Lestadiolaisuuden historia
1880–1890-luvut

Vuonna 1880 Juho Takkinen julkaisi Amerikassa Amerikan Suomalaisen Aapisen, jossa apostolinen uskontunnustus oli muutettuna esimerkiksi siten, että siinä lausuttiin: "astui Getsemanessa alas helvettiin". Euroopassa kaikki lestadiolaiset eivät hyväksyneet apostolisen uskontunnustuksen muuttamista. Juho Takkinen sai osakseen vastustusta myös monilta Amerikan lestadiolaisilta, mutta ei aapisasiassa. Takkinen sai aapiselleen kuitenkin Juhani Raattamaalta ja "Lapin vanhimmilta" täyden tuen.
Joukko lestadiolaisia pappeja aloitti Iissä 2. syyskuuta 1885 kokouksen, johon osallistui myös muutama maallikkosaarnaaja. Iin pappeinkokous antoi kannanoton, jossa mm. todettiin, ettei kirjoitettu Jumalan sana ole vaikutukseltaan sen vähäisempää kuin suullinenkaan, ja että elävää uskoa on myös muissa kristillisissä liikkeissä lestadiolaisuuden ulkopuolella, ja että uudestisyntyminen voi tapahtua äänellisen synninpäästön lisäksi myös kasteessa, ehtoollisessa, rukouksessa tai Raamattua lukemalla.
Kokoukseen osallistui yhdeksän lestadiolaista pappia: kirkkoherra K. A. Heikel Pudasjärveltä, kirkkoherra P. O. Grape Ruotsin Ylitorniolta, kirkkoherra J. R. Castrén Karungista, kirkkoherra J. P. Bäckman Ylivieskasta, kirkkoherra W. A. Mandellöf Säkylästä, virkasaarnaaja J. A. Veijola Pielisjärveltä, vt. kappalainen O. I. Heikel Merijärveltä, kirkkoherra J. F. Thauvón Iistä ja hänen poikansa vt. kappalainen Emil Thauvón Ylikiimingistä.
Lestadiolainen Enontekiön kappalainen ja Kristillisen kuukauslehden toimittaja Aatu Laitinen ei osallistunut Iin pappeinkokoukseen, ja hänen opinkäsityksensä poikkesivatkin jyrkästi Iin pappeinkokouksen julkilausumista. Aatu Laitinen ja monet Iin pappeinkokouksen osanottajat liittyivät kuitenkin myöhemmin uusheräykseen, tai ainakin puolustivat uusheräystä lestadiolaisuuden suuren hajaannuksen aikana 1890-luvulla.
Lestadiolaisen maallikkosaarnaajan Heikki Jussilan (1863–1955) kertoman mukaan juuri papiksi vihitty 23-vuotias pastori A. L. Heideman arvosteli Iin pappeinkokouksen päätöksiä tuoreeltaan erityisesti kokouksen epäeksklusiivisen seurakuntaopin osalta, lausumalla syksyllä 1885 seuraavasti: "He kirjoittivat itsensä ulos kristillisyydestä" ja "Miten sitä opetuslapsen mieltä löytyy ulkona, kun ei sitä sisälläkään tahdo löytyä". Kokouksen päätösten epälestadiolaisuudesta kertoo vahvasti sekin, että lestadiolaisvihamielinen piispa Gustaf Johansson kehui kirjassaan Iin pappeinkokouksen julkilausumaa erittäin myönteiseksi. Heikki Jussila ja A. L. Heideman jäivät lestadiolaisuuden suuressa hajaannuksessa vanhoillislestadiolaiseen haaraan. Myöhemmin uusheräyksen perustajaksi ryhtynyt kittiläläinen lestadiolaissaarnaaja Pietari Hanhivaara ("Hanhi-Pieti") arvosteli lestadiolaisia pappeja mm. sanomalla, että uusia pappeja nousee niin kuin sieniä sateella, koska he ovat niin laiskoja, etteivät viitsi tehdä oikeaa työtä.
Vaikka Iin pappeinkokouksen päätökset olivat ristiriidassa lestadiolaisten yleisesti omaksumien opinkäsitysten kanssa, julkisuudessa kokouksen päätöksiä ryhtyi tuoreeltaan arvostelemaan vain yksi lestadiolainen henkilö,  ylikainuulainen ruotsinkielinen lestadiolaissaarnaaja Anders Hedlund, joka ei pitänyt uusevankelista palkkasaarnaaja August Lundbergia uudestisyntyneenä. Hedlund painatti vuonna 1889 pienen kirjasen, jossa hän toi esille lestadiolaisuuden enemmistön kannattamat uskonnäkemyksensä, ja osoitti Iin pappeinkokouksen päätökset Raamatun vastaisiksi kirjoitetun Jumalan sanan uudestisynnyttävää vaikutusta koskevien päätösten osalta. Hedlund vetosi kirjoituksessaan myös Lutheriin ja Tunnustuskirjoihin. Hedlundin mukaan uudestisyntyminen voi tapahtua vain elävässä uskossa olevan ihmisen julistaman äänellisen saarnan kautta, eikä suinkaan sakramenteilla tai Raamatun lukemisella. Hedlund toimi lestadiolaisuuden suuren hajaannuksen jälkeen esikoislestadiolaisena saarnaajana.
Amerikassa lestadiolaisuudesta erkani vuonna 1885–1886 lähinnä Calumetissa ryhmä nimeltä haalilaisuus Alatorniossa ja Norjassa ennen asuneen Petteri Strolbergin (1847–1913) johdolla, joka oli Saha-Iiskon lehtopoika (ks. historia 1840-luku). Lisäksi haalilaisuutta oli perustamassa mm. Kalajoelta tullut Juho Mullo (k. 1913). Haalilaiset sanoivat syyksi eristäytymiselleen kyllästymisen jatkuviin riitoihin paikallisessa lestadiolaisyhteisössä. Haalilaiset käyttivät Calumetissa seurapaikkanaan Suomalaisen Kansanvalistusseuran juuri valmistunutta kokoushuonetta, jota kutsuttiin "haaliksi", sillä haali on amerikansuomea, ja se merkitsee kokoontumishuoneistoa. Haalilaisiin liittyi myös Calumetin lestadiolaisseurakunnan entinen pappi Salomon Kortetniemi.
Juho Takkista syytettiin mm. lakihengestä, kun hän oli mm. poistattanut kirkosta urkuharmonin, jota hän kutsui "piruksi". Kiistojen seurauksena myös Amerikan lestadiolaisuuden päähaara jakaantui vuonna 1888 kahtia Roanpään kannattajiin ja Takkisen kannattajiin (takkislaisuus). Hajaannus muuttui avoimeksi, kun Takkisen väliaikaisena sijaisena ollut Juho Roanpää (1849–1896) valittiin vuonna 1888 "ryntäysvaalissa" Calumetin lestadiolaisseurakunnan papiksi Juho Takkisen tilalle. Juho Takkinen kannattajineen alkoi pitää seuroja erillään Roanpään kannattajien haltuun tulleesta apostolis-luterilaisesta seurakunnasta. Juho Roanpään valinnan jälkeen osa haalilaisista liittyi takaisin apostolis-luterilaiseen lestadiolaisseurakuntaan.. "Esikoisten seurakunta" Raattamaan johdolla tuomitsi jyrkästi Takkisen erottamisen papinvirasta. Roanpääläiset saivat vahvempaa tukea Euroopasta vuodesta 1889 alkaen, kun Erkki Antti "käänsi takkinsa" ja alkoi tukea roanpääläisiä.
Pastori A. L. Heideman (1862–1928) saapui vuonna 1890 Calumetiin ja hänet asetettiin roanpääläisten seurakunnan papinvirkaan Roanpään tilalle, jonka johdosta roanpääläisiä alettiin kutsua "heidemanilaisiksi". Näinä vuosina Cokaton lestadiolaisten määrä kasvoi Calumetin määrää suuremmaksi. Takkislaiset pitivät hajaannuksen jälkeen aluksi seuroja vuokratiloissa mutta saivat Takkisen viimeisen Euroopan matkan aikana valmiiksi oman kirkkorakennuksensa Calumetissa vuonna 1892. Takkinen kuoli kyseisellä matkallaan Kittilässä 1892 allekirjoitettuaan Raattamaan laatiman sovintoon kehottavan kirjeen. Takkislaiset virallistivat perustamansa uuden seurakunnan vuonna 1892, jolloin sen nimeksi tuli Suomalainen Lestadiolais Luterilainen Pyhäkoulu ja Lähetysseurayhdistys.
Vuonna 1893 heidemanilaiset ja takkislaiset yhdistyivät näennäisesti ja ulkonaisesti tehtyään keskenään sovun. Keväällä 1894 takkislaiset kuitenkin erkaantuivat Calumetin apostolis-luterilaisesta seurakunnasta lopullisesti, koska he eivät hyväksyneet sitä, että seurojen järjestäminen heidän rakentamassaan "pikkukirkossa" lopetettaisiin, ja että heidän pitäisi käyttää ainoastaan vanhaa kirkkorakennusta yhdessä heidemanilaisten kanssa. Takkislaiset perustivat nyt oman seurakunnan nimeltä Vanha Apostolis-Luterilainen Seurakunta. Jonkin ajan kuluttua vuoden 1894 hajaannuksesta loputkin haalilaiset liittyivät takaisin heidemanilaisiin eli Suomalaiseen apostolis-luterilaiseen seurakuntaan aiheuttaen sen keskuudessa kiistoja mm. kannattamalla "suurseuralaisuutta" vuodesta 1908 lähtien.
Takkisen kannattajista tuli Amerikan esikoislestadiolaisuuden alkujoukko, kun heidän ja heidemanilaisten välillä tuli lopullinen ero vuonna 1894. Suuren hajaannuksen yhteydessä Euroopan "vanhalestadiolaisuuden" jakaannuttua vuodesta 1900 alkaen vanhoillislestadiolaisiin ja esikoislestadiolaisiin ryhtyivät Euroopan esikoislestadiolaiset saarnaaja Joonas Purnun johdolla yhteistyöhön Amerikan esikoislestadiolaisten kanssa ja Euroopan vanhoillislestadiolaiset Amerikan heidemanilaisten kanssa.
Lestadiolaiset alkoivat järjestäytyä 1880-luvulta alkaen perustamalla rauhanyhdistyksiksi kutsuttuja yhdistyksiä. Niitä perustettiin 1800-luvun loppuun mennessä 21. Lannavaaran kokouksista muodostui lestadiolaisten vuosittain pitämä suuri tapahtuma, johon kokoontui saarnaajia ja seuraväkeä. Myös Helsingissä pidettiin laaja saarnaajien kokous. 1800-luvulla lestadiolaisuudessa on toiminut arviolta noin 600 saarnaajaa.
Kun Laestadiuksen kuolemasta oli kulunut noin 20 vuotta, oli liike levinnyt laajalti Suomeen. Vuonna 1884 Ewangelinen-lehdessä todetaan: -"Hihhulilaisuus on lewinnyt 20 w. ajalla yli Suomen, sanoakseni kulowalkean tawalla". Vuonna 1899 Suomessa arvellaan olleen lestadiolaisia noin 64 000, mikä on suunnilleen 2,5 prosenttia silloisesta Suomen väestöstä. 1800-luvun lopussa lestadiolaisuutta olikin lähes jokaisessa Suomen seurakunnassa lukuun ottamatta Ahvenanmaata. Tärkeimpiä kannatusalueita Suomen puolella olivat kuitenkin Lappi, Pohjanmaa, Oulun seutu, sekä Pyhä- ja Kalajokilaaksot. Eniten kannatusta lestadiolaisuus sai Kuolajärvellä (99,6 %), Muoniossa (75 %) ja Karungissa (66 %). Ruotsinkielisten keskuudessa lestadiolaisuus sai kannatusta erityisesti Kokkolan ja Vaasan seuduilla sekä ruotsinkielisellä Uudellamaalla. Helsingin lestadiolaisyhteisö oli 1800-luvun lopussa jo noin 1000 hengen suuruinen.