Edvard Gylling
Elämänvaiheet > Ura Neuvostoliitossa

Gylling laati Tukholmassa vuoden 1920 alussa suunnitelman itsehallinnollisen kommuunin perustamisesta Venäjän Karjalaan. Yrjö Sirola toimitti suunnitelman Leninille, joka kutsui Gyllingin toukokuussa 1920 Moskovaan selittämään ideaansa. Leninin ja neuvostojohdon annettua hyväksyntänsä perustettiin kesäkuussa 1920 pääosin Gyllingin suunnitelman pohjalta Karjalan työkansan kommuuni. Samalla Suomen vaatimuksesta Tarton rauhansopimukseen lisätty maininta Itä-Karjalan itsehallinnosta näennäisesti täyttyi. Venäjän kommunistiseen puolueeseen (myöh. NKP) liittynyt Gylling nimitettiin kommuunin hallituksen eli vallankumouskomitean puheenjohtajaksi, vaikka hänellä ei ollut aiempaa kosketusta alueen asukkaisiin. Helmikuusta 1921 alkaen nimikkeenä oli kommuunin toimeenpanevan komitean puheenjohtaja.
Kommuuni muutettiin heinäkuussa 1923 osittain Gyllingin aloitteesta Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi, jonka kansankomissaarien neuvoston puheenjohtaja hänestä tuli. Hän kokosi Neuvosto-Karjalan johtoon muitakin suomalaisia emigranttikommunisteja. NKP:n Karjalan aluekomitean sihteerinä oli vuosina 1922–1929 suomalainen Johan Emil Järvisalo ja sen jälkeen pietarinsuomalainen Kustaa Rovio.
Gylling toteutti Neuvosto-Karjalassa politiikkaa, jonka tarkoituksena oli lisätä alueen taloudellista riippumattomuutta ja vaurautta sekä suomenkielistää karjalainen väestö. Hän uskoi autonomisen suomenkielisen Neuvosto-Karjalan voivan toimia tukialueena, josta vallankumous saataisiin leviämään Suomeen ja Skandinaviaan. Hänen visionaan oli luoda näin Venäjästä erillinen ”Skandinavian sosialistinen liittotasavalta” tai ”punainen Suur-Suomi”, johon myös Itä-Karjala kuuluisi. Gyllingin harmiksi Neuvosto-Karjalan rajat kuitenkin vedettiin vuonna 1924 siten, että venäläiset muodostivat yli puolet sen väestöstä karjalaisten ja suomalaisten jäädessä vähemmistöksi. Sosialismin menestyksekäs rakentaminen Karjalassa edellytti Gyllingin mukaan ”nationalistisen politiikan toteuttamista kommunistisessa hengessä”, millä voitettaisiin venäläisvastaisen talonpoikaisväestön tuki. Nationalismilla hän tarkoitti karjalaisten suomalaistamista, sillä lopullisena tavoitteena oli alueen yhdistyminen Suomen kanssa. Suomen kielestä tehtiin yksi tasavallan virallisista kielistä ja siitä pyrittiin tekemään jopa pääkieli. Koulut muutettiin suomenkielisiksi, paikoin vastoin paikallisen väestön tahtoa.
Talvella 1921–1922 puhkesi kommunisminvastainen Itä-Karjalan kansannousu. Sen kukistamisen aikana suuri osa Neuvosto-Karjalaa julistettiin sotatilaan ja valta annettiin tilapäiselle Karjalan ja Muurmannin alueen sotilaalliselle vallankumouskomitealle, jonka puheenjohtajana Gylling toimi. Suuri määrä karjalaisia pakeni Suomeen. Gylling sai vuosina 1923–1925 houkuteltua eri arvioiden mukaan noin 5 000 – 8 000 Suomeen paennutta palaamaan suostuttelemalla neuvostojohdon antamaan heille yleisen armahduksen. Gyllingin aikana Neuvosto-Karjalaan myös houkuteltiin järjestelmällisesti suomalaista työväkeä Kanadasta ja Yhdysvalloista, mistä saatiin rekrytoitua useita tuhansia suuren laman aikana. Gylling yritti lisätä karjalaisten ja suomalaisten osuutta Neuvosto-Karjalan väestöstä palanneiden pakolaisten, Suomesta tulleiden loikkarien ja amerikansuomalaisten avulla. Myöhemmin häntä alettiin arvostella näiden ryhmien suosimisesta, kun ulkomailta tulleita alettiin Neuvostoliitossa väittää vakoojiksi ja sabotööreiksi.
Gyllingin aikana Neuvosto-Karjalan teollisuutta kehitettiin perustamalla uusia tuotantolaitoksia ja voimalaitoksia, kuten Kontupohjan vesivoimala. Myös tie- ja sähköverkkoa laajennettiin. Vuosina 1931–1933 rakennettiin Vienanmeren–Itämeren kanava (Stalinin kanava). Gylling kuului kanavahankkeen suunnittelukomiteaan, mutta vankityövoimalla toteutetusta rakennushankkeesta vastasi turvallisuuspoliisi OGPU eikä hänellä ollut siinä todellista sananvaltaa.
Gyllingin pettymykseksi Neuvosto-Karjalan taloudellinen kehitys tuli vähitellen täysin riippuvaiseksi gulag-vankileirien pakkotyövoimasta, ensin Karjalan kupeeseen Solovetskin saarille vuonna 1923 perustetun vankileirin, sitten Vienanmeren kanavatyömaan ja lopuksi sen seuraajaksi vuonna 1933 perustetun Vienanmeren–Itämeren kombinaatin vangeista. OGPU:n alaisuudessa ne olivat Neuvosto-Karjalan hallinnosta riippumattomia valtakeskuksia. Gyllingin hallinto vastusti jyrkästi Solovetskin leirin perustamista ja aluksi myös sen vankityövoiman käyttöä muualla Karjalassa. Lopulta tuotantovaatimuksia ei enää ollut mahdollista täyttää ilman vankityövoimaa, varsinkin kun ensimmäinen viisivuotissuunnitelma ja maatalouden kollektivisointi romahduttivat vapaan työvoiman saatavuuden. Gyllingin päähuolena oli Karjalan taloudellinen itsenäisyys ja karkailevien vankien paikallisväestölle muodostama uhka eikä itse vankien kohtalo; Karjalan työkansan kommuunin ja Aunuksen kuvernementin kiistellessä vuonna 1921 toimivallasta ja rajoista Gylling vaati Petroskoin lähellä olleen vankileirin siirtämistä kuvernementin alaisuudesta Karjalan talousneuvoston alaisuuteen väittäen, että Karjalan taloudellista kehittämistä ei saataisi käyntiin ellei työvoimapulaa paikattaisi vankityövoimalla.
Gylling kuului SKP:n keskuskomiteaan elokuusta 1920 elokuuhun 1921 sekä vuosina 1923–1930. Lisäksi hän oli SKP:n Petroskoin-toimiston puheenjohtaja vuosina 1932–1933. Gylling oli myös Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean, Karjalan ASNT:n toimeenpanevan keskuskomitean puhemiehistön ja NKP:n Leningradin-aluekomitean jäsen. Hänen aloitteestaan Petroskoihin perustettiin Karjalan tieteellinen tutkimuslaitos, jonka ensimmäinen johtaja hän oli vuosina 1930–1935. Hän oli Petroskoissa myös puoluekoulun opettajana vuonna 1921 ja Kustannusosuuskunta Kirjan hallituksen jäsenenä. Hänelle myönnettiin vuonna 1930 työn punaisen lipun kunniamerkki.
Gyllingillä oli tapana kierrellä Karjalan kylissä tapaamassa tavallisia ihmisiä, mikä teki hänestä suositun kansan parissa. Hänestä käytettiin lempinimiä ”Karjalan isäntämies” ja ”keisari”. Gyllingin vaimo ja perhe muuttivat Suomesta hänen luokseen Neuvostoliittoon. Gyllingin vasen jalka amputoitiin polven yläpuolelta Leningradissa vuonna 1923. Hän oli tiettävästi loukannut vasemman polvensa kaatuessaan salaiseen rajanylitykseen liittyneellä hiihtoretkellä Norjan ja Ruotsin rajalla vuonna 1919 tai 1920.