stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taipei
Taipein ystävyyskaupungit

Taipeilla on 52 ystävyyskaupunkia eri puolilla maailmaa. Suluissa vuosi, josta lähtien Taipei on ollut ystäväkaupunkina kyseisille kaupungeille.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Houston (1961)   Lomé (1966)   Quezon City (1968)   Manila (1966)   Cotonou (1967)   Soul (1968)   Santo Domingo (1970)   Hồ Chí Minhin kaupunki (1968)   San Francisco (1970)   Guam (1973)   Jedda (1978)   Cleveland (1970)   Tegucigalpa (1975)   Cincinnati   Indianapolis (1978)   Marshall (1978)   Atlanta (1979)  |   Phoenix (1979)   Los Angeles (1979)   Oklahoma City (1981)   Johannesburg (1982)   Gold Coast (1982)   Pretoria (1983)   San José (1984)   Lilongwe (1984)   Versailles (1986)   Asunción (1987)   Panama (1989)   Managua (1992)   San Salvador (1993)   Praha (1994)   Varsova (1995)   Ulan-Ude (1996)   Boston (1997)  |   Dallas (1997)   Dakar (1997)   Banjul (1997)   Bissau (1997)   Mbabane (1997)   Ulan Bator (1997)   Monterrey (1997)   La Paz (1997)   Guatemala (1998)   Monrovia (1998)   Vilna (1998)   Majuro (1998)   Perth (1999)   Hyderabad (2000)   Riika (2001)   Ouagadougou (2002)   Bangkok (2010)   Paola (mahdollinen ystävyyskaupunki)  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taipei Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (englanniksi)
Pohjoinen kaupunginportti.
Tšiang Kai-šek ja Yhdysvaltojen presidentti Dwight D. Eisenhower saattueessa Taipein läpi vuonna 1960.
Öistä katunäkymää Ximendingissä Wanhuan piirissä.
Taipei 101.
Talgjen kirkko

| Tagjen kirkko Talgje kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2009.
Sijainti:  Stavanger, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1100-luku
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  126
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Talgjen kirkko (norj. Talgje kyrkje) on Stavangerin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Talgjen kirkko Wikimedia Commonsissa
Luettelo Suomen perunalajikkeista
Suomen aikaisempia perunalajikkeita

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Perunalajike | Perunatyyppi | Aikaisuus | Jalostaja/lajike-edustaja | Risteytys | Vuosi |
|  | Vesijärvi (Harbinger)  |  |  |  | Early Regent x Fillbasket (1894)  |  |
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja

| Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja |
| --- | --- |
 
 
 Nykyinen John Roberts 29. syyskuuta 2005 lähtien
Virka-asunto:  Yhdysvaltain korkeimman oikeuden rakennus
Nimittäjä:  Yhdysvaltain presidentti (senaatin vahvistus)
Kauden pituus:  Elinikäinen virka
Perustettu:  1789
Ensimmäinen:  John Jay
Palkka:  298 500 $ vuodessa
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja (engl. Chief Justice of the United States) on Yhdysvaltain liittovaltion ylimmän oikeusasteen eli korkeimman oikeuden johtaja ja maan korkein oikeudellinen viranhaltija. Muita tuomareita (Associate Justice of the Supreme Court) on kahdeksan. Puheenjohtajan nimittää Yhdysvaltain presidentti eliniäksi, tosin senaatin on vahvistettava nimitys. Puheenjohtaja johtaa korkeimman oikeuden toimintaa, ja perinteen mukaan hän myös vastaanottaa uusilla presidenteillä virkaanastumisjuhlallisuuksissa virkavalan.
Yhdysvaltain perustuslaki ei suoraan määrittele korkeimmalle oikeudelle puheenjohtajaa, mutta Ensimmäisen Artiklan (Article I) mukaan tuomioistuimen puheenjohtaja johtaa senaatissa käytävää oikeudenkäyntiä presidentin virkasyytteen tapauksessa. Korkeimman oikeuden tuomareilla ei ole mitään muodollisia pätevyysvaatimuksia, mutta tehtävään valituilla on kaikilla ollut lainopillinen tausta.
Presidentin virkavalan vastaanottamisen perinne alkoi vuonna 1797, kun Oliver Ellsworth otti vastaan John Adamsin valan. Tavasta ollaan joskus poikettu, kuten vuonna 1963, kun Lyndon B. Johnsonista tuli presidentti John F. Kennedyn salamurhan jälkeen, ja valan otti vastaan liittovaltion tuomari presidentin lentokoneessa Air Force Onessa.
Korkeimman oikeuden käsiteltyä oikeustapauksen se julkaisee lausunnon, johon tarvitaan vähintään viisi tuomaria. Jos puheenjohtaja on samaa mieltä kuin enemmistö, hän päättää, kuka kirjoittaa lausunnon. Muussa tapauksessa kirjoittajan päättää enemmistöön kuuluva virkaiältään vanhin tuomari. Tuomioistuimen toimintaan liittyvien tehtävien lisäksi puheenjohtaja johtaa korkeimman oikeuden rakennusta, jossa työskentelee yli 400 henkilöä. Hän tekee myös joitakin tuomarinimityksiä ja on muun muassa Smithsonian-instituutin johtokunnan jäsen.
Jotkut puheenjohtajat ovat aiemmin toimineet korkeimmassa oikeudessa tavallisena tuomarina. Edward Douglass White, Harlan Fiske Stone ja William Rehnquist ylennettiin puheenjohtajiksi heidän ollessaan virassa. Charles Evan Hughes ja John Rutledge olivat välillä eronneet toimiakseen muissa tehtävissä ennen paluuta korkeimpaan oikeuteen. Senaatti kuitenkin hylkäsi Rutledgen nimityksen. Useimmat tehtävään valitut on siis nimitetty suoraan puheenjohtajaksi. Joillakin, kuten John Marshallilla ja Earl Warrenilla, ei ollut edes kokemusta tuomarina olemisesta ennen nimitystään. William Howard Taft oli ennen nimitystään toiminut Yhdysvaltain presidenttinä, ja on toistaiseksi ainoa henkilö, joka toiminut molemmissa näissä viroissa.
Vuonna 2017 puheenjohtajan palkka on 263 300 dollaria vuodessa, eli noin kymmenen tuhatta dollaria suurempi kuin muiden korkeimman oikeuden tuomareiden.
Luettelo Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtajista

|  | Puheenjohtaja (elinvuodet) | Puheenjohtaja (elinvuodet) | Vahvistettu senaatissa | Virassa | Kauden pituus | Nimittänyt presidentti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | John Jay  (1745–1829) | 26. syyskuuta 1789 (yksimielisesti) | 19. lokakuuta 1789 – 29. kesäkuuta 1795 (erosi) | 5 vuotta, 253 päivää | George Washington |
| 2 |  | John Rutledge   (1739–1800)  | 15. joulukuuta 1795 (10–14) | 12. elokuuta 1795 – 15. joulukuuta 1795 (erosi, nimitys hylättiin)* | 138 päivää | George Washington |
| 3 |  | Oliver Ellsworth  (1745–1807)  | 4. maaliskuuta 1796 (21–1) | 8. maaliskuuta 1796 – 15. joulukuuta 1800 | 4 vuotta, 282 päivää | George Washington |
| 4 |  | John Marshall   (1755–1835)  | 27. tammikuuta 1801 (yksimielisesti) | 4. helmikuuta 1801 – 6. heinäkuuta 1835† | 34 vuotta, 152 päivää | John Adams (F) |
| 5 |  | Roger B. Taney   (1777–1864)  | 15. maaliskuuta 1836 (29–15) | 28. maaliskuuta 1836 – 12. lokakuuta 1864† | 28 vuotta, 198 päivää | Andrew Jackson (D) |
| 6 |  | Salmon P. Chase   (1808–1873)  | 6. joulukuuta 1864 (yksimielisesti) | 15. joulukuuta 1864 – 7. toukokuuta 1873† | 8 vuotta, 143 päivää | Abraham Lincoln (R) |
| 7 |  | Morrison Waite   (1816–1888)  | 21. tammikuuta 1874 (63–0) | 4. maaliskuuta 1874 – 23. maaliskuuta 1888† | 14 vuotta, 19 päivää | Ulysses S. Grant (R) |
| 8 |  | Melville Weston Fuller   (1833–1910)  | 20. heinäkuuta 1888 (41–20) | 8. lokakuuta 1888 – 4. heinäkuuta 1910† | 21 vuotta, 269 päivää | Grover Cleveland (D) |
| 9 |  | Edward Douglass White  (1845–1921)  | 12. joulukuuta 1910 (yksimielisesti) | 19. joulukuuta 1910 – 19. toukokuuta 1921† | 10 vuotta, 151 päivää | William Howard Taft (R) |
| 10 |  | William Howard Taft   (1857–1930)  | 30. kesäkuuta 1921 (yksimielisesti) | 11. heinäkuuta 1921 – 3. helmikuuta 1930  (jäi eläkkeelle)  | 8 vuotta, 207 päivää | Warren G. Harding (R) |
| 11 |  | Charles Evans Hughes   (1862–1948)  | 13. helmikuuta 1930 (52–26) | 24. helmikuuta 1930 – 30. kesäkuuta 1941  (jäi eläkkeelle)  | 11 vuotta, 126 päivää | Herbert Hoover (R) |
| 12 |  | Harlan Fiske Stone   (1872–1946)  | 27. kesäkuuta 1941 (yksimielisesti) | 3. heinäkuuta 1941 – 22. huhtikuuta 1946† | 4 vuotta, 293 päivää | Franklin D. Roosevelt (D) |
| 13 |  | Fred M. Vinson   (1890–1953)  | 20. kesäkuuta 1946 (yksimielisesti) | 24. kesäkuuta 1946 – 8. syyskuuta 1953† | 7 vuotta, 76 päivää | Harry S. Truman (D) |
| 14 |  | Earl Warren   (1891–1974)  | 1. maaliskuuta 1954 (yksimielisesti)  | 5. lokakuuta 1953 – 23. kesäkuuta 1969  (jäi eläkkeelle)  | 15 vuotta, 261 päivää | Dwight D. Eisenhower (R) |
| 15 |  | Warren E. Burger   (1907–1995) | 9. kesäkuuta 1969 (74–3) | 23. kesäkuuta 1969 – 26. syyskuuta 1986  (jäi eläkkeelle) | 17 vuotta, 95 päivää | Richard Nixon (R) |
| 16 |  | William Rehnquist   (1924–2005) | 17. syyskuuta 1986 (65–33) | 26. syyskuuta 1986 – 3. syyskuuta 2005† | 18 vuotta, 342 päivää | Ronald Reagan (R) |
| 17 |  | John Roberts   (s. 1955) | 29. syyskuuta 2005 (78–22) | 29. syyskuuta 2005 – virassa | (19 v 49 vrk) | George W. Bush (R) |

Lähde:
Amenemhet II
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amenemhet II Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Senusret I | Egyptin faarao 12. dynastia | Seuraaja: Senusret II |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB
Harold Perrineau Jr.

| Harold Perrineau Jr>  |
| --- | --- |
 Harold Perrineau Jr. vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. elokuuta 1963 (ikä 61)  Brooklyn, New York
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Brittany Perrineau (2002–)
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Augustus Hill televisiosarjassa Kylmä rinki Michael Dawson televisiosarjassa Lost
Aiheesta muualla
www.haroldperrineau.com
IMDb 
Elonet
Harold Perrineau Jr. (s. 7. elokuuta 1963 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on tunnettu rooleistaan Michael Dawsonina televisiosarjassa Lost, Linkinä Matrix-elokuvissa ja peleissä, Augustus Hillinä amerikkalaisessa televisiosarjassa Kylmä rinki (hänen hahmonsa on myös sarjan kertoja) sekä Mercutiona Baz Luhrmannin elokuvassa William Shakespearen Romeo ja Julia.
Biografia > Yksityiselämä

Harold syntyi Brooklynissä, New Yorkissa Harold Williamsin pojaksi. Hänen vanhempansa muuttivat Haroldin nimen Williamsiksi tämän ollessa seitsemänvuotias. Myöhemmin Harold muutti nimensä takaisin alkuperäiseksi huomattuaan, että oli jo näyttelijä nimeltä Harold Williams. Hänen ranskalainen sukunimensä on hänen äitinsä tyttönimi. Harold opiskeli Shenandoah-yliopistossa musiikkia ja teatteria, muttei kuitenkaan valmistunut koskaan. Harold on opiskellut myös Alvin Aileyn tanssikoulussa. Haroldilla ja hänen vaimollaan Brittanyllä on tytär Aurora Robinson Perrineau (s. 1995). Heidän toinen tyttärensä Wynter Aria syntyi 7. toukokuuta 2008.
Biografia > Näyttelijän ura

Vuonna 1989 Harold valittiin näyttelemään alkuperäistä Tyrone Jacksonia maailman ensimmäiseen näytelmäversioon vuoden 1980 hittielokuvasta Fame (joka tunnetaan nykyisin nimellä Fame: The Musical), joka esitettiin Walnut Street Theatressa.
Harold otti vastaan Linkin roolin Matrix-elokuvissa, sen jälkeen kuin alkuperäinen operaattori, Tank kirjoitettiin ulos sarjasta Marcus Chongin potkujen jälkeen. Haroldin näyttelijäystävä Adewale Akinnuoye-Agbaje näytteli Haroldin kanssa HBO:n sarjassa Kylmä rinki.
Harold näytteli Michael Dawsonia Lostissa. Hänet kirjoitettiin väliaikaisesti ulos sarjasta kun hänen hahmonsa jätti saaren poikansa kanssa toisen kauden lopussa, eikä ilmestynyt koko kolmantena kautena; hänen paluunsa neljännelle kaudelle julkaistiin heinäkuussa 2007. Hahmo kuitenkin tapettiin neljännen kauden viimeisessä jaksossa. Lostista lähdön jälkeen uutisoitiin, että Harold valittiin näyttelemään tulossa olevaan ABC:n sarjan The Unusuals pilottijaksoon.
Nivellen offensiivi

Nivellen offensiivi oli ympärysvaltojen ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla huhtikuussa 1917 tekemä hyökkäys. Hyökkäyksen luvattiin lopettavan sodan 48 tunnissa ja sen tappioiksi oli arvioitu noin 10 000 miestä. Suunnitelma epäonnistui: vaikka britit hieman etenivätkin ja kanadalaiset saivat vallattua Vimyn harjanteen, läpimurto jäi tekemättä. Suuret tappiot aiheuttivat kapinointia Ranskan armeijassa ja lopulta armeijan johdon vaihtamisen.
Taustaa

Vuoden 1916 lopulla Ranskan armeijan uudeksi ylipäälliköksi Joseph Joffren tilalle tuli Robert Nivelle, joka oli vuoden 1916 lopulla toteuttanut onnistuneita vastahyökkäyksiä Verdunin sekä Sommen taistelussa. Hän ryhtyi valmistelemaan länsirintamalla suurta hyökkäystä, jonka tavoitteena oli sodan nopea voittaminen ja lopettaminen. Britanniassa hallitus vaihtui vuoden 1916 lopulla. Uusi pääministeri David Lloyd George ei halunnut uhrata Britannian joukkoja samassa laajuudessa kun oli tapahtunut vuonna 1916. Hän ei kannattanut kenraali Douglas Haigin tapaa käydä sotaa länsirintamalla. Itärintamalla Venäjän keisarikunta kaatui maaliskuussa 1917 ja valtaan nousi Venäjän väliaikainen hallitus. Tämän jälkeen Britannian ja Ranskan johdot alkoivat miettiä miten sota voitaisiin yleensä voittaa.
Kenraali Nivelle oli tehnyt suunnitelman kevään 1917 suurhyökkäyksestä, jonka tuli kohdistua Chemin des Damesiin ja jonka piti pienin menetyksin murskata saksalaisten puolustus koko länsirintamalla. Hänen oli vaikea saada siihen Ranskan ja Britannian hallitusten suostumusta, ja Nivelle uhkasi erota, jollei suunnitelmaa hyväksytä. Lopulta pääministeri Lloyd Georgekin hyväksyi Nivellen esityksen. Brittien tehtävänä oli tukea ranskalaisia tekemällä hyökkäys pohjoisempana Arrasissa. Lloyd George suostui alistamaan brittijoukot Nivellelle. Myöhemmin sopimusta muutettiin niin, että britit olisivat alistettuina Nivellelle vain keväälle suunnitellussa hyökkäyksessä. Sopimuksen vuoksi Lloyd Georgen ja brittien päämajan suhteet pysyivät huonoina sodan loppuun saakka.
Taistelu

Hyökkäys alkoi massiivisella tykistökeskityksellä, jonka jälkeen jalkaväki ja panssarivaunut etenivät saksalaisten asemiin. Suunnitelmaan kuului kolme erillistä osaa:
Arrasissa Britanniasta ja sen dominioista koottujen 1., 3. ja 5. armeijoiden hyökkäys, jolla piti vallata alueen hallitseva maastonkohta sekä lyödä saksalaisten joukot.
Chemin des Damesiin ranskalaisjoukkojen tekemä hyökkäys eli Aisnen toinen taistelu.
Kolmantena osana oli näiden väliin jäävien saksalaisjoukkojen tuhoaminen.
Taistelu > Arras

Britit saavuttivat jonkin verran menestystä taistelun alkuvaiheessa. Kanadalaisten hyökkäys 9. huhtikuuta Vimyn harjanteelle onnistui. Lisäksi britit valtasivat Arrasissa tärkeän kohteen ja etenivät pidemmälle kuin aikaisemmin sodassa oli yhtenä päivänä edetty. Menestys johtui saksalaisten huonoista asemista mäkien ja harjujen eturinteessä ja tykistön tehokkaasta käytöstä. Menestyksellistäkään hyökkäystä ei helposti voisi muuttaa suureksi, koko sodan lopettavaksi läpimurroksi. Ratsuväki ei soveltunut hyökkäyksen tukemiseen ja tykistö liikkui liian hitaasti tukeakseen hyökkäystä. Muutaman päivän päästä britit eivät enää onnistuneet etenemään Arrasissa ja heidän tappionsa alkoivat kasvaa.
Taistelu > Chemin des Dames

Nivelle oli luvannut, että saksalaisten rintama murrettaisiin täydellisesti 48 tunnissa. Muussa tapauksessa hyökkäys keskeytettäisiin.
Saksalaiset olivat tienneet hyökkäyksestä viikkoja etukäteen, koska siitä oli mainittu jopa lehdessä. Muutamaan päivää ennen hyökkäystä saksalaiset kaappasivat ranskalaisten asemista kolmen armeijakunnan hyökkäyskäskyt ja asettuivat odottamaan hyökkäystä. Ympärysvallat aloittivat viikon kestäneen tykistökeskityksen, joka teki tyhjäksi yllätyshyökkäyksen. Huono sää haittasi hyökkääjien tiedustelua.
Ranskalaisten hyökkäys Chemin des Damesin valtaamiseksi alkoi 16. huhtikuuta, mutta he eivät edenneet edes hyökkäyksen aluksi. Sää oli huono ja kylmä. Nivelle käytti hyökkäyksessä brittien tavoin tehokkaasti tykistöään, mutta saksalaiset vetäytyivät mäkien eturinteistä takarinteille ja käyttivät tehokkaasti hyvin miehitettyjä taaempia puolustuslinjojaan. Saksalaisten oli helppo puolustaa kallioista maastoa, jossa oli linnoitteita. Konekiväärit, vahingoittumattomat puolustusasemat ja ehjät piikkilankaesteet tyrehdyttivät hyökkäyksen. Tämän kaiken seurauksena ranskalaisten hyökkäys pysähtyi. Ensimmäisenä päivänä tuli 20000 miehen tappiot. Lääkintähuolto romahti, kun haavoittuneita tuli valtava määrä.
Eteneminen alkoi muistuttaa aikaisempaa Joffren tapaa sotia.
Nivelle pyörsi lupauksensa keskeyttää hyökkäyksensä jos se ei onnistuisi kahden vuorokauden sisään. Hän suunnitteli uutta suurhyökkäystä ja jatkoi pienempiä operaatioita, jotka menivät myttyyn. Epäonnistumisesta hän syytti eräitä alaisiaan, joita erotti.
Rivimiesten kapinointi

Epäonnistunut hyökkäys ei olisi ollut ongelma Nivellen asemalle vuonna 1915 tai 1916, mutta ranskalaisten miesvahvuus alkoi vuonna 1917 huveta. Ranskalaisten rivisotilaiden taistelutahto oli alkanut horjua jo Verdunissa edellisenä vuonna. Nivelle oli luvannut sotilailleen voiton kevään suurhyökkäyksessä ja sotilaat uskoivat häntä. Pian hyökkäyksen alkamisen jälkeen sotilaille selvisi, että Nivelle tarjosi samaa vanhaa sotaa kuin Joffre. Mielipiteet muuttuivat nopeasti ja laajasti rivimiesten, alempien johtajien ja poliitikkojen keskuudessa. Ranskan hallitukselle ja presidentille selvisi nopeasti, että hyökkäyksen jatkamisella ei saavutettaisi yhtään mitään. Nivelle siirrettiin nopeasti syrjään ja komentajuus siirrettiin kenraali Philippe Pétainille.
Pétain tuli komentajaksi vaikeassa tilanteessa. ”Kollektiivinen tottelemattomuus” oli levinnyt laajalle ranskalaisissa yksiköissä. Tämä oli selkeä osoitus siitä, että ranskalaiset sotilaat eivät aikoneet enää jatkaa sotimista samalla tavalla kuin aikaisemmin sodan aikana. Kapinointia esiintyi 68 divisioonassa 112 divisioonasta. Pääsääntöisesti kapinoivien divisioonien piti osallistua Nivellen hyökkäykseen. Yleensä lepovuorossa olevat yksiköt yksinkertaisesti kieltäytyivät palaamasta etulinjaan.
Yleisesti sotilasjohdon vastaus kapinaan oli sovitteleva: sotilaille luvattiin lomia, parempaa huoltoa ja parempia olosuhteita. Tärkeimpänä tekona Nivellen hyökkäys keskeytettiin ja luvattiin, ettei isoja hyökkäysyrityksiä tehtäisi enää tulevaisuudessa. Nimellisesti ranskalaiset sotilasjohtajat syyttivät ongelmista agitaattoreita ja vallankumouksellisia, mutta todellisuudessa asia ei ollut näin. Laajasta kapinasta huolimatta teloitettuja oli hyvin vähän, vain 50–70 miestä. Jos teloitettuja olisi ollut enemmän olisi kapinalla voinut olla vakavampia seurauksia Ranskan kyvylle jatkaa sotaa.
Seuraukset

Pääministeri Lloyd Georgen tavoitteena oli pitää strateginen aloite ympärysvalloilla. Alkuvuonna 1917 hän yritti käyttää tähän tarkoitukseen italialaisia ja kun se epäonnistui, ranskalaisia. Nivellen offensiivin katastrofin seurauksena strategisen aloitteen ylläpitäminen siirtyi briteille. Samalla kokeilu brittiarmeijan alistamiseksi ranskalaisille päättyi. Haigin asema parani, sillä hän oli ainoa ympärysvaltain sotapäällikkö, jonka maine parantui alkuvuoden 1917 aikana. Brittien poliittisella johdolla oli hyvä syy torjua Haigin esittämä uusi suuri hyökkäys Ypresissä. Nivellen offensiivin epäonnistumisen seurauksena hänen suunnitelmansa kuitenkin hyväksyttiin. Hyväksymiseen vaikutti myös Gallipolin maihinnousun epäonnistuminen. Lloyd Georgella ei ollut muuta mahdollisuutta kuin hyväksyä Haigin ehdottama hyökkäys. Hyökkäys oli Ypresin kolmas taistelu kesäkuussa 1917.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nivellen offensiivi Wikimedia Commonsissa
Kun maailmansodan ratkaisu riippui hiuskarvan varassa, Hakkapeliitta, 02.11.1929, nro 44, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kenraali Robert Nivelle
Eskapismi

Baijerin kuningas Ludvig II oli eskapisti, joka ”pakeni” wagnerilaiseen mytologiaan. Kuva on karikatyyri hänestä kuningas Lohengrininä.
Eskapismi tarkoittaa todellisuuspakoisuutta. Käsite on esitelty brittiläisessä kirjallisuudentutkimuksessa 1930-luvulla kuvaamaan yhteiskunnallisen tietoisuuden ja realismin puutetta.
Eskapistit usein tuntevat olevansa pettyneitä todellisen maailman arkipäivän stressiin ja pyrkivät ”pakenemaan” sieltä muun muassa unien, päihteiden, taiteen, mietiskelyn, matkustelun tai fantasioinnin kautta. Termiä voidaan käyttää kuvaamaan ihmisten toimenpiteitä masennuksen ja surullisuuden tunteiden lievittämiseksi.
Liittyen televisionkatseluun eskapismin muotona käsite voidaan jakaa:
Sosiaalipsykologiseen eskapismiin, jossa todellisuuspako liittyy kanssakäymisen vaikeuksiin lähiyhteisössä.
Sosiologiseen eskapismiin, jolloin ajatellaan todellisuuspaon syyksi esimerkiksi työyhteisöstä vieraantumista.
Yksilöpsykologiseen eskapismiin, jossa henkilö ”pakenee omia ajatuksiaan”; eskapismin aiheuttajia ei tällöin nähdä erityisesti yhteisöllisinä.
Historia

Useat ajattelevat, että eskapismi on ominaista nykyajan urbaanille teknologian olemassaololle, sillä se eristää de facto -ihmiset heidän luonnollisesta ympäristöstään. Nyky-yhteiskunnan suorituskeskeisyys sekä lisääntyvät paineet työtä ja opiskelua kohtaan voidaan nähdä myös syynä eskapismin lisääntymiseen. Downshifting-termi on lanseerattu ilmiön estämiseksi.
Uhrikivenkadun kuppikivi (Hämeenlinna)

Kaurialan kuppikivi alkuperäisellä paikallaan autokaupan pihassa vuonna 2010.
Kaurialan kuppikivi uudessa sijainnissaan vuonna 2010.
Uhrikivenkadun kuppikivi on Hämeenlinnan Kaurialassa kiven mukaan nimetyn Uhrikivenkadun varrella sijaitseva suuri kivi, jonka pintaan on rautakaudella kaiverrettu kuppeja. Kiven laella on laskettu olevan 136–139 kuppia. Samalla alueella on sijainnut toinen 1940-luvun rakennustöissä hävitetty pienempi kuppikivi.
Uhrikivenkadun kuppikiveä usein sanotaan Suomen suurimmaksi uhrikiveksi, mutta esimerkiksi Hämeenlinnan kaupungin nykyisellä alueella Hauhon Hovikartanon mailla oleva kivi on huomattavasti suurempi. Kanta-Hämeen uhrikivistä Uhrikivenkadun kuppien lukumäärä on ehkä suurin. Kaikkiaan Hämeenlinnan kaupungin nykyiseltä alueelta tunnetaan nykyisin 33 kuppikiveä sekä kaksi miekanhiontakiveä.
Kuppikiven päällä oleviin kuoppiin eli kuppeihin on arveltu laitetun  uhriksi esimerkiksi viljaa sadon parantamisen toivossa.
Uhrikiven siirto vuonna 2010

Alkuperäisessä sijainnissaan, Uhrikivenkatu 11:ssä sijaitsevan autoliikkeen pihalla, kuppikivi oli pitkään puristuksissa ja piilossa rehevän pensaikon keskellä, minkä johdosta se Museoviraston päätöksellä siirrettiin 27.9.2010 vajaan sadan metrin päähän Uhrikivenkadun ja Matintien kulmaukseen näkyvämmälle paikalle. Kiven siirto herätti paljon vastustusta, mutta siirtämisen myötä kiven suojelu, hoito ja nähtävyyskäyttö ovat parantuneet muinaismuistolain edellyttämällä tavalla.
Aiheesta muualla

Turun maakuntamuseon ystävät ry: Kaivaukset (Arkistoitu – Internet Archive)
Uhrikivi muinaisjäännösrekisterissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Matheus Cunha

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Matheus Santos Carneiro Da Cunha
Syntymäaika: 27. toukokuuta 1999 (ikä 25)
Syntymäpaikka: João Pessoa, Brasilia
Pelipaikka: hyökkääjä/keskikenttäpelaaja
Pituus: 184 cm
Seura
Seura: Wolverhampton Wanderers
Pelinumero: 12
Junioriseurat
: Coritiba
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2017–2018 | Sion | 29 | (10) |
| 2018–2020 | RB Leipzig | 35 | (2) |
| 2020–2021 | Hertha BSC | 39 | (12) |
| 2021– | Atlético Madrid | 40 | (6) |
| 2023 | → Wolverhampton Wanderers | 17 | (2) |
| 2023– | Wolverhampton Wanderers | 43 | (17) |
Maajoukkue
| 2018 | Brasilia U20 | 2 | (1) |
| 2019–2021 | Brasilia U23 | 21 | (18) |
| 2020– | Brasilia | 11 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 15. marraskuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 15. marraskuuta 2024.
Matheus Santos Carneiro Da Cunha (s. 27. toukokuuta 1999 João Pessoa, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän edustaa englantilaisseura Wolverhampton Wanderersia. Cunha voi pelata sekä hyökkääjänä että hyökkäävänä keskikenttäpelaajana.
Seurajoukkueura

Cunhan kasvattajaseura hänen kotimaassaan oli Coritiba, josta hän siirtyi vuonna 2017 sveitsiläiseen Sioniin. Yhden Sveitsin Superliigassa vietetyn kauden jälkeen Cunha pelasi kaksi kautta Bundesliigassa RB Leipzigin riveissä. Pelattuaan vielä yhden kauden Saksassa, Hertha Berlinin miehistössä, hän siirtyi kesän 2021 päätteeksi Atléticoon, jonka kanssa hän solmi viisivuotisen sopimuksen. Kevätkauden 2023 hän oli lainalla Englannin Valioliigan Wolverhamptonissa ja siirtyi tämän jälkeen seuraan pysyvästi 50 miljoonan euron siirtosummalla.