stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jeesuksen historiallisuus
Arkeologiset todisteet > Jaakobin luuarkku

Jaakobin luuarkku on kuolleen henkilön luiden hautaamiseen käytetty arkku, joka löytyi Israelista vuonna 2002. Hautakirjoituksen ja ajoituksen perusteella sen väitettiin olevan Jeesuksen veljen Jaakobin arkku, ja jotkut katsoivat sen todistavan, että ajanlaskun alun tienoilla eli merkittävä Jeesus, jonka isä oli Joosef ja veli Jaakob. Arkun aitous on kuitenkin joissakin akateemisissa piireissä kyseenalaistettu ja sitä on epäilty nykyaikana tehdyksi väärennökseksi — arkku olisi vanha, mutta tekstin Jeesukseen viittaava osa on lisätty nykyaikana. Jotkin uusimmista tutkimuksista puolustavat kaiverruksen aitoutta.
Arkeologiset todisteet > Talpiotin hauta

Talpiotin hauta on Talpiotista, Jerusalemin läheltä Israelista vuonna 1980 löydetty hauta. Hauta sisälsi löytöhetkellä kymmenen luuarkkua, joista yksi on myöhemmin kadonnut. Hauta tuli laajempaan julkisuuteen helmikuussa 2007, kun James Cameronin ja Simcha Jacobovicin tuottama dokumenttiohjelma The Lost Tomb of Jesus ja Jacobovicin kirjoittama kirja The Jesus Family Tomb esittivät teorian, jonka mukaan hauta olisi ollut Jeesuksen ja eräiden toisten häneen liittyvien Uudessa testamentissa mainittujen henkilöiden hautapaikka.
Muut todisteet > Jeesuksen kuolintapa

Uuden Testamentin eksegetiikan professori Ismo Dunderbergin mukaan Jeesuksen ristiinnaulitseminen todistaa hänen historiallisuudestaan. Kertomus ei olisi sepitettynä ollut hyvä markkinavaltti uuden uskonnon puolesta. Jeesus-tutkija Tom Holménin mukaan ”teloitusta ristillä pidetään tutkimuksessa eräänä varmimmista Jeesuksesta tiedetyistä asioista”. Hänen mukaansa syy varmuuteen on se, että ”sanoma ristiinnaulitusta Messiaasta ja Jumalan Pojasta näyttäytyi ajan ajattelun valossa niin hulluna, vastenmielisenä ja loukkaavana, ettei ristiinnaulitsemista mitenkään voi kuvitella keksityksi asiaksi”.
Kriitikot ovat torjuneet kuolintavan todistusarvon. Robert M. Pricen mukaan Jeesuksen kuolemasta on monta versiota. Ne eroavat toisistaan niin paljon, että tuntuvat  keksityiltä. Price väittää evankeliumien vanhimman ristiinnaulitsemiskertomuksen lainaavan sen psalmista numero 22. Matteus täydentää tätä Markuksen evankeliumin kertomusta uusilla lainauksilla Vanhan testamentin Sakarjan kirjasta sekä Viisauden kirjasta.
Jeesus myyttinä

Osa tutkijoista kyseenalaistaa Jeesuksen historiallisuuden. Heidän mukaansa Jeesusta ei ole koskaan ollut olemassa todellisena historiallisena henkilönä, vaan kyseessä on myytti. Jeesuksen historiallisuuden kyseenalaistajat eivät yleensä ole olleet historiantutkijoita.
Myyttiteorialle esitetään usein muun muassa seuraavia perusteluja:
Aineellista todistusaineistoa Jeesuksen olemassaolosta ei paljon ole
aikalaistodisteet Jeesuksen historiallisuudesta puuttuvat, vaikka useat joko samaan aikaan tai pian Jeesuksen jälkeen eläneet henkilöt olisivat voineet mainita Jeesuksen, mikäli kertomukset pitävät paikkansa. Nämä maininnat kuitenkin puuttuvat
varhaisimmat kristilliset kirjoitukset (esimerkiksi Paavalin kirjeet) vaikenevat lähes täysin Jeesuksen maallisen elämän yksityiskohdista, ja silloinkin kun kuvauksia on, ne ovat tulkinnanvaraisia, ja muun muassa Robert M. Pricen mukaan näyttää siltä, etteivät useimmat kirjeiden kirjoittajat ole uskoneet Jeesuksen eläneen vain vähän aikaa sitten.
tarina Jeesuksesta muistuttaa hyvin paljon Jeesuksen oletetun maanpäällisen elinajan, viimeisten sitä edeltäneiden ja ensimmäisten sitä seuranneiden vuosikymmenten kaunokirjallisuudelle tyypillistä sankaritarinalajia.
Tunnetuimpia Jeesuksen historiallisuuden kiistäjiä on George Albert Wells. Myöhemmin samaa näkemystä ovat edustaneet muiden muassa Earl Doherty, Robert M. Price Richard Carrier ja Alvar Ellegård. Esimerkiksi Timothy Freke ja Peter Gandy ovat lainanneet todisteena Toista Johanneksen kirjettä, jossa sanotaan: "Maailmassa on nyt liikkeellä monia eksyttäjiä, niitä jotka eivät tunnusta Jeesusta Kristusta ihmiseksi, lihaan tulleeksi".  Heidän mukaansa tämä viittaa siihen, että jo hyvin varhaisessa vaiheessa oli epäilyksiä Jeesuksen historiallisuudesta. Valtavirran tutkijatlähde? taas katsovat, että kyseinen kohta ei liity kysymykseen Jeesuksen olemassaolosta, vaan viittaa doketismiin.
Myyttiteorian ongelmia ovat muun muassa se, etteivät sen kannattajat ole esittäneet perusteltua vaihtoehtoista teoriaa evankeliumitradition synnylle ilman kiinnekohtaa historiallisen henkilön elämään, sekä se, ettei myyttiteoria selitä, miksi evankeliumien kuvauksissa on niin paljon eroja: jälkikäteen tietyn ideologian vahvistukseksi kirjoitetut tekstit olisivat todennäköisesti olleet yhtenäisempiä.
Aiheesta muualla

Doherty, Earl: Jeesuksen arvoitus.
Kankaanniemi, Matti: Jeesus historian henkilönä - Raamatun ulkopuoliset lähteet (Arkistoitu – Internet Archive) Nasaretilaisen haaste (2000)
Christian Evidences: Problems with the Denial of Christ's Claims (Arkistoitu – Internet Archive), a Christian rebuttal of claims of Jesus' historical nonexistence. (englanniksi)
Extrabiblical, Non-Christian Witnesses to Jesus before 200 a.d., an argument from a Christian point of view. (englanniksi)
Puutarhahauta Jerusalemissa.
Genesaretinjärven vene (engl. The Sea of Galilee Boat) esillä Yigal Alon Museossa Kibbutz Ginosarissa, Tiberiaksessa.
Johnny Winter And

| Johnny Winter And Johnny Winter |
| --- | --- | --- |

LP (1970) / CD (2012) -levyn kansikuva
Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1970
 Formaatti: LP-levy, CD-levy
 Tuottaja(t): Johnny Winter ja  Rick Derringer  
 Tyylilaji: blues rock
 Kesto: 41.44
 Levy-yhtiö: Columbia Records
Johnny Winterin muut studioalbumit
| Second Winter 1970 | Johnny Winter And 1970 | Still Alive And Well 1973 |
Johnny Winter And on yhdysvaltalaisen kitaristi, laulaja, lauluntekijä, yhtyeenjohtaja ja tuottaja Johnny Winterin kolmas varsinainen studioalbumi.
Albumia on sanottu kovatasoiseksi. Winterin taustayhtyeessä on entisiä McCoys-yhtyeen jäseniä. Rumpali Randy Z:n tilalle tuli tämän jälkeen Bobby Caldwell. Uusintajulkaisun (2012) kansitekstin mukaan albumilla on hitti "Rock And Roll, Hoochie Koo".
Julkaisuvuosi on 1970 ja levyn ovat tuottaneet Winter ja Rick Derringer. Tuotannossa ovat avustaneet Roy Segal ja Edgar Winter. Segal on toiminut myös äänittäjänä.
Levy-yhtiö on Columbia Records, CBS, Inc. / 51 W. 52 Street, New York, N.Y. Luettelotunnus on Columbia C 30221.
Valokuvat on ottanut Norman Seeff ja taidesuunnittelusta vastaa Lloyd Ziff.
Kiitoksissa on mainittu Steve Paul ja Teddy Slatus. Paul on manageri, joka järjesti Winterille levytyssopimuksen Columbia-yhtiölle.
Kappaleet

Albumin rauhalliset kappaleet ovat "No Time to Live", "Am I Here" ja "Let the Music Play".
| Sivu 1 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Guess I’ll Go Away | Johnny Winter | 3.29 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Ain’t That a Kindness | Mark Klingman | 3.30 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | No Time to Live | Steve Winwood, James Capaldi | 4.36 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Rock And Roll, Hoochie Koo | Rick Derringer | 3.32 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Am I Here | Randy Z | 3.25 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Look Up | Rick Derringer, Robyn Supraner | 3.35 |  |  |  |  |  |  |
| Sivu 2 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Prodigal Son | Johnny Winter | 4.19 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | On the Limb | Rick Derringer | 3.37 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Let the Music Play | Allan Nicholls, Otis Stephens | 3.15 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Nothing Left | Johnny Winter | 3.31 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Funky Music | Rick Derringer | 4.55 |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Johnny Winter – kitara, laulu
Rick Derringer – kitara, laulu
Randy Hobbs – basso, laulu
Randy Z – rummut
Uusintajulkaisut

2012 Johnny Winter: 5xCD Original Album Classics (Columbia 88725465472CD1), Sony Music Entertainment.
Aiheesta muualla

Johnny Winter And Discogsissa. (englanniksi)
Elea

| Elea> Ἐλέα Velia |
| --- | --- |
 Elean arkeologista aluetta.
Sijainti
 Elea
Koordinaatit:  40°9′42″N, 15°9′24″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Castellammare di Velia, Casal Velino, Salerno, Campania
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 540 eaa.–700-luku jaa.
Huippukausi:  n. 540–400 eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Suur-Kreikka
Aiheesta muualla
  Elea Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elea (m.kreik. Ἐλέα) eli Hyele (Ὑέλη, Hyelē), roomalaisella kaudella Velia (lat.), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Suur-Kreikassa eli Magna Graeciassa nykyisen Italian alueella. Sen arkeologinen alue sijaitsee nykyisen Casal Velinon kunnan alueella lähellä nykyistä Castellammare di Velian kaupunkia.
Elea oli alun perin kreikkalainen siirtokunta. Kaupunki tunnetaan ennen kaikkea filosofeistaan. Ksenofanes perusti Eleassa elealaisen filosofikoulukunnan, ja sieltä olivat kotoisin filosofit Parmenides ja Zenon Elealainen. Myöhemmin siitä tuli roomalainen kaupunki nimellä Velia. Kaupunki hylättiin keskiajalla. Sen arkeologinen alue on osa Unescon maailmanperintökohdetta nimeltä Cilenton ja Vallo di Dianon kansallispuisto, Paestumin ja Velian arkeologiset alueet sekä Certosa di Padula.
Maantiede

Elea sijaitsi Lucaniana myöhemmin tunnetulla alueella Tyrrhenanmeren länsirannikolla jotakuinkin Poseidonian (Paestum) ja Pyksuksen (Pyxus) puolessa välissä. Kaupunki oli rakennettu Apenniinien ulokkeena olevan vuorenharjanteen päähän pienen lahden rannalle. Kaupungin ydin sijaitsi vajaan kilometrin rannikosta sisämaahan. Elean länsipuolella virtasi Hales eli Elees-joki (nyk. Alento). Se laski mereen noin kilometrin kaupungista länteen.
Elean ympäristö ei koskaan ollut erityisen hyvää maanviljelylle, ja siksi kaupungin talous perustui aina ennen kaikkea merikauppaan ja kalastukseen. Viljelykelpoisen alueen koosta kaupungin ympärillä on esitettu eri arvioita: toisen arvion mukaan se olisi ollut noin 13 neliökilometriä, toisen arvion mukaan kattanut alueen noin 4–5 kilometrin säteellä kaupungista. Kaupunkivaltion hallussa olleen alueen maksimikoko on ollut 400–500 neliökilometriä, mutta todennäköisesti alue on ollut pienempi. Sitä rajoitti pohjoisessa Poseidonian alue ja etelässä Pyksuksen alue.
Elea voidaan lukea osaksi Suur-Kreikan eli Magna Graecian aluetta termin laajassa merkityksessä. Joskus termillä viitataan kuitenkin lähinnä aivan Italian eteläisimmän rannikon kreikkalaiskaupunkeihin ja kaikkein rajatuimmassa merkityksessä pelkästään Tarantonlahden siirtokuntiin.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Elea liittyi suhteellisen varhain Rooman liittolaiseksi ja oli sen kanssa hyvissä väleissä. Roomalaiset tapasivat ottaa Cereen papit Eleasta ja Neapoliista, sillä tämän kultti oli kreikkalaista alkuperää ja liittyi Demeterin kulttiin. Toisessa puunilaissodassa 218–202 eaa. kaupunki antoi Rooman kanssa tekemänsä sopimuksen mukaisesti laivoja Rooman käyttöön, ja toimi linnoituksena Hannibalin joukkoja vastaan.
Vuoden 90 eaa. Lex Julian jälkeen, viimeistään 88 eaa., Eleasta tuli tavallinen roomalaiskaupunki. Toisen triumviraatin sodassa Caesarin murhaajia vastaan Elea toimi yhtenä Brutuksen tukikohdista, sillä tällä oli huvila kaupungissa.
Elea eli Velia menestyi roomalaisella ajalla edelleen suhteellisen hyvin. Se säilytti pitkään kreikkalaisen identiteettinsä ja kreikan kielen. Kaupunki tunnettiin muun muassa Parmenideen oppilaiden perustamasta lääketieteen koulukunnasta. Velia tuli kuuluisaksi myös suotuisasta ja terveellisestä ilmastostaan, ja useat merkkihenkilöt tulivat sinne parantuakseen. Roomalainen ylimystö myös hankki huviloita seudulta. Rooman keisarikaudella kaupungin nimi mainitaan antiikin lähteissä kuitenkin vain harvoin.
Historia > Myöhäisantiikista keskiajalle

Myöhemmän antiikin aikana Velia taantui. Tähän vaikutti muun muassa se, että kaupungin satama liettyi umpeen ja se jäi muutoinkin kulkureittien ulkopuolelle. Varhaisella kristillisellä kaudella kaupungista tuli piispanistuin, ja sillä oli tämä asema vielä Gregorius Suuren aikaan 599 jaa. Velia hylättiin lopullisesti todennäköisesti 700- ja 800-luvuilla saraseenien hyökkäysten vuoksi, samalla tavalla kuin muun muassa Paestum. Tuolloin kaupungin piispanistuin yhdistettiin Capaccion piispanistuimeen, joka oli Paestumin seuraaja.
Myöhemmin keskiajalla antiikin aikaisen kaupungin paikalle rakennettiin linnoitus, joka tunnettiin nimellä Castell‘ a Mare della Brucca.
Rakennukset ja löydökset

Elean akropoliina eli linnavuorena toimi kohti merta kurottuvan vuorenharjanteen länsipää. Kaupunki oli ympäröity monimutkaisella muurijärjestelmällä, jonka reitti voidaan jäljittää kauttaaltaan. Muurien kokonaispituus on noin neljä kilometriä ja niiden sisään jäävän alueen koko noin 64 hehtaaria. Akropoliin koko oli tästä noin 9 hehtaaria. Muurit ympäröivät kolme aluetta niin, että hätilanteessa osa alueista voitiin menettää, mutta loput olivat edelleen puolustettavissa. Muurien ensimmäinen kehä ympäröi kaupungin etelä- ja itäosan, toinen kehä pohjoisosan ja kolmas akropoliin ja kaupungin kaakkoisosan. Muurit rakennettiin heti kaupungin perustamisen jälkeen noin 520 eaa. Parhaiten säilynyt osa muurista alkaa akropoliilta ja kulkee vuorenharjannetta koilliseen.
Akropoliilla sijaitsi laaja pyhäkköalue, jonka varhaisimmat rakenteet ovat 500-luvulta eaa. Merkittävin oli joonialaista tyyliä edustanut temppeli, jonka perustusten koko on ollut noin 32,5 x 18,4 metriä. Sen oletetaan olleen omistettu Athene Poliaalle. Temppeli on ajoitettu 400-luvun eaa. alkupuolelle. Keskiaikaisen linnan torni on osittain temppelin raunioiden päällä. Akropoliilla oli myös Poseidon Asfaleioksen pyhäkkö. Kukkulalla sijaitsi myös kaupungin teatteri. Alueella ovat myös kaupungin kaikkein vanhimmat asutusjäänteet 500-luvulta eaa. Nykyään kukkulalla on keskiaikaisten linnoitteiden lisäksi kaksi kirkkoa, Capella Palatina sekä Santa Maria. Kaikkien näiden rakentamiseen on käytetty antiikin aikaisten rakennusten kiviä.
Alakaupunki levittäytyi laajalle alueelle, erityisesti sataman suuntaan. Sen ydinalue agora mukaan lukien sijaitsi akropoliin kaakkoispuolella. Agora oli ympäröity pylväiköin. Eräs mielenkiintoinen löytö on cryptoporticus, joka vaikuttaa olleen jonkinlaisen lääketieteellisen seuran käytössä. Sitä on ehdotettu myös palaestraksi ja sacellumiksi. Se rakennettiin ajanlaskun alun tienoilla ja uudelleen 100-luvulla jaa. Muihin löytöihin lukeutuvat muun muassa toinen Poseidon Asfaleioksen pyhäkkö; Zeuksen ja Asklepioksen pyhäköt; Masseria Cobellis -nimellä tunnettu julkinen rakennus, johon kuului nymfaion; roomalainen kylpylä; bothros eli votiivilahjakuoppa, josta on löydetty suuri määrä votiivilahjoja; sekä lukuisat roomalaisen ajan yksityistalot.
Kaupungin varhaisimpana satama toimi joen suu. Myöhemmin satamaksi rakennettiin keinotekoinen allas, joka sijaitsi lähellä joen suuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elea eli Velia Wikimedia Commonsissa
Velia - Elea (italiaksi)
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Elean arkeologista aluetta.
Elean (Hyelen) lyömä stateeri, n. 350–310 eaa. Kuvituksessa Athene ja leijona.
Elean teatteri.
Velian keskiaikaisia linnoitteita ja torneja, joiden rakentamisessa on käytetty antiikin aikaisten rakennusten kiviä.
Akropoliin temppelin perustukset.
Asklepioksen pyhäkön rauniot.
Porta Rosana tunnettu portti.
Elokuunasteri

| Elokuunasteri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Koruasterit Aster
Laji::  amellus
Kaksiosainen nimi
 Aster amellus  L. 
Katso myös
   Elokuunasteri Wikispeciesissä   Elokuunasteri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elokuunasteri (Aster amellus) on lajikkeesta riippuen sinipuna- tai harvemmin puna- tai valkokukkainen asterikasvi. Se kukkii elo-syyskuussa. Se on kotoisin Euroopan itäosista sekä Siperian länsiosista.
Kooltaan kasvi on lajikkeesta riippuen 30–60 senttimetriä, harvoin matalampi tai korkeampi. Lehdet ovat pitkänomaisia ja karvapeitteisiä. Versot ovat voimakkaasti haarautuneet. Laitakukat ovat sinisiä tai ruusunpunaisia sekä kehräkukat keltaisia. Kukka on myös kestävä erilaisia tauteja vastaan.
Kasville sopii alustakseen kevyt, ravinnepitoinen ja ojitettu maa, jonka pitää olla auringossa.
Reggie de Jong

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Reggie de Jong vuonna 1980. |  Reggie de Jong vuonna 1980. |  Reggie de Jong vuonna 1980. |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Moskova 1980 | 4 × 100 m vapaauintiviesti |  |
| EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Pronssia | Rooma 1983 | 4 × 200 m vapaauintiviesti |  |
Regina ”Reggie” Constance de Jong (s. 7. tammikuuta 1964 Hilversum, Pohjois-Hollanti), on alankomaalainen vapaauimari, joka osallistui vuoden 1980 kesäolympialaisiin. Siellä hän saavutti 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä pronssia (joukkueella Conny van Bentum, Wilma van Velsen, de Jong, ja Annelies Maas, aika 3.49,51). Lisäksi hän osallistui 200 metrin vapaauintiin (5. sija, aika 2.02,76), 400 metrin vapaauintiin (7. sija, aika 4.15,95) ja 800 metrin vapaauintiin (ei sijoittunut, aika 8.54,49).
Elefant

Vaurioitunut Elefant Italiassa vuonna 1944.
Elefant eli Panzerjäger Tiger (P), myös Ferdinand (für 8,8 cm PaK 43/2 L/71, Sd. Kfz. 184) oli Saksan toisen maailmansodan aikainen järeä panssarintorjuntavaunu (Panzerjäger). Vaunusta käytettiin useampia nimiä, muun muassa Tiger-Sturmgeschütz, Sturmgeschütz mit 8,8 cm PaK 43/2, Ferdinand ja myöhemmin Elefant.
Käyttö

Yksi syy Kurskin taistelun myöhästymiseen oli uusien Pantherien ja Ferdinandien myöhästyminen. Ferdinandeista muodostettiin kaksi raskasta panssarintorjuntapataljoonaa (schwere Panzerjägerabteilung), 653. (majuri Steinwachs) ja 654. (majuri Noak), jotka liitettiin panssarintorjuntavaunurykmentti (Jagdpanzer Regiment) 656:een. Kummassakin pataljoonassa oli kolme komppaniaa, joissa oli kolme neljän Elefantin joukkuetta. Pataljoonassa oli yhteensä 45 Ferdinandia, mukaan lukien kaksi pataljoonan esikunnan komentovaunua.
Rykmentti osallistui Kurskin taisteluun osana LI (51.) panssariarmeijakuntaa pohjoisessa. 27. heinäkuuta 1943 mennessä Elefantit olivat tuhonneet 502 vihollisen vaunua, 20 panssaritorjuntatykkiä ja 100 muuta tykkiä. Myös omat tappiot olivat korkeat. Huono liikkuvuus ja kiinteän konekiväärin puute osoittautuivat ongelmiksi. Jos vaunu menetti kosketuksen jalkaväkeen, se oli helppo saalis vihollisen panssaritorjuntamiehille. Osa vaunuista juuttui kiinni ja jouduttiin hylkäämään. Vuoden 1943 loppuun rykmentin jäänteet taistelivat Nikopolin sillanpäässä ja Dnjeprin mutkassa ja tuhosivat yli 200 tankkia. Parhaimmillaan vaunu oli liikkuvana panssarintorjuntatykkinä. Talvella 1943–1944 taisteluista selvinneet 52 Ferdinandia lähetettiin Itävaltaan tehdaskunnostukseen. Nibelungenwerke kunnosti 47 vaunua ja maavoimien ajoneuvopaja (Heeres-Kraftfahrzeug-Werkstatt) viisi pahemmin vaurioitunutta vaunua Wienissä. Vaunuihin asennettiin muun muassa kaivattu radistin runkokonekivääri ja prismoilla varustettu vaununjohtajan kupu. Työt saatettiin loppuun keväällä 1944. Vaunun nimi muutettiin Elefantiksi Führerin käskyillä 1. helmikuuta 1944 ja 27. helmikuuta 1944, joten näistä 52:sta modifioidusta vaunusta käytettiin nimeä Elefant, mutta vielä Kurskin taistelussa ne tunnettiin Ferdinandeina.
653. raskaan panssarintorjuntapataljoonan 1. komppania taisteli keväällä 1944 Italiassa, esimerkiksi Nettunossa. Elefantien huono maastoliikkuvuus korostui entisestään Italian vaihtelevassa maastossa verrattuna Ukrainan aroihin. Vaunuja piinasi edelleen tekninen epäluotettavuus ja monia Elefanteja menetettiin teknisten vikojen takia. Osaa näistä vaunuista käytettiin panssarintorjuntatykkeinä maahan kaivetuista tuliasemista. Pataljoonan 2. ja 3. komppaniat puolestaan taistelivat itärintamalla. Jäljelle jääneistä Elefanteista muodostettiin loppuvuodesta 1944 614. raskas panssarintorjuntakomppania, jonka vahvuus oli 14 vaunua 30. joulukuuta 1944. Komppanian viimeiset neljä Elefantia olivat taistelussa Zossenissa Berliinin eteläpuolella 22. huhtikuuta 1945.
Kaksi vaunua on säilynyt jälkipolville (yksi Ferdinand ja yksi Elefant), joista Ferdinand on Kubinkan panssarimuseossa Venäjällä ja Elefant Aberdeenissa USA:n Marylandissa.
Tekniset tiedot

Miehistö: 6 (johtaja, ampuja, ajaja, radisti ja kaksi lataajaa)
Taistelupaino: 65 tn
Mitat
Pituus putki edessä: 8,14 m
Pituus ilman putkea: 6,97 m
Korkeus: 2,97 m
Leveys: 3,38 m
Raideleveys: 2,68 m
Huippunopeus: 30 km/h
Telat: Kgs 64/640/150
Tyyppi: yksiharjainen
Leveys: 640 mm
Kosketuspituus: 4,175 m
Telakenkien lukumäärä/tela: 109
Telapaine: 1,23 kg/cm²
Jousitus: sauvajousitus
Esteenylityskyky: 0,78 m
Kaivannonylityskyky: 2,64 m
Kahlauskyky: 1 m
Kiipeämiskyky: 22°
Tomintasäde: 150 km
Moottori: Maybach HL 120 TRM (2 kpl)
Tyyppi: V-12
Polttoaine: bensiini
Teho: 2x300 hv/3000 kierr/min
Iskutilavuus: 11,867 l
Puristussuhde: 6,5:1
Polttoainetäyttö: 1080 l
Sähkömoottori: Siemens-Schuckert D 1495a (2 kpl)
Teho: 2x230 kW
Generaattori: Siemens-Schuckert aGV (2 kpl)
Jännite: 500 V
Vaihteisto: Porsche-Siemens
Tyyppi: sähköinen
Vaihteiden lukumäärä: 3/3
Kytkin: sähköinen
Ohjausjärjestelmä: sähköinen
Pääase: 8,8 cm Pak 43/2
Tyyppi: panssarintorjuntakanuuna
Kaliiperi: 88 mm
Ammuksen lähtönopeus: 1000 m/s (panssarikranaatti)
Putken pituus: 71 kaliiperia
Lukko: puoliautomaattinen, sivusuunnassa liikkuva sulkukappale
Rekyylin pituus: 550 mm (normaali), 580 mm (maksimi)
Korkeussuuntausala: –8/+15°
Sivusuuntausala: 15° oikealle ja vasemmalle
Laukauksia mukana: 55
Tykin tähtäin: Sfl. Z. F. 1a
Suurennos: 5x
Näkökenttä: 8°
Konekivääri: MG-34
Lukumäärä: 2 (Elefant), 1 (Ferdinand)
Tulinopeus: 900 ls/min
Panssarointi

Runko
Etuyläviistopanssari: 100+100 mm
Sivut: 80 mm
Pohja edessä: 50 mm
Pohja takana: 20 mm
Kansi: 30 mm
Takaosa: 80 mm
Torni
Etupanssari: 200 mm
Sivut: 80 mm
Takaosa: 80 mm
Kirjallisuutta

Spielberger, W.J.: Schwere Jagdpanzer: Entwicklung-Fertigung-Einsatz, Band 15 der Reihe Militärfahrzeuge.  Motorbuchverlag Stuttgart, 1993.  ISBN 3-613-01517-X
Spielberger, W.J.: Der Panzer-Kampfwagen Tiger und seine Abarten, Band 7 der Reihe Militärfahrzeuge, 7. painos.  Motorbuchverlag Stuttgart, 2003.  ISBN 3-87943-456-5