stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Michel Debré
Elämäkerta > Neljäs tasavalta

Ranskan neljännen tasavallan aikana Michel Debré kuului eri puolueisiin, jopa Parti radicla-socialiste -puolueeseen, johon hän liittyi kenraali de Gaullen suosituksesta. Hän oli senaattorina 1948–1958, ja hän perusti Le Courrier de la colère -sanomalehden, jossa hän avoimesti puolusti ranskalaista Algeriaa ja vaati de Gaullen paluuta valtaan.
Viides tasavalta

Debréstä tuli oikeusministeri vuonna 1958 kenraali de Gaullen muodostamaan hallitukseen. Hänellä oli keskeinen rooli viidennen tasavallan peruslain luomisessa. Kun perustuslaki oli hyväksytty, hän sai vasta perustetun tasavallan ensimmäisen pääministerin tehtävät, joita hän hoiti 1959–1962. Kun Evianin sopimus Algerian itsenäisyydestä oli solmittu, kenraali de Gaulle korvasi Debrén ministeriön Georges Pompidoun ministeriöllä.
Vuoden 1963 ennenaikaisesti järjestetyissä kansalliskokouksen vaaleissa Debré ei tullut valituksi. Näin hän siirtyi yllättäen puolustamaan Ranskan läsnäoloa Réunionin saarella ja tuli sieltä valituksi seuraavana vuonna edustuslaitokseen. Hänellä oli ohjelmassa alueen säilyttäminen Ranskan yhteydessä.
Hänellä oli kuitenkin emämaassa jäsenyyksiä useissa hallituksissa, ja hän valitutti itsensä kansalliskokoukseen Alsacen edustajana vuonna 1968. Valéry Giscard d’Estaingin saapuminen teki kuitenkin hänestä tarpeettoman. Hän oli ehdolla presidentinvaaleissa 1981 mutta sai vain 1,66 prosenttia annetuista ensimmäisen kierroksen äänistä.
Michel Debré valittiin 24. maaliskuuta 1988 jäseneksi Ranskan akatemiaan. Hänen vastaanottamisensa akatemiaan tapahtui 19. tammikuuta 1989. Akateemikkona hän seurasi tuolilla numero 1 ruhtinas Louis de Broglieta, joka oli kuollut maaliskuussa 1987.
Poliittinen ura > Vaaleilla saadut

Senaattori Indre-et-Loire 1948–1958
Yleisneuvosto Indre-et-Loire 1951–1970
Kunnanvaltuutettu Amboise 1959–1966
Kansanedustaja Réunion 1963–1988
Kaupunginjohtaja Amboise 1966–1989
Yleisneuvosto Indre-et-Loire 1976–1992
Euroopan parlamentti 1979–1980
Poliittinen ura > Hallitustehtävät

Oikeusministeri 1958 ja 1959
Pääministeri 1959–1962
Talous- ja valtiovarainministeri 8. tammikuuta 1966 – 1968
Ulkoministeri 1968 ja 1969
Puolustusministeri 1969 ja 1973
Teokset

La Mort de l'État républicain, Gallimard, Pariisi, 1947
Ces princes qui nous gouvernent, Plon, Pariisi, 1957
Une certaine idée de la France, keskustelu Alain Duhamelin kanssa, Fayard, Pariisi, 1972
Une politique pour la Réunion, Plon, Pariisi, 1974
Le Pouvoir politique, yhdessä Jean-Louis Debrén kanssa, Seghers, Pariisi, 1976
Le Gaullisme, yhdessä Jean-Louis Debrén kanssa, Plon, Pariisi, 1977, ISBN 2-259-00330-3
Français, choisissons l'espoir, Albin Michel, Pariisi, 1979, ISBN 2-226-00777-6
Lettre ouverte aux Français sur la reconquête de la France, Albin Michel, Pariisi, 1980, ISBN 2-226-01075-0
Peut-on lutter contre le chômage ?, Fayard, Pariisi, 1982, ISBN 2-213-01190-7
Trois républiques pour une France. Mémoires , yhteistyösä Odile Rudelle, Albin Michel, Pariisi, 1984–1994, 5 nidettä
Combattre, 1984, ISBN 2-226-02066-7
Agir (1946–1958), 1988, ISBN 2-226-03342-4
Gouverner (1958–1962), 1988, ISBN 2-226-03457-9
Gouverner autrement (1962–1970), 1993, ISBN 2-226-06207-6
Combattre toujours (1969–1993), 1994, ISBN 2-226-07536-4
Entretiens avec le général de Gaulle (1961–1969), Albin Michel, Pariisi, 1993, ISBN 2-226-06660-8
Entretiens avec Georges Pompidou (1971–1974), Albin Michel, Pariisi, 1996, ISBN 2-226-08487-8
Aiheesta muualla

Michel Debré (Arkistoitu – Internet Archive) Ranskan akatemian elämäkertatiedosto.
Michel Debré Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Yhteenveto puheesta 27. elokuuta 1958 Valtioneuvostossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Michel Debrén puheita yleisestä politiikasta (Arkistoitu – Internet Archive) 15. tammikuuta 1959
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Louis de Broglie | Ranskan akatemian jäsen  Tuoli 1 1988–1996 | Seuraaja: François Furet |
| n k Ranskan pääministerit ja hallituksen johtajat |
| --- | --- | --- |
| Restauraatio |  Talleyrand  Richelieu  Dessolles  Decazes  Richelieu  Villèle  Martignac  Polignac  |  |
| Heinäkuun monarkia |  V. de Broglie  Laffitte  Perier  Soult  Gérard  Maret  Mortier  V. de Broglie  Thiers  Molé  Soult  Thiers  Soult  Guizot  Molé  |  |
| Toinen tasavalta |  Dupont de l'Eure  Arago  Cavaignac  Barrot  Hautpoul  Faucher  |  |
| Toinen keisarikunta |  Ollivier  Cousin-Montauban  |  |
| Kansallisen turvallisuuden hallitus |  Trochu  |  |
| Kolmas tasavalta |  Dufaure  A. de Broglie  Cissey  Buffet  Dufaure  Simon  A. de Broglie  Rochebouët  Dufaure  Waddington  Freycinet  Ferry  Gambetta  Freycinet  Duclerc  Fallières  Ferry  Brisson  Freycinet  Goblet  Rouvier  Floquet  Tirard  Freycinet  Loubet  Ribot  Dupuy  Casimir-Perier  Dupuy  Ribot  Bourgeois  Méline  Brisson  Dupuy  Waldeck-Rousseau  Combes  Rouvier  Sarrien  Clemenceau  Briand  Monis  Caillaux  Poincaré  Briand  Barthou  Doumergue  Ribot  Viviani  Briand  Ribot  Painlevé  Clemenceau  Millerand  Leygues  Briand  Poincaré  François-Marsal  Herriot  Painlevé  Briand  Herriot  Poincaré  Briand  Tardieu  Chautemps  Tardieu  Steeg  Laval  Tardieu  Herriot  Paul-Boncour  Daladier  Sarraut  Chautemps  Daladier  Doumergue  Flandin  Bouisson  Laval  Sarraut  Blum  Chautemps  Blum  Daladier  Reynaud  Pétain  |  |
| Vichyn Ranska |  Pétain  Laval  Flandin  Darlan  Laval  |  |
| Väliaikaishallitus |  De Gaulle  Gouin  Bidault  Blum  |  |
| Neljäs tasavalta |  Ramadier  Schuman  Marie  Schuman  Queuille  Bidault  Queuille  Pleven  Queuille  Pleven  Faure  Pinay  Mayer  Laniel  Mendès France  Faure  Mollet  Bourgès-Maunoury  Gaillard  Pflimlin  De Gaulle  |  |
| Viides tasavalta |  De Gaulle  Debré  Pompidou  Couve de Murville  Chaban-Delmas  Messmer  Chirac  Barre  Mauroy  Fabius  Chirac  Rocard  Cresson  Bérégovoy  Balladur  Juppé  Jospin  Raffarin  Villepin  Fillon  Ayrault  Valls  Cazeneuve  Philippe  Castex  Borne  Attal  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  MEP-hakemisto  Sycomore  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Ursula Ledóchowska

Ursula Ledóchowska
Ursula Ledóchowska (17. huhtikuuta 1865 Loosdorf, Melk, Itävallan keisarikunta – 29. toukokuuta 1939 Rooma, Italian kuningaskunta), kastenimeltään Julia Maria Ledóchowska, oli itävaltalais-puolalainen sääntökunnan perustaja ja katolisen kirkon pyhimys.
Ursula Ledóchowska toimi ennen ensimmäistä maailmansotaa Kaakkois-Suomessa. Hän perusti Karjalan kannakselle ”Merentähti” -nimisen tyttöjen sisäoppilaitoksen, joka aloitti toimintansa 1910.
Yhdessä isä Adolf Carlingin kanssa äiti Ursula toimitti ensimmäisen suomenkielisen katolisen rukouskirjan ”Terve Meren tähti, rukouskirja Suomen katholiselle kansalle”, joka julkaistiin Roomassa vuonna 1910. Myöhemmin Puolassa äiti Ursula perusti uuden ursuliinisääntökunnan haaran, ns. harmaat ursuliinit. Vuonna 1983 paavi Johannes Paavali II julisti hänet autuaaksi, ja vuonna 2003 pyhäksi. Vuonna 1989 hänen hämmästyttävän hyvin säilynyt ruumiinsa siirrettiin Roomasta Puolan Pniewyyn.
 Hänen muistopäivänsä pyhimyskalenterissa on 29. toukokuuta.
Pyhän Ursulan katolinen seurakunta Kouvolassa on nimetty hänen mukaansa ja hänen kirjoitustensa pohjalta hartausteksteiksi koottu novenarukous on käännetty suomeksi.
Kirjallisuutta

Ursula Ledochowska: Testamentti. Ursuliinisisaret 2003 ISBN 9529158149
Vappu Sorri - Kaisu Vuolio: Autuas äiti Ursula Ledóchowska. Kouvola 1996
Monika Wronska - Juho Kyntäjä: Epätavallisen naisen tavallinen elämä : Ursula Ledóchowska. 2003 ISBN 952-91-6013-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ursula Ledóchowska Wikimedia Commonsissa
Novena Pyhän Ursulan esirukousten kautta
The sanctuary of Saint Ursula Ledóchowska (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Kai-Fu Lee

Kai Fu-Lee vuonna 2007.
Kai Fu-Lee (s. 3. joulukuuta 1961) on taiwanilainen teknologia-alalla toimiva yritysjohtaja. Lee on ollut Microsoft Research Asian johtaja sen perustamisen aikaan ja Googlen Kiinan-maajohtaja sen perustamisen aikaan. Lee on huipputeknologiaan sijoittavan Sinoventuresin puheenjohtaja ja toimitusjohtaja.
Näkemyksiä

Leen mukaan bruttokansantuote tulee tekoälyn myötä kasvamaan dramaattisesti, mutta teknologinen työttömyys muodostuu ongelmaksi nopeammin kuin uskotaan. Hän on sanonut, että robottien kehittäjät antavat ymmärtää toisin, jotta heidän ei tarvitse ottaa kantaa työttömyyskysymykseen. Leen mukaan tulevaisuus on onnellinen, jos tarpeeksi monet ihmiset ovat tyytyväisiä ilman työntekoa. Vuonna 2018 on kirjassaan AI Superpowers: China, Silicon Valley, and the New World Order ennustanut että Kiinasta tulee maailman johtava tekoälyvalta. Leen mukaan tähän vaikuttavat Kiinan väestö ja valtava määrä jäsennettyä dataa. Syyskuussa 2018 Lee on ollut sitä mieltä, että tekoäly ei koskaan tule kykenemään empatiaan ja luovuuteen.
Claude-Nicolas Ledoux

Claude Nicolas Ledoux
Claude-Nicolas Ledoux (21. maaliskuuta 1736 Dormans – 18. marraskuuta 1806 Pariisi) oli ranskalainen uusklassistinen arkkitehti. Häntä pidetään yhtenä oman aikansa suurimmista arkkitehdeista. Ledoux tunnetaan maanmiehensä Étienne-Louis Boulléen tavoin ennakkoluulottomana visionäärinä ja utopistina. Vain harvat hänen suunnittelemistaan rakennuksista ovat säilyneet nykypäiviin saakka
Utopistina Ledoux toivoi, että kaupunkisuunnittelu ja arkkitehtuuri johtaisivat ihanneyhteiskuntaan. Tästä huolimatta Ledoux'n merkittävimmät työt olivat Ranskan kuningashuoneen rahoittamia ja olivat ancien régimen symboleja. Hänen uraansa lyhensi Ranskan vallankumous. Vuonna 1804 Ledoux julkaisi kirjan L'Architecture considérée sous le rapport de l'art, des mœurs et de la législation, joka käsitteli hänen töitään.
Ledoux opiskeli arkkitehti Jacques-François Blondelin johdolla, ja hänen varhaiset työnsä edustavat Ludvig XVI:n tyyliä. Näihin lukeutuvat muun muassa Hotel d’Hallwyl ja Hotel d’Uzes. Vuosina 1771–1773 rakennettiin Ledoux’n Madame Du Barrylle piirtämä Pavillion de Louveciennes, joka oli Ledouxin ensimmäisiä puhdasta uusklassismia edustanut rakennus.
Ledoux sai vuonna 1773 nimityksen Ranskan kuninkaan hoviarkkitehdiksi. Hänet nimitettiin myös Ranskan akatemian jäseneksi.
Ledouxin kuuluisin työ on mittava Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas (Saline royale d'Arc-et-Senans), joka toteutettiin vuosina 1775–1780. Se rakennettiin, kun Ledoux toimi suolakaivosten tarkastajana. Suolatehtaan rakennusten erikoislaatuiset vyötetyt doorilaiset pylväät sekä suunnitelman karu geometrisyys ja primitivistiset ominaisuudet olivat jotain täysin ennennäkemätöntä.
Laaja suolatehtaan alue oli kuitenkin vain osa suurempaa hanketta, Ledouxin kaavailemaa Chauxin ihannekaupunkia. Suolatehtaan oli määrä olla kaupungin ydin. Ledoux työsti Chauxin kaupungin kunnianhimoista suunnitelmaa vuodesta 1785 alkaen. Ihannekaupungin tyylisuuntana oli yksinkertaistettu ja riisuttu uusklassismi, ja suunnitelmassa käytettiin lähinnä puhtaita geometrisia muotoja. Mukana on egyptiläisiä pyramideja, pohjapiirustukseltaan falloksen muotoinen bordelli, vanteen muotoinen talo ja joitakin pallomaisia rakennelmia. Kaupungin pohjakaavassa oli myös havaittavissa kytköksiä vapaamuurariuteen. Chauxin ihannekaupunki jäi lopulta lähinnä oudoksi ja ihmeelliseksi unelmaksi, jota ei koskaan rakennettu. Sen suunnitelma on julkaistu Ledouxin teoksessa L'architecture considérée sous le rapport de l'art, des mœurs et de la législation.
Ledoux pystyi lopulta toteuttamaan useita edistyksellisiä ideoitaan Pariisin ympäristöön 1780-luvulla rakennetuissa tullirakennuksissa (Barrières), joihin kuuluu myös Rotonde de la Villette.
Kuvagalleria

Hotel d'Hallwyllin julkisivupiirustus.
Hotel d'Hallwyllin julkisivu.
Arc-et-Senans’n kuninkaallisen suolatehtaan pohjapiirustus.
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas, tehtaanjohtajan talo.
Chauxin ihannekaupunki, keskellä kuvaa kuninkaallinen suolatehdas.
Chauxin bordellin pohjapiirustus.
Chauxin metsänvartijoiden talo.
Rotonde de la Villette, Pariisi.
Théâtre de Besançon, perspektiivipiirustus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Claude-Nicolas Ledoux Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Structurae  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Laurie Lee

Laurie Leen hautakivi hänen kotikylässään Gloucestershiren Sladissa.
Laurie Lee (26. kesäkuuta 1914 Stroud, Gloucestershire – 13. toukokuuta 1997 Slad, Gloucestershire) oli englantilainen runoilija ja prosaisti, jonka tunnetuimpia teoksia ovat lapsuusmuistoihin perustuva Siideriä Rosien kanssa (Cider with Rosie, 1959) ja nuoruusmuistoihin perustuva Niin minä lähdin maailmalle keskikesän aamuna (As I Walked Out One Midsummer Morning, 1969).
Leen tunnetuimmasta teoksesta Cider with Rosie on tehty televisioelokuvia, muun muassa 1998.
Suomennetut teokset

Siideriä Rosien kanssa (Cider with Rosie, 1959), suom. Markku Lahtela Otava 1978 ISBN 951-1-04816-3
Niin minä lähdin maailmalle keskikesän aamuna (As I Walked Out One Midsummer Morning), suom. Kersti Juva Otava 1982 ISBN 951-1-06747-8
Ossi Lehtinen

Ossi Juhani Lehtinen (17. kesäkuuta 1934 – 2. maaliskuuta 2019 Vantaa) oli suomalainen iskelmälaulaja, joka tuli tunnetuksi Dallapé-orkesterin solistina 1960-luvulla. Ossi Lehtinen oli mukana Dallapén vuoden 1964 singlellä ”Tanja”/”Kultani nimen minä kirjoitan” (Odeon 45 PLD 228).
Nuoruudessaan Lehtinen oli ottanut laulutunteja kuuluisalta laulupedagogilta Olavi Nybergiltä ja oopperalaulaja Jorma Huttuselta. Lehtinen aloitti esiintymisen jo vuonna 1950. Martti Jäppilä pestasi hänet Dallapén solistiksi A. Aimon jouduttua sydänvaivojen vuoksi jäämään pois orkesterin kiertueilta keväällä 1963. Lehtinen työskenteli tuolloin huoltomiehenä lentoyhtiö Aerolla. Lehtinen lauloi Dallapéssa syksyyn 1964 saakka, jolloin hän perusti oman yhtyeen ja hänen tilalleen Dallapéhen tuli Mikko Järvinen. Lehtinen palasi Dallapén laulusolistiksi vielä tammikuussa 1968, kunnes orkesterin uudeksi vakituiseksi solistiksi tuli saman vuoden kesäkuussa Kalevi Korpi.
Sittemmin Lehtinen esitti hengellistä musiikkia. Lehtisen puoliso oli Salli Sanelma (o.s. Tanninen) vuodesta 1961 tämän kuolemaan 2008. Lehtiset asuivat Salli Lehtisen keuhkosairauden takia jonkin aikaa Espanjassa, jossa Lehtinen lauloi Espanjassa asuville suomalaisille. Puolison kuoltua Lehtinen avioitui myöhemmin uudestaan. Hän asui Myyrmäessä Vantaalla ja osallistui aktiivisesti Myyrmäen helluntaiseurakunnan toimintaan laulamalla ja julistamalla. Loppuvuosinaan Lehtinen joutui laulamaan pyörätuolissa istuen.
Lauttakylä

| Lauttakylä |
| --- | --- |
 Huittisten keskustaa vuonna 2020.
Kaupunki:  Huittinen
Pinta-ala:  22,16 km² 
Väkiluku:  6 543 (2021)
Väestötiheys:  295,3 as./km²
Postinumero(t):  32700
Vanhassa kivimakasiinissa toimiva Huittisten museo Huittisten kirkon läheisyydessä.
Lauttakylä on Huittisten kaupungin keskustaajama. Se sijaitsee Loimijoen ja Punkalaitumenjoen yhtymäkohdan kaakkoispuolella. Se on alueensa rakenteellinen ja hallinnollinen keskus. Lauttakylästä on kotoisin muun muassa Lauttakylän Auto ja Lauttakylän Luja. Se sijaitsee liikenteellisessä solmukohdassa, Valtatie 2:n, Valtatie 12:n ja Kantatie 41:n yhtymäkohdassa. Lauttakylän pääkatu on Risto Rytin katu. Muita merkittäviä katuja ovat Lauttakylänkatu, Huittistenkatu ja Karpintie. Lauttakylässä sijaitsee myös Huittisten kirkko. Lauttakylän postinumero on 32700 Huittinen, ennen 1.1.1980 postitoimipaikan nimi oli Lauttakylä. Lauttakylän väkiluku oli 6 543 vuonna 2021. Lauttakylän nimi tulee vanhasta joenylityspaikasta.
Historia

Lauttakylän erottamista omaksi kaupungikseen suunniteltiin 1700-luvulla. Puoltavana tekijänä oli muunmuassa edullinen sijainti Poriin, Turkuun ja Hämeenlinnaan johtavien teiden risteyksessä, sekä vesireitit, jotka aiottiin perata purjehduskelpoisiksi. Perkaaminen ei kuitenkaan onnistunut ja hanke kariutui.
Lauttakylästä muodostui Lounais-Suomen tärkein maantieliikenteen solmukohta jo kauan ennen autojen aikakautta. Tampere–Pori- ja Toijala–Turku-radat olivat kaukana, eivätkä vesiväylät olleet pitkillä matkoilla kulkukelpoisia. Tosin Lauttakylästä oli 1890-luvulta 1930-luvulle saakka laivayhteys Tampere–Pori-radan Kyttälän rautatieasemalle. Vuodesta 1938 lähtien Lauttakylä oli valtateiden 2 ja 9 risteyskohta sekä kantatie 57:n toinen päätepiste.
Jo 1920-luvun lopulta lähtien Lauttakylästä oli suorat linja-autoyhteydet Helsinkiin, Turkuun, Poriin ja Tampereelle. Lauttakylän ensimmäinen linja-autoasema sijaitsi 1930-luvun alussa rakennetun huoltoaseman yhteydessä. Nykyinen, arkkitehti Kauko Tiihosen suunnittelema linja-autoasema valmistui vuonna 1965. Ennen Huittisten muuttumista kauppalaksi vuonna 1972 Lauttakylän linja-autoasema oli Suomen vilkkain maaseudun linja-autoasema, jolta lähti päivittäin 150 linja-autovuoroa, ja Lauttakylän Auto Suomen suurin maalaiskunnasta käsin toimiva linja-autoyhtiö.
Kaupunginosat

Hein-Erkkilä
Huhkola
Huhtamo
Jokilevo
Jokisivu
Junttila
Kaharila
Karhiniemi
Kiviranta
Korkeakoski
Korvenkylä
Kuninkainen
Lauha
Lauhankylä
Leppäkoski
Loima
Löysälä
Mauriala
Mauru
Mommola
Nanhia
Palojoki
Pappilanniemi
Pyhällys
Raijala
Rekikoski
Ristikangas
Räikänmaa
Sahko
Sampu
Suttila
Takkula
Untonmäki
Vanhakoski
Vesiniittu
Välimatkat > Lähikunnat

Punkalaidun 25 km
Urjala 50 km
Akaa 75 km
Sastamala 25 km
Kokemäki 22 km
Eura 30 km
Forssa  65 km
Loimaa 52 km
Pori 62 km
Rauma 67 km
Välimatkat > Suuremmat kaupungit

Helsinki 180 km
Hämeenlinna 119 km
Tampere 77 km
Turku 90 km
George Armstrong Custer

| George Armstrong Custer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Autie, Cinnamon, Curly, Long Hair
Syntynyt: 5. joulukuuta 1839 Rumley, Ohio
Kuollut: 25. kesäkuuta 1876 (36 vuotta) Little Bighorn, Montana
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1861–1876 (Yhdysvallat)
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain sisällissota, Gettysburgin taistelu, tasankojen intiaanisodat kuten Washitan verilöyly ja Little Bighornin taistelu
Sotilasarvo:  Everstiluutnantti
 Nimikirjoitus
George Armstrong Custer (5. joulukuuta 1839 New Rumley, Ohio – 25. kesäkuuta 1876 Little Bighorn, Montana) oli yhdysvaltalainen ratsuväen komentaja, joka tunnetaan parhaiten kärsimästään murskatappiosta ja kuolemastaan Little Bighornin taistelussa. Custer oli sotilasarvoltaan väliaikainen prikaatikenraali. Hänen vakituinen sotilasarvonsa oli everstiluutnantti. Custeria kutsutaan kirjallisuudessa usein virheellisesti ”kenraali Custeriksi”.
Nuoruus ja avioituminen

George Custer syntyi vanhempiensa ensimmäisenä yhteisenä lapsena. Hänen isänsä Emanuel Henry Custer oli seppä. Äidin nimi oli Maria Kirkpatrick Ward. Perheen lapsien määrä kasvoi myöhemmin kolmella pojalla ja yhdellä tytöllä. Heidän nimensä olivat syntymäjärjestyksessä Nevin, Thomas, Boston ja Margaret. Jo pienenä Georgea alettiin kutsua toisen etunimensä mukaan Armstrongiksi. Hän itse ei osannut lausua nimeään oikein, vaan siitä tuli ”Autie”, josta muodostui yleisesti käytetty lempinimi.
Nuori Custer varttui lapsuutensa Monroessa, Michiganissa. Hän kävi koulua Ohiossa, ja hänen kunnianhimoinen päämääränsä oli pienestä pitäen tulla sotilaaksi.
Nuoruus ja avioituminen > Opiskelu

Koulunkäyntinsä lopetettuaan Custer aloitti vuonna 1857 sotilasuransa West Pointin sotilasakatemiassa. Hän solmi monia ystävyyssuhteita niin lännestä kuin etelästäkin tulleiden kadettien kanssa. Myöhemmin hän joutui taistelukentällä kohtaamaan erään huonetoverinsa, joka Yhdysvaltojen sisällissodassa edusti vihollisen joukkoja eli Etelävaltioita.
West Pointissa Custer tunnettiin useilla lempinimillä, kuten ”Cinnamonina” ja ”Curlynä”. Kumpikin nimi liittyi hänen kihariin hiuksiinsa, jotka tuoksuivat kaneliöljyltä. Hän sai epäsopivasta käytöksestään useita muistutuksia. Vaikka teot eivät olleet juuri suunsoittoa kummempia, niiden määrä oli epätavallisen suuri. Vakavammista rikkeistä ei ole löytynyt merkintöjä. Custer käytti opiskeluaikoinaan jonkin verran alkoholia, mutta tutkimukset osoittavat, että suurin osa West Pointin kadeteista teki samoin.
Vuonna 1861 Custer valmistui 34-henkisen vuosikurssinsa viimeisenä.
Nuoruus ja avioituminen > Avioliitto

Custer avioitui 9. helmikuuta 1864 Elizabeth ”Libbie” Baconin kanssa. He olivat tunteneet toisensa jo lapsuudessaan Monroessa, mutta virallisesti heidät esiteltiin toisilleen kiitospäivän juhlissa vuonna 1862. Libbie oli kuusi vuotta miestään nuorempi, ja häntä pidettiin sekä kauniina että älykkäänä Pari oli kirjeenvaihdossa runsaan vuoden ajan ennen avioitumista. Libbien isä ei halunnut tyttärensä seurustelevan sotilaan kanssa, mutta tyttö ei antanut tämän mielipiteen vaikuttaa päätökseensä tulla rouva Custeriksi. Custer itse myönsi, että Libbiellä oli taito hillitä hänen ajattelematonta ja röyhkeää tapaansa käyttäytyä, ja oli hänelle ihanteellinen puoliso.
Avioliiton jälkeen pari vietti kuherruskuukautensa New Yorkissa. Sen jälkeen he asettuivat asumaan Washingtoniin, jossa heistä tuli seurapiirien lemmikkejä. Kun Custer oli sotakentillä, Libbie piti yllä suhteita republikaanisen puolueen jäseniin. Hän hankki vaikutusvaltaa kongressin edustajiin, ja tällä saattoi myös olla ratkaiseva merkitys Custerin sotilaalliseen ylennykseen keväällä 1865.
Sotilasura > Washitajoen verilöyly

Läntisten alueiden ylipäällikkö ja prikaatinkenraali Philip H. Sheridan lähetti ensiluokkaisia rajaseudun miehiä nujertamaan intiaanit, mutta cheyennien lisäksi vastassa oli kiowia ja comancheja. Sota siirtyi etelämmäksi ja mukaan liittyi Sheridanin alaisuuteen siirtynyt Custer ja hänen ratsuväkensä. Sheridan suunnitteli hyökkäystä Oklahoman Washitajoen reservaattialueella sijaitsevaan cheyennien talvileiriin, joka toimi rauhantahtoisen päällikön Mustan Kattilan alaisuudessa. Tämä oli tuonut joukkonsa pois sota-alueilta osallistumatta siellä käytäviin taisteluihin. Sheridan tiesi, että Mustan Kattilan leiriin ei kuulunut kovinkaan paljon nuoria sotureita. Tämä asia helpotti hänen päätöstään antaa Custerille määräyksen hyökätä kylään.
27. marraskuuta 1868 Custer joukkoineen tunkeutui läpi lumituiskun Mustan Kattilan leiriin. Hyökkäyksen vaikuttavuutta lisätäkseen rykmentin soittokunta puhalsi torvillaan Custerin lempisävelmää ”Garry Owenia”. Cheyennet eivät ehtineet nousta puolustukseen, vaan yrittivät paeta suojaan sekasorron alta. Heidän muonansa ja talvivarustuksensa tuhottiin, ja yli 800 intiaaniponia ammuttiin. Taistelu oli ohi muutamassa minuutissa, mutta sen seuraukset olivat murheelliset cheyenneille. Päällikkö Musta Kattila ja 103 leirin asukasta kuoli. Heistä 92 oli naisia, lapsia ja vanhuksia. Eloon jääneet 53 naista ja lasta pakotettiin kulkemaan jalkaisin yli sadan kilometrin matka lähimpään linnakkeeseen paksussa lumessa ja kovassa pakkasessa.