Ludvig I (Unkari)
Kuningas

Ludvig oli yksi keskiajan Unkarin vahvimmista hallitsijoista. Hän kävi sotaa Bulgariassa, Bosniassa ja Valakiassa sekä Kultaista ordaa vastaan. Ludvigin valtakaudella Unkarin talous kukoisti. Kaivoksista saatiin kultaa ja hopeaa, ammattilaiset järjestäytyivät kiltoihin ja ulkomaankauppa kukoisti. Ludvig perusti maan ensimmäisen yliopiston Pécsiin vuonna 1367 sekä useita kaupunkeja, ja suosi taiteita. Vuonna 1370 Ludvig peri Puolan kruunun enoltaan Kasimir III Suurelta, Piast-suvun viimeiseltä kuninkaalta, tämän kuoltua vailla omaa perillistä.
Ludvig kruunattiin Unkarin kuninkaaksi isänsä Kaarle I:n jälkeen 21. heinäkuuta 1342. Vuonna 1346 venetsialaiset voittivat hänet Zárassa (nyk. Zadar, Kroatia), Adrianmeren satamakaupungissa, joka oli ollut Unkarin suojeluksessa. Vuonna 1347 hän johti retkikuntaa Napolin kuningaskuntaa vastaan ​​kostaakseen nuoremman veljensä Andreaksen murhan; Andreas, joka oli ollut Napolin kuningatar Johanna I:n puoliso, oli surmattu 1345, ja syylliseksi epäiltiin Johannan uutta aviomiestä, Taranton ruhtinas Ludvigia. Ludvig I miehitti Napolin vuonna 1348, mutta rutto pakotti hänet pian vetäytymään. Myöhempi hyökkäyskään vuonna 1350 ei  johtanut pysyviin tuloksiin.
Vuonna 1351 Ludvig I vahvisti kuningas Andreas II:n vuonna 1222 antaman Kultaisen bullan, julkista valtaa rajoittavan peruskirjan. Sitä kuitenkin muokattiin lisäämällä seurauslaki: aatelisten maat periytyivät mieslinjaa pitkin, eikä niitä voitu jakaa tai luovuttaa eteenpäin. Jos mieslinja sammui kokonaan, maitten tuli palautua kruunulle. Myös maaorjien piti maksaa herroilleen yhdeksäsosa tuotteistaan. Nämä toimenpiteet tekivät Ludvigista käytännössä valtiopäivistä taloudellisesti riippumattoman.
Ludvigin toinen sota Venetsiaa vastaan vuosina 1357–1358 oli menestyksekkäämpi kuin hänen ensimmäiset hankkeensa. Záran rauhansopimuksen helmikuussa 1358 mukaan suurin osa venetsialaisten hallussa olleista dalmatialaisista kaupungeista siirtyi Unkarille. Idässä hän suojeli laajentamiaan alueitaan kukistamalla turkkilaiset Pohjois-Bulgariassa.
Puolan kuningas Kasimir III, joka kuoli ilman miespuolista perillistä, nimitti sisarenpoikansa Ludvigin seuraajakseen. Hänet kruunattiin Puolan kuninkaaksi 17. marraskuuta 1370. Ludvig ei itse asettunut Puolaan vaan lähetti edustajakseen äitinsä, leskikuningatar Elisabetin, jonka omavaltaista hallintoa puolalaiset eivät hyväksyneet. Krakovassa puhkesi kapina, ja Elisabet joutui palaamaan Unkariin. Elisabetia käskynhaltijana seurannut Oppelnin herttua László (Władysław) ei myöskään nauttinut alamaisten luottamusta. Liettualta vallattua Galitsiaa Ludvig hallitsi Unkarista käsin ja nimitti linnojen päälliköiksi unkarilaisia. Kaikesta huolimatta puolalaiset vuonna 1374 tunnustivat Ludvigin tyttären Marian ja tämän kihlatun Sigismund Luxemburgilaisen tuleviksi hallitsijoikseen.
Ludvigin huomio kääntyi jälleen Italiaan, kun läntinen skisma puhkesi vuonna 1378. Ludvig auttoi suojattiaan Kaarle III Durazzoa valloittamaan Napolin ja syrjäyttämään sen kuningattaren Johanna I:n, joka julisti kannattavansa antipaavi Klemens VII:tta. Tällä välin Ludvig aloitti kolmannen sodan Venetsiaa vastaan ​​ja voitti käytännössä koko Dalmatian, mikä vahvistettiin Torinon rauhansopimuksessa 18. elokuuta 1381.