stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kielen sanasto
Sananmuodostus > Yhdistäminen

Yhdistämisessä sanat liitetään toisiinsa yhdeksi sanaksi, yhdyssanaksi. Yhdistäminen on rekursiivista, eli yhdyssanoista voidaan muodostaa edelleen uusia yhdyssanoja, esimerkiksi puutarhanhoito tai sähköparranajokone. Yhdyssanojen määrä on periaatteessa rajaton, ja vain osa niistä on niin vakiintuneita, että ne mainitaan esimerkiksi sanakirjoissa. Joskus yhdyssanan merkityksen voi päätellä sen osien merkityksestä, mutta ei aina: esimerkiksi hiekkatie on hiekalla päällystetty tie, mutta rautatie ei ole rautapäällysteinen tie. Yhdyssanoja on kahta päätyyppiä:
Määritysyhdyssanoissa ensimmäinen osa (määriteosa) määrittää jälkimmäistä (edusosaa), kuten autotie ja maastamuutto.
Summayhdyssanoissa on kaksi symmetristä osaa, esimerkiksi parturi-kampaaja tai jotenkuten.
Yhdyssanat voivat kuulua eri sanaluokkiin, ja ne voivat koostua eri sanaluokkiin kuuluvista sanoista. Esimerkiksi nuoripari on yhdyssubstantiivi, joka koostuu adjektiivista ja substantiivista, kun taas tähtikirkas on yhdysadjektiivi, joka muodostuu substantiivista ja adjektiivista. Tavallisimpia ovat yhdyssubstantiivit ja etenkin kahden substantiivin yhdistelmät, kuten ruokapöytä ja kädensija. Yhdysverbejä suomessa on vähän, esimerkiksi irtisanoa ja valokuvata.
Yhdyssanan määriteosana nomini voi olla eri sijamuodoissa, esimerkiksi silmäkulma, silmänisku, silmäätekevä tai silmiinpistävä. Yleisimmin se on kuitenkin nominatiivissa tai genetiivissä. Joskus nominatiivi ja genetiivi voi vaihdella: voidaan sanoa esimerkiksi riviväli ja hyvälaatuinen tai rivinväli ja hyvänlaatuinen. Joillakin sanoilla on erityisen yhdyssanamuoto, joka ei esiinny itsenäisenä sanana. Tällaisia ovat nen-loppuisten adjektiivien s-loppuiset yhdyssanamuodot, kuten sanassa koululaiskuljetus, ja verbien ma- tai in-loppuiset muodot, kuten sanoissa uimapaikka ja asuinhuone.
Rakenteeltaan selvästi yhdyssanoja ovat seuraavat tapaukset:
määriteosa on nominatiivissa oleva substantiivi: kivitalo, tiiliseinäinen, pakkosyöttää
määriteosa on yhdyssanamuoto: kirjoittamisvaikeus, asuinpaikka, kuorimaveitsi
määriteosa ei esiinny lainkaan itsenäisenä sanana: sisäpuoli, täsmäase, epätavallinen
edusosa on adjektiivi, joka ei voi esiintyä ilman määriteosaa: hyväsydäminen, vapaaehtoinen, kaksivuotias
määriteosa on taipumaton adjektiivi ja edusosa substantiivi: märkäpuvussa on yhdyssana mutta märässä puvussa kaksi eri sanaa.
Kiteytymiseksi kutsutaan sitä, että kaksi sanaa esiintyy yhdessä niin usein, että ne tiivistyvät yhdeksi sanaksi ja usein niiden merkitys muuttuu. Kiteytymistä tapahtuu etenkin silloin, kun alkuosan sijana on muu kuin nominatiivi tai alkuosana on taipuva adjektiivi. Kirjoituksessa tämä ilmenee siten, että sanat voidaan kirjoittaa myös yhteen. Tällaisia tapauksia ovat esimerkiksi järven pohja > järvenpohja, saman tyyppinen > samantyyppinen ja lämmin ruoka > lämminruoka. Merkityksen muuttuminen näkyy esimerkiksi yhdyssanassa vanhapoika, joka tarkoittaa eri asiaa kuin vanha poika.
Sananmuodostus > Muu sananmuodostus

Uusia sanoja voi syntyä myös kontaminaation eli sanojen yhteen sulautumisen kautta. Esimerkiksi sanat siivu ja viipale voivat sulautua toisiinsa niin, että syntyy uusi sana siipale. Kontaminaatiot jäävät usein satunnaisiksi, mutta jotkut ovat myös vakiintuneet, kuten hempeä, joka on syntynyt sanoista hellä ja lempeä. Ekspressiiviset eli äänteellisesti motivoidut sanat muodostavat pitkiä ketjuja, joihin voi liittyä helposti uusia jäseniä, kuten rysähtää, ryskyä, ryskätä, rusahtaa, rusauttaa ja ruskua. Uusia sanoja voi syntyä myös lyhentämällä, kuten ale sanasta alennusmyynti tai luomu sanasta luonnonmukainen. Slangissa tai puhekielessä sanoja voidaan myös lyhentää ja samalla lisätä niiden perään johdin Ari tai is, kuten ostoskeskus > ostari tai roskakori > roskis.
Sanaston alkuperä

Sanaston alkuperän tutkimusta kutsutaan etymologiaksi. Omaperäisiä ovat sellaiset sanat, joiden äänteellinen vastine tunnetaan useissa sukukielissä, joten niiden voidaan päätellä olevan peräisin yhteisestä kantakielestä. Sana on sitä vanhempi, mitä kaukaisemmissa sukukielissä sen vastineita esiintyy. Suomen kielessä kaikkein vanhimpia ovat sellaiset sanat, jotka ovat peräisin uralilaisesta kantakielestä. Toisaalta sukukielissä voi olla toisiaan muistuttavia sanoja myös silloin, kun ne on lainattu kielestä toiseen. Lainasanoja tulee kieleen usein niin, että vieraasta kulttuurista omaksutaan jokin uusi asia tai käsite, mutta myös vanhoja sanoja voidaan korvata uusilla lainasanoilla. Uralilaisiin kieliin on lainattu sanoja eniten indoeurooppalaisen kielikunnan kielistä eri aikoina ja eri tahoilta.
Sanaston alkuperä > Omaperäiset sanat

Uralilaisesta kantakielestä periytyviksi voidaan olettaa sanat, joilla on vastineita sekä läntisissä kieliryhimissä (esimerkiksi itämerensuomi, saame ja mordva), unkarissa ja jossain samojedikielessä. Tämän periaatteen mukaan uralilaiseen sanastoon voidaan olettaa n. 150 sanavartaloa. Väljemmillä kriteereillä sanaston määrä nousee lähelle 500:aa. Suomen kielessä yhä käytössä olevat, uralilaiset sanat kuvaavat esimerkiksi sukulaisia (anoppi, isä, miniä, setä), ruumiinosia (jänne, pää, silmä, sydän), eläimiä (kala, koira, kyy, varis), kasveja (koivu, kuusi, puu), metsästystä ja luonnossa liikkumista (jousi, nuoli, suksi, soutaa) ja keskeisiä toimintoja (elää, kuolla, mennä, niellä). Tästä sanastosta on päätelty, että kantakielen puhujat ovat asuneet pohjoisilla seuduilla ja harjoittaneet metsästystä, kalastusta ja keräilyä.
Suomessa on lisäksi runsaasti sanoja, joilla on vastineita vain joissakin sukukielissä, joten niitä ei voida todistaa varmasti uralilaisiksi. Ne voivat olla omaperäisiä, mutta myös lainasanoja. Esimerkiksi itämerensuomesta komiin ulottuvia etymologioita on n. 80, mordvaan ulottuvia n. 60. Erityisesti on kiinnitetty huomiota maanviljelyyn ja karjanhoitoon liittyviin sanoihin, joilla on vastineita marissa ja mordvassa, kuten jauhaa, kyntää, vehnä, lehmä ja sika. Niitä on pidetty osoituksena siitä, että myös nämä elinkeinot ovat tulleet tunnetuksi silloin, kun näiden kielten yhteistä kantamuotoa puhuttiin. Toisaalta uudemman tutkimuksen mukaan jotkut tähän aihepiiriin liittyvät sanat, kuten uuhi ja voi, voisivat olla peräisin jo uralilaisesta kantakielestä.
Lisäksi noin 3 000 suomen kielen sanalla on vastineita vain itämerensuomalaisissa kielissä, mutta ei missään kaukaisemmissa sukukielissä. Erityisen paljon yhteisiä sanoja on karjalan kanssa. Näissä sanoissa on runsaasti johdoksia ja deskriptiivistä sanastoa, ja arviolta kolmannes on lainasanoja. Sellaisia sanoja, jotka tunnetaan vain itämerensuomalaisissa kielissä, mutta joita ei ole voitu todistaa lainoiksi, ovat muun muassa kylki, jänis, musta, saari ja suo. On oletettu, että ne voisivat olla peräisin jostain tuntemattomasta kielestä, jota on puhuttu Fennoskandiassa ennen kantasuomalaisten tuloa.
Vanhojen omaperäisten sanojen osuus suomen kielen sanastosta on määrällisesti melko pieni, mutta monet niistä ovat hyvin yleisiä, kuten se, ei, hän ja olla. Lisäksi ikivanhoista pronominivartaloista on johdettu paljon yleisiä sanoja, kuten että, sekä, kun ja kuin. Yhteensä voidaan arvioida, että nykysuomen 100 yleisimmästä sanasta 40 % ja 1 000 yleisimmistä sanasta 10 % perustuu uralilaisen kantakielen sanastoon.
Edison Lighthouse

Edison Lighthouse oli brittiläinen yhtye, joka nousi vuonna 1970 listojen kärkeen hitillään "Love Grows (Where My Rosemary Goes)".
"Love Growsilla" lauloi sessiovokalisti Tony Burrows. Kappale oli kotimaassaan listojen ykkössijalla viisi viikkoa, mutta toinen single "It's Up to You, Petula" juuri ja juuri ylsi Top 50 -listalle.
Edison Lighthouse jäi lyhytikäiseksi. Sen nimi on väännelmä Eddystonen majakasta (Eddystone Lighthouse).
Diskografia > Studioalbums

Already (1971)
Love Grows (1977)
Diskografia > Live Albums

Then There Where Two (2003)
Diskografia > Singlet

"Love Grows (Where My Rosemary Goes)" (1970)
"She Works in a Woman's Way" (1970)
"It's Up to You, Petula" (1971)
"Everybody Knows" (1971l)
"What's Happening" (1971)
"My Baby Loves Lovin'" (1971)
"Find Mr. Zebedee" (1972)
"Endearing Young Charms" (1981)
Diskografia > Kokoelmat

Love Grows
Edison Lighthouse (1990)
Love Grows: Complete Collection Featuring Tony Burrows (1994)
The Best of Edison Lighthouse - Love Grows (1999)
Love Grows With Edison Lighthouse (2002)
On the Rocks (2002 CD, Park South, US)
Edison Lighthouse Selected Favorites (2006)
Their Very Best (2009)
Barbara Ann (2010)
Showing The Way - (The Dave Cash Collection) (2011)
The Dave Cash Collection: Light My House (2011)
Luettelo Kokkolan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Kokkolan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kokkolan kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Kokkolan kaupunkiin on liitetty Kaarlelan, Kälviän, Lohtajan ja Ullavan kunnat, lisäksi Kaarlelaan liitettiin aiemmin Öjan kunta.
Nivalan konikapina

Pulamiehiä kokoontuneena Kuoppalan talon edustalla olevaan risteykseen Nivalassa 14.6.1932.
Nivalan konikapina on vuonna 1932 Nivalassa tapahtunut viranomaisten ja paikallisten maanviljelijöiden välinen yhteenotto.
Taustaa

Vuoden 1929 pörssiromahdus aiheutti maailmanlaajuisen talouslaman. Tämä näkyi Suomessa muun muassa siten, että kaupunkiväestön ostovoima heikkeni viennin vaikeuksien alettua vaikuttaa myös kotimaan talouteen. Tästä syystä maatalousvaltaisilla alueilla sadosta ei saatu kunnon hintaa, joten pankeille velkaantunut viljelijäväestö joutui vaikeuksiin ja näki jopa nälkää.
Ongelmaksi muodostuivat deflaatio-oloissa korkeaksi jäävät reaalikorot, jotka olivat osaltaan vaikeuttamassa maaseudun velanmaksukykyä aiheuttaen pakkohuutokauppoja. Myös talollisten kasaantunut ahdinko heijastui maaseututyöväkeen viennin metsäteollisuudelle aiheuttamien vaikeuksien lisäksi. Tilanne näkyi eri puolilla maata niin sanottuina pulaliikkeinä ja radikalismina. Vahvasti maito- ja myös metsätaloudesta elävästä Pohjois-Pohjanmaan Nivalasta tuli yksi tapahtumapaikka monien vähemmän kuuluisien tapahtumien joukossa.
Tapahtumat

Kun alueella huhuttiin leviävän tarttuvaa hevosten näivetystautia, eläinlääkärit määräsivät paljon eläimiä lopetettavaksi, vaikka varmoja tautitapauksia oli todettu vain Lapin läänissä. Haapaveden piirieläinlääkärinä toiminut jääkärieläinlääkintämajuri Kaarlo Engelberg määräsi myös nivalalaisen pienviljelijän Sigfrid Ruuttusen Hilppa-tamman kesällä 1932 lopetettavaksi näivetystaudin vuoksi, vaikka se ilmeisesti oli aliravittu, mikä johtui sen vuoden huonosta sadosta. Lisäksi tamma oli tiineenä. Engelbergin sihteerinä toimineen nivalalaisen mukaan paikkakunnalla uskottiin ratkaisussa olleen mukana myös paikallispoliittisia näkökohtia.
Kylän väki ymmärsi tilanteen, eikä tammaa lopetettu. Sitten kun Ruuttunen määrättiin eläinrääkkäyksestä pidätettäväksi ja Ouluun vietäväksi, oli Nivalan asemalle 10. kesäkuuta 1932 kerääntynyt huomattava määrä pulaliikkeeksi järjestäytyneitä pitäjäläisiä vastustamaan pidätystä. Noin 200 hengen väkijoukko mukiloi epäsuosittua vallesmanni Bertil Vahlgrenia ja muita poliiseja. Ruuttusen oli määrä mennä kärsimään vankeuteen 40 päiväsakkoa, jotka hän oli kieltäytynyt maksamasta perusteettomana pitämästään pidätyksestä. Nimismies ei onnistunut suorittamaan pidätystä, vaan väkijoukko kuljetti Ruuttusen pois asemalta pyörän tavaratelineellä.
Oulun poliisin johto piti tilannetta kapinointina virkavaltaa vastaan ja pyysi sotaväkeä mukaan viemään pidätyksen päätökseen. Kapteeni Nikke Pärmin johtama komppania siirtyi junalla Nivalan asemalle Oulusta. Kapteeni Pärmi käski asemalle kokoontunutta väkijoukkoa hajaantumaan käskien kiinnittää panosvyöt tavaravaunuissa oleviin konekivääreihin. Väkijoukko asemalla hajaantui. Pärmin komppania marssi kolmen kilometrin päähän Kuoppalan tilalle, mihin pulamiehet olivat linnoittautuneet. Tilanne laukesi rauhanomaisesti ja pulamiehet tuomittiin.
Yli 200 miestä, naista ja lasta pidätettiin kapinahenkisinä, ja kahdeksan heistä sai kahden vuoden kuritushuonetuomion. Presidentti Svinhufvud armahti heidät kuitenkin vuoden 1933 jouluksi. Tamma Hilppa eli vuosia tapauksen jälkeen.
Tilanne vaikutti ylireagoinnilta, mutta koska sisällissodasta oli kulunut vain 14 vuotta ja talonpoikaismarssista kaksi vuotta ja saman vuoden helmikuussa oli ollut Mäntsälän kapina, reaktio oli radikalismin kitkemisen vuoksi ymmärrettävissä.
Kirjailija Pentti Haanpää julkaisi myöhemmin konikapinasta Tulenkantajat-lehdessä tarinat Pulamiehet puhelevat ja Pulamiehet lähtevät liikkeelle, joista sekä Haanpää että päätoimittaja Erkki Vala tuomittiin sakkoihin julkisen viranomaisen ja laillisen yhteiskuntajärjestyksen halventamisesta.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: 1930-luvun pula ja konikapina
Hilppa.
Poliisi valvoo puheluita Nivalan puhelinkeskuksessa 14.6.1932.
Sotakorkeakoulu

| Sotakorkeakoulu |
| --- | --- |
  
 Sotakorkeakoulun rakennus Helsingin Liisankadulla
Perustettu:  1924
Lakkautettu:  1992
Tyyppi:  julkinen
Sijainti:  Helsinki,  Suomi
Kampus:  Kruununhaka
Sotakorkeakoulu (lyhenne SKK, ruots. Krigshögskolan) oli Helsingissä vuosina 1924–1992 toiminut korkeakoulu, joka antoi ylintä sotilaskoulutusta Suomessa, koulutti yleisesikuntaupseereita Suomen puolustusvoimille sekä järjesti Maanpuolustuskursseja. Se yhdistyi Taistelukoulun ja Kadettikoulun kanssa vuoden 1993 alussa muodostaakseen Maanpuolustuskorkeakoulun.
Historia > Ulkomainen opetus suuressa roolissa

Kurssien opetustoiminta vakiintui nopeasti 1920-luvun lopulle tultaessa. Ongelmia syntyi kuitenkin opettajistosta: suomalaisia tarpeeksi päteviä upseereita ei juuri ollut, sillä Saksassa koulutettujen jääkäriupseereiden taitoja ei vielä nähty riittävinä ja Venäjällä koulutetuilta upseereilta puuttui maailmansotien kokemus. Kouluun päädyttiin hakemaan opettajia ulkomailta.
Sotakorkeakoulukomitea pyysi vuonna 1923 puolustusministeriöltä lupaa hakea opettajia Saksasta. Ministeriö kuitenkin kielsi tämän, sillä Versailles’n rauhansopimus kielsi saksalaisen yleisesikuntaupseerikoulutuksen Saksassa, eikä ministeriö siksi kokenut sen olevan sallittua Suomessakaan. Lopulta koulu päätyi pyytämään opettajia Ruotsista. Vaikka heiltä puuttuikin maailmansodan kokemus, sitä ei nähty painavana syynä. Ensimmäiset ruotsalaiset taktiikan opettajat koulussa olivat majuri Hans Malmberg ja kapteeni Karl-Axel Bratt. Vuonna 1924 tykistöopin ja aseopin opettaja eversti Vittorio Pallieri saatiin Italiasta rehtori Sihvon suostuttelulla, ja myöhemmin värvättiin myös kapteeni R. Devaulx Ranskasta.
Vahvasti ulkomaalaisesta koulutuksesta esitettiin hyvin vaihtelevia mielipiteitä. Monien koulutettavien upseereiden mielestä opetuksen laatu ei aina ollut korkeimmillaan, ja erityisesti ruotsalaiset taktiikan opettajat nähtiin hyvin kaavamaisina. Eräät viisi suojeluskuntaupseeria jopa pyysivät ja saivat sotaväen päälliköltä kenraalimajuri Vilho Nenoselta erikoisluvan palata Saksaan koulutukseen 1920-luvulla, perusteinaan "Tämä meidän Sotakorkeakoulumme tarjoaa vain italialais-ranskalais-ruotsalaista sillisalaattia". Toisaalta ulkomaisten opettajien rooli on nähty hyvin merkityksellisenä koulun alkuaikojen opetustoiminnassa ja erityisesti suurten joukkojen taktiikan opetuksessa. Koulun myöhempi rehtori eversti Edvard Hanell kritisoi ulkomaista opetusta kuitenkin voimakkaasti vielä 1930-luvullakin: hän koki ulkomaisen sotilasopetuksen huonosti Suomen olosuhteisiin sopeutuvaksi ja pelkäsi kansallisen omaperäisyyden puolesta. Pelkästään ulkomaalaisten opettajien varaan laskeminen päättyi lopulta syksyllä 1927.
Historia > Opetustoiminta vakiintuu 1930-luvulla

Sotakorkeakoulun vuosipäiväksi määrättiin huhtikuun 11. päivä tammikuussa 1928. Päivä pohjautui Kaarle IX:n käskyyn perustaa linnoitus Nevanlinnaan 11. huhtikuuta 1610. Koulun omaksi merkiksi valittiin "Nevanlinna" huhtikuussa 1929 18 ehdotuksen joukosta. Siinä kuvattiin olevan "vartijan säilä, linnan profiili ja Nevan aallot". Kolmen ensimmäisen kurssin upseerit perustivat Sotakorkeakoulun upseerikerhon vuonna 1927, ja vuonna 1929 se merkittiin yhdistysrekisteriin uusilla säännöillä ja laajentuneella toiminnalla nimellä Suomen Sotatieteellinen Seura.
Tasavallan presidentti Lauri Kristian Relander vahvisti Sotakorkeakoulun vakinaisen toiminnan lailla 97/1930 maaliskuussa 1930, mikä mahdollisti viimein kunnollisen pitkän aikavälin suunnittelun. Opetuksen painopiste alkoi hiljalleen siirtyä yhä enemmän taktiikan opiskeluun, rinnakkaisopiskelu Teknillisessä korkeakoulussa päättyi vuonna 1933 ja keskimääräisen kurssin kesto lyheni hetkellisesti neljästä vuodesta kolmeen, kunnes kesto muutettiin takaisin neljään vuoteen lyhyiden kurssien osoittauduttua liian raskaiksi ja pinnallisiksi.
Opetus sai 1930-luvulla vakiintuneen rungon, jossa erityisesti itsenäinen työskentely ja käytännön harjoitukset nähtiin tärkeinä. Ensimmäiset suomalaiset ohjesäännöt ilmestyivät 1930-luvun aikana, kuten Kenttäohjesääntö I ja II, Talvitaktiikka-ohjekirja ja Upseerin Muistiopas. Ensimmäinen ilmasotaosaston kurssi (ISO1) käynnistyi vuonna 1937.
Historia > Epäselvät vaikutukset toisessa maailmansodassa

Sotakorkeakoulu keskeytti toimintansa 8. lokakuuta 1939 ja kaikki opiskelijat määrättiin joukko-osastoihin. Koulu oli ehtinyt jakaa yhteensä 370 diplomia ennen sotien alkua, joista 5 virolaisille. Talvisodassa erityisen tärkeäksi koulun kannalta nousi myöhemmin Tolvajärven–Ägläjärven taistelu, jonka johtoporras Ryhmä Talvela koostui vahvasti koulun opettajista: eversti Paavo Talvela, everstiluutnantti M. K. Stewen ja luutnantti Aarne Koskelo olivat kaikki koulun henkilöstöä. Taistelusta tuli myöhemmin osa koulun perinteitä.
Koulu ei ollut virallisesti lainkaan toiminnassa sotien aikana. Sotakorkeakoulun kouluttamien yleisesikuntaupseerien vaikutusta talvi- ja jatkosodassa on kokonaisuutena kuitenkin vaikea arvioida. Sotataidollisten taitojen kehittymisestä tai vaikuttavuudesta ei ole tehty tarpeeksi kattavaa tutkimusta. Pääosa sotien aikaisesta ylimmästä johtoportaasta oli toiminut Saksassa jääkäreinä ensimmäisessä maailmansodassa ja sittemmin saanut korkeampaa koulutusta joko ulkomailla tai Sotakorkeakoulun aivan ensimmäisillä kursseilla. Esimerkiksi yleisesikuntapäälliköistä Lennart Oesch, Erik Heinrichs ja Edvard Hanell olivat käyneet yleisesikuntaupseerikurssinsa Ranskassa ja Wiljo Tuompo Ruotsissa. Merivoimien komentaja Väinö Valve tai ilmavoimien komentaja Jarl Lundqvist eivät kumpikaan olleet saanut yleisesikuntaupseerin arvoa, vaikka Valve olikin kurssin suorittanut.
Sodat kuitenkin osoittivat koulun olemassaolon merkityksen. Yleisesikuntaupseerikoulutusta arvostettiin sodan jälkeisinä vuosina, sillä sodasta oli selvitty kunnialla. Viimeinen sodassa palvellut Sotakorkeakoulun johtaja Risto Setälä siirtyi reserviin vuonna 1984.
Historia > Kylmä sota ja yhdistyminen Maanpuolustuskorkeakouluksi

Toisen maailmansodan päätyttyä näkymät olivat epäselvät suomalaisessa puolustuspolitiikassa, ja Puolustusvoimien päätehtäviä säädettiin useaankin otteeseen erityisesti 1950–1970-luvuilla. Sotakorkeakoululla ei kuitenkaan juuri ollut vaikutusta näihin muutoksiin, vaan päätökset tehtiin Pääesikunnassa ja erityisesti sen operatiivisella osastolla. Koululla sen sijaan oli suurikin vaikutus suomalaisen taktiikan kehittymisessä ja uusien puolustussuunnitelmien testaamisessa. Kylmän sodan aikana koulun toiminnassa näkyi tietty varovaisuus: vaikka koulutettiin ylintä johtoa, todellisia uhka-arvioita ja suunnitelmia ei käytetty ja harjoituksissa oltiin huolellisia, jottei viholliseksi konkreettisesti osoitettu mitään todellista valtiota.
Tarve kehittää suomalaista upseerikoulutusta muodostui kunnolla 1970-luvun puolessa välissä. Puolustuslaitoskomitean vuonna 1976 julkaiseman mietinnön pyrkimyksenä oli saada upseerin tutkinnosta vertailukelpoinen muihin akateemisiin tutkintoihin. Myös Pääesikunnassa aloitettiin mietinnön johdosta upseerikoulutuksen kehittämisen työryhmä, joka teki lausunnon upseerikoulutuksen kokonaisvaltaisesta uudistamisesta vuonna 1975. Koulun tuolloinen johtaja Pentti Multanen kuitenkin toppuutteli muutosta, sanoen koulun olennaisimman tehtävän olevan aina kyvykkäiden upseerien kouluttaminen.
Koulu koki 1970- ja 1980-luvuilla suuria organisaatiomuutoksia, kun siihen liitettiin runsaasti eri toimijoita mukaan lukien Sotatieteen Laitos ja Sotamuseo vuonna 1985. Lopulta ehdotus Kadettikoulun, Taistelukoulun ja Sotakorkeakoulun yhdistämisestä syntyi virallisesti upseerikoulutuksen kehittämisen työryhmän muistiossa lokakuussa 1988, ja Sotakorkeakoulu sai virallisesti tehtäväkseen muodostaa yksityiskohtaisen esityksen uuden Maanpuolustuskorkeakoulun organisaatiosta joulukuussa 1990.
Sotakorkeakoulun ensimmäisessä esityksessä 12.3.1991 esitettiin uutta Maanpuolustusyliopistoa, jonka alaisuudessa toimisivat Sotakorkeakoulu ja Kadettikoulu ja jota esitettiin käyttöön otettavaksi 1.1.1995 alkaen. Esitystä ei kuitenkaan hyväksytty, sillä sen koettiin muun muassa sitovan liikaa henkilöstöä. Sotakorkeakoulun tuli jatkaa suunnittelutyötä siten, että uusi organisaatio voitaisiin ottaa käyttöön jo 1.1.1993. Lopulta suunnitelmat uudesta organisaatiosta vakiintuivat vuoden 1992 loppupuolella, ja viimeinen vanhan organisaatiomallin yleisesikuntaupseerikurssi alkoi syksyllä 1995.
Koulun johtajat

Kenraalimajuri Vilho Nenonen 1924–1925
Eversti Aarne Sihvo 1925–1926
Eversti Lennart Oesch 1926–1929
Eversti Erik Heinrichs 1929–1930
Eversti Per Zilliacus 1931–1932
Eversti Woldemar Oinonen 1932–1933
Kenraalimajuri Edvard Hanell 1933–1939
Kenraalimajuri Kustaa Tapola 1945–1948
Kenraalimajuri Ilmari Karhu 1948–1955
Kenraalimajuri Erkki Kukkonen 1955–1957
Kenraalimajuri Ali Koskimaa 1957–1960
Kenraalimajuri Tauno Kopra 1960–1961
Kenraalimajuri Reino Hirva 1961–1963
Eversti Alpo Setälä 1963–1964
Kenraalimajuri Mikko Sisto 1964–1968
Kenraalimajuri Olavi Lehti 1968–1971
Kenraalimajuri Unto Matikainen 1971–1973
Kenraalimajuri Pentti Multanen 1973–1975
Kenraalimajuri Juhani Ruutu 1975–1977
Kenraalimajuri Aapo Savolainen 1977–1980
Kenraalimajuri Risto Setälä 1980–1984
Kenraalimajuri Matti Vanonen 1984–1988
Kenraalimajuri Antero Karvinen 1988–1994
Elias Westerberg

| Elias Westerberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2016–
Merkittävät roolit:  Papillon (Sekasin)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Elias Westerberg (ent. Härkönen) on suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi Ylen sarjasta Sekasin, jossa hän näytteli yhtä päähenkilöistä, Papillonia. Westerberg opiskelee tällä hetkellämilloin? Laajasalon opistossa näyttelijäntyötä. Westerberg kirjoitti Helsingin Uuden yhteiskoulun lukiosta ylioppilaaksi keväällä 2014.lähde?
Perhe

Elias Westerberg on yksi näyttelijä-käsikirjoittaja-ohjaaja Paavo Westerbergin viidestä lapsesta. Hänen veljensä Joel Härkönen opiskeleemilloin? Teatterikorkeakoulun ohjaajakoulutuksessa.
Filmografia > Elokuvat ja lyhytelokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2016 | Halko | Oskari |
| 2017 | Toivon tuolla puolen | Winston |
| 2017 | Yösyöttö | poika baarissa |
| 2017 | Tuntematon sotilas | täydennysmies |
| 2018 | Viulisti | Antin naapuri |
| 2018 | Kaikki oikein | kassapoika |
| 2022 | Tytöt tytöt tytöt | Allu |
| 2022 | Susikoira Roi | Paavo |
| 2024 | ’’Jälkeemme vedenpaisumus’’ |  |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2016–2018 | Sekasin | Papillon |
| 2018 | Donna | teku jonossa |
| 2019 | Aktivistit | Arvi Nikolainen |
| 2019 | Roba | Otto |
| 2019 | Maanantai | Elmo |
| 2019 | Pientä laittoa | varusmies Muurinen |
| 2019 | Modernit miehet | Sepi |
| 2020 | Kevyttä yläpilveä | Santtu |
| 2020 | Downshiftaajat | Eemeli Vekselström |
| 2020 | Syke | Rape |
| 2021 | Mister8 | Terho |
| 2021 | Mädät omenat | Tuure Lundsten |
| 2022 | Mies joka kuoli | Petri |