stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kultti
Kulttien vastaisuus > Kulttien vastaiset liikkeet

Uusia uskontoja vastustavia liikkeitä alkoi syntyä suuremmassa määrin 1970-luvulla. Sekulaari kultteja vastustava antikulttiliike ja uskonnollistaustainen vastakulttiliike pyrkivät lisäämään ihmisten tietoisuutta kulteista ja varoittamaan mahdollisia käännynnäisiä. Järjestöt pyrkivät myös suostuttelemaan kultteihin liittyneitä ihmisiä jättämään kultin ja järjestävät heille neuvontaa. Liikkeet perustettiin Yhdysvalloissa, mutta järjestöjä on myös useissa Euroopan maissa. Antikulttiliike on vaikuttanut huomattavasti uusien uskonnollisten liikkeiden toimintaan kohdistuviin viranomaisten luomiin rajoituksiin, vaikka niillä ei olekaan akateemisten tutkijoiden tukea takanaan. Toisaalta uskonnollistaustainen vastakulttiliike varoo menemästä liian pitkälle, sillä tiukentuva lainsäädäntö voisi vaikeuttaa myös suurten uskonnollisten liikkeiden toimintaa.
Euroopassa kulttien vastainen liike voimistui vuoden 1994 jälkeen. Tiedotusvälineet alkoivat tehdä antikulttijärjestöjen antamien tietojen pohjalta paljastusohjelmia uusista uskonnoista, mikä johti julkiseen keskusteluun ja parlamentaarisiin selvitystoimenpiteisiin Itävallassa, Saksassa, Ranskassa, Belgiassa ja Ruotsissa. Ranskassa ja Venäjällä pantiin toimeen lakeja, jotka rajoittivat lahkojen ja uusien uskontojen toimintaa vakiintuneisiin uskontoihin nähden.
Kulttien vastaisuus > Itsemurhakultit

Uskonnollisia ryhmiä, jotka tekivät joukkoitsemurhan, on kutsuttu ”itsemurhakulteiksi”. Kulttien vastustajat ovat käyttäneet tällaisia tapauksia usein esimerkkeinä kulttien pahuudesta ja niiden harjoittamasta aivopesusta. Tunnetuimpia itsemurhakultteja olivat Kansan Temppeli, Daavidin oksa, Auringon temppeli ja Heaven’s Gate.
Kulttien vastaisuus > Antikulttiliikkeen arvostelua

Uusia uskonnollisia liikkeitä nimitetään nykyisin kulteiksi etenkin tiedotusvälineissä ja uususkontoja käsittelevissä populaarijulkaisuissa. Uskontotieteen dosentin ja teologian tohtorin Tom Sjöblomin (2001) mukaan tällä saadaan aikaan vaikutelma uusista uskonnollisista liikkeistä eurooppalaiselle kulttuurille ja elämäntavalle vieraana, uhkaavana ilmiönä, jonka juuret eivät ole länsimaisessa perinnössä ja rationalismissa. Tämä on kuitenkin hänen mukaansa uskonnontutkimuksen kannalta virheellinen ajatusmalli ja antaa väärän kuvan liikkeiden historiallisesta ja yhteiskunnallisesta taustasta.
Sjöblom näkee länsimaisen keskustelun uusista uskonnoista niiden dialogien jatkumona, joita länsimaissa on käyty koko historian ajan. Hallitseva ajatusmaailma määrittelee yhteiskunnan normit, ja vaihtoehtoiset tai uudet tulkinnat asetetaan niitä vastaan. Kristinuskon piirissä kristinusko nähdään luonnollisena ja normina ja uususkonnot siitä poikkeavina.
Useat tutkijat ovat arvostelleet kulttien vastaisten liikkeiden luomaa kuvaa uusista uskonnollisista liikkeistä. Chryssidesin (1999) mukaan kulttien vastaisten liikkeiden väitteet kulteista autoritaarisesti johdettuina ja yhdenmukaisuuteen pakottavina liikkeinä ovat virheellisiä. Bromleyn ja Meltonin (2002) mukaan ”väkivaltaisen kultin” stereotypiat eivät ole totuudenmukaisia uusien uskontojen kohdalla. Tutkija Kimmo Ketolan (2002) mukaan kaikki antikulttiliikkeen esittämät väittämät uususkonnoista ovat epätosia. Ne ovat kuitenkin tarttuneet yleiseen mielipiteeseen ja vaikuttaneet lainsäädäntöön siksi, koska ne ovat tunteisiin vetoavia ja intuitiivisesti uskottavan tuntuisia.
Kirjallisuutta

Kovala, Urpo & Rautavuoma, Veera (toim): Cult, Community, Identity. Nykykulttuurin julkaisuja 97. (englanniksi)
Lauerma, Hannu: Usko, toivo ja huijaus. Rohkaisusta johdattelun kautta psykoterroriin.  Helsinki:  Duodecim, 2006.  ISBN 951-656-201-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Beckford, James A.: The Mass Media and New Religious Movements (Alkuperäinen julkaisu: International Conference on Religion and Conflict, Armagh, 1994) 1994. ISKCON. (englanniksi)
Tınaz, Nuri: A Social Analysis of Religious Organisations: The Cases of Church, Sect, Denomination, Cult and New Religious Movements (NRMs) and Their Typologies (PDF) 2005. Center for Islamic Studies (İSAM), Istanbul. (englanniksi)
Suomen Hyötytuuli

| Suomen Hyötytuuli Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1998 
Toimitusjohtaja:  Toni Sulameri 
Kotipaikka:  Pori
Toimiala:  sähkön tuotanto vesi- lähde? ja tuulivoimalla 
Omistaja:  Helen (Oy Mankala Ab), Alva-yhtiöt, Lahti Energia, Lappeenrannan Energia, Pori Energia, Tampereen Energia, Turku Energia, Vantaan Energia 
Kotisivu:  hyotytuuli.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tahkoluodon merituulipuistoa Porin edustalla.
Suomen Hyötytuuli Oy on vuonna 1998 perustettu tuulivoiman tuotantoyhtiö. Se suunnittelee ja toteuttaa tulivoimahankkeita, tuottaa sähköä tuulivoimalla ja tekee tuulivoiman kehittämistyötä. Yhtiö omistaa useita tuulivoimapuistoja Satakunnassa, Pohjois-Pohjanmaalla ja Keski-Pohjanmaalla. Ne tuottavat sähköä kahdeksalle omistajayritykselle, jotka ovat Alva-yhtiöt, Helen (Oy Mankala Ab), Lahti Energia, Lappeenrannan Energia, Pori Energia, Tampereen Energia, Turku Energia ja Vantaan Energia.
Vuonna 2024 Suomen Hyötytuuli toteutti kokonaisjakautumisen, jonka seurauksena syntyi kolme uutta yritystä: uusi Suomen Hyötytuuli Oy, Tahkoluoto Offshore Oy ja Arenso Oy. Entisen Suomen Hyötytuulen tuotannossa olevat tuulipuistot ja maatuulivoimahankkeet siirtyivät uuden Suomen Hyötytuuli Oy:n omistukseen, Tahkoluodon merituulipuiston laajennushanke siirtyi Tahkoluoto Offshoren omistukseen ja Arenso Oy tarjoaa tuulivoiman kehitys- ja elinkaaripalveluita asiakkailleen, kuten Suomen Hyötytuulelle ja Tahkoluoto Offshorelle. Entisen Suomen Hyötytuulen henkilöstö siirtyi jakautumisen yhteydessä Arenso Oy:lle.
Sähköntuotantoalueet

Yhtiön ensimmäinen tuulipuisto on Reposaaren tuulipuisto, joka rakennettiin vuonna 1999 Porin Mäntyluotoon Reposaaren ja Tahkoluodon ympäristöön. Raaheen rakennettiin Kuljunniemen tuulipuisto, joka siirtyi sähköntuotantoon vuonna 2004. Nikkarinkaarron tuulipuisto Raahessa aloitti sähköntuotannon vuonna 2016 ja Annankankaan tuulipuisto seuraavana vuonna. Reposaaren tuulipuistoa modernisoitiin samalla, kun sen viereen perustettiin vuonna 2017 Tahkoluodon merituulipuistoa. Tahkoluodon merituulipuisto on toistaiseksi yhtiön ainoa merelle sijoitettu tuulivoimapuisto ja samalla Suomen ensimmäinen merituulipuisto sekä maailman ensimmäinen jäätyvälle merelle rakennettu merituulipuisto. Alueella sijaitsee myös Suomen Hyötytuulen Opastuskeskus. Jokelan tuulivoimapuisto Kalajoella on wpd Finland Oy:n rakennuttama tuulipuisto, jonka yhtiö osti itselleen vuonna 2018. Pyhäjoelle rakennettu Polusjärven tuulipuisto valmistui vuonna 2022. Se oli alkujaan ABO Wind Oy:n suunnittelema, mutta yhtiö osti hankkeen itselleen ja toteutti sen. Perhoon ja Kyyjärvelle rakennettu Alajoki-Peuralinnan tuulipuisto sekä Poriin ja Eurajoelle rakennettu Oosinselän tuulipuisto otettiin tuotantoon vuonna 2024.
Hankkeet

Vuoden 2024 lopulla yhtiöllä on rakenteilla Siikajoelle Siikajoen tuulipuisto. Yhtiöllä on lisäksi kehityksessä useita tuulivoimahankkeita, muun muassa: Korpi-Matin hanke Merikarvialla ja Perhon Kokkonevan hanke Perhossa.
Aiheesta muualla

Yrityksen verkkosivut
Pohjalaiset

| Pohjalaiset |
| --- | --- |
 Historiallinen Pohjanmaan vaakuna.
Asuinalueet:   Pohjanmaa  Etelä-Pohjanmaa  Keski-Pohjanmaa  Pohjois-Pohjanmaa
Kielet:  Etelä-Pohjanmaan murre, keski- ja pohjoispohjalaiset murteet
Pohjalaiset on nimitys Pohjanmaan asukkaille yhtenä suomalaisten heimoista. Pohjalaiset voidaan edelleen jakaa keski- ja pohjoispohjalaisiin sekä eteläpohjalaisiin. Pohjanmaan asukkaita ovat myös Pohjanmaan historiallisessa maakunnassa asuvat suomenruotsalaiset.
Historia

Pohjanmaan varhaisin asutus sijoittui kivikaudella silloiselle rannikolle, joka nykyisin on jäänyt alueen jokien keskijuoksulle. Myös pronssi- ja varhaisrautakautisesta asutuksesta on Pohjanmaalla runsaasti arkeologista tietoa. Keskisellä rautakaudella (noin 400 – 800 jaa.) Vaasan ympäristössä kukoisti vauras asutus, joka myöhemmin ilmeisesti hävisi tai taantui. Historiallisen ajan alkuaikoina Pohjanmaalla asuivat rinnakkain saamelaiset ja todennäköisesti Satakunnasta lähtöisin olleet suomenkieliset uudisasukkaat. Vuoden 1100 tienoilla karjalaiset levittivät asutuksensa Pohjanmaan pohjoisosassa aina meren rannalle saakka. 1200-luvun tienoilla rannoille ilmaantui ruotsalaista väestöä, joka työnsi itämerensuomalaista asutusta sisämaahan päin. Sittemmin Pohjanmaalle siirtyi myös hämäläistä väkeä ja 1530-luvulta savolaisia kaskenpolttajia kiilana Pohjanlahden rannikkoseudulle saakka.
Kulttuuri

Pohjalaisille kehittyi 1800-luvulla omalaatuinen kulttuuri, johon olennaisena osana kuuluvat voimakas talonpoikainen itsetunto ja varsinkin Keski- ja Etelä-Pohjanmaalla kansanmusiikki ja rakennustaide.
Murre

Pohjalaismurteet jakautuvat eteläpohjalaiseen murteeseen sekä keski- ja pohjoispohjalaisiin murteisiin. Näiden murrealueiden sisällä on lisäksi vielä omia vivahteita, esimerkiksi Etelä-Pohjanmaalla sanat ilma, lähdetään, noin pieni ja jotta ovat Kurikassa ilima, lähäretähän, nuon pieni ja jotta, kun taas Kauhavalla ilama, lähärethän, nuan piäni ja Lapualla notta ja niin edelleen pieniä eroavaisuuksia. Pienitäryinen r-äänne on Jalasjärven erikoispiirre, eikä sitä esiinny missään muualla eteläpohjalaisen murteen alueella.
Pohjalaisiin liittyvät stereotypiat

Kaarlo Hännisen "Kansakoulun maantieto ja kotiseutuoppi yksiopettajaisia kouluja varten" vuodelta 1929 sanoo pohjalaisista seuraavaa: ”Pohjalaiset ovat erikoinen heimohaara, joka näyttää syntyneen hämäläisten, savolaisten ja ruotsalaisten sekoittumisen kautta. Pohjalaiset ovat tarmokkaita, urhoollisia, tulisia ja kerskailevaisia. He ovat kestäviä maantyössä ja taitavia käsitöissä.” Pohjalaisia pidetään usein suorasukaisina ja rehellisinä.
Jari Latomaa

Jari Latomaa on suomalainen muusikko ja tuottaja.
Latomaa on toiminut muun muassa Yön kosketinsoittajana (2000-2009, vakituisena jäsenenä 2010-) sekä kitaristina ja soittanut yhtyeissä Still ja Riemudivisioona. Latomaa soittaa koskettinsoittimia, harmonikkaa ja kitaraa ja toimii taustalaulajana. Hän on sovittanut monia kappaleita.
Latomaa soittaa myös Pate Mustajärven taustabändissä hänen soolotuotannossaan.
Latomaa on myös koonnut, ohjelmoinnut, äänittänyt ja tuottanut levyjä yhteistyössä muun muassa Lovexin, Uniklubin, White Flamen ja Pate Mustajärven kanssa.
Jari on tehnyt myös sävellyksiä mm. Pate Mustajärvelle, Taikakuulle ja Yölle.
Anatolian esihistoria

Anatolian esihistoria kertoo Anatolian niemimaalla esihistorian aikana esiintyneistä ilmiöistä. Varhaisimmat asumukset Anatolian niemimaalla olivat Burdurjärven seudulla sijaitsevassa Hacularissa noin 8000 eaa. Tuolloin asumukset olivat savitiilitaloja. Varhaiselta paleoliittiselta kaudelta on löydetty jäännöksiä Yarumburgain luolasta, joka sijaitsee lähellä Istanbulia. Antalyasta on löydetty kallioon tehtyjä kaiverrettuja kuvia, jotka esittävät eläimiä. Nämä kuvat ilmentävät Anatolian ihmisten olleen yhteydessä läntisen Euroopan kulttuureihin myöhäisellä paleoliittisella kaudella ja niissä on myös merkkejä ajasta, jolloin ihmiset siirtyivät luolaelämästä maanviljelyyn.
Varhainen maanviljelys eli neoliittinen kivikausi oli Anatoliassa 7300-6250 eaa. Neoliittisella kaudella maanviljelyn kehitykseen Anatoliassa vaikutti "Hedelmällisen puolikuun" maanviljelyskulttuuri. Neoliittisen ja kalkoliittisen kauden vaihteessa eräs merkittävä asutuskeskus oli Çatalhüyük, missä talot tehtiin aurinkokuivatusta tiilestä. Kalkoliittisella aikakaudella, jota kesti ajalle 3500 eaa., käytettiin metallisia aseita ja työkaluja ja lisäksi tuona aikana keramiikan valmistus vakiintui Anatoliassa. Keramiikkaesineitä koristeltiin värillisillä maaleilla. Koristeellisia kuvioita keramiikassa esiintyi erityisesti läntisessä ja keskisessä Anatoliassa sekä Kilikiassa. Pronssikaudella Anatoliassa monet rakennukset olivat linnoitettuja. Tuolta ajalta on löydetty paljon aseita, mikä viittaa erityiseen asevarusteluun. Tuona aikana Anatolian ja Kreetan välillä oli yhteyksiä, joista on merkkeinä Anatoliasta löytyneet kaksoistelat ja savisarvet. Länsi-Anatoliassa pronssikaudella merkittävässä asemassa olleita ihmisiä haudattiin monenlaisia esineitä sisältäneisiin hautoihin. Haudoissa oli joitakin rituaaliesineitä, kuten ristikkopronssikiekkoja, jotka saattoivat esittää jumalatarta. Pronssikaudella keramiikassa esiintyneet kuviot olivat enimmäkseen punaisia tai mustia, mutta jonkin verran käytettiin myös valkoista ja purppuraoranssia väriä. Pronssikauden keskivaiheilla syntyi kauppaketju, joka ulottui Ashurista Konyan tasangolle. Tuona aikana Anatoliassa liikkui assyrialaisia kauppiaita, jotka kauppasivat arvokkaita mineraaleja.
Kulttuurisemiotiikka

Kulttuurisemiotiikka on semiotiikan erityinen tutkimushaara, joka tutkii eri kulttuurien ja eri aikakausien merkitysjärjestelmien rakenteita ja näiden rakenteiden sisäisiä suhteita sekä suhteita toisiin kulttuurisiin merkkijärjestelmiin. Kahden kulttuurin kohdatessa kohtaavat myös merkkijärjestelmät, ja esimerkiksi löytöretkeilijöiden matkakertomuksia voidaan pitää ensimmäisinä kulttuurisemioottisina tutkielmina.
Kulttuurisemiootikkojen mukaan koko kulttuuri koostuu erilaisista merkkijärjestelmistä ja se voidaan määritellä niiden avulla. Esimerkiksi antropologi Claude Lévi-Strauss tutki ihokosketuksen merkityksellisyyttä heimokulttuureissa strukturalistisen semiotiikan keinoin.
Kulttuurisemiotiikan teoreettinen perusta syntyi Tarton–Moskovan koulukunnan työn pohjalle. Koulukunnan ja kulttuurisemiotiikan johtohahmona toimi tekstin ja semiosfäärin käsitteitä kehittänyt virolainen semiootikko Juri Lotman.
Teoriaa > Teksti ja semiosfääri

Lotman näki tekstit ensisijaisina tutkimuskohteina uudessa semioottisessa lähestymistavassa, joka pyrki etääntymään strukturalistisesta mallista. Perinteisessä strukturalistmissa kieli (koodi) tuottaa puheen (viestin). Lotman pyrki kehittämään mallia, jossa 1) teksti (viesti, puhe) edeltää kieltä (koodia); 2) teksti on kieltä rikkaampi; ja 3) teksti toimii generaattorina uusille kielille.
Koulukunnan mukaan kulttuuri on tekstien kokonaisuus, jossa tekstejä ovat paitsi sanalliset esitykset myös maalaukset, rakennukset ja näyttämöesitykset. Tarton–Moskovan koulukunta lähestyi kulttuuria järjestelmänä, joka on ihmisen ja hänen ympäristönsä välissä, tai toisin sanoen mekanismina, joka prosessoi ja järjestää informaation jonka ihminen saa maailmasta tai muilta ihmisiltä.
Ajatus, jonka mukaan yksittäiset tekstit voivat luoda uusia semioottisia kieliä ja toimia koodin lailla uusille teksteille, tuli Tarton–Moskovan koulukunnan lähestymistavan ytimeen. Lotman oli kiinnostunut mallin dynaamisesta ja generatiivisesta ulottuvuudesta, eli erityisesti siitä, miten normaalista poikkeavat yksittäistapaukset tulevatkin lopulta normaaliksi – mikä vaikuttaa lopulta koko kulttuurin kehittymiseen.
Tämän rakenteen näkökulmasta kulttuurin voi nähdä muuttuvana ja suhteellisena merkkijärjestelmänä ja sen yksittäiset semioottiset ilmiöt (tekstit) osina kokonaisuudesta, semiosfääristä. Merkkijärjestelmät voivat toimia vain osana semiosfääriä, laajempaa merkkien jatkumoa.
Tarton–Moskovan semoottisten koulukunnan kehittelemät tekstin ja semiosfäärin käsitteet ovat kulttuurisemiotiikan teorian ydinkäsitteitä.
Teoriaa > Kääntäminen ja kulttuurinen muisti

Tarton–Moskovan semioottisen koulukunnan kulttuurisemiotiikkaan sisältyi myös käsitykset kultturisen tiedon kääntämisestä sekä kulttuurisesta muistista. Lotmanin mukaan kulttuurin piirissä kaikki tiedonvälittäminen on lähtökohtaisesti kääntämistä, ja hän käyttikin termiä hyvin laajassa merkityksessä kuvaamaan kaikkea tiedon siirtämistä eri semioottisten koodijärjestelmien välillä, ei vain kielten välillä. Toisin sanoen, asioiden merkitys ei ole niinkään sisältyneenä viestiin, vaan on kääntämisprosessin tuotos.
Lotmanille kulttuuri oli myös kollektiivinen muisti, joka perustuu teksteille. Esimerkiksi, jokainen ihminen oppii kulttuurinsa tapoja ja perinteitä tarinoista, koulun opetussuunnitelmasta, median kertomista tarinoista. Toisaalta, kollektiivinen, kulttuurinen muisti ei ole vain menneiden kulttuuristen tapahtumien passivinen tallennuspaikka, vaan aktiivinen ja uutta luova mekanismi kulttuurissa: kulttuurista muistia tulkitaan ja koodataan jatkuvasti uudelleen, mikä synnyttää uusia jaettuja merkityksiä.
Teoriaa > Tarton–Moskovan koulukunnan teesit kulttuurisemiotiikalle

Vuonna 1973 Tarton–Moskovan semioottisen koulukunnan tunnetuimmat edustajat virolainen Juri Lotman ja venäläiset Ivanov, Pyotgarski, Toporov ja Uspenski julkaisivat manifestin “Theses on the semiotic study of cultures (as applied to Slavic texts)”, jossa he hahmottelivat perustukset kulttuurisemiotiikalle ja esittelivät laajan semioottisen tekstin käsitteen:
Kaikki ihmisen toiminta, johon liittyy tiedon käsittelyä, välittämistä ja tallentamista, on osa laajempaa merkitysjärjestelmien kokonaisuutta. Kulttuurisemiotiikka tutkii näiden merkitysjärjestelmien välisiä suhteita.
Kulttuuri rakentuu toisaalta oman sisäinen semioottinen hierarkiansa mukaan ja toisaalta suhteessa kulttuurin ulkopuoliseen kehään.
Teksti on kulttuurin ensisijainen perusyksikkö, joka voi näyttäytyä toisaalta viestinä luonnollisella kielellä tai toisaalta tekstuaalisen merkityksen kantajana (seremonia, taideteos, musiikkikappale).
Kulttuuri on toissijainen kieli ja kulttuuriteksti on teksti tällä toissijaisella kielellä.
Tekstin paikka tekstuaalisessa tilassa määrittyy suhteessa kaikkien potentiaalisten tekstien summaan.
Kommunikaatio ei pelkästään luo uusia tekstejä vaan teksti sisältää myös muistin aikaisemmasta kommunikaatiosta.
Kulttuurisemiotiikalle olennainen ongelma liittyy rakenteen, tekstin ja funktion vastaavuuteen eri kulttuureissa. Kaikki tekstit ovat osin mahdottomia kääntää toiseen kulttuuriin.
Mikään yksi semioottinen järjestelmä tai taso ei riitä kuvaamaan tekstin kulttuurista funktiota.
Eri semioottisten tasojen ja järjestelmien yhdistämiseen kokonaisuudeksi (kulttuuriksi) vaikuttaa kaksi vastakkaista mekanismia, pyrkimys kohden monimuotoisuutta ja pyrkimys kohden yhdenmukaisuutta.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Lotman, J.M.: Merkkien maailma: Kirjoitelmia semiotiikasta.  (Suomennosvalikoima)  Suomentanut Erkki Peuranen, Paula Nieminen ja Jukka Mallinen. Helsinki:  SN-kirjat, 1989.  ISBN 951-615-708-4
Kirjallisuutta > Englanniksi

Lotman, J.M.: Analysis of the Poetic Text.  (Translated by D. Barton Johnson.)  Ann Arbor Ann Arbor: University of Michigan, 1976.  ISBN 978-0-88233-106-5
Lotman, J.M.: The Structure of the Artistic Text.  (Translated from the Russian by Gail Lenhoff and Ronald Vroon. (Michigan Slavic Contributions 7.))  Ann Arbor: University of Michigan, Department of Slavic Languages and Literatures, 1977.  ISBN 978-0-930042-15-8
Grishakova, M; Salupere, S: A School in the Woods: Tartu-Moscow Semiotics. In: Grishakova, M. and S. Salupere, eds. Theoretical Schools and Circles in the Twentieth-Century Humanities: Literary Theory, History, Philosophy.  Routledge, 2015.
Ivanov, V.V,; Lotman, J.M.;Piatigorski, A.M.; Toporov, V. N. & Uspenski, B. A.: Theses on the semiotic study of cultures (as applied to Slavic Texts).  The Peter de Ridder Press, 1973.
Semenenko, A: The Texture of Culture: An Introduction to Yuri Lotman's Semiotic Theory.  New York:  Palgrave Macmillan, 2012.
Saamelainen keittiö

Saamelainen keittiö on perustunut ennen kaikkea pohjoisen Fennoskandian luonnon tarjoamiin resursseihin. Saamelaisten perinteinen elämäntapa perustui luonnon kiertokulkuun ja vuotuissykliin, ja saamelainen ruokakulttuuri mukautui siihen, mitä luonto tarjoaa eri vuodenaikoina. Luonnon keskellä eläessään saamelaisten on ollut tärkeää varautua myös sellaisiin aikoihin, kun ulkona on tarjolla vähemmän ravintoa. Heillä onkin perinteisesti ollut monia säilöntämenetelmiä lihalle, verelle, maidolle ja kalalle.
Poronhoito, kalastus ja metsästys ovat perinteisesti olleet tärkeitä raaka-aineita saamelaisten ruokataloudessa. Poronliha, kala ja marjat ovat edelleenkin saamelaiskeittiön arvostettuja raaka-aineita. Kaloista merkittävin on lohi, ja marjoista muun muassa hilla ja variksenmarja.
Kasviperäinen ravinto

Saamelaiset viljelivät perunaa ja naurista, joskus porkkanaakin. Juureksia voitiin jutaamiskulttuurissa syödä kuitenkin vain kesäisin. Tärkeä vihannes ja lääkekasvi saamelaisille on perinteisesti ollut väinönputki. Saamelaiset ovat käyttäneet sitä moneen: varret ja juuret voi keittää sokerin kanssa hilloksi tai syödä sellaisenaan vihanneksen tavoin, kun taas lehtiä on syöty yrtteinä, vihanneksina ja niistä on keitetty teetä.
Viljalla oli vähäisempi merkitys, koska se menestyi vain osassa Lappia. Viljaa ja suolaa hankittiin vaihtokaupalla pohjoisten merien kauppalaivoista, ja kesäisin käytiin etelässä kauppamatkoilla. Ruisjauhoja käytettiin verimakkaran ja kumpuksen valmistukseen ja ohrasta leivottiin rieskaa. Leipiin ja puuroihin käytettiin yleisesti myös pettujauhoa. Eväsleiväksi leivottiin aivorieskaa ja juhlaan leivottiin rusinoilla maustettua leipää.
Marjoista muun muassa hilla, puolukka ja kaarnikka eli variksenmarja olivat tärkeitä, ja etenkin ennen vanhaan niitä säilöttiin myös kuivattuina. Kolttasaamelaiset ovat perinteisesti hyödyntäneet ruoanlaitossa myös sieniä, mutta muut saamelaiset eivät välttämättä pitäneet niitä lainkaan ihmiselle sopivana ravintona.
Pohjoisruotsalaisia rieskoja. Vasemmalla vehnä- ja oikealla ohrarieska.
Hilla
Variksenmarjoja
Ateriarytmi ja perinneruokia

Maanviljelijät söivät neljästi päivässä; kalastajat ja metsästäjät söivät epäsäännöllisemmin. Aamuisin syötiin rasvaista puuroa tai verilientä, ja joskus juotiin teetä. Poromiehet saattoivat syödä aamiaiseksi myös läskillä ja voilla höystetyn poronkäristyksen. Iltaseksi syötiin usein liha- tai tunkakeittoa, jonka lisukkeeksi nautittiin keiton päältä kuorittua rasvaa. Keittoa valmistettiin myös esimerkiksi kalasta.
Tunnettuja saamelaisia perinneruokia ovat muun muassa kumpukset eli poronverestä ja ruisjauhoista valmistetut kakkuset, kuivalihakeitto ja kalakeitto, kuivattu tai savustettu poronliha sekä kuivattu kala. Häissä ja muissa juhlissa on syöty perinteisesti bidos-pataa, jossa on muun muassa poron lihaa ja sydäntä, perunoita, porkkanoita ja sipulia.
Suomalaista poronkäristystä
Ruotsalaista poronkäristystä
Ruotsalainen saamelaistyttö tekee palttua.
Kirjallisuutta

Kurula, Timo: Niiles-Jounin saamelaisia makuja.  (Reseptit: Niiles-Jouni Aikio ja Anne Marjomaa. Tekstit: Timo Kurula)  Espoo:  Kassiopeia Finland, 2005.  ISBN 952-99655-0-8
Kuivattua poronlihaa.
Poron lypsämistä varten käytettävä astia eli naappu.