stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lier

Lier voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Lier, kunta Norjassa
Lier, kunta Belgiassa
De Lier, kylä Westlandin kunnassa Alankomaissa
Julia Lier (s. 1991), saksalainen soutaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari
Norm Van Lier (1947–2009), yhdysvaltalainen koripalloilija
Pim Lier (1918–2015), alankomaalainen juristi
Rudie van Lier (1914–1987), surinamelainen sosiologi, historioitsija ja kirjailija
Wolfried Lier (1917–1993), saksalainen näyttelijä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Lier”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Libanonin presidentti

Libanonin presidentti on Libanonin valtionpäämies. Parlamentti valitsee presidentin kuusivuotiselle toimikaudelle. Ehdokkaan on saatava joko kahden kolmasosan enemmistö ensimmäisellä kierroksella tai yksinkertainen enemmistö toisella kierroksella. Sama henkilö voi toimia presidenttinä uudestaankin, mutta ei kahta peräkkäistä kautta. Presidentin kuuluu olla aina etniseltä taustaltaan maroniitti.
Luettelo Libanonin presidenteistä > Ennen itsenäistymistä

Charles Debbas: 1926–1934
Habib Pacha Es-Saad: 1934–1936
Emile Edde: 1936–1941
Alfred Georges Naqqache: 1941–1943
Petro Trad: 22. heinäkuuta – 30. syyskuuta 1943
Luettelo Libanonin presidenteistä > Itsenäisyyden aika

Bechara El Khoury: 1943
Emile Edde: 1943
Bechara El Khoury: 1943–1952
Camille Chamoun: 1952–1958
Fuad Chehab: 1958–1964
Charles Helou: 1964–1970
Suleiman Frangieh: 1970–1976
Elias Sarkis: 1976–1982
Bachir Gemayel: 1982–1982
Amine Gemayel: 1982–1988
René Moawad: 5. – 22. marraskuuta 1989
Elias Hrawi: 1989–1998
Émile Lahoud: 1998–2007
Michel Suleiman: 2008–2014
Michel Aoun: 2016–2022
Ludovic Valborge

| Mitalit> Maa:   Haiti.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Haiti.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Haiti.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Haiti> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Pariisi 1924 | 400/600/800 m vapaakivääri |  |
Ludovic Valborge (1889–?) oli haitilainen ampuja. Hän oli mukana vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa saamassa pronssia 400, 600 ja 800 metrin vapaakiväärin joukkuekilpailussa. Lisäksi hän osallistui yksilönä 600 metrin vapaakiväärikilpailuun sijoittuen kuudenneksi.
Liiviläisten lippu

Liiviläisten lippu – vihreä, valkoinen, sininen
Liiviläisten lippu on liiviläisiä edustava lippu. Lipun värien suhteet ovat samat kuin Latvian lipussa eli 2:1:2. Lipun vihreä väri edustaa metsää, valkoinen rantahietikkoa ja sininen merta. Nämä taas edustavat liiviläisille tärkeää kalastuselinkeinoa. Lipun otti käyttöön Liiviläisten liitto, ja lippua käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1923. Liivin lipun päivää vietetään 18. marraskuuta.
Historia

Liiviläisten lipun suunnitteli Didrik Volganski, joka oli Suomeen muuttaneen Edgar Vaalgamaan isä. Volganski oli yksi Liiviläisten Liiton perustajajäsenistä. Joidenkin tietojen mukaan hän suunnitteli myös lipun, jossa lipun värit ovat päinvastoin kuin nykyisessä lipussa. Hän ei kuitenkaan itse maininnut mitään tästä lipusta. Käytössä on ollut lipun versio, jossa lipun kentät olivat yhtä suuria. Lippua käytettiin ensimmäisen kerran 18. marraskuuta 1923 Mazirbessä pidetyillä juhlilla. Suurimman osan neuvostoaikaa lipun käyttö oli kielletty. Se otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1988 Liiviläisten päivien yhteydessä. Lipun lahjoitti Suomalaisuuden Liitto, ja lippu vihittiin Mazirben kirkossa.
Historia > Galleria

Lipun mittasuhteet
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Liivate

Liivatelehtiä
Liivate eli gelatiini on proteiinista koostuva ruoka-aine, jota valmistetaan yleensä sian nahasta tai sian tai naudan luista, suolista ja jänteistä pitkään keittämällä. Ulkoisilta ominaisuuksiltaan puhdas liivate on kiinteää ja haurasta, läpikuultavaa tai kellertävää, lähestulkoon hajutonta ja mautonta ainetta. Kotikäytössä liivate on ohuita levyjä tai jauhetta. Se liotetaan kylmässä vedessä, jossa se turpoaa, ja liuotetaan sitten kuumaan nesteeseen, jossa se muodostaa kolloidisen liuoksen. Jäähtyessään liivate jähmettyy.
Liivatetta käytetään lukuisissa elintarvikkeissa kuten jogurteissa ja makeisissa hyytelömäisen rakenteen aikaansaamiseksi. Kiille on kerros liivatteesta tai hyytelösokerista kakkujen tai leivosten päällä. Lisäksi liivatetta käytetään lääkkeiden ja luontaistuotteiden kuorena, valokuvauksessa filmin takapinnassa sekä kosmetiikkatuotteissa.
Liivatetta ei luokitella lisäaineeksi vaan valmistusaineeksi, minkä takia sillä ei ole E-koodia. EU:n lainsäädännössä liivate luokiteltiin aiemmin lisäaineeksi E-koodilla E441, mutta luokitus muutettiin ja elintarvikkeeseen käytetty liivate pitää nykyään aina mainita pakkauksessa E-koodin sijasta nimellään.
Muita käyttötarkoituksia

Aseteollisuus ja metsästäjät käyttävät jähmettynyttä liivatetta simuloimaan luodin käyttäytymistä kudososumassa. Mahdollisuus simuloida luodin käyttäytymistä osumassa auttaa kehittämään tehokkaampia metsästysluoteja, jolloin luodin vaikutuksen kasvaessa saaliseläimen kärsimys pienenee. Luuosumaa voidaan simuloida upottamalla liivatepalan valmistusvaiheessa sen sisään luu. Aseharrastajien keskuudesta jähmettyneestä liivatteesta käytetään nimitystä ballistinen hyytelö.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liivate Wikimedia Commonsissa
Ludovico III Gonzaga

Ludovico III Gonzaga, Andrea Mantegnan näkemys
Ludovico III Gonzaga (15. kesäkuuta 1414 – 12. kesäkuuta 1478) oli renessanssiajan italialainen hallitsija. Hän toimi Mantovan markiisina vuodesta 1444 alkaen. Hän oli Gianfrancesco I Gonzagan poika ja seuraaja. Isänsä tavoin hän oli myös kondottieeri. Hän oli merkittävä kuvataiteen, arkkitehtuurin ja musiikin mesenaatti.
Ludovico III Gonzagalla oli vaimonsa Barbaran kanssa 14 lasta. Parin ensimmäinen aikuiseksi elänyt lapsi Federico I Gonzaga seurasi Ludovicoa Mantovan markiisina.
Liang Qichao

Liang Qichao 1910-luvulla.
Liang Qichao (kiin.: 梁啓超; pinyin: Liáng Qǐchāo; Wade–Giles: Liang Ch’i-ch’ao; 23. helmikuuta 1873 Xinhui, Guangdong – 19. tammikuuta 1929 Peking) oli kiinalainen oppinut, vaikutusvaltainen kirjoittaja ja poliitikko. Hän kuului keisarikunnan loppuaikoina johtaviin uudistusmielisiin ja saavutti poliittisilla kirjoituksillaan merkittävän maineen ja vaikutusvallan 1900-luvun alussa asuessaan maanpaossa. Liang osallistui myös aktiivisesti politiikkaan Kiinan tasavallan ensimmäisinä vuosina.
Nuori uudistaja

Liang osoitti nuorena hämmästyttävää lahjakkuutta suorittaessaan keisarilliseen virkatutkintoon kuuluneita kokeita. Vuonna 1890 hänestä tuli merkittävän oppineen ja tunnetun uudistusten kannattajan Kang Youwein oppilas. Hän toimi Kangin tärkeänä apurina kun tämä hävityn Kiinan–Japanin sodan jälkeen pyrki vetoamaan keisariin ja Kiinan älymystöön poliittisten uudistusten puolesta. He keräsivät yhdessä vuonna 1895 suuren adressin Shimonosekin rauhansopimusta vastaan ja perustivat järjestökseen ”Kansallisen vahvistumisen tutkimisen seuran”. Liang oli yksi seuran julkiseman lehden keskeisistä toimittajista, kunnes Kiinan viranomaiset lakkauttivat sekä seuran että sen julkaisut vuonna 1896. Liang jatkoi kirjoittamista muihin lehtiin. Hän vaati kirjoituksissaan perustuslaillista hallintoa, teollisuuden kehittämistä, länsimaisten tieteiden sisällyttämistä kouluopetukseen sekä jalkojen sitomisen ja oopiumin kieltämistä.
Kang Youwei onnistui lopulta vakuuttamaan keisari Guangxun uudistuspolitiikan tarpeellisuudesta. Vuoden 1898 sadan päivän uudistusten aikana Kang toimi keisarin johtavana neuvonantajana ja myös Liangin katsottiin kuuluvan johtaviin uudistajiin, vaikka muodollisesti hän ei ollutkaan kovin korkeassa asemassa. Lyhyeksi jääneenä uudistuskautena Guangxu pyrki uudenaikaistamaan valtion hallinnon ja koko Kiinan koulutusjärjestelmän, ikivanha virkatutkinto mukaan lukien. Leskikeisarinna Cixin tehtyä syyskuussa 1898 palatsivallankaappauksen Guangxun määräämät uudistukset kuitenkin kumottiin. Kang ja Liang määrättiin vangittaviksi, mutta he onnistuivat pakenemaan Japaniin.
Maanpakolaisvuodet

Liang asui seuraavat 13 vuotta maanpaossa. Hän kierteli muun muassa Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Asuessaan Japanissa hän etääntyi Kang Youwein aatemaailmasta, joka perustui revisioidulle kungfutselaisuudelle, ja alkoi sen sijaan omaksua radikaaleja länsimaisia aatteita. Liangiin vaikuttivat muun muassa Jean-Jacques Rousseaun ja John Stuart Millin teokset. Hän kannatti aluksi Kiinan keisarinvallan korvaamista tasavallalla ja oli jonkin aikaa yhteistyössä Sun Yat-senin johtamien vallankumouksellisten kanssa. Liang kuitenkin vakuuttui siitä, etteivät kiinalaiset olleet vielä valmiita demokraattiseen hallintoon, ja hän palasi yhteistyöhön Kangin kanssa, joka kannatti perustuslaillista monarkiaa ja Qing-dynastian säilyttämistä. Heidän välinsä eivät kuitenkaan palanneet entiselleen, sillä Liang oli kääntänyt selkänsä Kangin peräänkuuluttamalle Kungfutsen ajattelulle ja ikivanhalle kiinalaiselle henkiselle perinnölle.
Tänä aikana Liangin poliittiset kirjoitukset saavuttivat suuren suosion ja nostivat hänet maineensa ja vaikutusvaltansa huipulle. Hän julkaisi lukuisia lehtiä, joita lukivat innokkaasti varsinkin Japanissa asuneet kiinalaiset vaihto-oppilaat. Merkittävin Liangin lehdistä oli vuosina 1902–1907 Japanissa ilmestynyt Xinmin congbao (”Uuden kansan tiedotuslehti”), josta tuli Kiinan perustuslaillisten tärkein äänitorvi. Siinä Liang esitteli kiinalaisille lukijoille taitavalla kirjoitustyylillään monenlaisia länsimaisia aatteellisia, filosofisia ja tieteellisiä virtauksia. Lehteä myös salakuljetettiin laajassa mittakaavassa Kiinaan. Liangin on sanottu olleen merkittävimpiä länsimaisen ajattelun popularisoijia nyky-Kiinassa. Hänen kannattajansa alkoivat pitää häntä suoranaisena hengen jättiläisenä.
Vuoden 1905 jälkeen Liangin maltilliset näkemykset ja puheet asteittaisesta muutoksesta Kiinassa alkoivat kuitenkin menettää kannatustaan ja varsinkin Japanissa asuneet kiinalaiset opiskelijat alkoivat siirtyä kannattamaan Sun Yat-senin vallankumousliikettä. Vastustettuaan pitkään kirjoituksissaan vallankumousta Liang muutti lopulta kantansa talvella 1910–1911. Hänen julkinen kannanmuutoksensa myötävaikutti vallankumouksen puhkeamiseen Kiinassa vuotta myöhemmin.
Kiinan tasavallan aika

Tasavallan perustamisen jälkeen Liang palasi vuonna 1912 Kiinaan. Hänen johdollaan perustettiin vuonna 1913 Edistyspuolue (Jinbudang) ja hän ryhtyi tukemaan itsevaltaista presidenttiä Yuan Shikaita sekä vastustamaan Sun Yat-senin Kuomintang-puoluetta. Yuan Shikain valtakaudella Liang toimi korkeissa asemissa Kiinan hallituksessa, kuten 1913–1914 oikeusministerinä. Kun Yuan kuitenkin vuonna 1916 kaavaili julistautuvansa keisariksi, Liang organisoi poliittisen vastarinnan, joka pakotti Yuanin perääntymään ja luopumaan vallasta. Liang arvosteli kirjoituksissaan myös Japanin tunkeutumista Kiinaan ja tuki 1917 Kiinan osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan. Vuoden 1917 epäonnistuneen monarkianpalauttamisyrityksen jälkeen Liang toimi hetken aikaa valtiovarainministerinä. Hän oli vuonna 1919 Kiinan epävirallisen delegaation jäsenenä Pariisin rauhankonferenssissa, missä hänen näkemyksensä länsimaiden henkisestä tilasta muuttui synkeämmäksi. Vuodesta 1920 Liang toimi Tsinghuan yliopiston professorina ja oli myös Pekingin kirjaston johtajana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liang Qichao Wikimedia Commonsissa
Ludovico Ludovisi

Ludovico Ludovisi
Ludovico Ludovisi (27. lokakuuta 1595 – 18. marraskuuta 1632) oli italialainen pappi, joka toimi yhtenä katolisen kirkon kardinaaleista vuodesta 1621. Hän oli sukulaismiehensä Alessandro Ludovisin eli paavi Gregorius XV:n nimittämä kardinaalinepos.
Ludovisi toimi Bolognan arkkipiispana vuodesta 1621. Nimitys tuli vain hieman kardinaaliksi pääsemisen jälkeen; molemmat nimitykset tulivat samana vuonna, jona Gregorius XV oli aloittanut paavina.
Liivijengi

Eri moottoripyöräkerhojen jäseniä kokoontumisajoissa.
Liivijengi, toisinaan myös prosenttijengi tai yksinkertaisesti (rikollinen) moottoripyöräjengi, on järjestäytyneen rikollisuuden tunnusmerkkejä täyttävä yhteisö, joka samalla toimii myös moottoripyöräkerhona. Tällaista toimintaa harjoittavat esimerkiksi Helvetin enkelit, Outlaws, Bandidos, Pagans, Mongols, Sons of Silence ja Vagos. Suomessa merkittäviä liivijengejä on muun muassa Helvetin enkelit ja Bandidos, kun Cannonball MC lakkautettiin oikeuden päätöksellä vuonna 2022.
Liivijengit käyttävät tunnuksissaan usein salmiakkikuviossa olevaa 1%-merkintää. Se viittaa Yhdysvaltojen moottoripyöräilijöiden liiton lausuntoon, jonka mukaan "99 % kaikista moottoripyöräilijöistä on kunnollisia lakia kunnioittavia kansalaisia". Tämän vuoksi liivijengejä kutsutaankin toisinaan prosenttijengeiksi tai -kerhoiksi. Kaikki moottoripyöräkerhot eivät kuitenkaan ole järjestäytynyttä rikollisuutta. Tällaisissakin kerhoissa saattaa kuitenkin olla henkilöitä, joilla on rikollistaustaa tai ovat aktiivisia rikollisia.
Interpolin tutkijoiden mukaan liivijengien pyörittämässä rikollisessa toiminnassa liikkuvat useiden miljardien dollarien rahavirrat. Tämä rikollinen toiminta koostuu yleensä huumekaupasta, prostituutiosta, kiristyksestä sekä monista väkivaltarikollisuuden muodoista.
Eri liivijengien välillä voi olla reviirikiistoja ja jengisotia.
Kirjallisuutta

Mölsä, Mika: Prosenttijengit, moottoripyöräkerhot ja järjestäytynyt rikollisuus Suomessa.  Johnny Kniga, 2009.  ISBN 9789510349755.
Lunde, Paul: Järjestäytynyt rikollisuus.  Gummerus Kustannus Oy, 2004.  ISBN 951-20-6637-8.
Parkkonen, Sami: Lainsuojattomat - villiintynyt legenda.  Karu kustannus, 2009.  ISBN 9789529258710.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto: Prosenttijengit – suomalainen mafia
Rikollisjengien määrä räjähtänyt Suomessa 2000-luvulla (2/2013) (yle.fi)
Lidia Wysocka

| Lidia Wysocka |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1916
Kuollut: 2. tammikuuta 2006 (89 vuotta) Varsova, Puola
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Lidia Wysocka (24. kesäkuuta 1916 – 2. tammikuuta 2006) oli puolalainen näyttelijä.
Elokuvat (näyttelijänä)

Kochaj tylko mnie (1935)
Papa się żeni (1936)
Wrzos (1938)
Ostatnia brygada (1938)
Gehenna (1938)
Serce matki (1938)
Doktór Murek (1939)
Złota Maska (1939)
Irena do domu! (1955)
Sprawa pilota Maresza (1955)
Nikodem Dyzma (1956)
Rozstanie (1960)
Sekret (1973)
Zaczarowane podwórko (1974)
W obronie własnej (1981)
Aiheesta muualla

Lidia Wysocka Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lidia Wysocka Elonetissä.
Ludovico Carracci

1600-luvulla tehty muotokuva Ludovico Carraccista.
Ludovico Carraci, myös Lodovico, (21. huhtikuuta 1555 Bologna – 13. marraskuuta 1619 Bologna) oli italialainen varhaisbarokkia edustanut taidemaalari. Hän opiskeli synnyinkaupungissaan Bolognassa, matkusteli ympäri Italiaa ja palasi Bolognaan, missä perusti yhdessä serkkujensa Annibale ja Agostino Carraccin kanssa vuonna 1580-luvulla Accademia dei Desiderosi -taidekoulun. Carraccin serkuksia kiitetään manierismiin lipsumassa olleen italialaisen taiteen elvyttämisestä uuteen kukoistukseen.
Carracci käytti usein maalauksissaan Chiaroscuro -varjostustekniikkaa.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Landsberg-Lechin lentotukikohta

Landsberg-Lechin lentotukikohta on Saksan ilmavoimien tukikohta, joka sijaitsee Saksan Baijerissa Penzingin länsipuolella, noin neljä kilometriä koilliseen Landsberg am Lechistä ja noin 50 kilometriä länteen Münchenistä. Tukikohta on ollut koulutustukikohtana ja se oli Lufttransportgeschwader 61:n Transall C-160 koneiden ja UH-1D helikoptereiden kotikenttänä.
Historia

Muodostettaessa Saksan ilmavoimia 1935 valittiin sopivia lentotukikohdan paikkoja kaikkialta Saksan alueelta. Penzingin alueelta valittiin tukikohta, koska se soveltui maantieteellisten, suunnistusteknisten ja muiden teknisten syiden vuoksi sijoituspaikaksi. Maa-alue lunastettiin vielä samana vuonna ja seuraavana keväänä alkoivat Landsbergin lentotukikohdan rakennustyöt. Tukikohtaan saapui pieni etukomennuskunta 10. helmikuuta 1937 ja täysi vahvuus 1. maaliskuuta.
Historia > Saksan ilmavoimat

Ensimmäisenä ilmavoimien yksikkönä tukikohtaan saapui maaliskuussa 1937 Kampfgeschwader 255:n esikunta ja I laivue, jonka kalustona olivat Dornier Do 17E ja 17M -pommikoneet. Lennosto nimettiin 1. toukokuuta 1939 ilmavoimia uudelleen organisoitaessa Luftflotte 3:n Kampfgeschwader 51:ksi ja varustettiin 1. elokuuta Heinkel He 111 -koneilla. Lennoston I laivue poistui jo elokuussa 1939 ja esikunta poistui tukikohdasta kesäkuussa 1940, mutta palasi elokuussa 1944. Lennoston III laivue oli tukikohdassa marraskuusta 1939 kesäkuuhun 1940. Muina yksiköinä tukikohdassa olivat lähinnä koulutuksessa ja levossa olleet:
III/KG 27 (lokakuu 1939)
I/SKG 210 (lokakuu 1941 - tammikuu 1942)
II/ KG 54 (marras-joulukuu 1941)
E, I ja II/ZG 2 (maalis-kesäkuu 1942)
I/KG 55 (heinä-elokuu 1943)
Landsbergin lentotukikohta oli myös alkeislento- ja koulutustukikohtana. Sinne oli sijoitettu koko sodan ajan LKS Fürstenfeldbruck/LKS 4:n liitokoneita ja vuosina 1938-1942 BFS Neuburgin, josta tuli myöhemmin Neuburgiin sijoitettu BFS 2, alkeiskoulukoneita. Tukikohdassa koulutettiin myös yöhävittäjälentäjiä, mitä varten sinne oli sijoitettu marraskuusta 1944 helmikuuhun 1945 II/NJG 101. Sodan lopulla tukikohtaan siirrettiin Saksan parhaat tutkateknikot.
Yhdysvaltain 75-100 kappaletta B-17 Flying Fortressia pommittivat 18. maaliskuuta 1944 kenttää. VIII Fighter Commandin P-51 Mustangit tekivät 5. huhtikuuta matalalentohyökkäyksen kentälle, jolloin ilmoitettiin suuren joukon koneita tuhoutuneen tai vaurioituneen. B-17-koneet pommittivat kenttää 24. huhtikuuta toistamiseen. P-51 koneet toistivat matalahyökkäyksensä 21. heinäkuuta, jolloin ilmoitusten mukaan tuhottiin kolme ja vaurioitettiin kymmentä Junkers Ju-88 pommittajaa.
Matalalentohyökkäys uusittiin 15. tammikuuta 1945, jolloin jälleen vaurioitettiin ja tuhottiin suuri määrä lentokoneita. Matalahyökkäys 16. helmikuuta aiheutti kentällä massiiviset tuhot, kun kahdeksan hangaaria, majoitusparakkia ja muuta rakennusta tuhoutui ja lisäksi kymmenen rakennusta vaurioitui lievemmin. Kiitotie ja koneiden laskeutumisalueet vaurioituivat pahoin pommikuopista. Seuraava matalahyökkäys 28. helmikuuta aiheutti ainoastaan vähäiset tuhot yhden Bf 110 G-4 -koneen vaurioituessa. Viimeisessä kentälle kohdistuneessa hyökkäyksessä 62 B-24 Liberatoria pommitti kenttää 9. huhtikuuta.
Vuonna 1945 Yhdysvaltain panssaridivisioona ylitti alueen ja Yhdysvaltain joukot miehittivät lentotukikohdan 28. huhtikuuta.
Historia > Yhdysvaltain ilmavoimien tukikohtana

Yhdysvaltain maavoimien 843. lentokenttäpataljoonan C komppania (843rd Engineer Aviation Battalion) saapui 17. toukokuuta kunnostamaan tukikohtaa. Ensisijaisena tehtävänä oli kiitoteiden korjaaminen, jotta lentotoiminta voitaisiin käynnistää. Kiitoteiden valmistuttua tukikohdan miehitti varikko-osasto (Air Depot Group) aloittaen asuntoalueen, messin ja muiden rakennusten korjaamisen. Henkilöstö asui teltoissa, kunnes rakennukset saatiin asumiskuntoon. Tammikuussa 1946 saapui 862. pioneeripataljoona korjaamaan loput pommituksissa tuhoutuneet kohteet.
Vuonna 1947 Yhdysvaltain ilmavoimien 7280. lentotukikohtaosasto perustettiin Landsbergissa Erdingin lentotukikohdasta siirretyistä joukoista. Vuonna 1949 tukikohta nimettiin Landsbergin lentotukikohdaksi ja se liitettiin osaksi 2. lentodivisioonaa, Tukikohdan tukikohtajoukot nimettiin 1. toukokuuta 1950 7030. esikunta- ja tukikohtaosastoksi.
Kylmän sodan aikana tukikohta oli Yhdysvaltain ilmavoimien lentotukikohtakohtana, jonne oli sijoitettu:
6900. suojauslennosto 1948 -
2. lentodivisioonan esikunta 1949 - 1951
7351. hävittäjäkoulutuslennosto 1955 - 1958
Historia > Saksan ilmavoimien koulutus

Tammikuussa 1953 aktivoitiin 7351. lentotukikohtalaivue, jonka piti vastaanottaa lentotukikohta 1. heinäkuuta. Lentäjien koulutuskeskukseksi Landsbergissa perustettiin 1. huhtikuuta 1955 7351. lentokoulutusosasto, jota laajennettiin edelleen ja nimettiin 1. lokakuuta 7351. lentokoulutuslennostoksi. Lennostoon kuului kolme osastoa, joissa oli yhteensä seitsemän laivuetta.
Länsi-Saksan liityttyä 1955 Natoon se sai luvan aloittaa omien ilmavoimien muodostamisen. Muodostaminen alkoi lentotukikohtien valmistamisella, henkilöstön koulutuksella ja lentäjäkoulutuksen mahdollisuuksien kartoittamisella.
Landsbergin lentotukikohta valittiin ilmavoimien lentäjien uudelleen koulutuskeskukseksi. Landsbergin 7351. lentokoulutuslennosto vastaanotti 2. helmikuuta 1956 ensimmäisen kurssin 19 saksalaista lentäjää, jotka kaikki olivat lentäneet aiemmin. Kuitenkin oli runsaasti toisen maailmansodan lentäjiä, jotka olivat lentäneet ainoastaan potkurikoneilla. He eivät olleet lentäneet kymmeneen vuoteen eikä heillä ollut lainkaan kokemusta yliäänen nopeudella lentävistä lentokoneista. Siten oli melko normaalia, että pääosalta vei reilut kaksi vuotta ennen kuin lentäjät olivat valmiit lentämään suihkuhävittäjillä.
Ilmavoimat aloitti lentäjien peruskoulutuksen Piper L-18A Super Cub -koulukoneilla, joita oli hankittu neljäkymmentä. Jatkokoulutus ja suihkuhävittäjäkoulutus järjestettiin Yhdysvaltain ilmavoimien Fürstenfeldbruckin lentotukikohdassa, missä oli saksalaislentäjien käytössä olivat uudet Lockheed T-33A T-Birdit. Ensimmäiset kymmenen Yhdysvaltain ilmavoimien kouluttamaa Saksan ilmavoimien suihkuhävittäjälentäjää saivat siipensä 24. syyskuuta 1956. Myöhemmin Saksan ilmavoimien F-85 lentäjiä koulutettiin myös Nellisin lentotukikohdassa Yhdysvalloissa.
Lentäjien koulutus jatkui vuoteen 1958, jolloin 7351. lentokoulutuslennosto lakkautettiin ja Landsbergin lentotukikohta luovutettiin Saksan ilmavoimille. Muutaman seuraavan vuoden aikana Saksan ilmavoimat vastaanotti Yhdysvalloista satoja F-86 Sabrea ja F-84F Thunderstreakia, joten koulutusta piti jatkaa ja tehostaa.
Historia > Saksan ilmavoimien tukikohtana

Hubschraubertransportgeschwader 64 oli tukikohdassa perustamisestaan vuonna 1966 alkaen aina vuoteen 1971 saakka.
Tukikohta suljettiin 21. joulukuuta 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Landsberg-Lechin lentotukikohta Wikimedia Commonsissa