stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liettuan–Neuvosto-Venäjän sota
Tausta

Liettua julistautui itsenäiseksi ensimmäisen maailmansodan aikana, jolloin Saksan keisarikunta oli miehittänyt tämän Venäjän keisarikunnan alueen. Brest-Litovskin rauhansopimuksessa Saksa saneli Neuvosto-Venäjälle mm. ehdon luopumisesta vaatimuksista Liettuan suhteen. Neuvosto-Venäjä kumosi tämän ehdon, kun Saksa oli antautunut länsirintaman sodassa Ranskalle, Englannille ja Yhdysvalloille. I maailmansota päättyi 11. marraskuuta 1918 voimaan tulleeseen Compiegnen sopimukseen.
Venäjän bolševikkipuolueen liettualaiset olivat alkaneet organisoida kommunistipuoluetta Vilnassa huhtikuussa 1918. Eri puolille Liettuaa perustettiin kommunistisia paikallisryhmiä. Elokuussa 1918 perustettiin Liettuan ja Valko-Venäjän kommunistinen puolue. Joulukuun 8. päivänä liettualaiset kommunistit perustivat väliaikaisen vallankumouksellisen Liettuan työläisten ja talonpoikien hallituksen venäläisjoukkojen hallitsemassa Väinänlinnassa. Saman kuukauden alussa mobilisoitiin Neuvosto-Venäjän puna-armeija, joka tunkeutui Liettuan alueelle 12. joulukuuta.
Sota

Saksalaiset vetäytyivät puna-armeijan tieltä ja luovuttivat Vilnan alueen puolalaisille, jotka eivät kyenneet puolustamaan sitä. Puna-armeija valloitti Vilnan 5.–6. tammikuuta 1919. Saksalaiset jatkoivat vetäytymistään ja puna-armeija seurasi heitä kohti Kaunasia, jonne Liettuan hallitus oli asettunut. Lisäksi kommunistit ottivat vallan Šiauliaissa ja ottivat alueen haltuunsa. Myöhemmin paikalle saapuivat varsinaiset puna-armeijan osastot.
I maailmansodan voittaneen länsiliittoutuneet huolestuivat tilanteesta: heidän sotilasjohtajansa ranskalainen kenraali Ferdinand Foch määräsi äskeiset Ranskan viholliset, saksalaiset joukot, pysähtymään puna-armeijan etenemisen.
Liettua oli kuitenkin jo jakautunut länsimaiden tunnustaman Liettuan hallituksen hallitsemaan länsiosaan ja kommunistisen hallituksen hallitsemaan itäosaan. Saksalaisten joukot koostuivat pääasiallisesti niin sanotuista Freikorps-vapaaehtoisjoukoista eikä Weimarin tasavallan vakinaisen armeijan joukoista, joissa soti noin 10000 miestä. Saksan joukot valtasivat Šiauliain.
18.–20. helmikuuta kommunistit pitivät Vilnassa kongressin, jossa päätettiin Liettuan neuvostotasavallan perustamisesta. Myöhemmin se yhdistyi Valko-Venäjän neuvostotasavallan kanssa Liettualais-valkovenäläiseksi neuvostotasavallaksi.
Liettuan kansallisen hallituksen armeija oli huhtikuuhun 1919 mennessä kerännyt kokoon armeijan, jonka miesvahvuudeksi väitettiin 5 000–6 000 sotilasta. Liettualaisten hyökkäys pakotti puna-armeijan perääntymään kahdessa taistelussa helmikuussa Alytisin lähistöllä. Maaliskuussa liettualaiset sekä saksalaiset partisaanit ottivat haltuunsa Luoteis-Liettuan. Huhtikuussa liettualaiset etenivät kohti Vilnaa, mutta puolalaisten onnistui vallata se kommunisteilta ensin. 25. elokuuta liettualaiset joukot valtasivat viimeisen puna-armeijan miehittämän alueen Zarasain ja ajoivat punaiset Väinäjoen toiselle puolelle. Neuvosto-Venäjä tarjosi rauhanneuvotteluja Liettualle, Virolle ja Latvialle 11. syyskuuta 1919.
Kirjallisuutta

Aulis Kallio: Liettuan historia.  Tampere:  Jagellonica-kulttuuriyhdistys ry, 2009.  ISBN 978-951-98665-3-6
Liettualaisten hyökkäys touko-kesäkuussa 1919.
Liikenteen häviäminen

Liikenteen häviäminen (engl. disappearing traffic) tai joskus myös liikenteen katoaminen tai liikennemäärän äkillinen väheneminen on liikennetekniikan ilmiö, jolla tarkoitetaan ajoneuvoliikennevirran yhtäkkistä heikkenemistä. Yleensä syynä on linja-autokaistojen, raitiotien, leveämpien jalkakäytävien tai pyöräteiden rakentaminen, mutta joskus myös jalankulkuvyöhykkeiden luominen tai tilapäiset ilmiöt kuten tietyöt tai lievät luonnonilmiöt. Ilmiön seurauksena odotettu ruuhkautuminen toteutuu lievempänä tai ei lainkaan.
Tutkimuksia

Vuonna 1994 Yhdistyneen kuningaskunnan neuvoa-antava tutkijaviranomainen SACTRA tutki laajasti väyläkapasiteetin lisäämisen seurauksia. Tutkimusraportin mukaan lieväkin kapasiteetin lisäys johtaa liikennemäärien voimakkaaseen kasvuun, joten kyseessä on ilmiö, joka vahvistaa itseään. Tutkimustulosten takia Transport for London, Lontoon liikenne-, seutu- ja ympäristöministeriö, tilasi lisäselvityksen siitä, että onko ilmiö myös käänteinen. Tarkoituksena oli siis vastavuoroisesti selvittää, vähentääkö väyläkapasiteetin pienentäminen kokonaisliikennemääriä. Tätä jälkitutkimusta tekivät brittiläiset Sally Cairns, Carmen Hass-Klau ja Phil Goodwin tukenaan japanilaiset Ryuichi Kitamura, Toshiyuki Yamamoto ja Satoshi Fujii, ja julkaisivat sen kirjana vuonna 1998. Kolmannen tutkimuksen aiheesta tekivät samat brittiläiset Sally Cairns, Steve Atkins and Phil Goodwin, ja se julkaistiin Municipal Engineer -lehdessä vuonna 2002. Lehden kyseinen numero palkittiin Institution of Mechanical Engineers -järjestön George Stephenson Gold Medal -palkinnolla vuonna 2003.
Vuonna 1998 teetetty tutkimus viittasi 150 lähteeseen, joista merkittävimmät ovat yhteensä 60 tapaustutkimusta Yhdistyneestä kuningaskunnasta, Saksasta, Itävallasta, Sveitsistä, Italiasta, Alankomaista, Ruotsista, Norjasta, Yhdysvalloista, Kanadasta, Tasmaniasta ja Japanista. Tutkimuskohteissa oli toteutettu kaupunkikeskustoihin muulta liikenteeltä suljettuja kävelyvyöhykkeitä ja linja-autoetuuksia (erityisesti linja-autokaistoja), mutta toisaalta myös esimerkiksi merkittävien siltojen huoltotöiden aiheuttamia liikenteellisiä seurauksia ja maanjäristysten kaltaisten luonnonkatastrofien vaikutusta liikennemääriin. Vuoden 2002 tutkimuksessa huomioitiin lisäksi muun muassa pyöräkaistojen aiheuttamia vaikutuksia. Kitamura kollegoineen tutki syvällisesti Japanissa vuonna 1995 sattuneen Kōben maanjäristyksen seurauksia.
Kaikkia tuloksia kokonaisuutena tarkasteltaessa voidaan havaita, että liikenne on vähentynyt 41 prosenttia väylillä, joilla kapasiteettia on pienennetty. Tästä kadonneesta liikennemäärästä noin puolet voidaan todeta siirtyneen muille reiteille,lähde? joten 25 prosenttia liikenteestä on kadonnut kokonaan. Lisäselvityksissä on löydetty vajaat 20 erilaista syytä liikennemäärän vähenemiselle, joista merkittävämpiä ovat kulkumuodon vaihtaminen, määränpään tai reitin vaihtaminen, kimppakyydit ja matkatiheyden harventaminen. Liikennemäärien muutoksissa on kuitenkin suurta vaihtelua estevaikutuksen laajuudesta riippuen. Eniten liikennettä katosi voimakkaasti kävelyvyöhykkeiksi muutetuissa Saksan kaupunkikeskustoissa, kun taas pienimmät muutokset havaitaan pistemäisissä kohteissa, joille on selkeät kiertoreitit. Vähäliikenteisimmillä väylillä muutokset ovat pienempiä ruuhkaisiin väyliin verrattuna. Joissakin kohteissa oli havaittavissa jopa käänteisilmiötä eli liikenteen syntymistä, jollaisessa tapauksessa oli tyypillisesti rajoitettu ajoneuvoliikennettä keskustassa, kun samaan aikaan kaupungin liepeille on avattu uusi ohitustie.
Käännös suomeksi
Martti Liimo

Martti Liimo (numero 6) puolustaa Raimo Lindholmia.
Martti Juhani Liimo (26. syyskuuta 1941 Tampere – 1. joulukuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen koripalloilija.
Martti Liimo oli mukana Suomen menestyksekkäimmässä koripallomaajoukkueessa, joka osallistui Tokion 1964 olympialaisiin ja sijoittui Suomessa järjestetyissä EM-kisoissa 1967 kuudenneksi. Martti Liimo pelasi EM-kisoissa myös 1961, 1963 ja 1965 ja voitti PM-kultaa 1962 ja 1964. SM-kultaa hän voitti viidesti Helsingin Kisa-Tovereitten paidassa 1961–1965. Hänen pikkuveljensä Kari Liimo oli myös mukana kaikissa edellä mainituissa joukkueissa. Martti Liimo pelasi SM-sarjassa 15 kautta ja 283 ottelua, joissa hän teki 3827 pistettä keskiarvolla 13,5.
Martti Liimo pelasi yhteensä 124 maaottelua, joissa heitti 985 pistettä. Hänen yhden maaottelun ennätyksensä on 33 pistettä Etelä-Koreaa vastaan 1964.  Hän pelasi myös Euroopan joukkueessa 1965 Krakovassa Euroopan cupin mestaria Real Madridia sekä vuotuisen FIBAn koripallofestivaalin sinä vuonna järjestänyttä Wisla Krakovaa vastaan.
Vuonna 2016 Liimo nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen.
Liettuan vallankaappaus 1926

Liettuan vallankaappaus 1926 oli Liettuassa tapahtunut vallankaappaus, jossa demokraattisesti valittu parlamentti syöstiin vallasta ja korvattiin autoritaarisella Antanas Smetonan johtamalla parlamentilla. Vallankaappaus tapahtui 17. joulukuuta 1926 ja sen keskeinen vaikuttaja oli Smetonan taustalla vaikuttanut Liettuan nationalistinen liitto -puolue, sekä Liettuan armeija. Vallassa olleet Liettuan kristillisdemokraatit suostuivat ensin yhteistyöhön vallankaappaajien kanssa, mutta vetivät tukensa takaisin myöhemmin. Smetona pysyi kuitenkin vallassa aina neuvostojoukkojen maahantuloon saakka vuonna 1940.
Tausta

Kristillisdemokraattien koalitio piti hallitusvaltaa yksin käsissään vuosina 1924–1925. Oppositiota ja lehdistöä vainottiin. Kirkon asemaa pyrittiin vahvistamaan ja katolisille järjestöille annettiin rahaa valtion budjetista mittavia summia. Toukokuussa 1926 paavi Pius XI muodosti kahdella bullalla Kaunasin arkkihiippakunnan ja sen alaiset hiippakunnat. Vilna ja Sejny jäivät näiden ulkopuolelle, mikä tarkoitti käytännössä sitä, että paavi tunnusti Puolan–Liettuan sodan seurauksena muodostuneet rajat. Tämä taas oli paha takaisku katoliselle hallitukselle. Hallituksen suosiota heikensi myös sen kyvyttömyys vastata maata vaivaavaan talouskriisiin.
Liettuan keskustavasemmisto ja Tautininkai-puolue syyttivät paavin päätöstä hallituksen toiminnan aiheuttamaksi. Seuraavissa vaaleissa 1926 kristillisdemokraatit menettivätkin enemmistönsä. He saivat 30 paikkaa 85-paikkaisessa parlamentissa. Populistipuolue Liaudinikai sai 22 paikkaa, LSDP 15 ja Tautininkai 3 paikkaa. Kansallisten vähemmistöjen puolueille meni 13 paikkaa. Hallituksen muodostivat Liaudinikai ja LSDP, jotka saivat taakseen myös vähemmistöjen edustajat. Kazyz Griniuksesta tuli presidentti ja pääministeriksi tuli Mykolas Sleževičius. Uusi hallitus vapautti poliittisia vankeja ja lehdistön sensuuri lakkautettiin. Kirkon asemaa heikennettiin esittämällä vuoden 1927 budjettiehdotuksessa valtion väestörekisteriä ja pappien palkkojen poistoa valtion budjetista. Myös armeijaa heikennettiin erottamalla 200 upseeria ja suunnitelmilla pienentää sen henkilökuntaa. Nationalistisia piirejä suututti myös maan puolalaiselle vähemmistölle tehdyt myönnytykset kielenopetuksen suhteen, kun samaan aikaan Puolassa asuvien liettualaisten vastaavia oikeuksia oli heikennetty.
Vallankaappaus

16. joulukuuta 1926 Kaunasissa pidettiin juhlat presidentti Griniuksen 60-vuotispäivien kunniaksi. Juhliin osallistui myös upseeristo. Samana yönä armeija aloitti kapinan ja asetti presidentin kotiarestiin sekä miehitti tärkeimmät kohteet Kaunasissa. Majuri Povilas Plechavičius julistautui diktaattoriksi. Paikallisille asukkaille ja sotilaille kerrottiin kyseessä olleen kommunistien vallankaappausyrityksen kukistaminen. Neljä kommunistijohtajaa teloitettiinkin ja noin sata henkilöä pidätettiin. Uusi hallinto lakkautti ammattiliitot ja aloitti tiukan sensuurin. Plechavičius haki tukea armeijaan myötämielisesti suhtautuneilta Smetonakselta ja Augustinas Voldemarsilta. Grinusta painostettiin puolestaan eroamaan, jotta Smetona voisi asettua presidentiksi. Hän lupasikin näin tehdä saatuaan puolestaan lupauksen siitä, ettei perustuslakia muutettaisi. Kristillisdemokraatit tarjoutuivat tukemaan Smetonaa ja osallistumaan Voldemarsin muodostamaan hallitukseen Tautininkain kanssa. Seimas eli Liettuan parlamentti kokoontui 19. joulukuuta tynkäkokoonpanolla, sillä sosiaalidemokraatit ja Liaudinikai boikotoivat sitä. Smetona valittiin kuitenkin presidentiksi ja Voldemars sai muodostaa hallituksen, jonka avainpaikat menivät lopulta Tautininkai-puolueelle.
Seuraukset

Uusi hallitus sai huhtikuussa 1927 epäluottamuslauseen turvallisuuspoliisin pidätettyä erään mielenosoitukseen osallistuneen kansanedustajan. Smetona käytti tätä hyväkseen ja hajotti parlamentin. Poliittiset puolueet asetettiin toimintakieltoon ja Varnaihin perustettuun vankileiriin suljettiin viidessä vuodessa tuhat henkilöä. Populistit ja sosiaalidemokraatit kapinoivat syksyllä 1927 Tauragessa, mutta heidät kukistettiin ja kahdeksan kapinan johtajaa teloitettiin. Vuoden 1928 toukokuussa uusi hallitus hyväksyi lain, jolla kaikki valta annettiin kansakunnan edustajalle, eli presidentti Smetonalle. Ristiriidat Voldemarsin kanssa johtivat tämän erottamiseen syksyllä 1929 ja tämän kannattajien useisiin vallankaappausyrityksiin myöhemmin. Tautinikai-puolueen valitsemat valitsijamiehet valitsivat Smetonan uudestaan, ja hänet julistettiin kansakunnan johtajaksi.
Antanas Smetona.
17. joulukuuta Liettuassa jaettu lentolehtinen, jossa kerrotaan kommunistien vallankaappausyrityksestä, sekä poikkeustilan julistamisesta.
Liisa ihmemaassa -syndrooma

Lewis Carrollin lastenkirjan hahmo Liisa koki ihmemaassa ympäristönsä joskus pienentyneen.
Liisa ihmemaassa -syndrooma (engl. Alice in Wonderland syndrome) on harvinainen neuropsykologinen oireyhtymä, jossa esiintyy havaintojen ja kokemusten vääristymiä.
Oireyhtymään kuuluu subjektiivisia harhoja, kuten derealisaatio, depersonalisaatio ja somatopsyykkinen duaalisuus, sekä aistiharhoja, kuten liikkumattomien ja muuttumattomien esineiden kokojen (mikropsia ja makropsia), etäisyyksien ja sijaintien näennäiset muutokset, leijumisen tunne sekä ajan kulun vääristymiset. Myös monet ruumiinkuvan vääristymiset luetaan oireiden joukkoon. Yleisintä on kokea oma pää ja kädet todellista suurempina.
Oireyhtymän arvellaan välittyvän etupäässä aivojen päälakilohkon kautta. Tila on täydellisessä muodossaan hyvin harvinainen. Yksittäisiä oireita esiintyy usein samanaikaisesti jonkin aivojen toimintahäiriön, kuten migreenin, psyykkisen sairauden, aivovamman, ohimolohkon epilepsian, hypnagogisen tilan, kuumehoureiden tai aiemman hallusinogeenien käytön yhteydessä. Joskus oireet aiheutuvat viruksesta, kuten mononukleoosista, Epstein–Barrista tai Coxsackie B1:stä.
Oireyhtymän määritteli vuonna 1955 brittiläinen psykiatri John Todd. Hän nimesi sen Lewis Carrollin lastenkirjahahmon Liisan mukaan, sillä Liisan kokemukset muistuttavat tämän syndrooman oireita. Kirjailija Carrollin on arveltu joko kärsineen itse näistä oireista migreeninsä vuoksi, tai koska oli lukenut hallusinogeenisista sienistä tai kokeillut niitä itse.
Simo Liimatainen

Simo Liimatainen.
Simo Johannes "Liimuri" Liimatainen (21. joulukuuta 1935 Pohjois-Pirkkala – 5. syyskuuta 2018 Tampere) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi SM-sarjassa vuosina 1953–1970 ja voitti kolme Suomen-mestaruutta. Hän pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun. Liimatainen ei erottunut pisteillään, mutta hänet tunnettiin kovana taklaajana.
Liimatainen edusti SM-sarjaurallaan Tammerfors Bollklubbia vuosina 1953–1955, TBK:n toimintaa jatkanutta Tampereen Tapparaa vuosina 1955–1963 ja Tampereen Hilparaa yhden ottelun verran kaudella 1969–1970. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 112 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 6 + 13 = 19 ja jäähymääränsä 62 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1955, 1959 ja 1961 sekä saavutti kaksi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia. Hän kuului TBK:n kultaa voittaneeseen joukkueeseen myös kaudella 1953–1954 mutta pelasi tuolloin vain yhden ottelun eikä saanut kultamitalia.
Japanin hyökkäykset Koreaan (1592–1598)

Japanin hyökkäykset Koreaan olivat kahden konfliktin sarja, jotka sijoittuvat välille 1592–1598. Vuonna 1592 Japanin yhdistänyt Toyotomi Hideyoshi aloitti ensimmäisen hyökkäyksen tarkoituksenaan vallata Joseon-dynastian hallitsema Korean niemimaa sekä Ming-dynastian aikainen Kiina. Sota päättyi vuoden 1593 aselepoon. Toinen invaasio alkoi kostotoimena vuonna 1597, ja päättyi Hideyoshin kuoltua.
Ensimmäinen hyökkäys (1592–1593) > Maihinnousu

Aamulla 23. toukokuuta 1592 Japanin hyökkäysjoukkojen ensimmäinen divisioona lähti liikkeelle Tsushimasta, ja saapui Busanin satamaan illalla. Divisioonaa johti kristitty daimio Konishi Yukinaga, ja siihen kuului yli 18 000 sotilasta. Wǒn Kyunin johtama Korean laivastojoukko havaitsi japanilaisten alukset, mutta ei puuttunut näiden etenemiseen. Maissa ensimmäinen divisioona jakaantui kahtia, ja Sō Yoshitoshin johtamat joukot jäivät piirittämään Busania samalla kun Yukinaga hyökkäsi läheiseen Dadaejinin linnoitukseen.
Yoshitoshi kehotti korealaisia luopumaan taistelusta ja tarjoamaan japanilaisille vapaan kulun Kiinaan, mutta nämä eivät suostuneet. Piirityksessä korealaisten johtaja Chǒng Pal sai osuman japanilaisten luodista ja kuoli. Hän oli ensimmäinen taisteluissa kuollut korealainen komentaja. Tämän seurauksena korealaisten moraali laski, ja japanilaiset valtasivat Busanin tappaen kaikki kaupungissa olleet siviilejä ja eläimiä myöten. Myös Yukinaga valloitti Dadaejinin onnistuneesti.
Ensimmäinen hyökkäys (1592–1593) > Matka Souliin

Yukinagan oli määrä miehittää japanilaisten rantautumispaikka ja odottaa muiden joukkojen saapumista, mutta hän päätti jatkaa matkaansa kohti Soulia. Muutaman kilometrin päässä Busanista hän kohtasi Tongnaen linnoituksen. Japanilaiset yrittivät jälleen käännyttää korealaisia tarjoamaan heille vapaan kulun niemimaan läpi, mutta linnoituksen komentaja Song Sanghyǒn kieltäytyi todeten ”minun on helppoa kuolla, mutta vaikea antaa teidän päästä läpi.” Linnoitus kukistettiin, mitä seurasi jälleen Busanin kaltainen joukkomurha.
Katō Kiyomasan johtama toinen divisioona saapui Busaniin 27. toukokuuta ja Kuroda Nagamasan kolmas divisioona rantautui Nakdong-joen länsipuolelle seuraavana päivänä. Kiyomasan joukot lähtivät etenemään kohti Soulia ja valtasivat matkalla Gyeongjun.
Soulia kohti edennyt Sō Yoshitoshi otti haltuunsa Yangsanin linnan, jonka korealaiset olivat hylänneet japanilaisten lähestyessä. Yukinagan joukot lähtivät samana päivänä Tongnaesta ja etenivät seuraavaksi vastaan tulleelle Daegulle, jonka korealaiset olivat myös hylänneet valmistautuakseen taistelemaan pohjoisempana. Yukinaga jatkoi matkaa ylittäen puolustamattoman Nakdong-joen, jolla hän sai kuulla tiedustelijoiltaan korealaisten odottavan häntä Sangjussa. Yukinaga kohtasi Yi Ilin johtamat joukot lähellä kaupunkia ja ajoi nämä perääntymään Chungjuun. Chungjussa korealaiset raportoivat tapahtumista komentaja Sin Ipille, joka päätti kohdata vastustajansa Tangumdaen kukkuloilla. Hän sijoitti sotilaansa Han-joen varrelle niin etteivät nämä voisi paeta. Taistelu oli joka tapauksessa jälleen voitokas japanilaisille ja Sin Ip kuoli sotilaittensa joukossa.
Kiyomasan toinen divisioona kohtasi Yukinagan joukot Chungjussa, mutta divisioonat päättivät jatkaa eri reittejä Souliin. Soulin puolustajat kuitenkin pakenivat lähestyneitä japanilaisia, ja kaupunki oli helposti vallattavissa. Myös Korean kuningas oli paennut Pjongjangiin järkyttyneenä valtakuntansa puolustuksen pettämisestä. Yukinaga ehti kaupunkiin ensin löydettyään nopeasti sopivan paikan ylittää Han-joen.
Ensimmäinen hyökkäys (1592–1593) > Sotaretket pohjoisessa

27. kesäkuuta japanilaiset joukot jatkoivat matkaa Soulista ja kohtasivat seuraavan kerran vastarintaa Imjin-joella, jonka vastarannan korealaiset olivat miehittäneet. Konishi ja Kiyomasa joutuivat odottamaan joella useita päiviä, mutta löysivät lopulta tavan ylittää joen. He esittivät perääntyvänsä kohti Munsania, ja korealaiset lähtivät japanilaisten perään epäorganisoidusti joutuen japanilaisten väijytykseen. Kukistettuaan pakenevat korealaiset, japanilaisille avautui vapaa reitti kohti Pjongjangia, jota kohti Yukinagan joukot lähivät marssimaan. Kiyomasa puolestaan lähti joukkoineen etenemään kohti koillista estämään mahdolliset hyökkäykset Yukinagan selustaan.
Yukinaga eteni ongelmitta Pjongjangin välittömässä läheisyydessä olevalle Taedong-joelle, jonka varrelle hän leiriytyi ja yritti jälleen neuvotella korealaisten kanssa. Nämä kuitenkin yrittivät yllättää japanilaisten leirin yöllisellä hyökkäyksellä ja onnistuivat tekemään jonkin verran vahinkoa. Konishiin liittynyt Kuroda Nagamasan johtama kolmas divisioona onnistui ajamaan korealaiset pakoon. Joen yli kahlanneet korealaiset näyttivät huomaamattaan japanilaiselle parhaat ylityspaikat, ja nämä seurasivat pian perässä. 14. heinäkuuta japanilaiset astuivat hylättyyn kaupunkiin, josta paenneet korealaiset olivat jättäneet kiireessä muonavarantonsa japanilaisten käytettäväksi.
Koilliseen suunnannut Kiyomasa onnistui aikeessaan vallata alue japanilaisten haltuun ja loi alueelle japanilaista mallia vastaavan verotuksen. Kiyomasa ei kohdannut suurta vastarintaa ja vangitsi kaksi japanilaisia paennutta korealaista prinssiä. Lopulta Kiyomasan joukot päätyivät harvaan asutulle seudulle, missä he joutuivat usein villieläinten hyökkäysten kohteeksi. Siellä sotilaat harrastivat huvikseen tiikerinmetsästystä, ja Kiyomasakin tappoi tiikerin keihäällään. Rauhoitettuaan Koillis-Korean, Kiyomasa päätti edetä Mantšuriaan, mutta joutui lopulta perääntymään menetettyään suuren osan joukoistaan ja saatuaan käskyn palata etelään.
Ensimmäinen hyökkäys (1592–1593) > Ming liittyy sotaan

Kiinan Ming-dynastia oli halukas avustamaan Koreaa sodassa Japania vastaan, mutta oli kiireinen omien konfliktiensa kanssa erityisesti Ningxian kapinan tukahduttamisessa. Elokuussa 1592 Kiinan keisari Wanli lähetti ensimmäiset apujoukkonsa Korealle. Kyseessä oli vain 3 000 sotilaan armeija, jonka tehtävänä oli vallata japanilaisilta Pjongjang. Armeijan komentaja Zu Chengxun oli kuitenkin varma onnistumisestaan. 23. elokuuta kiinalaiset hyökkäsivät Pjongjangiin raskaassa sadekuurossa, ja onnistuivat yllättämään Konishi Yukinagan täysin. Japanilaiset eivät olleet valmistautuneet taisteluun, eivätkä kaikki sotilaat ehtineet pukeutua haarniskoihin, tai hakea aseitaan. Kiinalaiset pääsivät kaupungin sisään, mutta tällöin japanilaiset ymmärsivät ylivoimansa, ja ajoivat vastustajansa perääntymään.
Kiinalaiset palasivat Koreaan seuraavana vuonna. He olivat kukistaneet Ningxian kapinan, ja pystyivät nyt keskittymään taisteluun japanilaisia vastaan. Tällä kertaa taisteluun lähetettiin Ningxiassa taistellut Li Rusong, joka johti suuren kiinalaisarmeijan Pjongjangille. Tähän liittyi myös 10 000 korealaisen armeija Yi Ilin ja Kim Ǔngsǒn johtamana, sekä 5 000 soturimunkkia. Pjongjangia puolestaan puolusti ainoastaan Konishi Yukinagan ensimmäinen divisioona, jonka jäljelle jääneistä joukoita suurin osa oli kaupungin sisällä.
Pjongjangin saarto alkoi 5. helmikuuta. Li Rusong jakoi joukkonsa jokaiselle kaupungin portille tarkoituksenaan saartaa Pjongjang, ja alkaa tulittaa tätä neljästä eri suunnasta. Hän myös lähetti 3 000 soturimunkkia hyökkäämään Yukinagan kimppuun Moran-kukkulalle, missä tämän komentokeskus oli. Munkit pääsivät onnistuneesti lähelle Yukinagaa, mutta tämä pakeni Sō Yoshitoshin avustuksella. Moranilla käydyt taistelut kestivät kaksi päivää, kunnes viimeinenkin japanilaiskomentaja Matsuura Shigenobu joutui perääntymään.
Myös Pjongjangin japanilaiset joutuivat tiukille, ja Yukinaga päätti luopua linnasta. Japanilaiset lähtivät yön pimeyden turvin perääntymään jäätyneen Taedongjoen yli, ja suuntasivat kohti Soulia. Tämä matka kesti yhdeksän päivää, ja matkalla japanilaiset kohtasivat ongelmia muonituksen ja kylmyyden kanssa. Tähän ei auttanut se, että japanilaiset komentajat olivat hylänneet matkalla olleet linnoituksensa kuultuaan kiinalaisten etenemisestä. Esimerkiksi Ōtomo Yoshimune oli polttanut ja hylännyt Pungsanin linnoituksen kuultuaan Pjongjangin piirityksestä, ja Yukinagan joukot kohtasivat ainoastaan linnoituksen rauniot.
Mingin armeija seurasi pian perässä, ja saapui Soulin pohjoispuolelle. Tätä seurasi Byeokjegwanin taistelu, joka tunnetaan Korean sotaretken suurimpana maataisteluna. 27. helmikuuta alkanut taistelu päättyi Li Rusongin perääntymiseen, mutta tämä ei muuttanut sodan asetelmia juurikaan.