Slobodan Milošević
Varhainen elämä

Milošević syntyi Koillis-Serbian Požarevacissa Jugoslaviassa akselivaltojen miehityksen aikana. Hänen isänsä teki itsemurhan Miloševićin ollessa lukioikäinen ja hänen äitinsä kymmenen vuotta myöhemmin.
Vuonna 1959 Milošević liittyi kommunistipuolueeseen. Hän aloitti ammatillisen uransa Belgradin Pankissa, Beogradska Bankassa, jonka johtaja oli 1978–1983. Pankkiuransa aikana hän asui hetkellisesti New Yorkissa pankin edustajana. Hän opiskeli lakia Belgradin yliopistossa.
Milošević nousi huhtikuussa 1987 johtavaksi poliittiseksi voimaksi serbialaisessa poliittisessa elämässä. Hänen lähtökohtiaan on usein kutsuttu nationalistisiksi, vaikka hänen ideologiseen taustaansa vaikuttivat myös leimallisesti sosialismi ja internationalismi. Hänen vetovoimansa kansallismielisiin perustui hänen alkuaikoina pitämiinsä kansallishenkisiin puheisiin, etenkin varhain 1987 Kosovossa serbiyleisölle esitettyihin. Ne korostivat serbien koskemattomuutta ja oikeutta asua Kosovossa. Tämä oli ensimmäinen kerta kun kommunistipuolue otti kantaa jonkin kansallisuuden puolesta, ja Ivan Stambolić sanoi tällöin nähneensä Jugoslavian lopun.
Kun Milošević nousi Belgradin kommunistisen kaupunginkomitean johtoon, hän asettui julkisesti nationalismia vastaan ja esimerkiksi esti Slobodan Jovanovićin, merkittävän serbialaisen vuosisadan alussa kirjoittaneen runoilijan ja poliitikon teosten julkaisun. Milošević myös kannatti marxismin säilyttämistä kouluaineena ja julkisesti paheksui belgradilaisten nuorten laimeaa osanottoa kommunistiseen nuorison päivään, todeten että he häpäisevät Titon henkilöä ja työtä.
Hänen oppi-isänsä ja kummisetänsä Ivan Stambolić oli puoluejohtaja Jugoslaviaa hallitsevan kommunistiliiton serbialaisessa osastossa. Syyskuussa 1987 Stambolićista tuli Serbian presidentti ja hän tuki Miloševićia seuraavissa johtajan vaaleissa, muiden puoluejohtajien harmiksi. Stambolić käytti kolme päivää varmistaakseen Miloševićin valinnan ja lopulta onnistuikin saamaan hänelle niukan voiton, siihen asti tasaisimmassa Serbian kommunistipuolueen sisäisessä vaalissa.
Vastoin Neuvostoliiton liberaaleihin uudistuksiin tähtäävää linjaa, Milošević otti nopeasti kovan linjan puolueen vapaamielistä siipeä vastaan ja käytti tätä omalta osaltaan poliittisena aseena tuhotakseen vihollisensa puolueessa.
Dragiša Pavlović, Miloševićin suhteellisen vapaamielinen seuraaja Belgradin komiteassa vastusti Miloševićin toimia Kosovon serbien ongelman ratkaisussa. Tästä Milošević sai syyn kutsua Pavlovićia ”pehmeäksi albaaniradikaaleja kohtaan” – vastoin Stambolićin kehotuksia. 23.–24. syyskuuta keskuskomitean kahdeksannessa istunnossa, joka kesti 30 tuntia, Milošević syöksi Pavlovićin asemastaan. Tämä oli Miloševićin vanhalle tukijalle Stambolićille nöyryytys ja hän joutui eroamaan Miloševićin kannattajien painostuksesta pari päivää myöhemmin. Helmikuussa 1988 hänet äänestettiin virallisesti pois asemastaan ja Milošević otti hänen paikkansa. Myöhemmin Miloševićia syytettäisiin hänen murhauttamisestaan. Stambolić kaapattiin kesällä 2000 ja hänen ruumiinsa löydettiin kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 2005 salainen poliisi ja serbialaiset rikollisjoukkioiden jäsenet tuomittiin muun muassa tämän murhan toteuttamisesta.
Milošević käytti suurimman osan vuosista 1988 ja 1989 Kosovon ongelman selvittämiseksi. Hänen kannattajansa järjestivät julkisia mielenosoituksia, joissa esimerkiksi syöstiin vaaleilla valittuja hallintoja vallasta – Vojvodinassa 6. lokakuuta 1988, Montenegrossa 10. tammikuuta 1989 ja Kosovossa helmi- ja maaliskuussa 1989. Kosovossa suoritettiin useita Kosovon albaanien pidätyksiä. Lisäksi poliisin toimissa kuoli 32 ihmistä erikoisjoukkojen murtaessa kaivosmiesten lakon Stari Trgissa. 28. maaliskuuta Milošević muutti Serbian sosialistisen tasavallan perustuslakia kaventaen muun muassa Kosovon autonomisia oikeuksia.
8. kesäkuuta 1989 Milošević piti kuuluisan puheensa Kosovo Poljen taistelun 600-vuotismuistopäivänä. Puheessaan hän sanoi (vapaa käännös englannista):
»Olemme jälleen kerran mukana taisteluissa ja liittymässä taisteluihin. Ne eivät ole aseellisia taisteluita, vaikka varmuudella sitä on vielä mahdoton sanoa.»
Tätä puhetta pidetään Serbian nationalistisen kampanjan alkuna, joka määritteli suurelta osin tulevia Jugoslavian sotia.