stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kulkusirkka

Schistocerca gregaria. Yllä yksinään elävä muoto, alempana sama laji parveilevana.
Kulkusirkka on yleisnimi joukolle heinäsirkkalajeja. Näillä lajeilla on tapana muodostaa ajoittain valtavia parvia, jotka vaeltaessaan ravinnon perässä aiheuttavat tällöin mittavia vahinkoja viljelyksille syöden hyvin lyhyessä ajassa käytännössä kaiken vihreän kasvillisuuden. Kulkusirkkaparvi voi peittää satojen neliökilometrien kokoisen alueen, ja siihen voi kuulua miljoonia kulkusirkkoja.
Kulkusirkkojen parveilu käynnistyy, kun tavallisesti rauhallisissa erakkona elävissä heinäsirkoissa tapahtuu muutos, joka vaikuttaa paitsi eläimen käyttäytymiseen myös niiden ulkonäköön. Erikoinen käytös on ilmeisesti sopeutuma, jolla heinäsirkkapopulaatio vastaa sirkkojen lukumäärän liialliseen kasvuun. Cambridgen yliopiston tutkijat osoittivat Schistocerca gregaria -lajilla, että heinäsirkka, jonka takajalat altistuvat kosketukselle useita kertoja minuutissa neljän tunnin ajan, muuttuu parveilevaksi kulkusirkaksi.
Kulkusirkat ovat olleet merkittävä haitta maanviljelylle, ja ne mainitaan myös Raamatussa yhtenä suurista vitsauksista.
Pohjoisamerikkalainen kalliovuorten kulkusirkka Melanoplus spretus kuoli tuntemattomasta syystä sukupuuttoon 1800-luvun lopulla, ja viimeinen havainto lajin elävästä yksilöstä tehtiin vuonna 1902. Eräänä mahdollisena syynä häviämiseen pidetään maanviljelyn leviämistä alueille, joille sirkat munivat. Kalliovuorten kulkusirkan parvet ovat saattaneet olla yksilömäärältään suurempia kuin millään muulla kulkusirkkalajilla. Nykyään Pohjois-Amerikka on Antarktiksen ohella ainoa manner, jolla ei esiinny kulkusirkkoja.
Kulkusirkkoja kasvatetaan nykyään terraarioeläinten ravinnoksi.
Kulkusirkkalajeja

Kulkusirkkoina pidetään ainakin seuraavia heinäsirkkalajeja:
Anacridium aegyptium – egyptinkulkusirkka
Anacridium melanorhodon
Anacridium wernerellum
Chortoicetes terminifera – australiankulkusirkka
Calliptamus italicus
Dociostaurus maroccanus
Locusta migratoria – idänkulkusirkka, vaeltaa satunnaisesti Suomeenkin
Locustana pardalina
Nomadacris septemfasciata
Nomadacris succincta
Schistocerca americana
Schistocerca gregaria – aavikkokulkusirkka, yleinen terraarioeläinten ravintolaji Suomessakin
sekä joskus myös
Aiolopus simulatrix
Oedaleus senegalensis
Kultakivi (lomakylä)

Kultakivi oli Punkaharjulla vuodesta 1967 aina 2010-luvun taitteeseen toiminut lomakylä, joka koostui 1980-luvulla 140 majoitusmökistä sekä leirintäalueesta Mustajärven rannalla. Lomavieraita kävi kunkin kesän mittaan seitsemänkymmentä tuhatta, ja heitä palveli suurimmillaan 90 kesätyöntekijän henkilökunta. Kultakivellä oli oma seisake paikallisjunille Huutokoski–Parikkala-radan varressa. Kultakivi tunnettiin 1970- ja 1980-luvulla myös jopa 20 000 ihmistä keränneistä juhannusjuhlistaan ja diskoiltoja tarjonneesta ravintolastaan.
Kesällä 1972 Helsingin Sanomat luonnehti tuolloin 70 hehtaaria, 80 mökkiä, 350 hengen ravintolan ja 10 yhteissaunaa käsittänyttä Kultakiveä yhdeksi maan suosituimmista ja parhaiten varustetuista leirintäalueista ja sen sijaintia valtatie 14:n varrella erinomaiseksi. Silloisessa kansainvälisessä luokituksessa Kultakivi oli toinen kahdesta pohjoismaisesta ”loistoluokan” eli neljän tähden leirintäalueesta. Se oli jaettu kahtia nuorten ja muiden alueeksi, ja siellä saattoi harrastaa omatoimisesti tai ohjatusti ratsastusta, vesihiihtoa, tennistä, golfia, lentopalloa, sulkapalloa ja pöytätennistä. Taksilentokone kävi kahdesti viikossa tekemässä yleisölennätyksiä, ja päivittäin järjestettiin autoretkiä lähialueen kuntiin. Yhteisessä seurusteluhuoneessa oli avotakka, radio ja televisio. Retkeilijöiden käytettävissä olivat lämpimällä vedellä varustetut suihkut sekä pyykinpesutilat kuivaus- ja silityshuoneineen. Kymmenen kilometrin rantaviivaa ja uintimahdollisuuksia Helsingin Sanomat kehui erinomaisiksi ja vesiä niin puhtaiksi, että ”uidessa voi samalla juoda vettä”.
Kultakiven perusti huoltamoyrittäjänä 1950-luvulla aloittanut Eino Riiali (1930–2024) evakkosukunsa 20 hehtaarin tiluksille. Lomakylän kulta-aikaa olivat 1970- ja 1980-luvut, kunnes Suomen 1990-luvun alun lama ja muuttuvat lomatottumukset tekivät toiminnan kannattamattomaksi. Kultakivi ajautui tuolloin Pöyry-yhtiölle, joka vuonna 2001 myi sen eteenpäin eräälle suomalaisyhtiölle, kunnes lomakylän vuonna 2007 osti moskovalainen sijoittaja Miroslav Melnik 2,1 miljoonalla eurolla Alankomaihin rekisteröidyn, venäläisen VTB-pankin enemmistöomistaman Amirale-yhtiön suomalaisen tytäryhtön nimiin.
Rakennukset ovat olleet tyhjillään venäläisomistuksen alusta lähtien, mutta niitä on kunnostettu ja rantaan on alettu rakentaa kahdeksaa 125 neliömetrin hirsihuvilaa, joista kuitenkin vain yksi on saatu valmiiksi. Vuonna 2020 lomakylä löysi paikkakuntalaisen ostajan noin miljoonalla eurolla, mutta kaupat peruuntuivat hänen terveydentilansa heikennyttyä.
Eino Riiali sai Kultakiven omistajana tuomion kirjanpitorikoksesta ja laittomasta valuutanviennistä. Lomakylän katkeraa kohtaloa hän käsitteli vuonna 2002 ilmestyneessä omakustannekirjassaan Kultakiven ryöstö (ISBN 9529151136).
Murray Bookchin

Murray Bookchin vuonna 1999.
Murray Bookchin (14. tammikuuta 1921 – 20. heinäkuuta 2006) oli yhdysvaltalainen anarkistisesta perinteestä vaikutteita saanut yhteiskuntafilosofi. Hän oli sosiaaliekologian perustaja ja on kirjoittanut useita kymmeniä kirjoja politiikasta, filosofiasta, historiasta, kaupungeista sekä ekologiasta.
Elämä

Bookchin syntyi New Yorkissa juutalaisvenäläisten siirtolaisten, Nathan ja Rose Bookchinin lapseksi. Nuorena hän tutustui marxismiin, ja liittyi jo 9-vuotiaana kommunistien pioneerijärjestöön. 1930-luvun lopussa Bookchin sanoutui irti stalinismista ja siirtyi kohti trotskilaisuutta. Vielä 1950-luvulla hän työskenteli trotskilaisen Contemporary Issues nimisen kausijulkaisun parissa. Bookchin kuitenkin näki marxismi-leninismissä sisäänrakennetun tendenssin ihmisten pakottamiseen, ja lopulta hänestä tuli anarkisti. 1950-luvulla hän oli mukana perustamassa Libertarian League -nimistä anarkistista ryhmää New Yorkiin.
Bookchinin kirja Our Synthetic Environment (Synteettinen ympäristömme) julkaistiin Lewis Herber pseudonyymin takaa vuonna 1962 kuusi kuukautta ennen Rachel Carsonin kuuluisaa Silent Spring -kirjaa. Omassa kirjassaan Bookchin kuvaa monia ympäristöongelmia sekä radikaaleja poliittisia suunnitelmiaan. Hänen esseensä "Ecology and Revolutionary Thought" (Ekologia ja vallankumouksellinen ajattelu) toi ekologian käsitteen radikaaliin politiikkaan. Muissa tuon ajan esseissään hän teki pioneerityötä ekologisen teknologian alalla. Bookchin luennoi 1960-luvulla ympäri Yhdysvaltoja, auttaen popularisoimaan ekologian käsitteen vastakulttuuriin. Hänen vuoden 1969 laajalti levitetty esseensä "Listen, Marxist!" varoitti opiskelijoita marxismista. 1960-luvun esseet on julkaistu myöhemmin kirjassa Post-Scarcity Anarchism.
1950- ja 1960-luvun aikana Bookchin työskenteli monissa työväenluokan aktioissa. Hän alkoi opettaa 1960-luvun lopussa Manhattanilla sijaitseessa vastakulttuurin suosimassa Free Universityssä. Myöhemmin hän sai viran Ramapo State Collegesta, New Jerseystä. Vuonna 1971 Bookchin perusti Yhteiskuntaekologian instituuttinsa Vermontiin, ja siellä hän opetti vuoteen 2004 asti. Vermontista käsin Bookchin teki luennointimatkoja ympäri maailmaa ja kirjoitti ahkerasti. Vuoden 1982 kirjallaan, Ecology of Freedom, Bookchin teki syvän vaikutuksen vihreään liikkeeseen. Hän osallistui myös esimerkiksi ydinvoimaa vastustaneeseen Clamshell Allianceen New Englandissa. Bookchinin ajattelussa kansalaisliikkeet ovatkin eräänlainen "muutoksen hiiva", jolla on keskeinen tehtävä historian muokkaamisessa.
Bookchinin viimeiseksi teokseksi jäi neliosainen The Third Revolution, jossa hän kartoittaa Euroopan ja Amerikan vallankumouksellisten liikkeiden libertaarisia piirteitä.
Bookchin kuoli 85-vuotiaana 30. heinäkuuta 2006 kotonaan Vermontissa sydänvikaan.
Ajattelu

Bookchin pysyi koko ikänsä radikaalina kapitalismin arvostelijana ja vallan hajauttamisen puolestapuhujana. Yhteiskunnallista näkemystään hän päätyi lopulta kutsumaan nimellä "libertarian municipalism". Se perustuu osittain suoraan demokratiaan. Biosentrismiin ja syväekologiaan Bookchin suhtautui kritisoiden myös tiettyihin ekologisiin new age -liikkeen suuntauksiin. Syväekologian ja biosentrismin kannattajat arvostelivat Bookchiniä ihmiskeskeisyydestä, ja Bookchin taas arvosteli näitä kriitikkojaan misantropiasta ja koko ihmiskunnan syyttämisestä ekologisesta kriisistä. Bookchinin mukaan vain tietyt piirteet ihmisten yhteiskunnassa saavat aikaan ympäristökriisin. Vuonna 1999 Bookchin luopui sanan anarkismi käytöstä kuvaillessaan näkemyksiään ja alkoi suosia käsitettä kommunalismi.
Ajattelu > Valtahierarkiat

Keskeinen käsite Bookchinin yhteiskunnallisessa ajattelussa on valtahierarkia. Yhteiskunnassa valtahierarkiat antavat yhdelle ryhmälle ylivallan toiseen estäen alistettua saavuttamasta haluamiaan päämääriä. Marxismista poiketen Bookchin ei näe taloussuhteita perustavana alistamisen muotona, ja anarkisteista poiketen hän ei näe valtiota alistamisen ensisijaisena muotona. Valtahierarkia on Bookchinillä fyysisen vallankäytön lisäksi mielentila. Ihmisiä voi hänen mukaansa alistaa myös uskomuksilla. Ihmiset sisäistävät sosiaaliset hierarkkiset rakenteet ja hyväksyvät näin alistetun elämän itseään ylempänä olevan ryhmän edessä. Ihmisen vapaus siis edellyttäisi muutakin kuin ulkoisten pakkokeinojen poistoa. Pääteoksessaan Ecology of Freedom Bookchin jäljittää erilaisia hierarkian ja alistamisen yhteiskunnallisia muotoja paleoliittiselta kaudelta asti nykymaailmaan.
Bookchin väitti myös, että luonnon alistaminen juontuu näistä yhteiskunnallisista valtahierarkioista. Tässä ei ole kuitenkaan determinististä suhdetta hierarkioiden ja luonnon alistamisen välillä, vaan valtahierarkioilla täytetty yhteiskunta voi myös teoriassa olla alistamatta luontoa. Valtahierarkiat tarjoavat kuitenkin Bookchinin mukaan psykologiset ja materiaaliset edellytykset luonnon riistolle. Hierarkkisen yhteiskunnan instituutiot ja käytännöt on tehty ihmisten ja muiden asioiden hallitsemista ajatellen. Esimerkiksi taloudellinen tehokkuus on tällainen käsite, koska siinä valta toisten ihmisten yli (esimerkiksi kapitalisteille valta työskentelevien työläisten yli) tuo joillekin tahoille valtaa ja vaurautta.
Ajattelu > Orgaaninen yhteiskunta

Bookchin puhuu yhteiskuntafilosofian "organistisesta traditiosta". Hänen hahmottelemassaan "orgaanisessa yhteiskunnassa" yksilöt ovat "dialektisessa suhteessa" toisiin ihmisiin. Tämä on ikään kuin keskitie yhteiskuntafilosofiassa usein esiintyvän kollektivismin (yksilöt ovat yhteiskunnan tuote) ja individualismin (yhteiskunta koostuu vain joukosta yksilöitä) välillä. Bookchinin filosofiassa ihmiset luovat toiminnallaan ja päätöksillään yhteisöt, mutta vaikutussuhde menee myös yhteisöistä ihmisiin päin. Ihmiset ja yhteisö siis muovaavat toinen toisiaan. Oleellista on, että ihminen voi joko olla tiedostamatta asemaansa tai sitten hän voi tilanteen tiedostaen pyrkiä muokkaamaan historiaa. Tällä tavoin ihmiset voivat toteuttaa luonnollisen potentiaalinsa tietoisina ajattelevina olentoina. Tämä "itse-determinoiva" käytös on kuitenkin mahdollista vain kaikkien ulkoisen kontrollin ja dominaation muotojen poissa ollessa. Tähän kuuluvat fyysisen vallan lisäksi sosiaalinen, legaalinen, psykologinen, intellektuaalinen ja emotionaalinen pakottaminen. Tällaisen filosofisen anarkismin mukaan pakottava auktoriteetti ei ole koskaan oikeutettu. Käytännön tasolla tämä tarkoittaa osallistuvaa demokratiaa ja yhteiskunnallisia instituutioita, joissa kellään ei ole auktoriteettia toisen yli. Bookchin vertaa ihanneyhteiskuntaa terveeseen ekosysteemiin: molemmat ovat monimuotoisia, tasapainottuneita ja harmonisia.
Ekofilosofiassaan Bookchin kehitteli oppia nimeltä dialektinen naturalismi. Hän oli saanut tässä suhteessa vaikutteita Hegeliltä ja Aristoteleeltä. Bookchin pysyi ekoradikalismistaan huolimatta valistuksen arvojen ja rationalisuuden kannattajana. Lisäksi hän suhtautuu modernin teknologian mahdollisuuksiin monia muita radikaaleja ekologisen ajattelun edustajia suopeammin.
Osittainen bibliografia > Suomeksi

Espanjan anarkistit: Sankarilliset vuodet 1868–1936 (Alkuteos The Spanish Anarchists, suomentanut Ville-Juhani Sutinen) Turku-Tallinna: Kustannusosakeyhtiö Savukeidas, 2017. ISBN 978-952-268-198-0
Osittainen bibliografia > Englanniksi

Post-Scarcity Anarchism (1971)
The Limits of the City (1973)
Toward an Ecological Society (1980)
The Ecology of Freedom: The Emergence and Dissolution of Hierarchy (1982) ISBN 1904859267
The Modern Crisis (1986)
The Rise of Urbanization and the Decline of Citizenship (1987)
The Philosophy of Social Ecology: Essays on Dialectical Naturalism (1990) Montreal: Black Rose Books.
To Remember Spain (1994)
Re-Enchanting Humanity (1995)
The Third Revolution. Popular Movements in the Revolutionary Era (1996–2003) London and New York: Continuum. (4 osaa)
Social Anarchism or Lifestyle Anarchism: An Unbridgeable Chasm (1997)
The Politics of Social Ecology: Libertarian Municipalism (1997) Montreal: Black Rose Books.
Anarchism, Marxism and the Future of the Left. Interviews and Essays, 1993–1998 (1999) Edinburgh and San Francisco: A.K. Press.
Aiheesta muualla

Kommunalistien liitto. (Arkistoitu – Internet Archive)
Murray Bookchin Archive (englanniksi)
Bookchin summary (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Libertarian Communist Library Murray Bookchin holdings (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sosiaalisen ekologian instituutti (ISE) (englanniksi)
'The Prehistory of Post-Scarcity Anarchism: Josef Weber and the Movement for a Democracy of Content (1947-1964)' by Marcel van der Linden, Anarchist Studies, vol. 9, no. 2, (2001). (englanniksi)
Radical Ecology and Class Struggle: A Re-Consideration (englanniksi)
Murray Bookchin: Requiem for a Pugilist (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Bonobo

| Bonobo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Suku::  Simpanssit Pan
Laji::  paniscus
Kaksiosainen nimi
 Pan paniscus  Schwarz, 1929 
 Bonobon levinneisyys
Katso myös
   Bonobo Wikispeciesissä   Bonobo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Bonobo, myös kongonsimpanssi tai kääpiösimpanssi, (Pan paniscus) on afrikkalainen ihmisapinalaji, joka on simpanssin ohella ihmisen lähin sukulainen (ks. simpanssit). Bonobon lihaksisto on kuitenkin lähempänä ihmisen lihaksistoa kuin simpanssin lihaksisto. Se tarkoittaa, että bonobo on lähimpänä elävää ihmisen kantalajia. Ihmisellä ja bonobolla on 98,7 prosentin DNA:n yhteneväisyys, ja eräs DNA:n 1,6 prosentin osuus ihmisellä on yhtenevä bonobon kanssa, mutta ei simpanssin kanssa.
Bonobo on yksi viimeisimpinä löydetyistä suurista nisäkäslajeista. Bonobo nimettiin omaksi lajikseen vasta vuonna 1929. Siihen asti sitä pidettiin samana eläimenä kuin simpanssia. Simpanssista eroavia piirteitä ovat kuitenkin kävely pystyasennossa, matriarkaalinen kulttuuri sekä seksuaalisen kanssakäymisen huomattava rooli bonoboyhteisöissä.
Tuntomerkit

Vaikka bonoboa kutsutaan kääpiösimpanssiksi, se ei ole juuri sukulaistaan pienikokoisempi mutta kylläkin kevytrakenteisempi. Bonobon suurin pituus on 115 senttimetriä ja uroksen paino keskimäärin 35–50 kiloa. Naaras on urosta hieman pienempi ja painaa keskimäärin 30–40 kiloa. Bonobon naama on pitkulaisempi ja jäsenet pidemmät kuin simpanssilla. Turkki ja naama ovat kokonaan mustat. Rakenteeltaan bonobo muistuttaa paljon simpanssia.
Ravinto ja elintavat

Bonobo elää 50–120 yksilön ryhmissä, jotka ovat jakautuneet pienryhmiin, joissa on useimmiten emo ja sen jälkeläiset. Ravinnokseen se käyttää hedelmiä ja muuta kasviravintoa sekä pieniä selkärankaisia. Bonobo elää kosteissa ja tiheissä alankosademetsissä ainoastaan Kongon demokraattisen tasavallan länsiosissa Cuvette-Centralen alueella. Kannan koko on arviolta 10 000–20 000 yksilöä, ja laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Bonobojen ruokavalio on monipuolinen, ja ne syövät kaikkea löytämäänsä hedelmistä hyönteisiin ja toukkiin asti, herkuttelevat luonnonvaraisten mehiläisten hunajalla ja pyydystävät kaloja.
Sukulaisuus

Bonobo on sekä simpanssin että ihmisen lähisukulainen, ja sillä on yli 98-prosenttisesti samat geenit ihmisen kanssa. Ihmislajin on arveltu erkaantuneen yhteisestä esivanhemmasta kahdeksan miljoonaa vuotta sitten, ennen bonobon ja simpanssin eriytymistä, joka on saattanut johtua simpanssin sopeutumisesta myös melko avoimille kuiville asuinalueille. Bonobo on puolestaan jäänyt vain sademetsiin.
Simpanssia on 1970-luvulta lähtien pidetty ihmisen lähimpänä sukulaisena, mutta bonobon tunnettuuden lisäännyttyä 1900-luvun lopulla jotkut tutkijat ovat esittäneet, että se olisi lähempänä ihmisen esivanhempaa.
Sosiaalinen järjestelmä

Bonoboyhteisöt ovat melko rauhanomaisia. Vahvimmat sosiaaliset siteet muodostuvat naaraiden välille, mutta naaraat muodostavat siteitä myös uroksiin. Täysikasvuiset bonobourokset seuraavat emoaan ja pysyvät riippuvaisina näiden suojelusta urosten välisissä aggressiotilanteissa. Bonoboyhteisön hierarkiassa korkeimmalla olevat urokset ovat tavallisesti tärkeiden naaraiden jälkeläisiä. Aikuisten urosten osuus on huomattavasti suurempi kuin simpanssiyhteisöissä.
Tutkijat ovat verranneet bonoboiden virtsan testosteronimääriä simpansseihin ja havainneet, että vaikka bonobonaaraat tuottavat testosteronia yhtä paljon kuin simpanssinaaraat, bonobourosten testosteronituotanto on simpansseja alempi. Koska dominoivan käyttäytymisen on havaittu olevan yhteydessä testosteroniin, tutkijat ovat arvelleet, että urosten alhainen testosteronituotanto ennustaa naaraiden dominoimaa sosiaalista järjestelmää.
Sosiaalinen järjestelmä > Naaraiden liittolaisuus

Bonoboyhteisöt ovat sekä naaraskeskeisiä että naaraiden dominoimia. Naaraat ottavat ensimmäisinä osaa uusiin tilanteisiin, kuten ravinnon löytymiseen ja häätävät yhdessä pois naarasta ahdistelevan uroksen. Koska urokset ovat naaraita kookkaampia, on arveltu, että naaraiden liittolaisuus on keino hallita uroksia.
Yhdessä liikkuvien bonoboryhmien on huomattu muodostavan luonnossa yhteisöjä, joihin kuuluvien pienempien ryhmien välillä ne voivat liikkua melko vapaasti. Simpanssien tavoin bonobourokset elävät koko ikänsä samassa yhteisössä, mutta naaraat siirtyvät uuteen yhteisöön sukukypsyyden saavutettuaan. Tässä yhteisössä nuoret naaraat valitsevat yhden tai kaksi vanhempaa naarasta, joiden kanssa ne erityisesti harjoittavat sukimista ja sukuelinten yhteen hieromista. Nuoren naaraan on onnistuttava solmimaan suhde vanhempaan naaraaseen tullakseen hyväksytyksi yhteisön uudeksi jäseneksi. Ne saavat vakaamman aseman synnytettyään ensimmäisen poikasensa. Bonobonaaraiden välisen liiton hallitsevuus on erikoista, sillä yleensä yhteisöön jäävä sukupuoli solmii keskenään vahvimmat siteet.
Sosiaalinen järjestelmä > Seksuaalinen käyttäytyminen

Bonoboiden sosiaalisessa käyttäytymisessä seksillä on keskeinen rooli. Bonobot kiihottuvat hyvin helposti ja ilmaisevat seksuaalisuuttaan erilaisissa paritteluasennoissa tai sukuelinten kontaktilla. Toisin kuin simpansseilla, bonobonaaraan sukuelimet ovat sopeutuneet myös kasvokkaiseen paritteluasentoon. Bonobonaaraat ovat lähes koko kuukautiskierron ajan seksuaalisesti aktiivisia. Muista kädellisistä poikkeavaa on naaraiden välinen sukupuolielinten yhteen hankaaminen. Myös urokset saattavat hieroa erektiossa olevia peniksiään yhteen tai toisen uroksen takapuolta vasten. Muita bonoboiden eroottisten kontaktien muotoja ovat toisinaan havaittu suuseksi, toisen yksilön sukuelinten hierominen käsillä sekä voimalliset kielisuudelmat. Moninainen seksuaalikäyttäytyminen on osa yhteisön jokapäiväistä elämää. Keskimääräinen paritteluaika on 13 sekuntia. Tiheästä parittelusta huolimatta bonobonaaraat eivät synnytä poikasia useammin kuin simpanssit. Voidaan sanoa, että bonobot – ihmisten tavoin – harrastavat seksiä myös muussa kuin lisääntymistarkoituksessa.
Seksuaalikäyttäytymistä esiintyy erityisesti tilanteissa, jotka sisältävät kilpailua ja jotka muilla kädellisillä johtavat usein aggressiiviseen käyttäytymiseen. Tällaisia ovat ruoan jakaminen, uuden lelun löytäminen eläintarhassa sekä naaraisiin liittyvä urosten välinen mustasukkaisuus, jonka urokset rauhoittavat hieromalla sukuelimiään vastakkain. Bonoboilla on taipumus ratkaista konfliktitilanteet seksuaalikontaktilla voimankäytön sijaan. Seksuaalikäyttäytymistä tapahtuu monissa partneriyhdistelmissä sekä täysikasvuisten yksilöiden kesken että täysikasvuisten ja keskenkasvuisten bonoboiden välillä.
Kilpirauhashormoni T3

Bonoboilla on erikoinen kilpirauhashormoni trijodityroniinin eli T3:n pitoisuus. Sen uskotaan vaikuttavan urosbonoboiden rauhanomaisuuteen: bonobonaarailla on korkeampi hormonipitoisuus. Bonoboiden T3-pitoisuuksia on verrattu simpansseihin ja ihmiseen, ja bonoboiden hormonipitoisuuden lasku alkaa vasta 20 ikävuoden paikkeilla, mikä on myöhemmin kuin ihmisen vastaava teini-iässä. T3-hormonin erikoinen profiili aiheuttaa bonobolle kehityksellistä viivästymistä. Simpanssiin verrattuna bonobon kognitiivinen kehitys ja kehon kasvu ovat viivästyneitä. T3-hormoni saattaa myös vaikuttaa stressireaktioihin.
Aiheesta muualla

WWF: uhanalaiset lajit: Bonobo eli kääpiösimpanssi (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC News: Congo poachers leave bonobo at risk (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q19537  Wikispecies: Pan paniscus  ADW: Pan_paniscus  BOLD: 12440  CoL: 4C92F  ECOS: 1509  EoL: 326448  EPPO: PANZPA  GBIF: 5219533  iNaturalist: 43578  IRMNG: 10419555  ITIS: 573081  IUCN: 15932  MDD: 1000719  MSW: 12100797  NCBI: 9597  Observation.org: 86325  Open Tree of Life: 158484  Paleobiology Database: 236870  Paleobiology Database: 236870  Species+: 8333  TSA: 12793  Xeno-canto: Pan-paniscus
Kathryn Kuhlman

Kathryn Kuhlman 1970-luvulla.
Kathryn Kuhlman (9. toukokuuta 1907 – 20. helmikuuta 1976) oli yhdysvaltalainen, baptistikirkkoon kuulunut uskonnollinen julistaja ja uskolla parantaja. Hänen katsotaan edustaneen yhteiskristillisyyttä ja ekumeenisuutta. Kuhlman lukeutui karismaattiseen liikkeeseen. "Hänen palvelutyönsä oli yksi karismaattisen liikkeen johtavimmista palvelutöistä, ellei kaikkein johtavin", toteaa helluntailais-karismaattisen kristillisyyden historiaa tutkinut yhdysvaltalainen saarnaaja Roberts Liardon.
Suuret kirkkokunnat kiittelivät Kuhlmanin palvelutehtävää myös aikansa puhtaimmaksi Pyhän Hengen palvelutyöksi. Kuhlman kammosi fanaattisuutta ja epäraittiitaselvennä metodeja. Hän ei voinut esimerkiksi sietää huutamista kokouksissaan. Kuhlmanin esikuva oli kanadalais-amerikkalainen naisevankelista Aimee Semple McPherson.
Kuhlman piti joukkokokouksia, ja hänellä oli oma TV-ohjelma. Vuonna 1972 hän vieraili paavin luona Roomassa ja sai häneltä siunauksen toiminnalleen.
Kuhlman ei vieraillut koskaan Suomessa, mutta hän on tunnettu kristillisissä piireissä. Monet suomalaiset vierailivat hänen kokouksissaan ulkomailla. Jerusalemissa ja Tel Avivissa marraskuussa vuonna 1975 pidetyssä Toisessa Pyhän Hengen konferenssissa oli mukana 300 suomalaista Ihannematkat-yhtiön lennättäminä. Mukana olivat muun muassa Niilo Yli-Vainio sekä Olavi ja Ester Syväntö. Veikko Manninen kävi Chicagon konferenssissa 1973 ja sai siellä tilaisuuden osallistua kahdesti Kathryn Kuhlmanin kokoukseen.
Useita Kuhlmanin kirjoja on käännetty suomeksi. Kuhlman kuoli sydänleikkaukseen vuonna 1976.