stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anna-Liisa Levonen-Harju
Aiheesta muualla

Anna-Liisa Levosen julkaisupofiili Google Scholarissa (englanniksi) (google.com)
Redox signaling (Anna-Liisa Levonen group) (englanniksi) (uef.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Scopus
Leif Salmén

| Leif Salmén |
| --- | --- |
 Leif Salmén vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. tammikuuta 1952 Helsinki
Kuollut: 19. marraskuuta 2019 (67 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja, kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi
Aikakausi:  1976–2017
Tyylilajit:  runous, proosa, essee
Esikoisteos:  Vår korta stund tillsammans (1976)
Palkinnot
 Tollanderin palkinto 2009 Eino Leinon palkinto 2013 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Leif Henry Salmén (19. tammikuuta 1952 Helsinki – 19. marraskuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, runoilija ja prosaisti.
Opinnot ja ura

Salmén opiskeli Helsingin yliopiston humanistisessa ja valtiotieteellisessä tiedekunnassa vuosina 1971–1976. Salmén työskenteli Yleisradion ruotsinkielisten ajankohtaisohjelmien toimittajana 1976–1978, TV-nyttin politiikan toimittajana 1978–1984 ja Yle TV1:n uutistoimituksen politiikan toimittajana 1984–1989. Salmén oli myös Yle TV1:n A-studion toimittaja, ja Petra Himbergin mukaan häntä on pidetty yhtenä parhaista vaalitenttien vetäjistä. Myöhemmin Salmén toimi vapaana kolumnistina, esseistinä, runoilijana ja televisiokommentoijana. Hän oli pitkän linjan vasemmistolainen ja Suomen kommunistisen puolueen jäsen 1970-luvulta 1980-luvun puoliväliin. Hän kuului vähemmistöläisiin eli niin sanottuihin taistolaisiin, minkä jälkeen suhtautuminen niin puolueeseen kuin Neuvostoliittoonkin muuttui kriittiseksi.
Salmén julkaisi useita runokokoelmia, ja lisäksi hän kirjoitti proosaa, kabareetekstejä, näytelmiä ja kuunnelmia ja julkaisi useita esseekokoelmia. Salmén sai useita palkintoja, muun muassa Tollanderin palkinnon vuonna 2009.
Yksityiselämä

Salmén oli naimisissa ohjelmajohtaja Maria Romantschukin kanssa vuodesta 1979 vuoteen 1984 ja näyttelijä Sinikka Sokan kanssa vuodesta 1986 vuoteen 1993. Vuodesta 1993 eteenpäin hänen avovaimonsa oli kansatieteen professori Anna-Maria Åström. Hänellä oli yksi lapsi.
Teokset > Runokokoelmat

Vår korta stund tillsammans.  Helsingfors:  Söderströms, 1976.  ISBN 951-52-0367-8
Att varje dag.  Söderströms, 1978.  ISBN 951-52-0490-9
Begäret.  Söderströms, 1980.  ISBN 951-52-0613-8
Dans och tystnad.  Söderströms, 1982.  ISBN 951-52-0794-0
Ikon . Söderströms, 1986. ISBN 951-52-1084-4
Ikoni.  Suomentanut Caj Westerberg. Helsinki:  Tammi, 1988.  ISBN 951-30-6623-1
Livet i förorten . Söderströms, 1992. ISBN 951-52-1416-5
Elämä esikaupungissa.  Suomentanut Caj Westerberg. Helsinki:  Tammi, 1992.  ISBN 951-31-0058-8
Men Marx menade motsatsen.  Söderströms, 1996.  ISBN 951-52-1613-3
Mutta Marx ajatteli toisin.  Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0844-9
Teokset > Esseekokoelmat

Finländsk bokföring: Dagbok från tredje republiken.  Helsingfors:  Söderströms, 1983.  ISBN 951-52-0880-7
Vintermonolog: Dagbok från tredje republiken . Helsingfors: Söderströms, 1987. ISBN 951-52-1169-7
Talvinen yksinpuhelu: Päiväkirja kolmannesta tasavallasta.  Suomentanut Rauno Ekholm. Helsinki:  Tammi, 1987.  ISBN 951-30-6620-7
Duvorna på Plaza Real . Söderströms, 1990. ISBN 951-52-1323-1
Plaza Realin kyyhkyset: Muistiinpanoja muutoksen keskeltä.  Suomentanut Rauno Ekholm. Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9318-2
Fjärde republiken: Oregelbundna anteckningar . Söderströms, 1994. ISBN 951-52-1510-2
Neljäs tasavalta: Säännöttömiä muistiinpanoja.  Suomentanut Arto Häilä. Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0413-3
Promenader i Leninparken . Söderströms, 2000. ISBN 951-52-1865-9
Kävelyllä Lenininpuistossa.  Suomentanut Arto Häilä. Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1908-4
Palatset vid Bosporen: Essäer . Söderströms, 2005. ISBN 951-851-036-9
Palatsi Bosporin rannalla.  Suomentanut Arto Häilä. Helsinki:  Teos, 2005.  ISBN 951-52-2240-0
Ner från Akropolis . Söderströms, 2008. ISBN 978-951-52-2504-7
Alas Akropoliilta.  Suomentanut Arto Häilä. Teos, 2008.  ISBN 978-951-851-162-8
Den underjordiska moskén . Schildts & Söderströms, 2013. ISBN 978-951-52-3177-2
Maanalainen moskeija.  Suomentanut Arto Häilä. Helsinki:  Teos, 2013.  ISBN 978-951-851-405-6
Det orientaliska rummet , Förlaget, 2017 ISBN 978-952-333-064-1
Itämainen huone, suomentaja Arto Häilä. Teos, 2017 ISBN 978-951-851-775-0
Palkinnot ja tunnustukset

Salmén on saanut työstään useita palkintoja:
Svenska litteratursällskapetin palkinto 1979, 1984, 1987, 1991
Finlandsvenska publicistförbunds pris 1984
Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1985
Valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 1998
Kivipää-palkinto 2001
Längmanska kulturfondenin palkinto 2006
Tollanderin palkinto 2009
Eino Leinon palkinto 2013
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Leif Salmén Wikisitaateissa
Kirjasampo.
Leif Salmén kustannusyhtiö Teoksen sivuilla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tentaattorina Leif Salmén. Ylen Elävä arkisto
Salmén, Leif hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Leif Salménin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Ritva 2  Elonet  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Into Salmio

Into Erkki Salmio ent. Selin (28. marraskuuta 1894 Humppila – 20. helmikuuta 1962) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat ylikonstaapeli Karl August Selin ja Josefina Strömgren. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elsa Alma Emilia Leppäsen kanssa.
Opinnot

Salmio kirjoitti ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi  Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa vuosina 1914–1916 ja suoritti teologisen alkututkinnon vuonna 1916. Salmio suoritti Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1926–1927. Hän oli komennettuna vuonna 1928 tutustumaan Saksan armeijan koulutukseen ja vuonna 1929 Unkarin armeijan remonttiasioihin ja 1930 Ruotsin armeijan talvikoulutukseen.
Jääkäriaika

Salmio liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan 4. komppaniaan ja edelleen pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Salmio saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana kornetiksi ylennettynä 5. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan Karjalan ratsujääkärirykmentin 1. eskadroonan 1. joukkueen johtajaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kivennavalla, Terijoella ja Kaislahdessa sekä Inon saartoon ja valtasi Puumalan patterin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Salmio toimi sisällissodan jälkeen 4. toukokuuta – 31. toukokuuta 1918 Terijoella ratsuväestä muodostetun vartioston päällikkönä, mutta komennettiin 24. lokakuuta 1918 ja siirrettiin myöhemmin 29. marraskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Lapin I rajavartiopataljoonaan. Hän palveli Kuhmoniemen komennuskunnassa, kunnes siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 joukkueenjohtajaksi Hämeen ratsurykmenttiin ja komennettiin edelleen 12. heinäkuuta 1919 alkaen 3. Divisioonan adjutantiksi ja siirrettiin 26. kesäkuuta 1920 joukkueenjohtajaksi Hämeen ratsurykmenttiin. Hänet määrättiin 3. elokuuta 1920 alkaen 2. eskadroonan päällikön viransijaiseksi ja 18. syyskuuta 1920 alkaen päälliköksi 1:een eskadroonaan ja 28. tammikuuta 1921 alkaen 3. eskadroonaan. Eskadroonasta hänet siirrettiin 6. kesäkuuta 1923 yleisesikuntaupseeriksi Ratsuväkiprikaatin esikuntaan ja 16. toukokuuta 1925 kantaeskadroonan päälliköksi Uudenmaan rakuunarykmenttiin ja 28. huhtikuuta 1927 yleisesikuntaupseeriksi Ratsuväkiprikaatin esikuntaan. Salmio komennettiin 15. syyskuuta 1927 ja siirrettiin 23. joulukuuta 1927 alkaen Yleisesikunnan koulutustoimiston päälliköksi, josta hänet siirrettiin edelleen 27. elokuuta 1929 Polkupyöräpataljoona 3:n komentajaksi ja 1. heinäkuuta 1933 Sotakorkeakoulun johtajan apulaiseksi ja opettajaksi sekä 14. tammikuuta 1936 Kadettikoulun johtajaksi.
Luottamustoimet

Salmio toimi Ratsuväen ohjesääntökomitean jäsenenä vuonna 1921 ja kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuonna 1922 sekä 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana vuonna 1930. Yleisesikunnan kunnianeuvoston varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1934 ja 1935 ja Helsingin ratsastusseuran johtokunnan jäsenenä vuosina 1928–1929 sekä Upseeriratsastajain johtokunnan jäsenenä vuosina 1936–1938 ja Suomen ratsastajain liiton liittovaltuuston jäsenenä vuosina 1937–1938.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Kornetti 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Ratsumestari 16. toukokuuta 1921  Majuri 16. toukokuuta 1925  Everstiluutnantti 15. kesäkuuta 1928  Eversti 28. tammikuuta 1936  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 23. joulukuuta 1927 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin Maanpuolustusyhdistysten keskusliiton kultainen ansiomerkki |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Tyko Sallinen

| Tyko Sallinen |
| --- | --- |
 Tyko Sallinen 1920-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1879 Nurmes
Kuollut: 18. syyskuuta 1955 (76 vuotta) Helsinki
Ammatti:  taidemaalari
Taiteilija
Taidesuuntaus:  ekspressionismi
Kuuluisimpia töitä:  Mirrin muotokuvia (1909–1914) Hihhulit (1918) Jytkyt (1918)
Tyko Konstantin Sallinen (14. maaliskuuta 1879 Nurmes – 18. syyskuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen ekspressionistinen taidemaalari. Hän oli Suomen 1900-luvun alun taiteen murroskauden näkyvimpiä ja määräävimpiä hahmoja.
Sallinen oli suomalaisten ekspressionistien itseoikeutettu henkinen johtaja, ja hänen ympärilleen syntyi Marraskuun ryhmä vuonna 1916. Nuoret taiteilijat pitivät tuolloin päämajaansa Brondinin kahvilassa. Hänen vaikutti paljon myöhemminkin, kuten marraskuun ryhmän perillisenä perustettuun lokakuun ryhmään.
Sallisen taide ja persoona herättivät kohua. Häntä pidettiin maalaustaiteen perinteiden murskaajana. Sallisen maalaustapaa pidettiin brutaalina, eikä hänen taiteensa ymmärtäjiä ollut paljon.
Sallinen yhdisti taiteessaan ajankohtaiset ulkomaiset virtaukset ja suomalaisen taiteen perinteen.
Yksityiselämä ja elämänvaiheet

Sallinen oli räätäli Antti Sallisen ja Johanna Sallisen esikoinen. Lapsuutensa hän eli Haaparannalla, jossa hän kävi neljä luokkaa lyseota ja oppi isältään räätälin ammatin.
Hänen isänsä oli lestadiolaisena käännyttäjäpappina tunnettu mies. Isä kuritti poikaansa opettaakseen nöyryyttä. Isä ei antanut tilaa taideharrastuksille, eikä suvainnut ”maallista koreutta”. Sallinen karkasi kotoa 14-vuotiaana. Myöhemmin Sallinen teki isästään maalauksen, mutta heidän välinsä eivät koskaan lämmenneet.
Jonkin aikaa Sallinen elätti itsensä kiertävänä räätälikisällinä. Työskennellessään Tukholmassa hän kiinnostui kuvataiteesta, oopperasta ja kirjallisuudesta ja hakeutui opiskelemaan taidetta.
Sallisen ensimmäinen vaimo Helmi Vartiainen istui mallina monissa hänen maalauksissaan esiintyvälle ”Mirrille”. Heille syntyi kaksi tytärtä, Eva ja Taju Sallinen. Avioliitto alkoi 1909 ja päättyi 1916. Sallinen, joka oli ajan lakien mukaan yksin lapsensa huoltaja, lähetti ilman vaimonsa suostumusta Evan alle kaksivuotiaana sisarensa luo Tanskaan. Avioeron jälkeen hän erotti myös nuoremman tyttären äidistä, vaikka huoltajuus oli annettu äidille. Sallinen levitti käsitystä, että Helmi Vartiainen olisi ollut kyvytön äidiksi. Sallinen muutti tyttärensä kanssa asumaan talvella 1915 rakennettuun ”Krapula”-nimiseen taiteilijataloon Hyvinkäälle, mutta tytär vietti suuren osan lapsuudestaan sukulaisten ja tuttavien hoivissa isän ryypätessä, tehdessä maalaustyötään ja matkustellessa. ”Krapula”-ateljeen vieressä oli samana vuonna valmistunut taiteilija Jalmari Ruokokosken ateljeetalo ”Humala”.
Sallisen herättämä kohu

Tyko Sallisen taide ja persoona kohahduttivat suomalaista taide-elämää hänen eläessään ja vielä hänen kuoltuaankin. Elinaikanaan hänen maalauksensa aiheuttivat paljon kritiikkiä rumuudellaan ja rujoudellaan. Monien mielestä ei ollut sopivaa kuvata suomalaisia Sallisen kuvaamalla rujolla tavalla. Sallisen maalaustapaa pidettiin raakana ja brutaalina. Hän otti kuvaukseensa mukaan ajan henkeä niin sisällissodasta kuin puutteesta ja omista tunteistaankin. Sallista pidettiin suomalaisen maalaustaiteen perinteiden murskaajana. Suomalaiset kansallisromanttiset ajatukset toteutuvat hänen maalauksissaan kuitenkin uudella tavalla.
Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1942 ja professorin arvonimi vuonna 1948.
Tuotanto

Maalauksia:
Alaston, 1911
Mirri mustassa puvussa, 1911
Pyykkärit, 1911
Kevättalvi, 1914
Omakuva, 1914
Tukaattityttö, 1914
Ruokokoski maalaa, 1916
Kauppiaan tyttäret, 1917
Kilpajuoksu, 1917
Puunhakkaaja, 1917
Rouva Kallion muotokuva, 1917
Vådö, 1917
Maalaisukko, osatutkielma Hihhuleihin, 1918
Hihhulit, 1918
Jytkyt, 1918
Tutkielma Tappeluun III, 1920
Taiteilijaa koskevaa

Marraskuussa 2016 Helsingin kaupunginteatterissa ensi-iltansa saanut Taju, taiteilijan tytär kertoi Tyko Sallisen suhteesta tyttäreensä. Syksyllä 2017 Turun taidemuseossa oli lähes sadan teoksen näyttely Sallisen tuotannosta.
Kirjallisuutta

Hellaakoski, Aaro: T. K. Sallinen – tutkielma. Karisto, 1921.
Colliander, Tito: Sallinen. Helsinki: Tammi, 1949.
Salla, Irja: Isä ja minä: muistelmia Tyko Sallisesta. WSOY, 1958.
Saarikivi, Sakari: Sallinen – Suomen modernin maalaustaiteen tienraivaaja. Helsinki: Otava, 1960.
Laitila, Inka-Maria – Strandén, Tarja: Tukaattityttö: Mirri-kuvien takaa katsoo Helmi Vartiainen. Helsinki: WSOY, 2002. ISBN 951-025-217-4.
Karjalainen, Tuula: Tyko Sallinen: Suomalainen tarina. Helsinki: Tammi, 2016. ISBN 978-951-31-9029-3.
Aiheesta muualla

Karjalainen, Tuula: / Sallinen, Tyko (1879–1955). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Helmi vai sika. Ilkka Malmberg. HS Kuukausiliite 6/2012. PDF.
L. Wennervirta : Sallista tapaamassa, Suomen Kuvalehti, 26.11.1927, nro 48, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Erkki Kivijärvi : Räätälin kisällistä taiteen mestariksi, Suomen Kuvalehti, 09.03.1929, nro 10, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Tyko Sallisen syntymäpaikan muistolaatta, Nurmes, Porokylä.
Maria Salonen

Maria Margaretha Salonen (s. 1954 lähde?) on helsinkiläinen kouluttaja, freelance-kirjoittaja ja tietokirjailija.
Salonen opiskeli sosiologiaa Svenska social- och kommunalhögskolanissa 1978–1982 ja Helsingin yliopiston valtio­tieteellisessä tiede­kunnassa, oppiaineina yleinen sosiologia sekä lapsuuden ja nuoruuden sosiologia ja suoritti valtiotieteiden maisterin tutkinnon vuonna 2012 ja opettajan pedagogiset opinnot 2009–2010. Hän toimi PR-sihteerinä Wimbledon School of Artissa ja freelance-toimittajana Lontoossa vuosina 1988–1996 (toimittanut muun muassa IBM:n kuluttajille suunnattu lehti Helpware, Forward Publishing 1992–1995). Tänä aikana hän kirjoitti pakinoita suomalaisen lapsiperheen elämästä ja brittiläisistä ilmiöistä muun muassa sanomalehti Keskisuomalaiseen sekä Elanto-, Vihreä Lanka- ja Me Naiset -lehtiin. Suomeen palattuaan hän kirjoitti vuosina 2000–2012 artikkeleita muun muassa seuraaviin lehtiin: Tiede-lehti, EEMAil, Eepinen, KotiPC, Hifi, Voi hyvin, Elämänilo, Terveydeksi, Kasvatus ja Yliopisto.
Vuosina 2004–2006 hän suoritti Helsingin yliopiston Vantaan täydennyskoulutuslaitoksen (Palmenia)- ja Montessori-koulutuksen ensimmäisen suomenkielisen montessoriohjaajakoulutuksen (montessoripedagogiikka) ja toimi montessoriohjaajana, Suomen Montessoriyhdistyksen (nyk. Suomen Montessoriliitto) hallituksessa ja Montessori-lehden toimituksessa vuosina 2006–2009.
Hänen vuonna 2016 kirjoittamansa teos Axel Munthen jäljillä (Avain kirjankustantamo) on alun perin suomen kielellä julkaistu tietokirja ruotsalaisesta kirjailija ja lääkäri Axel Munthesta, ja se perustuu muun muassa Munthen pojan Malcolm Munthen ja pojanpojan Adam Munthen haastatteluihin. Kirjassa esitellään myös Munthe-suvun nykyään yleisölle avoimina olevat historialliset kartanot ja huvilat, joista Villa San Michele Caprilla on kuuluisin; siihen liittyy menestysromaani Huvila meren rannalla. Muut ovat Hildasholm Taalainmaalla, Southside House Lontoossa ja Hellens Manor Herefordshiressä Englannissa.
Suomennokset

Stan Smith: Piirtäjän käsikirja (The Complete Drawing Cource).  Suomentanut Maria Salonen. Kustannus-Mäkelä, 1995.  ISBN 978-951-873-561-1
Omat teokset

Maria Margaretha Salonen:  Iltapäivä kerhossa - vapaa-aikaa vai suoritusta?. Pro gradu.
Maria Salonen: Pieni ja suuri samassa veneessä: Pohdintoja lapsuudesta, aikuisuudesta ja montessoripedagogiikasta.  Books on Demand, 2015.  ISBN 978-952-318-484-8
Maria Salonen: Axel Munthen jäljillä.  Avain 2016. ISBN 978-952-304-084-7
Salon rautatieasema

Salon rautatieasema (lyh. Slo, ruots. Salo järnvägsstation, ratakm 154+300) on rantaradan varrella sijaitseva rautatieasema, joka sijaitsee Salon kaupungin keskustassa. Asemalla pysähtyvät kaikki Helsingin ja Turun välillä liikennöivät henkilöjunat lukuun ottamatta junia S 975 klo 16.10 Helsinki-Turku ja S 976 klo 7.08 Turku-Helsinki ja siellä on myös tavaraliikennettä. Asemaa käyttää vuosittain noin 320 000 henkilöjunamatkustajaa. Aseman sisätiloissa palvelee yksi ja ulkotiloissa yksi lippuautomaatti. Asemalla on kaksi matkustajaliikenteen käytössä olevaa korotettua laituria ja raiteiden alittamista varten asemalla on tunneli, josta uloskäynti tapahtuu portaita ja hissillä. Pääsääntöisesti Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Turkuun raiteelta 2. Kaksi Turun junaa käyttää kuitenkin raidetta 1.
Salon rautatieasema valmistui vuonna 1898 arkkitehti Bruno Granholmin suunnittelemana, jollaisessa asussa asema on säilytetty. Salon rautatieasema on VR:n Vuoden asema 2005. Palkinnon jakamista Salolle perusteltiin myynnin kehityksellä (9 % parempi edelliseen vuoteen verrattuna), asiakaspalvelun laadulla sekä aseman siisteydellä.
Senaatti-kiinteistöt laittoi asemarakennuksen myyntiin 2012 ja keväällä 2013 se sai uuden omistajan. Kahvilayrityksen lisäksi asemalla toimi ennen vuokralaisena VR:n lipunmyynti supistetuilla aukioloajoilla, kunnes se lakkautettiin 2. elokuuta 2014. Aseman odotustila suljettiin 1. marraskuuta 2021. Asemalla on lippuautomaatti.
Salon posti juhlistaa 9.10.2013 postimerkin päivää omalla postimerkillä ja erikoisleimalla, Salo-postimerkin kuva-aiheena on Salon asema.  Matkaa seuraavalle asemalle Ervelään kertyy 25 kilometriä ja Paimioon 29 kilometriä. Turkuun on 56 kilometriä ja Helsinkiin 144 kilometriä.
Museovirasto on määritellyt Salon rautatieasemanseudun ja vanhan kauppalamiljöön yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Salon ratapiha.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salon rautatieasema Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Salon rautatieasema (Q4410948)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema, maanpäällinen asema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Salo
koordinaatit: 60°23′05″N 23°07′18″E﻿ / ﻿60.3847°N 23.1217°E﻿ / 60.3847; 23.1217
Li He

Li He (perint.: 李賀; yksink.: 李贺; pinyin: Lǐ Hè; Wade–Giles: Li Ho; kohteliaisuusnimi: Ch’ang-chi/Changji, Kauan kestävä onni, 791–816) oli kiinalainen runoilija. Li syntyi Chenyüanin seitsemäntenä vuonna (791) Honanissa, Chun-k’un kaupungissa. Hänen kootut runonsa sisältävät vain noin 240 runoa. Li Hon kokoelma edustaa Tang-kautta.
Salaperäiset rukiinjyvät

| Salaperäiset rukiinjyvät> A Pocket Full of Rye.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Agatha Christie
Kieli:  englanti
Genre:  salapoliisiromaani
Kustantaja:  Collins Crime Club
Julkaistu:  09.11.1953
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  192
Suomennos
Suomentaja:  Eila Pennanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1956
Sivumäärä:  263
Sarja: Neiti Marple
Edeltävä:  Neiti Marplea ei petetä
Seuraava:  Paddingtonista 16.50
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Salaperäiset rukiinjyvät Agatha Christien salapoliisiromaani, joka ilmestyi Britanniassa Collins Crime Clubin kustantamana 9. marraskuuta 1953 Kirjan yksityisetsivä on neiti Marple.
Teos ilmestyi suomeksi 1956 Eila Pennasen suomennoksena.
Romaanin nimi

Monien muiden Christien romaanien tapaan tämänkin romaanin nimi ja juoni liittyvät lastenloruun. Tässä kirjassa loru on Sing a Song of Sixpence.
Juoni

Kun rikas Rex Fortescue kuolee juotuaan teetä, on poliisi ymmällään. Hän kuoli juotuaan aamuteetä toimistossaan, ja kuolemansyyksi todetaan marjakuusen marjojen sisältämän myrkyn taksiinin (C35H47NO10) aiheuttama myrkytys. Hänen vaimonsa oli pääepäilty, kunnes hänkin kuolee juotuaan teetä, jossa oli syanidia. Vaimon rakastaja Vivian Dubois on seuraava pääepäilty, kuten jotakuinkin kaikki, jotka ylipäätään tuntevat perheen. Neiti Marple aloittaa tutkimukset ainoasta konkreettisesta johtolangasta: murhatun tasku oli täynnä rukiinjyviä. Hän tajuaa hyvin pian, että murhat noudattavat vanhaa lastenlorua (Sing a Song of Sixpence).
Henkilöt

Rex Fortescue – Liikemies, ensimmäinen uhri. Hän on toista kertaa naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa ja yksi tytär. Hän toimii sijoitusalalla.
Adele Fortescue – Rex Fortescuen toinen vaimo, heillä ei ole yhteisiä lapsia. Hän on kolmas uhri, vaikka aluksi luultiin hänen olleen toinen. Hänellä oli myös suhde Vivian Dubois'n kanssa.
Percival Fortescue (kutsumaniminä Percy ja Val) – Yksi Rexin kolmesta lapsesta. Hän ei ollut kovin pidetty ja hänen äitinsä, Rexin ensimmäinen vaimo, kuoli pojan ollessa 12-vuotias. Hän oli myös isänsä liikekumppani.
Jennifer Fortescue – Percivalin vaimo, omaa sukua Ruby MacKenzie, Rexin liikekumppanin tytär – Rex huijasi liikekumppaniaan ja jätti hänet kuolemaan.
Lancelot Fortescue – Yksi Rexin kolmesta lapsesta. Rex piti hänestä, ja hän asui seitsemän vuotta Afrikassa ennen kuin hänen isänsä halusi ryhtyä liiketoimiin hänen kanssaan. Lancelot lensi Lontooseen vain kaksi päivää ennen Rexin kuolemaa, jotta sopimukset voitaisiin allekirjoittaa. Tätä ei kuitenkaan koskaan tapahtunut.
Pat Fortescue – Lancelotin vaimo. Pitkä, pitkäsäärinen tyttö, jolla on pähkinänruskeat hiukset.
Elaine Fortescue – Rexin nuorin lapsi. Ainoastaan hän suri Rexin kuolemaa.
Gerald Wright – Elainen poikaystävä. Rex vastusti heidän kihlautumistaan ja uhkasi tehdä Elainen perinnöttömäksi, minkä vuoksi Gerald äkillisesti katosi maisemista.
Neiti Ramsbottom (Eiffe-täti) – Rexin käly ensimmäisestä avioliitosta. Hän on yli 80-vuotias.
Mary Dove – Fortescuen taloudenhoitaja.
Gladys Martin – Palvelustyttö. Hänen arveltiin olevan kolmas uhri.
Ellen – Palvelustyttö.
Herra Crump – Fortescuen hovimestari.
Rouva Crump – Fortescue kokki. Herra Crumpin aviovaimo.
Vivian Edward Dubois – Pelasi Adelen kanssa golfia. Heillä oli myös suhde.
Komisario Neele – Rex Fortescuen murhaa tutkiva komisario.
Neiti Marple – Neeleä avustava yksityisetsivä.
Neiti Grosvenor – Rexin sihteeri.
Neiti Somers – Rexin työntekijä. Hyvin vähä-älyinen.
Neiti Griffith – Rexin työntekijä. Perfektionisti.
Herra Ansell – Lakimies, joka hoiti Adelen testamenttia.