stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tarton–Moskovan semioottinen koulukunta
Semiotiikan kesäkoulut Virossa

Tartto oli neuvostoaikana suljettu kaupunki sen sotilaallisen merkityksensä vuoksi. Myös neuvostoliiton viranomaisten tiedettiin tarkkailevan liikehdintää akateemisissa piireissä. Lotman kuitenkin sai Tarton yliopiston silloisen rehtorin Feodor Klementin tuen semiotiikan ensimmäisen kesäkoulun järjestämiselle Käärikun kylässä Etelä-Virossa elokuussa 1964.
Lotman kuvasi suunnitelmaa kirjeessään Ivanoville tammikuussa 1964:
Ennen symposiumin alkua meidän tulisi (ja meidän täytyy) suunnitella alustavat keskustelunaiheet ja kysymyksiä, joista keskustelemme. (En halua, että symposium on liian suunniteltu, jotta välttäisimme tyypillisten konferenssien liian näyttävät väittelyt. Sen sijaan antaisimme aikaa vapaamuotoisemmalle keskustelulle, jopa kävelyretkien lomassa. Paikka on valittu sen mukaan – emme kokoonnu Tartossa vaan metsässä, järven rannalla [...])
Suunnitelmaan kuului, että osallistujamäärä pidettiin pienenä ja jokainen osallistuja oli erikseen kutsuttu. Osallistujat elivät yksinkertaisissa oloissa Tarton yliopiston urheilukeskuksessa Käärikussa, majoittuivat ja söivät yhdessä ja tekivät kävelyretkiä luonnossa. Uspenski kuvaili myöhemmin kesäkoulun eristäytyneisyyttä, luonnonläheisyyttä, yhteisöllisyyttä, demokratiaa sekä Juri Lotmanin luomaa erityistä ilmapiiriä ainutlaatuiseksi ja akateemisesti vapautuneeksi, jossa esitykset ja keskustelut saattoivat syntyä spontaanisti.
Seuraavat semiotiikan kesäkoulut järjestettiin samoissa tunnelmissa ja pitkälti samoilla osallistujilla vuosina 1966, 1968, 1970, 1974 ja 1986. Niissä vierailivat myös Yhdysvalloissa toimineet Roman Jakobson (1966) ja Thomas Sebeok (1970), mikä oli poikkeuksellista kylmän sodan aikana. Samalla kun semiotiikan ideat tulivat tunnetummaksi ja levisivät monissa akateemisissa piireissä Euroopassa ja Yhdysvalloissa, myös kesäkouluissa kiinnostus painottui yhä enemmän semiotiikan peruskysymysten pariin
Vuoden 1970 kesäkoulun aikoihin Tarton–Moskovan semioottinen koulukunta oli jo vakiinnuttanut nimensä ja asemansa. Yksi merkittävin koulukunnan julkaisu näki päivänvalon vuonna 1973, kun Lotman, Ivanov, Pjatigorski, Toporov ja Boris Uspenski julkaisivat manifestin ”Theses on the Semiotic Study of Cultures”, jossa he hahmottelivat perustukset kulttuurisemiotiikalle ja esittelivät laajan semioottisen tekstin käsitteen.
Toisaalta 1970-luvun alussa Tarton–Moskovan koulukunta joutui myös jatkuvasti ahtaammalle Neuvostoliitossa. Lotmanille myötämielinen Tarton yliopiston rehtori Klement jätti paikkansa 1970 ja kesäkoulujen järjestäminen muuttui entistä vaikeammaksi. Myös kesäkoulun tuotosten julkaiseminen muuttui vaikeammaksi ja julkaisut venyivät. Viimeinen kesäkoulu järjestettiin vuonna 1986. Myös Juri Lotmanin terveys alkoi 80-lopulle tultaessa heikentyä, ja hänen roolinsa tapaamisten kokoonkutsujana ja keskustelun johdattelijana väheni.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Lotman, J.M. 1989. Merkkien maailma: Kirjoitelmia semiotiikasta. Suomennosvalikoima. Suomentaneet Erkki Peuranen, Paula Nieminen ja Jukka Mallinen. Helsinki: SN-kirjat. ISBN 951-615-708-4
Kirjallisuutta > Englanniksi

Grishakova, M; Salupere, S. 2015. A School in the Woods: Tartu-Moscow Semiotics. In: Grishakova, M. and S. Salupere, eds. Theoretical Schools and Circles in the Twentieth-Century Humanities: Literary Theory, History, Philosophy. Routledge.
Lotman, J.M. 1976. Analysis of the Poetic Text. (Translated by D. Barton Johnson.) Ann Arbor Ann Arbor: University of Michigan. {{ISBN|978-0-88233-106-5}}.
Lotman, J.M. 1977. The Structure of the Artistic Text. Translated from the Russian by Gail Lenhoff and Ronald Vroon. (Michigan Slavic Contributions 7.) Ann Arbor: University of Michigan, Department of Slavic Languages and Literatures. {{ISBN|978-0-930042-15-8}}
Ivanov, V.V,; Lotman, J.M.;Piatigorski, A.M.; Toporov, V.N.; Uspenski, B.A. 1973. Theses on the semiotic study of cultures (as applied to Slavic Texts)'.
Ivanov, V. V. 1978. The Science of Semiotics.
Semenenko, A. 2012. The Texture of Culture: An Introduction to Yuri Lotman's Semiotic Theory. New York: Palgrave Macmillan.
Levchenko, Jan; Salupere, Silvi (eds.) 1999. Conceptual Dictionary of the Tartu-Moscow Semiotic School. (Tartu Semiotics Library, vol 2.) Tartu: Tartu University Press.
Salupere, Silvi – Torop, Peeter – Kull, Kalevi (toim.) 2013. Beginnings of the Semiotics of Culture. (Tartu Semiotics Library, vol 13.) Tartu: University of Tartu Press.
Waldstein, Maxim 2008. The Soviet Empire of Signs: A History of the Tartu School of Semiotics. VDM Verlag Dr. Muller.
Aiheesta muualla

Tarton yliopiston semiotikan laitoksen verkkosivut
Gustaf Taucher

Gustaf Taucher
Jarl Gustaf Gideon Taucher (29. marraskuuta 1889 Helsinki – 14. marraskuuta 1977 Helsinki) oli suomalais-saksalainen jääkärieversti. Hän oli sotilasoppinsa Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi pataljoonankomentajana Suomen sisällissodassa. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki pitkäaikaisena Suomen Punaisen Ristin pääsihteerinä.
Perhetausta

Taucherin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari Isidor Eskil Henrik Taucher ja Lydia Charlotta Mathilda Wolff. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Alice Margareta Frostellin kanssa.
Opinnot

Taucher kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1908 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1908 - 1914.
Jääkärikausi

Taucher liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän toimi pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Polangenissa järjestetyillä erikoiskursseilla (pommarikurssi) suomalaisena johtajana.
Suomen sisällissota

Taucher saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana majuriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Vaasassa hän sai tehtäväkseen perustaa ja järjestää 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoona. Hän johdatti näin perustamansa pataljoonan sisällissodassa taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Taucher toimi sisällissodan jälkeen Kaartin jääkärirykmentin I pataljoonan komentajana. Hänet siirrettiin 14. elokuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti l:n ensimmäisen pataljoonan komentajaksi, josta hänet siirrettiin edelleen 5. tammikuuta 1919 Kajaanin sissipataljoonan (tunnettiin myöhemmin nimellä Pohjanmaan jääkäripataljoona) komentajaksi. Taucher osallistui vuonna 1920 Petsamon retkikuntaan, missä hän toimi Oulusta lähteneen 2. täydennysjoukon (niin sanottu maaliskuuta retkikunnan alias 3. retkikunta) johtajana. Koko retkikunnan päälliköksi hänet määrättiin 16. huhtikuuta 1920 alkaen. Retkikunnalta hän palasi entiseen tehtäväänsä Pohjanmaan jääkäripataljoonaan. Pohjanmaan jääkäripataljonasta hänet siirrettiin 13. helmikuuta 1924 Yleisesikunnan tilastollisen ja ulkomaaosaston päälliköksi. Yleisesikunnasta hänet määrättiin 26. elokuuta 1926 Suomen sotilasasiamieheksi Lontooseen, mistä hän palasi 27. elokuuta 1929 Keski–Suomen rykmentin komentajaksi. Taucher erosi armeijasta 31. tammikuuta 1930, jonka jälkeen hän toimi Suomen Punaisen Ristin pääsihteerinä.
Luottamustoimet

Taucher toimi talvikuljetusta pohtineen komitean jäsenenä vuosina 1923–1926 ja rajavartiostojen ohjesääntökomitean jäsenenä vuonna 1924. Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen puheenjohtajana hän toimi vuosina 1919 ja 1923 ja Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1925–1926.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 10. tammikuuta 1916  Oberzugführer 27. kesäkuuta 1917  Majuri 11. helmikuuta 1918  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1922  Eversti 31. tammikuuta 1930 |         |  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Suomen Punaisen Ristin kulta, hopea ja pronssi ansiomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Latvian Punaisen Ristin ansioristi  Unkarin Punaisen Ristin ansioristi  Tanskan Punaisen Ristin ansiomerkki  Italian Solidaarisuuden Tähden ritarikunan komentajamerkki  Norjan Punaisen Ristin ansiomitali  Hollannin Orania-Nassaun ritarikunnan komentajamerkki  Puolan Punaisen Ristin upseerimerkki  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Puolan Polonia Restituten ritarikunnan 2. lk.  Ruotsin Waasa ritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin Punaisen ristin hopeinen ansioristi  Ruotsin Punaisen Ristin kultainen ansiomitali  Yhdysvaltojen Punaisen Ristin ansiomitali |
Aiheesta muualla

Pohjan Prikaatin Kilta: Jarl Gideon Taucherin biografia (Arkistoitu – Internet Archive)
Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa syksyllä 1917. Alin rivi': Oberzugf. Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Osvald Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius, oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Torsten Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Lennart Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Lars Homén, zugf. Gustaf Taucher.
Tennisesseet

| Tennisesseet> String Theory |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  David Foster Wallace
Kieli:  englanti
Genre:  essee
Julkaistu:  2016
ISBN:  978-1-59853-480-1
Suomennos
Suomentaja:  Tero Valkonen, Juhani Lindholm
Kansitaiteilija:  Ilkka Kärkkäinen
Kustantaja:  Siltala
Julkaistu:  2021
Ulkoasu:  nid.
Sivumäärä:  158
ISBN:  978-952-234-914-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tennisesseet (String Theory) on yhdysvaltalaisen kirjailijan ja tennisharrastajan David Foster Wallacen tennisaiheinen esseekokoelma. Esseet on suomentanut Tero Valkonen, paitsi aloitusesseen Juhani Lindholm.
Esseet

Juhani Lindholmin suomentama aloitusessee "Tennistä ja tornadoja" ("Derivative Sport in Tornado Alley") on aiemmin ilmestynyt kokoelmassa Hauskaa, mutta ei koskaan enää (2012), jonka 1997 ilmestyneen alkuperäisversion kirjoituksista tämä ja loistoristeilykirjoitus saivat armon Wallacen silmissä. Aivan alun perin kirjoitus ilmestyi 1992 suppeammassa muodossa lehtiartikkelina Harper'sissa.
Toinen essee, Tero Valkosen suomentama, "Kuinka Tracy Austin särki sydämeni" ("How Tracy Austin Broke My Heart") käsittelee urheilijaelämäkertoja ja repii silpuksi haamukirjoittajan kirjoittaman tennistähti Tracy Austinin elämäkerran Beyond Center Court, jota Wallace oli odottanut "kuumeisesti". Sen luettuaan hän sanoo:
»Typerryttävän mitättömän omaelämäkerran hyvänä puolena on toisaalta se, että se saattaa auttaa meitä ymmärtämään suurelle yleisölle suunnattujen urheilumuisteloiden vetovoimaa ja niiden toistuvasti tuottamia pettymyksiä.»
Tracy Austin -kirjoitus on alkujaan ilmestynyt nimellä "Tracy Austin Serves Up a Bubbly Life Story" The Phidelphia Inquirerissa 30. elokuuta 1992. Esseessä hän pohtii siis yleisemminkin urheilijaelämäkertojen tasoa.
Kolmantena on Michael Joycea käsittelevä essee "Tennispelaaja Michael Joycen ammatillinen taidokkuus esimerkkinä muutamista valintaa, vapautta, rajoituksia, iloa, groteskiutta ja inhimillistä täydellisyyttä koskevista kysymyksistä" ("Tennis Player Michael Joyce's Professional Artistry as a Paradigm of Certain Stuff about Choice, Freedom, Discipline, Joy, Grotesquerie, and Human Completeness"). Kirjoitus on alkujaan julkaistu heinäkuussa 1996 Esquiressa nimellä "String Theory".
Neljäntenä on essee "Demokratiaa ja kaupankäyntiä Yhdysvaltojen avoimissa" ("Democracy and Commerce at the U.S. Open"), jonka alkuperäinen julkaisuajankohta on syyskuu 1996 Tennis-lehdessä.
Viides ja viimeinen essee on nimeltään "Roger Federer uskonnollisena kokemuksena" ("Federer Both Flesh and Not") ja käsittelee sveitsiläistä tennistähteä Roger Federeriä. Se ilmestyi alun perin 20. elokuuta 2006 The New York Times Play Magazinessa, jossa sen nimi on "Roger Federer as Religious Experience". Wallace kuvaa aluksi Federerin voittolyöntiä ottelussa Andre Agassia vastaan. Hän näki sen televisiosta ja toteaa, että tenniksen katselu televisiosta verrattuna paikalla nähtyyn on kuin videoporno suhteessa rakkauden elettyyn todellisuuteen.
Arviot

Arttu Seppänen (Helsingin Sanomat) kiittää arviossaan, ettei asiantuntijuus ole Tennisesseissä ylimielistä vaan "inklusiivista". Hän arvioi, ettei intohimoinen tennisharrastaja välttämättä saa esseistä yhtä paljon kuin lukija, jonka harrastuksiin laji ei kuulu; lukija saa ihastella Wallacen intohimoista asennetta. Seppänen kiittää myös Valkosen suomennosta, jossa "ei ole moitteen sijaa". Hän kirjoittaa, että Wallacen 1990-lukulainen kirjoittaminen ei menisi enää nykyisin läpi, vaan huomiot ulkonäöstä karsittaisiin pois. Mutta Wallacen tekstissä ne eivät ole itsetarkoituksellisia vaan analyysin syventämisen apukeino.
Arvioidessaan Voima-lehdessä kokoelmaa Hauskaa mutta ei koskaan enää, jossa "Tennistä ja tornadoja" on aiemmin julkaistu, Maria Pääjärvi kehuu: "Eräät Wallacen hienoimmista teksteistä käsittelevät tennistä." Kirjoituksessaan hän samalla riisuu Wallacen teksteiltä "esseen" kaavun ja sanoo, etteivät ne ole esseitä suomalaisessa korkeataiteellisessa mielessä, vaan ennemminkin lähempänä gonzo-journalismia.
Arvioidessaan Tennisesseet The Guardianissa William Skidelsky käsittelee pääasiassa ensimmäistä esseetä, "Tennistä ja tornadoja", jossa Wallace käy läpi oman tennisuransa nousua ja laskua. Nousu johtui hänen matemaattisista kyvyistään ja kyvystään eliminoida tuulen vaikutus. Lasku taas johtui siitä, ettei hän ollut perusolemukseltaan soveltuva urheilijaksi, kuten Skidelsky sanoo. Tennis pysyi kuitenkin Wallacen kiinnostuksen kohteena koko hänen loppuelämänsä ajan. Hän kirjoitti siitä tuon tuosta, ja Päättymätön riemukin sijoittuu osin tennisakatemiaan. Skidelskyn arvion mukaan Wallace kirjoitti kaunokirjallisuuden ulkopuolella parasta tekstiään juuri tenniksestä kirjoittaessaan. Yhtä esseistä Skidelsky kuitenkin pitää suutarina, nimittäin kirjoitusta "Demokratiaa ja kaupankäyntiä Yhdysvaltojen avoimissa".
Lasse Terho

Lasse Kullervo Terho  (25. syyskuuta 1920 Kotka – 4. joulukuuta 2006 Helsinki) oli satamajohtaja ja Satamaliiton toimitusjohtaja, joka sai ensimmäisenä Suomessa satamaneuvoksen arvonimen, vuonna 1985.
Henkilöhistoria

Lasse Terhon vanhemmat olivat vaakamestari Joel Erhard Terho, entinen Törnqvist, ja Ester Sundberg. Hänen puolisonsa vuodesta 1947 oli Nelly Kyllikki Pitkänen, o.s. Ahonen. Terho tuli ylioppilaaksi Kotkan lyseosta 1939 ja valmistui ekonomiksi 1945.  Hän oli Merihuolto Oy:n huolitsija Kotkassa 1947–1954, Kotkan kaupungin satamakamreeri 1954–1966, Helsingin sataman varastoimis- ja laiturihuolto-osaston johtaja 1966–1967 ja Kotkan kaupungin satamajohtaja vuodesta 1967. Kotkassa hän vaikutti vahvasti Hietasen rakentamiseen ja toimi ahtausteknillisen opiston opettajana 1956–1962 ja teknillisen koulun opettajana 1964–1966. Terho oli 1960- ja 1970-luvulla YK:n asiantuntija Kongossa, Algeriassa ja Genevessä. Satamaliiton toimitusjohtajaksi hän tuli 1975 ja jäi tehtävästä eläkkeelle 1983. Vielä eläkkeellä ollessaan hän osallistui satamien kehittämiseen Tansaniassa ja Portugalissa.
Talvisotaan Terho osallistui vapaaehtoisena, toimien kranaatinheittimen apusuuntaajana. Jatkosodassa hän toimi joukkueenjohtajana, ensin välirauhan aikana toukokuussa 1941 vänrikiksi ylennettynä ja lokakuusta 1942 luutnanttina. Reservin kapteeniluutnantiksi Terho ylennettiin 1980.
Julkaisuja

Ehdotus satamamaksujen korottamiseksi. Satamakamreeri Terhon ehdotus muistioineen, 1961
Ahtaustulkki, 1964 (2. täydennetty painos 1974)
Nankiini

Nankiinista tehdyt housut.
Nankiini on tiivis ja melko vahva, yleensä palttinasidoksinen puuvillakangas. Sitä käytetään esimerkiksi tyynyihin. Nankiinin valmistus on peräisin Nanjingistä jossa valmistettiin kellertävää puuvillaa. Myöhemmin se on ollut tavallista puuvillaa joka on värjätty.
Oulun Wiikko-Sanomissa kerrottiin:
»29. Nankiini. On keltaista pumpulista waatetta, jota ennen wanhaan tuotiin ainoastansa Kiinan maalta ja Itä-indiasta, mutta nyky-aikoina kudotaan monessa Euroopankin maassa. Sitä nankiiniä, jota Kiinasta ja Indiasta tuodaan, kuuluu walmistettewan luonnon keltaisista pumpuleista, jonka tähden se wanhanakin ei muita wäriänsä.» 
(Oulun Wiikko-Sanomia 22, 4.6.1853)
Nanshe

Nanshe (myös Nanše tai Nazi) oli sumerilaisen Lagašin kaupungin suojelusjumalatar. Myyttien mukaan Nanshen isä, viisauden  jumala Enki, järjesti maailmankaikkeuden ja asetti Nanshen vastaamaan kaloista ja kalastuksesta. Nanshe oli myös ennustaja, selvänäkijä ja unien tulkitsija, joka ilmaisi jumalallisen tahdon ennusmerkein.
Vaikka Nanshe jäi usein sisarensa Inannan varjoon, hän oli Lagašin kaupunkivaltion alueella merkittävä jumalatar, ja useat Lagašin hallitsijat korostivat, että he olivat Nanshen valitsemia.
Lasse Tennander

| Lasse Tennander> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1945
Muusikko
Aktiivisena:  1974
Tyylilajit:  progg
Soittimet:  kitara, piano
Levy-yhtiöt:  Ljudspår, Oktober, Sonet
Aiheesta muualla
www.lassetennander.se
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lasse Tennander (s. 29. huhtikuuta 1945) on ruotsalainen muusikko, säveltäjä ja kirjoittaja.
Tennander oli 1970-luvulla aktiivinen ruotsalaisen progg-liikkeen edustaja.
Ensimmäinen kappaleensa Tennander nauhoitti vuonna 1966, mutta hän teki läpimurron artistina vasta 1976, kun poliittinen LP Alla är vi barn i början julkaistiin. Ennen omaa läpimurtoaan ja sen jälkeenkin Tennander kirjoitti paljon kappaleita muille artisteille, kuten Peter Lundbladille ja The Wayfarersille.
Kahden ensimmäisen albumin myötä Tennander sai levytyssopimuksen Oktober-levy-yhtiön kanssa. Oktober meni myöhemmin konkurssiin, ja Tennander siirtyi levy-yhtiö Sonetiin.
Eräs Tennanderin tunnetuimmista kappaleista on Ska vi gå hem till dig, josta ovat myöhemmin oman cover-versionsa tehneet muun muassa Magnus Uggla ja Miio. Vuonna 2009 Tennanderin albumi Alla är vi barn i början pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Diskografia > Albumit

Lars Vegas (1974)
Alla är vi barn i början (1976)
På jakt… (1978)
Längst därinne är himlen ändå röd (1979)
På egen hand och med fötterna på jorden (1981) (livelevy)
Konsten att hålla balansen (1982)
Rötter (1985)
Ett rum och en son (1987)
Spotlight (1989) (kokoelmalevy)
Fullständiga rättigheter (1990)
NU (1992)
En liten stund på vår jord (Ballader 1978–1993) (1993)
Tennander (1997)
Så länge hjärtat kan slå (Tennander möter Taube) (2002)
Därifrånochhit (sånger 1974–2003) (2003) (kokoelmalevy)
Fortsättning följer... (2007)
Diskografia > Tunnettuja kappaleita

Ska vi gå hem till dig
Med revade segel
Lisa Lisa
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Progg.se (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Nanchang Q-5

| Nanchang Q-5 Fantan |
| --- | --- |

Tyyppi:  rynnäkkökone
Alkuperämaa:   Kiina
Ensilento:  kesä 1965
Pääkäyttäjät:  Kansan vapautusarmeijan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  900+ 
Kehitetty mallista:  Mikojan-Gurevitš MiG-19
Nanchang Q-5 (Nato-raportointinimi Fantan) on Kiinassa MiG-19:stä modifioitu rynnäkkökone, jota voidaan käyttää myös torjuntahävittäjänä. Vientiversion nimenä on A-5. Koneessa oli kaksi Shenyang WP-6 suihkumoottoria. Vuonna 1958 aloitetussa työssä pyrittiin kasvattamaan koneen kykyä kuljettaa asekuormaa, mikä lisääntyikin 50 prosenttia. Ensilento tapahtui kesällä 1965. Koneen enimmäisnopeus oli 1 190 km/h ja lakikorkeus 16 000 metriä. Koneessa on tutka. Tuotantoyksilöiden toimitukset alkoivat 1970.
Kiinalaisvalmisteinen rynnäkkökone Nanchang Q-5 Fantan.
Kiinteänä aseistuksena on kaksi Norincon Nudelman-Rihter NR-23 konetykkiä ja lisäksi maksimissaan 2 000 kg muuta aseistusta kuten pommeja, raketteja, ilmataisteluohjuksia, napalm-kanistereita sekä tiedustelutehtäviin ECM-podeja kymmeneen kiinnityspisteeseen. Koneen taistelusädettä (enimmäiskuormalla, matalalla lentäen: 400 km) kasvattamaan voidaan lisätä lisäpolttoainesäilöitä. Koneita on valmistettu yli 900 kappaletta, jona aikana se on kokenut päivityksiä.
Kone numerolla #64 etuviistosta.
Konetyypillä on rajoitettu mahdollisuus käyttää 10kT ydinaseistusta.
Käyttö

Nanchang Q-5 lienee 2010-luvun päättyessä ollut käytössä Pohjois-Korean ilmavoimissa. Koneita on toimitettu Pakistaniin, Bangladeshiin, Sudaniin ja Myanmariin. Xi’an JH-7 on korvannut konemallin.
Käännös suomeksi
Tekno
Tekno Suomessa

Suomeen teknomusiikki rantautui 1980-luvulla muun muassa Hyperdelic Housersin, F-Clefin, DJ Eliot Nessin ja DJ Joken ansiosta.
Suomen ensimmäisiä niin sanottuja warehouse-tapahtumia järjestettiin Turussa kesällä 1989; silloin musiikki oli kuitenkin housea ja acidia, ei varsinaisesti teknoa. Näin myös Helsingissä, missä ensimmäinen warehouse-tapahtuma järjestettiin Salmisaaren tehtaalla lokakuussa 1989.
Ensimmäisiä teknojuhlia järjestettiin Suomessa vasta vuosien 1990–1991 vaihteessa. Edelläkävijöitä olivat Helsingin, Turun, Oulun ja Vaasan aktiivit, jotka järjestivät juhlia esimerkiksi yhdistysten "syyskokouksina". Oulussa uranuurtajana toimi Oulu Warehouse ja Vaasassa Wasa Party Syndicate. Vaasan juhlissa levysoitinten takana oli useimmiten Dj Jocka, joka tunnetaan nykyisin hieman muista yhteyksistä. Myös Dj Ace B, Dj Sane ja MC Hyper M esiintyvät tuon ajan tapahtumia mainostaneissa flaijereissa.
Helsingissä teknoaikaan siirryttiin jo vuonna 1988, jonka jälkeen niin sanottuja "laittomia bileitä" oli viikoittain muun muassa Kuvataideakatemian kellarissa, Kaapelitehtaan ja Lepakon tiloissa. Varsinainen teknobuumi alkoi Suomessa vuoden 1993 alkupuolella. Helsingissä järjestettiin tosin muun muassa Suomen ensimmäiset acid-bileet jo vuonna 1988 Njassan ja Joken johdolla.
1990-luvulla tekno-aktiivit järjestivät "laittomia" tapahtumia mm. Salmisaaren Kaapelitehtaalla. Tilan vuokraaminen oli suhteellisen vaivatonta, ja kaveripiirissä jaetut "flyerit" ts. lentolehtiset takasivat riittävän määrän osallistujia vuokrakulujen kattamiseksi. 1990-luvulla omaa teknomusiikkia julkaisivat esimerkiksi Marko Laine ja Leo Laker sekä myöhemmin 2010-luvulla Hannu Ikola.
Kuuluisia artisteja

Juan Atkins
Carl Cox
Carl Craig
Ricardo Villalobos
Richie Hawtin
Robert Hood
Kenny Larkin
Jeff Mills
Sven Väth
Levy-yhtiöitä

Tresor
Underground Resistance
M_nus
Plus8
Kirjallisuutta

Sam Inkinen (toim.) Tekno - digitaalisen tanssimusiikin historia, filosofia ja tulevaisuus, Hämeenlinna:Oy Aquarian Publications. 1994 ISBN 951-8975-26-4
Simon Reynolds: Energy Flash: a Journey Through Rave Music and Dance Culture, Pan Macmillan, 1998, ISBN 0-330-35056-0, julkaistu myös nimellä Generation Ecstasy: Into the World of Techno and Rave Culture, Routledge, 1999, ISBN 0-415-92373-5
Dan Sicko: Techno Rebels: The Renegades of Electronic Funk, Billboard Books, 1999 ISBN 0-8230-8428-0