stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
USS Sangamon (1862)
Valmistus

John Ericssonin valmistaman aluksen köli laskettiin kesällä 1862 nimellä Conestoga. Alus nimettiin 9. syyskuuta Sangamoniksi ja laskettiin vesille 27. lokakuuta. Alus otettiin palvelukseen 9. helmikuuta 1863 Chesterissä Pennsylvaniassa päällikkönään Pierce Crosby.
Palvelus

Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Pohjois-Atlantin sulkulaivueeseen, jonka mukana se osallistui operaatioihin Hampton Roadsin alueella.
Alus oli Philadelphiassa korjattavana, minkä jälkeen Wachusetts hinasi 21. helmikuuta 1864 aluksen Port Royaliin South Carolinaan Etelä-Atlantin sulkulaivueeseen. Charlestonin saartoon osallistuttuaan alus palasi Hampton Roadsiin tukemaan Grantin hyökkäystä Richmondiin. Huhtikuun alussa 1865 Richmondin hyökkäyksen lopulla alus puhdisti James-jokea Konfederaation asentamista miinoista, jotta Pohjoisvaltioiden laivaliikenne mahdollistuisi kaupunkiin.
Sisällissodan päätyttyä alus poistettiin palveluksesta Philadelphiassa ja se sijoitettiin reserviin. Alus palautettiin palvelukseen 13. toukokuuta 1898 Espanjan-Yhdysvaltain sodan alettua. Alus oli Fisher's Islandilla Long Islandilla, kunnes se palautettiin reserviin 1899 League Islandilla Pennsylvaniassa. Alus oli reservissä myyntiinsä saakka vuonna 1905.
Sanomia Turusta

Lehden näytenumeron etusivu.
Sanomia Turusta oli Turussa vuosina 1850–1903 ilmestynyt sanomalehti.
Turun Wiikko-Sanomien lakattua Turku jäi kahdeksi vuosikymmeneksi vaille suomenkielistä sanomalehteä. Uuden lehden perusti Åbo Underrättelseriä julkaissut J. W. Lillja. Vuoden 1850 kieliasetuksen rajoittama Sanomia Turusta oli aluksi hyvin vaatimaton pieni lehti, joka sisälsi lähinnä maatalousvalistusta ja uskonnollista aineistoa. Vuonna 1853 toimittajaksi tuli G. E. Eurén, joka teki siitä hyvin toimitetun uutislehden. 1860-luvulla Sanomia Turusta oli läntisen Suomen maaseudun valtalehti, jonka levikki hipoi Suomettaren lukuja.
Sanomia Turusta oli linjaltaan maltillisen suomenmielinen. Poliittisesti värittömänä uutislehtenä sen suosio kääntyi 1870-luvulla jyrkkään laskuun. G. W. Wilenin vuodesta 1863 lähtien julkaisema lehti vuokrattiin vuonna 1900 sen toimitussihteerille Kaarle Hemmille. Turun perustuslailliset nuorsuomalaiset ottivat sen haltuunsa vuoden 1902 lopulla. Viranomaiset eivät kuitenkaan hyväksyneet sille uutta päätoimittajaa, minkä takia lehden oli lakattava. Sen tilalle nuorsuomalaiset perustivat Turun Sanomat.
Lehti ilmestyi vuosina 1851–1852 joka toinen viikko, vuodesta 1853 lähtien kerran, vuodesta 1876 kahdesti, vuodesta 1880 kolmesti, vuodesta 1882 neljästi ja vuodesta 1884 kuudesti viikossa. Vuonna 1902 ilmestyi myös viikkopainos ja vuonna 1903 kolmipäiväinen painos. Levikki kohosi vuonna 1855 yli tuhannen, vuonna 1863 kahden tuhannen, vuonna 1875 kolmen tuhannen ja oli suurimmillaan lähes 4 500 kappaletta vuonna 1878. 1880- ja 1890-luvuilla levikki vakiintui kahden ja kolmen tuhannen välille. Päätoimittajina työskentelivät Fredrik Bergstadi (1851–1853), Gustaf Erik Eurén (1853–1857), Antti Liljefors (1857–1862 ja 1864–1870), J. Aulén (1863), Paavo Salonius (1871–1873), Erkki Almberg (1873–1875), Johan Aksel Malmgren (1875–1886 ja 1888–1901), Simo Hirvonen (1887), Kaarlo Hemmi (1901–1903) ja Hugo K. Eneberg (1903).
Vuonna 1857 lehdessä julkaistiin ensimmäinen suomennettu sarjakuva, sveitsiläisen Rodolphe Töpfferin Herra Koipeliini.
Aiheesta muualla

Sanomia Turusta digitoituna kansalliskirjastossa
Sapalahden kansakoulu

Sapalahden kansakoulu oli Angelniemellä vuosina 1884–1961 toiminut kansakoulu. Koulu sijaitsi Angelniemen Sapalahden kylässä.
Angelniemellä päätettiin kansakoulun rakentamisesta mantereen puolelle pitäjän suurimpaan kylään Kokkilaan vuonna 1883. Sapalahden kartanon omistaja vastusti hanketta ja kieltäytyi osallistumasta koulun rakennuskustannuksiin. Sen sijaan hän ilmoitti rakennuttavansa oman koulun saaren puolella asuville lapsille. Sapalahden koulu avasi ovensa 1884.
Sapalahden koulu oli tarkoitus lahjoittaa kunnalle vuonna 1902, mutta koulun tontin lohkominen kartanon maista ei onnistunut kylän puutteellisen maanmittauksen vuoksi, joten asian annettiin olla toistaiseksi. Lopulta koulu lahjoitettiin kunnalle vuonna 1920.  Koulu muutti uuteen rakennukseen vuonna 1924. Saaren puoleiset koulut olivat jo pitkään vähäisen oppilasmäärän vuoksi toimineet supistettuina ja vuonna 1957 saaren puolen toinen koulu Peksalasta lakkautettiin ja sen oppilaat alkoivat kulkea Sapalahteen. Sapalahden koulu lakkautettiin 1961 ja saaren puolen oppilaat alkoivat kulkea kouluun mantereen puolelle.
São Domingos

| São Domingos |
| --- | --- |
 São Domingosin postikonttori.
 Cacheun osa-alueet.
 São Domingos
 Koordinaatit: 12°24′9″N, 16°11′51″W 
Valtio:  Guinea-Bissau
Alue:  Cacheun alue
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  osa-alue
Väkiluku (2009):  5 102 (kaupunki) 29 116 (osa-alue)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
São Domingos on kaupunki sekä osa-alue eli sektori Cacheun alueella Guinea-Bissaussa. Se sijaitsee Cacheujoen pohjoispuolella 155 kilometriä Cacheusta maanteitse pohjoiseen. Kaupungissa on 5 102 ja osa-alueella 29 116 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
São Domingosin osa-alueen pinta-ala on 1 035,1 neliökilometriä. Kaupunkiväestön osuus on 17,5 %. Portugalin siirtomaa-aikana São Domingos oli toisen luokan kauppapaikka, jota dominoivat libanonilaiset ja syyrialaiset kauppiaat.
Sancho III Suuri

Sancho III Suuri
Espanja Sanchon valtaannousun aikoihin noin vuonna 1000. Alueen johtava valtio Leon keltaisella samoin kuin sen alaisuudessa oleva Kastilian kreivikunta, Navarra punaisella ja Cordoban kalifaatti vihreällä. Rajat ovat viitteellisiä, sillä kristityt valtiot sotivat lakkaamatta sekä keskenään että muslimeja vastaan.
Sancho III Suuri (985 – 18. lokakuuta 1035) oli Navarran eli Pamplonan kuningas isänsä Garcia II:n jälkeen  vuosina 1000–1035. Hän yhdisti Pohjois-Espanjan kristityt valtiot Barcelonaa lukuun ottamatta, mutta vesitti lopulta työnsä ja pirstoi alueen uudelleen jakamalla valtakuntansa poikiensa kesken.
Kastilian valtaus

Leónin kuninkaaksi nousi vuonna 999 alaikäinen Alfonso V. Holhoojahallituksen johdossa oli hänen enonsa, Kastilian kreivi Sancho García, joka käytti tilaisuutta hyväkseen kasvattamalla omaa aluettaan valtaamalla Cea- ja Pisuergajokien välisen alueen. Vuonna 1017 Kastilian kreivikunnan asemassa tapahtui suuria muutoksia: kreivi Sancho García kuoli ja valtaan nousi alaikäinen García Sánchez (1017–1029) ja toisaalla täysi-ikäinen Leonin kuningas Alfonso V julistautui keisariksi, eli alueen johtavaksi hallitsijaksi. Tämä tilanne antoi Navarran Sancho III:lle mahdollisuuden esiintyä nuoren kreivin tukena ja turvana, mikä tyydytti myös Kastilian aatelisia.
Vuonna 1028 poliittinen tilanne muuttui jälleen: Alfonso V:tä seurasi kuninkaana hänen yhdeksänvuotias poikansa Bermudo III (1028–1037) ja täysi-ikäiseksi tullut Kastilian kreivi García Sánchez ryhtyi hankkiutumaan eroon suojelijansa Navarran Sancho III:n vaikutusvallasta ja lähentyi nyt puolestaan Leónin kuningasta. Kreivi sopi naivansa Bermudo III:n sisaren Sanchan ja antavansa myötäjäisinä takaisin 1017 menettämänsä alueet Cea- ja Pisuergajokien välistä. García Sánchez kuoli kesken häävalmistelujen vuonna 1029 ja hanke raukesi. Hyödyn nuoren kreivin kuolemasta otti kreivin sisaren nainut Navarran Sancho III, joka vaimonsa nimissä valtasi Kastilian.
Leonin valtaus

Rohkaistuneena Kastiliassa saamastaan menestyksestä Sancho III alkoi sekaantua Leónin kuningaskunnan asioihin. Hänen onnistui naittaa poikansa Ferdinand ja Leonin kuninkaan Bermudo III:n sisar Sancha ja neuvotella myötäjäisiksi sama Cea- ja Pisuegrajokien välinen alue, mikä oli ollut Sanchan myötäjäisinä jo edellisen avioliittoaikeen aikana. Tämän jälkeen Sancho kutsui Bermudoa Galician kuninkaaksi, mutta otti itselleen tittelin rex Dei gratia Hispaniarum, ja loi näin vaateen niemimaan johtavan hallitsijan asemasta. Hän olikin kiistämättä voimakkain kristitty hallitsija, ja vuonna 1034 hän valtasi Leónin ja Bermudo III joutui pakenemaan Galiciaan.
Sanchon muut valtaukset

Hallituskautensa aikana Sancho III valtasi Aragonian, Sobrarben ja Ribagorzan kreivikunnat sekä saattoi Barcelonan vasallin asemaan.
Sancho III Suuren perintö

Sancho III jakoi valtakuntansa poikiensa kesken ja perusti näin Aragonian ja Kastilian kuningaskunnat. Vanhin poika García III (1035–1054) sai Navarran, seuraava poika Ferdinand I (1035–1065) Kastilian, avioton poika Ramiro I (1035–1063) Aragonian ja nuorin poika Gonzalo (1035–1043/5) Sobrarben ja Ribagorzan.
Sancho III Suuren valtaukset
Sancho III Suuren kuva hänen hautakivessään
Sapa

| Sapa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särkikalat Cyprinidae
Suku::  Lahnat Abramis
Laji::  sapa
Kaksiosainen nimi
 Abramis sapa  (Pallas, 1814) 
Synonyymit
 Ballerus sapa 
Katso myös
   Sapa Wikispeciesissä   Sapa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sapa (Abramis sapa) on lahnan sukuinen särkikalalaji. Se elää alkuperäisenä Mustaanmereen laskevissa joissa kuten Tonavan, Donin ja Dneprin vesistöissä sekä Kaspianmereen laskevan Volgan ja Araljärven vesitöalueilla. Se esiintyy siirrettynä Laatokkaan laskevassaa Olhavanjoessa ja myös Itämereen laskevan Veikselin vesistössä, jonne se on levinnyt kanavien kautta. Suomessa sitä ei ole tavattu.
Sapa on pienikokoinen pohjakala, joka syö lähinnä äyriäisiä ja simpukoita pohjasta. Sillä on taipumusta vaeltaa.
Sapa on syöntikelpoinen, mutta vähäarvoinen.
Sandro Šanšiašvili

Sandro Šanšiašvili (georg. სანდრო შანშიაშვილი, 1888 Džugaani – 1979) oli georgialainen runoilija ja näytelmäkirjailija.
Elämänvaiheet

Šanšiašvili syntyi pienessä Džugaanin kylässä lähellä Sighnaghin kaupunkia (joka kuului tuolloin Venäjän keisarikuntaan). 1900-luvun alussa hänen runo- ja proosamuotoiset näytelmänsä alkoivat kiinnittää huomiota. Samaan aikaan hän osallistui vallankumousliikkeeseen tsaarinvaltaa vastaan ja joutui vankilaan vuonna 1908. Hän alkoi kirjoittaa pitkiä runoja, jotka perustuivat kreikkalaisiin legendoihin Kolkhiista, ja kokosi vuonna 1909 runoteoksen, jota kutsutaan tavallisesti nimellä Sevdis baghi (georg. სევდის ბაღი, "surun puutarha"). Siihen vaikuttivat georgialainen 1700-luvun runoilija Besiki ja ranskalainen aikalaissymbolisti Paul Verlaine. Vuoden 1910 aikoihin kriitikot ylistivät häntä lupaavimmaksi ja eurooppalaistuneimmaksi georgialaisrunoilijaksi. Hän opiskeli Berliinissä, Zürichissä ja Leipzigissa vuosina 1911–1914 ja symbolistisen kertovan runouden vaikutus hänen tuotantoonsa korostui.
Ensimmäisen maailmansodan aikana hän liittyi Georgian kansallisdemokraattiseen puolueeseen, joka kannatti Georgian itsenäisyyttä Venäjästä, ja toimitti sanomalehti Sakartveloa ja aikakauslehti Merania. Vuonna 1925 Šanšiašvili kokosi kahdenkymmenen vuoden aikana laatimansa lyriikan kokoelmaan Gavlili gza (georg. გავლილი გზა, "kulkemani ylevä tie"), minkä jälkeen hän laati sarjan sankarirunoutta. Viimein vuonna 1930 hän nousi koko Neuvostoliitossa kuuluisaksi teoksellaan Anzor, joka on Kaukasian oloihin mukautettu käännös Vsevolod Ivanovin Venäjän sisällissotaa käsittelevästä näytelmästä Bronepojezd 14-69 (ven. Бронепоезд 14-69, "panssarijuna 14-69"). Sandro Akhmeteli, Rustaveli-teatterin ohjaaja, muunsi näytelmän wagnerilaiseksi spektaakkeliksi. "Vasemmiston" neuvostokriitikot hyökkäsivät välittömästi näytelmää vastaan, koska heidän mielestään se trivialisoi vallankumouksen. 1930-luvulla Šanšiašvili yritti ylistää Stalinia ja Berijaa, koska hänen siteensä vainottuun Georgian älymystöön vaaransivat hänen henkensä Stalinin suurten puhdistusten aikana. Hänen myöhemmät draamansa käsittelivät 1700-luvun Georgian epäonnea ja sisällissotien aiheuttamia katastrofeja. Hänelle myönnettiin Neuvostoliiton valtionpalkinto vuonna 1949.
Ultraääni

Vauvan sydämen ultraäänikuvaus
Ultraääni on ääntä, jonka taajuus on ihmisen korvan kuuloalueen yläpuolella (> 20 kHz). Nykyisillä laitteilla voidaan ultraääntä kehittää aina 1 000 MHz taajuuteen saakka. Ultraääni on atomien ja molekyylien mekaanista aaltoliikettä ja tarvitsee siksi edetäkseen väliaineen toisin kuin sähkömagneettinen säteily. Ultraääni ei etene lainkaan tyhjiössä ja vaimenee kaasuissakin nopeasti - etenkin korkeilla taajuuksilla (> 1 MHz) - mutta etenee hyvin nesteissä ja useimmissa kiinteissä aineissa.
Kaasuissa ja nesteissä ultraääni etenee vain pitkittäisenä aaltoliikkeenä, poikittainen aaltoliike vaimenee nopeasti. Pitkittäinen aaltoliike on värähtelyn tahdissa syntyviä harventumia ja tihentymiä aineen koostumuksessa. Partikkeleiden liikkeet ovat hyvin pieniä, vaikka ultraäänen teho ja paine-erot olisivat suuriakin.
Kiinteissä aineissa ultraääni etenee sekä pitkittäisinä että poikittaisina aaltoina. Kiinteän aineen ja kaasun tai nesteen rajapinnassa etenee myös pinta-aalto.
Lyhimmät ultraäänen aallonpituudet ovat verrattavissa näkyvän valon aallonpituuksiin, joten ultraäänillä on samankaltaisia ominaisuuksia kuin valolla esimerkiksi taittuminen, heijastuminen ja fokusoitavuus.
Kuuloalueen yläraja

Ihminen kuulee normaalisti äänet, joiden taajuus on noin 20 ja 20 000 hertsin välillä. Kuuloalueen yläraja kuitenkin vaihtelee yksilöllisesti ja alenee iän myötä, niin että vanhat ihmiset eivät enää kuule yhtä korkeita ääniä kuin nuoret.
Monet eläimet kuten koira, kissa sekä erityisesti lepakot ja delfiinit kuulevat huomattavasti korkeampiakin ääniä kuin ihminen. Sitä seikkaa, että koiralla kuuloalueen yläraja on korkeampi kuin ihmisellä, hyödynnetään koirapilleissä, joiden ääntä ihminen ei kuule.
Lepakot ja eräät valaat käyttävät itse tuottamiensa ultraäänien kaikuja suunnistamiseen ja saaliin löytämiseen kaikuluotaimen tapaan.
Ultraäänen tuottotavat

Yleisimpiä ultraääniä tuottavia laitteita ovat pietsosähköiset kiteet ohuina levyinä. Kun levyn pinnassa oleviin elektrodeihin tuodaan vaihtojännite, levy laajenee ja puristuu kokoon vaihtojännitteen tahdissa tuottaen ääniaaltoja.
Sovellukset > Hitsaus

Ultraääntä käytetään muun muassa ainetta rikkomattomassa tarkastuksessa (NDT eli Non-Destructive Testing) hitsausvirheiden kuten säröjen, liitosvikojen ja sulkeumien etsimisessä rakenteista ja hitseistä. Ultraäänellä voidaan myös mitata aineiden paksuuksia parhaimmillaan millimetrin tuhannesosan tarkkuudella.
Ultraääntä käytetään ns. ultraäänihitsauksessa myös muovien ja metallien hitsauksessa. Metallien ultraäänihitsauksella voidaan liittää nopeasti metallisia ja keraamisia materiaaleja. Menetelmä soveltuu myös eri sulamispisteen omaavien metallien liittämiseen. Tyypilliset sovellukset ovat sähkö- ja elektroniikkateollisuuden komponentit. Muoveilla ultraäänihitsaus soveltuu parhaiten termoplastisille muovilaaduille. Tyypillisimpiä ultraäänihitsauksen käyttäjiä ovat elektroniikka-, auto- ja pakkausteollisuus sekä leikkikaluvalmistajat.
Sovellukset > Liiketunnistus ja etäisyyden mittaus

Ultraääneen perustuvia laitteita käytetään liikkeen havaitsemiseen ja etäisyyksien mittaamiseen.
Sovellukset > Ultraäänipesu

Ultraäänipesu perustuu ultraäänen aiheuttamaan voimakkaaseen kavitaatioon. Pestävän kappaleen pinnassa syntyvät mikroskooppisen pienet kavitaatiokuplat saavat aikaan voimakkaita paineiskuja, jotka irrottavat tehokkaasti kaikkia epäpuhtauksia. Suomen ainoa ultraäänipesulaitteiden valmistaja on Lahdessa toimiva FinnSonic. Suomessa ultraäänipesua palveluna toteuttaa Sonicwash.
Sovellukset > Lääketiede

Lääketieteellisessä kuvantamisessa ultraääntä käytetään muun muassa monien sisäelinten tutkimuksessa ja raskausaikana sikiöiden kehityksen seurannassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Antti Grönroos: Ultrasonically Enhanced Disintegration Polymers, Sludge, and Contaminated Soil, VTT Publications 734, VTT 2010 (englanniksi) (pdf)
INCHEM: Environmental Health Criteria for Ultrasound (englanniksi)
Natalja Šapošnikova

Natalja Vitaljevna Šapošnikova (ven. Наталья Витальевна Шапошникова, s. 24. kesäkuuta 1961 Rostov-na-Donu) on entinen neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Šapošnikova voitti Moskovan 1980 olympialaisissa kultaa joukkuekilpailussa ja pistein 19,725 hypyssä. Pronssia hän saavutti puomilla pistein 19,725 ja permannolla yhdessä Maxi Gnauckin kanssa pistein 19,825. Moniottelussa hän sijoittui neljänneksi 79,025 pisteellä.
Šapošnikova voitti maailmancupin hyppyfinaalin vuosina 1977 ja 1978. Ainoan henkilökohtaisen MM-mitalinsa hän saavutti Strasbourgissa 1978 sijoittumalla moniottelussa pronssille. Kööpenhaminan EM-kilpailuissa hän voitti kultaa puomilla ja saavutti hopeaa permannolla sekä pronssia moniottelussa ja hypyssä.
Šapošnikovan mukaan on nimetty eritasonojapuuliike, jossa voimistelija hyppää alemmalta aisalta ylemmälle.
San Franciscon kaapeliraitiotie

| San Franciscon kaapeliraitiotie |
| --- | --- |


Tyyppi:  kaapeliraitiotie / katuraitiotie
Sijainti:  San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Avattu:  1873, nykyisin käytössä olevista linjoista vanhin 1878
Pituus:  8,3 km  lähde?
Pysäkit:  51
Linjoja:  3
Huippunopeus:  15 km/h
Raideleveys:  1 067 mm
Omistaja:  San Francisco Municipal Transportation Agency
Liikennöitsijä(t):  San Francisco Municipal Transportation Agency
Matkoja päivässä:  19 000
Hidas vauhti ja avoin oveton matkustamo mahdollistavat porrasaskelmalla matkustamisen.
Tarrainta ohjataan pitkällä vivulla, ja kuljettajalta vaaditaan hyvää kuntoa.
Powell Street -linjojen raitiovaunut käännetään ympäri miesvoimin kääntöpöydällä.
Vaunun tarrain.
Raitiovaunun kuljettajaa kutsutaan nimellä grip man.
Konehuone, josta käsin kaikkia kaapeleita pyöritetään, sijaitsee Cable Car Museumin yhteydessä.
San Franciscon kaapeliraitiotie on kaapeliraitiotie, joka muodostuu kolmesta San Franciscon kantakaupungissa kulkevasta linjasta. Radan yhteispituus on noin seitsemän kilometriä. Kaapeliraitiovaunut ovat merkittävä San Franciscon symboli Golden Gate Bridgen ohella, mutta lyhyen järjestelmän merkitys San Franciscon joukkoliikenteen kannalta on nykyään vähäinen ja sen käyttäjistä suurin osa on turisteja. San Franciscon kaapeliraitiotie on tunnetuin maailman kaapeliraitioteistä. Raitiovaunut ovat moottorittomia ja niiden toiminta perustuu kadun alla kulkevaan kaapeliin tarraamiseen. Raitiotie on tunnettu myös siitä, että kaikki sen vaunut ovat vanhoja tai näyttävät vanhoilta. Englanniksi raitiovaunuja kutsutaan nimellä cable car, ”kaapelivaunu”.
Tekniikka

Raitiovaunujen toiminta perustuu kiskojen välisessä kourussa kadun alla kulkevaan kaapeliin, johon vaunu tarraa kiinni. Kaapeli kulkee jatkuvasti 15 kilometrin tuntivauhtia, mikä on samalla vaunujen huippunopeus. Kyseessä on siis hyvin hidas järjestelmä. Kaapeleita on neljä, yksi jokaiselle linjalle ja yksi kahden linjan yhteiselle osuudelle.
Kaikilla kaapeleilla on yhteinen konehuone. Itse vaunuissa ei ole ollenkaan moottoria, vaan kuljettaja irrottaa vaunun kaapelista hidastaakseen ja laittaa vaunun tarrautumaan takaisin kaapeliin kiihdyttääkseen takaisin viidentoista kilometrin tuntinopeuteen. Koska kuljettaja huolehtii tarraamisesta, häntä kutsutaan nimellä gripman. Kuljettajan työ on fyysisesti raskasta ja haastavaa myös siksi, että hänen on nostettava tarrain ylös tietyissä kohdissa, joissa kaapeli kulkee eri kohdassa kuin kouru, ja kohdissa, joissa kaksi kaapelia risteävät.
Järjestelmän muodostaville kolmelle linjalle on annettu linjanumerot 59–61, mutta niitä kutsutaan käytännössä aina nimillä, jotka perustuvat siihen, mitä katuja pitkin linjat kulkevat. California Street -linja käyttää kaksisuuntavaunuja, mutta erikoisuutena Powell–Hyde- ja Powell–Mason-linjat käännetään päätepysäkillä ympäri kääntöpöydillä, joita ei ole koskaan sähköistetty vaan kääntöpöytiä liikutetaan lihasvoimin.
Vaunuista yhdeksän on rakennettu 1990-luvulla, mutta nämä vaunut on rakennettu vanhan näköisiksi. Powell Street -linjojen vaunuissa on 29 istumapaikkaa ja California Street -linjan vaunuissa 68. Vaunuissa on sisätilojen lisäksi avoin osasto ilman seiniä. Taka- ja etusilloilla ei perinteiseen tapaan ole ovia.
Operaattori

Järjestelmän omistaa ja sitä liikennöi kunnallinen yhtiö, joka hoitaa San Franciscon muunkin joukkoliikenteen. Lipputulot kattavat kustannuksista 45 prosenttia, ja järjestelmä vaatii lipputulojen lisäksi julkista tukea noin 30 miljoonaa dollaria vuodessa. San Franciscossa on myös järjestelmää esittelevä museo, Cable Car Museum. Konehuone, josta kaapeleita pyöritetään, on museolla.
Historia

1900-luvun alussa järjestelmään kuului 23 linjaa. Vuoden 1906 maanjäristyksessä lähes koko järjestelmä vaunuineen päivineen tuhoutui. Maanjäristyksen jälkeen suurin osa linjoista korvattiin tavanomaisin raitiovaunuin. Vuonna 1912 jäljellä oli kahdeksan kaapeliraitiolinjaa, joiden reiteillä oli niin jyrkkiä mäkiä, etteivät tavanomaiset vaunut selviytyneet niistä.
1920- ja 1930-luvuilla lakkautettiin vielä kolme linjaa, koska bussit kykenivät selviytymään jyrkemmistä mäistä kuin raitiovaunut. Jäljellä oli kaksi kunnallista linjaa ja kolme yksityistä linjaa. Vuonna 1947 pormestari ehdotti kunnallisten linjojen lakkauttamista, mutta sai vastaansa kansanliikkeen. Kansanliikkeen painostuksesta linjojen kohtalosta järjestettiin kansanäänestys, jossa 76 prosenttia äänestäjistä kannatti linjojen säilyttämistä, ja näin linjat pelastuivat.
Yksityiset linjat suljettiin vuonna 1951 yrityksen varojen puutteen takia. Kaupunki osti linjat ja avasi ne uudelleen, mutta niiden korvaamista bussein ryhdyttiin suunnittelemaan, sillä kansanäänestys koski vain niitä kahta linjaa, jotka kaupunki omisti äänestyksen aikaan. Lopputuloksena yksityisistä linjoista säilytettiin nykyinen California Street -linja ja kunnallisista linjoista Powell–Mason-linja. Nykyinen Powell–Hyde-linja muodostettiin yhdistämällä osia toisesta kunnallisesta linjasta ja yhdestä yksityisistä linjoista. Näin linjasto sai nykyisen muotonsa.
Vuoteen 1979 mennessä järjestelmä oli todella kulunut, sillä osaa siitä ei ollut korjattu kertaakaan sitten vuoden 1906 maanjäristyksen. Järjestelmä suljettiin vaarallisena ja sitä korjattiin seitsemän kuukauden ajan. Vuonna 1982 järjestelmä suljettiin uudelleen täydellistä radan, kaapelikoneiston ja vaunujen peruskorjausta varten ja avattiin uudelleen kesäkuussa 1984. Peruskorjaus maksoi 60 miljoonaa dollaria, nykyrahassa noin 120 miljoonaa euroa.
Kirjallisuutta

Robert Callwell and Walter Rice: Of Cables and Grips: The Cable Cars of San Francisco. Friends of the Cable Car Museum, 2000.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta San Franciscon kaapeliraitiotie Wikimedia Commonsissa
511 Transit (Arkistoitu – Internet Archive) sisältää aikataulut ja reitit
Cable Car Museum
http://www.sfcablecar.com/
http://www.cable-car-guy.com
http://www.streetcar.org/cablecars
Taloudellisimmat bussit, jotka kaapeliraitiovaunujen tavoin kykenivät kiipeämään jyrkät mäet, uhkasivat jatkuvasti raitiotien asemaa. Kuva vuodelta 1959.
Sappihapero

| Sappihapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  fellea
Kaksiosainen nimi
 Russula fellea  (Fr.) Fr. 
Katso myös
   Sappihapero Wikispeciesissä   Sappihapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sappihapero (Russula fellea) on kupera tai laakealakkinen tahmea oljenkeltainen haperolaji. Sienen heltat ovat kellertävät. Jalka on valkea tai vaaleankeltainen. Malto on valkoista ja vanhemmiten vaaleankeltaista. Sieni maistuu polttavalta eikä ole ruokasieni. Se esiintyy pyökkimetsissä Ruotsissa Tukholmaan saakka. Suomessa sitä ei esiinny.