Risto Ryti
Sotasyyllisyystuomio

Sosialistinen eduskuntaryhmä eli niin kutsutut ”kuutoset” tekivät tammikuussa 1945 eduskuntakyselyn niistä henkilöistä, joiden he katsoivat olleen vastuussa Suomen joutumisesta sotaan Neuvostoliittoa vastaan. Saman vuoden kesäkuussa 55 SKDL:n, SDP:n, Maalaisliiton ja RKP:n kansanedustajaa teki asiasta välikysymyksen. Vastauksessaan pääministeri J. K. Paasikivi viittasi Hornborgin komitean mietintöön ja presidentti K. J. Ståhlbergin lausuntoon, joiden mukaan Suomen lainsäädäntö ei tuntenut poliittista sotasyyllisyyttä. Tilanne muuttui, kun liittoutuneet solmivat elokuussa 1945 niin kutsutun Lontoon sopimuksen, jonka mukaan rikoksista rauhaa vastaan rangaistaan samalla tavoin kuin perinteisistä sotarikoksista.
Rytiä vastaan nostettiin liittoutuneiden Valvontakomission (käytännössä Neuvostoliiton) vaatimuksesta myös taannehtivan rikoslainsäätämisen kiellosta poiketen perustuslainsäätämisjärjestyksessä säädetyn sotasyyllisyyslain nojalla syyte. Rytiä ja seitsemää muuta sota-ajan johtavaa poliitikkoa syytettiin ”virka-aseman väärinkäyttämisestä valtakunnan vahingoksi”. Rytin osalta rikkomusten ilmoitettiin tapahtuneen raskauttavien asianhaarojen vallitessa.
Hannu Rautkallion ja Lasse Lehtisen uuden tutkimuksen mukaan oikeusministeri Urho Kekkosella oli suuri osuus sotasyyllisyyslain laatimisessa, ja Kekkonen myös kiristi puolueensa Maalaisliiton puheenjohtajan Viljami Kalliokosken eroamaan uhkaamalla muuten haastaa tämänkin sotasyyllisyysoikeuteen.
Martti Turtolan luonnehdinnan mukaan Risto Ryti ja Väinö Tanner olivat sotasyyllisyysoikeudenkäynnin keskeiset syytetyt. Virka-asemansa perusteella Ryti oli muodollisesti ”sotasyyllinen numero 1”, mutta kommunistien ja valvontakomission näkemyksen mukaan tämä ”kunnia” kuului ehdottomasti Tannerille, joka oli toiminut sotien aikana ulko- ja valtiovarainministerinä. Turtolan mukaan venäläiset suhtautuivat Rytiin jopa arvostavasti, kun taas Tanner oli heidän silmissään aatteellinen petturi. Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija julkaisi marraskuussa 1945 Suomen sotasyyllisyysoikeudenkäyntiä käsitelleen kirjoituksen, jonka mukaan pääsotasyyllinen oli Väinö Tanner ja hänen ”merkittävimpiä rikostovereitaan” Risto Ryti, entinen pääministeri Jukka Rangell ja entinen valtiovarainministeri Tyko Reinikka.
Samalla perusteella tuomittiin myös muita sotaan syyllisiksi. Pääasiassa Paasikiven ja Kekkosen vaikutuksesta käyty sotasyyllisyysoikeudenkäynti Säätytalossa aiheutti senkin, että Suomi oli itse tuominnut syytetyt sotasyyllisiksi ennen kuin liittoutuneet olisivat ehtineet esittää vaatimuksia ulkomaisesta oikeudenkäynnistä. Suuret sotarikosoikeudenkäynnit käytiin Nürnbergissä vasta 1946.
Max Jakobson on kirjoittanut, että neuvostoliittolaiset uskoivat sotasyyllisyysoikeudenkäynnin osoittavan suomalaisille ja ulkomaailmalle, että Suomen sodanaikainen politiikka oli ollut väärää, rikollista ja turmiollista. Kirjailija Yrjö Soinin ja historioitsija Hannu Rautkallion mukaan Rytin ja muiden syytettyjen rauhallinen ja asiallinen, mutta samalla myös itsevarma esiintyminen oikeudenkäynnissä sen alusta loppuun saakka oli kuitenkin epämieluisa yllätys valvontakomissiolle ja Suomen hallitukselle: sotasyyllisyysoikeudenkäynti näytti muodostuvan sävyltään mielenosoitukselliseksi näytelmäksi, jonka sankareita olivat syytetyt ja konnia sodan voittajat. Syytetyt tiesivät, että valtaosa suomalaisista oli tukenut sotavuosina toteutettua politiikkaa. Omassa puolustuspuheessaan Ryti selosti tapahtumien kulkua syksystä 1939 alkaen pitäen itseään miltei sivuhenkilönä. Hieman ennen oikeudenkäynnin päättymistä pitämässään loppupuheenvuorossa Ryti totesi:
» Minä en tiedä, mikä tulos tästä oikeudenkäynnistä on oleva. Suomen kansan edun ja kunnian vuoksi toivon syytteiden hylkäämistä, sillä sellainen laki kuin laki sotasyyllisten rankaisemisesta on ja sen perusteella annetut langettavat tuomiot tuskin voisivat olla jättämättä nöyryytyksen tunnetta Suomen kansalle ja epämiellyttävää tahraa Suomen oikeushistoriaan. Henkilökohtaisesti tulos sitä vastoin merkitsee minulle vähemmän. Minulla on hyvä omatunto. Olen aina koettanut voimieni ja parhaan ymmärrykseni mukaan pyyteettömästi palvella isänmaatani ja toivon jossakin muodossa voivani tehdä sitä vastaisuudessakin. Mutta isänmaan palvelemisessa ei paikka ole ratkaiseva, vaan tahto. Se voi yhtä hyvin käydä vankilassa kuin presidentinlinnassa.»
Oikeudenkäynnissä Ryti tuomittiin kymmeneksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Oma sotasyyllisyysoikeudenkäynti saattoi pelastaa tuomitut kovemmilta liittoutuneiden langettamilta rangaistuksilta, mutta toisten näkemysten mukaan kyse oli lähinnä vain kotimaisesta politiikasta. Tuomiokäytännöstä ei ollut merkittäviä toista maailmansotaa koskevia kansainvälisiä ennakkotapauksia sotasyyllisyysoikeutta Suomessa käytäessä. Ryti itse kirjoitti päiväkirjassaan:
”Tosiasiallisesti oikeudenkäynti lisäksi muodostuu omituiseksi näytelmäksi, johon osallistuvat eivät edusta omaa itseänsä ja omia oikeuskäsityksiään vaan jotakin aivan muuta. Todellinen syyttäjä tässä asiassa ei ole Suomen valtiovalta vaan erään vieraan valtion hallitus. Todelliset vastaajat eivät ole ne henkilöt, jotka ovat täällä syytettyinä, vaan vastaajana on Suomen kansa. Ja todellinen tarkoitus tällä oikeudenkäynnillä ei ole syytettyjen teoillaan loukkaaman yleisen oikeustajunnan hyvittäminen tuomitsemalla heidät rangaistuksiin, vaan se, että suomalainen tuomioistuin päätöksellään julistaisi Suomen hyökkääjäksi sodassa ja väärämielisen sodan jatkajaksi, jolloin vastapuoli osoittautuisi rauhaa rakastavaksi, vääryyttä kärsineeksi aiheettoman hyökkäyksen uhriksi."