stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Clarence Irving Lewis

Clarence Irving Lewis (12. huhtikuuta 1883, Stoneham, Massachusetts – 3. helmikuuta 1964, Cambridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen akateeminen filosofi ja konseptuaalisen pragmatismin perustaja. Hänet tunnettiin aluksi loogikkona, jonka jälkeen hän siirtyi tietoteoriaan ja kirjoitti viimeisen 20 elinvuotensa aikana paljon myös etiikasta.
Lewis voidaan nähdä sekä myöhäisenä pragmatistina että varhaisena analyyttisenä filosofina. Hän sai vaikutteita muun muassa Josiah Roycelta ja Ralph Barton Perryltä, ja vaikutti itse muun muassa Nelson Goodmaniin, Willard Van Orman Quineen, Roderick Chisholmiin, Roderick Firthiin ja W. K. Frankenaan.
Teoksia

A Survey of Symbolic Logic (1918)
Mind and World Order: Outline of a Theory of Knowledge (1929)
Symbolic Logic (yhdessä Cooper H. Langfordin kanssa) (1932)
An Analysis of Knowledge and Valuation (1947)
The Ground and Nature of the Right (1955)
Our Social Inheritance (1957)
(John Lange, toim.): Values and Imperatives: Studies in Ethics (1969)
(Goheen, J. D. & Mothershead, J. L. Jr., toim.): Collected Papers (1970)
Aiheesta muualla

Stanford Encyclopedia of Philosophy: Clarence Irving Lewis (englanniksi)
The Internet Encyclopedia of Philosophy: Clarence Irving Lewis (englanniksi)
Clarence Irving Lewis, Online bibliography (englanniksi)
Circle in the Square

| Circle in the Square |
| --- | --- |

Sijainti:  Manhattan, Yhdysvallat
Koordinaatit:  40°45′44″N 73°59′05″W﻿ / ﻿40.7621°N 73.9848°W﻿ / 40.7621; -73.9848
Rakennustyyppi:  Teatterirakennus
Valmistumisvuosi:  1972
 fiCircle in the Square 
  
Circle in the Square on New Yorkissa Manhattanin 50. kadulla sijaitseva Broadway-teatteri.
Alkuperäisen Circle in the Square -teatterin perustivat Paul Libin, Theodore Mann ja José Quintero vuonna 1951, ja se sijaitsi Greenwich Villagen 5. Sheridan Squarella. Alkuperäisellä Circle in the Squarella ei ollut teatterilisenssiä, mutta Quintero sai hankittua sille kabareelisenssin; tuotantohenkilökunta ja toimettomat näyttelijät palvelivat tarjoilijoina, jos joku vaati saada ruokaa tai juomaa. Vuonna 1960 teatteri muutti Bleecker Streetille Greenwich Villageen. Teatterin ensiesitys Broadwaylla oli Mourning Becomes Electra, ja se esitettiin 15. marraskuuta 1972.
Teatteri sijaitsee katutason alla. Sen pienehkössä auditoriossa on 650 istumaa. Rakennuksessa toimii myös Circle in the Square -teatterikoulu, joka tarjoaa kaksi kahden vuoden pituista harjoitusohjelmaa sekä näyttelemiselle että musikaaliteatterille.
Aiheesta muualla

Circle in the Square - official website (Arkistoitu – Internet Archive)
Profile of the Circle in the Square Theatre (with seating chart) at NY Tix.com
Ernest Gedge

| Ernest Gedge> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. lokakuuta 1862 Ludborough, Lincolnshire, Englanti, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 1. elokuuta 1935 (72 vuotta) Amersham, Buckinghamshire, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  toimittaja, tutkimusmatkailija
Puoliso:  Caroline Susan Alice Carr
Lapset:  Cuthbert Ernest
Ernest Gedgen ottama valokuva Kampalassa, Ugandassa
Ernest Gedge (1862–1935) oli brittiläinen toimittaja, joka toimi itäisessä Afrikassa ja osallistui myös alueen kartoitukseen. Gedge toimi The Times -lehden vakituisena kirjeenvaihtajana Ugandassa.
Gedge syntyi lokakuussa 1862 Ludboroughissa Englannissa. Vuosina 1889–1890 hän lähti Freferick Jacksonin kanssa tutkimusmatkalle Afrikan itärannikolta Victorianjärvelle. Matkan jälkeen Jackson palasi rannikolle, mutta Gedge jäi Ugandaan.
Kesällä 1894 Gedge avioitui Caroline Susan Alice Carrin kanssa Whickhamissa Englannissa. Pariskunta sai yhden lapsen, joka syntyi joulukuussa 1904.
César Guerra-Peixe

César Guerra-Peixe
César Guerra-Peixe (18. maaliskuuta 1914 Petrópolis – 26. marraskuuta 1993 Rio de Janeiro) oli brasilialainen säveltäjä, viulisti, kapellimestari ja musiikintutkija.
Guerra-Peixe syntyi nuorimpana perheensä kymmenestä lapsesta. Hänen vanhempansa olivat romanisyntyperää olleita portugalilaisia maahanmuuttajia. Hänen isänsä teki hevosenkenkiä ja toimi lisäksi amatöörimuusikkona. Guerra-Peixe aloitti kitaransoiton 6-vuotiaana ja omaksui pian myös mandoliinin, viulun sekä pianon. Hän opiskeli musiikin teoriaa ja solmisaatiota 9-vuotiaasta. 11-vuotiaana hän pääsi oppilaaksi Petrópolisin Escola de Música Santa Cecíliaan. Guerra-Peixe saattoi teoriaopintonsa päätökseen vuonna 1929 ja alkoi laatia sovituksia soitinkokoonpanoille. Vuonna 1930 hän aloitti työskentelyn viulunsoiton opettajana. Guerra-Peixe asettui Rio de Janeiroon vuonna 1934. Vuonna 1939 hän perusti muiden säveltäjien kanssa Música Viva -kokoonpanon, joka omistautui aikansa eurooppalaisten teosten esittämiseen ja edistämiseen. Vuonna 1944 Guerra-Peixe aloitti opiskelun Paul Hindemithin oppilaan, säveltäjä Hans-Joachim Koellreutterin johdolla. Näiden opintojen jälkeen Guerra-Peixe hylkäsi kansalliset tyylivaikutteet ja aloitti sarjallisen säveltämisen. Myöhemmin hän kuitenkin hakeutui jälleen brasilialaisen kansanmusiikin pariin inspiraation lähteitä varten.
Guerra-Peixe sävelsi muun muassa orkesteriteoksia, kamarimusiikkia, kosketinsoitinmusiikkia, yksinlauluja ja kuoroteoksia. Hän sävelsi myös musiikin moniin elokuviin. Lisäksi hän tuotti radiolähetyksiä ja dokumentteja, joihin hän myös itse sävelsi musiikkia. Guerra-Peixe kantaesitti usein omia teoksiaan viulistina tai kapellimestarina. Hänen kirjansa Os Maracatus do Recife on merkittävä etnomusikologinen julkaisu. Guerra-Peixe pysyi aktiivisena elämänsä loppuun saakka ja oli huomattava nuorempien säveltäjien mentori.
Esmeralda (1895)

| Esmeralda |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong, Mitchell and Company, Elswick
Kölinlasku:  4. heinäkuuta 1895
Laskettu vesille:  14. huhtikuuta 1896
Palveluskäyttöön:  4. syyskuuta 1896
Poistui palveluskäytöstä:  1930
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 145 t
Pituus:  142,72 m (kokonaispituus)
Leveys:  15,98 m
Syväys:  6,25 m
Koneteho:  16 000 ihp
Nopeus:  22,25 solmua
Miehistöä:  513
Aseistus
Aseistus:  2 × 8″/40 tykkiä 16 × 6″/40 tykkiä 8 × 12 naulan tykkiä 10 × 6 naulan tykkiä 4 × konekivääriä 3 × 452 mm torpedoputkea
Esmeralda oli Chilen laivaston 1896 vesillelaskettu panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin 15. toukokuuta 1895 Armstrong, Mitchell and Companyltä Elswickistä, missä köli laskettiin 4. heinäkuuta 1895 telakkanumerolla 639. Alus laskettiin vesille 14. huhtikuuta 1896 ja valmistui 4. syyskuuta 1896. Aluksen suunnittelijana oli Philip Watts.
Palvelus

Tykkien testauksen päätyttyä alus lähti maaliskuussa 1897 Plymouthista. Aluksen ura oli vähätapahtumainen. Aluksen neljä kuuden tuuman tykkiä, jotka oli asennettu kahdeksan tuuman tykkien yläpuolelle, poistettiin vuonna 1910 tehdyn modernisoinnin aikana. Alus poistettiin palveluksesta 1929 ja romutettiin.
Ernest Duchesne

Ernest Duchesne
Ernest Duchesne (30. toukokuuta 1874 – 12. huhtikuuta 1912) oli ranskalainen lääkäri, joka havaitsi ensimmäisenä tiettyjen homeiden kyvyn tappaa bakteereita. Hän teki havaintonsa yli 30 vuotta ennen kuin Alexander Fleming löysi penisilliinin antibioottiset vaikutukset.
Duchesne syntyi Pariisissa vuonna 1874 ja aloitti opiskelut vuonna 1894 Lyonissa sijaitsevassa L'Ecole du Service de Santé Militaire de Lyon -akatemiassa. Hän ryhtyi tutkimustyöhön professori Agrégé Gabriel Roux'n alaisena, ja teki vuonna 1896 merkittävän löydöksensä Escherichia coli -bakteerin ja Penicillium glaucum -homeen välisestä vaikutuksesta. Duchesne sai vuonna 1897, vasta 23-vuotiaana, valmiiksi väitöskirjansa samasta aiheesta. Hän osoitti, että E. coli- ja P. glaucum -mikrobeja sisältävässä viljelmässä home pystyi täysin poistamaan bakteerikasvun. Lisäksi hän istutti eläimiin tappavan määrän lavantautia aiheuttavaa mikrobia ja osoitti, että eläimet eivät sairastuneet lavantautiin, jos niihin oli samalla istutettu Penicillium glaucum -hometta.
Duchesne joutui jättämään tutkimustyön kesken sotilasuransa takia. Hän meni vuonna 1901 naimisiin Rosa Lassalas'n kanssa, joka kuitenkin menehtyi kaksi vuotta häiden jälkeen. Vuonna 1904 Duchesne sairastui keuhkotautiin ja joutui kolme vuotta myöhemmin jättämään armeijan. Hänet lähetettiin parantolaan Amélie les Bains'iin, jossa hän kuoli vuonna 1912 ollessaan 37-vuotias. Hänet on haudattu Cannesiin Cimetière du Grand Jas -hautausmaalle.
Julkaisut

Contribution à l’étude de la concurrence vitale chez les micro-organismes: antagonisme entre les moisissures et les microbes (1897, väitöskirja)
D. J. MacHale

D. J. MacHale, Miami Book Fair International, 2011
Donald James MacHale myös nimimerkillä D. J. MacHale (s. 11. maaliskuuta 1956) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, ohjaaja ja vastaava tuottaja.
Hänen tunnetuimpia luomuksiaan ovat Gemini-palkinnolla palkittu Pelottaako? ja CableAce-palkinnolla palkittu Chris Cross.
MacHale osallistui myös Lento 29 -nimisen televisiosarjan luomiseen.
Buran

| Buran |
| --- | --- |
 Avaruussukkula Buranin staattista rakennetestausta varten rakennettu OK-TVA -sukkula Moskovassa Gorkin puistossa
Yhteenveto
Valtio:   Neuvostoliitto
Tila:  ei käytössä
Ensilento:  15. marraskuuta 1988
Viimeinen lento:  ensimmäinen lento jäi viimeiseksi
Lentoja:  1
Kierretty maapalloa:  2
Buran (ven. Буран, "lumimyrsky") oli Neuvostoliiton avaruussukkula, jolla tehtiin vain yksi miehittämätön koelento 15. marraskuuta 1988. Buranin kehitysprojekti alkoi vuonna 1976 TsAGI-aerodynamiikan tutkimusinstituutissa, Moskovassa.
Historia

Buran ja sen Energija-kantoraketti olivat Neuvostoliiton yritys toteuttaa Yhdysvaltojen sukkulan kaltainen miehitetty avaruusalus. Neuvostoliitto aloitti oman avaruussukkulansa kehittelyn vuonna 1976. Buran-ohjelma aloitettiin TsAGI-instituutissa Moskovassa. Neuvostopoliitikot uskoivat, että sukkulaa voitaisiin käyttää sotilaallisesti ja siten ehkä muuttaa kylmän sodan voimatasapainoa.  Vuonna 1981 käyttöön otetuilla NASAn sukkuloilla laukaistiinkin useita Yhdysvaltain ilmavoimien laitteita, lähinnä tiedustelusatelliitteja.
Buran-ohjelma oli Neuvostoliiton avaruushistorian suurin ja kallein. Sen 18 vuoden aikana sen parissa työskenteli yli miljoona ihmistä 1 286 yrityksessä ja ohjelmaan osallistuivat Neuvostoliiton tärkeimmät tiede- ja teollisuuskeskukset. Ohjelman kustannukset olivat vuoteen 1992 mennessä 16,4 miljardia ruplaa. Ohjelma lopetettiin vuonna 1993 rahoituksen päättymisen vuoksi.
Kun Buran tuli julkisuuteen NASAn Columbia-sukkulan lennon jälkeen ja oli ulkoisesti samannäköinen, arveltiin julkisuudessa vakoilun olleen syynä tähän. Todellisuudessa aerodynamiikka ja lämmönsiirto paluulennolla määrittävät pitkälle kaikki avaruussukkulat toistensa kaltaisiksi.
Buran tuli muun maailman tietoisuuteen 1980-luvulla, kun neuvostoliittolainen pieni sukkulaprototyyppi kuvattiin Intian valtamerellä Neuvostoliiton laivaston nostaessa sen merestä koelennon jälkeen.
Varsinaisten täysikokoisten Buranien rakentaminen aloitettiin vuonna 1980, ja neljä vuotta myöhemmin ensimmäinen täysikokoinen prototyyppi näki päivänvalon. Prototyypillä tehtiin 24 koelentoa, joista 15:ssä käytettiin automaattilaskeutumista. Vuonna 1988 laukaistiin miehittämätön Buran kiertoradalle. Lento sujui suunnitelmien mukaan, mutta jäi Buranin ainoaksi.
Buran oli esillä Pariisin ilmailunäyttelyssä vuonna 1989 Antonov An-225 -kuljetuskoneen selässä. Varastohalli, jossa avaruudessa käynyttä Burania säilytettiin Kazakstanin Baikonurin kosmodromissa, romahti vuonna 2002 korjauksen puutteessa. Hallissa ollut sukkula hajosi korjauskelvottomaksi. Antonov -kuljetuskone puolestaan tuhoutui Venäjän hyökätessä Ukrainaan 2022.
Teknisiä tietoja

Buran suunniteltiin tekemään sekä miehitettyjä että miehittämättömiä lentoja. Elossapitojärjestelmää ei kuitenkaan ehditty rakentaa valmiiksi asti ennen ohjelman lakkautusta.
Buran laukaistiin kiertoradalle tehtävää varten suunnitellun Energija-kantoraketin hyötykuormana. Tämä poikkeaa yhdysvaltalaissukkulasta, joka käyttää kolmea omaa moottoria, joihin johdetaan ajoaineet ulkoisesta tankista. Jos laukaisun aikana jotain olisi mennyt vikaan, Buran olisi pystynyt lentämään turvaan omien rakettimoottoriensa avulla.
Buranilla oli kaksi moottorijärjestelmää, jotka saivat ajoaineensa erillisistä happi- ja kerosiinitankeista (iso kerosiinipäätankki, josta voitiin täydentää kahta aputankkia). Kaksi radansäätömoottoria toimi nestemäisillä ja 46 asennonsäätömoottoria kaasumaisilla ajoaineilla. Joitakin asennonsäätömoottoreita voitiin käyttää hätätapauksessa myös radansäätöön, jotta sukkula saataisiin päämoottorien vikaantuessa palautettua kiertoradalta maahan. Hydrauliikkapumput toimivat hydratsiinilla, ja sähköä tuottivat polttokennot, joilla ladattiin akustoa.
Buranin hyötykuorma on 30 000, NASAn sukkulan 25 000 kilogrammaa. Buranin nostovoima-vastussuhde on 6,5, NASAn sukkulan 5,5. Buran voi tuoda takaisin maahan 20 000, NASAn sukkula 15 000 kilogramman hyötykuorman.
Teknisiä tietoja > Teknisiä tietoja

| --- | --- |
 Energija-raketti, 4 nesteajoainetta käyttävää apurakettia ja Buran-sukkula: pituus: 60 m  massa: 2 200 000 kg  sukkulan tyhjämassa: 75 000 kg  miehistö: 0–8  hyötykuorma enintään: 35 000 kg  lämpötiilien määrä: 38 640 kpl :  Polttokennosto Rakenne: 4 itsenäistä yksikköä, jokaisessa 8 rinnakkaista 32 kennon sarjaa  Jännite: 29–34 V DC  Teho: 10 kW jatkuvaa tehoa, 25 kW huipputehoa yksikköä kohden  Polttoaineet: happi/vety  Elektrolyytti: kaliumhydroksidi 
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Päämoottorit tyyppiä 17Д12 2 kpl  ajoaineyhdistelmä: nestemäinen happi/synteettinen kerosiini sintin  työntövoima: 86 300 N  ominaisimpulssi: 362 s  massa: 230 kg  sytytyskesto: 15 kertaa lentoa kohden  |  Asennonsäätömoottorit 17Д15 38 kpl  ajoaineyhdistelmä: kaasumainen happi/kerosiini  työntövoima: 4 kN  ominaisimpulssi: 275 s  (295 s moottoreille joita voitiin käyttää maahan paluuseen)  käyttöaika sytytystä kohden: 0,06–1 200 s  sytytyskesto: 2 000  |  Tarkkuusasennonsäätömoottorit 17Д16/RDMT-200K 8 kpl  ajoaineyhdistelmä: nestehappi/kerosiini  työntövoima: 200 N  ominaisimpulssi: 265 s  käyttöaika: 0,06–0,12 s  sytytyskesto: 5 000  |
Kehitys

Buranin kehitys alkoi 1970-luvun alussa vastineena Yhdysvaltojen sukkulaohjelmalle ensin Vasili Mišinin ja sitten Valentin Gluškon johtamana. Neuvostoliiton sukkulasta piti tulla sen suunnitteluinsinöörien mukaan pienempi ja keveämpi kuin Yhdysvaltain vastaavasta. Neuvostoliiton asevoimat olisivat halunneet mahdollisimman paljon NASAn sukkulan kaltaisen avaruuslentokoneen.
1980-luvulla neuvostoliittolainen pieni sukkulaprototyyppi kuvattiin Intian valtamerellä, kun Neuvostoliiton laivasto nosti sen merestä koelennon jälkeen.
Prototyyppien rakentaminen alkoi vuonna 1980. Vuonna 1984 päivänvalon näki ensimmäinen täysikokoinen Buran. Heinäkuussa 1983 tehtiin ensimmäinen koelento ilmakehässä. Ohjelman aikana tehtiin kuusi tällaista koelentoa. Buranin täyskokoisella prototyypillä tehtiin 24 koelentoa, joista 15 lennolla tehtiin automaattilaskeutuminen. Koelentäjinä toimivat muun muassa Igor Volk ja Aleksei Leonov. Vuonna 1988 miehittämätön Buran laukaistiin yhden kerran Energija-kantoraketilla Maan kiertoradalle miltä se laskeutui kierrettyään Maan kaksi kertaa.
Buran oli esillä Pariisin ilmailunäyttelyssä vuonna 1989 Antonov An-225-rahtikoneen selässä. Buran-ohjelma peruutettiin vuonna 1993 rahoituksen loppumisen vuoksi. Vuonna 2002 avaruudessa käyneen Buranin varastohallin katto romahti korjauksen puutteessa ja hallissa ollut sukkula hajosi korjauskelvottomaksi.
Ensilento

Ensimmäinen ja ainut lento kiertoradalle tapahtui miehittämättömällä Buran 1.01-aluksella kello 3.00 UTC 15. marraskuuta 1988. Sukkula kiersi maan kaksi kertaa ja laskeutui Baikonurin kosmodromille. Osa laukaisusta näytettiin Neuvostoliiton televisiossa, mutta ei alusta alkaen.
Huolimatta siitä, että Buranin ensilehto tehtiin miehittämättömänä, alusta testattiin Maan ilmakehässä pilottien kanssa.
Jälkikäteen

Buranilla piti muun muassa tehdä lentoja Mir-avaruusasemalle. Buran SO-telakointimoduuli, jolla Buranin piti liittyä Mir-avaruusasemaan, korjattiin sellaiseksi, että NASA:n sukkula pystyi telakoitumaan Mir-avaruusaseman kanssa. Projektin rahoitus lopetettiin ensilennon jälkeen, jolloin kaksi sukkulaa oli rakenteilla. Vuonna 1990 valmistui 1.02 eli Ptitška (pieni lintu). Buran-sukkulat 1.01 ja 1.02 ovat nykyisin Kazakstanin omaisuutta.
Vuonna 2002 niiden Baikonurissa sijaitsevan varastorakennuksen katto romahti korjauksen puutteen takia. Alus 1.01, eli avaruudessa lentänyt Buran, tuhoutui täysin ja kahdeksan hallissa ollutta ihmistä kuoli.
1.02 -yksilö on varastoituna turvallisesti. Buran-sukkulat 2.01 ja 2.02 eivät koskaan valmistuneet Tushinon tehtaalta. Osin rakennettu Buran 2.03 purettiin ohjelman päätyttyä. Osia niistä on myyty muun muassa internetin välityksellä. Projekti lopetettiin virallisesti 1993. Viiden tuotantosukkulan lisäksi ohjelmassa oli kahdeksan koealusta, joita käytettiin lujuus-, aerodynaamisiin jne. testeihin.
Buranin prototyyppien sarjanumerot, niiden käyttö ohjelman aikana ja sijainti nykyisin
OK-M (myöhemmin OK-ML-1) – jolla tehtiin staattiset kuormitustestit, nykyisin se sijaitsee Baikonurin kosmodromilla.
OK-GLI – sen avulla tehtiin aerodynaamiset testit. Tässä aluksessa oli neljä moottoria, joiden avulla se pystyi nousemaan lentoon lentokentältä. Aluksella tehtiin paluulennon loppuvaiheita simuloivia kokeita. Tämä yksilö myytiin Australiaan, jossa se oli näytteillä Sydneyssä 2000-luvun alussa. Sittemmin näyttely-yrityksen konkurssin kautta Buran joutui Bahrainiin ja sieltä se ostettiin saksalaiseen Technik Museum Speyer tekniikan museoon.
OK-KS – tällä prototyypillä tehtiin sähköiset testit, se sijaitsee nykyään Energija-yhtiön tehtaalla Korolev-nimisessä kaupungissa
OK-MT – tämä oli nk. teknillinen malli, jolla tehtiin laaja testausohjelma, varastoituna Baikonurin kosmodromilla
OK-??? – tämä rakennettiin staattista kuormitustestausta varten, sijainti tuntematon
OK-TVI – lämpö- ja tyhjiötestit, sijainti tuntematon
OK-??? – staattinen testaus, sijainti tuntematon
OK-TVA – staattinen testaus, näytteillä Gorkin puistossa, Moskovassa
Museossa

Saksalainen tekniikan museo Technik Museum Speyer halusi ostaa vuonna 2008 toisen hylätyistä Buran-sukkuloista ja neuvotteli kaupoista kahdellatoista miljoonalla dollarilla. Hanke kaatui kuljetuskustannusten suuruuteen. Lopulta museo osti Australiaan myydyn Buran-sukkulan joka oli päätynyt Bahrainiin. Buran-sukkula pystyttiin kuljettamaan meritse Saksaan. Nykyisin tämä Buran-sukkula on osa Euroopan suurinta avaruuslento-näyttelyä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lukashevich, Vadim: Buran Orbiter Buran.ru. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
"Molniya" - Research & Industrial Corporation Buran.ru. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
The Russian Buran Space Shuttle Buran the Russian Shuttle - Gizmo Highway Technology Guide. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
Jeff Scott: Soviet Buran Space Shuttle Aerospaceweb.org.  5 February 2007. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
Orwig, Jessica: Russia's secret space shuttles have been sitting in plain sight for 22 years Business Insider.  16.6.2015. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
Teitel, Amy Shira: Why the Soviet space shuttle was left to rot Popular Science.  16.6.2015. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
Buran Soviet Space Shuttle Aerospaceguide.net. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
Soviet-era Buran space shuttle shipping to former Olympic site for display collectSPACE.com. Viitattu 15.11.2018 (englanniksi).
Nummila, Sakari: Rikkinäisiä ikkunoita ja lintujen ulosteita - Ralph Mirebs tallensi neuvostosukkuloiden kohtalon Tähdet ja avaruus.  11.7.2015. Viitattu 15.11.2018.
Mäkinen, Jari: Neuvostoliiton salasukkulan koelentäjä menehtyi Tiedetuubi.  4.1.2017. Arkistoitu 15.11.2018. Viitattu 15.11.2018.
Buran Antonov An-225-kuljetuskoneen selässä Pariisin ilmailunäyttelyssä 1989
Sojuz-kantoraketti (vasemmalla), NASAn avaruussukkula (keskellä) ja Energija-Buran (oikealla) kokovertailussa.
Erkki Hämä

Erkki Einari Hämäläinen (19. lokakuuta 1934 Helsinki – 30. huhtikuuta 2012) oli suomalainen kirjailija, joka on käyttänyt myös nimimerkkiä Erkki Hämä.
Hämäläinen kirjoitti romaanin Räätälin kiusaukset alkoholismiin sortuvasta räätälistä. Lisäksi hän on kirjoittanut dekkariparodian Ei verta karvalankamatolle nimimerkillä Erkki Hämä.
Teoksia

Nimellä Erkki Hämäläinen:
Räätälin kiusaukset. WSOY 1966
Nimimerkillä Erkki Hämä:
Ei verta karvalankamatolle : yksityisetsivä Ylermi K. Tammen uskomattomia seikkailuja. WSOY 1966
Jeesus oli vihainen : romaani. Neirol, Helsinki 2009
Suomennoksia

Leif Hamre : Operaatio Arktis  ; suom. Erkki Hämäläinen. Nuorten toivekirjasto 209. WSOY 1973
Ernest Ervasti

Ernest Emil Ervasti (14. heinäkuuta 1928 Helsinki – 16. heinäkuuta 2023 Espoo) oli suomalainen mainosgraafikko ja näyttelijä, joka esiintyi muun muassa elokuvissa Vääpelin kauhu (1957) ja Nummisuutarit (1957).
Ervasti valmistui Taideteollisuuskeskuskoulun yleisestä ammattikoulusta vuonna 1948. Hän työskenteli alkuun Elannon mainososastolla somistajana ja mainosgraafikkona. Vuonna 1953 Hän yhdessä veljensä Pauli Ervastin kanssa aloitti näyttelijäuransa Elannon Näyttämöllä, jossa hän toimi pitkään. Lukuisista esityksistä ja lavastuksista esimerkkejä ovat Revyy, Neljä Naista ja Ihmisiä jäälautalla. Ervasti näytteli 1960-luvulla TV-sarjoissa kuten Pekka Lipposen seikkailut, Kaverukset ja Seitsemän veljestä.[lähde? ] Vuodesta 1961 hän toimi Oy Aga Ab:n somistamon päällikkönä ja päägraafikkona. Agan mainospäälliköksi hänet nimitettiin vuonna 1969. Hän toimi Somistajayhdistys ry:n johtokunnassa ja varapuheenjohtajana. Hän oli myös Teollisuuden Mainospäälliköt -yhdistyksen puheenjohtaja. Hän harrasti kuvataidetta ja valokuvausta.
Aiheesta muualla

Ernest Ervasti Elonetissä.
Ernest Ervasti Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ernest Ervastin muistokirjotus Helsingin Sanomissa
Clarence Gilyard

| Clarence Gilyard |
| --- | --- |
 Gilyard vuonna 2018.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Clarence Alfred Gilyard Jr.
Syntynyt: 24. joulukuuta 1955 Moses Lake, Washington
Kuollut: 28. marraskuuta 2022 (66 vuotta) Las Vegas, Nevada
Ammatti:  näyttelijä, professori
Puoliso:  Catherine Dulko Elena Castillo
Lapset:  6
Näyttelijä
Aktiivisena:  1980–2005, 2012–2019
Merkittävät roolit:  Theo Die Hard James Trivette Walker, Texasista
Aiheesta muualla
IMDb
Clarence Alfred Gilyard Jr. (24. joulukuuta 1955 Moses Lake, Washington, Yhdysvallat – 28. marraskuuta 2022 Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja professori. Hän näytteli paitsi televisiosarjoissa ja elokuvissa, myös puheteatterissa. Gilyard tunnetaan eritoten sarjoista Matlock ja Walker, Texasista. Myöhemmin hän opetti näyttelemistä yliopistossa.
Varhaiselämä

Gilyard oli kuusilapsisen perheen toinen. Hänen perheensä oli alun perin New Orleansista, mutta vietti liikkuvaa elämää: Gilyard kasvoi ilmavoimien tukikohdissa eri puolilla Amerikkaa, sillä hänen isänsä oli upseeri. High schoolin jälkeen Gilyard opiskeli Sterling Collegessa, mutta opinnot jäivät kesken, kun hän sekaantui alkoholiin ja huumeisiin. Hän muutti pois vanhempiensa kotoa San Bernardinosta Long Beachiin, jossa hän opiskeli Kalifornian yliopistossa pääaineenaan ilmaisutaito. Ennen valmistumistaan Gilyard teki töitä muun muassa tarjoilijana.
Alun perin luterilaiseksi kasvatettu Gilyard kääntyi katoliseksi 1990-luvulla.