stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bretagne
Kulttuuri > Kieli

Nykyisin valtaosa Bretagnen asukkaista puhuu ranskaa. Alueella on sen lisäksi kaksi historiallista kieltä, joita puhutaan edelleen. Bretonin kieli on kelttiläinen kieli, jota puhuu noin 5,5 % alueen väestöstä. Valtaosa sen puhujista asuu Bretagnen länsiosissa. Romaanisiin kieliin kuuluvaa galloa puhutaan sitä vastoin maan itäosissa. Gallon kielen osaajien määrästä ei ole tehty kovin monta tutkimusta, mutta erään tutkimuksen mukaan sitä osaa 5–10 % Itä-Bretagnen väestöstä. Molemmat kielet ovat uhanalaisia, ja ne siirtyvät sukupolvelta toiselle enää vain harvoissa perheissä. Bretonin kielellä on nykyisin tarjoilla kouluopetusta, ja sitä opetetaan 121 yläasteella ja 45 lukiossa. Galloa opetetaan vastaavasti neljällä yläasteella ja kolmessa lukiossa.
Ehkä tunnetuin bretoniksi kirjoittanut kirjailija oli Pierre-Jakez Hélias, joka kuvasi kirjoissaan Bretagnen maaseudun elämää. Hän kirjoitti kirjoja bretoniksi ja käänsi ne ranskaksi. Kirjaa Le Cheval d'orgueil myytiin 2,2 miljoonaa kappaletta, mutta vain 750 niistä bretoniksi.
Kulttuuri > Uskonto

Valtaosa bretagnelaisista on katolilaisia. Uskonnollisuus on vähentynyt, mutta uskonnolliset tavat kuten häät ja kaste ovat edelleen yleisiä. Bretagne on Euroopan suurimpia uskonnollisten monumenttien keskittymiä. Tärkeitä hahmoja Bretagnen uskonnollisuudessa ovat seitsemän alueen pyhimystä ja näihin yhdistetyt kirkot. Pyhimykset ovat epävirallisia, eli katolinen kirkko ei ole pyhittänyt heitä virallisesti. Bretagnessa on suuria määriä pyhiinvaellusreittejä merkinneitä tienvarsiristejä sekä pyhiä lähteitä, joille on yleensä pystytetty jonkun pyhimyksen patsas. Lähteisiin liitetään usein usko niiden parantavasta voimasta. Paikalliseen uskonnolliseen perinteeseen on sekoittunut kelttiläisiä aiheita, kuten kärryjä ajavana luurankona kuvattu Ankou. Ankoun kuvia on usein eri kirkoissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Région Bretagne (ranskaksi)
Bretagnen kasveja (ranskaksi)
| n k  Ranskan aluehallinto |
| --- | --- |
Alueet Ranskassa:  Auvergne-Rhône-Alpes  Burgundi-Franche-Comté  Bretagne  Centre-Val de Loire  Grand Est  Hauts-de-France  Île-de-France  Korsika  Normandia  Oksitania  Pays de la Loire  Provence-Alpit-Riviera  Uusi-Akvitania 
Merentakaisetalueet:  Guadeloupe  Martinique  Mayotte  Ranskan Guayana  Réunion 
Bretagnen kartta.
Megaliitteja Carnacissa.
Kelttiläiset muuttoaallot Britanniasta muualle Eurooppaan.
Piirros Roche-Derrienin taistelusta Bretagnen perimyssodan ajalta.
Anna Bretagnelainen.
Bretagnen kartta vuodelta 1789.
Yhdysvaltojen joukkoja Brestin taistelujen aikana syyskuussa 1944.
Alueneuvoston pitkäaikainen puheenjohtaja Jean-Yves Le Drian
Bretagnelaisia naisia pukeutuneina coiffe-päähineisiin.
Ranskan- ja bretoninkielisiä tienviittoja Quimperissa.
Buguruslan

| Buguruslan (Бугурусла́н) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Orenburgin alue Venäjän kartalla, alla kaupungin sijainti alueella
 Buguruslan
 Koordinaatit: 53.619°N, 52.418°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Orenburgin alue
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
Väkiluku (2010)  ():  49 741
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 bugadmin.orb.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buguruslan (ven. Бугурусла́н) on kaupunki Orenburgin alueen luoteisosassa Venäjällä. Se sijaitsee Volgan vesistöön kuuluvan Bolšoi Kinel -joen rannalla 516 kilometriä Orenburgista luoteeseen. Kaupunki on Buguruslanin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Sen läpi kulkee Samaran ja Ufan välinen rautatie (Buguruslanin asema).
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 49 741 henkeä. Buguruslanin kaupunkipiirikuntaan kuului väestölaskennan aikaan myös 485 maaseutuasukasta, yhteensä asukkaita oli siten 50 226.
Venäläiset uudisasukkaat perustivat Buguruslanin vuonna 1748. Nimensä se on saanut paikalla sijainneesta baškiirikylästä. Vuonna 1781 Buguruslanista tuli samannimisen Ufan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1802 se liitettiin Orenburgin ja vuonna 1851 Samaran lääniin. Tärkeimmät elinkeinot olivat maatalous ja kaupankäynti. Vuonna 1847 Buguruslaniin perustettiin Pokrovan naisluostari. Nykyään kaupunki on yksi Volgan ja Uralin alueen öljyn- ja kaasuntuotannon keskuksista.
Kulttuurilaitoksia ovat teatteri, kotiseutumuseo ja Mihail Frunzen kotimuseo. Aksakovon kylässä 27 kilometrin päässä kaupungista on kirjailija Sergei Aksakovin kartanomuseo.
Buguslanin rautatieasemaa.
Moskeija Buguslanissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buguruslan Wikimedia Commonsissa
Buguruslanin kaupungin historiasta kertova sivu (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Orenburg

Abdulino |
Buguruslan |
Buzuluk |
Gai |
Jasnyi |
Kuvandyk |
Mednogorsk |
Novotroitsk |
Orsk |
Sol-Iletsk |
Sorotšinsk
Orenburgin alue kartalla
Helsingin vapaa-ajattelijat

| Helsingin vapaa-ajattelijat |
| --- | --- |
Perustettu:  1936
Toimiala:  vapaa-ajattelu
Kotipaikka:  Helsinki
Aiheesta muualla
vapaa-ajattelijat.fi/helsinki/
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helsingin vapaa-ajattelijat on Vapaa-ajattelijain liiton itsenäinen jäsenyhdistys. Yhdistyksen toiminta alkoi 1936 siviilirekisteriin kuuluvien yhdistyksenä. Nykyisen nimensä järjestö sai 1946.
Historia > Pakanakilta

Helsingin vapaa-ajattelijoilla oli 1960-luvulla keskustelukerho nimeltä Pakanakilta. Oikeustieteen ylioppilas Raimo Toivosen aloitteesta Pakanakilta rekisteröitiin itsenäiseksi yhdistykseksi vuonna 1968. Tavoitteena oli koota uskonnottomia opiskelijoita yhteen. Toivonen halusi yhdistyksen puheenjohtajaksi Erkki Hartikaisen, joka oli ajatellut perustaa ylioppilaiden ateistiyhdistyksen ennen liittymistään vapaa-ajattelijoihin.
Pakanakilta kokoontui Helsingin kaupungin nuorisotiloissa, yhdistys järjesti tapahtumia, jotka saivat julkisuutta muun muassa Helsingin Sanomissa ja Ilta-sanomissa. Eräässä Wiipurilaisessa osakunnassa järjestetyssä Pakanakillan tapahtumassa esiintyi M. A. Numminen yhtyeineen, ja tilaisuuden juonsi Juha Virkkunen. Helsingin tuomiokirkon oveen naulatut teesit pääsivät Helsingin Sanomain pääuutissivulle kuvalla varustettuna. Temppeliaukion kirkkoa nimitettiin mielenosoituksessa Piruntorjuntabunkkeriksi. 1970-luvulla yhdistyksen toiminta hiipui opiskelijaradikalismin tavoin. Hartikaisen mukaan yhdistys päätettiin lakkauttaa, kun vuosikokoukseen tuli hänen lisäkseen enää yksi jäsen.
Tavoitteet

Tavoitteidensa mukaan Helsingin vapaa-ajattelijat ajaa uskonnottomien ja uskontokuntiin kuulumattomien etuja, oikeuksia sekä oikeusturvaa. Toiminnan tarkoitus on edistää tieteellistä ja järkiperäistä ajattelua ja yksilön ajatuksenvapautta. Tärkeimpänä yhteiskunnallisena tavoitteena on molempien valtionkirkkojen erityisaseman purkaminen. Valtion tulee olla uskontoihin nähden puolueeton. Kaksi valtionkirkkoa tulee muuttaa tavallisiksi yhdistyksiksi, eikä niillä tule olla julkisoikeudellista asemaa tai muita erioikeuksia. Tavoitteena on myös uskonnonopetuksen poistaminen kouluista, päivähoidosta sekä valtion yliopistoista.
Toiminta

Helsingin vapaa-ajattelijat on osakkaana vuonna 1999 perustetussa Prometheus-seremoniat Oy:ssä, jonka muina yhteistyökumppaneina ovat Vapaa-ajattelijain liitto, Suomen humanistiliitto, Tampereen vapaa-ajattelijat ja Prometheus-leirin tuki. Pro-seremoniat tarjoaa uskontokuntiin sitoutumattomien juhliin tietoa ja palveluita. Taustajärjestöjen jäsenet saavat puhujapalvelusta jäsenalennuksen.
Kannanotossaan vuonna 2009 yhdistys arvosteli Helsingin kaupunginhallituksen suunnitelmaa antaa Kampin kauppakeskukseen rakennettavan kappelin alue Helsingin evankelis-luterilaiselle seurakuntayhtymälle ilman vuokraa ja kiinteistöveroa. Helsingin vapaa-ajattelijoiden mielestä julkisiin tiloihin sopisi paremmin kaikille sopiva hiljentymishuone, jollainen on useilla kansainvälisillä lentokentillä.
Toiminta > Hautausmaahanke

Suomessa on kymmenkunta Vapaa-ajattelijain liiton jäsenyhdistysten ylläpitämää hautausmaata. Sellaista ei ole kuitenkaan Helsingin alueella, koska kaupunki ei ole myöntänyt sopivaa aluetta Helsingin yhdistykselle hakemuksista huolimatta eikä myöskään kunnallista hautausmaata ole perustettu 1930-luvulta jatkuneista ehdotuksista huolimatta.
Vuonna 1968 yhdistys teki kaupungille esityksen kunnallisesta hautausmaasta. Kaupunginhallitus teki kielteisen päätöksen. Vuonna 1969 korkein hallinto-oikeus totesi kaupunginhallituksen menneen toimivaltaansa edemmäksi ja määräsi asian valtuuston päätettäväksi. Vuonna 1970 valtuusto päätti perustaa komitean tutkimaan hautausmaan perustamista. Tuloksia ei tullut. Vuonna 1977 kaupunkisuunnitteluvirasto ehdotti paikkaa hautausmaalle. Lautakunta oli samaa mieltä, mutta kaupunginhallitus torjui jälleen ehdotuksen.
Vuonna 1985 Helsingin vapaa-ajattelijat esitti vaatimuksen apulaiskaupunginjohtaja Erkki Tuomiojalle. Tuomioja pani asian vireille ja kaupunkisuunnittelulautakunta etsi hautausmaalle uuden paikan. Kaupunginhallitus käsitteli asiaa neljä kertaa ennen kuin pani hankkeen jäihin. Vuonna 1991 Taloustutkimuksen tekemän tutkimuksen mukaan 35 prosenttia pääkaupunkiseudun asukkaista olisi halunnut hautausmaat kuntien hoitoon. Helsingin vapaa-ajattelijoiden edustajat puhuivat asiasta kaupungintalolla apulaiskaupunginjohtaja Pekka Korpiselle. Korpinen tahtoi, että lautakunnilta on tultava vuoden loppuun mennessä esitys, mihin kunnallinen hautausmaa perustetaan.
Helsingin vapaa-ajattelijoiden sihteerin Juha Kukkosen mukaan ”yhteiskunnan on huolehdittava kuolleista kuten se huolehtii vastasyntyneistäkin, eli ihmisen on elämässä ja kuolemassa voitava olla asioimatta seurakuntien kanssa.” Hautauskustannukset uskonnottomille olivat seurakunnan jäseniin verrattuna moninkertaiset, minkä yhdistys nimesi epätasa-arvoiseksi. Viimeksi esillä oli hanke kunnallisesta tunnustuksettomasta hautausmaasta Viikissä, mutta hanke laitettiin jäihin uuden hautaustoimilain vuoksi.
Helsingin kaupunki harkitsi Helsingin Krematorioyhdistyksen omistaman Hietaniemen krematorion ostamista. Kiinteistölautakunta antoi hankkeelle tukensa vuonna 1990, mutta kaupunki ei jättänyt yhdistykselle tarjousta. Krematorion tontti oli kaupungin omistuksessa.
Toiminta > Raamatut pornolehtiin -tempaus

Yhdistys järjesti 4.6.2010 Helsingissä kampanjan, jossa se tarjosi Raamatun vaihtoehdoksi pornolehtiä. Tempauksen tavoitteena oli tiedotteen mukaan arvostella erityisesti kristinuskon ja islamin seksuaalikielteisyyttä. Aloitteentekijänä oli Sexpo-säätiön puheenjohtaja ja Seksualistin päiväkirja -blogin pitäjä Tommi Paalanen. Paalanen sai tempauksen ajatuksen Teksasin ateistiopiskelijoilta. Heidän tunnuslauseensa oli ”vaihda roskasi roskaan”. Näiden perustelujen mukaan Raamattu on ”ikivanhoihin uskomuksiin perustuva tekstikokoelma, joka sisältää runsaasti väkivaltaa ja vihaa, epäeettisiä elämänohjeita ja naisten alistamista”. Porno olisi näistä kahdesta pienempi paha. Paalasen perusteluissa porno oli sen sijaan myönteinen asia.
Kristillisdemokraattien eduskuntaryhmä piti ala-arvoisena mielenilmaisua, jossa Raamattuja pilkataan. Kotisataman Kristillinen Kirjakauppa puolestaan vastasi vapaa-ajattelijoiden kampanjaan omalla tempauksellaan, jossa vaihdettiin pornolehtiä Raamattuun. Poliisille tehtiin vapaa-ajattelijoiden tempauksesta tutkintapyyntö. Usealle liiton hallituksen ja valtuuston jäsenelle tuli tempauksen jälkeen tekstiviestinä uhkauksia, joista tehtiin tutkintapyyntö.
Juha Sihvola kirjoitti kirjassaan Maailmankansalaisen uskonto, että tämän tyyppiseen kampanjaan voi suhtautua hyväntahtoisesti, sikäli kuin tarkoituksena on ”satiiri tosikkomaisia, laumahenkisiä, suvaitsemattomia, hurskastelevia, ahdistusta lievittäviä ja omasta oikeaoppisuudestaan vakuuttuneita katsomuksia kohtaan. Niiden kritiikissä pilkallisuus voi olla aiheellista.”
Kirjallisuutta

Tiukkanen, Arto: Vapaa-ajattelu Helsingissä: Helsingin vapaa-ajattelijat ry 1936–1996.  Helsinki:  Helsingin vapaa-ajattelijat, 1998.  ISBN 952-91-0211-9
Aiheesta muualla

Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutinen: Helsingin vapaa-ajattelijain Raamattu-tempaus poiki tutkintapyynnön ja tappouhkauksia
Helsingin vapaa-ajattelijat ry:n kotisivut.
Pro-seremoniat.
Kimmo Sundström: Helsingin vapaa-ajattelijat järjestivät pornotempauksen. Pääkaupunkiseudun ateistit 26.6.2010.
Gustav Bubník

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bubník Tampereen jäähallissa helmikuussa 2008. |  Bubník Tampereen jäähallissa helmikuussa 2008. |  Bubník Tampereen jäähallissa helmikuussa 2008. |  |
Maa:   Tšekkoslovakia
Miesten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Sankt Moritz 1948 |  |  |
Augustin ”Gustav” Bubník (21. marraskuuta 1928 Praha – 18. huhtikuuta 2017 Praha, Tšekki) oli tšekkoslovakialainen jääkiekon olympiamitalisti ja maailmanmestari, joka toimi myöhemmin jääkiekkovalmentajana. Hän valmensi Suomen miesten maajoukkuetta vuosina 1966–1969. Bubník valittiin Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 146.
Pelaajaura

Pelaajaurallaan Bubník edusti Tšekkoslovakian jääkiekkomaajoukkuetta 25 ottelussa. Hän oli mukana muun muassa voittamassa olympiahopeaa Sankt Moritzissa 1948 ja maailmanmestaruuden vuonna 1949. Vuonna 1950 Bubník pidätettiin maanpetoksesta epäiltynä ja tuomittiin 14 vuodeksi vankeuteen. Bubník vapautettiin vankilasta alkuvuodesta 1955, minkä jälkeen hän jatkoi pelaajauraansa vuoteen 1962 asti.
Valmennusura

Bubníkista tuli vuonna 1966 Suomen jääkiekkomaajoukkueen kolmas ulkomaalaisvalmentaja. Hän toi suomalaiseen kiekkoiluun uuden ajattelutavan painottaessaan yksilönratkaisuja. Bubnik oli määrätietoinen ja luova valmentaja. Hänen aikakautenaan Suomi voitti ensimmäisen kerran suuren jääkiekkomaan, kun Bubníkin oma kotimaa Tšekkoslovakia kaatui vuoden 1967 MM-kisoissa. Kolmen kautensa aikana Bubník valmensi Suomea 69 ottelussa. Kaudella 1989–1990 hän valmensi II-divisioonan pohjoislohkossa Kuusamon Pallo-Karhuja.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Luova luotsi Gustav Bubnik
Gustav Bubník Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Joe Wirkkunen | Suomen jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja 1966–1969 | Seuraaja: Seppo Liitsola |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki 
Gustav Bubnik jakaa ohjeita pelaajille Grenoblen talviolympialaisissa 1968.
Buleuterion (Delfoi)

| Buleuterion> Βουλευτήριον |
| --- | --- |
 Delfoin buleuterionin rauniot, taustalla vasemmalla Ateenalaisten aarrekammio.
Sijainti:  Delfoin arkeologinen alue, Delfoí, Fokis, Keski-Kreikka, Kreikka
Koordinaatit:  38°28′55″N, 22°30′5″E
Rakennustyyppi:  buleuterion
Valmistumisvuosi:  noin 600–500 eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delfoin arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buleuterion (m.kreik. Βουλευτήριον, Būleutērion tai Bouleutērion) oli antiikin aikainen buleuterion eli neuvoston kokouspaikka Delfoissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Delfoin arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Buleuterion oli rakennettu arkaaisella kaudella noin vuonna 600–500 eaa. Siinä kokoontui Delfoin paikallinen bule eli neuvosto. Buleuterion sijaitsi Apollonin pyhäkköalueella Pyhän tien varressa Apollonin temppelin eteläpuolella ja Ateenalaisten aarrekammion vieressä. Rakennus oli suorakulmion muotoinen suhteellisen pienikokoinen kokoustila ja siinä oli ovet kolmella sivulla. Rakennuksen sisällä oli todennäköisesti pylväikkö ja puiset istuimet sivustoilla. Rakennuksesta on löydetty piirtokirjoituksia, joiden perusteella sen käyttötarkoitus on tunnistettu. Rakennuksesta on säilynyt vain perustuksia ja muita vähäisia osia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Delfoin buleuterion Wikimedia Commonsissa
Bungayn linna

| Bungayn linna |
| --- | --- |
 Bungayn linnan jäljellä olevat osat
Sijainti:  Bungay, Suffolk,  Yhdistynyt kuningaskunta
Koordinaatit:  52°27′20.48″N, 1°26′14.98″E
Rakennustyyppi:  linnanraunio
Valmistumisvuosi:  n. 1100
Haltija:  Bungay Castle Trust
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bungayn linna on Roger Bigodin rakennuttama linna, joka on nykyään raunioina, Suffolkissa Englannissa.
Roger Bigod rakensi linnan Waveney-joen varrelle vuoden 1100 aikoihin. Hänen poikansa Hugh kapinoi kahdesti kuningas Tapania vastaan. Noustuaan valtaistuimelle kuningas Henrik II takavarikoi Hughin maat, mukaan lukien Bungayn. Saatuaan maat takaisin kuninkaalta vuonna 1163, hän rakennutti Bungayhyn kivestä keskuslinnan, jonka valmistumiseen meni arviolta kymmenen vuotta. Toisen kapinan jälkeen vuonna 1173 kuninkaan kannattajat piirittivät linnan ja tuhosivat sen. Todennäköisesti Roger Bigod, joka vuonna 1294 hankki rakennusluvan, rakennutti sisäänkäyntiä vartioivat kaksoistornit. Hänen kuolemansa jälkeen linnan maat joutuivat kuninkaalle ja linna alkoi rapistua.
Linna kuvataan vuodelta 1382 peräisin olevassa dokumentissa vanhaksi ja raunioituneeksi.
Jim Bunning

Jim Bunning
James Paul David ”Jim” Bunning (23. lokakuuta 1931 Southgate, Kentucky – 26. toukokuuta 2017) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja senaatin jäsen Kentuckystä tammikuusta 1999 tammikuuhun 2011. Hän istui aiemmin Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1987–1999.
Bunning oli baseballsyöttäjä ennen poliittista uraansa. Hän pelasi vuosina 1955–1971 ammattilaissarja Major League Baseballissa ja pääsi vuonna 1996 Baseball Hall of Fameen. Hän valmistui St. Xavier High Schoolista Cincinnatissa vuonna 1949 ja myöhemmin Xavierin yliopistosta.
Bunning aloitti poliittisen uransa 1970-luvun lopulla. Hän istui vain kaksi vuotta Fort Thomasin kaupunginvaltuustossa ennen valintaansa Kentuckyn senaattiin. Hän oli republikaanien ehdokas osavaltion kuvernööriksi 1983, mutta hävisi Martha Layne Collinsille.
Bunning meni vuonna 1952 naimisiin Mary Catherine Theisin kanssa. Heillä oli viisi tytärtä ja neljä poikaa.
Hr. Ms. Buffel

| Hr>  Ms. Buffel |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Robert Napier and Sons, Glasgow
Kölinlasku:  10. kesäkuuta 1867
Laskettu vesille:  10. maaliskuuta 1868
Palveluskäyttöön:  22. heinäkuuta 1868
Poistui palveluskäytöstä:  1896
Loppuvaihe:  museolaiva 1974
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 441 t
Pituus:  59,7 m
Leveys:  12,2 m
Syväys:  5,1 m
Koneteho:  2 000 ihp
Nopeus:  11 solmua
Miehistöä:  159
Aseistus
Aseistus:  2 × Armstrong 9" MLR tykkiä 4 × 30 naulan tykkiä
Hr. Ms. Buffel oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Buffel-luokan monitori. Alus on ollut ankkurissa monissa tukikohdissa ja viimeiset 25 vuotta Amsterdamissa. Aluksella on keulaan maalattuna Naton runkonumero A884.
Valmistus

Alus tilattiin Skotlannista Robert Napier and Sonsilta Glasgow'sta ja sen köli laskettiin 10. kesäkuuta 1867. Alus laskettiin vesille 10. maaliskuuta 1868 ja se otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 22. heinäkuuta.
Palvelus

Alus teki ainoan avomeripurjehduksensa siirtyessään Glasgow'sta Den Helderiin vuonna 1868. Matkalla alus keinui pahoin ja siihen tuli runsaasti vettä. Tämän jälkeen se pysyi Pohjanmerellä ja se teki ainoastaan yhden laivastovierailun Antwerpeniin Belgiaan vuonna 1871.
Alus osallistui aina vuoteen 1894 saakka lukuisiin kansallisiin sotaharjoituksiin maavoimien tukena, jonka jälkeen se oli reservissä. Myöhemmin se oli parin vuoden ajan koululaivana ja vuonna 1896 alkaen varasto- ja majoitusaluksena.
Vuonna 1973 alus poitettiin palveluksesta ja seuraavana vuonna se myytiin Rotterdamin kaupungille, joka muutti sen museolaivaksi. Alus avattiin yleisölle vuonna 1979. Alus siirrettiin 2013 säästö syistä Hellevoetsluisiin, jonne se saapui 5. lokakuuta. Alus sijoitettiin tilapäisesti tiilistä rakennettuun Jan Blankneyn kuivatelakkaan, joka oli vuokrattu kolmeksi vuodeksi. Alus saapui 7. helmikuuta 2015 lopulliselle ankkuripaikalleen Koningskade 2:een Het Grooten telakalle Hellevoetsluisiin, jonne historialliset alukset on tarkoitus kerätä. Alueella ovat Buffel, miinanraivaaja Bernisse ja majakkalaiva Noord Hinder.
Lokakuussa 2016 päätettiin, ettei aluksen kolmen vuoden vuokrasopimusta uusita. Ryhmä vapaaehtoisia päätti pelastaa aluksen yhteistyösä Rotterdamin ja Hellevoetsluisin kanssa.
Käännös suomeksi
Buleuterion (Efesos)

| Buleuterion / Odeion |
| --- | --- |
 Efesoksen buleuterion.
Sijainti:  Efesoksen arkeologinen alue, Selçuk, İzmir, Turkki
Koordinaatit:  37°56′13″N, 27°20′42″E
Rakennustyyppi:  buleuterion / odeion?
Valmistumisvuosi:  100-luvun jaa. puoliväli
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Efesos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buleuterion tai Odeion on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta rakennuksesta Efesoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen oletetaan olleen buleuterion eli neuvoston (bule) kokoontumispaikka ja todennäköisesti myös odeion. Rakennuksen rauniot ovat osa Efesoksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Buleuterionin rauniot.
Buleuterion rakennettiin nykyisin tunnettuun muotoonsa Rooman keisarikaudella 100-luvun jaa. puolivälissä. Ainakin osan siitä kustansivat efesoslaiset Publius Vedius Antonius ja hänen vaimonsa Flavia Paiana. Rakennus sijaitsee Efesoksen Hallinnollisen agoran pohjoislaidalla. Se muistuttaa arkkitehtuuriltaan odeionia tai pientä roomalaista teatteria. Se on tulkittu tutkimuksen historiassa vaihtelevasti sekä buleuterioniksi että odeioniksi. Nykyisin pidetään todennäköisenä, että se toimi aikanaan kummassakin käyttötarkoituksessa.
Katsomo oli puolikaarenmuotoinen, ja siinä oli tilaa arviolta 1 400–1 500 hengelle. Poikittaissuuntainen käytävä jakoi katsomon ala- ja yläosaan, ja pystysuuntaiset porraskäytävät sektoreihin. Keskellä oli puolikaarenmuotoinen orkhestra sekä puhujan-/esiintymiskoroke (pulpitum). Taustan näyttämörakennus oli kaksikerroksinen. Rakennus oli katettu puisella katolla.
Rakennuksen kaivaukset suoritettiin vuonna 1908. Sitä on kunnostettu 1970- ja 1990-luvuilla. Suuri osa nykyisin näkyvillä olevista ”jäänteistä” on kunnostuksen lopputulosta ja nykyaikaista rakentamista. Muun muassa katsomon kaikki ylemmät penkkirivit on tehty betonista.
Buleuterionin eteläpuolella sijaitsi niin kutsuttu Basilika-stoa ja sen takana Hallinnollinen agora. Länsipuolella  sijaitsi puolestaan Rhodoslaiseksi peristyyliksi kutsuttu temenos ja sen länsipuolella Prytaneion. Efesoksen buleuterion-odeionia ei tule sekoittaa suurempaan Efesoksen teatteriin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buleuterion Wikimedia Commonsissa
Aldo Bufi Landi

Aldo Bufi Landi (1952)
Aldo Bufi Landi (7. huhtikuuta 1923 Napoli – 2. helmikuuta 2016 Napoli) oli italialainen näyttelijä.
Bufi Landi syntyi nuorena kuolleen toimittajan perheeseen. Palattuaan vuonna 1943 Napoliin hän liittyi Peppino ja Eduardo De Filippon teatteriseurueeseen. Bufi Landi työskenteli napolilaisteattereissa ja teki pitkän ja merkittävän uran myös kansallisella näyttämöllä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Armando Fizzarottin Malaspina (1947). Elokuvissa Bufi Landi esitti etupäässä napolilaisrooleja ja sivuosia. Noin sadasta filmistä merkittävimpiä ovat Pietro Germin ohjaama Suden merkki (Il brigante di Tacca del Lupo, 1952), Ettore Gianninin Napolin karuselli (Carosello napoletano, 1954) ja Francesco Rosin Rättikauppiaat (I magliari, 1959).
Elokuvia

Maciste kauhujen maassa, 1961
Il trionfo di Maciste, 1961
Simson ja orjakuningatar, 1963
Sandokan contro il leopardo di Sarawak, 1964
Aiheesta muualla

Aldo Bufi Landi Elonetissä.
Aldo Bufi Landi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet