stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peshawar
Maantiede

Peshawar sijaitsee hieman Kabuljoen sivuhaara Barajoesta länteen lähellä Khyberin solaa.
Peshawar sijaitsee 359 m merenpinnan yläpuolella. Lämpötila ei käy talvellakaan pakkasella, ja kuumimpaan aikaan kesäkuussa keskimääräinen ylin lämpötila on yli 40 asetetta. Vuodessa saadaan noin 463 mm sadetta, sateisin kuukausi on maaliskuu mutta täysin kuivia kuukausia ei ole lainkaan.
Historia

Peshawarin kaupungilla on pitkä historia. Aikanaan se tunnettiin nimillä Parashawara tai Purushapura Gandharan kuningaskunnan pääkaupunkina. Varhaisessa paštulaisessa runoudessa kaupunkia kutsutaan joskus myös nimellä Begram. Tunnetun tarinan mukaan se sai nykyisen nimensä suurmoguli Akbarilta ja Peshawar tarkoittaa vapaasti käännettynä rajakaupunkia. Kreikkalais-baktrialainen hallitsija Eukratides I valloitti nykyisen kaupungin alueen 100-luvulla eaa. ja Kušana-valtakunnan hallitsija Kaniska teki siitä pääkaupunkinsa ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Kiinalainen buddhalainen munkki Faxian kulki alueella 400-luvulla ja vielä tuolloin buddhalaisuus oli alueen valtausko.
Islam levisi alueelle ghaznavidien valtakaudella. Ennen heitä aluetta hallitsi hindulainen kuningas Jayapala ja tämän poika Anandapala, jotka kärsivät tappion ghaznavidihallitsijoille Sebük Teginille ja Mahmud Ghaznilaiselle. Vuosina 1179-1180 kaupungin valloittivat ghuridit ja muutamaa vuosikymmentä myöhemmin sen tuhosivat Tšingis-kaanin johtamat mongolit.
Paikallisen perinteen mukaan 1400-luvun lopulla Kabulin alueen pataaniheimot alkoivat muuttaa etelään. Nykyisen Peshawarin piirikunnan alueelle asettuivat khakayden heimoon kuuluneet yusufzayt. Pataanit kuuluivat vain muodollisesti Suurmogulien valtakuntaan, mutta suurmogulien hallitsijoille riitti vain Peshawarin välittömän lähialueen ja Kabuliin johtavan tien hallitseminen. Suurmogulien heiketessä Peshawarin valtasi 1700-luvulla Persian hallitsija Nadir Šah ja myöhemmin Dorranien valtakunnan perustaja Ahmad Šah Dorrani. Ahmadin seuraaja Timur Šah käytti Peshawaria talvipääkaupunkinaan. 1800-luvun alussa Punjabissa vaikuttaneet sikhit alkoivat levittää valtaansa ja Sikhivaltion palveluksessa ollut italialainen kenraali Paolo di Bartolomeo Avitabile valtasi Peshawarin vuonna 1834. Sikhit kärsivät puolestaan tappion briteille vuonna 1849, jotka liittivät Sikhivaltion ja näin myös Peshawarin omiin alueisiinsa Intiassa. Hallinnollisesti Peshawar kuului Punjabiin aina vuoteen 1901 saakka, jolloin eri pataaniheimojen alueille perustettiin North-West Frontier Province.
1930-luvulla Peshawarissa vaikutti Khān Abdul Ghaffār Khānin perustama punapaitojen pataanien asiaa ajanut liike, joka ennen Intian jakoa Intiaan ja Pakistanin oli liittoutunut monista muista muslimeista poiketen Intian kansalliskongressin kanssa. Jaon jälkeen valtaan alueella nousi Muslimiliitto. Neuvostoliiton tunkeuduttua Afganistaniin 1979, monet pakolaiset siirtyivät Peshawariin, heidän joukossaan vaikutusvaltaisia muslimijohtajia. Kaupunkia on pidetty monien äärimuslimijärjestöjen kotipaikkana, ja se on usein yhdistetty Al-Qaidaan. Suomen ulkopoliittisen instituutin raportin 7/2004 mukaan Osama bin Laden perusti sinne 1984 värväystoimiston, joka rekrytoi ja koulutti ulkomaalaisia vapaaehtoisia Afganistanin sotaan. Talibanin toiminta on levinnyt Pakistanin Afganistanin vastaiselta rajalta muualle Pakistaniin ja järjestö on tehnyt iskuja myös Peshawarissa.
Väestö

Pakistanin vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan Peshawarin piirikunnan asukasluku oli 1 893 344. Kaupungin asukkaiden valtaosa on etnisiä pataaneja.
Palvelut

Peshawarin yliopisto on perustettu vuonna 1950.
Peshawarin lentoasemalta on kansainvälisiä ja kotimaan lentoja. Kaupungista on junayhteys Rawalpindiin. Pitkän matkan linja-autot vievät Lahoreen, Karachiin ja Quettaan. Kaupungista länteen ja etelään kulkevat maantiet kulkevat autonomisten heimoalueiden läpi, joten ulkomaalaisten liikkuminen siellä on rajoitettua. Khyberin solaan pääsee ulkomaalaisia vain aseistetun saattajan kanssa.
Peshawarin liikenne on kasvanut moninkertaiseksi vuosina 1998-2009, mutta tieverkolle ei ole tehty merkittäviä parannuksia.
Liikenneruuhkat aiheuttavat vakavia melu- ja saasteongelmia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peshawar Wikimedia Commonsissa
Peshawarin lähistöllä sijaitsevan Takht-i-Bahin buddhalaisen luostarin raunioita.
Qissa Khawanin basaari.
Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukko

Talviolympialaisten 1980 mitalit
Vuoden 1980 talviolympialaisissa oli mukana urheilijoita 37 eri maasta, jotka kilpailivat 38 olympiatapahtumassa. Mitalitaulukon ykkössijan saavutti Neuvostoliitto.
Mitalitaulukko

| Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1980 talviolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Neuvostoliitto | 10 | 6 | 6 | 22 |
| 2 |  Itä-Saksa | 9 | 7 | 7 | 23 |
| 3 |  Yhdysvallat | 6 | 4 | 2 | 12 |
| 4 |  Itävalta | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 5 |  Ruotsi | 3 | 0 | 1 | 4 |
| 6 |  Liechtenstein | 2 | 2 | 0 | 4 |
| 7 |  Suomi | 1 | 5 | 3 | 9 |
| 8 |  Norja | 1 | 3 | 6 | 10 |
| 9 |  Alankomaat | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 10 |  Sveitsi | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 11 |  Iso-Britannia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 12 |  Länsi-Saksa | 0 | 2 | 3 | 5 |
| 13 |  Italia | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 14 |  Kanada | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 15 |  Unkari | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 16 |  Ranska | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 16 |  Bulgaria | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 16 |  Japani | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 16 |  Tšekkoslovakia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä | 38 | 39 | 38 | 115 |
Lähde: Lake Placid 1980 olympic.it. Viitattu 23.1.2016. (englanniksi)
Aféntis Christós (vuori)

Aféntis Christós-vuori.
| --- | --- |
Sijainti:  Iraklion ja Lasíthi, Kreeta, Kreikka
Vuoristo:  Lasíthivuoret
Korkeus merenpinnasta:  2 141 m
Prominenssi:  349 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Aféntis Christós (kreik. Αφέντης Χριστός; transl. myös Aféndis Christós) on vuori Lasíthi- eli Díktivuorilla Kreetan saarella Kreikassa. Sen korkeus on 2 141 metriä ja prominenssi 349 metriä.
Kappeli vuoren huipulla.
Aféntis Christós sijaitsee Kreetan itäosassa Iraklionin ja Lasíthin alueyksiköiden rajalla. Se on Lasíthivuoriston toiseksi korkein huippu Díktivuoren Psathín huipun jälkeen. Vuoren huipulla on Kristuksen kirkastumiselle (Metamórfosi tou Sotíros) omistettu kappeli.
Vuorelle pääsee Euroopan kauko­vaellus­reittiä numero 4 Lasíthin ylätasangolta läheiselle Díkti-vuorelle, josta edelleen Aféntis Christókselle. Matka vuorelle on hyvin pitkä, vaikea ja vaarallinen. Paras aika kiivetä Aféntis Christókselle on säästä riippuen yleensä helmikuusta maaliskuuhun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aféntis Christós Wikimedia Commonsissa
Kreikan vuoret ja vuoristot
| --- | --- |
Korkeimmat vuoret (yli 2 000 m):  Ólympos  Smólikas  Vóras  Grámmos  Gkióna  Týmfi  Vardoúsia  Parnassós  Ída eli Psiloreítis  Páchnes  Kakardítsa  Taÿ́getos  Kyllíni  Aroánia  Varnoúntas  Tymfristós  Lákmos  Katarachiás  Vasilítsa  Falakró  Erýmanthos  Órvilos  Tringía  Doúsko  Piéria  Karáva  Tzéna  Lýgkos  Kakoplévri  Mavrovoúni  Pínovo  Oíti  Díkti  Avgó  Aféntis Christós  Vérno  Áskio  Kaliakoúda  Vérmio  Chatzí  Áthos  Bélles  Trapezítsa 
Vuoristot:  Ágrafa  Akarnaniká  Asteroúsia  Athamaniká  Bélles  Koúla  Kroússia  Lasíthi  Lefká Óri  Óri Kyparissías  Píndos  Rodópi  Thryptí
Kaarlo Kaarlonen

Kaarlo Herman Kaarlonen (20. toukokuuta 1892 Eurajoki – 28. joulukuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat varastonhoitaja Kaarlo Kustaa Kaarlonen ja Maria Boman. Hänet vihittiin avioliittoon Edit Maria Berghin kanssa vuonna 1919.
Opinnot

Kaarlonen kirjoitti ylioppilaaksi Rauman yhteislyseosta vuonna 1912 ja liittyi Satakuntalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1912–1915 ja 1920–1921 ja suoritti metsänhoitotutkinnon vuonna 1921. Hän kävi Suojeluskuntajärjestön komentajakurssin vuonna 1928.
Jääkärikausi

Kaarlonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Kaarlonen komennettiin Suomeen jääkärien etukomennuskunnan mukana 30. marraskuuta 1917 ja hän saapui Merikarvialle Aspuskäriin 8. joulukuuta 1917  aselaiva S/S Equityllä. Hänet komennettiin Suomeen palattuaan hänet komennettiin Kuopioon kouluttajaksi niin sanottuun kersanttikouluun, missä hän koulutti koulun saatua konekivääreitä itselleen niiden käyttöä. Hän otti osaa taisteluihin konekivääriosaston johtajana Kuopiossa, Mäntyharjulla ja Varkaudessa, jonka jälkeen hänet määrättiin 24. maaliskuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kaarlonen palveli sisällissodan jälkeen 1. konekiväärikomppanian päällikkönä edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Jääkärirykmentti n:o 3, Savon jääkärirykmentti n:o 3 ja Uudenmaan rykmentti. Hänet määrättiin 18. syyskuuta 1918 rykmentin konekivääriupseeriksi. Armeijasta hän erosi 5. elokuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi ensin Turun suojeluskuntaan, mistä hänet siirrettiin Kalvolan suojeluskunnan paikallispäälliköksi 1. kesäkuuta 1920. Kalvolasta hänet siirrettiin 1. helmikuuta 1921 paikallispäälliköksi Harlun suojeluskuntaan ja edelleen 31. tammikuuta 1923 Pirkkalan suojeluskuntaan, missä hän myös toimi paikallispäällikkönä. Suojeluskuntatyönsä ohella hän toimi valtion omistaman Siuron sahan apulaisjohtajana vuosina 1922–1926. Hän sai  nimityksen Mikkelin suojeluskuntapiirin päälliköksi 1. marraskuuta 1926.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodassa jalkaväkirykmentti 68 komentaja.
Kaarlonen toimi jatkosodassa Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1941-1943, Keski-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1943-1944 ja uudelleen Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana 1944.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 18. heinäkuuta 1917  Gewehrführer 12. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. huhtikuuta 1929  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1938 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Väestönsuojelun 1. lk. ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Viron suojeluskuntien Valkoinen risti  Latvian Suojeluskuntain ansioristi |
5. jääkäripataljoonan komppanianpäälliköt Pilppulassa 23. huhtikuuta 1918. Vasemmalta: Gustav Bertel Paulig, Hjalmar Fridolf Strömberg myöh. Siilasvuo, Lauri Johannes Saari ja Kaarlo Herman Kaarlonen
Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukko

Vuoden 1956 talviolympialaisissa oli mukana urheilijoita 30 eri maasta, jotka kilpailivat 24 eri tapahtumassa. Mitalitaulukon ykkössijan saavutti Neuvostoliitto.
Mitalitaulukko

| Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1956 talviolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Neuvostoliitto | 7 | 3 | 6 | 16 |
| 2 |  Itävalta | 4 | 3 | 4 | 11 |
| 3 |  Suomi | 3 | 3 | 1 | 7 |
| 4 |  Sveitsi | 3 | 2 | 1 | 6 |
| 5 |  Ruotsi | 2 | 4 | 4 | 10 |
| 6 |  Yhdysvallat | 2 | 3 | 2 | 7 |
| 7 |  Norja | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 8 |  Italia | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 9 |  Saksojen yhteisjoukkue | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 10 |  Kanada | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 11 |  Japani | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 |  Puola | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 12 |  Unkari | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä | 25 | 23 | 24 | 72 |
Lähde: Cortina d'Ampezzo 1956 olympic.it. Viitattu 22.1.2016. (englanniksi)
Hannu Kahakorpi

| Hannu Kahakorpi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. lokakuuta 1946 (ikä 78) Jyväskylä
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja elokuvatuottaja näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Hannu Olavi Kahakorpi (s. 7. lokakuuta 1946 Jyväskylä) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän kuuluu Gyllenbögelin aatelissukuun.
Kahakorpi kirjoitti ylioppilaaksi 1965 ja opiskeli Suomen teatterikoulussa vuosina 1966–1969. Hän on opiskellut myös elokuvamusiikkia Liverpoolissa (1999), tuotantoa, markkinointia ja käsikirjoittamista Lontoossa (2000, 2002) sekä muita opintoja Los Angelesissa (2001) ja vuonna 2002 Walesissa ja Manchesterissa.
Vuonna 1967 Kahakorpi oli yksi Ryhmäteatterin perustajajäsenistä. Hän on ollut Yle TV1:n näyttelijä (1969–1982), ohjaaja (1982–), tuottaja (1987–1997) ja päätuottaja (1997–2007). Lisäksi hän on toiminut Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen laitoksen tuntiopettajana (1989–1991). Vuodesta 2007 Kahakorpi on ollut Rainbow Productions Oy:n päätuottaja ja vuodesta 2009 Torniossa sijaitsevan Pohjoisen kulttuuri-instituutin elokuva- ja televisiotuotannon professori.
Kahakorpi on ohjannut muun muassa televisioelokuvan Onnellinen mies (1979) ja tv-sarjat Tuntemattomalle jumalalle (1993) ja Milkshake (1994, osittain). Hän vastasi Kotikadun (1995–2012) suunnittelusta ja toteutuksesta. Lisäksi Kahakorpi on tehnyt lukuisia televisioelokuvia TV1:lle sekä vieraillut ohjaajana vuonna 1988 DDR:n television Waltari-versiossa Gabriel komm zurück ja ohjannut ja tuottanut vuonna 1993 jakson ranskalaiseen Maigret-sarjaan.
Ohjauksia

Kuolleista herännyt (1975)
Onnellinen mies (1979)
13 mehiläistä (1982)
Lumikit (1986)
Irti maasta (1989)
Missä on suuri pohjoinen (televisioelokuva, 1991)
Tuntemattomalle jumalalle 1–5 (1993)
Milkshake 1–17 (1994, tuottajana ja osassa ohjaajana)
Kotikatu (1994–2012, suunnittelu ja toteutus)
Viisi tytärtäni (tv-elokuva, 1997)
Konsertto Mallorcalla (televisioelokuva, 1997)
Lacrimosa (televisioelokuva, 2008)
Päätalo (2008)
Rooleja

Punahilkka, 1968, Hannu, automekaanikko
Mommilan veriteot 1917, 1973, asianajaja Risto Ryti
Manillaköysi, 1976, seonnut alikersantti
Milkshake, 1994, komisario
Kotikatu, 1995, 2001, Seppo
Hovimäki, 1. kausi 1999, esittelijäsihteeri Stenius
Kotikatu, 1999, 2002, lääkäri
Raid, 2003, psykiatri Lapinlahdessa
Kotikatu, 2003–2004, 2006, Lauri Heinonen
Game Over, 2005, oikeuden puheenjohtaja
Raja 1918, 2007, kenraali Jyrinkoski
Päätalo, 2008, pankinjohtaja 1
Kirjoja

Hannu Kahakorpi on myös toimittanut Kotikatu-kirjasarjan:
Kotiinpaluu, 1999 (Gummerus)
Uusi kevät, 1999 (Gummerus)
Kuuma kesä, 2000 (Gummerus)
Jouluksi kotiin, 2000 (Gummerus)
Keväthäät, 2001 (Gummerus)
Tie tähtiin, 2001 (Gummerus)
Viimeinen vierailu, 2002 (Gummerus)
Äitien päivät, 2003 (Gummerus)
Aiheesta muualla

Hannu Kahakorpi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Hannu Kahakorpi Elonetissä.
Hannu Kahakorven töitä Ylen Elävässä arkistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Muut:  IdRef
Kaarle VII (keisari)

| Kaarle VII |
| --- | --- |
 Keisari Kaarle VII Albrekt. Georg Desmaréesin työpajan postuumi muotokuva n. 1745-1766.
Pyhä saksalais-roomalainen keisari
Valtakausi:  24. tammikuuta 1742 – 20. tammikuuta 1745
Kruunajaiset:  12. helmikuuta 1742, Frankfurtin Keisarillinen Pyhän Bartolomeuksen katedraali
Edeltäjä:  Kaarle VI
Seuraaja:  Frans I
Böömin kuningas
Valtakausi:  19. joulukuuta 1741 – 12. toukokuuta 1743
Kruunajaiset:  19. joulukuuta 1741, Pyhän Vituksen katedraali
Edeltäjä:  Maria Teresia
Seuraaja:  Maria Teresia
Baijerin vaaliruhtinas
Valtakausi:  26. helmikuuta 1726 – 20. tammikuuta 1745
Edeltäjä:  Maksimilian II Emanuel
Seuraaja:  Maksimilian III Joosef

Syntynyt:  6. elokuuta 1697 Bryssel, Espanjan Alankomaat
Kuollut:  20. tammikuuta 1745 (47 vuotta) München, Baijerin vaaliruhtinaskunta
Hautapaikka:  Theatinerkirche, München
Puoliso:  Maria Amalia
Lapset:  Maria Antonia  Theresa Benedicta Maksimilian III Joosef Maria Anna Josepha Maria Josepha
Koko nimi:  Karl Albrecht
Suku:  Wittelsbach
Isä:  Maksimilian II Emanuel
Äiti:  Theresa Kunigunda Sobieska
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Kaarle VII Albrekt (saks. Karl Albrecht); (6. elokuuta 1697 – 20. tammikuuta 1745) oli Baijerin vaaliruhtinas vuodesta 1726, Böömin kuningas vuosina 1741-1743 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuodesta 1742 aina kuolemaansa saakka.
Suku ja nuoruus

Kaarle Albrektin vanhemmat olivat Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuel ja puolalainen prinsessa Theresa Kunigunda Sobieska (1676–1730), joka oli Puolan kuningas Juhana III Sobieskin ja ranskalaisen hovinaisen, Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquien'in (1641– 1716) nuorin tytär.
Kaarle Albrekt oli vanhin poika ja hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista viisi eli aikuiseksi asti. Kaksi hänen nuoremmista veljistään ryhtyi kirkon palvelukseen: Klemens August (1700–1761), Kölnin arkkipiispa, Hildesheimin ruhtinaspiispa, Paderbornin piispa ja Johan Teodore (1703–1763), kardinaali, Regensburgin ruhtinaspiispa, Freisingin piispa ja Liègen piispa. Kolmas veli ryhtyi sotilasuralle: Ferdinand Maria Innocenz (1699–1738), keisarillinen kenttämarsalkka. Vanhemmasta sisaresta Maria Anna Karolinesta (1696–1750) tuli nunna.
Hänen perheensä jakautui poliittisesti Espanjan perimyssodan aikana, ja hän vietti useita vuosia kotiarestissa Itävallassa. Kuninkaallinen perhe oli lähtenyt Brysselistä ja palannut Müncheniin vuonna 1701. Hänen isänsä Maksimilian Emanuel pakeni Espanjan Alankomaihin sen jälkeen, kun oli hävinnyt Blenheimin taistelussa elokuussa 1704, ja Kaarle sekä hänen sisaruksensa jäivät äitinsä vaaliruhtinatar Theresa Kunigundan luokse Müncheniin, joka toimi sijaishallitsijana.
Toukokuussa 1705 Venetsiassa oleskelun jälkeen Itävallan viranomaiset kieltäytyivät sallimasta vaaliruhtinatar Theresa Kunigundan paluuta Baijeriin ja pakottivat hänet maanpakoon, joka kesti kymmenen vuotta. Isä Maksimilian Emanuel lähti myös maanpakoon Compiègneen, kun hänelle 29. huhtikuuta 1706 määrättiin keisarillinen kielto, koska hän oli ollut häviäjien puolella Ramilliesin taistelussa muutama päivä aikaisemmin.
Perhe saatiin kokoon vasta vuonna 1715. Saavutettuaan täysi-ikäisyyden elokuussa 1715 Kaarle teki opintomatkan Italiaan 3. joulukuuta 1715 – 24. elokuuta 1716. Vuonna 1717 hän palveli Baijerin apujoukoissa Itävallan ja Turkin sodassa.
Avioliitto

Kaarle Albrekt avioitui vuonna 1722 Itävallan arkkiherttuatar Maria Amalian kanssa, joka oli keisari Joosef I:n ja Brunswick-Lüneburgin prinsessa Wilhelmina Amalian (1673–1742) nuorempi tytär.
Baijerin kruununprinssi Karl Albrekt tapasi tulevan puolisonsa Maria Amalian vuonna 1717, vieraillessaan Wienissä osallistuakseen Belgradin piiritykseen. Hän käytti aikaa kaupungissa tutustuakseen keisarilliseen perheeseen, koska halusi avioitua Habsburg-sukuun dynastisista ja taloudellisista syistä. He tapasivat toisen kerran vuonna 1718. Karl Albrekt pyysi alun perin vanhemman sisaren Maria Josefinan kättä, mutta tämä oli jo kihloissa.
Tunnustettuaan vuoden 1713 laaditun pragmaattisen sanktion ja luovuttuaan oikeudestaan Itävallan ​​valtaistuimeen, Maria Amalia avioitui Karl Albertin kanssa 5. lokakuuta 1722 Wienissä. Häissä esitettiin Tomaso Albinonin ooppera I veri amici, "Tosiystävät", mutta Wienissä häitä ei vietetty yhtä suurellisesti kuin Münchenissä, jossa hääjuhlat kestivät 17. lokakuuta lähtien aina 4. marraskuuta saakka.
Pariskunta asui Nymphenburgin linnassa Münchenissä ja heille syntyi avioliiton aikana seitsemän lasta, joista neljä eli aikuisiksi. Vuonna 1734 Karl Albert nimesi Nymphenburgin palatsipuistossa sijaitsevan Amalienburgin metsästyslinnan vaimonsa mukaan. Heidän suhdettaan kuvattiin kohtalaisen onnelliseksi aviomiehen uskottomuudesta ja aviottomista lapsista huolimatta, koska heillä oli samankaltainen ​​persoonallisuus ja samanlaiset kiinnostuksen kohteet. Molemmat nauttivat hovielämästä, loistosta ja juhlista, ja he tekivät yhdessä Baijerin hovista kulttuurikeskuksen.
Kruununtavoittelu

Edellinen keisari Kaarle VI oli säätänyt pragmaattisen sanktion taatakseen tyttärensä Maria Teresian kruununperimyksen. Kaarle Albrekt oli keisari Joosef I:n vävy ja vaati Habsburgien maita itselleen Kaarle VI:n kuoltua. Hän liittoutui Ranskan ja Espanjan kanssa Itävaltaa vastaan ja aloitti näin Itävallan kruununperimyssodan. Kaarle Albrekt aikoi hyökätä Wieniin, mutta ranskalaiset liittolaiset valloittivatkin Böömin, ja niin hänet kruunattiin ensin Böömin kuninkaaksi ja puoliso Maria Amalia Böömin kuningattareksi, kuukautta myöhemmin roomalaisten kuninkaaksi ja helmikuussa 1742 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi Frankfurtissa vaaliruhtinaiden äänestyksen jälkeen. Samalla kruunattiin myös Maria Amalia keisarinnaksi.
Pian kruunauksen jälkeen itävaltalaiset valtasivat jälleen tärkeitä osia Kaarlen maista, ja sota jatkui. Hän valtasi Münchenin takaisin lokakuussa 1744 ja palasi kaupunkiin kihdin ja sotaväsymyksen runtelemana. Kolme kuukautta myöhemmin hän kuoli 47-vuotiaana 20. tammikuuta 1745 ja hänet haudattiin Münchenin Theatiner-kirkkoon.
Perintö

Kaarle Albrektin kuoltua Maria Teresia sai miehensä Frans I:n kruunatuksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi ja alkoi nimittää itseään ”Rooman keisarinnaksi”, vaikkei häntä koskaan sellaiseksi kruunattu. Baijerin vaaliruhtinaaksi tuli Kaarle Albrektin poika Maksimilian III Joosef, joka teki äitinsä Maria Amalian vaikutuksella rauhan Maria Teresian kanssa ja luopui vaatimuksista Habsburgien maihin tai keisariuteen.
Lapset

Aviovaimonsa Maria Amalian kanssa Kaarle VII:llä oli seitsemän lasta, joista neljä eli aikuisiksi:
Maksimiliana Maria (12. huhtikuuta 1723), kuoli vuorokauden ikäisenä
Maria Antonia Walburgis Symphorosa (1724–1780), Saksin vaaliruhtinatar ja säveltäjä, avioitui vuonna 1747 serkkunsa Fredrik Kristianin kanssa. Heille syntyi yhdeksän lasta.
Teresa Benedicta Maria (1725–1743), kuoli 17-vuotiaana joko isorokkoon tai vesirokkoon
Maksimilian III Joosef (1727–1777) Baijerin vaaliruhtinas, avioitui vuonna 1747 August III:n ja Maria Josefinan tyttären, serkkunsa Saksin prinsessa Maria Anna Sofian (1728– 1797) kanssa, heillä ei ollut jälkeläisiä
Josef Ludvig Leopold (25. elokuuta 1728 – 2. joulukuuta 1733), kuoli viisivuotiaana
Maria Anna Josefa (1734–1776), avioitui vuonna 1755 Ludwig Georgin, Baden-Badenin maakreivin (1702–1761) kanssa, joka oli yli 30 vuotta vanhempi, heillä ei oilut jälkeläisiä
Maria Josefa Antonia (1739–1767), avioitui vuonna 1765 pikkuserkkunsa keisari Joosef II:n kanssa, heillä ei ollut jälkeläisiä
Lisäksi Kaarle VII:llä oli kaksi aviotonta lasta suhteesta hovinainen, kreivitär Sofie Karoline von Ingenheimin (1704–1749) kanssa:
Maria Josepha, naimisissa vuodesta 1736 Emmanuel-François-Joseph Comte de Bavièren (1695–1747), isänsä velipuolen kanssa
Frans Ludwig, Holnsteinin kreivi (1723–1780), avioitui Anna Marie zu Löwenfeldin (1735–1783), Kölnin vaaliruhtinaspiispa, Klemens August von Bayernin tyttären kanssa. Heillä oli jälkeläisiä: Maksimilian Joosef, Holnsteinin kreivi, avioitui Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürstin prinsessa Maria Josefinan (1774–1824), prinssi Kaarle Albert II:n tyttären kanssa.