stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
GPS-viikon pyörähdys

GPS-viikon pyörähdys tarkoittaa GPS-järjestelmän antamassa ajassa tapahtuvaa virhettä. Tämä on ennakoitu tapahtuma, jonka tiedetään johtuvan järjestelmän suunnittelun aikana tehdyistä päätöksistä. Järjestelmässä viikolle on varattu 10 bittiä, mikä kattaa 1 024 viikkoa, ja tämän jälkeen luku pyörähtää ympäri eli palaa nollaan.
GPS:n aika alkaa 6. tammikuuta 1980, ja ensimmäinen epookkihetki päättyi 21.-22. elokuuta 1999. Toinen päättyi 6. huhtikuuta 2019. Seuraava on 20. marraskuuta 2038.
HMS Britannia (1762)

| HMS Britannia (myöh>  HMS Princess Royal, HMS St. George ja HMS Barfleur) |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  1. heinäkuuta 1751
Laskettu vesille:  19. lokakuuta 1762
Palveluskäyttöön:  syyskuu 1779
Loppuvaihe:  romutettu 1825
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 116 pitkää tonnia
Pituus:  54,3 m  (tykkikansi)
Leveys:  15,5 m
Syväys:  6,6 m
Koneteho:  purjeet
Miehistöä:  850
Aseistus
Aseistus:  tykkikansi: 28 × 42 naulan tykkiä keskikansi:28 × 24 naulan tykkiä yläkansi: 28 × 12 naulan tykkiä peräkansi: 12 × 6 naulan tykkiä etukansi: 4 × 6 naulan tykkiä
HMS Britannia oli Britannian kuninkaallisen laivaston 100-tykkinen ensimmäisen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 28. maaliskuuta 1751 Portsmouthin telakalta ja sen tuli täyttää vuoden 1745 hankintamääräykset. Aluksen vastaavana mestarina oli Pierson Lock joulukuuhun 1755, minkä jälkeen rakennustöistä vastasi Edward Allin toukokuuhun 1762 ja työn saattoi loppuun Thomas Bucknall. Köli laskettiin 1. heinäkuuta. Alus laskettiin vesille 19. lokakuuta 1762. Aluksen rakentamis- ja varustamiskustannukset olivat vuoteen 1764 mennessä 45 844 puntaa 2 shillinkiä 8 pennyä. Aluksen tykkikannelle asennettiin 28 kappaletta 42 naulan tykkejä, jotka myöhemmin vaihdettiin 32 naulan tykkeihin. Kymmenen puolikannen ja kaksi etukannen tykeistä vaihdettiin 1790 samaan määrään 32 naulan karronadeja.
Alukselle tehtiin huolto- ja muutostöitä huhtikuusta elokuuhun 1772 Portsmouthissa, minkä kustannukset olivat 6 371 puntaa 11 shillinkiä ja 11 pennyä. Alus varustettiin kesäkuusta 1778 huhtikuuhun 1779 Portsmouthissa Kanaalin laivastoon, minkä kustannukset olivat 15 597 puntaa 16 shillinkiä.
Palvelus > Yhdysvaltain vapaussota

Ranskan liityttyä Yhdysvaltain vapaussotaan tukeakseen kapinoivia siirtokuntia ja Espanjan julistettua Britannialle sodan pakotti Britannian lisäämään palveluksessa olevien alusten määrää. Britannia otettiin ensimmäisen kerran palvelukseen elokuussa 1778 päällikkönään John Moutray, joka siirrettiin 2. maaliskuuta 1779 HMS Ramilliesin päälliköksi. Alus määrättiin huhtikuussa 1779 vara-amiraali George Darbyn lippulaivaksi, jolloin aluksen päälliköksi tuli Charles Morice Pole (1. huhtikuuta alkaen) ja kesäkuussa edelleen kontra-amiraali Sir John Lockhart Rossin lippulaivaksi. Alus siirrettiin tammikuussa 1780 kuparoitavaksi Portsmouthiin, josta se palasi palvelukseen syyskuussa Kanaalin laivueeseen kapteeninaan James Bradley (26. elokuuta alkaen).
Amiraliteetin saamien tietojen nojalla alus valmistautui marraskuussa 1981 lähtemään kontra-amiraali Kempenfeltin laivueen mukana merelle torjuakseen amiraali Guichenin suojaaman saattueen pääsyn Brestistä Länsi-Intiaan ja amiraali de Grassen laivasto-osastolle. Kontra-amiraali Kempenfeltin kanaalinlaivue, johon kuului 12 linjalaivaa, lähti merelle 2. joulukuuta ja de Guichenin 12 linjalaivan osasto lähti merelle 12. joulukuuta. Osastot kohtasivat vielä samana päivänä 150 merimailia Ushantista lounaaseen. Taistelun seurauksena saattueen 15 rahtialusta vallattiin ja pääosa ranskalaisaluksista palasi Brestiin. Ainoastaan Triomphant, Brave ja viisi rahtialusta pääsivät määränpäähänsä Länsi-Intiaan.
Aluksen päälliköksi tuli 7. huhtikuuta 1782 Benjamin Hill. Yhdysvaltain vapaussodan päätyttyä ja Britannian tehtyä aselevon Ranskan, Alankomaiden ja Espanjan kanssa alus poistettiin palveluksesta 13. maaliskuuta 1783 Portsmouthissa ja se siirrettiin reserviin.
Palvelus > Ranskan vallankumoussodat

Britannia oli modernisoitavana (engl. between Middling and Great Repair) Portsmouthin telakalla toukokuusta 1788 syyskuuhun 1790. Huollon kustannukset nousivat £35573. Espanjan aloitettua joukkojensa varustamisen alus palautettiin palvelukseen 3. lokakuuta virkaatekevänä päällikkönään John Doling, mutta se poistettiin palveluksesta jo 26. marraskuuta sodan uhan poistuttua.
Ranskan vallankumoussotien aiheuttaman uhan kasvaessa palautettiin alus palvelukseen 8. tammikuuta 1793 päällikkönään John Holloway vara-amiraali William Hothamin lippulaivana. Se purjehti 11. toukokuuta 1793 Välimerelle liittyäkseen vara-amiraali Hoodin laivasto-osastoon, jonka tehtävänä oli valvoa Toulonin satamaa. Hotham vastaanotti Välimeren laivaston komentajan tehtävät Hoodin lähdettyä Britteinsaarille.
Hothamin johtama laivasto-osasto lähti merelle Livornosta 9. maaliskuuta 1795, kun saatiin tieto Ranskan laivaston merellä olosta Isle Ste. Margueriten edustalla. Brittiosasto havaitsi ranskalaiset kaksi päivää myöhemmin aloittaen varjostuksen. Laivastojen lähestyessä Genovaa 13. maaliskuuta määräsi Hotham osastonsa hyökkäykseen. Taistelu jatkui seuraavaan päivään ja ainoastaan kaksi alusta vallattiin Ca Ira ja Censeur. Taistelussa Britannialla sai surmansa yksi ja kahdeksantoista haavoittui. Alus osallistui Hothamin osaston mukana myös ratkaisemattomana päättyneeseen Toulonin eteläpuolella käytyyn Hyèresin taisteluun 13. heinäkuuta.
Aluksen päälliköksi vaihtui 1. heinäkuuta 1795 Shuldham Peard ja toukokuussa 1796 Thomas Foley, jolloin alus samalla siirtyi vara-amiraali Hyde Parkerin lippulaivaksi. Alukselle siirsi 1797 lippunsa vara-amiraali Charles Thompson, jonka alaisuudessa alus otti osaa St. Vincentin niemen taisteluun, jossa alukselta haavoittui pahoin yksi mies. Aluksen päälliköksi vaihtui maaliskuussa 1797 Sir Charles Knowles ja kesäkuussa Edward Marsh. Alus poistettiin palveluksesta joulukuussa.
Majoitusaluksena alus oli 1800, minkä jälkeen se oli "modernisoitavana" Portsmouthissa kesäkuusta 1801 tammikuuhun 1802. Huollon kustannukset olivat 21 739 puntaa. Alus palautettiin palvelukseen huhtikuussa 1803 kapteeninaan Northeskin jaarli William Carnegie Brestin saarronvalvontaan. Aluksen päälliköksi tuli kesäkuussa 1804 Charles Bullen. Se oli nyt kontra-amiraaliksi ylennetyn Northeskin jaarlin lippulaiva. Alus oli Trafalgarin taistelussa 21. lokakuuta 1805 tuulenpuolella olleessa rivistössä. Taistelussa aluksella kaatui 10 ja haavoittui 42 miehistönjäsentä. Alus poistettiin palveluksesta kesäkuussa 1806 ja se ankkuroitiin Hamoazeen.
Palvelus > HMS Saint George

Britannia nimettiin 6. tammikuuta 1812 HMS Princess Royaliksi ja edelleen HMS Saint Georgeksi 18. tammikuuta. Alus oli 1813 Plymouthissa, jossa se muutettiin lokakuusta toukokuuhun 1813 vankilalaivaksi. Alus palasi palvelukseen vankilalaivana 1814 päällikkönään luutnantti John Cawkit. Alus varustettiin Plymouthin lippulaivaksi maaliskuusta kesäkuuhun 1815. Se palasi palvelukseen maaliskuussa 1815 päällikkönään James Nash amiraali Sir John Duckworthin lippulaivana Plymouthissa. Saint George poistettiin palveluksesta joulukuussa 1815.
Palvelus > HMS Barfleur

Alus nimettiin 2. kesäkuuta 1819 HMS Barfleuriksi. Alus palautettiin palvelukseen helmikuussa 1823 päällikkönään Henry Sheen (k. 14. syyskuuta 1923). Lokakuussa aluksen päällikkyyden vastaanotti Henry Bruce. Alus poistettiin palveluksesta huhtikuussa 1824 ja myytiin romutettavaksi 25. helmikuuta 1825.
Faleasiu

| Faleasiu |
| --- | --- |
 Koordinaatit: 13°48′26″S, 171°55′42″W 
Valtio:  Samoa
Hallintoalue:  A’ana
Väkiluku (2016):  4 260
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Faleasiu on kylä Samoassa Upolun saarella A’anan hallintoalueella. Se sijaitsee maan pääkaupunki Apiasta länteen. Faleasiu on asukasluvultaan maan kolmanneksi suurin asutuskeskus, sen asukasluku oli 4 260 vuoden 2016 väestönlaskennassa.
Fjällgatan

Fjällgatanin vanhaa rakennuskantaa.
Fjällgatan on Tukholman Södermalmilla sijaitseva katu, joka ulottuu Erstagatanilta Katarinavägenille. Fjällgatan kulkee Stigberget-mäellä ja siltä avautuu näkymä Saltsjönin yli vanhaankaupunkiin, Skeppsholmenille ja Djurgårdenille, mikä on tehnyt siitä yhdessä 1700-lukulaisten talojensa kanssa suositun turistien keskuudessa. Fjällgatanin nimi oli alun perin Galgbergsgatan Stigbergetillä sijainneen hirttopaikan (ruots. galge) mukaan. Myöhemmin kadun nimi oli Katarina Östra kyrkogata, koska se ulottui Katariinan kirkolle. Nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1885, kun Renstiernas gata oli katkaissut kadun.
Kuvia

Noin vuodelta 1642 oleva kartta näyttää hirttopaikan sijainnin Stigbergetillä.
Fjällgatanilta avautuu laaja näkymä Tukholmaan. Kuvassa kirjailija Per Anders Fogelströmin mukaan nimetty aukio. Hän asui Fjällgatan 30:ssa.
Per Anders Fogelströms terrassin edustalla on kunnallispoliitikko Anna Lindhagenin muistomerkki. Hän piti tärkeänä vanhojen rakennusten ja idyllisten pihapiirien säilyttämistä kaupungin kasvaessa. Lindhagen asui Fjällgatan 34:ssä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fjällgatan Wikimedia Commonsissa
Fjällräven Center

| Fjällräven Center |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:   Örnsköldsvik, Ruotsi
Koordinaatit:  
Rakennustyöt aloitettu:  14. syyskuuta 2004
Avattu:  26. elokuuta 2006
Omistaja:  Evenemangsarenan i Örnsköldsvik AB
Käyttäjät
 MODO Hockey 
Katsojakapasiteetti
 7 600 (jääkiekko)   9 800 (konsertti) 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Fjällräven Center (aikaisemmin Swedbank Arena) on vuonna 2006 avattu sisäpalloiluareena Örnsköldsvikissä, Ruotsissa. Areenan kapasiteetti on jääkiekko-ottelussa 7 600 katsojaa ja konserteissa 9 800 katsojaa.
Fjällräven Center korvasi vanhan Kempehallenin MODO Hockeyn kotihallina.
Kuvia

Swedbank Arena lahdelta
Swedbank Arena sisältä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ewert Sundja

| Ewert Sundja |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1983 (ikä 41)
Ammatti:  Muusikko
Muusikko
Laulukielet:  Englanti
Aktiivisena:  1998 –
Tyylilajit:  Indie folk rock Kamaripop indie pop
Soittimet:  Laulu, Ksylofoni, Koskettimet
Yhtyeet:  Ewert and The Two Dragons The Provokers Precious Thief
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ewert Sundja (s. 12. kesäkuuta 1983) on virolainen muusikko, laulaja ja laulunkirjoittaja. Hän on soittanut yhtyeissä The Provokers (1998–2002), Precious (2002), Thief (2004–2009) ja Ewert and The Two Dragons (2009 alkaen).
Sundja on suorittanut Tallinnan taidekoulun, opiskellut pop- ja jazzlaulua Tallinnan musiikkikoulussa ja sävellystä ja elektronista musiikkia Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa.
Vuonna 2003 Sunjda voitti nuorten laulukilpailun Kaks takti ette. Vuonna 2004 hän osallistui Viron Eurovision laulukilpailun alkukilpailuun Vaiko Eplikin kanssa laululla "Dance".
Aiheesta muualla

Ewert Sundja Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Francesco Salviati

Francesco Salviati, alun perin Francesco de’ Rossi, tunnettu myös nimellä Cecchino (1510 Firenze – 11. marraskuuta 1563 Rooma) oli italialainen taidemaalari ja yksi tunnetuimmista manieristisista firenzeläis-roomalaisen koulukunnan freskomaalareista.
Salviati opiskeli ja työskenteli Andrea del Sarton kanssa, ja noin vuonna 1531 kardinaali Giovanni Salviati – jolta hän omaksui sukunimensä – kutsui hänet työskentelemään Roomaan. Francesco Salviati työskenteli myöhemmin useille kirkollisille sekä aateliin kuuluneille tilaajille Firenzessä, Venetsiassa, Bolognassa ja Roomassa. Hänen tunnetuimpiin töihinsä lukeutuvat Firenzen Palazzo Vecchion Sala dell’ Udienzaan vuosina 1544–1548 maalatut freskot sekä Rooman Farnesen palatsiin vuonna 1555 maalatut freskot. Salviatin maalausten massiivisten ja lihaksikkaiden hahmojen esikuvina olivat Michelangelon teokset. Salviatin freskojen historialliset ja allegoriset kohtaukset ovat täynnä koristeellisia laskoksia ja manierisimille tyypillisiä liioitellun keinotekoisia asentoja.
Francesco Salviati (piispa)

Francesco Salviati (1443 – 1478 Firenze) oli yksi Medicien syrjäyttämiseen pyrkineen Pazzi-salaliiton jäsenistä. Salviati valittiin Pisan arkkipiispaksi vuonna 1474. Pazzi-salaliiton epäonnistuttua Salviati hirtettiin Firenzessä.
Salviatin lapsuudesta ei ole juuri tietoja, mutta hän lienee saanut humanistisen kasvatuksen ja opiskeli sittemmin Firenzen akatemiassa Marsilio Ficinon johdolla.
Vuonna 1414 paaviksi valittiin Sixtus IV, ja se tarjosi Francesco Salviatille uusia mahdollisuuksia kirkollisella uralla. Paavi suosi veljenpoikiaan Pietro ja Girolamo Riariota, jotka Salviati tunsi hyvin. Francesco Salviati saikin viran kardinaaliksi nimitetyn Pietro Riarion sihteerinä.
Pietro Riario kuoli tammikuussa 1474. Riario oli kuollessaan Firenzen arkkipiispa, ja Francesco Salviatia harkittiin hänen seuraajakseen. Firenzen johtaja Lorenzo de’ Medici kuitenkin vastusti Salviatin nimitystä sen vuoksi, että Salviatilla oli vahva kytkös Pazzin sukuun, jotka olivat Medicien pahimpia kilpailijoita. Arkkipiispaksi valittiin Salviatin sijasta Lorenzon lanko Rinaldo Orsini. Hyvitykseksi Salviati sai Pisan arkkipiispan viran lokakuussa 1474.
Lorenzo de’ Medici vastusti myös tätä nimitystä, mutta Salviatin valintaa puolsivat voimakkaasti kreivi Girolamo Riario sekä muun muassa Medici-pankin Rooman haarakonttorin johtaja Giovanni Tornabuoni. Tästä huolimatta Lorenzo de’ Medici kieltäytyi hyväksymästä Salviatin nimitystä ja tarjosi Salviatille mitä tahansa muuta virkaa Toscanassa Pisan sijasta. Kun Francesco Salviati puolestaan kieltäytyi näistä vaihtoehtoisista tehtävistä, Lorenzo kielsi Salviatilta pääsyn kaupunkiin kahden vuoden ajaksi.
Nämä tapahtumat sekä vahvat siteet Girolamo Riarioon ja Pazziin sukuun saattoivat ruokkia Francesco Salviatin Medicejä kohtaan tuntemaa vihaa ja olivat kenties yksi syy siihen, että Salviati liittyi Pazzi-salaliittoon.
Salaliittolaiset olivat jo aiemmin suunnitelleet Giuliano ja Lorenzo de’ Medicin murhaa, mutta juoni epäonnistui. Uusi murhayritys sovittiin sunnuntaiksi 26. huhtikuuta 1478. Arkkipiispa Salviati sai tehtäväkseen vallata Firenzen Palazzo della Signorian ja surmata gonfalonieerin sillä aikaa, kun muut salaliittolaiset tappaisivat Medicin veljekset Firenzen tuomiokirkossa. Salviati yritti päästä gonfalonieeri Cesare Petruccian puheille paavin nimissä, mutta Petruccia aavisti salajuonen ja vangitsi Salviatin. Salviati hirtettiin myöhemmin Palazzo Vecchion ikkunasta. Salaliittolaiset epäonnistuivat myös tuomiokirkossa. Giuliano de’ Medici surmattiin, mutta Lorenzo de’ Medici pääsi pakoon.
Salviatin teloitus ilman kirkon hyväksymää oikeudenkäyntiä sai Sixtus IV:n julistamaan sekä Lorenzo de’ Medicin että Firenzen tasavallan pannaan. Nämä rangaistustoimenpiteet poistettiin vasta kaksi vuotta myöhemmin. Salviatin suku puolestaan joutui kärsimään Francesco Salviatin osallisuudesta Pazzi-salaliittoon, ja Salviatin äiti joutui maksamaan sakkoja kahden vuoden ajan.
Flames of War

| Flames of War |
| --- | --- |
Pelaajia:  2 tai enemmän
Ikäsuositus:  12+
Pelin kesto:  60-X min
Monimutkaisuus:  korkea
Strategisuus:  korkea
Satunnaisuus:  keskitaso (arpaonni)
 BoardGameGeek 
Flames of War on toiseen maailmansotaan sijoittuva 15 mm:n pienoismallipeli. Armeijat joilla voi pelata ovat maat jotka olivat jollain tavalla mukana toisessa maailmansodassa, näihin lukeutuvat muun muassa Saksa, Iso-Britannia, USA, Ranska, Neuvostoliitto, Italia ja muita pienempiä maita, esimerkiksi Romania, Unkari ja Suomi. Flames of Warista on julkaistu myös Vietnamin sotaan sijoittuva laajennus, nimeltään Tour of Duty. Laajennus käsittelee Vietnamin sodan taisteluita vuosilta 1965-1971, USA:n, Pohjois-Vietnamin, Etelä-Vietnamin, FNL:n, Australian ja Uuden-Seelannin armeijoiden joukoilla.
Flames of War -tuotteet valmistetaan suurimmaksi osaksi metallista mutta tietyistä tuotteista voi löytyä myös muoviosia. Jalkaväki-yksiköitä ei tarvitse koota koska ne ovat valmiiksi koottuja.
Aiheesta muualla

Kotisivut
Federley

Federley on seuraavien henkilöiden nimi:
Alex Federley (1864–1932), suomalainen pilapiirtäjä ja taidemaalari
Alex Federley (1798–1854), suomalainen Akatemian kamreeri ja Suomen pankin pääjohtaja
Berndt Federley (1799–1863), suomalainen senaattori
Berndt Ludvig Federley (1906–1976), suomalainen arkistoneuvos, historioitsija tietokirjailija
Birger Federley (1874–1935), suomalainen arkkitehti, Carl Federleyn poika
Carl Federley (1844–1906), suomalainen juristi ja virka- ja valtiopäivämies, Berndt Federleyn poika
Fredrick Federley (s. 1978), ruotsalainen poliitikko (kesk.)
Gustaf Alfons Federley (1826–1886), suomalainen kontra-amiraali Venäjän keisarillisessa laivastossa
Harry Federley (1879–1951), suomalainen geneetikko ja eläintieteilijä
Sanny Hagelstam-Federley (1869–1932), suomalainen taidemaalari
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
F. P. Jelenev

Fjodor Pavlovitš Jelenev (ven. Фёдор Павлович Еленев; 17. huhtikuuta 1827 Poretšje – 10. helmikuuta 1902 Tsarskoje Selo) oli venäläinen poliittinen kirjailija, joka käytti nimimerkkiä Skaldin (Скалдин). Hän oli yksi Suomen autonomiaa vastaan 1890-luvulla hyökänneistä kirjoittajista.
Jelenev oli aatelinen. Valmistuttuaan Moskovan yliopistosta hän toimi virkamiehenä. Hän kirjoitti vuosina 1867–1869 Otetšestvennyje zapiski -lehdessä ilmestyneen esseesarjan V zaholustje i v stolitse, joka julkaistiin vuonna 1870 kirjana. Jelenev arvosteli vuoden 1861 maaorjien vapautusta huonosti toteutetuksi reformiksi. Hän oli alkujaan edistysmielinen, mutta kääntyi myöhemmin vanhoilliseksi ja työskenteli vuosina 1868–1896 Venäjän sisäministeriön lehdistöosastolla sensuurin parissa. Muun muassa Karl Marx, Friedrich Engels ja Vladimir Lenin kommentoivat ”Skaldinin” teoksia, vaikka eivät jakaneet tämän näkemyksiä. Jelenev sai salaneuvoksen arvonimen.
Kirjoitettuaan aiemmin muun muassa Puolan tilanteesta Jelenev suuntasi 1890-luvulla huomionsa Suomen-kysymykseen, josta hän julkaisi vuodesta 1891 alkaen lukuisia teoksia, pääosin venäjäksi mutta yhden kirjan vuonna 1895 ranskaksikin. Oppinut Jelenev oli kirjoittajana pedantti ja kertasi teoksissaan kaikki muiden venäläisten kirjoittajien Suomen perustuslakikiistassa esittämät argumentit kuitenkaan lisäämättä niihin mitään oleellisesti uutta. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin tiedetään tutustuneen Jelenevin näkemyksiin ja tämän teoksia toimitettiin lukemistoksi myös keisari Nikolai II:lle. Jelenev tosin vaati vielä jyrkempiä toimenpiteitä kuin mihin Bobrikov ryhtyi, esimerkiksi Suomen senaatin ja valtiosihteerinviraston lakkauttamista.
Federiko Federiko

| Federiko Federiko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. toukokuuta 2001 (ikä 23) Kairo
Kansalaisuus:  Suomi
Koripalloilija
Lempinimi:  Fede
Pelipaikka:  laitahyökkääjä, sentteri
Pituus:  211 cm
Paino:  100 kg
Maajoukkueet
:  Suomi
Federiko Federiko (s. 9. toukokuuta 2001 Kairo) on suomalainen koripalloilija, pelipaikaltaan sentteri.
Frederick Wolters

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | Maahockey |  |
Augustus Frederick "Fred" Wolters (14. kesäkuuta 1904 San Francisco – 29. joulukuuta 1990 San Leandro) oli yhdysvaltalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti. Hän pelasi puolustajana ja oli mukana maansa pronssia voittaneessa joukkueessa Los Angelesin olympialaisissa 1932. Wolters pelasi turnauksessa yhden ottelun.
Fredericksburg

Fredericksburg tarkoittaa seuraavia paikkoja Yhdysvalloissa:
Fredericksburg, Kalifornia
Fredericksburg, Indiana
Fredericksburg, Iowa
Fredericksburg, Ohio
Fredericksburg, Pennsylvania
Fredericksburg, Armstrongin piirikunta
Fredericksburg, Crawfordin piirikunta
Fredericksburg, Lebanonin piirikunta
Fredericksburg, Texas
Fredericksburg, Virginia.
Frederico Didonet

Frederico Didonet (27. joulukuuta 1910 – 4. lokakuuta 1988) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. joulukuuta 1935 ja nimitettiin Rio Granden hiippakunnan piispaksi 14. heinäkuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfredo Vicente Scherer, jota avustivat Antônio Zattera ja Érico Ferrari.
Didonet jäi eläkkeelle 8. elokuuta 1986.
Fredericksburgin taistelu

Fredericksburgin taistelu käytiin Fredericksburgin kaupungissa ja sen ympäristössä Virginiassa 11.–15. joulukuuta 1862 kenraali Robert E. Leen Pohjois-Virginian armeijan ja Unionin Potomacin armeijan välillä. Unionin joukot olivat kenraalimajuri Ambrose Burnsiden komennossa. Taistelu muistetaan koko Yhdysvaltain sisällissodan yksipuolisimpana. Unionin armeija kärsi hirvittäviä tappioita turhissa etulinjahyökkäyksissä 13. joulukuuta konfederaation puolustusjoukkoja vastaan kaupungin kukkuloilla, lopettaen lyhyeen heidän kampanjansa konfederaation pääkaupunkia Richmondia vastaan.
Etelävaltioiden joukkojen johdossa olivat kenraalit James Longstreet ja Stonewall Jackson. Unionin puolella joukkoja komensivat muun muassa George Meade, Joseph Hooker ja Abner Doubleday. Taistelut raivosivat kaupungin takaisilla kukkuloilla ankarina, Unionin joukkoihin kuulunut irlantilaisprikaati menetti puolet miehistään 13. joulukuuta, mutta onnistui silti etenemään pidemmälle kuin yksikään muu unionin yksikkö. Konfederaation joukot puolustautuivat unionin joukoilta kiviaidan suojissa, ja onnistuivat aiheuttamaan liittovaltion joukoille ankaria tappoita. Taistelu päättyi etelävaltioiden voittoon, ja Burnside vapautettiin kuukauden kuluttua unionin armeijan komennosta. Taistelussa haavoittui kuolettavasti kaksi unionin prikaatinkenraalia, George D. Bayard ja Conrad F. Jackson. Etelävaltioiden puolelta kaatuivat prikaatinkenraalit Maxcy Gregg ja Thomas Reade Rootes Cobb.
Taistelukentän paikalla Spotsylvanian piirikunnassa on nykyisin ulkomuseoalue nimeltä Fredericksburgin ja Spotsylvanian kansallinen sotilaspuisto.
Tuhottu etelävaltioiden kuormasto Fredericksburgissa.
FK Lutš-Energija Vladivostok

Futbolnyi klub Lutš-Energija Vladivostok on jalkapalloseura Vladivostokista, Venäjältä. Seura nousi kaudeksi 2006 Venäjän pääsarjaan. Se tunnettiin vuoteen 2003 pelkästään Lutšina ennen sponsorisopimusta Dalenegro-energiayhtiön kanssa.
Historia

Lutš osallistui ensi kertaa Neuvostoliiton sarjoihin vuonna 1958, jolloin se pelasi kaukoidän B-sarjassa. Se voitti sarjan vuonna 1965 ja nousi A-sarjaan. Lutš pelasi alueellisessa sarjassa vuoteen 1972 saakka, mistä lähtien vuoteen 1991 saakka se pelasi Neuvostoliiton kakkosliigan itälohkossa. Seuran paras saavutus oli kakkossija vuonna 1984.
Vuonna 1992 Lutš voitti kakkosliigan itälohkon ja nousi ykkösdivisioonaan, mistä se putosi heti. Vuonna 1997 se putosi kakkosdivisioonaan, mistä se nousi takaisin ykkösdivisioonaan vuonna 2003 ja korkeimmalle sarjatasolle vuonna 2005 voitettuaan ykkösdivisioonan mestaruuden.
Vladivostokin sijainti kaukana idässä tuottaa jatkuvasti ongelmia vierasjoukkueille. Lutšin kotiottelua FK Zenit Pietaria vastaan oli lähtenyt katsomaan kolme Zenitin fania, jotka ajoivat 15 000 kilometriä halki maan ja joutuivat jättämään Vladivostokiin Honda Civicinsä, joka oli hajonnut saamastaan rääkistä. Fanit palasivat kotiin Pietariin junalla. Zenit palkitsi faninsa lahjoittamalla heille uuden auton.
Aiheesta muualla

Virallinen sivu