stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veikkausliigan kausi 2011
Erotuomarit

Dennis Antamo
Tony Asumaa (FIFA-erotuomari 2003–)
Mattias Gestranius (2009–)
Jouni Hyytiä (1997–2009)
Vesa Hätilä
Ville Järvenpää
Jari Järvinen
Petteri Kari (1999–)
Miikka Lähdesmäki
Antti Munukka (2010–)
Tero Nieminen (2008–)
Toni Pohjoismäki
Joukkueet eurokentillä

Mestarien liiga:
HJK pääsi suoraan toiselle karsintakierrokselle ja voitti siellä walesilaisen Bangor City FC:n, mutta hävisi kolmannella karsintakierroksella kroatialaiselle NK Dinamo Zagrebille.
Eurooppa-liiga:
FC Honka voitti ensimmäisellä karsintakierroksella virolaisen JK Nõmme Kalju:n, mutta hävisi toisella karsintakierroksella ruotsalaiselle BK Häckenille.
TPS pääsi suoraan toiselle karsintakierrokselle ja hävisi siellä belgialaiselle KVC Westerlolle.
KuPS pääsi suoraan toiselle karsintakierrokselle ja hävisi siellä romanialaiselle CS Gaz Metan Mediașille.
HJK pääsi suoraan neljännelle karsintakierrokselle ja hävisi siellä saksalaiselle FC Schalke 04:lle.
Palkinnot > Kauden parhaat

| Palkinto | Pelaaja | Seura |
| --- | --- | --- |
| Vuoden liigapelaaja | Timo Furuholm | FC Inter |
| Vuoden liigatulokas | Alexander Ring | HJK |
| Vuoden liigamaalivahti | Ville Wallén | HJK |
| Vuoden liigapuolustaja | Mathias Lindström | HJK |
| Vuoden liigakeskikenttäpelaaja | Mika Ojala | FC Inter |
| Vuoden liigahyökkääjä | Timo Furuholm | FC Inter |
Vuoden valmentaja: HJK:n valmennusryhmä
Palkinnot > Kuukauden pelaajat

| Kuukausi | Pelaaja | Seura |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Toukokuu | Timo Furuholm | FC Inter |  |
| Kesäkuu | Mika Ojala | FC Inter |  |
| Heinäkuu | Mika Ojala | FC Inter |  |
| Elokuu | Sampsa Timoska | MYPA |  |
| Syyskuu | Alexander Ring | HJK |  |
| Lokakuu | Akseli Pelvas | HJK |  |
Palkinnot > Kuukauden valmentajat

| Kuukausi | Valmentaja | Seura |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Toukokuu | Job Dragtsma | FC Inter |  |
| Kesäkuu | Antti Muurinen | HJK |  |
| Heinäkuu | Toni Korkeakunnas | MYPA |  |
| Elokuu | Sami Ristilä | Haka |  |
| Syyskuu | Kari Martonen | JJK |  |
| Lokakuu | Mika Lehkosuo | FC Honka |  |
Ottelu HJK–MYPA 22. lokakuuta Sonera Stadiumilla Helsingissä.
Shunzhi

| Qing Shunzhi  順治帝 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  8. marraskuuta 1644 – 5. helmikuuta 1661
Edeltäjä:  Kiinan keisarina: Chongzhen, mantšujen keisarina Hong Taiji
Seuraaja:  Qing Kangxi

Syntynyt:  15. maaliskuuta 1638 Shengjing, Liaodong, Mantšuria
Kuollut:  5. helmikuuta 1661 (22 vuotta) Kielletty kaupunki, Peking, Kiina
Puoliso:  useita
Suku:  Aisin-Gioro
Isä:  Hong Taiji
Äiti:  Xiaozhuang
Uskonto:  Zen-buddhalaisuus
Qing Shunzhi (kiin. 順治帝, mong. Eyebeer Zasagch Khaan) (15. maaliskuuta 1638 – 5. helmikuuta 1661) oli mantšulaisen Qing-dynastian kolmas hallitsija ja ensimmäinen tähän sukuun kuuluva Kiinan keisari vuosina 1644–1661. Mantšu­ruhtinaiden asettama työryhmä valitsi hänet isänsä, Hong Taijin (1592–1643) seuraajaksi syyskuussa 1643, jolloin hän oli viisi­vuotias. Ruhtinaat nimittivät myös kaksi kanssa­hallitsijaa: Dorgonin (1612–1650), Qing-dynastian perustajan Nurhacin (1559–1626) neljännen­toista pojan, ja Jirgalangin (1599–1655), yhden Nurchacin veljen­pojista, jotka molemmat kuuluivat Qing-sukuun.
Vuosina 1643–1650 poliittinen valta oli pää­asiassa Dorgonin käsissä. Hänen hallitus­kaudellaan Qing-dynastia valloitti suurimman osan kukistuneelle Ming-dynastialle (1368–1644) kuuluneista alueista, karkotti Ming-dynastian lojaalit kannattajat pitkälle lounaisiin maa­kuntiin ja loi perustan Qing-dynastian vallalle Kiinassa huolimatta eräistä paljon suuttumusta herättäneistä toimen­piteistä kuten vuoden 1645 "hiusten­leikkuu­määräyksestä", jolla Qing-dynastian alamaiset pakotettiin ajamaan otsa­tukkansa pois ja sitomaan jäljelle jäänyt hiuksensa palmikoksi yhden­mukaisesti mantšulaisen hius­mallin kanssa. Dorgonin kuoltua vuoden 1650 viimeisenä päivänä nuori monarkki alkoi itse hallita. Hän yritti vaihtelevalla menestyksellä taistella korruptiota vastaan ja vähentää mantšu­aateliston poliittista vaikutus­valtaa. Vielä 1650-luvulla Ming-dynastialle uskolliset ryhmät tekivät hänelle vasta­rintaa, mutta vuoteen 1661 mennessä hänen armeijansa olivat voittaneet Qing-dynastian viimeiset viholliset kuten merikapteeni Koxingan (1624–1662) ja Guin prinssin (1623–1662), Eteläisen Ming-dynastian hallitsijan, jotka molemmat menehtyivät seuraavana vuonna. Keisari Shunzhi kuoli 22-vuotiaana isorokkoon, hyvin tarttuvaan tautiin, joka oli endeeminen Kiinassa mutta jota vastaan mantšuilla ei ollut immuniteettia. Hänen seuraajansa oli hänen kolmas poikansa Xuanye, joka oli jo selvinnyt hengissä iso­rokosta, ja joka hallitsi seuraavat 60 vuotta nimellä Kangxi. Koska Shunzhin valta­kaudelta on säilynyt vähemmän asiakirjoja kuin Qing-dynastian myöhempien keisarien ajoilta, Shunzhin valtakausi on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Kiinan historiassa.
"Shunzhi" oli tämän keisarin valtakauden kiinalainen nimi. Tällä nimellä on vastineensa mantšun ja mongolin kielissä, koska Qing-dynastia oli mantšulainen ja hallitsi myös monia mongoli­heimoja, mikä auttoi Qing-dynastiaa valloittaman Kiinan. Keisarin oma nimi oli Fulin, ja kuoltuaan hän sai temppeli­nimen Shizu (k-zh|世祖), jolla häntä palvottiin keisarilli­sessa esi-isien temppelissä.
Historiallinen tausta

Alkuperäinen kuvateksti selitti, että džurtšenit asuivat lähellä Changbain vuoristoa ja käyttivät peuran­nahkaisia kenkiä ja kalansuomuista tehtyjä vaatteita.
Vielä 1580-luvulla, kun Kiinaa hallitsi Ming-dynastia (1368–1644), džurtšen-kansat asuivat Kiinan koillispuolella alueella, jota nykyään sanotaan Koillis-Kiinaksi tai Mantšuriaksi. Taistelujen tuloksena, joita käytiin 1580-luvulta 1610-luvulle saakka, Nurhaci (1559–1626), Jianzhou-džurtšenien johtaja, yhdisti useimmat džurtšen-heimot valtansa alle. Yksi hänen huomattavimmista uudistuksistaan oli džurtšen-klaanien yhdistäminen neljän eri­värisen, keltaisen, valkoisen, punaisen ja sinisen sota­lipun alle; kukin näistä ryhmistä jaettiin edelleen kahteen ala­ryhmään, jotta saatiin aikaan Kahdeksana lippu­kuntana tunnettu yhteis­kunnallinen ja sotilaallinen järjestelmä, lippu­kunta-armeija. Nurhaci luovutti näiden lippukuntien johdon pojilleen ja pojan­pojilleen. Noin vuonna 1612 Nurhaci antoi omalle klaanilleen uuden nimen Aisin Gioro ("kultainen Gioro") toisaalta erottaakseen oman perheensä muista Gioro-suvun haaroista, toisaalta viitatakseen aikaisempaan džurtšenien perustamaan dynastiaan, Jin-dynastiaan, "kultaiseen dynastiaan", joka oli hallinnut Kiinaa vuosina 1115–1234 Vuonna 1616 Nurhaci julisti perustetuksi myöhemmän Jin-dynastian ja julisti täten džurtšenit itsenäisiksi Ming-dynastian alaisuudesta. Muutaman seuraavan vuoden aikana hän valloitti Kiinalta useimmat Liaodongin suurimmat kaupungit. Hänen voitto­kulkunsa päättyi helmi­kuussa 1626 Ningyuanin taisteluun, jossa Ming-komentaja Yuan Chonghuan voitti hänet portugali­laisilta vastikään hankkimansa tykin avulla. Toden­näköisesti taistelussa haavoittuneena Nurhaci kuoli muutamaa kuu­kautta myöhemmin.
Nurhatšin poika ja seuraaja Hong Taiji (1592–1643) jatkoi isänsä toimia valtion rakentamiseksi: hän keskitti vallan omiin käsiinsä, muotoili myöhemmän Jinin hallinnon kiinalaisen mallin mukaiseksi, hankki mongolit liitto­laisiksiin ja värväsi kiinalaisia sotilaita Kahdeksaan lippukuntaan. Vuonna 1629 hän johti sota­retkeä Pekingin läheisyyteen, jossa hän vangitsi kiinalaisia mahti­miehiä, jotka osasivat valaa portugalil­aisen mallin mukaisia tykkejä. Vuonna 1635 Hong Taiji muutti džurtšen-kansan nimen mantšuiksi, ja vuonna 1636 hän antoi dynastialleen uuden nimen Qing. Vuonna 1643, Valloitettuaan loputkin Liadongin kaupungit, hän valmisteli taistelua Ming-dynastiaa vastaan, joka oli suurissa vaikeuksissa, koska valtio oli vararikossa, maassa esiintyi tuhoisia kulku­tauteja ja laajalle levinnyt nälän­hätä oli johtanut kansan­nousuihin.
Tulo keisariksi

Kun Hong Taiji kuoli 21. syyskuuta 1643 nimittämättä itselleen seuraajaa, nuori Qing-valtio uhkasi joutua vakavaan kriisiin. Useat vallan­tavoittelijat, joita Nurhacin toinen ja vanhin elossa ollut poika Daišan, Nurhacin neljästoista ja viidestoista poika Dorgon ja Dodo sekä Hong Taijin vanhin poika Hooge, alkoivat kiistellä keskenään valta­istuimesta. Veljiensä Dodon ja Ajigen ohella 31-vuotias Dorgon johti Valkoisia lippu­kuntia, 60-vuotias Daišan molempia Punaisia, kun taas 34-vuotias Hooge oli lojaali isänsä kahdelle Keltaiselle lippu­kunnalle.
Päätös siitä, kenestä tuli uusi Qing-keisari, annettiin tehtäväksi prinssien ja ministerien neuvostolle, joka oli mantšujen tärkein päättävä elin, kunnes 1720-luvulla perustettiin Qing-dynastian suuri neuvosto. Monet mantšu­prinssit suosittelivat keisariksi Dorgonia, joka oli jo ansioitunut sotilas­johtaja, mutta Dorgon kieltäytyi ja vaati, että yhden Hong Taijin pojista tuli seurata isäänsä. Tunnustaakseen Dorgonin arvo­aseman kruunun pysyessä Hong Taijin jälkeläisten suku­linjassa neuvoston jäsenet valitsivat Hong Taijin yhdeksännen pojan, Fulinin, uudeksi keisariksi, mutta päättivät, että Dorgonin ja Nurhatšin veljen­poika Jirgalangin oli käytettävä valtaa niin kauan kuin silloin vasta viisi­vuotias Fulin oli alaikäinen. Fulin kruunattiin virallisesti Kiinan keisariksi 8. marras­kuuta 1643, jolloin hänelle samalla annettiin kiinalainen hallitsija­nimi Shunzhi..  Koska Shunzhin valta­kaudelta on säilynyt niukasti asia­kirjoja, se on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Qing-dynastian historiassa.
Dorgonin hallituskausi (1643–1650)

Helmikuun 17. päivänä 1644 Jirgalang, joka oli kyvykäs sotilas­johtaja mutta jota valtion asioiden hoito ei näyttänyt kiinnostavan, luovutti mielihyvin vallan kaikkiin virallisiin asioihin nähden Dorgonille. Sen jälkeen kun saman vuoden toukokuun 6. päivänä paljastui, että Hooge oli juonitellut Dorgonin hallitusta vastaan, Hooge menetti keisarillisen prinssin arvo­nimensä ja muut juonessa mukana olleet teloitettiin
Dorgonin valta­kaudella mantšut valloittivat melkein koko Kiinan lyhyessä ajassa sen jälkeen, kun maassa oli puhjennut laajoja talon­poikais­kapinoita ja Ming-dynastian viimeinen keisari Chongzhen oli 25. huhti­kuuta 1644 tehnyt itsemurhan.
Shunzhin oma valtakausi (1651–1661) > Dorgonin kannattajien syrjäyttäminen

Dorgon kuoli odottomatta metsästysmatkalla 31. joulukuuta 1650. Tämä johti kiihkeisiin valta­taisteluun ja antoi aihetta syvällisille poliittisille uudistuksille. Koska Dorgonin kannattajilla oli hovissa yhä suuri vaikutus­valta, Dorgon sai keisarillisen hautauksen ja postuumisesti keisarillisen arvonimen "Oikeamielinen keisari (yi huangdi 義皇帝).. Samana päivänä tammikuun puoli­välissä 1651 kuitenkin muutamat Dorgonin kannattajan Ubain johtamat Valkoisten lippu­kuntien upseerit vangitsivat Dorgonin veljen Ajigen peläten, että hän saattaisi julistautua uudeksi hallitsijaksi; Ubai ja hänen upseerinsa nimittivät sen sijaan itsensä useiden ministeriöiden puheen­johtajiksi ja valmistautuivat hallitsemaan valta­kuntaa.
Sillä välin Jirgalang, jolta vuonna 1647 oli riistetty hallitsijan arvo, sai kannatusta lippu­kunta-armeijan upseereilta, jotka olivat olleet tyytymättömiä Dorgonin valta­kautena.  Saadakseen keisarille tukea Keltaisten lippu­kuntien keskuudesta, jotka olivat kuuluneet Qing-monarkille Hong Taijin ajoista saakka, ja voittaakseen puolelleen seuraajia Dorgonin Täysin Valkoisesta lippu­kunnasta, Jirgalang antoi näille nimen "Ylimmät kolme lippu­kuntaa"  (shang san qi 上三旗; Manchu: dergi ilan gūsa), ja siitä lähtien he nämä olivat keisarin hallinnassa ja valvonnassa. Oboi ja Suksaha, joista vuonna 1661 keisari Kangxin aikana tuli sijais­hallitsijoita, kuuluivat niihin lippu­kunta-armeijan upseereihin, jotka tukivat Jirgalangia, ja Jirgalang kutsui koolle Neuvottelevien Prinssien Neuvoston palkitakseen heidät.
Jirgalang ilmoitti 1. helmikuuta, että tuolloin 13-vuotias Shinzhi saisi nyt haltuunsa täyden keisarillisen vallan. Holhoojahallitus siis lakkautettiin kokonaan. Helmikuun lopulla tai maaliskuun alussa hän syytti Dorgonia keisarin vallan tavoittelusta: Dorgonia pidettiin syyllisenä, ja häneltä riistettiin postuumisti kaikki hänelle postuumisti myönnetyt arvo- ja kunnia­nimet. Jirgalang jatkoi hallinnon puhdistamista Dorgonin klikin entisistä jäsenistä ja myönsi korkeita arvo­asemia ja aatelis­arvoja kasvavalle joukolle Kolmen Keisarillisen Lippu­kunnan seuraajia, niin että vuonna 1652 kaikki Dorgonin entiset kannattajat oli joko tapettu tai tehokkaasti erotettu viroistaan.
Shunzhin oma valtakausi (1651–1661) > Poliittiset kiistat ja taistelu korruptiota vastaan

Vain hieman yli kahden kuukauden kuluttua valtaan­tulostaan, 7. huhtikuuta 1651, Shunzhi antoi julistuksen, jonka mukaan hän tulisi kitkemään korruption virka­mies­kunnasta. Tämä julistus sai aikaan paljon kiistoja oppineiden välillä, jotka antoivat hänelle paljon huolta hänen kuolemaansa saakka.  Yhtenä ensimmäisistä toimistaan hän erotti suuren akateemikko Feng Quanin (馮銓; 1595–1672), pohjois­kiinalaisen, joka asetettu syytteeseen valtio­rikoksesta jo vuonna 1645 muuta jonka sijaishallitsijana toiminut Dorgon oli sallinut jäädä virkaansa. Fengin tilalle Shunzhi nimitti Chen Mingxian (陳名夏; n. 1601–1654), vaikutus­valtaisen etelä­kiinalaisen, jolla tunnettiin hyvin Jiangnanin kirjallisissa piireissä. Vaikka myös Chen joutui vuoden 1651 lopulla erotetuksi syytettynä vaikutusvaltansa väärinkäytöstä, hänet palautettiin virkaansa vuonna 1653, ja pian hänestä tuli Chunzhin läheinen henkilö­kohtainen neuvon­antaja. Hänen sallittiin jopa luonnostella keisarillisia käsky­kirjeitä, kuten Ming-dynastian aikaiset "suuret sihteerit" olivat tehneet. Vielä vuonna 1653 Shunzhi päätti kutsua erotetun Feng Quanin takaisin, mutta sen sijaan että olisi tasa­painottanut etelä- ja pohjois­kiinalaisten virka­miesten määrät hovissa, niin kuin keisari oli tarkoittanut, Fengin paluu vain kiihdytti virka­mies­kunnan sisäisiä riitaisuuksia. Useissa kiistoissa, joita hovissa käytiin vuosina 1653–1654, etelä­kiinalaiset muodostivat oman ryhmittymänsä, joka vastusti pohjois­kiinalaisia ja mantšuja. Huhtikuussa 1654, kun Chen Mingxia puhui pohjoiskiinalaiselle virkamiehelle Ning Wanwolle (寧完我; d. 1665) Ming-dynastian aikaisten hovi­asujen palauttamisesta, Ning antoi Chenin heti ilmi keisarille ja syytti häntä monista rikoksista kuten lahjusten ottamisesta, nepotismista, nurkka­kuntaisuudesta ja keisarillisten eri­oikeuksien uhmaamisesta. Chen teloitettiin kuristamalla 27. huhtikuuta 1654.
Marraskuussa 1657 syntyi suuri lahjus­skandaali Shunzhin maa­kunta­tasoisessa virka­mies­tutkinnossa Pekingissä. Kahdeksan jiangnanilaista kokelasta, jotka olivat Pekingin virka­miesten sukulaisia, lahjoivat kokeen järjestäjiä siinä toivossa, että olisivat saaneet paremmat arvo­sanat tutkinnossa. Seitsemän tutkinnon valvjojaa, jotka todettiin syyllisiksi lahjusten vastaanottoon, teloitettiin, ja useita satoja tuomittiin muihin rangaistuksiin kuten maasta­karkotukseen tai omaisuuden taka­varikointiin. Skandaali, joka pian levisi Nankingin tutkinto­piireihin, paljasti virka­mies­kunnassa laajalle levinneen korruption ja vaikutusvallan väärinkäytön, ja pian monet pohjois­kiinalaiset moralistiset virkamiehet pitivät asiaan syynä sitä, että etelässä oli kirjallisia kerhoja ja että klassinen oppineisuus oli rappeutunut.
Shunzhin oma valtakausi (1651–1661) > Kiinalainen johtamismalli

Lyhyen valta­kautensa aikana keisari Shunzhi rohkaisi Han-kiinalaisia osallistumaan hallitus­toimiin ja palautti monia vanhoja kiinalaisia instituutioita, jotka Dorgonin sijais­hallituksen aikana oli poistettu tai menettäneet merkityksensä. Hän keskusteli historiasta, Kiinan klassisesta kirjallisuudesta ja politiikoista suurten akateemikoiden kuten edellä mainitun Chen Mingxian kanssa, jan hänen hoviinsa asettui uusia miehiä kuten Wang Xi (王熙; 1628–1703), nuori pohjois­kiinalainen, joka osasi sujuvasti mantšua.  "Kuusi asetusta"  (Liu yu 六諭), jotka Shunzhi antoi vuonna 1652, edelsivät Kangxin "pyhiä asetuksia" (Shengyu 聖諭) vuodelta 1670: ne olivat kungfutse­laisen ortodoksian paljaat luut", jotka vaativat maan asukkaita kunnioittamaan vanhempiaan ja esi­vanhempiaan sekä noudattamaan lakeja. Toisena askelena kohti kiinalais­mallista hallintoa keisari palautti Hanlinin akatemian ja Suuren kanslian vuonna 1658. Nämä kaksi palautettua Mingin aikaista instituutiota vähensivät vielä mantšulaisen ylä­luokan valtaa ja uhkasivat herättää henkiin oppineiden politikoinnin, joka oli ollut Ming-dynastian loppu­aikojen vaivana, kun keskinään eri­puraiset ryhmittymät yrittivät kilvan vaikuttaa suuren kanslian toimiin.
Vähentääkseen Keisarillisen hovi­viraston ja mantšu­aateliston vaikutus­valtaa Shunzhi perusti heinäkuussa 1653 Kolmetoista Virastoa (十三衙門) eli Kolmentoista Eunukin Toimistot, jotka olivat mantšujen valvonnassa mutta joiden jäsenet eivät olleet mantšuja vaan kiinalaisia eunukkeja.  Dorgonin aikana eunukit olivat olleet ankarassa valvonnassa, mutta nuori keisari käytti heitä hyväkseen vastus­taakseen muita valta­keskuksia, samoin kuin olivat tehneet hänen äitinsä Dowager Ziaozhuang ja aikaisempi sijais­hallitsija Jirgalang.  Eunukit saivatkin 1650-luvun lopulla jälleen suuren vaikutus­vallan: he antoivat neuvoja virka­nimitys­asioissa ja jopa kirjoittivat säädöksiä.  Koska eunukit eristivät keisarin virka­mies­kunnasta, sekä mantšulaiset että kiinalaiset virka­miehet pelkäsivät eunukkien vaikutus­vallan paluuta, joka oli ollut vitsauksena Ming-dynastian loppu­aikoina. Vaikka keisari arvostelikin ankarasti eunukkien toimia, Shunzhin suosikki­eunukki Wu Liangfu (吳良輔; k. 1661), joka 1650-luvun alussa oli auttanut häntä voittamaan Dorgonin kannattajat, todettiin syylliseksi korruptio­skandaaliin vuonna 1658. Koska Wu sai lahjusten vastaan­otosta vain moitteita, mantšu­ylä­luokka alkoi pitää eunukkien kasvavaa vaikutus­valtaa uhkana omalle asemalleen.  Pian Shunzhin kuolman jälkeen, maaliskuussa 1661, Oboi ja muut Kanxhin sijais­hallitsijat lakkauttivatkin Kolme­toista virastoa ja määräsivät Wu Liangfun teloitettavaksi.
Shunzhin oma valtakausi (1651–1661) > Jatkuvat taistelut Eteläistä Mingiä vastaan

Vaikka Qing oli Dorgonin johdolla onnistunut työntämään Eteläisen Mingin Etelä-Kiinaan, Ming-lojalismi ei ollut vielä kuollut. Elokuun alussa 1652 Li Dingguo, joka oli toiminut kenraalina Sichianissa rosvo­kuningas Zhang Zianzhongin alaisuudessa (k. 1647) ja suojeli nyt Eteläisen Mingin keisari Yonglia, valloitti Guilinin takaisin Qingiltä. Kuukauden kuluessa useimmat Qingiä Guangxissa tukeneet sotilas­johtajat siirtyivät Mingin puolelle. Vaikka Li seuraavien kahden vuoden aikana saavuttikin menestystä joissakin sotilaallisissa yhteen­otoissa Huguanissa ja Guangdongissa, hän ei onnistunut valtaamaan tärkeitä kaupunkeja takaisin. Vuonna Qing-hovi antoi Hong Chengchoulle tehtäväksi valloittaa maan lounais­osat.  Hän piti päämajaansa Changshassa, joka nykyisin kuuluu Hunanin maakuntaan. Hän kokosi kärsivällisesti sotavoimat, mutta vasta vuoden 1658 lopulla Qing-joukot pystyivät pitkälli­sissä taisteluissa valtaamaan Guizhoun ja Yunnanin. Tammikuun lopulla 1659 mantšu­prinssi Donin johtama Qing-sota­väen­osasto valtasi Yunnanin pää­kaupungin ja karkotti keisari Yonglin maanpakoon Burmaan, jota silloin hallitsi Toungoo-dynastian kuningas Pindale Min. Viimeinen Eteläisen Mingin hallitsija pysyi siellä vuoteen 1662 saakka, jolloin hänet vangitsi ja teloitti Wu Sangui, entinen Ming-kenraali, jonka antautuminen mantšuille oli tehnyt Dorgonille mahdolliseksi Kiinan valloit­tamisen.
Zheng Chenggong ("Koxinga"), jonka keisari Longwu oli vuonna 1646 adoptoinut ja Yongli vuonna 1655 aateloinut, jatkoi myös Eteläisen Mingin puolustamista.. Vuonna 1659, Shunzhin valmis­tautuessa järjestämään erityisen tutkinnon valta­kautensa suurten tekojen ja lounaisilla seuduilla suoritettujen onnistuneiden sota­retkien kunniaksi, Zheng purjehti ylös Jangtse-jokea hyvin aseistetulla laivastolla, valloitti muutamia kaupunkeja Qingiltä ja uhkasi Nankingiakin. Kun keisari kuuli tästä äkillisestä hyökkäyksestä, hänen kerrotaan raivoissaan rikkoneen valta­istuimensa miekalla. Zheng ei kuitenkaan onnistunut valtaamaan Nankingia, ja hän joutui pakenemaan Fujianin maakuntaan Kiinan kaakkois­rannikolle. Qingin laivastojen ahdistamana hän joutui pakenemaan sieltä Taiwaniin huhti­kuussa 1661, mutta hän kuoli jo saman vuoden kesänä. Hänen jälkeläisensä tekivät Qing-hallinnolle vasta­rintaa vuoteen 1683 saakka, jolloin keisari Kangxi onnistui valloit­tamaan saaren.
Shunzhin oma valtakausi (1651–1661) > Luonne ja henkilösuhteet

Sen jälkeen kun Shunzhi vuonna 1651 alkoi itse hallita, hänen äitinsä leskikeisarinna Xiaozhuang järjesti hänelle puolisoksi veljentyttärensä Borjigitin, mutta nuori monarkki hylkäsi uuden keisarinnan vuonna 1653. Seuraavana vuonna Xiaozhuang järjesti toisen keisarillisen avioliiton, ja tällä kertaa hänen poikansa sai puolisokseen äitinsä veljen tyttärenpojan. Vaikka Shunzhi ei pitänyt toisestakaan keisarinnasta, joka postuumisti sai nimen Keisarinna Xiaohuizhang, hänellä ei ollut oikeutta hylätä tätä. Keisarinna ei synnyttänyt yhtään lasta.  Vuodesta 1656 lähtien Shunzhi otti toisen puolison, Donggon, joka jesuittojen kertomuksen mukaan oli sitä ennen ollut erään mantšuaatelismiehen vaimo. Hän synnytti Shunzhin neljännen pojan marraskuussa 1657. Keisari olisi halunnut tehdä tästä vallanperijän, mutta tämä kuoli vuoden 1658 alussa, ennen kuin hänelle oli annettu nimeäkään.
Keisari Shunzhi oli mieleltään avoin ja luotti kölniläisen jesuiittalähetyssaarnaajan Johan Adam Schall von Bellin neuvoihin niin tähtitiedettä ja teknologiaa kuin uskontoa ja hallitustakin koskevissa asioissa. Vuoden 1644 lopulla Dorgon oli antanut Schallille tehtäväksi laatia uusi kalenteri, koska tämä oli onnistunut ennustamaan pimennykset luotettavammin kuin viralliset kiinalaiset tähtitieteilijät. Dorgonin kuoleman jälkeen Schall pääsi läheisiin väleihin nuoren keisarin kanssa, joka kutsui häntä "isoisäksi" (mantšun kielellä mafa). Schallin vaikutus oli suurimmillaan vuosina 1656–1657, ja silloin Shunzhi vieraili usein hänen kotonaan ja keskusteli hänen kanssaan myöhäiseen iltaan saakka. Hän sai erivapauden olla kumartumatta maahan saakka keisarin läsnä ­ollessa, hänelle luovutettiin tontti kirkon rakentamiseksi Pekingiin, ja hän sai keisarilta jopa luvan adoptoida pojan, sillä Shunzhia vaivasi se, ettei Schallilla ollut perillistä. Castoin toiveitaan Schall ei onnistunut käännyttämään Qing-hallitsijaa kristinuskoin, vaan vuonna 1657 keisarista tuli Zen-buddhalaisuuden vannoutunut kannattaja.
Keisari oppi hyvin kiinan kieltä, mikä teki hänelle mahdolliseksi hallita valtiollisia asioita ja arvostaa kiinalaisia taiteita kuten kaunokirjoitusta ja draamaa..  Yksi hänen suosikkiteoksistaan oli Gui Zhuangin (歸莊; 1613–1673) Lukemattomien murheiden rapsodia (Wan chou qu 萬愁曲), vaikka tämän kirjoittaja olikin Qingin vastustajien Gu Yanwun ja Wan Shouqin läheinen ystävä.  Hän osasi myös ulkoa pitkiä osuuksia suositusta Läntisen kamarin romanssista.