stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valedron perhe
Kolkot > Lomen Kolkko

Lomen Kolkko (engl. Marvolo Gaunt) oli Merope ja Morfin Kolkon isä ja Lordi Voldemortin äidinpuoleinen isoisä. Lomenilla oli erittäin leveät hartiat, pitkät käsivarret, ruskeat silmät, lyhyt tukka ja ryppyiset kasvot. Hän oli julma mies, joka kohteli tytärtään Meropea aina huonosti, koska piti tätä surkkina. Erityisesti silloin hän vihastui Meropelle, kun kuuli tämän rakastuneen jästiin. Lomen omisti Salazar Luihuiselle kuuluneen medaljongin ja mustakivisen sormuksen, johon oli kaiverrettu Peverellin vaakuna. Näistä artefakteista tuli myöhemmin Lordi Voldemortin hirnyrkkejä. Lomen Kolkko oli kärmessuu eli hän kykeni puhumaan käärmeiden kieltä. Taito periytyi Lomenin lapsille ja siirtyi myös Tom Lomen Valedrolle.
Kolkon suvulla oli taipumus holtittomuuteen, ja he rakastivat ylellisyyttä, mistä johtuen suvun kulta oli ehditty tuhlata jo sukupolvia aiemmin. Tämän vuoksi Lomen ja hänen lapsensa elivät kuin kerjäläiset. Lomen Kolkko piti kuitenkin itseään ja lapsiaan lähes kuninkaallisina, koska he olivat Salazar Luihuisen jälkeläisiä. Tämä sukulaisuussuhde tarkoitti hänen mielestään, että he olivat kaikkien lakien yläpuolella.
Lomen hyökkäsi taikalainvartija Bob Ogdenia vastaan, kun Ogden tuli haastamaan Morfinin oikeuden eteen jästien kimppuun käymisestä. Ogden kaikkoontui mutta palasi Kolkkojen luo mukanaan apuvoimia. Lomen tuomittiin kuudeksi kuukaudeksi ja Morfin kolmeksi vuodeksi Azkabaniin. Lomen Kolkko palasi Azkabanista tyhjään kotiin, ja kun kukaan ei ollut laittamassa hänelle ruokaa, hän kuoli pian luultavasti nälkään.
Kolkot > Merope Kolkko

Merope Kolkko (engl. Merope Gaunt) oli lordi Voldemortin (Tom Lomen Valedro) äiti. Merope kuului velhosukuun, mutta Voldemortin isä oli rikas ja hemmoteltu jästi nimeltä Tom Valedro.
Meropen hiukset olivat suorat ja kiillottomat, hänen kasvonsa taas kalpeat ja raskastekoiset. Hänen silmänsä harottivat eri suuntiin. Merope rakastui tavalliseen taikoja osaamattomaan mieheen, saman kylän varakkaaseen poikaan Tom Valedroon. Ilmeisesti Merope sai Tom Valedron rakastumaan itseensä antamalla miehelle lemmenjuomaa, ja sitten pari karkasi yhdessä.
Varmuudella ei tiedetä miksi, mutta kun Merope tuli raskaaksi, hän lakkasi antamasta miehelle lemmenjuomaa. Se oli kohtalokas virhe, sillä itsekäs ja hemmoteltu Tom Valedro häipyi nopeasti, kun totuus vaimosta tuli ilmi, ja hän näki naisen ilman taikajuoman vaikutusta. Merope ei ollut kaunis, eikä hän osannut huolehtia itsestään. Edes se, että vaimo odotti lasta, ei saanut miestä jäämään tämän luo. Merope synnytti pojan, jolle hän antoi nimeksi Tom Lomen Valedro. Merope oli kuitenkin sukurasituksen johdosta niin heikko, että kuoli pian synnytyksen jälkeen. Ilman äitiä ja isää Meropen poika joutui orpokotiin.
Merope polveutuu suoraan alenevassa polvessa Salazar Luihuisesta. Luihuisen kultainen medaljonki päätyi Meropen käsiin, ja rahapulassaan hän myi korun antiikkiliike Borgin & Burkesille.
Kreikkalaisessa mytologiassa esiintyy useita Merope-nimisiä hahmoja. Näistä eniten Harry Potter -kirjasarjan Meropeen viittaa se Merope, joka oli yksi seitsemästä plejadista. Merope oli plejadeista ainoa, joka meni naimisiin kuolevaisen miehen eli Sisyfoksen kanssa. Siksi Merope on himmein tähti Plejadien eli Seulasten tähtikuviossa. Meropella ja Sisyfoksella oli Glaukos-niminen poika, joka koki karmean kohtalon.
Kolkot > Morfin Kolkko

Morfin Kolkko (engl. Morfin Gaunt) oli Lordi Voldemortin eno, eli Tom Lomen Valedron äidin veli. Morfin Kolkolla oli paksu ja likainen tukka, hän oli harvahampainen, ja hänen silmänsä olivat pienet, tummat ja harittavat. Isänsä ja sisarensa Meropen tavoin Morfin oli kärmessuu, eli hän osasi puhua käärmeiden kanssa. Hän ei puhunut ihmisten kieliä muuten kuin pakon edessä.
Morfin tuomittiin Azkabaniin, kun hän oli hyökkäillyt jästien kimppuun. Morfin vihasi sisarensa rakastettua eli vanhempaa Tom Valedroa, Lordi Voldemortin isää. Kun Voldemort eli Tom Lomen Valedro Tylypahkan vuosinaan murhasi isänsä, hän lavasti Morfinin syylliseksi tähän rikokseen. Näin Morfin joutui toistamiseen Azkabanin velhovankilaan, ja hän kuoli toisen vankeutensa aikana. Dumbledore ehti käydä tapaamassa Morfinia vankilassa, ja siellä hän onnistui maanittelemaan Mofrinista totuuden irti hyvin taidokkaan lukilitis-loitsun avulla.
Frank Bryce

Frank Bryce oli Tom Lomen Valedron isän eli Tom Valedro vanhemman ja hänen vanhempiensa Maryn ja Thomasin vammautunut puutarhuri. Hänen tehtävänään oli huolehtia kiinteistöstä eli Valedrojen kartanosta. Frank Brycea epäiltiin Tom, Mary ja Thomas Valedron murhaajaksi. Brycea vastaan ei kuitenkaan löydetty tarpeeksi todisteita, ja näin hän jatkoi eloaan kartanon mailla Pikkuhirttivaarassa. Puutarhurin kohtaloksi koituu lopulta isänsä Tom Valedro vanhemman vanhaan kotitaloon asumaan asettunut lordi Voldemort: hän tappoi Brycen Avada Kedavra -loitsulla.
Elokuvassa käytetty Lomen Kolkon sormus. Sen alkuperäinen omistaja oli Kadmos Peverell. Sormuksessa on kiinni musta Elpymiskivi.
Tuure Junnila

| Tuure Junnila |
| --- | --- |

Suomen valtiovarainministeri
 Tuomiojan hallitus 17.11.1953–5.5.1954  
Edeltäjä:  Juho Niukkanen
Seuraaja:  V. J. Sukselainen
Kansanedustaja
 21.7.1951–19.2.1962 5.4.1966–23.3.1979 26.3.1983–20.3.1987 5.2.1990–21.3.1991  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Helsingin kaupungin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1910 Kiikka
Kuollut: 21. kesäkuuta 1999 (88 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Kaija Junnila
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Koulutus:  filosofian tohtori (1945)
Ministeri Tuure Junnila tutkii asiakirjoja työhuoneessaan valtiovarainministeriössä keväällä 1954.
Tuure Jaakko Kalervo Junnila (24. heinäkuuta 1910 Kiikka – 21. kesäkuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen pankkimies, taloustieteilijä ja kokoomuspoliitikko, joka tuli tunnetuksi Urho Kekkosen ulkopoliittisen linjan, kommunismin ja Neuvostoliiton arvostelijana sekä Etelä-Afrikan apartheid-järjestelmän puolustajana.
Junnila toimi kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1951–1962, 1966–1979, 1983–1987 ja 1990–1991. Kansanedustajana hän edusti Turun läänin pohjoista vaalipiiriä sekä vuodesta 1983 Helsingin kaupungin vaalipiiriä. Hänen ainoaksi ministerintehtäväkseen jäi toimiminen valtiovarainministerinä Tuomiojan virkamieshallituksessa vuosina 1953–1954. Junnila toimi uransa aikana myös johtotehtävissä muun muassa Kansallis-Osake-Pankissa ja Suomen Pankissa.
Nuoruus ja opinnot

Tuure Junnila syntyi Satakunnan Kiikassa 24. heinäkuuta 1910 vanhaan talonpoikaissukuun, jonka omistaman Junnilan tilan varhaisimmat asiakirjamaininnat ulottuvat aina 1400-luvulle asti. Junnilan vanhemmat olivat maanviljelijä Nestori Ferdinand Junnila ja Selma Maria Niemi. He olivat uskonnollisia ja korostivat kristillisiä arvoja kasvatuksessa. Nestori Junnilasta oli tullut tilan isäntä vuonna 1901. Hän oli poliittiselta kannaltaan nuorsuomalainen ja ryhtyi vuonna 1918 vastaperustetun Kansallisen Kokoomuspuolueen kannattajaksi.
Tuure Junnila seurasi Arvo-veljeään ja Aune-sisartaan Tyrvään Yhteiskouluun Vammalaan, josta hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1930. Junnila valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1936. Yliopistossa Junnila valitsi taloustieteen opinnot. Valintaan vaikutti hänen mukaansa ratkaisevasti Junnilan Arvo-veljen kertomat tiedot silloisen Helsingin yliopiston finanssiopin professorin Ernst Nevanlinnan "loistavasta toiminnasta". Junnila suhtautui opiskeluaikoinaan kielteisesti niin Akateemisen Karjala-Seuran kuin Isänmaallisen kansanliikkeen toimintaan.
Junnila oli aikoinaan joutunut jättämään asepalveluksen kesken terveydellisten syiden vuoksi, eikä täten saanut liikekannallepanomääräystä talvisodan syttyessä 1939. Jatkosodan alkaessa hän työskenteli toimistopäällikkönä Liikevaihtoverokonttorissa, jonka virkamiehet oli vapautettu asepalveluksesta. Vuonna 1942 Junnila aloitti Suomen Pankin taloustieteellisen tutkimuslaitoksen tutkijana ja Finanssitoimikunnan sihteerinä.
Sotien jälkeen

Keväällä 1945 Junnila väitteli filosofian tohtoriksi teoksellaan "Omaisuusvero vakautetun tulon lisäverotuksen toteuttajana". Samana vuonna hän luopui Finanssitoimikunnan sihteerin tehtävistä. Väitöskirjansa jälkeen Junnilan mielenkiinto alkoi suuntautua ajankohtaisempia talouspoliittisia aiheita kohti. Hän julkaisikin vuonna 1947 teoksen inflaatiosta, jota pidettiin varsin ansiokkaana ja siteerattiin laajasti. Junnila alkoi ottaa kantaa talouspolitiikan ajankohtaisiin aiheisiin ja hän toimikin Talouselämä-lehden päätoimittajana 1946–1947.
Junnila luopui työstään tutkijana Suomen Pankissa ja hänet nimitettiin Kansallis-Osake-Pankin (KOP) johtokunnan jäseneksi vuonna 1948. Samana vuonna hän toimi Turun yliopiston taloustieteen vt. professorina. Helsingin yliopiston kansantaloustieteen vt. professorin tehtäviä Junnila hoiti 1949 ja myöhemmin vuosina 1956–1959. Poliittisen toimintansa ohella Junnila toimi myös Helsingin yliopiston kansantaloustieteen dosenttina vuosina 1951–1977 ja KOP:n johtokunnan jäsenenä vuoteen 1975 saakka.
Poliittinen ura > "Tulitikkuäänestys"

Tuure Junnila aiheutti yhdessä puoluetoverinsa Niilo Kosolan ja Maalaisliiton Lauri Sollan kanssa ns. tulitikkuäänestyksellä vuoden 1954 eniten huomiota herättäneen eduskuntaskandaalin. Junnila toimi tuolloin, helmikuussa 1954, valtiovarainministerinä. Helmikuun 12. ja 13. päivien välisen yön kestäneessä täysistunnossa, äänestettäessä SKDL:n budjetin sosiaalimenoihin tekemistä lukuisista muutosesityksistä kolmikko kiilasi tulitikulla äänestysnappinsa näyttämään jatkuvasti ei-ääntä, jolloin he saattoivat poistua istuntosalista eduskunnan kahvilaan kyllästyttyään "äänestysmaratoniin".
SKDL:n kansanedustajat Hertta Kuusinen ja Elli Stenberg pitivät tapausta törkeänä valtiopäiväjärjestyksen rikkomisena ja vaativat asian siirtämistä perustuslakivaliokunnan tutkittavaksi. RKP:n kansanedustajan, tunnetun lakimiehen Ernst von Bornin mielestä kysymys yksittäisen ministerin tai kansanedustajan toiminnasta ei kuulunut perustuslakivaliokunnalle, ja eduskunta hyväksyi von Bornin kannan äänin 138−41 kommunistien jäädessä vähemmistöön. Puhemies K.-A. Fagerholm antoi Junnilalle, Kosolalle ja Sollalle nuhteet ja varoituksen, jolloin asia oli loppuun käsitelty.
SKDL vaati tapauksen vuoksi myös Junnilan erottamista hallituksesta, mitä myös presidentti J. K. Paasikivi oli harkinnut. Paasikivi kuitenkin pidättyi tästä keskusteltuaan pääministeri Sakari Tuomiojan − joka kylläkin oli luonnehtinut kolmikon toimintaa "uskomattomaksi" − ja Fagerholmin kanssa, koska nämä pitivät julkisia nuhteita jo hyvin ankarana rangaistuksena. Osaltaan asiaan vaikuttivat myös lähestyneet eduskuntavaalit. Junnila sai tempauksensa vuoksi poliittisilta vastustajiltaan pitkäksi aikaa haukkumanimen "Tulitikku-Junnila".
Teokset

Junnila kirjoitti kansantaloustieteellisiä tutkimuksia ja mielipidekirjoja, muun muassa ulkopoliittisia pamfletteja, joissa käsitteli yhteenvetomaisesti muun muassa Neuvostoliittoa ja kommunismia sekä Suomen ulkopolitiikkaa ja vallankäyttöä Suomessa.
Teokset > Talousaiheiset kirjat

Junnila, Tuure & Modeen, G.: Fyysillisten henkilöiden verorasitus Suomessa vuosina 1938 ja 1945.  Suomen pankin taloustieteellinen tutkimuslaitos, 1945.
Inflaatio.  (1. osa)  Suomen pankin taloustieteellinen tutkimuslaitos, 1947.
Länsimaailman keskuksista kotoisiin luoliin – esseen tapaisia talouspoliittisista ja vähän muistakin kysymyksistä.  WSOY, 1950.
Alas akatemia – kulttuuripoliittinen ajankuva Nyky-Suomesta.  Helsinki:  Alea-kirja, 1967.
Devalvaatiosta devalvaatioon – vuosikymmen 1957–1967 suomalaista talouspolitiikkaa.  WSOY, 1970.  ISBN 951-0-01958-5
Kiinalainen päiväkirja – matkahavaintoja Maon jälkeisessä Kiinassa.  Tampere:  Kustannuspiste, 1977.  ISBN 951-95191-9-X
Myrskyinen vuosisata lähenee loppuaan.  Helsinki:  Raud, 1997.  ISBN 952-9689-10-1
Teokset > Suomettumisen kritiikkiä

Jäädytetty demokratia.  Jyväskylä:  Gummerus, 1960.
Noottikriisi tuoreeltaan tutkittuna.  WSOY, 1962.
Suomen taistelu turvallisuudestaan ja puolueettomuudestaan – katsaus Suomen ulkopolitiikkaan maan itsenäisyyden aikana.  WSOY, 1964.
Suomen itsenäisyydestä on kysymys – viime vuosien suomalaisen politiikan erittelyä.  WSOY, 1971.  ISBN 951-0-01959-3
Vallankaappaus lain ja oikeuden varjolla – poikkeuslakitaistelu lain vastustajan näkökulmasta.  Rauma:  Länsi-Suomi, 1973.
Toisinajatteleva Kekkosen tasavallassa – poliitikon ja pankkimiehen omakuva.  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10175-3
Kekkosen valtakaudesta Koiviston aikaan.  Helsinki:  Alea-kirja, 1985.  ISBN 951-9429-06-9
Teokset > Reaalisosialismin kritiikkiä

Viimeinen imperiumi – Venäjän vallan laajenemisen historia.  Tampere:  Kustannuspiste, 1980.  ISBN 951-95489-8-X
Neuvostoliiton kriisi.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1990.  ISBN 951-26-3469-4
Utopia luokattomasta yhteiskunnasta – luokkavastakohdat ja luokkataistelu Itä-Euroopan sosialistisissa maissa.  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-11461-8
Teokset > Etelä-Afrikan apartheid-järjestelmän puolustus

Etelä-Afrikka – ihmisoikeudet – Suomen ulkopolitiikka.  Helsinki:  Alea-kirja, 1988.  ISBN 951-9429-40-9
Kirjallisuutta

Alavaikko, Mika & Lyytinen, Jaakko: Vastavirtaan uiva lohi – fil. tohtori Tuure Junnilan haastattelu. Poleemi, s.a.  Helsingin yliopiston poliittisen historian opiskelijat POLHO ry. Artikkelin verkkoversio.
Nummivuori, Petri: Nuori konservatiivi: Tuure Junnila ja hänen poliittinen toimintansa vuoteen 1956.  (Väitöskirja)  Helsingin yliopisto, 2006.  ISBN 952-92-0186-9  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Nummivuori, Petri: Oikeistolainen: Tuure Junnilan elämäkerta.  Helsinki:  Ajatus, 2009.  ISBN 978-951-20-7636-9
Sydneyn satamapoliisit

Sydneyn satamapoliisit (Water Rats) oli australialainen Sydneyn satamaan sijoittuva televisiosarja, joka kertoi Sydneyn satamapoliisiyksikön arjesta. Sarjaa kuvattiin kuuden tuotantokauden verran vuosina 1996–2001, ja se pysyi kotimaassaan kohtalaisen suosittuna huolimatta useista henkilövaihdoksista. Suomessa sarjaa esitti Yle TV2.
Näyttelijät

Peter Bensley — vanhempi etsivä Frank Holloway
Colin Friels — tarkastaja Jeff Hawker
Catherine McClements — vanhempi etsivä Rachel 'Goldie' Goldstein
Sophie Heathcote — konstaapeli Fiona Cassidy
Steve Bisley — etsivä Jack Christey
Jay Loga'aia — vanhempi konstaapeli Tommy Tavita
Aiheesta muualla

Water Rats Internet Movie Databasessa (englanniksi)
AustralianTelevision.net: Water Rats (englanniksi)
FanZone50: Water Rats (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
CultTV.plus: Water Rats (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sacred Warrior

| Sacred Warrior> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1988–1992, 2001
Tyylilaji:  Heavy metal   Power metal   Kristillinen metalli
Kotipaikka:  Chicago, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  rey Parro, laulu   Rick Macias, kosketinsoitin   Tony Velasquez, rumpusetti   Steve Watkins, bassokitara   John Johnson, kitara  
Levy-yhtiö:  Intense Records, 1988–1992  
Aiheesta muualla
sacredwarrior.net
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sacred Warrior on yhdysvaltalainen kristillinen power metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1988 Chicagossa, Illinoisissa. Yhtyeen musiikkia verrattiin usein Queensrÿchen tai Metal Churchin tuotantoon. Sacred Warrior julkaisi neljä täyspitkää albumia Intense Records -levy-yhtiöllä ennen kuin se hajosi vuonna 1992.
Historia

Sacred Warriorin jäsenet olivat aluksi ei-kristillisessä yhtyeessä nimeltä Nomad. Sen jälkeen kun laulaja Bruce Swift tuli uskoon, hän saattoi Nomadin jäsenet Tony Velasquezin ja Rey Parron samalle tielle. Swift saattoi uskoon myös Rick Maciaksen, joka oli ollut eteisvahtimestari eräässä yöklubissa.
Ensimmäistä albumia Rebellion pidetään Sacred Warriorin kaikista julkaisuista parhaimpana. Master's Command -albumilla vierailee Vengeance Rising -yhtyeen johtohahmo Roger Martinez, joka laulaa kaksistaan Rey Parron kanssa. Sacred Warriorin paluukonsertti Cornerstone-festivaaleilla vuonna 2001 äänitettiin ja julkaistiin cd:llä.
Diskografia

1988: Demo
1988: Rebellion
1989: Master's Command (arvostelu: Cross Rhythms)
1990: Wicked Generation (arvostelu: Cross Rhythms)
1991: Obsessions (arvostelu: Cross Rhythms)
1993: Classics
2001: Live at Cornerstone 2001
2013: Waiting in Darkness
Jäsenet

Rey Parro – laulu
Rick Macias – koskettimet (1988-1989)
Bruce Swift – kitara
Tony Velasquez – rummut
Steve Watkins – bassokitara
John Johnson – kitara (1989-1992)
Aiheesta muualla

Sacred Warriorin viralliset sivut
Sacred Warrior Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Sacred Warrior (Arkistoitu – Internet Archive) BNR Metal -sivustolla
Sacred Warrior No Life 'til Metal -sivustolla
Sacred Warrior Metal Metropolis -sivustolla
Lukulamppu

Lukulamppu oli Yleisradion televisiotuotannon kirjallisuusohjelma. Sitä juonsi aluksi kulttuurivaikuttaja Mirjam Polkunen, joka johdatteli kirjallisuuskeskustelua kirjailijoiden kanssa. Ohjelman viimeisinä vuosina juontajana toimi kulttuuritoimittaja Timo Hämäläinen. Hän saattoi tehdä jopa usean ohjelman mittaisia kirjailijahaastatteluja tai haastatella tuoreita Finlandia-palkintoehdokkaita paikan päällä ehdokasjulkistustilaisuudessa. Yle päätti ohjelman vuonna 1991, kun Hämäläinen oli tehnyt ohjelmaa humalassa ja käyttäytynyt töykeästi haastatellessaan Leena Landeria. Hämäläisen työsuhde Yleen lopetettiin.
Pirkka-Pekka Petelius ja Pedro Hietanen tekivät ohjelmasta nimellä "Dokulamppu" parodisia sketsejä sketsiohjelmaansa Neurovisio. Myöhemmin sketsit jatkuivat myös parivaljakon Yömyöhä-radiokuunnelmissa.
Aiheesta muualla

Lukulamppu 22.2.1990: Timo Hämäläinen ja Matti Kuusi keskustelevat Kuusen uudesta kirjasta (Yle Elävä arkisto)
Lumisen virran mies

| Lumisen virran mies> Snowy River: The McGregor Saga |
| --- | --- |

Tyyli:  draama
Kestoaika:  60 min
Luoja(t):  Family Channel
Pääosissa:  Andrew Clarke Wendy Hughes Brett Climo Guy Pearce
Alkuperämaa:   Australia
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Nine Network    Yle TV1
Esitetty:  1993 – 1996
Jaksoja:  64
Aiheesta muualla
IMDb 
Lumisen virran mies (Snowy River: The McGregor Saga) on australialainen televisiosarja, joka kertoo McGregorin perheen elämästä. Sarja perustuu Banjo Patersonin balladiin The Man from Snowy River. Sarjan tapahtumat sijoittuvat 1800-luvun puolivälin Australiaan, Snowy Mountains -vuoristossa sijaitsevaan kuvitteelliseen Paterson's Ridgen pikkukaupunkiin. Sarjaa esitti Suomessa Yle TV1 ja syksyllä 2009 sen esitti uusintana Yle TV2.
Päähenkilöt

Andrew Clarke — Matt McGregor
Wendy Hughes — Kathleen O'Neil-McGregor (1993–1995)
Josh Lucas – Luke McGregor (1993)
Brett Climo — Colin McGregor
Guy Pearce — Rob McGregor
Joelene Crnogorac — Danielle 'Danni' McGregor #1 (1993–1994)
Kristie Raymond — Danielle 'Danni' McGregor #2 (1995-1996)
Reg Evans — Jack Kelly (1993)
Sheryl Munks — Emily Cornish-McGregor (1993–1996)
Ben Geurens — Michael O'Neil (1993–1995)
Amanda Douge — Victoria Blackwood (1993–1994)
Rodney Bell — Frank Blackwood (1993–1994)
John Stanton — Oliver Blackwood (1993)
Tracy Nelson — Ruth Whitney (1994)
Gabrielle Fitzpatrick — Montana Hale (1995–1996)
Daniel Daperis — Josh Turner-McGregor (1995–1996)
Josephine Byrnes — Jessie McClusky (1996)
Jon Finlayson — pankkiiri James Gleeson (1993–1995)
Hugh Jackman — Duncan Jones (1996)
Greg Parker — Herbert Elliott (1993-1996)
Aiheesta muualla

Yle Juttuarkisto: Lumisen virran mies ratsastaa jälleen (Arkistoitu – Internet Archive)
Hämeenlinnan seurakuntayhtymä

Vanajan keskiaikainen kirkko
Kanta-Hämeessä sijaitsevaan Hämeenlinnan seurakuntayhtymään kuuluvat Hämeenlinna-Vanajan, Hauhon ja Lammin seurakunnat. Hämeenlinnan seurakuntayhtymä perustettiin vuonna 2009 kuntaliitoksen yhteydessä. Aluksi yhtymään kuuluivat myös Rengon seurakunta, joka kuitenkin liitettiin osaksi Hämeenlinna-Vanajan seurakuntaa vuoden 2011 alussa, ja Tuuloksen seurakunta, joka liitettiin vuoden 2019 alusta alkaen Lammin seurakuntaan.  Hämeenlinna-Vanajan seurakunta oli syntynyt vuonna 2003, kun aiemmat Hämeenlinnan ja Vanajan seurakunnat yhdistettiin ja niiden yhtymärakenne purettiin. Aiemmin seurakuntayhtymään kuulunut Kalvolan seurakunta yhdistyi Hämeenlinna-Vanajan seurakuntaan vuoden 2023 alusta. Seurakuntayhtymä kuuluu Tampereen hiippakuntaan.
Vuoden 2024 lopussa Hämeenlinnan seurakuntayhtymän seurakuntiin kuului yhteensä 45 322 jäsentä, mikä oli noin 66,3 prosenttia Hämeenlinnan asukkaista. 2000-luvun alussa jäsenmäärä pysyi melko tasaisena useamman vuoden, mutta vuodesta 2008 lähtien se on laskenut selvästi.
Kirkot ja tilat

Seurakuntayhtymällä on alueellaan kahdeksan kirkkoa, kahdeksan kappelia ja seurakuntataloa. Lisäksi yhtymällä on useita kerhotiloja, kaksi pappilaa ja kolme leirikeskusta. Kaunisniemen, Loimalahden ja Syöksynsuun leirikeskukset toimivat mm. seurakuntien ja partion käytössä, mutta osa on myös varattavissa.
Kirkot ja tilat > Kirkot

Hämeenlinnan seurakuntayhtymän seurakunnilla on useita keskiaikaisia kirkkoja, joiden rakentamis- tai valmistumisvuotta ei tiedetä tarkalleen. Lammin kirkko tiedetään rakennetun vuosina 1490–1510. Se on omistettu vuonna 307 kuolleelle Aleksandrian Pyhälle Katriinalle. Lammin kivikirkkoa ennen Lammilla on ollut kaksi vanhempaa, ilmeisesti puusta rakennettua kirkkoa. Rengon Pyhän Jaakon kirkko lienee rakennettu niin ikään 1400-luvun loppupuolella.
Tuuloksen Pyhälle Birgitalle omistettu kirkko on pienimpiä keskiaikaisia harmaakivikirkkoja. Kirkon rakennustyöt on aloitettu 1478, ja se lienee valmistunut 1520 tietämissä. Hauhon kirkko on valmistunut todennäköisesti 1500-luvun alussa, ja kirkko on perimätiedon mukaan alun perin rakennettu katolisen kirkon käyttöön.
Kirkoista Hämeenlinnan kirkko on yksi maamme merkittävimmistä klassismin edustajista. Se on valmistunut vuonna 1798 ja piirustukset on tehnyt vuonna 1789 taidemaalari Louis Jean Desprez. Desprez toimi Ruotsi-Suomen kuninkaan Kustaa III:n palveluksessa.
Hätilän kirkko on kokonaan suljettu toistaiseksi korjaamista vaativan kosteusvaurion takia.
|  | Rakennusvuosi | Istumapaikkoja |
| --- | --- | --- |
| Hämeenlinnan kirkko | 1798 | 750 |
| Hätilän kirkko | 1956 | 216 |
| Hauhon kirkko | 1500-luvulla | 600 |
| Kalvolan kirkko | 1921 | 500 |
| Lammin kirkko | 1490–1510 | 450 |
| Rengon kirkko | 1400-luvulla | 300 |
| Tuuloksen kirkko | 1520 | 200 |
| Vanajan kirkko | 1400-luvulla | 300 |
Aiheesta muualla

Hämeenlinnan seurakuntayhtymä (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Hämeenlinnan seurakuntayhtymä |
| --- | --- |
Seurakunnat:  Hämeenlinna-Vanaja  Hauho  Lammi 
Lammin keskiaikainen kirkko
Rengon Pyhän Jaakon kirkko
Nekrofilia

Edvard Munch, Kuolema ja nainen, 1894.
Nekrofilia (kreik. νεκρός ’kuollut’ + φιλία ’rakkaus’) on harvinainen seksuaalinen kohdehäiriö, jossa asianosaisen seksuaalinen mielenkiinto kohdistuu ensisijaisesti kuolleisiin ruumiisiin. Ruumiista kiinnostunutta kutsutaan nekrofiiliksi. Suomen rikoslaissa säädetään rangaistus hautarauhan rikkomisesta.
Nekrofilia-termiä käytti luultavasti ensimmäisenä psykiatri Richard von Krafft-Ebing teoksessaan Psychopatia Sexualis (1886).
Luokittelu ja syyt

Jonathan Rosmanin ja Phillip Resnickin mukaan on olemassa kolme nekrofilian arkkityyppiä:
nekrofiilinen henkirikos eli uhrin murhaaminen myöhempää seksuaalista hyväksikäyttöä varten
jo valmiiksi kuolleiden ruumiiden hyväksikäyttö
nekrofiliset fantasiat, joita ei kuitenkaan toteuteta.
Erään tutkimuksen mukaan 68 prosentilla syy nekrofilian harrastamiseen oli halu kumppaniin joka ei vastustele eikä hylkää.
Eläinten välinen nekrofilia

Nekrofiliaa on havaittu lintujen välillä. Ensimmäisen tieteellisen tutkimuksen teki alankomaalainen C. W. Moeliker tarkastelemalla heinäsorsauroksen ja ikkunaa päin lentäneen toisen heinäsorsauroksen välistä käyttäytymistä. Moeliker julkaisi havaintonsa heinäsorsien välisestä homoseksuaalisesta nekrofiliasta vuonna 2001.