stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aron Johaninpoika Klöfverskjöld

Klöfverskjöld-suvun vaakuna
Aron Johaninpoika Klöfverskjöld (1605–1666) oli Johan Ottenpoika Klöfverbladin poika.
Hänet otettiin kamarikirjuriksi kuninkaalliseen tilikamariin eli verokamariin sekä nimitettiin 1628 Turun hovioikeuden aatelittoman luokan asessoriksi. Tässä virassa ollessaan Aron Klöfverskjöld teki opintomatkan Hollantiin Amsterdamiin, missä hän hoiti opiskelunsa ohella kangasostoksia Ture Bjelkelle sekä välitti maanmiehilleen uutisia kotimaasta, etenkin kuninkaan sotamenestyksestä Puolan sodassa. Kotiin matkaltaan hän palasi 1630.
Aron Johaninpoika määrättiin joulukuussa 1631 Viipurin linnanisännäksi ja 1646 linnanpäälliköksi. Siirtyi Savonlinnan linnanpäälliköksi, mutta palasi entiseen toimeensa Viipuriin 1651. Oli sen toimikunnan jäsen, jonka Käkisalmen läänin rajalla piti vaihtaa karkulaisia Venäjän ja Ruotsin välillä. Toimi 1657 Viipurin maapäivien maamarsalkan sijaisena.
Savonlinnan päällikkönä toimiessaan Klöfveskjöld havaitsi lukuisia epäkohtia linnassa. Itse linnaa käytettiin 1650-luvulla varikkona ja majoituspaikkana. Se oli kuitenkin liian pieni esimerkiksi silloin, kun ohi marssiva sotaväenosasto sattui yöpymään kaupungissa. Sodan aikana 1655 Suomen läänin maaherroista ainoastaan Axel Stålarmilla oli sotakokemusta. Hän halvaantui kuitenkin vaikeasti jo alkukeväästä 1656, jolloin linnanpäällikkö Klöfverskjöld joutui läänistä vastuuseen. Tämän vuoksi valtioneuvosto päätti 16.6.1656 lähettää hänelle Viipuriin asiantuntija-apua, varustaa kuuden laivan laivasto Suomeen ja näille pieniä lisäaluksia. Tämä laivaston lisäys johtui venäläisten alusten ilmaantumisesta Suomenlahdelle, mikä aiheutti Tukholmassa paniikin, olihan kuningas lähinnä vain varustautunut Tanskasta tulevaan merihyökkäykseen.[lähde? ]
Klövferskjöldin 26.6.1656 Tukholmaan lähettämä yksityiskohtainen luettelo tarvittavasta sotamateriaalista osoittaa, ettei täysimittaiseen sotaan oltu varauduttu ja että säännöllistä sodankäyntiä varten Suomi oli varustettava alusta lähtien.[lähde? ]
Aron Klöfverblad aateloitiin 1653 nimellä Klöfverskjöld. Hän osallistui 1660 valtiopäiville sekä Kaarle X:n hautajaisiin, missä talutti hautasaattueen yhtä hevosta.[lähde? ]
Puoliso: Anna Rothovia, Turun piispa Isak Rothoviuksen tytär. Heidän lapsensa olivat:
Johan Klöfverskjöld, ylioppilas Turussa 1645, k. 1657
Aron Klöfverskjöld, furiiri Burghausenin rykmentissä
Anna Klöfverskjöld, k. 19.9.1688, puoliso Turun akatemian filosofisen tiedekunnan toinen apulainen, sitten Helsingin kirkkoherra Andreas Laurentii Nycopensis
Christina, k. 20.8.164, puoliso Akaan kirkkoherra Jakob Ichtydius
Emerentia, k. ennen 1680, puoliso Rantasalmen kirkkoherra Anders Kyander
Elisabet, k. 1693, puoliso Turun hovioikeuden asessori Jakob Valstenius
tytär, puoliso majuri Bernd Piper
HMS Salisbury

| HMS Salisbury |
| --- | --- |
 HMS Salisbury

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Mare Islandin laivastontelakka, Yhdysvallat
Kölinlasku:  25. huhtikuuta 1918
Laskettu vesille:  14. tammikuuta 1919
Palveluskäyttöön:  5. joulukuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  Kanadan laivastolle syyskuussa 1942
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 26. kesäkuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 090 t
Pituus:  96 m
Leveys:  9,4 m
Syväys:  2,64 m
Nopeus:  35 solmua (65 km/h)
Miehistöä:  122
Aseistus
Aseistus:  4 x 4" tykkiä 1 x 3" ilmatorjuntatykkiä 12 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Salisbury (viirinumero I52) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä USS Claxton, joka luovutettiin Halifaxissa Kuninkaalliselle laivastolle sopimuksen mukaisesti.
Valmistus

Alus tilattiin Mare Islandin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 25. huhtikuuta 1918. Alus laskettiin vesille 14. tammikuuta 1919 kumminaan rouva F. W. Kellogg ja liitettiin Yhdysvaltain laivastoon saman vuoden lopulla 13. syyskuuta ensimmäisenä päällikkönään kapteeniluutnantti F. T. Leighton.
Palvelus

USS Claxton oli Yhdysvaltain länsirannikolla 18. kesäkuuta 1922 saakka, jolloin se poistettiin palveluksesta San Diegossa Kaliforniassa. Alus palautettiin 22. tammikuuta 1930 palvelukseen länsirannikolle sekä New Orleansiin reservikoulualukseksi, kunnes se siirrettiin 1933 erikoisosastoon (engl. Special Service Squadron) valvomaan Kuuban rannikkoa. Tammikuusta marraskuuhun 1934 alus oli Charlestonissa vuoroin reservissä ja vuoroin palveluksessa, kunnes se palasi Kuuban rannikolle lokakuuhun 1935. Pääsotaharjoituksen jälkeen alus liitettiin osaksi merisotakoulua vuosiksi 1936–1937, jolloin alus teki kolme rannikkopurjehdusta.
Alus liitettiin lokakuussa 1937 laivueeseen 40-T, jonka tehtävänä oli valvoa Yhdysvaltain etua Euroopan rannikolla Espanjan sisällissodan aikana. Alus vapautui tehtävästä marraskuussa 1938 ja palasi tammikuussa 1939 merisotakoululle. Syyskuussa alus aloitti Yhdysvaltain puolueettomuuden turvaamisen Floridansalmessa ja tammi–helmikuun 1940 alus partioi Uuden Englannin rannikolla. Tehtävästä vapauduttuaan alus teki koulutuspurjehduksen itärannikolla ja se saapui Halifaxiin Nova Scotiaan 21. marraskuuta 1940.
Claxton luovutettiin 26. marraskuuta Britannialle osana hävittäjiä tukikohdista -sopimusta. Alus poistettiin Yhdysvaltain laivaston palveluksesta 5. joulukuuta.
Palvelus > HMS Salisbury

Britannian kuninkaallinen laivasto otti aluksen palvelukseen 5. joulukuuta Halifaxissa nimellä HMS Salisbury. Alus lähti Britteinsaarille pysähtyen matkalla Newfoundlandiin St. John'iin ja se saapui 30. joulukuuta Belfastiin Pohjois-Irlantiin, mistä se jatkoi edelleen. Alus saapui 9. tammikuuta 1941 Plymouthiin. Alus siirrettiin muutettavaksi brittiläiseksi saattajaksi Devonportin telakalle ja määrättiin läntisen reitin alaiseen 2. saattajaryhmään.
Maaliskuussa muutostöiden valmistuttua ja koeajojen päätyttyä alus aloitti kouluttautumisen tulevaan tehtävään, minkä päätyttyä se aloitti Atlantin saattueiden suojaamisen. Heinäkuussa alus siirrettiin edelleen 4. saattajaryhmään. Syyskuussa alus suojasi ryhmänsä mukana saattuetta ON19. Se määrättiin syyskuussa telakalle, jossa sen varustusta parannettiin edelleen paremmin saattuetehtäviin sopiviksi. Alus siirrettiin 26. lokakuuta Rosythiin laivastontelakalle, mistä se palasi palvelukseen maaliskuussa 1942 määrättynä Gibraltarille menevien saattueiden paikallissuojaukseen.
Alus liittyi 15. huhtikuuta Clydessä saattueen WS18 suojaksi yhdessä HMS Badsworthin, HMS Georgetownin, HMS Lancasterin, HMS Lauderdalen, HMS Boadicean ja HMS Volunteerin kanssa, mikä muodosti paikallissuojueen matkan alkuosaksi matkalla Freetowniin. Alus erkani saattueesta 22. huhtikuuta aloittaen paluumatkan liittyäkseen Kotilaivaston aluksista muodostettuun USS Waspin suojaksi koottuun osastoon Britteinsaarille Maltan lentokonetoimituksen operaatio Calendarin päätyttyä.
Alus suojasi 3. toukokuuta alkaen Waspia, joka teki operaatio Boweryssä uuden lentokonetoimituksen Maltalle. Suojueen muina aluksina olivat HMS Renown, HMS Echo, HMS Intrepid, Georgetown, USS Lang ja USS Sterett. Saattueeseen liittyivät 8. toukokuuta läntisen Välimeren alueella HMS Eagle, HMS Charybdis, HMS Vidette, HMS Partridge, HMS Ithuriel, HMS Westcott, HMS Wishart, HMS Wrestler ja HMS Antelope, jotka muodostivat osasto W:n. Salisbury palasi 10. toukokuuta Kotilaivaston alusten mukana Britteinsaarille saattuetehtäviin. Alus jatkoi 15. toukokuuta saattueiden suojaamista.
Alus liittyi 31. toukokuuta Irlannin merellä saattueeseen WS19P yhdessä HMS Buxtonin ja HMS Mansfieldin kanssa suojaten saattueen Liverpoolista Clydeen, jonne seuraavana päivänä saavuttuaan erkani saattueesta. Alus suojasi 17. kesäkuuta RMS Queen Elizabethia HMS Delhin, Boadicean, HMS Keppelin, HMS Leamingtonin ja HMS St. Albansin kanssa ja eroten saatettavasta, kun se aloitti matkan ilman saattajia. Salisbury palasi muun saattueen mukana Clydeen.
Alus liittyi 21. kesäkuuta Clydessä Georgetownin, Boadicean, HMS Ripleyn, HMS Beaglen, St. Albansin, Videtten ja HMS Wolverinen kanssa saattueeseen WS20, mistä se erkani 24. kesäkuuta Georgetownin kanssa palaten Clydeen. Alus liittyi 29. heinäkuuta Clydessä HMS Bramhamin, HMS Wiltonin, HMS Bicesterin, Keppelin ja HMS Lamertonin kanssa saattueeseen WS21, mistä se erkani 4. elokuuta paikallissaattueen mukana palaten Clydeen. Alus määrättiin lainattavaksi Kanadan laivastolle Halifaxiin sijoitettuun läntiseen paikallissaattajaosastoon (engl. Western Local Escort Force).
Palvelus > HMCS Salisbury

Alus siirtyi syyskuussa 1942 Halifaxiin liittyäkseen uuteen osastoonsa. Lokakuussa alus aloitti Kanadan rannikolla saattueiden suojaamisen osastonsa mukana. Se siirrettiin 27. marraskuuta kattilahuoltoon Charlestownissa South Carolinassa telakalle, mistä se palasi tammikuussa 1943 palvelukseen. Palvelukseen palattuaan alus suojasi saattueita Kanadan laivaston alusten mukana. Se erkani 21. tammikuuta osastostaan auttaaksen myrskyssä liikuntakyvyttömäksi tullutta sisaralustaan HMS Caldwellia. Alus kuitenkin joutui palaamaan Halifaxiin myrskyn vuoksi. Helmikuussa alus liitettiin Kanadan laivaston saattajaosasto W:hen HMCS Montgomeryn kanssa suojaamaan St John'sin ja Halifaxin välisiä saattueita.
Alus siirrettiin 4. huhtikuuta Bostonin laivastontelakalle huollettavaksi, mistä palattuaan se aloitti koeajot kesäkuussa. Se palasi 12. kesäkuuta Halifaxiin saattuetehtäviin osana WLEFiä, kunnes se joulukuussa määrättiin poistettavaksi palveluksesta. Alus poistettiin palveluksesta 10. joulukuuta Halifaxissa, jolloin sen miehistö siirrettiin uudelle Yhdysvalloissa valmistetulle Captain-luokan fregatille HMCS Rupertille.
Alus makasi Halifaxissa Kanadan tarjottua alusta takaisin Yhdysvalloille, joka hylkäsi tarjouksen. Alus sijoitettiin 22. maaliskuuta poistolistalle ja se myytiin 21. lokakuuta Boston Steel Corporationille romutettavaksi. Alus saapui hinattuna Baltimoreen 21. huhtikuuta 1945.
Argelès-sur-Mer

| Argelès-sur-Mer |
| --- | --- |
 Rantaa Argelès-sur-Merissa
 vaakuna
Valtio:  Ranska
Hallintoalue:  Languedoc-Roussillon
Departementti:  Pyrénées-Orientales
Arrondissementti:  Céret
Kantoni:  Argelès-sur-Mer
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Antoine Parra
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  58,67 km²
Väkiluku (1999):  9 069
 – Väestötiheys:  154,6 as./km²
 
 www.argeles-sur-mer.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Argelès-sur-Mer [aʁʒəles syʁ meʁ] on kunta  Pyrénées-Orientalesin departementissa Languedoc-Roussillonin hallintoalueella Ranskassa. Vajaat 20 kilometriä Perpignanin eteläpuolella sijaitsevassa kunnassa oli 9 069 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Argelès-sur-Merin pinta-ala on 59 neliökilometriä.
Kunnassa sijaitsee Euroopan suurimpiin kuuluva leirintäalueiden keskittymä ja lapsille sopiva, viiden kilometrin mittainen hiekkaranta Argelès-Plage, joka on avoinna kesäkuusta syyskuuhun. Argèles on Manner-Ranskan eteläisin rantalomakohde.
Toisen maailmansodan aikana seudulla toimi keskitysleiri, jonne Ranskan hallitus kokosi kymmeniä tuhansia Espanjan sisällissodan hävinnyttä espanjalaista tasavaltalaista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Argelès-sur-Mer Wikimedia Commonsissa
Arnaud-Michel d’Abbadie

Arnaud-Michel d'Abbadie
Arnaud-Michel d’Abbadie (24. heinäkuuta 1815 Dublin – 13. marraskuuta 1893 Urrugne, Ranska) oli irlantilaissyntyinen ranskalainen tutkimusmatkailija ja maantieteilijä. Arnaud-Michel tutki veljensä Antoine Thomson d’Abbadien kanssa erityisesti Etiopian maantiedettä, geologiaa ja arkeologiaa. Arnaud-Michel d’Abbadie muutti Ranskaan vuonna 1818. Etiopiaan hän siirtyi veljensä kanssa vuonna 1837. Ennen Etiopiaa hän vietti aikaa jonkin verran Algeriassa. He palasivat Ranskaan vuonna 1848. Arnaud-Michel d’Abbadie kävi vielä uudestaan Etiopiassa vuonna 1853.
Gabriele Tarquini

| Gabriele Tarquini |
| --- | --- |
 Gabriele Tarquini 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1962 (ikä 62) Giulianova, Italia
Kansalaisuus:   Italia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1987 - 1995
Talli(t):  Osella, Coloni, AGS, Fondmetal, Tyrrell
Kilpailuja:  78 (38 starttia)
MM-pisteitä:  1
Ensimmäinen kilpailu:  San Marinon Grand Prix 1987
Viimeinen kilpailu:  Euroopan Grand Prix 1995
Gabriele Tarquini (s. 2. maaliskuuta 1962 Giulianova, Italia) on italialainen autourheilija, joka on ajanut erityisesti Touring Car- eli vakioautoluokissa.
Ura > Kartingista pieniin Formula-sarjoihin

Tarquini menestyi hyvin jo kartingin puolella voittaen Italian kartingsarjojen mestaruuden kolmena peräkkäisenä vuotena (1983–85) ja josta hän nousi sarjan mestarina isompaan Formula 3000 -sarjaan vuonna 1985 (Tarquinin aikaisempi kokemus formulasarjoista oli puutteellista, koska hän ehti ajaa muutaman kilpailun Italian ja Euroopan Formula 3-sarjoissa). Sanremo Racing -tallin autolla hän sijoittui tulokaskaudellaan yhdessä kilpailussa palkintokorokkeelle ja oli sarjan lopputuloksissa kuudes.  Kahtena seuraavana vuonna hän jatkoi samassa sarjassa, jossa pärjäsi kohtalaisin tuloksin sijoittuen muutamia kertoja palkintokorokkeelle (parhaimmaksi tulokseksi sarjan kilpailuista jäi Imolan kilpailun toinen sija).
Ura > Formula 1

Tarquini ajoi ensimmäisen Formula 1 -osakilpailunsa vuonna 1987 San Marinon GP:ssä Osella -tallin -autolla, joka päättyi keskeytykseen. Hän sai pitkäkestoisemman sopimuksen Coloni-tallista kaudeksi 1988. Hän selviytyi kilpailujen karsinnoista kahdeksan kertaa ja ajoi parhaimman sijoituksen Kanadan GP:ssa ollen kahdeksas.
Kaudella 1989 Tarquinin piti ajaa FIRST -tallissa, mutta Richard Divilan suunnittelema tallin auto ei läpäissyt kolaritestejä ja talli kärsi rahan puutteesta jo ennen kauden alkua. Hän oli jäämässä ilman tallipaikkaa, kunnes AGS -tallista vapautui paikka tallin kuljettajan Philippe Streiffin halvaantuessa testeissä sattuneessa ulosajossa. Tarquini saavutti AGS-tallissa uransa ainoan pistesijan olemalla kuudes Meksikon GP:ssa 1989. Kausi 1990 sujui huonosti, tuloksena 12 karsiutumista, kolme keskeytystä ja vain yksi maaliin asti pääseminen (13. sija Unkarin GP:stä).
Tarquini vaihtoi kesken kauden 1991 Fondmetal -talliin. Ensimmäinen kausi Fondmetalilla ei tuonut toivottua tulosta, mutta kaudella 1992 Tarquini selvitti tiensä jokaiseen kilpailuun. Auto ei kuitenkaan ollut kovin kestävä ja Tarquini pääsi maaliin vain kerran 13 osakilpailussa (Britannian GP:n 14.sija).
Ura > Vakioautosarjat

Fondmetal-tallin rahoituksen loppuessa kauden 1992 jälkeen Tarquini päätti siirtyä ajamaan Touring Car -vakioautosarjoja Alfa Romeon valmistamalla autolla (vakioautosarjoissa hän oli ajanut jo vuodesta 1987 lähtien muutamia kisoja sekä kansainvälisissä että Italian sarjoissa BMW:llä ja Alfa Romella). Kaudella 1993 Tarquini sijoittui Italian sarjassa kolmanneksi ajamalla kauden aikana 11 palkintosijaa, joista 5 oli voittoja. Seuraava kausi oli menestyksekäs Britannian vakioautoissa, kun hän ajoi kauden viidessä ensimmäisessä kilpailussa voittoon (kauden aikana voittoja kertyi yhteensä kahdeksan) ja sai ensiyrityksellä vuoden 1994 mestaruuden.
Ura > Hetkellinen paluu F1-sarjaan

Vakioautokilpailujen ohessa Tarquini toimi Tyrrell -tallin testikuljettaja vuonna 1995 ja ajoi uransa viimeisen F1-osakilpailun tuuraamalla loukkaantunutta Ukyo Katayamaa Euroopan GP:ssä (tuloksena kilpailusta oli 14.sija). Tarquinin Formula 1 -saavutuksiksi jäivät 78 kilpailua ja niistä saavutettu yksi maailmanmestaruuspiste. Hänellä on lisäksi hallussaan 24 esikarsinnan uloskarsiutumisen ennätys.
Ura > Keskittyminen vakioautoihin

Tarquini on ajanut vuodesta 1995 lähtien monissa vakioautosarjoissa, mm. DTM:ää, BTCC:tä sekä Italian, Belgian ja Euroopan sarjoissa.ref name = speedsportmagazine /> Vuonna 1996 hän ajoi Alfa Corsen tehdaskuljettajana kansainvälisessä ITC-sarjassa voittamalla yhden kilpailun Silverstonen radalla ja sijoittuen loppupisteissä sijalle 14. Seuraavana vuonna hän kilpaili Belgian Procar -sarjassa Honda Accordilla sijoittuen kerran palkintokorokkeelle ja loppupisteissä sijalle 15. Tarquinin palasi BTCC-sarjaan vuonna 1997, jossa voitti yhden kilpailun. Vuonna 1998 hän ajoi JAS Engineeringin Hondaa Saksan vakioautosarjassa ja kauden 1999 hän jakoi Saksan ja Englannin sarjojen kesken. Vuonna 2000 Tarquini osallistui JAS:n ajattamalla Hondalla Euroopan Super Touring Cupiin kolmen osakilpailun verran (hän ajoi myös kolme voittoa Hondalla BTCC-sarjassa samana vuonna). Seuraavana vuonna hän ylsi sarjassa kolmanneksi ja voitti sarjan mestaruuden vuonna 2003 Monzan radalla, jossa hän kävi tiukan taistelun Jörg Mülleriä vastaan (Tarquinin Alfa Romeo kärsi lauantain aika-ajojen ongelmista Müllerin ajaessa paalupaikalle, mutta Müllerin lauantain kisan kolaroinnin ansiosta pisteille ajanut Tarquini otti tätä kiinni pisteissä ja sunnuntain kilpailun kolmas sija riitti mestaruuteen). Kaudelta 2004 Tarquini kuittasi kolmannet tilat sekä BTCC Masters että ETCC sarjoista.
Ura > World Touring Car/World Touring Car Cup -vakioautot

Vuosina 2005–17 Tarquini kilpaili FIA:n WTCC -sarjassa, jossa keräsi useita voittoja sekä voitti hopeaa 2008, 2010 ja 2013 sekä mestaruuden vuonna 2009. Hän ehti ajaa sarjassa Alfa Romeon, SEAT:in, Hondan ja Ladan talleissa, joilla voitti lähes jokaisella kaudella (poikkeuksena kokonainen kausi 2015 sekä yhden kisaviikonlopun kausi 2017 Kiinassa, joka päättyi hylkäykseen). Tarquini vieraili kaudella 2017 TCR International Series -vakioautosarjassa yhden kilpailun verran Kiinassa, jonka hän voitti häntäpään lähtöruudukosta onnistuneen lähdön ansiosta, mutta ei saanut pisteitä sarjan vierailijasäännön vuoksi. Kaudesta 2018 lähtien World Touring Car Championship muuttui uudeksi World Touring Car Cup -sarjaksi, johon Tarquini osallistui Hyundain autolla ja jossa hän on voittanut avauskaudella mestaruuden sekä useita kilpailuja (muun muassa sarjan avauskilpailun Marrakechissa).
Ura > F1-tulokset

| Vuosi | Talli | Valmistaja | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987 | Osella Squadra Corse | Osella FA1G | Alfa Romeo 1.5L V8 (turboahdettu) | BRA | SMR Kesk. | BEL | MON | DET | FRA | GBR | GER | HUN | AUT | ITA | POR | ESP | MEX | JPN | AUS |  | - | 0 |
| 1988 | Coloni SpA | Coloni FC188 | Cosworth DFZ 3.5L V8 | BRA Kesk. | SMR Kesk. | MON Kesk. | MEX 14 | CAN 8 | DET DNPQ | FRA DNPQ | GBR DNPQ | GER DNPQ | HUN 13 | BEL NC |  |  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1988 | Coloni SpA | Coloni FC188B | Cosworth DFZ 3.5L V8 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ITA DNQ | POR 11 | ESP DNPQ | JPN DNPQ | AUS DNQ |  | - | 0 |
| 1989 | First Racing | First F189 | Judd CV 3.5L V8 | BRA DNA |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 26. | 1 |
| 1989 | AGS | AGS JH23B | Cosworth DFR 3.5L V8 |  | SMR 8 | MON Kesk. | MEX 6 | USA 7 | CAN Kesk. | FRA Kesk. |  | GER DNPQ |  |  |  |  |  |  |  |  | 26. | 1 |
| 1989 | AGS | AGS JH24 | Cosworth DFR 3.5L V8 |  |  |  |  |  |  |  | GBR DNQ |  | HUN DNPQ | BEL DNPQ | ITA DNPQ | POR DNPQ | ESP DNPQ | JPN DNPQ | AUS DNPQ |  | 26. | 1 |
| 1990 | AGS | AGS JH24 | Cosworth DFR 3.5L V8 | USA DNPQ | BRA DNPQ |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1990 | AGS | AGS JH25 | Cosworth DFR 3.5L V8 |  |  | SMR DNPQ | MON DNPQ | CAN DNPQ | MEX DNPQ | FRA DNQ | GBR Kesk. | GER DNPQ | HUN 13 | BEL DNQ | ITA DNQ | POR DNQ | ESP Kesk. | JPN DNQ | AUS Kesk. |  | - | 0 |
| 1991 | AGS | AGS JH25 | Cosworth DFR 3.5L V8 | USA 8 | BRA Kesk. | SMR DNQ | MON Kesk. | CAN DNQ | MEX DNQ |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1991 | AGS | AGS JH25B | Cosworth DFR 3.5L V8 |  |  |  |  |  |  | FRA DNQ | GBR DNQ | GER DNQ | HUN DNPQ | BEL DNPQ |  |  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1991 | AGS | AGS JH27 | Cosworth DFR 3.5L V8 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ITA DNPQ | POR DNQ |  |  |  |  | - | 0 |
| 1991 | Fondmetal F1 SpA | Fomet F1 | Cosworth DFR 3.5L V8 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ESP 12 | JPN 11 | AUS DNPQ |  | - | 0 |
| 1992 | Fondmetal F1 SpA | Fondmetal GR01 | Ford HB 3.5L V8 | RSA Kesk. | MEX Kesk. | BRA Kesk. | ESP Kesk. | SMR Kesk. | MON Kesk. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1992 | Fondmetal F1 SpA | Fondmetal GR02 | Ford HB 3.5L V8 |  |  |  |  |  |  | CAN Kesk. | FRA Kesk. | GBR 14 | GER Kesk. | HUN Kesk. | BEL Kesk. | ITA Kesk. | POR | JPN | AUS |  | - | 0 |
| 1995 | Nokia Tyrrell Yamaha | Tyrrell 023 | Yamaha OX10C 3.0 V10 | BRA | ARG | SMR | ESP | MON | CAN | FRA | GBR | GER | HUN | BEL | ITA | POR | EUR 14 | PAC | JPN | AUS | - | 0 |
Fragkískos Alvértis

| Fragkískos Alvértis> Φραγκίσκος Αλβέρτης |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Fragkískos Alvértis
Syntynyt: 11. kesäkuuta 1974 (ikä 50) Glyfáda, Kreikka
Kansalaisuus:   Kreikka
Koripalloilija
Lempinimi:  Frankie
Pelipaikka:  Pieni laitahyökkääjä/Iso laitahyökkääjä
Pituus:  206 cm
Paino:  102 kg
Nyk. joukkue:   Panathinaikos BC
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1990–2009:   Panathinaikos BC
Maajoukkueet
1993–2004:   Kreikka
Ottelut (pisteet):  155 (1605)
Valmennusura
2014–:   Panathinaikos BC
Aiheesta muualla
FIBA
Fragkískos Alvértis (kreik. Φραγκίσκος Αλβέρτης, joskus muodossa Fragískos Alvértis; s. 11. kesäkuuta 1974 Glyfáda, Kreikka) on kreikkalainen ammattilaisuransa lopettanut koripalloilija ja nykyinen koripallovalmentaja. Hän on valmentanut Panathinaikosia vuodesta 2014 lähtien.
Alvértis edusti Kreikan koripallomaajoukkuetta vuoteen 2004 saakka ja hän pelasi koko ammattilaisuransa Panathinaikosissa. Vuonna 2008 Alvértis valittiin 50 tärkeimmän koripallovaikuttajan joukkoon Euroopassa. Häntä pidettiin pelaajaurallaan yleisesti yhtenä parhaista kreikkalaisista heittäjistä. Alvértis esiintyi urallaan kahdeksan kertaa Euroliigan finaalissa ja voitti sen viisi kertaa.
Pelaajaura > Glyfada

Alvértis aloitti koripallon pelaamisen Glyfada BC:n juniorijoukkueessa 12-vuotiaana. Hänet nostettiin seuran edustusjoukkueesen 14-vuotiaana, jolloin hän nousi Kreikan koripallopiirien tietoisuuteen. Jo tällöin Alvértis oli hyvä heittäjä ja isokokoinen pelipaikalleen. Glyfadasta hän siirtyi Panathinaikosiin vuonna 1990. Panathinaikosin presidenttinä toimi tuolloin Pavlos Giannakopoulos, joka vaihtoi Panathinaikosin vesipallojoukkueen kapteenin Alvértikseen. Lisäksi Panathinaikos joutui maksamaan Glyfadalle korvauksen pelaajasiirrosta.