stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
CAC Wirraway

CAC Wirraway.
CAC Wirraway eli CA-16 on australialainen harjoitushävittäjä, jota saatettiin käyttää myös sotilastoimiin eri lentotehtävissä. Valmistaja oli vuonna 1936 perustettu Commonwealth Aircraft Corporation, lyh. CAC. Konetyypin tuotanto aloitettiin vuonna 1939, North American Aviationin tuella. Konetyypin tuotanto päättyi vuonna 1946, 755 koneyksilön valmistuksen jälkeen. Tämän tyypin pohjalta sekä edelleen yhdysvaltalaisen avustuksen tuella, kehitettiin CAC Boomerang.
Konetyyppi on läheistä sukua North American T-6 Texanille, sekä P-64:lle - joka ei saapunut laajamittaisesti tuotantoon. Konetyypin moottori oli 9-sylinterinen ja yksirivinen tähtimoottori, teholtaan 600 hevosvoimaa. Konetyyppi saattoi kantaa erisuuruisia pommeja (max. 2x 227 kg) taikka tulenosoituspanoksia. 2x 7,7 mm konekiväärit saattoivat kuulua puolustusaseistukseen. CAC Wirrawayn enin nopeus oli 350 km/h.
CAC Wirraway -koneiden muodostelma vuonna 1943.
Vastaavia verrattavia lentokoneita

CAC Boomerang
North American NA-16
North American T-6 Texan
North American P-64
Seitan

Vegaaninen seitanista tehty BBQ-lavish.
Seitan on vehnägluteenista valmistettu lihaa muistuttava elintarvike, jota etenkin kasvissyöjät ja vegaanit käyttävät usein lihan tapaan ruoassa. Sillä on lihan kaltainen sitkeä ja kiinteä rakenne, korkea valkuaisainepitoisuus ja se on käsittelemättömänä lähes rasvatonta. Ensimmäinen maininta seitanista on kiinalaisessa maatalousaiheisessa tietosanakirjassa vuodelta 535. Buddhalaiset munkit aloittivat seitanin valmistuksen 1000-luvulla Kiinassa. Euroopassa seitanista on kirjoitettu ensimmäisen kerran 1700-luvulla. Sitä käytetään paljon myös muualla Itä- ja Kaakkois-Aasiassa. Ruoan toi länteen japanilainen George Ohsawa, joka myös keksi nimen seitan 1960-luvulla. Sanan etymologia ei ole tarkkaan tiedossa, mutta sanan ensimmäinen tavu sei tarkoittaa tuoretta tai raakaa ja tan puolestaan valkuaisainetta. Japanissa seitanista käytetään nimeä fu, joka tarkoittaa gluteenia. Seitanin kiinankielinen nimi mien chin tarkoittaa puolestaan taikinan jännettä ja onkin hyvin kuvaava nimi.
Suomessa seitan on vähemmän tunnettu lihankorvike kuin tofu, mutta se muistuttaa itse asiassa paljon enemmän lihaa sitkeän rakenteensa ansiosta.
Seitantuotteet kaupoissa

Vehnägluteenista valmistettuja elintarvikkeita on yleisesti myynnissä ruokakaupoissa. Marketeissa on saatavilla muun muassa seitanista tehtyjä makkaraa muistuttavia leikkeleitä ja kasvisnakkeja.
Etnisissä ruokakaupoissa ja erikoiskaupoissa on myynnissä muun muassa mock duckia. Se on seitanista tehty ankan lihaa jäljittevä tuote, joka muistuttaa kananpaloja. Lisäksi myynnissä on sianlihankorviketta, useita ulkomailta tuotuja seitanmakkaralaatuja sekä jopa seitanista tehtyjä merikorvan eli abalonin lihajäljitelmiä.
Suomessa tehdään seitanista lastuja, jotka ovat kebabin kaltaisia.
Seitanin valmistustapoja

Kotioloissa seitania voidaan valmistaa joko vehnäjauhosta tai suoraan vehnägluteenijauhosta. Valmista seitania myydään myös säilykkeenä.
Seitanin valmistustapoja > Valmistaminen vehnäjauhoista

Tavallista vehnäjauhoa käytettäessä seitanin valmistus aloitetaan tekemällä vedestä ja vehnäjauhosta kiinteä taikina, minka jälkeen taikinaa puristellaan vuoron perään kylmän ja kuuman veden alla, kunnes veteen ei enää liukene valkoista tärkkelystä.
Seitanin valmistustapoja > Valmistaminen gluteenijauhoista

Nykyään lähes poikkeuksetta seitan valmistetaan kotioloissa valmiista vehnägluteenijauhosta. Jauhoon lisätään usein kikhernejauhoa, soijajauhoa, korppujauhoa tai vastaavaa muuta kasvisproteiinia parantamaan rakennetta halutunlaiseksi. Jauhot yhdistetään veden ja öljyn seokseen ja siitä vaivataan kiinteä taikina. Kuivat mausteet voidaan sekoittaa jauhoihin ja nestemäiset veteen ennen taikinan valmistusta.
Seitanin valmistustapoja > Usein käytettyjä mausteita

Seitania maustetaan ja suolataan, koska se sellaisenaan on varsin miedon makuinen. Yleisesti käytettyjä mausteita ovat muun muassa savupaprikajauhe, valkosipulijauhe, kuivattu kasvisliemijauhe, garam masala -mausteseos ja jeera. Nestemäisinä käytettyjä mausteita ovat muun muassa soijakastike, savuaromi ja tomaattipyree.
Seitanin valmistustapoja > Seitanin kypsentäminen

Seitanpala voidaan pilkkoa pieniksi kuutioiksi tai suikaleiksi tai takoa pihvinuijalla pihveiksi, tai siitä voidaan muotoilla iso seitanpaisti tai niin sanottu seitanjoulukinkku.  Valmis taikina voidaan marinoida ennen kypsennystä.
Saatu seitan voidaan valmistaa monella tavalla:
Keittämällä: Seitania keitetään maustetussa liemessä. Usein käytettyjä mausteita ovat soijakastike, balsamico ja erilaiset viinietikat ja aromit.
Uunissa: Seitan kääritään folioon ja laitetaan uuniin. Näin valmistetaan muun muassa seitanjoulukinkut ja seitanmakkarat.
Paistamalla: Keitettyä tai uunissa valmistettua seitania voidaan paistaa pannulla.
Grillaamalla: Seitan voidaan valmistaa avonuotiolla tai kaasugrillissä.
Seitan kestää hyvin myös uppopaistamista ja pakastamista.
Seitania voidaan syödä sellaisenaan lämpimänä tai kylmänä. Se soveltuu ruoan proteiiniosaksi, leivänpäälle tai syötäväksi sellaisenaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Törmä, Saara: Seitan Vihreä Lanka.  26.9.2008. Viitattu 17.9.2021.
Koskinen, Johanna: Seitanilliset säkeet Voima -lehti.  9.9.2009. Viitattu 17.9.2021.
Seitanin valmistuksen perusohje Kotikokki.net. Viitattu 17.9.2021.
Björkman, Irina: Seitankinkku on joulupöydän uusi tähti ET-lehti.  15.12.2016. Viitattu 17.9.2021.
Suomessa myytävää taiwanilaista mock duckia. Moni yritys valmistaa ankan- ja kananlihajäljitelmiä.
Nykyään seitanin valmistus ei ole enää työlästä, sillä gluteenijauhoa voi ostaa kaupoista. Kuvassa havainnollistetaan historiallista valmistustapaa.
Floby

| Floby |
| --- | --- |

 Floby
 Koordinaatit: 58°08′15″N, 13°20′11″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Kunta:  Falköping
Väkiluku (2021):  1 593
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Floby on taajama Falköpingin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 593 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Floby Wikimedia Commonsissa
Saarlouis

| Saarlouis |
| --- | --- |
 St. Ludwig
 lippu:  vaakuna
 Saarlouis
 Koordinaatit: 49°19′N, 6°45′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Saarland
Piirikunta:  Saarlouis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  43,3 km²
Korkeus:  181 m
Väkiluku (2018):  34 552
 – Väestötiheys:  798 as./km²
Postinumero:  66740
Suuntanumero(t):  06831
 
 www.saarlouis.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saarlouis'n sijainti saman nimisessä piirikunnassa. Pienessä kuvassa piirikunnan sijainti Saarlandin osavaltiossa.
Kävelykatu Französische Straße.
Saarlouis on kaupunki Saarlandin osavaltiossa Saksassa aivan Ranskan rajan tuntumassa. Se on saman nimisen piirikunnan hallinnollinen keskus. Historian saatossa Saarlouis on ollut milloin Saksan, milloin Ranskan hallussa. Kaupungin talouden kulmakiviä ovat auto- ja terästeollisuus.
Maantiede

Saarlouis sijaitsee Saarlandin länsiosassa ja sen keskusta puolestaan sijaitsee kaupungin halki virtaavan Saarin mutkassa, joen eteläpuolella. Saarlouis'n naapurikunnat pohjoisesta myötäpäivään ovat Dillingen/Saar, Saarwellingen, Schwalbach, Ensdorf, Bous, Wadgassen, Überherrn ja Wallerfangen.
Saarlouis'n seitsemän kaupunginosaa ovat:
Beaumarais (liitetty 1936)
Fraulautern (liitetty 1936)
Lisdorf (liitetty 1936)
Neuforweiler (liitetty 1970)
Picard (liitetty 1936)
Roden (liitetty 1907)
Steinrausch (liitetty 1972)
Fraulautern, Roden ja Steinrausch sijaitsevat Saarin pohjoispuolella. Saarlouis'n sademäärä on keskimäärin 717 mm vuodessa. Kuivin kuukausi on huhtikuu ja sateisin joulukuu. Keskimääräinen lämpötila pysyy nollan yläpuolella myös talvikuukausina.
Historia

Nimwegenin rauhassa vuonna 1679 Lothringenista tuli osa Ranskaa. Vuonna 1680 Ranskan kuningas Ludvig XIV määräsi valtakuntansa uuden itärajan suojaksi rakennattavan linnoituksen, jonka nimeksi tuli Sarre-Louis. Lothringen sai suvereniteettinsa takaisin vuonna 1697, mutta Saarlouis pysyi edelleen Ranskan erillisalueena. Ranskan vallankumouksen myrskyissä kaupunki sai nimekseen Sarre-Libre. Entinen nimi palautettiin vuonna 1810. Pariisin rauhassa 1815 Ranska menetti alueensa Saarissa ja Saarlouis'sta tuli preussilainen kaupunki. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1918 Ranska miehitti Saarin alueen ja siitä tuli Kansainliiton protektoraatti viideksitoista vuodeksi. Vuoden 1935 kansanäänestyksen jälkeen Saarlouis liitettiin Saksaan. Kansallissosialistit nimesivät kaupungin Saarlauterniksi, nimestä luovuttiin 1945. Toisen maailmansodan aikana 1942 kaupunki kärsi pahoja pommitusvaurioita, sillä brittiläinen Royal Air Force ei yöaikaan kyennyt erottamaan sitä Saarbrückenin kaupungista. Sodan aikana Saarlouis'n historiallista keskustaa vaurioitettiin pahoin. Sodan jälkeen Ranska miehitti Saarlandia. Alue sai laajan autonomian kunnes se vuoden 1955 kansanäänestyksessä liitettiin Saksaan. Saarlouis on ollut vuodesta 1965 Bundeswehrin varuskuntakaupunki.
Nähtävyyksiä

Saarlouis'n nähtävyyksiä ovat muun muassa barokkityylinen aukio Großer Markt 1680-luvulta. Kyseisellä aukiolla ilmenee parhaiten kaupungin pääilmansuuntien mukainen kaavoitus. Katolinen kirkko St. Ludwig (alun perin vuodelta 1685) sijaitsee Großer Marktilla. Toistuvien katastrofien koettelemaa kirkkoa uudistettiin voimallisesti 1800- ja 1900-luvuilla. Saarlouis'n historiallisiin muistomerkkeihin kuuluvat niin ikään ranskalaisen sotilasarkkitehti Sébastien Le Prestre de Vaubann suunnitteleman linnoituksen rauniot. Marsalkka Michel Neyn synnyinkoti sijaitsee vanhassakaupungissa Bierstraßella. Kaupungin muita nähtävyyksiä ovat muun muassa Marienbrunnen (1956) ja taidemuseo Haus Ludwig.
Talous ja liikenne

Raskas metalliteollisuus on ollut merkittävä Saarlouis'n taloudelle. Nykyisin huomattavin työllistäjä on henkilöautoistaan tunnettu Ford Motor Company, joka valmistaa kaupungissa malleja Ford Focus, Ford C-MAX sekä Ford KUGA. Fordin palveluksessa on kuutisen tuhatta työntekijää. Suklaavalmistaja Trumpf Schokolade työllistää noin tuhat henkeä.
Saarlouis'n liittävät kansalliseen ja kansainväliseen tieliikenneverkostoon moottoritiet A 8 (Perl–Bad Reichenhall) ja A 620 (Saarbrückeniin) sekä valtatiet B 51 (Bremen–Saargemünd), B 269 (Longkamp–Überherrn–Felsberg (Saar)) ja B 405 (Thionville–Saarwellingen). Luxemburgin pääkaupunkiin on noin 45 minuutin ajomatka moottoritietä A 8. Saarlouis sijaitsee rautatielinjan Saarbrücken–Trier (Saarstrecke) varrella. Saarlouis'n asemalle on 23,5 kilometriä Saarbrückenin päärautatieasemalta. Sisävesisatama Saarhafen Rodenin kaupunginosassa on Saksan kahdeksanneksi suurin.
Kuuluisuuksia

Saarlouisissa syntyneitä tai vaikuttaneita henkilöitä ovat muun muassa:
Michel Ney (1769–1815), ranskalainen marsalkka
François-Auguste Cheussey (1781–1857), ranskalainen arkkitehti
Paul von Lettow-Vorbeck (1870–1964), saksalainen ensimmäisen maailmansodan kenraali
Oskar Lafontaine (1943), saksalainen poliitikko
Gudula Staub (1968), lentopalloilija
Ystävyyskaupungit

St-Nazaire (Ranska, vuodesta 1969)
Eisenhüttenstadt (Brandenburg, Saksa, 1986)
Matiguás (Nicaragua, 1986)
Bochnia (Puola, 2001)
Aiheesta muualla

Saarlouis, Saarland, Saksa— Sunrise, Sunset, and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Indoiranilaiset kulttuurit

Sintašta-Petrovkan kulttuuri kartalla (punainen alue). Tämä kulttuuri laajeni Andronovon kulttuuriksi 2. vuosituhannella eaa. peittäen alleen BMAC-kulttuurin etelässä. Purppuranvärisellä on merkitty ensimmäisinä hevosvaunuja käyttäneen väestön alue.
Indoiranilaiset kulttuurit olivat niin kutsuttujen arjalaisten kansojen luomia kulttuureja. Niiden alue ulottui kauas Kaspianmerestä itään. Indoiranilainen perinne syntyi noin 2000 eaa. kieliryhmän alkaessa hajota.
Indoiranilaiset olivat indoarjalaisia, iranilaisia, dardisia ja nuristanilaisia. Indoiranilaiset saapuivat arjalaisina Intiaan. Indoarjalaisten kulttuurin epäillään laajenneen kahdessa aallossa, noin 1500 eaa. mm. Intiaan ja noin
800 eaa. Iraniin. Jotkut tutkijat ovat väittäneet indoiranilaisten levittäytyneen Indus-joen laaksosta Intiasta, mutta tätä teoriaa ei yleensä kannateta.
Indoiranilaisiin liittyviä tai rajoittuvia kulttuureja

Keski-Aasia
Poltavkan kulttuuri (2700–2100 eaa.)
Andronovon kulttuuri (2200–1000 eaa.)
Sintaštan kulttuuri (2200–1600 eaa.)
Alakul (2100–1400 eaa.)
Fjodorovo (1400–1200 eaa.)
Aleksejevka (1200–1000 eaa.)
Baktria-Margianan arkeologinen kompleksi (2200–1700 eaa.)
Srubnan kulttuuri (2000–1100 eaa.)
Abaševon kulttuuri (1700–1500 eaa.)
Yazin kulttuuri (1500–1100 eaa.)
Intia
Swatin kulttuuri (1600–500 eaa.)
Kalmisto H -kulttuuri (1900–1300 eaa.)
Maalattu harmaa keramiikka-kulttuuri (1100–350 eaa.)
Iran
Varhainen Länsi-Iranin harmaa keramiikka (1500–1000 eaa.)
Myöhäinen Länsi-Iranin Buff-keramiikka (900–700 eaa.)
| ajoitus | kulttuuri | kansa Parpolan mukaan |
| --- | --- | --- |
| 2800–2000 eaa. | myöhäinen Katakombi ja Poltavkan kulttuurit | myöhäinen proto-indoiranilainen |
| 2000–1800 eaa. | Srubnan ja Abaševon kulttuurit | Proto-iranilainen |
| 2000–1800 eaa. | Petrovka-Sintašta | Proto-indoarjalainen |
| 1900–1700 eaa. | BMAC | "Proto-Dasa" (Proto-Dasja) Indoarjalaisia, jotka asettuneet BMAC-kulttuurin asutuksiin, "proto-rigvedalaiset" indoarjalaiset  voittivat nämä 1700 |
| 1900–1400 eaa. | Kalmisto H | Intian sasjat |
| 1800–1000 eaa. | Alakul-Fjodorovo | Indoarjalaiset, mukana mm. Proto-sauma-arjalaiset joilla soma-kultti |
| 1700–1400 eaa. | varhainen Swat-kulttuuri | Proto-rigvedalaiset eli Proto-dardic |
| 1700–1500 eaa. | myöhäinen BMAC | "Proto-Sauma-Dasa", Proto-Dasja tai Proto-Sauma-arjalaiset |
| 1500–1000 eaa. | Varhainen Länsi-Iranin harmaa keramiikka | Mitanni-Arjalaiset (vaellus "Proto-Sauma-Dasa":sta) |
| 1400–800 eaa. | Myöhäinen Swat ja Punjab, maalattu harmaa keramiikka | Myöhäis-Rigveda |
| 1400–1100 eaa. | Yaz II-III, Seistan | Proto-Avestalaiset |
| 1100–1000 eaa. | Gurgan Buff Ware, Myöhäinen Länsi-Iranin Buff-keramiikka | Proto-Persia, Proto-Meedia |
| 1000–400 eaa. | Xinjangin rautakausi | Proto-Saka |

Indoiranilaiseen perinteeseen liittyviä kulttuureja
Taisija Bekbulatova

Taisija Bekbulatova (ven. Таи́сия Бекбула́това) on venäläinen toimittaja.
Bekbulatova aloitti vuonna 2012 työskentelyn kirjeenvaihtajana Kommersantissa. Vuosina 2017–2019 hän oli Meduzan erikoiskirjeenvaihtaja. Vuonna 2019 Bekbulatova perusti riippumattoman uutissivusto Holod Median, jonka päätoimittajaksi hän ryhtyi. 7. heinäkuuta 2020 poliisi ratsasi Bekbulatovan asunnon Moskovassa. Samana päivänä suoritettiin toimittaja Ivan Safronovin pidätys maanpetosepäilyn perusteella. Venäjän oikeusministeriö julisti Bekbulatovan vuonna 2021 "ulkomaiseksi agentiksi". Bekbulatova muutti tämän jälkeen Tbilisiin Georgiaan. Useat muut Holod Median toimittajat pakenivat Venäjältä Ukrainan sodan (2022) ja uusien entistä ankarampien lehdistönvapauden rajoitusten myötä.
Bekbulatova valittiin BBC:n 100 Women -listalle Aleksandra Skotšilenkon ja Alla Pugatšovan kanssa vuonna 2022.
Linnunlantioiset

| Linnunlantioiset |
| --- | --- |
 Kuusi eri linnunlantioista: Heterodontosaurus, Stegosaurus, Stegoceras, Edmontosaurus, Scolosaurus ja Triceratops.
 Myöhäistriaskausi - Myöhäisliitukausi 228–65 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  †Linnunlantioiset Ornithischia  Seeley, 1887
Osaryhmät
 Thyreophora Ankylosauria  Stegosauria  Neornithiscia Hypsilophodon  Cerapoda Ornithopoda  Marginocephalia Pachycephalosauria  Ceratopsia 
Katso myös
   Linnunlantioiset Wikispeciesissä   Linnunlantioiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Linnunlantioiset (Ornithischia) oli sukupuuttoon kuollut toinen kahdesta                dinosauruskladista, jonka edustajat olivat pääasiassa kasvinsyöjiä ja joilla oli lintujen lantiota muistuttava lantio. Linnut kehittyivät kuitenkin liskonlantioisista, toisesta dinosaurusryhmästä, eivätkä siis kuulu linnunlantioisiin.
Luokittelu

Linnunlantioisten luokitus Bentonin (2004) mukaan:
Lahko ORNITHISCHIA
heimo Pisanosauridae
heimo Fabrosauridae
alalahko Thyreophora - (panssaridinosaurukset)
heimo Scelidosauridae
osalahko Stegosauria
osalahko Ankylosauria
alalahko Cerapoda
heimo Heterodontosauridae
osalahko Ornithopoda
heimo Hypsilophodontidae*
Iguanodontia
heimo Hadrosauridae - (ankkamaiset dinosaurukset)
osalahko Pachycephalosauria
osalahko Ceratopsia - (sarvidinosaurukset)
Luokittelu Thomas R. Holtz, Jr. mukaan (2011):
Ornithischia
Eocursor
Fabrosaurus
Pisanosaurus
Taveirosaurus
Trimucrodon
Heterodontosauridae
Thyreophora
Stegosauria
HuayangosauridaeLinnunlantioisen lantion rakenne.
Stegosauridae
Ankylosauria
Nodosauridae
Ankylosauridae
Neornithischia
Ornithopoda
Thescelosauridae
Iguanodontia
Rhabdodontidae
Dryosauridae
Camptosauridae
Hadrosauridae
Marginocephalia
Pachycephalosauria
Ceratopsia
Chaoyangsauridae
Psittacosauridae
Neoceratopsia
Leptoceratopsidae
Bagaceratopsidae
Protoceratopsidae
Ceratopsidae
Aiheesta muualla

Ornithischia, from Palæos. (cladogram, characteristics)
Feministinen historiantutkimus

Feministinen historiantutkimus on historiantutkimusta naisnäkökulmasta. Historiantutkimuksen osa-alueena se on saanut merkittävyyttä vasta 1960-luvulta alkaen osittain feminismin toisen aallon vaikutuksesta. Sanalla "naishistoria" tarkoitetaan joko tätä samaa, tai Naisten aseman historiaa.
Naisnäkökulma tuli historiankirjoitukseen samalla kun ihmisten arjen historiasta kiinnostuttiin. Varhainen historiantutkimus keskittyi "suurmiehiin" ja naisten vähäisempi asema valtiollisina päätöksentekijöiinä johti heidän vähäisempään asemaansa historiantutkimuksessa. "Naishistoria" alkoi huomattavien naisten elämän ja heidän saavutustensa nostamisesta sankareiksi ja esimerkeiksi omalle ajalleen. Tutkimuksen suunta siirtyi kuitenkin vähitellen ideoiden historiantutkimukseen ja sen myötä tutkimusaiheeksi tuli feminismi ja seksismi. Yhteiskunnallisten rakenteiden ja kulttuuristen oletusten muuttuessa myös arkinen elämä muuttuu, ja naisnäkökulma on johtanut tämän muutoksen entistä laaja-alaisempaan tarkasteluun.
1970-luvulla osa englanninkielisen maailman feministeistä korvasi sanan "history" sanalla "herstory", mieltäen sen yhdyssanoiksi his-story tai her-story (suomeksi 'hänen tarinansa', missä ensimmäisessä "hän" on maskuliini, toisessa feminiini). Sanaleikki ei kuitenkaan perustu etymologiaan, sillä sana historia tulee kreikan kielestä.
Aiheesta muualla

Utrio kirjoitti suomalaisen naisen historian Yle 2006
Julius LeBlanc Stewart

Julius LeBlanc Stewart, Omakuva, maalattu vuonna 1886.
Julius LeBlanc Stewart: Eleganttina sohvalla.
Julius Le Balanc Stewart: The Glade, maalattu vuonna 1900.
Julius LeBlanc Stewart (1865 Philadelphia, Yhdysvallat  - 1919 Pariisi, Ranska) oli yhdysvaltainen, suurimman osan elämästään Ranskassa asunut taidemaalari. Hän oli aktiivinen jäsen Ranskaan asettuneiden yhdysvaltalaisten yhteisössä ja hän maalasi kuvia varakkaiden ja kuuluisien elämästä. Elämäntyylinsä vuoksi häntä kutsuttiin  "Pariisilaiseksi Philadelphiasta". Kuten maanmiehensä John Singer Sargent ei myöskään Julius LeBlanc Stewart tuntenut kotimaataan Yhdysvaltoja juuri mitenkään.
Lisää aiheesta

http://www.artrenewal.org/artists/julius-leblanc-stewart/1701
Tehopiste

Tehopiste on palloilussa ja erityisesti joukkueurheilussa käytetty abstrakti termi. Tehopisteiksi osoitetaan, esimerkiksi jääkiekossa, maali tai maaliin johtanut syöttö.
Kansainvälisesti tehopisteet ilmoitetaan niin, että ensimmäisenä näytetään maalit, ja vasta sen jälkeen maalisyötöt. Jos yksilö on tehnyt esimerkiksi viisi maalia, ja antanut 16 maaliin johtanutta syöttöä, pistepörssissä lukee 5+16=21 (tyypillisesti tehopisteet summataan yhteen). Tehopisteet ovat keskeisessä roolissa pistepörssissä, sillä pistepörssissä lasketaan yksittäisten pelaajien/kilpaurheilijoiden tehopisteitä.
Jörgen Kockin talo

| Jörgen Kockin talo> Kockska huset |
| --- | --- |

Osoite:  Frans Suellsgatan 3
Sijainti:  Malmö, Ruotsi
Rakennustyyppi:  yksityispalatsi
Valmistumisvuosi:  1520-luku
Runkorakenne:  tiili
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jörgen Kockin talo (ruots. Jörgen Kocks hus tai Kockska huset) on Malmön vanhassakaupungissa sijaitseva 1520-luvulla valmistunut yksityispalatsi, jonka rakennutti pormestari Jörgen Kock. Hänen aikanaan tontti oli nykyistä suurempi ja siinä oli useita lisärakennuksia. Päärakennuksen julkisivu on ajan saatossa kokenut muutoksia kulloisenkin tyylin mukaan. Frans Henrik Kockum peri talon apeltaan vuonna 1825. Hän perusti myöhemmin Kockumsin telakan, minkä vuoksi telakkayhtiö 1960-luvulla rahoitti talon kunnostuksen.
Kuvia

Pohjakerroksen pohjapiirros
Jörgen Kock
Julkisivun madonnaveistos
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jörgen Kockin talo Wikimedia Commonsissa
Tehoreservi

Tehoreservi on käytäntö, jonka tarkoitus on turvata sähkön saanti Suomessa sellaisissa tilanteissa, joissa sähkön tarjonta ei riitä kattamaan sähkön kulutusta.
Energiavirasto valitsee tehoreserviin joukon voimalaitoksia, jotka sitten varautuvat tuottamaan sähköä, kun siitä on pulaa. Tehoreservin avulla ei ole mahdollista hillitä sähkön hintojen nousua. Tehoreservi ei tule hätiin ennen kuin sähkö loppuu. Se on tarkoitettu viimeiseksi keinoksi ennen kiertäviä sähkökatkoja.
Laitokset valitaan Energiaviraston järjestämän tarjouskilpailun perusteella vuodeksi kerrallaan. Valituille laitoksille maksetaan ylläpitokorvaus sekä hyvitetään mahdollisen käyttöönoton kustannukset. Tehoreservissä oleva laitos tulee kyetä ottamaan käyttöön talvikaudella 12 tunnin kuluessa käskystä ja kesällä yhden kuukauden kuluttua käskystä. Tehoreservilaitokset eivät voi osallistua markkinoille sopimuskauden aikana.
Tehoreservijärjestelmä on ollut käytössä vuoden 2007 alusta. Sen perusteena on Laki sähköntuotannon ja -kulutuksen välistä tasapainoa varmistavasta tehoreservistä.
Energiavirasto määrittää tarvittavan tehoreservin määrän, kilpailuttaa reservilaitokset, vahvistaa reservin ehdot sekä valvoo järjestelmän toimintaa ja lain noudattamista. Fingrid Oyj tekee Energiaviraston valitsemien laitosten kanssa sopimuksen, huolehtii tehoreservin hallinnoinnista ja päättää laitosten käynnistämisestä.
Suomen tehoreserviä on tähän mennessä käytetty vain yhden kerran, 8. tammikuuta vuonna 2010, kun pakkanen nosti sähkönkulutusta koko pohjoismaisella markkina-alueella ja vesivarastot olivat vähissä, jolloin sähkön hinta nousi yli 1 000 euroon megawattitunnilta. Silloin  käynnistettiin kolmen tunnin aikana 190 megawattia tehoreserviä. Energiavirasto on määrittänyt Suomessa tarvittavaksi tehoreservin määräksi 600 MW. Kaudelle 1.11.2023 – 31.10.2024 Energiavirasto ei hankkinut  tehoreservikapasiteettia lainkaan, koska mm. Olkiluoto 3 -voimalan ansiosta sähköä arvioitiin riittävän muutenkin.
Tyypillisesti tehoreservin laitokset ovat olleet käyttöikänsä päässä olevia laitoksia, jotka eivät ehkä pärjäisi markkinoilla, mutta voivat vielä varalaitoksena toimimalla saada pientä tuloa. Tehoreservissä ovat olleet esimerkiksi seuraavat voimalaitokset: Meri-Pori (440 MW), Naistenlahti 1 (129 MW) ja Kymijärvi KT (42 MW).  Jos tehoreservissä ollutta laitosta ei enää valita seuraavalle kaudelle, se usein poistetaan käytöstä tai puretaan.