stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Betsileot
Perhe, suku ja yhteiskunta

Aikaisemmin johtavat ja vauraat betsileomiehet olivat usein moniavoisia. Yhteiselämä aloitetaan nuorena ja naimisiin mennään usein vasta lapsen synnyttyä. Perhe asuu yleensä miehen kylässä. Avioerot ovat sallittuja, mutta harvinaisia.
Ydinperheet muodostavat 40–45 % kotitalouksista. Suurperheet ovat yleisiä varsinkin vauraissa kylissä. Naiset ja miehet ovat suhteellisen tasa-arvoisia. Sukulaisuus on sekä patrilineaarista että ambilineaarista. Sama henkilö kuuluu useisiin esi-isien mukaan määräytyviin sukuryhmiin.
Betsioleot jakautuvat kolmeen yhteiskuntaluokkaan: hallitsijoiden ja aatelisten jälkeläisiin, aatelittomiin ja entisiin orjiin. Aatelisten ja aatelittomien välinen taloudellinen ero on nykyään vähäinen, mutta orjien jälkeläisten asema on syrjitty. Sukulaisuussuhteilla on suuri merkitys. Maaseudulla valtaa käyttävät mies- ja naispuoliset kylänvanhimmat.
Uskonto ja taide

Nykyään suurin osa betsileoista on katolisia tai protestantteja. Perinteiseen uskontoon kuuluu jumalolentojen, esi-isien ja luonnonhenkien kunnioittaminen sekä maasta välittyvä persoonaton voima hasina. Juhlamenot keskittyvät esi-isien hautakammioiden ympärille.
Perinteinen taidemuoto on vaatteina ja hautajaispeitteinä käytettyjen värikkäiden silkkikankaiden kutominen. Merinat rakentavat betsileojen hautakammiot ja soittavat myös näiden hautajaisissa ja muissa seremonioissa. Aikaisemmin harjoitetusta tatuoinnista on luovuttu, mutta naiset koristautuvat yhä monimutkaisilla kampauksilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Countries and Their Cultures: Betsileo (englanniksi)
Betsileoja 1900-luvun alun postikortissa.
Betsileokylä.
Betsileojen hautakammio.
Apollo 14

Kuumoduuli Antarekseen vievät jäljet.
Apollo 14 oli kahdeksas miehitetty avaruuslento Apollo-ohjelmassa ja kolmas, joka laskeutui Kuuhun. Lennolla laskeuduttiin Fra Mauron alueelle, jonne dramaattisen Apollo 13:n suunniteltiin laskeutuvan. Lento onnistui monista ongelmista huolimatta.
Lennon kulku

Kun alus lähti Maan kiertoradalta kohti Kuuta, sen piti kääntyä ympäri ja telakoitua kolmannen vaiheen nokassa olevaan kuumoduuliin. Telakointia yritettiin viisi kertaa ennen kuin se onnistui.
Virtapiiriongelma häiritsi laskeutumista ja olisi keskeyttänyt lennon, jos se olisi ilmaantunut laskeutumismoottorin käytön jälkeen. Kyse oli hätätilanteeseen tarkoitetusta keskeytystoiminnasta, jossa laskeutumisosa irrotettiin ennen aikojaan, ja nousuosan moottori käynnistyisi. Astronautit ohjelmoivat kuumoduulin tietokoneen uudelleen maasta tulleiden ohjeiden mukaan. Tämä uudelleenohjelmointi esti vahingossa laskeutumistutkaa saamasta kaikua Kuun pinnasta. Astronautit kiersivät tutkan käsiohjauksella osoittamaan kohti Kuun pintaa. Komentaja Alan Shepard laskeutui tämän jälkeen käsiohjauksella lähemmäs aiottua kohdetta kuin koskaan Apollo-lennoilla. Laskeutuminen jäi vain 180 metriä liian lyhyeksi. Kuussa Shepard löi kaksi golfpalloa, jotka lensivät ehkä 130-370 metriä. Tämä on laskettu jälkikäteen, astronautit eivät käyneet golfpalloja hakemassa. Astronautit räjäyttelivät pieniä panoksia, joista syntyi järistysaaltoja. Järistysaaltoja mitattiin seismometreilla, ja niinpä järistysaaltojen heijastumisista saatiin jonkin verran tietoa Kuun rakenteesta. Kuun pinnalla käytettiin ensi kertaa pyörää, eräänlaisia kottikärryjä.
Astronauttien oli määrä ottaa näytteitä kivisestä Cone-kraatterista. He kävelivät vahingossa sen ohi. Kuun pinnalla on vaikeaa arvioida etäisyyksiä ja maaston muotoja. Koska astronautit liikkuivat niin hitaasti, he eivät ehtineet ottaa näytteitä sieltä ennen kuin lennonjohto määräsi astronautit palaamaan takaisin. Myöhemmillä lennoilla astronautit kykenivät suunnistamaan Kuussa kuuautoissa olevien laitteiden avulla.
Lennon laukaisu oli 31. tammikuuta 1971 kello 21.03.02 UTC Kennedy Space Centeristä. Lento laskeutui Kuuhun Fra Mauron ylängölle 5. helmikuuta 1971 kello 9.18.11 UTC ja viipyi siellä 33 tuntia, 30 minuuttia ja 29 sekuntia. Paluu Maahan tapahtui 9. helmikuuta 1971 kello 21.05.00 UTC. Lennon kokonaiskesto oli 9 päivää, 1 minuutti ja 58 sekuntia.
Komentomoduulin nimi oli Kitty Hawk ja kuumoduulin Antares.
Miehistö

Alan Shepard, komentaja
Stuart Roosa, komentomoduulin pilotti
Edgar Mitchell, kuumoduulin pilotti
Kuukävely

EVA = extra-vehicular activity, aluksen ulkopuolinen toiminta
Kuukävely > EVA 1

EVA 1 alkoi 5. helmikuuta 1971 kello 14.42.13 UTC
Shepard – EVA 1
Astui Kuuhun: 14.54 UTC
Takaisin kuumoduuliin: 19.22 UTC
Mitchell – EVA 1
Astui Kuuhun: 14.58 UTC
Takaisin kuumoduuliin: 19.18 UTC
EVA 1 päättyi: 5. helmikuuta 1971 kello 19.30.50 UTC
Kesto: 4 tuntia, 47 minuuttia ja 50 sekuntia
Kuukävely > EVA 2

EVA 2 alkoi 6. helmikuuta 1971 kello 8.11.15 UTC
Shepard – EVA 2
Astui Kuuhun: 8.16 UTC
Takaisin kuumoduuliin: 12.38 UTC
Mitchell – EVA 2
Astui Kuuhun: 8.23 UTC
Takaisin kuumoduuliin: 12.28 UTC
EVA 2 päättyi: 6. helmikuuta kello 12.45.56 UTC
Kesto: 4 tuntia, 34 minuuttia ja 41 sekuntia
Yksityiskohtia

Apollo 14 oli viimeinen kuulento, jolla astronautit laitettiin palattuaan karanteeniin.
Shepardilla oli mukanaan Kuussa golfmaila, jolla hän löi kaksi palloa. Hän väitti ensin toisen pallon lentäneen "maileja ja maileja ja maileja". Myöhemmin hän kuitenkin arvioi pallon lentäneen 200–400 metriä.
Shepard oli kuuhun laskeutuessaan 47-vuotias ja on vanhin kuukävelijä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollo 14 Wikimedia Commonsissa
Apollo-ohjelma
| n k Kuun valloituksen aikajana |
| --- | --- |
  Neuvostoliitto   Yhdysvallat   Japani   Kiina   Eurooppa   Intia

  Neuvostoliitto   Yhdysvallat   Japani   Kiina   Eurooppa   Intia
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Yhdysvallat 
Komentomoduuli Kitty Hawk esillä Kennedyn avaruuskeskuksessa.
Astronautit laskeutuvat kuumoduulista ja pystyttävät Yhdysvaltain lipun kuun pinnalle
Hame

| --- | --- |
Minihame: Kiltti
The Evoltion of the skirt, Harry Julius, 1916
Hame on vaatekappale, joka on yhtenäinen ja kiedotaan lantion ympärille. Sen tarkoituksena on peittää ja suojata alavartaloa sekä jalkoja.
Ennen housujen yleistymistä hameet ja sen tyyppiset asusteet kuuluivat Euroopassakin miesten normaalipukeutumiseen. Myöhemmin hame on länsimaissa ollut lähinnä vain naisten käyttämä vaatekappale, lukuun ottamatta eräitä perinneasuja, kuten Skotlannissa käytettäviä kilttejä. Tosin nykyään usea yritys on erikoistunut miesten hameiden valmistukseen. Aasiassa ja Afrikassa on monia kulttuureita, joissa molemmat sukupuolet pukeutuvat hameeseen.
Hameita on vuosisatojen saatossa ollut hyvin erilaisia. Joskus niiden alla käytettiin erilaisia vanteita, alushameita tai turnyyriä, jotta hameen muoto saatiin sellaiseksi kuin haluttiin.
Erilaisia hametyyppejä ovat muiden muassa minihame, kellohame ja vekkihame.
Halslahti

Halslahti (ruots. Halslax) on kylä Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.
Halslahti sijaitsee Sauvon länsiosissa Karunan eteläreunalla, Halslahden rannalla ja Sauvo-Kemiöntien eteläpuolella. Se rajoittuu idässä Halsniemen kylään, pohjoisessa Maanilan ja Torikan kyliin sekä lännessä Raumalan ja Bröddbölen kyliin. Halslahden kylän pohjois- ja lounaisosa ovat metsäistä, kallioista ja mäkistä aluetta. Kylän pellot ja rantaniityt sijaitsevat sen eteläpuolella. Asutus sijoittuu edelleen pääosin vanhan kylätontin seuduille.
Historia

Kylässä oli jo keskiajalla rälssitila, joka oli peruutettu kruunulle vuonna 1405. Pian se kuitenkin palautui rälssiksi ja vuonna 1447 Hartikka Olofsson panttasi tilan piispalle. Vuonna 1540 kylässä oli neljä perintötilaa, yksi rälssitila sekä kahden tangon ulkoveromaa, joka jaettiin 1580-luvulla tilojen kesken. Rälssitilan omisti 1500-luvulla Stålarm-suku. Saman vuosisadan aikana kaksi muutakin tilaa muuttui rälssiksi. Jäljelle jääneet perintötilat toimivat 1580-luvulla hetken aikaa yhdistettyinä nimismiehentalona, mutta vuoden 1600 tienoilla ne autioituivat ja siirtyivät kruunulle.
Vuonna 1629 kaikki kylän neljä taloa lahjoitettiin Axel Oxenstiernalle rälssiksi. 1600-luvun aikana yksi tila hävisi ja liitettiin toisiin tiloihin. 1680-luvulla tilat peruutettiin kruunulle, jolloin kylään vakiintui kolme tilaa. Nämä tilat olivat olemassa myös isojaon aikana 1775–1776. Näistä nykyiset Keskitalo ja Ylitalo sijaitsivat jo silloin nykyisillä paikoillaan ja kolmas kantatila Alitalo sijaitsi parisataa metriä idempänä kuin nyt. Keskitalo ostettiin perintötilaksi 1761, Alitalo 1799 ja Ylitalo 1802.
1900-luvun alussa kantataloista lohkottiin muutamia tiloja. Kylätontin alueelle perustettiin vuonna 1911 Osuuskunta Aitan Halslahden sivumyymälä.
Hamala

| Hamala Хамолово, Hamolovo |
| --- | --- |
 Hamala (Homolova) ja lähikylät vuoden 1863 kartalla.
 Hamala
 Koordinaatit: 59°40′41″N, 28°4′20″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Laukaansuu
Ensimmäinen maininta:  1571
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hamala (ven. Хамолово, Hamolovo) on entinen kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Laukaansuun kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Kurkolanniemen keskellä Valkeajärven lounaispuolella
Valkeajärven rannalla sijainnut kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Šelonin viidenneksen verokirjassa vuonna 1571 ja uudelleen ruotsalaisajan alussa vuosina 1618–1623 laaditussa maakirjassa. Sen nimi esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 1589 muodoissa Hamela ja Hammela. Kylän nimitys perustunee venäläisen ristimänimen Foma itämerensuomalaiseen muotoon Hama.
Vuonna 1848 Hamalassa asui 55 inkerikkoa. He kuuluivat aluksi Haavikon ja vuodesta 1874 lähtien Joenperän ortodoksiseen seurakuntaan. Paikallinen inkeroismurre oli sekoittunut voimakkaasti naapurikylissä puhuttuun suomeen. Ennen 1860-lukua kylän asukkaat olivat valtion talonpoikia. Vuonna 1899 Hamala kuului kyläkuntana Narvusin volostiin. Väestönlaskennan mukaan sen 64 läsnäolevasta asukkaasta 58 oli ”suomalaisia”, yksi venäläinen ja viisi ”sekoittuneita”. Kylässä oli kirjoilla myös yksi romaniperhe. Luterilaisia oli vain yksi henkilö.
Neuvostoaikana Hamala kuului ensin Hakajan ja vuodesta 1924 lähtien Konnun kyläneuvostoon. Vuonna 1939 kylässä oli 101 asukasta. Ennen toista maailmansotaa sen kautta rakennettiin niemimaan pohjoisosassa sijainneeseen puna-armeijan tukikohtaan johtanut rautatie, minkä seurauksena asukkaat siirrettiin seudun muihin kyliin.
Vuonna 1958 Hamalassa oli 14 asukasta. Kylä lakkautettiin virallisesti vuonna 1971. Nykyään paikalla ei ole lainkaan asutusta. Valkeajärven rannalle johtaa Hakajan risteyksestä viivasuora mukulakivitie.
Bilibino

| Bilibino Билибино |
| --- | --- |
 Ilmakuva kaupungista
 vaakuna
 Tšukotkan sijainti Venäjän itäosissa, alla kaupungin sijainti alueella
 Bilibino
 Koordinaatit: 68.0567°N, 166.4527°E 
Valtio:  Venäjä
Autonominen piirikunta:  Tšukotka
Piiri:  Bilibino
Perustettu:  1955
Kaupungiksi:  1993
Väkiluku (2010):  5 300
Aikavyöhyke:  UTC+12 (MSK+9)
Postinumero:  689450
Suuntanumero(t):  +7 42738
 
 www.bilchao.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bilibino (ven. Били́бино) on kaupunki Tšukotkan autonomisessa piirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kolyman vesistöön kuuluvien Karalvejem ja Bolšoi Kepervejem -jokien yhtymäkohdassa 653 kilometriä Anadyristä luoteeseen. Kaupunki on Bilibinon piirin keskus.
Paikkakunta on saanut alkunsa Karalvejemin kultakaivoksen yhteyteen vuonna 1955 perustetusta asutuksesta. Se on nimetty Tšukotkan kultaesiintymät löytäneen geologi Juri Bilibinin mukaan. Vuonna 1958 Bilibino sai kaupunkimaisen taajaman statuksen, vuonna 1961 siitä tuli Bilibinon piirin hallinnollinen keskus ja vuonna 1993 kaupunki. Vuonna 1989 kaupungin väkiluku oli jo lähes 15 600. Väkiluku kuitenkin putosi liki kaksi kolmasosaa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisenä vuosikymmenenä. Vuonna 2010 Bilibinossa asui yhä 5 503 henkeä.
Bilibinosta on talvitie Kolymajoelle Zeljonyi Mysiin sekä Itä-Siperian meren rannalla sijaitsevaan Pevekin satamaan. Lentokenttä sijaitsee Kepervejemin kylässä, jonne johtaa 36 km pituinen ympärivuotinen maantie. Talous perustuu kultaa tuottavaan kaivosteollisuuteen. Lähistöllä on Bilibinon ydinvoimala, joka tuottaa lämpöä kaupungille ja noin 75 % alueen sähköstä.
Kaupungissa toimii kaksi lastentarhaa ja kaksi keskikoulua, lasten luomistyön keskus ja ammattikoulu. Kulttuurilaitoksia ovat lasten taidekoulu, vapaa-ajan ja kansantaiteen keskus, kirjastolaitos sekä kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Zolotaja Tšukotka (”Kultainen Tšukotka”).
Asukasluvun kehitys

Oheinen taulukko kuvaa Bilibinon väkiluvun kehitystä vuosina 1959–2010 suoritettujen väestönlaskentojen mukaan.
| Vuosi | Bilibinon asukasluku | Taajaman asema |
| --- | --- | --- |
| 1959  | 635 | kaupunkityyppinen taajama |
| 1970  | 10 693 | kaupunkityyppinen taajama |
| 1979  | 12 711 | kaupunkityyppinen taajama |
| 1989  | 15 558 | kaupunkityyppinen taajama |
| 2002  | 6 181 | kaupunki |
| 2010  | 5 506 | kaupunki |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bilibino Wikimedia Commonsissa
Bilibinon piirin sivusto (venäjäksi)
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Hamdallahi

| Hamdallahi Hamdallaye |
| --- | --- |
 Hamdallahi
 Koordinaatit: 14°19′52″N, 4°5′45″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Moptin alue
Piiri:  Moptin piiri
Kunta:  Sio
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hamdallahi (myös Hamdallaye) oli Macinan fulbevaltion pääkaupunki 1800-luvulla nykyisessä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen tulva-alueen itäreunalla Sion kunnassa 32 kilometriä Moptista kaakkoon. Paikan ohi kulkee Bamakon ja Sévarén välinen maantie RN6.
Ahmadu Lobbo perusti Hamdallahin johtamansa teokraattisen Diinan muslimivaltion pääkaupungiksi vuosina 1819–1821. Siitä tuli pian yksi länsiafrikkalaisen islamin keskuksista. Umar Tallin johtamat tukulorit valloittivat kaupungin vuonna 1862, minkä jälkeen se toimi jonkin aikaa Macinan maakunnan keskuksena. Myöhemmin tukulorijohtaja Tijani Tall siirsi pääkaupunkinsa Bandiagaraan ja Hamdallahi jäi autioksi.
Kaupungista on säilynyt sitä ympäröinyt 5 600 metriä pitkä savitiilinen muuri sekä Sékou Amadoun palatsin, suuren neuvoston rakennuksen ja koraanikoulujen raunioita. Sékou Amadoun hauta on vuosittainen pyhiinvaelluskohde. Vuonna 2004 paikalle rakennettiin uusi moskeija.
Bilohirsk

| Bilohirsk (Білогірськ) Белогорск, Qarasuvbazar/Къарасувбазар |
| --- | --- |
 vaakuna
 Bilohirsk
 Koordinaatit: 45.0579°N, 34.6000°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Krimin autonominen tasavalta
Piiri:  Bilohirskin piiri
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  6,7 km²
Väkiluku (2013)  ():  18 220
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bilohirsk (ukr. Білогірськ; ven. Белогорск, Belogorsk; krimintat. Qarasuvbazar/Къарасувбазар; vuoteen 1944 asti Karasubazar) on kaupunki Ukrainan eteläosassa Krimin autonomisessa tasavallassa, Krimin niemimaalla. Kaupunki sijaitsee 42 kilometriä aluekeskus Simferopolista itään. Kaupungin läpi virtaa niemimaan eteläosan Kriminvuorilta alkunsa saava Bjuk-Karasu-joki. Kaupungin eteläpuolella on jokeen rakennettu Bilohirskin tekojärvi.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 18 220 (2013). Kaupunki oli tuolloin osa yhteensä 64 166 asukkaan Bilohirskin piiriä ja tämän piirin hallinnollinen keskus. Vuonna 2001 asukkaita oli 18 790, ja tuolloin heistä 37 prosenttia oli venäläisiä, 28 prosenttia ukrainalaisia ja 24,5 prosenttia Krimin tataareja. Vuonna 1926 Karasubazarin väkiluku oli noin 7 500. Vuonna 1897 väkiluku oli noin 13 500 ja asukkaista 64 % oli Krimin tataareja, 16 % venäläisiä, 9 % Krimin juutalaisia ja 6 % armenialaisia.
Historiaa

Paikkakunnan nimi Bilohirsk on viittaa valkeaan kallioon. Seutu on ollut asuttua paleoliittisesta aikakaudesta lähtien. Ensimmäinen kirjallinen maininta Karasubazarista (tataariksi tarkoittaa mustan joen kauppapaikkaa) on 1200-luvulta karavaanille tärkeänä kauppapaikkana. 1500–1700-luvuilla Karasubazar oli Krimin kaanikunnan suurimpia kaupunkeja. Siellä oli aikakaudesta riippuen 12–23 moskeijaa. 1600-luvulla Zaporižžjan ja Donin kasakat hyökkäsivät useasti paikkakunnalle (1624, 1628, 1630 ja 1675). Venäjän ja Turkin välisen sodan (1735–1739) jälkeen venäläiset miehittivät kaupungin. Karasubazarin sopimus solmittiin kaupungissa Venäjän ja Turkin välisen sodan (1768–1774) aikana. Vuosina 1774–1783 Karasubazar oli Kaimakamlikin keskus. Vuonna 1783 kaupunki liitettiin Krimin kaanikunnan osana Venäjän keisarikuntaan. Kaupunki oli Taurian alueen väliaikainen hallintokeskus 1783–1784, sittemmin Simferopolin kihlakuntaan, myöhemmin piiriin kuuluva kaupunki. Krimin sodan aikana (1853–1856) kaupungissa toimi useita sairaaloita.
Kaupunki kuului vuodesta 1921 Krimin autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan (Krimin ASNT), joka oli osa Venäjän SFNT:aa. Toisen maailmansodan jälkeen Venäjä kyyditsi (pakkosiirsi) suuren osan seudun Krimin tataareista kauas kotiseudultaan (esimerkiksi Siperiaan). Krimin ASNT:n autonomia lakkautettiin, tilalle perustettiin Venäjän SFNT:n suoraan hallitsema Krimin alue. Vuonna 1954 Krimin niemimaa siirrettiin Ukrainan SNT:aan. Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991 alueen autonominen asema palautettiin; nyt osana itsenäistynyttä Ukrainaa. Osa Krimin tataareista ja heidän jälkeläisistään pääsi palaamaan kotiseudulleen. Vuodesta 2014 lähtien paikkakunta on ollut Venäjän miehittämä ja miehityksen vuoksi vailla kansainvälisesti yleisesti hyväksyttyä laillista hallintoa. Esimerkiksi Yhdistyneiden kansakunnan yleiskokous totesi Venäjän keväällä 2014 aloittaman miehityksen laittomaksi. Osa Bilohirskin seudun asukkaista lähti evakkoon.
Vuonna 2020 tekemässään aluehallinnollisessa uudistuksessa Ukrainan korkein neuvosto laajensi aiempaa Bilohirskin piiriä. Uudistus astui voimaan vuonna 2023.
Kaupungintalo.
Moskeija Bilohirskissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bilohirsk Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Halsniemi

Halsniemi (aiemmin Vähähalslahti) (ruots. Lill-Halslax) on kylä Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.
Halsniemi sijaitsee Sauvon länsiosissa Karunan eteläreunalla. Se rajautuu etelässä Halslahdenselkään, lännessä Halslahden kylään, pohjoisessa Maanilan kylään ja idässä Timarin kylään. Kylän pellot sijoittuvat sen eteläosaan jatkuen viljelymaana rantaan asti. Pohjoisosassa sijaitsevat kylän metsät sekä kaksi pientä peltoa. Kylän asutus sijoittuu nykyään vanhan kylätontin alueelle sekä rannoille.
Historia

Kylässä oli jo keskiajalla rälssitila, joka oli peruutettu kruunulle vuonna 1405, mutta palautunut sitten rälssiksi ja kuului 1500-luvulla Stålarm-suvulle. Vuonna 1540 kylässä oli kaksi tilaa, toinen kyseinen rälssitila ja toinen perintötila. 1600-luvulla rälssitila kuului Axel Oxenstiernan rälssimaihin. Perintötila oli puolestaan autioitunut 1570-luvulla ja muuttunut kruununtilaksi. 1600-luvulla se lahjoitettiin Erik Boijelle, joka myi sen vuonna 1626 Axel Oxenstiernalle.
Kun kylässä vuonna 1778 suoritettiin isojako oli siellä edelleen kaksi taloa, Storgård ja Lillgård, nykyiset Isotalo ja Vähätalo, nykyisillä tonteillaan. Isojaon aikoihin kylää ympäröivät niityt sekä pellot ja rannassa oli pieni alue yhteismaata. Tie kulki tuolloin lähempänä Storgårdin tonttia kuin nykyään. Kantatiloista erotettiin vain muutama uusi tila 1900-luvulla, mutta rannoille on 1900-luvun loppupuolella perustettu lähes koko rannan kattava kesämökkialue.
Bilabiaalinen nasaali

| --- | --- |
IPA:  m
UPA:  m
X-SAMPA:  m
Kirshenbaum:  m
IPA – Unicode:  006D
UPA – Unicode:  006D
  
Bilabiaalinen nasaali (m-äänne) on useissa kielissä käytettävä konsonanttiäänne. Sitä merkitään kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa ja uralilaisessa foneettisessa aakkostossa merkillä m, ja X-SAMPAssa merkillä m. Bilabiaalinen nasaali on yleinen myös suomen kielessä, jonka kirjoitetussa muodossa, samoin kuin yleensä muissakin latinalaisia aakkosia käyttävissä kielissä, sitä merkitään M-kirjaimella.
Bilabiaalisen nasaalin ominaisuuksia ovat:
Artikulaatiopaikka on bilabiaalinen eli siinä käytetään molempia huulia.
Fonaatiotapa on soinnillinen eli äänihuulet värähtelevät äännettäessä.
Se on nasaalikonsonantti eli nenän kautta kulkee ilmaa.
Esiintymisiä eri kielissä

arabia: [mɑtˤɑːbɪx], ’keittiöt’
englanti: him [hɪm], ’hänet’, ’häntä’
georgia: სამი [ˈsami], ’kolme’
italia: mamma ['mamma] ’äiti’
kreikka: μάζα [ˈma.za], ’möykky’
puola: mężczyzna [mɛ̃ˈʃʧɨzna], ’mies’
ranska: manger [mɑ̃ʒe], ’syödä’
saksa: rühmen [ʀyːmən], ’kehua’
suomi: maa ['mɑː]
tšekki: muž [mʊʃ], ’mies’
venäjä: муж [muʂ], ’aviomies’
Kirjallisuutta

Wiik, Kalevi: Fonetiikan perusteet.  (Oppikirja)  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10324-1
Konsonantit kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Artikulaatiopaikka → | Labiaali | Labiaali | Koronaali | Koronaali | Koronaali | Koronaali | Dorsaali | Dorsaali | Dorsaali | Dorsaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali | Laryngaali |  |
| Artikulaatiotapa ↓ | Bilabiaali | Labiodentaali | Dentaali | Alveolaari | Postalveolaari | Retrofleksi | Palataali | Velaari | Uvulaari | Uvulaari | Faryngaali | Faryngaali | Epiglottaali | Epiglottaali | Glottaali | Glottaali |  |
| Nasaali |    m |    ɱ |    n |    n |    n |    ɳ |    ɲ |    ŋ |    ɴ |    ɴ |   |   |   |   |   |   |  |
| Klusiili | p b | p̪ b̪ | t d | t d | t d | ʈ ɖ | c ɟ | k ɡ | q ɢ | q ɢ |   |   | ʡ | ʡ | ʔ |   |  |
| Frikatiivi | ɸ β | f v | θ ð | s z | ʃ ʒ | ʂ ʐ | ç ʝ | x ɣ | χ | ʁ | ħ | ʕ | ʜ | ʢ | h ɦ | h ɦ |  |
| Approksimantti |    β̞ |    ʋ |    ɹ |    ɹ |    ɹ |    ɻ |    j |    ɰ |   | ʁ |   | ʕ |   | ʢ | h ɦ | h ɦ |  |
| Tremulantti |    ʙ |  |    r |    r |    r |    ɽ͡r |  |  |    ʀ |    ʀ |  |  |    я |    я |   |   |  |
| Yksitäryinen tremulantti |    ⱱ̟ |    ⱱ |    ɾ |    ɾ |    ɾ |    ɽ |   |  |    ɢ̆ |    ɢ̆ |   |   |    ʡ̯ |    ʡ̯ |   |   |  |
| Lateraalinen frikatiivi |  |  | ɬ ɮ | ɬ ɮ | ɬ ɮ | ɭ˔̊    | ʎ̥˔    | ʟ̝̊    |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
| Lateraalinen appr. |  |  |    l |    l |    l |    ɭ |    ʎ |    ʟ |   |   |  |  |  |  |  |  |  |
| Lateraalinen nap.äänne |   |   |    ɺ |    ɺ |    ɺ |    ɺ̠ |    ʎ̯ |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Kaarlo Haltia

| Kaarlo Haltia> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. syyskuuta 1863 Janakkala
Kuollut: 18. lokakuuta 1938 (75 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  kuvanveisto
, Lapinlahti, 1885.
, Mänttä-Vilppula, jälkivalos 1983.
Kaarlo Fredrik Haltia (28. syyskuuta 1863 Janakkala – 18. lokakuuta 1938) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hän opiskeli Pariisissa Académie Julianissa vuosina 1887–1889 ja 1891–1892. Hän sai Suomen Taideyhdistyksen dukaattikilpailussa kolmannen palkinnon vuonna 1890. Haltian töitä ovat muun muassa kansallisromanttista Kalevala-aiheista taidetta edustavat veistokset Aino (1898) ja Väinämöinen ja Joukahainen (1899).
Haltian mukaan on nimetty Helsingin Oulunkylässä sijaitseva pieni Kaarlo Haltian puisto, joka sijaitsee lähellä hänen vanhaa ateljeetaan Jokiniementien varressa. Haltia muutti Turengista Oulunkylään vuonna 1910. Hän toimi Oulunkylän kunnanvaltuutettuna vuosina 1922–1925.
Aiheesta muualla

Kaarlo Haltia taiteilijamatrikkelissa
Veräjämäen kaupunkipolku: Kuvanveistäjä Kaarlo Haltia.
Hämeen poikia taiteen poluilla. Runoilija ja kuvanveistäjä, jotka asuvat naapuruksina Oulunkylässä, Aamulehti, 03.10.1937, nro 266, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland