stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merivesi
Kemiallinen koostumus

Koska vesi on erinomainen liuotin, merivedessä on liuenneena kaikkia maapallolla luonnossa esiintyviä alkuaineita. Meriveden suolaisuus on veteen liuenneiden suolojen massa suhteessa meriveden massaan. Yleensä valtamerten suolaisuus vaihtelee 33 ja 37 promillen välillä. Suolaisuuden vaihtelu aiheutuu sadannasta, haihdunnasta ja jokivirtaamista. Pintaveden suolapitoisuus on 3,0–3,8 %. Meriveden pohjaosien suolapitoisuus on tasainen, hieman alle 3,5 %. Suolapitoisuus on suurin lämpimillä, tuulisilla ja vähäsateisilla pasaatialueilla ja vähenee päiväntasaajalle ja navoille päin siirryttäessä.
Suolat esiintyvät ioneina, joista natrium- ja kloridi-ionit ovat yleisimpiä. Merissä on yhteensä 5 000 triljoonaa kiloa suolaa, mikä vastaa 40 metrin suolakerrosta koko maapallon pinnalla, jos meret haihtuisivat ilmaan.
Merivesi on kemialliselta koostumukseltaan kaikkialla samanlaista. Vaikka suolan määrä vaihtelee, suolojen keskinäiset suhteet pysyvät samoina. Suolajärvien vesiliuos sen sijaan on kemiallisesti erilaista kuin merivesiliuos, sillä se edustaa lähinnä kyseisen järven lähialueen maaperän koostumusta.
Suola on tullut meriin jo pian alkumeren synnyttyä, jolloin vulkaanisesti aktiivisen planeetan mereen kulkeutui nopeasti epäpuhtauksia. Suoloja kerääntyy meriin koko ajan lisää, mutta niin hitaasti, että suolojen kokonaismäärää voidaan pitää vakiona. Suoloja tulee jokien ja pohjavesien mukana, vaipasta litosfäärin konvektiovirtausten kuljettamana sekä ilmakehän kautta vulkaanisen toiminnan seurauksna. Toisaalta suoloja sedimentoituu merten pohjiin vähäisessä määrin.
Kemiallinen koostumus > Meriveden yleisimmät suolat

| Ioni | Ioni | Massa % suoloista |
| --- | --- | --- |
| Kloridi | Cl− | 55,04 |
| Natrium | Na+ | 30,61 |
| Sulfaatti | SO42− | 7,68 |
| Magnesium | Mg2+ | 3,69 |
| Kalsium | Ca2+ | 1,16 |
| Kalium | K+ | 1,10 |
| Bikarbonaatti | HCO3− | 0,41 |
| Bromidi | Br− | 0,19 |
| Boorihappo | H3BO3 | 0,07 |
| Strontium | Sr2+ | 0,04 |
| Fluoridi | F− | <0,01 |
| Yhteensä | Yhteensä | 99,99 |
Kemiallinen koostumus > Suolapitoisuuden määrittäminen

Suolaisempi merivesi jäätyy alemmassa lämpötilassa kuin vähäsuolaisempi. Tämän johdosta meri vaatii jäätyäkseen alhaisemman lämpötilan kuin makean veden järvi. Suurin ero meriveden ja puhtaan veden välillä on sähköisissä ominaisuuksissa. Sen ansiosta meriveden suolaisuus voidaan määrittää nopeasti sähkönjohtavuuden välillä. Haihduttamalla suolaisuuden mittaaminen ei anna tarkkaa tulosta, koska eräät suolat alkavat haiduttamisen aikana muodostaa kaasuja, joita ei esiinny merivedessä. Myös kemiallinen analyysi suolaisuuden määrittämiseksi on vaikeaa. 1960-luvulle asti meriveden suolaisuus saatiin kloriniteetin mittauksella. Sen jälkeen on käytetty sähkönjohtavuuden mittausta.
Hyödyntäminen

Merivesi on niin suolaista, että sitä ei voida käyttää talous- ja kasteluvetenä. Makean veden tuottaminen merivedestä on kemiallisesti mahdollista mutta varsin kallista. Merisuolaa on sen sijaan helppo tuottaa merivedestä haihdunta-altaiden avulla kuivilla ja lämpimillä ilmastovyöhykkeillä. Taloudellisesti kannattavaa on myös magnesiumin ja bromin erottaminen merivedestä, ja kuivilla rannikkoseuduilla merivedestä valmistetaan myös suolatonta juomavettä esimerkiksi tislaamalla tai käänteisosmoosin avulla.
Merivedessä on myös hyvin pieniä määriä kultaa painoprosenttia kohden. Sitä onkin yritetty eristää, mutta yhtään läheskään taloudellisesti kannattavaa menetelmää kullan erottamiseksi ei ole vielä pystytty kehittämään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merivesi Wikimedia Commonsissa
Merten pintalämpötilat
Meriveden pintaosien keskimääräinen suolapitoisuus.
Oikeassa turkoosissa neliössä on merivesi, josta 3,5 painoprosenttia on suoloja (punaruskea neliö). Taulukossa vasemmalla yleisimmät suolat. Harmaalla värillä näkyvät vähemmän yleiset suolat ja mineraalit.
Messerschmitt Bf 162

Messerschmitt Bf 162
Messerschmitt Bf 162 oli saksalainen 1930-luvulla kehitetty kaksimoottorinen, yksitasoinen ja kokometallirakenteinen nopean pommikoneen prototyyppi.
Kehitys-ja käyttöhistoria

Saksan ilmailuministeriö RLM (Reichsluftfahrtministerium) julkisti vuonna 1935 spesifikaation nopean taktisen pommittajan (Schnellbomber) kehittämisestä. Spesifikaation mukaan yhden 7,9 mm konekiväärin puolustusaseistuksella varustetun koneen tuli saavuttaa ja pitää 500 kilometrin tuntinopeus 30 minuutin ajan sekä kyetä kuljettamaan 500–800 kilon pommikuorma 2 000 kilometrin päähän. Kolmehenkisen miehistön (ohjaaja, tähystäjä/pommittaja, radisti/kk-ampuja) operoiman koneen tuli nousta lähtökiidossa 750 metrin matkalla 20 metrin korkeuteen ja saavuttaa 7 000 metrin korkeus 25 minuutissa. RLM edellytti kultakin suunnitelmansa esittäneeltä valmistajalta kolmen prototyypin rakentamista. Lisäksi prototyyppien moottoreina tuli käyttää Daimler-Benzin uusinta moottorityyppiä, DB 600:aa.
Samaan aikaan Bayerische Flugzeugwerke AG kehitti tiedusteluversiota suunnitteluvaiheessa olevasta Messerschmitt Bf 110 -koneestaan. Tämä tiedusteluversion (Messerschmitt Bf 161) suunnitelma otettiin lähtökohdaksi nopean pommittajan kehittämiseen. Willy Messerschmittin suunnitteleman, joiltakin osin Bf 110:een perustuvan koneen ensimmäinen prototyyppi V1 (siviilitunnus D-AIXA, Wnr. 817) lensi ensilentonsa 26. helmikuuta 1937. Toinen prototyyppi, V2 (siviilitunnus D-AOBE, Wnr. 818), saatiin valmiiksi saman vuoden syksyllä, ensilento lennettiin 31. lokakuuta 1937. Näillä kahdella prototyypillä lennettyjen koelentojen tulokset osoittivat lento-ominaisuuksien olevan hyvää tasoa, ilmailuministeriön spesifikaatiossa vaadittua nopeutta ei kuitenkaan saavutettu. Tämä johti Messerschmittin osalta siihen, että yhtiö sai määräyksen keskittyä pelkästään hävittäjätuotantoon.
Messerschmittillä oli määräyksen saatuaan valmiina kolmen prototyypin rakentamiseen tarvittavat komponentit, näistä rakennettiin vielä yksi prototyyppi, Daimler-Benz DB 601A-moottoreilla varustettu ja päämitoiltaan hieman muutettu V3 (siviilitunnus D-AOVI, Wnr. 819), jonka ensilento lennettiin 20. elokuuta 1938. Loput komponentit ja puolivalmisteet käytettiin Messerschmitt Bf 110 C-version tuotannossa. Valmiista prototyypeistä V1 romutettiin koelentojen jälkeen, V2:ta käytettiin hinauskoneena Messerschmitt Me 163 -projektin yhteydessä ja V3 toimitettiin Rechlinin koelentokeskukseen jossa se toimi testialustana tulevien konetyyppien kehittämisessä.
Saksan propagandakoneisto julkaisi vuonna 1939 kuvan V1-prototyypistä nimellä Messerschmitt Jaguar. Kuvaa levitettiin propagandatarkoituksessa ympäri maailman todisteena Luftwaffen iskukyvystä.
Tekniset tiedot (Bf 162 V1) > Yleiset ominaisuudet

Tyyppi: kaksimoottorinen yksitasoinen pommikone
Rakenne: metallirakenteinen
Miehistö: 3 - ohjaaja, tähystäjä/pommittaja, radisti/kk-ampuja
Kärkiväli: 16,20 m
Pituus: 12,30 m
Korkeus: 4,12 m
Siipipinta-ala: 38,5 m²
Tyhjäpaino: 4 360 kg
Lentopaino: 6 280 kg
Moottorit: Daimler-Benz DB 600A, 12-sylinterinen nestejäähdytteinen V-rivimoottori, teho/moottori 986 hv.
Valmistaja: Bayerische Flugzeugwerke AG, Saksa
Tekniset tiedot (Bf 162 V1) > Suorituskyky

Suurin nopeus: 480 km/h
Matkalentonopeus: 426 km/h
Lakikorkeus: m
Lentomatka: 780 km
Tekniset tiedot (Bf 162 V1) > Aseistus

Pommikuorma: 10 x 50 kg
Konekivääri: 7,92 mm MG 15
Aiheesta muualla

Messerschmitt Bf 162 Jaguar
Messerschmitt Bf 162
Lehtoinkylä

Lehtoinkylä (ven. Ле́хтуси, Lehtusi) on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Lieskulan kunnassa. Se sijaitsee Karjalankannaksen eteläosassa seitsemän kilometriä Lieskulasta koilliseen. Kylän kautta kulkee Toksovasta Matoksiin johtava tie. Virallisesti siellä on vain seitsemän asukasta (vuonna 2007).
Kylä mainitaan 1600-luvun kartoissa. Sen asukkaat olivat äyrämöisperäisiä inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Vuoleen luterilaiseen seurakuntaan. Vuoteen 1861 saakka Lehtoinkylän talonpojat olivat kartanonherrojen maaorjia. Sen osia olivat Saksanmäki ja Virkinmäki.
Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan kylässä oli 457 asukasta, joista inkeriläisiä oli 440, venäläisiä 13 ja suomensuomalaisia neljä. Kuivaisin piiriin kuuluneen Lehtoinkylän suomalaisen kansallisen kyläneuvoston alueella asui 1323 suomalaista, 407 venäläistä ja 28 muiden kansallisuuksien edustajaa. Suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon viimeistään Leningradin piirityksen aikana.
Nykyään Lehtoinkylässä sijaitsee Možaiskille nimetyn avaruuspuolustuksen sotilasakatemian koulutuskeskus asuinalueineen. Pitkäjärven (ven. Pitkejarvi) länsipuolelle on sijoitettu Voronež-tyyppinen tutka-asema. Seudulle rakennetaan omakotitaloalueita.
Lefkas (kunta)

| Lefkas Lefkaksen kunta Λευκάδα Δήμος Λευκάδας |
| --- | --- |
 Näkymä Lefkaksen kaupunkiin.
 Kunnan sijainti
 Lefkas
 Koordinaatit: 38°43′N, 20°39′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Jooniansaaret
Alueyksikkö:  Lefkas
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
 – Kallikrates-koodi:  3601
 – Kuntakeskus:  Lefkas
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  335,8 km²
Väkiluku (2011):  22 652
 – Väestötiheys:  67,46 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.lefkada.gov.gr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lefkas (kreik. Λευκάδα, Lefkáda, kath.kreik. Λευκάς, Lefkás; eli Δήμος Λευκάδας, Dímos Lefkádas) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Lefkaksen alueyksikössä Jooniansaarten alueella. Kunnan pinta-ala on 335,8 neliökilometriä ja väkiluku 22 652 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Lefkaksen kaupunki.
Lefkaksen kunta käsittää koko Lefkaksen saaren. Sen lisäksi kuntaan kuuluvat pienemmät saaret Chelóni, Formíkoula, Kálamos, Kastós, Madourí, Prasonísi ja Prováti, jotka kuuluvat Tilevoḯdes-saariryhmään, sekä Sésoulan saari.
Nykyinen Lefkaksen kunta muodostui, kun kunnat Lefkas, Apollónioi, Elloménos, Karyá ja Sfakiótes sekä kyläkunnat Kálamos ja Kastós yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lefkas Wikimedia Commonsissa
Δήμος Λευκάδας. Lefkaksen kunnan verkkosivut. (kreikaksi)
Jooniansaarten alue
| --- | --- |
Korfun alueyksikkö:   Etelä-Korfu  Keski-Korfu ja Diapontiset saaret  Paxoí  Pohjois-Korfu 
Ithakan alueyksikkö:  Ithaka
Kefalonián alueyksikkö:   Argostóli  Lixoúri  Sámi 
Lefkaksen alueyksikkö:   Lefkas  Meganísi 
Zákynthoksen alueyksikkö:  Zákynthos
Messenia

| Messenian alueyksikkö Περιφερειακή ενότητα Μεσσηνίας> Alueyksikkö |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos, Länsi-Kreikka ja Jooniansaaret
Alue:  Peloponnesos
Kuntia:  6
Perustettu:  1.1.2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kalamáta
Pinta-ala:  2 991 km²
Väkiluku (2011):  159 954
 – väestötiheys:  53,48 as./km²
Lyhenteet:  
 – NUTS:  EL653 (osa)
Messenia (kreik. Μεσσηνία, Messinía) eli Messenian alueyksikkö (Περιφερειακή ενότητα Μεσσηνίας, Perifereiakí enótita Messinías) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Peloponnesoksen alueella ja sen hallinnollinen keskus on Kalamáta. Alueyksikön pinta-ala on 2 991 neliökilometriä ja asukasluku 159 954 (vuonna 2011).
Messenia sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan lounaisosassa. Se vastaa paljolti historiallista Messenian maakuntaa ja antiikin Messeniaa.
Maantiede

Messenian pohjoispuolella sijaitsee Eliin alueyksikkö, koillispuolella Arkadian alueyksikkö ja itäpuolella Lakonian alueyksikkö. Lännessä Messenia rajautuu Joonianmereen ja etelässä siihen kuuluvaan Messenianlahteen. Messenian keskiosa eli Messenian tasanko on Pámisos-joen laaksoa, joka on ollut historiallisesti yksi ravinteikkaimmista Kreikassa. Siellä kasvatetaan appelsiineja, sitruunoita, manteleita, viikunoita, viinirypäleitä ja oliiveja. Pohjoisessa tasankoa rajaa Tetrázio-vuori ja lännessä Óri Kyparissías -vuoret. Idässä Taÿ́getos-vuori erottaa Messenian Lakoniasta.
Messenian niemimaan eteläisimmän kärjen muodostaa Akrítaksen niemi. Sen edustalla sijaitsevat Oinoússeen saaret, joista suurimmat ovat Schíza, Sapiéntza ja Venétiko. Messenian länsirannikolla sijaitsee Sfaktirían saari.
Kunnat

Alueyksikkö jakaantuu kuuteen kuntaan seuraavasti:
| Kartta |  | Kunta | Kuntakeskus | Väkiluku |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | Kalamáta | Kalamáta | 69 849 |
|  | 2 | Dytikí Máni | Kardamýli | 6 945 |
|  | 3 | Messíni | Messíni | 23 482 |
|  | 4 | Oichalía | Meligalás | 11 228 |
|  | 5 | Pýlos-Néstoras | Pýlos | 21 077 |
|  | 6 | Trifylía | Kyparissía | 27 373 |
Historia > Antiikki

Messenia on yksi Kreikan historiallisista maakunnista. Mykeneläisellä kaudella eli myöhäisellä pronssikaudella Messenian länsiosa kuului Pyloksen kuninkaille, kun taas itäosa kuului Spartalle. Huomattavin Messenian tuon ajan löydöksistä on vuonna 1939 löydetty niin kutsuttu Nestorin palatsi, joka on nimetty tutkimuksessa kreikkalaisen mytologian Nestorin mukaan. Pronssi- ja rautakauden taitteen doorilaisvalloituksessa Messeniasta tuli doorilaista aluetta, mutta sen doorilaiset sulautuivat osittain aikaisempaan väestöön. Tämä ei miellyttänyt Spartan doorilaisia.
700–600-luvuilla eaa. Messenia kävi messenialaissotia Spartaa vastaan. Niiden jälkeen maakunta oli Spartan vallassa ja osa Lakoniaa. Monet messenialaiset pakenivat muualle, kun taas Messeniaan jääneet joutuivat spartalaisten orjiksi, helooteiksi. Messenialaiset saivat itsenäisyytensä takaisin Spartan hävittyä vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun. Vapaan Messenian keskukseksi perustettiin vuonna 369 eaa. Messenen kaupunki.
Historia > Myöhempi historia

Keskiajalla Messenian asuttivat slaavit. Alue oli Bysantin, frankkien, venetsialaisten ja osmanien sotatoimien kohteina. Keskiajasta muistuttavat muun muassa Pýloksen Palaiókastron ja Niókastron linnat sekä Methónin linna.
Nyky-Kreikan aiemmassa prefektuurijaossa Messenia muodosti Messenian prefektuurin (Νομός Μεσσηνίας, Nomós Messinías). Nykyinen Messenian alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä, ja se korvasi tuolloin lakkautetun prefektuurin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Messenia Wikimedia Commonsissa
Peloponnesoksen alue
| --- | --- |
Arkadian alueyksikkö:   Gortynía  Megalópoli  Nótia Kynouría  Trípoli  Vóreia Kynouría 
Argoliin alueyksikkö:   Árgos-Mykínes  Epídavros  Ermionída  Náfplio 
Korinthian alueyksikkö:   Kórinthos  Loutráki-Perachóra-Ágioi Theódoroi  Neméa  Sikyóna  Vélo-Vócha  Xylókastro-Evrostína 
Lakonian alueyksikkö:   Anatolikí Máni  Elafónisos  Evrótas  Monemvasiá  Spárti 
Messenian alueyksikkö:   Dytikí Máni  Kalamáta  Messíni  Oichalía  Pýlos-Néstoras  Trifylía 
Messenian maisemia sekä antiikin Messenen arkeologinen alue.
Lazit

Lazimiehiä 1900-luvun vaihteen valokuvassa.
Lazit ovat lazin kieltä puhuva etninen ryhmä Turkin koillisosassa Mustanmeren rannalla. Kansatieteellisessä kirjallisuudessa heitä pidetään georgialaisten alaryhmänä. Turkissa lazeiksi kutsutaan usein kaikkia Mustanmeren itäisen ranta-alueen asukkaita.
Asuinalue, lukumäärä ja kieli

Lazien asuinalue Lazistan käsittää Çoruhjoen ja Mustanmeren rannikon välisen alueen Georgian rajalta Trabzoniin, tosin nykyisin yhtenäinen laziasutus ulottuu lännessä vain Rizen satamakaupungin ympäristöön saakka. Georgiassa lazeja on Adžarian Sarpin kylässä.
Turkin vuoden 1945 väestönlaskennassa rekisteröitiin 47 000 lazin kielen puhujaa. Neuvostoliitossa oli vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan 600 lazia ja 700 lazin kielen puhujaa. Vuonna 1970 lazien kokonaismääräksi arvioitiin 50 000 henkeä. Turkissa he ovat vähitellen sulautumassa muihin turkkilaisiin.
Lazin kieli kuuluu kartvelilaisiin kieliin. Sen lähin sukukieli on mingreli. Lazi toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Kirjakielenään lazit käyttävät Turkissa turkkia ja Georgiassa georgiaa.
Etninen historia

Lazeja on pidetty muinaisten kolkhislaisten jälkeläisinä. Myöhemmin he muodostivat Lazican kuningaskunnan, joka oli riippuvainen Bysantista ja Persiasta. 500-luvulla lazit käännytettiin kristityiksi. 1200-luvun alussa alueelle syntyi kreikkalainen Trapezuntin keisarikunta, jonka ottomaanit valloittivat vuonna 1461. 1500–1700-luvuilla lazit kääntyivät sunnimuslimeiksi.
Elinkeinot

Perinteisiä elinkeinoja ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi hoidettiin hedelmäpuutarhoja, pidettiin mehiläisiä ja harjoitettiin metsästystä. Myytäväksi kasvatettiin hasselpähkinöitä ja 1960-luvulta lähtien teetä. Lazit ovat myös tunnettuja merenkävijöitä ja kauppiaita.
Stereotypiat

Turkkilaisessa kansanperinteessä lazeilla on maantie- ja merirosvojen maine. Heistä kerrotaan myös lukuisia etnisiä vitsejä, joiden päähenkilö on yksinkertainen anjovista syövä lazimerimies.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Countries and Their Cultures: Laz (englanniksi)
Katja Lehto

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Nagano 1998 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Kanada 1997 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Suomi 1999 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Kanada 2000 | jääkiekko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Latvia 1995 | jääkiekko |  |
Katja Maarit Lehto (s. 14. elokuuta 1972 Jyväskylä) on entinen suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän kuului Suomen naisten ensimmäiseen olympiamitalin saavuttaneeseen jääkiekkojoukkueeseen.
Lehto edusti Suomen naisten jääkiekkomaajoukkuetta viisissä arvokisoissa ja saavutti kaikissa mitalin: olympiapronssia Naganossa 1998, MM-pronssia vuosina 1997, 1999 ja 2000 sekä EM-kultaa vuonna 1995. Kaikkiaan hän pelasi 92 maaottelua.
Kotimaassaan Lehto edusti KalPaa ja JYPiä. Jälkimmäisen riveissä hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1997 ja 1998.
Jarkko Lehti

Jarkko Lehti (valkoinen paita) ja hänen bändinsä 1970-luvulla.
Jarkko Lehti (oik. Väinö Lehtinen, s. 23. elokuuta 1938 Hämeenlinna) on suomalainen iskelmälaulaja joka voitti kahdet iskelmälaulukilpailut 18-vuotiaana. Lehti oli mukana Umberto Marcaton kanssa Amar-sukkakiertueella 1964. Lehden tunnetuin levytetty kappale on Sua ilman. Lehti on ollut basistina Irwinin yhtyeessä.
Diskografia

Tanssi ja laula (1977)
Tulisuudelma (1978)
Auringon saari (1980)
Sua ilman (1980)
Aiheesta muualla

Jarkko Lehden esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz 2
Tiina Lehtola

Tiina Lehtola (s. 3. elokuuta 1962) on suomalainen jalkapalloilija. Hän edusti muun muassa Lahden Sampoa, Helsingin Jalkapalloklubia ja tukholmalaista AIK:ta. Lehtola pelasi vuosina 1983–1991 maajoukkueessa 28 ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Lehtola voitti HJK:ssa sekä mestaruuden että Suomen cupin kolmesti.
Lehtola valittiin vuoden naisjalkapalloilijaksi vuonna 1988.
Nuoruudessaan Lehtola kilpaili myös mäkihypyssä. Hän kilpaili 16-vuotiaaksi saakka poikien sarjoissa, jonka jälkeen ei enää pärjännyt fyysisesti vahvemmille pojille samalla tavalla kuin nuoremmissa sarjoissa. Lehtola rikkoi ensimmäisenä naisena sadan metrin rajan hypättyään 110 metriä Rukan suurmäestä vuonna 1981.
Eino Lehtinen (tanssimuusikko)

Eino Lehtinen (s. 10. lokakuuta 1952 Ruovesi) on suomalainen tanssimuusikko. Hänen musiikillinen lahjakkuutensa ja halunsa esiintyä ilmenivät jo alakouluiässä, ja veljiensä kanssa hän keikkaili jo nuorena. Perhe muutti Tampereelle vuonna 1968. Myöhemmin Lehtinen perusti oman yhtyeen, joka voitti pronssia Lappeenrannan humppafestivaaleilla vuonna 1977. Se toi levytyssopimuksen ja runsaasti keikkoja. Ensimmäinen LP-levy Humpan riemua ilmestyi samana vuonna, ja se sisälsi yhtyeen tunnetuimman kappaleen ”Näsijärvi-humpan”. Tämän jälkeen Lehtinen keikkaili ja levytti ahkerasti, ja vuoteen 1990 mennessä syntyi peräti kahdeksan LP-levyä. Tämän jälkeen keikkailu väheni, ja Lehtinen perusti Järvenpäähän pubin. Hän keikkailee edelleen silloin tällöin lähinnä yksityistilaisuuksissa.
Aiheesta muualla

Eino Lehtisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Maurice Merleau-Ponty

| Maurice Merleau-Ponty |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1908
Kuollut: 3. toukokuuta 1961 (53 vuotta)
Koulutus ja ura
Koulukunta:  fenomenologia
Tunnetut työt:  Phénomenologie de la Perception (1945)
Opettaja:  Émile Bréhier, Léon Brunschvicg, Alexandre Kojève ja Jean Laporte
Maurice Merleau-Ponty (14. maaliskuuta 1908 Rochefort-sur-Mer, Charente-Maritime – 3. toukokuuta 1961 Pariisi) oli ranskalainen fenomenologisen koulukunnan filosofi, jonka filosofian keskeisinä teemoina ovat muun muassa ruumiillisuus ja havainto. Merleau-Ponty on saanut ajatteluunsa vaikutteita erityisesti Edmund Husserlin ja Henri Bergsonin ajatuksista, mutta erityisesti Merleau-Pontyn päätyönä pidetyssä teoksessa Phénomenologie de la Perception (1945) yhtenä olennaisena teemana toimii myös 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä Saksassa kehittynyt gestalt- eli hahmopsykologia. Merleau-Ponty teki uransa alkuvaiheissa paljon yhteistyötä Jean-Paul Sartren kanssa, mutta heidän suhteensa päätyi myöhemmin poliittisista syistä välirikkoon.
Merleau-Ponty on ankara kartesiolaisen filosofian vastustaja. Merleau-Pontyn mukaan kartesiolainen jako ruumiiseen ja sieluun – ja sitä seurannut havaitsemisen käsittäminen joko passiiviseksi empirismiksi tai itseensä käpertyneeksi intellektualismiksi – on virheellinen ja siitä tulee pyrkiä eroon. Merleau-Ponty hylkää jaon mieleen ja ruumiiseen ja esittää ihmisen ykseytenä, kuitenkaan palauttamatta ihmistä kumpaankaan substanssiin.
Filosofia > Myöhäisfilosofia

Merleau-Ponty jakaa ennen vuotta 1952 tehdyssä, mutta vasta kuolemansa jälkeen julkaistussa kirjoituksessa filosofisen työnsä kahteen vaiheeseen. Kirjoituksen mukaan hänen tarkoituksenaan oli kahdessa ensimmäisessä teoksessaan La Structure du comportment (1942) ja Phénoménologie de la perception (1945) ”palauttaa havainnon maailma entiselleen” ja tämän perustan luotuaan muissa teoksissaan ”näyttää kuinka ajattelu ja kommunikaatio toisten kanssa nousevat ja ylittävät meidät totuuteen johdattaneen havainnon alueen.”
Merleau-Ponty ei kuitenkaan koskaan saanut valmiiksi filosofiansa toista hanketta. Teoksen Le Visible et l’invisible oli tarkoitus olla yhtä laajamittainen ja perusteellinen selvitys kuin Merleau-Pontyn pääteokseksi jäänyt Phénoménologie de la perception, mutta Merleau-Pontyn kuollessa vuonna 1962 jäljellä oli vain ensimmäinen, näkyvää käsittelevä osa teoksesta sekä joukko tekeillä olevaa työtä käsitteleviä muistiinpanoja, jotka myös julkaistiin Merleau-Pontyn kuoleman jälkeen valmiin tekstin ohessa.
Erittäin vaikeaselkoisessa myöhäisfilosofiassaan Merleau-Ponty pyrkii irti kaikista niistä kartesiolaisuuden rippeistä, joita hänen varhaisempaan filosofiaansa oli vielä jäänyt. Hän siirtyy puhumaan näköhavainnon sijasta kosketuksesta, ja siitä, kuinka ihminen havaitsevana oliona on ”yhteenkietoutuminen”, kiasma (Le Chiasme):
»Näkyvänä ja liikkuvana ruumiini kuuluu olioiden joukkoon, se on yksi niistä, se on osa maailman kudosta ja sillä on olion yhtenäisyys. Mutta kun se näkee ja liikkuu, se pitää muut oliot kehässä ympärillään, ne ovat hänen liitännäisenään tai jatkeenaan, ne ovat painuneet hänen lihaansa, ne ovat osana hänen täyttä määrittymistään, koko maailma itsessään on samaa rakennusainetta kuin hänen ruumiinsa.» 
(M. Merleau-Ponty, Silmä ja mieli. s. 22. Suom. Kimmo Pasanen. Taide, Helsinki. (Alkuteos: L’Œil et l’Esprit, 1960))