stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valokas
Suku ja jälkeläiset > "Sokeiden ennakkoluulojen uhri"

Valokasta tarjottiin kantakirjaan kolmesti, mutta sitä ei hyväksytty. Ensimmäisellä näyttökerralla, viisivuotiaana 1937 Seinäjoella sen juoksuliikkeitä moitittiin, ja kun vetokokeessakin portaita kertyi vain 5, eivät pisteet riittäneet kirjaamiseen asti. Toisen kerran sitä tarjottiin kirjoihin 1939, jolloin esitys katkesi vetämättömyyteen, eikä muita kokeita tehty.
Sekin oli tiedossa, ettei Valokkaan väritys miellyttänyt lautakuntaa. Korkeat sukat ja läsi olivat Murron jälkeläisille tyypillisiä, mutta tässä tapauksessa ylikorostuneita, kun valkoisia läiskiä oli myös orin kainalossa ja mahan alla.
Kolmannen ja viimeisen kerran Valokasta tarjottiin kantakirjaan vuonna 1946. Tuolloin jo ravikuninkaaksi nousseen orin yritys kaatui taas vetoon, tarkemmin vetovastusautoon. Autonvedon kerrotaan osoittautuneen kompastuskiveksi monelle muuten arjen vetotöistä moitteettomasti selviytyneille hevosille.
Suku ja jälkeläiset > Siitoskäyttö ja jälkeläiset

Kantakirjaamattomuudestaan huolimatta Valokas toimi myös siitoksessa ja jätti 40 jälkeläistä. Sen omista pojista ei noussut kuninkuustason hevosta, mutta tyttäristä Valon-Valo oli mukana kahdesti.
Pojanpoika Purje (i. Valotus), maan ensimmäinen 1.25-alittaja, osallistui kuninkuuskilpailuun kuudesti, mutta parhaiksi sijoituksiksi jäivät kaksi kakkossijaa Ero-Lohkon jälkeen. Purjeen pojista Purilo pääsi parhaimmillaan neljänneksi ja tyttäristä Purjetähti oli samalla sijalla kolme kertaa. Kuningattaren titteliä oli Tytön-Huivi yrittämässä jopa kuudesti ja Puje kerran.
Valokko, Valotus ja Valon-Valo luettiin aikanaan huippujuoksijoiden joukkoon, joita oli vuonna 1950 vain 36 kappaletta. Merkittävimmän vaikutuksen teki Valokko, jonka perimä jatkuu tyttärensä Vekkulin ja sen poikien Vieterin ja Vekselin välityksellä tuhansissa suomenhevosissa.
Suomenhevosen varhaisvaiheiden tutkimushankkeessa Valokkaan hauta kaivettiin auki vuonna 2019 ja oriin jäänteistä onnistui eristää DNA-näyte. Valokas kantoi "ravivarmuusgeenin" DMRT3 muotoa CA. DMRT3-geeni liittyy hevosen kykyyn säilyttää ravin tahti kovassakin vauhdissa.
Valokkaan omistajat Matti ja Alma Takanen sekä hoitaja-valmentaja-ohjastaja Oiva Laine

Matti Takanen (1895-1978) oli Korialla vaikuttanut kauppias sekä intomielinen raviurheilija. Takanen omisti lukuisia muitakin tunnettuja ravureita.
Matti Takanen oli myös ansioitunut järjestöihminen. Hän oli Suomen Hevoskauppiaitten ja Kasvattajien Liitto ry:n perustajajäsen ja ensimmäinen puheenjohtaja. Hän vaikutti myös mm. Helsingin Ravirata Oy:n hallituksessa, Kymenlaakson Hevosjalostusliiton johtokunnassa, Pohjois-Elimäen Hevosystäväinseuran puheenjohtajana sekä Valkealan Hevosystäväinseura ry:n johtokunnassa. Sen kunniajäseneksi Matti Takanen nimettiin vuonna 1955.
Myös Matti Takasen vaimo Alma Takanen (1898-1983) oli menestynyt kilpa-ajaja, joka vuonna 1947 ajoi Valokkaalla peräti 22 voittoa.  Puheiden perusteella Alma Takanen on ollut Takasen pariskunnasta se, joka paljolti päätti hevosten asioista.
Valokkaan valmentajana ja ohjastajana tuli tunnetuksi Oiva Laine (s.1922), joka oli tullut Takaselle töihin jo poikasena. Hän toimi Valokkaan hoitajana ja valmentajana kahdeksan vuotta.
Valokkaan hauta ja muistomerkki

Valokas ja sen tallikaveri Rymy-Murto on lopetettu samana päivänä ja haudattu Korian vanhalle raviradalle. Hauta on merkitty kivellä ja muistolaatalla. Hautaa hoitaa Pohjois-Elimäen Hevosystäväinseura ry.
Hautaamistapa oli erikoinen, sillä hevoset on haudattu perimätiedon mukaan juoksuasentoon loimet päällä. Hautaan on lisäksi heitetty kauranjyviä ja hauta on havutettu.
Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentti

Heikkilän kasarmin päärakennus
Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentti (VSItR) oli Turussa, Heikkilän kasarmilla sijainnut Suomen maavoimien joukko-osasto. Se perustettiin 1. tammikuuta 1989 Turun ilmatorjuntapatteriston (TurItPsto), 2. erillisen autokomppanian (2.ErAK) ja 2. erillisen viestikomppanian (2.ErVK) yhdistyessä. Viestilajin koulutusta annettiin sen vuonna 1994 tapahtuneeseen lakkauttamiseen saakka Pääskyvuoren kasarmilla.
Lakkautus

Rykmentti lakkautettiin osana Puolustusvoimien rakennemuutosta 31. joulukuuta 2002 ja se yhdistettiin Hattulan Parolannummella sijaitsevaan Panssariprikaatiin. Merivoimien esikunta ja Puolustushallinnon rakennuslaitoksen alueyksikkö siirtyivät vuoden 2007 joulukuussa Heikkilän kasarmille.
Entisiä komentajia

Rykmentin komentajana toimi mm. ilmatorjuntatarkastajana sittemmin toiminut ja kenraalikuntaan edennyt Kalervo Sipi.
everstiluutnantti Heikki Bergqvist 1.3.–31.12.2002
everstiluutnantti Timo Aikasalo 1.2.1999–28.2.2002
majuri Antti Honkala vs. 1998–1999
everstiluutnantti Veijo Rantala 1997–1998
everstiluutnantti Kalervo Sipi 1992–1997
everstiluutnantti Jouko Vahtonen 1988–1992
everstiluutnantti Antti Simola 1986–1988
everstiluutnantti Heikki Happonen 1980–1986
everstiluutnantti Juhani Helasterä 1977–1980
everstiluutnantti Hannu Pohjanpalo 1971–1977
everstiluutnantti Kalervo Kankaanpää 1968–1971
everstiluutnantti Runo Viitasalo 1965–1968
everstiluutnantti Lauri Pamppunen 1963–1965
everstiluutnantti Unto Kaasinen 1956–1963
Varvara

Varvara tai Varvára (kreik. Βαρβάρα, ”Barbara”) voi viitata seuraaviin:
Varvara, naisen etunimi, muunnelma nimestä Barbara
Varvara Lepchenko (s. 1986), yhdysvaltalainen tennispelaaja
Varvara Schantin (1870–1941), venäläis-suomalainen leipuri
Varvara Stepanova (1894–1958), venäläinen avantgardetaiteilija
Varvára, kylä Aristotéliin kunnassa Chalkidikín alueyksikössä Keski-Makedonian alueella Kreikassa
Varvára, vuori Rodópivuorilla Kreikassa
Varvara, yhtye.
Valkoisen neilikan velho

| Valkoisen neilikan velho |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Ilmari Unho
Käsikirjoittaja:  Simo Penttilä
Perustuu:  Simo Penttilä
Tuottaja:  Risto Orko
Säveltäjä:  George de Godzinsky
Kuvaaja:  Uno Pihlström
Leikkaaja:  Elle Hongisto
Lavastaja:  Erkki Siitonen
Pääosat:  Hilkka Helinä  Joel Rinne Ritva Arvelo Eine Laine
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi Oy
Ensi-ilta:  1945
Kesto:  84 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoisen neilikan velho on Ilmari Unhon ohjaama elokuva vuodelta 1945. Simo Penttilän laatima käsikirjoitus perustuu hänen omiin tarinoihinsa. Elokuva liittyy tyylillisesti Penttilän omien tekstiensä perusteella käsikirjoittamaan kolmiosaiseen Kuollut mies -sarjaan, joka pyrki samaan kuin mannermaiset hienostuneet jännärikomediat.
Arviot

Jo näyttelijä Hilkka Helinä huomauttaa haastattelussa vuonna 1946 juonen sekavuudesta. Aikalaisarvioiden näkymykset tiivistyvät Hans Kutterin (Hufvudstadsbladet) toteamuksessa: "Lyhyesti sanottuna erinomainen filmi - jos sisällöstä olisi ymmärtänyt jotakin.
Myös myöhemmissä televisioesitysten yhteydessä julkaistuissa arvioissa todetaan tarinan sekavuus.
Tarinan velho, monitoiminen hammaslääkäri Lauri Liesi (Joel Rinne), on myös taikuri ja salapoliisi, jonka salonkisankarin charmi jää kuitenkin vajaaksi. Jännityskomedia sotkeutuu kriitikkojen mukaan omaan näppäryyteensä, mutta lähes tolkuttomasta tarinassa on kuitenkin kiistatonta surrealismia.
Monimutkainen juoni voi kadota katsojalta, ellei ole tarkkana, todetaan Ylen sivuilla julkaistussa elokuvan esittelyssä. Kirjoittaja mielestä velho-elokuvan tahaton tai tahallinen komiikka kuitenkin puree yhä nykykatsojaankin, vaikka kahden kirjeen katoamiseen ja petokseen ja juonitteluun perustuva jännitys ei välttämättä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hilkka Helinä  | … |  Raija Arpia   |
|  Joel Rinne  | … |  Lauri Liesi, "Valkoisen neilikan velho"   |
|  Ritva Arvelo  | … |  Kirsti Salme   |
|  Eine Laine  | … |  rouva Luokki   |
|  Rauha Rentola  | … |  Milla, Haarikan tarjoilija   |
|  Reino Valkama  | … |  Perttu Romonen   |
|  Tauno Majuri  | … |  insinööri Reino Arpia   |
|  Paavo Jännes  | … |  konsuli Niklas Rami   |
|  Eero Viitanen  | … |  johtaja Sami Lundström, "Luraus"   |
|  Kaarlo Aavajoki  | … |  Romsu   |
|  Matti Aulos  | … |  Anders Luokki, "Kalaharin konsuli"   |
|  Vili Järe  | … |  Korri   |
|  Emma Väänänen  | … |  Alma, sisäkkö   |
|  Kaarlo Halttunen  | … |  tohtori   |
Vicky Losada

Vicky Losada
Vicky Losada (s. 5. maaliskuuta 1991) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Espanjan naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 66 maaottelua ja tehnyt niissä 13 maalia.
Losada edustaa englantilaista Manchester Cityä, johon hän siirtyi kesällä 2021 espanjalaisseura FC Barcelonasta. Hän voitti Barcelonan joukkueessa Mestarien liigan vuonna 2021. Hän on pelannut aiemmin Englannissa Arsenalin joukkueessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vicky Losada Wikimedia Commonsissa
Espanjan joukkue – Jalkapallon naisten MM-kilpailut 2019
1 Gallardo |
2 Jiménez |
3 Ouahabi |
4 Paredes |
5 Ivana |
6 Losada |
7 Corredera |
8 Torrejón |
9 Caldentey |
10 Hermoso |
11 Putellas |
12 Guijarro |
13 Paños |
14 Torrecilla |
15 Meseguer |
16 León |
17 L. García |
18 Bonmatí |
19 Sampedro |
20 Pereira |
21 Falcón |
22 N. García |
23 Quiñones |
Valmentaja Vilda
Valkoinenlampi (Karstula)

| Valkoinenlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Karstula
Koordinaatit:  62°49′11″N, 25°11′17″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue (14.68)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  14.682.1.012
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  190,1 m  
Pituus:  180 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,504 km  
Pinta-ala:  1,523 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkoinenlampi 
Valkoinenlampi tai Valkeislampi on Keski-Suomessa Karstulassa  Sapra-ahon lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 180 metriä pitkä, 130 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Pyhäjärven alueella (14.68), jonka Vuosjoen valuma-alueeseen (14.682) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 190,1 metriä mpy.
Vasyl Domanytskyi

| Vasyl Domanytskyi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1877 Kolodyste, Kiovan kuvernementti
Kuollut: 11. syyskuuta 1910 (33 vuotta) Arcachon, Ranska
Ammatti:  professori, poliitikko
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vasyl Domanytskyi, ukr. Василь Доманицький (19. maaliskuuta 1877 Kolodyste, Kiovan kuvernementti – 11. syyskuuta 1910 Arcachon, Ranska)  oli ukrainalainen professori, historioitsija, kriitikko ja yhteiskunnallinen toimija. Hänen veljensä oli Viktor Domanytskyi.
Domanytskyi työskenteli useissa aikakauskirjoissa: Kievskaja starina (vuosien ajan päätoimittajan sihteeri), Literaturno-naukovyi vistnyk, Zapysky Naukovoho tovarystva im. Ševtšenka ja kirjoitti useisiin aikakauslehtiin. Hän oli kustannusyhtiö Vikin perustajia ja työskenteli siellä toimittajana. Hän oli Ukrainan edistysseuran jäsen.
Domanytskyi opiskeli Volodymyr Antonovytšin oppilaana ja johti sen jälkeen Zvenyhorodkan alueen arkeologisia kaivauksia. Hän toimitti ensimmäisen täydellisen edition Taras Ševtšenkon teoksesta Kobzar (1907). Hänet karkotettiin julkisen toimintansa vuoksi pohjoiseen, mutta karkotus muutettiin myöhemmin kolmen vuoden mittaiseksi maastakarkotukseksi.
Vihertalitiainen

| Vihertalitiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaiset Paridae
Suku::  Talitiaiset Parus
Laji::  monticolus
Kaksiosainen nimi
 Parus monticolus  Vigors, 1831 

Katso myös
   Vihertalitiainen Wikispeciesissä   Vihertalitiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vihertalitiainen (Parus monticolus) on tiaisten sukuun kuuluva lintulaji.
Elinympäristö ja levinneisyys

Vihertalitiainen elää boreaalisissa metsissä, lauhkeissa metsissä, subtrooppisissa metsissä ja troopiikissa.
Sitä on tavattu Bangladeshissa, Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Laosissa, Myanmarissa, Nepalissa, Pakistanissa, Taiwanissa ja Vietnamissa. Vihertalitiaisen esiintymisalue on yhteensä alle 20 000 neliökilometriä. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vehicle Assembly Building

| Vehicle Assembly Building |
| --- | --- |
 Ilmakuva Vehicle Assembly Buildingista Kennedy Space Centerissä.
Sijainti:  Brevard County, Florida Yhdysvallat
Koordinaatit:  28.586°N, 080.651°W
Valmistumisvuosi:  1966
Käyttäjä:  NASA
Korkeus:  160 m
Tilavuus:  3 664 883 m3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vehicle Assembly Building (VAB), alun perin Vertical Assembly Building, on NASA:n rakennus Kennedy Space Centerissä Floridassa. Se on osa Laukaisukompleksi 39:ää.
Historia

VAB rakennettiin Apollo-ohjelmassa käytettyjen Saturn V -rakettien kokoomispaikaksi. Syksyyn 2010 asti siellä koottiin avaruussukkulat lähtökuntoon. Rakennuksen (ja laukaisualustojen) muutostyöt Ares-raketteja varten on jo käynnissä. Kokoamisen jälkeen alus kuljetetaan Mobile Launcher Platformilla ja Crawler-Transporterilla toiselle kahdesta laukaisualustasta (39A ja 39B)
Koko

VAB on 160,02 metriä korkea, 218,24 metriä pitkä ja 157,89 metriä leveä. Sen pinta-ala on 32 374,85 neliömetriä ja tilavuus 3 664 992,82 kuutiometriä.
Rakennuksen kokoa kuvaa sen kylkeen maalattu Yhdysvaltain lippu. Lipun tähdet ovat 1,8-metrisiä, sen sininen osa on koripallokentän kokoinen ja juovat ovat ajokaistan levyiset. Rakennuksen tilavuus on niin iso, että NASAn työntekijät ovat kertoneet, että sillä on oma sää. Hyvin kosteina päivinä katon rajaan on tiivistynyt sadepilviä.
Rakenne

Koska rakennus sijaitsee Floridassa, missä hurrikaanit ja troppiset myrskyt ovat tavallisia, se rakennettiin kestämään niitä. Suurin myrskytuho tapahtui 2004, kun hurrikaani Frances irrotti rakennuksen seinistä 850 alumiinista paneelia, jotka olivat kooltaan 3 x 12 metriä. Tämän tuloksena seiniin syntyi noin 3 716,12 neliömetrin edestä reikää. Hurrikaani Jeanne irrotti vielä 25 paneelia lisää kolme viikkoa myöhemmin. Aiemmin samana vuonna hurrikaani Charley aiheutti noin 700 000 dollarin vahingot. Osa irronneista paneeleista oli tarkoitettu irtoamaan suuren paine-eron muodostuessa rakennuksen ulko- ja sisäpuolen välille, millä pyritään takaamaan rakenteiden säilyminen ehjänä nopeiden paineenvaihteluiden aikana.
Rakennuksessa on neljä 138,99 metriä korkeaa pääovea. Sukkulajärjestelmän eri osien nostamiseksi VAB:ssä on kaikkiaan 71 nosturia ja kaksi siltanosturia.
Tulevaisuus

Odotettavasti 2008–2009 alkaen Vehicle Assembly Buildingia aletaan muuttaa siten, että siellä voidaan koota sekä sukkuloita, että uusia Ares I -raketteja. Avaruussukkuloiden käytöstä poistamisen jälkeen 2010 VAB muokataan Ares I:n ja miehittämättömän Ares V:n kokoomispaikaksi. Lopulta siellä tullaan kokoamaan yhteen Orion/Ares I ja Altair/Ares V -kokoonpanot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vehicle Assembly Building Wikimedia Commonsissa
Vehicle Assembly Building in Structurae database
3D model of the building for use in Google Earth (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakennus vuonna 1977.
Rakennus teräsrakenteiden asennuksen aikaan 1965.
Avaruussukkula Endeavour matkalla rakennukseen.
Vicky Krieps

| Vicky Krieps |
| --- | --- |
 Krieps Berliinin elokuvajuhlilla 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1956 (ikä 68) Luxemburg
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2008–
Aiheesta muualla
www.vickykrieps.com
IMDb
Elonet
Vicky Krieps (s. 4. lokakuuta 1983) on luxemburgilais-saksalainen näyttelijä. Hän aloitti näyttelijänuransa 2010-luvun vaihteessa ja teki läpimurtoroolinsa vuoden 2017 elokuvassa Phantom Thread. Vuonna 2022 hänet palkittiin Un certain regard -sarjassa Cannesin elokuvajuhlilla ja European Film Awardseilla roolisuorituksestaan elokuvassa Corsage – Kuriton keisarinna.
Osittainen filmografia

Zwei Leben (2012)
Phantom Thread (2017)
The Last Vermeer (2019)
Serre moi fort (2021)
Kohtauksia eräältä saarelta (2021)
Corsage – Kuriton keisarinna (2022)
Les Trois Mousquetaires : D'Artagnan (2023)
The Dead Don't Hurt (2023)
Vincent Samuel

Vincent Samuel (s. 10. elokuuta 1950) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Trivandrumin hiippakuntaan 19. joulukuuta 1975 ja nimitettiin Neyyattinkaran hiippakunnan piispaksi 14. kesäkuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jozef Tomko, jota avustivat Maria Callist Soosa Pakiam ja Joseph Gabriel Fernandez.
Vapauden kutsu

| Vapauden kutsu> Ein Hauch von Amerika |
| --- | --- |

Tyyli:  historiallinendraama
Pääosissa:   Elisa Schlott  Reomy D. Mpeho  Franziska Brandmeier  Jonas Nay 
Alkuperämaa:  Saksa
Alkuperäiskieli:   saksa  englanti 
Verkko:  Das Erste
Esitetty:  1. joulukuuta 2021 –  8. joulukuuta 2021
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Dror Zahavi
Aiheesta muualla
IMDb 
Vapauden kutsu saks. Ein Hauch von Amerika) on kuusiosainen historiallinen televisiosarja jonka on ohjannut Dror Zahavi. Sen tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan jälkeiseen Länsi-Saksaan. Sarjan ensimmäinen jakso julkaistiin julkaistiin Saksassa 24. marraskuuta 2021 Das Erste kanavan verkkosivulla, ja sen televisiokanavalla 1. joulukuuta 2021 alkaen, ja Suomessa se tuli Ylen Areenaan 9. tammikuuta 2023.
Juoni

Vapauden kutsu sarja kertoo kulttuurien yhteentörmäyksestä 1950-luvun kuvittellisessa Kaltensteinin pienessä saksalaiskaupungissa Pfalz alueella Länsi-Saksassa, minne on toisen maailmansodan jälkeen sijoitettu satojatuhansia yhdysvaltalaisia sotilaita. Erika Strumm (Franziska Brandmeier) ja Marie Kastner (Elisa Schlott) ovat ystäviä, ja heistä Erika on ulospäinsuuntaatunut, ja Marie on konservatiivisesta maanviljelijäperheestä ja suhtautuu ihmisiin varautuneemmin. Kun Marie ja yhdysvaltalainen George (Reomy D. Mpeho), joka on musta sotilas, alkavat seurustella nousee rasismi esiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Reomy D. Mpeho  | … |  George Washington   |
|  Paul Lennard Sundheim  | … |  Vincent Kastner   |
|  Julia Koschitz  | … |  Amy McCoy   |
|  Jonas Nay  | … |  Siegfried Strumm   |
|  Elisa Schlott  | … |  Marie Kastner   |
|  Franziska Brandmeier  | … |  Erika Strumm   |
|  Winnie Böwe  | … |  Louise Kastner   |
|  Aljoscha Stadelmann  | … |  Henry Kastner   |
|  Anna Shakt  | … |  Anneliese Strumm   |
|  Dietmar Baer  | … |  Friedrich Strumm   |
|  Piet Fuchs  | … |  pastori Schäfer   |
|  Samuel Finzi  | … |  isäntä Schwiete   |
Lähde:
Jaksot

”Yhteentörmäys”, (”Willkommen in Kaltenstein”)
”Ollappa vapaa!”, (”Frei sein”)
”Yhdessä ain’”, (”Schulter an Schulter”)
”Hiiteen jenkit!”, (”Vergiss die Amis”)
”Ystävät ja vihamiehet”, (”Freunde und Feinde”)
”Ei näin voi elää”, (”Kein Ort zum Leben”)
Lähde:
Vihersuppilohapero

| Vihersuppilohapero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  chloroides
Kaksiosainen nimi
 Russula chloroides  (Krombh.) Bres.  
 Euroopan maat, joissa lajia tavataan
Katso myös
   Vihersuppilohapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihersuppilohapero (Russula chloroides) on haperolaji.
Sienen lakki on 7–20 senttimetriä leveä ja muodoltaan suppilomainen. Lakin yläpinta on likaisen valkoinen tai ruskehtava. Heltat ovat tiheät, johteiset ja väriltään vaaleat tai hieman vihertävät. Itiöpöly on valkoista, ja malto on valkoista ja kovaa. Sienen jalka on valkoinen ja 2–5 senttimetriä pitkä. Maku on mieto, mutta heltat ovat kirpeitä. Sieni on syötävä. Vihersuppilohaperoa tavataan yleisenä koko Suomessa lehdoissa, kuusikoissa, niityillä ja poluilla. Kasvuaika on heinäkuusta syyskuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Vihersuppilohapero muistuttaa suppilohaperoa ja lehtorouskua. Suppilohapero on Suomessa vihersuppilohaperoa harvinaisempi ja se on levinneisyydeltään eteläisempi. Lehtorouskulla sen sijaan on rouskuille tyypillistä maitiaisnestettä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Vihersuppilohapero (Russula chloroides)
Urho Karhumäki

| Urho Karhumäki |
| --- | --- |
 Urho Karhumäki vuonna 1939
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. kesäkuuta 1891 Multia
Kuollut: 26. helmikuuta 1947 (55 vuotta) Vihti
Ammatti:  opettaja, ylijohtaja, kirjailija
Vanhemmat:  Taavetti Karhumäki ja Maria Josefina Kumpu
Puoliso:  Elin Ida Sipilä
Kirjailija
Salanimi: Jussi Haukka, Nalle ja Tavi Ylämaa
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Aikakausi:  1924–1947
Tyylilajit:  näytelmät, novellit, romaanit
Esikoisteos:  Rantasuon sankarit (1924)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
| Mitalit> Maa:   Suomi.Taidekilpailut. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Taidekilpailut. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Taidekilpailut. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Taidekilpailut. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Berliini 1936 | epiikka-kirjallisuus |  |
Urho Johannes Karhumäki (7. kesäkuuta 1891 Multia – 26. helmikuuta 1947 Vihti) oli suomalainen kirjailija, ylijohtaja ja olympiavoittaja.
Henkilöhistoria

Urho Karhumäen vanhemmat olivat maanviljelijä Taavetti Karhumäki ja Maria Josefina Kumpu. Urhon sisarussarjaan kuuluivat muun muassa lentäjinä tunnetuksi tulleiden Karhumäen veljesten isä Arttu Karhumäki ja  lastenkirjailija Waldemar Karhumäki. Urho Karhumäki avioitui Elin Ida Sipilän kanssa 1916 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1913 ja täydensi opintojaan yliopistossa kasvatustieteessä ja suomen kielessä. Karhumäki toimi opettajana Alavudella 1913–1914, Padasjoella 1914–1915 ja Vihdin Nummelassa 1915–1930. Tämän jälkeen hän työskenteli Pellervo-seurassa vuoteen 1938 ja Nuoren Voiman Liiton ylijohtajana 1938–1947. Karhumäellä oli myös oma maatila Vihdissä vuodesta 1923.
Karhumäki voitti kultaa taidekilpailujen epiikka- eli kertomakirjallisuuden sarjassa 1936 Berliinissä. Hänen voittoromaaninsa oli Avoveteen ja se käännettiin saksaksi, hollanniksi ja ruotsiksi.
Urho Karhumäki asui vaimoineen Helsingissä Ruusulankadulla samassa talossa kuin Tahko Pihkala. Karhumäki kuoli sydänkohtaukseen kotinsa eteisen lattialle palattuaan Nummelasta. Urho, Elin ja heidän kaksi poikaansa perheineen on haudattu pienelle yksityiselle hautausmaalle Vihdin Tervalammen kylään Sahapellon tilan maalle.
Kirjallinen tuotanto

Karhumäki julkaisi romaaneja, novelleja, näytelmiä, pakinoita ja tietokirjoja. Hän kirjoitti myös salanimillä Jussi Haukka, Nalle ja Tavi Ylämaa. Karhumäen romaaneista on filmattu kolme: vuonna 1939 Orvo Saarikiven ohjaamana Avoveteen, 1942 Wilho Ilmarin ohjaus Yli rajan sekä samoin 1942 Saarikiven ohjaus Rantasuon sankarit.