stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kerjääminen
Kerjääminen Suomen laissa

Suomessa kerjäämistä alettiin rajoittaa jo Ruotsin vallan aikana siten että ensin passitta ja myöhemmin vieraalla paikkakunnalla kerjääminen kiellettiin. Vuonna 1852 ulotettiin kielto myös kotikunnassa kerjäämiseen. Kerjäläinen joka ei ollut köyhäinhoidon tarpeessa määriteltiin irtolaiseksi asetuksella vuonna 1879. Asetus korvattiin irtolaislailla vuonna 1936. Irtolaisena pidettiin henkilöä, jolla oli tapana kerjätä omissa nimissään, käyttää muita henkilöitä kerjuuseen tai sallia hoidossaan olevan alaikäisen alle 18-vuotiaan kerjätä.
Suomessa kerjääminen muuttui lailliseksi toiminnaksi vuonna 2003, jolloin säädettiin valtakunnallinen järjestyslaki entisten kunnallisten  järjestyssääntöjen tilalle, jotka saattoivat paikallisesti rajoittaa kerjäämistä. EU:n vapaan liikkuvuuden seurauksena Suomeen alkoi tulla kerjäläisiä uusista jäsenmaista Itä-Euroopasta, erityisesti Bulgariasta ja Romaniasta. Poliisi puuttuu  vain aggressiiviseen kerjäämiseen.
Vuonna 2014 Kokoomuksen, SDP:n, Keskustan ja Perussuomalaisten kansanedustajien aloitteesta tehtiin lakialoite "kerjäläislaista", johon kuuluu muun muassa kerjäläisrekisterin perustaminen.
Kuuluisia kerjäläisiä

Siddhartha Gautama eli Buddha
Jeesus
Fransiskaanit, Fransiskus Assisilaisen perustama kristillinen kerjäläisveljestö.
Kirjallisuutta

Mäkinen, Virpi & Pessi, Anne Birgitta (toim.): Kerjääminen eilen ja tänään: Historiallisia, oikeudellisia ja sosiaalipoliittisia näkökulmia kerjäämiseen.  Tampere:  Vastapaino, 2009.  ISBN 978-951-768-251-0
Oksanen, Kimmo: Kerjäläisten valtakunta: Totuus kerjäävistä romaneista... ja muita valheita: Pamfletti.  (Barrikadi-sarja no 10)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35778-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin romanikerjäläiset tulevat rutiköyhistä oloista (Arkistoitu – Internet Archive). Hs.fi – Kuvakooste.
Paul Polansky: Euroopan unionin pitäisi kieltää kerjääminen. Helsingin Sanomat 19.6.2011. tarvitaan parempi lähde
Kristiina Helenius

Kristiina Helenius 2020
Kristiina Helenius (s. 1965) on suomalainen yhteiskunnallinen vaikuttaja, joka on toiminut toimittajana, diplomaattina ja järjestöjohtajana. Hän työskentelee International Sanctions and Export Control Society -järjestön toimitusjohtajana Washingtonissa. Vuodet 2017 - 2024 hän oli Miltton USA:n toimitusjohtajana ja osakkaana Yhdysvalloissa. Miltton USA käytti vuoteen 2021 asti nimeä Nordic West Office. Sen muita perustajaosakkaita olivat Risto E.J. Penttilä, Jorma Ollila, Aida Hadžialić ja Charles C. Adams Jr.
Vuosina 2007–2017 Helenius toimi vuonna 2005 perustetun kansainvälisen bisnesverkosto AmCham Finlandin toimitusjohtajana. Vuosina 2001–2007 hän toimi lehdistöneuvoksena Suomen Washingtonin-suurlähetystössä. Toimittajana hän on työskennellyt muun muassa Yleisradion palveluksessa vuosina 1995–2001. Vuodesta 1999 vuoteen 2001 hän toimi Yleisradion Brysselin-pääkirjeenvaihtajana. Hän oli ensimmäinen Yleisradion pääkirjeenvaihtajaksi nimitetty nainen.
Helenius on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri. Hän valmistui 1991 opiskeltuaan vuodesta 1987 kansainvälistä liiketoimintaa Turun kauppakorkeakoulussa.
Heleniuksella on lukuisia luottamustehtäviä. Hän istuu presidentti Bill Clintonin perustaman Global Fairness Initiativen sekä International Women's Forumin Washingtonin-yksikön hallituksissa. Aikaisemmin hän on vaikuttanut muun muassa Invest in Finlandin hallituksessa, Suomi-Amerikka Yhdistysten Liiton (SAM) hallituksen ja apurahasäätiön puheenjohtajana sekä Ulkopoliittisen Instituutin valtuuskunnassa. Hän toimi Euroopan ja Euraasian Amchamejä edustavan Amchams-in-Europen johtoryhmässä 2013–2017. Vuosina 2008–2010 hän oli ulkoministeri Alexander Stubbin asettaman niin kutsutun maabrändivaltuuskunnan ja sen talousjaoston jäsen.
Lehdistöneuvoksena Helenius perusti vuonna 2002 amerikkalaisille kouluille suunnatun verkkosivuston Project Finland, jota Yhdysvaltain opetusministeriö suositteli opetussisältönä ja joka käännettiin myöhemmin myös espanjaksi, japaniksi, saksaksi ja ruotsiksi. Sen suojelijana toimi presidentin puoliso Laura Bush. Hanke näkyi laajalti julkisuudessa ja voitti muun muassa Dalton Pen Awardin. New York Times kertoi etusivullaan Suomen suurlähetystön houkuttelevista tilaisuuksista.
Kristiina Helenius oli perustamassa Turun yliopiston John Morton -keskusta sekä International Women's Forumin (IWF) Suomen-jaostoa.
Helenius on puhunut julkisuudessa erityisesti ulkomaisista investoinneista sekä Suomen houkuttelevuustekijöistä ja maabrändistä. Hän on myös usein käytetty kommentaattori Yhdysvaltain politiikkaan ja talouteen liittyvissä kysymyksissä. Yhdysvaltain National Press Club myönsi hänelle vuonna 2006 Vivian Awardin merkittävistä palveluista amerikkalaiselle toimittajakunnalle.
Helenius on naimisissa toimittaja Mika Hentusen kanssa. He tapasivat Turun kauppakorkeakoulussa. Heillä on aikuinen tytär. Asuessaan Yhdysvalloissa Helenius sairastui vuonna 2005 imukudossyöpään, Hodgkinin tautiin. Hän on kirjoittanut sairaudestaan ja siitä selviämisestä kirjan Mikä maa, mikä syöpä, jonka Tammi julkaisi vuonna 2008.
Teokset

Helenius, Kristiina: Mikä maa, mikä syöpä.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4241-4
Hentunen, Mika; Helenius, Kristiina: Kiinan maailma: Tulevaisuuden supervalta ja sen tavoitteet. Helsinki: Tammi 2025. ISBN 978-952-04-6073-0
Kimon ruukki

Kimon ruukki, lampi
Kimon ruukki oli Jepualla ja Oravaisissa toiminut rautaruukki, joka perustettiin 1703 Röykasjärvestä Pohjanlahteen laskevan, monia koskia sisältävän Oravaistenjoen varteen.
Kimon rautaruukin toiminta oli jakautunut kolmeen erilliseen kohtaan joen varrella sekä neljäntenä masuuniin, joka sijaitsi kahdeksan kilometrin päässä alimmasta ruukista. Yläruukilla (Övre hammaren) Röykasjärven rannalla ruukin vesivoimaa sääteli luonnonkivipato, joka on yksi Suomen vanhimmista ja suurimmista. Yläruukilla on säilynyt myös 1784 rakennettu vasarapaja, joka on myöhemmin muutettu myllyksi. Keskiruukki (Mellanbruket tai Nyhammare) on Mutta-nimisen kosken varteen vuonna 1788 rakennettu vasarapaja. Alaruukki (Nedre hammaren) joen alimman kosken varrella oli Kimon ruukin ydinosa, jossa toimi vasarapajan ohella käsipaja ja mekaaninen verstas. Pajan seinään on merkitty vuosiluku 1791. Kosken vastarannalla entisen puhallushuoneen paikalla on pieni tiilinen voimalaitos vuodelta 1920.
Masuunin alue oli Kimon ruukin toimipisteistä pisimpään elinvoimainen, vaikka itse masuuni purettiin 1915. Alueelle muodostui vilkas tehdasyhdyskunta vuonna 1893 perustetun Oravaisten verkatehtaan ansiosta. Masuunin alueen nykyinen punatiilinen rakennuskanta on  pääosin peräisin verkatehtaan kukoistuskaudelta 1920–1930-luvuilta. Tehdasrakennuksia ja 1922 rakennettua höyryvoimalaitosta ympäröivät kasarmin kaltaiset työväenasunnot.
Historiaa

Kimon ruukin perusti ruotsinsaksalainen Peter Heijke, joka siirsi masuunin omistamastaan Orisbergin ruukista läheisestä Isostakyröstä. Orisbergistä ei odotusten vastaisesti ollutkaan löytynyt rautamalmia, ja malmin tuominen meritse ja rahtaaminen sisämaahan oli kallista. Niinpä Heijke päätti siirtää masuuninsa Kimoon, jonne sai ruukille perustamisprivilegion 1703. Paikka oli kaikin puolin sopivampi: alueella sai koskista vesivoimaa, metsistä polttoaineeksi puuhiiltä, ja satama oli lähellä rautamalmin rahtaamiseksi jaaloilla Ruotsin Roslagenista ja Tukholman saariston Utöstä, 1800-luvulla Suomesta Sillbölen ja Jussarön kaivoksista.
Alkuperäisen masuunin tuhosivat venäläisjoukot isonvihan aikana 1714, ja uusi masuuni rakennettiin Oravaisiin vieläkin lähemmäs satamaa. Sieltä harkkorauta kuljetettiin Kimojokea ylös ruukille, jossa se taottiin kankiraudaksi.
Kimon ja Orisbergin ruukit osti vuonna 1758 ruotsalaisten Robert Finlayn ja John Jenningsin omistama ruukkiyhtiö. Vuonna 1776 ruukkien omistus siirtyi ruotsalaisille A. Hasselgrenille ja Bengt Magnus Björkmanille. Björkman hankki omistukseensa myös Fiskarsin, Antskogin ja Kosken ruukit. Kimon ruukin masuuni nousi 1700-luvun lopulla Fiskarsin masuunin ohella Suomen suurimpia harkkoraudan valmistajia.
Vuonna 1818 Kimon ruukin sai itselleen Bengt Magnus Björkmanin poika Lars Magnus Björkenheim, joka oli saanut Orisbergin ruukin toimimaan kannattavasti. Hän alkoi uudistaa myös Kimon ruukkia ja rakennutti 1857 pookin eli tunnusmajakan Uudenkaarlepyyn edustan Stubbenin saarelle helpottamaan malmijaalojen navigointia. Raudanvalmistus kuitenkin hiipui 1890-luvulle mennessä, mutta alueen teollisuushistoria sai jatkoa vuonna 1881 perustetusta villakutomosta, josta muodostui eri yhtiönimillä monenlaista tuotantoa näihin päiviin jatkanut Oravaisten tehdas. Teollista toimintaa tehtaassa jatkaa nyt KWH Groupiin kuuluva hiomatarvikevalmistaja Mirka.
Rudolf Sjögren

Karl Rudolf Sjögren, sukunimi aik. Runeberg (27. marraskuuta 1835 Vaasa – 20. joulukuuta 1891 Kokkola) oli suomalainen säveltäjä, pianisti ja laulunopettaja.
Rudolf Sjögrenin vanhemmat olivat merikapteeni Nestor Runeberg ja erään Tukholmaan asettuneen ranskalaisen aatelismiehen Gouletten tytär, Josephine Caroline Goulette. Hänen isänsä hukkui pojan ollessa parivuotias ja taloudellisista syistä hän meni asumaan isänsä veljen, runoilija Johan Ludvig Runebergin luo Porvooseen. Runeberg ei kuitenkaan pystynyt kauaa pitämään poikaa luonaan, vaan pyysi hyvää ystäväänsä, rikasta ja lapsetonta raatimies Sjögreniä ottamaan Rudolfin ottolapsekseen.
Sjögrenin musikaaliset taipumukset huomattiin pian ja hän sai opiskella ensin Helsingissä eri opettajain johdolla ja sitten Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa Tukholmassa. Sjögren opiskeli lisäksi vielä 1852 pianisti Th. Steinin johdolla Tallinnassa. 24 vuoden ikäisenä hän johti vuonna 1859 orkesteria Helsingin teatterissa. Vuonna 1861 hän otti laulunopettajan paikan Kokkolassa. Sjögren perusti Kokkolassa suurehkon sekakuoron sekä mieskvartetin toimien jälkimmäisen johtajana. Vuonna 1865 Sjögren sai director cantus-arvonimen.
Maaherra, prokuraattori ja hovimies C. J. Walleen, Aurora Karamzinin isäpuoli oli Sjögrenin ystävä ja hänen esittelijänsä hovissa. Professori Richard Faltin oli myös Sjögrenin ystävä jo nuoruusvuosista lähtien ja he olivat kirjeenvaihdossa.
Vuonna 1854 Sjögren sävelsi Fält marschin nimellä tunnetun sotamarssin Sakari Topeliuksen sanoihin. Marssin syntyyn sai aiheen Suomen poikien lähtö Helsingistä Pietariin ottamaan osaan Itämaiseen sotaan.
Sävellyksiä

Laulukupletti Hjertät (Sydän) 1851
toinen painos samasta laulukupletista sekä kupletti Cylinderuret (Silinterikello) 1852
Ny dansmusik för år 1853
Hafvets flicka (Meren tyttö) Topeliuksen sanoihin
Fältmarsch Topeliuksen sanoihin 1851
Yliopiston lunastama En af de 12,000 tecknade polkor 1855
Aurora polka tillegnad Fröken Aurora Möllersvärd 1856
Tvenne sångar vid piano: 1) Barndoms minnen (Runebergin sanoihin) ja 2) Den unga sångarens hälsning (Nikanderin sanoihin) 1857
Fyra sånger vid piano 1857
Minnen från Suomi, Kantele klang även för manskvartett 1860
March de Parade, omistettu Nikolai Aleksandrowitshille, mistä hän sai keisari Aleksanteri II:lta kultakellon ketjuineen ja avaimineen vuonna 1863
Parola march 1863
Kokkola polska 1863
Kosinta Säveliä Kolmesta Suomalaisesta Kansanlaulusta: 1) Sydämestä rakastan sua, 2) Ah mun rakas lintusein, 3) Minun kultani 1864
Den femte Juli (Runebergin sanoihin) 1867
Jag minnes dig ( Nervanderin sanoihin. Otettu teokseen Det sjungande Finland I)
Vuosi 1873 (otettu Kyläkirjastoon N:o 12)
Marche de Parade II omistettu suuriruhtinaa Nikolai Aleksandrowitshille vuonna 1882, jonka johdosta keisari Aleksanteri III antoi hänelle timanttisormuksen
Gamla-Karleby brandkårsmarsch ja suuriruhtinatar Xenia Aleksandrownalle omistettu marssi, josta hänelle annettiin jalokivillä varustettu rintaneula
Eugenio (elokuva)

| Eugenio> Voltati Eugenio |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Luigi Comencini
Käsikirjoittaja:  Luigi Comencini Massimo Patrizi
Säveltäjä:  Fiorenzo Carpi
Leikkaaja:  Nino Baragli
Tuotantosuunnittelija:  Paola Comencini
Lavastaja:  Paola Comencini
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia Ranska
Tuotantoyhtiö:  Les Films du Losange
Levittäjä:  Gaumont
Ensi-ilta:  1980
Kesto:  105 minuuttia
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eugenio (Voltati Eugenio) on Luigi Comencinin ohjaama italialais-ranskalainen draamakomediaelokuva vuodelta 1980. Vanhempien riitaista ja vastuutonta avioliittoa kuvataan takaumina sukulaisilta toisille siirreltävän kymmenvuotiaan Eugenio-pojan näkökulmasta.
Idea ja juoni

Luigi Comencini sai ajatuksen elokuvaan tehdessään tv-dokumenttiaan L’amore in Italia (1978), jossa hän jututti italialaisia pariskuntia. Häntä alkoi kiinnostaa teema lasten hankinnasta ja sen jälkeisestä avioerosta. Vaikutteita tuli myös eräästä hirtehisestä kohtauksesta vähän tunnetussa Chaplin-komediassa, jossa päähenkilö yrittää lohduttaa itkevää vauvaa, mutta heittääkin sen yhtäkkiä vain ulos ikkunasta.
Eugenion alussa poikaa ollaan jälleen kerran viemässä asuinpaikasta toiseen, kuljettajana muuan isän kaveri nimeltä Baffo. Kun Baffo hermostuu Eugenion temppuiluun autoradiolla, hän vain yhtäkkiä komentaa pojan ulos autosta keskellä tyhjää maaseutua ja jatkaa matkaa yksin. Tästä muodostuu elokuvan kehyskertomus, jossa poikaa etsitään koko päivän ajan, kunnes hänet lopulta löydetään eräältä maatilalta, jonne hän on jäänyt seuraamaan vasikan syntymää. Takaumin kerrotaan pojan vaiheita äidin raskausajasta alkaen nykyhetkeen, vuosia molempien isovanhempien, isän yläluokkaisten ja äidin liberaalimpien vanhempien luona. Riitelevät vanhemmat muun muassa unohtavat pienen poikavauvansa junaan. Tarinan loppu jää avoimeksi: kun sukulaiset löytävät pojan maatilan navetasta, he kiinnittävätkin ihastuneina huomionsa vastasyntyneeseen vasikkaan, ja poika häipyy taas kenenkään huomaamatta kaukaisuuteen navetan takaovesta, seuranaan maatilan koira. Lähdön huomaa vaivihkaa vain poikaa ymmärtävä Baffo.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dalila Di Lazzaro  | … |  äiti Fernanda   |
|  Saverio Marconi  | … |  isä Giancarlo   |
|  Francesco Bonelli  | … |  Eugenio   |
|  Carole André  | … |  Milena   |
|  Bernard Blier  | … |  isoisä Eugenio   |
|  Dina Sassoli  | … |  isoäiti Anna   |
|  Gisella Sofio  | … |  isoäiti Edvige   |
|  José Luis de Villalonga  | … |  Tristano   |
|  Memè Perlini  | … |  Baffo  |
Vastaanotto

Elokuva tuotti David di Donatello -palkinnon musiikistaan säveltäjä Fiorenzo Carpille. Myös Luigi Comencini oli ehdolla parhaan ohjauksen kategoriassa.
Elokuva esitettiin Suomessa Yle TV2:n ohjelmistossa joulukuussa 1982. Iltalehden tv-sivulla tarinaa luonnehdittiin käänteiseksi Kramer vastaan Kramer -tarinaksi, huoltajuuskiistaksi jossa kumpikaan vanhemmista ei halua lasta itselleen. Helsingin Sanomien Mikael Fränti piti Eugeniota hieman pinnallisena ja sekoilevana mutta miellyttävänä katsomiskokemuksena. Hänen mielestään tarina ei aivan onnistu yrityksissään sovittaa kaoottiseen perhetarinaan 1970-luvun poliittisia aatteita feminismistä maolaisuuteen.
Giovanni Savonuzzi
Kuvia

1946 Cisitalia 202 MM Aerodinamica.
1946 Cisitalia 202 CMM takaa.
1949 Cisitalia 202 SMM Nuvolari.
1951 Cisitalia 202 Berlinetta.
1953 Fiat 8V Ghia Supersonic.
1955 Ghia "Gilda", myös: Wilke Ferrari 410.
Fiat 2300 Coupé (1965).
Aiheesta muualla

Goodfellow Winston: Automotive Archaeology - Dodge Dart 400/Dual Ghia 400; myös muita Savonuzzi-luomuksia; 14:15 min (englanniksi)]
Black Lives Matter
Liikkeen synty ja organisaatio

Helmikuussa 2012 vapaaehtoiseen asukasvartioon kuulunut George Zimmerman ampui 17-vuotiaan mustan aseettoman pojan, Trayvon Martinin. Zimmermanin mukaan kyse oli itsepuolustuksesta. Ampumisen jälkeen poliisi vapautti Zimmermanin, koska Zimmerman toimi poliisin mukaan Floridan itsepuolustuslainsäädännön mukaisesti. Myöhemmin poliisi pidätti Zimmermanin epäiltynä toisen asteen murhasta, mutta hänet vapautettiin syytteestä heinäkuussa 2013. Zimmerman itse on latino, jolla on lisäksi sekä mustia että valkoisia sukujuuria.
Vastalauseena Zimmermanin syytteestä vapauttamiselle aktivisti Alicia Garza kirjoitti Facebook-päivityksen, jonka mukaan mustien hengellä ”on väliä”. Garza ja hänen tuttunsa Patrisse Cullors ja Opal Tometi alkoivat levittää #blacklivesmatter-aihetunnistetta sosiaalisessa mediassa, kuten Twitterissä ja Tumblrissa. Naiset perustivat myös samannimisen järjestön.
Cullors ovat kuvannut omaa ja muiden liikkeen perustajien aatemaailmaa marxistiseksi, ja se myös muodostaa liikkeen aatteellisen pohjan. Cullors on perehtynyt marxilais-leninistiseen aatteeseen vuosia ja on kertonut, että hänen ensimmäinen poliittinen kotinsa oli Labor/Community Strategy Center. Center tukee Yhdysvaltain kommunistista puoluetta (US Communist Party) ja eritoten mustia kommunisteja.
Tunnuslauseen käyttö yleistyi elokuussa 2014 Fergusonin ampumisen myötä. Valkoinen poliisi ampui Fergusonissa aseettoman 18-vuotiaan mustan Michael Brownin, mikä johti mielenosoituksiin ja mellakoihin.
Liikkeen synty ja organisaatio > Strategia ja taktiikat

Black Lives Matter -liike on alun perin käyttänyt erilaisia ​sosiaalisen median alustoja, mukaan lukien “hashtag-aktivismia”, tavoittaakseen nopeasti tuhansia ihmisiä. Tämän jälkeen liike on omaksunut erilaisia taktiikoita. Black Lives Matter -liikkeen mielenosoitukset ovat olleet ylivoimaisesti rauhanomaisia. Kun väkivaltaa on esiintyynyt, siihen on syyllistynyt usein poliisi tai vastamielenosoittajat. Tästä huolimatta liikkeen vastustajat ovat kuvailleet liikettä väkivaltaiseksi.
Liikkeen synty ja organisaatio > Internet ja sosiaalinen media

Vuonna 2014 American Dialect Society valitsi #BlackLivesMatter-aihetunnisteen vuoden sanaksi. Aikakauslehti Yes! valitsi #BlackLivesMatter-aihetunnisteen yhdeksi niistä kahdestatoista aihetunnisteesta, jotka muuttivat maailmaa vuonna 2014. Heinäkuun 2013 ja toukokuun 2018 välillä aihetunnistetta tviitattiin yli 30 miljoonaa kertaa, keskimäärin 17 002 kertaa päivässä. 10. kesäkuuta 2020 mennessä aihetunnistetta oli tviitattu noin 47,8 miljoonaa kertaa, ja eniten sitä käytettiin 7.–17. heinäkuuta 2016, lähes 500 000 twiitissä päivittäin. Tänä aikana tviitit aihetunnisteilla "#Blue Lives Matter" ja “#All Lives Matter" lisääntyivät myös. 28. toukokuuta 2020 Black Lives Matter -aihetunnistetta käytettiin lähes 8,8 miljoonassa tviitissä, ja keskiarvo oli noussut 3,7 miljoonaan päivässä.
Liikkeen synty ja organisaatio > Media, musiikki ja muut vaikutukset kulttuuriin

Black Lives Matter -liikkeen syntymästä 2013 alkaen liikettä on kuvattu ja dokumentoitu elokuvissa, musiikkikappaleissa, televisiossa, kirjallisuudessa ja kuvataiteessa. Useat tiedotusvälineet tarjoavat materiaalia, joka liittyy rodulliseen epäoikeudenmukaisuuteen ja Black Lives Matter -liikkeeseen. Julkaistujen kirjojen, romaanien ja TV-ohjelmien suosio on kasvanut vuonna 2020. Kappaleita, kuten Michael Jacksonin "They Don't Care About Us" ja Kendrick Lamarin "Alright" on käytetty laajalti mielenosoituksissa .
Joulukuussa 2015 BLM haki Time-lehden vuoden henkilö -palkintoa ja tuli neljänneksi kahdeksasta ehdokkaasta. Essence-lehden helmikuun 2015 numero ja kansi oli omistettu Black Lives Matter -liikkeelle.
Useat kaupungit ovat maalanneet kaduilleen suurilla kirjaimilla sanat "Black Lives Matter”. Kaupunkeihin kuuluvat Washington (DC), Dallas, Denver, Charlotte, Seattle, New York, Los Angeles ja Birmingham, Alabama.
9. toukokuuta 2016 Delrish Moss vannottiin ensimmäiseksi afroamerikkalaiseksi poliisipäälliköksi Fergusonissa, Missourissa. Hän tunnusti kohtaavansa ​​haasteita kuten poliisivoimien monipuolistaminen, paikkakunnan suhteiden parantaminen ja Black Lives Matter -liikettä katalysoivien kysymysten käsitteleminen.
Toiminta

Black Lives Matter -liike on järjestänyt mielenilmauksia lukuisien poliisitoiminnan seurauksena aiheutuneiden afroamerikkalaisten kuolemien jälkeen.
Toiminta > Vuoden 2014 tapahtumat

Vuonna 2014 Black Lives Matter protestoi useiden poliisitoiminnan seurauksena aiheutuneiden afroamerikkalaisten kuolemien jälkeen, mukaan lukien seuraavien henkilöiden: Eric Garner, John Crawford III, Michael Brown, Ezrell Ford, Laquan McDonald, Akai Gurley, Tamir Rice, Yvette Smith ja Jerame Reid. Heinäkuussa Eric Garner kuoli kun newyorkilainen poliisi otti kielletyn kuristusotteen Garnerista pidätystilanteessa. Tapausta on pidetty yhtenä Black Lives Matter -liikkeen käynnistäjänä.
Elokuussa Black Lives Matter -kannattajat järjestivät liikkeen ensimmäisen kansallisen mielenosoitusmarssin nimeltä "Black Lives Matter Freedom Ride" Fergusonissa, Missourissa tukeakseen paikallisjärjestöjen toimintaa. Yli 500 afroamerikkalaista, mukaanlukien kokonaisia lapsiperheitä, saapui Fergusoniin eripuolilta Yhdysvaltoja osallistumaan rauhanomaisiin mielenosoituksiin sen jälkeen kun Michael Brown oli tullut poliisin ammutuksi. Black Lives Matter -ryhmät olivat näkyvimpiä marssiin osallistuneita aktivistiverkostoja, ja myöhemmin liikettä alettiin pitää Yhdysvalloissa kasvavan mustien oikeuksia ajavan liikkeen symbolina. Syksyn mittaan jännite Fergusonissa poliisin ja mielenosoittajien välillä kasvoi. Rauhalliset mielenosoitukset muuttuivat väkivaltaisiksi yhteentörmäyksiksi poliisin kanssa kun Brownin ampunut poliisi vapautettiin syytteistä marraskuussa. Missourin kuvernööri pyysi paikalle Yhdysvaltain kansalliskaartin Fergusonin mellakoiden käsittelemiseksi.
Marraskuussa Clevelandin poliisi ampui 12-vuotiaan afroamerikkalaisen pojan Tamir Ricen. Ricen kuolema on myös mainittu yhtenä monista poliisitoimintaan liittyvistä afroamerikkalaisten kuolemista, jotka ovat erityisesti käynnistäneet Black Lives Matter -liikkeen.
Toiminta > Vuoden 2015 tapahtumat

Marraskuussa 2015 poliisi ampui Minneapolisissa aseettoman Jamar Clarkin, joka oli aktivistien mukaan ampumahetkellä jo poliisin hallinnassa käsiraudoissa. Ampumisesta seurasi mielenosoituksia. Sadat BLM-aktivistit julistivat joulukuun 24. päivän vuonna 2015 "mustaksi jouluksi" ja valtasivat Minneapolisin lähistöllä Bloomingtonissa sijaitsevan Mall of America -kauppakeskuksen kesken jouluruuhkan. Suurin osa kaupoista oli kiinni noin tunnin, kunnes poliisit ja kauppakeskuksen vartijat lopettivat mielenosoituksen. Myös Minneapolis-Saint Paulin kansainvälisellä lentoasemalla mielenosoittajat tukkivat hetkellisesti kahteen terminaaliin vievät väylät. Poliisi sanoi pidättäneensä Minnesotan mielenosoitusten yhteydessä 15 ihmistä.