stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Julius Schaub

Benito Mussolini, Adolf Hitler ja Julius Schaub vuonna 1938
Julius Schaub (20. elokuuta 1898 München – 27. joulukuuta 1967 München) oli saksalainen SS-Obergruppenführer sekä Adolf Hitlerin ylin adjutantti ja avustaja vuosina 1940–1945.
Julius Schaub liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen 81. jäsenenä lokakuussa 1920 ja hän osallistui oluttupavallankaappaukseen marraskuussa 1923. Schaubista tuli SA-johtajan Wilhelm Brücknerin henkilökohtainen avustaja ja kun vuonna 1930 Hitlerin avustajaksi nimetty Brückner erotettiin tehtävästään lokakuussa 1940, Schaubista tuli tämän seuraaja.
22. huhtikuuta 1945 Hitler määräsi Schaubin lähtemään Führerbunkerista Berliinistä Hitlerin kotiin Obersalzbergiin tuhoamaan kaikki Hitlerin henkilökohtaiset paperit. Schaub noudatti Hitlerin määräystä. Yhdysvaltain asevoimat pidätti Schaubin sodan loppupuolella lähellä Berchtesgadenia ja hän joutui työleirille vuoteen 1949 asti. Schaubin osuutta sotarikoksiin tutkittiin, mutta hän ei kuitenkaan koskaan joutunut oikeuteen ja hänet vapautettiin lopulta. Vapautumisensa jälkeen hänellä oli apteekki Münchenissä, jossa hän kuoli vuonna 1967.
Kirjallisuutta

Schaub Julius & Rose Olaf: Julius Schaub - In Hitlers Schatten; Erinnerungen und Aufzeichnungen des persönlichen Adjutanten und Vertrauten 1925-1945.  Stegen/Ammersee : Druffel und Vowinckel, 2005.  ISBN 978-3-8061-1164-4  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Julius Schaub Reichstagsabgeordneten-tietokannassa[vanhentunut linkki]
Julius Schaub Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Odienné

| Odienné |
| --- | --- |
 Mandinkojen tanssiryhmä.
 Odienné
 Koordinaatit: 9°30′25″N, 7°33′47″W 
Valtio:   Norsunluurannikko
Piirikunta:  Denguélé
Alue:  Kabadougou
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2014):  42 400
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Odienné on kaupunki Norsunluurannikon luoteisosassa noin 900 kilometriä Abidjanista. Se on Denguélén piirikunnan ja Kabadougoun alueen hallinnollinen keskus. Odiennén kunnassa on 42 400 asukasta (vuonna 2014).
Odienné on yksi Norsunluurannikon harvoista siirtomaa-aikaa edeltävistä kaupungeista. Mandinkat perustivat sen senufojen alueelle 1700-luvulla. Heidän mukanaan seudulle levisi islaminusko. Vakaba Touré perusti 1800-luvulla Kabadougoun valtakunnan. Odiénne oli sen keskuksena tärkeä kullan ja kolapähkinöiden kauppapaikka. Myöhemmin kaupunki kuului Samori Tourén mandinkavaltakuntaan. Ranskalaiset ottivat sen haltuunsa vuonna 1898.
Nykyään Odienné on tavanomainenselvennä maatalousalueen keskus. Sen nähtävyyksiin kuuluvat suuri moskeija ja Vakaba Tourén hautapaikka. Samatigliassa 40 kilometrin päässä Odiennésta sijaitsee 1600-luvun savitiilimoskeija ja lähistöllä on retkeilyyn soveltuva Dinguélé-vuori. Odiennéssa on lentokenttä ja sen kautta kulkee Norsunluurannikon ja Guinean välistä rajaliikennettä.
Christoph Scheiner

Christoph Scheiner
Pantographice, 1631
Christoph Scheiner (25. heinäkuuta 1573 – 18. kesäkuuta 1650) oli saksalainen tähtitieteilijä ja jesuiitta.
Vuonna 1611 Scheiner havaitsi yhtenä ensimmäisistä auringonpilkkuja, vaikkakin hän luuli niiden olevan Auringon kiertolaisia. Häntä avusti Johann Baptist Cysat. Kirjansa Rosa Ursina julkaistiin 1630. Tällöin hän jo oli samaa mieltä Galileo Galilein kanssa siitä, että auringonpilkut ovat Auringon pinnalla tai sen kaasukehässä.
Maunderin minimistä johtuen auringonpilkkujen esiintyminen väheni merkittävästi useiksi vuosikymmeniksi, jolloin Scheinerin kirja pysyi aiheen standardilähteenä pitkän aikaa.
Scheiner vastusti heliosentristä kuvaa kuolemaansa saakka.
Scheiner ja Galilei kiistelivät siitä kumpi havaitsi ensimmäisenä auringonpilkut. Tämä riita saattoi olla tekijänä Galilein kiistassa Katolisen kirkon kanssa.
Scheiner-kraatteri kuussa on nimetty hänen mukaansa.
Kirjallisuutta

Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin.  Helsinki:  Ursa, 2014.  ISBN 978-952-5329-26-1
Aiheesta muualla

The Galileo Project: Christoph Scheiner (1573–1650) (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Jürgen Oelke

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1964 | nelonen |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Luzern 1962 | nelonen |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kööpenhamina 1963 | nelonen |  |
|  Hopeaa | Praha 1961 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Amsterdam 1964 | nelonen |  |
Jürgen Oelke (s. 25. marraskuuta 1940 Berliini) on saksalainen soutaja ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa perämiehellisen nelosen perämiehenä Tokion kesäolympialaisissa 1964. Hopealle sijoittunut Italia hävisi Saksalle 2,4 sekuntia. Oelke voitti samassa lajissa maailmanmestaruuden vuonna 1962 ja Euroopan-mestaruuden vuonna 1963 sekä saavutti EM-hopeaa vuonna 1964. Ensimmäisen arvokisamitalinsa, EM-hopeaa, hän saavutti kahdeksikossa vuonna 1961. Hän edusti Berliner SC -seuraa.
Ôbon kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  São Tomén ja Príncipen saarilla. São Tomé ja Príncipe
Pinta-ala:  n. 300 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Luonnonpuisto 
Perustettu:  1993
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ôbon kansallispuisto (port. Parque Natural Ôbo) on kansallispuisto Guineanlahdella Afrikan länsirannikon edustalla sijaitsevassa São Tomé ja Príncipen saarivaltiossa. Kansallispuisto käsittää noin 30 prosentin alan valtion pinta-alasta, ja se sijaitsee kummallakin pääsaarella, São Tomélla ja Príncipellä. Ôbon kansallispuistosta 235 neliökilometriä sijaitsee São Tomélla ja loput 65 km² Príncipellä, mikä on miltei puolet saaren pinta-alasta. Kansallispuistossa on erilaisia biotooppeja, kuten savannia, alanko- ja vuoristometsiä sekä mangrovea. Valtion korkein kohta, São Tomén saarella sijaitseva, Pico de São Tomé (2 024 m) sijaitsee puiston alueella.
Kansallispuiston alue kuuluu 1 036 km²:n laajuiseen ekoalueeseen, joka käsittää São Tomén ja Príncipen saarten lisäksi lounaassa sijaitsevan pienen Päiväntasaajan Guinealle kuuluvan Annobónin saaren. Ekoalueella on runsaasti kotoperäisiä eliölajeja. Aluetta on kotoperäisten lajien suuren määrän vuoksi verrattu esimerkiksi Galápagossaariin. Kansallispuistossa elää kymmeniä lintulajeja, joista osa on kotoperäisiä. Saarilta on tavattu noin 140 lintulajia 40 eri heimosta.
Kansallispuistossa järjestetään matkailijoille esimerkiksi ammattilaisten opastamia paikallisten eliöiden, kuten lintujen, sekä kasvien havainnointiretkiä. Yksi retkien aloituspaikka on São Tomén saaren Bom Sucessossa 1 115 metrin korkeudessa merenpinnasta sijaitsee kasvitieteellinen puutarha, jossa kasvaa yli 400 erilaista saarille kotoperäistä kasvilajia. Puutarhassa on esimerkiksi yli sata saarilla kasvavaa kämmekkälajia. Bom Sucesson kasvitieteellisessä puutarhassa on myös yli tuhat kasvinäytettä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansallispuiston kotisivut (englanniksi) (portugaliksi) (ranskaksi)
Gaius Octavius

Mahdollisesti Gaius Octaviuksen patsas.
Gaius Octavius Thurinus (100 eaa.–59 eaa.) oli roomalainen poliitikko ja keisari Augustuksen isä.
Octavius kuului varakkaaseen Velitraestä kotoisin olevaan ritarisäätyyn kuuluvaan sukuun. Octavius oli sukunsa ensimmäinen, joka saavutti senaattorin arvon, hän oli siis novus homo. Octaviuksen ensimmäinen vaimo oli eräs Ancharia, josta ei tiedetä kovin paljon. Pari sai kuitenkin yhden lapsen, Octavia maiorin. Luultavasi Ancharia kuoli synnytyksen yhteydessä.
Octavius meni tämän jälkeen naimisiin Julius Caesarin siskontyttären Atia Balba Caesonian kanssa. Pari sai kaksi lasta, tyttären Octavia minorin ja pojan Gaius Octaviuksen, eli tulevan keisari Augustuksen. Yhteyksiensä ansiosta Octavius eteni urallaan ja saavutti kvestorin viran luultavasti vuonna 70 eaa. Tämän jälkeen hänet nimitettiin Makedonian propreetoriksi. Ennen tätä senaatti lähetti hänet kukistamaan orjakapinan Thuriissa. Samat orjat olivat aikaisemmin ottaneet osaa Spartacuksen ja Catilinan kapinoihin. Voittonsa kunniaksi Octavius sai lisänimen Thurinus.
Vuonna 59 eaa. oli paluumatkalla Roomaan, jossa hän aikoi asettua ehdolle konsuliksi. Octavius kuoli kuitenkin yllättäen ennen kuin pääsi perille.
Lähde

Anthony Everitt: The First Emperor – Caesar Augustus and the Triumph of Rome.  John Murray, 2006.  ISBN 978-0-7195-5495-7
Ōdachi

Ōdachi
Ōdachi (jap. 大太刀; "iso miekka"), jota kutsutaan myös nimellä nodachi (jap. 野太刀; "kenttämiekka"), on japanilainen kahdella kädellä käytettäväksi tarkoitettu miekka, jonka pituus oli usein yli 130 cm. Ensimmäiset ōdachit ilmestyivät käyttöön Kamakura-kaudella n. 1300-luvulla.
Miekan takominen oli vaikeampaa kuin tachin, katanaa edeltäneen aseen. Ōdachia käytettiin kahdella kädellä, ja sillä aseistautuneet sotilaat saivat usein tehtäväkseen murtaa vihollisen rivistöt. Käytön osalta aseen voi rinnastaa 1400- ja 1500-lukujen saksalais-sveitsiläiseen kahdenkädenmiekkaan, Doppelhänderiin. Ōdachi oli kuitenkin paljon muutakin kuin pelkkä ase. Se oli myös miekkasepän taidonnäyte, seremoniallinen valtasymboli ja, vuoden 1617 miekan pituuden määritelleen lain jälkeen, uhrilahja šintotemppeleille.
Käyttö ja kantaminen

Ōdachi oli kahden käden ase. Sen pituus oli etu keihäsmiehiä vastaan taisteltaessa, mutta haittasi soturin liikkeitä. Lisäksi asetta ei voinut kantaa vyöllä. Tämän vuoksi asetta kannettiin joko selässä, mistä se oli hidas vetää esiin, tai sitten soturi yksinkertaisesti kantoi sitä olallaan kuten keihästä tai naginataa. Ōdachin aika oli ohi 1600-luvun alussa, jolloin miekkojen pituutta säätelevä laki määräsi ylipitkät miekat katkaistaviksi ja muutettaviksi lyhyemmiksi aseiksi.
Elokuvassa Seitsemän samuraita Kikuchiyō (Toshirō Mifune) käyttää ōdachia.
Schilthorn

Schilthorn
Schilthornin huippu länsiharjanteen suunnalta nähtynä elokuussa 2012.
| --- | --- |
Sijainti:  Lauterbrunnen, Bern,  Sveitsi
Vuoristo:  Bernin Alpit
Korkeus merenpinnasta:  2 970 m
Prominenssi:  358 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Schilthorn on 2 970 metriä korkea vuori Bernin Alpeilla, Bernin kantonissa, Sveitsissä. Sen huippu sijaitsee Bernin Alppien päävuorijonolta pohjoiseen, Sefinenfurgge-solan pohjoispuolella.
Huipulla on ravintola, Piz Gloria, jonne on kabiinihissiyhteys 2 677 metristä, Birgistä. Sieltä kabiinihissilinjat jatkuvat edelleen alemmas Mürrenin kylään, Gimmelwaldiin ja lähelle Stechelbergiä, laakson pohjalle, Schwarzmönchin juurelle. Vuoren ympärillä on myös useita eritasoisia vaelluspolkuja ulkoilijoita varten.
Roter Herdin kautta noustessa huipulle johtava vaellusreitti kulkee melko kapeaa harjannetta pitkin.
Pilvien takaa paljastuva huippu Poganggenin ja Roter Herdin väliseltä rinteeltä nähtynä elokuussa 2012.
Vaellusreitit

Yksinkertaisimmin huipulle voi vaeltaa nousemalla köysiratahissillä ensin 1 638 metrin korkeudella olevaan Mürrenin kylään, josta on olemassa vaihtoehtoisia reittejä kohti Schilthornia. Mürrenin ja Schilthornin välinen korkeusero on 1 332 metriä.
Kaakonpuoleinen reitti: Reitti kulkee ensin alppihiihtoon tarkoitettua Inferno-rataa myöten ja nousee loppumatkan ylös vuoren kaakkoisharjannetta. Reitin loppunousulle on asetettu kiinteitä käsikaiteita. Matkasta saa hieman lyhyemmän menemällä funikulaarilla ensin Almendhubeliin, 1 912 metriin.
Etelänpuoleinen reitti: Vuoren eteläpuolelta kulkeva reitti on huomattavasti jyrkempi. Patikoimisen lisäksi reitin yläosa sisältää myös jonkin verran kiipeilyä. Reitti johtaa ensin 2 039 metrin korkeudella olevaan Poganggeniin kulkien Sefinenfurgge-solan polkua pitkin. Poganggenissa sijaitsee majoitusta ja ruokaa tarjoava Rotstockhütte. Pian Rotstockhütten jälkeen polku haarautuu kohti 2 683 metrin korkeudella olevaa Roter Herdiä. Reitin loppumatka Roter Herdistä Schilthornin huipulle kulkee rosoista länsiharjannetta pitkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schilthorn Wikimedia Commonsissa
Odeion (Ilion)

| Odeion |
| --- | --- |
 Ilionin odeionin rauniot.
Sijainti:  Ilionin ja Troijan arkeologinen alue, Tevfikiye, Çanakkale, Turkki
Koordinaatit:  39°57′24″N, 26°14′19″E
Rakennustyyppi:  odeion
Valmistumisvuosi:  n. 27 eaa. – 14 jaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Troijan arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ilionin odeion oli antiikin aikainen odeion Ilionin kaupungissa Vähässä-Aasiassa. Sen rauniot ovat osa muinaisen Troijan arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Odeionin katsomoa.
Odeion sijaitsi Ilionin ja Troijan kaupunkikukkulan eteläosassa noin 70 metriä länteen Buleuterionista. Se rakennettiin Troija IX -vaiheessa eli kaupungin roomalaisella kaudella keisari Augustuksen aikana. Sitä kunnostettiin Hadrianuksen ja Caracallan aikana. Rakennus toimi musiikkiteatterina.
Rakennuksessa oli tyypillinen puoliympyrän muotoinen katsomo, josta on säilynyt kahdeksan penkkiriviä, jotka neljä pystysuuntaista porraskäytävää jakavat lohkoihin. Ylimmän penkkirivin keskellä on marmoripenkki, joka oli varattu keisarille. Odeionin skene- eli näyttämörakennuksessa oli luonnollista kokoa suurempi Hadrianuksen patsas, joka on nykyisin Troijan museossa. Odeionin yläosa on rakennettu pronssikautisen Troija VI:n muurien päälle.
Rakennuksen rauniot löysi Wilhelm Dörpfeld vuonna 1893.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Odeion Wikimedia Commonsissa
Mikio Oda

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Mikio Oda |  Mikio Oda |  Mikio Oda |  |
Maa:   Japani
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | kolmiloikka |  |
Mikio Oda (jap. 織田 幹雄, Oda Mikio, 30. maaliskuuta 1905 Hiroshima – 2. joulukuuta 1998) oli japanilainen yleisurheilija. Hän on kaikkien aikojen ensimmäinen aasialainen yksilölajien olympiavoittaja ja Japanin ensimmäinen olympiavoittaja kaikki lajit mukaan lukien.
Odan päälaji oli kolmiloikka, jossa hän voitti olympiakultaa Amsterdamin kisoissa 1928 tuloksella 15,21 m. Hän hyppäsi myös opiskellessaan Yhdysvalloissa Wasedan yliopistossa lokakuussa 1931 Tokiossa uuden lajin maailmanennätyksen 15,58 m. Hän osallistui olympialaisiin kolme kertaa vuosina 1924–1932 ja kilpaili niissä myös pituus- ja korkeushypyssä. Kolmiloikassa hän sijoittui Pariisin olympialaisissa 1924 kuudenneksi ja Los Angelesin olympialaisissa 1932 sijalle 12..
Tokion kisoissa 1964 olympialippu nostettiin tarkalleen 15,21 metrin korkeuteen. Tällä kunnioitettiin Odan voittoa 36 vuotta aiemmin. Vuonna 2000 hänet äänestettiin vuosisadan parhaaksi aasialaiseksi miesurheilijaksi.
Aiheesta muualla

Oda KOK:n sivuilla (englanniksi)
Miesten kolmiloikan olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Japani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Odessa (järjestö)

ODESSA (sak.  Organisation der ehemaligen SS-Angehörigen eli Entisten SS-jäsenten järjestö) on salaseura, joka perustettiin toisen maailmansodan loppupuolella tarkoituksena pelastaa korkea-arvoisia tai varakkaita Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen kannattajia uhkaavalta vankeudelta.
Frederick Forsyth kirjoitti 1972 aiheeseen liittyvän romaanin Odessan miehet, josta sovitettiin samanniminen elokuva Odessan miehet vuonna 1974. Myös kirjailija Ira Levin käsittelee Odessaa kirjassan Mengelen pojat vuodelta 1976, josta on tehty myös elokuva nimeltä Brasilian pojat.
Kirjallisuutta

Levin, Ira: Mengelen pojat.  (Alkuteos: The boys from Brazil)  Suomentanut Paavo Lehtonen. Jyväskylä:  Gummerus, 1976.  ISBN 951-20-1295-2
Parland, Mark: Odessa.  Helsinki:  Mark Parland kirja, 2002.  ISBN 951-97382-3-1
Oboro (1930)

| Oboro / 朧 |
| --- | --- |
 Oboro

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Sasebon laivastoarsenaali
Kölinlasku:  29. marraskuuta 1929
Laskettu vesille:  8. marraskuuta 1930
Palveluskäyttöön:  31. lokakuuta 1931
Loppuvaihe:  upotettu 16. lokakuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 778 t
Pituus:  118,41 m (kokonaispituus) 115,3 m (vesiraja)
Leveys:  10,36 m
Syväys:  3,2 m
Koneteho:  50 000 shp
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  197
Aseistus
Aseistus:  6 x 127 mm/50 type 3 -tykkiä kaksiputkisena Malli B -asennuksena 2 x 13 mm type 93 -ilmatorjuntakonekivääriä 9 x 61 cm torpedoputkea 18 x miinaa
Oboro (jap. 朧) oli keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Sasebon laivastontelakalta, missä köli laskettiin 29. marraskuuta 1929. Alus laskettiin vesille 8. marraskuuta 1930 ja otettiin palvelukseen 31. lokakuuta 1931.
Palvelus

Alus upotettiin 16. lokakuuta 1942.
Willgodt Odhner

Willgodt Odhner
Vuosina 1955–1967 valmistettu Odhner 200 Tukholman Tekniska museetissä.
Willgodt Theophil Odhner (10. elokuuta 1845 Dalby, Värmlannin lääni – 2. syyskuuta 1905 Pietari) oli ruotsalainen insinööri ja tehtailija. Hänet tunnetaan aritmometriksi tai leikillisesti snurraksi (ruots. snurra = hyrrä, rulla) kutsutun varhaisen laskukoneen, mekaanisen nelilaskimen keksijänä.
Odhner jätti insinööriopintonsa Kuninkaallisessa teknillisessä korkeakoulussa kesken ja muutti 23-vuotiaana Venäjän Pietariin parempia ansiomahdollisuuksia etsimään. Siellä hän pääsi töihin Alfred Nobelin isonveljen Ludvig Nobelin konepajayritykseen, mutta alkoi vapaa-aikanaan kehitellä omia ideoitaan. Vuonna 1871 hän sai korjattavakseen ranskalaisen Charles Xavier Thomas’n monimutkaisen laskukoneen ja alkoi miettiä, miten siitä saisi yksinkertaisemman käyttää ja pienemmän kooltaan. Hän sai ensimmäisen prototyyppinsä kokoon vuonna 1874 ja sitä seuraavalle versiolle patentin 1878 Saksassa ja seuraavana vuonna Ruotsissa. Aivan samoihin aikoihin keksittiin kaksi muuta tulevan toimistoelämän keskeistä välinettä, lankapuhelin ja kirjoituskone, ja kaikki kolme olivat käytössä 1900-luvun loppupuolelle saakka.
Odhner kehitteli kannettavaa ”Arithmometeriään” vielä toistakymmentä vuotta ennen kuin se otettiin tuotantoon vuonna 1890 ja perustettiin yritys Original-Odhner AB. Valmistuslisenssejä annettiin muillekin, ja patenttisuojan päätyttyä 1907 valmistajia tuli yhä lisää. Laite oli kooltaan vain 18×13×13 senttimetriä. Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen vuonna 1905 kuolleen Odhnerin työn jatkajat siirsivät valmistuksen Pietarista Ruotsiin, jossa Original-Odhner fuusioitui vuonna 1942 Åtvidabergin kanssa ja muodostui Facit AB.
Aiheesta muualla

Willgodt Odhner Tekniska museetin sivustolla (ruotsiksi)
professori Timo Leipälän laaja artikkeli Odhnerista, osa 1 ja osa 2 (englanniksi)
Original-Odhner-laskimen käyttöä YouTubessa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Odin (nimi)

| Odin |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  4. huhtikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Oden 
Nimen alkuperä:  pohjoismaisesta jumalaistarustosta lainattu nimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Odin on pohjoismainen miehen etunimi. Se on kansallisromanttisella aikakaudella käyttöön otettu etunimi, joka on omaksuttu skandinaavisesta mytologiasta. Ylijumala Odin oli skandinaavisten kansojen palvoma Valhallan hallitsija, runoilijoiden ja sotureiden suojelija sekä sodan, kuoleman, myrskyn ja viisauden jumala. Nimen pohjana saattaa olla muinaisskandinaavinen adjektiivi óðr, jonka merkitys on ’raivoisa’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Odin on vuoden 2019 loppuun mennessä ollut Suomessa virallisena nimenä 215 henkilöllä. Etunimitilaston tietojen perusteella Odin-nimisiä lapsia on syntynyt eniten 2010-luvulla.
Odinin nimipäivä on suomenruotsalaisessa kalenterissa 4. huhtikuuta. Suomalaisessa kalenterissa on samana päivänä muinaissuomalaisen ukkosjumalan nimi Ukko.
Tunnettuja Odineja

Odin Finell (1896–1960), suomalainen poliisi ja helluntailainen lähetystyöntekijä
Odin Koskinen (1904–1985), suomalainen keilaaja
Savon Suunta

| Savon Suunta |
| --- | --- |
 Savon Suunnan ihailemia ”uuden yhteiskuntajärjestyksen esitaistelijoita” olivat Adolf Hitler ja Benito Mussolini.
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Kansan Sanan Oy, Oy Savon Suunta, Yhtyneet Lehdet Oy
Levikki:  yhteispainos enintään 10 000
Perustettu:  1934
Lakkautettu:  1939
Päätoimittaja:  Eelis Pekonen, Arne Somersalo
Sitoutuneisuus:  Isänmaallinen Kansanliike
Kotikunta:  Kuopio
Ilmestymistiheys:  1–6 kertaa viikossa
Savon Suunta oli Kuopiossa vuosina 1934–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti. Sen kantava voima oli päätoimittaja Arne Somersalo. Hänen aloitteestaan Savon Suunnan rinnalla julkaistiin Natsi-Saksasta lainatun kopfblatt-periaatteen mukaisesti useita IKL:n maakuntalehtiä.
Savon Suunnan yhtiöt ja lehtiperhe

IKL:n päälehden Ajan Suunnan kustannusyhtiö Kansan Sanan Oy ryhtyi julkaisemaan Savon Suuntaa puolueen paikallisjärjestön aloitteesta. Syksyllä 1935 sen julkaisuyhtiöksi perustettiin paikallisin voimin Oy Savon Suunta, joka vuonna 1937 muutettiin Yhtyneet Lehdet Oy:ksi. Vuonna 1937 hankittiin myös oma kirjapaino, jota varten perustettiin erillinen yhtiö nimeltä Yhtyneiden Lehtien Kirjapaino Oy. Oy Savon Suunnan alkupääoman merkitsivät IKL:ää lähellä olleen Pieksämäki-lehden julkaisuyhtiö, metsänhoitaja Osmo Karikoski ja lehtori Hannes Kinnunen. Kirjapainoyhtiön osakkeenomistajina oli etupäässä yksityishenkilöitä, joista valtaosan muodostivat johtajat ja akateemiset. Lehtiyhtiön johtokunnan puheenjohtajina toimivat IKL:n piirijohtajat J. B. Rauramo (1935–1937) ja Hannes Kinnunen (1937–1939), joka oli myös kirjapainoyhtiön johtokunnan puheenjohtaja. Lehtiyhtiön taloudenhoidosta vastasivat ensin Eero Pitkänen ja hänen jälkeensä Aarne Hiltunen. Vuonna 1937 taloudenhoitajaksi tuli E. O. J. Wirilander, jonka haltuun joutui vuoden 1939 osakepääoman korotuksessa kaksi kolmasosaa kirjapainon osakekannasta. Samalla kirjapainoyhtiöstä tuli lehtiyhtiön pääomistaja.
Lehden päätoimittajana oli ensin IKL:n piirijohtaja Eelis Pekonen. Vuonna 1935 sen palstoilla alkoi vaikuttaa Arne Somersalo, josta tuli päätoimittaja vuoden 1936 alussa. Somersalo toi mukanaan Natsi-Saksassa näkemänsä kopfblatt-menetelmän, jonka mukaan samaa lehteä toimitettiin erinimisinä rinnakkaispainoksina paikallisuutisilla täydennettynä. Kokoomuslaisten lehtien lopetettua IKL:n näkemysten myötäilemisen puolue tarvitsi maakuntalehtiä, joiden julkaisemista varten Kuopio oli liikenteellisesti edullinen keskuspaikka. Vuonna 1936 kolmasosa IKL:n lehdistä oli Oy Savon Suunnan kustantamia ja Somersalon Kuopiossa toimittamia.
Kerran viikossa järjestölehtenä ilmestynyt Savon Suunta muutettiin kaksipäiväiseksi vuoden 1935 alussa. Vuoden 1936 alussa siitä tuli kolmipäiväinen ja samalla ryhdyttiin julkaisemaan myös Mikkeli-nimistä lehteä. Saman vuoden maaliskuussa niiden rinnalle tuli Keski-Suomen Suunta ja Savonlinna sekä loppuvuodesta Kainuun Suunta ja Pohjois-Karjala. Yhtiön seitsemänneksi lehdeksi perustettiin syksyllä 1938 Lahtea ja Heinolaa varten Itä-Hämäläinen. Vuoden 1939 eduskuntavaalien aikana alettiin vielä julkaista Suomen Suuntaa ja Oulun seutua varten tarkoitettua Pohjolan Suuntaa. Lokakuun alusta 1939 Savonlinna ja Suomen Suunta päätettiin lakkauttaa ja muut lehdet Pohjois-Karjalaa lukuun ottamatta muutettiin kuudesti viikossa ilmestyviksi.