stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anne Neville

Anne Neville.
Anne Neville (11. kesäkuuta 1456 – 16. maaliskuuta 1485) oli Englannin kuningatar ja kuningas Rikhard III:n puoliso.
Hän oli Richard Nevillen, 16. Warwickin jaarlin nuorin tytär. Hänellä oli vanhempi sisar Isabel Neville, joka oli naimisissa Clarencen herttua George Plantagenetin kanssa, joka oli Rikhard III:n veli.
Anne Neville oli lyhyen aikaa naimisissa kuningas Henrik VI:n pojan Edvard Westminsteriläisen kanssa ja hänestä tuli Walesin prinsessa avioliiton seurauksena. Edvard kuoli kuitenkin Tewkesburyn taistelussa vuonna 1471 vain 17-vuotiaana. Seuraavana vuonna Anne meni naimisiin kuningas Edvardin nuoremman veljen Gloucesterin herttua Richardin kanssa 12. heinäkuuta 1472. Richardista tuli myöhemmin kuningas Rikhard III.
Anne Neville kuoli auringonpimennyksen aikaan 16. maaliskuuta 1485 Westminsterin palatsissa ja hänet on haudattu Westminster Abbeyn kirkkoon.
Anne Neville populaarikulttuurissa

Anne Neville esiintyy hahmona William Shakespearen näytelmän Rikhard III kolmessa kohtauksessa.
Anne Neville populaarikulttuurissa > Teatteri ja elokuva

Claire Bloom elokuvassa Richard III (1955)
Kristin Scott Thomas elokuvassa Richard III (1995)
Winona Ryder dokumenttielokuvassa Looking for Richard (1996)
Faye Marsay televisiosarjassa Valkoinen kuningatar (2013)
Phoebe Fox televisioelokuvassa Ontto kruunu: Rikhard III (2016)
Anne Neville populaarikulttuurissa > Kirjallisuus

Philippa Gregory: The Kingmaker’s Daughter (2012)
Frances Irwin The White Pawn (1972), The White Queen (1974)
Jean Plaidy: The Reluctant Queen: The Story of Anne of York (1990)
Eleanor Mennim: Anne Neville, Queen of England (1999)
Jan Westcott: Set Her On A Throne (1972)
Richard III ja Lady Anne Shakespearen näytelmässä Rikhard III (Edwin Austin Abbey, 1896).
Käännös suomeksi
Andreas Wagenhaus

Andreas Wagenhaus (s. 24. lokakuuta 1964) on entinen saksalainen jalkapalloilija, Hän pelasi saksan Bundesligassa Dynamo Dresdenin paidassa.   Itä-Saksan jalkapallomaajoukkueessa hän pelasi kolme ottelua, joiden joukossa oli maajoukkueen viimeinen ottelu.
Andreas Wecker

Andreas Wecker
Andreas Wecker (s. 2. tammikuuta 1970 Straßfurt, Saksi-Anhalt, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen, alun perin Itä-Saksaa edustanut telinevoimistelun olympiavoittaja.
Wecker saavutti Soulin olympialaisissa 1988 Itä-Saksan joukkueessa hopeaa joukkuekilpailussa ja sijoittui rekillä kahdeksanneksi. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän edusti Saksaa ja saavutti hopeaa rekillä sekä pronssia renkailla ja hevosella. Lisäksi hän sijoittui neljänneksi joukkuekilpailussa ja henkilökohtaisessa moniottelussa sekä seitsemänneksi permannolla ja nojapuilla. Atlantan olympialaisissa 1996 Wecker voitti kultaa nojapuilla sekä sijoittui viidenneksi renkailla ja seitsemänneksi joukkuekilpailussa. Neljänsissä olympialaisissaan Sydneyssä 2000 hän sijoittui parhaimmillaan joukkuekilpailun karsinnassa kymmenenneksi sekä hevosen karsinnassa 19:nneksi.
MM-kilpailuissa Wecker saavutti kymmenen mitalia, joista yksi oli kultaa. Vuonna 1989 hän sai hopeaa hevosella, renkailla ja joukkuekilpailussa sekä pronssia rekillä. Vuonna 1991 hän sai hopeaa renkailla ja pronssia joukkuekilpailussa. Vuonna 1993 hän saavutti hopeaa hevosella ja renkailla sekä pronssia moniottelussa. Vuonna 1995 Wecker voitti MM-kultaa rekillä.
Wecker voitti EM-kultaa rekillä Tukholmassa 1989 ja Budapestissa 1992. Lisäksi hän sai vuonna 1989 hopeaa nojapuilla ja hevosella sekä vuonna 1994 hopeaa renkailla ja pronssia joukkuekilpailussa.
Aquiles Delle Vigne

Aquiles Delle Vigne vuonna 2008.
Aquiles Delle Vigne on argentiinalainen pianisti. Hän piti ensimmäisen resitaalinsa 8-vuotiaana. 17-vuotiaana hän opiskeli Claudio Arraun johdolla ja voitti Grand Prix Albert Williamsin. Myöhemmin hän täydensi opintojaan Euroopassa Eduardo del Pueyon ja György Cziffran johdolla. Hän on kiertänyt muun muassa Japanissa, Australiassa, Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Delle Vigne on aktiivinen konserttosolisti ja kysytty opettaja, joka on muun muassa opettanut Rotterdamin konservatoriossa. Hän on myös istunut eri kilpailujen tuomaristoissa.
Delle Vigne esitti Vatikaanissa Johannes Paavali II:lle Olivier Messiaenin preludeja ja sai tästä kiitosta säveltäjältä. Delle Vigne on levyttänyt muun muassa EMI:lle, Harmonia Mundille ja Naxokselle. Hän asuu nykyisin Brysselissä puolisonsa Chantal Remyn kanssa. Parilla on kolme lasta.
Amália – O Filme

| Amália – O Filme |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Carlos Coelho da Silva
Käsikirjoittaja:   Pedro Marta Santos  João Tordo 
Tuottaja:   Manuel S. Fonseca  Ana Torres 
Säveltäjä:  Nuno Malo
Pääosat:   Sandra Barata Belo  Carla Chambel  Ricardo Carriço  José Fidalgo 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Portugali
Tuotantoyhtiö:  VC Filmes
Ensi-ilta:  2008
Kesto:  127 min
Alkuperäiskieli:  portugali
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amália – O Filme on vuoden 2008 portugalilainen draamaelokuva. Se kertoo fadolaulaja Amália Rodriguesin elämästä ja kuvaa hänen nousuaan äärimmäisestä köyhyydestä kansainväliseen tähteyteen. Carlos Coelho da Silvan ohjaamassa elokuvassa Amália Rodriguesia esittää Sandra Barata Belo.
Jotkut Amália Rodriguesin sukulaisista ovat kritisoineet elokuvaa ankarasti. Laulajan sisko Celeste pyrki estämään elokuvan ensi-illan, koska hänen mukaansa sen kummemmin Rodriguesin kuin hänen sukulaistensakaan persoonallisuuksia ei elokuvassa esitetty totuudenmukaisella tavalla. Ohjaaja Carlos Coelho da Silva kuitenkin katsoi elokuvan pohjautuneen perusteelliseen tutkimustyöhön ja laulajan hyvin tunteneiden ihmisten haastatteluihin.
Amália – O Filmestä tuli useammissa portugalilaisissa elokuvateattereissa esitetty elokuva kuin mistään sitä edeltäneestä portugalilaisesta elokuvasta. Elokuvasta tehtiin jakelusopimuksia myös kymmeniin muihin maihin.
Aiheesta muualla

Amália – O Filme Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Alajärven helluntaiseurakunta

| Alajärven Helluntaiseurakunta |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Helluntaiherätys
Kirkkokunta:  itsenäinen
Perustettu:  2. tammikuuta 1938
Johtava pastori:  Kari Korhonen
Pääkirkko:  Siion-Temppeli Pitkäkankaantie 16 62900 Alajärvi
Jäseniä:  noin 500
TV:  TV7 UskoTV
Radio:  Järviradio
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seurakunnan vanha tunnus.
Alajärven Helluntaiseurakunta on Alajärvellä toimiva helluntaiseurakunta, johon kuuluu noin 500 jäsentä (vuonna 2012). Seurakunta on perustettu 2. tammikuuta 1938 ja rekisteröity yhdistykseksi 18. maaliskuuta 1955.
Seurakunnan toimintaan kuuluvat viikoittaiset kokoukset, lapsi- ja nuorisotyö sekä musiikkitoiminta. Se tekee avustus- ja lähetystyötä Baltiassa ja Intiassa. Lähetystyötä tukee kirpputori- ja kahvilatoiminta.
Alajärven helluntaiseurakunta lähettää tilaisuuksistaan suoria lähetyksiä Internetissä (mm. UskoTV:llä sekä TV7:llä) ja tekee ohjelmia Järviradioon. Seurakunta julkaisee Kotikuulumisia-nimistä uutislehteä.
Historia

Helluntailiike saapui Alajärvelle evankelista Sanni Hautakankaan alettua pitää tilaisuuksia Saukonkylällä vuonna 1928 Josua Etelämäen talossa. Myös Luoman koulun opettaja Tyyne Bilman kutsui Hautakankaan pitämään tilaisuuksia kyläänsä. Tällöin kääntyneistä yksi oli Helge Luoma-aho, josta tuli seurakunnan keskeinen vaikuttaja 40 vuoden ajaksi. Muita Alajärven työn edelläkävijöitä olivat Eino Heinonen ja Martta Varpenius.
Kannattajakunnan vähitellen kasvaessa yhteisö päätti järjestäytyä paikalliseksi seurakunnaksi, mikä tapahtui 2. tammikuuta 1938 Fanny ja Toivo Ylitalon kodissa. Vuonna 1945 seurakunta kasvoi Arvo Hankkion työn kautta. Sotien päätyttyä valittiin seurakunnalle 1947 sen ensimmäinen vanhimmisto johtamaan seurakuntaa. 1953 seurakunta otti ensimmäisen kokoaikaisen työntekijän, Niilo Yli-Vainion. Hänen aikanaan seurakunta alkoi kasvaa ja sai ensimmäisen rukoushuoneensa 4. joulukuuta 1955. Sitä ennen seurakunta oli kokoontunut kodeissa, kouluissa ja seuraintaloilla.
Seurakunnan jäsenmäärä kasvoi voimakkaasti 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin rukoushuone jäi liian pieneksi. Niinpä 1976 aloitettiin uuden kokoontumistilan, Siion-Temppelin, suunnittelu. Arkkitehti Veikko Gröhn laati uuden rakennuksen piirustukset ja rakentaminen aloitettiin 1978.
Vuonna 2012 seurakunnalla oli noin 500 jäsentä.
Siion-temppeli

Alajärven Siion-temppeli on valmistunut vuonna 1978. Siion-temppelin pinta-ala on 702 neliömetriä ja laajennusosan pinta-ala 263 neliömetriä. Kirkkosalissa on istumapaikkoja 300 henkilölle. Siion-temppelin suunnittelija on arkkitehti Veikko Gröhn. Siion-temppelin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1978 ja rakennus valmistui nopeasti, noin puolessa vuodessa. Siion-temppeli vihittiin käyttöön loppiaisena 1979.
Kymmenessä vuodessa Siion-temppelin tilat jäivät pieniksi. Vuonna 1988 valmistui Siion-temppelin laajennusosa, mihin muodostui seurakunnan kerho- ja pyhäkoulutilat sekä ruokasali.
Siion-temppeli > Arkkitehtuuri

Alajärven Siion-temppeli on ensimmäinen helluntailiikkeen näyttävä kirkkorakennus maaseudulla. Alajärven Siion-temppeliin on otettu vaikutteita Joensuun Siion-temppelistä. Alajärven rakennuksen lähtökohtana oli, että sen tulee olla selvästi kirkkorakennus ja erottua muista naapurirakennuksista. Temppelin tuli olla kaunis ja viihtyisä, muttei kuitenkaan liian hieno. Rakennuksen suunnittelussa huomioitiin myös paikallisen perinteen ja paikallisen puutavaran käyttö. Kaksi kolmasosaa rakennustyöstä tehtiin talkoilla.
Siion-temppeli on arkkitehtonisesti selkeä horisontaalinen sommitelma, jossa Gröhnille tyypillinen kolmioaihe on tärkeässä roolissa. Voimakas harjakatto kokoaa kirkkosalin kokonaisuudeksi. Temppelin runkorakenne on puuta ja julkisivun verhous on tehty lohkotusta kalkkikivitiilestä.
Alttariosan tiiliseinän ja kaariholvin takana on kasteallas, joka on näkyvällä paikalla. Tunnelmaa luovat valkaistu mäntylautakatto, liimapuupilarit, ruskeat petsatut penkit sekä italialainen marmorimosaiikkilaatta. Kirkon väreissä yhdistyvät valkoisen ja kuparin ruskean kontrasti.
Seurakunnan johtajat

Listaa täydennettävä
Arvo Hankkio
Niilo Yli-Vainio
Esa Niskanen
Mauri Hotakainen
Onni Haapala (1978–1982)
Tommi Rimpeläinen (2014–2019)
Kari Korhonen (2019→)
Aiheesta muualla

Alajärven helluntaiseurakunnan kotisivut
Alajärven helluntaiseurakunnan YouTube-kanava
Alajärven helluntaiseurakunnan Facebook-sivusto
Willem Dafoe

| Willem Dafoe |
| --- | --- |
 Willem Dafoe Venetsian elokuvajuhlilla vuonna 2024.
Henkilötiedot
Koko nimi:  William James Dafoe
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1955 (ikä 69) Appleton, Wisconsin, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Giada Colagrande (2005–)
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1979–
Merkittävät roolit:   Elää ja kuolla L.A:ssa  Platoon – nuoret sotilaat  Kristuksen viimeinen kiusaus  Shadow of the Vampire  Spider-Man – hämähäkkimies  The Grand Budapest Hotel  Van Gogh – ikuisuuden porteilla  The Lighthouse  Poor Things 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
William James ”Willem” Dafoe (s. 22. heinäkuuta 1955 Appleton, Wisconsin) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on ollut ehdolla neljään Oscar-palkintoon ja kolmeen Golden Globeen. Hänet tunnetaan muun muassa yhteistyöstään Paul Schraderin, Abel Ferraran, Lars von Trierin, Julian Schnabelin, Wes Andersonin, Robert Eggersin ja Giórgos Lánthimoksen kanssa.
Urallaan Dafoe on esiintynyt yli 80 elokuvassa, joihin lukeutuvat Elää ja kuolla L.A:ssa (1985), Kristuksen viimeinen kiusaus (1988), Syntynyt 4. heinäkuuta (1989), Villi sydän (1990), Isku Kolumbiaan (1994), Englantilainen potilas (1996), Boondock Saints – Etelä-Bostonin enkelit (1999), Amerikan psyko (2000), Spider-Man – hämähäkkimies (2002), Manderlay (2005), Inside Man (2006), Mr. Bean lomailee (2007), Antichrist (2009), Fantastic Mr. Fox (2009), Nymphomaniac (2013), The Grand Budapest Hotel (2014), John Wick (2014), Aquaman (2018), The Lighthouse (2019), The French Dispatch (2021), Nightmare Alley (2021), The Northman (2022) ja Poor Things (2023). Hän on ollut ehdolla kolmeen parhaan miessivuosan Oscar-palkintoon elokuvista Platoon – nuoret sotilaat (1986), Shadow of the Vampire (2000) ja The Florida Project (2017), sekä yhteen parhaan miespääosan Oscar-palkintoon elokuvasta Van Gogh – ikuisuuden porteilla (2018).
Yksityiselämä

Dafoella on sekä Yhdysvaltain että Italian kansalaisuus.
Dafoella on edellisestä suhteestaan ohjaaja Elizabeth LeCompten kanssa yksi poika, Jack (s. 1982). Dafoe meni naimisiin italialaisen näyttelijän Giada Colagranden kanssa vuonna 2005. Willem Dafoen vanhempi veli Donald Dafoe on sydänkirurgi. Hänellä on lisäksi viisi vanhempaa siskoa. Dafoen isä William Alfred Dafoe oli myös kirurgi ja äiti Muriel Isabel (o.s. Sprissler) sairaanhoitaja. Dafoella on kanadanranskalaiset, sveitsilaiset, irlantilaiset, skotlantilaiset ja saksalaiset sukujuuret.
Dafoe opiskeli draamaa collegessa, mutta jätti koulun kesken ja liittyi teatteriin Milwaukeessa ennen muuttoa New Yorkiin vuonna 1976.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Willem Dafoe Wikimedia Commonsissa
Willem Dafoe Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Alfred Buyenne

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Ranska> Miesten voimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Antwerpen 1920 | joukkuekilpailu |  |
Alfred Buyenne oli ranskalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa pronssia joukkuevoimistelussa.
Andreas Wenzel

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Andreas Wenzel |  Andreas Wenzel |  Andreas Wenzel |  |
Maa:   Liechtenstein
Miesten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Lake Placid 1980 | suurpujottelu |  |
|  Pronssia | Sarajevo 1984 | suurpujottelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen 1978 | alppiyhdistetty |  |
|  Hopeaa | Garmisch-Partenkirchen 1978 | suurpujottelu |  |
|  Hopeaa | Lake Placid 1980 | alppiyhdistetty |  |
| Nuorten EM-kilpailut  | Nuorten EM-kilpailut  | Nuorten EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Mayrhofen 1975 | suurpujottelu |  |
Andreas Wenzel (s. 18. maaliskuuta 1958 Planken, Liechtenstein) on liechtensteinilainen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Wenzel saavutti suurpujottelun olympiahopeaa Lake Placidissa 1980 ja pronssia Sarajevossa 1984. Hän voitti alppiyhdistetyn maailmanmestaruuden ja suurpujottelun hopeamitalin Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 1978. Lake Placidin olympialaisten yhteydessä ratkaistiin myös alppiyhdistetyn maailmanmestaruus, joka ei lajina kuulunut olympialaisten ohjelmaan. Wenzel sijoittui tuossa alppiyhdistetyn kilpailussa hopealle Yhdysvaltain Phil Mahren jälkeen. Wenzelin uralle mahtui muitakin hyviä arvokisasijoituksia, kuten alppiyhdistetyn neljäs tila MM-kisoissa 1985 sekä Calgaryn olympialaisten suurpujottelun kuudes tila.
Wenzel voitti urallaan alppihiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun kerran, vuonna 1980, jonka lisäksi hän sijoittui kolme kertaa kolmanneksi. Hän pystyi voittamaan yhteensä 14 maailmancupin osakilpailua, joista 6 tuli alppiyhdistetyssä, 4 pujottelussa, 3 suurpujottelussa ja 1 supersuurpujottelussa.
Wenzel lopetti uransa kauden 1987-1988 jälkeen.
Andreas Wenzelin sisar Hanni Wenzel oli myös urallaan menestyksekäs alppihiihtäjä.
Amiga 500+

Amiga 500+ (A500+, Amiga 500 Plus) on Commodoren valmistama mikrotietokone, jossa on muutoksia alkuperäisestä Amiga 500:sta.
A500+ julkistettiin virallisesti 1992, mutta jo vuoden 1991 loppupuolella mallin tietokoneita myytiin asiasta kertomatta A500-yksikköinä. On arveltu, että Commodore oli jo myynyt jäljelle jääneet A500-varastot tyhjiksi ennen taloudellisesti kannattavaa joulusesonkia. Valmistaakseen tarpeeksi A500-koneita ennen joulua Commodore käytti uusia, A500+:een tarkoitettuja 8A-mallin emolevyjä. Monet käyttäjät eivät olleet edes tietoisia siitä, että olivat ostaneet jotain muuta kuin tavallisen A500-mallin. Vaikka A500+ oli ominaisuuksiltaan parempi kuin A500, se jäi silti lyhytaikaisimmaksi Amiga-malliksi. Amiga 500+:n tuotanto lakkautettiin ja se korvattiin Amiga 600:lla kesään 1992 mennessä.
Commodore loi A500+:n muutamasta syystä: ensinnäkin se oli halvempi valmistaa, sillä pienet muutokset emolevyssä karsivat valmistuskustannuksia. Toisekseen Commodore pystyi julkistamaan uuden version Amigan käyttöjärjestelmästä, version 2.04.
Uuden Kickstartin vuoksi muutamat suositut pelit eivät toimineet A500+:ssa, ja monet ihmiset palauttivatkin laitteensa kauppiaille vaatien alkuperäistä A500:sta, jossa oli Kickstartin versio 1.3. Kolmannen osapuolet julkaisivatkin Kickstart ROM:n vaihtopiirejä, joiden avulla A500+ saattoi käyttää Kickstart 1.2:a tai 1.3:a.
Tekniset yksityiskohdat

A500+:n ominaisuuksiin kuului:
1 megatavu Chip-muistia
Kickstart 2.04 (v37.175)
Workbench 2.04 (37.67)
Akkuvarmistettu reaaliaikakello (puuttui A500:sta)
Täysi ECS-piirisarja, joka sisälsi uudet versiot Agnus- ja Denise-piireistä (Fat Agnus ja Fat Denise).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amiga 500+ Wikimedia Commonsissa
Anna Pavlova

Anna Pavlova voi tarkoittaa seuraavia:
Anna Matvejevna Pavlova (1881–1931), balettitanssija
Anna Anatoljevna Pavlova (s. 1987), telinevoimistelija
Anna Pavlova, balettitanssija Anna Pavlovasta kertova elokuva vuodelta 1983.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Anna Pavlova”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Anna Patten

Anna Patten helmikuussa 2017.
Anna Patten (s. 20. huhtikuuta 1999) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Englannin Superliigassa pelaavaa Arsenalia.
Patten pelasi kaudella 2017 ensimmäiset kahdeksan pääsarjaotteluaan Arsenalin joukkueessa. Tämän jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin ja pelasi ensin Floridan osavaltionyliopiston Seminoles- ja sitten Etelä-Carolinan yliopiston Gamecocks-joukkueessa. Vuoden 2021 alussa Patten palasi Arsenaliin.
Patten on pelannut useissa Englannin nuorisomaajoukkueissa. Hän on edustanut maataan muun muassa alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2016 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2018. Jälkimmäisessä turnauksessa Englanti saavutti MM-pronssia.
With Fear I Kiss the Burning Darkness

| With Fear I Kiss the Burning Darkness At the Gates |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 7. toukokuuta 1993
 Tuottaja(t): At the Gates
 Tyylilaji: death metal
 Levy-yhtiö: Peaceville Records
At the Gates muut julkaisut
| The Red in the Sky Is Ours 1992 | With Fear I Kiss the Burning Darkness 1993 | Terminal Spirit Disease 1994 |
With Fear I Kiss the Burning Darkness on At the Gatesin studioalbumi, joka julkaistiin 7. toukokuuta 1993.
Kappaleet

Beyond Good and Evil – 2.42
Raped by the Light of Christ – 2.58
The Break of Autumn – 4.59
Non-Divine – 4.44
Primal Breath – 7.22
The Architects – 3.30
Stardrowned – 4.02
Blood of the Sunsets – 4.33
The Burning Darkness – 2.16
Ever-Opening Flower – 4.59
Through the Red – 3.26
Kokoonpano

Tomas Lindberg - laulu
Anders Björler - kitara
Alf Svensson - kitara
Adrian Erlandsson - rummut
Jonas Björler - basso
Matti Kärki - laulu kappaleessa “Ever-Opening Flower”
Aiheesta muualla

With Fear I Kiss the Burning Darkness discogs.comissa (englanniksi)
Albumi With Fear I Kiss the Burning Darkness Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Vulcain (rakettimoottori)

H158 Vulcain
Vulcain on eurooppalainen rakettimoottori. Se käyttää kryogeenistä nestevetyä ja nestehappea. Tosinaan sitä kutsutaan EPC (Étage Principal Cryotechnique).
H173 Vulcain II
Historia

Kehitys alkoi 1988 samaan aikaan Ariane 5 kantorakettiohjelman kanssa. Ensimmäinen lento tapahtui 1996, mutta se epäonnistui ohjelmistovian takia. Moottori toimi kuitenkin niin kuin pitikin ja ensimmäinen onnistunut lento tehtiin 1997. Uusi kehittyneempi versio Vulcain II, joka tuottaa 20% enemmän työntövoimaa, lensi ensi kerran 2002. Tälläkin kertaa lento epäonnistui, mutta nyt vika oli moottorissa. Uuden moottorin onnistunut toinen koelento tapahtui 2005.
Tekniikka

Vulcain käyttää nestehappea ja -vetyä ajoaineenaan. Se on halkaisijaltaan 1.76 metriä ja 3 metriä korkea. Sen toimintaperiaate on kaasugeneraattorimoottori, jossa on erilliset turbopumput polttoaineelle ja hapettimelle. Molemmissa turbopumpuissa on omat pienet polttokammionsa ja pakoputkensa joissa poltetulla polttoaineella pumput toimivat, eikä pumpuissa poltettu polttoaine kulje pääasiallisen polttokammion läpi. Nestehapen turbopumppu pyörii 13 600 kierrosta minuutissa 3 MW teholla ja nestevedyn pumppu 34 000 kierrosta minuutissa 12 MW teholla. Nämä pumppaavat yhteensä 235 kg/s kryogeenisiä ajoaineita, josta 41.2 kg/s on nestevetyä, palokammioon.
Vulcain II palokammiossa on hieman suurempi paine, ja ajoaine sekoituksessa on 20% enemmän happea, siksi sen palokammio ja happea pumppaava turbopumppu täytyi suunnitella uudestaan. Lisäksi siinä on suurempi suutin, jonka ansiosta ominaisimpulssi tyhjiössä on aiempaa versiota parempi, vaikka suurempi hapen osuus muuten pienentäisi moottorin ominaisimpulssia.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | H158 Vulcain | H173 Vulcain II |
| Työntövoima merenpinnalla | 773 kN | 939 kN |
| Työntövoima tyhjiössä | 1 075 kN | 1 350 kN |
| Ominaisimpulssi merenpinnalla | 326 s | 318 s |
| Ominaisimpulssi tyhjiössä | 431 s | 434 s |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vulcain Encyclopedia Astronauticassa
Vulcain II Encyclopedia Astronauticassa
Alfred Burman

Johan Alfred Burman (17. kesäkuuta 1847 Vaasa – 25. tammikuuta 1904 Vaasa) oli suomalainen merikapteeni, merikoulun johtaja ja valtiopäivämies.
Burman, joka käytti äitinsä sukunimeä, lähti jo nuorena merille. Hän suoritti merikapteenin tutkinnon ja toimi Vaasan merikoulun johtajana. Burmanille myönnettiin kollegiasessorin arvonimi. Hän oli Vaasan kaupunginvaltuuston jäsen usean vuoden ajan. Burman oli myös porvarissäädyssä Vaasan  edustaja valtiopäivillä 1888, 1891, 1894 ja 1899.
Antti Lappalainen

Antti Lappalainen (5. tammikuuta 1929 Nilsiä – 15. syyskuuta 2007 Espoo) oli suomalainen opetusneuvos, filosofian tohtori ja tietokirjailija.
Lappalainen valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin opettajaseminaarista vuonna 1951.
Hän opiskeli Helsingin yliopistossa erivapaudella kansakoulupohjalta, suoritti 1982 filosofian kandidaatin tutkinnon ja väitteli tohtoriksi 1985.
Lappalainen toimi opettajana ja viimeksi hän oli Oulun yliopiston Kajaanin täydennyskoulutusyksikön johtajana. Hän kirjoitti useita kansalaistaidon, ympäristöopin ja maantiedon oppikirjoja sekä laati paikallishistoriaa käsitteleviä teoksia. Lappalainen toimi Oppikirjantekijät ry:n ja Tietokirjailijat ry:n puheenjohtajana sekä Helsingin opettajayhdistyksen puheenjohtajana ja Suomen opettajain liiton hallituksen varapuheenjohtajana. Hän sai opetusneuvoksen arvonimen vuonna 1979.
Algofobia

Algofobia (kreikan ἄλγος, álgos, "kipu" ja φόβος, phóbos, "pelko") on sairaalloinen kivun kokemisen tai toisen kivun näkemisen pelko. Algofobia on muista fobioista poiketen yleisempää aikuisilla kuin lapsilla. Yleisintä se on ihmisillä, joilla on henkilökohtaista kokemusta kroonisesta kivusta. Sen voivat kehittää myös esimerkiksi ihmiset, jotka ovat todistaneet toisen ihmisen kipua. Fobiaa voidaan hoitaa terapialla ja meditaatiolla.
Joissain, mutta ei kaikissa tapauksissa, algofobia on opittu pelko. Esimerkiksi kun vanhempi henkilö kuulee muiden kärsivän erilaisista kivuista ja tuskista, hän alkaa myös ennakoida niitä ennen kuin todellisuudessa kärsii kiputiloista. Lapsi saattaa puolestaan todennäköisemmin kehittää itselleen algofobian, jos hänen perheenjäsenelläänkin on sama fobia.
Algofobia saattaa esiintyä yhdessä kuolemanpelon, veren pelon, lääkärien pelon, julkisten paikkojen pelon tai sairaaloiden pelon kanssa.