stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Australianvesirotta

| Australianvesirotta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Oravanleukaiset jyrsijät Sciurognathi
Heimo::  Muridae
Suku::  Hydromys
Laji::  chrysogaster
Kaksiosainen nimi
 Hydromys chrysogaster  E. Geoffrey, 1804 
 Australianvesirotan levinneisyys (punainen ja vihreä)
Katso myös
   Australianvesirotta Wikispeciesissä   Australianvesirotta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Australianvesirotta (Hydromys chrysogaster) on alkuperäinen australialainen istukkanisäkäs.
Koko ja ulkonäkö

Australianvesirotan väritys vaihtelee lähes mustasta kullanruskeaan ja tummanharmaaseen. Alapuoli voi olla ruskea, keltainen, valkea tai jopa kirkkaan oranssi.
Pituus: 23–37 cm
Hännän pituus: 23–35 cm
Paino: 0,3–1,3 kg
Levinneisyys

Australianvesirotan levinneisyysalue kattaa Australian, Tasmanian ja Uuden-Guinean sekä lukuisia läheisiä saaria, kuten Obi Islandin. Laji elää joissa ja jokisuistoissa, seisovissa vesissä sekä soilla.
Lisääntyminen

Australianvesirotta voi lisääntyä ympäri vuoden. Huippu on kuitenkin keväällä ja kesällä. Naaras synnyttää lyhyen tiineyden päätteeksi pesäänsä jopa 7 poikasta. Vastasyntyneet pennut ovat kaljuja, sokeita ja avuttomia sekä täysin riippuvaisia emonsa tarjoamasta ravinnosta ja suojasta. Huolenpito jälkeläisistä on vaativaa, ja emo viettääkin liki kaiken aikansa niiden parissa. Saalistamassa se käy lyhyesti yöllä. Pennut avaavat silmänsä kaksiviikkoisina ja alkavat pian tutkia pesää ja sen lähiympäristöä. Kuukauden vanhoina ne vieroitetaan, mutta vasta kuukautta myöhemmin ne itsenäistyvät.
Ravinto

Australianvesirotta etsii ravintonsa enimmäkseen joen tai kosteikon pohjalta. Se sukeltaa silmät auki ja näkee mainiosti myös veden alla. Herkät viiksikarvat auttavat havaitsemaan saaliseläimen liikkeitä. Tarkan näkö- ja tuntoaistinsa ansiosta australianvesirotta pystyy pyydystämään ravinnokseen monenlaisia otuksia: vesihyönteisiä ja niiden toukkia, kaloja, äyriäisiä, simpukoita, sammakoita, ja kilpikonnia. Uhrinsa se kiikuttaa pintaan, ja asettuu aterioimaan suosikkitukilleen tai -kivelleen tai rannalle paikalle, jossa saa ahmia rauhassa.
Aiheesta muualla

ITIS: Hydromys chrysogaster (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q852782  Wikispecies: Hydromys chrysogaster  ADW: Hydromys_chrysogaster  AFD: Hydromys_chrysogaster  ARKive: hydromys-chrysogaster  CoL: 3N7RM  EoL: 46559458  GBIF: 2438706  iNaturalist: 45292  IRMNG: 10593931  ITIS: 585251  IUCN: 10310  MDD: 1003179  MSW: 13001380  NCBI: 160448  OBIS: 404082  Open Tree of Life: 989544  WoRMS: 404082  ZooBank: F59C2FA7-458F-4571-8A7C-5955CEDDC66F
Leo Lindsten

Leo Olavi Lindsten (17. heinäkuuta 1943 Lauritsala – 11. heinäkuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen kriitikko, runoilija ja kuvataiteilija joka oli mukana 1960-luvun liikehdinnässä mutta ei tiukasti poliittisesti sitoutuneena.
Lindsten julkaisi ensimmäiset runonsa 1965 muutettuaan Lappeenrannasta Helsinkiin.  Kirjoittamisen lisäksi pop-taiteilijaksi itseään kutsunut Lindsten maalasi tauluja ja toimi Kansan Uutisten taidearvostelijana 1964-1971.
Lindsten oli mukana 1965 Helsingin Kulttuuritalolla järjestetyssä protestinäyttelyssä johon osallistuivat Suomen Taideakatemian kolmivuotisnäyttelystä reputetuksi tulleet nuoret taiteilijat. Heitä olivat Lindstenin lisäksi Igor Eriksson, Alpo Karjalainen, Kari Jylhä, Niilo Hyttinen ja Mikael Stierncreutz. Lindsten maalasi aluksi sarjakuvaruutuja esikuvanaan amerikkalainen pop-taiteilija Roy Lichtenstein mutta siirtyi 1960-luvun lopulla tekemään omia muunnelmiaan suomalaisten taiteilijoiden tunnetuista teoksista kuten Ferdinand von Wrightin Taistelevat metsot-maalauksesta.
1970-luvun alussa Lindsten teki amerikkalaisten pop-taiteilijoiden esimerkin mukaan muotokuvia kuuluisista suomalaisista henkilöistä - tässä tapauksessa Mannerheimista, Armi Kuuselasta, Urho Kekkosesta ja runoilija Pentti Saarikoskesta.
Lindsten tutki myös kirjailija Maiju Lassilan elämää ja julkaisi tästä kirjan sekä oli mukana tekemässä käsikirjoitusta Lassilan elämänvaiheita kuvanneeseen Tulipää-elokuvaan.  1980-luvulla Lindsten sai huomiota omaelämäkerrallisella Istuja pitkän illan-romaanillaan
jossa hän kuvasi omaa alkoholismiaan 1960- ja 1970-luvun tapahtumien taustaa vasten.
Teokset

Äänisen aallot: Runoja.  Helsinki:  WSOY, 1971.
Uppoavia jättiläisiä: Runoja ja kronikoita.  Helsinki:  WSOY, 1973.  ISBN 951-0-00921-0
Realismin kasvot: 18 taiteilijamuotokuvaa.  Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07316-4
Maiju Lassila: Legenda jo eläessään.  Helsinki:  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-08201-5
Liekehtivä Vanha: Runoja.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10462-0
Lindsten, Leo & Koski, Markku: Armin vuodet.  Helsinki:  Love Kirjat, 1982.  ISBN 951-835-063-9
Istuja pitkän illan: Erään juomarin kehitystarina.  Helsinki:  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-12807-4
Aiheesta muualla

Leo Lindstenin elämäkerta Kansallisbiografiassa
Kimmo Tyyskä : "Aika vaatii attentaatteja kaikkia vastaan" : elonkorjaajat, Leo Lindsten ja Markus Heikkerö 1960- ja 1970-lukujen vaihteen suomalaisessa kuvataidekentässä, Taidehistorian pro gradu-tutkielma, Jyväskylän yliopisto 1999
Esko Salervo

Esko Salervo (s. 1. kesäkuuta 1955 Helsinki)   on suomalainen elokuva- ja televisiokäsikirjoittaja, dramaturgi, näytelmäkirjailija ja biologi.
Henkilöhistoria

Salervo on filosofian kandidaatti ja teatteritaiteen lisensiaatti, joka on työskennellyt muun muassa Kemin kaupunginteatterin johtaja-dramaturgina 1988–1990, Ryhmäteatterissa sekä Oulun kaupunginteatterissa ja Turun kaupunginteatterissa. Hän oli Suomen Näytelmäkirjailijaliiton puheenjohtaja 1996–1998. Hän on työskennellyt myös Yleisradion Radioteatterissa.
Kirjallinen tuotanto

Salervon ensimmäisiin näytelmäkäsikirjoituksiin kuuluvat Kylmät jäähyväiset (1981) Juha-Pekka Hotisen kanssa sekä Hämärän rajamailla (1984). Hän on käsikirjoittanut muun muassa Kari Paljakan (Sadetanssi, Enkelipeli) ja Åke Lindmanin (Harjunpää ja kiusantekijät, Tali-Ihantala 1944) ohjaamia elokuvia. Hän oli myös yksi Kotikatu-televisiosarjan alkuperäisistä käsikirjoittajista.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

Kylmät jäähyväiset, 1981, Juha-Pekka Hotisen kanssa
Hämärän rajamailla, 1984
Keltainen veturi, Taivaansininen tila ja Valkoinen ikoni -trilogia, 1996
Ken tulta pyytää, 2001, Sakari Kirjavaisen kanssa (julkaistu myös kirjana)
Kirjallinen tuotanto > Palkinnot

Lea-palkinto, 1997
Sylvi-palkinto, 2012, käsikirjoituksesta Hiljaisuus.
Aiheesta muualla

Esko Salervo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Esko Salervo Elonetissä.
Anni Rättyä

Eeva Anni Rättyä (4. tammikuuta 1934 Nivala – 25. heinäkuuta 2021 Ylivieska) oli suomalainen keihäänheittäjä.
Anni Rättyä sijoittui Helsingin 1952 olympialaisissa naisten keihäänheitossa parhaana suomalaisena 14:nneksi. Hän edusti seuratasolla Nivalan Urheilijoita ja saavutti SM-pronssia vuonna 1952. Vuonna 1953 hän heitti Suomen ennätyksen 45,27 m ja vuonna 1955 hän voitti lajinsa Ruotsi-maaottelussa. Hänestä käytettiin lempinimeä Nivalan lettipää.
Rättyä julkaisi 1990-luvulla runokirjat Taivaan kainalossa (1993), Lähetä lounatuuli (1995) ja Jumalan rikkaat köyhät (1997).
Aiheesta muualla

Anni Rättyä Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Tarmo Salmela

Tarmo ”Tarppi” Salmela (26. helmikuuta 1948 Tampere – 19. maaliskuuta 2012) oli suomalainen runoilija. Salmelan ilmaisu on tiivistä, lähes aforistista. Hänen esikoisrunokirjansa Elämäni sirpaleita sai Mielenterveyden keskusliiton kannustuspalkinnon helmikuussa 2004. Teos Kalanmaksaöljyä palkittiin Suomen pienkustantajat ry:n Sampo-palkinnolla parhaana teoksena lyriikan sarjassa vuonna 2004. Tarmo Salmela opiskeli lyriikkaa Oriveden opistossa Mediapinta Oy:n stipendillä. Hän oli Suomen Elävien Runoilijoiden Seuran jäsen.
Teokset

Elämäni sirpaleita.  Tampere:  Pilot-kustannus Oy, 2004.  ISBN 952-464-133-X
Kalanmaksaöljyä.  Tampere:  Pilot-kustannus Oy, 2004.  ISBN 952-464-208-5
Tarppi minä olen.  Tampere:  Pilot-kustannus Oy, 2005.  ISBN 952-464-316-2
Juopuneen napissa.  Tampere:  Pilot-kustannus Oy, 2006.  ISBN 952-464-537-8  (sis. äänikirjan; runot tulkitsee näyttelijä Ola Tuominen, musiikki Risto Penttinen)
Tukka tulessa.  Tampere:  Mediapinta Oy, 2008.  ISBN 978-952-235-004-6
Varpaanjälkiä.  Tampere:  Mediapinta Oy, 2009.  ISBN 978-952-235-142-5
Virheitä täydellisessä.  Tampere:  Mediapinta Oy, 2011.  ISBN 978-952-235-338-2
Amerikankurppo

| Amerikankurppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Kurpot Rostratulidae
Suku::  Nycticryphes
Laji::  semicollaris
Kaksiosainen nimi
 Nycticryphes semicollaris  (Vieillot, 1816) 

Katso myös
   Amerikankurppo Wikispeciesissä   Amerikankurppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Amerikankurppo (Nycticryphes semicollaris) on kurppoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Amerikankurppo kasvaa 19–22 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, rinta, selkä ja siivet ovat tumman ruskeat. Päälaki on musta, ja päässä on valkoinen silmäkulmajuova. Amerikankurpon siipien yläpuolelta rintaan kulkee vaalea juova. Siivissä on valkoisia laikkuja. Linnun vatsa on valkoinen. Amerikankurpon nokka on pitkä ja kaartuu alaspäin.
Levinneisyys ja elintavat

Amerikankurppoa tavataan Brasiliasta ja Paraguaysta Argentiinaan sekä Chilestä. Lajin elinympäristöä ovat suot, ruovikot ja kosteat ruohomaat. Amerikankurppo syö selkärangattomia eläimiä, esimerkiksi matoja ja nilviäisiä. Pesimäkausi on heinäkuulta helmikuulle. Pesä rakennetaan maahan ja naaras munii kaksi tai kolme ruskeapilkullista munaa.
Avarte

Avarte valmisti Yrjö Kukkapuron huonekaluja, kuten Karuselli-tuolia.
Avarte Group Oy oli suomalainen yritys, joka myy ja markkinoi suomalaisia designtuotteita. Yrityksen uudet omistajat ostivat vanhan Avarten tuotemerkin ja perustivat uuden yrityksen vuonna 2015. Tuotevalikoiman kulmakiviä ovat Yrjö Kukkapuron suunnittelemat huonekalut, ja valikoimassa onkin laaja valikoima hänen tuotantoaan. Kukkapuron tuotteet valmistettiin Avarte Shanghai Furniture Companyssa, jossa niitä on valmistettu jo 2000-luvun alusta. Huonekalut kootaan Suomessa. Modeo Oy osti Avarte Groupin konkurssipesän ja nykyään Modeo Oy omistaa oikeudet Yrjö Kukkapuron mallistoon.
Avarte Oy, alun perin perheyritys Haimi, oli suomalainen design-huonekalujen valmistaja, joka tunnettiin erityisesti pääsuunnittelijansa, professori Yrjö Kukkapuron muotoilemista kalusteista.
Avarte haettiin konkurssiin kesäkuussa 2013. Muun muassa Karuselli-tuolistaan tunnettu pääsuunnittelija Kukkapuro sanoi freelance-suunnittelusopimuksensa irti jo puolitoista kuukautta aiemmin. Avarten omistus siirtyi 2000-luvulla Saksaan, mikä aiheutti erimielisyyksiä yrityksen strategisesta suunnasta saksalaisten ja suomalaisten välille. Avarten toimitusjohtajana toimi viime vuosina Norbert Ruf.
Avarte Oy syntyi 1980-luvun alussa, kun Kukkapuron kalusteiden alkuperäisen valmistajayrityksen Haimin omistanut perhe myi yrityksen henkilökunnalle. Mukaan Avarten osakkaaksi tuli myös toimistokalustevalmistaja Martela.
Kukkapuron lisäksi Avarten suunnittelijoihin kuuluivat muiden muassa Samuli Naamanka, Mikko Paakkanen ja Simo Heikkilä.
Aiheesta muualla

Avarte Groupin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi, englanniksi)
Avarten tuotteita Bonluxat-sivustolla
Pauliina Haasjoki

Pauliina Haasjoki vuonna 2012.
Pauliina Maarit Haasjoki (s. 7. elokuuta 1976 Ulvila) on suomalainen runoilija ja filosofian tohtori.
Haasjoki valmistui ylioppilaaksi vuonna 1995, filosofian maisteriksi 2002 ja lisensiaatiksi 2004. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Turun yliopiston kotimaisen kirjallisuuden oppiaineesta vuonna 2012. Hänen väitöskirjansa ”Häilyvyyden liittolaiset. Kerronnan ja seksuaalisuuden ambivalenssit” käsittelee viidessä toisiinsa liittyvässä artikkelissa kysymystä siitä, miten kerronnalla kokeileva fiktio voi kuvitella ambivalenttia seksuaalisuutta.
Haasjoen ensimmäinen runokokoelma, Ikkunassa on huone, ilmestyi Nihil Interitin julkaisemana vuonna 1999. Hänen runoteoksensa Aallonmurtaja (2011) oli vuoden 2012 Runeberg-palkintoehdokkana. Vuonna 2014 Haasjoki sai Einari Vuorela -runopalkinnon teoksesta Hiukset (2013). Vuonna 2015 Haasjoki ja Peter Mickwitz saivat Kääntäjäkarhu-palkinnon suomenruotsalaisen Gunnar Björlingin teoksen Auringonvihreä (Solgrönt, 1933) suomennoksesta.
Haasjoen runoja on käännetty italiaksi, unkariksi, ruotsiksi, englanniksi, saksaksi, puolaksi ja viroksi. Hän on kirjoittanut myös esseitä ja kirjallisuuskritiikkiä ja julkaissut tekstejään verkossa blogeissa Faasimuutos sekä Olo ja muoto. Haasjoki on toiminut Osuuskunta Poesiassa ja Nuoren Voiman Liitossa.
Haasjoki asuu Helsingissä.
Palkinnot

Koneen Säätiön Vuoden Kynä -palkinto 2010, Avain-lehdessä julkaistusta artikkelista ”Ambivalenssin "arvoituksellinen sulo": Hagar Olssonin Silkkimaalaus”
Einari Vuorela -runopalkinto 2014 teoksesta Hiukset (Otava 2013)
Kääntäjäkarhu teoksen Auringonvihreä suomennoksesta, yhdessä Peter Mickwitzin kanssa (2015)
Teokset

Ikkunassa on huone, Nihil Interit, 1999
Ukkosen odottajat, Tammi, 2002
Kolmosten talo, poEsia, Nihil Interit/ Kirja Kerrallaan, 2005 (Reetta Niemelän kanssa)
Epäilyttävät puut, Tammi, 2005
Pääskynen ja lepakko, Otava 2009
Aallonmurtaja, Otava 2011
Hiukset, Otava 2013
Planeetta.  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-29579-2
Himmeä sininen piste.  Helsinki:  Osuuskunta Poesia, 2019.  ISBN 978-952-305-131-7
Promessa.  Helsinki:  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-34380-6
Nausikaa.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-39976-6
Aiheesta muualla

Faasimuutos-blogi
Olo ja muoto -blogi
Lars Lundahl

Lars Lundahl (11. helmikuuta 1840 Oulu – 23. maaliskuuta 1905 Oulu) oli suomalainen merikapteeni ja ruotsiksi kirjoittanut runoilija.
Henkilöhistoria

Lundahlin vanhemmat olivat Abraham Lundahl ja Catarina Charlotta Cajanus. Ilmari Kiannon äiti Cecilia Septimia Catharina Lundahl (1842–1924) oli Lundahlin sisar. Lundahl kävi Oulun yläalkeiskoulua vuodesta 1848, mutta erosi 1856 koulun kolmannelta luokalta ja lähti merille. Hän oli aluksi Itämerellä purjehtivissa aluksissa, mutta lähti sitten pidemmille matkoille – aluksi Irlantiin ja Välimerelle ja myöhemmin kauemmaskin. Lundahl suoritti perämiehen tutkinnon 1861 ja vuonna 1864 hän toimi jo Salmi-laivan kapteenina.
Lundahl oli vuosina 1874–1880 maissa J. W. Snellmanin kauppahuoneen omistaman Röytän sahan esimiehenä Torniossa. Vuosina 1880–1884 hän toimi parkki Ahkeran ja parkki Jennyn kapteenina tehden matkoja muun muassa Kuubaan, Meksikonlahdelle ja Rioon. Lundahl suoritti sitten höyrylaivakapteenin tutkinnon ja toimi kesäisin Laatokalla Valamon luostarisaarelle liikennettä hoitaneiden alusten kapteenina. Talvikaudet hän vietti Oulussa.
Lundahl oli vuodesta 1863 lähtien naimisissa Hilma Elisabet Samulinin kanssa (s. 1843, k. 1912). Perheeseen syntyi neljä poikaa ja tytär, joka oli naimisissa rautatievirkamies ja runoilija Gunnar von Numersin kanssa.
Kirjallinen tuotanto

Lundahl kirjoitti ruotsinkielisiä runomuotoisia kirjeitä, runotervehdyksiä, onnittelurunoja häitä ja merkkipäiviä varten sekä muistorunoja edesmenneille ystävilleen ja tuttavilleen. Kaksi hänen runokirjaansa painettiin 1880-luvun puolivälissä omakustanteena Hampurissa. Lundahl kirjoitti myös satiirisen kronikan Oulussa 2.–3. marraskuuta 1882 raivonneesta tulipalosta.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

Reseminnen och skildringar, af L. Lundhal. Författarens förlag 1885
Reseskildringar och dikter: 2. delen, af L. Lundhal. Författarens förlag 1885
Pekka Piirto

Reino Pekka Piirto (7. heinäkuuta 1935 Helsinki – 14. lokakuuta 2010) oli suomalainen Espoossa asunut opettaja ja runoilija.
Piirto asui lapsuutensa Mikkelissä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1954 Helsingin Suomalaisesta yhteiskoulusta ja valmistui filosofian maisteriksi 1960.
Hän toimi Helsingin Sanomien kulttuuriosaston toimittajana 1963–1967 ja sen jälkeen äidinkielen opettajana Espoon kouluissa vuosina 1969–1984. Vapaaksi kirjailijaksi Piirto jäi 1984.
Piirron runoissa sekoittuu usein antiikin kreikkalainen mytologia jumalineen suomalaiseen arkielämään. Hän käsittelee runoissaan myös vanhenemisen ja kuoleman teemoja.
Piirto sai Pohjoismaisen kuunnelmapalkinnon 1987 kuunnelmasta Kun viiskymppinen isä taas lapsen sai ja oli 1998 Runeberg-palkinto-ehdokkaana runokokoelmallaan Laittakaa lunta sanojen päälle.
Teoksia

Niin monta kertaa Mozart. Gummerus 1965
Piirtoja. WSOY 1968
Kun viiskymppinen isä taas lapsen sai, radiokuunnelma. 1986
Kun jääkaappia vieritettiin toukokuussa Kalevankatua alas, radiokuunnelma. 1987
Kreikkalaisia iltoja. WSOY 1990
Ithakan runot ja muita.  WSOY 1992
Kreikkalaisittain : neljä radioesseetä. Ylen ykkösen kulttuuritoimitus 1992
Eleusis. WSOY 1994
Laittakaa lunta sanojen päälle. WSOY 1997
Pekkaniana, runoja. WSOY 1999
Puutarha, Jonathan, runoja. WSOY 2001
Elokuun iltana, runoja. WSOY 2003
Ne retket Hellaaseen: Kreikkalaisia esseitä.  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29411-X
Runot : 1961-2003. WSOY 2005
Vanheten, runoja. WSOY 2007
Kettu juoksi yli järven, runoja 2008
Palkinnot ja tunnustukset

Pohjoismainen kuunnelmapalkinto 1987
Avaruusooppera

Avaruusooppera on science fictionin alaluokka. Avaruusooppera-sanan juuret ovat saippuaoopperassa, väljimmillään sillä tarkoitetaan mitä tahansa avaruuteen sijoittuvaa seikkailua, mutta toisaalta sillä voidaan viitata myös kyseisen alalajin laatuun: toimintapainotteiset, liioittelevat tai viihteelliset avaruusseikkailut leimataan monesti avaruusoopperoiksi. Parhaimmillaan avaruusoopperat ovat taidokkaita luomuksia, mutta ne voivat myös parodioida lajin militaristisia puolia. Avaruusoopperaa esiintyy niin kirjallisuudessa, sarjakuvissa, elokuvissa, televisiosarjoissa kuin videopeleissä. Esimerkkejä avaruusoopperasta ovat muun muassa Flash Gordon, Star Trek, Tähtien sota, Taisteluplaneetta Galactica ja Babylon 5.
Ritva Sarkola

| Ritva Sarkola |
| --- | --- |
 Ritva Sarkola Helsingin kirjamessuilla 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. toukokuuta 1941 Helsinki, Suomi
Kuollut: 25. tammikuuta 2024 (82 vuotta)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja ja rikoskirjailija
Kirjailija
Salanimi: Tuula Sariola
Äidinkieli: Suomi
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  rikoskirjallisuus ja rakkausromaani
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ritva Sarkola (28. toukokuuta 1941 Helsinki – 25. tammikuuta 2024) oli suomalainen toimittaja ja rikoskirjailija. Hän kirjoitti Mauri Sariolan lesken Tuula Sariolan nimellä neljätoista rikosromaania ja kaksi rakkausromaania.
Sarkola siirtyi vuonna 2005 julkaisemaan kirjansa omalla nimellään Myllylahti-kustantamolle. Kustantamon toimitusjohtaja Mauno Moilanen julkisti Sarkolan toimimisen Sariolan haamukirjoittajana sanomalehti Kalevalle 2006.
Avustuspetos

Lokakuussa 2008 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Sarkolan ja Sariolan sakkoihin avustuspetoksesta ja petoksesta. Sarkola sai 90 päiväsakkoa eli hänen tuloillaan 1 530 euroa. Juttu meni hovioikeuteen, ja sekä Sariola että Sarkola saivat kumpikin lokakuussa 2009 kahdeksan kuukauden ehdollisen vankeustuomion ja sakkoja.
Teokset > Omalla nimellä

Jokisalmi, Raimo & Sarkola, Ritva: Mauri Sariola. Aika velikulta.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2005.  ISBN 952-202-025-7
Kuoleman kirkko.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2006.  ISBN 952-202-054-0
Mauri Sariola ja maksetut viulut.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2007.  ISBN 952-202-071-0
Kuolonkukka.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2007.  ISBN 952-202-082-6
Kullattu kuolema.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2008.  ISBN 978-952-202-101-4
Vaarallinen varjostaja.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2008.  ISBN 978-952-202-093-2
Haamukirjailijan kuolema.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2009.  ISBN 978-952-202-115-1
Kuolon uni.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2009.  ISBN 978-952-202-126-7
Erehdyksen hinta.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2010.  ISBN 978-952-202-207-3
Naamiotanssi.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2010.  ISBN 978-952-202-191-5
Suukkoja murhaajalle.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2011.  ISBN 978-952-202-328-5
Tavallinen tapaus.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2011.  ISBN 978-952-202-306-3
Kuoleman musta kirja.  Espoo:  Myllylahti, 2012.  ISBN 978-952-202-374-2
Puhu hiljaa rakkaudesta.  Espoo:  Myllylahti, 2012.  ISBN 978-952-202-355-1
Katkerat muistot.  Espoo:  Myllylahti, 2013.  ISBN 978-952-202-457-2
Paratiisikäärme.  Espoo:  Myllylahti, 2013.  ISBN 978-952-202-416-9
Kivinen enkeli.  Espoo:  Myllylahti, 2014.  ISBN 978-952-202-503-6
Mauri Sariola rahasta, rakkaudesta, epätoivosta: Tilityksiä.  Helsinki:  Books on Demand, 2017.  ISBN 978-951-568-806-4
Pahan palapeli.  Helsinki:  Books on Demand, 2017.  ISBN 978-951-568-652-7
Teokset > Tuula Sariolan nimellä

Murha Sammatissa.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1989.  ISBN 951-20-3503-0
Myrkkyä!.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1990.  ISBN 951-20-3689-4
Halikon kirkkomurha.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1991.  ISBN 951-20-3834-X
Susikosken paluu.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1992.  ISBN 951-20-4161-8
Risteily rakkauteen.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1993.  ISBN 951-20-4339-4
Susikoski Orilammella.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1994.  ISBN 951-20-4599-0
Pirulle pikkusormi.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1995.  ISBN 951-20-4781-0
Murhien maraton.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-5007-2
Ampiaispesä.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5219-9
Valkoinen murha.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5396-9
Kesä loppuu kuolemaan.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1999.  ISBN 951-20-5592-9
Totta on, mutta todistakaa.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 2000.  ISBN 951-20-5791-3
Hirtetty hiljaisuudessa.  Helsinki:  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-5977-0
...ja kolmas kerta!.  Helsinki:  Gummerus, 2002.  ISBN 951-20-6214-3
Ahneus kasaa, kuolema tasaa.  Helsinki:  Gummerus, 2003.  ISBN 951-20-6465-0
...ja viimeisenä tulee kuolema.  Helsinki:  Gummerus, 2005.  ISBN 951-20-6973-3
Aiheesta muualla

Mauri Sariola -seura Sariolaseura.fi. Viitattu 8.3.2020.
Auremaa, Tomi: Kohukirjailija Ritva Sarkola puhuu alkoholismistaan Ilta-Sanomat.  26.9.2007. Viitattu 8.3.2020.
Leena-Maija Rossi

Leena-Maija Rossi (s. 5. heinäkuuta 1962 Valkeakoski) on suomalainen tutkija ja Lapin yliopiston sukupuolentutkimuksen professori vuoden 2022 alusta alkaen. Hän toimi Suomen New Yorkin kulttuuri-instituutin johtajana 2011–2016.
Ura

Rossi valmistui filosofian kandidaatiksi pääaineenaan taidehistoria Helsingin yliopistosta vuonna 1987 ja väitteli filosofian tohtoriksi taidehistoriasta ja naistutkimuksesta vuonna 1999. 1980- ja 1990-luvuilla hän kirjoitti taiteesta Helsingin Sanomiin.
Vuosina 2000–2003 Rossi oli Suomen Akatemian tutkijatohtori ja vuosina 2003–2009 ja 2010 sukupuolentutkimuksen määräaikainen yliopistonlehtori ja vuonna 2011 sukupuolentutkimuksen määräaikainen professori Helsingin yliopistossa. Kesäkuussa 2011 Rossi nimitettiin sukupuolen tutkimuksen lehtoriksi, mutta tultuaan nimitetyksi New Yorkin kulttuuri-instituutin johtajaksi, hänet erotettiin eikä hän saanut työstävapaata, kuten yleensä on tapana. 2017–2019 Rossi toimi Lapin yliopistossa yliopistonlehtorina.
Rossi on ollut dosentti Helsingin yliopistossa vuodesta 2000 ja Turun yliopistossa vuodesta 2002.