stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Korean historia
Vallanvaihto ja Kim Jong-Il

1970-luvulla Kim Il-Sung alkoi myös valmistella vallansiirtoa pojalleen Kim Jong-ilille. Nepotistinen vallansiirto ei varsinaisesti kuulunut kommunistiseen ideologiaan, eikä sitä oltu ennen nähty muissa sosialistisissa maissa näin korkealla hallinnon tasolla. Kim Jong-il nostettiin vähitellen yhä korkeampaan asemaan maan hallinnossa. Hänelle alettiin myös jo luoda henkilökulttia ja häntä ylistettiin pohjoiskorealaisessa propagandassa älykkääksi ja juche-aatteelle omistautuneeksi. Juche-aate oli Pohjois-Korean valtionideologia. Se oli marxilais-leninistisen ideologian korealainen muoto. Se oli Kim Il-Sungin propagandan väline, jolla kansa saatiin tuntemaan isänmaallisuutta ja sisäistä solidaarisuutta. Aatetta alettiin korostaa 1970-luvulla vallankumouksellisena teoriana. Sen mukaan vaadittiin itsevaltaista johtamistapaa, ja kaikki historian tuntema rappio johtui siitä, että vahvaa johtajaa ei ollut.
Nina Ponomarjova

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ponomarjova vuonna 1960. |  Ponomarjova vuonna 1960. |  Ponomarjova vuonna 1960. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | kiekko |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | kiekko |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | kiekko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bern 1954 | kiekko |  |
Nina Apollovna Ponomarjova (ent. Romaškova, ven. Нина Аполлоновна Пономарёва, Ромашкова, 27. huhtikuuta 1929 Sverdlovsk – 19. elokuuta 2016) oli neuvostoliittolainen kiekonheittäjä ja Neuvostoliiton ensimmäinen olympiavoittaja.
Ponomarjova aloitti urheilu-uransa kestävyysjuoksijana. Kiekonheiton pariin hän siirtyi vuonna 1948 ja sijoittui jo seuraavana vuonna Neuvostoliiton mestaruuskilpailuissa kolmanneksi. Helsingin olympialaisissa 1952 hänestä tuli Neuvostoliiton kaikkien aikojen ensimmäinen olympiavoittaja. Hän heitti kiekossa tuloksen 51,42 m ja voitti toiseksi sijoittuneen yli neljällä metrillä. Olympialaisten jälkeen hän heitti Odessassa 9. elokuuta 1952 maailmanennätyksen 53,61 m, mutta jo saman vuoden lokakuussa hänen ennätyksensä rikottiin.
Bernin EM-kilpailuissa 1954 Ponomarjova voitti kultaa tuloksella 48,02 m. Melbournen olympialaisissa 1956 hän sai pronssia tuloksella 52,02 m. Olympiavoittajaksi hän palasi Roomassa 1960 heitettyään tuloksen 55,10 m. Vielä Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui kuudenneksi ja Tokion olympialaisissa 1964 sijalle 11. Hänen ennätystuloksensa oli 56,62 m. Kuulaa hän työnsi 15,04 m.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nina Ponomarjova Wikimedia Commonsissa
Naisten kiekonheiton olympiavoittajat
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Marinianus

Publius Licinius Egnatius Marinianus (noin 265?–268) oli Rooman keisari Gallienuksen ja hänen vaimonsa Cornelia Saloninan kolmas ja nuorin poika. Hänen setänsä oli Gallienuksen veli Valerianus nuorempi. Marinianuksen molemmat veljet, Valerianus II ja Saloninus olivat kuolleet vuonna 257 ja 260, joten hän oli ainoa Gallienuksen perillinen. Marinianus oli konsulina vuonna 268, vaikka hän oli vasta noin kolmen vuoden ikäinen. Marinianus luultavasti murhattiin vuonna 268 yhdessä hänen isänsä ja äitinsä kanssa.
Käännös suomeksi
Pomakit

Pomakit ovat etninen ryhmä pääasiassa Bulgariassa, Kreikassa ja Turkissa. Pomakit ovat slaaveja ja he puhuvat bulgarian kielen murretta. Selkeimmin heitä erottaa bulgarialaisista islaminusko.
Asuinalue ja lukumäärä

Pomakkien asuinalue keskittyy Rodopivuorille Bulgarian kaakkoisosaan ja Kreikan Pohjois-Traakiaan. Huomattavia määriä pomakkeja asuu myös Turkissa, sekä pienemmissä määrin Romaniassa, Pohjois-Makedoniassa ja Albaniassa. Bulgariassa pomakkeja ei tunnusteta erilliseksi etniseksi ryhmäksi ja arviot heidän määrästään maassa vaihtelevat 130 000:sta 250 000:een. Kreikassa heitä asuu noin 30 000 ja Turkissa pomakkeja ja heistä polveutuvia on jopa neljännesmiljoona. Pohjois-Makedoniassa asuvat torbeshit luokitellaan joskus kuuluviksi pomakkeihin.
Historia

Poliittisten syiden takia bulgarialaiset, kreikkalaiset ja turkkilaiset ovat esittäneet hyvin erilaisia teorioita pomakkien alkuperästä. Slaavilaisia kieliä puhuneiden joukkokääntymisiä islaminuskoon tapahtui Rhodopivuorten alueella 1400-luvulta 1600-luulle saakka alueen ollessa Ottomaanien valtakunnan alaisuudessa. Etenkin bulgarialaisten historioitsijoiden mielestä kyseessä oli pakkokäännytys, mutta aikalaislähteet asiasta ovat epäselviä. Kääntyminen islamiin saattoi olla vapaaehtoistakin esimerkiksi siksi, että muihin kuin islaminuskoisiin sovellettiin korkeampaa verotusta ja yhteiskunnallisia rajoituksia. Toisaalta Ottomaanien valtakunnan etu oli alueen asukkaiden käännyttäminen alueen strategisen sijainnin takia lähellä Istanbulia ja Salonikia. Kreikassa on esitetty väitteitä siitä, että pomakit olisivat kreikkalaisia tai kreikkalaistuneita traakialaisia, jotka olisivat sittemmin slaavilaistuneet ja kääntyneet islaminuskoon. Turkkilaiset ovat puolestaan väittäneet pomakkien polveutuvan kumaaneista, arabeista tai turkkilaisista.
Pomakkeja palveli ottomaanien armeijassa ja heitä osallistui esimerkiksi vuoden 1876 kansannousun kukistamiseen Bulgariassa. Vuosina 1877–1878 käydyn Turkin sodan jälkeen pomakit kapinoivat Bulgariaa ja ottomaanien sulttaania vastaan perustaen lyhytikäisen autonomisen alueen. Balkanin sodat 1912–1913 johtivat pomakkien alueiden jakoon Kreikan ja Bulgarian välillä. Molemmissa maissa pomakit joutuivat sittemmin sulauttamiskampanjoiden kohteeksi. Bulgariassa ajatuksella islamista ainoana bulgarialaisista pomakkeja erottavana tekijänä oli jonkin verran kannatusta myös pomakkiyhteisön sisällä. Kommunistien valtakaudella Bulgariassa monet pomakit muuttivat Turkkiin. Kommunistisen järjestelmän kaaduttua pomakkeihin ei ole suhtauduttu Bulgariassa yhtä vihamielisesti kuin ennen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pomakit Wikimedia Commonsissa
Rodopivuoret kartalla.
Polttiaiset

| Polttiaiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Pterygota
Osaluokka::  Uussiipiset Neoptera
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Osalahko::  Culicomorpha
Heimo::  Ceratopogonidae  Newman, 1834{{ }}
Alaheimot
 Ceratopogoninae  Dasyheleinae  Forcipomyiinae  Leptoconopinae 
Katso myös
   Polttiaiset Wikispeciesissä   Polttiaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Polttiaiset (Ceratopogonidae) on hyönteisten heimo. Polttiaiset ovat pienikokoisia, ja jotkin lajit imevät verta ihmisestä ja muista eläimistä, jopa toisista hyönteisistä.
Tuntomerkit

Polttiaiset muistuttavat ulkonäöltään surviaissääskiä. Aikuinen polttiainen on noin 1–1,5 millimetriä pitkä. Useimmilla polttiaislajeilla on kirjavat siivet. Koirailla on tuntosarvissaan paljon pitkiä karvoja, naarailla selvästi vähemmän. Polttiaisen pää on alaviistoon ja eturuumis työntyy sen päälle, jolloin hyönteinen näyttää kyttyräselältä. Silmät kiertävät lähes koko pään ympäri ja koskettavat päälaella toisiaan.
Esiintyminen Suomessa

Polttiaisia esiintyy kaikkialla Suomessa, eniten pohjoisessa ja idässä, missä on paljon vesiä.
Ensimmäiset polttiaiset lentelevät Suomessa jo alkukesällä, mutta ne eivät yleensä vaivaa ihmistä. Purevia polttiaisia esiintyy Suomessa enimmäkseen loppukesästä, etenkin elokuun leutoina tyveninä iltoina. Kylminä kesinä niiden kuoriutuminen voi siirtyä jopa syyskuun alkuun.
Elintavat

Polttiainen imee verta imukärsällään. Sen pistin muodostuu kolmesta eri osasta, ja sitä reunustavat terävähampaiset leuat, joilla se tekee reiän ihoon. Pisto aiheuttaa punoitusta ja polttavan tunteen, joka tulee siitä, että polttiainen purskauttaa pistokohtaan veren hyytymistä estävää ainetta.
Polttiaisnaaras voi käyttää ravintonaan veren lisäksi myös pelkästään kukkien mettä. Niille kelpaa myös muiden hyönteisten ja selkärangattomien veri, ja polttiainen voi imeä verta myös veriaterian nauttineesta hyttysestä. Joidenkin lajien naaras syö koiraan parittelun jälkeen.
Polttiaiset levittävät esimerkiksi lehmän sinikielitautia, jota on tavattu Etelä-Ruotsista mutta ei vielä Suomesta. Trooppisilla alueilla ne levittävät filariamatoja.
Polttiaiset ovat niin pieniä että ne eivät pysähdy hyttysverkkoihin. Niihin tehoaa hyttyskarkote, mutta toisin kuin hyttyset, polttiaiset löytävät tehokkaasti tiensä pieniinkin ihon kohtiin, joita ei ole käsitelty karkotteella.
Lisääntyminen

Polttiaisen toukka on hyvin pitkä ja langanohut. Useimpien lajien toukat elävät vedessä, joko pohjalietteessä tai karikossa, tai vapaasti vedessä uiskennellen. Joidenkin lajien toukat käyvät kehityksensä läpi kokonaan maalla, yleensä kosteassa sammalikossa. Joidenkin lajien toukat syövät muiden vesiötököiden munia, poikasia ja pikkutoukkia, toiset syövät leviä ja mätänevää eläin- tai kasviainesta, ja jotkin syövät bakteereja ja alkueläimiä.
Polttiainen elää pääsääntöisesti yhden vuoden, josta aikuinen kaksi tai kolme viikkoa. Varhain keväällä lentävien lajien toukka talvehtii vesien pohjalla. Myöhemmin kesällä lentävät polttiaiset ovat talvehtineet munana tai pikkutoukkana. Suomessa polttiainen lisääntyy vain kerran kesässä, mutta lämpimämmissä maissa se voi tehdä toisenkin sukupolven.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Polttiaiset (Ceratopogonidae)
ITIS: Ceratopogonidae (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Ceratopogonidae (englanniksi)
Iowa State University, Bug Guide: Family Ceratopogonidae - Biting Midges (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1533239  Wikispecies: Ceratopogonidae  ADW: Ceratopogonidae  AFD: CERATOPOGONIDAE  BioLib: 17363  BOLD: 567  BugGuide: 19768  CoL: 7WQ  EoL: 486  EPPO: 1CERPF  Fauna Europaea: 11644  Fauna Europaea (new): 7161829a-94f3-4c36-943d-0d15f8fa1f77  GBIF: 3340  iNaturalist: 69803  IRMNG: 100112  ITIS: 127076  NBN: NBNSYS0000037064  NCBI: 41819  NZOR: ee5480a0-8280-449f-9327-ca29a1fe5bb8  Open Tree of Life: 250528  Paleobiology Database: 138345  uBio: 8227249  WoRMS: 150940 
Sääskiä ja erittäin pieniä polttiaisia puremassa jalkoja saunan jälkeen. Polttiaiset näkyvät parhaiten suuressa kuvassa, jonka saa näkyviin klikkaamalla kuvaa. Eniten niitä on vasemman säären alareunassa.
Pont Mirabeau

| Pont Mirabeau |
| --- | --- |
 Pont Mirabeau Seinen tulvien aikaan tammikuussa 2018
Ylittää:  Seinen
Sijainti:  Pariisi
Siltatyyppi:  kaarisilta
Pisin jänneväli:  100 m
Pituus:  157 m
Leveys:  20 m
Korkeus:  15 m
Avattu liikenteelle:  1896
Koordinaatit:  48°50′47″N, 2°16′35″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sillan kaiteeseen kiinnitetty laatta, jossa ovat Apollinairen runon alkusanat. Suomennos: ”Mirabeaun sillan ali virtaa Seine, ja rakkautemme, pitääkö minun niitä muistaa, ilo tuli aina tuskan jälkeen. Vaikka yö tulisi ja hetki löisi, päivät menevät, minä pysyn.”
Pont Mirabeau on Seinen yli johtava silta Pariisissa lähellä kaupungin läntistä rajaa. Se johtaa Pariisin 15. arrondissementista,  Rue de la Conventionilta ja joen vartta pitkin kulkevalta Quai André Citroënilta, 16. arrondissementtiin, Auteuiliin,  Place de Barcelone -nimiselle aukiolle jokivartta pitkin kulkevan Avenue de Versaillesin varrelle, josta sillan kohdalla haarautuvat Rue Mirabeau ja Rue de Rémusat.
Silta rakennettiin vuosina 1893–1896. Sen suunnittelivat insinöörit Jean Résal ja Amédée Alby. Silta sai nimensä Ranskan vallankumouksen aikaisena poliitikkona ja kirjailijana tunnetun Honoré Gabriel de Riquetti de Mirabeaun mukaan.
Sillan välittömässä läheisyydessä 15. arrondissementin puolella sijaitsee RER:n C-linjan Javelin asema.
Vuonna 1975 silta julistettiin historialliseksi muistomerkiksi.
Silta on tullut kuuluisaksi Guillaume Apollinairen vuonna 1912 kirjoittamasta runosta Le pont Mirabeau, jossa hän vertaa ajan kulumista ja rakkauksien katoamista sillan ali kulkevaan virtaan.  Runon ensimmäisen säkeistön sanat on kaiverrettu sillan kaiteeseen kiinnitettyyn laattaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pont Mirabeau Wikimedia Commonsissa
Ponkama

| Ponkama Поньгома, Pongoma |
| --- | --- |
 Ponkaman kylää.
 Ponkama
 Koordinaatit: 65°20′42″N, 34°24′32″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kemin piiri
Kunta:  Kuusema
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  57
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ponkama (ven. По́ньгома, Pongoma) on kylä Karjalan tasavallan Kemin piirin Kuuseman kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Vienanmereen laskevan Ponkamajoen suussa 8 kilometriä Kuuseman asemalta itään. Kylässä on 57 asukasta (vuonna 2013).
Ponkama on vanha pomorilaiskylä. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa se muodosti lähikylineen Arkangelin läänin Kemin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan, joka käsitti Kalkalahden, Kesäjoen, Kriitinän, Ponkaman ja Ruokojärven kyläkunnat. Ponkaman volosti rajoittui pohjoisessa Kieretin, lännessä Vitsataipaleen ja Paanajärven sekä etelässä Usmanan volostiin ja Kemin kaupunkiin. Vuonna 1905 volostissa oli 1 758 asukasta. Ponkaman kylässä oli 40 taloa, kyytiasema, kirkko ja 305 asukasta.
Ponkaman volosti liitettiin vuonna 1927 pääosin Kemin ja pieneltä osin Kemijoen piiriin. Ponkamasta muodostettiin Kemin piirin kyläneuvosto, johon kuului myös Kuusema sekä joukko Muurmannin radan varrella sijainneita asutuksia. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli yli 1 900 asukasta, jotka olivat kansallisuudeltaan etupäässä venäläisiä. Ponkaman kylässä asukkaita oli 340.
Ponkamasta on tieyhteys Kuusemaan. Kylässä toiminut kalanviljelylaitos on suljettu kuljetusvaikeuksien takia. Palveluihin kuuluvat kerhotalo, lääkintäasema ja kauppa.
Kylällä on historiallisen asutuksen status. Sen rakennusmuistomerkkeihin kuuluu joukko vanhoja aittoja ja sauna.
Aiheesta muualla

Ponkama Karjalan tasavallan matkailusivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Itä-Karjalan entiset kunnat ja kaupungit
Ahti Marja-aho

Ahti Marja-aho on suomalainen muusikko. Hän on soittanut viulua, bassokitaraa ja kosketinsoittimia muun muassa Mayflower-yhtyeessä 1975–1981, Vanhassa Isännässä 1978–1981 sekä Tuomari Nurmion yhtyeissä 1978–1999. Marja-aho on toiminut myös sovittajana ja säveltäjänä mm. Nurmion levyillä Lasten mehuhetki ja Punainen planeetta, Ismo Alangon levyllä Kun Suomi putos puusta, Leevi and the Leavingsin levyllä Perjantai 14. päivä. Marja-aho on tehnyt sovituksia mm. Samuli Putrolle, Liisa Akimofille, Pekka Ruuskalle, Sakari Kuosmaselle, Topi Sorsakoskelle, Vesa-Matti Loirille,  Hectorille sekä yhtyeille Sielun Veljet, 22-Pistepirkko, The Crash ja Havana Black. Lisäksi hän on toiminut myös itsenäisenä säveltäjänä.
Päätoimenaan Marja-aho on musiikki-informaatikko.
Polymeraasiketjureaktio

Kahdeksan PCR-putken ”strippi”.
Polymeraasiketjureaktion vaiheet.
PCR eli polymeraasiketjureaktio (engl. polymerase chain reaction) on yksi tärkeimmistä molekyylibiologian menetelmistä, jolla esimerkiksi yksittäinen geeni tai mikä tahansa DNA-pätkä voidaan monistaa eksponentiaalisesti. PCR suoritetaan elävien solujen ulkopuolella laboratoriossa (in vitro), käyttäen erityistä PCR-laitetta. PCR:n avulla hyvin pienestä DNA-määrästä saadaan muutamassa tunnissa monistettua miljardikertainen määrä samaa DNA:ta.
PCR-tekniikkaa käytetään moniin tarkoituksiin, muun muassa perinnöllisten sairauksien etsimiseen, yksilöiden tunnistamiseen geneettisten sormenjälkien avulla, infektiosairauksien diagnosointiin ja geenien kloonaamiseen.
Polymeraasiketjureaktioon perustuvat monet muut molekyylibiologian menetelmät, kuten qPCR, RT-PCR ja nämä yhdistävä RT-qPCR.
Historia

Ensimmäisen PCR:n kaltaisen menetelmän kuvasi norjalainen Kjell Kleppe tutkimusryhmänsä kanssa jo vuonna 1971, jolloin Kleppe julkaisi yhdessä Nobel-palkitun H. Gobind Khoranan kanssa artikkelin Repair replication of short synthetic DNA's as catalyzed by DNA polymerases Journal of Molecular Biologyssa. Artikkelissaan he käytännössä kuvasivat PCR:n perusteet. Artikkeli perustui Kleppen kokeisiin, joissa hän oli ensin kaksin- ja sitten nelinkertaistanut pienen synteettisen DNA-pätkän kahden alukkeen ja DNA-polymeraasin avulla. Kleppen työ jäi kuitenkin vähälle huomiolle ja vasta Kary Mullis ja hänen työtoverinsa Cetus Corporationissa kehittivät menetelmää niin pitkälle, että PCR-tekniikasta tuli laboratoriotyöskentelyn arkea. Kary Mullis sai vuonna 1983 aloittamastaan työstä Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1993.
PCR:n osat

PCR-reaktion tilavuus on useimmiten hyvin pieni, noin 10–150 μl. Useimmiten monistettavan alueen koko on alle 10 kbp, mutta reaktion komponentteja muuttamalla myös jopa 40 kbp:n mittaisten alueiden monistaminen on mahdollista. Yksinkertaisimmillaan tavallinen PCR-reaktio sisältää seuraavat osat:
Templaatti-DNA
Alukkeet
Polymeraasientsyymi
dNTP:t eli deoksinukleotidit
Puskuriliuos
Kationit
Templaatti-DNA (engl. template DNA) on monistusreaktion kohde. Monistettava DNA voi olla esimerkiksi genomista, mitokondriaalista tai plasmidi-DNA:ta. Templaatin puhtaus ja hyvä laatu ovat ensiarvoisen tärkeitä reaktion onnistumiselle. Alukkeet (engl. primers) puolestaan ovat synteettisiä, 15–50 nukleotidia pitkiä DNA-jaksoja, jotka tunnistavat monistettavan DNA-alueen päät ja kiinnittyvät niihin emäsparisäännön mukaisesti. Kaksi aluketta rajaa monistettavan alueen sen 5'- ja 3'-päistä, joista lähtien polymeraasientsyymi (engl. DNA polymerase) monistaa halutun DNA-pätkän.
Thermus aquaticus -bakteerista eristetty Taq-polymeraasientsyymi on yksi yleisimmin käytetyistä entsyymeistä. Myös muita polymeraasientsyymejä käytetään säännöllisesti, varsinkin kun halutaan monistaa joko pidempiä alueita tai monistuksen nopeutta tai virheettömyyttä halutaan kasvattaa. Polymeraasientsyymi rakentaa uuden DNA-juosteen yksittäisistä dNTP-molekyyleistä (dATP, dTTP, dCTP ja dGTP), joiden konsentraatio reaktiossa on yleensä yhtä suuri.
Näiden reaktion välttämättömien osasten lisäksi PCR-reaktiossa käytetään lisäksi usein myös muita aineita, joiden tarkoituksena on muuttaa reaktion olosuhteita suotuisemmiksi. Puskuriliuoksen tehtävänä on muuttaa reaktion olosuhteet otollisiksi DNA:n monistumiselle ja stabiloida polymeraasientsyymiä. Liuoksen tarkka koostumus on entsyymispesifi ja se on siksi useimmiten myös valmistajayhtiön patentoima. Ionien konsentraatiot puolestaan vaikuttavat reaktion tarkkuuteen. Yleisimmin kationien lähteenä käytetään magnesiumkloridiliuosta (MgCl2), mutta myös mangaani-ionien (Mn2+) käyttö on mahdollista. Ionien konsentraation kasvaessa reaktion spesifisyys laskee.
PCR:n kulku

Polymeraasiketjureaktiossa toistetaan yksinkertaisimmillaan kolmea vaihetta:
Denaturaatiovaihe (engl. denaturation) (94–98 °C)
Alukkeiden liittymisvaihe (engl. annealing) (45–72 °C)
Pidentymisvaihe l. elongaatio- tai ekstensiovaihe (engl. elongation, extension) (72 °C)
Reaktion aikana DNA:n vastinjuosteet irtoavat toisistaan, alukkeet liittyvät yksijuosteiseen DNA:han ja polymeraasi luo alukkeista alkaen uuden vastinjuosteen. Näitä vaiheita peräkkäin toistamalla monistettavan alueen kopiomäärä kasvaa eksponentiaalisesti.
Denaturaatiovaiheessa reaktioseos kuumennetaan 94–98 °C:seen noin 30 sekunnin tai pisimmillään yhden minuutin ajaksi riippuen käytettävän DNA-templaatin kompleksisuudesta. DNA denaturoituu ja sen vastinjuosteet irtoavat toisistaan korkean lämpötilan vaikutuksesta. Reaktion ensimmäisenä vaiheena voidaan usein myös käyttää niin kutsuttua alkudenaturaatiota, jossa lämpötila nostetaan 94-98 asteeseen kahdeksi minuutiksi. Tämän vaiheen tarkoituksena on varmistaa kaikkien DNA-molekyylien täydellinen denaturaatio.
Alukkeiden liittymisvaiheessa PCR-reaktioseoksen lämpötila lasketaan alukkeiden nukleotidisekvenssistä riippuen noin 45–65 °C:seen. Lämpötila on riippuvainen alukkeiden sulamislämpötilasta (Tm), joka puolestaan on suoraan verrannollinen alukkeen emäskoostumukseen. Liittymisvaiheessa tutkittavalle DNA-kohdalle spesifiset alukkeet kiinnittyvät yksisäikeiseen DNA:han emäsparisäännön mukaisesti. Koska DNA-polymeraasi vaatii alukkeen läsnäolon DNA-juosteessa ennen kuin se voi aloittaa toimintaansa, rajaavat alukkeet siten monistettavan alueen.
Ekstensiovaiheessa DNA-polymeraasi aloittaa vastinjuosteen luomisen yksisäikeiselle DNA:lle. Pidentymisvaihe tapahtuu useimmiten 72 °C:ssa, joka on monien polymeraasientsyymien optimaalinen toimintalämpötila. Pidentymisvaiheen kesto määritetään haluttavan PCR-tuotteen pituuden ja kompleksisuuden mukaan. Näitä syklejä toistetaan useita, keskimäärin noin 25–45 kappaletta, joiden jälkeen suoritetaan vielä noin kymmenen minuutin pituinen loppuekstensio samassa lämpötilassa. Loppuekstension tarkoituksena on varmistaa, että polymeraasientsyymi rakentaa kaikki aloitetut DNA-kopiot loppuun asti. Koska DNA:n määrä kaksinkertaistuu jokaisessa syklissä, niin esimerkiksi 28 syklin kuluttua yhdestä DNA molekyylistä on näin tuotettu 228 eli noin 270 miljoonaa kopiota.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv -sivuston video aiheesta PCR
DNA:n monistuminen ja PCR:n lämpötilaprofiili. 1': Alkudenaturaatio ja 1: Denaturaatiovaihe jossa DNA:n vastinjuosteet irtoavat toisistaan. (94–96 °C) 2: Alukkeiden kiinnittyminen (45–65 °C). 3: Pidentyminen (72 °C). Kuvan neljästä syklistä jokainen kaksinkertaistaa DNA:n määrän.
Mariborin yliopisto

Mariborin yliopiston päärakennus.
Mariborin yliopisto (sloveeniksi Univerza v Mariboru) on julkinen yliopisto Sloveniassa. Se sijaitsee Mariborin kaupungissa, ja se perustettiin vuonna 1975. Yliopistossa on yhteensä 12 tiedekuntaa, ja siellä opiskelee noin 25 000 opiskelijaa. Lisäksi yliopisto työllistää noin 1 300 henkilöä. Yliopiston tiedekunnista kolme sijaitsee muualla kuin Mariborissa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (sloveeniksi) (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mariborin yliopisto Wikimedia Commonsissa
Carolina Marín

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Carolina Marín |  Carolina Marín |  Carolina Marín |  |
Maa:  Espanja
Naisten sulkapallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rio de Janeiro 2016 | kaksinpeli |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kööpenhamina 2014 | kaksinpeli |  |
|  Kultaa | Jakarta 2015 | kaksinpeli |  |
|  Kultaa | Nanjing 2018 | kaksinpeli |  |
| EM-kilpailut   | EM-kilpailut   | EM-kilpailut   |  |
|  Kultaa | Kazan 2014 | kaksinpeli |  |
|  Kultaa | La Roche-sur-Yon 2016 | kaksinpeli |  |
|  Kultaa | Kolding 2017 | kaksinpeli |  |
|  Kultaa | Huelva 2018 | kaksinpeli |  |
|  Kultaa | Kiova 2021 | kaksinpeli |  |
|  Kultaa | Madrid 2022 | kaksinpeli |  |
|  Pronssia | Kazan 2016 | naisten joukkue |  |
|  Pronssia | Kazan 2018 | naisten joukkue |  |
Carolina María Marín Martín (s. 15. kesäkuuta 1993 Huelva) on espanjalainen sulkapalloilija ja olympiavoittaja. Marín voitti kaksinpelin olympiakultaa vuoden 2016 kesäolympialaisissa. Hän on 172 senttimetriä pitkä ja painaa 65 kilogrammaa.
Marín voitti vuonna 2014 maailmanmestaruuden Kööpenhaminassa naisten kaksinpelissä historian nuorimpana eurooppalaisena maailmanmestarina. Samana vuonna hän voitti myös kaksinpelin EM-kultaa Kazanissa Venäjällä, niin ikään kaikkien aikojen nuorimpana mestarina. Vuonna 2015 Marín voitti toisen kaksinpelin MM-kultansa Jakartassa ja vuonna 2018 kolmannen Nanjingissa. Kaksinpelin Euroopan-mestaruuksia hänellä on kuusi, joista kolme on peräkkäisiltä vuosilta 2016–2018.
Marín kilpaili myös vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän sijoittui sijalle 17. Hänellä on myös nuorten MM-pronssia vuodelta 2011 Taipeista, nuorten EM-kultaa vuodelta 2011 ja hopeaa vuodelta 2009 sekä alle 17-vuotiaiden EM-kultaa vuodelta 2009.
Marín edustaa sevillalaista IES La Orden de Sevillaa.
Käännös suomeksi