stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emma (manga)
Anime

Mangasta tehty animesovitus Eikoku Koi Monogatari Emma alkoi Japanissa 2. huhtikuuta 2005 ja päättyi 18. kesäkuuta 2005. Sen on ohjannut Stuneo Kobayashi ja tuottanut Studio Pierrot. Animesta tehtiin myös toinen kausi Eikoku Koi Monogatari Emma Dai Ni Maku, joka esitettiin vuonna 2007. Kummatkin kaudet ovat 12 jakson pituisia.
Henkilöt

Emma (エマ)
William Jounse (ウィリアム・ジョーンズ)
Hakim Atawari (ハキム・アタワーリ)
Eleanor Campbell (エレノア・キャンベル)
Kelly Stownar (ケリー・ストウナー)
Suomeksi

Emma 1.  ((Emma 1, 2002.) Suom. Katariina Kauppila)  Sangatsu Manga, 2006.  ISBN 978-952-16-1247-3
Emma 2.  ((Emma 2, 2003.) Suom. Katariina Kauppila)  Sangatsu Manga, 2006.  ISBN 978-952-16-0914-5
Emma 3.  ((Emma 3, 2003.) Suom. Katariina Kauppila)  Sangatsu Manga, 2007.  ISBN 978-952-16-0915-2
Emma 4.  ((Emma 4, 2004.) Suom. Katariina Kauppila)  Sangatsu Manga, 2007.  ISBN 978-952-16-0916-9
Emma 5.  ((Emma 5, 2005.) Suom. Katariina Kauppila)  Sangatsu Manga, 2007.  ISBN 978-952-16-0917-6
Emma 6.  ((Emma 6, 2005.) Suom. Katariina Kauppila)  Sangatsu Manga, 2007.  ISBN 978-952-16-0918-3
Emma 7.  ((Emma 7, 2006.) Suom. Katariina Kauppila)  Sangatsu Manga, 2007.  ISBN 978-952-16-1034-9
Emma 8.  ((Emma 8, 2007.) Suom. Matleena Paukkunen)  Sangatsu Manga, 2009.  ISBN 978-952-16-1246-6
Emma 9.  ((Emma 9, 2007.) Suom. Matleena Paukkunen)  Sangatsu Manga, 2010.  ISBN 978-952-16-1247-3
Emma 10.  ((Emma 10, 2008.) Suom. Matleena Paukkunen)  Sangatsu Manga, 2010.  ISBN 978-952-16-1248-0
Aiheesta muualla

Markku Salmi: Emma – arvostelu Anime-lehti. Arkistoitu 30.10.2009. Viitattu 3.6.2008.
Juho Salo: Emma, romanttinen manga. Kvaak.fi 4.11.2006.
Janne Suominen: Sisäköt flirttailee ujommin (Arkistoitu – Internet Archive). Lumo 21.2.2007.
Sangatsumangan Emma-sarja sai Otaku-palkinnon (Arkistoitu – Internet Archive). Tammi 18.6.2007.
Emma emma.rightstuf.com. Arkistoitu 10.2.2010. Viitattu 27.3.2010. The Rightful Stuf Internationalissa (englanniksi)
Emma-animen viralliset sivut emma-victorian.com. (japaniksi)
HMS Enterprise (1864)

| HMS Enterprise |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Deptford Dockyard, Deptford
Kölinlasku:  5. toukokuuta 1862
Laskettu vesille:  9. helmikuuta 1864
Palveluskäyttöön:  3. kesäkuuta 1864
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 1885
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 350 t
Pituus:  54,9 m
Leveys:  11,0 m
Syväys:  4,8 m
Koneteho:  692 ihp
Nopeus:  9,9 solmua
Miehistöä:  130
Aseistus
Aseistus:  2 × 100 naulan SB -tykkiä 2 × Armstrong 7" BL -tykkiä
HMS Enterprise oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu puurunkoinen panssarikorvetti.
Valmistus

Alus tilattiin Deptfordista Deptford Dockyardilta Camellion-luokan sluuppina nimellä HMS Circassian ja sen köli laskettiin vuonna 1862. Muutostöiden jälkeen alus laskettiin vesille 9. helmikuuta 1864 ja se valmistui 3. kesäkuuta.
Palvelus

Alus myytiin vuonna 1885.
Joël Epalle

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 20. helmikuuta 1978 (ikä 46)
Syntymäpaikka: Matomb, Kamerun
Pelipaikka: oikea keskikenttäpelaaja
Pituus: 169 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1996–1997 | Union Douala | – | (–) |
| 1998–2000 | Ethnikos | 53 | (3) |
| 2000–2001 | Panachaiki | 44 | (3) |
| 2002–2003 | Aris | 36 | (1) |
| 2003–2005 | Panathinaikos | 15 | (1) |
| 2005–2007 | Iraklis | 55 | (21) |
| 2007–2010 | VfL Bochum | 92 | (8) |
| 2010–2011 | FK Baku | 10 | (1) |
| 2011 | Iraklis | 10 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 315 | (38) |
Maajoukkue
| 1995–2008 | Kamerun | 32 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo.Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo.Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo.Olympialaiset  | Maa:   Kamerun> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sydney 2000 |  |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Mali 2002 |  |  |
|  Hopeaa | Ghana 2008 |  |  |
| Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  |  |
|  Hopeaa | Ranska 2003 |  |  |
Joël Epalle (s. 20. helmikuuta 1978 Matomb, Kamerun) on kamerunilainen uransa lopettanut jalkapalloilija, joka saavutti Afrikan-mestaruuden ja olympiakultaa. Pelipaikaltaan hän oli oikea keskikenttäpelaaja.
Epalle pelasi suurimman osan urastaan Kreikassa. Kreikan Superliigassa hän pelasi yhteensä 199 ottelua edustaen Ethnikosia, Panachaikia, Arisia, Panathaikosia ja Iraklisia. Kaudella 2003–2004 hän voitti Panathinaikosissa sekä Kreikan-mestaruuden että Kreikan cupin. Epalle pelasi lisäksi 92 ottelua Saksan Bundesliigassa edustaen VfL Bochumia.
Kamerunin maajoukkueessa Epalle pelasi 32 ottelua ja teki kaksi maalia vuosina 1995–1997, 2000–2003 ja 2008. Hän oli mukana neljässä arvoturnauksessa: MM-kilpailuissa 2002, jossa hän ei saanut lainkaan peliaikaa, Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2002 ja 2008 sekä Maanosaliittojen cupissa 2001. Näissä Epalle saavutti Afrikan-mestaruuden 2002 ja AM-hopeaa 2008. Lisäksi hän oli mukana voittamassa kultaa kesäolympialaissa 2000.
Saavutukset

Panathinaikos
Kreikan Superliiga: 2003–2004
Kreikan cup: 2003–2004
Kamerunin maajoukkue
Afrikan-mestaruuskilpailut: 2002, hopeaa 2008
Olympialaiset: 2000
Epidoteion

| Epidoteion> Ἐπιδότειον |
| --- | --- |
 Epidoteionin rauniot.
Sijainti:  Epidauroksen Asklepieionin arkeologinen alue, Asklipieío, Epídavros, Argolis, Peloponnesos, Kreikka
Koordinaatit:  37°35′57″N, 23°04′32″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  300-luku eaa.? 100-luku jaa. (uusittuna)
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Asklepioksen pyhäkkö Epidauroksessa 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Epidoteion (m.kreik. Ἐπιδότειον) oli antiikin aikainen pyhäkkö Epidauroksen Asklepieionissa eli Asklepioksen pyhäkkö- ja parantola-alueella Kreikassa. Se oli omistettu Asklepioksen hyville hengille, jotka auttoivat paranemisessa. Näistä tärkein oli Hypnos (Uni). Muita olivat oneirokset (unet), Epione (Kivunlievitys), Hygieia (Terveys), Iaso (Toipuminen) ja Panakeia (Parantaminen).
Piirtokirjoitusten perusteella rakennus on ollut olemassa viimeistään klassisella ja hellenistisellä kaudella 300–200-luvuilla eaa. Sen rakennutti uudelleen roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. senaattori Antoninus. On arveltu, että rakennusta olisi käytetty valmisteleviin uhreihin ja mahdollisesti myös puhdistautumismenoihin osana parantamisseremonioita. Rakennus vaikuttaa tuhoutuneen 300-luvun jaa. puolivälissä.
Epidoteion on tunnistettu rakennukseksi, joka sijaitsi pyhäkköalueen koillisosassa lähellä Anakeionia. Sen säilyneet jäänteet ovat pääosin roomalaisaikaisesta rakennusvaiheesta. Rakennukseen kuului muun muassa puoliympyränmuotoinen jalusta, jolla oli jumalten patsaita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Epidoteion Wikimedia Commonsissa
Enkelioppi (kirja)

| Enkelioppi> Angelology |
| --- | --- |
 Suomalaisen painoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Danielle Trussoni
Kieli:  englanti
Genre:  jännitys
Kustantaja:  Viking Press
Julkaistu:  2010
Sivumäärä:  464
ISBN:  978-0-670-02147-5
Suomennos
Suomentaja:  Sirkka Aulanko
Kansitaiteilija:  Juri Patrikainen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  500
ISBN:  978-951-31-5188-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Enkelioppi (engl. Angelology) on Danielle Trussonin esikoisromaani vuodelta 2010. Teoksen on suomentanut Sirkka Aulanko, ja se ilmestyi suomeksi vuonna 2011 Tammen kustantamana.
Kirja oli nähtävänä usealla kustantajalla, ja lopulta se päätyi Viking Pressille kuusinumeroisella summalla. Myös elokuva-ala kiinnostui teoksesta, ja sopimuksen sai Columbia Pictures. Elokuvan ohjaa Marc Forster.
Romaani kertoo langenneista enkeleistä ja niiden ja ihmisten yhteisistä jälkeläisistä nefileistä, joita Raamatun Vanhan testamentin 1. Mooseksen kirjan 6. luku kuvaa muinaisajan kuuluisiksi sankareiksi mutta jotka Trussonin käsissä ovat muuttuneet kauniiksi hohtaviksi hirviöiksi.
Juoni

Enkeliopissa newyorkilainen nunna tietämättään sytyttää uudelleen enkelintutkijoiden ja heidän vastapuolensa, ihmisten ja langenneiden enkelien nefileiksi kutsuttujen jälkeläisten välisen vanhan sodan. Tarinaan sekoittuu vanhoja raamatunkohtia, Orfeukseen liittyvää kreikkalaista muinaistarustoa ja kapinaenkelien lankeemusta.
Enkelintutkijoilla on hallussaan aarre, jonka kauniit mutta kylmät nefilit tarvitsevat asemansa vahvistamiseksi. Evangeline osallistuu taisteluun, jossa ratkaistaan ihmiskunnan tulevaisuus.
Henkilöt

Tohtori Raphael Valko: Ranskalainen professori, joka koordinoi langenneen enkelin ruumiin kaivausta luolasta Rodopivuorilla 1943. Tohtori Valkon vaimo on Seraphina. Langenneen enkelin ruumiin kaivaukset tehdään alueella, jolla on historiallisia yhteyksiä Orfeukseen ja kreikkalaiseen mytologiaan.
Evangeline: Isä luovutti hänet kasvatettavaksi fransiskaaniseen nunnaluostariin. Nunnalupauksen antamisen jälkeen hänessä heräsi uskonnollisia epäilyksiä, ja hän alkoi selvittää, keitä hänen arkeologivanhempansa oikein olivat.
Percival Grigori: nefili.
Vastaanotto

New York Timesin kriitikon Susann Cokalin mukaan Enkelioppi on "äärettömän taitavasti tehty trilleri", lähempänä Umberto Ecoa kuin Dan Brownia.
Aiheesta muualla

Enkelioppi Tammen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive).
Epikhysis

Apulialainen punakuviotekniikalla koristeltu epikhysis, n. 340–320 eaa.
Epikhysis (m.kreik. ἐπίχυσις, lat. epichysis) on antiikin aikainen keraaminen kannu. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Epikhysis-muoto kehitettiin eteläitalialaisessa keramiikassa, ja se oli suosittu erityisesti Apuliassa klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa noin vuosina 340–300 eaa. Vaasin nimi on peräisin kreikan sanasta epikheō (ἐπιχέω), ’kaataa päälle’.
Epikhysiksessä on sylinterimäinen alaosa, joka muistuttaa pyksistä. Sen päältä lähtee pitkä ja kapea kaatonokka, jonka päästä kaareutuu kädensija. Yläosa muistuttaa hieman lekythosta. Nokka on joissakin tapauksissa kourumainen ja sopiva erityisesti pienten nestemäärien annosteluun. Nokan ja kädensijan yhtymäkohdassa on usein silmämäiset koristeaiheet. Epikhysikset koristeltiin yleensä punakuviotekniikalla tai Gnathia-tyylillä.
Epikhysiksen muoto.
Apulialainen epikhysis, n. 330 eaa.
Apulialainen epikhysis, n. 325–300 eaa.
Apulialainen epikhysis, Gnathia-tyyli, n. 325–300 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta epikhysikset Wikimedia Commonsissa
Eos

Eos Evelyn De Morganin maalauksessa vuodelta 1895.
Eos (m.kreik. Ἠώς, Ēōs) eli Aurora (lat.) on aamuruskon jumalatar kreikkalaisessa mytologiassa. Hän kulkee aamuisin veljensä Helioksen eli auringon edellä ja kulkee päivän aikana taivaankannen yli. Illalla Eos muuttuu Hesperaksi eli illaksi Okeanos-meren länsireunalla.
Eoksella on kaksi sisarusta: auringon jumala Helios ja kuun jumalatar Selene. Eos solmi avioliiton titaani Astraioksen kanssa ja synnytti tähdet ja tuulet.
Eoksella on ollut muitakin lemmensuhteita. Yksi rakastajista oli Tithonos, jonka kanssa Eoksella oli Memnon-niminen poika, jonka Akhilleus surmasi Troijan sodassa. Tithonos sai lahjaksi ikuisen elämän, mutta ei kuitenkaan ikuista nuoruutta. Entinen rakastaja muuttui vanhemmiten kaskaaksi ja haikailee pensaikoissa lyhytaikaisiksi jääneitä rakkauden ilojaan.
Eos ja Tithonos

Aamunkoiton jumalatar, kuten hänen sisarensa Selene, inspiroitui toisinaan kuolevaisten rakkaudesta. Hänen oma suosikkinsa oli Tithonos, Troijan kuninkaan Laomedonin poika. Hän kaappasi tämän ja suostutteli Zeuksen antamaan tälle kuolemattomuuden. Eos unohti kuitenkin pyytää, että Tithonos ei ikääntyisi. Hän alkoikin jonkin ajan kuluttua huomata suureksi harmikseen, että Tithonos oli vanhentumassa. Kun hänen hiuksensa olivat jo melko valkoiset, Eos hylkäsi hänet. Hänellä oli silti Eoksen palatsi käytettävissään, hän sai syödä ambrosiaa, juoda nektaria ja oli pukeutunut taivaallisiin vaatteisiin. Lopulta hän vanhuuttaan menetti kykynsä käyttää jäseniään, ja Eos sulki hänet kammioonsa, josta hänen heikon äänensä saattoi toisinaan kuulla vaikeroivan. Lopulta hän kuihtui vaivaiseksi heinäsirkaksi.
Memnon oli Eoksen ja Tithonoksen poika. Hänestä oli tullut aithiopialaisten kuningas ja hän asui kaukaisessa idässä, valtameren rannalla. Hän tuli sotureineen auttamaan isänsä sukulaisia ​​Troijan sodassa. Kuningas Priamos otti hänet vastaan ​​suurella kunnialla ja kuunteli ihaillen hänen kertomustaan ​​valtameren rannan ihmeistä.
Heti saapumisensa jälkeisenä päivänä Memnon, joka oli kärsimätön, johti joukkonsa kentälle. Antilokhos, rohkea Nestorin poika, kaatui, mutta sota eteni muuten hyvin ja kreikkalaiset olivat jo lähdössä pakoon. Silloin Akhilleus ilmestyi paikalle ja palautti kreikkalaisten taistelutahdon. Hänen ja Eoksen pojan välille kehkeytyi pitkä taistelu. Lopulta Akhilleus voitti, Memnon kaatui ja troijalaiset pakenivat kauhuissaan.
Eos oli taivaalta katsonut peloissaan poikansa vaaraa ja kun hän näki tämän kaatuvan, käski hän veljiään tuulia kuljettamaan hänen ruumiinsa Aisepos-joen rannoille Paflagoniaan. Illalla Eos tuli horien ja plejadien seurassa ja itki ja valitti menetettyä poikaansa. Nyks (Yö), myötätunnosta surua kohtaan, täytti taivaan pilvillä ja koko luonto suri aamunkoiton jälkeläisiä. Aithiopialaiset rakensivat hänen hautansa puron rantaan nymfien lehtoon ja Zeus muutti hautajaisrovion tulien kipinät ja tuhkat linnuiksi.
On ehdotettu, että äänet, jotka syntyvät ilmavirtojen paetessa kallion rakosista tai luolista, ovat saattaneet antaa aihetta Eoksen ja Tithonoksen tarinalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eos Wikimedia Commonsissa
Theoi Project: EOS
Enolaasi

| --- | --- |
Enolaasi

Enolaasin rakenne.
Tunnisteet
CAS-numero: 9014-08-8
EC-numero: 4.2.1.11
Tietokannat
KEGGt: KEGG
Enolaasi eli fosfopyruvaattihydrataasi on entsyymi, joka katalysoi glykolyysin yhdeksättä vaihetta. Entsyymin katalysoimassa reaktiossa 2-fosfoglyseriinihaposta poistetaan vettä, jolloin tuotteena syntyy fosfoenolipalorypälehappoa.
Isoentsyymit

Enolaasi on dimeeri, joka koostuu kahdesta toisiinsa liittyneestä yksiköstä. Erilaisia mahdollisia yksiköitä on kolme: α-, β- ja γ-yksiköt. Eri muodot esiintyvät eri kudoksissa. αα-enolaasia eli ei-neuronaalista enolaasia on ihmisellä ei-neuronaalisissa soluissa, gliasoluissa, astrosyyteissä, sydänlihassoluissa ja maksassa. ββ-enolaasia eli lihasspesifistä enolaasia esiintyy luustolihaksissa, sileässä lihaskudoksessa ja sydänlihaskudoksessa. γγ-enolaasia eli neuronispesifistä enolaasia on neuroneissa ja neuroendokriinisissä soluissa. Näiden hybridimuotoja tavataan luuytimen megakaryosyyteissä.
Toimintamekanismi

2-fosfoglyseriinihappo on β-hydroksyylikarbonyyliyhdiste, josta veden lohkaisu on suhteellisen helppoa. Reaktiossa tarvitaan magnesiumioneja neutraloimaan reaktiossa syntyviä negatiivisia varauksia. Enolaasin aktiivisen kohdan lysiiniaminohappo ottaa vastaan happaman α-vedyn. Reaktio on tyypiltään mahdollisesti ensimmäisen kertaluvun eliminaatioreaktio. Entsyymin aktiivisen kohdan glutamiinihappo toimii katalyyttinä, kun 2-fosfoglyseriinihaposta poistuu hydroksyyliryhmä ja tuotteena muodostuu fosfoenolipalorypälehappoa.
Olosuhteet, koentsyymit ja inhibiittorit

Enolaasi toimii parhaiten, kun lämpötila on eliöstä riippuen 25–90 °C ja pH 5–8,1. Ihmisellä sopivin pH on 6,8. Entsyymin aktivoitumiselle magnesiumionit ovat välttämättömiä. Suurina pitoisuuksina ne ovat kuitenkin entsyymin inhibiittoreita. Myös muutamat muut metalli-ionit, kuten sinkin ja kaliumin ionit voivat aktivoida enolaasin. Enolaasia inhibitoivat muun muassa fluoridi- ja fosfaatti-ionit.
Fluoridi-ioni estää karieksen muodostumista haittaamalla bakteerien aineenvaihduntaa estämällä enolaasientsyymin toiminnan. Fluoridi-ioni muodostaa yhdisteen entsyymin toiminnalle välttämättömien magnesiumionien kanssa ja näin estää entsyymin toiminnan.
Diagnostinen käyttö

Neuronispesifisen enolaasin pitoisuus on usein hyvin korkea eräissä syöpätyypeissä kuten neuroblastoomassa ja pienisolukarsinoomassa, joka on keuhkosyöpätyyppi. Neuronispesifisen enolaasin pitoisuuksien avulla voidaan laatia ennusteita ja seurata hoidon vaikutusta. Neurospesifisen enolaasin pitoisuus on korkea myös vakavien neuronivaurioiden yhteydessä. Jos pitoisuus on korkea, vauriosta selviytymisen ennuste on huonompi kuin matalammilla enolaasipitoisuuksilla.
Episulfidit

Episulfidien yleinen rakenne
Episulfidit eli tiiraanit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on kahden hiiliatomin ja yhden rikkiatomin muodostama kolmiatominen rengas. Ne ovat siis epoksidien analogeja. Yksinkertaisin episulfidi on etyleenisulfidi.
Ominaisuudet ja valmistus

Episulfidit ovat rengasjännityksen vuoksi hyvin reaktiivisia ja voivat polymeroitua itsestään. Mitä enemmän renkaassa on substituentteina orgaanisia ryhmiä, sitä stabiilimpia ne ovat. Nukleofiilit reagoivat episulfidien kanssa, jolloin rengasrakenne avautuu ja reaktio on vastaava kuin mikä tapahtuu epoksideille. Episulfidit voidaan hapettaa episulfidioksideiksi tai pelkistää alkeeneiksi fosfiinien avulla.
Episulfidien valmistamiseen on useita menetelmiä. Tyypillisimmät tavat ovat epoksidien ja tiosyanaattien tai tioureajohdannaisten reaktio, hydroksitiolien reaktio fosgeenin kanssa ja muodostuvan tiokarbonaatin kuumentaminen tai β-halotiolin reaktio emäksen kanssa. Eräät rikkiyhdisteet reagoivat alkeenien kanssa episulfideiksi.
Epinetron

Attikalainen punakuviotekniikalla koristeltu epinetron, n. 450 eaa.
Epinetron (m.kreik. ἐπίνητρον, epinētron) on antiikin aikainen keraaminen reisisuoja. Se tunnetaan erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Epinetron ei ole varsinainen vaasi, vaan keramiikasta tehty suoja, jonka päällä pesty tai kehrättävä villa vanutettiin kuontaloiksi. Sen nimi tulee kreikan sanoista epi (ἐπί), ’päällä’ ja neō (νέω), ’käsitellä villaa’, ’kehrätä’.
Epinetron on pitkittäin halkaistun sylinterin muotoinen. Koristeltu on usein tehty mustakuviotekniikalla ja myöhemmin punakuviotekniikalla.
Epinetronin muoto ulkoa ja sisältä.
Attikalainen epinetron, n. 425–420 eaa.
Naisia gynaikeionissa. Yksityiskohta attikalaisen epinetronin koristelusta, n. 500 eaa.
Esimerkki epinetronin käytöstä. Piirretty edellisen kuvan päälle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta epinetronit Wikimedia Commonsissa
Epitome de Caesaribus

| Epitome de Caesaribus |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  latina
Genre:  historia
Julkaistu:  300–400-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Epitome de Caesaribus on tuntemattoman tekijän kirjoittama lyhennelmä roomalaisen historioitsijan Aurelius Victorin teoksesta. Se kirjoitettiin luultavasti 300-luvun lopulla tai 400-luvun alussa. Teos käsittelee Rooman keisareita aina Augustuksesta Theodosius Suureen.
Aiheesta muualla

Epitome de Caesaribus (latinaksi)
Epitome de Caesaribus (englanniksi)
Entiteetti

Entiteetti (lat. entitas) on kirjaimellisesti tulkittuna sama kuin olio (lat. ens, oleva). Entiteettiä on käytetty myös oliota yleisempänä käsitteenä, jonka ajatellaan sisältävän olioiden lisäksi muun muassa oliojoukot ja olioiden ominaisuudet. Tällöin käsite soveltuisi kaikkeen, minkä olemassaolo oletetaan jossain ontologiassa. Entiteetin olemassaolon ei tarvitse olla aineellista. Esimerkiksi lukuja voidaan sanoa aritmeettisiksi entiteeteiksi.
Entiteettien jaottelu

Entiteetit voidaan jakaa kategorioihin eli entiteettiluokkiin. Tällaisiksi on ehdotettu esimerkiksi seuraavia: oliot (substanssit), ominaisuudet, suhteet, väittämät, tosiasiat, tapahtumat, luvut, lait, joukot ja lajit.
Entiteettiluokkia voidaan jaotella edelleen monella eri tavalla:
Universaalit ja partikulaarit entiteetit
Konkreettiset ja abstraktit entiteetit (katso: abstrakti olio)
Materiaaliset ja ei-materiaaliset entiteetit
Episteemiset ja ei-episteemiset entiteetit (kokemuksesta ja ymmärryksestä riippuvat/riippumattomat entiteetit)
Jaottelut eivät ole toisensa poissulkevia, joten yksi entiteetti voi olla esimerkiksi materiaalinen konkreettinen partikulaari (kuten atomi) tai episteeminen ei-materiaalinen abstrakti universaali (mikä kuvaa G. W. F. Hegelin absoluuttisen idealismin entiteettejä).
Teoreettiset entiteetit

Teoreettisilla entiteeteillä tarkoitetaan havaitsemattomia entiteettejä, joihin tieteellisissä teorioissa esiintyvät teoreettiset termit viittaavat. Esimerkkejä tällaisista teoreettisista termeistä ovat ”elektroni” ja ”kvantti”. Tieteellisen realismin mukaan teoreettisia entiteettejä on olemassa, instrumentalismin mukaan niitä ei tarvitse ottaa ontologisesti vakavasti.
Poliittiset entiteetit

Bosnia ja Hertsegovinan valtio muodostuu kahdesta poliittisesta entiteetistä, Bosnia ja Hertsegovinan federaatiosta ja Serbitasavallasta, jotka siis eivät ole sanan varsinaisessa merkityksessä osavaltiota, valtioita, jne.
Allier (joki)

| Allier |
| --- | --- |
 Allier lähellä Billyä
Alkulähde:  Moure de la Gardille, Margeride  44°35′23″N, 3°48′04″E
Laskupaikka:  Loire, Cuffy/Gimouille  46°57′34″N, 3°04′46″E
Maat:  Ranska
Pituus:  420,7 km
Alkulähteen korkeus:  167 m
Virtaama:  144 m³/s
Valuma-alue:  14310 km²
Allier-joki lähiympäristöineen
Allier'n pengerrettyä jokivartta Bellerivie-sur-Allier'n sillan yläpuolella
Allier Guétin kanavasillan luona
Allier Saint-Ilpizen ja Villeneuve-d'Allier'n kylien välissä Haute-Loiren departementissa.
Allier (/a.lje/) on joki Keski-Ranskassa, yksi Loiren suurimmista sivujoista. Joen laakso muodostaa keskeisimmän osan Auvergnen historiallista maakuntaa. Sen mukaan on saanut nimensä Allier'n departementti.
Joen nimet

Julius Caesarin aikana joen nimi oli latinaksi ja todennäköisesti myös galliaksi Elaver. Julius Caesar ylitti joen kaksi kertaa legiooniensa rakentamia puusiltoja myöten, ensin kulkiessaan ylös Gergovieen ja toisen kerran palatessaan siellä käydystä taistelusta vuonna 52 eKr. Jälkimmäisestä ylityksestä Caesar kirjoitti Kommentaareissaan, ja historioitsijat olettavat hänen ylittäneen joen nykyisen Vichyn tienoilla. Joen nimi muuntui 400-luvulla muotoon Elaris sekä myöhemmin 800-luvulla muotoon Elarius. Nimi muodostuu vesialueiden nimen kantaosasta El- sekä päätteestä -av-er.
Oksitaanissa Allier-joella on monia nimiä eri osuuksilla. Yleisin niistä on Alèir. D’oïl-kielissä, sekä Bourbonnais'n että Nivernais'n murteessa, nimi esiintyy samassa muodossa kuin nykyranskassa.
Valuma-alue

Allier'n valuma-alue on pääosin Ranskan keskiylängöllä (Massif Central) ja käsittää suuren osan historiallisesta Auvergnen provinssista: Haute-Loiren, Puy-de-Dômen ja Allier'n departementit. Lisäksi se kulkee Lozèren, Ardèchen, Nièvren ja Cherin departementtien kautta; Cantal on ainoa Auvergneen kuuluva departementti, jonka kautta Allier ei kulje, mutta sieltä alkaa Allier'n sivujoki Alagnon
Allier virtaa pääosin etelästä pohjoiseen, mutta tekee selvän mutkan Langognen, Cournon-d'Auvergnen, Limonsin ja Le Veurdren kohdalla.. Yläjuoksulla sen valuma-aluetta rajoittavat selvästi useat vuoristoalueet:
etelässä Sevennien vuoret, joiden kautta kulkee Välimeren ja Atlantin välinen päävedenjakaja ;
lännessä Margeridein, Cantalin ja Cézallier'n sekä Dore-vuoret ja osa Dômes-vuorista. Raja jatkuu joen alajuoksun suuntaan harjanteita pitkin Combrailles'n ylängön kautta. ;
idässä Devèsin, Livradois'n, Forezin ja Bois-noirsin vuoret..
Keskellä Allier'n varluma-aluetta ovat Limagnen tasangot. Joen valuma-alue voidaan jakaa kolmeen osaan: Ylä-Allier'n käytävä, joen keskijuoksun tienoot, jossa on sekä vuoria että tasankoja, sekä alajuoksun ympärillä olevat tasangot..