stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rauman murre
Kirjallisuutta

Heino, Hannu: Raumlaissi sanambätki: Taskukokoinen sanaristeily Rauman ja Suomen välillä.  (Alanimeke kannessa ja esiössä: Rauman kielen sanakirja)  Rauma:  Oy Länsi-Suomi, 1996.  ISBN 951-9128-32-8
Heino, Hannu: San nys snääki.  (Alanimeke kannessa ja esiössä: Rauman kielen sanakirja)  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24285-3
Tauno Koskela – Sillail oikke Rauman kielen sanoja ja sanomisia (1992 Oy Länsi-Suomi) ISBN 951-9128-26-3
Raamatun historiallisuus

Tämä artikkeli käsittelee Raamatun historiallisuutta eli sitä, missä määrin Raamattu on historiallisesti paikkansapitävä kuvaus, sekä missä määrin ja millä ehdoilla sitä voidaan käyttää historiallisten henkilöiden ja tapahtumien lähteenä.
Arkeologisin keinoin Raamatun historiallisuutta tutkii raamatullinen arkeologia.
Artikkeli ei ole historiallinen kuvaus Raamatun ajoista. Katso: Israelin kuningaskunta ja Juudan kuningaskunta.
Johdanto

Sekä Vanhan että Uuden testamentin kirjat jaetaan tavanomaisesti historiallisiin, runollisiin ja opetuskirjoihin sekä profeettakirjoihin. 
Historiallisiksi kirjoiksi luetaan Vanhan testamentin kirjat Ensimmäisestä Mooseksen kirjasta Toiseen aika­kirjaan sekä Uudessa testamentissa evankeliumit ja Apostolien teot. Kysymys Raamatun historiallisesta
paikkansa­pitävyydestä koskeekin ensi sijassa näitä kirjoja. Tämä jaottelu ei kuitenkaan kaikilta osin vastaa kirjojen sisältöä, sillä esimerkiksi Mooseksen kirjat sisältävät historiallisten tai sellaisiksi väitettyjen kertomusten ohella myös laajan uskonnollisen lain, kun taas profeettakirjoissakin on runsaasti viittauksia niiden kirjoittamis­ajan­kohdan historiallisiin tapahtumiin.
Johdanto > Konservatiiviset uskonnolliset näkemykset

Monet ihmiset erityisesti konservatiivisen ja fundamentalistisen kristinuskon piirissä uskovat, että Raamattu on kokonaisuudessaan Jumalan sanaa ja siten erehtymätön ja kumoamaton. Näin Raamatun ajatellaan myös siinä kuvattujen historiallisten tapahtumien osalta  täydellisesti paikkansapitävä pienimpiä yksityiskohtia myöten.
Kaikki konservatiivit eivät kuitenkaan ole sitä mieltä, että Raamattu on täydellisen virheetön. He ovat kuitenkin sitä mieltä, että Raamattu on paikkansapitävä suurimpien historiallisten tapahtumien suhteen, ja että kaikkea Raamatussa olevaa ei tule ottaa kirjaimellisesti — esimerkkinä ilmiselvät runollisen ilmaisun kohdat.
Joitakin konservatiivisia raamattuoppineita ovat amerikkalaiset Norman Geisler, Gary Habermas, F. F. Bruce, Edwin M. Yamauchi, Bruce Metzger, William F. Albright, Kenneth Kitchen ja Bryant G. Wood. Suomalaisia vanhoillisia raamattuoppineita on muun muassa Uuras Saarnivaara. Konservatiivista raamatuntulkintaa edustavat Suomessa myös esimerkiksi Perusta- ja Concordia -lehdet. Näkyvästi konservatiivista raamattunäkemystä viime aikoina on edustanut myös esimerkiksi Pekka Reinikainen.
Johdanto > Liberaalit uskonnolliset ja ei-uskonnolliset näkemykset

Konservatiivisten näkemysten lisäksi uskonnollisista kysymyksistä on liberaaleja eli vapaamielisiä sekä sekulaareja eli maallisia näkemyksiä. 
Monet kristityt ja juutalaiset painottavat Raamatun kertomusten siveellisiä arvoja ja uskonnollisia käsityksiä, eikä kertomusten historiallisuus ole heille kovinkaan tärkeää. Monet uskovaiset viittaavat Raamatun kertomuksiin usein vertauskuvallisina taruina, tai tarkoituksellisesti yksinkertaistettuina kertomuksina. Erityisesti valtavirran juutalaisuus hylkää Raamatun kirjojen yksipuolisen kirjaimellisen tulkinnan.
Vanha testamentti

Vanhan testamentin historialliset kirjat ovat muinaisen Israelin historian tärkein lähde. Siltä osin kuin ne käsittelevät aikaa ennen kuningaskunnan syntyä (noin 1000 eaa.), ne ovat suurimmaksi osaksi legendamaisia, mutta kuningaskunnan ajan osalta niitä pidetään pääpirteissään luotettavina, ja niissä on muutamia suoranaisia viittauksia kirjoittajien lähteinä käyttämiin asiakirjoihinkin. Niiden kirjoittajat eivät kuitenkaan ole pyrkineet esittämään puolueetonta historiikkia, vaan he ovat tulkinneet tapahtumia uskonnollisesta näkökulmasta. Sen vuoksi monista merkittävistäkin poliittisen historian tapahtumista on vain niukasti tietoa.
Vanha testamentti > Luomiskertomus

Jos ensimmäinen Mooseksen kirja tulkitaan kirjaimellisesti, niin Maan iäksi saadaan kuusi tuhatta vuotta. Geologit päätyivät kuitenkin jo 1700-luvulla käsitykseen, että Maa on paljon vanhempi, ja kiista kärjistyi myöhemmin kehitysopin tultua tunnetuksi. 
Runsaasti todisteita Maan ja maailmankaikkeuden pitkästä iästä tarjoaa myös tähtitiede ja kosmologia. Nykyään useimmat teologitkin pitävät Raamatun alkukertomuksia luonteeltaan myyttisinä, eivät historiallisina.
Monet kristityt, joita kutsutaan yleensä fundamentalisteiksi vakaumuksensa tähden, kannattavat nuoren Maan kreationismia ja pitävät Raamatun alkukertomusta historiallisesti luotettavana. He tulkitsevat todistusaineistoa siitä lähtökohdasta, että se tukee tätä ennakko-oletusta sen sijaan, että se tukisi kehitysoppia. Sitä vastoin esimerkiksi vanhan Maan kreationistit eivät pidä alkukertomuksia sellaisenaan kirjaimellisesti tosina.
Vaikka Raamatussa kuvataankin yön ja päivän vaihtelu luomispäivän kuluessa, päivän pituus ei suoraan käy ilmi tekstistä. Lisäksi ”päiväksi” käännetyllä heprean sanalla on 24-tuntisen vuorokauden ohella muitakin merkityksiä, joihin lukeutuu ’pitkä aika; epätavalliseen tapahtumaan kulunut aika’. Esimerkiksi esittäessään tiivistelmän Jumalan luomistyöstä Mooses puhui kaikista kuudesta luomispäivästä yhtenä päivänä. Tämän perusteella jotkut kristityt tulkitsevat luomiskertomusten päivien kuvaavan tavallista vuorokautta huomattavasti pidempiä, jopa miljardien vuosien mittaisia ajanjaksoja. Tässä yhteydessä viitataan usein myös Toisen Pietarin kirjeen toteamukseen, että "yksi päivä on Herran edessä niin kuin tuhat vuotta ja tuhat vuotta niin kuin yksi päivä".
Vanha testamentti > Patriarkat

Raamatun patriarkoiksi kutsutaan Abrahamia, hänen poikansa Iisakia ja tämän poikaa Jaakobia. Raamatun mukaan israelilaiset polveutuvat heistä. Raamatun patriarkoista ei ole löydetty arkeologisia todisteita, eikä yksittäisen perhekunnan olemassaolosta ole käytännössä usein mahdollistakaan saada juuri arkeologisia todisteita. Tosin monet patriarkka­kertomuksissa mainitut henkilön­nimet esiintyvät Marista ja Ras Shamrasta löydetyistä teksteistä, jotka ovat peräisin suunnilleen samalta aikakaudelta, jolloin patriarkat Raamatun mukaan elivät. Tämä ei kuitenkaan todista itse patriarkoista mitäänkenen mukaan?, koska nimet ovat mahdollisesti jo silloin olleet yleisessäkin käytössä.
Tutkijoista monet pitävät patriarkkoja historiallisina henkilöinä, tosin pikemminkin muinaisina heimopäällikköinä kuin koko kansan todellisina kantaisinä. Toisaalta monet katsovat näidenkin kertomusten olevan taruja, menneisyyteen sijoittuvia kertomuksia, jotka eivät ole varsinaisesti historiaa, vaan niiden tarkoituksena on kertoa Jumalan antamista lupauksista ja pyhistä paikoista, joissa Jumala oli ilmestynyt.
Nykyään esimerkiksi muinaistutkija Amihai Mazar väittää, että useat Raamatun kertomukset kuvaavat todenmukaisesti ja yksityiskohtaisesti elämää toisella vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua, sellaisena kuin kokemusperäinen muinaistiede sen vahvistaa. 
Toinen muinaistutkija Israel Finkelstein on puolestaan kiistänyt tämän, sanoen, että samat yhteisölliset tavat voidaan löytää myös ensimmäiseltä vuosituhannelta ennen ajanlaskun alkua. Finkelstein käytti omina todistuksinaan muun muassa viittauksia kamelien käyttöön kantojuhtina. Hänen mukaansa kameleista tuli kotieläimiä vasta toisen vuosituhannen loppupuolella ennen ajanlaskun alkua, ja ne tulivat laajempaan käyttöön vasta ensimmäisellä vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua (Finkelstein, 2001). 
Jotkut toiset tutkijat kuitenkin ovat sitä mieltä, että kamelit tulivat käyttöön jo niin varhain kuin 4000 eaa. (Levy, 2002).
Arkeologisissa tutkimuksissa löydetyt ensimmäiset kesyjen kamelien jäänteet ovat vuosisatoja patriarkkojen aikaa nuorempia.
Muita vääriä ajoituksia ovat joidenkin tutkijoiden mukaan muun muassa kohtaamiset aramealaisten ja filistealaisten kanssa, sillä näiden kansojen katsotaan saapuneen alueella vasta 1300- ja 1100-luvuilla ennen ajanlaskun alkua.
Vanha testamentti > Exodus

Niin sanotun Exoduksen eli Israelin kansan Egyptistä paon historiallisuudesta on väitelty tutkijoiden keskuudessa melko paljon. Tiedetään, että uuden valtakunnan aikana Egyptiin tuli ja sieltä lähti useita aasialaisia kansoja. Muuttoliikkeiden kohteena oli erityisesti pitkään jatkuneiden kuivuusjaksojen aikana Niilin hedelmällinen suistoalue.
Egyptiläisistä lähteistä on löydetty viittauksia, joiden perusteella juutalaisten on esitetty mahdollisesti olleen sama kansa kuin lähteiden mainitsemat hyksot, aasialainen, mahdollisesti seemiläinen kansa, joka valloitti Egyptin noin vuonna 1785 eaa., ja että Raamatun kertomus Egyptistä lähdöstä viittaisi todellisuudessa hyksojen karkotukseen.

 Toiset taas ovat samastaneet israelilaiset habiruihin, joihin viitataan 1400- ja 1000-lukujen eaa. välillä.
Varhaisin tunnettu viittaus, jossa esiintyy nimi Israel, on noin vuodelta 1200 eaa. oleva Merenptahin steela, johon viitataan joskus nimellä "Israelin kivi". Siihen on kirjattu faarao Merneptahin (1213–1203 eaa.) voittoja, muun muassa: "Israel on tehty autioksi, hänellä ei ole siementä. Palestiinasta on tullut leski Egyptiä varten". Tämän on katsottu osoittaneen, että viimeistään tuohon aikaan israelilaiset olivat jo saapuneet Palestiinaan tai että vain pieni osa israelilaisista oli ollut Egyptissä. Donald Redfordin mukaan Exoduksesta seurasi, että Israelista tuli kiertelevä paimentolaiskansa, joista osa oli jahvistisia ja joka tarjoaa alkuperän Israelin kansalle.
Jotkut ovat pyrkineet löytämään historialliset vastineet Toisen Mooseksen kirjan mainitsemille kymmenelle vitsaukselle. Lievemmässä muodossa monet niistä ovat Egyptissä yleisiä ilmiöitä, joten niiden kuvaus osoittaa Egyptin olojen tuntemusta. 
Selitystä niiden epätavalliselle voimakkuudelle ja muun muassa pimeydelle yhtenä vitsauksista on etsitty muun muassa Theran tulivuorenpurkauksesta 1600-luvulla eaa. Yleisesti tätä pidetään kuitenkin näennäistieteenä.
Raamattu mainitsee Israelin kansan kooksi yli 600 000 aikuista miestä, mitä ei voida pitää kirjaimellisesti totena. Vaikka muinaisen Egyptin väkilukua ei tiedetä, tämä luku ylittäisi pienimmät arviot koko Egyptin väestöstä tuona aikana, ja se muodostaisi hyvin suuren osan tai jopa enemmistön väestöstä myös useimpien muiden arvioiden mukaan. Monesti on ehdotettu, että sana "tuhat" tulisi tulkita merkitsemään "perhettä", mikä vastaisi enemmän historiallisia tietoja.
Vanha testamentti > Joosua

Jeriko ja muut Palestiinan asutuskeskukset osoittavat merkkejä väkivaltaisista kausista keskisellä pronssikaudella. Joosuan suorittamista valloituksista ei kuitenkaan ole todisteita.
Tunnetuimpana esimerkkinä Jerikon tuhoutuneen muurin jäännökset on löydetty. Ne ovat tuhoutuneet joko valtauksessa tai maanjäristyksessä toisen vuosituhannen puolivälissä ennen ajanlaskun alkua. Mielipiteet vaihtelevat sen suhteen, ovatko kyseessä Joosuan kirjassa mainitut  muurit. 
John Garstang on ajoittanut muurit noin vuoteen 1400 eaa. Kathleen Kenyon tutki Jerikoa vuosina 1952–1958 käyttäen uusia iänmääritysmenetelmiä. Hän ajoitti kaupungin noin vuoteen 1550 eaa., perustuen siihen, ettei kaupungista löydetty 1400-luvulle tyypillisiä merkkejä muualta tuodusta keramiikasta.
Myöhemmin Bryant G. Wood julkaisi artikkelin Biblical Archaeological Review -lehdessä sanoen, että Kenyonin johtopäätöksissä oli vakavia ongelmia, ja että Garstangin alkuperäinen ajoitus oli oikeampi. Garstangin ja Woodin ajoitus on yhtäpitävä monen raamattuoppineen tekemälle Joosuan ajoitukselle. Myös Wood esitti, että arkeologiset löydöt vastaavat Joosuan kirjaa koskien Jerikon valtausta noin vuonna 1400 eaa. Löydöt eivät kuitenkaan osoita, että väestö olisi lisääntynyt tuohon aikaan merkittävästi. Sen on arveltu olleen noin 50 000 – 100 000 henkeä  (Arkistoitu – Internet Archive). Suurin osa tutkijoista ei kuitenkaan ole hyväksynyt Woodin ajoitusta,  ja yleisesti muurien katsotaan tuhoutuneen Kenyonin ajoituksen mukaisesti.
Varhaisin arkeologinen todistusaineisto joka viittaa siihen, että nimenomaan israelilaiset ovat olleet seudulla, ajoittuu 1200-luvulle eaa. Todennäköisenä pidetään, että Israelin heimot levittäytyivät alueelle vähitellen ja että vain osa heistä oli missään vaiheessa ollut orjina Egyptissä.
Vanha testamentti > Yhdistynyt Israelin kuningaskunta

Kuningas Daavidia on yleisesti pidetty historiallisena henkilönä, jonka historiallisuus vielä vahvistui sen jälkeen kun löydettiin 800-luvulta ennen ajanlaskun alkua peräisin oleva Tel Danin piirtokirjoitus, joka todennäköisesti viittaa Daavidin huoneeseen. Tutkijat ovat jakaantuneempia sen suhteen, oliko Raamatussa kuvattua kuningas Salomon mahtavaa valtakuntaa, yhdistynyttä Israelin kuningaskuntaa, tai Jeroboamin kapinointia koskaan olemassa vai ovatko ne vain myöhempiä sepitelmiä. Niiden olemassaolon puoltajat huomauttavat siitä tosiasiasta, että maa oli jaettu kahteen osaan, joiden keskuksina olivat Jerusalem ja Shechem, jo silloin kun egyptiläiset hallitsivat Israelia Egyptin Uuden valtakunnan aikana. Salomon valtakunta ylsi Raamatun kertomusten mukaan pohjoisesta Eufrat-joelta etelään Punaisellemerelle. Tämän alueen valtaaminen ja hallussa pitäminen olisi vaatinut suuren määrän sotilaita ja aseita ja hyvin järjestäytyneen valtion. Salomon valtakunnan olemassaoloa puoltaneet ovat kuitenkin esittäneet, että Raamattu ei esitä alueiden olleen suoraan Israelin valtion hallinnon alla, vaan esittää alueet lähinnä verovelvollisina Israelille.
Jerusalemista on vain vähän löytöjä 900-luvulta eaa. Kaupunki on kuitenkin tuhottu ja uudelleenrakennettu 15–20 kertaa väitetyn Daavidin ja Salomon ajan jälkeen, joten arkeologiset todisteet ovat saattaneet myös tuhoutua. Joitakin löytöjä on ajoitettu keskiselle pronssikaudelle ja myöhemmin rautakaudelle. Alueelta on kuitenkin vuonna 2005 tehty löytö, jota on esitetty kuningas Daavidin palatsin paikaksi, ja jonka on väitetty voivan muuttaa tämän näkemyksen. Arkeologit eivät kuitenkaan ole päässeet yksimielisyyteen, onko kyseessä Daavidin palatsi, ja kysymys on herättänyt Israelissa runsaasti into­himoja myös poliittisista syistä.
Tuon ajan ulkopuoliset historioitsijat eivät mainitse Daavidin ja Salomon voittoja. Muut alueen valtakunnat olivat kuitenkin tuohon aikaan rappiotilassa. Osa tutkijoista on sitä mieltä, että myös Daavid, mikäli hän on elänyt, oli vain vähäpätöinen heimopäällikkö ja Jerusalemkin hänen aikanaan vain vähäinen kylä, ja että vasta myöhempien suku­polvien mieli­kuvituksessa hän olisi tullut muinaisen suur­vallan hallitsijaksi.
Mikäli kuitenkin David Rohlin kronologia (jonka kiintopiste on ajoitettu 9. toukokuuta 1012 eaa. tapahtuneen auringonpimennyksen mukaan) pitää paikkansa, Saul on ollut historiallinen henkilö. Heettiläisissä tähän aikaan kirjoitetuissa Amarnan kirjeissä mainitaan "habiru"-niminen joukko ja heidän johtajansa Labayu, ja tämän kolme alipäällikköä, Dadua, Yishaia ja Ayab. Labayun elämä ja teot vastaavat lähes täysin Raamatullista Saulia. Lisäksi mainitaan, että hänellä oli poika Ishbaal. Labayun, jonka nimi merkitsee "Juudan leijonaa", mainitaan näissä kirjoituksissa kuolleen Gilboan vuorella. Lingvistisesti Yishaia on sama kuin Iisai, Dadua sama kuin Daavid ja Ayab sama kuin Jooab. Heprealaisilla oli tapana myöhemmissä teksteissään korvata nimi "Baal" liitteellä "-boseth" (häpeällinen jumalakuva); tällöin Ishbaal olisi sama kuin Iisboset.
Vanha testamentti > Myöhemmät kuninkaat

Yleisesti katsotaan, että Kuningasten kirjojen antamat kuvaukset Juudan ja Israelin kuningaskuntien historiasta ovat pääosin historiallisia kuvauksia, joskin puolueellisia sellaisia. Arkeologiset löydöt ja naapurikansojen historiankirjoitukset ovat vahvistaneet Raamatun kirjoitusten antaman yleiskuvan, 
vaikkakaan eivät kaikkia yksityiskohtia. Muun muassa Ahabin osallistuminen Karkarin taisteluun löytyy myös assyrialaisista aikakirjoista.
Ennen kiistanalaisen El Danin piirtokirjoituksen löytymistä Ahabia pidettiin vanhimpana varmasti historiallisena Raamatun henkilönä, joka mainitaan myös Raamatun ulkopuolisissa lähteissä.
Israelin kuningas Omri mainitaan Meshan kivessä. Assyrialaiset historiankirjat mainitsevat myös useita myöhempiä kuninkaita, jotka osoittivat kunnioitustaan Assyrialle.
Assyrialaisissa ja babylonialaisissa lähteissä mainitaan Ahab, Jehu, Ahasja, Joram, Joas, Asarja, Menahem, Pekah, Ahas, Hoosea, Hiskia, Manasse ja Jojakin.
Vanha testamentti > Pakkosiirtolaisuus ja sen jälkeinen aika

Esran kirja ja Nehemian kirja kuvaavat, miten israelilaiset palaavat Babylonin vankeudesta Persian vallan aikana. Suurin osa tutkijoista katsoo, että kuvaukset ovat jossain määrin historiallisia, vaikkakaan kuvauksille ei löydy juurikaan vahvistusta ulkopuolisista lähteistä.
Danielin kirjan, joka esittää kertovansa juutalaisen profeetta Danielin elämästä Babylonissa Nebukadressarin ajasta Kyyroksen aikaan, katsotaan yleisesti olevan kirjoitettu vasta hellenistisenä aikana ja olevan suurimmaksi osaksi historialliseen tilanneyhteyteen sijoittuvaa mielikuvituksen tuotetta. Konservatiiviset tutkijat kuitenkin puolustavat sen historiallisuutta ja huomauttavat, että Belsassarin, jonka Danielin kirja kuvaa Babylonian kuninkaaksi juuri ennen Persian valloitusta ja jota pidettiin kauan kirjoittajan mielikuvituksen tuotteena, on osoitettu olleen Babylonian viimeisen kuninkaan Nabodinuksen poika.
Esterin kirja kertoo kauniista ja hyveellisestä Esteristä, josta tuli Persian kuninkaan Ahasveruksen kuningatar ja 
joka pelasti juutalaiset tuholta vihollistensa käsissä. Kirjaa ei pidetä kuvauksena todellisista tapahtumista vaan pikemminkin historiallisena romaanina.
Uusi testamentti > Kristillisten uskomusten historiallisuus

Jeesuksen historiallisuus, opetukset ja todellinen luonne ovat olleet ja ovat edelleen kuuma puheenaihe raamatuntutkijoiden parissa.
Vanhimmat Jeesuksesta puhuvat Uuden testamentin tekstit, apostoli Paavalin kirjeet, ajoittuvat ensimmäisen vuosisadan puoleenväliin. Paavali itse oli nähnyt Jeesuksen ainoastaan näyssä. Hän itse väitti niiden olevan jumalallisia ilmestyksiä ja sellaisina määrääviä. Suurin osa nykyisistä tutkijoista on sitä mieltä, että varsinaiset kuvaukset Jeesuksesta, ennen kaikkea evankeliumit, kulkivat aluksi suullisena perimätietona ja kirjoitettiin ylös vasta muutamia kymmeniä vuosia Jeesuksen väitetyn ristiinnaulitsemisen jälkeen. Tämän vuoksi kirjoitusten ei katsota olevan suoraa ensi käden tietoa, joka olisi kirjoitettu Jeesuksen väitettynä elinaikana tai pian sen jälkeen. Toisessa ääripäässä ovat sellaiset tutkijat kuten Thomas Arnold, A. N. Sherwin-White ja Michael Grant, jotka katsovat Uuden testamentin kuvauksen Jeesuksen elämästä ylösnousemusta myöten olevan historiallisia.
Jotkut tutkijat, kuten Earl Doherty, ovat esittäneet, ettei Jeesusta koskaan olisi ollutkaan, vaan että hänen hahmonsa olisi vain yhdistelmä lukuisista todellisista henkilöistä ja hellenistiselle ajalle tyypillisistä taruista. Varhaiset ei-kristilliset viittaukset Jeesukseen, joita muun muassa Tacitus, Suetonius ja Josephus kirjoittivat, voidaan kyseenalaistaa. Tämän jälkeen Jeesuksen olemassaolosta ei ole Raamatun ulkopuolisia todisteita. Tällainen näkemys ei ole kuitenkaan yleinen Raamatun tutkijoiden keskuudessa.
Historiasta kuitenkin tunnetaan lukuisia tapauksia, joissa historiallisen henkilön elämä on ollut samankaltainen kuin taruhahmoon tai mytologian hahmoon liitetty kertomus. Esimerkiksi Jeanne d'Arcia voitaisiin pitää Juudit-kertomuksen mukaelmana, jollei tiedettäisi, että Jeanne d'Arc todella on ollut historiallinen henkilö.
Jotkut tutkijat katsovat, että nykyisin tunnetulla Jeesuksella on paljon yhtäläisyyksiä ensimmäisten vuosisatojen taruihin ja mysteeriuskontoihin, kuten mithralaisuuteen. Kaikki eivät kuitenkaan jaa tätä näkemystä. Esimerkiksi First International Congress of Mithraic Studies -kongressin osanottajat olivat sitä mieltä, että mithralaisuuden vaikutukset kristinuskoon rajoittuvat enimmäkseen kristilliseen taiteeseen.
On ehdotettu, että tämä vaikutteiden lainaaminen on tapahtunut samaan tyyliin kuin millä tavalla Latinalaisen Amerikan kansat ovat omaksuneet perinteisten uskontojensa osia myöhemmin tulleeseen kristinuskoonsa. Roomalainen mithralaisuus ei kuitenkaan muistuttanut kristinuskoa paljoakaan ennen kuin vasta muutaman sadan vuoden päästä, mikä saattaa tarkoittaa, että lainaaminen tapahtuikin toiseen suuntaan.
Raamatullisen arkeologian ja historiantutkimuksen koulukuntia

Raamatun historiallisuuden suhteen on olemassa kaksi löyhästi määriteltävissä olevaa koulukuntaa, raamatullinen minimalismi ja raamatullinen maksimalismi. Todelliset mielipiteet jakaantuvat kuitenkin yleensä näiden välille, sen sijaan että sijoittuisivat tiukasti jompaankumpaan ääripäähän.
Raamatullisen arkeologian ja historiantutkimuksen koulukuntia > Raamatullinen minimalismi

Raamatullinen minimalismi lähtee siitä oletuksesta, että Raamattu on enimmäkseen mielikuvituksen tuotetta ja että kaikki sen kertomukset ovat luonteeltaan tarunomaisia. Erityisesti Raamatun alkupuolen kertomuksilla ei katsota olevan mitään historiallisia perusteita. Näin kaikki kertomukset myös raamatullisista patriarkoista olisivat taruja, eikä heitä olisi koskaan ollut olemassa. Minimalistit ovat myös sitä mieltä, ettei Israelin kahtatoista heimoa, yhdistynyttä Israelin kuningaskuntaa, kuningas Daavidia tai kuningas Saulia koskaan ollut olemassa.
Jotkut raamatulliset minimalistit, tunnetuimpana Earl Doherty, ovat myös ehdottaneet, ettei Jeesustakaan olisi ollut olemassa, vaan että hänen hahmonsa olisi vain koostettu useista eläneistä henkilöistä ja taruista. Tämän teorian ongelmana on, että sillä henkilöllä tai niillä henkilöillä, jotka tarinan ovat keksineet, on täytynyt olla todella tarkat tiedot ja ymmärrys tuon ajan rabbiinisesta juutalaisuudesta ja siitä mišnasta, josta myöhemmin koottiin Talmud. Jeesus vaikuttaa, varsinkin Matteuksen evankeliumissa, olevan aivan liian inhimillinen ja tuntevansa rabbiinista farisealaisuutta aivan liian hyvin ollakseen pelkkä keksitty hahmo.