Saksanniemen kahakka
Tilanteen kehittyminen Porvoossa

Elintarvikepulan synnyttämien lakkojen vuoksi koko kesä oli myös Porvoossa hyvin levoton. Elintarvikkeiden hinnat olivat muutaman kuukauden aikana nousseet pahimmillaan jopa kolminkertaisiksi. Kaupungissa toimi jo tuolloin useita kirja- ja lehtipainoja, joiden kirjaltajat olivat lakossa koko kesän ajan vaatien hinnannousujen johdosta suuria palkankorotuksia. Tuloksettomana päättyneen lakon jälkeen paikallinen työväenkaarti ja lakkokomitea pyysivät elokuussa Helsingin järjestyskaartilta apua ahneina pitämisensä kauppiaiden kuriinsaamiseksi. Porvoo oli tuolloin porvarienemmistöinen kaupunki, jonka suojeluskunnassa oli noin 150–200 jäsentä. Kokonaan siviilien johtamalla suojeluskunnalla ei kuitenkaan ollut aseita ja myös sen organisaatio oli hyvin hataralla pohjalla. Porvoon työväen järjestyskaartiin kuului 300–400 miestä, joilla ei myöskään ollut käytännössä lainkaan aseita. Lisäksi Porvoon Työväenyhdistyksen sisäiset kiistat tekivät järjestyskaartista hajanaisen, ja se piti itseään suojeluskuntaa sekä Saksanniemen poliisikoulua heikompana.
Yleislakko käynnistyi Porvoossa vuorokautta Helsinkiä myöhemmin torstaina 15. marraskuuta. Lakko alkoi hajanaisesti ja sen yhteydessä esiintyi myös levottomuuksia, joihin työväenyhdistys pelkäsi suojeluskunnan ja poliisikoulun puuttuvan. Järjestyskaartilla oli hyvät suhteet Helsinkiin, josta vielä samana päivänä pyydettiin apua Saksanniemen poliisikoulun hajottamiseksi ja yleislakon turvaamiseksi. Lisäksi mukaan vaadittiin venäläisiä sotilaita. Historioitsija Tuija Wetterstrandin tutkimuksen kukaan Porvooseen lähti ilmeisesti Helsingin varsinaisesta järjestyskaartista erillään toiminut vallankumouksellinen osasto, joka kutsui itseään punakaartiksi. Se oli muodostettu toukokuussa 1917 Kaisaniemessä pidetyssä entisten punakaartilaisten kokouksessa.
Tieto Porvoon työväenkaartin esittämästä avunpyynnöstä kiiri Saksanniemeen seuraavana päivänä, jolloin se kantautui myös senaatin perustamalle salaiselle sotilaskomitealle. Sen jäsenet matkasivat viimeisellä mahdollisella junalla Porvooseen entisen Venäjän armeijan ratsumestarin Hannes Ignatiuksen koollekutsumaan neuvonpitoon Itä-Uudenmaan suojeluskuntien päällikön, vapaaherra Gustav Silfverhjelmin sekä paikallisten liikemiesten kanssa. Tapaamiseen saapui myös ratsumestari Ahrenberg, joka vaati koululle aseita puolustautumista varten. Uusi kenraalikuvernööri N. V. Nekrasov ei ollut antanut poliisikoululle aseita, koska pelkäsi niitä käytettävän venäläistä sotaväkeä vastaan. Sotilaskomitean jäsenet toivat mukanaan muutamia kivääreitä ja pistooleja, mutta panoksia ei heilläkään ollut.
Kokouksen jälkeen Ignatius, Ahrenberg, ja Kuokkanen lähtivät Saksanniemeen suunnittelemaan koulun puolustamista tulevaa hyökkäystä vastaan. Se kuitenkin todettiin mahdottomaksi käytössä olevalla aseistuksella, joka käsitti vain kymmenkunta vanhaa kertalaukauksista Berdan-kivääriä sekä saman verran Colt-pistooleja. Lisäksi oppilailla oli univormuun kuuluvia sapeleita. Apuvoimiakaan ei ollut saatavilla, sillä Itä-Uudenmaan suojeluskuntalaiset olivat kyseisenä viikonloppuna 40 kilometrin päässä keskellä merta sijaitsevalla Hamnskärin saarella vastaanottamassa saksalaisen UC-57-sukellusveneen salakuljettamaa ase- ja tarvikelastia.
Epätoivoiseksi havaitusta tehtävästä huolimatta koulun vartiointia tehostettiin seuraavaksi yöksi. Helsingin, Mäntsälän ja Loviisan maanteille lähetettiin parin-kolmen miehen vahvuisia ratsastavia tiedustelupartioita, ja lisäksi Sipoon suunnalle Hinthaaran ja Nikkilän kyliin asetettiin etuvartiot. Sipoon suojeluskuntaa pyydettiin katkaisemaan rata punakaartin junan pysäyttämiseksi, mutta siitä kuitenkin kieltäydyttiin, koska samalla myös kaikki muu junaliikenne olisi kärsinyt.