stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esko Pajamies

Esko Lauri Alvari Pajamies (20. elokuuta 1931 Helsinki – 26. syyskuuta 1990 Eloúnta, Kreeta, Kreikka) oli suomalainen sisustusarkkitehti, joka tunnetaan etenkin pehmustettujen olohuone- ja julkiskalusteiden suunnittelijana.
Pajamies valmistui sisustusarkkitehdiksi 1954 ja perusti oman suunnittelutoimiston 1961.
Askolle Pajamies suunnitteli 1960-luvulla muun muassa nahkaa ja massiivitammea yhdistävän Bonanza-sohvakaluston sekä 1970-luvun lopulla taivutetusta koivusta tehdyn Koivutaru-nojatuolin, joka loi osaltaan uutta suuntaa Askon muotoilulinjalle raskaiden ja tummien kalustemallistojen jälkeen. Pajamies suunnitteli huonekaluja myös ainakin Merivaaralle ja Lepokalustolle. Vuonna 1975 Helsinki-Vantaan lentoaseman matkustajaterminaalin tuoleiksi ja sohviksi tulivat Pajamiehen Hopeasiipi-kalusteet. Upon muovitehtaalle Pajamies suunnitteli 1960-luvulla muovihuonekaluja yhdessä Eero Aarnion kanssa.
Pajamies sai taideteollisuuden valtionpalkinnon 1979. Hänet tunnettiin myös jazztrumpetistina.
Esko Pajamiehen isä oli arkkitehti Lauri Pajamies.
Erkki Koiso-Kanttila

Erkki Antero Koiso-Kanttila (8. joulukuuta 1914 Tampere – 29. lokakuuta 2006 Helsinki) oli arkkitehtuurin professori ja Oulun yliopiston rehtori. Hänen mukaansa nimettiin Erkki Koiso-Kanttilan katu Oulun yliopiston viereen.
Koiso-Kanttilan vanhemmat olivat rakennusmestari Kustaa Koiso-Kanttila ja Elsa Suomela. Hän tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1934 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1942. Koiso-Kanttila teki useita opinto- ja tutkimusmatkoja Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Hän toimi Lapin rakennuspiirin suunnittelutoiminnan johtajana 1945–1948, Lapin läänin lääninrakennustarkastajana 1949–1959, Suomen arkkitehtiliiton standardoimislaitoksen suunnitteluosaston päällikkönä 1950–1958 sekä liiton asiamiehenä 1951. Helsingin 1. apulaiskaupunginarkkitehti hän oli 1958–1959 ja vs. kaupunginarkkitehti 1959–1961. Oulun yliopiston arkkitehtuurin professorina Koiso-Kanttila toimi 1961–1977, arkkitehtiosaston johtaja hän oli 1975–1977 ja yliopiston rehtori 1965–1968. Oma arkkitehtitoimisto Koiso-Kanttilalla oli vuodesta 1943. Hän toimi 1950-luvulta aina 1980-luvun alkuun useissa Oulun yliopiston suunnittelua ja rekentamista koskeneissa toimielimissä ja oli yliopistojen ja korkeakoulujen rakentamisen neuvottelukunnan puheenjohtaja 1974–1982. Tekniikan alan kunniatohtori Koiso-Kanttilasta tuli 1974.
Koiso-Kanttila oli sotilasarvoltaan insinöörimajuri (1966), hänen puolisonsa vuodesta 1941 oli Maijaliisa Soivio.
Aiheesta muualla

Erkki Koiso-Kanttilan muistokirjoitus sanomalehti Kalevassa
| n k Oulun yliopisto |
| --- | --- | --- |
| Rehtorit |  Kaitera (1959–1962)  Söyrinki (1963–1965)  Koiso-Kanttila (1965–1968)  Mannerkoski (1968–1987)  Korhonen (1987–1990)  Oksman (1990–1993)  Lajunen (1993–2015)  Niinimäki (2015–)  |  |
| Tiedekunnat |  Arkkitehtuurin tiedekunta  Biokemian ja molekyylilääketieteen tiedekunta  Humanistinen tiedekunta  Kaivannaisalan tiedekunta  Kasvatustieteiden ja psykologian tiedekunta  Luonnontieteellinen tiedekunta  Lääketieteellinen tiedekunta  Oulun yliopiston kauppakorkeakoulu  Teknillinen tiedekunta  Tieto- ja sähkötekniikan tiedekunta  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Kaikki evoluutiosta

| Kaikki evoluutiosta |
| --- | --- |

Kirjailija:  Ilkka Hanski, Ilkka Niiniluoto, Ilari Hetemäki (toim.)
Genre:  evoluutio
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  259
ISBN:  978-952-495-098-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kaikki evoluutiosta on Gaudeamuksen julkaisema kokoomateos, joka julkaistiin Tieteen päivillä 2009. Teoksen ovat toimittaneet Ilkka Hanski, Ilkka Niiniluoto ja Ilari Hetemäki. Teos on julkaistu yhteistyössä Tieteellisten seurain valtuuskunnan kanssa.
Teos ilmestyi juhlavuonna, jolloin oli kulunut 200 vuotta sitten Charles Darwinin ja 150 vuotta luonnonvalintakäsityksen syntymästä. Teoksen kirjoittajat ovat suomalaisia tutkijoita, jotka käsittelevät luonnon, ihmisen ja kulttuurin kehitystä yleistajuisesti omien alojensa näkökulmista. Teos esittelee evoluution perusasiat ja käsittelee kirjoitusajankohdan tutkimustiedon avulla sellaisia kysymyksiä kuin miten kaikkeus ja elämä ovat syntyneet, mikä on moraalin ja uskonnon alkuperä ja millainen on maapallon ja ihmiskunnan tulevaisuus.
Sisällys

Osa I: Evoluutio luonnossa
Hanna Kokko: Mitä jokaisen tulisi tietää evoluutiosta?
Kari Enqvist: Maailman synty
Kirsi Lehto: Elämän synty
Outi Savolainen: Lajien synty
Mikael Fortelius: Ihmisen sapientoitumisesta
Osa II: Ihmisen ja kulttuurin evoluutio
Ilkka Niiniluoto: Kulttuurievoluutio
Matti Sintonen: Moraalin  evoluutio
Ilkka Pyysiäinen: Uskonnon evoluutio
Heikki Pihlajamäki: Oikeuden evoluutio
Arto Mustajoki: Kielten evoluutio
Osa III: Tulevaisuus
Juha Sihvola: Tulevaisuuden evoluutio
Ilkka Hanski: Luonnon monimuotoisuuden tulevaisuus
Pertti Haaparanta: Globalisaatio ja vapaus
Riitta Hari: Muuttuuko mieli, muovautuvatko aivot?
Mauri Ylä-Kotola: Mediaevoluutio
Kainalojutut:
Hanna Kokko: Sukupuoli ja evoluutio
Kari Enqvist: Tarvitaanko pimeää energiaa?
Jukka Jernvall: Lintu vai kala?
Liselotte Sundström: Itsekäs geeni, evoluutio ja altruismi
Antti Sajantila: Neandertalinihmisen perimän jäljillä
Juha Tuomi: Miksi Darwinista puhutaan vielä tänään?
Petri Ylikoski: Kiistat evoluutioajattelun soveltamisesta yhteiskuntatieteissä
Tomi Kokkonen: Evolutiivinen itsekkyys, psykologinen altruismi ja moralistinen aggressio
Marjatta Hietala: Eugeniikka
Annika Waenerberg: Evoluutioajatus taiteen tarkastelussa
Kaisa Häkkinen: Suomen kielen evoluutio
Satu Apo: Sadut, runot ja evoluutio
Juha Pekka Lunkka: Ilmastonmuutos
Dennis Bamford: Synteettinen elämä
Akseli Hemminki: Geeniterapia
Marko Turpeinen: Viestinnän evoluution lähihistoria ja tulevaisuus
Timo Honkela: Ihmisen ja koneen yhteisevoluutio
Aiheesta muualla

Riitta Korhonen: Pakattua tietoa tulevasta[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat 20.2.2009.
Jyrki Alenius: Evoluutiossa riittää tutkimista. Helsingin Sanomat 21.4.2009.
Wisconsinin evankelis-luterilainen synodi

| Wisconsin Evangelical Lutheran Synod   Wisconsinin evankelis-luterilainen synodi |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  luterilaisuus
Teologia:  tunnustuksellinen luterilaisuus
Yhteistyötahoja:  Tunnustuksellinen evankelis-luterilainen konferenssi
Toiminta-alue:  Yhdysvallat, Kanada
Päätoimipaikka:  Milwaukee, Wisconsin
Perustettu:  1850
Hiippakuntia:  12 aluetta (district)
Seurakuntia:  1269
Jäseniä:  349 014
Julkaisut:  Forward in Christ
Koulutus:   Martin Luther College  Wisconsin Lutheran Seminary 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Wisconsinin evankelis-luterilainen synodi (englanniksi Wisconsin Evangelical Lutheran Synod (WELS) on yhdysvaltalainen tunnustus-luterilainen kirkko. Se on teologisesti konservatiivinen ja on perustettu 1850 Wisconsinin osavaltion Milwaukeessa. Vuonna 2020 Wisconsinin synodiin kuului 1269 seurakuntaa ja 349 014 jäsentä. Se on Yhdysvaltain kolmanneksi suurin luterilainen kirkko.
Kannatusalueet

Wisconsinin evankelis-luterilaisen synodin suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat Wisconsin, Etelä-Dakota, Minnesota, Michigan ja Nebraska. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Watertown–Fort Atkinson, New Ulm, Manitowoc, Beaver Dam ja Fond du Lac.
Aiheesta muualla

Kirkkokunnan verkkosivusto (englanniksi)
| n k Luterilaisuus Yhdysvalloissa |
| --- | --- | --- |
| Päälinja ja tunnustuksellisuus |  Amerikan evankelisluterilainen kirkko  Augsburgin luterilainen kirkko  Latvian evankelis-luterilainen kirkko Amerikassa  Lutheran Congregations in Mission for Christ  Pohjois-Amerikan luterilainen kirkko  |  |
| Synodi-kirkot |  Church of the Lutheran Confession  Concordia Lutheran Conference  Evankelisluterilainen synodi  Independent Lutheran Diocese  Lutheran Churches of the Reformation  Missouri-synodi  Orthodox Lutheran Confessional Conference  Protes'tant Conference  Wisconsinin evankelis-luterilainen synodi  |  |
| Vapaa luterilaisuus |  Amerikan luterilaisten kirkkojen liitto  Conservative Lutheran Association  Evangelical Lutheran Conference & Ministerium of North America  Lutheran Ministerium and Synod – USA  Vapaiden luterilaisten seurakuntien liitto  |  |
| Herätysliikkeet |  Apostolic Lutheran Church  Church of the Lutheran Brethren of America  Laestadian Lutheran Church  Old Apostolic Lutheran Church  |  |
| Korkeakirkollisuus |  Evangelical Catholic Church  Evangelical Lutheran Diocese of North America  Lutheran Church - International  |  |
Ilmari Niemeläinen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ilmari Niemeläinen 1940-luvun lopulla. |  Ilmari Niemeläinen 1940-luvun lopulla. |  Ilmari Niemeläinen 1940-luvun lopulla. |  |
Maa:   Suomi
Arkkitehtuuri
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Lontoo 1948 | kaupunkisuunnittelu |  |
Heikki Ilmari ("Immu") Niemeläinen (16. joulukuuta 1910 Jyväskylä – 28. toukokuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, uimahyppääjä ja olympiamitalisti.
Niemeläinen voitti Lontoon 1948 kesäolympialaisten taidelajien kaupunkisuunnittelusarjassa pronssia Kemin urheilukeskussuunnitelmallaan. Hän osallistui uimahyppääjänä Berliinin 1936 olympiakisoihin, jossa hän sijoittui ponnahduslautahypyissä 13:nneksi ja kerroshypyissä 14:nneksi, sekä Lontoon 1948 kisoihin, jossa hän sijoittui kerroshypyissä 19:nneksi. Uimahyppyjen Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti 8 kertaa ja Suomen mestaruuden 30 kertaa. Urheilu-urallaan hän edusti Helsingin Uimareita.
Arkkitehtina Niemeläinen on suunnitellut muun muassa uimaloita ja urheilukeskuksia. Hän suunnitteli Hämeenlinnan Ahveniston urheilukeskuksen yhdessä Olavi Sahlbergin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuka kukin oli. Wikisource.
Urheilumme tekijämiehiä: Uintihypyissä tarvitaan päänkin lihaksia. Heikki Ilmari Niemeläinen, Seura, 17.05.1939, nro 20, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Niagaran putoukset

| Niagaran putoukset |
| --- | --- |
 American Falls, Luna Island, Bridal Veil Falls, Goat Island ja Horseshoe Falls.
Sijainti:  Yhdysvaltain ja Kanadan raja
Joki:  Niagarajoki
Korkeus:  58 m
Putousten määrä:  3
Korkein yksittäinen putous:  58 m
Leveys:  670+320 m
Keskivirtaama:  2,8 milj. l/s
Niagaran putoukset.
Niagaran putoukset (engl. Niagara Falls) on kolmiosainen vesiputous Niagarajoessa Kanadan Ontarion ja Yhdysvaltain New Yorkin osavaltioiden rajalla.
Yleistä

Niagaran kolmesta putouksesta suurin on Kanadan-puoleinen, kaarevan muotoinen Horseshoe Falls, joka on 57 metriä korkea ja 670 metriä leveä. Yhdysvaltain-puoleinen American Falls on 58 metriä korkea ja 320 metriä leveä. Aivan American Fallsin vieressä on kapea Bridal Veil Falls, jonka erottaa American Fallsista pieni Luna Islandin saari. Bridal Veil Fallsin ja Horseshoe Fallsin välissä on Goat Islandin saari.
Horseshoe Fallsin kautta virtaa 90 prosenttia putousten kaikesta vedestä.
Putousten jälkeen vesi jatkaa matkaa kanjonia pitkin alavirtaan. Joen vesi on kirkasta, sillä siinä ei ole sedimenttiä.
Putouksissa virtaa noin 2,8 miljoonaa litraa vettä sekunnissa.
Suuri osa virtauksesta johdetaan nykyisin putousten ohi neljän tunnelin kautta alajuoksun vesivoimaloihin. Tämä on vähentänyt ja tasoittanut virtausta putouksissa ja sitä kautta vähentänyt myös eroosiota. Voimalaitosten kapasiteetti on yli 4,5 GW, joka jakaantuu melko tasan Yhdysvaltain ja Kanadan välillä.
Historia

Niagaran putousten alueella kallioperä koostuu kovasta kalkkikivestä, joka peittää pehmeämpää savikivikerrostumaa. Virtaava vesi kuluttaa kalkkikiveä hyvin hitaasti mutta tunkeutuu sen alapuoliseen savikiveen syövyttäen sitä voimakkaasti. Kalkkikivireunan jäädessä roikkumaan tyhjän päälle siitä lohkeaa paloja ja putous vetäytyy taaksepäin. Joen yläjuoksu on siis suunnilleen maanpinnan tasolla, mutta alajuoksu syvässä kanjonissa. Aikoinaan putoukset ovat olleet 23 kilometriä nykyistä paikkaa pohjoisempana Ontariojärven rannalla. Putousten paikka on siirtynyt noin 865 metriä viimeisen 250 vuoden aikana. Kun joen virtausta säätelemällä eroosiota vähennettiin, American Fallsin juurelle on kerääntynyt dolomiittikasaumia niin että putous on alkanut muistuttaa koskea. Vuonna 1969 American Fallsin kalliopohjaa vahvistettiin sementillä kivivyöryjen ehkäisemiseksi.
Nähtävyytenä

Putousten ympärillä on puistoja ja silta, joista on hyvä näköala putouksille. Putousten väliselle Goat Islandille pääsee jalankulkusiltaa pitkin, ja hissi vie putousten juurelle Cave of the Winds -luolaan.
Niagaran putouksilla käy noin kahdeksan miljoonaa turistia vuosittain.
Putoukset juhlavalaistiin sini-valkoisiksi Suomen täyttäessä 100 vuotta 6. joulukuuta 2017.
Putouksiin liittyviä ennätyksiä

Ensimmäinen onnistunut:
sukellus putoukseen: 7. lokakuuta 1829 – Sam Patch sukelsi pää edellä Niagaraan pääputousten välissä sijaitsevan Goat Islandin reunalle rakennetulta, 26 metriä korkealta hyppytornilta. Kymmenen päivää myöhemmin hän toisti temppunsa onnistuneesti, tällä kertaa 40 metriä korkeasta tornista.
ylitys nuoralla kävellen: 30. kesäkuu 1859 – Charles Blondin kulki 335 metriä läpimitaltaan alle yhdeksän senttimetriä leveää köyttä yli putousten. Lyhyen levähdyksen jälkeen hän palasi köyttä pitkin takaisin.
uinti Whirlpool Rapids -kosken läpi: 22. elokuu 1886 – William J. Kendall ui korkki(pelastus)liiviin pukeutuneena kosken läpi kärsien vain muutamia mustelmia.
veneily Whirlpool Rapids -kosken läpi: 28. elokuu 1887 – Charles A. Percy ohjasi venettä.
lasku kosken halki tynnyrillä: 11. heinäkuuta 1886 – Carlisle Graham suoritti temppunsa itse rakentamallaan tynnyrillä.
lasku putouksesta tynnyrillä: 24. lokakuuta 1901 – Annie Edson Taylor laski Horseshoe Fallsista alas puutynnyrissä
Kuvia ja videoita > American Falls

American Falls.
Hornblower-vene American Fallsin juurella.
American Falls aamuauringossa.
American Falls videolla vuonna 2006.
Kuvia ja videoita > Horseshoe Falls

Horseshoe Falls ilmakuvassa.
Turistivene keskellä putouksen kuohuja.
Maid of the Mist -vene Horseshoe Fallsilla.
Videokuvaa Horseshoe Fallsilta vuonna 2017.
Kuvia ja videoita > Putousten ympärillä

Skylon Tower
Näkötorni
Ympäristön rakennuksia.
Rainbow Bridge Yhdysvaltain ja Kanadan rajalla.
Kulkureitti Bridal Veilin juurella.
Näköalatasanne Bridal Veilin huipulla.
Laituri.
Putousten yövalaistus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niagaran putoukset Wikimedia Commonsissa
Niagara Falls Waterfalls of the world -sivustolla (englanniksi)
Vasemmalla puolella American Falls ja Bridal Veil; oikealla Horseshoe Falls. Näkymä Skylon Towerista.
Niagaran putoukset talvella yöaikaan.
Annie Edson Taylor
Brian Francis Slattery

| Brian Francis Slattery> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. helmikuuta 1975 
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  toimittaja
Kirjailija
Aikakausi:  2007–
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus
Esikoisteos:  Avaruusblues: Muuan rakkauslaulu (2007)
Aiheesta muualla
bfslattery.com (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Brian Francis Slattery on yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Avaruusblues (2007) on New Yorkiin sijoittuva kertomus, joka sisältää aineksia pulp-kirjallisuudesta ja supersankaritarinoista.
Suomennettu teos

Avaruusblues: Muuan rakkauslaulu.  ((Spaceman blues: A love song, 2007.) Suom. J. Pekka Mäkelä)  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-5012-4
Palkinnot

Philip K. Dick -palkinto 2012
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
Macmillan-kustantamon esittely. (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Muut:  Europeana  IdRef 
↑  (fr) Ranskan kansalliskirjasto, BnF catalogue général, Pariisi, Ranskan kansalliskirjasto . Tieto on haettu Wikidatasta.
↑  Kirjasampo.fi: Philip K. Dick -palkinto Viitattu 2.7.2024.
Stephen Harper

| Stephen Harper |
| --- | --- |
 Harper vierailulla Meksikossa helmikuussa 2014
Kanadan 22. pääministeri
 6.2.2006–4.11.2015  
Monarkki:  Elisabet II
Kenraalikuvernööri:  Michaëlle Jean David Johnston
Edeltäjä:  Paul Martin
Seuraaja:  Justin Trudeau
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1959 (ikä 65) Toronto
Tiedot
Puolue:  Konservatiivipuolue
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.stephenharper.com
Stephen Joseph Harper (s. 30. huhtikuuta 1959 Toronto) on kanadalainen poliitikko, joka toimi Kanadan pääministerinä vuosina 2006–2015 ja Kanadan konservatiivipuolueen puheenjohtajana vuosina 2004–2015. Harper on ollut parlamentin jäsen Calgarysta vuosina 1993–1997 edustaen Reformipuoluetta ja vuodesta 2002 edustaen ensin Kanadan allianssia ja myöhemmin konservatiivipuoluetta.
Tausta

Harper syntyi ja kasvoi Torontossa, opiskeli vähän aikaa Toronton yliopistossa, mutta muutti Edmontoniin, josta hän sai töitä tietokoneohjelmoijana Albertan öljyteollisuudessa. Hän suoritti myöhemmin taloustieteen tutkinnon Calgaryn yliopistossa. Harper meni naimisiin Laureen Teskeyn kanssa vuonna 1993. Heillä on kaksi lasta, Benjamin ja Rachel.
Poliittinen ura

Harper oli yksi populistisen Kanadan reformipuolueen (engl. Reform Party of Canada) perustajista professorinsa Preston Manningin kanssa 1987. Harper jätti parlamentin 1997 ja siirtyi lobbausryhmä National Citizens’ Coalitionin palvelukseen. Reformipuolue liittyi 2000 konservatiiviseen Kanadan allianssiin (engl. Canadian Alliance). Vuonna 2002 Harperista tuli puolueen sekä opposition johtaja, ja hän liitti puolueen Kanadan edistyksellisen konservatiivipuolueen (engl. Progressive Conservative Party of Canada) kanssa vuonna 2003 Kanadan konservatiivipuolueeksi.
Kanadan konservatiivipuolueen johtoon Harper valittiin maaliskuussa 2004.
Poliittinen ura > Pääministerinä

Konservatiivipuolue sai Harperin johdolla 124 paikkaa tammikuun 2006 vaaleissa, ja Harper muodosti vähemmistöhallituksen päättäen yli vuosikymmenen liberaalien hallitusvallan. Hallitus on heikoin sitten vuoden 1982 perustuslain jälkeen muodostettu.
Hallitukseensa Harper nimitti ulkomaankauppaministeriksi David Emersonin, joka oli valittu liberaalien edustajana, mutta vaihtoi puoluetta ennen kautensa alkamista. Tämä oli Kanadan historiassa ainutlaatuinen loikkaus.
Harper on lausunut Kanadan olevan osa Yhdysvaltain ohjuskilpeä, jota edellinen pääministeri Paul Martin vastusti. Ensimmäisen merentakaisen matkansa hän teki 11–12. maaliskuuta 2006 Afganistaniin, jossa on ollut kanadalaisjoukkoja vuodesta 2001. Kanada kärsi raskaat tappiot taisteluissa Etelä-Afganistanissa, jossa oli kuollut 77 kanadalaista sotilasta tammikuuhun 2008 mennessä.
Vastustajat syyttivät Harperia "bushilaiseksi" äärimmäisyysmieheksi, joka pyrkisi kumoamaan Kanadan aborttioikeuden ja homoparien avioliitot. Hän osoitti kuitenkin olevansa kovan linjan oikeistolaista maltillisempi, vaikka onkin lausunut haluavansa kumota edellisen liberaalihallituksen kesäkuussa 2005 sallimat homoavioliitot.
Harper herätti huomiota nimittämällä ranskankielistä Québecia "kansakunnaksi" (nation) Lausahduksen jälkeen keskusteltiin siitä, mitä pääministeri tällä tarkoitti, ja hän itse sanoi viitanneen jonkinlaiseen kulttuuriseen omaleimaisuuteen.
Kesäkuussa 2008 Harperin hallitus pyysi anteeksi 1970-luvulle jatkunutta alkuperäisasukkaiden lasten pakkoassimilointia eurooppalaiseen kulttuuriin sisäoppilaitoksissa.
Harperin hallituksen vähemmistö parlamentissa haittasi sen työskentelyä ja oppositio pystyi viivyttämään lainsäädäntöä rajatta. Syyskuussa 2008 hän pyysi kenraalikuvernööriä hajottamaan parlamentin ja uudet vaalit järjestettiin ennenaikaisesti 14. lokakuuta 2008.
Vaaleissa konservatiivit vahvistivat asemiaan (143, ennen 127) ja liberaalit menettivät yhdeksäntoista paikkaa, mutta konservatiivipuolue ei edelleenkään saanut enemmistöä parlamenttiin, ja oltiin samassa tilanteessa kuin edellisten vaalien jälkeen. Harperia arvosteltiinkin siitä että vaalit tulivat maksamaan 300 miljoonaa dollaria.
Vaalien jälkeen parlamentissa koottiin historiallinen liittouman pääministerin erottamiseksi ja muiden puolueiden muodostaman koalition nostamiseksi valtaan. Parlamentin oli tarkoitus äänestää hallituksen luottamuksesta maanantaina 8. joulukuuta. Harper pyysi 4. joulukuuta kenraalikuvernööri Jeania lähettämään parlamentin lomalle, jotta luottamuslauseäänestystä ei voitaisi pitää. Tauko parlamentin toiminnassa jatkui 26. tammikuuta 2009 asti.
Harperin hallitus kaatui 25. maaliskuuta 2011 epäluottamuslauseeseen, ja hän jätti eronpyyntönsä kenraalikuvernööri David Johnstonille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Profile: Stephen Harper (englanniksi)
Kanadan pääministerit
Macdonald
Mackenzie
Abbott
Thompson
Bowell
Tupper
Laurier
Borden
Meighen
King
Bennett
St. Laurent
Diefenbaker
Pearson
P. Trudeau
Clark
Turner
Mulroney
Campbell
Chrétien
Martin
Harper
J. Trudeau
Reijo Jallinoja

Jallinojan suunnittelema Terassitalo ympäristöineen Helsingin Pikku Huopalahdessa
Kierikkikeskus Yli-Iissä
Reijo Seppo Jallinoja (s. 3. toukokuuta 1941) on suomalainen arkkitehti.
Jallinoja valmistui Teknillisestä korkeakoulusta arkkitehdiksi vuonna 1967. Hänen diplomityönsä pohjalta laadittiin Helsingin Itä-Pasilan asemakaava, josta kuitenkaan ei toteutettu kaikkia hänen alkuperäisiä ehdotuksiaan: hänen suunnitelmiensa mukaan alueen betoni­rakenteiden sisään olisi tullut toimistotilojen lisäksi myös runsaasti vapaa­muotoista julkista tilaa.
Helsingin kaupunkisuunnitteluviraston projektipäällikkönä Jallinoja johti 1970-luvulla sekä Itä- että myöhemmin myös Länsi-Pasilan kaavoitusta. Koska Itä-Pasila sai alusta lähtien osakseen runsaasti arvostelua, Länsi-Pasila suunni­teltiin perin­tei­sempään tyyliin.  Jallinoja laati myös voittaneen ehdotuksen Kumpulan yliopistoalueen suunnittelu­kilpailussa. Hänen suunnittelemiaan ovat myös Isonniityn asuntoalue Kumpulan länsiosassa sekä monet Pikku Huopa­lahden rakennukset, joista tunnetuin on vuonna 1994 valmistunut 15-kerroksinen, maamerkiksi muodostunut Terassitalo.
Jallinoja on laatinut kaupunkisuunnitelmia myös Kuwaitiin ja Libyaan. Teknillisen korkeakoulun professorina hän toimi vuosina 1980–1983.
Vuonna 2005 Jallinojalle myönnettiin rakennustaiteen valtionpalkinto.
Reijo Jallinojan puoliso on sosiologi Riitta Jallinoja.
Jallinojan suunnittelemia rakennuksia

Terassitalo, Pikku Huopalahti, Helsinki (1994)
Isonniityn asuntoalue, Kumpula, Helsinki
Kierikkikeskuksen päärakennus, Yli-Ii
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reijo Jallinoja Wikimedia Commonsissa
Arkkitehti Reijo Jallinoja sai rakennustaiteen valtionpalkinnon Turun sanomat.  24.9.2005. Viitattu 27.07.2018.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Elonet