stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Walking Dead: Survival Instinct

| The Walking Dead: Survival Instinct |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Terminal Reality
Julkaisija:  Activision
Jakelija:  Steam ja Nintendo eShop
Pelimoottori:  Infernal Engine
Julkaistu:  NA 19. maaliskuuta 2013 AUS 21. maaliskuuta 2013 EU 22. maaliskuuta 2013
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 18
Alusta:  PlayStation 3, Windows, Xbox 360, Wii U
Jakelumuoto:  Optinen levy, digitaalinen jakelu ja digitaalinen lataus
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
The Walking Dead: Survival Instinct on Terminal Realityn kehittämä ja Activisionin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka julkaistiin vuonna 2013 Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle ja Wii U:lle. Peli perustuu televisiosarjaan The Walking Dead.
Pelissä pelaaja ohjaa Daryl Dixonia, jonka pitää yhdessä veljensä Merlen kanssa selviytyä zombeilta. Pelaaja voi kentissä liikkuessaan joko taistella niitä vastaan tai yrittää hiipiä niiden ohi. Pelin edetessä pelaaja kohtaa toisia selviytyjiä, joita voi auttaa tai jättää. Pelissä on käytössä rajoitettu määrä polttoainetta, ammuksia ja ruokaa. Polttoaineen loppuessa ajoneuvoista pitää teidenvarsilta etsiä uutta.
Peli on saanut erittäin negatiivisen vastaanoton. IGN antoi pelille arvosanaksi 4.5/10, Game Informer 5/10, GameSpot 4/10 ja Giant Bomb yhden tähden viidestä. Suomessa Miikka Lehtonen totesi Dome.fi-sivustolla pelin olevan ”yksinkertaisesti täyttä sontaa” ja antoi arvosanaksi yhden tähden viidestä. Pelaaja antoi pelille arvosanaksi 3/10. Petter Hegevall antoi Gamereactorin sivuilla pelille arvosanaksi 2/10 ja totesi pelin olevan ”vuoden kamalin julkaisu ja todellinen loukkaus viihdyttävälle televisiosarjalle”.
Aiheesta muualla

The Walking Dead: Survival Instinct MobyGamesissa (englanniksi)
The Walking Dead: Survival Instinct Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Phil Zuckerman

Philip (Phil) Zuckerman on yhdysvaltalainen uskontososiologi. Hän on julkaissut muun muassa teokset Invitation to the Sociology of Religion (2003) ja Society without God (2008).
Teoksia

Invitation to the Sociology of Religion.  New York:  Routledge, 2003.  ISBN 0-415-94126-1  (englanniksi)
Society without God: What the Least Religious Nations Can Tell Us About Contentment.  New York:  New York University Press, 2008.  ISBN 978-0-8147-9714-3  (englanniksi)
Katutason byrokraatti
Kirjallisuutta

Lipsky, Michael: Street-level bureaucracy: dilemmas of the individual in public services.  (Alun perin julkaistu 1980)  New York:  Russell Sage Foundation, 2010.  ISBN 978-0-87154-544-2  Finna:helka.9931927773506253  (englanniksi)
Zum schwarzen Ferkel

"Urferkel" (Peruspossu) Berliinin Dorotheenstraßen varrella 1920-luvulla.
Zum schwarzen Ferkel (saks. Mustaan possuun) oli erääseen ravintolaan keskittynyt kirjailijoiden ja taiteilijoiden löyhä piiri Berliinissä.
Viinituvan oikea nimi oli "Gustav Türkes Weinhandlung und Probierstube", mutta se tunnettiin asiakaskunnan keskuudessa nimellä Zum schwarzen Ferkel. Nimi johtui ravintolan sisäänkäynnin yläpuolella roikkuvasta mustasta viinisäkistä, jonka sanottiin muistuttavan mustaa porsasta. Ravintolan omistaja hyväksyi nimen. Ravintola sijaitsi ensin Berliinin Unter den Lindenin ja Wilhelmstrassen  kulmauksessa ja myöhemmin Dorotheenstraße 31:ssa.
Ferkelin piiri oli aktiivisimmillaan marraskuusta 1892 syys-lokakuuhun 1894 ja se jatkui epäyhtenäisenä 1897 asti. Siihen kuului merkittäviä kirjailijoita, kuvataiteilijoita ja kulttuurihenkilöitä.
Ferkelin piiriin kuuluivat muun muassa Richard Bergh, Franz Evers, Akseli Gallen-Kallela, Knut Hamsun, Walter Leistikow, Bruno Liljefors, Julius Meier-Graefe, Edvard Munch, Adolf Paul, Dagny ja Stanisław Przybyszewski, Jean Sibelius, August Strindberg, Karl August Tavaststjerna, Jens Thiis, sekä Gustav Vigeland.
Aiheesta muualla

Peter Mayer: Zum Schwarzen Ferkel, Eine Lange Nacht über einen Alt-Berliner Künstlertreffpunkt Deutschlandrudfunk.  2.3.2013. Deutschlandradio. Viitattu 21.2.2015. (saksaksi)
Zsitvatorokin rauha

Sopimuksen muistomerkki Radvaň nad Dunajomissa Slovakiassa.
Zsitvatorokin rauha oli Osmanien ja Habsburgien välillä solmittu niin sanotun 15-vuotisen sodan päättänyt rauhansopimus 11. marraskuuta 1606. Suurempia muutoksia valtakuntien rajoihin sopimus ei tuonut.
Tausta

Habsburgien ja Osmanien valtakunnanvälinen 15-vuotinen sota alkoi vuonna 1593. Sota oli aluksi ollut hyvin suosiollinen Itävallan keisarillisille. Lopulta kuitenkin molemmat osauolet olivat ottaneet voittoja ja kärsineet tappioita ilman, että kumpikaan olisi kuitenkaan saavuttanut ratkaisevaa voittoa. Osmanien onneksi Transsilvanian ruhtinas István Bocskai oli nostattanut Habsburgien vastaisen kapinan, mikä tasoitti ajoittain heikkojen osmanien asemaa.
Sopimus

Bocskai ja Habsburgit saavuttivat syyskuussa 1606 niin sanotun Wienin rauhan, joika kompromissiratkaisuna velvoitti Habsburgit tunnustamaan Bocskain Transsilvanian ruhtinaana ja ruhtinaskunnan riippumattoman aseman. Sen sijaan ajatuksesta Osmanien tukemasta Unkarin kuningaskunnasta luovuttiin. Bocskai ryhtyi sitten välittämään neuvotteluja Osmanien ja Habsburgien välillä. Kolmen osapuolen neuvottelut alkoivat 29. lokakuuta 1606. Keisari Rudolf II:ta edusti Ernst Molart, sulttaani Ahmed I:stä Budan beglerbegi Ali ja Bocskaita paroni István Illésházy. Neuvottelut käytiin veneillä Žitavan (unk. Zsitva) ja Tonavan yhtymäkohdalla. Nimi Zsitvatorok tarkoittaa Zsitvan suuta. Neuvottelujen lopputuloksena oli sopimus, joka allekirjoitettiin 11. marraskuuta 1606.
Sopimusken oli sen ehtojen mukaan tarkoitus olla voimassa seuraavat 20 vuotta. Se sisälsi useita eri kohtia, joista joitakin tärkeimpiä olivat 1. kielto hyökätä osapuolten linnoille ja ottaa vankeja, 2. jo otetut vangit oli vapautettava, 3. keisarin tuli maksaa osmaneille kertaluontoisesti 200 000 floriinia ja 4. Nógrádin seudulla vallatuja osmanilinnoituksia ei palautettaisi, mutta he säilyttivät Esztergomin hallinnan ja Kanizsan alueen kohtalosta päätettäisiin myöhemmin. Kaiken kaikkiaan valtakuntien rajat pysyivät sodan jälkeen suurin piirtein ennallaan.
Sopimuksen osapuolet
Rudolf II
Ahmed I
István Bocskai
Additiivinen merkintä

Additiivinen merkintä tarkoittaa sellaisia luvun esitystapoja, joissa luvun arvo ilmaistaan ryhmällä merkkejä, joiden arvot lasketaan yhteen. Vain osa luvuista ilmaistaan lukumerkillä ja muut luvut muodostetaan näiden summan avulla. Nykyään käytetään additiivisia merkintöjä harvoin ja niillä onkin lähinnä historiallista merkitystä. Näiden tilalle on tullut intialaisarabialaiset numerot, paikkamerkintä ja desimaalijärjestelmä.
Muinaisilla kansoilla on ollut runsaasti lukujen merkintätapoja, joiden perusidea on ollut additiivinen, mutta jossa on sovellettu muitakin merkitsemisperiaatteita. Esimerkiksi kiinalaisilla oli additiivisen numeromerkintä, jota laajennettiin moninkertaistavilla luvuilla. Babylonialaisilla oli käytössään additiivisesti merkityillä pienillä luvuilla laajennettu paikkamerkintä.
Idea on varsin yksinkertainen. Vanha tukkimiehen kirjanpito on selvä esimerkki, jossa ykköstä sisältävää lukujärjestelmää sovelletaan additiivisesti. Kun kirjoitetaan luku viisi, merkitään vain 5 kappaletta ykkösiä eli /////. Jos lukumerkistöön kuuluu vaikka luvut / eli yksi ja X eli kolme, tulkitaan //XXX luvuksi 1 + 1 + 3 + 3 + 3 eli luvuksi yksitoista. Lukua esittävät merkit muutetaan luvuiksi, joiden summa on merkitty luku.
Esimerkkejä > Varhainen egyptiläinen lukumerkintä

Egyptiläisissä hieroglyfeissä, joita hakattiin kiveen jo 3200 eaa., oli heti käytössä additiivinen desimaalijärjestelmä. Eri lukumerkit, jotka saatiin moninkertaistavalla tavalla luvun 10 potensseina, aseteltiin vallitsevan kirjoitustavan mukaisesti ryhmäksi. Seuraavia merkkejä käytettiin luvuissa.
Esimerkiksi luku 2324 = 1000 + 1000 + 100 + 100 + 100 + 10 + 10 + 1 + 1 + 1 + 1 kirjoitettaisiin hieroglyfeillä muodossa
Egyptissä käytettiin myöhemmin hieroglyfien kanssa kahta rinnakkaista hieraattista- ja demoottista merkistöä. Myös näissä oli käytössä additiivinen desimaalijärjestelmä.
Esimerkkejä > Nuolenpääkirjoitus

Babylonialaiset omaksuivat nuolenpääkirjoituksen ja sen numerojärjestelmän sumerilaisilta noin 2200 eaa.. Nuolenpääkirjoituksessa, jossa merkit tehtiin ruo'on kärjellä tuoreeseen saveen, esiintyi lukuja merkitseviä merkintöjä. Ne muodostettiin käyttäen vain kahta merkkiä: pieni ja iso kiilamerkki. Pieni kiila (luku yksi) painettiin kosteaan saveen pystyasentoon ja isokiila (kymmenen) poikittain. Luvut 1–9 merkittiin pienillä kiiloilla kolmen kiilan riveinä. Luku yhdeksän oli siten kolme kolmen kiilan riviä. Luku 13 merkittiin 10 + 1 + 1 + 1 eli ensin yksi isokiila ja sen perään kolme pientä kiilaa yhteen riviin. Luku 35 = 10 + 10 + 10 + 1 (× 3) + 1 (× 2) eli kolme isokiilaa riviin ja näiden jälkeen viisi pientä kiilaa kolmen ja kahden kiilan päällekkäisissä riveissä.
Vaikka babylonialaisilla oli additiivinen merkintä, jatkettiin lukujen muodostamista nyt paikkamerkinnällä. Luku 125 = 120 + 5 merkittiin kahdella pienellä kiilalla ja niiden jälkeen 5 pikkukiilalla. Ensimmäiset kaksi kiilaa tarkoittivat 60:ien lukumäärää eli 2 × 60 = 120 ja seuraavat 5 kiilaa 5 × 1. Suuret luvut esitettiin seksagesimaalisella paikkamerkinnällä, jossa numeromerkit muodostettiin additiivisesti.
Esimerkkejä > Roomalaiset numerot

Roomalaisissa numeroissa luvut muodostetaan lukujen I (yksi), V (viisi), X (kymmenen), L (viisikymmentä), C (sata), D (viisi sataa) ja M (tuhat) avulla. Luvut 1–4 merkittiin aluksi I, II (eli I + I = 2), III ja IIII, mutta keskiajalla luku neljä merkittiin myös vähennyslaskuna IV (yksi pois viidestä). Luvut 6–9 merkittiin VI, VII, VIII ja VIIII, mutta yleisiä olivat keskiajalla myös IX (yhdeksän) ja IIX (kahdeksan). Suuremmat luvut aloitettiin kirjoittamaan isoista merkeistä. Esimerkiksi MDCI tarkoitti 1000 + 500 + 100 + 1 = 1601 ja MMCCIX tarkoitti 1000 + 1000 + 100 + 100 + 10 − 1 = 2209.
Roomalainen merkitsemistapa oli helppo oppia, mutta vaati hieman päässälaskutaitoa edes luvun suuruuden hahmottamiseksi. Yhteen ja vähennyslaskut olivat tällä merkinnällä vaikeahkoja suorittaa, mutta kertominen ja jakaminen onnistui vasta laskupöydän tai sormien avulla.
Esimerkkejä > Kiinalaiset sauvanumerot

Kiinassa on ollut käytössä useita lukujen merkitsemistapoja. Matematiikan pitkästä perinteestä johtuen ja kulttuurivaihdosta intialaisten kanssa näistä kehitettiin kehittynyt paikkajärjestelmään perustuvia desimaalijärjestelmiä. Sauvanumerot ovat laajalle levinnyt ja kansalaisten vieläkin käyttämä merkitsemistapa, jota käytettiin jo vanhimmassa kirjallisessa lähteessä 250 eaa..
Sen juuret ovat additiivisessa merkintätavassa, jossa lukua yksi merkitsevää merkkiä "sauva" toistetaan tarvittava määrä. Kun lukua viisi kuvataan viidellä sauvalla, jatketaan lukujen 6–9 osalta "poikittaisella sauvalla", joka myös tarkoittaa viittä. Luvussa 6 tämän alle vedetään vielä yksi sauva, jolla ilmaistaan 6 = 5 + 1.
|   | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Pystyviivoin: 
Vaakaviivoin: 
Merkinnässä on ilmeisesti jäänne viisikantaisesta lukujärjestelmästä, jossa vaakapalkit tarkoittivat viiden lukumääriä. Sauvamerkintää on myöhemmin kehitetty paikkamerkinnäksi siten, että sauvamerkeistä tuli numeraaleja 1–9, joilla muodostettiin suurempia lukuja. Paikkamerkinnässä ykköset, sadat, kymmenet tuhannet, merkittiin pystyviivoilla, vastaavasti kymmenet, tuhannet, sadat tuhannet, ja niin edelleen, merkittiin vaakaviivoilla.
Esimerkkejä > Mayaintiaanien lukumerkintä

Espanjalaiset valloittajat tuhosivat järjestelmällisesti intiaanien kirjoittamia dokumentteja. Ainoastaan muutama kopio heidän kirjoituksistaan on säilynyt ja lisäksi kaikki kiveen hakatut tekstit. Mayojen teksteissä ja kalenterimerkinnöistä on löydetty melko kattava esitys heidän lukujen käytöstä. Heidän lukumerkintänsä perustui additiivisuuteen, missä luku yksi merkittiin pisteellä ja luku viisi merkittiin viivalla.
Merkinnöissä on ilmeisesti jäänteitä vanhasta viisilukujärjestelmästä lukuun 20 saakka, jonka jälkeen merkinnät noudattavat paikkamerkintää. Paikkamerkinnässä vuorottelivat 20- ja 18-järjestelmä eri paikoissa.
Muita additiivisia lukumerkintöjä

Alkujaan matemaatikon ja historioitsijan Geneviève Guitelin laatima ja J. D. Barrowin päivittämässä luokittelussa mainittu additiivisiksi muutama muukin lukumerkintä. Atsteekit käyttivät 20-kantaista lukujärjestelmää, joka oli additiivinen. Kreikkalaiset käyttivät attikalaista lukumerkintää, joka roomalaisten numeroiden tavoin perustui lukuihin 1, 5, 10, 50, 100, 500,... Myöhemmin he siirtyivät intialaisten vaikutuksesta toiseen additiiviseen merkintään, jossa luvuille 1–9 annettiin aakkosten ensimmäiset kirjaimet, luvuille 10, 20, ..., 90 aakkosten seuraavat kirjaimet ja sadoille vastaavasti loput kirjaimista. Luku merkittiin näitä lukuja hyväksi käyttäen ja alle tuhat olevia lukuja voitiin esittää kolmella merkillä. Heprealainen merkintä ja arabialainen Abjad-merkintä matkivat tätä järjestelmää, joskin niissä käytettiin omia aakkosia.
Luvut 1–59 nuolenpääkirjoituksen additiivisilla merkinnöillä
Luettelo Mayaintiaanien luvuista 1–19 sekä esimerkit luvuista 5 ja 11 pystyasentoon kirjoitettuna.
Valkosipuli

| Valkosipuli |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Narsissikasvit Amaryllidaceae
Alaheimo::  Allioideae
Suku::  Laukat Allium
Laji::  sativum
Kaksiosainen nimi
 Allium sativum  L. 
Katso myös
   Valkosipuli Wikispeciesissä   Valkosipuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkosipuli eli kynsilaukka (Allium sativum) on monivuotinen narsissikasvien (Amaryllidaceae) heimoon kuuluva viljelyskasvi, jonka sipulia käytetään mausteena tuoreeltaan tai kuivattuna. Valkosipulin alkuperästä ei ole varmaa tietoa, mutta säilyneiden dokumenttien perusteella ainakin jo muinaiset egyptiläiset pitivät sitä tärkeänä ravintokasvina. Pohjolassakin valkosipulia on viljelty jo viikinkiaikana, mutta 1800-luvulla sen viljely ja käyttö jostakin syystä ehtyi. Nykyään valkosipulia kuitenkin käytetään yhä enemmän suomalaisessakin keittiössä. Voimakkaan makunsa ja tuoksunsa ansiosta jo melko pienikin määrä valkosipulia vaikuttaa merkittävästi sitä sisältävän ruoan makuun ja tuoksuun. Tämän vuoksi valkosipuli on muodostunut eräänlaiseksi tyyppiesimerkiksi ruoka-aineesta, joka jakaa ihmisiä melko selkeästi kahteen ryhmään eli valkosipulia rakastaviin sekä sen inhoajiin.
Valkosipulista on löydetty 2306 kemiallista yhdistettä.
Yleistä

Valkosipuli kasvaa kukkiessaan puolen metrin korkuiseksi. Vahapeitteiset lehdet ovat ohuet ja nauhamaiset. Lehtien muodostamasta tupesta kohoaa ohut kukkavana. Kukat muodostavat kukkavanan päähän sarjamaisen kukinnon, jota ympäröi läpikuultava suojuslehti. Pienissä kukissa on kuusi valkeaa kehälehteä. Valkosipuli, erityisesti talvivalkosipuli, kukkii heinä–elokuussa. Varteen, kukintojen tyvelle, kehittyy pikkusipuleita eli itusilmuja.
Yleisimmin mausteeksi käytetyssä osassa, isossa yhdistelmäsipulissa, on useita lohkomaisia sivusipuleita eli kynsiä. Niistä juontuu lajin toinen nimitys kynsilaukka. Valkosipulin kynnet ovat turvonneita hankasilmuja, joita peittää sitkeä kalvomainen kuori. Muiden sipuleiden syötävä osa taas koostuu paisuneista lehtityvistä. Nykyisin valkosipuli on yksinomaan viljelyskasvi, eikä sitä esiinny luonnonvaraisena.
Käyttö > Käyttö ravintona

Valkosipuli on syötäväksi kelpaavista sipuleista voimakkaimman makuinen. Se sopii niin liharuokien, makkaroiden, salaattien, vihannesten, kastikkeiden kuin keittojen ja patojenkin ja pizzan mausteeksi. Keitoissa se säilyttää makunsa parhaiten juuri ennen tarjoilua lisättäessä. Mietoihin kasvisruokiin valkosipuli tuo lisää makua. Säilykkeissä se lisää paitsi makua, myös säilyvyyttä. Vanhan kansan keskuudessa valkosipuliviina oli suosittua. Tehokkaimmin valkosipulin aromit saadaan käyttöön puristamalla kynnet murskaksi veitsen lappeella. Maku tulee esiin puhtaimmillaan ja raikkaimmillaan, kun mahdolliset vihreät osat poistetaan.
Kynsien ja itusilmujen lisäksi mausteeksi voidaan käyttää vihreitä varsia. Varsissa on sama aromikas maku kuin kynsissäkin, vain hieman pehmeämpänä ja miedompana. Varsia voidaan kasvattaa sisällä kukkaruukussa ympäri vuoden puolittain upottamalla kynsiä tavalliseen kukkamultaan muutaman sentin päähän toisistaan. Multa on aiheellista kastella istutuksen yhteydessä ja uudelleen vasta sitten, kun kasvu on päässyt vauhtiin. Kynnet kasvattavat vihreitä varsia melko nopeasti, noin 10–14 vuorokauden kuluttua. Pimeimpinä talvikuukausina ruukkuviljelmä kaipaa valaisua esimerkiksi loisteputkella muutamien tuntien ajan päivässä. Varsia voidaan käyttää ruohosipulin tavoin. Etenkin Etelä-Euroopan keittiöissä valkosipulinvarret ovat käytetty mauste.
Käyttö > Muu käyttö

Valkosipuli on tärkeä kasvi tuholaistorjunnassa. Sitä voidaan käyttää sekä erilaisina uutteina että muiden vihannesten välissä kasvattamalla. Kukintojen itusilmuja voidaan istutella eri puolille puutarhaa torjumaan esimerkiksi myyriä.
Monissa maissa on aikoinaan käytetty valkosipulia vampyyrien ja pahojen henkiolentojen torjumiseen. Islamilaisen tarinan mukaan paikkaan, johon Saatana ensimmäiseksi astui paratiisista karkottamisensa jälkeen, kasvoi valkosipuli.
Viljely

Valkosipulista on olemassa erilaisia jalostuksen tuloksena muovautuneita kantoja. Näin on onnistuttu parantamaan satoisuuden lisäksi taudinkestävyyttä ja säilyvyyttä. Viljelyssä varmimpia ovat hyväksi todetut paikalliset kannat. Suomalaisia valkosipulikantoja on kymmenkunta; niistä tunnetuimpia ovat Melinin ja Kiskon kannat. Sato jää usein huonoksi, jos lisäysmateriaalina käytetään ruokakaupasta hankittuja valkosipuleja.
Siperiasta kotoisin oleva talvivalkosipuli on oma erillinen kantansa. Se on tavallista valkosipulia kookkaampi ja koostuu vain 4–8 suuresta kynnestä. Kynsien keskeltä kasvaa kukkavarsi, jonka päähän muodostuu vihreänpunertavia itusilmuja. Talvivalkosipulin etuja ovat viljelyvarmuuden lisäksi helposti irtoavat kynsien kalvot sekä voimakas maku.
Valkosipulia viljellään satotarkoituksessa yksivuotisena. Valkosipulin lisäys tehdään yhdistelmäsipulin kynsillä tai kukintojen itusilmuilla; valkosipuli ei kykene tuottamaan itävää siementä. Yhdistelmäsipulit erotetaan kynsiksi ja istutetaan kapeisiin, 10–15 senttimetrin syvyisiin vakoihin 10 senttimetrin välein toisistaan. Istuttaminen tehdään käytettävän lajikkeen edellytysten mukaisesti joko syksyllä tai varhain keväällä. Syksyllä istutettuna valkosipuli saa talven aikana luonnollisen kylmäkäsittelyn.
Valkosipuli viihtyy aurinkoisella ja lämpimällä kasvupaikalla. Kasvualustana se suosii humuspitoista sekä hyvin muokattua ja ojitettua maata. Valkosipuli vaatii runsaasti ravinteita, etenkin typpeä, fosforia ja kaliumia. Eloperäinen lannoite, esimerkiksi kompostoitunut kananlanta, on tehokasta. Peruslannoitus tehdään tavallisesti toukokuussa, täydennyslannoitus ennen juhannusta. Kasvualustalle sopiva pH on 6,5–7,0. Valkosipuli pitää erityisesti puuntuhkasta. Tämä voidaan levittää kasvupaikalle jo hyvissä ajoin kuten edellisenä syksynä. Sopiva määrä on esimerkiksi 25 kg aaria kohden.
Sadonkorjuun aika on syksyllä varsien tuleennuttua. Tällöin kukkavarret usein solmitaan – tämä on vanha tapa, josta ei ilmeisesti kuitenkaan ole varsinaista hyötyä.
Tärkeimpiä valkosipulin tuottajamaita ovat Kiina, Korea, Intia ja Espanja.
Tapahtumat

Keravalla järjestetään vuosittain Valkosipulifestivaalit. Jotkin muut kaupungit ovat yhdistäneet valkosipulin ja Taiteiden yö -tyyppisen toiminnan. Näin on syntynyt esimerkiksi Oulussa Valkosipuliyö, joka kuitenkin korvattiin kesällä 2009 ”Roviantti”-nimisellä ruokafestivaalilla.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kynsilaukka (Allium sativum)
Valkosipulien Atlas
Duodecim, Antti Aro: Valkosipuli - mauste vai lääke?, 1992
Valkosipuli (Allium sativum) Puutarha.net.
Terveydenhoitouutiset, Mervi Rajala: Valkosipuli - lääkekasvi vailla vertaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Gernot Katzer's spice pages: Garlic (Allium sativum) (englanniksi)
ITIS: Allium sativum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Allium sativum (englanniksi)
Flora of China: Allium sativum (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Allium sativum var. sativum (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Garlic, Allium sativum (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Allium sativum (garlic) (englanniksi)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:   lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:   keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:   kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:   basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:   maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:   herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:   hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:   endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti 
Yrtit ja mausteet
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q23400  Wikispecies: Allium sativum  APDB: 14043  BioLib: 41996  BOLD: 416795  Calflora: 8631  CoL: 6697C  Ecocrop: 367  EoL: 1084926  EPPO: ALLSA  EUNIS: 189214  FNA: 200027526  FoC: 200027526  GBIF: 2856681  GRIN: 2368  iNaturalist: 75363  IPA: 17552  IPNI: 528796-1  IRMNG: 11358087  ITIS: 42652  MichiganFlora: 41  MoBotPF: 257077  NatureServe: 2.158725  NBN: NHMSYS0100000446  NCBI: 4682  NZOR: 4226f598-077e-48e7-ba7e-4a2cad1c03cf  NZPCN: 4388  Observation.org: 142542  Open Tree of Life: 748370  PfaF: Allium sativum  PFI: 6916  Plant List: kew-296499  PLANTS: ALSA2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:528796-1  RHS: 858  Tropicos: 18401720  VASCAN: 2486  WFO: wfo-0000757248  Laji.fi: MX.42500 
Yhdistelmäsipuli ja kynsiä.
Valkosipuli on niin voimakasmakuinen, että esimerkiksi öljyssä kuullotettuna se sopii vaikkapa pastakastikkeen ainoaksi aineosaksi. Välimeren maissa valkosipulipasta onkin suosittu alkuruoka.