Kajaanin linna
Historia > Rakentamisesta raunioksi

Kajaanin linnan rakennustyöt aloitettiin kuningas Kaarle IX:n käskystä vuonna 1604. Perustustyöt aloitettiin vuonna 1604 ja itse rakentaminen 1605. Kaarle IX perusti 1600-luvun alussa Pohjois-Suomeen sekä Oulun kaupungin että Kajaanin linnan. Hän halusi näin vahvistaa Ruotsin valta-asemaa Kainuussa, jonka maa oli saanut Täyssinän rauhassa vuonna 1595. Lisäksi linna suojaisi asukkaita ja uudisasukkailta venäläisten hävitysretkiltä. Se oli valmistuttuaan Euroopan pohjoisin kivilinna. 1900-luvun lopussa keskusteltiin siitä, että oliko paikalla ennen 1600-lukua linnaa tai muuta rakennusta. Aiempien rakennusten puolesta on esitetty, että sijainti oli strategisesti merkittävä. Todisteita aiemmista rakennuksista ei ole löytynyt, ja siksi esimerkiksi Kainuun museon tutkija Heikki Rytkölä pitää oletusta aiemmista rakennuksesta liian rohkeana.
Linnaa alettiin rakentaa Oulujärven itäpuolelle Kajaaninjoen koskessa olevaan saareen. Sen piti pystyä puolustautumaan mahdollisia piirittäjiä vastaan, ja sitä rakentamaan Kaarle IX lähetti muurimestari Isak Rasmuksenpojan. Rakennustyöt etenivät hitaasti, sillä alueella oli pulaa työväestä ja rakennusaineista. Kustaa II Aadolf määräsi 1619 rakennustyöt keskeytettäviksi. Tässä vaiheessa harmaakivestä tehty linna oli suorakaiteen muotoinen ja kummassakin päässä oli puolipyöreä tykkitorni.
Linna jäi keskeneräiseksi, ja sitä käytettiin ensimmäisinä vuosikymmeninä vankilana. Sitä pidettiin hyvänä vankein karkotuspaikkana, sillä se sijaitsi syrjäisessä erämaassa. Linnan tunnetuin vanki oli jesuiittoihin ja paaviin pitämiensä yhteyksien takia tuomittu Uppsalan yliopiston professori Johannes Messenius. Hän oli vankina Kajaanin linnassa lähes 20 vuoden ajan, ja hänet siirrettiin vuonna 1636 Ouluun. Messenius kirjoitti vankiaikanaan moniosaisen historiateoksen, Scondia illustratan.
Kreivi Pietari Brahe sai 1650 Kajaanin vapaaherrakunnan läänityksekseen, ja seuraavana vuonna Brahe perusti linnan yhteyteen Kajaanin kaupungin. Brahe halusi, että hänen läänityksiään hoidettaisiin edustavista hallintorakennuksista, joten linna muutettiin vuosien 1661–1666 aikana aatelislinnaksi. Rakennustöiden aikana linnaa korotettiin ja puiset asuinrakennukset korvattiin muuratuilla. Linnanpäällikkö Samuel Lång viimeisteli rakennustyöt 1665, jolloin sisäpihan muurit korotettiin ulkomuurien tasolle. Kajaanin linna sai pitää paikkansa Kajaanin vapaaherrakunnan pääpaikkana vuoteen 1681, jolloin reduktion yhteydessä läänitys peruutettiin. Linnasta tuli jälleen voudin linna, jonka vastuulla oli myös alueen puolustus.
Suuri Pohjan sota syttyi vuonna 1700, ja Kajaani ja sen lähikylät poltettiin vuonna 1712. Linnan komendantti, everstiluutnantti Johan von Meurman aloitti tämän jälkeen puolustuksen vahvistamisen. Tornien ylimpiä kerroksia muutettiin tykeille sopivaksi, muurien päälle laskettiin kolmen metrin paksuinen turvekerros, ovi- ja ikkuna-aukot peitettiin ja rannoille laskettiin erilaisia esteitä. Kajaanin linna oli Ruotsin viimeinen tukikohta Suomessa, kun Olavinlinna oli kukistunut 1714. Kajaanin linnan ulkopuolelle saapui maaliskuussa 1715 venäläisjoukko, joka vaati välitöntä antautumista. Puolustajat pitivät pintansa, ja venäläiset pysyivät poissa yli puolen vuoden ajan. Venäläiset palasivat joulukuussa, jolloin kenraali Fjodor Tšekin toi paikalle noin 4 000 miestä, kun linnan puolustajia oli vain noin 50. Venäläiset piirittivät linnaa viisi viikkoa, kunnes komendantti Johan Henrik Fieandt suostui antautumaan 24. helmikuuta 1716. Venäläiset olivat luvanneet päästää puolustajat vapaaksi ja antaa heidän säilyttää omaisuutensa. Lupauksia ei kuitenkaan pidetty, ja piirittäjät veivät mukanaan kaiken ja lähettivät sekä sotilaat että siviilit vankeina Turkuun tai Venäjälle. Kenraali Tšekin räjäytti linnan maaliskuussa 1716.