stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sigue Sigue Sputnik
Historiaa

Sigue Sigue Sputnikin alkuperäiskokoonpanoon kuuluivat Tony Jamesin lisäksi Martin Degville, Neal X (oik. Neal Whitmore), Chris Kavanagh, Ray Mayhew ja Yana Ya Ya. Yhtye otti nimensä manilalaisen katujengin nimestä, nimi on suomeksi pala, pala, satelliitti. Yhtyeen erikoinen meikattu ulkonäkö, johon kuuluivat värikkäät mohikaanihiukset, peruukit ja sukupuolia sekoittava fetissipukeutuminen (kumia, nahkaa, piikkikorkokenkiä), herätti median huomion. Sittemmin samaa tyyliä ovat käyttäneet monet gootti- ja glam rock -yhtyeet, mutta Sigue Sigue Sputnikin aikaan se oli uutta ja uniikkia.
Yhtyeen brändi oli tarkkaan harkittu ja suunniteltu ennen sen ensimmäisiä julkisia esiintymisiä. Tony James otti vaikutteita Sex Pistols -manageri Malcolm McLarenin epäortodoksisista promootiomenetelmistä ja loi Sigue Sigue Sputnikin ympärille suuren määrän hypeä. James esitteli levy-yhtiöpäälliköille lyhyitä videokollaaseja futuristisista science fiction -elokuvista yhtyeen "demonauhana". Useat levy-yhtiöt kilpailivat Sigue Sigue Sputnikista, ja lopulta Tony James valitsi EMI:n.
Julkisuuskuohunnan keskellä Sigue Sigue Sputnik julkaisi ensimmäisen singlensä ”Love Missile F1-11”. Se nousi brittilistan kolmanneksi ja oli listoilla monessa muussakin maassa. Singlen ja sitä seuranneen albumin tuotti italialainen tuottaja ja elokuvamusiikkilegenda Giorgio Moroder. Vuoden 1986 debyyttialbumin Flaunt It erikoisuus oli kappaleiden välissä kuultavat mainokset.
Yhtye hajosi toisen albuminsa Dress for Excess jälkeen. Sen singlen ”Success” tuotti brittituottajakolmikko Stock, Aitken & Waterman.
Historiaa > 1990- ja 2000-luku

Tony James soitti The Sisters of Mercyssa vuosina 1989–1991, Chris Kavanagh liittyi Big Audio Dynamite II:een ja Ray Mayhew perusti Mayhem Derangedin. Sigue Sigue Sputnik teki kaksi uutta tulemista Tony Jamesin johdolla ilman kaikkia alkuperäisjäseniä. 1990-luvulla yhtye julkaisi albumin Sputnik: The First Generation, jossa mukana oli japanilainen Tomoyasu Hotei. Vuonna 2001 ilmestyi nettilevytykseen albumi Pirate Space.
Historiaa > Jäsenet

Tony James – kitara (Roland G-707)
Martin Degville – laulu
Neal X – kitara (Gibson ES-295)
Ray Mayhew – rummut (Simmons SDS-7)
Chris Kavanagh – rummut (Simmons SDS-7)
Yana Ya Ya (Jane Farrimond) – space echo (Roland RE-201)
Diskografia > Albumit

1986: Flaunt It
1988: Dress for Excess
1996: Sputnik: The Next Generation
2000: Piratespace
2002: Blak Elvis vs. The Kings of Electronic Rock and Roll
2003: Ultra Real
Diskografia > Kokoelmat

1990: The First Generation
1997: The First Generation – Second Edition
1998: The Ultimate 12" Collection
1999: Flaunt It + Dress for Excess
2000: Sci-Fi Sex Stars
2001: 21st Century Boys: The Best of Sigue Sigue Sputnik
2003: The First Generation – Vid Edition[12]
2007:One-Up: Sigue Sigue Sputnik – The Remixes
2007: Ray of Light
2008: 1984 Flaunt It: Demos and More
2013: Demo Bomb
Diskografia > Singlet

1986: "Love Missile F1-11"
1986: "21st Century Boy"
1986: "Massive Retaliation"
1986: "Sex Bomb Boogie"
1986: "Rocket Miss USA"/"Teenage Thunder"
1988: "Success"
1988: "Hey! Jayne Mansfield (Superstar)"
1989: "Dancerama"
1989: "Ride 'Em Carmen"
1989: "Albinoni vs. Star Wars"
1989: "Rio Rocks"
1996: "Cyberspace Party"
1996: "Like There's No Tomorrow"
2001: "Love Missile F1-11"
2002: "Everybody Loves You"
2004: "Grooving with Mr. Pervert"
2007: "Ride My Love Missile"
2009: "Into the Unknown"
2011: "C'mon Everybody"
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut
Sigue Sigue Sputnik Myspacessa (englanniksi)
Sigue Sigue Sputnik Myspacessa (englanniksi)
Martin Degville, Sigue Sigue Sputnikin laulaja vuonna 2023
Air Interin lento 148

| Air Interin lento 148 |
| --- | --- |
 Onnettomuuskone
Yhteenveto
Päivämäärä:  20. tammikuuta 1992
Tapahtumapaikka:  Barr, lähellä Strasbourgin lentoasemaa, Strasbourg, Ranska
 :  48°25′38.5″N, 007°24′18.5″E
Lähtöpaikka:  Saint-Exupéryn kansainvälinen lentoasema
Määränpää:  Strasbourgin lentoasema
Kuolleita:  87
Loukkaantuneita:  9
Eloonjääneitä:  9
Lentokone
Konetyyppi:  Airbus A320-111
Lentoyhtiö:  Air Inter
Rekisteritunnus:  F-GGED
Matkustajia:  90
Miehistöä:  6
Air Interin lento 148 oli 20. tammikuuta 1992 tapahtunut lento-onnettomuus. Laskeutuessaan ollut Airbus A320-111 syöksyi maahan lähestyessään Strasbourgia. Maahansyöksystä selvisi yhdeksän ihmistä.
Lento

Lento 148 oli Air Inter -lentoyhtiön reittilento Saint-Exupéryn kansainvälinen lentoasemalta Strasbourgin lentoasemalle maanantaina 20. tammikuuta 1992. Lennon loppuvaiheessa miehistö oli pyytänyt mittarilähestymistä kiitotielle 26, mutta koska kiitotiellä oli liikennettä, lennonjohto alkoi opastaa konetta laskeutumaan. Miehistö valmistautui laskeutumiseen ja asettivat laskeutumiskulmaksi 3.3 astetta. Miehistön asettaessa laskukulmaa kone alkoi nopeasti menettää korkeutta. Puuttuvan maastovaroitusjärjestelmän takia miehistö ei saanut varoitusta. Miehistö huomasi vuorenrinteen vasta kun kone tuli pilvien alapuolelle. He eivät voineet tehdä mitään, ja kone törmäsi puihin Saint-Odile -vuoren lähellä, liukui maata pitkin, hajoten samalla osiin ja syttyen palamaan. Kone törmäsi noin 799 metrin korkeudessa 813 metriä korkean vuoren rinteeseen 19,5 kilometrin päässä Strasbourgin lentoasemalta. 9 ihmistä selvisi, 87 kuoli maahansyöksyssä.
Onnettomuuden syyt

Onnettomuuden aiheutti miehistön virhe heidän asettaessaan laskeutumiskulmaa. Ohjaamon autopilottinäytön yhdessä kohtaa oli kaksi toimintoa; laskeutumiskulman asettaminen sekä pystysuora nopeus. Miehistö oli laskeutumisen aikana sekoittanut nämä kaksi toimintoa, ja asettanut laskeutumisnopeudeksi -3.3, joka tarkoitti koneen laskeutuvan 3 300 jalkaa minuutin aikana. Myöskin maastovaroittimen puuttuminen, koska Air Inter ei käyttänyt niitä, myötävaikutti turmaan vähentäen miehistöltä aikaa nostaa konetta.
Käännös suomeksi
Ajomies (vuoden 2013 elokuva)

| Ajomies |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Jarkko T. Laine J-P Passi
Käsikirjoittaja:  Jarkko T. Laine J-P Passi
Tuottaja:  Auli Mantila
Kuvaaja:  Jarkko T. Laine J-P Passi
Leikkaaja:  Samu Heikkilä
Pääosat:  Matti Laine Veera Degerholm Elina Ylisuvanto
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Elokuvayhtiö Aamu
Ensi-ilta:  6. joulukuuta, 2013
Kesto:  62 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ajomies on Jarkko T. Laineen ja J-P Passin ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen draamaelokuva vuodelta 2013. Elokuva on aiemmin elokuvaajina toimineiden Laineen ja Passin ensimmäinen fiktioelokuvaohjaus.
Elokuva kertoo raviradalla ratamestarina toimivan 'ajomiehen' elämästä. Ajomies on naimisissa, mutta hänen elämäänsä ilmaantuu toinen nainen. Elokuva kuvattiin menetelmällä, jossa näyttelijät saivat omat vuorosanansa vasta juuri ennen kunkin kohtauksen kuvaamista.
1. divisioona (jatkosota)

| 1>  divisioona |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941–1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Paavo Paalu
1. divisioona oli Lounais-Suomen sotilasläänin perustama jatkosodan Suomen maavoimien divisioona. Lounais-Suomen sotilaslääniin kuuluivat Turun, Varsinais-Suomen ja Vakka-Suomen suojeluskuntapiirit.
Perustaminen

Divisioonan esikunta perustettiin Åbo Akademin humanistisen tiedekunnan tiloissa Turussa
Jalkaväkirykmentti 14 (JR 14) perustettiin Turun suojeluskuntapiirin reserviläisistä Turussa
Jalkaväkirykmentti 35 (JR 35) perustettiin Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin reserviläisistä Paimiossa, Vampulassa ja Loimaalla
Jalkaväkirykmentti 56 (JR 56) perustettiin Vakka-Suomen suojeluskuntapiirin reserviläisistä Eurajoella, Vehmaalla ja Uudessakaupungissa.
Kenttätykistörykmentti 5 (KTR 5) perustettiin Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin reserviläisistä Aurassa, Vahdolla ja Raisiossa
Kevyt osasto 8 (KevOs 8) perustettiin Vakka-Suomen suojeluskuntapiirin reserviläisistä Eurassa ja Kiukaisissa
Pioneeripataljoona 29 (PionP 29) perustettiin Vakka-Suomen suojeluskuntapiirin reserviläisistä Säkylässä ja Köyliössä
Viestipataljoona 33 (VP 33) perustettiin Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin reserviläisistä Piikkiössä. Pataljoonan ensimmäiseksi komentajaksi määrättiin kapteeni Armo Karkaus
Esikunta koottiin Piikkiössä Piikkiön ja Kuusiston reserviläisistä
Keskuskomppania koottiin lietolaisista
1. puhelinkomppania koottiin turkulaisista
2. puhelinkomppania koottiin piikkiöläisistä ja kuusistolaisista
28. tykkikomppania (28. TykK) luutnantti S. Malmivaara
1. sotilaspoliisijoukkue (1. SPolJ) vänrikki M. Laine
30. kaasusuojelukomppania (30. KssK) luutnantti S. Repo
252. ilmatorjuntakonekiväärikomppania (252. ItKKK) luutnantti E. R. Ettala
22. ampumatarvikevarastokomppania (22. AVarK) kapteeni T. H. von Hellens
22. kuormastokorjausryhmä (22. Km.KorjR) luutnantti J. Hakala
22. talouskomppania (22.TalK) kapteeni C. Aminoff
22. kenttäsairaala (22. KS) lääkintämajuri A. U. A. Sarvilinna
22. lääkintäkomppania (22. LK) vänrikki V. A. Palos
22. eläinlääkintäkomppania (22. ELK) eläinlääkintäkapteeni B K F Linkomies
22. autokomppania (22. AutoK) vänrikki H. Talvi
22. autokorjaamo sotilasvirkamies K. T. Stenij
22. polttoaineosasto (22. PolttOs) vänrikki M Komonen
22. kenttäpostikonttori (22. Kpk) sotilasvirkamies A Elovainio
11. sotilaspoliisikomppania (ainoastaan perustamisvaiheessa 1. divisioonan käytössä)
Jalkaväkirykmentti 14:n perustaminen aloitettiin jo 16. kesäkuuta 1941, jolloin se myös alistettiin laivaston komentajalle. Se siirtyi Ahvenanmaalle miehitysjoukoksi 22. kesäkuuta. Divisioona sai kolmanneksi rykmentiksi pääosin Mynämäellä ja osittain  Satakunnassa ja Messukylässä perustetun Jalkaväkirykmentti 60:n.

Divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaan, joka pääosin onnistuikin, mutta joidenkin materiaalierien osalta määrävahvuuksia ei saavutettu.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
jääkärieversti Paavo Paalu 18. kesäkuuta 1941 – 7. joulukuuta 1943
jääkärikenraalimajuri Frans Uno Fagernäs 7. joulukuuta 1943 – 23. marraskuuta 1944
Keskittäminen

Divisioona jäi liikekannallepanosuunnitelman mukaisesti perustamisalueelleen Päämajan reserviksi.
Tappiot

Divisioonan Päämajalle tekemien määräaikaisilmoitusten mukaan sen kokonaistappiot kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina olivat jatkosodan aikana yhteensä 9 401 henkeä.
Kirjallisuutta

Valli, Tapani: Varsinaissuomalaisten sotatie 1939-1944.  Jyväskylä:  Varsinais-Suomen liitto, 1991.  ISBN 951-9054-23-5.
Ojala, Arvo: Paalun Divisioonan taistelujen tie - kronikka vuosilta 1941-1944.  Forssa:  Alea-kirja Oy, 1974.  ISBN 951-9272-07-0.
Rönnqvist, Lars ja Vuorenmaa, Anssi: Törnin jääkärit.  Helsinki:  Werner Söderström Osakeyhtiö, 2006.  ISBN 951-0-19448-4.
Suomen armeijan divisioonat jatkosodassa
1. D - 2. D - 3. D - 4. D - 5. D - 6. D - 7. D - 8. D - 10. D - 11. D - 12. D - 14. D - 15 .D - 17. D - 18. D - 19. D - PsD - 1. RD
Paavo Paalu
Alaston piilokamera

| Alaston piilokamera> Naked & Funny |
| --- | --- |
 Alastoman piilokameran logo.
Tyyli:  Tosi-TV
Kestoaika:  n. 25 minuuttia
Luoja(t):  Alex Tarasul Yuri Volodarsky
Alkuperämaa:   Ukraina
Alkuperäiskieli:  venäjä
Verkko:   JIM
Jaksoja:  30
Tuotanto
Tuottaja(t):  Alex Tarasul Yuri Volodarsky
Vastaava(t) tuottaja(t):  Irina Lisitsina
Ohjaaja(t):  Victor Yvnik Alex Tarasul
Käsikirjoittaja(t):  Alex Tarasul Evgen Hait Igor Menyilo
Tuotantoyhtiö(t):  Show Bis Productions
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Alaston piilokamera (engl. Naked & Funny) on ukrainalainen televisio-ohjelma. Suomessa sitä esittää JIM. Ohjelmassa säikytetään ja yllätetään tavallisia ohikulkijoita tilanteilla, jotka liittyvät yleensä alastomuuteen.
Aiheesta muualla

Ohjelman viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
AFC North

AFC North on amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisliigan National Football Leaguen American Football Conferencen pohjoinen divisioona, joka muodostettiin vuonna 2002, kun liigan joukkueiden määrä kasvoi 32:een. Divisioona korvasi vuosina 1970-2001 toimineen AFC Central -divisioonan.
AFC Northissa pelaa neljä joukkuetta: Baltimore Ravens, Cincinnati Bengals, Cleveland Browns ja Pittsburgh Steelers. AFC Centralin alkuperäisiä jäseniä olivat Houston Oilers (nykyään nimellä Tennessee Titans), Browns, Bengals ja Steelers. Jacksonville Jaguars liittyi AFC Centraliin vuonna 1995 ja Ravens vuonna 1996, mutta Jaguars ja Titans siirtyivät edelleen vuoden 2002 uudelleenjärjestelyn jälkeen AFC Southiin.
Play off -esiintymiset yhteensä

| Joukkue | Divisioona-  mestaruudet | Play off  -esiintymiset |
| --- | --- | --- |
| Pittsburgh Steelers | 19 | 24 |
| Cincinnati Bengals | 7 | 8 |
| Cleveland Browns | 6 | 12 |
| Houston Oilers/Tennessee Titans1 | 3 | 12 |
| Baltimore Ravens | 2 | 5 |
| Jacksonville Jaguars2 | 2 | 4 |
1 Joukkue oli nimeltään Houston Oilers vuoteen 1996 saakka, vuosina 1997 ja 1998 nimi oli Tennessee Oilers ja lopullinen nimi Tennessee Titans otettiin käyttöön vuonna 1999. Titans siirtyi AFC Southiin kaudella 2002.
2 Jaguars siirtyi AFC Southiin kaudella 2002.
Lyhyt historia > 1970-luku

Vaikka Cincinnati Bengals voitti ensimmäisen AFC Central -divisioonamestaruuden vuonna 1970, Pittsburgh Steelers hallitsi 1970-lukua mielin määrin. Steelers voitti Super Bowlin neljästi saman vuosikymmenen aikana.
Lyhyt historia > 1980-luku

Vuonna 1980 Cleveland Browns katkaisi Steelersin kuuden vuoden voittoputken divisioonamestarina, mutta ei kyennyt kukistamaan pudotuspelien toisella kierroksella Oakland Raidersia. 1980-luvulla ainoastaan Bengals selvitti tiensä Super Bowliin asti AFC Centralista, mutta hävisi molemmat niukasti San Francisco 49ersille.
Lyhyt historia > 1990-luku

Vuonna 1994 perustettu Jacksonville Jaguars liittyi NFL:ään ja AFC Centraliin kaudelle 1995. Vuonna 1996  Cleveland Browns siirtyi Baltimoreen ja muutti nimensä Baltimore Ravensiksi, mutta säilytti paikkansa AFC Centralissa. Samoin kävi vuonna 1997 Oilersille, joka muutti Memphisiin, mutta säilytti divisioonapaikkansa. Oilerista tuli lopulta Titans vuonna 1999.
Steelers hallitsi divisioonaa vuodesta 1992 lähtien. Joukkue voitti viisi divisioonamestaruutta kuudessa vuodessa ja esiintyi Super Bowl XXX:ssa. Vuoden 1992 Oilers oli ottavana osapuolena eräässä kaikkien aikojen kuuluisimmassa pudotuspelissä Buffalo Billsiä vastaan. Oilers tuhri 32 pisteen johtoaseman toisella puoliajalla ja hävisi ottelun lopulta jatkoajalla luvuin 41-38.
AFC Centralin kokoonpano muuttui jälleen vuonna 1999, kun Cleveland Browns teki paluun liigaan. Divisioonassa pelasi kuusi joukkuetta kausina 1999-2001.
Lyhyt historia > 2000-luku

NFL:n divisioonat ryhmiteltiin uudestaan vuonna 2002, kun NFL-joukkueiden määrä oli vakiintunut kolmeenkymmeneenkahteen.  NFL:ssä on nyt kahdeksaan divisioonaa, joissa kussakin on neljä joukkuetta. AFC Central nimettiin uudelleen AFC Northiksi ja NFC Central NFC Northiksi. Steelers on voittanut AFC Northin neljä kertaa, Ravensillä divisioonavoittoja on kaksi ja Bengals on voittanut divisioonan yhden kerran.
Alastor-sarja

| Alastor> Trullion: Alastor 2262, Marune: Alastor 993, Wyst: Alastor 1716.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Jack Vance
Kieli:  englanti
Genre:  science fiction
Julkaistu:  1973, 1975, 1978
Sarja: Gaean Reach
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Alastor-sarja on Jack Vancen tieteisromaanien sarja, joka koostuu itsenäisistä teoksista Trullion: Alastor 2262 (1973), Marune: Alastor 993 (1975) ja Wyst: Alastor 1716 (1978).
Aiheesta muualla

Thomas M. Wagner: Trullion: Alastor 2262. Sfreviews.net. (englanniksi)
Alan Kennedy

Alan Kennedy
Alan Phillip Kennedy (s 31. elokuuta 1954 Sunderland) on englantilainen jalkapalloilija, joka oli pelipaikaltaan puolustaja. Menestyksekkäimmät vuotensa hän pelasi Liverpoolissa vuodesta 1978 vuoteen 1985. Kennedyn lempinimi oli Barney Retu Kivisen Tahvo-kaverin mukaan.
Kennedy oli voittamassa mestarijoukkueiden Euroopan cupia kahdesti; hän teki vuoden 1981 loppuottelun ainoan maalin Real Madridia vastaan ja vuoden 1984 loppuottelun päättäneen rangaistuspotkukilpailun viimeisen maalin AS Romaa vastaan. Liverpoolissa Kennedy pelasi yli 350 ottelua ja teki parikymmentä maalia eli ei ollut joukkueen kovimpia maalintekijöitä. Kennedy voitti Liverpoolissa viisi liigamestaruutta. Hän edusti myös muun muassa Newcastle Unitedia, Sunderlandia, Hartlepoolia ja Wigan Athleticiä.
Kennedy pelasi Englannin maajoukkueessa kaksi ottelua vuonna 1984.
Ajax-luokka (linjalaiva)

| Ajax |
| --- | --- |
 luokan nimikkoalus HMS Ajax

Tekniset tiedot
Pituus:  55,5 m (tykkikansi) 45,6 m (köli)
Leveys:  15 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Aseistus
Meritorjunta:  tykkikansi: 28 × 32 naulan tykkiä yläkansi: 30 × 24 naulan tykkiä puolikansi: 12 × 9 naulan tykkiä etukansi: 4 × 9 naulan tykkiä
Ajax-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden 74-tykkisen kolmannen luokan linjalaivan muodostama alusluokka.
Alukset

Luokan alukset tilattiin 10. kesäkuuta 1795 ja laskettiin vesille vuoden 1798 ensimmäisellä neljänneksellä.
| Nimi | Telakka | Tilattu | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Ajax | Randall, Rotherhithe | 10. kesäkuuta 1795 | 3. maaliskuuta 1798 | 13. heinäkuuta 1798 | tuhoutunut tulipalossa 1807 |
| HMS Kent | Perry, Blackwall | 10. kesäkuuta 1795 | 17. tammikuuta 1798 | 3. huhtikuuta 1798 | romutettu 1881 |
Aavikkopiikkileguaani

| Aavikkopiikkileguaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Iguania
Heimo::  Konnaliskot Phrynosomatidae
Suku::  Sceloporus
Laji::  magister
Kaksiosainen nimi
 Sceloporus magister  Hallowell, 1854 
Katso myös
   Aavikkopiikkileguaani Wikispeciesissä   Aavikkopiikkileguaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Aavikkopiikkileguaani (Sceloporus magister) on konnaliskojen heimoon (Phrynosomatidae) kuuluva liskolaji. Sitä esiintyy Yhdysvaltain lounaisosissa ja Luoteis-Meksikossa. Aavikkopiikkileguaani kasvaa hännän kanssa noin 25–30 cm pitkäksi. Sitä kasvatetaan lemmikkieläimenä.
Elinympäristö ja käyttäytyminen

Aavikkopiikkileguaani elää kuivilla ja puolikuivilla alueilla tasangoilla ja aavikoilla sekä kivikkoisilla vuorenrinteillä. Se on päivälläkin aktiivinen ja lepäilee aurinkoisilla kivillä ja kallioilla, mutta myös maassa lähellä koloja sekä pensaita. Vaaran uhatessa se menee nopeasti piiloon kivenkoloihin. Se voi myös kiipeillä puissa.
Aavikkopiikkileguaani lemmikkieläimenä

Aavikkopiikkileguaanin terraarion tarvitsee olla vähintään esimerkiksi 95 × 45 × 50 cm. Terraarion kuuluu olla kuiva ja hiekkapohjainen. Terraarioon sijoitetaan myös kiipeily- ja piilopaikkoja. Aavikkopiikkileguaani tarvitsee UVB-valaistuksen. Sopiva lämpötila terraarion lämmittelypaikassa on 35 °C, viilein kohta huoneenlämpöinen. Yhdessä terraariossa saa olla vain yksi koiras.
Ravinto

Aavikkopiikileguaani syö luonnossa hyönteisiä ja joskus myös hedelmiä ja kukintoja. Vankeudessa ruokaan täytyy lisätä vitamiinia ja kalsiumia.
Luokittelu

Aavikkopiikkileguaani luokitellaan sukuun Sceloporus, jonka muita lajeja ovat esimerkiksi sinipiikkileguaani (S. serrifer) ja piikkileguaani (S. poinsettii).
Ajayi Agbebaku

| Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Nigeria> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1983 | Kolmiloikka |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Kultaa | Edmonton 1983 | Kolmiloikka |  |
| Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Dakar 1979 | Pituushyppy |  |
|  Kultaa | Dakar 1979 | Kolmiloikka |  |
|  Hopeaa | Rabat 1984 | Kolmiloikka |  |
Ajayi Agbebaku (s. 12. kesäkuuta 1955) on nigerialainen yleisurheilija, joka kilpaili kolmiloikassa ja pituushypyssä. Hän voitti kolmiloikassa pronssia MM-kisoista 1983 ja kultaa saman vuoden universiadeista. Agbebaku menestyi myös Afrikan-mestaruuskilpailuissa, joissa hän voitti vuonna 1979 kultaa sekä kolmiloikasta että pituushypystä ja sai hopeaa kolmiloikasta vuonna 1984. Hän osallistui olympialaisiin kerran, vuonna 1984. Tuolloin hän sijoittui kolmiloikassa seitsemänneksi tuloksellaan 16,67 metriä.
Agbebaku voitti maansa mestaruuden kerran, kolmiloikassa vuonna 1986. Hän pitää hallussaan lajin Nigerian-ennätystä tuloksellaan 17,26.
Henkilökohtaiset ennätykset

Kolmiloikka: 17,26 m (1983)
Kolmiloikka (sisäradat): 17,00 (1982)
Albert Nasse

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset .Miesten soutu | Maa:   Yhdysvallat> .Miesten soutu |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | St. Louis 1904 | perämiehetön nelikko |  |
Albert F. ("Al") Nasse (2. heinäkuuta 1878 Saint Louis, Missouri – 21. marraskuuta 1910 Saint Louis, Missouri) oli yhdysvaltalainen soutaja. Hän kilpaili Century Boat Clubille. Hän osallistui vuoden 1904 kesäolympialaisiin Saint Louisissa ja voitti siellä kultaa perämiehettömässä nelikossa Arthur Stockhoffin, Gus Erkerin ja George Dietzin kanssa.
Albert Mooney

Albert Mooney (12. huhtikuuta 1906 Denver – 7. toukokuuta 1986 Dallas) oli itseoppinut yhdysvaltalainen lentokonesuunnittelija. Hän perusti veljensä Arthur Mooneyn kanssa Mooney Aircraft Company -lentokonetehtaan.
Al Mooney oppi koneenrakennuksen isänsä työn kautta. Hänen isänsä rakensi laitteita rautateille Denver and Rio Grande -yhtiössä. Al kokeili lentokoneen suunnittelua teini-ikäisenä.
Eaglerock-lentokone.
Mooney korjasi Swallow Airplane Companyn sattumalta paikalle sattuneen lentokoneen rakenteen virheitä. Tätä kautta hän sai työpaikan Alexander Aircraft Companystä piirtäjänä. Hän suunnitteli M-1-lentokoneen. Vuonna 1926 hän työskenteli Montague-yrityksessä, jolle suunnitteli M-2. Mooney palasi Alexander-yhtiöön, kun Montague oli kaatunut. Hän toimi yhtiön pääinsinöörinä. Hänen suunnitelmansa oli muun muassa Bullet, joka oli alatasokone, jossa oli sisäänvedettävä laskuteline.
Vuonna 1929 hän perusti Bridgeport Machine yhtiön tuella Kansasiin Mooney Aircraft Corporationin. Yrityksen ensimmäinen kone oli Mooney A-1 eli M-5. Yhtiö kaatui pian. M-6 oli ollut sen suunnittelupöydillä.
Vuonna 1934 Mooney pääsi töihin laman aikanakin pärjänneeseen AviaBellanca Aircraft -yhtiöön sen pääsuunnittelijaksi. Hän suunnitteli Bellanca Airbus -rahtikoneen ja Irish Swoop -kilpakoneen.
Bellancalta lähdettyään Mooney toimi Monocoupe Corporationissa, joka meni konkurssiin ja sen tuotteet osti Culver Aircraft, jonka pääsuunnittelijaksi hän pääsi vuonna 1937. Mooney suunnitteli Culver Cadet -taitolentokoneen. Kesällä 1946 hän perusti uudestaan nimeään kantavan yhtiön. Yhtiön ensimmäinen kone oli M-18 ja toinen M-20. Rahoittajan kuoltua yritys oli kaatua, mutta uudet rahoittajat nostivat sen jaloilleen. Mooney lähti yhtiöstä Lockheedille.
M-18 Mooney Mite
Hän osallistui Lockheed Jetstarin suunnitteluun.
Hän jäi eläkkeelle vuonna 1968 ja kuoli Dallasissa 80-vuotiaana vuonna 1986.
Aarne Nissinen

Aarne Johannes Nissinen (27. toukokuuta 1891 Kuopio  – 12. joulukuuta 1954) oli keittiömestari ja keittokirjailija.
Henkilöhistoria

Aarne Nissisen vanhemmat olivat perämies Paavo Nissinen ja Elisabeth Heikkinen. Nissinen kävi kansakoulun ja suoritti stuerttikoulun 1911. Yhdysvalloissa hän opiskeli 1928–1929. Nissinen työskenteli useiden eri hotellien palveluksessa ja piti ruuanlaittokursseja muun muassa SOK:ssa ja Marttaliitossa, samoin kuin omaa keittokoulua. Hän myös julkaisi useita ruuanlaitto- ja keittokirjoja. Nissinen toimi myös jonkin aikaa 1920-luvulla perustetun Suomen Kokki- ja stuerttikoulun johtajana.