Japanin taide
Piirteitä

Perinteinen japanilainen taide on hyvin monimuotoista, mutta siitä voidaan löytää myös yhdistäviä piirteitä. Suurin osa japanilaisesta taiteesta on liittynyt ulkopuolisten voimien kanssa toimimiseen tai niihin reagoimiseen; tässä tärkein vaikuttaja oli buddhalaisuus. Japanilainen taide on aina sulauttanut ulkopuoliset vaikutteet voimakkaasti itseensä: kiinalaiset vaikutteet olivat perustavia etenkin ensimmäisen vuosituhannen loppuvuosisatoina. Japanilaisessa taiteessa kuvattiin usein luontoa hengellisen oivalluksen lähteenä ja inhimillisten tunteiden opettavaisena kuvajaisena. Taidemateriaalien luonnollisia ominaisuuksia korostettiin teoksen kokonaismerkitykselle. Japanilaisessa ihmiskuvauksessa on tarkkaa arkisen elämän kuvausta, huumoria ja erotiikkaa mutta myös peittelemätöntä väkivaltaa.
Perinteinen japanilainen maalaustaide käyttää mustetta sekä ruskeaa, keltaista, punaista, vihreää ja sinistä väriä, joita saadaan kasvi- ja mineraalipigmenteistä. Lisäksi voidaan käyttää kultausta. Värin valinta riippuu maalauksen aihepiiristä: värejä käytetään luontevimmin eläin-, hyönteis-, lintu- ja kukkamaalauksissa, kun taas maisema-aiheessa suositaan monokromaattista eli yhteen musteen antamaa väriasteikkoa. Tyypillisin maalauksen muoto on kapea ja korkea kuvakäärö kakemono, joka on yleensä 50–300 senttimetriä korkea. Maalausta ympäröivän silkkikehyksen väri ja kuviointi on oleellinen osa maalauksen kokonaisuutta. Kuvakääröä pidetään varastoituna tai esillä tilanteen tai vuodenajan mukaan tokonoma-syvennyksessä, ja joskus kääröt sovitellaan suuremmaksi kokonaisuudeksi. Toinen kuvamuoto on horisontaalinen kuvakäärö eli makimono, jonka pituus on yhdestä metristä yhdeksään metriin ja korkeus yleensä 25–40 senttimetriä. Makimono on kertova ja sisältää kalligrafiaa, ja sitä avataan pöydällä oikealta vasemmalle. Puupiirrostaide on Japanin kuvataiteen tunnetuin osa-alue.
Perinteisessä japanilaisessa maalaustaiteessa ei esiinny länsimaalaistyyppistä matemaattis-geometristä keskeisperspektiiviä. Tila on "syvyydetön", sillä hahmot ja maisemat esitetään kaksiulotteisina ja muodot asetellaan lomittain ja päällekkäin. Kuva koostuu näin yhdestä tai useasta tasosta, joiden suhde toisiinsa määrittyy välimatkalla.
Japanilainen kalligrafia eli shodō jaetaan kanjikalligrafiaan, joka perustuu kiinalaiseen perinteeseen, sekä kana-kalligrafiaan, joka on aitojapanilaista.
Japanilainen arkkitehtuuri on maalaustaiteen tapaan luonnonläheistä. Rakennukset yhdistetään ympäröivään luontoon ja vuodenaikoihin. Katse johdetaan läheltä kauemmas tilaan ja syvyyteen, aina ulkotilaan asti. Maisemaa käytetään arkkitehtuurin taustana ja aktiivisena miljöönä. Pääasiallinen rakennusmateriaali on mahdollisimman käsittelemätön puu. Japanilainen puurakennus nojaa puupylväisiin, jotka kantavat katon ja vapauttavat keveät seinät. Joustava perusrakenne sallii sisätilojen vapaan jäsentelyn ja suojaa maanjäristyksiltä. Rakenteet uusitaan säännöllisin väliajoin, ja arvostetut rakennuskohteet ovat näin säilyneet alkuperäisen näköisinä vuosisatojen ajan. Sisätilat ovat usein hillittyjä ja koristelemattomia, jopa karuja. Seininä toimivat läpikuultavat paperit, ja väreinä käytetään esimerkiksi murrettuja valkoista, kalpeaa vihreää ja hopeanharmaata.
Japanilainen puutarha on samanaikaisesti niukka ja täyteläinen. Vesielementti on monimerkityksinen, ja kivet ovat keskeisiä elementtejä. Luontoon liittyvää koristetaidetta edustavat pienet koristepuut eli bonsait sekä kukka-asetelma eli ikebana. Japanin keramiikan historia on ennen kaikkea kivitavaran historiaa, sillä posliinikeramiikaa alettiin valmistaa vasta Edo-kaudella. Vaikutteita otettiin etenkin Kiinasta. 1400-luvulta alkaen japanilainen keramiikka on ollut osa maan teekulttuuria, sillä tee-estetiikka löi siihen leimansa.