stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kantopommi

Kannon panostusta, Nurmes 1955.
Räjäytetty kanto.
Kantopommi eli raivauspanos on kantojen ja kivien rikkomiseen tarkoitettu esimerkiksi ammoniumsalpietaria, triniittiä tai aniittia sisältävä pienitehoinen räjähde, jonka kehitti viimeistään 1920-luvun alussa Suomen forsiitti-dynamiitti osakeyhtiö (nykyinen Forcit). Esimerkiksi Kantopommi 3 sisälsi 250 grammaa räjähdettä.
Metsätehon vuonna 1953 julkaisemassa oppaassa "Räjähdysaineet ja niiden käyttö metsätaloudessa" esiteltiin kantopommit n:o 2, 3 ja 4. Niiden mitat ja räjähdysainemäärät olivat vastaavasti: 50 x 95 mm (200 g), 50 x 115 mm (250 g) ja 80 x 110 mm (500 g). Suurempitehoisista tuotteista käytettiin kivipommi-nimitystä. Jälkimmäisten vaikuttavana aineena oli joko dynamiitti tai trotyyli.
Kantopommien käyttöä perusteltiin vaihtoehtona lihasvoimin apuvälineitä käyttäen tai vaihtoehtoisesti traktorin avulla tehtävälle kantojen nostolle ja todettiin räjäyttämisen olevan taloudellisempaa, jos käytössä oleva traktori oli pienitehoinen ja kannot suuria. Jos käytössä oli telaketjutraktori, myös suuremmat kannot voitiin poistaa sitä käyttäen. Ihmis- tai hevosvoimin käytettävät kannonnostolaitteet eivät oppaassa esitetyn käsityksen mukaan kyenneet kilpailemaan räjähdysaineen käytön kanssa. Esikuvia oli ollut tarjolla kansainvälisesti jo pitempään: kantojen poistoa räjäyttämällä suositeltiin esimerkiksi vuonna 1890 Lontoossa julkaistussa  räjähdysainekäsikirjassa.
Vuonna 1956 Räjähdysainekonttori (Kemiran ja Forcitin Helsingissä sijainnut yhteinen myyntikonttori)
 markkinoi muoviin pakattuja raivauspanoksia Vuorimiesyhdistyksen julkaisemassa Vuoriteollisuus-lehdessä ja vertaa niiden käytettävyyttä aiempiin paperi- ja pahvikuorisiin panoksiin. Panosten käyttöalueita ovat kantojen ja kivien nostaminen sekä jäätyneen maan rikkominen. Panoksia oli kolmea kokoa: 200, 500 ja 1000 grammaa. Panosten vaikuttavaa ainetta mainoksessa ei kerrota. Kansa taisteli -lehdessä julkaistussa mainoksessa vuonna 1961 korostetaan raivauspanosten taloudellisuutta, tehoa ja monikäyttöisyyttä. Erikseen mainitaan panoksen muovailtavuus.
Kanto- ja kivipommeja myytiin rautakaupoissa ja tavaratalojen rautaosastoilla. Ne olivat yhtenä osatekijänä tavaratalo Putkolan räjähdysonnettomuudessa Iisalmessa vuonna 1965.
Vielä 1980-luvun alkupuolella kantopommeja esiteltiin maatalouden ammattilehdessä. Ammattilaisetkin käyttivät niitä. Kantopommi esiintyy Tie- ja vesirakennushallituksen (TVH)  1. tammikuuta 1980 voimaan tulleen tarvikenimikkeistön vuonna 1987 päivitetyllä sivulla, mutta tuolloin jo poistuneena artikkelina, ilman yksityiskohtia. Kantopommin ovat korvanneet kantojen paikallaan rikkomiseen tarkoitetut jyrsimet tai kantojen irrottamiseen riittävän tehokkaat metsäkoneet.  Pommeja saattaa yhä löytyä yksityishenkilöiden hallusta esimerkiksi purettavista rakennuksista tai luvattomien aseiden keruun yhteydessä.
Kirjallisuutta

Suomen Forsiitti-Dynamiitti Osakeyhtiö: Kantopommi.  Helsinki:  Helsingin Kirja- ja Kivipaino, 1920.
Aiheesta muualla

Kantopommien mainoksia ja esittelykuvia (Vanhoja mainoksia: arjen historiaa hauskalla tavalla -blogi 26.10.2018)
Karl Viktor Reinius

Reiniuksen tunnetut uusrenessanssipalatsit: Jyväskylän kaupungintalo (1899)...
...ja Turun VPK:n talo (1892).
Karl Viktor Reinius (30. heinäkuuta 1862 Ilmajoki – 2. toukokuuta 1936 Vaasa) oli suomalainen arkkitehti. Reinius työskenteli eri tehtävissä rakennushallituksen edeltäjässä Yleisten rakennusten ylihallituksessa Helsingissä ja myöhemmin Turussa ja Vaasassa. Hänellä oli myös oma suunnittelutoimisto. Hänen tunnettuja suunnittelutöitään ovat muun muassa 1890-luvulla valmistuneet uusrenessanssityyliset Turun VPK:n talo ja Jyväskylän kaupungintalo. Reinius suunnitteli myös usean kirkon muutostyöt ja julkisia rakennuksia muun muassa Vaasan seudulle ja Keski-Suomeen.
Reinius käytti suunnitelmissaan yleensä allekirjoitusta K. V. Reinius. Häneen viitataan eri lähteissä hieman eri etunimillä: A. Reinius, K. W. Reinius ja Karl Wilhelm Reinius
Ura

Vaasalaisen nimismiehen poika Karl Viktor Reinius opiskeli arkkitehtuuria Helsingissä Polyteknillisessä instituutissa, josta hän valmistui vuonna 1883. Instituutin opettajiin kuului myös arkkitehti Frans Sjöström, jonka oma arkkitehtuuri oli tyyliltään uusrenessanssia. Opettajan tyyli näkyi myös hänen oppilaansa nuoruuden suunnittelutöissä – Yleisten rakennusten ylihallituksessa tyyliä ei arvostettu.
Reinius meni Yleisten rakennusten ylihallituksen palvelukseen jo ennen valmistumistaan. Hän toimi rakennushankkeiden valvojana sekä pääkaupungissa että koko läänin alueella. Vuodesta 1887 lähtien hän työskenteli Turun lääninkonttorissa ja sai vuonna 1890 nimityksen ylimääräiseksi arkkitehdiksi. Reiniuksella oli Turussa myös toimisto yhdessä arkkitehti Carl Gustaf Hiort af Ornäsin kanssa. Lääninkonttorissa Reiniuksen töihin kuului vaatimattomimpien rakennusten suunnittelua ja arkkitehtisuunnittelun valvontaa.
Vuonna 1891 Reinius lähti vuodeksi ulkomaille opiskelemaan arkkitehtuuria. Matka suuntautui ainakin Wieniin, jonka uusrenessanssityylisistä kaupunkipalatseista Reinius ammensi vaikutteita myöhempiin suunnitelmiinsa, selvimmin wieniläisvaikutteet näkyvät Jyväskylän kaupungintalossa. Opintomatka päättyi 1892 ja Reinius meni arkkitehdiksi Vaasan lääninkonttoriin. Hän sai seuraavana vuonna nimityksen Yleisten rakennusten ylihallituksen kolmanneksi arkkitehdiksi ja hänet nimitettiin myös Vaasan lääninkonttorin esimieheksi, lääninarkkitehdiksi. Lääninarkkitehdit johtivat julkista rakentamista asemaläänissään. Maaherrat vahvistivat sekä julkisten että yksityisten rakennusten suunnitelmat. Vaasan kautta pidetään Reiniuksen tuotteliaimpana jaksona.
Reiniuksella oli virkatyönsä lisäksi myös oman suunnittelutoimisto ja rakennustarvikeliike. Lisäksi hän oli toimitusjohtajana Vaasan Puunjalostus Oy:ssä vuodesta 1896 lähtien yhtiön koko kymmenvuotisen olemassaolon ajan. Yhtiö oli ilmeisesti Reiniuksen tietämättä ollut pitkään konkurssin partaalla, mutta kirjanpitäjän väärennösten avulla se oli ollut näennäisesti taloudellisesti kunnossa. Kun se lopulta ajautui konkurssiin, kirjanpitäjä oli vähin äänin poistunut kuvioista ja Reinius joutui syytteeseen konkurssirikoksesta. Hän sai kuuden vuoden kuritushuonetuomion, josta hän kärsi Turussa kolme vuotta ja vapautui sitten. Reinius oli menettänyt myös virkansa ja lisäksi hänet tuomittiin menettämään kansalaisluottamuksensa kymmeneksi vuodeksi. Tuomio johti siihen, että Reinius unohdettiin ammatillisesti. Vuodesta 1910 lähtien hän suunnitteli oman toimistonsa puitteissa. Hän kuoli Vaasassa 1936.
Itävallan lisäksi Karl Viktor Reinius teki opintomatkoja myös muun muassa Saksaan, Italiaan, Ranskaan ja Kreikkaan. Keski-Euroopassa renessanssi oli jo vaihtunut jugendtyyliin, ja sen vaikutukset näkyivät myös Reiniuksen myöhemmissä suunnitelmissa. Näistä huomattava oli Kokkolan seminaarin normaalikoulun kivinen rakennus, jonka hän suunnitteli 1903–1905. Hänen suunnittelemissaan kirkkorakennusten korjaus- ja muutostöissä on kuitenkin goottilaisen arkkitehtuurin vaikutteita.
Suunnittelutöitä

Siikaisten kirkko, 1889
Antintalo, Turku, 1891. Turun ensimmäinen kauppabasaari. Nykyisessä Hansakorttelissa olevan Antintalon julkisivu Eerikinkadulle on säilytetty.
Turun VPK:n talo, 1892
Jyväskylän kaupungintalo (Kunnallistalo), 1899
Inhan tehtaiden ”Patruunan pytinki”, Ähtäri, 1899
Vaasan Puuvillatehtaan paloasema nykyisellä Vaasan yliopiston kampusalueella, 1900.
Kolkanniemen pappila, Saarijärvi, 1904. Pappilan rakentaminen alkoi 1898, ja jo 1901 Bertel Jung teki suunnitelmiin muutoksia, vaikka rakennus ei vielä ollut valmis.
Tarvaalan pappila, Tarvaala, Saarijärvi, 1800-luvun loppu. Rakennuksen julkisivukoristelu on poistettu 1948 tehdyssä korjauksessa.
Suomen Sokerin Vaasan tehtaiden konttorirakennus
Suunnittelutöitä > Kirkkojen korjauksia ja muutostöitä

Konginkankaan kirkko, muutostyöt, 1899
Multian kirkko, muutostyöt, 1900
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karl Viktor Reinius Wikimedia Commonsissa
Multian kirkko. Reiniuksen suunnitelmien mukaan vuonna 1900 toteutetussa korjauksessa vuonna 1796 valmistunut ristikirkko muutettiin pitkäkirkoksi, jonka päätytorni on goottilaistyylinen. Perusteellinen muutos kirvoitti myös kritiikkiä.
Erika Fairweather

| Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Naisten uinti.MM-kilpailut (pitkä rata)  | Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Naisten uinti.MM-kilpailut (pitkä rata)  | Mitalit> Maa:   Uusi-Seelanti.Naisten uinti.MM-kilpailut (pitkä rata)  | Maa:   Uusi-Seelanti> Naisten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Doha 2024 | 400 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Doha 2024 | 200 m vapaaauinti |  |
|  Pronssia | Fukuoka 2023 | 400 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Doha 2024 | 800 m vapaauinti |  |
| MM-kilpailut (lyhyt rata)  | MM-kilpailut (lyhyt rata)  | MM-kilpailut (lyhyt rata)  |  |
|  Hopeaa | Melbourne 2022 | 400 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Melbourne 2022 | 800 m vapaauinti |  |
Erika Fairweather (s. 31. joulukuuta 2003 Dunedin) on uusiseelantilainen uimari. Hän on 400 metrin vapaauinnin maailmanmestari vuodelta 2024, ja tällä voitollaan hän oli ensimmäinen uusiseelantilainen uinnin pitkän radan maailmanmestari.
Fairweather voitti nuorten maailmanmestaruuden 200 metrin vapaauinnissa vuonna 2019. Samana vuonna hän osallistui ensimmäisen kerran aikuisten MM-kilpailuihin mutta ei vielä menestynyt. Vuonna 2021 kilpailluissa Tokion olympialaisissa hän sijoittui 400 metrin vapaauinnissa kahdeksanneksi sekä karsiutui 200 metrin vapaauinnin välierissä ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestin alkuerissä. Budapestin MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui 400 metrin vapaauinnissa kuudenneksi, 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä seitsemänneksi ja 200 metrin vapaauinnin välierissä 11:nneksi. Samana vuonna hän sijoittui Kansainyhteisön kisoissa 400 metrillä neljänneksi ja 200 metrillä viidenneksi. Vuoden 2022 lopulla hän saavutti ensimmäiset aikuisten arvokisamitalinsa, kun hän ui Melbournen lyhyen radan MM-kilpailuissa hopealle sekä 400 metrin että 800 metrin vapaauinnissa. Kahdessa vapaauintiviestissä tuloksena oli kahdeksas sija.
Fairweather saavutti 400 metrin vapaauinnissa pronssia Fukuokan MM-kilpailuissa 2023. Hän sijoittui 800 metrillä kahdeksanneksi sekä 200 metrillä ja 4 × 200 metrillä 11:nneksi. Dohan MM-kilpailuissa 2024 hän voitti 400 metrin vapaauinnissa kultaa pitkän radan ennätysajallaan 3.59,44, joka oli myös Uuden-Seelannin ennätys. Hän saavutti hopeaa 200 metrillä ja pronssia 800 metrillä sekä sijoittui 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä viidenneksi.
Jääkiekon Suomen Cup 1971

| Jääkiekon Suomen Cup 1971 |
| --- | --- |
Laji:  jääkiekko
Järjestyksessä oleva kausi:  12.
Maa:  Suomi
Joukkueiden määrä:  39
Mestari:  Ilves
Toinen sija:  SaiPa
  ← 1970 :  2017 → 
Jääkiekon Suomen Cup 1971 oli kahdestoista Suomen Cup ja viimeinen ennen vuotta 2017.
Karsinnat

City-Kiekko – Tapion Honka 11-2
Raahen Vesa – Oulun Palloseura 4-6
VIFK – Sport 4-6
Pieksämäen Pallo-Sepot – Jyväskylän Palloilijat 4-7
Kaukasten Voima – Kiekko-Kissat 3-5
Kuparikiekko – Laitilan Jyske 3-6
Kampin Pallo -50 – Karhu-Kissat 2-5
1. kierros

Lahden Reipas – Heinolan Peliitat 5-0 (luovutusvoitto)
KooKoo – SaiPa 0-9
Sunilan Sisu – Kotkan Reipas 1-4
Imatran Ketterä – Savonlinnan Pallokerho 1-2
Joensuun Kiekko-Pojat – Jyväskylän Palloilijat 7-4
Oulun Kärpät – Oulun Palloseura 4-2
Sport – Porin Ässät 7-6
Laitilan Jyske – Rauman Lukko 0-5 (vastalauseella)
Porvoon Urheilijat – Jokerit 2-11
Forssan Palloseura – Ilves 4-5
Hämeenlinnan Pallokerho – Tappara 3-8
Hilpara – Koo-Vee 5-10
Lohjan Kisa-Veikot – HJK 4-8
Kiekko-Kissat – Peikot 2-8
City-Kiekko – Karhu-Kissat 2-7
Panda-Karhut – Mäntän Kiekko-Pojat 2-8
2. kierros

Reipas – Karhu-Kissat 4-5
SaiPa – KoRe 10-1
SaPKo – JoKP 5-4
Kärpät – Sport 5-0 (luovutusvoitto)
Jokerit – Peikot 5-0 (luovutusvoitto)
Ilves – HJK 7-5
KiePo – Tappara 6-4
Lukko – Koo-Vee 1-3
3. kierros

SaiPa – KiePo 5-0 (luovutusvoitto)
Ilves – SaPKo 5-0 (luovutusvoitto)
Koo-Vee – Karhu-Kissat 5-6
Kärpät – Jokerit 1-17
Välierät

SaiPa – Karhu-Kissat 3-2
Jokerit – Ilves 3-5
Loppuottelu

Ilves – SaiPa 10-2 (3-0, 6-1, 1-1)
Kantonin satama

Kantonin sataman sijainti Kiinassa
Kantonin satama-alueita Guangdongin maakunnassa
Kantonin satama (kiin.  廣州港, LOCODE: CN GUA tai CN GUT(Guangdong Terminal)) on Kiinan eteläosissa sijaitsevan Guangdongin maakunnan pääkaupungin, suurkaupunki Kantonin satama. Satama sijaitsee laajalla alueella Helmijoen (Zhujiang) alajuoksulla, sekä esimerkiksi Nanshan saarella Helmijoen estuaarissa Etelä-Kiinan meren pohjoisrannalla (22.647°N, 113.680°E). Sataman toiminnasta vastaa valtionyritys Guangzhou Port Group Co. Ltd.
Kanton on ollut merkittävä satamapaikkakunta erittäin pitkään, ainakin jo Qin-dynastian aikakaudella runsas 200 eaa.
Yksi maailman suurimmista satamasta

Kantonin sataman kautta kulki vuonna 2010 yhteensä 425,6 miljoonaa tonnia rahtia, millä määrällä satama oli tuolloin maailman neljänneksi suurin satama amerikkalaisen satamajärjestön laatimalla maailmantilastolla. Euroopan suurimman sataman eli Rotterdamin sataman tietojen mukaan Kantonin satama oli vuosina 2010 ja 2011 kuitenkin vasta kuudennella sijalla, rahtimäärän ollessa vuonna 2010 yhteensä 400 ja vuonna 2011 kaikkiaan 429 miljoonaa tonnia. Kiinalaisen Shanghain merenkulkuylioipiston satamatilaston mukaan Kantonin sataman kautta kulki vuonna 2013 kaikkiaan 455,1 miljoonaa rahtitonnia. Kantonin sataman oli tuolloin maailman 5. suurin rahtisatama.
Konttiliikenteessä Kantonin satama oli vuoden 2011 konttimäärällä 14 400 kTEU hollantilaislistalla 7. sijalla maailmassa, samoin edellisvuonna molempien listausten mukaan. Vuonna 2013 satama listattiin maailman 8. suurimmaksi konttisatamaksi 15,31 MTEU:n konttimäärällä.
Kantonin sataman lähistöllä sijaitsee muitakin Kiinan suursatamia: Hongkongin satama ja Shenzhenin satama.
Aiheesta muualla

Satama-alueella olevat alukset (AIS-tietojen mukaan) (englanniksi) (marinetraffic.com)
Satamayhtiön portaali (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (gzport.gov.cn)
Satamayhtiön sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (gzport.com)
ESR

Lyhennettä ESR käytetään usein viittaamaan:
Euroopan sosiaalirahastoon
Yhdysvaltalaiseen ohjelmoijaan Eric S. Raymondiin, jonka kutsumanimi koostuu hänen nimikirjaimistaan
Elektronin Spin Resonanssi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”ESR”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ernesto Hoost

| Ernesto Hoost |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1965 (ikä 59)  Heemskerk, Alankomaat
Kansalaisuus:   alankomaalainen
Potkunyrkkeilijä
Lempinimi:  Mr. Perfect
Aktiivisena:  1983–2006, 2014
Pituus:  189cm
Paino:  108kg
Kätisyys:  oikea
Seura(t):  Vos Gym (1987–2006) Sokudo Gym (1981–1987)
Tilastot
Ottelut:  121
Voitot:  99
– tyrmäyksellä:  62
– päätöksellä:  37
Tappiot:  21
Ratkaisemattomat:  1
Aiheesta muualla
www.ernestohoost.nl
Ernesto Hoost (s. 11. heinäkuuta 1965 Heemskerk) on hollantilainen potkunyrkkeilijä. Hän on nelinkertainen K-1 mestari, jota pidetään potkunyrkkeilyssä yhtenä parhaimpana raskaansarjan ottelijana yhdessä Peter Aerts, Remy Bonjaskyn, Andy Hugin, Mirko Filipovićin ja Semmy Schiltin kanssa.
Ernesto Cozzi

Ernesto Cozzi (7. heinäkuuta 1870 Trento – 23. helmikuuta 1926) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet nimitettiin apostoliseksi delegaatiksi Albaniaan marraskuussa 1920 ja Philippopolis in Thracian titulaariarkkipiispaksi 16. joulukuuta 1920. Piispaksi vihkiminen seurasi vuonna 1921. Cozzi kuoli 55-vuotiaana toimiessaan yhä Albanian-delegaattina.
ESS

ESS voi viitata seuraaviin:
Etelä-Suomen Sanomat
Evolutiivisesti stabiili strategia.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”ESS”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Karsatti

| Karsatti |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Karstula
Koordinaatit:  62°45′47″N, 24°40′59″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Karankajärven va (14.66)
Laskupuro:  Karsatinpuro Vihurinjokeen 
Järvinumero:  14.665.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  196,7 m  
Pituus:  620 m  
Leveys:  240 m  
Rantaviiva:  1,408 km  
Pinta-ala:  9,48 ha  
Tilavuus:  0,0001679 km³ 
Keskisyvyys:  1,77 m  
Suurin syvyys:  4,2 m  
Saaria:  2 
 fiKarsatti 
Karsatti  on Keski-Suomessa Karstulassa  Pielesperän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 620 metriä pitkä, 240 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 9,5 hehtaaria. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 167 900 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,8 metriä ja suurin syvyys on 4,2 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Karankajärven valuma-alueella (14.66), jonka Luksanjoen valuma-alueeseen (14.665) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 196,7 metriä mpy.
Kalkkuna

| Kalkkuna |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Alaheimo::  Meleagridinae
Suku::  Kalkkunat Meleagris
Laji::  gallopavo
Kaksiosainen nimi
 Meleagris gallopavo  Linnaeus, 1758 

Alalajit
 Meleagris gallopavo gallopavo  Meleagris gallopavo intermedia  Meleagris gallopavo merriami  Meleagris gallopavo mexicana  Meleagris gallopavo osceola  Meleagris gallopavo silvestris 
Katso myös
   Kalkkuna Wikispeciesissä   Kalkkuna Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalkkuna (Meleagris gallopavo) on kalkkunoiden sukuun kuuluva kanalintu, joka on peräisin Pohjois-Amerikasta. Nykyisin yleisimmin tunnettu kesykalkkuna polveutuu villikalkkunasta. Villikalkkuna on istutettu Saksaan.
Villillä kalkkunalla on kuusi alalajia. Ne poikkeavat toisistaan jonkin verran sekä kooltaan että väriltään, ja ovat kotoisin Pohjois-Amerikan eri osista. Yksi suurikokoisimmista  alalajeista on mantereen itäosissa elävä Meleagris gallopavo silvestris, joka voi painaa yli yhdeksän kiloa. Se on väriltään kuparin- ja suklaanruskea.
Tuotanto

Kesykalkkunaa kasvatetaan nykyään laajalti siipikarjan lihatuotantoon. Kesykalkkunasta on jalostettu lihaksikas, nopeakasvuinen lintu, jolla on erityisen suuret rintalihakset. Tuotantokalkkunat ovat useimmiten valkoisia.
Kalkkunaa syödään jouluna Pohjois-Amerikassa ja laajalti Euroopassa sekä kiitospäivänä Pohjois-Amerikassa.
Yhdysvalloissa kulutetaan keskimäärin 7,4 kiloa kalkkunaa henkeä kohti vuodessa, kun Euroopassa luku on 3,5 kiloa. Euroopassa kalkkuna on suosituinta Saksassa (6 kg/hlö), Puolassa (5,5 kg) sekä Ranskassa ja Italiassa (5 kg).
Tuotanto > Suomessa

Suomessa kalkkunoita on kasvatettu 1950-luvulta asti. Suomessa kulutetaan yhtä kansalaista kohden vuodessa noin 1,8 kiloa kalkkunanlihaa, mikä on eurooppalaisittain vähäinen määrä. Kulutus on korkeimmillaan joulun aikaan. Yli 98 % suomalaisesta kalkkunanlihasta tuotetaan Satakunnassa.
Tuotanto > Suomessa > Elämän kulku

Lihaksi teurastettavien kalkkunoiden vanhemmat tuodaan Suomeen lentokoneella päivän vanhoina untuvikkoina. Ne kasvavat suomalaisella nuorikkotiloilla, josta ne siirtyvät munimaan munittamoihin. Munat kuljetetaan kalkkunahautomolle, jossa kuukauden kuluttua kuoriutuu untuvikkoja. Untuvikot kuljetaan kuoriutumispäivänään kasvatustiloille. Kanat ja kukot kasvatetaan erillään toisistaan.
Kalkkunanaaraat kuljetetaan tuottajalta teurastamolle 14 viikon eli 3,5 kuukauden ikäisinä ja kukot 18 viikon eli 4,5 kuukauden ikäisinä. Teurastettaessa naaraat painavat keskimäärin 6,5 kg ja kukot lähes puolet enemmän. Tilat siivotaan ja desinfioidaan kasvatuserien jälkeen eli 4 kk välein.
Tuotanto > Suomessa > Ruokinta ja ulkoilemattomuus

Kalkkunoille syötetään rakeistettua rehuseosta, jossa on esimerkiksi kauraa, vehnää, hernettä, rypsinsiementä ja härkäpapua. Sen lisäksi niille voidaan syöttää tilalla kasvatettua täysjyväviljaa. Toisin kuin Yhdysvalloissa, lintuja lääkitään antibiooteilla vain poikkeustapauksissa.
Kalkkunat kasvatetaan lattiakasvattamoissa. Kuivikkeena niillä on kutterinpurua tai turvetta. Suomessa ei ole myynnissä luomukalkkunoita, joille sekä syötettäisiin luomuravintoa että päästettäisiin ulkoilemaan, eikä laidunkalkkunoita, jotka pääsisivät ulkoilemaan. Lainsäädäntö kuitenkin mahdollistaisi luomu- ja laidunkalkkunatuotannon. Suurin este on kuluttajien kannalta kalliimpi hinta, minkä takia tuottajien myynti olisi mahdollisesti vähäisempää.
Tuotanto > Liha

Kalkkunan lihassyyrakenne on selvästi karkeampi ja liha on tummempaa vaaleanpunaisen sävyä kuin broilerin. Väri johtuu lihasten hapensaannista huolehtivaan myoglobiiniin sitoutuneen raudan suuresta määrästä. Kalkkunanliha maistuu yhtä murealta kuin broilerin.
Historia ihmisen ruokana

Kalkkuna on kotoisin Meksikosta, jossa sen luonnonvarainen esivanhempi kesytettiin noin 800 eaa.
Ensimmäinen kalkkuna-ateria Euroopassa lienee tarjottu 1500-luvun puolenvälin jälkeen, jolloin espanjalaiset merimiehet toivat lintuja Eurooppaan.  Vuonna 1570 kalkkunoita oli tarjolla Ranskassa Kaarle IX:n hääpöydässä. 1630-luvulta se alkoi yleistyä Keski-Euroopan yläluokan keittiöissä.
Usein kalkkunan uskotaan virheellisesti saapuneen Eurooppaan jo aiemmin. Sekaannuksia on aiheuttanut muun muassa tunnettu maalaus Henrik VIII:sta (1491−1547), jossa hänellä on kädessään suuri linnun koipipala, joka muistuttaa kovasti mittasuhteiltaan kalkkunaa. On arvioitu, että taiteilija on ottanut hieman vapauksia ja liioitellut palan kokoa, tai sitten kyseessä on ollut ankan tai hanhen koipipala. Noista Eurooppaan tuoduista linnuista polveutuvat kaikki tämän päivän jalostetut lihantuotantokalkkunat — myös USA:ssa, jonne Euroopassa jalostuneet kalkkunarodut kulkeutuivat 1700-luvulla takaisin vakiinnuttamaan asemaansa kiitospäivän herkkuruokana. Kalkkuna alkoi yleistyä muun kuin yläluokan keskuudessa vasta 1900-luvulla.
Aiheesta muualla

ravintosisältö (Arkistoitu – Internet Archive) fineli.fi
Siipi.net Näin kasvatetaan kalkkunaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjoisamerikkalainen kalkkunakukko.
Kalkkunan pesä, jossa on munia
Kalkkunoita
Eric Lu

Eric Lu (s. 15. joulukuuta 1997 Bedford, Massachusetts) on yhdysvaltalainen pianisti.
Lu syntyi Shanghaista ja Taiwanin Kaohsiungista lähtöisin olleille vanhemmille. Hän on opiskellut muiden muassa Robert McDonaldin, Jonathan Bissin ja Dang Thai Sonin johdolla. Hän on saanut monia palkintoja kansainvälisissä kilpailuissa, esimerkiksi Leedsin kansainvälisen pianokilpailun ensipalkinnon vuonna 2018. Vuonna 2015 hän sai neljännen palkinnon kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa Varsovassa yhtenä nuorimmista kilpailussa koskaan palkituista.
Lu on pitänyt resitaaleja eri puolilla maailmaa. Hän on tehnyt yhteistyötä lukuisten orkesterien, kuten Minnesotan orkesterin, New Jerseyn sinfoniaorkesterin, Liverpoolin kuninkaallisten filharmonikkojen, Shanghain sinfoniaorkesterin, Varsovan filharmonisen orkesterin, Singaporen sinfoniaorkesterin, Ruotsalaisen kamariorkesterin, Hallé-orkesterin ja Lillen kansallisorkesterin kanssa. Lu on levyttänyt esimerkiksi Warner Classicsille. Proms-debyyttinsä Lu teki kesällä 2019. Samana vuonna hän tuurasi Martha Argerichia Singaporessa ja Nelson Freireä São Paulossa.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)