Kansallisbolševismi
Saksa

Kansallisbolševismin juurista on monia väitteitä, mutta kaukaisimmat juuret ovat ensimmäisen maailmansodan Saksassa, jossa nationalistiset kirjailijat kuten Ernst Niekisch, myöhempi sosiaalidemokraattinen ministeri lyhytaikaisessa Baijerin neuvostotasavallassa, ja Ernst Jünger olivat valmiit hyväksymään kommunismin leviämisen niin kauan kuin se tapahtui nationalismin rajoissa ja hylkäsivät kommunismin kansainvälisen tehtävän.
Myös Saksan kommunistisessa puolueessa oli suuntaus Hampurissa, johtohahmoinaan Heinrich Laufenberg ja Friedrich Wolfheim, joka vuonna 1919 tavoitteli työläisten järjestöjen ja porvarien yhteistyötä Ruhria miehittävän Ranskan armeijan ajamiseksi pois.  He vierailivat Karl Radekin luona Moabitin vankilassa 1920. Monien muiden sosialistien tavoin venäläinen bolševikki Radek ei hyväksynyt Leninin kannattamia Brest-Litovskin ja Versaillesin rauhansopimuksia. Tämä suuntaus levisi KPD(O)-puolueeseen (Saksan kommunistipuolue (oppositio)), joka tosin kannatti työläisten luopumista aseista.
Saksan kommunistisen työväenpuolueen (KAPD) elokuun puoluekokouksessa ensimmäisenä keskusteluna oli "Kansakunta ja luokka". Arthur Goldstein esitti ensimmäisenä kuinka Berliinin jaosto oli aiemmin puolustanut Laufenbergia ja Wolfheimia, ja kiitti heitä Versaillesin sopimuksen torjumisesta. Hän kuitenkin hylkäsi käsitteen "vallankumouksellisten sota" proletariaatin ja porvareiden yhdistymisestä ympärysvaltojen porvareita vastaan. Hänestä sellainen sota tulisi käydä kansallisen voiton sijasta ympärysvaltojen porvareiden kukistamiseksi ja kommunismin levittämiseksi ympärysvaltoihin. Goldsteinin mielestä Saksan porvarit eivät sellaiseen sotaan liittyisi. Hän myös kuvasi, miten spartakistiliiton politiikka kehottaa sotilaita pois rintamalta oli kansallisbolševikkien mielestä "puukonisku selkään". Toisaalta Goldstein pehmensi kritiikkiään sanomalla, että julistuksessa kommunismi spartakismia vastaan myönnetään avoimesti, että Hampurissa kansakunta nostetaan politiikan lähtökohdaksi, että siksi kansakunnan käsite on tärkein, sen tulisi olla saksalaisen ja kansainvälisen proletariaatin politiikan väline.
Laufenberg vastasi:
Kielin edustajan mukaan Laufenberg katsoi, että luokattomassakin yhteiskunnassa saksalaisen proletariaatin etu olisi pitää Saksa Euroopan teollisena sydämenä ja että meidän pitäisi edustaa saksalaista proletariaattia juutalaista proletariaattia vastaan.
KAPD päätti, ettei se voi yhtyä Laufenbergin ja Wolffheimin nationalistisiin näkemyksiin ja että nämä asettuvat kansainvälisen sosialismin ulkopuolelle, jos pitäytyvät kannoissaan.
Tammikuussa 1923 Ranskan armeija miehitti Ruhrin ja Wilhelm Cuno organisoi taloudellista tukea sikäläisille työläisten järjestöille, mutta pitäytyi silti passiivisessa vastarinnassa. Bolševikkihallinto järjesti mielenosoituksia ja Pravda hoputti Saksaa solmimaan läheisen taloudellisen ja poliittisen liiton Neuvostoliiton kanssa. Radek pyrki saattamaan eräitä vankilassa tapaamiaan oikeistonationalisteja yhteen bolševikkien kansa kansallisbolševismin nimissä. Hän arvioi kansallisbolševismin olevan keino murtaa Neuvostoliiton eristys.
Ulrich von Brockdorff-Rantzau, Saksan Venäjän-lähettiläs pyrki kuolemaansa (1928) asti solmimaan läheiset suhteen maiden välille. Myös Paul Eltzbacher ja Karl Haushofer kehittivät teorioita liitosta Saksan ja Neuvostoliiton nationalististen voimien välillä, joskaan he eivät käyttäneet termiä kansallisbolševismi.