stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metsäsauna
Rakenne

Metsäsaunat rakennettiin nopeasti ja yleensä paikan päältä saatavista tarvikkeista. Sijoituspaikka valittiin rinteestä, johon rakennus sijoitettiin puolittain maan sisään. Näin osa seinistä muodostui maapenkasta. Maan päällä oli muutama hirsikerta, ja vain alarinteen puoleinen seinä eli oviseinä oli kokonaan hirrestä. Hirsiä ei välttämättä sovitettu toisiinsa veistämällä, vaan ne käytettiin pyöreinä, ja raot tiivistettiin sammalella.
Perustus oli multapenkki, joka eristettiin sisäpuolelta sammalella, ja ulkopuolelle ladottiin luonnonkivistä sokkeli. Sokkeliin jätettiin tuuletusaukkoja, joista johti puinen tuuletushormi multapenkin läpi. Kylmäksi ajaksi tuuletusaukot suljettiin, muulloin ilman annettiin kiertää perustuksessa.
Saunassa oli harjakatto, jonka kohdalla, keskikäytävällä, oli asumuksen korkein kohta. Ainoastaan siinä saavutettiin seisomakorkeus.
Saunan yhdessä nurkassa oli tulisijana luonnonkivistä ladottu kiuas. Seiniä kiersivät istuin- ja makuusijat eli ritsit, jotka muodostuivat maapenkistä. Maapenkin katteena oli vitsas- ja havukerroksia, ja niiden päällä saattoi olla huopia.
Muut rakennukset metsäsaunan yhteydessä

Ruoanlaittoa varten rakennettiin erillinen kota, jossa oli keskiliesi. Lisäksi saattoi olla maauuni leivän paistamista varten.
Metsäsauna Pielisen museossa Lieksassa.
Metsänätkelmä

| Metsänätkelmä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Alaheimo::  Faboideae
Suku::  Nätkelmät Lathyrus
Laji::  sylvestris
Kaksiosainen nimi
 Lathyrus sylvestris  L. 
Katso myös
   Metsänätkelmä Wikispeciesissä   Metsänätkelmä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Metsänätkelmä (Lathyrus sylvestris) on monivuotinen, ruohovartinen hernekasvi.
Ulkonäkö

Metsänätkelmä kasvaa usein tiheinä kasvustoina. Sillä on runsaasti haarova juuristo, ja sen maarönsyt ovat jopa useiden metrien mittaisia. Varret kasvavat enimmäkseen maan pintaa pitkin, mutta saattavat myös kiivetä muuhun kasvillisuuteen tukeutuen jopa metrin korkeuteen. Varsi muodostuu noin 10 cm pituisista jokseenkin suorista osista, joiden välisistä taitteista lehdet kasvavat. Varret ja lehtiruodit ovat leveälti siipipalteiset. Lehdet ovat parilehdykkäiset, mutta muodostuvat yleensä vain yhdestä lehdykkäparista. Lehdykät ovat 5–15 cm pitkiä, suikeita, yleensä varsin kapeita (1–2 cm). Lehdyköiden välissä lehtiruodin jatkeena on kärhi, joka on kärkiosastaan monihaarainen. Kukinnot on pitkien (15–20 cm), pystyjen, lehtihangoista lähtevien kukintoperien päissä olevia, 3–10-kukkaisia terttuja. Kukat ovat jopa kahden senttimetrin läpimittaisia. Teriö on punainen, yleensä siivet punaisimmat, venho ja purjeen ulkopinta vaaleimmat, jopa vihertävät. Palot ovat 4–7 cm pitkiä, ruskeita. Laji muistuttaa koristekasvina kasvatettavaa tuoksunätkelmää eli tuoksuhernettä (Lathyrus odoratus).
Levinneisyys

Metsänätkelmä on eurooppalainen laji, jonka levinneisyysalue kattaa havumetsävyöhykkeen eteläosan ja lehtimetsävyöhykkeen Keski- ja Itä-Euroopassa. Ruotsissa sitä esiintyy yleisenä Gästriklandin ja Taalainmaan eteläosan tasalle, Norjassa enimmäkseen vain maan kaakkoisessa, ilmastoltaan mantereisimmassa osassa. Se puuttuu tai on harvinainen Länsi-Euroopan mereisemmän ilmaston alueella. Etelässä levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjaan ja Portugaliin, Italiaan ja Balkanin pohjoisosaan. Keski- ja Etelä-Euroopassa on Suomessa esiintyvän metsänätkelmän lisäksi kaksi lehdyköitten määrän ja muodon perusteella erottuvaa muotoa, joita voidaan pitää alalajeina tai erillisinä lajeina.
Suomessa metsänätkelmä on levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla ja suosii valoisia, lämpimiä kasvupaikkoja, kuten harvapuustoisia rinteitä ja metsien aukkopaikkoja. Se viihtyy ravinteikkaalla maalla ja sietää varsin hyvin kuivuutta. Sen luontaisia kasvupaikkoja ovat rehevänpuoleiset, valoisat rinnemetsät, kuten maapohjaltaan riittävän hikevät harjumänniköt. Metsästä se voi levitä kuiville rinneniityille tai tieleikkauksiin. Metsänätkelmä on paikoin melko yleinen Etelä-Hämeessä, Etelä-Karjalassa ja Etelä-Savossa, erityisesti Salpausselkien liepeillä. Harvinaisena se kasvaa tämän alueen länsi- ja pohjoispuolilla Ahvenanmaalla, eteläisessä Satakunnassa, Pirkanmaalla, Keski-Suomen eteläosassa, Kuopion tienoilla ja Pohjois-Karjalassa eteläisimmässä osassa. Myös Suomenlahden rannikkoseudulla se on harvinainen.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Metsänätkelmän (Lathyrus sylvestris) levinneisyys Suomessa
Luontoportti: Metsänätkelmä (Lathyrus sylvestris)
ITIS: Lathyrus sylvestris (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Lathyrus sylvestris (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q163796  Wikispecies: Lathyrus sylvestris  APDB: 146810  BioLib: 39998  Calflora: 9355  CoL: 6P346  EoL: 703984  EPPO: LTHSY  EUNIS: 170898  FNA: 242416724  GBIF: 5356623  GRIN: 21619  iNaturalist: 82740  IPA: 32960  IPNI: 502035-1  IRMNG: 10763642  ISC: 77963  ITIS: 25881  IUCN: 176568  MichiganFlora: 1313  NatureServe: 2.151788  NBN: NBNSYS0000003303  NCBI: 313117  NZOR: 0d3c753b-27f1-4615-986c-8aa9aea42ad0  NZPCN: 3362  Observation.org: 6957  Open Tree of Life: 308780  PfaF: Lathyrus sylvestris  Plant List: ild-8886  PLANTS: LASY  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:502035-1  RHS: 48530  Tropicos: 13021742  VASCAN: 5758  WisFlora: 4022  WFO: wfo-0000213824  Laji.fi: MX.39005
Pyörrevirta

Pyörrevirta on muuttuvan magneettikentän vaikutuksesta syntyvä sähkövirta johtavissa materiaaleissa, esimerkiksi metalleissa. Ilmiötä voidaan käyttää hyväksi mm. metallintunnistimissa, pyörrevirtajarruissa sekä induktiivisessa kuumentamisessa. Virranahtoilmiön (skin-efekti) vuoksi virta ahtautuu johtimen pintaosiin. Tämä ilmiö on merkittävä vain suurilla taajuuksilla ja paksuilla johtimilla ja vaihtelee materiaalin mukaan.
Magneettivuon muutos indusoi johtimeen pyörrevirtoja kohtiin, joissa magneettivuon tiheys muuttuu. Muutokset voivat johtua kappaleen liikkeestä magneettikenttään nähden tai magneettikentän muutoksesta. Kumpiakin käytetään hyväksi esimerkiksi induktiivisessa kuumennuksessa.
Pyörrevirtojen aiheuttama magneettikenttä pyrkii esimerkiksi jarruttamaan kappaleen heilahtamista magneettikenttään ja siitä pois.
Pyörrevirrat muuntajissa

Pyörrevirrat aiheuttavat muuntajissa energiahäviöitä lämmittämällä muuntajan sydänmateriaalia, sekä aiheuttamalla vastakkaissuuntaisen sähkömotorisen voiman muuntajan käämeihin. Häviöiden minimoimiseksi sydän rakennetaan toisistaan eristetyistä levyistä yhtenäisen sydänmetallikappaleen sijaan. Jakelumuuntajien sydämet kuitenkin valmistetaan aina kidesuunnatusta muuntajalevystä.lähde?
Induktiivinen kuumennus

Vaihtomagneettikentässä sähköä johtavaan kappaleeseen indusoituu  pyörrevirtoja. Kuumennettavan kappaleen lähellä olevassa käämissä kulkeva vaihtovirta synnyttää magneettivuon, joka tunkeutuu kuumennettavaan kappaleeseen. Lenzin lain mukaan magneettivuo indusoi sähkömotorisen voiman, joka synnyttää pyörrevirtoja. Joulen lain mukaan nämä pyörrevirrat muuttuvat lämmöksi. Myös hystereesihäviöt voivat aiheuttaa lämpenemistä kuumennettaessa magneettisia aineita kyseisellä menetelmällä.
Kuumennusvoimakkuuteen vaikuttavat magneettikentän voimakkuus, metallikappaleen magneettiset ja sähköiset ominaisuudet sekä kelan etäisyys kuumennettavasta metallikappaleesta.
Induktiivista kuumennusta käytetään hyväksi sulatettaessa metalleja induktiouuneissa. Metallikappale laitetaan lämpöä kestävään eristeastiaan, jonka ympärillä on käämi. Käämissä kulkee vaihtovirta, jonka taajuus on n. 1 kHz. Kuumennettavan materiaalin resistanssin vuoksi pyörrevirrat synnyttävät tehohäviöitä, jotka nostavat lämpötilan metallin lähelle sulamispistettä Curien pisteeseen. Induktiivisen kuumennuksen etuja ovat paikallinen saasteettomuus, hyvä säädettävyys sekä sulan metallin lisäaineiden helppo hallinta.
Monet uudet keittiöliedet toimivat induktiolla. Näiden liesien etuna tavallisiin nähden on, ettei levy kuumene lainkaan.  Induktioliesissä käytetään kattiloita, joiden pohjassa on ferromagneettista materiaalia, mikä vahvistaa indusoituneen magneettikentän voimakkuutta.  Lisäksi magneettisen materiaalin hystereesihäviöt hieman kasvattavat häviötehoa ja tehostavat kuumennusvaikutusta.  Induktioliesi ei yksinään aiheuta palovaaraa, jos se unohdetaan tai kytketään vahingossa päälle, mikäli levyn päällä ei ole kattilaa tai muuta metalliesinettä.
Kilowattituntimittari

Perinteisessä kilowattituntimittarissa vaihtovirta synnyttää alumiinilevyyn pyörrevirtoja, joiden vaikutuksesta levy pyrkii pyörimään. Kestomagneetin aiheuttamat pyörrevirrat jarruttavat pyörimistä; alumiinilevyn akseli on kytketty kierroslaskuriin ja mittarin näyttöön.
Kuntopyörä

Uusimmissa kuntopyörissä käytetään pyörrevirtajarrua, jonka idea on melko yksinkertainen. Poljettaessa kuntopyörällä liike-energia pyörittää isoa metallilevyä, johon indusoituu pyörrevirtoja paikallaan olevan magneetin ansiosta. Usein magneetteja on kaksi, jolloin metallilevy pyörii näiden magneettien välissä. Levyyn indusoituneet pyörrevirrat pyrkivät vastustamaan sen pyörimistä, ja tämä tuntuu polkimissa vastuksena.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
NDT Resource Center - Eddy Currents (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Michaelis–Arbuzov-reaktio

Yleisiä esimerkkejä Michaelis–Arbuzov-reaktioista
Michaelis–Arbuzov-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa fosforiesteri reagoi alkyylihalidien kanssa muodostaen oksifosforiesterin. Reaktion raportoivat ensimmäisen kerran August Michaelis ja R. Kaehne vuonna 1898 ja Aleksandr Arbuzov kehitti reaktiota edelleen laajentaen lähtöainevalikoimaa ja julkaisi tutkimuksensa vuonna 1906.
Reagenssit ja mekanismi

Michaelis–Arbuzov-reaktio tapahtuu fosfiiteille, fosfinaateille tai fosfiniiteille ja tuotteiksi muodostuu fosfonaatteja, fosfinaatteja tai fosfiinioksideja. Alkyylihalideista reagoivat parhaiten primääriset ja sekundääriset reagoivat heikommin. Tertiääriset alkyylihalidit eivät reagoi. Siirtymämetalliyhdisteet katalysoivat Michaelis–Arbuzov-reaktiota. Reaktio vaatii tapahtuakseen usein yli 100 °C:n lämpötilan. Michaelis–Arbuzov-reaktion mekanismin ensimmäinen vaihe on fosforiatomin ja alkyylihalidin SN2-reaktio. Välivaiheena muodostuu fosfoniumkationi ja seuraavassa vaiheessa halidi-ioni reagoi toisella SN2-reaktiolla ja tuotteeksi muodostuu oksifosforiesteri.
Metsälehväsammalet

| Metsälehväsammalet |
| --- | --- |
 Poimulehväsammal Plagiomnium undulatum
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Hiirensammalet Bryales
Heimo::  Lehväsammalet Mniaceae
Suku::  Metsälehväsammalet Plagiomnium  T.J.Kop.
Katso myös
   Metsälehväsammalet Wikispeciesissä   Metsälehväsammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Metsälehväsammalet  (Plagiomnium) on sammalten suku, johon kuuluu 9 Suomessa kasvavaa lajia. Niiden taksonomia on muuttumassa. Monet lehväsammalet ovat Suomessa alueellisesti uhanalaisia.
Ulkonäkö ja koko

Lehväsammalilla on muihin sammaliin verrattuna isot lehdet.
Elinympäristö

Lehväsammalia kasvaa lehtomaisissa metsissä maassa, kivien päällä ja nurmikon seassa.
Lajeja

Idänlehväsammal (Plagiomnium drummondii)
Isolehväsammal (Plagiomnium medium)
Korpilehväsammal (Plagiomnium ellipticum)
Lehtolehväsammal (Plagiomnium affine)
Metsälehväsammal (Plagiomnium cuspidatum)
Nokkalehväsammal (Plagiomnium rostratum)
Pohjanlehväsammal (Plagiomnium curvatulum)
Poimulehväsammal (Plagiomnium undulatum)
Tihkulehväsämmal (Plagiomnium elatum)
Aiheesta muualla

Tauno Ulvinen, Kimmo Syrjänen ja Susanna Anttila (toim.), Suomen sammalet - levinneisyys, ekologia, uhanalaisuus, Suomen ympäristökeskus, Helsinki 2002, ISBN 952-11-1153-4 (PDF), painetussa muodossa ISBN 952-11-1152-6 (nid.)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q146282  Wikispecies: Plagiomnium  CoL: 6R9M  EoL: 87928  EPPO: 1PXMG  FNA: 125698  GBIF: 2677619  iNaturalist: 122672  IRMNG: 1342183  ITIS: 16048  NBN: NHMSYS0000310309  NCBI: 3230  NZOR: 413c52f0-b3d5-405f-b5b8-cd83801ce4ab  Open Tree of Life: 769677  PLANTS: PLAGI7  Tropicos: 35000964  uBio: 443486  WFO: wfo-4000029993
Michelsonin–Morleyn koe

Michelsonin interferometrin toimintaperiaate
Michelsonin-Morleyn koe (1887) oli koejärjestely, jolla pyrittiin selvittämään ns. eetterituulen vaikutus valon nopeuteen. Kokeen tuloksena eetterituulta ei löydetty. Albert Michelson sai tämän tutkimuksen ansiosta Nobelin palkinnon 1907. Kokeen toinen järjestäjä oli Edward Williams Morley.
Kokeen lähtökohtana oli ajatus siitä, että maailmankaikkeuden täyttäisi jonkinlainen eetteriksi kutsuttu massaton väliaine, jossa sähkömagneettinen säteily voisi liikkua. Tällöin maapallon liikkeen eetterin suhteen pitäisi aiheuttaa Maan pinnalla havaittava "eetterituuli". Valon suunnan ja eetterituulen välisen kulman pitäisi vaikuttaa valon nopeuteen. Kokeen tarkoituksena oli havaita "sivutuuleen" ja "vastatuuleen" liikkuneiden valonsäteiden eri nopeuksista aiheutunut vaihe-ero. Kokeessa ei kuitenkaan onnistuttu saamaan varmaa tulosta, sillä vaikka laitteella mitattiin pieni "nopeus", se mahtui mittausvirheen rajoihin. Koetta pidetään yhtenä kuuluisimmista epäonnistuneista kokeistakenen mukaan?.
Kirjallisuutta

Jaffe, Bernard: Michelson ja valon nopeus. Luontoa tieteen valossa 9. Suom. Reino Tuokko. WSOY, 1962.
Merikasarmi

| Merikasarmi |
| --- | --- |
 Merikasarmin pohjoinen eli meren puoleinen julkisivu. Kirjasto ja oikeudellinen osasto sijaitsevat etualalla olevassa B-rakennuksessa. Keskellä on A-rakennus eli päärakennus. Taustalla oikealla on H-rakennus.
Osoite:  Laivastokatu 22 PL 176, 00023 Valtioneuvosto
Sijainti:  Helsinki
Valmistumisvuosi:  1820
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel
Käyttäjä:  Suomen ulkoministeriö
Julkisivumateriaali:  kivi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merikasarmi (alkujaan Katajanokan kasarmi) on Helsingin Katajanokalla sijaitseva alun perin venäläisen sotaväen käyttöön 1816–1820 rakennettu kasarmialue, joka on nykyään Suomen ulkoministeriön toimitiloina. Kasarmirakennukset on suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel. Ennen 1980-luvun lopussa tapahtunutta ulkoministeriön muuttoa alueelle rakennukset kunnostettiin ja osittain uudisrakennettiin arkkitehtiprofessori Erik Kråkströmin suunnitelman mukaan.
Merikasarmin pohjoispuolella Katajanokan laiturissa ovat Suomen valtion jäänmurtajat.
Historia > Venäjän keisarikunnan hanke

Merikasarmi sijaitsee Katajanokan pohjoisrannalla lähellä niemen kärkeä. Katajanokalla nykyisen Katajanokan Kasinon alueelle oli jo Uudenkaupungin rauhan aikoihin 1721 sijoitettu tykkipatteri. Tykistöä Helsingissä oli myöhemmin erityisesti Viaporissa. Vuonna 1812 tykistöpihaa päätettiin käyttää kasarmialueen pohjana. Helsingin kaupungin pääkaupunkiasemakaavan piirtäjänä toimi Johan Albrecht Ehrenström.
Rahoitus rakennuksiin tuli Venäjän keisarikunnasta Aleksanteri I:n käskykirjeellä 1816. Carl Ludvig Engel saapui maaliskuussa 1816 suunnittelemaan rakennusta ja kolmen kuukauden jälkeen se oli valmis Nikolai I:lle esiteltäväksiselvennä. 1826 määrättiin kahden siipilisärakennuksen rakentamisesta: keittiösiiven ja upseereiden majoitussiiven. Nämä lisärakennukset valmistuivat pääosiltaan 1838 mennessä. Kasarmin länsipäähän valmistui siipiosa 1825, mutta Engelin suunnittelema itäsiipi jäi tässä vaiheessa rakentamatta. Katajanokan kasarmilla myös pidettiin alkuvuosina ortodoksisia jumalanpalveluksia. Kasarmin ensimmäiset sotilaat edustivat Venäjän keisarikunnan armeijan maavoimia.
Historia > Katajanokan kasarmista merikasarmiksi

Vuonna 1832 kasarmi siirtyi kaksi vuotta aikaisemmin perustetun Suomen meriekipaasin käyttöön.  Tämän vuoksi alun perin Katajanokan kasarmiksi kutsuttua aluetta ryhdyttiin kutsumaan merikasarmiksi. Suomen meriekipaasi, laivaton laivaston yksikkö, kuitenkin lakkautettiin 1880, kun Suomen suuriruhtinaskunnan armeija siirtyi ammattiarmeijasta asevelvollisuusarmeijaan. Tämän jälkeen kasarmi siirtyi jälleen venäläisen sotaväen käyttöön, ja alueesta tuli Venäjän Itämeren laivaston vahva tukikohta. Suomen suuriruhtinaskunnan kenraalikuvernöörit Helsingissä pitivät Katajanokan kasarmia ilmastoltaan epäterveellisenä venäläisille sotilaille.
Historia > Suomen itsenäistymisen jälkeen

Suomen itsenäistyttyä Merikasarmi siirtyi Suomen laivaston käyttöön. Suomen merivoimien esikunta oli alueella vuoteen 1958 saakka. Kaartin pataljoonan käytössä Merikasarmi oli vuoteen 1968 saakka, jolloin se siirtyi Santahaminaan ja Taivallahteen.
Vuonna 1972 Suomen valtioneuvosto päätti ottaa rakennuksen Suomen ulkoasiainministeriön haltuun, mikä kuitenkin toteutui vasta 1980-luvun lopulla. Viimeisenä sotilaallisena laitoksena siellä toimivat vielä vuosina 1980–1985 Pää­esi­kunnan sähkö­tekninen osasto ja viesti­osasto. Toisen maailmansodan jälkeen perustettu Valmet piti telakkaansa alueella ja poistui Merikasarmilta Vuosaareen 1975.
Varuskunnan ja myöhemmin Valmetin telakan käytössä oli ollut laajahko alue Katajanokan itäkärjessä. Varsinaisten kasarmirakennusten ympärillä oli joukko tiilisiä ja puisia huolto- ja varastorakennuksia. Sen jälkeen kun telakka oli poistunut alueelta, kasarmien etelä- ja itäpuolelle rakennettiin asuntoalue, joka tunnetaan Katajanokan ”uutena puolena”. Osa vanhoista tiilirakennuksista kasarmin länsipuolella kuitenkin säilytettiin, ja niissä toimii nykyisin muun muassa ala-asteen koulu.
Ulkoministeriö muutti Merikasarmiin 22 eri toimipaikasta eri puolilta Helsinkiä tammikuun 1986 ja syyskuun 1989 välisenä aikana.
Merikasarmin C- ja G-rakennusten välinen piha eli sisäpiha nimettiin vuonna 2009 Martti Ahtisaaren aukioksi presidentti Martti Ahtisaaren mukaan. Aukion alkuperäinen tarkoitus oli toimia varuskunnan harjoituskenttänä ja seremoniapihana.
Marraskuussa 2018 Merikasarmissa alkoi rakennuksen historian mittavin remontti. Remontin tavoitteena on muuttaa tiloja moderneimmiksi ja toimistokäyttöön sopivammiksi, ja samalla muun muassa kaikki rakennuksen talotekniikka rakennetaan uudelleen. Remontin jälkeen rakennuksessa on tilaa yli 800 työntekijälle aiemman noin 400 sijasta. Remonttia hallinnoi Senaatti-kiinteistöt ja sen urakoitsijana toimii NCC. Remontin kustannusarvio on noin 88 miljoonaa euroa.
Historia > Kasarmin käyttäjät

Helsinkiin sijoitettu venäläinen sotaväki 1820–1832
Suomen meriekipaasi 1832–1880
Venäjän Itämerenlaivasto 1880–1917
Suomen laivasto 1918–1959
Kaartin pataljoona 1958–1968
Pääesikunnan sähkötekninen osasto ja viestiosasto 1. kesäkuuta 1980 – 30. huhtikuuta 1985
Suomen ulkoasiainministeriö 1986–1989 alkaen
Rakennukset

Merikasarmi on arkkitehtonisesti merkittävä usean rakennuksen kokonaisuus, joka koostuu A-, B-, C-, D-, E-, F-, G- ja H-rakennuksista. Osa rakennuksista on alkuperäisiä 1800-luvulta, osa on rakennettu myöhemmin aikaisemmin rakennettujen rakennusten ulkonäköön sopiviksi.
Rakennukset > A-rakennus (Päärakennus, Matruusirakennus)

Merikasarmin päärakennus, A-rakennus, on aikaisemmalta nimeltään Matruusirakennus. Se valmistui 1820.
A-rakennus sijaitsee Katajanokan laiturin suuntaisesti sijaitsevalla Laivastokadulla. Ulkoasiainministeriön kaikkien rakennusten postiosoite on Laivastokatu 22.
Rakennukset > A-rakennus (Päärakennus, Matruusirakennus) > Ensimmäinen kerros > Ritarikatusali

Ritarikatusali on Merikasarmin auditorio, jossa pidetään pitkähköjä tiedotustilaisuuksia. Ritarikatusalin eteistilassa on Suomen ulkoasiainministeriön aikaisempaa toimipaikkaa, Valtioneuvoston linnan itäisintä, Ritari­kadun varrella sijaitsevaa siipeä kuvaamaan otettu Ritarikatu-kyltti.
Rakennukset > A-rakennus (Päärakennus, Matruusirakennus) > Ensimmäinen kerros > Engelin sali

Engelin sali on kellarisali, jonka sisäpuolella näkyy punaisia tiiliä kellariravintolan tapaan. Sinne on helppo tulla jäänmurtajien puolelta, Katajanokan pohjoispuolelta merenpuoleisen katusason suurista lasiovista. Tilassa pidetään erilaisia laajahkoja tiedotustilaisuuksia.
Rakennukset > A-rakennus (Päärakennus, Matruusirakennus) > Toinen kerros

Toisessa kerroksessa sijaitsevat ulkoasiainministerin toimisto, valtiosihteerin toimisto sekä poliittisen osaston johto.
Rakennukset > A-rakennus (Päärakennus, Matruusirakennus) > Kolmas kerros

Kolmannessa kerroksessa sijaitsee Eurooppa- ja ulkomaankauppaministerin toimisto sekä osa taloudellisten ulkosuhteiden osastoa.
Rakennukset > A-rakennus (Päärakennus, Matruusirakennus) > Kolmas kerros > Pääkäytävä

Ulkoasiainministeriön pääkäytävällä on ulkoasiainministeriön johtoa. Kapeaa käytävää valaisevat funktionalistiset valaisimet.
Käytävän länsipäässä on Suomen ulkoasiainministereiden valokuvat ja lintuaiheinen veistos.
Kolmannessa kerroksessa on sijainnut komppaniasali, jossa on voitu pitää sulkeisjärjestysharjoituksia sisällä käännettävien vuoteiden vuoksi. Ajatuksena oli säästää sotilaita raa’alta meri-ilmalta sulkeisharjoittelun vuoksi. Sotilaiden terveyden vuoksi olivat kenraalikuvernöörit Fabian Steinheil ja Arseni Zakrevski huolissaan. Carl Ludvig Engel suunnitteli rakennusteknisesti tehokkaan lämmityksen, sellaisen, että hänen itsensäkin mukaan kolmenkymmenen pakkasasteen ulkolämpötilassa oli sisällä niin valtavan kuuma, että luulin kuolevani.
Rakennukset > B-rakennus (itäiset kurtiinihuoneet)

Matruusirakennuksen itäpuolella sijaitsee itäisten kurtiinihuoneiden rakennus, jossa on Suomen ulkoasiainministeriön oikeudellinen osasto ja kirjasto. B-rakennus sisältyi jo Engelin alkuperäiseen suunnitelmaan, mutta jäi tuotlloin toteuttamatta. Kun alue 1980-luvulla muutettiin nykyiseen muotoonsa ,eli ulkoasiainministeriön käyttöön, B-rakennus kuitenkin rakennettiin julkisivultaan Engelin suunnitelman mukaiseksi, H-rakennuksen kaltaiseksi, jolloin se täydentää A- ja B- rakennusten muodostaman alueen pohjoisjulkisivun symmetriseksi.
Ulkoasiainministeriön kirjasto sijaitsee pohjoispuolisten rakennusten itäpuolella niin kuin oikeudellinen osastokin. Kirjastossa on 30 000 nidettä ja kirjastossa on aineistoa 1918 alkaen noin kaksitoista hyllykilometriä. Asiakirjojen pääasiallinen salassapitoaika on 25 vuotta. Kirjasto on avoinna myös yleisölle virka-aikana ja kirjoja voidaan lainata henkilöllisyys todistamalla ja yhteystiedot jättämällä.
Rakennukset > C-rakennus

C-rakennus on Merikasarmin itäpuolella oleva pohjois-eteläsuuntainen rakennus, jonka tuntee siitä, että sen katolla on kaksi suurta jagiantennia, joilla voidaan vastaanottaa ulkomailta lähetettyjä radioviestejä. C-rakennuksen yhdistää entiseen sairaalarakennukseen, nykyiseen E-rakennukseen, Merikasarmikadun suuntainen D-rakennus.
Rakennukset > D-rakennus

D-rakennus yhdistää C-rakennuksen E-rakennukseen. Se sijaitsee Merikasarminkadun puolella.
Rakennukset > E-rakennus (sairaalarakennus)

Merikasarmin sairaalarakennus valmistui 1838. Se sijaitsee Merikasarminkadun puolella.
E-rakennuksen yhdistää G-rakennukseen länsipuolella F-rakennus ja itäpuolella C-rakennukseen D-rakennus.
Rakennukset > F-rakennus

F-rakennus yhdistää sairaalarakennuksen G-rakennukseen. F-, E- ja D-rakennukset sijaitsevat toisiinsa kiinni rakennettuina rivissä Merikasarminkadun puolella.
Rakennukset > G-rakennus

G-rakennuksessa sijaitsee Eurooppa-osaston EU:n laajentumisen ja Länsi-Balkanin yksikkö, Itäosasto, sekä osa taloudellisten ulkosuhteiden osastoa. Rakennus on yhdistetty F-rakennuksella sairaala-, eli E-rakennukseen. G-rakennuksessa sijaitsee Ehrensvärd-tila, jossa Suomessa käyvät suurlähettiläät pitävät yhteisen istunnon ennen asemamaihinsa palaamistaan.