seuran. Lopulta heinäkuussa 2010 hän allekirjoitti sopimuksen kaudeksi 2010-2011 Ligue 2:een nousseen Troyesin kanssa. Hän pelasi joukkueessa 23 ottelua.
Seurajoukkueura > Paluu Algeriaan

Kesällä 2011 Bezzaz palasi takaisin kotimaahansa USM Algerin riveihin. Hän pelasi joukkueessa vain puolivuotta ja siirtyi tammikuussa 2012 CS Constantineen.
Maajoukkueura

Bezzaz on pelannut urallaan 21 maaottelua, joista ensimmäinen ottelu oli Egyptiä vastaan käydyssä MM-karsintaottelussa 21. heinäkuuta 2001.
Bezzaz oli mukana myös vuoden 2010 Afrikan kisoissa, jossa hän pelasi yhden ottelun. Bezzazin oli tarkoitus osallistua myös vuoden 2010 MM-kisoihin, mutta polvivamman vuoksi hän joutui jättämään kisat väliin.
Saavutukset

CAF Cup: 2001
Ligue 2 mestaruus: 2006
Afrikan kisojen neljäs: 2010
Aiheesta muualla

Yassine Bezzazin Ranskan sarjan tilastot (ranskaksi)
Algerian joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2010
1 Ousserir |
2 Bougherra |
3 Belhadj |
4 Yahia |
5 Halliche |
6 Mansouri |
7 Bezzaz |
8 Lemmouchia |
9 Ghezzal |
10 Saïfi |
11 Raho |
12 Babouche |
13 Matmour |
14 al-Aïfaoui |
15 Ziani |
16 Chaouchi |
17 Zaoui |
18 Bouazza |
19 Yebda |
20 Meghni |
21 Ziaya |
22 Abdoun |
23 Zemmamouche |
Valmentaja Saâdane
Algerian joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2013
1 Doukha |
2 Mostefa |
3 Cadamuro |
4 Belkalem |
5 Halliche |
6 Mesbah |
7 Boudebouz |
8 Lacen |
9 Slimani |
10 Feghouli |
11 Bouazza |
12 Medjani |
13 Aoudia |
14 Kadir |
15 Soudani |
16 Si Mohamed |
17 Guedioura |
18 Lemmouchia |
19 Bezzaz |
20 Tedjar |
21 Ghoulam |
22 Rial |
23 M'Bolhi |
Valmentaja Halilhodžić
Paavo Haavikko

| Paavo Haavikko |
| --- | --- |
 Paavo Haavikko vuonna 1960.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. tammikuuta 1931 Helsinki
Kuollut: 6. lokakuuta 2008 (77 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, akateemikko, kustantaja (Art House Oy:n perustaja)
Puoliso:  Marja-Liisa Vartio (1955–1966) Ritva Haavikko (1971–2008)
Kirjailija
Aikakausi:  1951–2008
Tyylilajit:  modernismi
Esikoisteos:  Tiet etäisyyksiin (1951)
Palkinnot
 Valtion kirjallisuuspalkinto eri vuosina Aleksis Kiven palkinto 1966 Neustadtin kansainvälinen kirjallisuuspalkinto 1984 Taiteen akateemikon arvonimi 1991 Ruotsin akatemian pohjoismainen palkinto 1994 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paavo Juhani Haavikko (25. tammikuuta 1931 Helsinki – 6. lokakuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, runoilija ja kustantaja. Haavikko julkaisi yli 70 teosta. Hänen runokokoelmiaan on käännetty 12 kielelle. Haavikkoa pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä 1900-luvun jälkipuolen kirjailijoista ja runoilijoista. Hänet palkittiin muun muassa kansainvälisellä Neustadt-palkinnolla 1984 ja taiteen akateemikon arvonimellä 1991.
Haavikko kirjoitti runouden lisäksi lähes kaikkia kirjallisuuden lajeja. Haavikko oli paitsi kirjailija ja kustantaja, myös liikemies kiinteistö- ja metsäkauppa-alalla. Haavikko toimi kustannusosakeyhtiö Otavan kirjallisena johtajana 1967–1983 ja hän oli myös Otavan, Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n ja Rautakirja Oy:n johtokuntien jäsenenä 1970-luvulla. Hänelle myönnettiin akateemikon ja Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvonimet, mutta hän ei itse käyttänyt niitä.
Kirjailijanura

Haavikon ensimmäinen runokokoelma Tiet etäisyyksiin ilmestyi vuonna 1951. Proosateoksista kokoelma Lasi Claudius Civiliksen salaliittolaisten pöydällä (1964) herätti huomiota ja siihen sisältyvä novelli ”Lumeton aika” jäi elämään. Näytelmistä ensimmäinen, Münchhausen (1958), herätti kiistaa väitetyn käsittämättömyytensä takia.[lähde? ] Haavikko haastoi näytelmän kritiikin kirjoittaneen Paula Talaskiven oikeuteen tekijänoikeusrikkomuksesta, minkä vuoksi hänen teoksiaan ei arvosteltu Helsingin Sanomissa oikeusprosessin aikana (1958–1959). Myöhemmistä näytelmistä etenkin Sulka (1973) tuli suosituksi. Haavikko on tehnyt librettoja Aulis Sallisen säveltämiin oopperoihin, kuten Kuningas lähtee Ranskaan (1974) ja Ratsumies (1974). Lisäksi hän kirjoitti kolumneja muun muassa Uuteen Suomeen ja Suomen Kuvalehteen.
Haavikko perusti 1975 kustannusyhtiö Art Housen, jonka siipien suojaan tuli myöhemmin myös Jalava-kirjankustantamo. Vuonna 1988 Art House osti lisäksi Uusi Suomi -yhtiöiltä ammatti- ja oppikirjallisuutta kustantavan Tietosanoma Oy:n. Haavikon yrityksiin kuului lisäksi Pudasjärvellä turvetuotantoa harjoittanut Polar-sammal Oy, ja Haavikon perhe omisti myös noin tuhat hehtaaria metsää pääosin Pohjois-Suomessa.
Filosofian kunniatohtorin arvon Haavikko sai Helsingin yliopistosta 1969. Akateemisia opintoja hän ei harjoittanut, vaan toimi jo nuoresta pitäen liikemiehenä. Alan sanasto ja ajattelutapakin näkyvät hänen runoissaan. ”Olen enemmän yrittäjä kuin kirjailija, vaikka olenkin kirjoittanut paljon ja kiireellä”, Haavikko totesi vuonna 2001.
Haavikko ansioitui myös elokuvakäsikirjoittajana. Hän teki alkuperäiskäsikirjoituksen Alfred Kordelinin murhasta kertovaan elokuvaan Mommilan veriteot 1917 (1973) ja toimi yhtenä käsikirjoittajana Maunu Kurkvaaran elokuvassa Menestyksen maku (1983). Lisäksi hän dramatisoi oman näytelmänsä Kuningas lähtee Ranskaan Anssi Mänttärin ohjaamaksi elokuvaksi yhdessä Mänttärin ja Heikki Katajiston kanssa. Hänen tunnetuin työnsä elokuvan alalla on Kalevalaan pohjautuva käsikirjoitus Kalle Holmbergin ohjaamaan neliosaiseen televisiosarjaan Rauta-aika (1982).
Haavikon esikoisromaani Yksityisiä asioita (1960) käsittelee vuoden 1918 tapahtumia. Jännitysromaanin Barr-niminen mies ensimmäisen painoksen (1976) hän julkaisi salanimellä Anders Lieksman.
Yksityiselämä

Paavo Haavikon vanhemmat olivat toimitusjohtaja Heikki Adrian Haavikko ja Rauha Pyykönen.
Haavikko oli naimisissa kaksi kertaa: vuodesta 1955 kirjailija Marja-Liisa Vartion kanssa tämän kuolemaan (1966) asti. Vartion kanssa hänellä oli lapset Johanna (1956–1996) ja Heikki (s. 1960). Vuodesta 1971 kuolemaansa asti hän oli naimisissa kirjallisuudentutkija Ritva Haavikon kanssa.
Haavikko kuoli pitkäaikaiseen sairauteen Helsingissä lokakuussa 2008. Hänelle oli vasta edellisenä päivänä myönnetty Suomen kirjailijaliiton tunnustuspalkinto.
Haavikolta jäi useiden miljoonien eurojen arvoinen perintö, johon  kuului lähes 800 000 euron arvosta osakkeita. Kirjailijanuran ohella hän oli myös yrittäjä ja liikemies.
Yksityiselämä > Elämäkerrat

Haavikon kuoleman jälkeen hänestä ilmestyi kaksi elämäkertaa: Mauno Saari julkaisi vuonna 2009 kirjansa Haavikko-niminen mies. Haavikon poika Heikki Haavikko yritti estää sen julkaisun ja vaati isänsä tekijänoikeuksien perijänä ennakkotarkastusmahdollisuutta kirjaan. Haavikon viimeisten vaiheiden ja Saaren elämäkertakirjan ympärllä käytiin julkisuudessa kovasanaista keskustelua, mihin Juhani Sipilä viittaa vuonna 2022. Heikki Haavikko julkaisi puolestaan vuonna 2015 isästään muistelmakirjan Paavo Haavikko, isä.
Kolmas, Martti Anhavan kirja Niin katosi voitto maailmasta, ilmestyi 2021. Kritiikissään Kanavassa Juhani Sipilä siteeraa Anhavan suhtautumista Haavikon muistelmiin: "Pidätän itselläni kummastelun, huomauttelun, kohdittain myös oikomisen oikeuden". Sipilä kirjoittaa, että Anhava tunsi Haavikon jo pikkupojasta asti ja työskenteli myös Haavikon alaisena. Kirja sisältää Haavikon tunteneiden haastatteluja, jotka Sipilän sanoin "henkivät juuri sitä 'elämän ilmaa', joka tekee elämäkerrasta kohteensa näköisen". Arvionsa lopussa Sipilä viittaa Mauno Saareen ja siihen, kuinka tämä elämäkertaa tehdessään tunkeutui isän ja pojan väliin ja pyrki ratsastamaan Haavikon maineella. Sipilä kiittää Anhavan taitoa kuvata tapahtumasarja "tyylikkään ironisesti, paisuttelematta".
Rooli kansallisena näkijänä

Haavikosta muodostui vuosikymmenien myötä julkisuudessa kuva eräänlaisena kansallisena näkijänä. Siitä asemasta, johon hän oli 1990-luvulle tultua kohonnut, kirjoitti Kristina Rotkirch 1995: ”Nykyään Haavikko on keisari tasavallassa, kansallinen oraakkeli, jonka ankaraa selvänäköisyyttä arvostavat myös ne, joiden on vaikea sietää sitä.” Jo vuonna 1978 Erno Paasilinna oli kirjoittanut: ”Haavikon asema kirjallisuuden kentässä ei ole kaukana erään toisen henkilön asemasta valtiossa”, viitaten presidentti Kekkoseen. Vuotta ennen Paasilinnan lausuntoa ilmestynyt Haavikon uudelleentulkinta Suomen lähihistoriasta, Kansakunnan linja, herätti laajaa keskustelua.
Haavikko kuvaa asemaansa näkijänä muistelmiensa jälkimmäisessä osassa Prospero (1995) seuraavasti:
»Kun yhteisön ajattelu pirstaloituu ja koulutus johtaa yhä kapeneviin tietosektoreihin, on äkkiä tarvetta kokonaisuuden näkijälle jos hänellä on näkijän kyky. Siksi, samalla kun vastus on ehkäpä kasvanut, on Haavikolle myönnetty kansakunnan elämässä itseoikeutettu asema menneisyyden, nykyhetken ja tulevaisuuden näkijänä. Sen ylläpitäminen vaatii itsenäistä, spekuloimatonta mutta myös perustavasti tervettä luontoa.»
Julkisuuskuvaansa Haavikko erittelee samassa teoksessaan:
»Haavikosta rakentui myytti, pila- ja vihakuva, jollainen kasvaa yleensä vain poliittisen henkilön karikatyyriksi. – – Mutta 1980-luvulla alkaa käsityksiin kirjautua ilkeyttä ja kuonaa itsepäistä oikeudentuntoa ja ilmeisen oikeata näkemistä kohtaan. Kateus hänen itsenäistä asemaansa, julkisuutta ja uskomattomaksi kuviteltua ja kerrottua varallisuuttaan kohtaan kasvattaa tehokasta vastapainoa, alas repimistä. – – Se henkilö joksi Haavikko-niminen henkilö kuvataan ylittää kaikki ihmisen mahdollisuuksien rajoissa olevan toiminnan rajat.»
Ajan kuluessa julkisuudessa korostui Haavikon rooli poleemikkona. Sen sijaan esimerkiksi monia aforistisia kiteytyksiä, jotka ovat kohonneet lentäviksi lauseiksi, ei välttämättä osata yhdistää Haavikkoon. Esimerkiksi säe ”Kun kansa saa vallan niin kuka sen saa?” on peräisin oopperalibretosta Ratsumies. Monet presidentti Kekkosen käyttämät Haavikko-lainaukset ovat jääneet elämään: ”Sillat voitetaan kulkemalla niiden ylitse.” Erityisen tunnettu on Haavikon lausahdus parodian tarpeettomaksi käymisestä: ”Parodia on jo kauan ollut mahdotonta. Ne tekevät sen itse.”
Tuotanto (valikoima) > Runoutta

Tiet etäisyyksiin.  Porvoo:  WSOY, 1951.
Tuuliöinä.  Helsingissä:  Otava, 1953.
Synnyinmaa.  Helsingissä:  Otava, 1955.
Lehdet lehtiä.  Helsingissä:  Otava, 1958.
Talvipalatsi.  Helsingissä:  Otava, 1959.
Puut, kaikki heidän vihreytensä.  Helsingissä:  Otava, 1966.
Neljätoista hallitsijaa.  Helsingissä:  Otava, 1970.
Runoja matkalta salmen ylitse.  Helsingissä:  Otava, 1973.  ISBN 951-1-00969-9.
Kaksikymmentä ja yksi.  Helsingissä:  Otava, 1974.  ISBN 951-1-01588-5.
Viiniä, kirjoitusta.  Helsingissä:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-02452-3.
Viisi sarjaa nopeasti virtaavasta elämästä.  Helsingissä:  Arthouse, 1987.  ISBN 951-96086-0-5.
Toukokuu, ikuinen.  Helsinki:  Arthouse, 1988.  ISBN 951-96135-6-0.
Talvirunoja.  Helsingissä:  Art House, 1990.  ISBN 951-884-043-1.
Puiden ylivertaisuudesta.  Helsinki:  Art House, 1993.  ISBN 951-884-123-3.
Prosperon runot.  Helsinki:  Art House, 2001.  ISBN 951-884-322-8.
Kootut runot.  Helsinki:  Teos, 2014.  ISBN 978-951-851-454-4.
Tuotanto (valikoima) > Proosaa

Yksityisiä asioita.  Helsingissä:  Otava, 1960.
Toinen taivas ja maa.  Helsingissä:  Otava, 1961.
Vuodet.  Helsingissä:  Otava, 1962.
Lasi Claudius Civiliksen salaliittolaisten pöydällä. Kolme novellia.  Helsingissä:  Otava, 1964.
Barr-niminen mies.  Helsingissä:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-08178-0.
Rauta-aika.  Helsingissä:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06756-7.
Kullervon tarina.  Helsingissä:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-07146-7.
Naismetsä.  Helsinki:  Art House, 1987.  ISBN 951-96086-3-X.
Erään opportunistin iltapäivä.  Helsinki:  Arthouse, 1988.  ISBN 951-96135-0-1.
Fleurin koulusyksy.  Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-076-8.
Anastasia ja minä.  Helsinki:  Art House, 1994.  ISBN 951-884-148-9.
Yksityisiä asioita: 60-luvun proosa.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20114-6.
Fantastisia kertomuksia: Proosa 1976–1995.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20915-5.
Pahin ja paras.  Helsinki:  Art House, 1996.  ISBN 951-884-201-9.
Mustat kantarellit: Kolme novellia.  Helsinki:  Art House, 2004.  ISBN 951-884-392-9.
Tuotanto (valikoima) > Näytelmiä

Sulka: 12 näytelmää.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21855-3.