Aisopos
Teokset

Aisopoksen nimiin laitettiin antiikin aikana suuri joukko faabeleita eli eläinsatuja. Niin kutsuttujen Aisopoksen faabeleiden kokoelma on syntynyt pitkän ajan kuluessa, eikä suuri osa niistä ole todellisuudessa peräisin Aisopokselta. Hän ei myöskään ollut faabelimuodon keksijä, vaan eläinsatuja oli kerrottu jo kauan ennen häntä. Osa Aisopoksen nimiin laitetuista faabeleista on syntynyt jo useita satoja vuosia ennen Aisopoksen syntymää. Toisaalta osa on peräisin paljon häntä myöhäisemmältä ajalta. Todistettavasti vanhimpana pidetään tarinaa haukasta ja satakielestä, joka on peräisin viimeistään 700-luvulta eaa., sillä se esiintyy jo Hesiodoksen teoksessa Työt ja päivät. Toisaalta esimerkiksi tunnettu tarina sudesta lammasten vaatteissa on tullut osaksi kokoelmaa vasta 1100-luvulla.
Alkuperäisiä Aisopoksen faabeleita oletetaan olleen noin 350. Myöhemmät kirjailijat lisäsivät niihin omia tarinoitaan. Faabeleissa puhujina toimivat yleensä eläimet, joskus ihmiset tai jumalat, ja joskus jopa elottomat kohteet, kuten vuoret tai joet. Joskus faabelit ovat mytologisia syntytarinoita, tunnetuista henkilöistä kertovia anekdootteja tai suoranaisia vitsejä, jotka on tarkoitettu huvittamaan yleisöä.
Faabeleissa esiintyvät eläimet edustavat yleensä erilaisia stereotyyppisiä ihmisluonteita ja ihmisten hyveitä ja paheita: ketut ovat ovelia, leijonat urheita ja jänikset pelkureita. Eri versioissa eläimet ovat kuitenkin saattaneet vaihtua toisiksi. Faabeleiden maailma on usein julma, eivätkä ne usein sovellu lapsille ainakaan alkuperäisessä muodossaan. Faabeleihin on usein liitetty moraalinen opetuslause. Ne on lisätty faabeleihin jälkikäteen jossakin niiden historian vaiheessa alkaen roomalaiselta kaudelta, kun faabeleita on käytetty opetuksessa. Usein opetuslauseet ovat holhoavia ja jopa tekopyhiä, eivätkä ne aina edes sovi kovin hyvin itse tarinaan. Kaikissa faabeleissa moraaliopetusta ei ole.
Aisopoksen ei uskota jättäneen jälkeensä varsinaisia kirjallisia töitä. Antiikin lähteet antavat kuvan siitä, että hänen faabelinsa tunnettiin ennen kaikkea suullisessa, ei kirjallisessa muodossa. Aisopoksen faabelit olivat suosiossa Ateenassa klassisella kaudella. Erityisen usein niihin viittaa komediakirjailija Aristofanes. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että jo tuolloin Aisopoksen nimiin laitettiin myös muilta peräisin olleita faabeleita, sillä hän oli lajityypin tunnetuin edustaja.
Tunnettuja faabeleita ovat muun muassa ”Kettu ja viinirypäleet”, jossa kettu ei ylety viinirypäleisiin ja joka tunnetaan suomenkielisen version lausahduksesta ”happamia, sanoi kettu pihlajanmarjoista”; ”Poika, joka huusi sutta”, jossa paimenpoika valehtelee suden tulosta liian usein, niin ettei häntä lopulta uskota, kun susi oikeasti tulee ja syö hänen lampaansa; ”Jänis ja kilpikonna”, jossa kilpikonna voittaa juoksukilpailun jänistä vastaan; ”Maalaishiiri ja kaupunkilaishiiri”, joka kuvaa maalaiselämän kaupunkilaiselämää rauhallisemaksi, vaikka kaupunkilaiselämä voikin olla aineellisesti yltäkylläisempää; ”Muurahainen ja heinäsirkka”, jossa kesät soitteluun keskittynyt heinäsirkka joutuu pulaan talven saapuessa, siinä missä ahkera muurahainen oli koonnut talvivarastoja; sekä ”Susi lampaan vaatteissa”, jossa susi soluttautuu lampaiden joukkoon helpon aterian toivossa, mutta tuleekin teurastetuksi lampaana.