stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mary Astor
Ura > Uran alku

Astor esiintyi ensimmäisen kerran 14-vuotiaana valkokankaalla mykkäelokuvassa Sentimental Tommy (1921), mutta lopulta pieni osa leikattiin elokuvasta. Hänen ensimmäiseksi pitkäksi elokuvakseen tuli vuoden 1922 elokuva John Smith. Vuotta myöhemmin Astor muutti vanhempineen  Hollywoodiin. Sopimus Paramountin kanssa oli jo loppunut, joten Astor teki muutaman elokuvan muille yhtiöille. Hän oli saanut näyteltäväkseen entistä suurempia rooleja, ja hänen vanha yhtiönsä Paramount huomasi hänet uudelleen, ja solmittiin uusi, vuoden mittainen sopimus.
Samana vuonna John Barrymore näki Astorin kuvan lehdessä ja pyysi, että tämä näyttelisi hänen kanssaan hänen seuraavassa elokuvassaan. Näin tapahtuikin, kun Astor palkattiin mukaan elokuvaan Beau Brummel (1924). Pari myös kihlautui, mutta suhde päättyi nopeasti Barrymoren kiinnostuttua toisesta naisesta. Tällä välin Astorin vanhemmat nauttivat tyttärensä omaisuudesta ja ostivat luksuskartanon. He kuluttivat surutta Astorin rahoja palvelijoihin, autoihin ja huonekaluihin, ja Astor alkoi saada vanhemmistaan tarpeekseen.
Astorin sopimuksen Paramountin kanssa rauettua hän allekirjoitti uuden sopimuksen Warner Bros. -yhtiön kanssa. Hän teki myös toisen elokuvan entisen kihlattunsa John Barrymoren kanssa. Häntä myös lainattiin useaan otteeseen 20th Century Foxille, ja sinne hänet myös palkattiin Warner-sopimuksen päätyttyä vuonna 1928. Kahdeksan kuukautta myöhemmin päättyi sopimus Foxin kanssa, sillä yhtiö oli siirtymässä yhä enemmän tekemään äänielokuvia, ja Astorin ääntä pidettiin liian matalana.
Seuraavat kuukaudet Astor kävi laulu- ja äänenmuodostustunneilla. Elokuvista ei rooleja tullut, mutta hän pääsi ystävättärensä kautta teatteriin  näytelmään Among the Married, josta tuli menestys. Yksityiselämässä Astoria sen sijaan kohtasi tragedia, kun hänen ensimmäinen aviomiehensä ohjaaja Kenneth Hawks kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1930. Samaan aikaan Astorin ura kuitenkin jatkui menestyksekkäänä valkokankaalla ja hänen ensimmäinen äänielokuvansa Koston yö tuli vuonna 1930 ensi-iltaan. Astor näytteli useassa muussa elokuvassa, mutta hän sai hermoromahduksen ja joutui lääkärin hoidettavaksi. Myöhemmin hän meni lääkärinsä Franklyn Thorpen kanssa naimisiin.
Ura > Skandaalien aika

Astor palasi töihin vuonna 1932. Myöhemmin samana vuonna hän jälleen kerran solmi sopimuksen WB:n kanssa. Hän maksoi edelleen vanhempiensa laskut ja joutui jopa lainaamaan rahaa saadakseen suuret laskut hoidettua. Vuonna 1933 hän jälleen piti taukoa elokuvatyöstä, ja hän matkusti New Yorkiin. Siellä hän aloitti suhteen näytelmäkirjailija George Kaufmanin kanssa. Seuraavana vuonna hänen vanhempansa haastoivat tyttärensä oikeuteen ja vaativat Astorilta enemmän rahaa kulujensa kattamiseen. Oikeus päätti, että Astorin oli maksettava vastedes vanhemmilleen sata dollaria kuukaudessa. Toinen skandaali kohtasi Astoria, kun hänen lääkärimiehensä Franklyn Thorpe ilmoitti hakevansa eroa ja kaiken lisäksi kertoi tuovansa julkisuuteen vaimonsa suhteen Kaufmaniin. He erosivat huhtikuussa 1935, ja Thorpe sai heidän vuonna 1932 syntyneen tyttärensä yksinhuoltajuuden.
Skandaalit jättivät jälkensä myös Astorin uraan. Kaiken lisäksi Thorpe oli vuotanut lehdistölle Astorin päiväkirjan, jossa tämä kertoi suhteestaan Kaufmanin kanssa. Vaikka päiväkirja ei sisältänyt muuta kuin Astorin romanttisia mietteitä, huhut alkoivat kiertää. Kirjan väitettiin sisältävän paljon yksityiskohtia Kaufmanin ja Astorin seksielämästä, mikä järkytti suurta yleisöä. Tuomarin määräyksestä päiväkirja määrättiin varastoitavaksi pankkilokeroon, jossa se oli aina vuoteen 1952 asti, jolloin se tuhottiin. Astor sai tyttärensä yhteishuoltajuuden.
Ura > Loppuvuodet

Kielteisestä julkisuudesta huolimatta Astorin onnistui jatkaa uraansa. Vuonna 1937 hän suuntasi jälleen teatteriin, mutta teki myös useita elokuvia. Vuonna 1941 hän esiintyi ehkä kaikkein kuuluisimmassa roolissaan Brigid O’Shaunessyna film noir -elokuvassa Maltan haukka. Hänen vastanäyttelijänään oli vielä silloin melko tuntematon Humphrey Bogart, jonka läpimurtona elokuvaa pidetään. Samana vuonna hän näytteli vielä elokuvassa Suuri valhe, josta hän sai ainoan Oscar-palkintonsa. Oscar-palkinnon jälkeen Astorin ala alkoi hiipua. Hän allekirjoitti seitsemän vuoden sopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa mutta sai esitettäväkseen vain huonoja elokuvarooleja. Hän oli alkoholisoitunut, ja vuonna 1951 hän liittyi AA-kerhoon.
Astor siirtyi televisioon vuonna 1954. Hän vieraili muun muassa lääkärisarjassa Ben Casey. Samaan aikaan hän näytteli myös muutamassa teatterituotannossa. Ensimmäisen teoksensa, omaelämäkerran My Story, hän julkaisi vuonna 1959. Siitä tuli bestseller, samoin toisesta omaelämäkerrallisesta kirjasta. Astor kirjoitti lisäksi viisi kaunokirjallista teosta. Hänen viimeinen elokuvansa oli vuonna 1964 valmistunut Murha asuu sydämessä, jossa muina näyttelijiöinä olivat Bette Davis ja Olivia de Havilland. Joan Crawfordinkin piti olla mukana, mutta hän jättäytyi pois kesken kuvausten. Astorin ura päättyi yli 44 vuoden ja sadan elokuvan jälkeen.
Yksityiselämä

Astor oli naimisissa neljä kertaa. Kenneth Hawksin kanssa hän meni naimisiin vuonna 1928. Liitto kesti aina miehen kuolemaan asti vuoteen 1930. Seuraava aviomies oli Franklyn Thorpe. He menivät naimisiin vuonna 1931 ja erosivat 1935. Heillä oli 1932 syntynyt tytär Marylyn. Manuel del Campon kanssa Astor meni naimisiin vuonna 1937 ja erosi tästä 1942. Thomas Gordon Wheelock jäi Astorin viimeiseksi aviomieheksi. Liitto kesti vuodet 1945–1955.
Mary Astor kuoli 81-vuotiaana sydäninfarktiin 25. syyskuuta vuonna 1987 Woodland Hillsin kaupunginosassa Los Angelesissa Kaliforniassa. Hänet on haudattu Culver Cityyn Kaliforniaan. Astor saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle Hollywoodiin osoitteeseen 6701 Hollywood Boulevard.
Teokset

The Incredible Charley Carewe (1960)
The Image of Kate (1962)
The O’Conners (1964)
Goodbye, Darling, be Happy (1965)
A Place Called Saturday (1968)
Aiheesta muualla

Mary Astor Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mary Astor Elonetissä.
Find a Grave: Mary Astor.
Mary Astor elokuvan Hirmumyrsky (1937) trailerissa.
Mary Astor elokuvan Tyttö ja kosija (1944) trailerissa.
Luulajan tuomiokirkko

| Luulajan tuomiokirkko Luleå domkyrka |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Luulajan hiippakunta
Seurakunta:  Luulajan tuomiokirkkoseurakunta
Rakentamisvuosi:  1893
Istumapaikkoja:  500–520
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luulajan tuomiokirkko (ruots. Luleå domkyrka) on Luulajassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa sijaitseva Luulajan hiippakunnan tuomiokirkko, jonka on suunnitellut arkkitehti Adolf Emil Melander. Kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1893, jolloin se vielä kantoi nimeä Oscar Fredriks kyrka. Vuonna 1904 se muutettiin tuomiokirkoksi, kun Luulajan hiippakunta perustettiin.
Kirkko on rakennettu tiilistä uusgoottilaiseen tyyliin. Muodoltaan se on ristin mallinen, 54 metriä pitkä ja 35 metriä leveä. Kirkontorni on noin 60 metriä korkea. Vanha ornamentein ja puupiirroksin koristeltu sisustus vaihdettiin 1930-luvulla vaaleammaksi ja tyyliltään modernimmaksi.
Ihmisiä kirkkoon mahtuu korkeintaan 650, istumapaikkoja on 500–520.
Paikalla on sijainnut vuonna 1667 käyttöön vihitty puukirkko ja 1700-luvun lopusta peräisin ollut kirkko, joka tuhoutui kaupungin palossa.
Käännös suomeksi
Lydia Metsämaa

Lydia Metsämaa (1893 Jyväskylän maalaiskunta – 1981) oli "setelityttönä" tunnettu Suomen ensimmäinen ammattimainen taiteilijoiden alastonmalli. Hän oli mallina muun muassa vuoden 1922 seteleissä ja useissa 1910-, 1920- ja 1930-luvuilla tehdyissä maalauksissa, freskoissa ja veistoksissa.
Metsämaa muutti vuonna 1910 17-vuotiaana Jyväskylästä Helsinkiin. Parin vuoden kuluttua hän pääsi lehti-ilmoituksen kautta alastonmalliksi Ateneumiin ja hän oli mallina myös Helsingin yliopiston piirustussalissa ja Teknillisessä korkeakoulussa. Metsämaa toimi ammattimaisena alastonmallina 25 vuoden ajan. Tämän jälkeen hän työskenteli Lallukan taiteilijakodin siivoojana.
Metsämaasta tehtiin vuonna 1972 tv-dokumentti Riisuttu, verhoton, karvaton, paljas. Hän keräsi myös itse taidekokoelman taiteilijoilta lahjoituksina saamistaan maalauksista ja veistoksista, harrasti runoutta ja kirjallisuutta ja osallistui vuonna 1973 Tupla tai kuitti - tietokilpailuohjelmaan aihenaan Rooman keisarit. Keski-Suomen museossa Jyväskylässä järjestettiin kesällä 2016 Lydia Metsämaan elämästä kertova "Lydia alaston setelityttö – piiasta jumalattareksi"-näyttely.
Metsämaa oli mallina muun muassa seuraavissa teoksissa:
Johannes Haapasalon Maaemo-veistos, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki
Viktor Malmbergin Vedenkantaja-patsas, Tove Janssonin puisto, Helsinki
Yrjö Ollilan ja Juho Rissasen kattofreskot Kansallisteatterissa
Eliel Saarisen 1922 piirtämät 500 ja 1000 markan setelit
Eliel Saarisen öljyvärimaalaus Setelityttö
Toivo Vikstedtin elokuvateatteri Capitolin salin kattofresko
Werner Åströmin öljyvärimaalaus Aamupesu
Hän oli myös Eero Järnefeltin, Martta Wendelinin, Ester Heleniuksen ja Viivi von Schrowe-Kallion mallina.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto ; Riisuttu, verhoton, karvaton, paljas, Viihdetoimituksen ohjelmassa pohditaan Jukka Virtasen johdolla ihmisen alastomuutta, esitetty 28.1.1972
Lydia Molander

| Lydia Molander |
| --- | --- |
 Lydia Wessler (Molander) oppilaana 1872 Kuninkaallisessa oopperassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1851 Gävle, Ruotsi
Kuollut: 13. joulukuuta 1929 (77 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Harald Molander
Näyttelijä
Aktiivisena:  1873–1922
Lydia Sofia Katarina Molander, o.s. Wessler (22. joulukuuta 1851 Gävle, Ruotsi – 13. joulukuuta 1929 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä.
Molander oli vuodesta 1888 naimisissa kirjailija ja teatteriohjaaja Harald Molanderin kanssa. Hänen poikiaan olivat ohjaajat ja näyttelijät Gustaf (s. 1888) ja Olof Molander (s. 1892).
Molander opiskeli 1869–1872 Ruotsin kuninkaallisessa musiikkiakatemiassaissa ja jatkoi lauluopintoja Fredrika Stenhammarin oppilaana. Hänet palkattiin 1873 Kungliga Teaterniin, jossa hän teki muutamia pieniä lauluosia ennen kuin hän siirtyi 1874 Helsinkiin Svenska teaterniin, jossa hän oli vuoteen 1894. Vuodesta 1901 hän näytteli Tukholman Svenska teaternissa. Hän päätti teatteriuransa 1922.
Molander oli hyvin monipuolinen näyttelijä, jonka alaa olivat niin ooppera ja operetti kuin draama ja komediakin. Hänellä arvioitiin olevan ”erityisen kaunis ja kouliintunut lauluääni sekä viehättävä olemus”. Hän on esittänyt Susannan ja Cherubinin rooleja Mozartin Figaron häissä, Desdemonaa  Shakespearen Othellossa, Elineä Ibsenin Inger, Östråtin rouvassa, Marthaa Goethen Faustissa, Élmireä Molièren Tartuffessa ja pääroolin Florimond Hervén Pikku pyhimyksessä.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Lydia Molander on Wikiaineistossa
Lydia Molander, Svenskt porträttgalleri / XXI. s. 79
Lone Star (vuoden 1996 elokuva)

| Lone Star |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Sayles
Käsikirjoittaja:  John Sayles
Tuottaja:   R. Paul Miller  Maggie Renzi 
Säveltäjä:  Mason Daring
Kuvaaja:  Stuart Dryburgh
Leikkaaja:  John Sayles
Pääosat:   Kris Kristofferson  Matthew McConaughey  Chris Cooper  Elizabeth Peña  Ron Canada 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Rio Dulce, Columbia Pictures Corporation
Levittäjä:  Sony Pictures Classics Netflix
Ensi-ilta:  1996
Kesto:  135 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lone Star on John Saylesin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1996. Meksikon rajalle Texasiin sijoittuvan murhamysteerin pääosia näyttelevät Chris Cooper, Kris Kristofferson, Matthew McConaughey ja Elizabeth Peña.
Juoni

Autiomaasta läheltä Meksikon rajaa löytyy luuranko ja sen viereltä sheriffintähti ja vapaamuurarien sormus. Paikallinen sheriffi Sam Deeds (Cooper) epäilee jäännösten kuuluvan kaikkien vihaamalle edeltäjälleen Charlie Wadelle (Kristofferson), joka katosi yli 30 vuotta aiemmin. Sam epäilee, että Waden on murhannut hänen isänsä Buddy Deeds (McConaughey) periäkseen tältä sheriffin viran. Tutkiessaan tapausta Deeds kohtaa nuoruuden rakastettunsa, nyt opettajana toimivan Pilar Cruzin (Peña). Deedsille alkaa paljastua yhä vain uusia salaisuuksia menneisyydestä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Chris Cooper  | … |  Sam Deeds   |
|  Elizabeth Peña  | … |  Pilar   |
|  Joe Morton  | … |  Delmore Payne   |
|  Ron Canada  | … |  Otis Payne   |
|  Clifton James  | … |  Hollis Pogue   |
|  Kris Kristofferson  | … |  Charlie Wade   |
|  Matthew McConaughey  | … |  Buddy Deeds   |
|  Miriam Colón  | … |  Mercedes Cruz   |
|  Frances McDormand  | … |  Bunny   |
|  Jeff Monahan  | … |  nuori Hollis   |
|  Gabriel Casseus  | … |  nuori Otis   |
|  Vanessa Martinez  | … |  nuori Pilar   |
|  Tay Strathairn  | … |  nuori Sam   |
|  Azalea Mendez  | … |  nuori Mercedes   |
|  Eddie Robinson  | … |  Chet Payne   |
|  Stephen Mendillo  | … |  Cliff   |
|  Stephen J. Lang  | … |  Mikey   |
|  LaTanya Richardson  | … |  Priscilla Worth   |
|  Chandra Wilson  | … |  Athena Johnson   |
|  Joe Stevens  | … |  apulaisseriffi Travis   |
|  Tony Plana  | … |  Ray   |
|  Randy Stripling  | … |  Roderick Bledsoe   |
|  Beatrice Winde  | … |  Minnie Bledsoe   |
Lähde:
Vastaanotto ja jälkimaine

Ensi-ilta-arvioissa Lone Star sai enimmäkseen suopeita kommentteja, joskin eräät kriitikot syyttivät Saylesin tyyliä liian kirjalliseksi ja ohjausta pysähtyneeksi.
Sayles sai alkuperäiskäsikirjoituksestaan Oscar-ehdokkuuden ja Elizabeth Peña roolistaan  Independent Spirit -palkinnon.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Lone Starin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Ebert, Roger: Lone Star RogerEbert.com.  3.7.1996. Viitattu 7.8.2021. (englanniksi)
Leydon, Joe: Lone Star Variety.  17.3.1996. Viitattu 7.8.2021. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Lone Star (1996 film)
Käännös suomeksi
Lone Survivor

| Lone Survivor |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Peter Berg
Käsikirjoittaja:  Peter Berg
Tuottaja:  Sarah Aubrey Akiva Goldsman Mark Wahlberg Taylor Kitsch Alexander Ludwig Emile Hirsch Ben Foster Eric Bana Jerry Ferrara
Säveltäjä:  Steve Jablonsky
Kuvaaja:  Tobias A. Schliessler
Pääosat:   Mark Wahlberg  Taylor Kitsch  Emile Hirsch  Ben Foster 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Studios
Levittäjä:  Universal Studios
Kesto:  121 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  154,8 miljoonaa
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lone Survivor on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen sotaelokuva, jonka on ohjannut Peter Berg. Elokuvan tarina kertoo Navy SEAL -ryhmän epäonnistuneesta operaatio Red Wingsistä Afganistanin sodassa kesäkuussa 2005. Kolme neljähenkisestä ryhmästä saa surmansa talebanin väijytyksessä ja 19 muuta kuolee heidän pelastusyrityksissään. Elokuva perustuu SEAL-ryhmään kuuluneen Marcus Luttrellin tarinaan tapahtumista.
Juoni

Yhdysvaltojen laivaston erikoisjoukkojen Navy SEAL -ryhmä lähetetään vangitsemaan Taleban-päällikkö Ahmad Šah (Yousuf Azami), jota syytetään 20:n merijalkaväen sotilaan kuolemasta, sekä pakolaisten ja paikallisten kyläläisten teloituksista. Neljähenkiseen SEAL-ryhmään kuuluvat Michael P. “Murph” Murphy (Taylor Kitsch), Marcus Luttrell (Mark Wahlberg), Matthew “Axe” Axelson (Ben Foster) ja Danny Dietz (Emile Hirsch). Tapahtuma-alue on Hindukušin vuoristossa Afganistanissa. Ryhmä ajautuu nopeasti yhteysvaikeuksiin, jotka leimaavat tapahtumien muita ongelmia. Ryhmä tavoittaa kokoontumisalueen, jolla paikalliset paimenet (Zarin Rahim, Rohan Chand ja Daniel Arroyo) huomaavat ryhmän. SEAL-ryhmä harkitsee ensin surmaavansa silminnäkijät, mutta nämä päätetään lopulta päästää vapaaksi ja tehtävästä luovutaan sen paljastuttua. Pian kohdataan kuitenkin Taleban-taistelijat.
Syntyneen tulitaistelun jälkeen osa taleban-taistelijoista ammutaan, mutta SEAL-ryhmä jää alakynteen. He pääsevät kuitenkin toistaiseksi pakenemaan laskeutumalla alas jyrkännettä. Ryhmä vetäytyy metsän läpi. Dietz on haavoittunut tulitaistelussa ja sekavassa olotilassa. Vihollinen löytää SEAL-ryhmän hänen huutojensa takia. Dietz saa surmansa talebanin avattua uudelleen tulen. Murphy saa kuitenkin viimein yhteyden muihin amerikkalaisjoukkoihin radiollaan. Hän saa kutsuttua apua, mutta kuolee hieman myöhemmin vihollisen tulituksessa. Tukijoukot apukutsun jälkeen saapuvat CH-47-helikoptereilla. Talebanin onnistuu ampua niistä yksi alas ja koko helikopterin miehistö saa surmansa. Toinen helikoptereista joutuu kääntymään takaisin ilman kahta SEAL-ryhmän jäsentä. Kahdesta viimeisestä toinen Axelson saa surmansa tulituksessa.
Luttrellin onnistuu piiloutua hyppäämällä pieneen lammikkoon. Paikallinen paštu Muhammad Gulab (Ali Suliman) löytää ja piilottaa Luttrellin samalla, kun yksi muu paikallinen lähtee hakemaan apua amerikkalaisjoukkojen tukikohdasta. Talebanin joukot etsivät Luttrellia, mutta paikalliset kyläläiset ajavat heidät tiehensä. Lopulta helikopterein saapuneet amerikkalaisjoukot evakuoivat Luttrellin  tukikohtaansa. Elokuvan lopussa esitellään oikeita kuvia Luttrellista, Gulabista ja tapahtumien aikana kuolleista 19:stä amerikkalaissotilaasta.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mark Wahlberg  | … |  Marcus Luttrell    |
|  Taylor Kitsch  | … |  Michael P. Murphy    |
|  Emile Hirsch  | … |  Danny Dietz   |
|  Ben Foster  | … |  Matthew Axelson   |
|  Eric Bana   | … |  Erik S. Kristensen   |
Tuotanto

Elokuva perustuu tositarinaan operaatio Red Wingsistä Afganistanissa 27. kesäkuuta 2005 Korangalin laaksossa. Operaation kohteena oli elokuvan tarinan mukaan talebanpäällikkö Ahmad Šah. Navy SEAL -ryhmä kuitenkin väijytettiin ja Luttrellia lukuun ottamatta kaikki heistä saivat surmansa. Kahdeksan muuta Navy SEAL -sotilasta ja kahdeksan armeijan maahanlaskujoukkojen sotilasta saivat surmansa pelastusyrityksessä, kun heitä kuljettanut helikopteri ammuttiin alas. Luttrell julkaisi tarinansa brittiläisen Patrick Robinsonin kirjoittamana. Koska Luttrell ei muistanut kaikkia tarinan yksityiskohtia, Robinson käytti myös muita lähteitä Luttrellin haastattelujen ohella.
Yhdysvaltain laivasto hyväksyi erikseen käsikirjoituksen, joka myytiin huutokaupalla julkaisijalle Little, Brown and Company. Lutrell palasi tällä välin palvelukseen, kunnes hän lopulta päätti armeijauransa 7. kesäkuuta 2007 vammauduttuaan Irakissa. Viisi päivää myöhemmin julkaistiin kirja nimeltä Lone Survivor: The Eyewitness Account of Operation Redwing [sic] and the Lost Heroes of SEAL. Teoksesta tuli myydyin bestseller. Elokuussa 2007 Universal osti teoksen elokuvaoikeudet huutokaupassa. Peter Berg halusi ohjata elokuvan ja suostui sen saadakseen ohjaamaan myös flopiksi myöhemmin osoittautuneen sci-fi-elokuvan Battleship (2012). Berg kirjoitti elokuvan käsikirjoituksen Luttrellin toimiessa neuvonantajana.
Vastaanotto

Lone Survivor esitettiin ensi kertaa AFI Fest -elokuvafestivaaleilla 12. marraskuuta 2013. Laajempaan levitykseen se siirtyi 10. tammikuuta 2014. Elokuva menestyi hyvin ja kotimaan esitysten ensimmäisten 17-viikon aikana se tuotti 125 miljoonaa dollaria. Ulkomailla lipputuloja kertyi 29,7 miljoonaa, eli yhteensä 154,8 miljoonaa. Elokuvakriitikoiden mielipiteet elokuvasta jakautuivat kuitenkin kahtia. Elokuvaa kritisoitiin esimerkiksi laajemman geopoliittisen tilanteen kuvailun puutteesta.
Itse elokuvan tarinaa on myös kritisoitu tietyistä epätarkkuuksista ja liioittelusta. Esimerkiksi väite 20:n merijalkaväen sotilaan kuolemasta Ahmad Šahin takia ei välttämättä pidä paikkaansa. 20:n merijalkaväen sotilaan kuolemaa ei löydy virallisista tilastoista elokuvan väittämältä ajanjaksolta. Elokuvassa Luttrell on myös lähes kuolla haavoihinsa ja hänet joudutaan elvyttämään. Luttrell ei kuitenkaan kirjansa mukaan ollut vastaavassa kuolemanvaarassa. Elokuvassa Luttrell saa myös Ahmad Šahin tähtäimiinsä eräässä kohtauksessa, kun taas kirjan mukaan hän tai muut SEAL-ryhmän jäsenet eivät koskaan nähneet häntä. Luttrell ei myöskään koskaan joutunut elokuvan kuvaamalla tavalla kaivamaan luotia jalastaan puukollaan, eikä surmannut elokuvan kuvaamalla tavalla yhtäkään taleban-taistelijaa veitsellään. Myös tapahtumat Luttrellin pelastamisen yhteydessä eivät vastaa todellisuutta. Yhdysvaltain joukot tavoittivat hänet yksinkertaisesti metsästä Gulabin kanssa kävelemässä kohti kylää.
Michael P. Murphy ja Matthew G. Axelson Afganistanissa.
Luettelo Italian kaupungeista

Rooma.
Milano.
Napoli.
Torino.
Palermo.
Genova.
Bologna.
Firenze.
Bari.
Catania.
Tämä on luettelo Italiassa sijaitsevista kaupungeista.
Italiassa kunta on hallinnollinen yksikkö. Kunta voi saada kaupungin statuksen valtionpäämiehen myöntämänä, historiallisen, taiteellisen tai hallinnollisen merkityksensä takia.  Nykyisin kaupunki-statuksen myöntäminen vaihtelee alueittain, ja autonomisilla alueilla se on paikallinen päätös.
Suurimmat kaupungit

Suurimmat kaupungit vuoden 2021 arvioidun väkiluvun mukaan
Rooma	2 783 809 asukasta
Milano	1 397 715
Napoli	940 940
Torino	848 196
Palermo	640 720
Genova	558 930
Bologna	394 463
Firenze	359 755
Bari	313 003
Kaikki kaupungit aakkosjärjestyksessä

Agrigento
Alatri
Alessandria
Ancona
Aosta
L'Aquila
Arenzano
Arezzo
Ascoli Piceno
Asti
Avellino
Bari
Barletta
Belluno
Benevento
Biella
Bologna
Bergamo
Bolzano
Brescia
Brindisi
Cagliari
Campobasso
Caltanissetta
Capri
Carrara
Caserta
Castrovilla
Catania
Catanzaro
Cattolica
Cesena
Chieti
Civita di Bagnoregio
Como
Cosenza
Cremona
Crotone
Cuneo
Elba
Empoli
Enna
Fabriano
Ferrara
Firenze
Foggia
Forlì
Frosinone
Genova
Gorizia
Grosseto
Imperia
Isernia
Isole Eolie
Isole Pelagie
Latina
Lecce
Lecco
Livorno
Lucca
Macerata
Mantova
Massa
Matera
Mazara del Vallo
Messina
Milano
Modena
Monza
Napoli
Novara
Nuoro
Olbia
Oristano
Otranto
Padova
Palermo
Pantelleria
Parma
Perugia
Pesaro
Pescara
Piacenza
Pistoia
Pisa
Pordenone
Potenza
Prato
Ravenna
Reggio di Calabria
Reggio nell'Emilia
Rimini
Rooma
Rossano
Rovigo
Salerno
Sassari
Sondrio
Siena
La Spezia
Syrakusa
Taranto
Tarviso
Teramo
Terni
Tissi
Torino
Trapani
Trento
Treviso
Trieste
Udine
Varese
Vasto
Venetsia
Vercelli
Verona
Viareggio
Vicenza
Viterbo
Käännös suomeksi
Luettelo Italian pääministereistä

Tämä on luettelo Italian pääministereistä. Vuosina 1861–1946 pääministerin nimitys oli "Italian kuningaskunnan ministerineuvoston puheenjohtaja" ja vuodesta 1946 alkaen "Italian tasavallan ministerineuvoston puheenjohtaja".