stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalifornianmansikkapuu
Elinympäristö

Kalifornianmansikkapuu on mereisen lauhkean vyöhykkeen ilmaston puu, joka viihtyy alueilla, joilla on leudot talvet ja viileät kesät. Sen elinalueiden vuosittainen keskimääräinen sadanta on yleensä 790–3 000 millimetriä, talvien kylmimpien kuukausien keskilämpötila on 2–8 celsiusastetta ja lämpimimpien kesäkuukausien keskilämpötila on 15–25 °C
Laji kasvaa yleensä hiekkaisilla ja savipitoisilla hyvin vettä läpäisevillä mailla. Sitä esiintyy kuitenkin hyvin monenlaisilla maannostyypeillä.
Kalifornianmansikkapuu kasvaa usein metsissä suurempien puiden muodostaman latvuskerroksen alla. Yleisiä valtapuulajeja näissä metsissä ovat douglaskuusi (Pseudotsuga menziesii), lännenhemlokki (Tsuga heterophylla), lawsoninsypressi (Chamaecyparis lawsoniana), punapuu (Sequoia sempervirens) ja keltamänty (Pinus ponderosa). Kalifornianmansikkapuu viihtyy paremmin varjossa tai puolivarjossa kuin auringossa nuorena, mutta vanhemmiten tarvitsee enemmän valoa.
Puun kaarna ei suojaa sitä tulelta ja metsäpalot tuhoavat usein kalifornianmansikkapuun maanpäälliset osat lähes kokonaan, mutta puu pystyy palon jälkeen versomaan tyven pahkoistaan tai juuristostaan nopeasti. Useat sienitaudit vaurioittavat puuta, varsinkin sen lehtiä.
Käyttö

Puuaines on kovaa ja suhteellisen kestävää. Sitä käytetään rakentamiseen, sisustukseen ja huonekalujen valmistukseen. Puuta on historiallisesti käytetty paljon enemmän kuin nykyisin. Kalifornianmansikkapuuta arvostetaan myös koristepuuna näyttävän kaarnansa, kiiltävien ainavihantien lehtiensä ja värikkäiden marjojensa vuoksi. Marjat ovat syötäviä, mutta niitä ei käytetä laajalti.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kalifornianmansikkapuu (Arbutus menziesii)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Arbutus menziesii (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Arbutus menziesii (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Arbutus menziesii (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q469695  Wikispecies: Arbutus menziesii  BioLib: 195730  Calflora: 506  CoL: G6Q7  EoL: 582128  EPPO: ARDME  FEIS: arbmen  FNA: 250092309  GBIF: 2882802  GRIN: 316002  iNaturalist: 51046  IPNI: 326479-1  IRMNG: 11253212  ITIS: 23627  IUCN: 61220272  MoBotPF: 280006  NatureServe: 2.133817  NCBI: 82758  NZOR: a14e7a5f-87fe-4e27-a2d0-1442e5b34b1f  Open Tree of Life: 214287  Plant List: kew-2646696  PLANTS: ARME  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:326479-1  RHS: 1472  Tropicos: 12302436  VASCAN: 5490  WFO: wfo-0000543147 
Kalifornianmansikkapuun kaarnaa.
Kalifornianmansikkapuun kukkia.
Timo Kallinen

Timo Martti Kallinen (19. toukokuuta 1947 Helsinki – 4. lokakuuta 2013 Hyvinkää) oli suomalainen teatteritaiteen tohtori ja ohjaaja. Hän jäi eläkkeelle Teatterikorkeakoulun lehtorin virasta kesäkuussa 2010.
Kallisen varhaisempiin teatteripyrintöihin kuului muun muassa Ressun taiteellisen teatterin perustaminen vuonna 1965. Ohjaajaksi hän valmistui Suomen Teatterikoulusta vuonna 1971 ja aloitti opettamisen seuraavana vuonna.
Poliittiseen toimintaan Kallinen osallistui SKP:n riveissä muun muassa eduskuntavaaliehdokkaana.
Timo Kallinen oli filosofi Yrjö Kallisen veljenpoika.
Teoksia

Teatterikorkeakoulun synty: ammattikoulusta akatemiaksi 1971–1991.  Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-465-5
Pitkä 70-luku: Valokuvia ja muistikuvia.  Helsinki:  TA-Tieto, 2000.  ISBN 951-97669-4-4
Brecht goes hiphop!: kiistakirjoituksia taiteesta, tieteestä ja politiikasta 1980- ja 1990-luvuilla.  Helsinki:  TA-tieto, 1997.  ISBN 951-97669-0-1
Tunnustukset

Näyttämötaiteen kultainen ansiomerkki (Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliitto), 2009
Giuseppe Farina

| Giuseppe Farina |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Emilio Giuseppe Farina
Syntynyt: 30. lokakuuta 1906 Torino, Italia
Kuollut: 30. kesäkuuta 1966 (59 vuotta) Aiguebelle, Ranska
Kansalaisuus:   Italia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1950–1955
Talli(t):  Alfa Romeo (1950–1951) Ferrari (1952–1955)
Kilpailuja:  34
Maailman­mestaruuksia:  1 (1950)
Voittoja:  5
Palkintosijoja:  19
Paalupaikkoja:  5
Nopeimpia kierroksia:  5
MM-pisteitä:  115,33 (127,33)
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian Grand Prix 1950
Ensimmäinen voitto:  Britannian Grand Prix 1950
Viimeinen voitto:  Saksan Grand Prix 1953
Viimeinen kilpailu:  Italian Grand Prix 1955
Emilio Giuseppe "Nino" Farina (30. lokakuuta 1906 Torino, Italia – 30. kesäkuuta 1966 Aiguebelle, Ranska) oli italialainen autourheilija ja ensimmäinen virallisen F1-sarjan maailmanmestari. Hänen lempinimensä oli "Torinon herrasmies".
Ura > Ennen virallista Formula 1 -mestaruussarjaa

Farina aloitti kilpailemisen Grand Prix -autoilla 1930-luvun aikana. 1930-luvun lopulla Farina voitti useita Grand Prix -ajoja, ja häntä pidetäänkin aikansa parhaimpiin lukeutuvana kuljettajana. Hänen "suorakätistä" ajotyyliään kopioitiinkin useasti. Hän voitti Italian Grand Prix -sarjan mestaruuden vuosina 1937–1939 ja kilpaili samoihin aikoihin myös kansainvälisissä sarjoissa. Toisen maailmansodan jälkeen Farina osallistui jälleen Grand Prix -kilpailuihin ja voitti vuonna 1946 järjestetyn Nations GP -kilpailun.
Ura > Formula 1 > Alfa Romeo: 1950–1951

Kun FIA ilmoitti aloittavansa Formula 1 -luokalle oman maailmanmestaruussarjansa, Farina ilmoittautui mukaan ja sai ajettavakseen Alfa Romeon Tipo 159 F1-auton. Farina voitti kaikkien aikojen ensimmäisen Formula 1 -kilpailun, Britannian Grand Prix'n Silverstonessa 13. toukokuuta 1950. Farina voitti ensimmäisen F1-kauden aikana kolme osakilpailua ja nousi ensimmäiseksi F1-maailmanmestariksi 30 pisteellään.
Seuraavan vuoden Farina ajoi vielä Alfa Romeolla, mutta ei onnistunut uusimaan mestaruuttansa, vaan jäi neljänneksi MM-taulukossa Juan Manuel Fangion voitettua mestaruuden. Hän voitti kauden aikana Belgian osakilpailun.
Ura > Formula 1 > Ferrari: 1952–1955

Vuoden 1952 MM-sarjaan Farina vaihtoi tallikseen Ferrarin. Hän sijoittui neljässä osakilpailussa toiseksi, mutta ei voittanut kertaakaan. Farina sijoittui MM-sarjassa toiseksi, kuusi kilpailua kahdeksasta voittaneen Alberto Ascarin jälkeen.
Farina sijoittui vielä kaudella 1953 kolmanneksi MM-taulukossa ja voitti viimeisen kerran F1-urallaan Saksan osakilpailussa. Kaksi seuraavaa kautta jäivät lyhyiksi. Farina ajoi vuonna 1954 kaksi osakilpailua ja vuonna 1955 kolme GP-lähtöä ja ylsi parhaimmillaan toiseksi. Viimeisten kausien palkintokorokesijoituksista huolimatta Farina kärsi urheiluautokilpailujen kolareissa saamistaan murtumista sekä palovammoista, joiden myötä joutui lääkitsemään itseään kipulääkkeenä käytetyllä morfiinilla. Viimeisessä osakilpailussaan Italiassa hänen autonsa ei lähtenyt käyntiin kilpailussa.
Ura > Ura Formula ykkösten jälkeen

Vuonna 1956 Giuseppe Farina yritti osallistua Indianapolis 500 -ajoihin, mutta mursi solisluunsa Monzassa ajetussa urheiluautokilpailussa. Farina kuitenkin yritti vielä osallistua Indy 500:een seuraavana vuonna, mutta luopui kilpailemisesta lopullisesti, kun hänen tallitoverinsa Keith Andrews sai surmansa harjoitellessaan Farinan autolla.
Farina tunnettiin aikaisissa F1-lähdöissään jo erittäin huomattavana kilpakuljettajana ja moni, muun muassa Enzo Ferrari ja Stirling Moss huomasivat hänen älykkään ajotyylinsä. Farina tunnettiin myös kanssakilpailijoistaan piittaamattomana kuljettajana ja oli osallisena kahdessa GP-kuolonkolarissa vuosina 1936 ja 1938. Kaikkien myöhäisen F1-uransa aikana kokeneiden loukkaantumisiensa jälkeen Farina sai surmansa vuonna 1966, kun hänen autonsa syöksyi tieltä Ranskan Chambéryssa hänen ollessa matkalla seuraamaan Ranskan GP:tä.
Ura > Formula 1:n MM-kilpailujen tulokset

(avain) (lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa)
| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Alfa Romeo | GBR 1 | MON Kesk. | 500   | SWI 1 | BEL 4 | FRA 7 | ITA 1 |  |  | 30 | 1. |
| 1951 | Alfa Romeo | SWI 3 | 500   | BEL 1 | FRA 5 | GBR Kesk. | GER Kesk. | ITA 3 | ESP 3 |  | 19 (22) | 4. |
| 1952 | Ferrari | SWI Kesk. | 500   | BEL 2 | FRA 2 | GBR 6 | GER 2 | NED 2 | ITA 4 |  | 24 (27) | 2. |
| 1953 | Ferrari | ARG Kesk. | 500   | NED 2 | BEL Kesk. | FRA 5 | GBR 3 | GER 1 | SWI 2 | ITA 2 | 26 (32) | 3. |
| 1954 | Ferrari | ARG 2 | 500   | BEL Kesk. | FRA   | GBR   | GER   | SWI   | ITA   | ESP   | 6 | 10. |
| 1955 | Ferrari | ARG 2+3 | MON 4 | 500   | BEL 3 | NED   | GBR   | ITA DNS |  |  | 10,33 | 5. |
Ura > Formula 1:n MM-kilpailujen tulokset > Kaudet numeroina

| Kausi | Talli | Sijoitus | Osakilpailut | Pisteet | Voitot | Palkinto- pallisijat | Paalupaikat | Nopeimmat kierrokset |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Alfa Romeo | 1. | 6 | 30 | 3 | 3 | 2 | 3 |
| 1951 | Alfa Romeo | 4. | 7 | 19 (22) | 1 | 3 | 0 | 2 |
| 1952 | Ferrari | 2. | 7 | 24 (27) | 0 | 4 | 2 | 0 |
| 1953 | Ferrari | 3. | 8 | 26 (32) | 1 | 5 | 0 | 0 |
| 1954 | Ferrari | 10. | 2 | 6 | 0 | 1 | 1 | 0 |
| 1955 | Ferrari | 5. | 4 | 10,33 | 0 | 2 | 0 | 0 |
| Yhteensä (6 kautta) | Yhteensä (6 kautta) | Yhteensä (6 kautta) | 34 | 115,33 | 5 | 18 | 5 | 5 |
Muuta

Koulutukseltaan Farina oli oikeustieteen tohtori, joksi hän valmistui Torinon yliopistosta.
Huomioita

↑  Farina ajoi eri autoilla useamman kuljettajan kanssa 2. ja 3. vuoden 1955 Argentiinan GP:ssä, mutta vain hänen 2. sijoituksensa on laskettu mukaan palkintosijoihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giuseppe Farina Wikimedia Commonsissa
Formula 1 -luokan kuljettajien maailmanmestarit
Formula 1 -kaudelle 1950 osallistuneet kuljettajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Kalmiuske

| Kalmiuske Komsomolske, Komsomolskoje |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Kalmiuske
 Koordinaatit: 47.6665°N, 38.0743°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Kalmiusken piiri
Maininta:  1933
Kaupungiksi:  1956
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  11,9 km²
Väkiluku (2021)  ():  11 447
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kalmiuske (ukr. Кальміуське, ven. Кальмиусское, Kalmiusskoje), vuosina 1949-2016 Komsomolske (ukr. Комсомольське, ven. Комсомольское, Komsomolskoje), vuoteen 1949 saakka Karakubbud (ukr. Каракуббуд), on kaupunki Ukrainan (de jure) Donetskin alueen kaakkoisosassa, Asovanmereen laskevan Kalmius-joen varrella. Aluekeskus Donetsk sijaitsee maanteitse 50 kilometriä kaupungista pohjoisluoteeseen.
Kaupunki on vuonna 2020 perustetun Kalmiusken piirin hallintokeskus. Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 11 447 (2021). Vuonna 2016 Ukrainan korkein neuvosto uudelleennimesi kaupungin nykynimelleen osana pyrkimystä luopua Neuvostoliiton aikaan viittaavasta nimistöstä. Käytännössä käytössä on yhä kaupungin neuvostoaikainen nimi.
Karakuban rautatieasema ja asemapihaa.
Paikkakunnalla on Karakuban rautatieasema. Jo 1833 geologi I. Ivansytsky löysi kalkkikiviesiintymän ja 1910-luvulle tultaessa paikkakunnan esiintymää oli kartoitettu paremmin. Paikkakunta mainitaan kirjallisissa lähteissä vuonna 1933 kalkkikiven avokaivoksen perustamisen ja rautatien rakentamisen vuoksi. Vuosina 1933-1934 kaivokselta saatiin ensimmäiset 100 000 tonnia kalkkikiveä. Vuonna 1939 alkoi kiven murskaus- ja rikastuslaitoksen rakentaminen. Vuonna 1956 paikkakunta sai piiriin kuuluvan kaupungin aseman. Väkiluku kehittyi seuraavasti: noin 5 500 (1939), 15 400 (1959), 14 700 (1979), 14 100 (1989) ja 13 300 (1998).
Venäjän vuonna 2014 aloittamien sotatoimien vuoksi (Itä-Ukrainan sota) osa seudun asukkaista on ollut evakossa, eikä piiristä juuri saada riippumatonta tietoa. Koko Kalmiusken piiri sijaitsee Venäjän vuodesta 2014 lähtien ylläpitämän nukkehallinnon, laittoman "Donetskin kansantasavallaksi" kutsutumansa ja sotilaallisella läsnäolollaan ja poliittis-taloudellisella vallallaan kontrolloidun itäisen Ukrainan kapinallisalueen sisällä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalmiuske Wikimedia Commonsissa
Kalpis

Attikalainen mustakuviotekniikalla koristeltu kalpis, n. 520–510 eaa.
Kalpis (m.kreik. κάλπις) on antiikin aikana käytetty keraaminen vesiastia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Kalpis on eräs hydrian muoto. Siinä astian profiili muodostaa yhtenäisen kaartuvan linjan suuosasta jalkaan asti. Muoto oli erityisesti punakuviomaalareiden suosima.
Kalpiksen muoto ulkoa ja sisältä.
Attikalainen mustakuviotekniikalla koristeltu kalpis, n. 520 eaa.
Attikalainen punakuviotekniikalla koristeltu kalpis, n. 500 eaa.
Attikalainen punakuviotekniikalla koristeltu kalpis, n. 460–450 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kalpikset Wikimedia Commonsissa
Kaisa Kallio

| Kaisa Kallio |
| --- | --- |

Suomen tasavallan presidentin puoliso
 1.3.1937–19.12.1940  
Edeltäjä:  Ellen Svinhufvud
Seuraaja:  Gerda Ryti
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. toukokuuta 1878 Nivala, Suomi
Kuollut: 24. marraskuuta 1954 (76 vuotta) Nivala, Suomi
Puoliso:  Kyösti Kallio
Katariina (Kaisa) Kallio (o.s. Nivala; 28. toukokuuta 1878 Nivala – 24. marraskuuta 1954 Nivala) oli presidentti Kyösti Kallion puoliso.
Kaisa Kallio teki elämäntyönsä pääosin kodissaan Heikkilä-Mehtälän suurtilan emäntänä Nivalassa. Hän oli silti myös pidetty "Maan äiti". Asiantila saattoi erityisesti korostua, koska hänen edeltäjäänsä Ellen Svinhufvudia pidettiin omanarvontuntoisena. Kaisa Kallio oli loppuun asti suuren maatalon emäntä ja suuren, kuusilapsisen perheen äiti. Tietynlaiseksi kaskuksi ja luonnekuvaksi on muodostunut tapaus, kun hän toi kangaspuut mukanaan Nivalasta ja asennutti ne presidentinlinnaan. Monta mattoa ja muuta tekstiiliä syntyi hänen käsissään kolmen asuinvuoden aikana. Joitakin niistä on edelleen olemassa ja erikoistilanteissa yhä käytössä presidentinlinnassa.
Kaisa Kallion täyttäessä 60 vuonna 1938 järjestettiin kansalaislahjakeräys, joka tuotti 375 000 markkaa. Tällä summalla Kaisa Kallio perusti vuonna 1950 Kauniaisiin Kaisan­kodin naisille, jotka "elämän vaikeuksista ja ruumiillisista sairauksista masentuneina tai henkisesti väsyneinä kaipasivat tervehtymistä ja sielunrauhaa". Kaisankoti siirtyi vuonna 1958 Espoon Pakankylässä sijainneen Backbyn kartanon tiloihin, jossa se toimii edelleen.  Kaisa ja Kyösti Kallio on haudattu Nivalaan; haudalla on heidän poikansa Kalervo Kallion vuonna 1949 suunnittelema muistomerkki.
Kirjallisuutta

Korppi-Tommola, Aura: ”Kallio, Kaisa (1878–1954)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 739.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2  / Teoksen verkkoversio.
Saalasti, Kerttu: Anna hänelle nöyrä mieli: Kaisa ja Kyösti Kallion elämäntieltä. Porvoo: WSOY, 1972.
Aiheesta muualla

Kirjasto Virma / Henkilögalleria (Arkistoitu – Internet Archive)
Kartanokylpylä Kaisankoti
Kaisa Kallion kansalaislahjasäätiö (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ellen Svinhufvud | Suomen tasavallan presidentin puoliso 1937–1940 | Seuraaja: Gerda Ryti |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Kallinikoksen taistelu

Kallinikoksen taistelu käytiin vuonna 171 eaa. Rooman tasavallan ja Makedonian valtakunnan välillä. Taistelussa Makedonian kuningas Perseuksen joukot voittivat roomalaisen konsulin Publius Licinius Crassuksen komentaman armeijan. Kallikinos oli sodan ensimmäinen taistelu ja se oli seurausta Rooman sodanjulistuksesta Makedonialle ja kuningas Perseukselle.
Taustaa

Kolmas makedonialaissota syttyi keväällä 171 eaa. Makedonialaiset etenivät nopeasti Makedoniasta Thessaliaan valloittaen lukuisia Perrhaibian maakunnan kaupunkeja. Samaan aikaan roomalainen konsuli Publius Licinius Crassus eteni armeijansa kanssa Epeiroksesta Gomfoin kaupungin kautta Thessaliaan kohtaamaan Perseuksen armeija. Molemmat armeijat leiriytyivät lopulta parin kilometrin päähän toisistaan lähelle Larissaa.
Taistelu

Seuraavana aamuna Perseus päätti haastaa Crassuksen taisteluun ja eteni armeijansa kanssa vain parin kilometrin päähän roomalaisten leiristä ja ryhmitti joukkonsa Kallinikos-nimiselle (Callinicus) kukkulalle, jossa lopullinen taistelu käytiin.
Livius kertoo taistelun kulusta yksityiskohtaisesti: Roomalaiset eivät odottaneet makedonialaisten hyökkäystä ja yllättyivät suuresti nähdessään makedonialaisten etenevän kohti leiriään. Crassus käski muodostaa nopeasti raskaan jalkaväkensä linjaan leirin suojavallin taakse ja lähetti samalla kevytaseiset jalkaväki- ja ratsumiehet ulos leiristä kohtaamaan vihollinen. Roomalaisten oikeaa siipeä komensi Crassuksen veli ja se koostui italialaisesta ratsuväestä ja velites-joukoista. Vasenta siipeä ja kreikkalaisia apujoukkoja komensi taas Marcus Valerius Laevinus. Roomalaisten keskusta oli tribuuni Quintus Mucius Scaevolan johdossa. Linjan edessä oli vielä 500 apujoukkojen sotilasta ja lisäksi kauempana vasemman siiven takana oli reservissä 400 thessaliasta ratsumiestä.
Makedonian vasenta siipeä komensi Perseuksen liittolainen Kotys, ja se koostui hänen omasta traakialaisesta ratsu- ja jalkaväestään. Oikealla siivellä oli makedonialainen ratsuväki ja keskustassa Perseus itse, falangin valiokaartin ageman takana. Näiden eteen oli vielä asetettu 400 linko- ja keihäsmiestä.
Molempien armeijoiden lähes samanvahvuiset ratsuväki- ja kevyet jalkaväkijoukot iskivät yhteen. Makedonialaisten vasemmalla siivellä traakialainen jalkaväki iski yhteen italialaisten ratsumiesten kanssa. Seuranneessa kiivaassa taistelussa roomalaisten oikea siipi joutui sekasorron valtaan ja ajettiin pakoon. Samalla makedonialaisten keskustan hyökkäys pyyhkäisi roomalaisten kreikkalaiset liittolaiset pakoon ja työnsi heitä taaksepäin. Lopulta Crassus tajusi, että oli hävinnyt taistelun ja Rooman thessalialainen ratsuväki kutsuttiin tukemaan joukkojen vetäytymistä. He onnistuivat yhdessä Eumeneksen joukkojen kanssa muodostamaan tilapäisen linjan. Myös makedonialaisten muodostelmat olivat hajonneet taistelussa, ja hyökkäys vahvasti puolustettuun roomalaisten leiriin olisi aiheuttanut raskaita tappioita, joten Perseus ei lähtenyt hyökkäykseen. Roomalaiset menettivät taistelussa 2 200 miestä kaatuneina ja 600 vankeina, kun taas Liviuksen mukaan makedonialaisten tappiot olivat vain 60 miestä.
Kolme vuotta myöhemmin, vuonna 168 eaa. Lucius Aemilius Pauluksen johtamat roomalaiset viimein löivät Perseuksen armeijan Pydnan taistelussa, päättäen kolmannen makedonialaissodan.
Kaliforniantuliunikko

| Kaliforniantuliunikko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Unikkokasvit Papaveraceae
Suku::  Tuliunikot Eschscholzia
Laji::  californica
Kaksiosainen nimi
 Eschscholzia californica  Cham. 
Katso myös
   Kaliforniantuliunikko Wikispeciesissä   Kaliforniantuliunikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaliforniantuliunikko eli tuliunikko (Eschscholzia californica) on keltakukkainen unikkokasvi, jota tavataan alkuperäisenä Pohjois-Amerikan lounaisosassa. Lajia viljellään myös koristekasvina.
Ulkonäkö ja koko

Kaliforniantuliunikko kasvaa 15–55 cm korkeaksi. Suomen leveysasteilla laji on yleensä yksivuotinen, mutta etelämpänä monivuotinen. Kasvi on kalju, runsashaarainen, melko veltto ja väriltään sinivihreä. Varsi on maitiaisnesteetön. Lehdet ovat toistamiseen kolmejakoisia ja kapealiuskaisia. Kukka on pitkäperäinen. Verhiö on kaksilehtinen. Verholehdet ovat yhteenkasvaneet hupuksi, joka irtoaa kukan auetessa. Nelilehtinen teriö on 3–4 cm leveä ja väriltään keltainen, tyveltä oranssinkeltainen. Kellanoransseja heteitä on runsaasti. Suomessa kaliforniantuliunikko kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on 5–7 cm pitkä, hoikka ja selväsuoninen kota.
Levinneisyys

Kaliforniantuliunikko on alun perin kotoisin Pohjois-Amerikan lounaisosista. Lajin pääesiintymisalue painottuu Kaliforniaan, mutta sitä tavataan laajalla alueella Meksikon pohjoisosista Länsi-Texasiin ja Washingtonin osavaltion lounaisosiin saakka. Purjelaivojen painolastin mukana laji levisi 1800-luvulla muun muassa Chileen, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa kaliforniantuliunikko on harvinainen viljelykarkulainen, jota joskus tavataan villiintyneenä eri puolilta Etelä- ja Keski-Suomea. Pohjoisimmillaan lajia on tavattu Oulun korkeudelta.
Elinympäristö

Alkuperäisessä elinympäristössään kaliforniantuliunikko kasvaa kuivilla vuorenrinteillä ja ruohostomailla sekä aavikoilla. Suomessa lajia voi tavata villiintyneenä hiekkaisilla pientareilla, rantavalleilla ja erilaisilta joutomailta. Sopivilla leveysasteilla, esimerkiksi Australiassa, kaliforniantuliunikosta on tullut haitallinen, nopeasti leviävä tulokaslaji.
Käyttö

Kalifornian alkuperäisasukkaat käyttivät kaliforniantuliunikkoa sekä ruoaksi että lääkkeeksi. Kasvin eri osia käytettiin muun muassa täiden karkottamiseen, päänsärkyyn ja hammassärkyyn. Kasvissa on todettu olevan rauhoittavia ainesosia.
Nykyään kaliforniantuliunikkoa viljellään koristekasvina. Aurinkoisen ja kuivan paikan lajina se viihtyy erityisesti paisteisissa kivikkopuutarhoissa ja hiekkamailla. Jalostettuja viljelylajikkeita löytyy useita. Niissä kukkien väri saattaa vaihdella suurestikin valkoisesta vaaleanpunaiseen ja punaiseen. Jotkut lajikkeet ovat kerrottukukkaisia.
Muuta

Tieteellisen nimensä Eschscholzia californica laji, ja koko tuliunikkojen suku, on saanut luonnontieteilijä Johann Friedrich Gustav von Eschscholtzin mukaan, joka tutkimusmatkallaan vuonna 1815 löysi lajin San Franciscon lahtea ympäröiviltä kukkuloilta. Alueen varhaiset espanjalaiset siirtolaiset kutsuivat kasvia nimellä copa del ora (kultakuppi), koska legendan mukaan kukan keltaiset terälehdet muuttivat alueen maaperän kultapitoiseksi.
Kaliforniantuliunikko valittiin Kalifornian osavaltion tunnuskasviksi jo vuonna 1903. Laji on osavaltiossa lailla rauhoitettu.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Kaliforniantuliunikon (Eschscholzia californica) levinneisyys Suomessa
Puutarha.net: Kaliforniantuliunikko Eschscholtzia californica
Luontoportti: Tuliunikko Eschscholzia californica
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158795  Wikispecies: Eschscholzia californica  APA: 2812  APDB: 23670  APNI: 76148  BioLib: 3517  BOLD: 510012  Calflora: 3512  CoL: 3BH52  eFloraSA: Eschscholzia_californica  EoL: 594818  EPPO: ESHCA  EUNIS: 175478  FloraBase: 2962  FNA: 220004967  FoAO2: Eschscholzia californica  FoC: 220004967  GBIF: 2888380  GRIN: 15817  iNaturalist: 48225  IPA: 5614  IPNI: 672740-1  IRMNG: 10203500  ITIS: 18956  MichiganFlora: 1894  MoBotPF: 284842  NatureServe: 2.160245  NBN: NBNSYS0000002776  NCBI: 3467  NZOR: 92b2b081-3ba6-47b5-b66b-6d2cbe017f2f  NZPCN: 3904  Observation.org: 6766  Open Tree of Life: 438086  PalDat: Eschscholzia_californica  Plant List: kew-2801972  PLANTS: ESCA2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30043364-2  RHS: 106119  Tropicos: 24000077  VASCAN: 7102  VicFlora: 41f856b7-c55c-45bd-a5ca-813f2355ef6a  WisFlora: 3575  WFO: wfo-0000680430  Laji.fi: MX.37964 
Kaliforniantuliunikko.
Kaliforniantuliunikon nuppu, jossa verholehdet ovat putoamassa pois.
Kaliforniantuliunikkoja Antelope Valley California Poppy Reserve -suojelualueella.