stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urheiluvuosi 1978
Moottoripyöräily

RR-ajon maailmanmestaruuden voittivat Espanjan Ricardo Tormo (50 ksm), Italian Eugenio Lazzarini (125 ksm), Etelä-Afrikan Kork Ballington (250 ja 350 ksm), Yhdysvaltain Kenny Roberts (500 ksm) ja sveitsiläinen Rolf Biland Kenneth Williamsin kanssa (sivuvaunut).
Motocrossin maailmanmestareiksi ajoivat Japanin Akira Watanabe (125 ksm), Neuvostoliiton Gennadi Moisejev (250 ksm) ja Suomen Heikki Mikkola (500 ksm).
Trialin maailmanmestaruuden voitti kolmannen peräkkäisen kerran suomalainen Yrjö Vesterinen.
Speedwayn henkilökohtaisen maailmanmestaruuden voitti kolmannen kerran urallaan tanskalainen Ole Olsen ja jääspeedwayn maailmanmestaruuden neljännen peräkkäisen kerran neuvostoliittolainen Sergei Tarabanko.
Nyrkkeily

Ammattinyrkkeilijä Muhammad Ali menetti raskaan sarjan maailmanmestaruuden 15.2. Las Vegasissa, kun hän hävisi pistetuomiolla Leon Spinksille, mutta nousi kolmannen kerran mestariksi 15.9. New Orleansissa pistevoitolla Spinksistä. Jälkimmäinen ottelu koski vain WBA-liiton mestaruutta, sillä WBC-liitto oli vienyt tittelin Spinksiltä ja antanut sen Ken Nortonille, joka 10.6. Las Vegasissa menetti mestaruuden pistetappiolla Larry Holmesille.
Jugoslavialainen Mate Parlov voitti ammattinyrkkeilyn WBC-liiton raskaan keskisarjan maailmanmestaruuden 7.1. Milanossa tyrmäämällä argentiinalaisen Miguel Cuellon 9. erässä mutta menetti tittelin 2.12. Marsalassa 10. erän tyrmäystappiolla yhdysvaltalaiselle Marvin Johnsonille. Yhdysvaltalainen Mike Rossman voitti saman sarjan WBA-liiton mestaruuden 15.9. New Orleansissa tyrmäämällä argentiinalainen Víctor Galíndezin 13. erässä.
Panamalainen Roberto Durán nousi ammattinyrkkeilyn kevyen sarjan kiistattomaksi maailmanmestariksi 21.1. Las Vegasissa tyrmäämällä 12. erässä WBC-liiton mestarin, puertoricolaisen Esteban de Jesúsin.
Argentiinalainen Hugo Corro nousi ammattinyrkkeilyn keskisarjan maailmanmestariksi ottamalla 22.4. San Remossa pistevoiton kolumbialaisesta Rodrigo Valdézista.
Amatöörinyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailut 6.–20.5. Belgradissa, Jugoslaviassa. Ohjelmassa oli 11 painoluokkaa. Kuuba voitti viisi mestaruutta ja Neuvostoliitto kolme. Raskaan sarjan (yli 81 kg) mestaruuden voitti edellisten MM-kilpailujen ja kaksien edellisten olympialaisten tapaan kuubalainen Teófilo Stevenson.
Paini

Maailmanmestaruuskilpailut 20.–27.8. Méxicossa, Meksikossa. Sekä kreikkalais-roomalaisessa painissa että vapaapainissa kilpailtiin kymmenessä painoluokassa. Neuvostoliitto voitti 12 mestaruutta, kuusi kummassakin painimuodossa.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 17.–26.2. Lahdessa, Suomessa. Ohjelmassa oli neljä miesten ja neljä naisten maastohiihtolajia sekä kaksi mäkihypyn kilpailua ja yksi yhdistetyn kilpailu. Epävirallisena lajina oli mäkihypyn joukkuekilpailu. Mitalitilaston kärjessä olivat kolme kultaa voittaneet Neuvostoliitto ja Suomi. Kaikkiaan mitaleille pääsi kahdeksan maata. Neuvostoliiton Zinaida Amosova voitti kaksi henkilökohtaista kultamitalia. Yhden henkilökohtaisen kultamitalin ja viestikullan voittivat Ruotsin Sven-Åke Lundbäck ja Suomen Helena Takalo.
Keski-Euroopan mäkiviikko 30.12.1977–6.1.1978 Saksassa ja Itävallassa. Kokonaiskilpailun voitti Suomen Kari Ylianttila.
Pyöräily

Italian ympäriajon voitti belgialainen Johan De Muynck.
Ranskan ympäriajon voitti isäntämaan Bernard Hinault.
Tennis

Ranskan avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti ruotsalainen Björn Borg ja naisten romanialainen Virginia Ruzici.
Wimbledonin miesten kaksinpelin mestaruuden voitti Björn Borg ja naisten tšekkoslovakialainen Martina Navrátilová.
Yhdysvaltain avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Jimmy Connors ja naisten hänen maannaisensa Chris Evert.
Australian avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti argentiinalainen Guillermo Vilas ja naisten australialainen Christine O’Neil.
Yhdysvallat voitti sekä Davis Cupin että Federation Cupin.
Uinti

Maailmanmestaruuskilpailut 19.–28.8. Länsi-Berliinissä, Länsi-Saksassa. Yhdysvallat voitti 23 kultamitalia eli yli kolme viidesosaa kaikista mestaruuksista. Yhdysvaltalainen Tracy Caulkins voitti kolme henkilökohtaista kultamitalia.
Yleisurheilu

Euroopan-mestaruuskilpailut 29.8.–3.9. Prahassa, Tšekkoslovakiassa. Mitalitilaston kärkimaat olivat 12 kultaa ja yhteensä 34 mitalia voittanut Neuvostoliitto sekä myöskin 12 kultaa ja 33 mitalia voittanut Itä-Saksa. Kaikkiaan mitaleille ylsi 19 maata. Ainoa kaksinkertainen henkilökohtaisten lajien kultamitalisti oli miesten lyhimmät pikajuoksumatkat voittanut italialainen Pietro Mennea. Uuden maailmanennätyksen tekivät naisten 400 metrin juoksussa itäsaksalainen Marita Koch ajalla 48,94, naisten 400 metrin aitajuoksussa neuvostoliittolainen Tatjana Zelentsova ajalla 54,89 sekä naisten pituushypyn karsinnassa neuvostoliittolainen Vilma Bardauskienė tuloksella 709, minkä lisäksi italialainen Sara Simeoni sivusi naisten korkeushypyn maailmanennätystä 201.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 1978 Wikimedia Commonsissa
Senarclens

| Senarclens |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Senarclens
 Koordinaatit: 46°36′02″N, 6°29′05″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Morges
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,98 km²
Väkiluku (5.6.2024):  490
Senarclens on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Morgesin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 490 asukasta.
Villars-sous-Yens

| Villars-sous-Yens |
| --- | --- |
 vaakuna
 Villars-sous-Yens
 Koordinaatit: 46°30′36″N, 6°25′48″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Morges
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,06 km²
Väkiluku (5.6.2024):  609
Villars-sous-Yens on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Morgesin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 609 asukasta.
Susan Philipsz

| Susan Philipsz> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Susan Mary Philipsz
Syntynyt: 1965 Glasgow, Skotlanti
Taiteilija
Ala:  kuvanveisto, äänitaide
Palkinnot
 Turner-palkinto 2010 
Susan Philipszin ääni-installaatio The Distant Sound Ystadissa vuonna 2014.
The Distant Sound, Ystad, 2014.
Susan Mary Philipsz OBE (s. 1965 Glasgow, Skotlanti) on skotlantilainen kuvanveistäjä ja äänitaiteilija. Hän valmistui kuvanveistäjäksi Duncan of Jordanstone College of Artista vuonna 1993 ja suoritti kuvataiteen maisterin tutkinnon Ulsterin yliopistossa vuonna 1994. Hän teki kuitenkin läpimurtonsa äänitaiteella vuonna 2000. Hänen töitään on ollut näytillä muun muassa Lontoossa, Chicagossa ja Helsingissä, jossa hänen ääni-installaationsa Kun päivä laskee oli vuoden 2010 Ihme-nykytaidefestivaalin pääteos.
Vaikka Philipsz ei enää teekään veistoksia, hän määrittelee itsensä edelleen kuvanveistäjäksi, joka käyttää ääntä ilmaisuvälineenään. Hän käyttää teoksissaan usein julkisille paikoille asetettuja kaiuttimia, joilla hän toistaa äänitteitä itsestään laulamassa kansanmusiikki- ja popkappaleita ilman säestystä. Philipsz pyrkii luomaan äänen avulla ”veistoksia”, joissa kokemus teoksen sijaintipaikasta ja kontekstista muodostuu olennaiseksi osaksi teosta itseään.
Philipsz sai vuonna 2010 Turner-palkinnon teoksestaan Lowlands Away, jossa hän lauloi kolme versiota skotlantilaisesta itkuvirren kaltaisesta laulusta. Niitä soitettiin alun perin kolmen Clyde-joen ylittävän sillan alla Glasgow’ssa. Hänet nimitettiin brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi (OBE) uutenavuotena 2014.
Viraali (elokuva)

| Viraali |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Thomas Laine
Käsikirjoittaja:  Thomas Laine
Tuottaja:  Thomas Laine Peter Laine
Säveltäjä:  Markus Kärki Mikko Renfors Juho Pakkasvirta Vili Robert Ollila Martin Granholm Teemu Kilkki
Kuvaaja:  Peter Laine
Leikkaaja:  Toni Tikkanen
Pääosat:  Frans Isotalo Saga Sarkola Vili Korteniemi Anne Polvi Mika Melender Visa Sarparanta
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Runoelma Films
Ensi-ilta:  30. kesäkuuta 2017
Kesto:  111 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viraali on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut suomalainen episodielokuva ja rikosdraama.
Elokuvan on ohjannut Thomas Laine ja sen päärooleissa nähdään Frans Isotalo, Saga Sarkola, Vili "Wil" Korteniemi, Anne Polvi, Mika Melender ja Visa Sarparanta. Muissa rooleissa nähdään muun muassa Karri "Paleface" Miettinen ja Roope Salminen.
Viraali sai maailmanensi-iltansa Sodankylän elokuvajuhlilla 15. kesäkuuta 2017, jossa sille myönnettiin myös uusintaesitys 18. kesäkuuta 2017. Suomen teatteri-ensi-ilta oli 30. kesäkuuta 2017.
Viraali käsittelee temaattisesti elämää viraalina ilmiönä sen lisäksi, että elokuvassa fokuksessa ovat internetin kautta leviävät viraali-ilmiöt. Helsingin kaupunki on myös näkyvässä osassa elokuvaa.
Juoni

Elokuvan tarina koostuu neljästä episodista, jotka nivoutuvat yhteen bitcoin-ryöstön seurauksena. Nuori Janne haaveilee rap-urasta, mutta joutuu kohtaamaan uran alkuvaiheen haasteet. Samaan aikaan poliisi rakastuu muusikkoon, jolla puolestaan on lupaava kansainvälinen ura edessään. Kodinelektroniikkaliikkeessä työskentelevä Mika päätyy rikollisille teille, kun huomaa nykytekniikan tarjoamat uudet mahdollisuudet. Syöpäpotilas Maarit ja pankkiirina työskentelevä Harry tapaavat kymmenen vuotta avioliittonsa päättymisen jälkeen.
Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Helsingin Sanomat Matti Koskinen: 
Hufvudstadsbladet Krister Uggeldahl : 
Aamulehti Kari Salminen: 
Keskisuomalainen Jarmo Valkola: 
Film-O-Holic Juha Rosenqvist : 
Episodi Milla Olkkonen:
Aiheesta muualla

Aamulehti 26.6.2017. (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin Sanomat 15.6.2017.
Episodi 20.6.2017.
Elokuvatutkija Antti Alasen blogikirjoitus 15.6.2017.
Länsiväylä 12.6.2017.
Keski-Uusimaa 8.6.2017
Hufvudstadsbladet 30.6.2017
Turun Sanomat 28.6.2017.
Etelä-Suomen Sanomat 6.8.2017.
Viraali Facebookissa
Viraali Internet Movie Databasessa (IMDb.com)
Viraali elokuvan viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Vaux-sur-Morges

| Vaux-sur-Morges |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Vaux-sur-Morges
 Koordinaatit: 46°32′10″N, 6°27′51″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Morges
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2,10 km²
Väkiluku (5.6.2024):  182
Vaux-sur-Morges on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Morgesin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 182 asukasta.
Russell Vought

Russell Vought on yhdysvaltalainen virkamies ja konservatiivisen ajatushautomon johtaja. Donald Trump on nimennyt Voughtin Yhdysvaltain liittovaltion budjettijohtajaksi tammikuusta 2025 alkaen.
Kesällä 2024 Vought oli keskeisessä roolissa äärikonservatiivisen  Project 2025 -toimintasuunnitelman luomisessa.
Vought työskenteli presidentin hallinnossa myös Trumpin ensimmäisen presidenttikauden aikana. Hän oli liittovaltion budjettijohtaja heinäkuusta 2020 tammikuuhun 2021, ja sitä ennen apulais- ja varajohtaja.
Väinö Karanko

Väinö Karanko (ent. Savolainen; 5. huhtikuuta 1901 Valtimo – 24. huhtikuuta 1983) oli rajavartiolaitoksessa ja Suomen Puolustusvoimissa palvellut eversti toimien toisen maailmansodan aikana erilaisissa joukko-osastojen esikuntatehtävissä.
Karanko valmistui Kadettikoulusta vuonna 1927 sekä Sotakorkeakoulusta 1935 (yleisesikuntaupseeri 1936). Hän toimi Rajavartiolaitoksessa joukkueenjohtajana 1923–1925 ja 1927–1929 sekä komppanianpäällikkönä 1930–1933. Lapin sotilaspiirissä hän toimi esikuntaupseerina vuosina 1935–1939. Talvisodassa hän toimi Lapin Ryhmän operatiivisen osaston päällikkönä sekä Osasto Willamon esikuntapäällikkönä. Hän toimi 11. divisioonan esikuntapäällikkönä vuonna 1940 ja Perä-Pohjolan sotilasläänin esikuntapäällikkönä 1940–1941. Jatkosodan aikana hän toimi Erillinen pataljoona 16:n komentajana vuonna 1941 ja 6. divisioonan esikuntapäällikkönä 1941–1944. Karanko haavoittui Ihantalassa vuonna 1944. Sodan jälkeen hän toimi jälleen Perä-Pohjolan sotilasläänin esikuntapäällikkönä 1944–1945 ja 1948–1949. Hän oli pidätettynä vuosina 1945–1947 25 kuukauden ajan asekätkentäjutun vuoksi. Karanko toimi pääesikunnan erikoistehtävissä 1949 ja 1950–1952. Hän johti Reserviupseerikoulua vuosina 1952–1954. Vuosina 1954–1957 hän toimi esikuntapäällikkönä 1. divisioonassa. Karanko erosi vakinaisesta palvelusta vuonna 1957.
Ylennyksiä: reservinvänrikki 1923, luutnantti 1927, kapteeni 1931, majuri 1940, everstiluutnantti 1941, eversti 1951.
Ann-Margret

Ann-Margret vuonna 1968.
Ann-Margret (oik. Ann-Margret Olsson; s. 28. huhtikuuta 1941) on ruotsalaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja tanssija. Hän on voittanut urallaan viisi Golden Globe -palkintoa ja ollut lisäksi ehdolla Oscar-, Emmy- ja Grammy-palkinnon saajaksi.
Nuoruus ja uran alku

Ann-Margret syntyi vuonna 1941 Valsjöbynin kylässä. Hänen vanhempansa muuttivat Yhdysvaltoihin toisen maailmansodan jälkeen ja asettuivat Fox Lakeen Chicagon esikaupunkialueelle. Ann-Margret oli lapsena introvertti eikä sopeutunut kunnolla amerikkalaiseen kulttuuriin. Hän kuitenkin rakasti laulamista ja tanssimista ja alkoi pian esiintyä häissä, juhlissa ja seurakuntatilaisuuksissa.
Ann-Margret opiskeli vuoden Northwestern-yliopistossa, mutta hän jätti opintonsa ja lähti yhtyeensä kanssa kiertämään länsirannikolle. He esiintyivät monilla kabareeklubeilla Renossa, Las Vegasissa ja eteläisessä Kaliforniassa. Las Vegasissa Ann-Margret sai mahdollisuuden koe-esiintyä viihdyttäjä George Burnsille, joka palkkasi tämän kymmenenä iltana Sahara-hotellissa esitettyyn show’hun, mistä 18-vuotias Ann-Margret sai huippuarvosteluja. Show poiki myös työtarjouksia, ja Ann-Margret teki levytyssopimuksen RCA:n ja elokuvasopimuksen 20th Century Foxin kanssa.
Ann-Margretin ensimmäinen elokuva oli Frank Capran Taskullinen ihmeitä (1961) ja hänen ensimmäinen levynsä And Here She Is, Ann-Margret. Kaikkien tyttöjen sankari oli puolestaan vuonna 1963 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka soundtrackilla Ann-Margret esitti useita hittisingleksi nousseita kappaleita. Viva Las Vegasissa Ann-Margret näytteli Elvis Presleyn lemmenkumppania. Useimmat hänen varhaisista rooleistansa perustuivat hänen ulkonäköönsä. Hän muun muassa näytteli Karl Maldenin kevytkenkäistä vaimoa elokuvassa Täyskäsi-Kid (1965). Ann-Margretista tulikin yksi 1960- ja 1970-lukujen suurimmista seksisymboleista.
1970-luvun läpimurto vakavampiin rooleihin

Managerimiehensä Roger Smithin kannustamana Ann-Margret alkoi 1960-luvun aikana hakeutua vakavampiin rooleihin. Mike Nichols valitsikin hänet elokuvaansa Miehuusvuodet (Carnal Knowledge, 1971). Sitä pidetään hänen läpimurtonaan draamanäyttelijänä, ja hän sai siitä parhaan naissivusan Oscar-ehdokkuuden.
Ann-Margret loukkaantui vakavasti marraskuussa 1972 ollessaan esiintymässä Tahoejärven kasinolla. Hän syöksyi 6,5 metriä korkealta tasanteelta kasvot edellä maahan. Hän joutui hätäleikkaukseen, ja oli kolme päivää koomassa. Pian tämän jälkeen Ann-Margretin isä kuoli syöpään, mikä johti lisääntyneeseen alkoholin käyttöön ja masennukseen. Ann-Margret selvisi kuitenkin miehensä tuella ja palasi jo seuraavana vuonna elokuviin.
Ann-Margret sai myönteisiä arvioita lännenelokuvasta Junanryöstäjät (1973) ja toisen Oscar-ehdokkuutensa rockoopperasta Tommy (1975). Hänen suoritustaan kehuttiin myös Lumouksessa (1978). Ann-Margret teki kuitenkin 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa myös useampia heikomman vastaanoton saaneita elokuvia, kuten Tosi välkky dekkari (1978), Kaktus-Jack (1979) ja Neljänkympin villitys (1980).
Viimeisinä vuosikymmeninä sekä elokuvissa että televisiossa

Ann-Margret sai 1980-luvun alkupuolella kaksi Emmy-ehdokkuutta televisioelokuvasta, ensin Rakkauden kyyneleistä (1983) ja sitten ABC:n Viettelysten vaunusta (1984). Vuonna 1987 Ann-Margret näytteli minisarjassa The Two Mrs. Grenvilles.
Ann-Margretilla oli keskeinen rooli hittikomediassa Äksyt vanhat herrat (1993) ja sen jatko-osassa Äksymmät vanhat herrat (1995). Neljäs Emmy-ehdokkuus tuli minisarjasta Alex Haley’s Queen ja viides televisioelokuvasta The Life of the Party: The Pamela Harriman Story (1998), jossa hän näytteli pääosassa Pamela Harrimania. Oliver Stonen elokuvassa Minä päivänä tahansa (1999) Ann-Margretilla on pieni rooli. Ensimmäisen Emmynsä Ann-Margret voitti vuonna 2010 vierailevana näyttelijänä televisiosarjassa Kova laki: Erikoisyksikkö.
Ann-Margret esiintyi 2001 ensimmäisen kerran teatterimusikaalissa, kun hän lähti kiertueelle näyttelemään musikaalissa Texasin paras pikku porttola. Samana vuonna hän julkaisi ensimmäisen gospel-albuminsa God Is Love: The Gospel Sessions, missä oli mukana The Jordanaires, Light Crust Doughboys ja James Blackwood. Se sai Grammy-palkintoehdokkuuden, mikä oli Ann-Margretin uran ensimmäinen.
Ann-Margretilla on urastaan tähti Hollywood Walk of Famella. Empire-elokuvalehti nimesi vuonna 1995 sata seksikkäintä tähteä elokuvan historiasta ja Ann-Margret sijoittui listalla kymmenenneksi.
Yksityiselämä

Ann-Margret oli naimisissa näyttelijä Roger Smithin (k. 2017) kanssa vuodesta 1967 tämän kuolemaan saakka. Pari kasvatti Smithin kolme lasta tämän aiemmasta avioliitosta.
Albumit

And Here She Is...Ann-Margret (1961)
On the Way Up (1962)
The Vivacious One (1962)
Bachelor's Paradise (1963)
Beauty and the Beard (1964) (Al Hirtin kanssa)
David Merrick Presents Hits from His Broadway Hits (1964) (David Merrickin kanssa)
Songs from "The Swinger" (And Other Swingin' Songs) (1966)
The Cowboy and the Lady (1969) (Lee Hazlewoodin kanssa)
Ann-Margret (1979)
God Is Love: The Gospel Sessions (2001)
Today, Tomorrow and Forever: Box Set (2002) (Elvis Presleyn kanssa)
Ann-Margret's Christmas Carol Collection (2004)
Love Rush (reissue of Ann-Margret) (2007)
God is Love: The Gospel Sessions 2 (2011)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ann-Margret Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ann-Margret NNDB:ssä (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Tuhannen ja yhden yön tarinat (Sigin kappale)

Tuhannen ja yhden yön tarinat on Matti Inkisen Sigin kappale, joka kertoi yhden yön jutusta ja sen jälkeisestä yksinäisydestä.
Suosio

Sig pani kotisivuilleen ennen levynsä julkaisemista lyhyet näytteet tulevan albuminsa kappaleista.
Kyselyyn vastannaiden oli tarkoitus valita niistä parhaat kappaleet. Tämän parusteella Sig valitsi kappaleensa.
"Suomalaisella pop-levylle". "Tuhannen ja yhden yön tarinat" oli 39%:n mielestä paras Sig-biisi.
Kappaletta myytiin virallisesti noin 5000 kappaletta, jolloin se saavutti kultalevyrajan.
Kuitenkin suurimman osan levyistä osti Bauhaus, joka jakoi levyä eteenpäin asiakaslahjoina.
Essi Sievers

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Sveitsi 2011 |  |  |
Essi Sievers (o.s. Hallvar, s. 2. huhtikuuta 1983 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi pääsarjatasolla 15 vuotta ja kuului myös Suomen maajoukkueeseen. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Sievers edusti naisten SM-sarjassa Oulun Kärppiä kaudet 1999–2002 sekä Espoo Bluesia kausina 2002–2014. Kauden 2010–2011 hän pelasi Saksan pääsarjassa Eisladies Berlinin joukkueessa. Sievers pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 314 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 75 + 121 = 196, sekä 104 pudotuspeliä tehopistein 10 + 24 = 34. Hän voitti kahdeksan Suomen-mestaruutta vuosina 2003–2005, 2007–2009 ja 2013–2014 sekä saavutti kolme SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia.
Suomen maajoukkueessa Sievers pelasi 91 maaottelua ja teki niissä kaksi maalia sekä sai 13 syöttöpistettä. MM-kilpailuissa hän pelasi vuosina 2011, joissa Suomi saavutti pronssia, ja 2012, jolloin Suomi sijoittui neljänneksi.
Johanna Pelkonen

Johanna Pelkonen (s. 2. huhtikuuta 1977 Lohja) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa toistakymmentä vuotta ja esiintyi myös Suomen maajoukkueessa. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Pelkonen edusti naisten SM-sarjassa Kiekko-Espoota kausina 1994–1996, Oulun Kärppiä 1996–1998, Espoo Bluesia 1998–2007, Hämeenlinnan Pallokerhoa 2008–2009 ja Lohjan Kisa-Veikkoja 2008–2010. Hän pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 293 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 19 + 95 = 114, sekä 74 pudotuspeliä tehopistein 1 + 16 = 17. Hän voitti kahdeksan Suomen-mestaruutta vuosina 1999–2005 ja 2007 sekä saavutti yhden SM-hopean ja kaksi SM-pronssia.
Suomen maajoukkueessa Pelkonen pelasi viisi maaottelua ja teki niissä yhden maalin.
Heli Romu

Heli Romu (s. 4. tammikuuta 1971 Somero) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa yli 20 vuotta ja esiintyi myös Suomen maajoukkueessa. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Romu edusti naisten SM-sarjassa Kerava Shakersia ja Espoo Bluesia (alk. Kiekko-Espoo). Hän pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 316 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 94 + 108 = 202, sekä 109 pudotuspeliä tehopistein 13 + 16 = 29. Hän voitti 12 Suomen-mestaruutta vuosina 1994–1996, 1999–2004 ja 2007–2009 sekä saavutti neljä SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Hän pelasi myös Kanadassa ja uransa loppupuolella Itävallassa.
Suomen maajoukkueessa Romu pelasi kahdeksan maaottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän on kuuro ja on toiminut Suomen Kuurojen Urheiluliiton johtotehtävissä.
Heli Romun toinen menestyslaji oli yleisurheilu, jossa hän edusti Someron Esaa sekä kuurojen erikoisseuroja Jaloa, MKU:ta, Häliä, Vakulia ja Heroa. Romu saavutti kuurojen maailmankisojen pituushopeaa Uuden Seelannin Christchurchissa vuonna 1989 sekä oli neljäs Melbournen Deaflympics -kisojen 7-ottelussa vuonna 2005. Lisäksi hänellä on EM-tasolta 5-ottelun ja pikaviestin neljäs sija, kaksi viestien viidettä sijaa, 100 m ja kuulan kuudennet sijat sekä pituuden seitsemäs sija. Pohjoismaiden mestaruuskilpailujen osalta hänellä on yhteensä 16 kultamitalia ja 10 hopeaa.
Kuurojen yleisurheilun SM-mitaleita Romulla on 30 kultaa, 11 hopeaa ja yksi pronssi sekä yksi SM-kulta myös hiihdosta ja maastojuoksusta sekä hopea erikoispujottelusta. Lisäksi Romulla on myös yksi salibandyn SM-kulta. Yleisurheilussa hänellä on yhä nimissään naisten Suomen ennätykset 60 m (8,2), 100 m (12,8), 200 m (26,9), 400 m (63,53), pituudessa (543), 7-ottelussa nykylajein (4001) sekä maajoukkue-ennätykset 4x100 m, 4x400 m ja 1000 metrin viesteissä.
Piia Kotikumpu

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Kiina 2008 |  |  |
|  Pronssia | Suomi 2009 |  |  |
Piia Kotikumpu (o.s. Lallukka, s. 11. kesäkuuta 1985 Lappeenranta) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa kymmenisen vuotta ja kuului myös Suomen maajoukkueeseen. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Kotikumpu edusti naisten SM-sarjassa Espoo Bluesia kausina 2000–2009 ja 2011–2012 sekä Alavuden Peli-Veikkoja kaudella 2009–2010. Hän pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 197 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 102 + 138 = 240, sekä 64 pudotuspeliä tehopistein 18 + 28 = 46. Hän voitti kahdeksan Suomen-mestaruutta vuosina 2001–2005 ja 2007–2009 sekä saavutti yhden SM-pronssin.
Suomen maajoukkueessa Kotikumpu pelasi 46 maaottelua ja teki niissä viisi maalia sekä sai yhdeksän syöttöpistettä. MM-kilpailuissa hän pelasi vuosina 2008 ja 2009, joissa molemmissa Suomi saavutti pronssia.