Lance Armstrong
Ura > Amatööripyöräilijäksi ja olympialaiset (1989–1992)

Armstrong alkoi pian käydä kansallisen tason pyöräilykilpailuissa, joissa hän myös menestyi hyvin. Hän muun muassa rikkoi 20 kilometrin matkalla juniorien Yhdysvaltain ennätyksen. Vuonna 1989 Armstrong saikin kutsun pyöräilyn juniorimaajoukkueeseen. Hän vakuutti valmentajat, minkä ansiosta hän pääsi nuorten MM-kilpailuihin Moskovaan. Kisassa hän lähti irtiottoon jo muutaman kilometrin jälkeen ja ajoi kärjessä toisen ajajan kanssa kahden tunnin ajan. Viimeisellä kierroksellä pääjoukko ohitti Armstrongin ja hän putosi 73:nelle sijalle.
Maine nuoresta pyöräilijästä kiiri myös Subaru-Montgomery -pyöräilytallin omistajalle, joka kiinnostui Armstrongista. Talli tarjosi rahallista stipendiä Armstrongille, jolla oli tuolloin puutetta rahasta. Hän hyväksyikin sopimuksen, jonka ansiosta hän pystyi keskittymään pyöräilyyn. Tämän myötä hän muutti Austiniin. Armstrong alkoi kilpailla miesten pyöräilykilpailuissa, jotka olivat pitkäkestoisempia ja useita päiviä kestäviä. Hänen ensimmäinen merkittävä kilpailunsa oli Ruotsin ympäriajo vuonna 1990. Tällöin hän lähinnä otti tuntumaa eurooppalaiseen pyöräilyyn ja monta vuorokautta kestävään rasitukseen. Armstrong kutsuttiin myös pyöräilyn B-maajoukkueeseen, josta hän nousi pian A-maajoukkueeseen. Vanhat maajoukkueen pyöräilijät eivät olleet tyytyväisiä häneen, mutta toisaalta hän oli maajoukkueen kovakuntoisin pyöräilijä. Tästä syystä maajoukkuevalmentaja Chris Carmichael nosti hänet amatöörien MM-kilpailuihin osallistuvaan pyöräilymaajoukkueeseen. Joukkuekilpailuissa Armstrongin joukkue sijoittui seitsemänneksi ja yksilökilpailussa hän oli yhdestoista.
Maajoukkuevalmentaja Carmichael halusi kehittää Armstrongia eurooppalaiselle pyöräilytavalle, jonka takia hän kilpaili paljon Euroopassa. Vuonna 1991 hän osallistui muun muassa Settimana Bergamascaan, koska Carmichaelin mukaan Italian maasto kehitti parhaiten ammattilaispyöräilyyn. Kisaan osallistui lukuisia Italian amatööripyöräilijöitä, muun muassa Marco Pantani. Tuohon aikaan jako amatööri- ja ammattilaiskilpailuiden välillä oli tiukka, mutta Settimana Bergamasca oli tarkoitettu molemmille kilpailuluokille. Esimerkiksi Armstrongin kohdalla tämä tarkoitti sitä, että hän edusti kilpailussa sekä maajoukkuetta että Subaru-Montgomery -tallia, mikä aiheutti kärhämää osapuolten valmentajien välille. Armstrongin kilpailuvoitto varmistui vasta viimeisessä aika-ajossa, jolloin hänestä tuli kilpailun ensimmäinen yhdysvaltalainen voittaja.
Kilpailussa Armstrongin ja Subaru-Montgomeryn tallipäällikön välille nousseet eripuran takia hän joutui etsimään uutta pyöräilytallia. Armstrongin maine oli noussut Settimana Bergamasca-voiton jälkeen, joten Coors Light ja Motorola-talli kilpailivat hänestä. Motorola oli alusta asti kiinnostuneempi hänestä ja lopulta he tekivät sopimuksen. Sopimuksen mukaan Armstrong pysyisi amatööripyöräilijänä Barcelonan olympialaisiin asti, jonka jälkeen hän siirtyisi ammattilaispyöräilijäksi Motorolan talliin. Talven 1991 maajoukkuevalmentaja Carmichael kuitenkin valmennutti Armstrongia. He tekivät pidempiä pyörälenkkejä, jonka vuoksi hän laihtui ja alkoi näyttää enemmän maantiepyöräilijältä. Armstrong valmistautui Barcelonan olympialaisiin koko alkuvuoden, jonka takia hän ajoi ainoastaan maajoukkueen mukana. Hän osallistui kovatasoiseen Tour DuPontiin, jossa hän oli kahdestoista. Lisäksi hän voitti Thrift Drug Classicin, jota pidettiin yhtenä kovimmista yhden päivän kilpailuista.
Barcelonan olympialaisissa Armstrong ei osallistunut joukkueaika-ajoon, vaan Carmichael halusi säästää hänen voimiaan yksilökilpailuun, jossa mitalin voittaminen piti olla todennäköisempää. Pyöräilyreitti ei ollut otollisin Armstrongin pyöräilytyylille, sillä matkalla oli vain muutama loiva mäki, jotka ylitettiin useaan otteeseen. Olympiakultaa voittikin Italian Fabio Casartelli ja Armstrong sijoittui neljänneksitoista.