stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rahan historia Suomessa
Ruotsin vallan ajan raha

Kun Suomi liitettiin Ruotsiin, käyttöön vakiintui ruotsalainen raha. Se yleistyi Ahvenanmaalla 1200-luvulla ja mantereella 1300-luvulta alkaen, sisämaassa 1400-luvulla. Etelä-Suomessa käytettiin ruotsalaisen rahan rinnalla keskiajalla yleisesti myös liivinmaalaista rahaa, joka oli lyöty useimmin Tallinnassa. Joitain englantilaisia ja saksalaisia kultarahojakin käytettiin. Suomen Turussa toimi rahapaja noin vuosina 1410–1558.
Vanhin tunnettu Suomessa käytetty rahayksikkö on kuusinainen, jonka arvo vastasi kuutta penninkiä. Nimeä on käyttänyt jo Mikael Agricola kirjallisissa tuotoksissaan, vaikka rahayksikkö oli käytössä jo ennen hänen syntymäänsä, ainakin 1400-luvulta alkaen.
Ruotsin rahajärjestelmän perusta oli laskuyksikkö markka (mark), joka jaettiin kahdeksaan äyriin (öre). Suurin leimattu raha oli aurto, joka vastasi äyrin kolmasosaa ja 1520-luvulta alkaen puolta äyriä. Sitä ennen ainoat rahat olivat penninki (1/192 markkaa) ja sen puolikas ropo. Kustaa Vaasaa edeltäneeltä ajalta säilyneistä Turun rahoista valtaosa on aurtoja ja aurron puolikkaita; myös joitain penninkejä valmistettiin. Turussa lyödyn kolikon nimi oli suomeksi kuusinainen, ruotsiksi fyrk ja latinaksi abo. Suomenkielinen nimi tulee sen alkuperäisestä arvosta kuusi penninkiä. Ruotsinkielinen nimi puolestaan tulee sanoista fyra penningar eli neljä penninkiä, mihin kolikon arvo myöhemmin laski.
Kustaa Vaasan hallituskaudella Ruotsi-Suomessa pantiin liikenteeseen suuria hopearahoja, nimellisarvoltaan äyri (1522), markka (1536) ja taaleri (1534). Hopea oli 1620-luvulle asti käytännössä ainoa rahametalli. Kuparirahaa alettiin lyödä vuonna 1624. Vuosina 1644–1778 käytettiin myös plootuja, kookkaita kuparilevyrahoja. Ruotsi otti käyttöön paperirahan 1661.
Ruotsissa tehtiin rahauudistus vuonna 1776 inflaation pysäyttämiseksi. Samalla perusyksiköksi tuli riikintaaleri. Ruotsin vallan viimeisinä vuosikymmeninä Suomessa käytettiin kahteen otteeseen paikallisluontoista paperirahaa. Sotilasviranomaiset laskivat 1790 liikkeeseen omia tilapäisseteleitään, ja vuosina 1806–1808 toiminut Turun diskonttolaitos antoi myös seteleitä.
Raha autonomian aikana

Varhaisimmat Suomesta löytyneet venäläiset rahat ovat peräisin kätköstä vuoden 1100 tienoilta Karjalasta. Venäläisiä 1500- ja 1600-luvun rahoja on löydetty paljon Karjalasta ja 1700-luvun hopearuplia ja kuparikopeekoita laajalta alueelta Itä-Suomesta. Isonvihan ja pikkuvihan aikana 1700-luvun alkupuolella koko Suomi oli venäläisten valtaama, ja myös venäläistä rahaa käytettiin. Vuoden 1743 jälkeen venäläisen kuparirahan käyttö kiellettiin, mutta hopearahaan ei otettu kantaa.
Venäjän vallattua Suomen Venäjän ruplasta tuli 29. joulukuuta 1809 annetulla julistuksella Suomen suuriruhtinaskunnan “pää- ja perustusmynti eli raha”. Myös Ruotsin raha säilyi edelleen yleisessä käytössä viranomaisten kielto- ja rajoitusyrityksistä huolimatta. Turussa 1811 perustettu tuleva Suomen Pankki sai oikeuden painaa seteleitä, elokuusta 1812 alkaen aluksi 20, 50 ja 75 kopeekan arvoisia pikkuseteleitä. Pankin muutettua Helsinkiin 1819 setelien painaminen jatkui siellä. Vuonna 1819 alettiin painaa suurempia, 1, 2 ja 4 ruplan seteleitä. Rupla-arvoisten setelien painatus siirrettiin Pietariin 1821 ja kopeekka-arvoisten 1824. Seteleihin tuli uutena piirteenä kapea koristekehys, jonka nurkissa oli nimellisarvon mukaan joko tähtikuvio, kruunu tai Suomen leijonavaakuna. 1820-luvun aikana seteleihin ilmestyivät myös koholeima, vesileima, numerointi ja allekirjoitus.
Vuonna 1840 Suomessa toteutettiin raharealisaatio, jossa palautettiin rahan “todellinen” arvo sitomalla setelit jälleen hopeaan. Samalla hopearuplasta tuli Suomen pääraha myös todellisuudessa eikä vain periaatteessa. Ruotsalaiset setelit vaihdettiin hopearahaan, ja ne katosivat kierrosta parissa vuodessa. Vanhojen setelien tilalle painettiin uudet hopeakatteiset setelit, joiden nimellisarvoiksi tuli 3, 5, 10 ja 25 ruplaa. Setelit olivat aiemmista poiketen kaksipuolisia ja osittain värillisiä, ja ne olivat teknisesti ja taiteellisesti aikaansa nähden korkeatasoisia. Setelien ohella Suomessa käytettiin hopeakolikoita. Suomen Pankista tuli uudistuksen yhteydessä todellinen setelipankki, joka pystyi toiminaan entistä monipuolisemmin niin kotimaassa kuin ulkomaillakin.
Markan aika

Valtiovarainpäällikkö Fabian Langenskiöldin aloitteesta senaatti esitti joulukuussa 1859 keisarille, että Venäjän setelit eivät olisi Suomessa enää käypiä nimellisarvostaan, vaan todellisesta hinnasta, joka määräytyisi Pietarin pörssissä. Taustalla oli Krimin sodasta vuosina 1853–1856 johtunut Venäjän talouden epävakaus, jolloin Suomen Pankki oli lopettanut ruplamääräisten seteliensä lunastamisen hopealla. Suomi anoi lupaa omalle rahalleen ja sai sen lopulta 4. huhtikuuta 1860, kun keisari Aleksanteri II allekirjoitti Keisarillisen Majesteetin Armollisen Ilmoituksen muutetusta raha-yksiköstä Suomen Suuriruhtinanmaalle.
Aluksi markan kurssi oli sidottu ruplan arvoon: yksi markka vastasi 1⁄4 ruplaa. Rahan nimi valittiin kilpailulla.
Markka sidottiin hopeakantaan vuonna 1865 – ilman Venäjän ruplaa. Tällöin naula hopeaa vastasi arvoltaan 94,48 markkaa. Vuonna 1878 markka sidottiin kultakantaan, jolloin 20 markkaa vastasi arvoltaan 6,45 grammaa kultaseosta, jossa oli 900 promillea kultaa.
Vuosina 1945–1947 markka devalvoitiin useita kertoja, samoin jälleen vuonna 1957. Niinpä 1950-luvulla markan arvo oli enää vajaa sadasosa siitä, mikä se oli ollut ennen ensimmäistä maailmansotaa. Vuonna 1962 säädettiin uusi rahalaki, joka tuli voimaan seuraavan vuoden alussa. Tällöin toteutettiin rahauudistus, jonka jälkeen uusi markka vastasi sataa vanhaa markkaa ja uusi penni yhtä vanhaa markkaa.
Vuonna 1991 markka sidottiin Euroopan valuuttayksikkö ecuun, mutta jouduttiin parin kuukauden sisään irrottamaan jälleen yhdellä 12 prosentin devalvaatiolla. Markka kellutettiin taas 1992 ja se liittyi Euroopan valuuttajärjestelmään 1996.
Euron aika

Suomen markka liitettiin 1. tammikuuta 1999 Euroopan unionin yhteisvaluutta euroon ja lakkasi siten käytännössä olemasta itsenäisenä valuuttana. Eurokolikot ja -setelit otettiin Suomessa ja muissa euromaissa käyttöön 1. tammikuuta 2002.
Kirjallisuutta

Keskitalo, Kristian: Suomen rahan sääntelyn oikeushistoria: Raha oikeudellisena maksuvälineenä ennen ja nyt.  (Diss)  Helsingin yliopisto, 2022.  ISBN 978-951-51-7897-8  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Pengar hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Suomen taloushistoria |
| --- | --- |
 Rahan historia  Tervakauppa  Verotuksen historia 
Vöyristä löydetty solidus on lyöty Valentinianus III:n kaudella.
Suomalainen 75 kopeekan seteli vuodelta 1824
20 markan seteli vuoden 1863 sarjaa, molemmat puolet
Närke

| Närken maakunta |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Pääalue:  Sveanmaa
Lääni:  Örebron lääni, Västmanlandin lääni, Itä-Götanmaan lääni ja Södermanlandin lääni
Pinta-ala:  
 – Maa:  4 122,4 km²
Väkiluku:  197 000
 – Väestötiheys:  47,8 as./km²
Symbolit:  
 – Maakuntakukka:  Kevätesikko
 – Maakuntaeläin:  Pähkinähiiri
 Väkiluvun ja maapinta-alan lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan vuosi 1982. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kevätesikko on Närken maakuntakukka.
Pähkinähiiri on Närken maakuntaeläin.
Närke on Ruotsin maakunta, joka sijaitsee Keski-Ruotsissa Sveanmaan pääalueella. Närken pinta-ala on 4 122,4 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 197 000 asukasta, joten väentiheys oli 47,8 asukasta neliökilometrillä.
Närken naapurimaakuntia ovat Länsi-Götanmaa, Värmlanti, Västmanland, Södermanland ja Itä-Götanmaa.
Korkein kohta on Kilsbergen, joka kohoaa 298 metrin korkeuteen. Maakunnan suurin järvi on Vättern.
Toistaiseksi ainoastaan prinssi Eugén on kantanut Närken herttuan arvonimeä.
1200-luvulla kaupunginoikeutensa saanut Örebro on Närken kaupungeista vanhin ja asukasmäärältään suurin.
Kunnat

Arbogan kunta (pieni osa)
Askersundin kunta
Degerforsin kunta (pieni osa)
Finspångin kunta (hyvin pieni alue)
Hallsbergin kunta
Karlskogan kunta (pieni osa)
Kumlan kunta
Laxån kunta (pääosa)
Lekebergin kunta
Vingåkerin kunta (hyvin pieni alue)
Örebron kunta
Väestönkehitys

| Närken maakunnan väestönkehitys 1910–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1910 | 1910 |    | 128 795 | 128 795 |
| 1920 | 1920 |    | 133 305 | 133 305 |
| 1930 | 1930 |    | 139 834 | 139 834 |
| 1940 | 1940 |    | 137 425 | 137 425 |
| 1950 | 1950 |    | 150 148 | 150 148 |
| 1960 | 1960 |    | 159 012 | 159 012 |
| 1970 | 1970 |    | 170 467 | 170 467 |
| 1980 | 1980 |    | 172 825 | 172 825 |
| 1990 | 1990 |    | 176 282 | 176 282 |
| 2000 | 2000 |    | 184 471 | 184 471 |
| 2010 | 2010 |    | 195 414 | 195 414 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Lähdeviitteet ovat vuosiluvun perässä.
Väestönkehitys > Väestö lääneittäin

Närkessä oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 197 000 asukasta, jotka jakaantuivat eri lääneihin seuraavasti:
| Lääni | Väkiluku (31> 12.2011) |  % |
| --- | --- | --- |
| Örebron lääni | 195 520 | 99,2 |
| Västmanlandin lääni | 1 415 | 0,7 |
| Södermanlandin lääni | 65 | 0,0 |
Kaikki läänit kuuluvat maakuntaan vain osittain.
Kuvia

Lindhska Bokhandeln.
Ödebyn kirkko.
Örebron linna.
Lindesberg.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
VisitSweden - Ruotsin matkailun virallinen verkkosivusto – Keski-Ruotsi (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Ruotsin maakunnat |
| --- | --- | --- |
| Götanmaa |  Blekinge  Bohuslän  Dalsland  Gotlanti  Halland  Itä-Götanmaa  Länsi-Götanmaa  Skåne  Småland  Öölanti  |  |
| Sveanmaa |  Närke  Södermanland  Taalainmaa  Uplanti  Värmlanti  Västmanland  |  |
| Norlanti |  Gästrikland  Hälsingland  Härjedalen  Jämtland  Lappi  Medelpad  Norrbotten  Västerbotten  Ångermanland  |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Närke – Kuntaluettelo on käännöstä.
Käännös suomeksi
Sodankäynnin taito

Sodankäynnin taito (yksink.: 孙子兵法; perint.: 孫子兵法; pinyin: Sūnzǐ bīngfǎ) on muinainen kiinalainen sodankäyntiä käsittelevä teos, joka on ajoitettu noin 500-luvulle eaa. taistelevien läänitysvaltioiden aikakaudelle. Sotilasstrategi Sunzin kirjoittama teos on yksi seitsemästä kiinalaisesta sodankäynnin klassikosta, jota arvostetaan ja luetaan laajalti edelleen.
Teoksen synty

Sodankäynnin taidon kirjoittajana pidetyn Sun Wun eli Sunzin (suom. mestari Su) uskotaan eläneen Wu-valtiossa vuoden 500 eaa. paikkeilla. Hänestä ei tiedetä juuri mitään, ja onkin mahdollista, että teos on jonkin sotataidon koulukunnan piirissä vähitellen lopulliseen muotoonsa hioutunut alan käsikirja. Teoksen kirjoittaja on joka tapauksessa ollut kokenut ammattisotilas, ilmeisesti korkea-arvoinen upseeri ja strategi.
Teoksen ydinluvut kirjoitettiin Kiinassa mahdollisesti kevättä ja syksyä -aikakauden (770–476 eaa.) loppupuolella ja taistelevien läänitysvaltioiden aikakauden (475–221 eaa.) alkupuolella maan ollessa jakaantuneena lukuisin keskenään sotiviin pikkuvaltioihin. Tuolloin syntyivät Kiinan klassiset filosofiset koulukunnat yrityksinä etsiä ratkaisua sekasortoon ja muihin ajan ongelmiin.
Sodankäynnin taito on vanhin säilynyt kiinalainen sodankäynnin opas. Varhaisessa Kiinassa kirjoitettiin kuitenkin useita muitakin sodankäyntiä käsitteleviä kirjoja. Esimerkiksi Zhou-dynastian aikana niitä oli olemassa 92. Myös Sunzi siteeraa teoksessaan erästä lukemaansa vanhaa opasta. Sunzin teos sekoitettiin pitkään noin 300-luvulla eaa. eläneen Sunzin jälkeläisen, Sun Binin samannimiseen teokseen. Sittemmin on kuitenkin päästy yksimielisyyteen siitä, että kyse on kahdesta eri teoksesta.
Painokset

Teoksen tunnetuimpia versioita ovat Han-dynastian (206 eaa.–220 jaa.) ja Song-dynastian (960–1279) aikaiset. Song-kauden käsikirjoitus on näistä yleisesti tunnetumpi, Han-kaudelta peräisin oleva käsikirjoitus löytyi vasta vuonna 1972 Kiinan Shangdongin Yinqueshanista. Siinä on aiempien kolmentoista ydinluvun lisäksi viisi lisälukua, joiden olemassaolosta on kiistelty pitkään. Ydinluvut on kirjoitettu hyvin tiivistetysti, kun taas lisäluvut on kirjoitettu vuoropuhelun muotoon. Ne kommentoivat ydinlukujen oppeja ja tarjoavat niille esimerkkejä. Ydinluvut ja lisäluvut ovat todennäköisesti eri tekijöiden kirjoittamia. Han- ja Song-versioiden ydinluvut eroavat toisistaan joiltakin osin.
Han-dynastian aikaan kirjat kirjoitettiin Kiinassa ohuille bambuliuskoille, puulle tai silkille, sillä paperia ei vielä ollut keksitty. Yinqüeshanista löytynyt versio on kirjoitettu 30 senttimetriä pitkille ja vajaan sentin levyisille bambuliuskoille, jotka oli ladottu rinnakkain ja sidottu yhteen. Bambuliuskoja on yli 7 500, ja niissä on 13 kirjaa.
Sisältö

Sodankäynnin taito koostuu aforismisarjoista, aksiomaattisista väitteistä ja erilaisista sodankäyntiin liittyvistä ohjeista ja huomioista. Teoksen ydinlukujen neuvot vaihtelevat filosofisista käytännöllisiin, mutta painottuvat käytännöllisen puolelle.
Teoksen keskeisimpiä neuvoja on kehotus pyrkiä kukistamaan vihollinen ilman taistelua. Tämä tapahtuu etenkin harhaanjohtamisella: huijauksella, petoksella, propagandalla ja mielikuvien muokkauksella. Teos korostaa myös sotilaiden motivointia kovilla rangaistuksilla ja palkinnoilla sekä muutosta ja kenraalin tarvetta osata tarpeen tullen joustaa tiukoista säännöistä.
Sodankäynnin taidossa näkyvät kiinalaisen filosofian käsitteet kuten jin ja jang sekä kosmologinen uskomus viidestä elementistä. Teoksessa kuitenkin painotetaan, että esimerkiksi enteet tai astrologia eivät ole hyviä perusteita sotaan liittyvälle päätöksenteolle.
Vuonna 2005 ilmestynyt suomennos sisältää kolmentoista ydinluvun lisäksi Yinqueshanin hautalöydöksen viisi lisälukua:
Ydinluvut
I Arvioita
II Sodankäynti
III Hyökkäyksen suunnittelu
IV Asemointi
V Voimakapasiteetti
VI Heikkous ja vahvuus
VII Armeijan taisteluttaminen
VIII Yhdeksän muuttujaa
IX Marssi
X Maaston muoto
XI Yhdeksän maastoa
XII Hyökkäys tulella
XIII Vakoilijoiden käyttö
Lisäluvut
I Keskustelu Wu-valtion kuninkaan kanssa
II Neljä muuttujaa
III Maaston muotoja II
IV Keltainen keisari hyökkää Punaisen keisarin kimppuun
V Tapaaminen Wu-valtion kuninkaan kanssa
Joissakin varhaisissa kiinalaisissa teksteissä puhutaan jopa 82 luvusta, mikä tarkoittaisi liki 70:n luvun kadonneen ajan myötä. On kuitenkin mahdollista, että luvuiksi on laskeettu kaikki yksittäiset rullat, joista yli 13 000 -merkkinenteos koostui.lähde?
Historia ja merkitys

Sunzin teoksella on ollut hyvin suuri merkitys niin kiinalaisille dynastioille, taistelulajien harjoittajille, populaarikulttuurille kuin Kiinan liike-elämällekin. Perinteisen historiankirjoituksen mukaan yhdistyneen Kiinan ensimmäinen keisari, Qin Shi Huangdi, piti teosta korvaamattomana Taistelevien läänitysvaltioiden -kauden loppumisen kannalta. Gensui (yliamiraali) Tōgō Heihachirō, joka johti Japanin voittoon Venäjän-Japanin sodassa, oli Sodankäynnin taidon innokas lukija.lähde?
Teos käännettiin japaniksi tiettävästi 700-luvulla. Kirjasta tuli pian suosittu maan kenraalien keskuudessa. Se myös edisti huomattavasti Japanin yhdistymistä. Samurait arvostivat teoksen oppeja, ja esimerkiksi Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi ja Tokugawa Ieyasu hyödynsivät niitä.lähde? Teos käännettiin ranskaksi 1772. Teosta alettiin Euroopassa käyttää sotilaskoulutuksessa 1800-luvulla.
Teoksen on väitetty auttaneen Vietnamin itsenäisyyttä tukeneen Vietminh-liikkeen voittoon Ranskan joukoista Indokiinan sodassa. Se oli talvi- ja jatkosotien kenraali Aksel Fredrik Airon lempikirja, ja myös Carl Gustaf Emil Mannerheim oli tutustunut siihen.
Lyötyään Tšiang Kai-šekin ja Guomindangin kommunistisen Kiinan johtaja Mao Zedong piti Sodankäynnin taitoa osaltaan voittonsa edesauttajana. Teos innoitti Maoa suuresti hänen kirjoituksissaan sissisodankäynnistä.
Sodankäynnin taito on käytössä Yhdysvaltojen asevoimissa kaikissa yksiköissä. Sodankäynnin taito kuuluu maavoimien yksiköiden kirjastoihin ja Yhdysvaltain merijalkaväen ammattilukemistoon. Persianlahden sodassa 1990-luvulla kenraali Norman Schwarzkopf toimi Sunzin periaatteiden mukaisesti.lähde?
Mark McNeillyselvennä esittää teoksessaan Sun Tzu and the Art of Modern Warfare, ettei Sunzin nykyaikaista tulkintaa ja hänen merkitystään Kiinan historiassa ymmärtämättä voi käsittää Kiinan pyrkimystä nousta suurvallaksi 2000-luvulla. Omia teorioitaan kehittäessään nykykiinalaiset oppineet pohjaavat Sodankäynnin taidon strategisiin oppeihin.lähde?
Länsimaisessa liike-elämässä teos tuli suosituksi 1980-luvulla. Kirjaa on käytetty myös jalkapallon maailmassa, sillä se kuuluu Brasilian maailmanmestaruuteen vuonna 2002 johdattaneen Luiz Felipe Scolarin lempikirjoihin.
Suomennokset

Kirjasta on kolme suomennosta. Vuonna 1982 julkaistu Heikki Karkkolaisen käännös perustuu Samuel Griffithin englanninkieliseen käännökseen, joka puolestaan pohjaa Song-laitokseen. Se noudattaa Wade–Gilesin translitterointia ja sisältää lukuisia kommentaareja. Suomennoksessa on Samuel Griffithin johdanto.
Uudempi Sunzi: Sodankäynnin taito vuodelta 2005 on käännetty suoraan klassisesta kiinasta, ja suomennos perustuu varhaisimpaan (noin 140 eaa.) ja laajimpaan tunnettuun Sunzin käsikirjoitukseen, ja siinä on hyödynnetty myös Yinqueshanista 1970-luvulla tehtyjä tekstilöytöjä. Teoksen on suomentanut ja viitteillä varustanut Matti Nojonen. Kirjassa ovat myös alkuperäiset kiinankieliset tekstit.
Uusin on 2021 ilmestynyt käännös, joka sisältää Sodankäynnin taidon ja Yinqueshanin tekstilöytöjen lisäksi muutamia muita Sunziin liittyviä tekstejä. Teoksen on suomentanut ja johdanto-osat kirjoittanut Tero Tähtinen.
Kirjallisuutta

Nojonen, Matti (toim.): Jymäyttämisen taito.  (Kansialanimeke: Strategiaoppeja muinaisesta Kiinasta. Suomentanut ja toimittanut Matti Nojonen)  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-089-3
Sun Tzu: Sodankäynnin taito.  ((Sunzi bingfa, 400-luku eaa.) Suomennos perustuu englanninkieliseen käännökseen: The Art of War, toimittanut ja englannintanut Samuel B. Griffith)  Suomentanut Heikki Karkkolainen. Esipuhe: Wolf H. Halsti.. Helsinki:  Tietosanoma, 2007, 9. painos (1. painos: Love kirjat, 1982).  ISBN 978-951-885-284-4
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta The Art of War (Sun) on Wikiaineistossa (englanniksi)
Sitaatteja aiheesta Sun Tzu Wikisitaateissa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sodankäynnin taito Wikimedia Commonsissa
Sodankäynnin taito Gutenberg-projektissa, Lionel Gilesin käännös (1910). (englanniksi)
Sodankäynnin taito äänikirjana (Internet Archive/LibriVox). (englanniksi)
Huhtinen, Aki-Mauri: Ei sata taistelua ilman voittoa, vaan voitto ilman taistelua. Niin & näin 1/2006. (PDF)
Sodankäynnin taito bambukirjana 1700-luvulta.
Sodankäynnin taito miniatyyrikirjana englanniksi.
Kainuun rajavartiosto

| Kainuun rajavartiosto |
| --- | --- |
Vastuualue:: Kainuu ja Koillismaa
Valvottava raja:: 406 km
Rajavartioalueet:: Kuhmo, Kuusamo ja Suomussalmi
Kansainväliset rajanylityspaikat:: Kuusamo ja Vartius
- joista lentoasemia:: Kajaani, Kuusamo
Tilapäiset rajanylityspaikat:: Karttimo ja Kurvinen
- joista toimimattomia:: 

Kainuun rajavartiosto (ruots. Kajanalands gränsbevakningssektion) on osa sisäasiainministeriön alaista rajavartiolaitosta. Sen pääasiallinen tehtävä on rajaturvallisuuden ylläpito entisen Oulun läänin itärajalla. Vartioitavaa rajaa on 406 kilometriä. Kainuun rajavartioston komentajana toimii eversti Tuomas Laosmaa. Kainuun rajavartiosto vakiintui lailla vuonna 1931.lähde?
Näkymä Kainuun rajavartioston jo lakkautetulta Raatteen rajavartioasemalta itään päin
Organisaatio

Kainuun rajavartioston esikunta sijaitsee Kajaanissa Lehtikankaalla. Samalla alueella oli myös rajajääkärikomppania, jossa varusmiehistä koulutettiin rajajääkäreitä. Tunnetuimpia heistä lienee ollut kirjailija Timo K. Mukka. Rajajääkärikomppania lakkautettiin 1.7.2007.lähde?
Kainuun rajavartiosto oli jaettu 31.12.2010 asti Kuhmon, Kuusamon ja Suomussalmen rajavartioalueisiin, joilla oli yhteensä kahdeksan rajavartioasemaa. Rajavartioston alueella on neljä kansainvälistä rajanylityspaikkaa: Vartius ja Kuusamo (Kortesalmella) sekä Kajaanin ja Kuusamon lentoasemat. Lisäksi alueella on viisi tilapäistä rajanylityspaikkaa. Rajavartioasemia on Kuhmon Jämäksessä, Kuusamossa kaupungin pohjoisosassa, Suomussalmessa ja Vartiuksessa.lähde?
Komentajat

Kainuun rajavartioston komentajia ovat olleet:
Majuri Tauno Ilmoniemi, 1919–1921 (Kainuun Rajakomendantti)
Majuri Pietari Autti, 1921–1927 (Kainuun Rajavartioston komentaja)
Everstiluutnantti Leo Kylander, 1928–1939
Everstiluutnantti Vilho Roininen, 1940–1941 (Rajavartiosto 5:n komentaja)
Majuri Veikko Karhunen, 1944–1945 (Rajavartiosto 3:n komentaja)
Everstiluutnantti Vilho Tuulensuu, 1945
Majuri E. Larinen, 1945–1946 (Rajajääkäripataljoona 3:n komentaja)
Majuri Antti Seitamo, 1946–1947
Everstiluutnantti Veikko Karhunen, 1947–1956 (Kainuun rajavartioston komentaja)
Everstiluutnantti Matti Tiitola, 1956–1961
Everstiluutnantti Kalle Tolonen, 1962–1968
Everstiluutnantti Georg Ahonen, 1968–1970
Eversti Ilmari Kirjavainen, 1970–1976
Eversti Stig-Erik Malmén, 1976–1978
Eversti Tauno T. Miettinen, 1978–1982
Eversti Pentti Rainola, 1983–1985
Eversti Hannu Ahonen, 1986–1989
Eversti Juhani Paakkinen, 1989–1991
Eversti Veikko Numminen, 1991–1999
Eversti Hannu Etu-Seppälä, 1999–2004
Eversti Arto Niemenkari, 2004–2007
Eversti Ismo Kurki, 2007–2015
Eversti Matti Sarasmaa, 2016–2018
Eversti Mika Rytkönen, 2018–2022
Eversti Tuomas Laosmaa, 2022-
Aiheesta muualla

Mikko Juntunen (toim.): Kainuun rajavartiosto. Rajalla 1919-2005.  Kajaani:  Kainuun rajavartiosto, 2006.  ISBN 951-53-2794-6   400 s.
Rajavartiolaitos:  (Arkistoitu – Internet Archive) Kainuun rajavartiosto
Suomen rajavartiolaitoksen hallinnollinen jako
Päähallintopaikka: Rajavartiolaitoksen esikunta
Kaakkois-Suomen rajavartiosto | Kainuun rajavartiosto | Lapin rajavartiosto | Länsi-Suomen merivartiosto | Pohjois-Karjalan rajavartiosto | Raja- ja merivartiokoulu | Suomenlahden merivartiosto | Vartiolentolaivue
Kainuun rajavartioston lippu, jossa Kajaanin kaupungin vanha vaakuna.