Heinz Kohut
The Restoration of the Self

Heinz Kohutin toisen monografian nimi on The Restoration of the Self. Se julkaistiin vuonna 1977.
Kohut aloitti tämän kirjan kirjoittamisen Kalifornian Carmelissa kesälomallaan vuonna 1974. Helmikuuhun 1975 tultaessa hänen kirjastaan oli noin “kolme neljäsosaa valmiina”, kesäkuuhun tultaessa se oli “pian tulossa valmiiksi”. Työnimi oli melko luotaantyöntävä, The Rehabilitation of the Self: Thoughts About the Termination of Analyses and the Concept of Cure (‘Itsen rehabilitaatio. Ajatuksia analyysien päättämisestä ja parantumisen käsitteestä.’) Kesän 1975 jälkeen hän puhui kirjastaan jo valmiina. Lokakuussa 1975 hän oli päätynyt lopulliseen nimeen, The Restoration of the Self. Hän kuitenkin jatkoi tämän kirjan parissa koko seuraavan vuoden, ja tässä vaiheessa hän luopui kömpelöstä alaotsikosta. Kirja julkaistiin kevään puolivälissä 1977, ja se oli välitön menestys: kesäkuulle tultaessa sitä oli myyty 11,500 kappaletta.
The Restoration of the Self on Kohutin parhaiten kirjoitettu ja helpoimmin lähestyttävä kirja. Hän pyrki parhaansa mukaan välttämään viettiteorian kieltä ja sen termejä samoin kuin psykoanalyyttista metapsykologiaa, jotka tekevät hänen ensimmäisestä kirjastaan The Analysis of the Self niin vaikean luettavan.
Kohut oli päättänyt tehdä uudesta kirjastaan helppolukuisemman, ja hän tekikin yhteistyötä kustantajansa edustajan Natalie Altmanin kanssa, joka editoi ja kommentoi hänen tekstiään. Tämä työ jatkui koko vuoden 1976 ajan.
Restorationista tuli Kohutin läpimurtoteos, jossa hän astuu esiin verhon takaa. Hän oli luopunut viettiteoriasta ja sen kielestä, eikä hänellä enää ollut paluuta psykoanalyysin valtavirtaan. Tulilinjalle joutuivat melkeinpä kaikki psykoanalyyttiseen tekniikkaan liittyvät periaatteet, jotka periytyvät Freudilta asti: viettiteoria, infantiilin seksuaalisuuden keskeinen rooli, oidipuskompleksi; konfliktien, defenssien ja resistanssien välillä vallitseva tiivis yhteys, asioiden läpityöskentely. Kohut tekee lopultakin tarkan ja selkeän pesäeron Freudin ajatteluun.
Kohut sanoo, ettei The Restoration of the Self ole “tekninen tai teoreettinen monografia, jonka kirjoittaja viileän rauhallisesti, tunteisiinsa etäisyyttä ottaen pyrkisi saamaan jonkin vakiintuneen tieteenalan piirissä kerääntyneen tietomäärän kognitiivisesti hallintaansa”. Päinvastoin, se on “raportti erään analyytikon yrityksistä pyrkiä kohti suurempaa selkeyttä sellaisella alueella, jota hän ei ole, vuosikausia kestäneistä tunnollisista yrityksistä huolimatta, kyennyt ymmärtämään olemassaolevan psykoanalyyttisen teorian puitteissa”. Hän sanoo kahlaavansa ristiriitaisten, huonosti perusteltujen ja usein hyvin epämääräisten teoreettisten spekulaatioiden suossa”, ja ainoa tie eteenpäin oli palata “kliinisten ilmiöiden suoraan havainnointiin ja sellaisten uusien hypoteesien muotoiluun, jotka voisivat selittää havaittuja ilmiöitä”. Hän oli kyllä yrittänyt integroida omat ajatuksensa aiempien ajattelijoiden ajatuksiin, mutta se
»olisi johtanut ryteikköön, jossa olisin sotkeutunut samankaltaisiin, toistensa kanssa päällekkäin meneviin tai [ulkoasultaan] identtisiin termeihin ja käsitteisiin, jotka eivät kuitenkaan olisi merkinneet samaa ja joita ei olisi käytetty samanlaisissa käsitteellisissä konteksteissa.»
Kohut jättää vaille huomiota suurimman osan psykoanalyyttisista kirjoittajista, mutta ei Freudia. Hän pysyy jatkuvassa dialogissa tämän kanssa ja päätyy usein ristiriitaan tämän kanssa: Freud ei enää ole historiallisesti, käsitteellisesti, terapeuttisesti eikä filosofisesti relevantti ajattelija.
Kohut kirjoittaa Traagisesta ihmisestä (hänen ihmiskuvastaan) ja Syyllisyyttä potevasta ihmisestä (Freudin ihmiskuva), ja Freud tuntuu lähestulkoon tukehduttavan Kohutin hengiltä. Kohut kamppailee pystyäkseen hengittämään ja joutuu “selkiyttämään ajatuksiaan tavalla, joka sitten muutti koko tämän tieteenalan ikuisiksi ajoiksi eteenpäin”.
Freudille psykoanalyysi oli sitä, että “neuroottinen tuska tuli muuntaa tavanomaiseksi kärsimykseksi”, ja tiedostamaton tuli tehdä tietoiseksi, torjuntamuurit oli murrettava, tietoisuuden valon oli annettava langeta halujen noidankattilaan, totuus on kohdattava kasvoista kasvoihin, seurasipa siitä mitä tahansa. Mutta Kohutille Freudin ajatus siitä, että psyyke kykenisi muuntautumaan jollain tapaa täysin uudeksi, oli “täysin vieras ja kertakaikkiaan naiivi ajatus”.
“Kohut argumentoi sen näkemyksen puolesta, että Freudin varhainen työskentely hysteriatapausten kanssa ja tämän menestys näitten potilaitten suhteen perustui lähinnä suggestioon ja siihen valtavaan voimaan, joka sisältyi Freudin uskoon itseensä ja ajatustensa totuuteen ja paikkansapitävyyteen,” kirjoittaa Strozier. Parantuminen ei ollut Freudin pointti. “Freudin arvot eivät koskeneet ensisijaisesti terveyttä”, Kohut sanoo. Kuitenkin Kohutin mielestä Freudin ansio oli, ja se pysyy ikuisesti, se, että hän loi syvyyspsykologian.
Kohut halusi perustavalla tavalla asettaa kyseenalaiseksi freudilaisen viettiteorian, ja hän ymmärsi, että samalla hänen olisi kyseenalaistettava freudilaisten analyytikkojen päämäärät: infantiilien viettien saaminen kontrollin alaisiksi yhteiskuntaan paremmin sopivien ylevöittämisprosessien kautta, tiedostamattoman materiaalinen tuominen tietoiseksi, minän vaikutusalueen laajentaminen ja sen toiminnan vapauttaminen. Hyvin harvat hänen aikalaisensa ymmärsivät, että nämä päämäärät olivat peräisin juuri viettiteoriasta. Tämän paradigman haastaminen merkitsi yhtä kuin psykoanalyysin ytimeen kohdistuvaa hyökkäystä.