Sambian historia
Osana brittiläistä imperiumia

Vuonna 1889 lozien kuningas Lewanika myi Barotsemaan Cecil Rhodesin omistamalle British South Africa Companylle (BSAC). Lewanikan tarkoituksena oli hankkia suojelua Ndebele-kuningaskuntaa vastaan ja antaa vastapalveluksi luvan kaivosten perustamiseen. Lewanikan toiveena oli, että britit perustaisivat samalla kouluja Sambiaan. Rhodes lahjoi samalla tavalla myös muita heimoja, kuten lunguja. Bembat eivät suostuneet brittien lahjontaan, vaan heidän alueensa jouduttiin valloittamaan väkivallalla. Samoin Kaakkois-Sambiassa ngonit vastustivat brittien valloitusta, mutta hävisivät heidän armeijalleen, jolla oli konekivääreitä. Vuonna 1895 BSACin alueita alettiin kutsua Rhodesiaksi. Rhodes ei kuitenkaan löytänyt Sambian alueelta arvokkaita mineraaleja, vaan pelkästään kuparia ja sinkkiä. Tämän jälkeen vuonna 1898 Sambiassa otettiin käyttöön niin sanottu majavero (engl. hut tax), joka oli maksettava käteisellä. Jos ei pystynyt maksamaan, joutui orjaksi Zimbabwen ja Etelä-Afrikan kaivoksille. Jos tätä vastustettiin, koti poltettiin ja mies vangittiin. Eurooppalaiset toivat 1800-luvun lopulla mukanaan  isorokon, karjaruton ja muita ruttoja Sambiaan.
Vuonna 1905 saatiin valmiiksi rautatiesilta, joka ylitti Sambesin. Tällöin perustettiin myös Livingstonen kaupunki sekä nykyinen pääkaupunki Lusaka, jonka tarkoituksena oli palvella Kabwen kaivoskaupunkia. 1907 nykyinen Sambian alue jaettiin kahteen osaan: Koillis- ja Luoteis-Rhodesiaan. Vuonna 1911 osat yhdistettiin, jolloin syntyi Pohjois-Rhodesia, jonka pääkaupunki oli Livingstone. Asukkaita oli noin yksi miljoona, joista puolitoista tuhatta eurooppalaisia. Maa osallistui ensimmäiseen maailmansotaan taistellen saksalaisia vastaan Tansaniassa. Noin 3 500 sambialaista sotilasta osallistui taisteluihin Tansaniassa. Noin 50 000–100 000 sambialaista liittyi brittien armeijaan.
Vuonna 1923 asenne siirtomaita kohtaan oli muuttunut Euroopassa ja Pohjois-Rhodesiasta tehtiin protektoraatti. Vuonna 1925 Pohjois-Rhodesiaan perustettiin valtuusto, mutta siihen ei kuulunut mustia ihmisiä. 1920-luvun lopulla Sambian alueelta löytyi rikkaita kupari- ja kobolttiesiintymiä. Tämä toi Sambiaan muun muassa yhdysvaltalaisia ja eteläafrikkalaisia kaivosyrityksiä. Vuonna 1936 perustettiin Kitwen kaupunki, joka toimi kuparikaivauksien keskuksena. Vuonna 1939 Sambiasta oli tullut maailman suurin kuparintuottaja. Tämä lisäsi valkoisten ihmisten muuttoa Sambiaan erityisesti Etelä-Afrikasta. Huolimatta brittien hallinnon päätöksestä jakaa Pohjois-Rhodesian maat siten, että osa on alkuperäiskansoille ja osa kolonialisteille, niin suurin osa sambialaisista joutui työskentelemään edelleen orjina: iso osa työvoimasta oli Zimbabwen ja Tansanian alueilla plantaaseilla. Huonot työolosuhteet johtivat vuonna 1935 lakkoihin, jotka vaimennettiin väkivalloin. Samaan aikaan, kun kaivosteollisuus kasvoi merkittävimmäksi elinkeinoksi Pohjois-Rhodesiassa, erityisesti lähetyssaarnaajien perustamat koulut kouluttivat alkuperäisväestöä.
Toisen maailmansodan aikaan Sambia oli merkittävä kuparilähde briteille. Vuonna 1940 kaivostyöläiset lakkoilivat huonoa palkkaa vastaan. Lakon vaikutuksena palkka määräytyi kokemuksen mukaan. Maailmansodan jälkeen ammattiliitot yleistyivät, ja vuoteen 1949 mennessä puolet kaivostyöntekijöistä kuului ammattiliittoon.
1930-luvulla heimopäälliköille annettiin enemmän valtaa paikallisessa hallinnossa. Vuonna 1943 perustettiin maakuntavaltuustot, jotka koostuivat lähinnä kyläpäälliköistä, mutta osa valtuutetuista oli valittu vaalein. Toisen maailmansodan jälkeen alkoi Afrikassa leviämään, erityisesti Afrikan kansalliskongressin (ANC) vaikutuksesta, halu itsenäistyä. Kolonialistit pelkäsivät menettävänsä vallan hallitsemillaan alueilla. Vuonna 1953 perustettiin Rhodesian ja Njassamaan liittovaltio eli Keski-Afrikan liittovaltio, joka koostui Etelä-Rhodesiasta, Pohjois-Rhodesiasta ja Njassamaasta eli nykyisen Malawin alueesta. Kyseessä oli brittiläisen kruunun alainen kuningaskunta. Kuningaskunnalla oli yhteinen hallinto. Hallinto otti haltuunsa suurimman osan tuloista, joita saatiin kaivoksilta. Samalla Pohjois-Rhodesian alueelle perustettiin uusia kaupunkeja, kuten Kalulushi ja Chingola. 1950-luvulla kuparintuottamisen ohelle kasvoi merkittävä jalokivikaivosteollisuus. Samalla eurooppalaisten, erityisesti brittien, määrä kasvoi Pohjois-Rhodesian alueella. Vuonna 1955 eurooppalaisia oli noin 3 % väestöstä.