stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinkki–hiili-paristo

Erikokoisia sinkki-hiiliparistoja
Sinkki-hiilipariston rakenne: 1) metallinapa (plus-napa), 2) grafiittitanko, 3) sinkkilieriö (anodi), 4) mangaandioksidi (katodi), 5) kosteaa ammoniumkloridia, 6) metalliliitin.
Sinkki-hiili-paristo eli Leclanchén pari on kuivapari, jossa anodina on sinkkinen lieriö ja katodina mangaanidioksidilla eli ruuni­kivellä päällystetty hiilitanko.
Sinkkilieriö on ulkopuolelta tavallisesti päällystetty pahvilla, muovilla tai teräskuorella. Sisältä se on täytetty tärkkelysliisterillä, johon on seostettu elektrolyyttinä toimivaa ammoniumkloridia eli salmiakkia (NH4Cl) taikka sinkkikloridia (ZnCl2). Nämä ovat ioniyhdisteitä, joissa ammonium tai sinkki on positiivisina, kloridi negatiivisina ioneina. Katodina toimivaan mangaani­dioksidiin on sen sähkön­johtavuuden parantamiseksi sekoitettu nokea eli hieno­jakoista hiiltä.
Sinkki­anodilla tapahtuu seuraava puolireaktio, jossa sinkki hapettuu:
Zn → Zn2+ + 2 e-
Tässä puoli­reaktiossa vapautuneet elektronit siirtyvät paristoon kytkettyyn virtapiiriin, jossa ne toimivat varauksen­kuljettajina. Syntyvät sinkki-ionit siirtyvät elekto­lyyttiin, jossa ne muodostavat siellä olevien kloridi-ionien kanssa sinkkikloridia.
Katodilla taas tapahtuu seuraava puolireaktio:
2 MnO2 + 2 NH4+ + 2 e- → Mn2O3 · H2O + 2 NH3
Katodin puoli­reaktiossa mangaani siis pelkistyy hapetusasteelta +IV hapetusasteelle +III. Reaktioon osallistuvat myös pariston elektro­lyytistä peräisin olevat ammoniumionit.
Sinkki-hiilipariston jännite vaihtelee välillä 1,25 V ... 1,5 V.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sinkki–hiili-paristo Wikimedia Commonsissa
Sinkkibromidi

| Sinkkibromidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7699-45-8
PubChem CID:  24375 ja 10421208
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnBr2
Moolimassa:  225,21 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  394 °C 
Tiheys:  4,20 g/cm3
Liukoisuus veteen:  447 g/100ml (20 °C)
Sinkkibromidi (ZnBr2) on sinkki- ja bromidi-ionien muodostama ioniyhdiste. Sinkkibromidi liukenee erittäin hyvin veteen ja muodostaa liuetessaan happaman liuoksen. Yhdiste liukenee myös moniin orgaanisiin liuottimiin.
Valmistus ja käyttö

Sinkkibromidia voidaan valmistaa sekoittamalla bariumbromidi- ja sinkkisulfaattivesiliuokset keskenään. Tällöin saostuu niukkaliukoista bariumsulfaattia, joka voidaan erottaa suodattamalla. Suodos haihdutetaan ja sinkkibromidikiteet voidaan kerätä.
Sinkkibromidia voidaan valmistaa myös sinkkimetallin ja vetybromidin välisellä reaktiolla.
Sinkkibromidia käytetään valokuvauksessa ja viskoosin valmistuksessa. Väkeviä sinkkibromidiliuoksia käytetään valmistettaessa säteilyltä suojaavia ikkunalaseja.
Sinkki-bromi-paristoissa syntyy sinkkibromidia. Positiivisena elektrodina on bromi ja negatiivisena sinkki. Paristossa tapahtuvat puolireaktiot ja kokonaisreaktio ovat:
Orgaanisessa kemiassa sinkkibromidia käytetään Lewis-happona.
Sinivaleunikko

| Sinivaleunikko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Unikkokasvit Papaveraceae
Suku::  Valeunikot Meconopsis
Laji::  betonicifolia
Kaksiosainen nimi
 Meconopsis betonicifolia  Franch. 
Katso myös
   Sinivaleunikko Wikispeciesissä   Sinivaleunikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinivaleunikko (Meconopsis betonicifolia) on Kiinasta kotoisin oleva kasvi. Se kukkii keskikesällä heinäkuun aikoihin.
Kasvin kukat ovat taivaansiniset väriltään ja ne ovat noin 5 senttiä halkaisijaltaan. Keltaiset heteet keskellä kukkaa erottuvat erittäin selvästi. Kukat kasvavat yksitellen pitkien varsien latvoissa. Lehdet ovat vaalean/taivaansinisen värisiä ja munanmuotoisia. Kukan maavarsi on lyhyt.
Sinivaleunikko kasvaa yleensä noin 90 senttimetriä pitkäksi, joskus korkeammaksi. Se kasvaa mieluiten humuspitoisella kosteutta pidättävällä, huokoisella ja etenkin kunnolla ojitetulla maalla. Kasvupaikkana sille kelpaa puolivarjoinen paikka.
Aiheesta muualla

Puutarha.net: Sinivaleunikko (Meconopsis betonicifolia) (Arkistoitu – Internet Archive)
Encyclopedia of Life (EOL): Meconopsis betonicifolia (englanniksi)
Flora of China: Meconopsis betonicifolia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3083496  Wikispecies: Meconopsis betonicifolia  BOLD: 557334  CoL: 3YLJW  EoL: 5476593  EPPO: MEPBE  FNA: 242331717  FoC: 242331717  GBIF: 3601145  GRIN: 23517  iNaturalist: 60871  IPNI: 673278-1  NCBI: 248828  Open Tree of Life: 542238  Plant List: tro-50117391  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:673278-1  RHS: 10969  Tropicos: 50117391  WFO: wfo-0001242138
Mamadou Ouédraogo

Mamadou Ouédraogo (1906 Ouahigouya – 9. syyskuuta 1978 Ouahigouya) oli burkinalainen poliitikko, joka toimi Ranskan kansalliskokouksen edustajana vuosina 1948–1955.
Ouédraogon isä oli ranskalaisia palvellut provinssin päällikkö ja äiti Yatengan mosihallitsijan tytär. Hän valmistui William Pontyn normaalikoulusta ja työskenteli opettajana ja hallintovirkamiehenä.
Ouédraogo valittiin Ylä-Voltan edustajana Ranskan unionin yleiskokoukseen vuonna 1947 ja Ranskan kansalliskokoukseen vuosina 1948 ja 1951. Hänen puolueensa oli ranskalaisen siirtomaavallan tukema Union voltaïque. Ouédraogo ei ollut mukana vuoden 1956 vaaleissa eikä hän osallistunut Ylä-Voltan politiikkaan maan itsenäistyttyä.
Sinkkikromaatti

| Sinkkikromaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  13530-65-9
PubChem CID:  26089
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnCrO4
Moolimassa:  181,38
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  316 °C
Tiheys:  3,4 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Sinkkikromaatti (ZnCrO4) on sinkki- ja kromaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään väriaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa sinkkikromaatti on keltaista kiteistä ainetta. Yhdisteestä tunnetaan myös useita kidevedellisiä muotoja. Aine ei liukene veteen, mutta liukenee paremmin happoihin. Sinkkikromaatti on voimakas hapetin ja karsinogeenista.
Sinkkikromaattia valmistetaan saostamalla vesiliukoisten sinkkisuolojen liuoksista kromaattien avulla tai sinkkioksidin, rikkihapon ja kaliumdikromaatin reaktiolla. Jälkimmäisessä tavassa rakenteeseen jää kaliumioneja ja tuotetta kutsutaan sinkkikeltaiseksi.
Sinkkikromaattia käytetään depolarisaattorina sinkkiparistoissa ja pigmenttinä korroosionestomaaleissa. Yhdisteen karsinogeenisuuden vuoksi sitä on korvattu sinkkifosfaatilla.
Sinisafiirikolibri

| Sinisafiirikolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Safiirikolibrit Hylocharis
Laji::  cyanus
Kaksiosainen nimi
 Hylocharis cyanus  (Vieillot, 1818) 

Alalajit
 H. c. conversa  H. c. cyanus  H. c. greseiventris  H. c. rostrata  H. c. viridiventris 
Katso myös
   Sinisafiirikolibri Wikispeciesissä   Sinisafiirikolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinisafiirikolibri (Hylocharis cyanus) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Sinisafiirikolibri kasvaa noin 9 cm pitkäksi. Lajin sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Koiraan otsa, posket, kurkku ja rinta ovat väriltään safiirinsiniset. Poskissa voi myös olla muutamia valkoisia höyheniä. Selkä ja vatsa ovat kirkkaan kiiltävän vihreät. Sinisafiirikolibrikoiraan ylä- ja alaperä ovat pronssinruskeat. Pyrstö on väriltään sinertävän musta, pitkä ja hieman haarautunut. Sinisafiirikolibrinaaras on väritykseltään vaatimattomampi. Sen pää ja selkä ovat vihreät, ja perä on pronssinvärinen. Kurkku ja vatsa ovat valkoiset ja kurkun reunoissa on sinistä. Sinisafiirikolibrin nokka on pitkä ja väriltään punainen. Naaraan nokka on koiraan nokkaa vaaleampi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sinisafiirikolibria tavataan Kolumbian ja Venezuelan pohjoisosista, laajalti Amazonin altaan alueelta ja Brasilian itärannikolta. Sinisafiirikolibrin elinympäristöä ovat kosteat metsät, metsien reunamaat ja galleriametsät. Sinisafiirikolibrin ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi, mutta se syö myös hyönteisiä ja hämähäkkejä. Laji pesii lähes ympäri vuoden ja rakentaa pienen kuppimaisen pesän sammalista ja kasvimateriaalista.
Sinisafiirikolibrinaaras
Simpukanvartija

| Simpukanvartija |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Alaluokka::  Eumalacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Alalahko::  Pleocyemata
Osalahko::  Taskuravut Brachyura
Heimo::  Simpukkaravut Pinnotheridae 
Suku::  Pinnotheres
Laji::  pisum
Kaksiosainen nimi
 Pinnotheres pisum  (Linnaeus, 1767)  
Katso myös
   Simpukanvartija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Simpukanvartija (Pinnotheres pisum) on Atlantin itäreunalta ja Välimereltä kotoisin oleva pikkuriikkinen taskurapu, joka kuuluu Pinnotheres-sukuun ja simpukkarapujen heimoon. Nimensä mukaisesti se elää suuren osan elämästään simpukan kuoren sisällä ja saa kaiken ravintonsa isäntäeliön suodattamasta vedestä.
Ulkonäkö

Simpukanvartija on suurin piirtein herneen kokoinen, mistä tulee sen englanninkielinen nimi pea crab eli ’hernetaskurapu’. Tyypillisesti naaras on huomattavasti suurempi kuin uros: naaraan läpimitta on keskimäärin 10–14 millimetriä, kun uroksen läpimitta on vain 6–8 millimetriä. Naaraan selkäkilpi on pyöreä tai kulmikas, pehmeä ja niin läpikuultava, että kellertävät sisäelimet ja punaiset sukurauhaset erottuvat selvästi sen alta. Uroksen selkäkilpi on puolestaan kovempi, pyöreä ja kellertävänharmaa, ja siinä on ruskeita läikkiä ja etuosassa selvä ulkonema.
Sakset ovat keskenään samankokoiset ja sileäpintaiset, ja niiden varressa on harjaksia. Kävelyraajojen kärjet ovat lyhyet ja käyrät. Uroksen kävelyraajat ovat jykevämmät kuin naaraalla ja niissä on pitkiä harjaksia.
Levinneisyys

Simpukanvartija on kotoisin Välimereltä ja Atlantin valtameren itärannikolta, missä sen levinneisyysalue ulottuu Luoteis-Euroopasta Länsi-Afrikkaan.
Elinympäristö

Simpukanvartijaa tavataan vuorovesivyöhykkeeltä noin 150 metrin syvyyteen asti. Se elää suuren osan elämästään simpukoiden, etenkin sinisimpukoiden, vaippaontelossa, missä se on turvassa saalistajiltaan. Sen haitallisuudesta isäntäeliölleen ei tiedetä juuri mitään.
Lisääntyminen

Lisääntymiskauden alkaessa uros jättää simpukankuoren löytääkseen merestä naaraan, jonka kanssa paritella. Sitä suojelee saalistajilta selkäkilpi, joka on kalkkipitoisempi kuin naaraalla. Hedelmöityksen jälkeen naaras kantaa mätimunia kesä–elokuun ajan, kunnes niistä kuoriutuu poikasia. Poikaset kehittyvät toukista täysikasvuisiksi taskuravuiksi elo–lokakuussa.
Ravinto

Simpukanvartija käyttää ravinnokseen planktonia, jota on tarttunut simpukan kidusliuskoihin sen suodattamasta vedestä.
Kalastus ja käyttö

Simpukanvartijaa pidetään haitallisena eliönä alueilla, joilla simpukoita pyydetään myytäviksi.
Naaraalla on läpikuultava selkäkilpi, jonka alta erottuvat sen punaiset sukurauhaset.
Sinimonarkki

| Sinimonarkki |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Monarkit Monarchidae
Suku::  Sinimonarkit Hypothymis
Laji::  azurea
Kaksiosainen nimi
 Hypothymis azurea  (Boddaert, 1783) 
Katso myös
   Sinimonarkki Wikispeciesissä   Sinimonarkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinimonarkki (Hypothymis azurea) on Aasian etelä- ja itäosissa tavattava monarkkeihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sinimonarkki on 16 cm. Koiras on päästään, selästään, siivistään ja pyrstöstään kirkkaan sininen. Koiraan päälaella on musta täplä ja kurkussa kulkee musta poikkijuova. Koiraan vatsa on väriltään valkoinen. Naaras on hieman vaaleampi ja naaraan siivet ovat väritykseltään ruskat. Sinimonarkkinaaraalta puuttuvat myös koiraan musta päälaki ja kurkun juova.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sinimonarkkia tavataan alueelta, joka ulottuu Nepalista ja Intiasta Sri Lankaan, Indonesiaan, Taiwaniin ja Filippiineille. Sinimonarkit elävät monenlaisissa metsäympäristöissä muun muassa vuoristometsissä, sademetsissä, bambumetsissä ja jokilaaksoissa. Lajia tavataan vuoriston juurelta aina 1 200 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Elintavat ja ravinto

Sinimonarkit elävät yleensä yksin tai pareittain ja muodostavat usein sekaparvia yhdessä muiden lintujen kanssa. Pesimäkausi lajilla on huhtikuusta elokuuhun. Kuppimainen pesä rakennetaan sammalista oksan haarukkaan. Naaras munii kolmesta neljään munaa.
Sinimonarkit syövät ainoastaan hyönteisiä. Laji onkin taitava pyydystämään lentäviä hyönteisiä ilmasta.
Naaras pesällään
Sinnamary

| Sinnamary |
| --- | --- |
 Sinnamaryn rantakatu.

 Koordinaatit: 5°22′38″N, 52°57′22″W 
Valtio:  Ranska
Departementti:  Ranskan Guayana
Arrondissementti:  Cayenne
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 340 km²
Väkiluku (2019):  3 000
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sinnamary on kaupunkikunta Ranskan Guayanassa. Se sijaitsee lähellä samannimisen joen suuta 115 kilometriä Cayennesta luoteeseen. Kunnassa on 3 000 asukasta (vuonna 2019).
Sinnamaryn kunnan pinta-ala on 1 340 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Kouroun, etelässä Saint-Élien ja lännessä Iracoubon kuntiin sekä pohjoisessa Atlantin valtamereen. Sinnamary kuuluu Savanesin kuntayhtymään.
Seudun kanta-asukkaat ovat karibeja. Ranskalaiset saapuivat sinne vuonna 1624 ja hollantilaiset miehittivät sen vuosina 1657 ja 1664. Uudisasukkaiden harjoittama karjanhoito perustui orja- ja myöhemmin vankityövoimaan. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa tärkeimmäksi elinkeinoksi muodostui kullankaivu. Vuonna 1955 Sinnamaryyn tuotiin indonesialaisia viljelemään riisiä. Nykyään paikkakunta tunnetaan lähinnä käsityöläisistään.
Sinnamaryn kautta kulkee Cayennen ja Saint-Laurent-du-Maronin välinen maantie N1. Kaupungin lähellä on lentokenttä. Kunnan alueella sijaitsee Petit-Sautin vesivoimalaitos. Sinnamaryjoen estuaari on 284 neliökilometrin laajuinen Ramsar-alue, jonka eläinlajeihin kuuluvat lamantiini, liemikilpikonna, silmälasi- ja kääpiökaimaani sekä kanadansirrin kaltaiset muuttolinnut.
Aiheesta muualla

Sinnamaryn sivusto (ranskaksi)
Sinitanssija

| Sinitanssija |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tanssijat Pipridae
Suku::  Paritanssijat Chiroxiphia
Laji::  caudata
Kaksiosainen nimi
 Chiroxiphia caudata  (Shaw, 1793) 
Katso myös
   Sinitanssija Wikispeciesissä   Sinitanssija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinitanssija (Chiroxiphia caudata) on Etelä-Amerikassa tavattava tanssijoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sinitanssija on noin 15 cm ja naaras on hieman koirasta pienikokoisempi. Koiraan päälaki on väritykseltään kirkkaan punainen. Pää, kurkku, siivet ja pyrstö ovat väritykseltään mustat. Pyrstön keskimmäiset sulat ovat pidentyneet. Muuten sinitanssijakoiras on väritykseltään kirkkaan vaaleansininen. Naarassinitanssija on väritykseltään kauttaaltaan vihreä. Joillakin naarailla on päälaella oransseja höyheniä. Naarassinitanssijan voi sekoittaa sammaltanssijaan (Schiffornis virescens), joka on kuitenkin kookkaampi.
Levinneisyys, elinympäristö ja elintavat

Sinitanssijaa tavataan Brasilian kaakkoisosista, Paraguaysta ja Argentiinasta. Linnun elinympäristöä ovat kosteat metsät vuorten rinteillä ja metsien reunamaat. Koiraat kokoontuvat kolmen yksilön ryhmiin esittämään ”tanssinsa” naaraille ja siten houkuttelemaan niitä pariutumaan kanssaan. Koiraat saattavat avustaa itseään taitavampien koiraiden esityksiä ja saavat vastineeksi paremman esiintymispaikan.
Naaras
Robert Ouko (yleisurheilija)

| Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Kenia> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 | 4×400 metriä |  |
Robert Ouko (24. lokakuuta 1948 Manga, Kisii, Nyanza, Kenia – 18. elokuuta 2019) oli kenialainen juoksija ja olympiavoittaja.
Ouko osallistui Méxicon 1968 olympialaisissa 800 metrin juoksuun. Alkuerissä hän juoksi ajan 1.47,6 ja välierissä ajan 1.47,1 mutta ei selviytynyt loppukilpailuun. Vuonna 1970 hän voitti Kansainyhteisön kisoissa kultaa 800 metrillä ajalla 1.46,89 ja 4 × 400 metrin viestissä ajalla 3.03,63. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui 800 metrillä viidenneksi ajalla 1.46,5. Hän juoksi 4 × 400 metrin viestijuoksussa kolmannen osuuden ja voitti kultaa ajalla 2.59,8. Ennakkosuosikki Yhdysvallat ei osallistunut viestiin, kun sen kaksi juoksijaa suljettiin kisoista epäurheilijamaisen käytöksen vuoksi ja kolmas juoksija loukkaantui.
Singhasari

| Singhasari > 1222–1293 |
| --- | --- |
   Singhasari 1200-luvun jälkipuoliskolla 
Valtiomuoto:  kuningaskunta
Pääkaupunki:  Tumapel myöhemmin nimellä Kutaraja Singhasari (nyk. Malangin lähellä)
Uskonnot:  hindulaisuus buddhalaisuus
Historia:  
– Perustaminen:  1222
– mongolien hyökkäys ja kuningaskunnan tuho:  1293
Edeltäjä(t):  Kedirin kuningaskunta
Seuraaja(t):  Majapahit Pajajaran
Singhasari oli hindulais-buddhalainen kuningaskunta Malaijien saaristossa 1222–1293. Lyhytikäisyydestään huolimatta se nousi 1200-luvun jälkipuoliskolla Malaijien saariston suurvallaksi valloittamalla alueita ennen muuta heikentyneeltä Srivijayan kuningaskunnalta. Laajimmillaan Singhasarin alue käsitti nykyisestä Indonesiasta Jaavan, Sumatran kaakkoisosat, Borneon eteläosat ja osia Malaijien saariston itäisistä saarista, mukaan lukien nykyinen Itä-Timor, sekä nykyisen Malesian ja Singaporen alueilta Malakan niemimaan itäosat.
Historia

Ken Arok (tai Ken Angrok) perusti Singhasarin kuningaskunnan 1222 sen jälkeen, kun hän oli voittanut Kedirin kuningaskunnan armeijat Genterin taistelussa 1221. Tätä ennen Arok oli Tumapelin (nykyisen Malangin kaupungin lähettyvillä) kaupungin hallitsija, joka oli Kedirin vasallivaltio. Tarinan mukaan Arok oli rakastunut edellisen kuvernöörin Tunggul Ametungin raskaana olleeseen vaimoon Putri Dedesiin, ryöstänyt Dedesin ja tapattanut Ametungin, jotta olisi päässyt Tumapelin hallitsijaksi. Dedesin ja Ametungin poika Anusapati seurasi Arokia Singhasarin valtaistuimella.
Singhasarin kuningaskunnan pääkaupungiksi tuli Tumapel. Arok kuoli jo 1227 ja hänen jälkeensä kuninkaaksi kruunattiin Anusapati, joka hallitsi 20 vuotta. Häntä seurasi 1247 Tohjaya, Arokin poika jalkavaimon kanssa, mutta hän kuoli kapinassa vain kolme vuotta myöhemmin ja valtaan nousi Arokin poika Visnuwardhana (hallitsi 1250-1268). Vishunwardhanaa seurasi Kertanegara (hallitsi 1268-1292), Singhasarin maineikkain kuningas, jonka aikana valtakunta oli laajimmillaan.
Kertanegara aloitti Jaavan ja Sumatran kuningaskuntien yhdistämisen 1275. Ensimmäinen valloitus oli Bali 1284. Mongolit olivat saapuneet Kaakkois-Aasiaan 1280-luvulla ja 1289 Kublai-kaanin lähettiläät vaativat Kertanegaralta vasalliveron maksamista. Kertanegara kieltäytyi ja karkotti Kublai-kaanin lähettiläät nöyryytettyinä takaisin.
Vuoteen 1290 mennessä Kertanegaran oli pystynyt yhdistämään koko Jaavan saaren. Seuraava kohde oli Srivijayan heikentynyt kuningaskunta, josta Kertanegaran onnistui vallata 1290 Melayun kuningaskunta, joka ympäröi Srivijayan tuolloista pääkaupunkia Jambia. Vuoden 1290 tienoilla Singhasarin voidaan katsoa olevan Malaijien saariston vahvin valtio.
Singhasarin valta-asema säilyi kuitenkin vain kolme vuotta, sillä 1292 Kublai-kaani, joka ei ollut hyväksynyt Kertanegaran kieltäytymistä, varusti tuhannen laivan sotajoukon Kertanegaraa vastaan. Kertanegara kuitenkin murhattiin hovikapinassa 1292 ennen kuin mongolijoukot saapuivat Singhasariin. Vijaya, Kertanegaran seuraaja, onnistui pakenemaan hovikapinaa ja perusti uuden hovin Majapahitiin. Vijaya halusi kuitenkin murskata Singhasarin viimeiset joukot Kedirissä ja liittoutui mongoli- ja kiinalaisjoukkojen kanssa 1293. Vijaya liittolaisineen onnistui tässä maaliskuussa 1293, minkä jälkeen Vijaya teki yllätyshyökkäyksen mongoleja vastaan ja onnistui ajamaan mongolit pois Jaavalta. Tämä oli myös Singhasarin kuningaskunnan loppu ja sen alueelle syntyi Majapahit, jonka kuninkaaksi Vijaya kruunasi itsensä 1293, ja Pajajaran.
Singhasarin kuninkaat

| Vuodet | Kuningas | Huomiota |
| --- | --- | --- |
| 1222–1227 | Ken Angrok | Singhasarin perustaja |
| 1227–1247 | Anusapati |  |
| 1247–1250 | Tohjaya |  |
| 1250–1268 | Vishnuvardhana |  |
| 1268–1292 | Kertanegara |  |
| 1292–1293 | Vijaya | Perusti 1293 Majapahitin kuningaskunnan |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Singhasari Wikimedia Commonsissa
Kertanegaran muistolle omistettu Singosarin temppeli 1200-luvulta.
Sinisarvikala

| Sinisarvikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Välskärikalat Acanthuriformes
Heimo::  Välskärikalat Acanthuridae
Alaheimo::  Nasinae
Suku::  Naso
Laji::  unicornis
Kaksiosainen nimi
 Naso unicornis  (Forsskål, 1775) 
Synonyymit
 Chaetodon unicornis Forsskål, 1775  Acanthurus unicornis (Forsskål, 1775) 
Katso myös
   Sinisarvikala Wikispeciesissä   Sinisarvikala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Sinisarvikala (Naso unicornis) on välskärikalojen (Acanthuridae) heimoon ja Nasinae-alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Sinisarvikala on tavallisesti noin 50 senttimetrin mittainen ja voi korkeintaan saavuttaa noin 70 senttimetrin pituuden. Ruumiin väritys vaihtelee vaaleasta oliivinvärisestä kellertävänvihreään. Huulten reunat ovat sinertävät. Pyrstöevä on väriltään kellertävän harmaa ja voimakkaasti haarautunut molempien lohkojen ollessa erittäin pitkät. Nuorilla yksilöillä pyrstön takareuna on vielä vain hieman kovera. Selkäevä on jatkuva ja loveton. Sen takareuna on sininen ja siinä on kuusi piikkiruotoa ja 27–30 nivelruotoa. Myös peräevän takareuna on sininen ja se koostuu kahdesta piikkiruodosta ja 27–30 nivelruodosta. Rintaevissä taas on yksi piikkiruoto ja kolme nivelruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punameriahventa tavataan alueella Punaiseltamereltä Etelä-Afrikkaan Natalin rannikolle ja Havajille sekä Tuamotulta ja Marquesassaarilta pohjoiseen Japaniin ja etelään Rapan ja Lord Howen saarille. Se elää tavallisesti rannikkovesissä koralliriutoilla tai kivisten pohjien yläpuolella. Koiras saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 4,5-vuotiaana ja 28,6-senttisenä, naaras keskimäärin 7,5-vuotiaana ja 37,8-senttisenä. Havaijilla sille on määritelty 35,6 senttimetrin pyyntimitta. Sinisarvikalan ravintoa ovat muun muassa sargassolevät. Se voi elää ainakin 58 vuoden ikäiseksi.
Sinisarvikala New England Aquariumissa.