stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mohácsin taistelu
Tausta

1500-luvun alussa Unkarin valtaistuimelle oli noussut kuningas Ludvig II ja Osmanien valtakunnan hallitsijaksi oli kohonnut sulttaani Suleiman Suuri. Osmanien sulttaani hallitsi 12–13 miljoonaa alamaista, Unkarin väkiluku oli noin 4 miljoonaa.
Unkaria vaivasi arvovaltaisen johdon puuttuminen ja sitä seurannut eri ryhmittymien keskinäinen kilpailu, vastaavasti Osmanien valtakunnalla oli tehokas hallintokoneisto. Osmaneilla oli myös suuri ja kurinalainen armeija. Unkari oli puolestaan sotilaallisesti valmistautumaton suureen yhteenottoon, vaikkakin maiden välisellä rajaseudulla tapahtui jatkuvia kahakoita ja tehtiin ryöstöretkiä. Osmanit kokivat Unkarin uhkana etenkin, koska maan Habsburg-sukuisilla hallitsijoilla oli läheiset suhteet osmanien päävastustajana pidetyn Espanjan kuningas ja keisari Kaarle V:n kanssa. Unkarin tasanko oli myös portti hyökkäykselle Itävaltaan.
Osmanit olivat ottaneet tärkeän voiton Persiasta vuonna 1514, mikä vapautti heidän voimavaransa toimintaan lännessä. Unkarin etelärajaa oli turvannut pitkään linnoitusten ketju, joka kuitenkin murtui 1520-luvun alussa. Unkarilaiset olivat kieltäytyneet jatkamasta maiden välistä aselepoa vuonna 1520 ja seuraavana vuonna eteläisen linnoitusketjun tärkeän osan muodostanut Belgrad menetettiin piirityksessä osmaneille. Toisaalla osmanit valtasivat Rodoksen vuonna 1522, jota seurasi toimeton kausi. Pääasiassa ryöstösaaliilla eläneet janitsaarit kapinoivat vuonna 1525 toimettomuuden takia. Suleiman tukahdutti kapinan ja alkoi 1. joulukuuta koota joukkoja uutta sotaretkeä varten. Ajankohta oli maailmanpoliittisesti otollinen sotaretkelle. Unkarin liittolainen keisari Kaarle oli sodassa Ranskaa vastaan ja osmanit olivat hieman aiemmin solmineet rauhansopimuksen Puolan kanssa. Unkari jäi näin ilman liittolaisia.
Suleiman lähti joukkoineen ja suurvisiiri Ibrahim paššan kanssa Konstantinopolista 23. huhtikuuta 1526. Osmanien armeijaan kuului noin 100 000 miestä ja 300 tykkiä. Matka Belgradiin kesti lähes kolme kuukautta. Osmanien joukkojen keskitys ei jäänyt unkarilaisilta huomaamatta, mutta heidän omien joukkojensa kokoaminen oli hidasta. Osmanit etenivät Unkariin Tonavan länsirantaa pitkin huoltaen joukkojaan joen kautta. Arkkipiispa Pál Tomorin johtamat unkarilaiset vetäytyivät osmanien tieltä Unkarin tasangolle. Unkarilaiset päättivät asettua puolustukseen hieman nykyisen Unkarin etelärajan pohjoispuolella sijaitsevan Mohácsin kylän luona. Paikan puolustaminen merkitsi sitä, että unkarilaiset apujoukot Kroatiasta ja Transsilvaniasta eivät ehtisi paikalle, mutta vetäytyminen merkitsisi Etelä-Unkarin jättämistä vihollisen armoille.
Unkarilaisen armeijan koosta Mohácsissa on esitetty hieman toisistaan poikkeavia arvioita, mutta tavallisesti niiden suuruudeksi on esitetty 25 000–30 000 miestä. Mukana oli kuningas Ludvig ja suuri osa Unkarin ylimystöstä. Armeija käsitti eri paronien yksityisarmeijoita ja suuri osa unkarilaisista oli ratsuväkeä. Jalkaväki koostui palkkasotureista. Unkarilaisen armeijan leiri perustettiin vetiselle tasangolle hieman Mohácsista etelään. Tasangolla oli leveyttä noin 10 kilometriä ja tasanko päättyi metsäisille kukkuloille.
Taistelu

Taistelu Mohácsissa käytiin 29. elokuuta. Suleiman Suuren armeija saapui lopulta metsäisille kukkuloille Mohácsin tasangon laidalle. Unkarilainen ylimystö uskoi raskain haarniskoin varustetun ratsuväen vievän voiton osmanien joukoista. Tarkoituksena oli, että raskas ratsuväki murskaisi painollaan tiensä läpi etenevien osmanijoukkojen ja ylimystö taivutteli kuningas Ludvigin käymään taisteluun. Osmanien puolella kevyiden akıncı-joukkojen komentaja neuvoi sulttaania ottamaan unkarilaisen ratsuväen hyökkäyksen vastaan antamalla osmanien linjan taipua hyökkäyksestä taaksepäin, jolloin kaartuneen linjan sivustat hyökkäisivät unkarilaisten sivustaan ja piirittäisivät vihollisen. Itse taistelukentällä osmaneja oli ehkä noin 45 000. Heidän määräänsä on usein liioiteltu etenkin myöhemmissä kristityissä lähteissä.
Molemmat osapuolet valmistautuivat ensin taisteluun ja unkarilaisten aloittama hyökkäys koitti lopulta keskipäivällä. Raskaan ratsuväen rynnäkköä johti kullattuun haarniskaan sonnustautunut Pál Tomori. Taistelun yksityiskohdat vaihtelevat hieman eri lähteiden mukaan. Tomorin ratsuväen onnistui ensin murtaa turkkilaisten rintama. Ennen hyökkäyksen pysähtymistä ratsuväki oli miltei saavuttaa taistelukentällä olleen sulttaani Suleimanin. Turkkilaisten lähteiden mukaan suurvisiirin onnistui kuitenkin johtaa vetäytymistä hallitusti. Samalla kun unkarilaisten ensimmäinen rynnäkkö kului lopulta loppuun, osmanien rintaman taipumisesta innostuneet kuningas Ludvigin johtamat muut unkarilaiset kävivät omaan rynnäkköönsä. Osmanien ratsu- ja jalkaväki saarsi hyökänneet unkarilaiset samalla, kun osmanien tykistö avasi tulen. Saarretut unkarilaiset oli voitettu kaksi tuntia myöhemmin.
Kaatuneet unkarilaiset ja liittolaiset sekä kalustomenetykset

Taistelussa ja pakomatkan aikana kaatuivat kuningas Ludvig II:n lisäksi:
kirkon päämiehet: Esztergomin arkkipiispa László Szalkai, Kalocsan arkkipiispa Pál Tomori ja Varadin arkkipiispa Ferencz Perényi, Pécsi Fülöp Móré, Balázs Paksi Győristä, Ferencz Csáholi Csanádista, György Palinai, Bosnian piispa;
ylimykset: kreivi György Szepesi Zápolya, toinen ylin johtaja; maatuomari János Drágfi, ylihovimestari Ferenc Ország, yliovenvartijat Péter Korlátkői ja András Trepka, kuninkaallinen kellaripäällikkö Simon Horváth, Tamás Szécsy, Gábor Perényi, Ambrus Sárkány, Antal Palóczi, Mátyás Czetrini, kreivi Frangepán, Zsigmond Bánfy, Ferencz Hampó, János Batthyányi, tšekki István Schlick sekä useita muita tšekkiläisiä ja määriläisiä ylimyksiä
maa-aateliset: Ferenc Balázsi, Miklós Tarczay, János Paksy, János Istvánfy, Imre Várady, Mihály Podmaniczky, Zengin kapteeni György Orlovsics, István Aczél, Bratislavan paroni, Zsigmond Pogány, János Tornally, János Kállay ja István, Miklós Forgács.
Näiden lisäksi maanomistajaa ja aatelisia on noin 500 miestä. Jalkaväestä jäi henkiin enintään 3 000 – 4 000 miestä, vaikka jalkaväkeä oli noin 12 000 – 13 000, ja heidän johtajiensa joukosta tuskin kukaan pakeni Kyproksen Hannibalia lukuun ottamatta.
Kaikki armeijan mukana olleet tykit ja tykkimiehet sekä laivaan jääneet joutuivat vihollisen käsiin.
– István Brodarics: Tositarina Mohácsin taistelusta unkarilaisten ja Turkin keisari Suleimanin välillä (De konfliktu Hungarorum cum Turcis ad Mohatz verissima descriptio – käännös tohtori Imre Szentpétery)
Seuraukset

Unkarilaisille Mohácsin taistelu oli kansallinen onnettomuus. Arkkipiispa, kuusi prelaattia ja 28 paronia olivat saaneet surmansa taistelussa. Kuningas Ludvig oli yrittänyt paeta, mutta hän hukkui kesäsateiden jälkeen tulvineeseen Csele-jokeen. Toisten tietojen mukaan hän sai surmansa paetessaan kun ratsu heitti hänet selästään. Surmansa oli saanut myös lähes koko unkarilainen ratsu- ja jalkaväki. Yhteensä unkarilaisia oli saanut surmansa noin 18 000 – 20 000 miestä. Vankeja ei osmanien puolella otettu. Heidän tappionsa olivat arviolta vain noin 2 000 miestä.
Sulttaani Suleiman Suurelle voitto Mohácsissa oli ehkä hänen uransa loistavin. Taistelun jälkeen osmanit valtasivat ensin Pestin ja muutamaa päivää myöhemmin myös Budan. Budan asukkaat olivat luovuttaneet kaupungin avaimet sulttaanille ja kaupunki oli aluksi tarkoitus säästää. Ryöstösaalista havitelleet janitsaarit eivät kuitenkaan olleet hallittavissa ja molemmat kaupungit poltettiin. Huollon takia osmanit joutuivat vetäytymään Unkarista ennen talven tuloa. He jättivät kuitenkin varuskuntia valtaamiinsa tärkeisiin Unkarin etelärajan linnoituksiin. Vetäytyvien joukkojen mukana vietiin myös 100 000 – 150 000 unkarilaista vankia. Osmanit palasivat kolme vuotta myöhemmin. Entinen Unkari oli jakautunut nyt kolmeen osaan, Habsburgien hallitsemaan länsi- ja pohjoisosaan, osmanien hallitsemaan Unkarin tasankoon ja heidän suojeluksessaan olleeseen Transsilvanian ruhtinaskuntaan. Ferdinand I Habsburg nousi Unkarin kuninkaaksi joulukuussa 1526, mistä alkoi Itävallan ja Unkarin välinen yhteys.
Arkkipiispa Pál Tomori kullatussa haarniskassaan.
Johann Schreier: Mohácsin taistelu (1555) kuvaa yksityiskohtaisesti Unkarin vaunulinnoitusta ja kristittyjen jalkaväkeä, Unkarin raskasta ratsuväkeä ja tykistöä, Serbian husaareja (ainoat kristilliset kevyen ratsuväen yksiköt taistelussa)
Mohácsin taistelu, turkkilainen miniatyyri
Taistelun muistomerkki, jossa paaluilla on merkitty kaatuneiden ja kuolleitten hevosten löytöpaikat
Unkarilaiset sotilaat löytävät turkkilaisilta kätketyn kuninkaan ruumiin taistelun jälkeen Bertalan Székelyn romantisoidussa maalauksessa vuodelta 1860.
Kartta, jossa näkyy Unkarin kuningaskunnan asema ennen vuotta 1541 ja kolme osaa, joihin se jaettiin Budan miehityksen jälkeen vuonna 1541: Kuninkaallinen Unkari, Itä-Unkarin kuningaskunta ja Osmanien valtakunnan itseensä liittämä osa.
Kivinokka

Luontopolkua Kivinokassa.
Kivinokka (ruots. Stenudden) on luonto- ja vapaa-ajanviettoalue Herttoniemen kaupunginosassa Helsingissä. Kivinokka-niemi työntyy Vanhankaupunginselälle kaupunginosan pohjoisosassa, Herttoniemen länsipuolella. Se on palvellut helsinkiläisten ulkoilualueena 1900-luvun alkupuolelta lähtien. Kivinokka on sekä merkittävä luontokohde, että monipuolinen virkistysalue. Kivinokan kesämajat muodostavat kulttuurihistoriallisesti arvokkaan ainutlaatuisen esimerkin oman aikakautensa lomanviettotavasta.
Alue on kaavoitettu virkistys- ja luonnonsuojelualueeksi. Kaavaratkaisu mahdollistaa sen, että Kivinokka säilyy sekä merkittävänä luontokohteena että monipuolisena virkistysalueena, jossa perinteinen kesämajatoiminta ja veneily jatkuvat ja yleisen virkistyskäytön edellytykset paranevat.
Historiaa > Kesäasutuksen vaiheita Vanhankaupunginlahdella

1900-luvun taitteessa lähes puolet helsinkiläisistä oli työväestöä, joka asui pääasiassa Pitkänsillan pohjoispuolella. Vuonna 1900 tehty asuntotutkimus osoitti, että työväestön vallitsevana asuntotyyppinä olivat yksiöt, joissa asui keskimäärin 3,4 asukasta. Työväestön kaupunginosat vuokrakasarmeineen oli tarkoituksella suunniteltu ja rakennettu tiiviiksi, lähes ilman puistoja.
Paljolti maaseututaustainen työväestö tarvitsi paikkoja irtautuakseen tehdassalien jyskeestä ja katujen pölystä. 1900-luvun alussa melkein kaikkiin Helsingin lähistöllä oleviin saariin oli "maihin nousu kielletty 40 markan sakon uhalla".  Korkeasaaren ja Seurasaaren kansanpuistoihin voitiin tehdä kävelyretkiä, mutta pyhäisin ne olivat tungokseen asti täynnä eikä niissä saanut yöpyä
Helsingin työväenyhdistykset halusivat parantaa ahtaissa ja vaatimattomissa asunnoissa asuvan työväestön elinoloja tarjoamalla kesävirkistystä puhtaassa luonnossa. Yhdistykset alkoivat vuokrata Vanhankaupunginlahden rantoja ja saaria leiriytymispaikoikseen. Vuonna 1901 alettiin vuokrata Viikistä, nykyisen Herttoniemen hyppyrimäen edustalta niemeä, joka ristittiin Mölyläksi. Vuonna 1907 Kuusisaareen eli nykyiseen Kuusiluotoon perustettiin posteljoonien kesäsiirtola. Myöhemmin työläisnuoret alkoivat leiriytyä Kivinokassa. Vuonna 1883 perustettu Raittiusyhdistys Koitto aloitti kesäsiirtolatoiminnan Vanhankaupunginlahden keskellä sijaitsevassa Lammassaaressa kesällä 1904, ja jatkaa sitä edelleen. Lammassaaressa yövyttiin aluksi havumajoissa, sitten kangasteltoissa. Vuoden 1913 tienoilla alettiin koota pahvista kojuja, jotka purettiin talveksi. Pysyviä lautamökkejä alettiin rakentaa 1940-luvulla. Lammassaaressa on nykyisin 112 kesämajaa, osa niistä 1940-50-luvulta. Saaren korkeimmalla kohdalla kohoaa arkkitehti Vilho Penttilän suunnittelema, vuonna 1905 rakennettu kansallisromanttinen Pohjolan Pirtti, jykevä pyöröhirsirakennus, joka 1960-luvun lopulle asti oli yksi Helsingin suosituimpia kesäajan tanssipaikkoja.
Vanhankaupunginlahden kesäsiirtoloihin soudettiin suurilla puuveneillä, joista suurimpiin mahtui yli viisikymmentä matkustajaa. Veneet lähtivät yleensä Työväentalon edustalta Hakaniemestä ja niissä laulettiin Marseljeesia ja muita vallankumousmarsseja. Perillä oli yhteisöllistä ohjelmaa, valistuspuheita, leikkejä, laulua ja urheilukilpailuja. Väkimäärän koko ajan kasvaessa siirryttiin kuljetuksiin moottoriveneillä ja höyrylaivalla. Monet kävivät töissä telttakylistä käsin, yhteiskuljetukset Sörnäisiin lähtivät rannasta aamuisin.
Kivinokka nykypäivänä

Nykyisin Kivinokassa on eri yhdistysten alueilla yhteensä noin 800 mökkiä. Kaupunki on vuokrannut maa-alueet kesämaja- ja siirtolapuutarhatoiminnasta vastaaville yhdistyksille. Kartanon puutarhaan vuonna 1934 perustetussa Herttoniemen siirtolapuutarhassa on 182 mökkiä, joiden alkuperäiset tyyppipiirustukset laati arkkitehti Marius af Schultén. Niitä selvästi pienempiä kesämajoja on kolmen yhdistyksen vuokra-alueilla: Kivinokkalaiset ry:n alueella 380, Ponnistus ry:n alueella 48 ja Julkisten ja hyvinvointialojen liiton JHL:n (ent. KTV) alueella noin 190 majaa. Kaikilla kolmella kesämaja-alueella on erilaiset tyyppimajat. Kaupunki on vuosikymmenten kuluessa hyväksynyt alkuperäisiin tyyppipiirustuksiin erilaisia laajennuksia ja muutoksia. JHL:n ensimmäiset pysyvät ”viikonloppumajat” rakennettiin jo 1930-luvun lopulla, ja valtaosa sodan jälkeisinä vuosina.
Vuonna 2023 Helsingin kaupunki julkaisi uuden rakentamistapaohjeen, jolla pyritään yhdenmukaistamaan Kivinokan arkkitehtuuria.
Kivinokan kesämajojen pihat on pyrittävä pitämään mahdollisimman luonnonmukaisina. Kesämajayhdistysten jäsenillä on noin sata viljelypalstaa ja yhteinen sauna Kulosaaren kartanon lähellä. Kivinokassa on myös venesatama, kaksi uimarantaa, urheilukenttiä ja tanssilava, jolla järjestetään muun muassa jokavuotiset perinteiset juhannusjuhlat. Ympäröivällä merenlahdella soudetaan, kalastetaan ja uidaan. Vuoden 2009 kesällä aloitti Kivinokassa näytäntönsä kesäteatteri ja ulkoilmaelokuvatapahtuma Kino Kivinokka jäjestettiin vuonna 2024 jo kymmenennen kerran
Kivinokassa mökkeillään nykyään jo jopa neljännessä sukupolvessa. Tarinoita vuosien varrelta voi lukea Kivinokkalaiset Ry:n vuonna 2011 julkaisemasta historiikista "Kesämaja appelsiinilaatikoista - Kivinokka Stadin kupeessa".
Alueella on myös järjestetty ympäristötaidenäyttelyitä useampana kesänä.
Kivinokan luonto

Kivinokassa on arvokas ja monipuolinen kasvi- ja eläinlajisto. Niemen koillisrannat rajautuvat Vanhankaupunginlahden luonnonsuojelualueeseen, joka on kansainvälisesti merkittävä lintukosteikko. Kivinokan pohjoisrannan puualueella on kaupungin rakentama, liikuntaesteisille ja näkövammaisillekin soveltuva luontopolku. Lintutornilta avautuvat näkymät Saunalahdelle, jolla pesii muun muassa silkkiuikkuyhdyskunta ja jolla voi kuulla rastaskerttusen laulavan. Lisäksi Kivinokassa voi tarkkailla myös pohjanlepakoita. Rikkaan eläimistön ja kasviston lisäksi alueelta löytyy jäätiköiden sulamisen yhteydessä kallioon kovertuneita hiidenkirnuja.
Helsingin kaupungin rakennusviraston asiantuntijat kartoittivat vuosina 2006 ja 2007 Helsingin Ympäristökeskuksen tilauksesta Kivinokan pohjoisen metsäalueen kääpä- ja orvakkalajistoa. Alueelta havaittiin 63 kääpä- ja 110 orvakkalajia. Lajimäärät ovat erittäin korkeita, jos otetaan huomioon alueen pieni pinta-ala ja eristyneisyys muista metsäalueista. Helsingissä on vain muutamia paikkoja, lähinnä luonnonsuojelualueilla, joissa päästään vastaaviin lajimääriin. Runsas lajisto ja vaateliaiden lajien esiintyminen alueella ilmentää sen monipuolisuutta. Tutkijoiden mukaan yhä tiivistyvä rakentaminen ja suoja-alueiden pienentyminen muodostavat uhan kääville ja orvakoille, jotka ovat monimuotoisuuden keskeisiä osatekijöitä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kivinokkalaiset ry
Helsingin Ponnistus (Arkistoitu – Internet Archive)
Puumerkki-luontopolku (Arkistoitu – Internet Archive)
Viikin ja Vanhankaupunginlahden luonto (Arkistoitu – Internet Archive)
Vanhankaupungin kulttuuri-ekologinen klubi
Suomen suurimmat kesäiset telttakaupungit, "Kivinokka ja Varsasaari" ovat viimeisten 5 vuoden kuluessa muodostuneet väkirikkaiksi yhdyskunniksi. Asukkaiden lukumäärä Kivinokassa vaihtelee 8.000-10.000, Varsasaaressa 1.500-2.000, Helsingin Sanomat, 04.08.1935, nro 206, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvagalleria

Puumerkki-luontopolku on myös näkö- ja liikuntavammaisille soveltuva.
Vuosikymmeniä jatkunut puutarhanhoito on jo vakiinnuttanut koristekasvit osaksi maisemaa.
Kivinokan aarnimetsää.
Näkymä lintutornilta Saunalahdelle.
Kivinokan kärki.
Pienet kesämajat sulautuvat maisemaan.
Hiekkaranta Kivinokassa. Kesäpäivän viettoa vuonna 2006.
Juhannuksen viettoa Kivinokassa vuonna 2007.
Näkymä Kivinokan rannasta kohti Kalasatamaa kesällä 2022.
1950-luvulla osa Kivinokan poluista viitoitettiin helpottamaan vieraiden perille löytämistä.
Elannon kioski Kivinokassa 1930-luvulla.
Kivinokan kesämajayhdistysten jäsenillä on noin sata viljelypalstaa.
260 vuotta vanha ikihonka Kivinokassa.
Näkymä lintutornilta, jolta voi tarkkailla Viikin noin 300 lintulajia.
The Blue Nile

| The Blue Nile> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1981-2004
Tyylilaji:  uusi aalto, sophisti-pop, taiderock
Kotipaikka:  Glasgow, Skotlanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Paul Buchanan, laulu, kitara, muut instrumentit   Robert Bell, basso, koskettimet, muut instrumentit   Paul Joseph Moore, koskettimet, muut instrumentit  
Levy-yhtiö:  RSO Records, Linn Records, Virgin Records, Warner Bros., Sanctuary Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Blue Nile oli skotlantilainen yhtye, jonka muodostivat Paul Buchanan (s. 16. huhtikuuta 1956), Robert Bell ja Paul Joseph ("PJ") Moore . Kolmikko tapasi opiskellessaan Glasgowin yliopistossa 1970- ja 80-lukujen taitteessa.
Yhtyeen debyyttisingle I Love This Life ilmestyi vuonna 1981, ja sen debyyttialbumi A Walk Across the Rooftops vuonna 1984. Tyylilajiksi oli muotoutunut romanttinen sophisti-pop: The Blue Nile vältteli rockin ja uuden aallon yleisempiä kliseitä syntetisaattori- ja rumpukonepohjaisilla sovituksilla, puhtaasti soivalla funkmaisella kitaralla, Buchananin korkealla lauluäänellä, jousisovituksilla ja keskitempoisilla sekä hitailla kappaleilla. Esikoisalbumilta löytyi myös yksi yhtyeen tunnetuimmiksi muodostuneista biiseistä, Tinseltown in the Rain.
The Blue Nilen kolmikko oli luonteeltaan perfektionistinen ja maltillinen perinteisten urapyrkimysten sijaan. Kakkosalbumi Hats ilmestyi vasta vuonna 1989. Se on muodostunut kenties yhtyeen arvostetuimmaksi albumiksi, The Downtown Lightsin ollessa albumin tunnetuin kappale. Yhtye päätyi myös soittamaan ensimmäiset keikkansa, esiintyen sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa vuosina 1990-91.
Kolmosalbumi Peace at Last (1996) oli paikoitellen vähemmän syntetisoitu, osaa kappaleista kuljetti kosketinten sijaan akustinen kitara. Yhtyeen viimeiseksi jäänyt albumi High ilmestyi vuonna 2004. The Blue Nilen jäsenten välit olivat tässä vaiheessa paikoin tulehtuneet, Paul Joseph Mooren jättäessä bändin. Buchanan ja Bell keikkailivat kiertuemuusikoiden kanssa High:n puitteissa vuosina 2006-2008, käyttäen keikoilla nimeä "Paul Buchanan sings the songs of The Blue Nile".
Paul Buchanan julkaisi sooloalbuminsa Mid Air vuonna 2012, sen sisältäessä riisuttuja ja lyhyehköjä pianokappaleita.
Yhtyeen musiikkia ovat kehuneet muut arvostetut muusikot, kuten Peter Gabriel, Rickie Lee Jones, Phil Collins  ja The 1975 -yhtyeen Matty Healy. The Blue Nile teki Jonesin kanssa lyhyen aikaa yhteistyötä. Paul Buchanan on puolestaan soolourallaan laulanut mm. Peter Gabrielin OVO -projektissa.
Diskografia > Studioalbumit

(Suluissa sijoitus Ison-Britannian albumilistalla)
A Walk Across the Rooftops (1984; UK #80)
Hats (1989; UK #12)
Peace at Last (1996; UK #13)
High (2004; UK #10)
Diskografia > Singlet

1981 	I Love This Life
1984 	Stay
1984 	Tinseltown in the Rain
1989   The Downtown Lights
1990   Headlights on the Parade
1991   Saturday Night
1996   Happiness
2004   I Would Never
2004   She Saw the World
Diskografia > Paul Buchananin sooloalbumi

Mid Air (2012, UK #14)
Discoland

Discoland oli keskipohjalaisessa Lestijärven kunnassa sijainnut urheiluseura Lestijärven Kiiston omistama viihdekeskus, joka oli toiminnassa vuosina 1957–2004 tanssi- ja huvittelupaikkana. Rantapaviljonki sijaitsi Lestijärven kuntakeskuksen tuntumassa Lestijärven rannassa. Discoland-nimen lava sai 1970-luvulla nimikilpailun tuloksena. Rakennus purettiin vuonna 2018.
Historiaa

Tanssilava rakennettiin Lestijärven rantaan vuonna 1957. Autojen yleistymisen myötä tanssipaikalle saapui yleisöä laajemmalta alueelta. Suosion huippu ajoittui 1980- ja 1990-luvuille.
Discolandin muotoutuminen yhdeksi maakunnan suosituimmista tanssi- ja keikkapaikoista alkoi 1970-luvun alussa, kun Lestijärven Kiisto päätti tanssipaikkatoiminnan uudistamisesta. Laadukkaisiin esiintyjiin panostaminen vaati paremmat puitteet. Vanha paviljonki remontoitiin ja sen yhteyteen tehtiin laajennus: discorakennus ja ravintola.
Uudistetusta tanssipaikasta järjestettiin nimikilpailu, jonka voitti ”Discoland”. Nimen uskottiin kuvaavan paikan modernia ja nuorekasta ilmettä.
Discoland palveli sekä iskelmätanssien että muun kevyen musiikin ystäviä. Parhaina iltoina tanssit järjestettiin yhtäaikaa sekä vanhalla että uudella puolella. Discolandin lavalle nousivat monet tunnetut suomalaiset artistit ja yhtyeet, kuten Katri Helena, Tapani Kansa, Erkki Junkkarinen, Juice Leskinen, Armi ja Danny, Paula Koivuniemi, Matti ja Teppo, Hurriganes, Dingo, HIM ja Eppu Normaali. Discolandissa esiintyi myös ulkomaisia artisteja.
Discoland tunnettiin vuosikymmenten ajan yhtenä maakunnan suosituimmista tanssipaikoista, jonne alueen nuoriso kokoontui tanssimaan ja juhlimaan pitkienkin matkojen päästä. 1970-luvulta 1990-luvulle kestäneellä tanssilavojen kultakaudella Discoland houkutteli tapahtumailtoinaan säännöllisesti 1 200–1 300 kävijää. Huumoriryhmä Kummelin esiintyessä vuonna 1994 oli paikalla yli 3 000 ihmistä.
Vuonna 1980 reisjärveläinen 17-vuotias tyttö surmattiin paluumatkalla Discolandin tansseista. Tyttö sai peukalokyydin nuorelta mieheltä, joka surmasi hänet ampuma-aseella Lestijärven ja Reisjärven välillä metsässä. Uhri löydetiin vasta päivien päästä. Tapaus oli mediassa esillä pitkään, vähensi liftaamista ja vaikutti väliaikaisesti myös Discolandin kävijämääriin.
Vilkkaimpina vuosina Discolandin kanssa suosiosta kilpaili Nivalan Tuiskula.
Järjestäjiä huolestutti 1990-luvulla Discolandin pysäköintialueella autoissa viihtyvä nuoriso, joka ei ostanut pääsylippua huvipaikkaan. Keinoiksi haettiin lipun hinnan laskua ja aluelippua.
Toiminta hiipui 2000-luvulle tultaessa kävijöiden ja talkooväen vähetessä ja päättyi kokonaan vuonna 2004. Huonoon kuntoon päässyt ja ilkivallan kohteena rapistunut rakennus purettiin vuonna 2018.
Sarah Grand

| Sarah Grand |
| --- | --- |
 Sarah Grand vuonna 1895.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1854
Kuollut: 1943
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Sarah Grand 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sarah Grand  (1854–1943), syntyjään Frances Elizabeth Bellenden Clarke oli englantilainen kirjailija, feministi ja naisten äänioikeuden puolesta kampanjoinut suffragetti. Feministinä hän kiinnitti huomionsa erityisesti 
siihen, että miehiä ja naisia koskivat eri säännöt.