stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ristisypressi
Levinneisyys

Ristisypressiä esiintyy luonnonvaraisena Etelä-Amerikan eteläosan länsirannikolla. Kasvualueet sijaitsevat hajanaisesti Chilen rannikkovuoriston ja Andien rinteillä Chilen Aysénin, Los Lagosin ja Magallanesin alueilla sekä Argentiinan Santa Cruzin maakunnassa. Chilen Magallanesin alueella lajin levinneisyysalue ulottuu etelässä leveyspiirille 55°20' S, mikä tekee siitä maailman eteläisimmän luonnossa esiintyvän havupuun.
Elinympäristö ja ekologia

Ristisypressi kasvaa tyypillisesti lähellä rannikkoa kanelo- ja etelänpyökkivaltaisissa sademetsissä. Syvemmällä sisämaassa se kasvaa usein soilla. Lajia esiintyy luonnossa merenpinnantasosta noin tuhannen metrin korkeuteen. Usein luonnossa ristisypressin kanssa esiintyviä puulajeja ovat kanelo (Drimys winteri), patagoniansypressi (Fitzroya cupressoides), prinssinkuusi (Saxegothaea conspicua), etelänpyökkilajit Nothofagus betuloides ja Nothofagus nitida sekä hehkupuulaji Metrosideros stipularis.
Merkitys ihmiselle

Ristisypressin puuainesta pidetään hyvin lahonkestävänä. Sitä käytettiin lajin elinalueilla aiemmin runsaasti puurakentamiseen, sähköpylväisiin, aitoihin sekä veneiden ja huonekalujen valmistukseen, mutta sittemmin harvinaistuneen lajin käyttö on vähentynyt.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on määritellyt uhanalaisuusluokituksessaan ristisypressin vaarantuneeksi lajiksi. Suuri osa ristisypressin elinalueiden luontaisista metsistä kaadettiin jo siirtomaa-aikana. Lajin nykyistä hajanaista luonnonkantaa uhkaavat ensisijaisesti edelleen jatkuvat metsien hakkuut. Lisäksi karjan laidunnus ja laidunmaan ylläpitoon tarkoitettu maan kulotus estävät uusia taimia kasvamasta takaisin aiemmin hakatuille alueille.
Ristisypressi asetettiin vuonna 1975 CITES-sopimuksen liitteeseen yksi, mikä kieltää lajin puutavaran kansainvälisen kaupan. Pieni osa ristisypressin luonnonkannasta Chilessä ja noin kaksi kolmasosaa kannasta Argentiinassa kasvaa suojelluilla alueilla, kuten Chilen Puyehuen ja Torres del Painen kansallispuistoissa sekä Argentiinan Nahuel Huapin, Los Glaciaresin ja Los Alercesin kansallispuistoissa.
Oksat ovat tiheään haarovia.
Ristisypressin rungosta tehty sähköpylväs Chonchissa Chilen Chiloén saarella.
Nigeriläis-kongolaiset kielet

Nigeriläis-kongolaisten kielten puhuma-alueet kuvassa keltaisella ja vaaleanvihreällä.
Nigeriläis-kongolaiset kielet muodostavat Afrikan suurimman kielikunnan, johon kuuluu yli 1 000 kieltä. Siihen kuuluvat useimmat afrikkalaiset kielet, afroaasialaisia eli seemiläis-haamilaisia, niililäis-saharalaisia ja khoisan-kieliä sekä muutamia isolaattikieliä lukuun ottamatta.
Kielikunta jakautuu seuraaviin alaryhmiin:
kordofanilaiset kielet (esimerkiksi tegali)
atlanttiset kielet (esimerkiksi fulani, wolof)
mandelaiset kielet (esimerkiksi mandingo, bambara, djula, soninke, vai)
gurilaiset kielet (voltalaiset kielet) (esimerkiksi moore)
kwa-kielet (esimerkiksi akan, gbe)
kru-kielet (esimerkiksi bete)
ijolaiset kielet (esimerkiksi ijo)
adamawalais-ubangilaiset kielet (esimerkiksi zande)
benuelais-kongolaiset kielet (esimerkiksi joruba, igbo)
bantukielet, benuelais-kongolaisten kielten alaryhmä (esimerkiksi swahili, ruanda, luganda, kongo, xhosa, zulu)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nigeriläis-kongolaiset kielet Wikimedia Commonsissa
Pentti Niinivuori

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Varsova 1953 | 60 kg |  |
Pentti Valdemar Niinivuori (27. elokuuta 1931 Forssa – 5. heinäkuuta 1988 Forssa) oli suomalainen nyrkkeilijä.
"Isi" Niinivuori edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Helsingissä 1952 hän hävisi 57-kiloisten sarjassa ensimmäisessä ottelussaan Italian Sergio Caprarille pistein 1–2  ja Melbournessa 1956 60-kiloisten sarjassa ensimmäisellä kierroksella Puolan Zygmunt Milewskille pistein 0–3.
Niinivuori saavutti vuonna 1953 Varsovan EM-kilpailuissa pronssia 60 kilogramman sarjassa. Hän voitti jugoslavialaisen Stefanovicin pistein 2–1 ja tyrmäsi kolmannessa erässä italialaisen Giacomo di Jasion. Välierissä hän hävisi unkarilaiselle István Juhászille pistein 0–3. Samana vuonna Niinivuori oli Euroopan edustaja USA–Eurooppa-ottelussa, jossa Eurooppaa edustivat Neuvostoliiton johtaman blokin ulkopuoliset eurooppalaisnyrkkeilijät. Ottelut käytiin kesäkuussa 1953 Chicagossa ja St. Louisissa, ja niissä Niinivuori otti molemmissa otteluissa pistevoitot. Vuoden 1955 EM-kilpailuihin Niinivuori ei päässyt liittoriitojen vuoksi. Vuonna 1957 Prahan EM-kilpailuissa hän voitti 63,5-kiloisten ensimmäisellä kierroksella bulgarialaisen Alex Mitzevin pistein 3–0, mutta hävisi toisessa ottelussaan brittiläiselle David Stonelle pistein 0–3.
Vuonna 1955 Niinivuori voitti Pohjoismaiden mestaruuden. Vuoden 1957 PM-kisoissa hän saavutti hopeaa ja vuonna 1959 pronssia.
Seuratasolla Niinivuori edusti Forssan Alkua. Hän voitti Suomen mestaruuden 60 kilogramman sarjassa vuosina 1953–1955 sekä 67-kiloisissa vuonna 1959. Hän voitti kahdeksan TUL:n mestaruutta vuosina 1951–1958.
Niinisaari (Karjalan tasavalta)

| Niinisaari Лычный Остров, Lytšnyi Ostrov Suaŕ, Niisuaŕ, Niińsuaŕ |
| --- | --- |
 Niinisaaren Pietari-Paavalin kirkko.
 Niinisaari
 Koordinaatit: 62°29′34″N, 33°59′44″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunta:  Hirvas
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Niinisaari (ven. Лычный Остров, Lytšnyi Ostrov, karjalaksi Suaŕ, Niisuaŕ, Niińsuaŕ) on entinen kylä Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Hirvaksen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Sandaljärven samannimisellä saarella 40 kilometriä Kontupohjasta luoteeseen.
Niinisaaren asutukset mainitaan ensimmäisen kerran vuosien 1496 ja 1563 verokirjoissa. Myöhemmin kylä koostui kahdesta osasta, Suvipäästä ja Pohjoispäästä, joiden välissä sijaitsevalla mäellä kohosi kirkko. Niinisaaren seurakunnan kylät muodostivat Selkien kyläryhmän. Sen asukkaat olivat lyydiläisiä, joilla oli läheiset suhteet naapurissa asuviin venäläisiin. Niinisaarelaiset harjoittivat kalastusta ja maanviljelyä.
1900-luvun alussa lähiseudun kylät muodostivat Kontupohjan volostin Pietari-Paavalin kyläkunnan. Siihen kuului Niinisaaren lisäksi 12 kylää: Joršši (ven. Jeršovskaja), Kautvaara, Kondjärvi (Kondozero), Kontu (Vladimirskaja), Kortaš (Kortaševa selga), Koukoiselkä (Kovkoiselga), Lismajärven (Ližmozero) Suurisaari (Bolšoi ostrov) ja Pienisaari (Malyi ostrov), Matju (Matjukov navolok), Palolampi (Palaja lamba), Riihenselkä ja Tiudia. Vuonna 1905 kyläkunnassa oli 2 657 asukasta. Niinisaaressa oli 37 taloa, 270 asukasta ja koulu.
Venäjän vallankumouksen jälkeen Niinisaari kuului Selkien kyläneuvostoon, jonka keskuspaikka oli Riihenselkä. Niinisaaressa toimi kalastuskolhoosi Udarnik. Vuonna 1933 siellä oli 209 asukasta, jotka kaikki olivat karjalaisia. Kylä jäi autioksi Hruštšovin ajan maatalouspolitiikan seurauksena, ja eristyneisyytensä takia siellä on jäljellä enää muutamia kesämökkeinä toimivia taloja.
Niinisaaren nähtävyys on vuonna 1620 rakennettu puinen Pietarin ja Paavalin kirkko. Sen edeltäjä, joka mainitaan vuonna 1583, lienee tuhoutunut sekasorron ajan levottomuuksissa. Kirkko koostui aluksi alttarihuoneesta ja nelikulmaisesta rukoustilasta, jonka yläpuolella kohosi kahdeksankulmainen torni telttakattoineen. Alkuperäinen eteishuone korvattiin 1700-luvun puolivälissä leveällä viisiseinäisellä eteisellä ruokailutiloineen ja porrashuoneineen. Samaan aikaan tornin yläpuolelle rakennettiin toinen ylöspäin levenevä hirsisalvos. 1800-luvun puolivälissä kirkkoon liitettiin kellotorni, joka ei ole säilynyt. Aikaisemmin pogostalla oli myös Herran temppeliintuomisen talvikirkko.
Kirkon torni tuhoutui Venäjän sisällissodan aikana tykkitulessa vuonna 1920. Rakennuksen ulkoasu palautettiin 1950-luvulla suoritetussa restauroinnissa. Sisätilojen asu on perinteinen, mutta ikonostaasi ei ole säilynyt. Kävijän huomio kiinnittyy kahdeksanosaiseen ”taivaskattoon”. Kirkko restauroitiin uudelleen vuosina 2003–2004.
Rosmittala

| Rosmittala Размете́лево, Razmetelevo |
| --- | --- |
 Rosmittala
 Koordinaatit: 59°54′10″N, 30°40′30″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Seuloskoin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2011):  4 700
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rosmittalan kunta Seuloskoin piirin kartalla.
Rosmittala (ven. Размете́лево, Razmetelevo) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksen eteläosassa Pietarista Murmanskiin johtavan M18-valtatien varrella 11,5 kilometriä Seuloskoista etelään. Kylässä on 2 800 ja kunnassa 4 700 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede

Rosmittalan kunnan pinta-ala on 208,14 neliökilometriä. Se rajoittuu lounaassa Seuloskoin piirin Sverdlovin kuntaan, lännessä Sannikon ja Kelton kuntiin, luoteessa Seuloskoin kaupunkiin, koillisessa Sieklovan ja Morozovin kuntiin sekä kaakossa Tuprovan kuntaan ja Nevan kautta Kirovskin piiriin. Pinta-alasta 63,2 % on metsää ja 26,5 % maatalousmaata.
Pääosa kunnasta kuuluu Nevan alankoon ja luoteisosa Kelton ylänköön. Nevan lisäksi kunnan alueella virtaavat sen sivujoet Dubrovkajoki (ven. Dubrovka) ja Mustajoki (Tšornaja), jälkimmäisen sivujoki Mustaoja (Degtjarka) ja sen sivujoet Korkkistenjoki (Korkinskaja) ja Kivioja (Kamenka) sekä Okkervilin sivujoki Mustajoki (Tšornaja). Muita vesistöjä ovat Kankurinmäen kylän järvi, Manuskalan patoallas sekä Taurun ja Virkkilän lammet. Kunnan koillisosassa sijaitsevat Tšistojen ja Pesotšnojen suoalueet.
Asutus

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 12 asutuskeskusta: kylät Haapoja, Juoksula, Kankurinmäki, Manuskala, Mähnälä, Pappilanautio, Riisikkala, Tauru ja Virkkilä, Mähnälän louhos (Karjer-Mjaglovo) sekä Manuskalan ja 16. kilometrin asemanseudut.
Rosmittalan ohella suurimmat kylät ovat 900 asukkaan Haapoja ja 300 asukkaan Mähnälä. Kunnan alueella on 4 550 puutarha- ja kesämökkipalstaa, joiden perusteella kesäasukkaiden määrä arvioidaan noin 7,7 tuhanneksi.
Historia

Rosmittalan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500 nimellä Razmesovo. Toiseen maailmansotaan asti seudun pääväestön muodostivat inkerinsuomalaiset, jotka kuuluivat Kelton luterilaiseen seurakuntaan. Vuonna 1848 Rosmittalassa asui 201 savakkoa ja 63 Suomen suomalaista. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka kartanonomistajan maaorjia.
Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Mähnälän kyläneuvostoon kuuluneessa Rosmittalassa oli 438 asukasta, joista 424 oli inkerinsuomalaisia. 1930-luvulla kylä kuului Pappilanaution suomalaiseen kyläneuvostoon. Kansallinen kyläneuvosto lakkautettiin 1930-luvun lopussa ja inkeriläiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon vuonna 1942. Lähistöllä sijainnut Hännikäisen kylä (ven. Hjaniki) sulautui myöhemmin Rosmittalaan.
Liikenne ja talous

Kunnan kautta kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen rautatie, jolla on Kelton, Manuskalan, Ostrovnajan sekä 11, 16. ja 26. kilometrin asemat. Asemilta on paikallisjunayhteydet Pietariin. Murmanskin valtatieltä haarautuu kestopäällystetty maantie Seuloskoihin ja Sverdloville nimettyyn taajamaan. Linja-autoliikenteen päätepysäkit ovat Pietarin metroasemat Ladožskaja ja Prospekt Bolševikov. Manuskalassa on laskuvarjohyppääjien käyttämä lentokenttä.
Seudun pääelinkeino on viime aikoihin saakka ollut maatalous. Kunnassa toimii maatalousyritys Vsevoložski. Nykyään Murmanskin maantien ympäristöön rakennetaan erilaisia palveluita ja suunnitellaan logistiikkakeskuksia. Rosmittalaan on perustettu teollisuusalue, ja alueella kehitetään myös virkistysmahdollisuuksia ja omakotirakentamista. Neljä viidesosaa työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella, lähinnä Pietarissa ja Seuloskoissa.
Kyläkuva, palvelut ja nähtävyydet

Rosmittalan kylä koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista sekä matalista usean perheen asuintaloista. Sen palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, yleinen sauna, posti ja pankki. Seudun nähtävyyksiä ovat Nevajoki ja toisen maailmansodan rintamalinja.
Aiheesta muualla

Rosmittalan kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Rosmittalan kunta Seuloskoin piirin sivustolla (venäjäksi)
Rooman kuningas

| --- | --- |
Rooman valtakunta
  Osa historian artikkelisarjaa  Rooman valtakunnan hallinto
Ajanjaksot
Rooman kuningaskunta 753 eaa. – 510 eaa.  Rooman tasavalta 510 eaa. – 27 eaa.  Rooman keisarikunta 27 eaa. – 476 jaa.
 Länsi-Rooma 330–476:  Itä-Rooma 330–1453  Trebizond 1204–1461  Theodoro 1204–1475
Virkamiehet
Konsuli Preettori Prokonsuli Propreettori: Ediili Kvestori Tribuuni Kensori
Poikkeusvirat
Diktaattori Magister equitum Sotatribuuni-konsuli: Kuningas Triumviraatti Decemviri
Tribunicia potestas: 
Arvonimet
Keisari
Legaatti Dux Officium Prefekti Vicarius Vigintisexviri: Liktori Magister militum Imperaattori Princeps senatus Pontifex maximus Tetrarkki
Instituutiot ja lait
Rooman senaatti Cursus honorum Rooman kansankokoukset: Rooman laki Rooman kansalaisuus Imperium
Rooman kuningas (lat. rex) hallitsi perimätiedon mukaan Rooman kuningaskuntaa kaupungin perustamisesta 753 eaa. tasavallan syntyyn vuonna 509 eaa. Arvonimi kuningas sai sen jälkeen Roomassa niin kielteisen merkityksen, ettei sitä enää käytetty.
Kuninkaat

Liviuksen mukaan Rooman seitsemän kuningasta olivat:
Romulus (753–715 eaa.)
Numa Pompilius (715–673 eaa.)
Tullus Hostilius (673–641 eaa.)
Ancus Marcius (641–616 eaa.)
Lucius Tarquinius Priscus (616–578 eaa.)
Servius Tullius (578–534 eaa.)
Lucius Tarquinius Superbus (534–510 eaa.)
Kuninkaat > Romulus

Rooman perustamistarinan mukaan veljekset Romulus ja Remus perustivat Rooman kaupungin 21. huhtikuuta 753 eaa. Romulus tappoi veljensä ja hänestä tuli Rooman ensimmäinen kuningas. Tämä tarina on muotoutunut vähitellen, kun kaupunki on luonut itselleen myyttistä menneisyyttä. Legendan kirjasivat muistiin ajanlaskumme ajan alussa kirjailijat Livius, Dionysios Halikarnassoslainen ja Plutarkhos. Nykytutkimus on pyrkinyt selvittämään tarinan todenperäisyyttä, mutta mitään todisteita tarinalle ei ole löytynyt.
Romuluksen tiliin on historiankirjoituksessa pantu kaupungin kulttiin ja hallintoon kuuluvia ilmiöitä, perustamisen lisäksi esimerkiksi Rooman väestön jakaminen kolmeen tribukseen (Tities, Ramnes ja Luceres). Kaupungin ensimmäinen armeija oli Romuluksen aikana 3000 jalkamiehen ja 300 ratsumiehen suuruinen. Romuluksen kerrotaan myös nimittäneen ensimmäiset senaattorit.
Kuninkaat > Numa Pompilius

Tutkijat olettavat, että Numa Pompilius -niminen mahdollisesti sabiinilainen henkilö on ollut olemassa. Hänen kuninkuudestaan ei ole mitään varmuutta. Legendan mukaan Numa oli roomalaisen kalenterin kehittäjä, mutta siihen liittyvät yksityiskohdat eivät ole uskottavia.
Kuninkaat > Tullus Hostilius

Todennäköisesti Tulluskaan ei ole ollut Rooman kuninkaana. Legendoissa hänet kuvataan sotilaallisena hahmona. Sodat käytiin pääasiassa latinalaisia heimoja vastaan. Häntä pidettiin myös demokraattina, joka otti kaikessa huomioon senaatin mielipiteen.
Kuninkaat > Ancus Marcius

Nimi Ancus oli aikanaan harvinainen ja sitä pidetään joko sabiinilaisena tai etruskilaisena. Hänen mainitaan valloittaneen Rooman lähialueelta Tiberin alajuoksulta kolme kaupunkia, joista ainoastaan Ficana tunnetaan. Rooman satamakaupunkia Ostiaa pidetään hänen perustamanaan. Arkeologia ei anna tälle väitteelle tukea.
Kuninkaat > Etruskikuninkaat

Kolmen viimeisen kuninkaan arvellaan olleen historiallisia henkilöitä. Näidenkään kuninkaiden olemassaolosta ei ole varmoja tietoja, mutta epäsuoraa todistusaineistoa on. Käytössä oli oletettavasti vaalikuninkuus. Kuninkaan rinnalla oli etruskien tapaan ylimyssukujen neuvoa-antava kokous, senaatti.
Kuitenkin tutkijat ovat ihmetellen todenneet, että Liviuksen kuvaamat Tarquinius-kuninkaat ovat kovin pitkäikäisiä ja heille syntyy myös jälkikasvua korkeassa iässä. Onkin mahdollista, että Tarquiniukset ovat menneet sekaisin tai että heitä olisi ollut enemmän kuin kaksi. Tarquiniusten nimet viittaavat vahvasti etruskeihin, joten on ajateltu, että Rooma joutui viimeistään heidän aikanaan etruskien valtaan. Forum kehittyi arkeologien mukaan Rooman poliittisen elämän keskukseksi Tarquinius vanhemman hallitusvuosiksi nimettynä aikana. Viimeinen kuningas Tarquinius Superbus kuvataan legendoissa julmaksi tyranniksi, joka lopulta aiheutti kuningasvallan kukistumisen ja siirtymisen tasavaltaan. Tämä lienee voittajien historiaa, jolla kuninkaan maine haluttiin mustata. Rooma omaksuikin vahvasti kuningaskielteisen asenteen, jonka takia Julius Caesar ei yksinvaltiaana ottanut käyttöön arvonimeä kuningas.
Aiheesta muualla

Tutkija Pekka Tuomiston kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Aila Niinimaa-Keppo

Aila Niinimaa-Keppo (30. tammikuuta 1952 Oulu – 20. kesäkuuta 2009 Vantaa) oli suomalainen toimittaja ja viestintäalan yrittäjä, joka oli julkisuudessa erityisesti Suomi–Georgia-seuran puheenjohtajana.
Niinimaa-Keppo opiskeli Markkinointi-instituutissa ja suoritti yliopistossa viestintäalan arvosanoja. Hän oli alkuun Mainos-renkaan ja Finnsov-matkojen palveluksessa mutta perusti oman viestintäyrityksen Prominorin ('pienemmän puolesta') vuonna 1987. Niinimaa-Keppo oli aloitteentekijänä Suomi–Georgia-seuran perustamiseksi 1989. Herätteenä sille oli hänen matkansa Tbilisiin juuri, kun siellä tukahdutettiin väkivaltaisesti neuvostovastaiset mielenosoitukset. Hän välitti tapahtumat suomalaisille tiedotusvälineille. Vuoden 1991 presidentinvaaleissa hän taisteli Zviad Gamsahurdian valinnan puolesta ja kirjoitti seuraavan vuoden vallankaappauksesta kirjan Shevarnadzen valhe.
Teokset

Shevarnadzen valhe.  Helsinki:  Suomi–Georgia-seura, 1992.
Niinimaa-Keppo, Aila (toim.): Lyhyestä vitsi kaunis. Vitsinkertojan käsikirja.  Helsinki:  Prominor, 2006.  ISBN 952-92-0250-4
Niafunkén piiri

| Niafunkén piiri Cercle de Niafunké |
| --- | --- |
 Niafunkén piiri Malin kartalla.
Valtio:  Mali
Alue:  Timbuktun alue
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Niafunké
Pinta-ala:  11 000 km²
Väkiluku (2009):  175 400
Niafunkén piiri (ransk. Cercle de Niafunké) on paikallishallintoalue Timbuktun alueella Malissa. Sen pinta-ala on 11 000 neliökilometriä. Asukkaita on 175 400 henkeä (vuonna 2009).
Maantiede

Niafunkén piiri rajoittuu pohjoisessa Timbuktun alueen Goundamin ja Dirén, idässä Gourma-Rharousin ja etelässä Moptin alueen Douentzan, Moptin ja Youwaroun piireihin. Seutu kuuluu kuivuudesta kärsivään Sahelin vyöhykkeeseen. Sen läpi virtaa tulva-alueen muodostava Nigerjoki. Muita vesistöjä ovat Nigerin sivuhaarat Dioni ja Gonia sekä tulvajärvet kuten Takadji, Koboro ja Daga. Luonnonvarainen kasvillisuus käsittää akaasioita, egyptinhaarapalmuja ja jokikananhirssin kaltaisia heinäkasveja.
Hallinnollinen jako ja asutus

Moptin alueeseen kuulunut piiri yhdistettiin vasta muodostettuun Timbuktun alueeseen vuonna 1977, ja samalla osa siitä liitettiin uuteen Youwaroun piiriin. Nykyään Niafunkén piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Banikane Narhawa, Dianké, Fittouga, Koumaïra, Léré, N’Gorkou, Soboundou ja Soumpi. Hallinnollinen keskus on Soboundoun kunnan Niafunké. Kyliä ja nomadiryhmiä on yhteensä 310.
Piiri käsittää vain 2,2 % alueen pinta-alasta, mutta 26,0 % sen asukasluvusta. Asukkaista 62 % on songhaita, 22,5 % fulbeja ja 10 % bambaroita. Lisäksi on sorkoja, bozoja, tuaregeja ja maureja.
Elinkeinot ja palvelut

Väestön pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan kalastusta ja käsityöammatteja. Léréssä, Darissa, Attarassa ja Saraferéssa pidetään tärkeät karjamarkkinat. Kalaa myydään Moptiin ja naapurimaihin. Elintaso on alhainen ja nuoriso pyrkii muuttamaan muualla ansiotöihin.
Piirissä toimii yksi esikoulu, 62 alakoulua, seitsemän yläkoulua, 12 koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED), lyseo ja kolme koraanikoulua. Terveyspalvelut käsittävät Niafunkén poliklinikan ja 18 terveyskeskusta. Kulttuurilaitoksia ovat julkinen kirjasto, näyttelysali ja kulttuuritalo. Vesihuoltoon kuuluu kaivoja, porakaivoja sekä Niafunkén ja Lérén vesijohtoverkot. Puhtaan juomaveden ulottuvilla on 83,7 % väestöstä. Niafunkéssa on myös sähköverkko.
Matkailu

Paikallinen nähtävyys on Tondidaroun megaliittialue Takadjijärven rannalla 16 kilometriä Niafunkésta luoteeseen. Majoituspalveluja tarjoaa pieni hotelli.
Paul Nihill

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Paul Nihill (vasemmalla) Tokion olympialaisten palkintojenjaossa 1964. |  Paul Nihill (vasemmalla) Tokion olympialaisten palkintojenjaossa 1964. |  Paul Nihill (vasemmalla) Tokion olympialaisten palkintojenjaossa 1964. |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 50 km kävely |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ateena 1969 | 20 km kävely |  |
|  Pronssia | Helsinki 1971 | 20 km kävely |  |
Vincent Paul Nihill (5. syyskuuta 1939 Colchester, Essex, Englanti – 15. joulukuuta 2020 Gillingham, Kent, Englanti) oli brittiläinen kilpakävelijä, jonka matkana olivat sekä 20 kilometriä että 50 kilometriä.
Paul Nihill saavutti Tokion olympialaisissa 1964 hopeaa 50 kilometrin kävelyssä. Hän osallistui myös seuraaviin olympialaisiin, jossa hän kärsi korkeasta ilmanalasta ja joutui keskeyttämään runsaat viisi kilometriä ennen maalia.
Nihill voitti vuonna 1969 EM-kultaa Ateenassa 20 kilometrillä. Vuonna 1971 hän saavutti EM-pronssia Helsingissä samalla matkalla. Vuoden 1972 Münchenin olympialaisissa hänen saldonsa oli kuudes sija 20 kilometrillä ja yhdeksäs 50 kilometrillä. Paul Nihill osallistui vielä vuoden 1976 olympialaisiin ennen lopettamistaan seuraavana vuonna.
Saavutukset

| Vuosi | Kilpailu | Paikka | Sijoitus | Matka |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1964 | Olympialaiset | Tokio, Japani | 2. | 50 km |
| 1969 | EM-kilpailut | Ateena, Kreikka | 1. | 20 km |
| 1971 | EM-kilpailut | Helsinki, Suomi | 3. | 20 km |
| 1972 | Olympialaiset | München, Saksa | 6. | 20 km |
|  | Olympialaiset | München, Saksa | 9. | 50 km |
Heinz-Joachim Rothenburg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Heinz-Joachim Rothenburg |  Heinz-Joachim Rothenburg |  Heinz-Joachim Rothenburg |  |
Maa:   Itä-Saksa
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ateena 1969 | kuulantyöntö |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1971 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Wien 1970 | kuulantyöntö |  |
|  Hopeaa | Göteborg 1974 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Belgrad 1969 | kuulantyöntö |  |
Heinz-Joachim Rothenburg (s. 9. huhtikuuta 1944) on entinen itäsaksalainen kuulantyöntäjä.
Rothenburg saavutti kuulantyönnössä hopeaa Ateenan EM-kilpailuissa 1969 tuloksella 20,05 m ja Helsingin EM-kilpailuissa 1971 tuloksella 20,47 m. Olympialaisissa hän sijoittui Münchenissä 1972 sijalle 11 tuloksella 19,74 m ja Montréalissa 1976 kymmenenneksi tuloksella 19,79 m.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Rothenburg saavutti pronssia Belgradissa 1969 tuloksella 18,69 m, hopeaa Wienissä 1970 tuloksella 19,70 m sekä toistamiseen hopeaa Göteborgissa 1974 tuloksella 20,87 m.