stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirjeenvaihtaja
Ammatin vaatimuksia

Ulkomaan­kirjeenvaihtaja tekee usein työtä yksin, joten ammatti vaatii oma-aloitteisuutta ja itsenäisyyttä. Töiden aikataulutus, juttuaiheiden ja tietolähteiden löytäminen ja matkojen suunnittelu joskus vaikea­pääsyisiin paikkoihin vaatii suunnitelmallisuutta ja hyviä  suhteita paikallisiin toimijoihin. Paikallisen kielitaidon lisäksi ulkomaan­reportterin on oltava hyvä kuuntelija ja ymmärrettävä asemapaikkansa kulttuuria. Käytännön ongelmia ja pitkiä työpäiviä voi aiheuttaa suuri aikaero asemamaan ja toimituksen kotimaan välillä: esimerkiksi suomalaismedioiden Yhdysvaltojen-kirjeenvaihtajat joutuvat antamaan suorat raporttinsa Suomen aamupäivä­lähetyksiin keskellä yötä. Kun kotimaan toimituksessa työskentelevä ulkomaantoimittaja voi elää työvuorojen mukaan, ulkomaankirjeenvaihtaja on käytännössä päivystysvalmiudessa vuorokauden ja viikon ympäri.
Helsingin Sanomien ulkomaan­kirjeen­vaihtajana toiminut Jukka Luoma on kehittänyt kirjeen­vaihtajan henkistä tilaa kuvaamaan lääketieteelliseltä kuulostavan termin korrespondiittis. Heikki Kuutin toimittamassa Uudessa mediasanastossa (2006) se määritellään ”
ulkomaan­kirjeen­vaihtajille tyypilliseksi masennus­tilaksi, joka johtuu liian vähäisestä kotitoimituksen palautteesta. Kirjeen­vaihtajat joutuvat elämään eräänlaisessa tyhjiössä, vailla kontaktia uutisten vastaan­ottajiin ja oman koti­toimituksensa väkeen.”
Historiaa

Ennen sanomalehtien varsinaisia nimettyjä kirjeenvaihtajia toimitukset saattoivat saada satunnaisesti tai vakituisemmin kirjeitä ulkomaille asettuneilta tai siellä matkustavilta kansalaisilta, kuten merikapteeneilta, liikemiehiltä ja diplomaateilta. Tarinat merten takaa ja tuntemattomista maailmankolkista olivat kiinnostavia ja harvinaisia ennen massamatkailun aikaa.
Eurooppalaiset sanomalehdet alkoivat käyttää vakituisia ulkomaankirjeenvaihtajia aiemmin kuin amerikkalaiset. Ensimmäisiä oli lontoolainen The Morning Chronicle vuonna 1769. Yhdysvalloissa ensimmäiset ulkomaankirjeenvaihtajansa palkkasi The New York Herald tärkeimpiin Euroopan suurkaupunkeihin 1830- ja 1840-luvuilla. Krimin sota 1850-luvun puolivälissä lisäsi ulkomaankirjeenvaihtajien määrää, ja sodasta The Times -lehdelle raportoinut William Howard Russell mainitaan usein ensimmäisenä ammattimaisena ulkomaankirjeenvaihtajana.
Varhaisesta brittiläisestä ulkomaankirjeenvaihtajasta piirsi satiirisen kuvan kirjailija Evelyn Waugh vuonna 1938 ilmestyneessä romaanissaan Scoop, joka julkaistiin vuonna 1991 suomeksi nimellä Jymyjuttu – romaani lehtimiehistä. Ammatti- ja kielitaidoton ja muita kulttuureita ymmärtämätön William Boot joutuu siinä 22-vuotiaana sotakirjeenvaihtajaksi Italian–Etiopian sotatantereelle Itä-Afrikkaan. Samoilta ajoilta on Alfred Hitchcockin elokuva Ulkomaankirjeenvaihtaja (1940), joka kertoo yhdysvaltalaisesta sotakirjeenvaihtajasta Euroopassa 1938–1940.
Ulkomaankirjeenvaihtajien vahvinta aikaa oli 1900-luvun loppupuoli, jolloin kansainvälisten tietoliikenneyhteyksien hitaus antoi paikan päällä sijaitseville toimittajille vielä selvän etulyöntiaseman. 2000-luvulla median murroksessa ja tietoyhteyksien parannuttua kirjeenvaihtajien tarvetta on yhä enemmän alettu asettaa kyseenalaiseksi, ja kuukausipalkkaisten vakituisten työntekijöiden sijasta he ovat yhä useammin juttupalkkioiden varassa toimivia freelancereitä. Monet kirjeenvaihtajat tekevät töitä yhden median sijasta useille mediayhtiöille.
Historiaa > Suomalaismedioiden ensimmäisiä ulkomaankirjeenvaihtajia

Koska kirjeenvaihtajien lähettäminen ja ylläpito asemamaissa on kallista, niitä ovat Suomessakin käyttäneet eniten suuret mediat, kuten Yleisradio, Helsingin Sanomat ja 1980-luvulle asti toiminut Uusi Suomi. Kansan Uutisilla ja Tiedonantajalla oli 1970- ja 1980-luvuilla kirjeenvaihtajat Moskovassa ja joissakin muissa sosialistimaiden pääkaupungeissa; heidän kulunsa maksoi valtaosin paikallinen kommunistinen puolue. Myös Yleisradion Neuvostoliiton-kirjeenvaihtajat olivat 1980-luvulle asti aina Suomen Kommunistisen Puolueen jäseniä.
Suomessa ensimmäisiä kirjeenvaihtajapalveluja käyttäneitä medioita oli 1920-luvun Uusi Suomi, jolle Berliinissä asunut Ada Norna raportoi toisen maailmansodan loppuun asti. Helsingin Sanomien Yrjö Niiniluoto oli ensimmäinen varta vasten ulkomaille lähetetty päätoiminen kirjeenvaihtaja, joka työskenteli 1926–1928 Genevessä seuraamassa Kansainliiton toimintaa ja sitten 1933–1936 Lontoossa. Häntä ennen Rudolf Holsti oli toiminut Helsingin Sanomien Lontoon-kirjeenvaihtajana 1909–1911. Helsingin Sanomat laajensi kirjeenvaihtajien verkostoaan Berliiniin 1939, Tukholmaan 1943, Pariisiin 1959 ja Washingtoniin 1975 (Lauri Karén). Yleisradio aloitti vuonna 1962 yhteistyön New Yorkissa asuneen Jussi Himangan kanssa, joka avusti sittemmin myös Uutta Suomea. Pasi Rutanen toimi Yhdysvalloissa Ylen lähettämänä 1966–1970.
Uuden Suomen Lontoon-kirjeenvaihtajana toimi 1950-luvun alussa Max Jakobson, joka raportoi myös Yhdysvalloista vuoden 1952 presidentinvaalien aikana ja siirtyi sitten 1953 diplomaattiuralle. Vielä toimiessaan Suomen Washingtonin-suurlähetystössä lehdistöattašeana Jakobson avusti Uutta Suomea nimimerkkien takaa. Muita Uuden Suomen kirjeenvaihtajia Yhdysvalloissa olivat lehden Pittsburghiin muuttanut entinen toimittaja Anna-Leena Sipilä, New Yorkin Uutiset -siirtolaislehden toimittaja Esa Arra sekä lehden loppuaikoina Matti Karhu ja Rauli Virtanen, joka oli myös MTV:n ensimmäinen vakituinen Yhdysvaltain-kirjeenvaihtaja vuosina 1994–1995.
Moskovassa ensimmäinen suomalaismedian kirjeenvaihtaja oli Kansan Uutisten Jarno Pennanen 1957–1960 ja toinen Uuden Suomen ja Yleisradion Aarne Tanninen 1958–1963. Myöhemmin Tanninen toimi Uuden Suomen kirjeenvaihtajana Lontoossa vuosina 1965–1969 ja Ylen Washingtonin-kirjeenvaihtajana 1981–1994.
Muita Yleisradion tunnettuja varhaisia kirjeenvaihtajia olivat Knud Möller (Pariisi, Kööpenhamina) ja Erkki Toivanen (Lontoo 1972–, Pariisi 1982–). Yleisradion Prahassa asunut freelance-kirjeenvaihtaja Lieko Zachovalová tuli tunnetuksi dramaattisista puhelinraporteistaan Tšekkoslovakian miehityksen aikana elokuussa 1968. Sinikka Siekkinen oli Yleisradion ensimmäinen naispuolinen Suomesta lähetetty kirjeenvaihtaja aloittaessaan työt Tukholmassa 1984.
Historiaa > Nykytilanne suomalaismedioissa

Nykyisin sekä Yleisradio että Helsingin Sanomat ovat ottaneet vakituisten kirjeenvaihtajien lisäksi käyttöön lyhytaikaiset ”kiertävät kirjeenvaihtajat”. Helsingin Sanomilla on 2010-luvun puolivälissä seitsemän vakituisen kirjeenvaihtajan (Tukholma, Berliini, Bryssel, Lontoo, Washington, Moskova ja Peking) lisäksi kiertävä kirjeenvaihtajuus, jonka puitteissa Maria Manner oli vuoden 2014 kirjeenvaihtajana Rio de Janeirossa ja Sami Sillanpää vuoden 2015 Etelä-Afrikassa. Helsingin Sanomilla on heitä aiemmin ollut kiertävä kirjeenvaihtaja Istanbulissa, Kairossa ja Delhissä.
Kirjallisuutta

Hartikainen, Iira: ”Ei kai tätä hullukaan kestäisi jos ei tää jotain antaisi”. Ulkomaanavustajien aktiivinen sopeutuminen freelance-työn reunaehtoihin. Pro gradu, Jyväskylän yliopisto 2008. Teoksen verkkoversio
Unha, Johanna: Ikkunat auki Amerikkaan. Yleisradion ensimmäiset Yhdysvaltain-kirjeenvaihtajat ja heidän työnsä tulokset suhteessa Neuvostoliiton-kirjeenvaihtajien toimintaan vuosina 1964–1970. Tampereen yliopisto 2008. Teoksen verkkoversio
Uskali, Turo: Moskovan tarkkailijat : Kansan Uutisten ja Uuden Suomen Moskovan-kirjeenvaihtajuudet 1957-1975. Jyväskylän yliopisto 2001. Teoksen verkkoversio
Erkki Kivelä

Erkki Kivelä (1967)
Erkki Kivelä (4. tammikuuta 1918 Luumäki – 5. marraskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen yritys- ja urheilujohtaja, koulutukseltaan ekonomi. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1969. Hän oli Union-Öljyn toimitusjohtaja 1950–1980, Atlas-Öljyn toimitusjohtaja 1980–1983. Vuosina 1955–1971 hän toimi Pesäpalloliiton puheenjohtajana ja sen jälkeen 1972–1981 SVUL:n puheenjohtajana.
Kivelä kirjoitti muistelmat Orpopojan valssi (Kirjayhtymä, 1984 ISBN 951-26-2673-X).
Saavutukset

Ansiomerkit
Pesäpalloliiton kultainen ansiomerkki no. 18 (1965)
Kiteen rautatieasema

Kiteen rautatieasema (lyh. Kit, ruots. Kides järnvägsstation, ratakm 460+016) on rautatieasema Karjalan radalla, Kiteen Tolosenmäessä valtatie 6:n tuntumassa. Asemalla ei ole enää lipunmyyntiä, mutta asemalla pysähtyvät suurin osa Helsingin ja Joensuun välisistä kaukojunista (lukuun ottamatta junaa IC 7). Paikallisliikennettä Kiteen asemalle ei ole ollut. Asema on Suomen toiseksi suurin puunlastausasema. Kiteen keskustaan on matkaa 8 kilometriä, Rääkkylään noin 30 kilometriä. Asemalla on lippuautomaatti. Asemarakennuksen lisäksi asemalla on VR:n paritaloasuinrakennus ja ratatyömaan muistomerkkinä vanha Orenstein & Koppelin höyrykäyttöinen kaivinkone.
Asemalta on ollut linjanvaihde entiseen Kit-Selliin.
Tolosenmäessä rautatieaseman tuntumassa valtatie 6 risteää seututeihin 484 ja 487.
Kissanmintut

| Kissanmintut |
| --- | --- |
 Aitokissanminttu (Nepeta cataria)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Kissanmintut Nepeta  L.
Katso myös
   Kissanmintut Wikispeciesissä   Kissanmintut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kissanmintut (Nepeta) on kasvisuku huulikukkaiskasvien heimossa. Kissanminttulajeja tunnetaan yhteensä noin 250 ja niitä esiintyy alkuperäisenä Euraasiassa ja Afrikassa. Jotkin kissanmintut ovat tuoksultaan vastustamattomia kissoille.
Lajeja

Viljeltyjä kissanminttuja:
aitokissanminttu (Nepeta cataria)
mirrinminttu (Nepeta × faassenii, risteymä Nepeta nepetella × katinminttu)
keltakissanminttu (Nepeta govaniana)
kollinminttu eli isokissanminttu (Nepeta grandiflora)
tähkäkissanminttu (Nepeta nervosa)
pystykissanminttu (Nepeta nuda)
katinminttu (Nepeta racemosa)
komeakissanminttu (Nepeta subsessilis)
Aitokissanminttu on vanha rohdoskasvi ja muun muassa lajit mirrinminttu, kollinminttu sekä katinminttu ovat koristekasveina viljeltyjä.
Muita lajeja:
liuskakissanminttu (Nepeta multifida)
kreikankissanminttu (Nepeta parnassica)
siperiankissanminttu (Nepeta sibirica) (syn. siperianampiaisyrtti Dracocephalum sibiricum)
teidenkissanminttu (Nepeta teydea)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kissanmintut (Nepeta)
Suomen Lajitietokeskus: Kissanmintut – Nepeta
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q303820  Wikispecies: Nepeta  APDB: 192967  APNI: 80634  ButMoth: 19405.0  CoL: 8VZPY  eFloraSA: Nepeta  EPPO: 1NEPG  FNA: 122138  FoC: 122138  GBIF: 2927325  GRIN: 8172  iNaturalist: 48624  IPNI: 328179-2  IRMNG: 1290438  ITIS: 32622  NBN: NHMSYS0000460960  NCBI: 39172  NZOR: 7d8bc9cb-3229-446a-998d-53a68ef5cb7d  Open Tree of Life: 314683  PLANTS: NEPET  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328179-2  Tropicos: 40027428  VASCAN: 1458  VicFlora: cc50ea48-6e0b-4622-8d71-adb6737f88ac  WFO: wfo-4000025901
Kidō senshi Gundam

| Kidō senshi Gundam |
| --- | --- |
機動戦士ガンダム   (Kidō senshi Gundam)
Genre: toiminta, science fiction 
TV-anime
Ohjaaja: Yoshiyuki Tomino
Studio: Sunrise
Lähetyskanavat: Nagoya terebi
Alkuperäinen lähetyskierros: 7.4.1979 – 26.1.1980
Jaksojen määrä: 43 
Elokuva: Kidō senshi Gundam
Ohjaaja: Yoshiyuki Tomino
Studio: Sunrise
Julkaisupäivämäärä: 14.3.1981
Kesto: 137 min 
Elokuva: Kidō senshi Gundam II – ai senshi hen
Ohjaaja: Yoshiyuki Tomino
Studio: Sunrise
Julkaisupäivämäärä: 11.7.1981
Kesto: 134 min 
Elokuva: Kidō senshi Gundam III - meguriai sora hen
Ohjaaja: Yoshiyuki Tomino
Studio: Sunrise
Julkaisupäivämäärä: 13.3.1982
Kesto: 137 min 
Kidō senshi Gundam (jap. 機動戦士ガンダム) on Sunrise-studion tuottama japanilainen mecha-animaatiosarja ja Gundam-sarjan ensimmäinen teos. Sarja pääjulkaisijana toimi Nagoya terebi, ja sen 43 osaa näytettiin ensimmäisen kerran 7. huhtikuuta 1979 – 26. tammikuuta 1980. Sarja kertoo Maapallon ylikansoituksen vuoksi avaruuteen muuttaneiden siirtolaisten ja planeettaa hallitsevan yläluokan välisestä sodasta.
Yleistä

Kidō senshi Gundamin loi Umi no Tritonin ja Yūsha Raideenin ohjannut Yoshiyuki Tomino. 70-luvun lopulla japanilainen animaatio oli suunnattu yksinomaan lapsille, mutta Tomino päätti kohdistaa sarjansa varttuneimmille nuorille. Tämän vuoksi hän sisällytti sarjaan sponsorien vaatimien robottitaisteluiden lisäksi myös päähenkilöiden henkiseen kasvuun liittyvien ongelmien käsittelyä. Sijoittamalla tapahtumat sotaan ja asettamalla ihmisenkaltaiset, valtavat taistelukoneet (mobile suitit) tarinan keskiöön hän tuli luoneeksi 80-luvun alkupuolella suosioon nousseen real robot -genren kantaisän.
Sarja tuli suosituksi teini-ikäisten keskuudessa, ja vuosina 1981 ja 1982 sarjan jaksoista koostettiin kolme elokuvaa. Kidō senshi Gundamista tuli 80-lukua leimaava anime, joka vaikutti voimakkaasti populäärikulttuuriin samoin kuin Tähtiritarit 70- ja Neon Genesis Evangelion 90-luvulla.
Koska televisiosarja aloitti useita tv-sarjoja, elokuvia, sarjakuvia ja oheistuotteita käsittävän Gundam-sarjan, kutsuvat fanit sitä usein nimellä First Gundam (ensimmäinen Gundam).
Juoni

Eletään avaruusvuosisadan vuotta 0079. Puolet ihmiskunnasta on paennut maapallon ylikansoitusta sideiksi kutsuttuihin valtaviin avaruussiirtokuntiin, jotka on rakennettu Maan ja Kuun välisiin Lagrangen pisteisiin. Maasta kaukaisin Side 3:n siirtokuntajoukko julistautuu itsenäiseksi Maan liittovaltiosta, vaihtaa nimensä Zeonin ruhtinaskunnaksi ja aloittaa itsenäisyyssodan Maata vastaan käyttäen aseinaan ihmisen muotoisia taistelukoneita, mobile suiteja. Vain kuukauden kuluessa puolet ihmiskunnasta saa surmansa konfliktin seurauksena. Tämän jälkeen sota ajautuu pattitilanteeseen.
Sodan kestettyä kahdeksan kuukautta Side 7:n avaruussiirtokunnassa asuva Amuro Ray joutuu keskelle taistelua Zeonin Zaku- mobile suitien tunkeutuessa siirtokuntaan tutkimaan Liittovaltion armeijan salaista V-suunnitelmaa. Amuro ryhtyy olosuhteiden pakottamana suunnitelman tuloksen, uuden mobile suit Gundamin ohjaajaksi. Vaikka Amuro onnistuu tuhoamaan Zakut, Gundamia noutamaan tulleen liittovaltion tukialus White Basen lähes koko miehistö kaatuu taistelussa. Amuro, muut siirtokuntalaiset ja aluksen henkiinjääneet pakenevat White Basellä Side 7:stä, mutta saavat peräänsä Zeonin ässäpilotin, punaista Zakua ohjastavan ”Punainen komeetta” Char Aznablen.
Tarina kertoo Amuron ja muun White Basen miehistön selviytymistaistelusta sodassa, heidän kohtaamistaan ystävistä ja vihollisista ja heidän aikuistumisestaan, kun he kamppailevat voittaakseen kohtaamansa vaikeudet.
Tuotanto

Kidō senshi Gundam oli kolmesta yhdistyvästä taistelukoneesta kertovan Muteki chōjin Zambot 3:n ja kolmeen eri muotoon muuttuvan superrobotin tähdittämän Muteki kōjin Daitarn 3:n jälkeen Sunrisen kolmas alkuperäistuotanto. Sarjan ohjaajaksi valittiin Yoshiyuki Tomino ja pääsponsoriksi lelu-yhtiö Clover.
Tuotanto > Gundamin erityispiirteitä sitä edeltäneisiin sarjoihin verrattuna

1970-luvulla animaatiota pidettiin yleisesti lapsille tarkoitettuna ja lelumarkkinoiden jatkeena. Silti jo ennen Kidō senshi Gundamia Tähtiritarienn ja Lupin III:n kaltaiset elokuvat olivat laajentaan vanhemmalle yleisölle suunnattun animaation markkinoita.
Aiemmin Tetsujin 28-gōn (1963) ja Mazinger Z:n (1972) kaltaiset animet olivat raivanneet tietä robottianimegenrelle, jossa tyypillisesti oikeamielinen sankari ohjastaa voimakasta jättiläisrobottia ja taistelee pahaa organisaatiota vastaan palauttaakseen rauhan maailmaan. Näissä vihollisen rooliin tarvittiin avaruusolentoja tai vieraan kulttuurin edustajia. Niinpä Gundam, jossa sekä tarinan sankarit että viholliset olivat normaaleja ihmisiä, oli nuorelle katsojakunnalle uutta. Lisäksi Gundam yritti vielä tuoda robottianimegenreen kokonaisvaltaisen sotatilan kuvaamisen.
Animaatioissa esiintyvien robottien pohjalta luodut lelut olivat myös tärkeä myyntiartikkeli sarjojen sponsoreina toimineille leikkikaluvalmistajille. Koska itse sarjan kohtalo riippui usein lelujen myyntimenestyksestä, pyrittiin sarjan roboteille antamaan muodonmuutoksen tai yhteenliittymismahdollisuuden kaltaisia voimia, jotka lelumuodossa kiinnostaisivat lapsia. Niinpä sarjan pää- mobile suit Gundamille annettiin prototyyppiosien varjolla sarjan edetessä voimanlisäyksiä ja yhdistettäviä osia. Toisaalta vihollisarmeijan massatuotettu yksikkö Zaku kohotti sarjan militaristista henkeä ja sai osakseen susiota, vaikka sarjan ensiesityksen aikaan sponsorit eivät ajatelleet sen tuotteistamista.
Näin Kidō senshi Gundam suunniteltiin vetoamaan niin lapsiin kuin vanhempiinkin katsojaryhmiin. Gundam osoitti, että oli mahdollista saavuttaa laaja kohdeyleisö lisäämällä juonen ja tapahtumaympäristön todellisuudentuntua rikkomatta silti robottianimegenren rajoja. Gundamin pääjuoni keskittyi kahden poliitisen ryhmittymän vastaisen sodan mylleryksessä olosuhteiden pakottamana selviytyäkseen taistelemaan joutuvien päähenkilöiden kuvaamiseen. Vaikka tarina seurasi päähahmoja, taustalla etenevä sota ja tarinan poliittinen taso vetosivat vanhempiin katsojiin. Päähenkilö Amurolle, hänen tovereilleen ja vihollisina toimiville zeonlaisille luotiin vuorosanoilla ja eleillä omat persoonallisuudet. Myös sankarien taustalla olevan Liittovaltion säröileminen ja vihollisen puolella taistelevan Char Aznablen kostotarina toivat omat elementtinsä tarinaan.
Tuotanto > Freedom Fighteristä Gundamiksi

Kidō senshi Gundamin kehitys alkoi aluksi nimellä Freedom Fighter, eikä siihen ollut tarkoitus sisällyttää robotteja. Tähtiritarien ja Jules Vernen Kahden vuoden loma-ajan tavoin tarinan oli tarkoitus kertoa avaruualuksen nuoren miehistön selviytymistaistelusta avaruussodan pyörteissä. Tässä vaiheessa päähenkilöiden suunniteltiin taistelevan avaruushävittäjillä avaruusolentoja vastaan.
Sponsori Clover kuitenkin toivoi sarjaan leluina suosittuja jättiläisrobotteja sekä muodonmuutos- ja yhteenliittymiskykykyisiä taistelukoneita. Studio Nuessa työskentelevä tieteiskirjailija Haruka Takachiho kehotti tuotantotiimiä tutustumaan Robert A. Heinleinin kirjaan Starship Troopers. Studio Nue työsti Heinelinin kirjassa esiintyvien ”powered suit” -robottipukujen kuvan pohjalta 18-metrisen ”mobile suit” -koneen luonnoksen. Robotille annettiin tässä vaiheessa työnimi Ganbōi. Tämä muutettiin ensin englannin kielen saattuetta merkitsevää ”convoy”-sanaa muistuttavaksi Gunboyksi, ja lopulta sanaan liitettiin tuolloin suositun Charles Bronsonin tv-mainosrepliikki ”Ūn, Mandom”in innoittamana ”Freedomin” -dom-pääte (japanilaisittain -dam), jolloin lopputuloksena oli ”Gundam”.
Lopullisessa muodossaan pääosarobotti Gundam koostui irrotettavista ylä- ja alaosasta, joiden välissä oli muotoaan muuttava pienoishävittäjä. Myös Heinleinin powered suitista vaikutteita saanut Guncannon ja panssarivaunumainen Guntank käyttivät tätä systeemiä.
Vaikka kolme pääosarobottia olivat kaikki tarinassa prototyyppikoneita, kuvattiin Zeonin Zakut alusta alkaen massatuotettuina sotakoneina. Lisäksi, vaikka nämä kolme protyyppiä olivatkin tarinan keskiössä, ne eivät yksin kääntäneet sodan kulkua tarinan edetessä. Zakun perijiksi kehitetyt Zeonin mobile suitit kuten Dom ja Gelgoog samoin kuin Gundamiin pohjautuva liittovaltion massatuotettu GM esiintyvät myös suurin joukoin tarinan edetessä. Mobile suitien olemassaoloa selittämään Gundamin maailmaan sijoitettiin myös kuvitteelliset Minovskin hiukkaset. Nämä hiukkaset tekevät käyttökelvottomiksi sähkömagneettisten aaltojen perusteella ohjautuvat aseet häiritsemällä niiden ohjauslaitteistoja, millä selitetään se, että taistelut käydään Gundamissa pääasiassa lähietäisyydeltä. Kiinnittämällä erityistä huomiota myös avaruuden painottomuuden kuvaamiseen ja muihin pieniin yksityiskohtiin pyrittiin lisäämään Kidō senshi Gundamin todellisuudentuntua. Näiden asioiden vuoksi sarja on viime vuosina alettu sanoa real robot -genren äidiksi.
Vielä yksi Gundamin keskeisistä käsitteistä on newtype. Gundamin maailmassa newtype-ihmiset ovat evoluution seuraava askel, joilla on yliluonnolliselta vaikuttava havaintokyky. Aluksi tällä oli tarkoitus selittää tarinan sankari Amuron yli-inhimillinen suorituskyky, mutta lopulta myös päävastustaja Char Aznable ja Amuron tapaama tyttö Lalah Sune osoittautuvat newtypeiksi. Näiden kolmen välillä tapahtuu murhenäytelmä, joka pakottaa päähahmot kysymään, mitä ”uusi ihmistyyppi” oikein tarkoittaa.
Tuotanto > Vastaanotto ja kulttuurivaikutukset

Vaikka Kidō senshi Gundamin aikoihin oli jo julkaistu moderneja avaruusoopperoita, ei sen ilmestymisen aikaan pidetty mahdollisena, että absurdeja jättiläisrobotteja käyttämällä voitaisiin kertoa vakava tarina, joka ei olisi juoneltaan vain yksinkertainen hyvän ja pahan välinen taistelu. Gundamin katsojaprosentit sen ensilähetyksen aikaan olivatkin heikot: keskimäärin vain 9,1 % Nagoyan ja 5,3 % Kantōn alueilla. Tämän vuoksi Gundam-lelut eivät myyneet lelu-yhtiöiden odottamalla tavalla, ja lopputuloksena 52-osaiseksi tarkoitettu sarja päättyi sponsorien painostuksesta osaan 43.
Gundamista kuitenkin kirjoitettiin ajoittain innostuneita lehtijuttuja, ja sarjan suosio kasvoi pikku hiljaa myöhäisteinien keskuudessa. Niinpä sarjan viimeisten jaksojen katsojaluvut olivat lähetysajankohtaan nähden kohtuulliset.
Gundamin ensimmäisen lähetyskierroksen päätyttyä sarjan fanit ja animaatiolehdet vaativat uusintaesitystä, ja kun Gundam uusittiin sama toistui. Näin Gundam vähitellen tuli osaksi yleistä populäärikulttuuria. Sarja sai uusintakierroksellaan yli 10 % katsojaluvut, ja vuonna 1982 keskimääräinen prosentti Nagoyan seudulla oli jo 25,7 % (korkeimmillaan 29,1 %). Näin Gundamin suosio kasvoi todistetusti televisionkatsojien keskuudessa.
Puoli vuotta sarjan ensimmäisen uusinnan päättymisen jälkeen Gundam-tuotteiden oikeudet saanut Bandai toi markkinoille Gundam-pienoismallit, jotka saavuttivat nuorimmat ikäryhmät mukaan lukien räjähdysmäisen suosion. Tämä osaltaan auttoi Gundamin suosion kasvua. Hyvän myynnin johdosta Bandai julkaisi Mobile Suit Variation -pienoismallijatkosarjan, joka sisälsi sarjan roboteista virallisia muunnelmia, joita ei kuitenkaan itse sarjassa nähty. Tämä ja alan lehdissä esitellyt erilaiset Gundam-skenaariot ja lehtijutut entisestään syvensivät Gundamin maailmaa. Myös Haruka Takachiho julkaisi omia mielipiteitään siitä, missä määrin Gundamin teknologia ja newtypet olisivat todellisuudessa mahdollisia.
Tuotanto > Kolme elokuvaa ja ”Anime shin seiki sengen”

Lokakuussa 1980 ilmoitettiin, että televisiosarjasta muokattaisiin elokuva muokkaamalla olevassaolevaa ja lisäämällä uutta materiaalia. Ensimmäinen elokuva käsitti sarjan osat 1–13, ja se sai ensi-iltansa 14. maaliskuuta 1981 Shōchiku-yhtiön jakelemana. Elokuva nimetiin yksinkertaisesti Kidō senshi Gundamiksi, mutta erotukseksi sarjasta siitä käytetään joskus elokuvan päätöskappaleen mukaan nimeä Suna no jūjika hen. Ensi-iltaa ennakoiden 2. helmikuuta 1981 Shinjukussa järjestettiin Anime shin seiki sengen (”Animaation uuden aikakauden julistus”) -niminen tapahtuma, johon osallistui noin 15 000 nuorta. Osa paikalle tulleista oli jopa pukeutunut päähahmoiksi, kuten Chariksi ja Lalah’ksi. Osallistujien edessä Tomino piti puheen, jossa hän kyseenalaisti sen, miten yritykset saattoivat pitää animaatiota vulgäärinä ja ala-arvoisena, vaikka se sai näin suuren ihmisjoukon liikkeelle.
Ensimmäisen elokuvan menestyksen myötä ensi-iltansa saivat Kidō senshi Gundam II – ai senshi hen (tv-sarjan osat 16– 31:n alkupuoli) 11. heinäkuuta 1981 ja Kidō senshi Gundam III – meguriai sora hen (jakson 31 loppu – 43) 13. maaliskuuta. 1982. Kummankin elokuvan tunnuskappaleet nousivat Oricon-listalle, ja elokuvien oheismarkkinointi synnytti suuren mediailmiön Japanissa.
Elokuvia seurasivat Gundamin maailmaan sijoittuvat lukuisat romaanit ja sarjakuvat, ja Gudamista tulikin tuli yksi ensimmäisistä suurista mediafranchiseista. Myöhempinä vuosina lukuisat henkilöt tuottivat seitsemän vuotta Kidō senshi Gundamia myöhempään aikaan sijoittuvasta Kidō senshi Z Gundamista lähtien samaa fiktiivistä maailmanhistoriaa tai maailmankuvaa teemanaan käyttäviä Gundam-nimisiä animaatioita, romaaneja, sarjakuvia, videopelejä ynnä muita tuotteita.