stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
LG Uplus
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
| n k  KRX 100 |
| --- | --- |
 Amore Pacific  BNK Financial  Celltrion  Cheil Worldwide  CJ  CJ CheilJedang  CJOS  Coway  Daelim Industrial  Daewoo International  Daewoo Shipbuilding & Marine Engineering  DGB Financial Group  DB Insurance  Doosan  Doosan Heavy Industries & Construction  e-mart  Grand Korea Leisure  GS  Halla Visteon  Hana Financial  Hankook Tire  Hankook Tire Worldwide  Hansol  Hanwha Aerospace  Hyundai Department Store  Hyundai Development Company  Hyundai Engineering & Construction  Hyundai Glovis  Hyundai Heavy Industries  Hyundai Marine & Fire Insurance  Hyundai Mipo Dockyard  Hyundai Mobis  Hyundai Motor Company  Hyundai Steel  Hyundai Wia  Industrial Bank of Korea  Kakao  Kangwon Land  KB Financial  KCC  Kia Motors  Korea Electric Power  KEPCO E&C  KEPCO KPS  Korea Gas  Korea Investment Holdings  Korea Zinc  KT  KT&G  Kumho Petrochemical  LF  LG  LG Chem  LG Electronics  LG Household & Health Care  LG International  LG Uplus  LIG Insurance  LOEN  Lotte Chemical  Lotte Shopping  LS  LS Industrial Systems  Mirae Asset Daewoo  Naver  NCsoft  Nongwoo Bio  OCI  Orion  Osstem Implant  POSCO  S-1  S-Oil  SM Entertainment  Samsung Card  Samsung C&T Corporation  Samsung Electro-Mechanics  Samsung Electronics  Samsung Engineering  Samsung Fire & Marine Insurance  Samsung Heavy Industries  Samsung Life  Samsung SDI  Samsung Securities  Seoul Semiconductor  SFA Engineering  Shinhan Group  Shinsegae  SK  SK C&C  SK Hynix  SK Innovation  SK Telecom  The Basic House  Woori Financial  Youngone  Yuhan
Wikströmin linja-autoliikenne

Wikströmin linja-autoliikenne (ennen Wikström & Degerlund) on raaseporilainen linja-autoliikennöitsijä. Yhtiön perustivat Hilding Wikström ja Bertel Degerlund vuonna 1945.
Bromarvista kotoisin olleet Hilding Wikström ja Bertel Degerlund aloittivat liikennöinnin käytetyllä kuorma-autolla keväällä 1945. Vuonna 1948 ostettiin seka-auto ja vuonna 1949 ensimmäinen uusi linja-auto. Kaikki 1950-luvun ajan hankitut linja-autot olivat Volvo-merkkisiä, mutta 1960-luvun alussa yhtiö siirtyi käyttämään Scaniaa. Wikström & Degerlund oli Kutter-koritehtaan asiakas 1960-luvulta Kutterin toiminnan loppumiseen, vuoteen 1988 saakka. Vuonna 1973 yhtiön päälinjaksi tuli päivittäinen pikavuoro Bromarv–Helsinki. Yhtiöstä tuli Wikströmin perheyhtiö vuonna 1981, jolloin toinen perustaja Bertel Degerlund myi osuutensa.
Vuonna 1997 Wikström & Degerlund ajoi pikavuoroja Hanko–Tammisaari–Helsinki ja Bromarv–Tammisaari–Helsinki sekä koululaisvuoroja Bromarvin, Tenholan ja Tammisaaren alueilla. Vuosina 1962–1981 yhtiö ajoi myös linjaa Hangosta Turkuun. Yhtiöllä oli kuusi linja-autoa ja sen toimitusjohtajana oli Hilding Wikströmin poika Ralf Wikström. Vuotuinen ajosuorite oli puoli miljoonaa kilometriä, ja yhtiön liikevaihto jakautui puoliksi linjaliikenteen ja tilausajojen kesken.
Reitit

Yhtiö harjoittaa liikennettä Raaseporin seudulla Helsinkiin asti. Tilausajoja yhtiö harjoittaa koko euroopassa.
Bromarv-Tenhola-Tammisaari-Karjaa-Inkoo-Kirkkonummi-Helsinki (192)
Bromarv-Tammisaari-Karjaa-Inkoo-Kirkkonummi-Lauttasaari-Helsinki (192V)
Karjaa-Tammisaari (201)
Bromarv-Tenhola-Tammisaari (502)
Tammisaari-Tenhola-Bromarv (502)
Tammisaari-Tenholan koulu-Bromarv (502K)
Aiheesta muualla

Kotisivut wikstomsbusstrafik.fi
Keiju & Menninkäinen

Keiju ratsastamassa rotalla
Keiju & Menninkäinen on Eliel Arkin käsikirjoittama ja piirtämä jatkuvajuoninen suomalainen strippisarjakuva, joka kertoo metsänväestä. Sarjakuva aloitti Ilta-Sanomissa kuukauden kotimaisena maaliskuussa 2015.
Aiheesta muualla

Keijun ja menninkäisen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive).
ESS.fi: Lahtelainen sarjakuva alkoi iltasadusta ja voi hyvin päätyä elokuvaksi. Etelä-Suomen Sanomat 5.1.2015
Eysins

| Eysins |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Eysins
 Koordinaatit: 46°22′54″N, 6°12′33″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Nyon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2,38 km²
Väkiluku (5.6.2024):  1 739
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eysins on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Nyonin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 1 739 asukasta.
Pullo

Lasipullo
Viinipulloja
”Bellarmine”
Pullo on yleensä lasista tai muovista valmistettu ahdassuinen, tavallisesti kaulallinen astia, jossa säilytetään juomaa tai muuta nestettä, esimerkiksi ruokaöljyä, sytytysnestettä, lääkettä, nestesaippuaa, sampoota tai mustetta.
Juomapullo suljetaan korkilla. Jos pullo on suljettu kierrekorkilla, sen voi avata käsin. Kierrekorkit voi yleensä myös kiertää käsin takaisin paikoilleen. Kruunukorkilliset pullot avataan käyttäen apuna korkinavaajaa tai korkkiruuvia. Retkeilyyn ja urheiluun tarkoitetuissa juomapulloissa käytetään usein erityistä korkkimallia, joka perustuu hampailla avattavaan ja suljettavaan venttiiliin.
Pullopostiksi sanotaan viestiä, joka pulloon pantuna lähetetään kulkemaan merelle tai järvelle.
Kleinin pullo on kappale, jolla on vain yksi pinta. Hieman vastaava on Möbiuksen nauha eli liuska, jolla on vain yksi puoli.
Historiaa

Aiemmin nesteitä säilytettiin saviruukuissa, lasi oli ylellisyyttä. Varattomat tekivät keramiikkapulloja. Niitä tehtiin pitkään vain yhtä mallia: bellarminepulloa. Lasinpuhaltajat tekivät ohutseinäisiä pulloja jotka särkyivät helposti. Pikkuhiljaa tekniikka kehittyi, ja pullot osattiin valmistaa aiempaa laadukkaammin. Englannissa 1600-luvulla kysyntää oli niin paljon, että huolestuttiin metsänhakkuista, jotka vaaransivat metsät lasinpolttouunien takia.
Pullojen kierrätys

Kaupoissa myytäville virvoitus-, alkoholi- ja muita juomia sisältäville pulloille on monissa maissa asetettu pantti, jonka saa takaisin, kun pullo palautetaan myymälään tai muuhun palautuspisteeseen. Uudelleentäytettävät pantilliset lasipullot toimitetaan juomateollisuudelle. Siellä huonokuntoiset pullot poistetaan, hyvät pullot pestään ja huuhdellaan, ja otetaan uudelleen käyttöön (n. 33 kertaa). Kierrätysmuovipulloista (PET-pullo) värittömät kierrätetään useimmiten uusiksi juomapulloiksi. Värillistä materiaalia hyödynnetään muun muassa pakkausmateriaalien, reppujen ja nykyään jopa kännyköiden valmistuksessa.
Materiaaliltaan kierrätykseen soveltuvat muovipullot ovat panttimerkittyjä. Suomessa juomapullojen ja -tölkkien kierrätysjärjestelmästä vastaa PALPA, Suomen Palautuspakkaus Oy.
Lasisten viinipullojen kierrätyksestä Suomessa vastaa A-pullo.
Kaikki lasista ja muovista valmistetut pullot voi kierrättää Suomessa. Pantilliset pullot voi palauttaa kauppoihin ja pantittomat lasin ja muovin keräyspisteisiin. Lähimmät pisteet löytyvät Jätelaitosyhdistyksen verkkosivuilta.
Pullojen kierrätys > Korkin kierrätys

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| PET-pullo | Lasinen olutpullo | Kierrätysmuovinen viinipullo |
Kierrätysmuovipullot on hyvä palauttaa korkillisina, koska myös ne ovat kierrätettävää materiaalia. Lasipullojen kruunukorkit kuuluvat metallin kierrätykseen.
Pullon valmistus

Pullon valmistuksella on pitkä historia. Lasista valmistetut pullot ovat olleet vuosisatoja yleisiä. Niitä ovat ensimmäisinä valmistaneet foinikialaiset ensimmäisellä vuosisadalla. Pullojen valmistus muuttui teolliseksi roomalaisaikana. Aikaisemmin lasitehtaiden pääartikkeli oli pullo.
Suomessa lasisten juomapullojen palautusjärjestelmä sai alkunsa 1950-luvulla olympialaisten ja Coca-Colan rantautumisen aikaan. 1980-luvulla tuli markkinoille uudelleentäytettävä muovipullo. Vuonna 1996 juomatölkit tulivat pantillisiksi, ja 2008 myös kevyet kierrätysmuovipullot, joiden materiaali kierrätetään uusiokäyttöön.
Suomessa virvoitusjuomapullot olivat lasisia vielä 1990-luvun alussa, mutta teollisuus jo suunnitteli siirtyvänsä muovisiin muun Euroopan perässä asteittain vuodesta 1992 alkaen. Kolhiintuneet lasipullot saattoivat räjähtää helteessä. Keveys on silti muovipullojen tärkein etu.
Aiheesta muualla

Kierrätyspisteet kartonkisille nestepakkauksille, lasille, muoville ja metallille
Pantilliset On Tour
PALPA Pantillisten juomapakkausten kierrätys
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Founex

| Founex |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Founex
 Koordinaatit: 46°19′56″N, 6°11′34″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Nyon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,79 km²
Väkiluku (5.6.2024):  3 805
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Founex on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Nyonin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 3 805 asukasta.
Kansainvälinen Osuustoimintaliitto

| International Co-operative Alliance |
| --- | --- |

Perustettu:  1895
Toimiala:  osuustoiminta
Päämaja:  Bryssel, Belgia
Toiminta-alue:  maailma
presidentti:  Ariel  Guarco
Aiheesta muualla
ica.coop Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kansainvälinen Osuustoimintaliitto (KOL, engl. International Co-operative Alliance, ICA) on osuustoiminta-alan kansainvälinen kattojärjestö. Vuonna 1895 perustettu liitto on maailman suurin ei-valtiollinen järjestö. Liiton jäsenyritykset työllistävät yli 100 miljoonaa ihmistä. Liitto edustaa yhteensä noin miljardia osuuskuntien jäsentä eri puolilla maailmaa.
Kansainvälisellä Osuustoimintaliitolla on vajaat 300 jäsentä 94 eri maassa. Jäsenet ovat kansallisia osuustoimintaliittoja, yksittäisiä osuustoiminnallisia organisaatioita ja valtiollisia osuustoimintaan liittyviä organisaatioita. Suomesta liittoon kuuluvat Pellervo-Seura sekä SOK.
Liiton presidentti on ollut Ariel Guarco vuodesta 2017. Liiton hallitukseen kuuluu Suomesta Marjaana Saarikoski.
Aiheesta muualla

ICA
Juhan Ross

| Juhan Ross |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1925 Aburi, Virumaa, Viro
Kuollut: 21. kesäkuuta 2002 Tartto
Kansalaisuus:  viro
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tarton yliopisto
Instituutti:  Tarton observatorio
Tutkimusalue:  Metsä
Juhan Ross (14. elokuuta 1925 Aburi – 21. kesäkuuta 2002 Tartto) oli virolainen professori ja metsätieteilijä. Hän taisteli vapaaehtoisena Suomen joukoissa jatkosodassa.
Hän on Joensuun yliopiston maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtori (1989). Hänen poikansa on musiikkitieteilijä Jaan Ross.
Teoksia

Bikhele Z. N., Moldau Kh. A., Ross J. K. Mathematical Modeling of Plant Transpiration and Photosynthesis under Conditions of Insufficient Soil Moisture. NASA Technical Translation NASA TT-20919, Washington D.C., 1991.
Ross J. The radiation Regime and Architecture of Plant Stands. The Hague – Boston – London: Dr. W. Junk Publishers, 1981.
Myneni R. B., Ross J. (Eds). Photon-Vegetation Interactions. Berlin–Heidelberg: Springer Verlag, 1991.
Hari P., Ross J., Mecke M. (Eds). Production Process of Scots Pine: Geographical Variation and Models. Acta Forestalia Fennica, 1996.
Aiheesta muualla

In Memoriam Juhan Ross (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Genolier

| Genolier |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Genolier
 Koordinaatit: 46°26′05″N, 6°13′04″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Nyon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,83 km²
Väkiluku (5.6.2024):  2 026
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Genolier on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Nyonin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 2 026 asukasta.
JAN-vaappu

JAN-vaappu on Jouko Niemivaaran (s. 23.7.1942 Mäntsälä, kuollut 30.8.2024, Lahti) luoma vaappumallisto, jonka juuret juontavat 1950-luvulle, jolloin Niemivaara veisteli ensimmäisiä vaappujaan. Enemmissä määrin vaappuja alkoi syntyä 1960-luvun alkupuolella arviolta vuosina 1963–1964. Kaupallinen valmistus alkoi vuonna 1968. JAN-vaaput ovat tunnettuja lohivaappuja ja niillä on saatu useita suurlohia. Koska vaaput tehdään käsityönä, on niiden saatavuus rajoitettua. Vaaput ovat haluttuja, jopa suosittuja keräilyesineitä, ja niitä ei ole aina riittänyt myyntiin valmistajalta, jolloin kalastajien välisessä kaupassa vaappujen hinnat ovat olleet muutamasta kymmenestä sataan euroon. Nykyisin vaappuja valmistaa lisenssillä Suomen Uistin Oy.
Suurin osa mallistosta on tarkoitettu lohelle, mutta mallistosta löytyy myös taimenelle, kuhalle ja hauelle värejä ja malleja. JANin tunnetuimmat mallit ovat 6,5 cm ja 7,5 cm. Näiden lisäksi vaappua on valmistettu pituuksissa 6, 7, 8 ja 9,5 cm. Lukuisat lohimiesten tuntemat klassikkovärit kuten Parsilankku, Klenooti, Komunisti, Ruska ovat myös Niemivaaran käsialaa.
Rungon muotoilun ja uimalevyn ansiosta viehe sukeltaa haluttuun syvyyteen. Värien maalauksessa on mietitty sävyjen lisäksi niiden sijainti vaapun pinnalla ja kuinka paljon selkä- ja kylkiväriä näkyy alas tai sivulle. Uintia kehitettäessä on erityisesti huomioitu paksun siiman ja vahvojen koukkujen tarve. 0,45 mm tai paksumpi siima uittaa JANia paremmin kuin ohuempi siima. Paksu, jopa jäykkä siima pidättelee vaapun etupään liikettä sopivasti antaen sille parhaan uinnin. Koukut on sijoitettu runkoon optimaalisesti. Niemivaaran itse kehittämät ruostumattomat koukkurenkaat ovat erittäin vahvoja. Niinpä Niemivaaran kehittämien mallien, uimalevyn ja värien vaikutus näkyy lähes kaikissa nykyisissä lohivaapuissa.
Vaapun siirtyminen uudelle valmistajalle

Jarmo Rapalan LGH Uistin Oy (nyk. Suomen Uistin Oy) osti oikeudet JAN-vaappuihin vuonna 2008. Tavoitteena oli JAN-vaappujen saatavuuden parantaminen ja tuotannon jatkuminen. JAN-vaappujen valmistus siirrettiin LGH:n toimitiloihin Vääksyyn, jossa Toni Halme jatkaa niiden valmistusta. Niemivaara siirtyi myös Vääksyyn, jossa hänen työnkuvansa on opetus-, tuotekehitys- ja laadunvalvontatehtävät. Vuonna 2010 tuotannossa oli kaksi eri mallia, 6,5 cm ja 7 cm, ja yhden vaapun myyntihinta oli 25 euroa.
Aiheesta muualla

JAN suomenuistin.fi. Suomen Uistin Oy.
Legendaarinen JAN-vaappu (kirjan markkinointisivut) mamac.fi. Tmi Mamac. Arkistoitu 31.12.2014. Viitattu 31.12.2014.
Jukarainen, Ilkka: Jan-vaappu. Metsästys ja kalastus, 2009, 97. vsk, nro 4.  Helsinki:  Yhtyneet Kuvalehdet Oy. ISSN 0026-1629
Sepponen, Mikko: Jan on lohen vaappu. Metsästys ja kalastus, 1997, 85. vsk, nro 8, s. 48–49.  Helsinki:  Yhtyneet Kuvalehdet Oy. ISSN 0026-1629
Helsingin maantiede

Tämä artikkeli käsittelee Helsingin maantiedettä.
Helsingin aluejako suurpiireihin, peruspiireihin ja osa-alueisiin vuonna 2011.
Helsingin aluejako kaupunginosiin.
Vuonna 1946 toteutettiin suuri alueliitos, ja Helsingin alue kasvoi lähes kahdeksankertaiseksi.
Lounais-Sipoon liitoksen jälkeen Helsingin pinta-ala oli 2022-01-01 1. tammikuuta 2022 maanmittauslaitoksen mittausten mukaan 715,48 km², josta 214,19 km² on maata, 0,89 km² sisävesialueita ja loput 500,40 km² merivesialueita.
Kaupungin maa-alueista on metsää 37,2 km², puistoja 9,9 km² ja maisemapeltoja tai niittyjä noin 8 km². Puistoalueita on yhteensä 6 020 hehtaaria. Puistot vaihtelevat klassisista muotopuistoista ydinkeskustasta alkavaan 10 km² laajuiseen Keskuspuistoon. Helsingin kaupunki omistaa lisäksi viheralueita muiden kuntien alueella 6 889 ha, muun muassa Sipoossa.
Helsingin nimikkokasvi on vaahtera ja nimikkoeläin orava.
Helsingin maa-alueen maantieteellinen keskipiste on Viikissä. Vuoden 2009 alueliitosten jälkeen maanmittauslaitos on laskenut maa-alueen keskipisteen sijaitsevan aivan Viikin opetus- ja tutkimustilan läheisyydessä. Koko kaupungin alueen keskipiste on merellä jossain Isosaaren lähistöllä.
Seutu ja seutukunta

Helsingin seutu on Helsinkiä ympyröivä metropolialue. Siihen kuuluvat Helsingin lisäksi Espoo, Vantaa, Kauniainen, Hyvinkää, Järvenpää, Kerava, Kirkkonummi, Nurmijärvi, Sipoo, Tuusula ja Vihti. Metropolialueen ydintä kutsutaan pääkaupunkiseuduksi, johon kuuluvat Helsinki, Espoo, Vantaa, ja Kauniainen. Helsingin seutua laajempi alue on Helsingin seutukunta, johon kuuluvat Helsingin seudun lisäksi myös Karkkila, Lohja ja Siuntio  ja joka on yksi Suomen seutukunnista.
Rannikot ja vesialueet

Helsingin kantakaupunki sijaitsee niemellä. Niemi sijaitsee kahden mereltä sisämaahan työntyvän lahden välissä: länsipuolella on Seurasaarenselkä, itäpuolella Kruunuvuorenselkä ja sen jatkeena Vanhankaupunginlahti.
Seurasaarenselän yhdistää mereen noin puoli kilometriä leveä Lauttasaarensalmi kantakaupungin ja Lauttasaaren välissä. Sen läheisyydessä on Länsisatama ja sen alueella pienemmät lahdet Hietalahti ja Ruoholahti. Kantakaupungin luoteispuolella on Munkkiniemi, josta johtaa saariketju Lauttasaareen. Saarten väliset kapeat salmet yhdistävät Seurasaarenselän lännempänä sijaitsevaan Laajalahteen, jonka poikki kulkee Helsingin ja Espoon raja. Keskellä Seurasaarenselkää sijaitsee Seurasaari.
Kantakaupungin itäpuolella sijaitsevan Kruunuvuorenselän yhdistää avomereen joukko salmia, joiden välisillä saarilla on Suomenlinna. Kruunuvuorenselän lahtia ovat Eteläsatama ja Pohjoissatama, joiden välissä on Katajanokka. Pohjoissatamasta työntyy länteen salmi, joka johtaa Töölönlahteen. Salmen yli johtavat Hakaniemensilta ja Pitkäsilta sekä varsinaisen Töölönlahden suulla sijaitseva rautatiepenger.
Kruunuvuorenselän jatkeena pohjoisessa on Vanhankaupunginlahti, johon Vantaanjoki laskee. Välissä on joukko saaria, joista suurimmat ovat Kulosaari, Mustikkamaa ja Korkeasaari. Näiden itäpuolella on Herttoniemi ja sen edustalla suuret saaret Laajasalo ja Santahamina, jotka rajoittavat Kruunuvuorenselkää itäpuolelta. Laajasalon itäpuolellakin on suuria saaria kuten Vartiosaari, Villinki ja Karhusaari.
Kaupungin itäisimmässä osassa on laaja Vuosaaren niemimaa, jota rajoittavat Vartiokylänlahti ja Porvarinlahti.
Kaikkiaan Helsingissä on 317 saarta, joista kaksi tuli Sipoon liitoksen myötä ja rantaviivaa 122,5 kilometriä, josta liitosalueen osuus on 24,5 kilometriä. Runsaiden täyttöalueiden vuoksi rantaviiva on varsinkin kantakaupungissa muuttunut voimakkaasti viimeisen parinsadan vuoden aikana.
Vielä 1800-luvun alussa nykyisen kanta­kaupungin pohjois­osissa oli kolme pienehköä järveä, Töölönjärvi nykyisen Pasilan rata­pihan paikkeilla, Huopalahden järvi sen pohjoispuolella sekä Sörnäisten järvi. Ne kaikki on kuitenkin myöhemmin kuivatettu, ja nykyään Helsingissä ei ole enää yhtään järveksi luokiteltavaa vesialuetta.
Vantaanjokeen laskee Helsingin ja Vantaan rajalla Keravanjoki, jota pitkin kaupunkien raja kulkee useita kilometrejä.
Korkeimmat kohdat

Korkeimmalla Helsingissä asutaan Jakomäenkalliolla, jonka korkeus on 59,5 metriä meren pinnasta. Jakomäenkalliolla on kerrostaloja. Helsingin korkein maastokohta on Malminkartanonhuippu eli Malminkartanon täyttömäki, joka tehtiin rakentamisen ylijäämämassoista vuosina 1976–1996. Se nousee merenpinnasta 90 m:n korkeuteen. Huipulla on Hanna Vainion suunnittelema ympäristötaideteos ”Tuulet ja suunnat”. Helsingin korkein luonnollinen kukkula puolestaan sijaitsee Kivikon ulkoilupuiston pohjoisosassa, Porvoonväylän eteläpuolella, luontopolun varrella. Kukkulan korkeus on 62 m merenpinnasta.
Ilmasto

Helsingissä vallitsee merellisen ja mantereisen ilmaston välimuoto: talvet ovat suomalaisittain melko lauhoja ja kesät lämpimiä, joskin hellepäiviä on vähemmän kuin Etelä-Suomen sisämaassa. Merituuli viilentää kaupungin ilmaa keväisin, syksyllä vaikutus on päinvastainen; esimerkiksi vertailukaudella 1981-2010 terminen talvi alkoi Helsingin Kaisaniemen mittausasemalla Ilmatieteen Laitoksen mukaan vasta 7. joulukuuta. Helsingin pakkasennätys mitattiin Kaisaniemessä tammikuussa 1987, jolloin lämpötila laski −34,3 °C asteeseen. Lämpöennätys on vastaavasti Ilmalassa mitattu +33,6 °C heinäkuussa 1943. Sadepäiviä (sademäärä väh. 0,1 mm) on keskimäärin 182 kappaletta vuodessa. Aurinkotuntien määrä on suurin Helsingin rannikolla ja laskee sisämaahan mentäessä. Kaudella 1981–2010 lähin mittauspaikka oli Helsinki-Vantaan lentoasema, jossa havaittiin 1 780 aurinkotuntia. Luku on korkeampi kuin sisä-Suomen mittausasemilla, mutta alempi kuin Suomenlahden saaristossa. Auringon kulma kesäpäivänseisauksessa on korkeimmillaan 53,3° ja talvipäivänseisauksessa 6,5°.
Luonnonsuojelualueet

Helsingissä on 60 luonnonsuojelualuetta, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 954,8 hehtaaria. Yhteenlasketusta pinta-alasta vesialueiden osuus on 481,9 hehtaaria ja maa-alan 472,9 hehtaaria. Lisäksi kaupunki omistaa seitsemän luonnonsuojelualuetta Espoossa, Sipoossa, Hangossa ja Inkoossa. Suurin luonnonsuojelualue on Viikin-Vanhankaupunginlahden alue, pinta-alaltaan 306 hehtaaria. Ensimmäinen kaupungin luonnonsuojelualue, Lauttasaaren Tiiraluoto, perustettiin vuonna 1948.
Kaupunginosat ja piirit

| Aluejakojen vertailu> Kaupunginosajako | Aluejakojen vertailu> Piirijako |
| --- | --- |
59 kaupunginosaa: 8 suurpiiriä
59 kaupunginosaa: 33 peruspiiriä
148 osa-aluetta
404 pienaluetta
Asemakaavan mukaan Helsinki jakaantuu 59 kaupunginosaan, joista osa jaetaan vielä edelleen osa-alueisiin. Sen lisäksi lähinnä Helsingin kaupungin hallinnon tarpeita varten on luotu piirijako. Piirijaon yksikköinä ovat suurpiirit, peruspiirit ja osa-alueet. Osa-aluetasolla molemmat jaotukset ovat yhtäpitävät, mutta peruspiireistä vain osa on samoja kuin kaupunginosat. Näiden jakojen erona on myös, että piirijaolla muodostetaan kaupunginosia suurempia toiminnallisia alueita eli suurpiirejä, joita on kahdeksan.
Helsingin kantakaupunki oli alkuaan alue, joka kuului kaupunkiin ennen 1. tammikuuta 1946 tapahtunutta suurta alueliitosta eli kaupunginosia 1–27. Nykyisin se tarkoittaa tarkemmin määrittelemätöntä Helsingin ydinaluetta, esikaupunkien ja lähiöiden vastakohtana.
Usein kuultavat nimitykset liikekeskusta ja ydinkeskusta alkoivat yleistyä 1960-luvulla. Niillä tarkoitetaan yleensä Kluuvia sekä Kampin itä- ja pohjoisosia.
Kaupunginosat ja piirit > Kaupunginosat osa-alueineen suurpiireittäin

Helsinki kuvattuna Sentinel-2-satelliitista.
Helsingin kahdeksan suurpiiriä
Gingins

| Gingins |
| --- | --- |
 vaakuna
 Gingins
 Koordinaatit: 46°24′39″N, 6°10′42″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Nyon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  12,58 km²
Väkiluku (5.6.2024):  1 266
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gingins on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Nyonin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 1 266 asukasta.
Salpalinja

Salpalinja Moskovan rauhan rajojen kartalla
Salpalinja (myös Salpa-asema), viralliselta nimeltään Suomen Salpa, oli talvisodan jälkeen vuosina 1940–1941 ja 1944 Suomen itärajan läheisyyteen Virolahdelta Savukoskelle rakennettu puolustuslinja. Kauimpana rajasta, jopa yli 100 kilometrin päässä, linja on Pohjois-Karjalassa. Salpalinja suunniteltiin Päämajan linnoitustoimistossa kenraali Rudolf Waldenin aloitteesta ja toimeksiannosta.
Luumäen linjan osa Suomen Salvasta

Alkuperäinen suunnitelma oli Luumäki–Suomenlahti-väli, joka onkin linjan vahvimmin linnoitettu osa. Salpalinjasta käytetäänkin joskus myös nimitystä ”Luumäen linja”. Rakentaminen aloitettiin ylipäällikkö marsalkka Mannerheimin käskystä. Salpalinjan pituus oli 1 200 kilometriä ja se koostui sadoista linnoitteista.
Rakentaminen

Salpalinja on yhä Suomen suurin rakennustyömaa. Sitä oli tekemässä enimmillään 35 000 miestä keväällä 1941, ja heitä muonittamassa oli 2 000 lottaa. Paikoittain Salpalinja oli kuitenkin kevyesti varustettu verrattuna aikakauden muihin suuriin puolustuslinjoihin, kuten Maginot- tai Siegfried-linjaan.
Salpalinjan rakentamistyö pääsi käyntiin huhtikussa 1940 Virolahdella. Ensimmäinen rakentajoukko tuli Ruotsista, jossa ammattiyhdistysliike Landsorganisationen i Sverige (LO) organisoi 900 miestä linnoitustöihin. He työskentelivät Ravijoen ja Säkäjärven välisellä alueella.