stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hekla
Purkaukset > 1341, 1389 ja 1440

Vuonna 1341 pienehkö, kolmannen kategorian purkaus alkoi 19. toukokuuta ja levitti arviolta 5×107 kuutiometriä kiviainesta tulivuoren länsi- ja lounaispuolelle ja tappoi mittavan määrän karjaa, pääasiassa fluorimyrkytykseen. Loppuvuodesta 1389 Hekla purkautui jälleen singoten mittavat määrät kiviainesta vuoren kaakkoispuolelle. Purkauksen laavavirta levittäytyi 12,5 neliökilometrin alueelle ja laavakenttä tunnetaan nykyisin nimellä Nordurhraun. Vuoden 1440 tienoilla on Heklan lähistöllä saattanut purkautua jokin toinen tulivuori, luultavimmin Raudölder. Laavan koostumuksen perusteella on kuitenkin päädytty siihen, että kyse ei ole Heklan purkauksesta.
Purkaukset > 1510 ja 1597

Vuoden 1510 purkauksen yksityiskohtia ei kirjattu ylös kuin vasta vuosisata myöhemmin. Purkaus alkoi 25. heinäkuuta ja oli erityisen raju. Vulkaanisia pommeja sinkoutui jopa 40 kilometrin etäisyydellä lännessä olleeseen Vördufellin kylään.
Vuoden 1597 purkaus, joka myös oli kategoria 4, alkoi tammikuun 3. päivänä ja kesti yli kuusi kuukautta. 0,15 kuutiokilometriä pyroklastista ainesta levisi etelään ja kaakkoon aiheuttaen jonkin verran tuhoa Mýrdalurissa.
Purkaukset > 1636–1637 ja 1693

Vuoden 1636 toukokuussa alkanut purkaus oli vain kategoriaan 3 kuuluva, mutta kesti siitä huolimatta yli vuoden. 5×107 kuutiometriä kiviainesta levisi koilliseen tappaen karjaa. Vuoden 1693 tammikuussa alkanut purkaus oli yksi tunnetun historian voimakkaimmista. Pyroklastisia aineksia syöksyi alas vuorelta arviolta 60 000 kuutiometriä sekunnissa ja aineksen kokonaismäärä oli 0,18 kuutiokilometriä. Purkauksen suunta oli tällä kertaa luoteeseen ja se tuhosi maatiloja ja metsää Thjórsárdalurissa, Landissa, Hrepparissa ja Biskupstungurissa. Hienojakoista tuhkaa kulkeutui tuulen mukana Norjaan asti.
Purkaukset > 1725 ja 1766–1768

2. huhtikuuta 1725 tapahtui hyvin pieni, ehkä vain kategorian 1 purkaus, josta ei juurikaan ole jäänyt merkkejä maastoon, sillä ne ovat peittyneet myöhempien purkausten laavavirtojen alle.
Vuoden 1766 purkaus oli jälleen yksi rajuimmista Islannin historian aikana. Purkauksen tuottama laavamäärä oli historian toiseksi suurin, 1,3 kuutiokilometriä, ja pyroklastisen aineksen määrä oli kolmanneksi suurin tunnetun historian aikana, kaikki Islannin tulivuoren huomioiden. Purkaus alkoi 5. huhtikuuta 1766 kello 3.30 aamulla ja päättyi vasta vuoden 1768 toukokuussa. Austur-Húnavatnssýslan ja Skagafjördurin alueilla maahan satoi 2–4 sentin tuhkakerros, joka tappoi sekä karjaa, että kaloja. Puolen metrin kokoisia laavapommeja satoi jopa 20 kilometrin etäisyydellä ja Heklan rinteiltä äkillisesti sulanut lumi ja jää aiheuttivat voimakkaita tulvia.
Purkaukset > 1845–1846, 1878 ja 1913

Hekla oli lepotilassa yli 60 vuotta ennen vuoden 1845 purkaustaan. 2. syyskuuta 1845 se purkautui äkillisesti. Purkaus kesti aina seuraavan huhtikuun alkupuolelle asti. Purkauksen suunta oli pääasiallisesti eteläkaakkoon. Aivan Heklan välittömässä läheisyydessä syntynyt tuhkakerros oli jopa 40 senttimetrin syvyinen. Hienojakoista tuhkaa kulkeutui tuulen mukana Färsaarille sekä Shetland- ja Orkneysaarille asti. Laavavirrat länteen ja luoteeseen peittivät alleen 25 neliökilometriä. Laavan kokonaismäärä oli 0,63 kuutiokilometriä. Runsaasti karjaa kuoli fluorimyrkytykseen seuraavan kahden vuoden aikana.
Pieniä, kategorian 2 purkauksia tapahtui helmi–huhtikuussa 1878 sekä 25. huhtikuuta 1913 ja 18. toukokuuta 1913. Näiden purkausaukot olivat noin 10 kilometrin päässä varsinaisesta tulivuoresta.
Purkaukset > 1947–1948

Vuoden 1947 purkaus alkoi 29. maaliskuuta ja päättyi seuraavan vuoden huhtikuussa. Kategorian 4 purkaus oli luultavasti toiseksi suurin koko maapallolla vuosien 1900–1970 välisenä aikana ja yksi suurimmista Islannin tunnetun historian aikana. Purkaus kasvatti Heklan korkeutta 1 447 metristä ensin 1 503 metriin, mutta purkauksen päätyttyä vuoren laelta oli sulanut muutamia metrejä ja lopullinen korkeus asettui 1 491 metriin. Purkaus tuotti kaikkiaan 0,8 kuutiokilometriä laavaa.
Purkaukset > 1970

Vuoden 1970 purkaus alkoi 5. toukokuuta kello 9.23 aamulla ja kesti aina heinäkuun 5. päivään asti. Kategorian 3 purkaus tuotti 0,2 kuutiokilometriä laavaa, joka levisi 18,5 neliökilometrin alueelle. Tuhkaa ja kiviainesta levisi 40 000 neliökilometrin alueelle lähinnä vuoren koillispuolelle. Itse Hekla purkautui vain luoteisimmasta aukostaan ja suurin osa laavasta purkautui muista lähistön repeämistä. Päävuoren purkaus loppui 10. toukokuuta ja Hlídargígarin kymmenen päivää myöhemmin, mutta samana päivänä ilmaantui uusia repeämiä, jotka purkautuivat aina heinäkuulle asti.
Purkaukset > 1980 ja 1981

Kategorian 3 purkaus alkoi 17. elokuuta 1980 noin puoli kahdelta iltapäivällä ja loppui elokuun 20. päivän aamuna. Laavaa purkautui 0,12 kuutiokilometriä ja halkeama aukesi seitsemän kilometrin matkalta. Purkaus oli epätavallinen kahdellakin tavalla: se tapahtui epätavallisen pian edellisen purkauksen jälkeen ja oli kestoltaan myös epätavallisen lyhyt. Purkausten välinen aika oli lyhin sitten vuoden 1105, ja siinä missä edelliset purkaukset olivat kestäneet kahdesta kuukaudesta kahteen vuoteen, tämän kesto oli vain kolme vuorokautta.
Vuoden 1981 purkausta pidetään edellisen jatkona ja se alkoi 9. huhtikuuta noin kello kolme aamuyöllä. Purkaus kuului voimakkuudeltaan kategoriaan 2 ja tuotti 3×107 kuutiometriä laavaa. Purkaus päättyi huhtikuun 16. päivänä. Purkaus syöksi tuhkaa yli kuuden kilometrin korkeuteen. Heklan huipulle muodostui uusi kraatteri, josta virtasi laavaa kolmessa purossa noin 4,5 kilometrin etäisyydelle.
Purkaukset > 1991

Kategoriaan 3 luokiteltu purkaus alkoi 17. tammikuuta ja päättyi 11. maaliskuuta 1991 synnyttäen noin 0,15 kuutiokilometriä laavaa. Purkausta edelsivät maanjäristykset ja rikkikaasupäästöt. Tuhkapilvi ylsi kymmenessä minuutissa 11,5 kilometrin korkeuteen ja matkasi kolmessa tunnissa yli 200 kilometriä rannikolle pohjoiskoilliseen. Purkaus tuotti 23 neliökilometrin laavakentän, jonka keskimääräinen syvyys on 6–7 metriä.
Purkaukset > 2000

Tähän asti viimeisin purkaus oli verrattain lyhyt. Se alkoi 26. helmikuuta kello 18.18 ja kesti maaliskuun 8. päivään saakka.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Volcano World – Hekla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Decadevolcano.net – Hekla (englanniksi)
Kuva vuoden 2010 purkauksesta
Vuoden 1104 purkauksessa tuhkaan hautautuneen maatilan rekonstruktio.
Heklan purkaus 30. maaliskuuta 1947.
Heklan purkaus 1980.
Ferenc Herczeg

| Ferenc Herczeg |
| --- | --- |
 Ferenc Herczeg 1905.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. syyskuuta 1863 Versec, Itävalta-Unkari (nyk. Vršac, Serbia)
Kuollut: 24. helmikuuta 1954 (90 vuotta) Budapest, Unkari
Ammatti:  prosaisti, draamakirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: unkari
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ferenc Herczeg (22. syyskuuta 1863 Versec (nyk. Vršac) – 24. helmikuuta 1954 Budapest) oli aikoinaan suosittu unkarilainen kirjailija, lehtimies ja konservatiivis-kansallismielinen yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Tuotanto

Herczeg oli tuottelias kirjailija, jolta ilmestyi kymmeniä romaaneja, näytelmiä ja kertomuskokoelmia. Jo uransa alussa hän saavutti suuren suosion romaanilla (tai kertomuskokoelmalla) A Gyurkovics leányok (1893; suom. Gyurkovicsin tytöt 1910), jota seurasivat A Gyurkovics fiúk (1895; suom. Gyurkovicsin pojat 1912) ja Gyurka és Sándor (1899; suom. Gyurka ja Sándor 1912). Gyurkovics-tarinoissa kuvataan unkarilaisen aatelisperheen jälkikasvun seikkailuja, tyttärien puolisonetsintää ja poikien ammatinvalintaa; tätä joutilaan luokan tempauksien humoristista kuvausta on verrattu P. G. Wodehouseen. Herczeg kirjoitti suosittuja huvinäytelmiä (A kék róka [’Sinikettu’] niitti menestystä Pariisia myöten) ja humoristisia kertomuksia mutta myös historiallisia romaaneja ja näytelmiä (esimerkiksi Itä-Rooman viimeisiin päiviin sijoittuva Bizánc [’Bysantti’, 1904]), joissa maailman ja Unkarin historian tapahtumat kytkeytyvät ajan poliittisiin kysymyksiin.
Jälkimaine

Toisen maailmansodan jälkeisessä Unkarissa Herczegin tuotantoa ei poliittisista syistä julkaistu lainkaan vuosikymmeniin. Vasta 1983 ilmestyi uusintapainos neljästä historiallisesta romaanista: unkarilaisten maahantulon jälkeiseen aikaan sijoittuva Pogányok [’Pakanoita’], edellä mainittu Az élet kapuja [’Elämän portti’], turkkilaisvallan aikaa kuvaava A fogyó hold [’Vähenevä kuu’] sekä A hét sváb [‘Seitsemän švaabia’], jonka aiheena on vuosien 1848–1849 vapaustaistelun heijastuminen Versecin kaupungin saksalaisasukkaiden elämään. Kokoelman esipuheessa G. Béla Németh luonnehtii Herczegiä ”viihderomaanin unkarilaiseksi mestariksi”.
Orbánin Unkarin kulttuuripolitiikassa Herczeg on – muutamien muiden oikeistolais-kansallismielisten 1900-luvun alkupuolen kirjailijoiden ohella – jälleen nostettu kunniaan. Kuvanveistäjä Mária Törleyltä tilattu Ferenc Herczegin patsas pystytettiin 2013 Badacsonytördemiciin, ja saman taiteilijan tekemä rintakuva paljastettiin juhlallisesti Unkarin Kansallisteatterissa 2021. Vuonna 2019 tuolloinen inhimillisten voimavarojen ministeri Miklós Kásler perusti kirjailijoille jaettavan Ferenc Herczeg -palkinnon. Kirjailijan muistoa vaalii 2019 perustettu Ferenc Herczeg -seura.
Vuonna 2020 Herczeg liitettiin Unkarin koulujen kansallisessa opetussuunnitelmassa niiden suurimpien prosaistien rinnalle, joiden tuotantoon tutustumista vaaditaan esimerkiksi ylioppilastutkintoon valmistautumisessa, ohi monien muiden, kriitikoiden mielestä ansiokkaampien kirjailijoiden. Kirjallisuushistorioitsija ja kustantaja Krisztián Nyáryn mukaan tämä päätös oli väärä, ei siksi, että Herczeg olisi sinänsä huono kirjailija, vaan siksi, että hänet oli nostettu tähän asemaan pelkästään poliittisen maailmankatsomuksensa ansiosta.
Suomennetut teokset

Gyurkovicsin tytöt (A Gyurkovics lányok, 1893); suom. Akseli Heikkilä, Otava 1909
Gyurkovicsin pojat (A Gyurkovics fiúk, 1895); suom. Matti Kivekäs, Otava 1912 – suom. Kyllikki Wehanen Nide 1948
Gyurka ja Sándor: Uusia lisiä Gyurkovicsin poikien elämäntarinaan; suom. Matti Kivekäs, Otava 1912
Unkarittaren päiväkirja y. m. novelleja , Otava 1912 Otavan 50 pennin kirjasto: 39
Hänen armonsa luutnantin rouva
Iza neiti
Keltanokka!
Melinan vierailunäytäntö
Merirosvo
Naisena kuolemaan saakka
Sateenkaari hiekassa
Sopiva rouva
Tanssiaispuku
Unkarittaren päiväkirja
Viimeiset tanssiaiset
Pakanoita (Pogányok, 1902); suom. K. Emil Jaakkola, WSOY 1913
Kultaviulu (Az arany hegedű, 1916); suom. Väinö Pesola, Ahjo 1919
Kukkaistyttö, Pori: Otto Andersin 1923
Suokukka (A láp virága) Kirja 1923
Babylonin tytär (A Lánszky-motor); suom. Sole Kallioniemi, Suomen Kirja 1944
Vapauden puolesta (Pro libertate); suom. J. A. Hollo (1944, Aura; julkaistu kahdessa osassa) / Uusi painos: Vapaustaistelija, WSOY 1954
Everstin tytär (Simon Zsuzsa); suom. Helga Nuorpuu, Mantere 1947
Sinikettu (A kék róka), näytelmä.
Yhteisniteet:
Gyurkovicsin tytöt; Gyurkovicsin pojat; Gyurka ja Sándor; suom. Matti Kivekäs, Otava 1933
Gyurkovicsin tyttäret sekä Gyurka ja Sándorin ihmeelliset seikkailut; suom. Kyllikki Wehanen, Nide 1948
Gyurkovicsin perhe (sisältää Gyurkovicsin tytöt, Gyurkovicsin pojat ja Gyurka ja Sándor); suom. Matti Kivekäs, Otava 1955
Gyurkovicsit (sisältää Gyurkovicsin tytöt ja Gyurkovicsin pojat); suom. Matti Kivekäs, Otava 1974, ISBN 951-1-01270-3
Herczegin proosaa on julkaistu myös seuraavissa kokoelmissa:
Kálmán Mikszáth ja Ferenc Herczeg, Unkarilaisia kertomuksia, suomentanut Salu Latvala, Kuopio: Kuopion uusi kirjapaino 1913.
Unkarilaisia kertomuksia: II, suomentanut Salu Latvala, Kuopio, O.-Y. Kuopion uusi kirjapaino 1913–1917. Sarja: Kuopion uuden kirjapainon 50 pennin kirjasto, n:o 16.
Sukukansojen novelleja, WSOY 1985 sisältää Herczegin kertomuksen ”Aateliskunnia”, suom. Salu Latvala
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferenc Herczeg Wikimedia Commonsissa
Ferenc Herczeg Store norske leksikon. (norjaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef 
Ferenc Herczegin hauta Budapestissa.
Massavaje

Massavaje, joskus myös massakato, on ydinfysiikassa esiintyvä luonnonilmiö, jossa yksittäisen atomin kokonaismassa on pienempi kuin sen sisältämien vapaana olevien rakenneosasten (nukleonien) kokonaismassa. Massavaje voidaan laskea vapaana olevien rakennehiukkasten massoista vähentämällä yhtenäisen atomin kokonaismassa. Osa kokonaismassasta on sidosenergian muodossa. Jos atomi fissioituu eli hajoaa tytärnuklideiksi, sidosenergia vapautuu tavallisesti hiukkasten liike-energiana tai fotoneina. Tällöin voidaan laskea sidosenergian määrä massavajeesta tai toisinpäin tunnetulla Einsteinin yhtälöllä E=mc², jossa E on sidosenergia, m on massavaje ja c on luonnonvakio valonnopeus.
Aiheesta muualla

Opetus TV: Massavaje ja ytimen massaosuus
Matala-Tatra

Matala-Tatra (slovakiksi: Nízke Tatry) on vuoristo Slovakiassa. Se on Tatravuoristosta erillinen vuoristo. Sen korkein huippu on Ďumbier, jonka korkeus on 2 043 metriä.
Matala-Tatra talvella.
Demänovská dolinan laakso.
Litiumioniakku

Vartan litiumioniakku, Museum Autovision, Altlußheim, Saksa
Lieriömäinen kenno ennen sulkemista (18650)
Litiumioniakku eli Li-ion-akku on akku, jossa litiumioni liikkuu elektrodien välillä. Litiumioni liikkuu akun purkautuessa anodista katodiin ja ladattaessa katodista anodiin. Litiumioniakkua ei tule sekoittaa litiumparistoon.
Litiumioniakkuja on yleisesti käytössä erilaisissa elektroniikkalaitteissa ja kodintekniikan tuotteissa. Litiumioniakku ei ole sama asia kuin litiumparisto, ja sen merkkinä on teksti ”Li-ion”, joka on kuluttajille tuttu näky esimerkiksi akkukäyttöisissä pölynimureissa tai matkapuhelimien akuissa.
Kemialliset reaktiot

Litiumioniakku koostuu negatiivisesta ja positiivisesta elektrodista sekä elektrolyytistä, joka mahdollistaa litiumionien liikkumisen elektrodien välillä ja estää elektrodien fyysisen kontaktin.
Litiumioniakun kemialliset reaktiot tapahtuvat elektrolyytin ja elektrodien rajapinnoissa. Nämä kemialliset reaktiot ovat hapettumis- ja pelkistymisreaktioita. Akun purkautuessa toisella elektrodeista, jota kutsutaan anodiksi, vapautuu hapettumisen yhteydessä elektroneja. Nämä vapautuneet elektronit kulkevat ulkoisen piirin kautta anodilta positiivisesti varautuneelle elektrodille eli katodille, aiheuttaen näin sähkövirran. Katodille saapuvat elektronit saavat aikaan pelkistymisreaktion, eli katodilla olevat ionit vastaanottavat elektroneja. Akkua ladattaessa nämä reaktiot tapahtuvat vastakkaiseen suuntaan. Elektrodien välinen jännite saadaan laskettua niiden normaalipotentiaalien avulla.
Jos positiivisena elektrodina käytetään esimerkiksi litiumkobolttioksidia, elektrodin puolireaktio on
Negatiivisen elektrodin puolireaktio
Yllä olevat reaktiot ovat siis esimerkkejä, ja käytetty kerroin x voi olla mikä tahansa kokonaisluku.
Pariston energia saadaan kertomalla jännite ja sähkövaraus keskenään. Jokaista litiumgrammaa kohden varaus on 13 901 coulombia. Kolmen voltin jännitteellä jokaista litiumgrammaa kohti saadaan energiaa 41,7 kJ.
Valmistus

Tuotannollisesta näkökulmasta litiumioniakun valmistus voidaan jakaa kahteen eri tapaan sen käyttötarkoituksen perusteella: pieniin kaupallisiin tuotteisiin ja suurempiin teollisuuden käyttöön soveltuviin sähkölaitteisiin (mm. sähköautot). Valmistusperiaate molemmissa on pääosin sama, kuitenkin loppua kohden akun fyysisellä koolla on luonnollisesti vaikutus kotelointiin.
Tuotantoprosessi alkaa katodin ja anodin valmistuksella. 
Yli puolet valmistuskustannuksista on peräisin katodin valmistamisesta. Valmistaminen alkaa malmista, jossa on pieniä pitoisuuksia metalleja kuten kobalttia, mangaania, alumiinia ja nikkeliä. Malmia käsitellään rikkihapolla, jonka jälkeen saatava jauhe yhdistetään litiumoksidin kanssa. Useiden vaiheiden jälkeen saadaan mustetta tai tahnaa (slurry), joka yhdistetään liuottimien ja sideaineiden kanssa.
Tahnaa käytetään päällystykseen, jossa katoditahnaa levitetään hyvin ohuen alumiinifolion ympärille ja sivellään tasaiseksi yhtenäiseksi kerrokseksi molemmin puolin.  Anodin valmistukseen käytetään usein grafiittia tai muuta hiilipohjaista ainetta. Anodi voidaan päällystää esim. kuparifoliolla.  Lopulta katodi- ja anodilevyt sekä ”erotinkerros” kiedotaan yhteen ja koteloidaan sylinterin (tai muuhun halutun) muotoiseen astiaan.
Koska akun latautuessa sähkövirta perustuu pakotettuun ionien liikkeeseen katodilta anodille eli elektrolyysiin, on jokaisessa akussa oltava aina elektrolyyttiliuos. Kuten normaaleissa akuissa, myös litiumioniakun elektrolyytti voi vaihdella katodin ja anodin materiaaleista riippuen. On myös tärkeää ymmärtää, että elektrolyyttiliuokseen lisätään varsinaisen elektrolyytin lisäksi muita lisäaineita, joiden tehtävänä on vaikuttaa akun suorituskykyyn tai sen muihin ominaisuuksiin. Etyleenikarbonaatti on hyvä esimerkki soveltuvasta elektrolyytistä litiumioniakkuun.
Sovelluskohteet

Litiumioniakun etu on nimenomaan sen energiatiheys. Tämä tarkoittaa sitä, että akku tarjoaa perinteisiin akkuteknologioihin (NiCd, NiMH, lyijyakut) verrattuna samassa koossa pidemmän käyttöajan ja/tai kevyemmän akun. Litiumioniakun nimelliskennojännite on huomattavasti korkeampi kuin muiden akkutyyppien. Korkean kennojännitteen vuoksi Li-ioniakku voi monissa elektronisissa laitteissa olla yksikennoinen, kun taas esimerkiksi nikkeliakussa tulee monesti olla kaksi-kolme sarjaan kytkettyä 1,2 V:n kennoa riittävän suuren käyttöjännitteen saavuttamiseksi.
Toinen merkittävä etu on erittäin pieni itsepurkautuminen. Litiumioniakku säilyttää merkittävän osan varauksestaan jopa vuosia. Kolmas etu on, ettei Li-ion akulla tapahdu ns. muisti-ilmiötä eli akku ei menetä kapasiteettiaan, vaikkei sitä koskaan ladattaisi aivan täyteen tai purettaisi tyhjäksi.
Suhteellisen pieni, kevyt ja edullinen akkurakenne on edistänyt litiumioniakkujen suosiota esimerkiksi matkapuhelimissa. Nykyään pääosin kaikissa matkapuhelimissa on Li-ioniakku, ja samaa teknologiaa hyödynnetään myös kannettavien tietokoneiden akuissa. Nämä ovat laitteita, joiden asiakastarpeet vaativat niiltä keveyttä ja akun pitkäkestoisuutta. Samoista syistä ne ovat nykyään suosittuja myös akullisissa työkaluissa ja puutarhakoneissa, kuten porakoneissa ja ruohonleikkureissa, sekä muissa liikuteltavissa pienlaitteissa, kuten rikkaimureissa tai partakoneissa.
Lataaminen ja purkaminen

Li-ioniakku ei siedä ylilatausta eikä varaustason liiallista purkamista, jonka vuoksi useimmissa akuissa on sisäänrakennettu akunhallintajärjestelmä (battery management system). Akunhallintajärjestelmän tehtävänä on estää akkua ylilatautumasta tai alipurkautumasta katkaisemalla sähkösyöttö, mikäli se havaitsee ali- tai ylijännitteen, tai akun kuumentuessa huomattavasti esim. liian suuren purkuvirran takia.
Akun latautumiseen liittyy myös erikoinen sähköfysikaalinen piirre: Akku latautuu kahdessa osassa. Ensiksi akkua ladataan vakiovirralla, kunnes nimellisjännite on saavutettu. Tässä vaiheessa akun varaustila on vasta noin puolet maksimista. Tämän jälkeen akkua ladataan vakiojännitteellä, kunnes systeemin latausvirta on esim. 3 % nimellisvirrasta (tarkka raja riippuu akun rakenteesta). Vakiojännitteen, jolla lataus suoritetaan, on oltava hyvin tarkasti se, mitä akkuteknologia edellyttää, muuten seurauksena on joko akun varaustason jääminen vajaaksi tai kennojännitteen noususta suositeltua suuremmaksi aiheutuva akun eliniän lyheneminen.
Historia > Kaupallisen tuotannon aika

Kehityksen edetessä litiumioniakkujen suorituskyky ja kapasiteetti kasvoivat. Vuonna 1991 Sony ja Asahi Kasei julkaisivat ensimmäisen kaupallisen litiumioniakun. 1996 Goodenough ja Akshaya Padhi ehdottivat litiumrautafosfaattia ja muita fosfaatteja positiivisiksi elektrodimateriaaleiksi.
Vuonna 2002 Yet-Ming Chiang ja hänen ryhmänsä MIT:ssä paransivat huomattavasti akun suorituskykyä lisäämällä litiumin johtavuutta alumiinilla, niobiumilla ja zirkoniumilla. Vuonna 2004 Chiang paransi jälleen suorituskykyä hyödyntämällä läpimitaltaan alle 100 nanometrin rautafosfaattihiukkasia. Tämä kasvatti hiukkastiheyden lähes satakertaiseksi, lisäten positiivisen elektrodin pinta-alaa, mikä paransi kapasiteettia ja suorituskykyä.
Kesäkuussa 2012 John Goodenough, Rachid Yazami ja Akira Yoshino saivat litiumakun kehittämisestä ympäristö- ja turvallisuusteknologian IEEE-mitalin.
Vuonna 2013 ladattava litiumakku oli kehittynyt litiumvanadiinifosfaattiakuksi, joka lisää energiatehokkuutta molempiin suuntiin kulkevalla reaktiolla.
Vuonna 2014 John Goodenough, Yoshio Nishi, Rachid Yazami ja Akira Yoshino saivat National Academy of Engineering -palkinnon uraauurtavasta ja kehitystä johtavasta työstä litiumioniakun parissa. Kaupalliset paristot Amprius Corporationilta saavuttivat 650 wH/l (20 % korkeampi kuin ennen) käyttäen piitä anodina.
Goodenough, Yoshino ja M. Stanley Whittingham saivat Nobelin kemianpalkinnon vuonna 2019 litiumioniakun kehityksestä.
Rakenne

Kolme tärkeintä komponenttia litiumioniakussa ovat positiivinen (anodi) ja negatiivinen elektrodi (katodi) sekä elektrolyytti. Negatiivinen elektrodi valmistetaan yleensä hiilestä. Positiivinen elektrodi on yleensä metallioksidi, ja elektrolyytti on litiumsuolaa orgaanisessa liuottimessa.
Kaupallisesti suosituin negatiivinen elektrodi on grafiitti. Positiivinen elektrodi on yleensä nikkeli- tai kobolttioksidi, litiumrautafosfaatti tai spinelli, kuten mangaanioksidi.
Elektrolyytti on tyypillisesti sekoitus orgaanisia karbonaatteja, kuten etyleenikarbonaattia tai dietyylikarbonaattia sisältäen yhdistelmiä litiumioneista. Nämä ei-vesipitoiset elektrolyytit käyttävät yleensä koordinoimattomia anionisuoloja, kuten litiumheksafluorofosfaattia, litiumheksafluoroarsenaattin monohydraattia, litiumperkloraattia ja litiumtriflaattia. Riippuen materiaalien valinnoista, litiumakun jännite, energiatiheys, turvallisuus ja elinikä voivat vaihdella suuresti. Akun suorituskykyä on hiljattainmilloin? pystytty parantamaan nanoteknologialla.
Puhdas litium reagoi kiivaasti veden kanssa muodostaen litiumhydroksidia ja vetykaasua. Tämän takia käytetään tyypillisesti ei-vesipohjaista elektrolyyttiä ja paristot ovat tarkasti vedeltä suljettuina.
Litiumioniakut ovat kalliimpia kuin nikkelikadmiumakut, mutta toimivat paremmin eri lämpötiloissa ja niissä on suurempi energiatiheys. Ne vaativat suojavirtapiirin rajoittamaan huippujännitettä.
Kannettavissa tietokoneissa litiumionisähköparit ovat osana koko akkua, johon sisältyy myös lämpötila-anturit, jännite muunnin/säädinpiiri, jännitesäädin, akun varaustilan monitori ja pääliitin. Nämä komponentit seuraavat latauksen tilaa ja jokaisen yksittäisen sähköparin sisään- ja ulostuloa (suuri muutos voi kääntää napaisuutta, mikä on vaarallista) sekä jokaisen sähköparin lämpötilaa minimoidakseen oikosulkujen riskin.
Uudempien akkujen elektrodeissa on käytetty piitä, mutta rikin käyttöä tutkitaan. Rikin ongelmana on sen taipumus reagoida itsensä kanssa ja suoritusominaisuuksien heikkeneminen. Rikkiä on kuitenkin laajalti saatavilla ja halvalla, joka tekee siitä kiinnostavan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Turvallisuus- ja kemikaalivirasto (Tukes): Litiumioniakkujen elinkaari hankinnasta hävittämiseen
Antti Pitkämäki, Marika Bröckl, Tuomas Raivio: Opas teollisuuden litiumioniakkujen turvalliseen käyttöön, Gaia Consulting Oy, 24.5.2018 (pdf)
Charging the Lithium Ion Battery (Arkistoitu – Internet Archive).
Advantages of Li-ion Battery.
How Lithium-ion Batteries Work.
Stanford's nanowire battery holds 10 times the charge of existing ones (Arkistoitu – Internet Archive), Stanford Report, December 18, 2007
The Lithium Ion Battery (Arkistoitu – Internet Archive).
Advantages and Limitations of the Lithium Polymer Battery.
World's Lithium Industry to Converge on Santiago (Arkistoitu – Internet Archive)