stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urheiluvuosi 1950
Pyöräily

Italian ympäriajon voitti kaikkien aikojen ensimmäisenä sveitsiläisenä Hugo Koblet.
Ranskan ympäriajon voitti kaikkien aikojen ensimmäisenä sveitsiläisenä Ferdinand Kübler.
Taitoluistelu

Maailmanmestaruuskilpailuissa mestaruuden voittivat yhdysvaltalainen Richard Button kolmannen peräkkäisen kerran, tšekkoslovakialainen Alena Vrzáňová toisen peräkkäisen kerran, pariluistelussa Yhdysvaltain Karol Kennedy / Michael Kennedy sekä ensimmäisen kerran ohjelmaan kuuluneessa jäätanssissa Yhdysvaltain Lois Warin / Michael McGrean.
Tennis

Australian avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti australialainen Frank Sedgman toisen kerran peräkkäin ja naisten yhdysvaltalainen Louise Brough.
Ranskan avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Budge Patty ja naisten saman maan Doris Hart.
Wimbledonin miesten kaksinpelin mestaruuden voitti Budge Patty ja naisten Louise Brough kolmannen kerran peräkkäin.
Yhdysvaltain avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Arthur Larsen ja naisten yhdysvaltalainen Margaret duPont kolmannen kerran peräkkäin.
Davis Cupin voitti Australia.
Yleisurheilu

Euroopan-mestaruuskilpailut 23.–27.8. Brysselissä, Belgiassa. Mitalitilaston kärkimaat olivat kahdeksan kultaa voittanut Iso-Britannia ja kuusi kultaa voittanut Neuvostoliitto, jotka molemmat keräsivät 17 mitalia. Kaikkiaan mitaleille pääsi 15 maata. Alankomaalainen pikajuoksija Fanny Blankers-Koen voitti kolme henkilökohtaista kultamitalia sekä viestissä hopeaa. Ison-Britannian 43-vuotias Jack Holden voitti kultaa maratonilla. Nuorin kultamitalisti oli 4 × 100 metrin viestijuoksussa Ison-Britannian joukkueen ankkurina juossut June Foulds, joka kaksi päivää ennen viestiä ennätti pronssille 100 metrin juoksussa 16 vuoden, kahden kuukauden ja 12 päivän ikäisenä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 1950 Wikimedia Commonsissa
Savukeidas

Savukeidas Kustannus oli vuosina 2001–2018 toiminut turkulainen kustantamo, jonka painopiste oli runoudessa, esseistiikassa ja klassikkokäännöksissä. Kustantamo julkaisi noin 30 kirjaa vuodessa sekä neljä kertaa vuodessa ilmestynyttä kulttuurilehti Kerberosta.
Muun muassa Antti Nylén, Jenni Haukio, Jukka Mallinen, Katariina Vuorinen ja Tapani Kinnunen olivat Savukeitaan kirjailijoita. Timo Hännikäinen kirjoitti aiemmin kustantamolle ennen oman Kiuas-kustantamonsa perustamista. Savukeidas julkaisi muiden lisäksi myös suomennoksia Thomas De Quinceyn, Oscar Wilden, Mark Twainin, Daniil Harmsin ja Theodore ”Unabomber” Kaczynskin teoksista.
Kustantamo palkittiin ennakkoluulottomasta, rohkeasta ja laadukkaasta kustannustoiminnasta Nuori Voima -palkinnolla vuonna 2006.
Savukeitaan perustajat ja kustantajat ovat Ville Hytönen ja Erno Selänne.
Tammikuussa 2018 Hytönen ilmoitti Savukeitaan lopettavan toimintansa. Facebook-päivityksessään Hytönen kertoi kustantamon kaikkien julkaisujen yhtä lukuun ottamatta olleen tappiollisia.
Kustantamia teoksia

Pitkänen S. ja V.-J. Sutinen: Moldova.  Turku:  Savukeidas Kustannus, 2010.  ISBN 978-952-5500-76-9  Kirjan kuvaus kustantajan sivulla (viitattu 18.10.2014). (Arkistoitu – Internet Archive)
Urheiluvuosi 1966

Urheiluvuosi 1966 käsittelee vuoden 1966 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Alppihiihto

Maailmanmestaruuskilpailuissa Ranskan Marielle Goitschel voitti kolme kultamitalia ja hänen maanmiehensä Jean-Claude Killy kaksi. Naisten syöksylaskun voitti alun perin Erika Schinegger mutta hänet todettiin sittemmin mieheksi ja hän luovutti kultamitalinsa Goitschelille.
Ampumahiihto

Maailmanmestaruuskilpailuissa Norjan Jon Istad voitti henkilökohtaisen 20 kilometrin kilpailun ja Norja viestin.
Autourheilu

Formula 1 -sarjan maailmanmestaruuden voitti australialainen Jack Brabham, jolle mestaruus oli kolmas.
Jalkapallo

Maailmanmestaruuskilpailut Englannissa. Maailmanmestaruuden vei isäntämaa Englanti, joka voitti Lontoossa 30.7. pelatussa loppuottelussa Länsi-Saksan jatkoajalla maalein 4–2. Geoff Hurst teki loppuottelussa hattutempun mutta hänen toinen maalinsa (3–2) on jäänyt kiistelyn aiheeksi, sillä ylärimasta maahan ponnahtanut pallo ei ilmeisesti käynyt maalissa vaikka maali hyväksyttiinkin rajatuomarin ratkaistessa asian. Portugali voitti pronssiottelussa Neuvostoliiton 2–1. Portugalin Eusébio voitti kisojen maalikuninkuuden yhdeksällä maalilla.
Jääkiekko

Maailmanmestaruuskilpailut Ljubljanassa, Jugoslaviassa. Mestaruuden voitti Neuvostoliitto, hopeaa sai Tšekkoslovakia ja pronssille sijoittui Kanada.
Lentopallo

Miesten maailmanmestaruuskilpailut 30.8.–11.9. Tšekkoslovakiassa. Kisoihin osallistui 22 joukkuetta. Maailmanmestaruuden voitti isäntämaa Tšekkoslovakia, hopealle sijoittui Romania ja pronssia sai Neuvostoliitto.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Maailmanmestaruuskilpailuissa Norja oli menestynein maa viidellä kultamitalilla. Norjan Gjermund Eggen voitti maastohiihdossa kolme kultaa, joista kaksi henkilökohtaisilla matkoilla. Norjan Bjørn Wirkola voitti molemmat mäkihyppykilpailut. Suomen ainoan kultamitalin voitti 30 kilometrin hiihdossa Eero Mäntyranta.
Pyöräily

Italian ympäriajon voitti isäntämaan Gianni Motta.
Ranskan ympäriajon voitti isäntämaan Lucien Aimar.
Tennis

Australian avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti neljännen peräkkäisen ja kaikkiaan viidennen kerran järjestäjämaan Roy Emerson ja naisten kaksinpelin mestaruuden seitsemännen peräkkäisen kerran saman maan Margaret Smith.
Ranskan avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti australialainen Tony Roche ja naisten britti Ann Jones.
Wimbledonin miesten kaksinpelin mestaruuden voitti espanjalainen Manuel Santana ja naisten yhdysvaltalainen Billie Jean King.
Yhdysvaltain avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti australialainen Fred Stolle ja naisten uransa neljännen kerran brasilialainen Maria Bueno.
Davis Cupin voitti Australia ja Federation Cupin Yhdysvallat.
Yleisurheilu

Euroopan-mestaruuskilpailut 30.8.–4.9. Budapestissa, Unkarissa. Mitalitilaston kärkimaat olivat kahdeksan kultaa ja yhteensä 17 mitalia voittanut Itä-Saksa, seitsemän kultaa ja 15 mitalia voittanut Puola sekä kuusi kultaa ja 20 mitalia voittanut Neuvostoliitto. Kaikkiaan mitaleille pääsi 14 maata. Puolalainen Irena Kirszenstein voitti kultaa 200 metrin juoksussa, pituushypyssä ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa sekä saavutti hopeaa 100 metrin juoksussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 1966 Wikimedia Commonsissa
Say (Niger)

| Say |
| --- | --- |
 Say
 Koordinaatit: 13°6′1″N, 2°21′57″E 
Valtio:  Niger
Alue:  Tillabérin alue
Departementti:  Sayn departementti
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Väkiluku (2017):  70 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Say on kaupunki, kunta ja Sayn departementin hallinnollinen keskus Tillabérin alueella Nigerissä. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 60 kilometriä maan pääkaupungista Niameysta kaakkoon. Kunnassa on 70 200 asukasta (vuonna 2017, arvio).
Suufiopettaja Mamane Diobon vuonna 1825 perustama Say oli 1800-luvulla tärkeä fulbejen poliittinen ja uskonnollinen keskus. Ranskalaiset miehittivät sen vuonna 1897. Kaupunki on sittemmin menettänyt merkitystään, mutta vuonna 1957 sinne avattiin Nigerin ensimmäinen madrasa ja vuonna 1986 islamilainen yliopisto.
Sayhin on päällystetty maantieyhteys Niameysta. Siellä pidetään matkailijoiden suosimat värikkäät perjantaimarkkinat. Lähistöllä sijaitsee W-kansallispuisto ja rautamalmiesiintymiä.
Savo

| Historiallinen maakunta Suomessa Savo |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
nykymaakunnat alueella:  Pohjois-Savo ja Etelä-Savo
Savo (ruots. Savolax) on Suomen historiallinen maakunta Itä-Suomessa Karjalan ja Hämeen välissä. Savoa on kahden nykymaakunnan alueella eli Etelä-Savossa (lounaisin osa historiallista Hämettä ja Karjalaa) ja Pohjois-Savossa (läntisin osa Hämettä ja itäisin Karjalaa). Lisäksi aiemmin Etelä-Savoon kuulunut Heinävesi siirtyi osaksi Pohjois-Karjalan maakuntaa vuoden 2021 alussa.
Savossa ovat hallitsevina savolaismurteet, joiden puhumisalue käsittää myös Pohjois-Karjalan, Kainuun, pääosan Keski-Suomesta, Koillismaan, Päijät-Hämeen koillisosan sekä Etelä-Pohjanmaan Järviseudun.
Historia

Savossa oli kiinteää asutusta jo rautakauden lopulla. Suur-Savo alkoi muotoutua noin 1400-luvulla, jolloin ensimmäinen Savon ja Lappeen vastainen raja vahvistettiin maaoikeuden tuomiolla. Keskiajalla savolaiset joutuivat useaan otteeseen puolustamaan maitaan. Lännessä vastassa olivat hämäläiset, itäraja taas oli samalla valtakunnan raja vuoden 1323 Pähkinäsaaren rauhan määrittelemän rajalinjan mukaisesti. 1500-luvulla rajat Hämettä ja Karjalaa vastaan kiinnitettiin niin, että kolmen maakunnan rajat kohtasivat Mäntyharjulla, Tarhaveden ja Juolasveden välisessä salmessa sijaitsevassa Naulasaaressa. Sinne hakattiin kallioon rajamerkiksi kolmikärki, josta Hämeen vastainen raja lähti pohjoiseen ja Karjalan vastainen itään (Karjalan toisen rajan lähtiessä etelään).
Savon hallinnollinen keskus oli Olavinlinnassa. Linnan rakentaminen aloitettiin vuonna 1475 turvaamaan itärajaa. Vuodesta 1548 Savonmaa oli jaettu kuuteen hallintopitäjään. Suur-Savoon kuuluivat Pellosniemen, Visulahden ja Juvan hallintopitäjät. Pohjoisempaan Pien-Savoon eli Vähä-Savoon kuuluivat Säämingin, Rantasalmen ja Tavinsalmen (myöhemmin Kuopion) hallintopitäjät. Pienempinä hallinnollisina yksikköinä toimivat neljänneskunnat. Kirkollisesti Savo jakautui tähän aikaan neljään kirkkopitäjään: Mikkeliin, Juvaan, Sääminkiin ja Tavinsalmeen.
Historiallisen Savon itärajaksi muotoutui Täyssinän rauhan raja maakunnan alueen yltäessä nykyisestä Kainuusta Etelä-Karjalaan.
Kirjallisuutta

Savon historia I–VII (8 nidettä) 1947–2013. Savon säätiö.
Räsänen, Riitta (toim.): Savo ja sen kansa (SKS, 2008)
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Savo Wikisitaateissa
Savon historia (Savon maakuntahistoriat digitoituina) Edita, Etelä-Savon maakuntaliitto, Pohjois-Savon liitto.
| n k Suomen historialliset maakunnat |
| --- | --- |
 Ahvenanmaa  Häme  Karjala  Lappi  Pohjanmaa  Satakunta  Savo  Uusimaa  Varsinais-Suomi 
Kartta Pohjois-Savon ja Etelä-Savon nykymaakunnista. Punaisella Savon historiallisen maakunnan raja, katkoviivalla sen jako Suur- ja Vähä-Savoon.
Savonlinnan vanha rautatieasema

Savonlinnan rautatieasema (lyh. Sl, ratakm 481+772) oli rautatieliikennepaikka Suomen rataverkoon kuuluvalla rataosalla Huutokoski-Parikkala. Savonlinnan rautatieasema oli tärkein väliasema Parikkalan ja Pieksämäen välisellä poikkiradalla. Asemarakennus sijaitsee Savonlinnan kaupungin keskustasta lähes kilometrin luoteeseen.
Savonlinnan asemarakennus on rakennettu vuonna 1907. Piirustukset laati rautatiehallituksen arkkitehti Bruno Granholm. Aseman ulkoasuun on sittemmin tehty muutoksia. Museovirasto on määritellyt Savonlinnan vanhan rautatieaseman yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Siihen liittyvä Asemapuisto on kaupunkikuvallisesti merkittävä.
Savonlinnan rautatieasemalta oli henkilöliikennettä Parikkalaan. Pieksämäen suuntaan henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1988. Tavaraliikenne loppui vuonna 2002, jolloin toiminnot siirrettiin Pääskylahden asemalle.
Lipunmyynti ja asiakaspalvelu Savonlinnan rautatieasemalla lopetettiin maaliskuun lopussa 2007. Asemalla oli kahvila 1930-luvulta vuoteen 1988.
Liikenne Savonlinnan vanhalle asemalle lopetettiin 11.12.2011, ja liikennepaikka poistui käytöstä seuraavana päivänä Savonlinnan rinnakkaisväylän rakennustöiden myötä. Pääskylahteen avattiin uusi henkilöliikenteen pysähdyspaikka, ja sinne siirtyivät myös Savonlinnan ratapihatoiminnot. Savonlinnan vanha ratapiha on purettu ja asemarakennus on jäänyt sivuun uudesta ratalinjasta.
Lähempänä Savonlinnan keskustaa sijaitsee Kauppatorin seisake, joka rakennettiin uudelleen vuonna 2012 ja nimettiin samalla Savonlinnaksi. Seisake toimii nykyisin Parikkalasta tulevien taajamajunien pääteasemana.
Aiheesta muualla

Savonlinnan vanha rautatieasema (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Savonlinnan vanha rautatieasema (Q18091623)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema, ratapiha, asemarakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Savonlinna
katuosoite: Asemantie
koordinaatit: 61°52′30″N 28°52′25″E﻿ / ﻿61.87491°N 28.8735°E﻿ / 61.87491; 28.8735
Savvatianó

| Viiniköynnös (Vitis vinifera ’Savvatianó’) |
| --- | --- |
 Savvatianó-köynnöksen lehti.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Rosopsida
Lahko::  Vitales
Heimo::  Viiniköynnöskasvit Vitaceae
Suku::  Viiniköynnökset Vitis
Laji::  Viiniköynnös vinifera
Lajike::  ’Savvatianó’
Kolmiosainen nimi
 Vitis vinifera ’Savvatianó’ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Savvatianó (kreik. Σαββατιανό, ”Lauantainen”; myös Savatianó) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä vaalea viinirypälelajike.
Savvatianóa kasvatetaan erityisesti Attikassa sekä muualla Keski-Kreikassa sekä muun muassa Peloponnesoksella, Makedoniassa ja Egeanmeren saarilla.
Savvatianó-viljelmä Ranskassa.
Savvatianó-rypäleet ovat vaaleankeltaisia tai lähes valkoisia. Lajiketta käytetään erityisesti retsínan valmistukseen sekä kuiviin valkoviineihin. Savvatianóa sekoitetaan erityisesti Rodítiksen ja Asýrtikon kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Savvatianó Wikimedia Commonsissa
Sastamalan kirkko

| Sastamalan Pyhän Marian kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko tien suunnasta (2014).
Sijainti:  Karkku, Sastamala
Koordinaatit:  61°22′54.5″N, 023°00′04.6″E
Seurakunta:  Sastamalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1495–1505
Materiaali:  harmaakivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sastamalan keskiaikainen kivikirkko alttarilta päin.
Kellotapuli on sijoitettu Rautaveden rannalle, jotta se kuuluisi järven yli. Kuva on vuodelta 2014, jolloin lautavuorausta uusittiin.
Sastamalan Pyhän Marian kirkko on Sastamalan Karkussa sijaitseva 1400-luvun lopulla rakennettu harmaakivikirkko, jolla on suuri kansallinen perinnearvo. Se pyhitettiin keskiaikaiseen tapaanselvennä Neitsyt Marialle. Paanukattoisen kivikirkon pohjoissivuun liittyy sakaristo. Runkohuoneen länsipäädyn ikkuna-aukot ovat alkuperäiset, muu aukotus on joko muurattu umpeen tai avattu myöhemmin. Tynnyriholvatussa kirkkosalissa on harvinainen maalattia. Kirkossa ei järjestetä enää säännöllisiä jumalanpalveluksia, mutta se toimii kesäisin Suomen tiekirkkona ja siellä järjestetään satunnaisesti kaste- ja vihkitilaisuuksia. Sastamala Gregoriana on kirkossa jokavuotinen musiikkitapahtuma.
Kirkko sijaitsee Rautaveden rannalla noin kahdeksan kilometrin päässä Sastamalan keskustasta Vammalasta ja noin kahden kilometrin päässä seututie 249:ltä, jolta on opastus kirkolle. Sastamalan kirkko sijaitsee valtakunnallisesti arvokkaalla Rautaveden kulttuurimaisema-alueella, ja se sisältyy Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen ympäristöjen inventointiin.
Historia

Sastamalan kirkon syntyhistorioita on ollut yhtä monta kuin kertojiakin. Viimeisetkään tutkimukset eivät vieläkään ole avanneet kirkon varhaisvaiheita aukottomasti, mutta joitakin aiempia väitteitä on voitu kumota. Seurakunta on suomalaisittain vanha, sillä varhaisin asiakirjamerkintä seurakunnasta on vuodelta 1328, ja verotusjärjestelmästä voi päätellä sen syntyneen joskus 1200-luvun lopulla. Sastamala mainitaan 1200-luvun Pyhän Henrikin legendassa, joka kertoo 1150-luvun tapahtumista.
Suurimmillaan Sastamala käsitti koko Pohjois-Satakunnan ja Karkussa sijaitsi alueen keskus. Eräiden perimätietojen mukaan Sastamalan kirkossa on käyty mm. Vesilahdesta, Pirkkalasta, Lempäälästä, Kangasalta, Parkanosta ja Merikarvialta, jopa Keuruulta, Kauhajoelta, Seinäjoelta ja Kuortaneelta. Kaukaisimpien asukkaiden kirkossakäynnit olivat kuitenkin harvinaisia. Kun alueille muodostui itsenäisiä seurakuntia, käynnit Sastamalan kirkossa vähenivät.
Historia > Sastamalan seurakunnan aiemmat kirkot

Karkun ensimmäinen kirkko on rakennettu, kuten monesti muuallakin Satakunnassa, vanhan hiidenmäen kohdalle järven vastarannalle. Sastamalan tapauksessa se rakennettiin Karkunkylään. Tiedetään, että paavi Gregorius IX antoi kirjeessään 31.1.1229 piispa Tuomaalle oikeudet ottaa kirkon haltuun pakanuuden aikaiset uhrilehdot ja kulttipaikat. Mikäli osa kylän väestä oli vastustanut hiidenmäen eli Vihtiälänsaaren kirkollista käyttöä, oli Tuomaalla nyt ajatukselleen arvovaltaista taustatukea. Myöhemmin, kun asiat oli pitäjässä selvitetty, rakennettiin uusi puukirkko hiidenmäelle eli Vihtiälänsaaren lähistölle. Ei kuitenkaan tiedetä, onko paikka sama kuin nykyisen kirkon paikka.
Arkeologiset kaivaukset vahvistavat sen ajatuksen, että kirkon paikalle oli haudattu jo rautakaudella. Kaivauksista selvisi myös, että hautauksia olisi tehty myös myöhemmin, sillä paikalta on löydetty entisten hautojen jäänteitä, ennen vuotta 1250 lyöty raha sekä joitakin koruja samalta ajalta. Kaivauksilla havaittu kivijalka kivikirkon ulkopuolella herätti ajatuksen, että puukirkolla olisi ollut kivisakasti. Tälle on ehdotettu ajoitukseksi jopa 1200-lukua, mutta tutkimukset eivät vahvista tätä. Kivikirkon seinästä, kyseisen sakastin kohdalta, löytyi muuria tukenut katkaistu hirsi, joka ajoitettiin 1400-luvulle. Sakastia on voitu käyttää aikaisintaan viimeisen puukirkon yhteydessä. Sellaisen kirkon olemassaoloon viittaa muut kivikirkon ajoitetut hirret.
Historia > Kirkon rakentaminen

Sastamalan kirkko on rakennettu Huittisten mestarin johdolla vuosina 1497–1505. Perimätiedon mukaan kirkon rakensivat munkit, joiden luostarirakennukset sijaitsivat samalla mäellä. Munkkiveljet kuuluivat todennäköisesti Dominikaaniveljeskuntaan, joka tuli tänne Ruotsista. He toivat muuraustaidon tullessaan ja vastasivat sekä suunnittelusta että toteutuksesta.
Kaivauksilla havaittu neliön muotoinen kivijalka liittynee perimätietona tunnettuun Luukkaan kappeliin, joka oli sisämitoiltaan 7 x 7 metriä ja jonka seinien paksuus oli 1,4 metriä. Kirkon seinästä voi päätellä, että Luukkaan kappeli rakennettiin ensin, ja kirkko sitten. Kappelin eteläseinää käytettiin hyväksi, kun kirkon pohjoisseinää muurattiin. Kirkon seinästä löydettiin hirrenpätkä, joka oli jäänyt sinne kappelin purkamisen yhteydessä 1700-luvulla. Hirsi oli veistetty männystä, joka kaadettiin syksyllä 1496 tai keväällä 1497. Tämä tieto saattaa kertoa Luukkaan kappelin todellisen iän. Sastamalan kirkon muita puuhirsiä ajoittamalla on todettu siinä käytetyn kahden aikaisemman kirkon puutavaraa. Seurakunnalla on voinut olla käytössään aikajärjestyksessä kolmaskin puukirkko, ennen kivikirkon rakentamista. Kaivauksilla havaittiin kirkon sisältä myös toisen rakennuksen kivijalka, joka oli yhteydessä pohjoispuolella olevaan Luukkaan kappeliin. Tämä on voinut olla kyseinen kolmas kirkko tai luostarirakennus.
Kirkko rakennettiin alun perin korkeaksi ja jyrkkäkattoiseksi. Molemmat päädyt ovat olleet kiviseinää, joka on tukenut kattoa. Ainakin pohjoisella kiviseinällä oli ollut suuri valkoinen risti. Myöhemmissä vaiheissa kirkon rakenteita on muutettu suuresti johtuen sen heikoista perustuksista. Luukkaan kappelin itäpuolelle on 1400-luvulla rakennettu holvikaarinen sakasti.
Kirkon rakenteissa on piirteitä, joista voi päätellä suunnitelmien olleen suuremmat kuin lopullisen toteutuksen. Seinissä on holvia varten valmistetut kaarevat tuet, mutta holvikaaria ei ole koskaan rakennettu. Kattorakenteet ovat jääneet kirkkoväelle näkyviin. Kirkon pääsali oli aiottu jakaa kahtia tehdä kolmella peräkkäisellä pilarilla, jossa kummassakin laivassa olisi ollut neljä ristiholvia. Kirkon ulkokatto on ilmeisesti ollut ensimmäiset vuosisadat tuohinen riuku-malkakatto. Selityksenä kirkon keskeneräisyydelle on tarjottu reformaation eli uskonpuhdistuksen heikentämää seurakunnan taloutta.
Historia > Kirkon aktiivikäyttö

Kirkon aktiivivuosista tiedetään vähän. Asiakirjatietojen mukaan kirkko tuhoutui vuonna 1568 tulipalossa, josta saatiin pelastettua kirkon irtaimistoa. Seurakunnan arkistoista on löytynyt 23.3.1694 päivätty pöytäkirja, jossa mainitaan kirkon asehuone sen ainoan kerran.
Luukkaan kappeli purettiin todennäköisesti vuonna 1703; siitä on maassa jäljellä kiviperustukset. Vuonna 1777 vailla laipoita olleeseen kirkkoon rakensi Anders Högerman puisen tynnyriholvin. Nyt katto ilmeisesti maalattiin, mikä vaikutti suuresti sisätilojen ilmeeseen. Kymmenen vuotta myöhemmin kirkon perustuksien heikkous alkoi vaivata, koska vuonna 1787 rakennettiin seinätuet kirkon eteläisiin nurkkiin estämään seiniä kallistumasta enempää. Pienellä kumpareella kirkon itäpuolella on vuonna 1792 rakennettu puinen kellotapuli, johon saatiin piirustukset Tukholman yli-intendentinvirastosta.
Noin 70 vuotta myöhemmin Karkun rovasti A. J. Gummerus oli pelännyt kirkon romahtamista. Seinät olivat taipuneet kaareviksi ja niissä oli suuria halkeamia. Siksi kirkkoa korjattiin vuosina 1866–1867. Katto purettiin, kallistunut länsipääty kaadettiin maahan ja itäpäätyä purettiin noin 14 metriä. Länsipääty rakennettiin uudestaan kahdesta vierekkäisestä hirsiseinästä, jotka tuettiin toisiinsa poikkiparruin. Tämän päädyn ja toisen pään kivipäädyn varaan rakennettiin lopuksi matalampi katto. Länsipäädyn hirsimateriaali koostuu lähes kokonaan kivikirkkoa edeltäneen, 1440-luvun lopussa rakennetun puukirkon hirsistä. Hirsistä erottaa vieläkin maalauksia, joita seinissä oli ollut. Jos tieto pitää paikkansa, voi vain ihmetellä, missä hirret olivat tällä välillä olleet käytössä.
Kirkon säännöllinen käyttö päättyi 1913, minkä jälkeen se oli vuosikymmenien ajan lähes autiona. Tapulissa olleet kolme kelloa siirrettiin Karkun uuteen kirkkoon sen valmistuttua.
Historia > Entisöintiä

1920-luvulla Karkun ja Tyrvään seudun kotiseutuharrastajat kaavailivat kirkosta museota, mutta hanke kariutui kirkkohallituksen kielteiseen lausuntoon.
Pirkanmaan Maakuntaliitto toimeenpani vuonna 1959 kirkon palauttamisen entiseen asuunsa. Katto nostettiin entiseen korkeaharjaiseen muotoonsa ja sen rakenteita vahvistettiin. Työt hoiti diplomi-insinööri Paavo Simula samalla, kun arkeologi Reijo Palmroth tutki alueen perusteellisesti. Tutkimuksien jälkeen kirkon maalattiaa laskettiin alkuperäiseen tasoonsa, mistä aiheutui myöhemmin kosteusvahinkoja puulattialle, joka rakennettiin ilmeisesti myös tässä vaiheessa.
Vuonna 1966 laitettiin katolle paanut, ja 1970-luvun lopulla entisöitiin tapuli. Kirkonmaapohjan kosteudesta johtuen lattiaan tarttui lattiasieni, joka levisi koko kirkkoon. Puulattia purettiin vuonna 1977 ja tilalle tehtiin taas maalattia.