stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lighton

| LightOn |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Gen AI for Enterprise
Yritysmuoto:  pörssilistattu osakeyhtiö
Osake:  Euronext: FR0013230950
ISIN:  FR0013230950
Perustettu:  2016
Perustaja:  Igor Carron, Laurent Daudet, Sylvain Gigan, Florent Krzakala
Toimitusjohtaja:  Igor Carron & Laurent Daudet
Kotipaikka:  Pariisi, Ranska (2 Rue De La Bourse, Paris 75002)
Toimiala:  tekoäly
Tuotteet:  paikalliset laajat kielimallit (yrityskäyttö)
Henkilöstö:  40 (2024)
Kotisivu:  www.lighton.ai
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
LightOn on ranskalainen yleisen tekoälyn kehittämiseen keskittynyt teknologiayritys. Vuonna 2016 yliopistotutkimuksen spin-offina syntyneen yrityksen osake vietiin Euronext-pörssin kasvuyhtiöiden listalle (Euronext Growth Paris) marraskuussa 2024. Yritys on keskittynyt yrityksille tarkoitetuihin laajoihin kielimalleihin ja on vuosina 2020–2024 kehittänyt 12 omaa laajaa kielimallia. Tätä aiemmin yritys kehitti optista laskentaa muun muassa suunnittelemalla ja toteuttamalla koneoppimiseen ja tekoälylaskentaan soveltuvan optisen prosessointiyksikön (optisen tekoälykiihdytinsirun). Tekoäly-yrityksen toimitusjohtajina toimivat yhteisesti tohtorit Igor Carron ja Laurent Daudet. Yhtiö on kooltaan yhä varsin pieni, yhtiön palveluksessa oli 2025 alkupuolella noin 50 henkeä.
Yhtiö osallistuu Euroopan unionin rahoittamaan laajojen kielimallien OpenEuroLLM-kehityshankkeeseen.
Aiheesta muualla

Daudet, Laurent - Short Bio (englanniksi) (prairie-institute.fr)
Helmut Wick

Kuvassa Wehrmachtin Luftwaffen majuri Helmut Wickin käyttämä Me 109 Bf E-4.
Majuri Helmut P.E. Wick.
Helmut Paul Emil Wick (5. elokuuta 1915, Mannheim – 28. marraskuuta 1940) oli eräs Saksan ilmavoimien hävittäjä-ässiä toisessa maailmansodassa. Lisäksi hän oli JG 2 "Richthofen" -hävittäjärykmentin komentajana. Wick kaatui ilmataistelussa Englannin kanaalin yllä. Hän osallistui muun toiminnan ohella Ranskan valtaukseen sekä taisteluun Britanniasta. Wick ehti kerätä 56 ilmataisteluvoittoa.
Majuri Wickin pudotti luutnantti John Dundas, joka oli Spitfire-ässä. Wickin siipimies, yliluutnantti Rudolf  Pflanz pudotti Dundasin. Kummatkin pudonneista saivat surmansa. Wick lensi Messerschmitt Me 109 Bf E-3 ja E-4 hävittäjäkoneeita. Sotilaallisena ansiopalkintona tuli hänelle rautaristin ritariristi tammenlehvin.
Käännös suomeksi
Tuomas Enbuske

| Tuomas Enbuske |
| --- | --- |
 Tuomas Enbuske Helsingin kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. syyskuuta 1977 (ikä 47) Oulu
Kansalaisuus:   suomalainen
Ammatti:  toimittaja
Tuomas Ville Juhana Enbuske (s. 22. syyskuuta 1977 Oulu) on suomalainen juontaja, toimittaja ja kolumnisti. Enbuske aloitti uransa radiotoimittajana ja tuli suuren yleisön tietoisuuteen Hyppönen-Enbuske Experience -televisio-ohjelman myötä.
Ura

Enbuske opiskeli viestintäalaa Laajasalon opistossa, silloisessa Laajasalon kristillisessä opistossa vuosina 1997–1998. Uransa alussa hän toimi harjoittelijana Yle Radio Suomen Oulu-radiossa. Enbuske tuli julkisuuteen toimittamalla Kiss FM:n aamuohjelmaa Henkka Hyppösen kanssa. Hän toimi myös juontajana televisio-ohjelmissa kuten Far Out, Hyppönen-Enbuske Experience ja Tuomas & Juuso Experience.
Vuonna 2008 Yle TV1 alkoi esittää Epäkorrektia, Tuomas Enbuske! -ohjelmaa. Vuonna 2011 Enbuske alkoi toimittaa ohjelmaa Tuomas Enbuske – Sivistyksen käsikirja. Vuosina 2007–2011 hän toimitti myös keskusteluohjelmaa Tuomas Enbuske Yle Radio 1:ssä. Helmikuussa 2012 Yle esitti presidentinvaaleihin liittyvän Enbusken juontaman dokumenttielokuvan Loppukiri.
Vuonna 2012 Enbuske alkoi juontaa TV5:llä Tuomas Enbuske Talk Show'ta sekä yhdessä Aki Linnanahteen ja Minna Kuukan kanssa Radio Novalla Enbuske & Linnanahde Crew -aamushow'ta. Enbuske ja Linnanahde esiintyivät myös Enbuske & Linnanahde Crew -ohjelmassa MTV3-kanavalla torstai-iltaisin. Enbuske kirjoittaa kolumneja Helsingin Sanomien Nyt-liitteeseen ja Gloriaan ja on vieraillut usein keskusteluohjelmissa kuten Ylen Pressiklubissa.
Eurooppa-päivänä 9. toukokuuta 2012 Eurooppanuoret ry palkitsi Tuomas Enbusken Vuoden nuori eurooppalainen -tittelillä. Nimityksensä perusteluissa Eurooppanuorten hallitus totesi hänen toimittajan työssään ”edistäneen rohkeaa ja älykästä keskustelukulttuuria sekä puolustaneen eurooppalaisia arvoja nokkelalla ja nuorekkaalla tavalla”.
Helmikuussa 2016 alkoi televisiossa MTV3:lla Enbuske, Veitola & Salminen -niminen talk show, jota juontavat Enbusken lisäksi Maria Veitola ja Roope Salminen.
Vuonna 2014 hän kirjoitti sosiaalisen median käyttäytymisohjeita sisältävän Twitterkirjan yhdessä Alexander Stubbin kanssa.
Politiikka

Vuonna 2012 Enbuske kirjoitti Elinkeinoelämän valtuuskunnan julkaiseman pamfletin Ajatusten alennusmyynti – Yhdeksän helppoa hokemaa taloudesta. Hänen talouspoliittisia näkemyksiään on kuvattu itävaltalaisen taloustieteen popularisoinniksi.
Enbuske vastustaa nykyisen kaltaista, vain miehiä koskevaa asevelvollisuutta Suomessa. Enbuske on myös motivoivamman ruotsinopetuksen puolesta toimivan svenska.nu-verkoston varapuheenjohtaja. Hän on kuitenkin kertonut vastustavansa pakkoruotsia. Lisäksi hän on ottanut kantaa muun muassa kannabiksen laillistamisen puolesta.
Enbuske on mukana Liike Nyt -puolueessa, joka perustettiin huhtikuussa 2018.
Yksityiselämä

Enbuskella on kaksi lasta, tytär ja poika, avoliitosta toimittaja Hannah Norrenan kanssa. Pari erosi vuonna 2013. Enbuske perheineen asui 615 000 euron asunnossa, joka paljastui hometaloksi. Asuntokauppa purettiin ja Enbuske sai korvauksia asunnon myyneeltä pariskunnalta. Enbuske on seurustellut Sarian Antilan kanssa vuodesta 2017. Antila on Enbusken lailla mukana Liike Nyt -puolueessa, ja he juontavat yhteistä Babler-viestintätoimiston tuottamaa podcast-ohjelmaa.
Enbuskella diagnosoitiin syksyllä 2019 vakava masennus ja hän joutui mielenterveyshoitoon. Hänellä on myös jo aiemmin todettu Aspergerin oireyhtymä. Enbuske on kertonut saaneensa siviilipalveluksesta vapautuksen diagnoosilla määrittelemätön lapsuuden tunnehäiriö.
Enbuske on paljastanut itse omassa Enbusken miljönäärit -podcastissaan käyttäneensä huumeita, muun muassa kokaiinia ja subutexia.
Enbuske on osallistunut menestyksekkäästi Onnenpyörä-ohjelmaan ja on voittanut sieltä sykemittarin ja tietosanakirjan. Yleistietoaan Enbuske on päässyt näyttämään Haluatko miljonääriksi? -ohjelman, kun siinä kilpaillut soitti Enbuskelle oljenkorsi-puhelun. Enbuske auttoi vastaajaa ja tiesi oikean vastauksen.
Enbuske on Helsingin käräjäoikeudessa keväällä 2025 syytteessä entisen naisystävänsä pahoinpitelystä, joka on syytteen mukaan tapahtunut kesällä 2019. Syyttäjä vaatii hänelle teostaan 3–4 kuukauden ehdollista vankeusrangaistusta.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Tuomas Enbuske Twitterissä
Yle Radio 1: Tuomas Enbuske
Epäkorrektia, Tuomas Enbuske! (Arkistoitu – Internet Archive), Yle.fi
Enbusken blogi
Tuomas Enbuske Ylen Elävässä arkistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Maantiede

Maantiede tutkii Maa-planeetan pintaa ja sen alueellisia ja paikkoihin liittyviä ilmiöitä.
Maantiede (voidaan sanoa myös geografia suomeksi) (kreik. geographia, ’maan piirtäminen’) on tieteenala, joka tutkii Maan pintaa ja maan pinnalla esiintyviä sekä ihmisen että luonnon aikaansaamia ilmiöitä. Maantiede etsii näiden ilmiöiden säännönmukaisuuksia ja syitä sekä eri ilmiöiden välisiä vuorovaikutussuhteita. Maantieteen tutkimuskohteita ovat esimerkiksi Maan elollisen ja elottoman luonnon prosessit, niiden historia, väestö, kulttuuri, asutus, talous ja ympäristö sekä ympäristönmuutokset kaikissa ajan ja alueiden mittakaavoissa.
Maan pinnan lisäksi maantieteessä käsitellään myös maan rakennetta ja maapalloa ympäröivää avaruutta, mutta näiden tarkempi tutkiminen kuuluu tähtitieteen ja geologian piiriin. Yhteistä näille moninaisille tutkimusnäkökulmille on alueellinen tarkastelutapa.
Maantieteelle ominaista on ilmiöiden spatiaalinen eli tilaan liittyvä ja temporaalinen lähestymistapa, tämä korostus erottaa sen muista lähitieteistä. Alueet ja paikat ovat maantieteessä keskeisiä. Tärkeitä työvälineitä ja toimintamenetelmiä maantieteessä ovat esimerkiksi kartat, GIS eli paikkatietojärjestelmä, kaukokartoitus, satelliittipaikannus ja kenttätutkimus.
Maantieteeseen kuuluviin ilmiöihin aletaan Suomessa tutustua peruskoulun ensimmäisillä luokilla, missä sitä opetetaan osana ympäristöoppia; sen jälkeen se on omana oppiaineenaan (viidenneltä luokalta lähtien), jonka nimenä on maantieto. Lukiossa, kun opetus on jo lähempänä tieteellistä näkökulmaa, oppiaine on nimeltään maantiede. Puhekielessä oppiaine tunnetaan kuitenkin vielä erittäin laajalti vanhalla nimellään myös lukioissa. Oppiaine kuuluu ympäristö- ja luonnontieteellisten aineiden joukkoon.
Yliopistotasoista opetusta maantieteessä annetaan Suomessa Helsingin, Turun, Oulun ja Itä-Suomen yliopistoissa. Maantieteen kanssa läheisessä yhteydessä on aluetiede, jota on mahdollista opiskella edellisten lisäksi myös Tampereen ja Vaasan yliopistoissa. Monessa yliopistossa maantiede kuuluu matemaattis-luonnontieteelliseen tiedekuntaan. Poikkeuksena kuitenkin Itä-Suomen yliopisto, jossa maantiede kuuluu yhteiskuntatieteiden ja kauppatieteiden tiedekuntaan. Maantiedettä opiskelleet voivat työskennellä useissa ammateissa ja tehtävissä, esimerkiksi opettajina, tutkijoina, suunnittelijoina, ympäristöasiantuntijoina tai paikkatietoasiantuntijoina.
Osa-alueet

Maantiede jaetaan yleismaantieteeseen ja aluemaantieteeseen. Yleismaantiede jakautuu edelleen luonnonympäristöä ja myös avaruutta tutkivaksi luonnonmaantieteeksi ja maapalloa ihmisen toiminnan kenttänä tutkivaksi ihmismaantieteeksi. Yleismaantieteessä keskitytään etsimään syy- ja riippuvuussuhteita eri ilmiöiden välille. Aluemaantiede taas tutkii tietyin perustein hahmottunutta rajattua aluetta kuten valtiota, kuntaa tai tiettyä kulttuuripiiriä. Nämä tutkimusalueet haarautuvat edelleen tarkemmiksi kokonaisuuksiksi. Maantieteen tutkimusalue on laaja: Sillä on yhteisiä tutkimuskohteita muun muassa biologian, sosiologian, yhteiskuntatieteiden ja fysiikan kanssa.
Alla olevaan osa-alueiden luetteloon on merkitty sulkeisiin mahdollinen muu sivuava tieteenala. Jakoa fyysiseen maantieteeseen ei aina tehdä erikseen. Tällöin klimatologia, hydrogeografia ja geomorfologia tulevat eliömaantieteen rinnalle erillisiksi luonnonmaantieteen haaroiksi. Ihmismaantiede jaotellaan useampiin osa-alueisiin kuin tässä on esitetty, mutta jaottelukäytäntö vaihtelee.
Yleismaantiede
Luonnonmaantiede (luonnontieteet)
Fyysinen maantiede
Klimatologia eli ilmasto-oppi (meteorologia)
Hydrogeografia (limnologia, hydrologia)
Geomorfologia (geologia)
Eliömaantiede eli biogeografia (biologia)
Eläinmaantiede eli zoogeografia, geozoologia
Kasvimaantiede eli geobotaniikka
Ihmismaantiede (humanistiset ja yhteiskuntatieteet)
Poliittinen maantiede (valtio-oppi)
Talousmaantiede (taloustiede)
Väestömaantiede (väestötiede)
Kaupunkimaantiede
Kulttuurimaantiede (kulttuurintutkimus)
Geolingvistiikka (kielimaantiede)
Aluemaantiede
Kartografia
Suunnittelumaantiede
Geoinformatiikka (paikkatietojärjestelmät (GIS)), joka kuitenkin voidaan nähdä menetelmätieteenä useaan eri tarkoitukseen, eikä vain puhtaasti maantieteellisiin tarkoituksiin.
Maantieteen historia > Antiikin aika

Maantieteellä on pitkät perinteet, joskin sen sisältö on aikojen saatossa kehittynyt ja muuttunut huimasti. Maapallon uskottiin pitkään olevan litteä, mikä käsitys pysyi vallalla pitkälti keskiajalle asti, vaikka jo 500-luvulla eaa. matemaatikko Pythagoras uskoi maapallon olevan todellisuudessa pyöreä. Myös antiikin ajan kuulut filosofit Platon ja Aristoteles jakoivat saman ajatuksen. Aristoteles perusteli kantaansa sillä, että Maan varjo Kuun pinnalla oli pyöreä. Lisäksi hän havainnoi, kuinka Pohjantähti sijaitsi pohjoisemmissa maissa korkeammalla kuin etelämmissä.
Ensimmäisen tunnetun kartan teki niin ikään 500-luvulla eaa. vaikuttanut kreikkalainen Anaksimandros. Maantieteen isäksi nimetään kuitenkin usein Aleksandrian kirjaston ylikirjastonhoitaja, Eratosthenes (noin 275–194 eaa.), joka laski maapallon koon melko tarkasti (sai tulokseksi 250 000 stadionia, mikä on lähellä 40 000 km) ja käytti ensimmäisenä nimeä geografia. Hän myös piirsi kartan silloin tunnetusta maailmasta. Eratostheneen nimeäminen maantieteen isäksi on kuitenkin osin arveluttavaa, sillä muun muassa inuiitit, intiaanit ja useat Tyynenmeren saarilla asuvat kansat olivat jo aiemmin piirtäneet karttoja. Kreikkalaiset olivat lisäksi omaksuneet kartanteon perusteet Lähi-idästä.
Kreikkalaiset olivat myös ensimmäisiä maantieteellisten teoksien kirjoittajia. Erityiset periplus- ja periegesis-teokset kuvaavat antiikin ajan maantiedettä. Niitä käytetään nykyään muun muassa arkeologian apuna. Periplus-teoksissa kuvattiin rannikoita satamasta satamaan, ne olivat siis välimatkojen kuvauksia ja toimivat apuna muun muassa kauppiaille. Periegesis-teokset puolestaan kuvasivat eri paikkojen erikoisuuksia ja olivat tavallaan oman aikansa matkaoppaita.
Rooman kasvattaessa valtaansa sotilaallisella taholla myös sen tieteellinen vaikutus kasvoi. Valtion alueen kasvaessa yhä uusia alueita saatiin tarkastelun kohteiksi. Rooman ajan huomattavin maantieteilijä ja historioitsija oli Strabon (noin 60 eaa. – 20 jaa.). Hän matkusti laajalti muun muassa Armeniassa, Etruriassa (Italia), Etiopiassa sekä Mustanmeren alueella. Strabon kirjoitti vanhan ajan maantieteen tärkeimmän lähdeteoksen Geografika, jossa hän kuvasi matkojensa kohteita ja johon hän oli kirjannut lukuisia lainauksia vanhojen oppineiden teoksista, jotka muuten olisivat hävinneet. Lisäksi Strabon laski muun muassa Välimeren pituuden ja havainnoi jokien kulutustoiminnan: Hän totesi muun muassa Bosporinsalmen olevan joen puhkaisulaakso. Strabon myös erotteli ylängöt ja alangot, ymmärsi eksposition merkityksen ja havainnoi lämpötilan laskun korkeammalle kuljettaessa.
Toisella vuosisadalla vaikutti Klaudios Ptolemaios, joka otti käyttöön pituus- ja leveyspiirit ja piirsi kuuluisan ”maailmankarttansa”, joka tosin oli sisällöltään melko niukka; muun muassa asutusta ei ollut merkitty. Hänen tärkein teoksensa oli pääasiassa kartografiaa käsittelevä Geografia (Geōgrafikē hyfēgēsis).
Maantieteen historia > Keskiajan maantiede

Keskiajalla maantiede muuttui monien muiden tieteiden ohella Euroopassa. Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen roomalaiskatolisen kirkon kasvava valta vaikutti myös tieteiden harjoittamiseen. Kartografiassa tärkeäksi nousi karttojen symbolinen arvo niiden luonnontieteellisen eksaktiuden kustannuksella. Mappamundi-nimiset kartat keskittyivät Välimeren ympäristöön.
Nämä kartat on jaettavissa neljään erilaiseen tyypiin. Ensimmäinen on T-O -malli, jossa itä on kartan yläosassa ja Välimeri, Niili ja Tonava muodostavat T:n mallisen vesistön kartan keskelle. Maa jakautuu siis kolmeen osaan, Aasiaan, Afrikkaan ja Eurooppaan. Näitä maa-alueita kiertää O:n muotoinen valtameri.
Toinen karttatyyppi oli vyöhykemalli, jossa maailma jakautui erilaisiin lämpövyöhykkeisiin pohjoisesta etelään. Keskellä oli valtameri tai kaksi valtamerta. Kolmas malli yhdistää T-O -mallin ja vyöhykemallin, siinä Afrikan eteläpuolella on valtameri, jonka toisella puolella on jokin uusi manner. Neljäs malli on aiempia tarkempi maantieteellisesti ja keskittyy selkeämmin Välimeren ympäristöön.
Ajatus siitä, että keskiajalla maa olisi ajateltu litteäksi ei pidä paikkaansa. Jo antiikin aikana oli ajateltu että maa on pallon muotoinen ja useat oppineet ajattelivat niin myös keskiajalla. Myös esimerkiksi Danten Jumalaisessa näytelmässä on huomattavissa ajatus pallon muotoisesta maasta.
Keskiajan alussa tiede kukoisti Bagdadissa. Kreikkalaisia teoksia käännettiin arabiaksi, tähtitiedettä ja matematiikkaa harrastettiin laajalti. Lisäksi kauppiaat toivat jatkuvasti uutta tietoa muun muassa Kiinasta, Mongoliasta, Afrikan sisäosista ja Madagaskarilta. Maantieteellinen määrittäminen oli lisäksi muslimeille hyvin tärkeää, sillä Mekan suunta oli määriteltävä oikein. Vaikka arabialaisia karttoja syntyi lukuisia, vain yhdellä oli todellista merkitystä maantieteen kehitykselle. Aikakauden merkittävimmän maailmankartan, Tabula Rogerianan, loi Muhammad al-Idrisi vuonna 1154.
On tärkeää huomata, että maantiede oli pitkään lähes yksinomaan kartan piirtämistä. Lisäksi kartat olivat tietosisältönsä ohella taiteellisia tuotoksia, eikä niitä yleisesti edes pyritty piirtämään mittakaavaan. Arabialaiset kartat olivat useimmiten pyörökarttoja, joissa etelä oli kartan yläosassa ja pohjoinen alaosassa.
1200-luvulla Polon veljekset tekivät kauppamatkoja itään, muun muassa Mongoliaan. Vuonna 1271 Marco Polo lähti matkoille mukaan ja kirjoitti kokemuksistaan matkakertomuksen, joka saavutti suuren suosion Euroopassa aiheuttaen suoranaisen Kiina-buumin. Lisäksi tietoa alkoi hiljalleen siirtyä arabimaista takaisin, kun luostareissa alettiin tehdä käännöksiä arabien kirjoittamista kirjoista.
Myös muualla harrastettiin keskiajalla maantiedettä. Muun muassa kiinalaiset liikkuivat merillä runsaasti jo 100- ja 200-luvuilla. Kiinalaiset tunsivat magneettineulan ja suunnistivat kompassin avulla. Kompassi tunnettiin Euroopassa vasta 1100-luvun lopulla. Lisäksi viikingit tekivät löytöretkiä, he muun muassa saavuttivat Pohjois-Amerikan vuonna 1003.
Maantieteen historia > Maapallon mittausten aikakausi 1650-luvulta 1700-luvun loppuun

1600-luvulle tultaessa mantereiden sisäosat ja valtamerien osat olivat vielä tutkimattomia. 1600- ja 1700-luvut olivatkin todellisen tutkimusmatkailun aikaa. Aasian sisäosia tutkittiin, minkä tarkoituksena oli löytää suurten jokien lähteet. Pohjois-Amerikassa ranskalaiset tutkimusmatkaajat löysivät Isotjärvet 1650-luvulla. Samat tutkijat löysivät myös Mississippi- ja Missourijoet vuonna 1673. Kanadan tuntemus parani erityisesti turkismetsästyksen kautta, metsästysretkiltä saatiin paljon uutta tietoa alueen piirteistä. Alexander Mackenzie kulki Mackenziejokea pitkin Jäämerelle, ja löysi muun muassa Kalliovuoret.
Isaac Newton laski 1700-luvulla Kuun liikunnon ja Maan painovoiman välisen suhteen sekä havaitsi Maan olevan navoiltaan litistynyt. Litistyneisyyttä lähti tutkimaan kaksi retkikuntaa, toinen Peruun ja toinen Suomen Lappiin. Ranskalainen Pierre-Louis Moreau de Maupertuis mittasi asteen suuruista meridiaanikaarta Torniojoen jäällä vuosina 1736–1737. Tuloksia vertailtiin keskenään, ja litistymissuhteeksi saatiin 1:205. Newton oli laskenut suhteeksi 1:230. Nykyisen tiedon mukaan litistymissuhde on 1:298,257. Newton kehitti myös vuorovesivaihteluteorian 1780-luvulla.
Kuuluisimpia 1700-luvun tutkimusmatkailijoita on James Cook, joka teki kaksi tutkimusretkeä 1700-luvun lopulla eteläisille merialueille. Ensimmäisen retken tarkoituksena oli selvittää Auringon parallaksi; retki suuntasi muun muassa Tahitille. Toinen matka suuntasi Eteläiselle jäämerelle, jolloin mukana oli myös suomalainen piirtäjä Herman Dietrich Spöring nuorempi.
1700-luvulla tehtiin myös runsaasti uusia keksintöjä, jotka auttoivat luonnonilmiöiden tutkimuksessa. Kronometri keksittiin vuonna 1764, elohopeamittari 1700-luvun puolivälissä ja uusia projektioita kehitettiin. Muun muassa J. H. Lambertin Lambertin oikeapintainen tasoprojektio ja Lambertin oikeakulmainen kartioprojektio edistivät kartoitusta huomattavasti.
Maantieteen teoreettinen tutkimus alkoi niin ikään 1700-luvulla. Anton Friedrich Büsching (1724–1793) julkaisi teoksensa Neue Erdbeschreibung vuonna 1754. Teoksessa tarkasteltiin muun muassa väkilukuja, luonnonvaroja, kaupunkeja ja hallintoa; se oli luonteeltaan talousmaantieteellinen. Büschingin teos sai muun muassa Immanuel Kantin kiinnostumaan maantieteestä. Kant (1724–1804) oli filosofi, joka vaikutti Königsbergin yliopistossa Preussissa. Hän aloitti maantieteen opetuksen vuonna 1756 ja opetti 41 vuoden ajan. Hän näki maantieteen korologisena tieteenä, joka tutkii maanpintaa ja sen ilmiöitä. Kant myös ajatteli maantiedettä historiallisena ilmiönä; historia oli hänen mukaansa muuttuvaa maantiedettä.
Maantieteen historia > Saksan 1800-luvun maantiede

Muiden tieteiden mukana maantieteen asema koheni valistuksen aikana 1700-luvulla, jolloin se alkoi hiljalleen myös muistuttaa sisällöltään nykyistä maantiedettä. Immanuel Kantilla oli suuri merkitys maantieteen kehittymisessä spatiaalisuutta eli tilaa ja temporaalisuutta eli aikaa tutkivaksi tieteenalaksi: epistemologisessa teoriassaan Puhtaan järjen kritiikissä hän esitti, että kaikki muu tietomme perustuu käsitykseen ajasta ja paikasta. Kant vaikutti lukuisiin muihin maantieteilijöihin, esimerkiksi Humboldtiin.
Nykyaikaisen maantieteen perustajiksi katsotaan usein 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuoliskolla eläneet preussilainen Alexander von Humboldt  ja saksalainen Carl Ritter. Humboldtin teos Kosmos ja Ritterin Erkunde ovat maantieteen klassikoita.
Humboldt oli luonnonmaantieteilijä ja tutkimusmatkailija, joka teki 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa monta tutkimusmatkaa Etelä-Amerikkaan ja esimerkiksi Siperiaan. Humboldt teki esimerkiksi Andeilla havaintoja kasvillisuusvyöhykkeiden sijoittumisesta vuorenrinteille korkeamalle noustessa ja lämpötilan laskiessa. Hän myös ensimmäisenä esitti ajatuksen, että Etelä-Amerikka ja Afrikka ovat joskus olleet kiinni toisissaan. Humboldt korosti tarkkojen mittausten merkitystä. Ritter keskittyi ihmismaantieteeseen ja oli Berliinin ensimmäinen maantieteen professori vuodesta 1820.
Maantieteen historia > Royal Geographic Societysta 1900-luvulle

Vuonna 1830 Britanniassa perustettu Royal Geographic Society on kuulu tutkimusretkistään kaikkialle maailmaan. Yhdistynyt kuningaskunta oli suuri merivalta ja sen laivat seilasivat kaikilla maailman merillä. Royal Geographic Society oli hyvin arvostettu ja se rahoitti lukuisia tutkimusretkiä esimerkiksi Afrikkaan, Aasiaan, Australiaan, Oseaniaan ja Etelä-Amerikkaan. Sen tutkimusmatkat olivat lehtien ykkösotsikoita ensimmäisen maailmansodan loppuun saakka 1918.
Biologi Charles Darwinin matka HMS Beaglella 1831-1836 ja hänen tutkimuksensa Galapagossaren sittemmin darwininsirkuiksi nimetyistä linnuista, jotka olivat erilaisia eri saarilla, loi paitsi evoluutioteorian, myös mullisti maantieteen todistamalla ymäristödeterminismin, eli käsityksen siitä, että tietyn alueen ympäristöolosuhteet pitkälti määrittävät sen luonnon ja kulttuurin omaleimaisuuden.
Imperialismin aikana eurooppalaiset tutkimusretkeilijät ja maantieteilijät tutkivat maailman kartoittamattomia ja huonosti tunnettuja seutuja, esimerkiksi niin kutsuttu musta Afrikka oli suuren mielenkiinnon kohteena. Esimerkiksi Brittiläinen David Livingstone löysi Victorian putoukset ja toinen britti John Hanning Speke Niilin lähteen eli Victorianjärven. Niilin lähteistä oli itse asiassa jo kreikkalainen historioitsija ja maantieteilijä Herodotos esittänyt teorian, että Niili sai alkunsa Kilimanjaron sulamisvesistä. 1900-luvun alun naparetkeilijöistä, kuten Robert Facon Scottista, Ernest Shackletonista ja Roald Amundsenista tuli suuria sankareita kartoitettuaan ja tutkittuaan viimeisimpiä maailman tutkimattomia kolkkia.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä ja jo sitä ennen siirtomaakilpailun aikana luotiin monia geopoliittisia teorioita esimerkiksi siitä, minkä alueiden hallinta on Euroopan tai maailman merien valloituksessa ja hallinnassa olennaista. Geopolitiikka oli keskeistä myös kylmän sodan aikana.
Myös Saksa oli merkittävä 1900-luvun alun maantieteessä. Saksalainen geofyysikko Alfred Wegener loi laattatektoniikan teorian 1912 ja esitti, että 200 miljoonaa vuotta sitten oli ollut yksi alkumanner Pangea. Suomalainen maantieteen uranuurtaja oli J. G. Granö, joka teoksessaan Puhdas maantiede 1931 tutki maisemamaantiedettä ja vaikutti eksaktin teoreettisen spatiaalisen maantieteen kehitykseen. Granön teoriassa jaettiin maanpintaa eri alueisiin useiden yhteisten ominaisuuksien perusteella. Aluetieteestä tulikin yksi 1900-luvun merkittävimpiä maantieteellisiä tutkimuskohteita.