stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sitruunakirjoahven
Aiheesta muualla

ITIS: Amphilophus citrinellus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Amphilophus citrinellus (kuvia) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q206453  Wikispecies: Amphilophus citrinellus  AFD: Amphilophus_citrinellus  BOLD: 80936  CoL: D3GS  EoL: 608445  FishBase: 4786  GBIF: 2370102  iNaturalist: 208884  IRMNG: 10156195  ITIS: 648192  IUCN: 18242650  NAS: 442  NatureServe: 2.102269  NCBI: 61819  Open Tree of Life: 358037  Plazi: 642C62C2-0849-6BBC-BF56-EFAFA7C1FA1E  WoRMS: 991188
Siunausformula

Siunausformula SAW ("Jumala siunatkoon ja varjelkoon häntä") arabialaisena ligatuuritekstinä
Siunausformula on kielenkäytössä sanan loppuun lisätty uskonnollinen fraasi. Islamilaisessa kielenkäytössä – durood – erityisesti Jumalaan, profeetta Muhammadiin ja hänen lähipiiriinsä viitattaessa – sanojen yhteyteen lisätään erilaisia siunausformuloita niin puheessa kuin kirjoitettunakin.
Yleisin profeetta Muhammadin jälkeen lisättävä siunausformula on "Jumala siunatkoon ja varjelkoon häntä" (arab. صلى الله عليه وسلم‎, ṣallā llāhu ʿalayhi wa-sallam) tai "hänelle rauha/rauha hänelle". Englannin kielessä käytetään monesti lyhenteitä PBUH (Peace be upon him) tai SAW.
Siuntion vaakuna

Siuntion vaakuna
Siuntion kunnanvaakuna on saanut aiheensa Uudenmaan maakunnan vaakunasta ja apostoli Pietarista, jolle on pyhitetty pitäjän keskiaikainen harmaakivikirkko vuodelta 1460. Vaakunassa toistuu maakuntavaakunan hopeiset aallot, ja avain on heraldiikassa Pyhän Pietarin symboli.
Vaakunan on suunnitellut A. W. Rancken, ja se vahvistettiin käyttöön 22. huhtikuuta 1950. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hirsittäin asetettu kultainen avain, jonka kieli muodostaa ristin ja perä on neliapilan muotoinen, kahden aaltokoroisen hopeahirren välissä”.
Vesijärven valuma-alue (Pirkanmaa)

Vesijärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.73) on Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 220,68 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 19,91 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Vääksynjoen entinen voimalaitos, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Längelmäveden alueelle (35.72) Längelmäveteen.
Osa-alueet

Vesijärvi on valuma-alueen pääjärvi. Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat neljä aluetta tai valuma-aluetta, jotka ovat sisennettyjä, mikäli ne laskevat ylempään vesistöalueeseen :
Vesijärven lähialue (35.731)
Havisenjärven–Myllyojan valuma-alue (35.732)
Säynäjärven–Myllyojan valuma-alue (35.733)
Kutemajärven valuma-alue (35.734)
Osa-alueet > Vesijärven lähialue (35.731)

Vesijärvi hallitsee aluettaan lähes täysin, mutta sen reunoille jää kapea valuma-alueen vyöhyke. Siellä sijaitsee parikymmentä järveä tai lampea. Etelässä Kangasalan taajama-alueella sijaitsee Vesijärven rannassa pieni Ukki. Kangasalan asemalla on kapea Halimajärvi, johon laskevat suojärvet Porrasjärvi, Vähä Halimajärvi ja Katajajärvi. Ruutanan asuinalueelta laskee Vesijärveen kolme järveä Ruutanajärvi, Nevasjärvi ja Lakolammi. Suinulan takaa laskee yksinäinen Mustijärvi Havisevanlahteen. Samaan lahteen laskee myös Myllyoja, joka on Havisevanjärven laskuoja (katso alempana). Huhtalassa on kaksi Vesijärveen laskevaa lampea Risujärvi ja Löyttyjärvi sekä nimetön tekojärvi. Lihasulan Hepolahteen tulee Vähäjärvenoja, joka tuo Vähäjärven, Palojärven ja Heramaanjärven vedet. Näiden pohjoispuolella sijaitsee Haapastenlahteen laskeva Myllyojan valuma-alue, joka selostetaan alla. Vesijärven pohjoispään Siitamalahteen laskee yksinäinen Muhojärvi ja toista ojaa pitkin Haukijärvi toisen Haukijärven läpi. Viereiseen Vanhakylänlahteen Kutemajärven valuma-alueen laskuoja (katso alla). Pohjoispään itäpuolella on vielä Taipaleenlahti, jonne laskee Pahujärvet. Siihen laskee kauempaa metsäalueelta Iso Korkijärvi. Längelmäveden puolelle jää kapea kannas, jolla ei ole montakaan järveä. Niitä ovat Ponsassa sijaitsevat Pykäläjärvi, Vuorijärvi, Mutikossa sijaitseva Maalisjärvi.
Osa-alueet > Havisenjärven–Myllyojan valuma-alue (35.732)

Valuma-alueen vedet laskevat kaikki ensin Havisevanjärveen, josta ne laskevat sitten Myllyojaa myöten Suinulan ja Havisevan läpi Vesijärven Havisevanlahteen. Havisevanjärven länsipuolella sijaitsee heti Särkijärvi, sen pohjoispuolella Personlammi ja järven itäpäässä Upotusjärvi ja Kaitajärvi, jotka kaikki laskevat Havisevanjärveen. Pernonlammin laskuojaan Pernonojaan yhtyy 1,2 kilometriä pohjoisesta Haavinlammista alkava laskuoja, joka tuo myös ojitetun Haavinnevan kuivatusvesiä. Pernonlammiin laskee Alinen Salmijärvi, joka kokoaa itseensä loput järvien laskuojista: Ylinen Salmijärvi, Haukijärvi, Muuranjärvi ja Pöykkyjärvi.
Osa-alueet > Säynäjärven–Myllyojan valuma-alue (35.733)

Valuma-alueen pääjärveksi voidaan valita Haukijärvi, koska se kerää valuma-alueen yläosien eri järvien laskuvedet itseensä. Tämän jälkeen ne jatkavat metsäojaa pitkin Letkumaanjärven kautta Säynäjärveen. Säynäjärvi laskee Myllyojassa Sulkujärven kautta Vesijärven Haapasenlahteen aivan Palosaaren edustalle. Haukijärveen laskee kaksi Norojärveä, Norojärvi (pohj.) ja Norojärvi (etelä.) sekä joukon nimettömiä lampia alajuoksulla sijaitsevan pienen nimettömän lammen kautta. Samaan laskuojaan yhtyy Joutsenenpesän laskuoja. Tähän järveen laskevat myös Saapasjärvi, Mustijärvi, Palasjärvi ja Kangasjärvi. Haukijärven koillispuolella sijaitsevalla Valkijärvellä ei ole laskuojaa, mutta se luetaan mukaan tähän valuma-alueeseen.
Osa-alueet > Kutemajärven valuma-alue (35.734)

Kutemajärvi on valuma-alueen suurin järvi ja sen laskujoki laskee viiden kilometrin päässä Vesijärveen. Joen läpivirtausjärviä ovat ylhäältä lukien Ylinen Jokijärvi, Alinen Jokijärvi ja Myllyjärvi. Pääuomaan laskevat myös Kalattoman ja Härkijärven laskuojat. Myllyjärveen laskee lisäksi Valkjärvi. Kutemajärven latvajärviä ovat Ahvenaiset ja Pikku-Kutema sekä Alainensilmäke ja Yläinensilmäke, sekä vielä Iso Ahvenjärvi ja Pieni Ahvenjärvi. Kutemajärvestä laskee vedet mahdollisesti toista reittiä pääjokeen. Kutemassa on oja Valkjärveen, joka laskee Kartiskajärveen ja jatkaa Kortejärvien kautta pääuomaan. Tähän reittiin yhtyvät Rökäslammi, Kailajärvi, Ylinen-Kalaton, Talolanjärvi, Keskinen-Kalaton ja Alinen-Kalaton.
Sitterviadukt (SBB)

| Sitterviadukt, SBB |
| --- | --- |
 Silta ylittää Sitterjoen.
Raiteita:  2
Ylittää:  Sitter
Sijainti:  Sankt Gallen, Sankt Gallenin kantoni, Sveitsi
Ylläpitäjä:  SBB-CFF-FFS
Siltatyyppi:  kaarisilta
Pisin jänneväli:  34 m
Pituus:  190 m
Korkeus:  63 m
Avattu liikenteelle:  1924 (alkuperäinen 1856)
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sitterviadukt on Sveitsin valtion rautatieyhtiön (SBB) rautatiellä, Koillis-Sveitsissä, välillä Sankt Gallen–Winterthur sijaitseva silta vuodelta 1924. Silta ylittää Sitterjoen. Se sijaitsee Sankt Gallenin kaupungissa. Silta on 190 metriä pitkä ja 63 metriä korkea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sitterviadukt (SBB) Wikimedia Commonsissa
Via Selinuntina

| Via Selinuntina |
| --- | --- |
 Via Selinuntinan sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Pituus:  n. 331 km
Alkupiste:  Syrakusa
Reitti:  Fintias – Akragas – Thermai
Päätepiste:  Lilybaion (n. 331 km)
Via Selinuntina oli roomalainen tie, joka kulki Sisilian etelärannikolla ja johti Syrakusasta Lilybaioniin.
Historia

Via Selinuntinan rakentamisajankohtaa ei tunneta. Se oli yksi Sisilian kolmesta roomalaisesta päätiestä saaren itärannikolla kulkeneen Via Pompeian ja pohjoisrannikolla kulkeneen Via Valerian ohella.
Reitti

Via Selinuntina sai alkunsa Syrakusasta (lat. Syracusa) Sisilian itärannikolta. Se kiersi saaren kaakkoiskärjen eli Pakhynoksen niemen (Pachynus, nyk. Capo Passero) kautta ja kulki Fintiaan (Phintias) ja Akragaan (Agrigentum) kautta Lilybaioniin (Lilybaeum) saaren länsipäähän. Lilybaionista tietä jatkoi Via Valeria saaren pohjoisrannikkoa pitkin Messeneen, ja Syrakusasta Via Pompeia saaren itärannikkoa pitkin myös Messeneen.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat Itinerarium Antonini Augustin mukaan:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
| Syrakusa (Syracusa) | Syrakusa |  |  |
| Portus Pachyni / Apollineum | Portopalo di Capo Passero | 32 | 47,3 |
| Hereum |  | 20 | 29,6 |
| Mesopotamia |  | 24 | 35,5 |
| Calvisiana |  | 12 | 17,7 |
| Chalae |  | 8 | 11,8 |
| Fintias (Phintias) | Licata | 18 | 26,6 |
| Daedalium |  | 5 | 7,4 |
| Akragas (Agrigentum) | Agrigento | 18 | 26,6 |
| Cena |  | 18 | 26,6 |
| Allava |  | 12 | 17,7 |
| Thermai (Thermae Selinuntinae / Aquae Larodes / Ad aquas) |  | 12 | 17,7 |
| Ad fluvium Lanaricum |  | 23 | 34,0 |
| Mazara |  | 10 | 14,8 |
| Lilybaion (Lilybaeum) | Marsala | 12 | 17,7 |
Näin tien kokonaispituudeksi saadaan 224 roomalaista mailia eli noin 331 kilometriä.
Via Herculia

| Via Herculia |
| --- | --- |
 Via Herculian sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Pituus:  n. 237 km
Alkupiste:  Aequum Tuticum
Reitti:  Venusia – Potentia – Grumentum
Päätepiste:  Nerulum/Heraclea (n. 237 km)
Muodostettu:  n. 280–290-luku jaa.
Via Herculia (myös Via Herculea) oli roomalainen tie, joka kulki Italian eteläosassa. Sen arvellaan johtaneen Aequum Tuticumista Nerulumiin ja/tai Heracleaan.
Historia

Via Herculian olemassaolo tunnetaan vain piirtokirjoituksista. Se vaikuttaa olleen merkittävä tie Rooman myöhäisellä keisarikaudella. Tie valmistui Diocletianuksen ja Maximianuksen aikana, mitä todennäköisimmin näiden kauden alkupuolella noin 280–290-luvuilla, ja sai nimensä oletettavasti Maximianuksesta, joka tunnettiin myös nimellä Maximianus Herculius. Tietä kunnostettiin Maxentiuksen aikana vuonna 311, ja sitä ylläpidettiin ainakin Theodosiuksen tai Arcadiuksen aikaan 300-luvun lopulle saakka.
On ehdotettu, että tien rakentaminen ja ylläpito olisivat liittyneet siihen, että myöhäisantiikin aikana keisarit siirtyivät Roomasta asumaan yleensä Mediolanumissa tai Ravennassa, jonka jälkeen tarvittiin sellaisia nopeita yhteyksiä Italian eteläosiin, jotka eivät kiertäneet länsirannikolta Rooman kautta.
Reitti

Via Herculia kulki Apulia et Calabrian ja Lucania et Bruttiin alueilla. Sen tarkkaa reittiä ei tunneta. Usein sen esitetään kulkeneen Aequum Tuticumista Aquilonian, Venusian, Potentian ja Grumentumin kautta Nerulumiin, jossa se liittyi Via Popiliaan. Tällöin sen pituus olisi ollut Itinerarium Antonini Augustin mukaan noin 227 roomalaista mailia eli noin 336 kilometriä.
Toisessa vaihtoehdossa se olisi kulkenut muutoin samaa reittiä, mutta loppuosassa Grumentumista rannikolle Heracleaan. Tässä vaihtoehdossa tien pituus olisi ollut noin 160 mailia eli noin 237 kilometriä. Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastossa tie on merkitty vain Aequum Tuticumin ja Aquilonian välille.
Aequum Tuticumin ja Nerulumin välisen reitin asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat Itinerarium Antonini Augustin mukaan:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
Aequum Tuticum: 
| Ad Matrem Magnam |  | 16 | 23,7 |
| In Honoratianum |  | 20 | 29,6 |
| Venusia | Venosa | 28 | 41,4 |
| Opinum |  | 15 | 22,2 |
| Ad fluvium Bradanum |  | 29 | 42,9 |
| Potentia | Potenza | 24 | 35,5 |
| Anxia |  | 24 | 35,5 |
| Grumentum | Saponara | 28 | 41,4 |
| Semuncla |  | 27 | 39,9 |
| Nerulum |  | 16 | 23,7 |
Monien asemapaikkojen sijainteja ei tunneta, ja monissa tapauksissa annetut välimatkat ovat selvästi virheellisiä. Tabula Peutingerianassa sama reitti esitetään selvästi virheellisessä ja sekaisin menneessä muodossa. Se antaa asemapaikoiksi usein kokonaan eri paikkoja, joista niistäkään useimpien sijaintia ei tunneta sen paremmin.
Reitin osalta on arveltu, että tie on pyritty tekemään aina mahdollisuuksien mukaan edullisesti niin, ettei sen rakentamiseen tarvittu siltoja, leikkauksia tai muita rakennelmia. Siksi se noudatti varhaisempia teitä, käytti varhaisempia siltoja aina kuin mahdollista, ja oli tehty korkeammalle vuoristoon.
Via Herculian arvioitu reitti (yhtenäisellä viivalla) ja reittivaihtoehdot (katkoviivalla).
Wiborgsbladet

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Wiborgsbladet oli Viipurissa vuosina 1882–1901 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Wiborgsbladetin perusti kirjapainonomistaja N. A. Ziliacus, jonka edellinen lehti Wiborgs Tidning oli lakannut Östra Finlandin kilpailun takia. Linjaltaan lehti oli aluksi lähinnä svekomaaninen. Myöhemmin se esiintyi ruotsinmielisenä ja avoimen perustuslaillisena. Kenraalikuvernööri Bobrikov lakkautti Wiborgsbladetin ensimmäisen kerran huhtikuussa 1899 kolmen kuukauden ajaksi, jolloin sen tilalla julkaistiin Annonsören-nimistä ilmoituslehteä. Vuonna 1900 Wiborgsbladet oli Suomen ankarimmin sensuroitu lehti. Lopullinen lakkautus tuli kesällä 1901. Lehden seuraaja Wiborgs-Posten pääsi ilmestymään vasta vuoden 1905 alussa.
Lehti ilmestyi aluksi kahdesti, vuonna 1883 kuudesti, vuonna 1884 kolmesti, vuodesta 1884 lähtien neljästi ja vuodesta 1888 kuudesti viikossa. Vuonna 1899 sen levikki oli 1700 kappaletta.
Päätoimittajat

Axel Söderlund (1882–1883)
Paul Tanninen (1884–1886)
Werner K. Lönnbeck (1885–1889)
Carl Johan Tollet (1890–1901)
C.F. Lagercrantz (1901).
Aiheesta muualla

Wiborgsbladet Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
Sittas

Sittas (k. 538 tai 539) oli roomalainen sodanjohtaja. Hän palveli keisari Justinianus I:n aikana magister militumina ja oli naimisissa keisarinna Theodoran siskon Comiton kanssa. Sittas komensi roomalaisia joukkoja Rooman ja Persian välisessä sodassa joka käytiin vuosina 527–532.
Sittas palveli upseerina Justinianuksen henkivartiostossa, kun tämä oli vielä magister militum. Vuonna 527 Sittas ja Belisarius johtivat roomalaista ryöstöretkeä Persarmeniaan. He tekivät myös toisen retken samana vuonna, mutta Aratiuksen ja Narseksen johtamat persialaiset kukistivat heidät.
Vuonna 528 Justinianus teki Sittaasta magister militum per Armeniam. Tämä oli uusi virka ja Sittas oli sen ensimmäinen haltija. Ollessaan Armeniassa Sittas kukisti tzanit ja pakotti heidät omaksumaan kristinuskon ja palvelemaan Rooman armeijassa. Vuonna 530 Justinianus teki Sittaasta magister militum praesentaliksen, mutta määräsi tämän jäämään Armeniaan uuden magister militum per Armeniamin Dorotheoksen kanssa. Sittas ja Dorotheus saivat pian kuulla että persialaiset aikoivat hyökätä Armeniaan. Tämän kuultuaan he tekivät yllätyshyökkäyksen persialaisten leiriä kohtaan. Myöhemmin Sittas ja Dorotheos kukistivat persialaiset Satalan luona. Taistelu voitettiin koska Sittas käytti sotajuonta.
Callinicumin taistelun aikana Sittas oli Armeniassa. Sen jälkeen kun Belisarius oli joutunut palaamaan Konstantinopoliin Justinianus määräsi Sittaan huolehtimaan alueen puolustuksesta. Kun persialaiset hyökkäsivät Martyropolista vastaan saapui Sittas suuren armeijan ja Hermogeneen kanssa paikalle. Persialaiset lopettivat Martyropoliksen piirityksen pian tämän jälkeen.
Rauhansopimus Persian ja Rooman välillä saatiin allekirjoitettua vuonna 532. Tämän jälkeen Sittas palasi Konstantinopoliin, jossa hänet nimitettiin patriisiksi ja nimellisesti vuoden 536 konsuliksi ("ex consule"). Vuonna 535 Sittas kukisti bulgaarit Moesiassa.
Vuonna 538 tai 539 Justinianus lähetti Sittaan taas Armeniaan, jossa oli syttynyt kapina. Aluksi Sittas yritti taltuttaa armenialaiset rauhanomaisin keinoin, mutta Justinianuksen painostuksesta hänen oli käytettävä voimakeinoja. Sittas hyökkäsi tämän jälkeen armenialaisten kimppuun Oenochalaconissa mutta kaatui seuranneessa taistelussa.
Lähde

Jones et. al.: The Prosopography of the Later Roman Empire: A. D. 527-641, s. 1160-1162.  Cambridge University Press, 1992.  ISBN 0521201608
John Sjöberg

John Alfred Sjöberg (26. tammikuuta 1923 Vaasa – 22. heinäkuuta 1981) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut John (Jonna) Sjöberg edusti urallaan Vasa IFK:a 1943–1951 ja Pargas Idrottsföreningiä 1948. Hän voitti VIFK:ssa Suomen mestaruuden 1944 ja 1946. Kaikkiaan Sjöberg pelasi kahdeksan kauden aikana 89 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 20 maalia.
Sjöberg pelasi maajoukkueessa vuosina 1945–1947 kaksi maaottelua.
Marianne Sjöblom

Marianne Sophie Purin (o.s. Sjöblom, 22. marraskuuta 1933 Helsinki – 10. lokakuuta 2014 Malans, Sveitsi) oli suomalainen miekkailija.
Marianne Sjöblom edusti Suomea miekkailijana Helsingin olympialaisissa 1952. Hän oli Maggie Kalkan ja Taimi Mattssonin ohella ensimmäinen olympialaisissa kilpaillut suomalainen naismiekkailija. Kaikki karsiutuivat florettimiekkailun alkuerissä. Maailmanmestaruuskilpailuihin Sjöblom osallistui vuonna 1953.
Kotimaassa Sjöblom edusti Helsingin Miekkailijoita ja voitti floretilla henkilökohtaisen Suomen mestaruuden vuonna 1954 sekä useita joukkuemestaruuksia.
Marianne Sjöblom asui myöhemmin Sveitsissä. Hänen isänsä Nils Sjöblom ja veljensä Nils-Robert Sjöblom olivat myös aikanaan Suomen parhaita miekkailijoita.
Sitrulliini

| Sitrulliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-amino-5-(karbamoyyliamino)pentaanihappo
CAS-numero:  372-75-8
PubChem CID:  9750 ja 6992098
SMILES:  C(CC(C(=O)O)N)CNC(=O)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H13N3O3
Moolimassa:  175,194 g/mol
Sulamispiste:  235,5 °C
Liukoisuus veteen:  10,3 g/100 ml (20 °C) 
Sitrulliini (C6H13N3O3) on aminohappo, joka on tärkeä välituote ureakierrossa, aineenvaihduntareitissä, jonka avulla eläimet poistavat ammoniakkia elimistöstään. Kasveista erityisesti vesimelonit sisältävät paljon sitrulliinia.
Biokemia

Sitrulliinia eläimet, erityisesti nisäkkäät tuottavat ureakierron yhteydessä. Ornitiinitranskarbamylaasientsyymi katalysoi ornitiinin ja karbamoyylifosfaatin välistä reaktiota, jonka tuotteena muodostuu sitrulliinia ja fosfaatti-ioni. Sitrulliini kulkeutuu mitokondrion matriisista sytosoliin ja jatkaa kierrossa eteenpäin reagoiden arginiinimeripihkahapposyntetaasin katalysoimana aspartaamihapon kanssa, jolloin muodostuu arginiinimeripihkahappoa. Eräät eliöt voivat tuottaa sitrulliinia myös arginiinista arginiinideiminaasin katalysoimana.
Sitrulliini on ei-proteinogeeninen aminohappo, eli sillä ei ole proteiinisynteesissä sitä vastaavaa geneettistä koodia. Eräiden proteiinien arginiiniaminohappoja kuitenkin muutetaan translaationjälkeisessä muokkauksessa sitrulliiniksi. Tätä deiminaatioreaktiota katalysoivat peptidyyliarginiinideiminaasientsyymit. Tämän muokkauksen tarkkaa merkitystä ei tunneta, mutta se mahdollisesti liittyy apoptoosiin, ikääntymiseen ja geenien ilmentymisen säätelyyn.
Ihmisen elimistössään kehittämiä sitrulliinivasta-aineita käytetään reumasairauksien dioagnostiikassa.
Aiheesta muualla

DrugBank: L-Citrulline (englanniksi)
Human Metabolome Database: Citrulline (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): L-Citrulline (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): L-Citrulline (englanniksi)
ChemBlink: L(+)-Citrulline (englanniksi)
Liber Herbarum II: Sitrulliinia sisältäviä kasveja
Nils Sjöblom

Nils Julius Sjöblom (29. tammikuuta 1910 Helsinki – 11. toukokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen miekkailija.
Sjöblom edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Lontoossa 1948 hän osallistui florettimiekkailun joukkuekilpailuun, säilämiekkailun henkilökohtaiseen kilpailuun ja kalpamiekkailussa sekä henkilökohtaiseen kilpailuun että joukkuekilpailuun. Helsingissä 1952 hän osallistui kalvan joukkuekilpailuun. Kaikissa näissä kilpailuissa hän karsiutui alkukierroksilla.
Kotimaassa Sjöblom edusti Helsingin Miekkailijoita ja voitti 23 Suomen mestaruutta eri miekkailulajeissa.
Nils Sjöblomin tytär Marianne Sjöblom edusti miekkailijana Suomea Helsingin olympialaisissa 1952 ja poika Nils-Robert Sjöblom voitti miekkailussa lukuisia Suomen mestaruuksia ja toimi Suomen Miekkailuliiton puheenjohtajana.
Sitruunakurjenmiekka

| Sitruunakurjenmiekka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kurjenmiekkakasvit Iridaceae
Suku::  Kurjenmiekat Iris
Laji::  grant-duffii
Kaksiosainen nimi
 Iris grant-duffii  Baker 
Katso myös
   Sitruunakurjenmiekka Wikispeciesissä   Sitruunakurjenmiekka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sitruunakurjenmiekka (Iris grant-duffii) on kurjenmiekkoihin kuuluva monivuotinen kasvilaji.
Ulkonäkö

Sitruunakurjenmiekka kasvaa mätästävästi 40–60 senttimetriä korkeaksi. Sen maanalainen juurakko on piikkinen. Kukat ovat kaksiväriset, keltaiset ja violetit. Laji kukkii helmi-maaliskuussa.
Levinneisyys

Sitruunakurjenmiekka esiintyy luonnonvaraisena Lähi-idässä: Libanonissa, Pohjois-Israelissa, Syyriassa ja Irakissa. Se kasvaa märillä niityillä.
Via Ostiensis

| Via Ostiensis |
| --- | --- |
 Via Ostiensiksen sijainti Italiassa.
Maa:  Rooman valtakunta
Pituus:  n. 21 km
Alkupiste:  Rooma
Päätepiste:  Ostia (n. 21 km)
Via Ostiensis oli roomalainen tie, joka kulki Latiumissa Italiassa ja johti Roomasta sen satamakaupunkiin Ostiaan. Se kulki Tiber-joen eteläpuolella.
Historia

Via Ostiensis kehittyi Ostian sataman myötä. Se oli aina yksi Rooman merkittävimpiä teitä, ja sillä oli kaupungin huippuaikoina paljon liikennettä. Tien merkitys kuitenkin väheni myöhäisantiikin aikana Ostian merkityksen vähenemisen myötä, samalla kun Portus ja sinne johtanut Via Portuensis kasvattivat merkitystään. Via Ostiensista ja Via Campanaa hallinnoi yhteinen ritariluokkaan kuulunut virkamies.
Reitti

Via Ostiensis sai alkunsa Serviuksen muurien Porta Trigemina -portilta ja kulki alkumatkansa Aventinus-kukkulan luoteis- ja lounaispuolelta. Sitten siihen yhtyivät tiet, jotka tulivat Porta Lavernalis ja Porta Raudusculana -porteilta. Tämän jälkeen tie kulki Aurelianuksen muurien läpi Porta Ostiensis -portista, joka tunnetaan nykyisin nimellä Porta San Paolo lähellä olevan San Paolo fuori le mura -basilikakirkon mukaan. Se sijaitsi Via Ostiensiksen varrella noin 1+1⁄2 roomalaista mailia portin ulkopuolella.
Tie seurasi pääosin Tiberin etelärantaa, mutta oikaisi suurempien joenmutkien kohdalla. Kolmen tai neljän mailin päässä Roomasta tie ohitti kylän tai esikaupungin nimeltä Vicus Alexandri. Sen kohdalla Via Laurentina erkani kohti Laurentumia, kun taas Via Ostiensis kääntyi hieman oikealle ja suuntasi tämän jälkeen varsin suoraan kohti Ostiaa. 11 mailin kohdalla Via Ostiensiksesta erkani etelään päin tie, jota pitkin pääsi Laurentumin suunnassa sijainneelle Plinius nuoremman huvilalle yhtä hyvin kuin Via Laurentinaa pitkin. Se tunnetaan nykyisin nimellä Via Laurentina nova, siinä missä vanhaan voidaan viitata nimellä Via Laurentina vetus.
Ostiassa Via Ostiensis jatkui kaupungin pääkatuna. Koko tien pituus Ostiaan oli 14 mailia eli noin 21 kilometriä. Itinerarium Antonini Augusti kuitenkin ilmoittaa etäisyydeksi 16 mailia eli noin 24 kilometriä.
Tiberin toisella eli pohjoispuolella kulkivat Roomasta rannikolle Via Campana ja Via Portuensis.