stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Konservatiivipuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)
Historia

Nykyisen konservatiivipuolueen historia alkaa 1830-luvulta, mutta sen edeltäjä Tory-puolue on vaikuttanut jo 1600-luvulla. Poliittiset liitot olivat tuolloin löysempiä kuin nyt, ja niihin sisältyi monia alaryhmiä. 1780-luvulta aina 1820-luvulle asti ryhmää johti William Pitt nuorempi, jonka seuraajia alettiin kutsua Tory-nimellä. 1820-luvulla ryhmä hajosi erimielisyyksiin, jolloin myös Arthur Wellesleyn johtama hallitus kaatui.
Tämä johdosta Robert Peel kokosi uuden koalition ja määritteli 1834 sen perusperiaatteet. Vuonna 1841 hän hallituksen, ja nykyisen konservatiivipuolueen katsotaan syntyneen. Vuonna 1846 Peelin kannattajat erosivat puolueesta suojatulleista (Corn Laws) syntyneen erimielisyyden johdosta, mutta konservatiiviryhmä jatkoi olemassaoloaan.
Puolue vakiintui vähitellen, vaikka se ei muodostanutkaan uutta enemmistöhallitusta ennen 1870-lukua. Benjamin Disraelin jingoismi ja sosiaaliset uudistukset toivat puolueelle lisäkannattajia vaalivoiton saavuttamiseksi 1874, mutta valta menetettiin 1880. Liberaalipuolueen hajottua Irlannin itsehallintokiistan vuoksi 1886 konservatiivit saavuttivat viimein enemmistön.
Konservatiivit, Robert Gascoyne-Cecilin, Salisburyn lordin johtamina, pitivät pääasiassa valtaa seuraavat 20 vuotta liberaali-unionistien tuella. Vuodesta 1895 konservatiivi–liberaali–unionisti-liittoa kutsuttiin yksinkertaisesti ”unionisteiksi”. Lordi Saliburyn erottua sisäiset kiistat veroista johtivat vakavaan tappioon liberaaleille vuoden 1906 vaaleissa. Unionistit vastustivat monia uuden hallituksen uudistuksia, ja unionistien hallitsema parlamentin ylähuone hylkäsi 1910 hallituksen budjetin johtaen pitkään kiistaan parlamenttiuudistuksesta. Konservatiivit paikkasivat menetyksiään vuoden 1910 vaaleissa, mutta liberaalit pysyivät vallassa Irlannin nationalistien tuella. Ensimmäisen maailmansodan alla konservatiivien voitto alkoi jo näyttää varmalta. Liberaalien epäonnistumiset sodan alussa johtivat unionistien nousuun hallitukseen, aluksi liberaalien kanssa, sitten liberaalipuolueen hajottua konservatiivit nousivat David Lloyd Georgen koalitiohallituksen johtoon.
Konservatiivivaltaa kesti lähes koko sotien välinen aika. Hallituksen muodostivat Stanley Baldwinin johtamat konservatiivit yksin tai kokoomushallituksen johdossa. Sodan jälkeen tilanne kuitenkin muuttui, ja konservatiivit kärsivät selvän tappion vuoden 1945 vaaleissa.
Konservatiivit hyväksyivät monet työväenpuolueen uudistuksista ja palasivat hallitukseen vuoden 1951 vaalien jälkeen. Työväenpuolueen pysyessä vallassa kaksitoista vuotta viidestätoista vuosien 1964 ja 1979 välillä konservatiivien valta oli vähäistä.
Historia > Thatcherin kausi

Vuonna 1975 Keith Josephin ja Margaret Thatcherin johtamat monetaristit haastoivat puolueen puheenjohtajan Edward Heathin, ja Thatcher valittiin puolueen johtoon 1975. Britannian talousvaikeudet, mukaan lukien Kansainvälisen valuuttarahaston väliintulo, talven 1978–1979 lakot ja kasvava inflaatio johtivat työväenpuolueen häviöön ja konservatiivipuolueen voittoon vuoden 1979 vaaleissa 43 paikan erolla. Thatcheristä tuli Britannian ensimmäinen naispääministeri.
Thatcheristä tuli huippusuosittu Falklandin sodan jälkeen, ja vasemmiston saaman leiman vuoksi konservatiivit voittivat 1983 vaalit selvästi 144 paikan erolla ja edelleen 1987 102 paikalla.
Thatcherin toista ja kolmatta kautta hallitsivat valtionyhtiöiden yksityistämiset, British Telecomin 1984, linja-autoyhtiöiden 1985, British Gasin 1986, British Airwaysin 1987, British Leylandin ja British Steelin 1988.
Vuonna 1989 paikallishallinnon verotusta pyrittiin uudistamaan siirtymällä muinaisesta kiinteistöverosta tasasummaveroon (Community Charge, joka sai nimen henkivero, poll tax). Uusi maksu oli yhtä suuri jokaiselle asukkaalle huolimatta heidän tulotasostaan ja tilanteestaan. Thatcherin suosio laski nyt pohjalukemiin, kuten monta kertaa aikaisemminkin, mutta nyt konservatiivit uskoivat tämän maksavan heille heidän hallituspaikkansa. Thatcher syrjäytettiin, ja konservatiivien johtoon nousi John Major.
Historia > Majorin pääministerikausi

Major hylkäsi Community Chargen ja se korvattiin vanhankaltaisella Council Taxilla.selvennä Yksityistämisiä jatkettiin. Konservatiivit voittivat niukasti vuoden 1992 vaalit 21 paikan erolla. Majorin ensimmäisellä kaudella puoluetta ravisteli sarja skandaaleja, mutta myös puolueen sisällä oli jako suhtautumisessa Euroopan unioniin. Konservatiivit saivat vähitellen 1980- ja 1990-luvuilla roskajoukon maineen (sleaze), koska heidän katsottiin sekaantuneen väärinkäytöksiin ja hurskasteluun.kenen mukaan? Majorin moraalikampanja, Back to Basics, antoi iltapäivälehdille aiheen käsitellä puolueen skandaaleja yksityiskohtaisesti.
Vuonna 1995 Major erosi toivoen voittavansa uudelleenvalinnan ja hiljentääkseen Maastrichtin sopimuksen vastustajat. Kauden edetessä konservatiivien kannatus hiipui, ja jopa sairaita edustajia haalittiin alahuoneeseen äänestämään hallituksen puolesta.
Historia > Oppositioasema vuosina 1997–2010

Ennustusten mukaisesti työväenpuolue voitti vuoden 1997 parlamenttivaalit, mutta voiton laajuus oli yllätys. Kannatuksen kasvu oli paikoin jopa 20 prosenttia ja työväenpuolue sai 177 edustajan etumatkan, kun taas konservatiivit menettivät kaikki paikkansa Englannin ulkopuolella. Major erosi vuorokauden sisällä.
Johtajuusäänestyksessä viidestä ehdokkaasta valittiin puolueen johtoon William Hague. Vuoden 2001 vaaleissa konservatiivit keskittyivät Eurooppa-kysymykseen, turvapaikanhakijoihin ja veroleikkauksiin julistaen olevansa ainoa puolue joka voisi ”pelastaa punnan”. Vaaleissa puolue sai yhden lisäpaikan ja Hague erosi.
Seuraavaksi puolueen johtoon tuli Iain Duncan Smith, joka erotettiin luottamusäänestyksessä 29. lokakuuta 2003.
Ainoana ehdokkaana puolueen johtoon valittiin parlamentin jäsen Michael Howard 6. marraskuuta 2003. Howard karsi varjohallitustaan, eikä siinä, kuten perinteisesti, osoitettu suoraa korvaajaa kaikille hallituksen ministerinpaikoille.
Historia > Hallituspuolueena vuodesta 2010 alkaen

Vuoden 2005 parlamenttivaaleissa konservatiivipuolue sai 31 lisäpaikkaa, mikä leikkasi työväenpuolueen etumatkan 66 paikkaan. Howard ilmoitti seuraavana päivänä, että tunsi itsensä liian vanhaksi johtamaan puoluetta seuraaviin vaaleihin saakka, ja eroaisi uuden johtajan tieltä ennen niitä. Joulukuussa 2005 puolueen johtoon valittiinkin nuori David Cameron.
Vuoden 2010 parlamenttivaaleissa konservatiivit nousivat suurimmaksi puolueeksi, mutta eivät saaneet yksinään enemmistöä parlamenttiin. Cameron kohosi pääministeriksi muodostamalla koalitiohallituksen yhdessä liberaalidemokraattisen puolueen kanssa.
Vuoden 2015 vaaleissa puolue sai 330 paikkaa ja muodosti hallituksen yksin. Hallitus järjesti vuonna 2016 vaalikampanjassaan lupaamansa kansanäänestyksen Britannian EU-erosta; EU-eron kannattajien voiton jälkeen Cameron erosi ja puheenjohtajaksi nousi sisäministeri Theresa May.
Vuoden 2017 vaaleissa konservatiivit saivat 317 paikkaa ja menettivät absoluuttisen enemmistönsä, ja joutuivat muodostamaan vähemmistöhallituksen pohjoisirlantilaisen demokraattisen unionistipuolueen (DUP) tuella.
Vuonna 2019 puolueen puheenjohtajaksi valittiin Boris Johnson, ja saman vuoden vaalit konservatiivipuolue voitti ylivoimaisesti saaden 365 paikkaa ja muodostaen jälleen yksin hallituksen.
Puheenjohtajat

| Puheenjohtaja | Vuodet |
| --- | --- |
Robert Peel: 1834–1846
Edward Geoffrey Smith Stanley: 1846–1868
Benjamin Disraeli: 1868–1881
Robert Gascoyne-Cecil: 1881–1902
Arthur Balfour: 1902–1911
Andrew Bonar Law: 1911–1921
Austen Chamberlain: 1921–1922
Andrew Bonar Law: 1922–1923
Stanley Baldwin: 1923–1937
Neville Chamberlain: 1937–1940
Winston Churchill: 1940–1955
Anthony Eden: 1955–1957
Harold Macmillan: 1957–1963
Alec Douglas-Home: 1963–1965
Edward Heath: 1965–1975
Margaret Thatcher: 1975–1990
John Major: 1990–1997
William Hague: 1997–2001
Iain Duncan Smith: 2001–2003
Michael Howard: 2003–2005
David Cameron: 2005–2016
Theresa May: 2016–2019
Boris Johnson: 2019–2022
Liz Truss: 2022
Rishi Sunak: 2022–2024
Kemi Badenoch: 2024–
Vaalimenestys parlamenttivaaleissa

| Vaalit | Puheenjohtaja | Äänimäärä | Äänisuus | Paikkoja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1835 | Robert Peel | 261 269 | 40,8% | 273 / 658  |
| 1837 | Robert Peel | 379 694 | 48,3% | 314 / 658  |
| 1841 | Robert Peel | 379 694 | 56,9% | 367 / 658  |
| 1847 | Edward Smith-Stanley | 205 481 | 42,7% | 325 / 656  |
| 1852 | Edward Smith-Stanley | 311 481 | 41,9% | 330 / 654  |
| 1857 | Edward Smith-Stanley | 239 712 | 34,0% | 264 / 654  |
| 1859 | Edward Smith-Stanley | 193 232 | 34,3% | 298 / 654  |
| 1865 | Edward Smith-Stanley | 346 035 | 40,5% | 289 / 658  |
| 1868 | Benjamin Disraeli | 903 318 | 38,4% | 271 / 658  |
| 1874 | Benjamin Disraeli | 1 091 708 | 44,3% | 350 / 652  |
| 1880 | Benjamin Disraeli | 1 462 351 | 42,5% | 237 / 652  |
| 1885 | Robert Gascoyne-Cecil | 1 869 560 | 43,4% | 247 / 670  |
| 1886 | Robert Gascoyne-Cecil | 1 417 627 | 51,4% | 393 / 670  |
| 1892 | Robert Gascoyne-Cecil | 2 028 586 | 47,0% | 314 / 670  |
| 1895 | Robert Gascoyne-Cecil | 1 759 484 | 49,3% | 411 / 670  |
| 1900 | Robert Gascoyne-Cecil | 1 637 683 | 50,2% | 402 / 670  |
| 1906  | Arthur Balfour | 2 278 076 | 43,4% | 156 / 670  |
| tammikuu 1910 | Arthur Balfour | 2 919 236 | 46,8% | 272 / 670  |
| joulukuu 1910 | Arthur Balfour | 2 270 753 | 46,6% | 271 / 670  |
| 1918  | Bonar Law | 4003 848 | 38,4% | 379 / 707  |
| 1922  | Bonar Law | 5 294 465 | 38,5% | 344 / 615  |
| 1923  | Stanley Baldwin | 5 286 159 | 38,0% | 258 / 625  |
| 1924  | Stanley Baldwin | 7 418 983 | 46,8% | 412 / 615  |
| 1929  | Stanley Baldwin | 8 252 527 | 38,1% | 260 / 615  |
| 1931  | Stanley Baldwin | 11 377 022 | 55,0% | 470 / 615  |
| 1935  | Stanley Baldwin | 10 025 083 | 47,8% | 386 / 615  |
| 1945  | Winston Churchill | 8 716 211 | 36,2% | 197 / 640  |
| 1950  | Winston Churchill | 11 507 061 | 40,0% | 282 / 625  |
| 1951  | Winston Churchill | 13 724 418 | 48,0% | 302 / 625  |
| 1955  | Anthony Eden | 13 310 891 | 49,7% | 324 / 630  |
| 1959  | Harold Macmillan | 13 750 875 | 49,4% | 345 / 630  |
| 1964  | Alec Douglas-Home | 12002 642 | 43,4% | 298 / 630  |
| 1966  | Edward Heath | 11 418 455 | 41,9% | 250 / 630  |
| 1970 | Edward Heath | 13 145 123 | 46,4% | 330 / 630  |
| helmikuu 1974  | Edward Heath | 11 872 180 | 37,9% | 297 / 635  |
| lokakuu 1974 | Edward Heath | 10 462 565 | 35,8% | 277 / 635  |
| 1979  | Margaret Thatcher | 13 697 923 | 43,9% | 339 / 635  |
| 1983  | Margaret Thatcher | 13 012 316 | 42,4% | 397 / 650  |
| 1987  | Margaret Thatcher | 13 760 935 | 42,2% | 376 / 650  |
| 1992 | John Major | 14 093007 | 41,9% | 336 / 651  |
| 1997  | John Major | 9 600 943 | 30,7% | 165 / 659  |
| 2001  | William Hague | 8 357 615 | 31,7% | 166 / 659  |
| 2005  | Michael Howard | 8 785 941 | 32,4% | 198 / 646  |
| 2010 | David Cameron | 10 704 647 | 36,1% | 306 / 650  |
| 2015 | David Cameron | 11 334 920 | 36,9% | 330 / 650  |
| 2017 | Theresa May | 13 632 914 | 42,3% | 317 / 650  |
| 2019 | Boris Johnson | 13 966 451 | 43,6% | 365 / 650  |
| 2024 | Rishi Sunak | 6 814 650 | 23,7% | 121 / 650  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konservatiivipuolue (Yhdistynyt kuningaskunta) Wikimedia Commonsissa
Konservatiivipuolueen kotisivu (englanniksi)
Konservatiivien juliste vuodelta 1909 esittää sosialismia edustavan pedon kuristavan Britanniaa.
Gimme Shelter (albumi)

| Gimme Shelter The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1968–1969 / 1966
 Julkaistu: 16. elokuuta 1971
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Andrew Loog Oldham, Jimmy Miller
 Tyylilaji: rock
 Levy-yhtiö: Decca Records
Listasijoitukset
  19. (syyskuu 1971)
The Rolling Stonesin muut kokoelmalevyt
| Stone Age 1971 | Gimme Shelter 1971 | Hot Rocks 1964–1971 1971 |
Gimme Shelter on The Rolling Stonesin vuonna 1971 Decca Recordsin julkaisema albumi. Nimestään huolimatta se ei ole samannimisen elokuvan soundtrack. A-puoli on kokoelma vuosien 1968-1969 materiaalista, ja b-puoli sisältää aiemmin julkaistua livemateriaalia lokakuusta 1966.
Kappaleet

A-puoli
Jumpin’ Jack Flash
Love in Vain
Honky Tonk Women
Street Fighting Man
Sympathy for the Devil
Gimme Shelter
B-puoli
Under My Thumb
Time Is on My Side
I’ve Been Loving You Too Long
Fortune Teller
Lady Jane
(I Can't Get No) Satisfaction
Naisen parhaat vuodet

| Naisen parhaat vuodet> A Woman Under the Influence |
| --- | --- |
 Elokuvan Kanadassa vuonna 2011 käytetty juliste
Ohjaaja:  John Cassavetes
Käsikirjoittaja:  John Cassavetes
Tuottaja:  Sam Shaw
Säveltäjä:  Bo Harwood
Kuvaaja:  Mitch Breit Al Ruban
Leikkaaja:  David Armstrong Sheila Viseltear
Pääosat:  Gena Rowlands Peter Falk
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Faces International Films
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  18. marraskuuta 1974
Kesto:  155 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naisen parhaat vuodet (A Woman Under the Influence) on John Cassavetesin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1974. Se kertoo kolmilapsisen perheen elämästä äidin mielenterveysongelmien keskellä. Pääosaa Mabelia esittää Cassavetesin vaimo Gena Rowlands ja tämän miestä Nickiä televisiosarjan Columbo nimiroolista tunnetuksi tullut Peter Falk. Rowlands sai roolistaan Golden Globe -palkinnon ja oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Juoni

Los Angelesin lähiössä asuva Mabel Longhetti (Rowlands) on kolmen 5–10-vuotiaan lapsen äiti, joka rakastaa rakennusalalla työskentelevää miestään Nickiä (Falk) ja haluaa miellyttää häntä kaikin tavoin. Mabelin yhä oudommaksi käyvä käytös alkaa kuitenkin huolestuttaa sekä aviomiestä että heidän sukulaisiaan ja ystäviään, ja Mabel lähetetään vastoin tahtoaan puoleksi vuodeksi hoitoon psykiatriseen sairaalaan. Lasten yksinhuoltajaksi joutuva Nick ei osaa kasvattajan rooliaan yhtään paremmin kuin lasten äitikään. Nick on työpaikalla kireä eikä halua kenenkään puhuvan hänen perheensä asioista. Puolen vuoden kuluttua Mabel palaa sairaalasta kotiin, jonne Nick on järjestänyt yllätyskutsut kymmenine vieraineen. Viime hetkellä ennen Mabelin saapumista hän tulee toisiin ajatuksiin ja lähettää vieraat kotiin lähimpiä sukulaisia lukuun ottamatta. Mabel saapuu kotiin, mutta ei kestä edes lähimpiensä – omien ja miehensä vanhempien sekä lastensa – tapaamista kerralla vaan ajautuu psykoosiin ja yrittää viillellä itseään. Nick ja Mabel pyytävät sukulaisia poistumaan, laittavat lapset nukkumaan ja jäävät talon alakertaan kaksistaan. Elokuva päättyy ilman selvää loppuratkaisua.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gena Rowlands  | … |  Mabel Longhetti    |
|  Peter Falk  | … |  Nick Longhetti   |
|  Fred Draper  | … |  George Mortensen   |
|  Lady Rowlands  | … |  Martha Mortensen   |
|  Katherine Cassavetes  | … |  Margaret Longhetti   |
|  Matthew Laborteaux  | … |  Angelo Longhetti   |
|  Matthew Cassel  | … |  Tony Longhetti   |
|  Christina Grisanti  | … |  Maria Longhetti   |
Tuotanto

John Cassavetesin vaimo Gena Rowlands kehotti miestään kirjoittamaan häntä varten näytelmän, joka tutkisi nykyajan naisten ongelmia. Näytelmäkäsikirjoituksesta tuli kuitenkin niin rankka, ettei Rowlands uskonut kykenevänsä esittämään rooliaan useita kertoja viikossa teatterissa. Niinpä Cassavetes sovitti tarinan elokuvakäsikirjoitukseksi, mutta rahoituksen saaminen keski-ikäisen naisen mielenterveysongelmista kertovaan elokuvaan ei ollut helppoa. Suurten tuotantoyhtiöiden kieltäydyttyä Cassavetes otti lainaa taloaan vastaan ja keräsi rahoitusta myös ystäviltään, kuten Nickin rooliin valitulta Peter Falkilta, joka sijoitti elokuvaan puoli miljoonaa dollaria.
Elokuvan tuotantoryhmä koostui American Film Instituten opettajista ja opiskelijoista, koska Cassavetes oli tuolloin nimitettynä elokuvakoulun ensimmäiseksi residenssiohjaajaksi. Kuvaukset tehtiin Hollywood Boulevardilla sijainneessa omakotitalossa, ja pienen budjetin vuoksi muun muassa Gena Rowlands huolehti itse omasta kampauksestaan ja meikkauksestaan.
Naisen parhaat vuodet on ilmeisesti ensimmäinen amerikkalainen independent-elokuva, joka onnistuttiin levittämään maanlaajuisesti käyttämättä normaaleja levityskanavia. Sitä esitettiin art house -teattereissa ja yliopistojen elokuvanäytännöissä, joissa Cassavetes ja Falk olivat usein läsnä keskustelemassa yleisön kanssa teoksesta.
Vastaanotto

Cassavetes ja Rowlands saivat elokuvasta parhaan ohjaajan ja parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuudet. Golden Globe -tapahtumassa Rowlands palkittiin parhaasta naispääosasta, minkä lisäksi Cassavetes oli ehdolla parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta sekä elokuva vuoden parhaana draamaelokuvana.
Elokuvakriitikko Roger Ebert piti Naisen parhaita vuosia Cassavetesin parhaana teoksena vuoden 1984 elokuvan Tunteiden virrat ohella. Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti ensi-ilta-arvostelussaan 1976 Cassavetesin persoonallisen, improvisoinnilta vaikuttavan tyylin kehittyneen yhä edellisestä Minnie & Moskowitz -elokuvasta ja sanoo hänen suunnanneen tällä elokuvalla sanomansa etenkin aviomiehille. Hän näki tarinassa joitakin aukkoja, mutta sitäkin enemmän hienoja yksittäisiä tilanteita.
Vuonna 1990 elokuva otettiin mukaan Yhdysvaltojen National Film Registryyn, johon kootaan kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
Aiheesta muualla

Naisen parhaat vuodet Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:A Woman Under the Influence
Käännös suomeksi
Dub Jones

Dub Jones voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Dub Jones (1924–2024), amerikkalaisen jalkapallon pelaaja.
Dub Jones (1928–2000), laulaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Dub Jones”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Sinolatsepaami

| Sinolatsepaami |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (RS)-3-[9-kloori-6-(2-fluorifenyyli)-4-hydroksi-3-okso-2,5-diatsabisyklo[5.4.0]undekaa-5,8,10,12-tetraen-2-yyli]propaaninitriili
CAS-numero:  75696-02-5
PubChem CID:  3033621
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C18H13ClF3O2
Moolimassa:  357,8 g/mol
Sinolatsepaami (tuotemerkki Gerodorm) on bentsodiatsepiinijohdannainen lääkeine. Sillä on ahdistusta ja kouristuksia ehkäisevä, sedatiivinen ja lihaksia rentouttava vaikutus.
Johtuen sen voimakkaasti sedatoivasta vaikutuksesta, sitä käytetään pääasiallisesti unilääkkeenä.
Sinolatsepaamia ei ole hyväksytty lääkekäyttöön Suomessa, Yhdysvalloissa tai Kanadassa.
Käännös suomeksi
Puistokatu 4

| Puistokatu 4 |
| --- | --- |
 Puistokatu 4 joulukuussa 2022.
Sijainti:  Kaivopuisto, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°09′25″N 24°57′09″E﻿ / ﻿60.15698°N 24.9526°E﻿ / 60.15698; 24.9526
Rakennustyyppi:  Huvila
Valmistumisvuosi:  1880
Omistaja:  Tiina ja Antti Herlinin säätiö
 fiPuistokatu 4 
Puistokatu 4 on Helsingin Kaivopuistossa sijaitseva 1800-luvun lopussa rakennettu huvilarakennus, jossa toimii Tiina ja Antti Herlinin säätiön ja Maj ja Tor Nesslingin Säätiön samanniminen yhteishanke. Hanke tarjoaa työtiloja tutkijoille, yrityksille, yhdistyksille ja organisaatioille, jotka työskentelevät ekologisesti kestävän tulevaisuuden puolesta.
Talossa ovat myös edellä mainittujen säätiöiden, Ympäristötiedon foorumin ja Puistokatu 4 -hankkeen työntekijöiden työtilat. Talon ensimmäisessä kerroksessa toimii kortteliravintola Elm.
Talon historia

Ensimmäinen versio Puistokatu 4:stä valmistui, kun insinööri ja kartanpiirtäjä Carl Henrik Nummelin rakennutti talon itselleen 1870-luvun lopulla. Rakennus tuhoutui kuitenkin kokonaan tulipalossa 1886.
Nykymuotoinen huvila nousi paikalle 1890-luvun alussa. Uudet asukkaat olivat aikansa tunnetuin suomalaisnäyttelijätär Ida Aalberg ja tämän varatuomaripuoliso Lauri Kivekäs.
Vuonna 1916, muutaman vuosikymmenen yksityisasuttamisen jälkeen, huvila muutettiin kouluksi. Ensin talossa toimi yksityinen Svenska Samskolan ja sen jälkeen Ranskalainen kansakoulu ja lastentarha.
Suomen Arkkitehtuurimuseon säätiö vuokrasi Puistokatu 4:n kaupungilta vuonna 1959. Seuraavat vuosikymmenet talo toimi arkkitehtuurimuseon näyttely- ja toimistotilana.
2000-luvulle tultaessa talo alkoi kärsiä muun muassa kosteusvaurioista ja lahoavista rakenteista. Arkkitehtuurimuseolla ei ollut varaa tarvittavan laajuisiin kunnostustöihin, ja lopulta museon toiminta siirrettiin muualle.
Rakennus seisoi autioituneena vuosikausia, kunnes tammikuussa 2020 Tiina ja Antti Herlinin säätiö osti talon. Syksyllä 2020 alkoivat kunnostustyöt, jotka saatiin päätökseen kesällä 2022.
Puistokatu 4 -hanke

Puistokatu 4 -hanke syntyi Tiina ja Antti Herlinin säätiön ja Maj ja Tor ja Nesslingin Säätiön tarpeesta tarjota fyysinen tila ekologisesti kestävän tulevaisuuden rakentamiselle.
Hanke aloitti fyysisesti Puistokatu 4:ssä elokuussa 2022, jolloin juhlittiin myös remontista valmistuneen talon avajaisia. Talon 14 huonetta -avajaisnäyttelyssä oli esillä teoksia muun muassa Rosa Liksomilta, Emilia Hernesniemeltä, ja Teemu Lehmusruusulta. Kävijöitä kaksiviikkoisessa ilmaisnäyttelyssä oli kaikkiaan noin 5300.
Syys-talvella 2022 taloon muuttivat säätiöiden työntekijät sekä hankkeen ensimmäiset tutkija- ja toimijajäsenet. Päivittäin käytössä olevien työtilojen lisäksi talossa järjestetään kaikille avoimia tapahtumia, kuten ympäristökysymyksiin liittyviä luku- ja keskustelupiirejä sekä luentosarjoja. Lisäksi talon ensimmäisessä kerroksessa on kaupunkilaisille avoin kirjasto. Puistokatu 4:n tilat on remontin ohessa entisöity niin, että vierailu talossa onnistuu esteettömästi ja tilat ovat saavutettavia.
Puistokatu 4:lle myönnettiin marraskuussa 2022 Kansanvalistusseuran Sivistyspalkinto.
Puistokatu 4:n kolmannessa kerroksessa, Tiedevintillä, on työtiloja tutkijoille.
Puistokatu 4:n avajaiset elokuussa 2022.
Joan Ginther

Joan Rae Ginther (1. huhtikuuta 1947 Bishop – 12. huhtikuuta 2024) oli yhdysvaltalainen nainen, joka voitti Texasin lotossa päävoiton neljään otteeseen.
Ginther opiskeli Texasin yliopistossa, Austinissa matematiikkaa ja valmistui vuonna 1969. Hän erikoistui tilastotieteeseen Stanfordin yliopistossa, josta hän väitteli filosofian tohtoriksi. Häntä opetti Edward Begle. Ginther työskenteli matematiikan opettajana kansalaisopistossa San Joséssa 1980-luvulle saakka ja oli mukana kirjoittamassa esialgebran oppikirjaa koululaisille vuonna 1986.