stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suhl
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivusto
Suhlin matkailusivusto (saksaksi)
Thüringenin piirikunnat ja kaupunkipiirit
Altenburger Land
Eichsfeld
Eisenach
Erfurt
Gera
Gotha
Greiz
Hildburghausen
Ilm-Kreis
Jena
Kyffhäuserkreis
Nordhausen
Saale-Holzland-Kreis
Saale-Orla-Kreis
Saalfeld-Rudolstadt
Schmalkalden-Meiningen
Sömmerda
Sonneberg
Suhl
Unstrut-Hainich-Kreis
Wartburgkreis
Weimar
Weimarer Land
Latgallian ylänkö

Latgallian ylänkö on merkitty ruskealla värillä ja se sijaitsee Latvian kaakkoisosassa (ranskaksi).
Latgallian ylänkö (latv. Latgales augstiene; latg. Latgolys augstaine; ven. Латгальская возвышенность, Latgalskaja Vozvyšennost) on Latvian kaakkoisosassa sijaitseva pieni ylänkö, joka kuuluu Itä-Latvian ylänköalueeseen. Ylänkö sijaitsee Latgalliassa, josta sen nimikin on johdettu.
Maantietoa

Ylänköalue sijaitsee Kaakkois-Latviassa, jossa sen itäpuolella on Venäjä ja kaakkoispuolella Valko-Venäjä. Ylängön yhtenäinen alue katkeaa Väinäjoen syvään ja kapeaan jokilaaksoon, joka erottaa sen Liettuan ja Valko-Venäjän puolelle jäävästä Augšzemen ylängöstä. Latgallian ylängön luoteis- ja länsipuolella sijaitsee Itä-Latvian alanko ja pohjois- ja koillispuolella Velikajan alanko.
Latgallian ylängön pinta-ala on 6 375 neliökilometriä. Se sijaitsee laajan kalliokohouman päällä, jonka kalliopinta yltää sen eteläosissa 100–110 metrin mpy. ja pohjoisosissa 120–135 metrin korkeudelle. Jääkauden loppuvaiheessa kallioperä peittyi vielä moreenilla, hiekalla ja savikerrostumilla, joiden keskimääräinen paksuus on 40–100 metriä. Monet kerrostumat muodostavat kukkuloita ja niiden väliin jääviä laaksoja. Osa kukkuloista on lakiosastaan tasaisia ja savipeitteisiä. Näitä moreenitasanteita on osattu hyödyntää viljelyssä satoja vuosia. Latgallian ylängöllä moreenitasanteita on laskettu olevan viidessä ryppäässä yhteensä 185, ja niiden pinta-ala on 246 neliökilometriä (noin 4 % ylängöstä). Ylängöltä löytyy myös harjanteita ja syviä jokilaaksoja.
Latgallian ylängön korkeita mäkiä (korkeus metrieinä ):
Lielais Liepukalns, 289,5 m
Dzerkaļu kalns, 286,3 m
Mākoņkalns, 247,4 m
Ašaru kalns, 229,3 m
Ančupānu kalni, 186,3 m
Alueen vesistöt

Ylänköalueen epätasainen maasto luo hyvät edellytykset järvien ja lampien esiintymiselle. Sitä kutsutaankin yhdessä Alūksnen ylängön kanssa Sinisten järvien maaksi (latv. Zilo ezeru zemi). Latgallian ylängöllä sijaitsee 43 % Latvian kaikista järvistä, mikä tekee noin 970 järveä tai lampea Latvian 2 256 järvestä. Näin siitäkin huolimatta, että osa pienimmistä lammista on ehtinyt jääkauden jälkeen soistua umpeen. Ylängön järvistä 75 on pinta-alaltaan yli neliökilometrin suuruisia ja 280 järveä neliökilometrin ja 10 hehtaarin väliltä. Tunnettuja järviä ovat ainakin Rāznas ezers, Ežezers, Drīdzis, Feimaņu ezers, Turpretī ezers, Ilzas ezers, Gusena ezers ja Drīdža ezers. Järvien laskuojat yhtyvät joiksi, jotka laskeutuvat alas ylängöltä eri ilmansuuntiin. Eteläisissä, läntisissä ja pohjoisissa laskusuunnissa joet yhtyvät alangoilla lopulta Väinäjokeen. Rinteiltä laskeutuvia Väinäjoen sivujokia ovat esimerkiksi Sarjanka, Rosica, Indrica, Dubna, ja lisäksi Feimanka, Malta, Rēzekne ja Iča. Ylängön länsi- ja koillispuolella sijaitsee Velikajan alanko ja ylängöltä alkavia Velikajan sivujokia ovat esimerkiksi Utroja ja Sinjaja.
Alueen väestö

Ylänkö sijaitsee seuraavien kuntien alueella (suluissa asukasluvut vuonna 2019):
Krāslavan (19 800),
Dagdan (9 300),
Aglonan (4 400),
Riebiņin (6 200),
Rēzeknen (31 600),
Ludzan (15 700) ja 
Zilupen (3 700). Kun Latviassa on 1 920 000 asukasta, ylängöllä elää noin 4,7 % sen asukkaista.
Geologiaa

Latgallian ylängön eteläosien kalliopinta on muodostunut myöhäisdevonikaudella sedimentoituneesta hiekasta, joka on myöhemmin kivettynyt hiekkakiveksi. Ylängön pohjoispuolella on kallion yläpinta muodostuu dolomiitista. Jääkauden aikana ovat kalliot hioutuneet tasaisiksi ja jääkauden loppuvaiheessa ne ovat peittyneet moreeni-, hiekka- ja savikerrostumilla. Näiden maaperäkerrosten paksuus on 40–100 metriä.
Ylänköalueen maaperän laatu ja sen pinnanmuodot on selitetty viime jääkauden loppuvaiheessa syntyneen kuolleen jään ja liukuvan jään yhteisvaikutuksesta. Kun mannerjäätikkö levittäytyi Baltian ylitse noin 20 000 vuotta sitten, peittyi maa kaikkialla paksun ja hitaasti etelään päin liukuvan mannerjään alle. Kun ilmasto alkoi tuhansia vuosia myöhemmin lämmetä, oheni alueen mannerjää ja siihen syntyi ylänköjen kohdilla railoja ja halkeamia. Ylänköjen päälle jäi mannerjäätä, joka ei enää liikkunut ja jota sen takia kutsutaan kuolleeksi jääksi. Alankojen jääkentät sen sijaan jatkoivat liukumistaan ylänköjen ohitse. Ylängön itäpuolinen jäätikkövirta oli Lubanan kieleke, pohjoisessa virtasi Velikajan kieleke ja kaakossa Polockasin kieleke. Noin 15 000 vuotta sitten alkoi ylänköjen päälle jääneisiin kuolleen jään kerroksiin kertyä sulamisvesiä jäätikköjärviksi. Kaikki jäätikössä ollut moreeniaines valui sulamisvesien mukana järvien pohjalle. Ympäröivät virtaavat jääkielekket kasvoivat välillä taas korkeammiksi, jolloin ylänköjen jäätiköt jäivät niiden väliin matalammiksi alueiksi. Korkeampien jäätiköiden sulamisvesi valui ylänköjen kuolleen jään päälle muodostaen entistä suurempia jäätikköjärviä. Näin kaikki ylängön jääkerroksen halkeamat täyttyivät kivi- ja moreenaineksella ja niiden päälle laskeutui lopuksi savikerrostumia. Kun myöhemmin sekä ylänköjä ympäröivät mannerjäät että ylänköjen omat jäät sulivat pois, paljastuivat halkeamiin keräytyneet maa-ainekset ympäristöään korkeammalle kohoavina kukkuloina. Kukkuloilla on tasaiset lakiosat ja niitä kutsutaan siksi moreenitasanteiksi. Kukkuloiden välit taas muodostivat pieniä laaksoja, jonne viimeiset sulamisvedet kerääntyivät järviksi. Järvet purkautuivat ylänköjen rinteitä alaspäin seuraaviksi ojiksi ja puroiksi, jotka yhtyivät alhaalla vuolaisiin jäätikköjokiin.
Ylänköalueiden reuna-alueilta on tavattu myös moreenista muodostuneita harjanteita. Nämä muistuttavat reunamoreeneja, jotka syntyvät kun jäätikkö puskee edellään maakerroksia suuriksi kasoiksi. Jääkaudella ylänköjen ympärillä liukuneet jääkielekkeet pyrkivät nousemaan ylänköjen rinteitä ylös. Samalla ne työnsivät edellään ylämäkeen moreeniainesta, joka kasaantui ylängön reuna-alueen päälle. Moreeniharjanteet ovat korkeampia etenkin ylängön pohjois- ja koillispuolella. Moreeniaineksen työntymistä tapahtui jossakin määrin myös ylängön länsi- ja itäpuolelta.
Huomautuksia

1 2 3  Tiedot on poimittu latviankielisestä wikipedia-artikkelista lv:Latgales_augstiene, jonka tietoja ei ole lähteistetty. Kaikkia tietoja ei ole tarkistettu.
↑  Tekstissä merkityt taajamat, joet ja järvet on poimittu Internetin karttapalveluista.
↑  Tiedot on poimittu latviankielisestä wikipedia-artikkelista lv:Latvijas administratīvais iedalījums, jonka tietoja ei ole lähteistetty. Kaikkia tietoja ei ole tarkistettu.
Käännös suomeksi
Lattiasieni

| Lattiasieni |
| --- | --- |
 Itiöemän vaalea reuna.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Luokka::  Avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Boletales
Heimo::  Serpulaceae
Suku::  Lattiasienet Serpula
Laji::  lacrymans
Kaksiosainen nimi
 Serpula lacrymans  (Wulfen) J. Schröt. 
Katso myös
   Lattiasieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lattiasieni (Serpula lacrymans) on yleinen rakennusvaurioita aiheuttava lahottajasieni. Aiemmin siitä käytettiin nimeä maaruoste. Luonnossa lattiasieni on kapea-alainen ja kilpailukyvyltään heikko laji, jonka kasvun esteet tai haitat ovat poistuneet ihmisen toimista johtuen. Rakennuksissa on maailmanlaajuisesti pääasiassa havupuista sahattua puutavaraa, joka on lajille luontaista kasvualustaa. Sienen kasvua luonnossa haittaa elävän tai juuri maahan kaatuneen rungon liika kosteus, mitä sahatavarassa ei ole. Itiöt pääsevät leviämään helposti, koska sahatavarassa ei ole leviämistä haittaavaa kuorikerrosta, lisäksi lattiasienen itiöiden tuotto on massiivista. Rakennusvirheiden ja kosteusvaurioiden takia syntyy alueita, jossa on otolliset olosuhteet, mutta ei juurikaan kilpailua muiden lajien toimesta, ja vuodenaikojen vaihtelu on rakennuksissa vähäisempää kuin luonnossa. Se aiheuttaa rakennuspuutavarassa ruskolahoa.
Lattiasienen aiheuttamaa ruskolahoa
Koko ja ulkonäkö

Lattiasieni suosii viileää, kosteaa ja seisovaa ilmaa. Sen tieteellinen nimi tulee itiöemän poimuisesta itiölavasta (serpere – kiemurrella) ja sienen kyvystä tuottaa vesipisaroita korkeassa ilmankosteudessa kasvaessaan (lacrimosus – kyynelehtivä). Pintarihmasto usein ohutta, valkoista ja harsomaista. Vanhempi ja paksumpi rihmaston osa voi olla väriltään joko tasaisen likaisenharmaata tai joskus näkyvissä violettia ja keltaista sävyä. Rihmastot kasvavat kohteessa vuosikausia ennen kuin tuottavat ensimmäisen itiöemän joka tuottaa lajin suvullisia itiöitä. Itiöemät laakeita ja kiinnipainautuneet alustaan, kuitenkin ne ovat helposti irrotettavia, keskustasta poimuisia ja ruskeita. Itiöemät saattavat peittää suuria alueita. Nuori itiöemä aluksi kokonaan valkea, myöhemmin itiölava kypsyy keskeltä ja värjäytyy ruskeaksi kypsyvistä itiöistä. Itiöemän reuna on valkea ja itiölavaa korkeampi. Itiöemät syntyvät usein seinälinjoille tai kulmauksiin. Tuottavat yleensä suuria määriä itiöitä.
Lattiasieni on helposti makroskooppisesti tunnistettavissa itiöemien ominaisuuksien perusteella. Samantyyppisiä itiöemiä muodostavat myös jotkin ryppykesikät (Leucogyrophana). Niiden itiöemän keskusta on kuitenkin kellertävämpi. Tämän suvun lajeista osa eroaa siten, että itiöemässä ei ole poimuisuutta vaan epäsäännöllisiä hampaita tai piikkimäisiä muodostumia. Kellarisienen (Coniophora puteana) rihmasto voi muistuttaa erehdyttävästi lattiasientä. Suvut Coniophora, Leucogyrophana ja Serpula ovat kuitenkin selvästi erotettavissa mikroskooppisten tuntomerkkien perusteella.
Lattiasienelle on ominaista voimakas pintarihmaston muodostuminen. Se etenee kaarimaisina muodostumina, kun alusta ja olosuhteet ovat tasaiset ja sopivat. Se tekee myös harmaita rihmastojänteitä, joiden suunnassa rihmaston eteneminen on vaikeammin ennustettavaa. Paksuimmillaan jänteet ovat usean millimetrin paksuisia, juuren tapaisia muodostumia joissa on yhteenpunoutuneita, mikroskooppisesti erityyppisiä rihmoja. Nämä kuljettavat vettä ja niiden avulla lattiasieni pääsee etenemään kuivien alueiden yli jopa useita metrejä ja voivat kasvaa jopa 5 mm vuorokaudessa. Vedenkuljetuskyky tekee lattiasienestä hankalimman rakennuslahottajan. Muut lajit lopettavat kasvunsa kun puu kuivuu rihmaston alueelta, lattiasieni sen sijaan jatkaa kasvuaan täysin kuivassakin puuaineksessa siirtämällään vedellä. Puun lahotuksen yhteydessä vapautuu sen käyttöön myös vettä.
Kasvuympäristö

Lattiasienen optimaalinen kasvulämpötila vaihtelee välillä on +5-+2 °C, mutta sieni voi kasvaa lämpötila-alueella +3-+26 °C. Sieni pitää tuoretta puuta hieman kuivemmasta puusta, liian suuri kosteus haittaa tai estää lajin kasvua. Puun optimaalinen kosteuspitoisuus välillä on 20-55 %. Rihmasto on myös herkkä tuuletukselle. Alle +5 °C:n lämpötilat ovat sille haitaksi, mutta muiden lahottajien tavoin laji kestää pakkasta. Pohjoisimmat lahotapaukset Suomesta ovat Utsjoelta. Korkean lämpötilan sietokyky on heikko, tappavat lämpötilat ovat jossain +35-50 °C välillä. Se voi kasvaa myös pahvissa ja tekstiileissä.
Rihmasto on myös kalkinsuosija ja etsiytyy kalkkia sisältäviin rakenteisiin. Erittäin usein vauriokohdan läheiset tiilirakenteet voivat olla pahoin rihmaston vallassa.
Torjunta

Sienen valtaama rakennusmateriaali pyritään yleensä purkamaan. Lämpökäsittely on myös mahdollista, mutta hankalaa rakenteiden lämmöneristävyydestä johtuen. Rakenteet lämmitetään tällöin vähintään kuudeksi tunniksi +40 °C:n lämpötilaan.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lattiasieni (Serpula lacrymans)
VTT 1980: Lattiasienivaurioiden korjausohjeet. – Ote Puulaboratorion tiedonannosta 4/80. 11 s, 12 liit. Valtion Teknillinen Tutkimuskeskus.
Paajanen, L. & Viitanen, H. 1987: Korjattujen lattiasienivauriorakennusten seuranta. – VTT Tiedotteita 749: 1-22, liit. 7 s, VTT. Espoo. ISBN 951-38-2934-0.
Paajanen, L. & Ritschkoff, A. 1992: Iron in stone wool – one reason for the increased growth and decay capacity of Serpula lacrymans. – Int. Res. Group Wood Preserv.: Document IRG/WP/1537-92.
Rakennuslehti: Näin Suomi homehtui – hyvä rakentamistapa sai aikaan pahaa jälkeä
UniProt, Taxonomy: Serpula lacrymans (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Serpula lacrymans:  Wikidata: Q1580472  AusFungi: 60026766  BioLib: 60230  CoL: 4WWKR  EoL: 152255  EPPO: SERPLA  GBIF: 5239534  iNaturalist: 143860  IndexFungorum: 102458  IRMNG: 10383705  MycoBank: 102458  NatureServe: 2.1063154  NBN: NHMSYS0001497528  NCBI: 85982  NZOR: 8137f901-4f96-4c41-a1c5-1e124f706724  Observation.org: 15778  Open Tree of Life: 161913  SpeciesFungorum: 102458  Laji.fi: MX.205905 
Boletus lacrymans:  Wikidata: Q59578944  AusFungi: 60074514  CoL: MCP8  GBIF: 5239546  IndexFungorum: 217090  IRMNG: 11245502  MycoBank: 217090  NZOR: cceb0a1e-406b-4478-b9bf-7a0c23f4f25a  SpeciesFungorum: 217090
Forssan vapaaseurakunta

| Forssan vapaaseurakunta> Forssan torikirkko |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  vapaakirkollisuus
Kirkkokunta:  Suomen Vapaakirkko
Perustettu:  17. joulukuuta 1922
Pastori:  Pekka Murtolahti
Pääkirkko:  Torikirkko Hämeentie 15 30100 Forssa
Jäseniä:  130 (2023)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Forssan vapaaseurakunta on Forssassa toimiva vapaaseurakunta, jonka toimitilana on Forssan torin laidalla, Hämeentien varressa sijaitseva Torikirkko. Seurakunta on perustettu vuonna 1922. Seurakunnan pastori on Pekka Murtolahti. Seurakunta kuuluu Suomen Vapaakirkko -kirkkokuntaan.
Seurakunnan toimintaan kuuluvat seurakuntatyön lisäksi lapsityö, nuorisotyö, katukirkkotyö, maakuntatyö Urjalassa, lähetystyö Ecuadorissa, Espanjassa ja Israelissa sekä avioparityö. Vapaaseurakunnalla on myös kirpputori, jonka tuotto käytetään lähetystyön tukemiseen.
Historia

Vapaakirkollisuus saapui Tammelan pitäjään vuonna 1885, jolloin kansakoulunopettaja Antti Tarkkanen saarnasi Tammelassa ja Forssassa. Forssan vapaaseurakunnan syntyyn vaikutti myös opettaja Juho Hyytinen, joka toimi julistustyössä paikallisesti sekä lähetystyöntekijänä Kiinassa. Forssan vapaaseurakunta perustettiin 17. joulukuuta 1922. Perustamiskokouksen puheenjohtajana toimi Aabraham Terävä. Seurakunnan perustaminen liittyi uskonnonvapauslain voimaan astumiseen vuoden 1923 alusta. Seurakunta toimi perustamisestaan lähtien pitkään Tampereen Vapaakirkkoseurakunnan alaisuudessa.
Sota-aikana seurakunnan toimintaan vaikutti erityisesti helluntaiseurakunnan tulo paikkakunnalle. 1980-luvulla seurakunta järjestäytyi uudelleen itsenäiseksi seurakunnaksi. Forssan vapaaseurakunnan alaisuudessa on toiminut Urjalan seurakuntapiiri. Loimaan vapaaseurakunta itsenäistyi seurakunnan yhteydestä vuonna 2022.
Toimitilat

Seurakunta toimi pitkään vaihtuvissa toimitiloissa. Aluksi se kokoontui valokuvaaja Södergreniltä vuokratuissa tiloissa. Myöhempiä kokoontumispaikkoja ovat olleet muun muassa Aili Tuomen kaupan alakerta Kauppakatu 25:ssä  sekä Pelastusarmeijan rukoushuone Käsityöläiskatu 38:ssa. Viimeksi ennen omaa seurakuntatilaa seurakunta kokoontui Munkinaistentie 3:ssa.
Seurakunta osti oman rukoushuoneen, joka nimettiin Torikirkoksi, marraskuussa 1999. Torikirkon kokoussaliin mahtuu noin 200 henkilöä. Lisäksi kirkossa on keittiö ja kahvio, pyhäkoulun pitopaikka, toimisto sekä lähetyskirpputori. Torikirkko on alunperin Forssa-Finlaysonin vuonna 1901 rakennuttama talo, joka on palvellut forssalaisia kulttuuri- ja vapaa-ajan tilana. Torikirkkona talo vihittiin käyttöön 26. maaliskuuta 2000.
Lauingen

| Lauingen |
| --- | --- |

 vaakuna
 Lauingen
 Koordinaatit: 48°34′N, 10°26′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Hallintopiiri:  Schwaben
Piirikunta:  Dillingen an der Donau
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  44,4 km²
Korkeus:  439 m
Väkiluku (31.12.2020):  11 068
 – Väestötiheys:  249 as./km²
Postinumero:  89415
 
 www.lauingen.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lauingen (Lauingen an der Donau) on kaupunki Baijerin osavaltion länsiosassa Etelä-Saksassa. Lauingen sijaitsee Tonavan laaksossa Schwabenin Juran reunamilla. Tonava virtaa Faimingenin kaupunginosassa Faiminger Stausee -nimiseen tekojärveen. Faimingenin tekojärven lähistössä 55-kilometrinen Brenzjoki yhtyy Tonavaan. Lauingenin rautatieasema sijaitsee rataosuudella Ulm–Donauwörth (Donautalbahn). Kaupungin alueella kulkee valtatie B 16. Pyöräilyreitit Donauradweg ja Via Danubia kulkevat Lauingenin halki.
Vuoden 2020 lopussa kaupungissa asui 11 068 asukasta. Lauingenin hallinnolliseen alueeseen kuuluu neljä osa-aluetta (Gemarkung): Faimingen, Frauenriedhausen, Lauingen ja Veitriedhausen. Lauingenin naapurikunnat ovat:
Dillingen idässä
Gundelfingen lännessä
Haunsheim ja Wittislingen pohjoisessa
Aislingen, Glött ja Holzheim etelässä.
Historia

Lauingen sai alkunsa alemannilaisasutuksesta 500-luvulla. Paikkakunta liitettiin Fuldan luostarin yhteyteen 700-luvulla. Vuoden 1150 tienoilla aluetta alkoi hallita Hohenstaufenin dynastia. Kun dynastian viimeinen edustaja Konradin kuoli, valta siirtyi Wittelsbachin aatelissuvulle. Myöhemmin Lauingen kuului Pfalz-Neuburgin herttuakuntaan. Vuonna 1777 kaupungista tuli osa Baijerin herttuakuntaa.
Vuosina 1944 ja 1945 Lauingenissa sijaitsi Dachaun keskitysleirin alaleiri, jonka kolmisen tuhatta vankia tekivät pakkotyötä lentokonevalmistaja Firma Messerschmittille. Olot maatalouskonevalmistaja Landmaschinenfabrik Ködel & Böhmin (nykyisin KHD) leirillä, verkatehdas Tuchfabrik Ernst Fellerissä sekä ”Birkackerhofin” parakkileirillä olivat epäinhimilliset. Ainakin 62 vankia kuoli.
Nähtävyydet

Lauingenin keskusaukion (Marktplatz) ilmettä hallitsevat raatihuone, talot useilta aikakausilta ja vuosina 1457–1478 rakennettu 54 metriä korkea vartiotorni Schimmelturm. Aukion keskellä on kaupungin merkittävimmän henkilön, 1200-luvulla eläneen Albertus Magnusin eli Albert Suuren muistomerkki. 1500-luvulla rakennetun Pyhän Martinuksen kirkon (Stadtpfarrkirche St. Martin, ”Martinsmünster”) arkkitehtuurissa on elementtejä sekä gotiikasta että renessanssista.
Karnevaalitiistaita edeltävänä torstaina (Gumpiger Donnerstag) Lauingenissa järjestetään karnevaalijuhla nimeltään "Noitatanssi" (Hexentanz). Tuolloin talvinoitien johtajatar Barbara Schwertgoschin kamppailee köydenvedossa kevätnarreja vastaan ja häviää. "Vuodenaikain herra" (Herr der Jahreszeiten) tuomitsee noidan kuolemaan roviolla. Muut noidat (katsojat) tanssivat läpi yön kaupungin kapakoissa, kunnes aamun sarastaessa heidät on lopullisesti karkotettu kevään ulottuvilta.
Kuuluisuuksia

Albert Suuri, dominikaanimunkki (noin 1200–1280)
Nikolaus Geiger, kuvataiteilija ja kuvanveistäjä (1849–1897)
Lothar Kempter, säveltäjä ja kapellimestari (1844–1918)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin viralliset sivut
Costi Snellman

Costi Snellman tai Costi (oik. Kirsi Maaria Katariina Snellman, o.s. Suhonen, s. 1964) on suomalainen laulaja, säveltäjä, sanoittaja ja sovittaja, jonka levytysura alkoi vuonna 1993 albumilla Kultainen kissa. 
Lisäksi hän on laulanut taustoja muun muassa Ismo Alangon, CMX:n ja 69 Eyesin levyille. Costi lauloi Don Huonojen hittikappaleessa Kissaihmiset duettoa Kalle Aholan kanssa. Kiinteintä musiikillinen yhteistyö on ollut Kauko Röyhkän kanssa.
Snellman toimii myös tilausmusiikkiin erikoistuneen Pore-yhtiön toimitusjohtajana.
Snellman on myös ohjannut ja kääntänyt animaatioelokuvien Liisa Ihmemaassa (1991), Ankronikka: Kadonneen lampun metsästäjät, Peter Pan (1992) Maa aikojen alussa II (1994) suomenkieliset jälkiäänitykset, sekä ääninäytellyt Tuhkimossa ja sen jatko-osissa.
Diskografia

Kultainen kissa (1993)
Avojaloin (1994)
Call Me a Drifter (1997)
Aurinkolaulu (1998)
Aurinkolaulu 2 (2000)
Once in a blue moon (2009)
Aiheesta muualla

MySpace
Costi Snellman Meteli.netissä
Elonetissä
Costi Snellmannin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Costi Snellmannin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Costi Snellmannin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Costi Snellmannin sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Huomiot

↑  Ari Parviaisen kanssa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz 2
Latinalaisen Amerikan historia

Latinalaisen Amerikan maiden itsenäistymisvuodet.
Latinalaisen Amerikan historia on Yhdysvaltain eteläpuolisen Meksikosta Chilen ja Argentiinan kärkeen ulottuvien Etelä- ja Keski-Amerikan maiden historiaa.
Siirtomaakausi

1400-luvulla Amerikan mantereen suurimmat valtakunnat olivat asteekkien valtakunta Meksikossa ja Inkavaltio Perussa. Sen jälkeen kun Kristoffer Kolumbus oli vuonna 1492 purjehtinut Karibianmeren saarille, Espanja ja Portugali perustivat Amerikkaan siirtomaita. Muutamassa vuosikymmenessä valloittajat, konkistadorit, kukistivat inkat ja asteekit. Käytännössä kivikautta eläneet inkat, asteekit ja muut intiaanit olivat espanjalaisten ylivoimaisen teknologian ja heidän levittämiensä tautien takia voimattomia. Näitä alueita alettiin myöhemmin nimittää Latinalaiseksi Amerikaksi, koska Espanja ja Portugali olivat aikoinaan latinalaisen Rooman osia, ja latinasta kehittyneet romaaniset kielet espanja ja portugali, tulivat siirtolaisuuden vaikutuksesta alueella valtakieliksi. Nykyäänkin espanja on pää­kielenä lähes kaikissa muissa Latinalaisen Amerikan maissa paitsi Brasiliassa, jossa valtakielenä on portugali.
Paavi Aleksanteri VI jakoi vuonna 1494 Tordesillasin sopimuksella koko Euroopan ulko­puolisen maailman siten, että noin 1 800 kilometriä Kap Verden saarilta länteen kulkeneen raja­linjan länsi­puolella olevat alueet kuuluivat Espanjalle, itäpuoliset Portugalille. Sopimuksen mukaisesti Portugalilille kuuluisi Etelä-Amerikasta vain sen itäinen osa, eli Brasilia, ja muu osa mantereesta kuului Espanjalle. Nämä valloittivatkin vähitellen koko mantereen lukuun ottamatta pohjoisrannikon Guayanaa, jonka Iso-Britannia, Alankomaat ja Ranska jakoivat myöhemmin keskenään. Karibianmeren saaret jaettiin vähitellen monien Euroopan valtioiden kesken.
Eurooppalaiset onnistuivat kukistamaan intiaanien kapinat, joita esiintyi varsinkin Andeilla. Näin heidän valtansa vakautui vuoteen 1700 mennessä sekä Keski- että Etelä-Amerikassa. Latinalaisesta Amerikasta tuli 1500-luvulla raaka-aineiden vientialue. Intiaanien oli tehtävä työverona maatalous- ja kaivostöitä. Varsinkin Brasiliaan kuljetettiin Afrikasta runsaasti mustia orjia Atlantin yli noin vuoteen 1850 asti.
Itsenäistyminen

Yhdysvaltain vapaussota 1776 ja Ranskan vallankumous 1790-luvulla johtivat siihen, että myös useimmat Latinalaisen Amerikan maat julistautuivat 1800-luvun alkupuolella itsenäisiksi. Itsenäistymistä ei kuitenkaan saanut aikaan maiden alkuperäinen intiaaniväestö, vaan eurooppalaisista emämaasta tulleiden siirtolaisten jälkeläiset, kuten Yhdysvalloissakin. Huomattavin Etelä-Amerikan maiden itsenäistymiseen vaikuttanut henkilö oli Simón Bolívar, jonka mukaan Bolivia on saanut nimensäkin. Useimmista itsenäistyneistä maista tuli tasavaltoja, mutta Brasilia ja Meksiko olivat keisarikuntia. Maiden poliittiset olot olivat epävakaita, ja 1900-luvun lopulle saakka niissä tapahtui useita sotilasvallankaappauksia.
Kuuba ja Puerto Rico jäivät kuitenkin Espanjalle Espanjan ja Yhdysvaltain sotaan saakka 1898, jolloin Kuuba virallisesti itsenäistyi, mutta Yhdysvallat sai maassa suuren vaikutusvallan. Puerto Rico liitettiin itsehallintoalueena Yhdysvaltoihin.
Monet pääasiassa brittiläiseen imperiumiin kuuluneet Karibianmeren pienet saarivaltiot itsenäistyivät vasta 1960- ja 1970-luvuilla, samoin manterellakin Britannialle kuuluneet Guyana ja Belize sekä Alankomaille kuulunut Suriname. Guadeloupe, Martinique ja Ranskan Guayana kuuluvat Ranskalle edelleenkin, mutta niitä ei enää pidetä siirtomaina vaan merentakaisina departementteina.