stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Afrikanriisi
Ominaisuudet > Kestävyys

Afrikanriisi on hyvin sopeutunut Afrikan ympäristöön. Se kestää sekä kuivuutta että syvää vettä ja veden syyden vaihteluja. Se kestää myös maaperän rautapitoisuutta, huonoa maaperää, ankaria ilmasto-olosuhteita ja viljelijöiden laiminlyöntejä paremmin kuin aasialainen sukulaisensa. Jotkin muunnokset myös kypsyvät nopeammin, ja ne voidaan kylvää suoraan pellolle, jolloin niiden taimilavoilla kasvatettuja taimia ei tarvitse uudestaan istuttaa, niin kuin riisin viljelyksessä yleensä joudutaan tekemään. Suurin osa viljelyksistä saa vetensä sateista, ja Most is rain-watered, and the soil is often not cultivated.
Voimakkaan kasvunsa ansiosta afrikanriisi pystyy tukahduttamaan rikkaruohot. Sillä on myös parempi vastustuskyky useita kasvitauteja ja tuholaisia vastaan, joita ovat esimerkiksi loissieni Magnaporthe grisea, kärpäslaji Orseolia oryzivora), sukkulamadot Heterodera sacchari ja Meloidogyne-lajit), virukset Benyvirus ja RYMV sekä kelminkukkien (Striga) suvun loiskasvit.
Ominaisuudet > Sato ja käsittely

Afrikanriisin jyvät varisevat yleensä enemmän kuin aasialaisten riisien, mahdollisesti sen vuoksi, koska se on domestikoitu myöhemmin. Kuitenkin muutamat afrikanriisin muunnokset varisevat yhtä vähän kuin aasialaiset muunnokset, mutta ne muodostavat poikkeuksen; keskimäärin noin puolet jyvistä varisee ja menee hukkaan. Tämän vuoksi sato on pienempi: jos afrikanriisin jyvät korjataan ja pannaan pussiin tähkät ennen niiden varisemista, niin että jyvät, jotka muutoin varisisivat, saadaan kootuksi pussiin, saadaan yhtä runsas sato kuin aasialaisestakin riisistä.
Muiden viljojen tavoin riisin korret saattavat katketa, kun tähkät ovat täysiä. Suuremman korkeutensa ja heikomman vartensa vuoksi afrikanriisin korsilla on muita viljoja suurempi riski katketa, joskin samasta syystä kasvi voi tulla toimeen myös syvässä vedessä, mikä helpottaa sadonkorjuuta. Jos afrikanriisi jää kokonaan veden alle, sillä on taipumus pidetä nopeasti, mikä ei ole edullista seuduilla, joissa esiintyy lyhytaikaisia tulvia, sillä se heikentää kasvia.
Afrikanriisin jyvät ovat mureampia kuin aasialaisen riisiä. Ne rikkoutuvat herkemmin teollisessa kiillotuksessa. Rikottua riisiä käytetään yleisesti Länsi-Afrikassa, ja joissakin sikäläisissä keittokirjoissa on reseptejä, joissa jyvät neuvotaan käsin rikkomaan. Suurin osa syödystä rikotusta riisistä on kuitenkin aasianriisiä, josta noin 16 % rikotaan ruoanvalmistuksessa.
Afrikanriisin genomi on sekvensoitu, ja se julkaistiin vuonna 2014. Tämä teki mahdolliseksi lähisukuisten lajien geneettisen ja myös fysiologisen vertailun, ja joidenkin geenien vaikutukset tunnistettiin.
Ominaisuudet > Risteytymät

Afrikan- ja aasianriisi eivät helposti risteydy edes kontrolloiduissa olosuhteissa, ja silloinkin kun niin tapahtuu, risteymä on vain harvoin lisääntymiskykyinen. Siinäkin tapauksessa, että se on lisääntymiskykyinen, sen jälkeläisten lisääntymiskyky on yleensä alhainen. Guinean rannikolla on kuitenkin jo kauan viljelty muunnoksia, joiden geenitutkimus on osoittanut olevan alkuperältään näiden lajien risteytymiä.
Myöhemmin on vihreän vallankumouksen yhteydessä kehitetty niin sanotut NERICA-lajikkeet (New rice for Africa). NERICA-ohjelmassa suoritettiin yli 3000 risteytystä.  Lajinsisäiset risteytykset ovat helpompia, ja afrikanriisistä onkin kehitetty lukemattomia lajikkeita, joista suurin osa tosin saattaa olla jo hävinneitä. Vastaavanlainen risteytymä kehitettiin Yhdysvalloissa vuonna 2011, ja parhaillaan tutkitaan mahdollisuuksia risteyttää afrikanriisi aasianriisin intialaisten muunnosten kanssa.
Lajikkeita > Afrikkalaisia lajikkeita

Afrikanriisistä on olemassa monia muunnoksia. Vielä 1960-luvulla Jipalomin kylässä Ziguinchorin seudulla monet ikääntyneet naiset pystyivät epäröimättä luettelemaan toistakymmentä afrikanriisin muunnosta, jota ei enää viljelty, niiden puolen tusinan lisäksi, joita silloin vielä viljeltiin. Jokainen heistä oli viljellyt useita muunnoksia, joista kukin sopivassa mikroilmastossa tuotti runsaimman sadon. Tutkimus vuodelta 2006 osoitti, että samassakin kylässä viljeltiin tyypillisesti 25 riisilajiketta; sama tila käytti 14 lajiketta, joista jokaisena vuonna viljeltiin neljää; tämä on kuitenkin vähemmän kun ne 7-9 muunnosta, joita kukin nainen oli aikaisempina vuosikymmeninä kylvänyt. Kylvötöistä vastaavat perinteisesti naiset, ja paikallisessa kaupassa siemenet liikkuvat useiden välikäsien kautta usein pitkiäkin matkoja.
Muunnoksia, joista jokaisella on alatyyppejä, ovat muun muassa:
aspera
ebenicolorata
evoluta
rigida
rustica
Lajikkeilla, joista Afrika Rice Center käyttää tunnisteita TOG 12303 ja TOG 9300, jyvät varisevat vähiten, ja niinpä ne tuottavat suunnilleen yhtä runsaan sadon kuin aasianriisin lajikkeet, joiden jyvät eivät juuri varise.
Africa Rice Centerin tutkijat ovat risteyttäneet afrikanriisin aasialaisen riisin muunnosten kanssa kehittääkseen NERICA-lajikeryhmän (New Rice for Africa).
Lajikkeita > Amerikkalaisia lajikkeita

Carolina Gold on perinteinen afrikanriisin lajike, jota aikoinaan viljeltiin runsaasti Yhdysvalloissa. Siementensä värin vuoksi sitä sanotaan myös kultasiemeniseksi riisiksi (engl. gold-seed rice
Carolina Goldin siemenet olivat alkujaan 9,5 millimetrin pituiset, mutta 1840-luvulla Joshua John Ward toi markkinoille muunnoksen, jonka siemenet saattoivat olla jopa yli senttimetrin pituiset. Tämä muunnos herätti maailmanlaajuista huomiota, mutta Yhdysvaltain sisällissodan aikana se tuhoutui täysin.
Carolina Goldin aikaisemmat muunnokset kuitenkin säilyivät. Vuonna 2011 markkinoille laskettiin Charleston Gold, joka saatiin aikaan risteyttämällä Carolina Gold ja kaksi aasianriisin (Oryza sativa) muunnosta, joilla on tunnukset IR64 ja IRIR65610-24-3-6-3-2-3. Näiden ansiosta kasvi tuottaa runsaamman sadon, sen korsi on lyhempi ja riisi sai aromaattisen laadun.
Afrikanriisin viljelmiä Niger-joen varrella, jossa laji ensin otettiin viljelykseen.
Tekstissä mainitut alueet
Padot suojaavat riisipeltoja suolavedeltä; kasteluvesi huuhtoo pellolle mahdollisesti nousuveden aikana päässeen meriveden takaisin mereen. Tällaisia keinoja on jokisuistojen riisiviljelmillä käytetty ainakin 1400-luvulta saakka. Karabane, Senegal, 2008.
Länsi-Afrikan patojen kaltainen pato Hamptonin plantaasilla Charlestonin piirikunnassa Yhdysvaltain Etelä-Carolinassa vuonna 2010. Viljelmä on kauan sitten hylätty ja metsittynyt.
Käännös suomeksi
Valko-Venäjä yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21. | 8 | 12 | 7 | 27 |
Valko-Venäjä on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman Euroopan-mestaruuskilpailuihin vuodesta 1994 lähtien. Maa on saavuttanut yhteensä 27 mitalia, joista kahdeksan on kultaa. EM-kisojen mitalitilastossa se on 21. sijalla. Yksittäisistä kisoista se on menestynyt parhaiten Göteborgissa 2006, jolloin se saavutti kolme kultamitalia ja sijoittui kisojen mitalitilastossa viidenneksi.
Valko-Venäjällä on kuusi kaksinkertaista EM-mitalistia: seitsenottelussa pronssia vuosina 1998 ja 2002 saavuttanut Natallja Sazanovitš, kymmenottelussa kultaa 2014 ja pronssia 2010 saavuttanut Andrei Krautšanka, 800 metrin juoksussa kultaa 2014 ja hopeaa 2012 saavuttanut Maryna Arzamasava, 100 metrin aitajuoksussa kultaa 2012 ja hopeaa 2016 saavuttanut Alina Talai, kuulantyönnössä hopeaa 2010 ja pronssia 1998 saavuttanut Janina Pravalinskaja sekä viestijuoksussa hopeaa vuonna 2006 ja 400 metrin juoksussa pronssia vuonna 2012 saavuttanut Ilona Usovitš. Moukarinheitossa hopeaa vuonna 1994 saavuttanut Ihar Astapkovitš voitti neljä vuotta aiemmin kultaa Neuvostoliittoa edustaen. Kuulantyöntäjä Andrei Mih’nevitš saavutti kultaa ja hopeaa vuosina 2006 ja 2010, mutta hän menetti mitalinsa myöhemmin dopingin käytön vuoksi. Kuulantyöntäjä Nadzeja Astaptšuk oli mitaleilla 2006 ja 2010, mutta hän menetti mitalinsa myöhemmin dopingin käytön vuoksi. Kuulantyöntäjä Natallja Mih’nevitš saavutti kultaa ja hopeaa vuosina 2006 ja 2010, mutta hän menetti hopeamitalinsa myöhemmin dopingin käytön takia. Janina Pravalinskaja nousi Astaptšukin ja Mih’nevitšin vuoden 2010 hylkäysten jälkeen kaksinkertaiseksi mitalistiksi. Moukarinheittäjä Ivan Tsih’an oli mitaleilla 2006 ja 2016, mutta menetti vuoden 2006 kultansa myöhemmin dopingin takia.
Valko-Venäjän mitalistien joukosta löytyy kaksi sisarusparia. Alesja Turava ja Ryta Turava voittivat kultaa vuonna 2006, edellinen 3 000 metrin estejuoksussa ja jälkimmäinen 20 kilometrin kävelyssä. Toinen sisaruspari, Svjatlana Usovitš ja Ilona Usovitš, saavutti hopeaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa vuonna 2006 ja heistä Ilona lisäksi henkilökohtaisen mitalin vuonna 2012.
Valko-Venäjän menestys  kisoittain

| Kisapaikka ja -vuosi | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994 Helsinki | 1 | 4 | 0 | 5 | 11. |
| 1998 Budapest | 0 | 0 | 2 | 2 | 22. |
| 2002 München | 0 | 0 | 1 | 1 | 28. |
| 2006 Göteborg | 3 | 2 | 1 | 6 | 5. |
| 2010 Barcelona | 0 | 1 | 1 | 2 | 19. |
| 2012 Helsinki | 1 | 3 | 2 | 6 | 10. |
| 2014 Zürich | 2 | 0 | 0 | 2 | 10. |
| 2016 Amsterdam | 1 | 2 | 0 | 3 | 12. |
| Yhteensä | 8 | 12 | 7 | 27 | 21. |
Valko-Venäjän EM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet | Lajit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Maryna Arzamasava | 1 | 1 | 0 | 2 | 2012–2014 | 800 metrin juoksu |
| Alina Talai | 1 | 1 | 0 | 2 | 2012–2016 | 100 metrin aitajuoksu |
| Andrei Krautšanka | 1 | 0 | 1 | 2 | 2010–2014 | kymmenottelu |
| Vladimir Dubrovštšik | 1 | 0 | 0 | 1 | 1994 | kiekonheitto |
| Natalja H’araneka | 1 | 0 | 0 | 1 | 2006 | kuulantyöntö |
| Alesja Turava | 1 | 0 | 0 | 1 | 2006 | 3 000 metrin estejuoksu |
| Ryta Turava | 1 | 0 | 0 | 1 | 2006 | 20 kilometrin kävely |
| Tatsiana Khaladovich | 1 | 0 | 0 | 1 | 2016 | keihäänheitto |
| Janina Pravalinskaja (o.s. Karoltšyk) | 0 | 1 | 1 | 2 | 1998–2010 | kuulantyöntö |
| Ilona Usovitš | 0 | 1 | 1 | 2 | 2006–2012 | 400 metrin juoksu, 4 × 400 metrin viestijuoksu |
| Ihar Astapkovitš | 0 | 1 | 0 | 1 | 1994 | moukarinheitto |
| Natalja Duhnova | 0 | 1 | 0 | 1 | 1994 | 800 metrin juoksu |
| Jevgeni Mišulja | 0 | 1 | 0 | 1 | 1994 | 20 kilometrin kävely |
| Ellina Zvereva | 0 | 1 | 0 | 1 | 1994 | kiekonheitto |
| Vadzim Dzevjatouski | 0 | 1 | 0 | 1 | 2006 | moukarinheitto |
| Anna Kozak | 0 | 1 | 0 | 1 | 2006 | 4 × 400 metrin viestijuoksu |
| Svjatlana Usovitš | 0 | 1 | 0 | 1 | 2006 | 4 × 400 metrin viestijuoksu |
| Juliana Žalnjaruk | 0 | 1 | 0 | 1 | 2006 | 4 × 400 metrin viestijuoksu |
| Katsjaryna Paplauskaja | 0 | 1 | 0 | 1 | 2012 | 100 metrin aitajuoksu |
| Volha Sudarava | 0 | 1 | 0 | 1 | 2012 | pituushyppy |
| Ivan Tsih’an | 0 | 1 | 0 | 1 | 2016 | moukarinheitto |
| Natallja Sazanovitš | 0 | 0 | 2 | 2 | 1998–2002 | seitsenottelu |
| Aksana Drahun | 0 | 0 | 1 | 1 | 2006 | 4 × 100 metrin viestijuoksu |
| Julija Nestsjarenka | 0 | 0 | 1 | 1 | 2006 | 4 × 100 metrin viestijuoksu |
| Alena Neumjaržytskaja | 0 | 0 | 1 | 1 | 2006 | 4 × 100 metrin viestijuoksu |
| Natallja Safronnikava | 0 | 0 | 1 | 1 | 2006 | 4 × 100 metrin viestijuoksu |
| Aliaksei Tsapik | 0 | 0 | 1 | 1 | 2012 | kolmiloikka |
Slovenia yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 36. | 2 | 1 | 2 | 5 |
Slovenia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman Euroopan-mestaruuskilpailuihin vuodesta 1994. Aiemmin sen urheilijat edustivat Jugoslaviaa. Omana joukkueenaan Slovenia on saavuttanut yhteensä viisi mitalia, joista kaksi on kultaa. EM-kisojen mitalitilastossa se on 36. sijalla.
Slovenialle Euroopan-mestaruuden ovat voittaneet korkeushyppääjä Britta Bilač Helsingissä 1994 ja 800 metrin juoksija Jolanda Čeplak Münchenissä 2002. Budapestissa 1998 Brigita Bukovec saavutti hopeaa 100 metrin aitajuoksussa, Göteborgissa 2006 Matic Osovnikar pronssia 100 metrin juoksussa ja Amsterdamissa 2016 Robert Renner pronssia seiväshypyssä.
Slovenian menestys kisoittain

Helsingissä 1994 Britta Bilač voitti kultaa korkeushypyssä, ja hänen lisäkseen kahdeksan parhaan joukkoon sijoittui neljänneksi 100 metrin aitajuoksussa sijoittunut Brigita Bukovec. Budapestissa 1998 Bukovec oli Slovenian ainoa mitalisti aitajuoksun hopeallaan, ja pistesijoille ylti kuudenneksi pituushypyssä sijoittunut Gregor Cankar. Münchenissä 2002 Jolanda Čeplak voitti 800 metrin juoksussa kultaa, ja Alenka Bikar sijoittui kahdeksanneksi sekä sadan että 200 metrin juoksussa. Göteborgissa 2006 Matic Osovnikar juoksi 100 metrillä pronssille, ja pistesijoille pääsivät viidenneksi 800 metrin juoksussa sijoittunut Brigita Langerholc ja seitsemänneksi moukarinheitossa päätynyt Primož Kozmus. Barcelonassa 2010 Slovenia jäi ensi kertaa ilman mitaleja. Pistesijoille yltivät kuudenneksi kolmiloikassa sijoittunut Snežana Rodić ja seitsemänneksi keihäänheitossa sijoittunut Martina Ratej. Helsingissä 2012 slovenialaisurheilijat eivät saavuttaneet yhtään pistesijaa. Zürichissä 2014 joukkueen saavutuksena oli neljä pistesijaa. Amsterdamissa 2016 Robert Renner sai seiväshypyssä pronssia ja lisäksi pistesijoille ylti 400 metrin juoksussa viidenneksi sijoittunut Luka Janežic ja keihäänheitossa kuudenneksi sijoittunut Martina Ratej. Berliinissä 2018 pistesijoille yltivät keihäänheitossa neljänneksi sijoittunut Martina Ratej ja 400 metrin juoksussa viidenneksi sijoittunut Luka Janežič.
| Kisavuosi ja -paikka | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994 Helsinki | 1 | 0 | 0 | 1 | 13. |
| 1998 Budapest | 0 | 1 | 0 | 1 | 19. |
| 2002 München | 1 | 0 | 0 | 1 | 17. |
| 2006 Göteborg | 0 | 0 | 1 | 1 | 30. |
| 2010 Barcelona | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2012 Helsinki | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2014 Zürich | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2016 Amsterdam | 0 | 0 | 1 | 1 | 27 |
| 2018 Berliini | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Yhteensä | 2 | 1 | 2 | 5 | 36. |
Slovenian EM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet | Lajit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Britta Bilač | 1 | 0 | 0 | 1 | 1994 | korkeushyppy |
| Jolanda Čeplak | 1 | 0 | 0 | 1 | 2002 | 800 metrin juoksu |
| Brigita Bukovec | 0 | 1 | 0 | 1 | 1998 | 100 metrin aitajuoksu |
| Matic Osovnikar | 0 | 0 | 1 | 1 | 2006 | 100 metrin juoksu |
| Robert Renner | 0 | 0 | 1 | 1 | 2016 | seiväshyppy |
Severi Savonen

Severi Sefanias Savonen (2. huhtikuuta 1886 Turku – 4. tammikuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen tuberkuloosilääkäri ja lääkintöneuvos, joka ansioitui ennalta ehkäisevän terveydenhuollon sekä tuberkuloosinvastaisen työn kehittäjänä 1920-luvun puolivälistä aina 1950-luvulle.
Henkilöhistoria

Savosen vanhemmat olivat maalarimestari Robert Savonen ja Johanna Ulriika Saarinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1911 oli Gärd Ingeborg Ahlman (s. 1890). Heille syntyi viisi lasta, Kari (1912), Kirsti (1913), Kaisu (1917), Leena (1921) ja Eero (1926). Myös Savosen pojat tekivät merkittävän uran ennalta ehkäisevässä kansanterveystyössä, Kari Savonen Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön ylilääkärinä. Savonen tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1904 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1913. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1937.
Ammattiura

Savonen aloitti eteläpohjalaisen Teuvan kunnanlääkärinä vuonna 1913. Pitäjässä oli tuohon aikaan runsaasti tuberkuloosipotilaita, joten Savosen tuberkuloosiasiantuntemus kasvoi lyhyessä ajassa erinomaiseksi. Hänet nimitettiin vasta perustetun Teuvan tuberkuloosipiirin lääkäriksi 1918. Seitsemän vuotta myöhemmin hän aloitti Suomen Tuberkuloosin Vastustamisyhdistyksen sihteerinä ja asiamiehenä. Vuonna 1931 Savonen vieraili Skandinavian maissa tutustumassa sikäläisiin kokemuksiin tuberkuloosin vastustamisessa. Tuberkuloosin Vastustamisyhdistyksen johtokunta perusti Savosen esityksestä toimikunnan, jossa olivat mukana muun muassa lastentautien professori Arvo Ylppö sekä naistentautien ja synnytysten professori Laimi Leidenius.
Tuberkuloosin Vastustamisyhdistys teki yhteistyötä eritoten Mannerheimin Lastensuojeluliiton kanssa. He vaativat poliittisia päättäjiä palkkaamaan kouluhoitajia ja terveydenhoitajia. Toisen maailmansodan aikana Savonen järjesti Ruotsiin hoitopaikkoja suomalaisille tuberkuloosipotilaille. Savosen merkittäviin saavutuksiin kuuluu vuonna 1929 voimaan tulleen Kansanparantoloiden valtionapulain edistäminen. Sen ansiosta Suomeen kehitettiin koko maan kattava parantolaverkosto vuoteen 1941 mennessä. Lisäksi hän edisti työllään calmetterokotteen käyttöönottoa 1941. Savonen oli lääkintöhallituksen kansanterveystyön lääkintöneuvos  1943–1952 ja syyskuussa 1952 perustetun Alli Paasikiven Säätiön hallituksen jäsen. Kansainvälisen tuberkuloosin vastustamisliiton kunniajäseneksi hänet kutsuttiin 1959. Elämäntyöstään Savonen sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon 1957 ja työstään hänelle myönnettiin myös professorin arvonimi vuonna 1946.
Ihmisenä Severi Savosta luonnehdittiin suoraksi ja mutkattomaksi. Hän kunnostautui ennen kaikkea käytännön valistustyössä, jota avittivat hyvät puhujanlahjat. Uransa aikana hänen arvioitiin pitäneen yli  2000 esitelmää. Hän oli asiantuntijana ja  näyttelijänä vuonna 1933 valmistuneessa tuberkuloosin vaaroista valistavassa elokuvassa Ne 45000. Niin sanotut joulumerkkilapset olivat lähellä hänen sydäntään. Hän laati käsikirjoituksen Suomi-Filmin seitsenminuuttiseen lyhytelokuvaan Joulumerkki pienokaisten pelastajana (1954). Savonen julkaisi Woldemar Backmanin kanssa 1934 teoksen Keuhkotaudin kulku Suomessa vuosina 1771–1929. Siinä tuotiin kvantitatiivinen lähtökohta suomalaiseen tautien historian tutkimustyöhön. Vuonna 1951 hän julkaisi teoksen Keuhkotauti, sen ehkäisy ja hoito.
Aiheesta muualla

Terveysportti.fi
Terveyskirjasto.fi
Tutkielmat.uta.fi[vanhentunut linkki]
Allipaasikivensaatio.com[vanhentunut linkki]
Elonet.fi
Filha.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Bulgaria yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18. | 12 | 16 | 12 | 40 |
Bulgaria osallistui yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman Euroopan-mestaruuskilpailuihin ensimmäisen kerran vuonna 1934, tosin eräänlaisella B-joukkueella. Ensimmäisen mitalinsa se sai vuonna 1958 ja on sen jälkeen jäänyt vain kolmasti mitaleitta. Kaikkiaan maa on saavuttanut 12 kultamitalia, joista kolme on vuodelta 1986. Koko EM-kisahistorian mitalitilastossa se on 18. sijalla.
Bulgarian ainoa kaksinkertainen Euroopan-mestari on pika-aitajuoksija Svetla Dimitrova. Maan kultamitaleista naiset ovat voittaneet kahdeksan ja miehet neljä. Sen ensimmäinen EM-mitalisti oli Tukholmassa 1958 kiekonheitossa hopeaa saavuttanut Todor Artarski.
Bulgarian EM-mitalit kisoittain

| Kisapaikka ja -vuosi | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1934 Torino | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1938 Pariisi / Wien | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1946 Oslo | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1950 Bryssel | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1954 Bern | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1958 Tukholma | 0 | 1 | 0 | 1 | 11. |
| 1962 Belgrad | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1966 Budapest | 1 | 1 | 0 | 2 | 9. |
| 1969 Ateena | 1 | 0 | 0 | 1 | 11. |
| 1971 Helsinki | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1974 Rooma | 1 | 1 | 0 | 2 | 10. |
| 1978 Praha | 0 | 0 | 1 | 1 | 17. |
| 1982 Ateena | 1 | 2 | 1 | 4 | 8. |
| 1986 Stuttgart | 3 | 4 | 1 | 8 | 4. |
| 1990 Split | 0 | 1 | 1 | 2 | 14. |
| 1994 Helsinki | 2 | 0 | 3 | 5 | 10. |
| 1998 Budapest | 1 | 0 | 3 | 4 | 13. |
| 2002 München | 0 | 0 | 1 | 1 | 28. |
| 2006 Göteborg | 1 | 1 | 1 | 3 | 14. |
| 2010 Barcelona | 0 | 1 | 0 | 1 | 22. |
| 2012 Helsinki | 1 | 0 | 0 | 1 | 17. |
| 2014 Zürich | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2016 Amsterdam | 0 | 3 | 0 | 3 | 21. |
| 2018 Berliini | 0 | 1 | 0 | 1 | 21. |
| Yhteensä | 12 | 16 | 12 | 40 | 18. |
Bulgarian menestyneimmät EM-kisaurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet | Lajit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Svetla Dimitrova | 2 | 0 | 1 | 3 | 1994–1998 | 100 metrin aitajuoksu, 4 × 100 metrin viestijuoksu |
| Jordanka Donkova | 1 | 2 | 1 | 4 | 1982–1994 | 100 metrin aitajuoksu, 4 × 100 metrin viestijuoksu |
| Ivet Lalova-Collio | 1 | 2 | 0 | 3 | 2012–2016 | 100 metrin juoksu, 200 metrin juoksu |
| Liljana Tomova | 1 | 1 | 0 | 2 | 1974 | 800 metrin juoksu, 1 500 metrin juoksu |
| Tsvetanka Hristova | 1 | 1 | 0 | 2 | 1982–1986 | kiekonheitto |
| Hristo Markov | 1 | 1 | 0 | 2 | 1986–1990 | kolmiloikka |
| Vanja Stambolova | 1 | 1 | 0 | 2 | 2006–2010 | 400 metrin juoksu, 400 metrin aitajuoksu |
| Georgi Stojkovski | 1 | 0 | 0 | 1 | 1966 | kolmiloikka |
| Mihail Želev | 1 | 0 | 0 | 1 | 1969 | 3 000 metrin estejuoksu |
| Stefka Kostadinova | 1 | 0 | 0 | 1 | 1986 | korkeushyppy |
| Ivailo Mladenov | 1 | 0 | 0 | 1 | 1994 | pituushyppy |
| Anelia Nuneva | 0 | 2 | 0 | 2 | 1986 | 100 metrin juoksu, 4 × 100 metrin viestijuoksu |
| Mirela Demireva | 0 | 2 | 0 | 2 | 2016–2018 | korkeushyppy |
| Ginka Zagortševa | 0 | 1 | 1 | 2 | 1986 | 100 metrin aitajuoksu, 4 × 100 metrin viestijuoksu |
Psoriasis

| Psoriasis |
| --- | --- |
 Psoriasis selässä ja käsivarsissa
Luokitus
ICD-10:  L40
ICD-9:  696
OMIM:  177900
MedlinePlus:  000434
MeSH:  D011565
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Psoriasis tai psoriaasi, arkikielessä lyhyesti psori, vanhalta nimeltään hilsetystauti on krooninen iholla ja nivelissä esiintyvä tulehdustauti. Psoriasis on perinnöllinen ihon liikakasvun sairaus, jonka taudinkuva ja -kulku on hyvin yksilökohtaista, eikä kahta täysin samanlaista tapausta ole.lähde? Psoriasis on mahdollisesti autoimmuunisairaus. Psoriasiksella on myös mahdollisesti yhteys kehon D-vitamiinitasoon.
Psoriasisliiton arvion mukaan Suomessa tautia sairastavia on noin 150 000, joka on noin 2–3 prosenttia väestöstä. Alttiuden sairauteen on perinyt vielä useampi suomalainen, mutta tauti ei välttämättä puhkea kaikilla alttiuden perineillä.
Psoriasiksen on havaittu olevan yhteydessä joihinkin mielenterveyden häiriöihin, erityisesti masennukseen ja kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön. Psoriasiksen etiologia saattaakin selvitä tutkimalla niitä mielenterveyden häiriöitä, joiden kanssa se on yhteydessä.
Periytyvyys ja puhkeaminen

Alttius sairastua psoriasikseen on monitekijäisesti periytyvää. Alttiusgeenipaikkoja tunnetaan nykyisin kymmeniä. Näistä tärkein, PSORS1, sijaitsee kromosomissa 6p21. Vain noin 10 prosenttia alttiusgeenin kantajista sairastuu.
Psoriasiksessa T-lymfosyyttien ja ihon keratinosyyttisolujen keskinäisen kanssakäymisen säätely on epänormaalia. Ihon pintasolukon keratinosyytit jakautuvat nopeammin kuin terveessä ihossa ja kerääntyvät ihon pinnalle muodostaen hilsettä.
Tyypin I oireet alkavat tyypillisimmin 16–22 vuoden ja tyyppi II:n 57–60 vuoden iässä, mutta psoriasis voi puhjeta jo ennen 16. ikävuotta. Tauti voi puhjeta ensimmäisen kerran kaikenikäisillä ihmisillä laukaisevien tekijöiden, kuten esimerkiksi stressin, tulehdussairauksien, tupakoinnin, ylipainon, beetasalpaajien käytön, huonon suuhygienian ja runsaan alkoholin käytön myötävaikutuksesta. Psoriasis voi rauhoittua täysin oireettomaksi, mutta oireet voivat uusiutua vuosienkin kuluttua. Useilla psoriaatikoilla oireet ovat pahimmillaan talvella.