Kakhetin kuningaskunta
Varhaishistoria

Kakhetin kuningaskunnan syntyminen oli ensimmäinen askel kohti Georgian kuningaskunnan hajaantumista. Sisällissodat olivat piinanneet Georgiaa 1400-luvun puolivälistä lähtien. Kakhetin eroaminen tapahtui sen jälkeen, kun kuningas Giorgi VIII, joka oli itsekin vallananastaja, joutui uhmakkaan vasallinsa Samtskhen herttuan Qvarqvare III:n vangitsemaksi vuonna 1465. Hänet syrjäytettiin valtaistuimelta ja hänen tilalleen nousi Bagrat VI. Sen jälkeen hän teki itsestään Georgian itäisimmän maakunnan ja entisen ruhtinaskuntansa ja läänitysalueensa eli Alazani- ja Iori-jokien laaksojen ympärille levittäytyvän Kakhetin itsenäisen hallitsijan. Hän pysyi alueen tietynlaisena vastakuninkaana kuolemaansa saakka vuonna 1476. Näiden vaikeuksien musertamana tynkä-Georgian kuninkaan Konstantine III:n oli pakko hyväksyä asioiden uusi tila. Hän tunnusti vuonna 1490 Giorgi VIII:n pojan Aleksandre I:n Kakhetin kuninkaaksi idässä ja vuonna 1491 Bagrat VI:n pojan Aleksandre II:n Imeretin kuninkaaksi lännessä. Hänen omaan hallintaansa jäi Kartlin alue, ja Georgian kuningaskunta oli jakautunut kolmeen osaan.
Toisin kuin muut georgialaiset valtiot Kakheti säästyi väliaikaisesti suurilta ulkomaiden hyökkäyksiltä ja merkittäviltä sisäisiltä levottomuuksilta. Lisäksi se sijaitsi muista Georgian osista poiketen merkittävän Gīlānin–Şamaxın–Astrahanin "silkkitien" kyljessä. Kakhetin hallinto tuki rahallisesti tiellä kulkevaa kauppaa ja osallistui siihen aktiivisesti sitoen kuningaskunnan kiinteästi itäisen Transkaukasian ja Iranin talouselämään. Kakhetin laajamittaisesti viljellyt, hedelmälliset maa-alueet tuottivat yhdessä Gremin, Zagemin, Karagadžin ja Telavin eloisissa kauppakaupungeissa asuvien juutalaisten, armenialaisten ja persialaisten yhteisöjen kanssa vaurautta, jota ei muihin fragmentoituneen Georgian osiin syntynyt. Tämä suhteellinen vakaus lisäsi joksikin aikaa kuninkaan valtaa ja hänen kannattajiensa määrää aatelistossa.
Idän suurien, nousevien valtakuntien – osmanien ja safavidien – uhkaamina Kakhetin kuninkaat harjoittivat varovaista tasapainopolitiikkaa ja yrittivät solmia liiton Moskovan ruhtinaskunnan samanuskoisten hallitsijoiden kanssa pohjoiskaukasuslaisen Tarkin šamhal-hallitsijoita vastaan. Osmanien ja safavidien välinen rauhansopimus Amasyassa vuonna 1555 jätti Kakhetin safavidien Persian vaikutuspiiriin, mutta sen paikallisilla hallitsijoilla oli yhä huomattavasti vaikutusvaltaa. He säilyttivät vakaat olonsa tekemällä halukkaasti yhteistyötä safavidiherrojensa kanssa. Kuitenkin vuonna 1589 kuningas Aleksandre II vannoi virallisesti uskollisuuttaan Venäjän tsaari Fjodor I:lle, mutta valtakuntien välinen liitto ei koskaan käytännössä toteutunut. Kun Aleksandre murhattiin hänen oman poikansa, islamiin kääntyneen Konstantine I:n, järjestämässä ja Persian tukemassa vallankaappauksessa vuonna 1605, Kakhetin onni alkoi kääntyä. Kakhetin kansa ei suostunut hyväksymään isänmurhaa ja syrjäytti Konstantinen, jolloin safavidien šaahi Abbas I:n oli pakko vastahakoisesti tunnustaa kapinallisten ehdokas, Konstantinen veljenpoika Teimuraz I, maan uudeksi kuninkaaksi vuonna 1605. Teimurazin pitkä ja vaikea, vuodet 1605–1648 kestänyt hallinto jatkuvassa konfliktissa safavidien kanssa alkoi.