stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nuijasota
Sodan ensimmäinen vaihe, ”Ilkkaisen sota” > Pohjois-Hämeen nuijasota

Tuomaalan johtama nuijamiesten kolmas osasto onnistui suunnitellusti lietsomaan Rautalammilla kansannousun esittelemällä Hannu Fordellin ja Hannu Hannunpojan nimissä kirjoitettua kirjettä, jonka mukaan itse Kaarle-herttua olisi määrännyt liikekannallepanon ja luvannut siihen osallistuville verovapauden viideksi vuodeksi. Tuomaalan johtamat pohjalaiset palasivat Ilkan pääarmeijan luo pohjoishämäläisten huolehtiessa jatkosta itse. Rautalammin kapina laajeni nopeasti Laukaaseen, Kuhmoisiin ja Sysmään. Sysmässä lyötiin hajalle pieni sotilasosasto. Rautalammin joukko jakautui suunnitellusti kahtia ja lähti kulkemaan etelään molemmin puolin Päijännettä. Päijänteen länsirantaa Hämeeseen edennyt joukko hävitti vastaantulevat kartanot. Pientä sotilasosastoa johtanut kihlakunnanvouti Antti Tordinpoika onnistui vangitsemaan Sysmässä ja Kuhmoisissa joitain kapinallisryhmiä, mutta joutui väistymään pääjoukon tieltä.
Pohjois-Hämeen nuijamiesten joukko eteni 7. tammikuuta mennessä Asikkalan pitäjän Kurhilaan ja Viitailaan saakka. Mitä etelämmäs tultiin, sitä vähemmän paikalliset asukkaat osoittivat halua liittyä kapinaan, joten ajatuksesta jatkaa marssia Uudellemaalle luovuttiin. Kuultuaan Nokian taistelusta joukko perääntyi Padasjoelle ja asettui Nyystölän kylään odottamaan vihollisen kohtaamista. Fleming toi pääarmeijansa Pirkkalasta Hollolaan, mutta lähetti Padasjoelle vain Iivar Tavastin komentaman ratsulipuston sekä muutamia Akseli Kurjen huoveja. Tammikuun 14. päivän tienoilla käydyssä Nyystölän taistelussa Tavast turvautui petolliseen juoneen, kun ei useasta yrityksestä huolimatta onnistunut rynnäköllä valtaamaan nuijamiesten varustusta. Nuijamiehet houkuteltiin antautumaan lupauksella heidän henkensä säästämisestä, mutta kun nelisensataa talonpoikaa käsittänyt joukko oli laskenut aseensa, määräsi Tavast kaikki surmattaviksi. Henkiin jätettiin vain yksi, joka oli ammatiltaan pappi. Tavastin tekoa pidettiin niin julmana ja häpeällisenä, että tieto siitä järkytti monia Suomen aatelisiakin.
Sodan toinen vaihe, Pohjois-Pohjanmaan nousu > Uusi kapina syttyy

Alkuperäisen kapinan tultua jo tukahdutetuksi nousi Pohjois-Pohjanmaalta toinen kapina-aalto. Pohjois-Pohjanmaa oli ollut sivussa kapinan ensimmäisestä vaiheesta, sillä linnaleiri ei ollut siellä käytössä eräitä poikkeuksia lukuun ottamatta. Pohjois-Pohjanmaa oli myös vaurasta seutua ja se oli kärsinyt sodan aiheuttamista taloudellisista rasituksista muuta Suomea vähemmän, poikkeuksena vihollisen iskut. Pohjoispohjalaiset olivat parina edellisenä vuotena osallistuneet eteläpohjalaisten valituskirjelmiin, mutta eivät kovin aktiivisesti.
Tammikuun 1597 alkupuolella maakuntaan saapui Ruotsista Kaarle-herttuan kilpailevaksi Pohjanmaan voudiksi nimittämä Israel Laurinpoika, joka aloitti välittömästi poliittisen kiihotuksen ja alkoi vihjailla Flemingin aikovan ulottaa linnaleirin myös Pohjois-Pohjanmaalle. Hän kutsui ensitöikseen Pietarsaareen maakuntakokouksen, jossa päätettiin lopettaa kokonaan linnaleirin maksaminen sekä lähettää joka talosta yksi mies kuukauden muonan kanssa puolustamaan maakunnan etelärajaa. Pohjoispohjalaisten kapinahenki oli ilmeisesti noussut jo ennen Israel Laurinpojan saapumista ja hänestä riippumatta, sillä sitä lietsottiin myös Etelä-Pohjanmaalta. Ilkan ja muiden nuijapäälliköiden teloituksen oli tarkoitus lannistaa pelolla Pohjanmaan talonpojat, mutta vaikutus oli päinvastainen. Kun Abraham Melkiorinpoika ja Eerik Olavinpoika vaativat eteläpohjalaisilta uutta uskollisuudenvalaa, Lapuan, Ilmajoen ja Kyrön pitäjien asukkaat kieltäytyivät antamasta sitä. Etelä-Pohjanmaalta ja Savosta tuli Pohjois-Pohjanmaalle talonpoikia pyytämään apua Flemingin vastaiseen taisteluun. Pohjois-Pohjanmaan talonpoikien johtajiksi tulivat liminkalainen Hannu Krankka, jolla oli kokemusta sodasta nostomiehenä, ja Etelä-Pohjanmaalta paennut Perttu Palo, joka oli ollut mukana Ilkan retkellä. Kotiseutuaan venäläisiltä useasti puolustaneet pohjoispohjalaiset olivat kokeneempia ja paremmin aseistautuneita kuin muun Suomen nuijamiehet.
Kaarle-herttuan on väitetty määränneen Israel Laurinpojan johtamaan Pohjanmaan talonpoikien vastarintaa linnaleiriä vastaan, mutta toisen näkemyksen mukaan Israel Laurinpoika toimi oma-aloitteisesti ilman Kaarlen valtuutusta maineen ja kunnian toivossa. Saatuaan tietää Suomen tapahtumista Kaarle-herttua lähetti 12. helmikuuta Pohjanmaalle Hannu Hannunpojan ja hovijunkkari Paavo (Påvel) Ludlowin, joiden tuli estää uusi yhteenotto tai suojella talonpoikia, jos sitä ei voisi estää. Krankka väitti sodan jälkeisissä kuulusteluissa Ludlowin esitelleen Kaarle-herttuan painettuja ”mandaatteja” eli kapinamääräyksiä ja kertoneen herttuan lähettävän Ruotsista suuria apujoukkoja. Krankka lienee kuitenkin vain valehdellut vierittääkseen vastuun pois omilta niskoiltaan. Toisen tiedon mukaan Ludlow oli Suomessa vain tapaamassa sukulaisiaan ja talonpojat vangitsivat hänet luullessaan hänen olleen matkalla Flemingin luo. Krankka väitti myös Israel Laurinpojan uhanneen vastaan hangoittelevia teloituksilla.
Sodan toinen vaihe, Pohjois-Pohjanmaan nousu > Kokkolan tapahtumat

Saatuaan tiedon Pietarsaaren maakuntakokouksen päätöksistä Abraham Melkiorinpoika päätti tukahduttaa uuden kapinaliikehdinnän heti alkuunsa ja lähti tammikuun lopussa pohjoiseen mukanaan Pekka Pietarinpojan komentamat noin 40 nihtiä Pohjanmaan jalkaväkilippukunnasta. Abraham Melkiorinpoika lähetti edeltä kapinallisille varoituskirjeen, jossa heitä uhattiin rangaistuksella mikäli he eivät heti luopuisi hankkeestaan. Samaan aikaan noin tuhat Pohjois-Pohjanmaalta koottua miestä lähti Krankan johdolla marssimaan etelään. Israel Laurinpoika määräsi kilpailevan voudin toimitettavaksi käsiinsä, mutta jäi itse turvaan pohjoiseen. Talonpojat leiriytyivät Kokkolan kirkolle, missä Krankka sai käsiinsä Abraham Melkiorinpojan kirjeen. Lietsoakseen lisää kapinahenkeä Krankka ja muut päälliköt lukivat kirjeen ääneen talonpojille vääristeltynä versiona, jonka mukaan vouti olisi tuomassa Pohjanmaalle 600 sotilasta perimään linnaleirimaksuja. Tiedosta kiihtyneenä talonpojat surmasivat kirjeentuojat – kaksi nihtiä ja voudin apulaisen – hukuttamalla nämä avantoon.
Krankka, Palo ja Sven Olavinpoika järjestivät Abraham Melkiorinpojan saattueelle onnistuneen väijytyksen Tarharannassa lähellä Kokkolan kirkkoa. Tarharannan kahakassa tien varteen kätkeytyneet nuijamiehet surmasivat yllätyshyökkäyksellä 22 nihtiä muiden paetessa tai tekeytyessä kuolleiksi. Abraham Melkiorinpoika pääsi aluksi pakoon, mutta hänet saatiin seuraavana päivänä kiinni Kruununkylässä ja lähetettiin vankina Ruotsiin Kaarle-herttuan kannattajien käsiin. Keskipohjalaiset olivat jo liittyneet kapinaan, joka nyt levisi myös Etelä-Pohjanmaalle. Eerik Olavinpoika ja muut Flemingille uskolliset miehet pakenivat helmikuun alussa uudelleen Etelä-Pohjanmaalta. Lapväärtissä miehistä ja naisista koostunut kansanjoukko surmasi joukon vangiksi saatuja huoveja työntämällä heidät seipäin ja kangin jään alle avantoon.
Sodan toinen vaihe, Pohjois-Pohjanmaan nousu > Sodan viimeiset vaiheet Etelä-Pohjanmaalla

Israel Laurinpoika marssitti nuijamiehet sotaleiriin Kyrön kirkolle. Tällä kertaa tarkoituksena ei kuitenkaan ollut Etelä-Suomeen eteneminen, vaan pelkästään Pohjanmaan puolustaminen linnaleiriin pyrkiviltä sotilailta. Etelä-Pohjanmaalta värvättiin lisää miehiä, ilmeisesti ei kuitenkaan kaikkia asekuntoisia vaan yksi mies joka talosta. Pohjanmaan ruotsinkielisten pitäjien suhtautuminen uuteen kapinaan oli epävarma, ja Flemingin käskystä hänen virkamiehensä julkaisivat 16. helmikuuta Noormarkussa päivätyn julistuksen, jossa Mustasaaren ja Närpiön talonpoikia vaadittiin kokoontumaan ja liittymään Flemingin armeijaan. Pieni määrä näiden pitäjien asukkaita noudatti määräystä samalla kun Vöyrin ruotsinkieliset ja osa Kokkolan ja Pietarsaaren ruotsinkielisistä liittyivät kapinallisiin. Pääosa ruotsinkielisistä pitäjistä ei asettunut kummallekaan puolelle.
Fleming lähti armeijoineen Pirkkalasta kohti Pohjanmaata 18. helmikuuta. Hänellä oli kolme lipustoa ratsuväkeä eli noin 1 500 miestä. Nuijamiehiä lienee ollut Kyrön leirissä noin 3 000. Se oli koko nuijasodan kapinallisjoukoista suurin, kokenein ja kurinalaisin. Käytössä oli myös muutamia tykkejä, jotka Israel Laurinpoika oli tuonut Oulun linnasta. Innostaakseen talonpoikia hän väitti Ruotsista olevan tulossa 9 000 miestä kapinallisten avuksi. Kun nuijamiesten leiriin 23. helmikuuta saapui tieto, että Flemingin armeija oli edennyt Kurikkaan, piti Israel Laurinpoika joukoilleen viimeisen kannustuspuheen, minkä jälkeen hän pakeni itse pohjoiseen kohti Torniota väittäen liittyvänsä taisteluun myöhemmin apujoukkojen kanssa. Tämän jälkeen sotajoukon johto jäi Krankalle.
Nuijamiehet luulivat Flemingin leirin olevan todellista lähempänä Ilmajoella, päättivät käyttää yllätyshyökkäystä ja marssivat 23.–24. helmikuuta välisenä yönä Kyrönjoen vartta Ilmajoelle ja edelleen Kurikkaan. Saavuttaessaan vihollisen nuijamiehet olivat pitkästä marssista uupuneita ja aamu oli jo koittanut, joten yllätys epäonnistui, mutta hyökkäykseen käytiin silti. Seuraavana päivänä Kurikan ja Ilmajoen välimaastossa käyty Santavuoren taistelu oli nuijasodan viimeinen ja ratkaiseva taistelu. Torjuttuaan hyökkäyksen Fleming antoi kuuluttaa nuijamiehille viimeisen antautumiskehotuksen, jolloin ruotsinkielisten pitäjien nuijamiehet pettivät toverinsa ja siirtyivät Flemingin armeijan puolelle. Muu joukko vastasi kehotukseen avaamalla tulen kahdella tykillä. Pitkän ja verisen taistelun jälkeen Fleming sai nuijamiehet piiritettyä, jolloin 500 elossa ollutta antautuivat. Tällä kertaa antautuneiden henki säästettiin. Joukossa olivat myös Krankka ja Palo. Taistelussa lienee kuollut vähintään tuhat miestä.
Sodan jälkeiset tapahtumat ja seuraukset > Tappiot

Aikalaisarviot nuijasodan uhrien määrästä vaihtelivat 1 500:stä 11 000:een. Viime aikojen tutkimuksissa on päädytty lukuun 2 500 − 3 000. Uhrit olivat lähinnä nuijamiehiä. Flemingin sotilaita kaatui koko sodassa ehkä noin 50. Silloiseen Suomen väkilukuun suhteutettuina kuolleiden määrät olivat valtavia. Pohjanmaalla jopa noin 10 % koko väestöstä kuoli. Nuijasodan jälkeen Etelä-Pohjanmaalla, Hämeessä ja Savossa puolet taloista oli autioina.
Sodan jälkeiset tapahtumat ja seuraukset > Kapinaseutujen ryöstely

Jo kootessaan armeijaansa Fleming oli houkutellut miehiä lupauksilla ryöstösaaliista. Kapinaan nousseiden alueiden vapaata ryöstelyä käytettiin samanaikaisesti rangaistuksena, kostona ja sotilaiden palkitsemiseen. Heti Nokian taistelun jälkeen Flemingin huovit saivat vapaasti ryöstellä kaikkia Ylä-Satakunnan taloja, joiden miesväki oli osallistunut kapinaan, sekä terrorisoida niiden asukkaita. Jotkut huovit julistivat taisteluissa kuolleiden nuijamiesten tiloja pysyväksi omaisuudekseen. Nyystölän taistelun jälkeen Fleming määräsi koko Sysmän pitäjän ”hävitettäväksi” eli vapaasti ryösteltäväksi, koska siellä oli tuettu hyvin innokkaasti kapinaa. Silmitön ryöstely, raiskaaminen ja murhaaminen toistui kahta kauheampana Savossa ja jatkui siellä jopa kuukausia. Etelä-Pohjanmaan vuoro koitti Santavuoren taistelun jälkeen. Kapinan aiheuttamien vahinkojen ”korvauksiksi” väitetyt ryöstöretket ulottuivat pohjoisessa Pietarsaareen saakka.
Sodan jälkeiset tapahtumat ja seuraukset > Kurinpalautus ja Flemingin kuolema

Santavuoren taistelun jälkeen Fleming vei armeijansa ja vangiksi otetut nuijamiehet Kyrön kirkonkylään, jossa joitain vankeja mahdollisesti teloitettiin tai ruoskittiin. Fleming järjesti Kyrön pappilassa suuren kurinpalautustapahtuman, johon määrättiin saapumaan jokaisesta Pohjanmaan pitäjästä kirkkoherra ja kymmenen talonpoikaa. Ensin Fleming läksytti pappeja, minkä jälkeen hän nöyryytti talonpoikia ja lopuksi pieksi heitä huoviensa kanssa. Hänen kerrotaan pakottaneen kaksi talonpoikaa järsimään hampaillaan talon takkamuuria, koska kapinalliset olivat kuulemma uhanneet hävittää Turun linnan. Eräs toinen pakotettiin syömään ”sakramenttina” kirje, jota hän pitäjänsä nimissä yritti ojentaa. Seuraavana päivänä Fleming ilmoitti laskevansa vapaaksi kaikki vangit paitsi 17 tärkeintä johtajaa, jotka vietiin Turun linnaan. Jälkimmäisessä joukossa olivat Krankka, Palo ja Tuomaala. Lopuksi pohjalaiset pakotettiin antamaan uskollisuudenvala kuningas Sigismundille. Maaliskuun alussa Fleming palasi armeijoineen Turkuun. Vangitut johtajat yritettiin myöhemmin turhaan saada tunnustamaan, että he olisivat toimineet Kaarle-herttuan yllyttäminä ja aikoneet surmata Suomen kaikki aateliset.
Fleming lienee pidättäytynyt suurista joukkoteloituksista, koska hänen piti rauhoittaa Suomi nopeasti. Nuijasodan puhkeaminen oli ollut hänelle arvovaltatappio, tuhansien talonpoikien kuolema uhkasi romahduttaa verotulot ja vaarantaa siten armeijan ylläpidon, ja lisäksi uusi uhka nousi Ruotsista. Kaarle-herttua oli kutsunut Arbogaan koolle 18. helmikuuta 1597 uudet valtiopäivät, joilla nuijasota ja Flemingin hirmuteot saivat runsaasti huomiota. Suomen tapahtumista todisti valtiopäivillä Kalajoen kirkkoherra Ljungo Tuomaanpoika, joka korosti Flemingin syyllisyyttä. Myös vangittua Abraham Melkiorinpoikaa kuulusteltiin valtiopäivien edessä. Varsinkin alemmat säädyt olivat kuohuksissa. Valtiopäivät eivät antaneet Kaarlelle suoraa lupaa hyökätä Suomeen, mutta ne määräsivät Söderköpingin päätökset saatettavaksi voimaan koko maassa. Sota oli vääjäämätön, ja Flemingille tuli kiire varustaa armeijansa ja laivastonsa. Ollessaan matkalla Siuntiosta Pikkalan kartanostaan Turkuun hän sai yllättäen sairauskohtauksen ja kuoli 13. huhtikuuta vastaisena yönä Pohjan kirkon lähellä. Flemingin yllättävää kuolemaa väitettiin hänen vihollistensa järjestämäksi myrkytykseksi, noituudeksi tai Jumalan kostoksi siitä, että hän oli Kyrössä pilkannut sakramenttia.
Vaikka Suomen aateli ja sotilaskomentajat olivat olleet haluttomia tukemaan kapinallisia talonpoikia, useat heistä tunsivat jälkeenpäinkin sääliä näitä kohtaan. Tämä ilmenee muun muassa Gödik Fincken ja Matti Laurinpoika Kruusin kirjeistä.
Sodan jälkeiset tapahtumat ja seuraukset > Muuta myöhemmin tapahtunutta

Suomen nuijasota jäi eräänlaiseksi Ruotsin valtataistelun sivunäytökseksi, joka teki Sigismundin kannattajat Suomessa haavoittuvammiksi. Jo keväällä 1597 Pohjois-Pohjanmaa päätyi uudelleen Kaarle-herttuan kannattajien käsiin, kun Ruotsista saapunut Hannu Hannunpoika karkotti Flemingin miehet sieltä. Kesällä 1597 kokoontuneet herrainpäivät antoivat viimein Kaarlelle luvan hyökätä Suomeen. Vallattuaan Turun linnan syyskuussa 1597 Kaarle vapautti siellä vankeina olleet nuijasodan kapinapäälliköt. Pentti Pouttu oli tosin ehtinyt kuolla vankityrmässä aiemmin samana vuonna, kertoman mukaan ”syöpäläisten kiusattua hänet hengiltä”.
Kaarle-herttua voitti lopulta valtataistelun ja julisti itsensä kuninkaaksi. Useat nuijasodan henkilöt joutuivat hänen teloittamikseen, koska he olivat tukeneet Sigismundia. Abraham Melkiorinpoika teloitettiin Tukholmassa keväällä 1598, Hannu von Oldenburg Helsingissä syyskuussa 1599, Iivar ja Arvid Tavast Viipurin verilöylyssä syyskuussa 1599 sekä Hämeen linnan päällikkö Sten Fincke Turun verilöylyssä marraskuussa 1599. Akseli Kurki sai myös Turussa kuolemantuomion, mutta hänet armahdettiin. Samoin Pietari Paavalinpoika Juusten vältti hänelle Viipurissa lokakuussa 1599 langetetun kuolemantuomion.
Sekä nuijamiesten että huovien sodan yhteydessä suorittamia ryöstöjä selviteltiin eri paikkakuntien käräjillä monta vuotta sodan jälkeen. Pohjanmaalla järjestettiin vuonna 1600 suuri tutkinta kaikista molempien osapuolten suorittamista ryöstöistä, ja määrättiin hyvityksiä.
Nuijasodan tärkeimmät yhteenotot

Kyrön kahakka 25. marraskuuta 1596, yksi huovi sai surmansa. Nuijasota syttyy.
Ulvilan taistelu 20. joulukuuta 1596. Aateliston voitto.
Nokian taistelu 24.–31. joulukuuta 1596. Aateliston voitto, 500–600 nuijamiehen tappiot.
Nyystölän taistelu noin 15. tammikuuta 1597. Aateliston voitto Iivari Tavastin johdolla, 450 nuijamiehen tappiot.
Suur-Savon taistelu 23. tammikuuta 1597. Aateliston voitto Pietari Paavalinpoika Juustenin johdolla, 200 nuijamiehen tappiot.
Tarharannan kahakka tammikuun lopussa 1597. Talonpoikien voitto.lähde?
Santavuoren taistelu 24. helmikuuta 1597. Aateliston voitto, noin 1 000 nuijamiehen tappiot.
Puutteellisen osaamisensa ja aseistuksensa sekä heikon organisaationsa vuoksi nuijamiehet hävisivät auttamatta kaikki sodan suuremmat taistelut. He onnistuivat voittamaan vain pieniä tunnustelevia yhteenottoja, kuten Nokian taistelua edeltänyt Kalmaanmäen kahakka 27. joulukuuta, sekä väijytyksellä tehtyjä hyökkäyksiä, kuten Tarharannan kahakka.
Muistaminen

Suomessa nuijasotaa on käytetty 1800-luvun lopulta alkaen talonpoikaisen kansallishengen luomiseen. Kapinapäällikkö Jaakko Ilkan mukaan nimettiin Etelä-Pohjanmaan maakuntalehti Ilkka, ja hänestä on tehty ooppera Jaakko Ilkka. Nuijasodan innoittamia kirjallisia teoksia ovat muun muassa J. J. Wecksellin näytelmä Daniel Hjort (1862), Fredrika Runebergin historiallinen romaani Sigrid Liljeholm (1862), Kaarlo Kramsun nuijasotarunot kuten ”Ilkka”, Jalmari Finnen kaksiosainen romaani Nuijasota (1913, 1945) ja Artturi Leinosen romaani Maakunnan sinetti (1930).
Useille nuijasodan taistelu- ja tapahtumapaikoille pystytettiin muistomerkkejä varsinkin 1920- ja 1930-luvuilla. Ilmajoelle pystytettiin vuonna 1925 kaksikin muistomerkkiä, niin sanottu Ilkan patsas sekä Santavuoren taistelun muistomerkki. Omat muistomerkkinsä saivat myös Nokian (1933), Nyystölän (1936) ja Suur-Savon taistelupaikat (1939). 2000-luvulla on pystytetty lisää muistomerkkejä, muun muassa vuonna 2005 Hannu Krankan näköispatsas Liminkaan.
Kirjallisuutta

Alanen, Aulis. Eteläpohjalaisia taisteluissa 1, Nuijasodasta vapaussotiin. Otava 1980. ISBN 951-1-05953-X.
Haavikko, Paavo: Nuijasota: Sisällissodan vuodet 1596–1599.  Helsinki:  Art House, 1996.  ISBN 951-884-206-X
Luukko, Armas: Etelä-Pohjanmaan nuijapäälliköt ja heidän paikalliset vastustajansa. Kytösavut III. 1947.
Renvall, Pentti: Kuninkaanmiehiä ja kapinoitsijoita. Tammi 1962, Helsinki.
Yrjö-Koskinen, Yrjö Sakari: Nuijasota, sen syyt ja tapaukset. 2. p. Helsinki 1877.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nuijasota Wikimedia Commonsissa
O. A. Kallio : Nuijasota Savossa. Muistopatsaan paljastuksen johdosta, Aamulehti, 27.08.1939, nro 229, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Myöhemmin Ruotsin kuninkaaksi kohonnut Kaarle-herttua, tuntemattoman taiteilijan maalaama muotokuva.
Etelä-Pohjanmaan historiallinen kartta, suurimpana Kyrön pitäjä.
Nuijasodan alkutapahtumien muistokivi Vähänkyrön Ojaniemessä.
Kyrön kirkko, useiden nuijasodan käännekohtien tapahtumapaikka.
Jaakko Ilkan pako, Joseph Alasen historiamaalaus 1900-luvun alusta.
Nuijasodan päälliköiden mestauksen muistomerkki Kyrön kirkolla.
Nyystölän taistelun muistomerkki Padasjoella.
Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista (1878). Albert Edelfeltin historiamaalaus kuvaa Turun linnan valtauksen jälkeistä tapahtumaa syksyllä 1597.
Markku Oksanen

Markku Oksanen (s. 1966) on suomalainen filosofi. Oksanen on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori ja erikoistunut ympäristöfilosofiaan, yhteiskuntafilosofiaan, etiikkaan ja bioetiikkaan. Hän toimii Itä-Suomen yliopistossa filosofian yliopistonlehtorina ja dosenttina ympäristöfilosofiassa.
Oksanen on toimittanut, julkaissut ja opettanut ympäristöfilosofiaa laajalti. Oksasen ja Marjo Rauhala-Hayesin toimittama vuonna 1997 ilmestynyt Ympäristöfilosofia: Kirjoituksia ympäristönsuojelun eettisistä perusteista oli ensimmäinen kattava suomenkielinen ympäristöfilosofian kokoomajulkaisu.
Teoksia

Oksanen, Markku & Rauhala-Hayes, Marjo (toim.): Ympäristöfilosofia: Kirjoituksia ympäristönsuojelun eettisistä perusteista.  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-694-7
Oksanen, Markku: Nature as property: environmental ethics and the institution of ownership.  (Väitöskirja. Käytännöllisen filosofian julkaisuja, ISSN 0786-8111 ; vol 10)  Turku:  University of Turku, 1998.  ISBN 951-29-1191-4
Haapala, Arto & Oksanen, Markku (toim.): Arvot ja luonnon arvottaminen.  Helsinki:  Gaudeamus, 2000.  ISBN 951-662-794-3
Oksanen, Markku & Pietarinen, Juhani (toim.) Philosophy and Biodiversity. Cambridge: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0521-80430-2.
Launis, Veikko & Oksanen, Markku (toim.): Viisauden ystävyys: kirjoituksia Juhani Pietariselle.  Turku:  Turun yliopisto, 2002.  ISBN 951-29-2290-8
Launis, Veikko; Oksanen Markku & Sajama, Seppo (toim.): Etiikan lukemisto.  Helsinki:  Gaudeamus, 2010.  ISBN 978-952-495-156-2
Kyllönen, Simo; Lemmetti, Juhana; Noponen, Niko & Oksanen, Markku (toim.): Kiista yhteismaista: Garrett Hardin ja selviytymisen politiikka.  Tampere:  Niin & näin, 2011.  ISBN 978-952-5503-58-6
Oksanen, Markku: Ympäristöetiikan perusteet: luonne, historia ja käsitteet.  Helsinki:  Gaudeamus, 2012.  ISBN 978-952-495-231-6
Oksanen, Markku & Siipi, Helena (toim.): The Ethics of Animal Re-Creation and Modification. Palgrave, 2014. ISBN 978-1-137-33763-4.
Oksanen, Markku, Ashley Dodsworth & Selina O'Doherty (toim.): Environmental Human Rights: A Political Theory Perspective.Routledge, 2018. ISBN 978-1-13873258-2.
Kyllönen, Simo & Markku Oksanen (toim.): Ilmastonmuutos ja filosofia. Helsinki: Gaudeamus, 2020. ISBN 978-952-345-084-4
Corrigan, Daniel P. & Markku Oksanen (toim.) Rights of Nature: A Re-examination. Routledge, 2021. ISBN 9780367479596
Oksanen, Markku & Henri Vogt (toim.) Huomisen huomaava demokratia. Vastapaino, 2021. ISBN 9789523970243
Junkkari (yritys)

| Junkkari Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1950
Kotipaikka:   Ylihärmä, Kauhava
Toimiala:  Maatalous- ja metsäkoneiden valmistus
Tuotteet:  Kylvökoneet, hakkurit
Emoyhtiö:  MSK Group Oy
Kotisivu:  www.junkkari.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Junkkari Oy on Etelä-Pohjanmaalla, Kauhavan Ylihärmässä toimiva maatalous- ja metsäkoneiden valmistaja. Yritys valmistaa esimerkiksi kylvökoneita ja hakkureita. Yritys on aloittanut toimintansa vuonna 1950.
Junkkari on osa MSK Group -konsernia. Muut konserniyhtiöt ovat MSK Cabins Oy, MSK Matec GmbH/s.r.o., MSK Plast Oy ja Juncar Oy.
Aiheesta muualla

Junkkarin kotisivut
Jutila, Sirpa: Paimenpojasta patruunaksi. Arkmedia Oy, 2000. ISBN 952-91-1959-3
Marjatta Oja

Marjatta Oja (s. 1962 Forssa) on suomalainen kuvataiteilija, tarkemmin uusmediataiteilija.
Oja on opiskellut Vapaassa taidekoulussa ja Milanon taideakatemiassa (Accademia di Belle Arte). Hän on valmistunut kuvataideakatemiasta taiteen tohtoriksi 2011, ja hänen väitöskirjan aiheena oli Kolmiulotteinen projisointi : tilanneveistos katsojan ja kokijan välissä. Töissään hän käyttää valokuvaa, videota ja esineitä. ja nimittää niitä tilanneveistoksiksi Ensimmäisen näyttelynsä hän piti 1991 Galleria Pienessä Agorassa Helsingissä.
Kluuvin Gallerian näyttelyn yhteydessä vuonna 2004 hänen töistään sanottiin: "Teoksia jotka eivät hyökkää päälle, mutta joista huomaa että ne ovat viritettyjä ja niissä on jännitettä."
Palkinnot

Kritiikin Kannukset 1991
Kirjalliset työt

Kolmiulotteinen projisointi : tilanneveistos katsojan ja kokijan välissä. Helsinki : Kuvataideakatemia,2011 ISBN 978-951-53-3391-9.
Aiheesta muualla

Marjatta Oja. Kuvataiteilijamatrikkeli.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)