stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saimaan kanava

Kartta kanava-alueesta. Kanavan sulut ja avattavat sillat merkitty punaisella.
Saimaan kanava
Mälkiän sulku edessäpäin, oikealla kanavan vanha linjaus
Piirros Saimaan kanavan viimeisestä sulusta Juustilassa.
Saimaan kanava (ruots. Saima kanal, ven. Сайменский канал, Saimenski kanal) on ensimmäisen kerran vuonna 1856 avattu kanava, joka yhdistää Saimaan vesistöalueen Lappeenrannasta Viipurin kautta Suomenlahteen luode-kaakko-suuntaisesti Suomessa ja Venäjällä. 50 vuodeksi solmittu nykyinen vuokrasopimus on ollut voimassa vuodesta 2012.
Suomen Venäjältä vuokraama Saimaan kanavan alue on erikoinen kaistale maailmassa. Maaperä on Venäjän valtion omistuksessa, mutta Suomi on vuokrannut sen pitkällä vuokrasopimuksella. Samanlaista vuokra-aluetta ei nykyään ole missään muualla maailmassa – Macao, Hongkong ja Panaman kanava olivat aikaisemmin samantyyppisiä vuokra-alueita, mutta niiden sopimukset eivät ole enää voimassa.
Saimaan kanavan Suomen-puoleinen osa on kokonaisuudessaan Lappeenrannan kaupungin alueella, ja sen pituus on 23,3 kilometriä. Venäjän puoleinen osuus on 19,6 kilometriä ja sijaitsee Kamennogorskin kaupunkiasutuksen ja Seleznjovon maaseutuasutuksen rajalla sekä Viipurin kaupungissa. Kanavan kokonaispituus on 42,9 kilometriä. Kokonaisputous Saimaalta Suomenlahdelle on keskimäärin 75,7 metriä, ja se on porrastettu kahdeksalla sululla, joiden putouskorkeudet vaihtelevat 5,5 metristä 12,4 metriin. Kanavan ylitse johtaa seitsemän avattavaa ja kuusi kiinteää siltaa. Kanava on 50–60 metriä leveä ja enintään kuusi metriä syvä.
Saimaan kanavaa pitkin kuljetettiin vuonna 2007 yli kaksi miljoonaa tonnia tavaraa, pääasiassa metsä- ja kaivannaisteollisuuden raaka-aineita sekä tuotteita.
Kanavan kaukokäyttökeskus sijaitsee Mälkiän sululla, josta voidaan suorittaa kaikkien kanavan sulkujen ja siltojen käyttö. Lisäksi kanavan alimmalta eli Brusnitšnojen sululta on mahdollista ohjata kolmea alinta sulkua.
Kanavan käytöstä ja kunnossapidosta vastaa Väyläviraston urakoitsijana NRC Group Finland Oy. Edellinen urakoitsija oli Arctia Meritaito Oy.
Historia > Kanavahankkeita

Kanavayhteyttä Saimaasta Suomenlahteen oli kaavailtu jo 1500-luvun alussa ja uudelleen 1600-luvun alussa (Pontuksen kaivanto), mutta nämä yritykset eivät johtaneet tulokseen. Jälkikäteen tätä on pidetty onnekkaana, ja on jopa arveltu, että kaivanto olisi saattanut tyhjentää koko Saimaan mereen. Ajatus jäi kuitenkin elämään, mutta vasta kun Vanha Suomi vuonna 1812 liitettiin Suomen suuriruhtinaskunnan yhteyteen, olivat sekä valtiolliset että taloudelliset olot hankkeelle suotuisat. Laivakuljetus Lappeenrannasta Viipuriin ja edelleen Pietariin oli huomattavasti hevosrahtia halvempi vaihtoehto ja näin viennin kannattavuus saataisiin paranemaan. Kanavakysymys nousikin tällöin voimakkaasti esille, ja siitä seurasi useita taloudellisia ja teknisiä selvityksiä komitea- ja asiantuntijavaiheineen sekä voimakkaita kannanottoja kanavan rakentamisen puolesta ja vastaanlähde?.
Hanketta edistivät monet tunnetut aikalaiset. Muun muassa J. V. Snellman piti kanavan rakentamista tärkeänä ja julkaisi Saima-lehdessään laajoja kirjoituksia, jotka käsittelivät tulevan Saimaan kanavan merkitystä Itä- ja Kaakkois-Suomen taloudellisen hyvinvoinnin edistäjänä. Kanavan ensimmäisen suunnan määrityksen ennen rakennustöiden aloittamista tekivät 1838 Josef Verving ja Claes Henrik Nyberg.
Historia > Ensimmäinen rakentaminen

Saimaan kanavaa alettiin rakentaa toukokuussa 1845. Rakennustöitä vuosina 1845-1856 johti Nils Ericson. Se oli silloin suurin Suomessa toteutettu rakennustyömaa, joten yksistään kanavan rakentamisella oli suuri taloudellinen vaikutus. Työmaalla oli ulkomaisia, lähinnä ruotsalaisia asiantuntijoita, sillä Venäjällä ei ollut aikaisemmin rakennettu kanavia kiviseen ja mäkiseen maastoon. Ruotsissa oli hiljattain rakennettu Trollhättanin ja Götan kanavat, joita käytettiin esikuvina. Louhintatöissä käytettiin Suomessa ensimmäistä kertaa ruutia ja sulkumuurien saumauslaastina portlandsementtiä. Kanava vihittiin 7. syyskuuta 1856. Sen pituus oli 58 kilometriä ja siinä oli yhteensä 28 puurakenteisilla salpausporteilla varustettua sulkua. Kaikkien sulkualtaiden pituus oli 35,6 m ja leveys 7,42 m. Näiden enimmäismittojen pohjalta suunniteltiin pitkään Saimaalla hallinneet alustyypit "Saimaan proomu" ja "tervahöyry". Koko kanavan normaali vesisyvyys oli 2,7 m ja pohjaleveys 11,9 m mahdollistaen kahden aluksen kohtaamisen. Varsinaisten kanavarakenteiden lisäksi maantieliikennettä varten oli rakennettu 12 rautarakenteista vedettävää rullasiltaa ja Viipurin Linnansalmeen kääntösilta. Lisäksi Mustolaan rakennettiin kuuden aluksen kuivatelakka. Kiireisimpänä aikana hanke työllisti samanaikaisesti kolmetuhatta työmiestä, ja sen valmistumiseen tarvittiin lähes 13 700 miestyövuotta. Vuodesta 1847 kanavan rakennusasemien päällikkönä toimineesta Julius Mickwitzistä tuli työn loppuvaiheessa, vuonna 1856, koko kanavatyömaan ylijohtaja. Kanavahanke oli suhteellisesti suurin koskaan Suomessa toteutettu rakennushanke.
Saimaan kanavasta tuli heti matkailunähtävyys. Se onnistui myös elvyttämään Itä-Suomen taloutta, mitä varten se oli rakennettukin. Kanavan rakentaminen oli maksanut kolme miljoonaa ruplaa, mikä oli enemmän kuin valtion silloinen vuosibudjetti. Taloudellisesti kanava oli kuitenkin varsin kannattava, ja sen on laskettu tuottaneen kustannuksia enemmän vajaassa 25 vuodessa. Kanavamaksuja alennettiinkin, mutta vuotuinen ylijäämä oli silti huomattava..
Historia > Toinen rakentaminen

Vaikka kanavaan oli tehty jatkuvasti parannuksia ja laajennuksia, kuten Mustolan ja Nuijamaan osuuden levennys 15 metriin, vilkkaan liikenteen takia kanavan kapasiteetti alkoi käydä 1900-luvulla riittämättömäksi. Huippuvuonna 1923 kanavan läpi kulki 13 000 alusta ja yli miljoona tonnia tavaraa . Kanavaa alettiin rakentaa uudestaan 1927 oikomalla tiukimpia kaarteita ja yhdistämällä sulkuryhmiä aiempaa suuremmiksi "suursuluiksi". Työstä oli saatu valmiiksi hieman alle kaksi viidesosaa, muun muassa Mälkiän, Mustolan, Pällin, Lietjärven ja Rättijärven suursulut, kun talvisota syttyi 1939 ja työt keskeytyivät. Sodan tuhot rajoittuivat Viipurin pommituksissa tammikuussa 1940 vaurioituneeseen Juustilan sulkuun. Moskovan rauhassa 1940 kanavan luoteispuoli pysyi Suomessa, mutta kaakkoispuoli Nuijamaalta alkaen sisältyi Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin. Jatkosodan alettua 1941 suomalaisjoukot valtasivat kaakkoispuolen, mutta venäläiset olivat perääntyessään tuhonneet kanavan käyttökelvottomaksi. Erityisesti Lietjärven sulku kärsi merkittäviä vaurioita, kun molemmat portit ja sulkukammio oli räjäytetty. Myös Rättijärven yläportit ja Pällin läppäsilta olivat tuhoutuneet. Suomalaiset joukot saivat kuitenkin korjattua kanavan käyttökelpoiseksi käyttämällä vanhan kanavan sulkuja ja liikennöinti alkoi jälleen sotilastarvikekuljetuksilla kesällä 1942. Liikenne kanavassa päättyi jälleen kahden vuoden kuluttua Neuvostoliiton puna-armeijan suorittamaan Kannaksen suurhyökkäykseen 1944. Sodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen mukaan suomalaisjoukkojen oli vetäydyttävä vuonna 1940 hyväksytylle rajalle.
Historia > Kolmas rakentaminen

Heti sodan jälkeen Neuvostoliiton kanssa aloitettiin neuvottelut kauttakulusta kanavassa, mutta kanavan kolmas rakentaminen pääsi alkamaan kuitenkin vasta vuonna 1963, jolloin Suomi vuokrasi Neuvostoliiton puoleisen osan ja sitä ympäröivän alueen 50 vuodeksi. Tuolloinen sopimus sisällytti alueeseen myös Viipurinlahdella sijaitsevan Ravansaaren tavaroiden jälleenlastausta ja varastoimista varten tukinuiton tarpeisiin. Tie- ja vesirakennushallituksen alaisuudessa toiminut Saimaan kanavan rakennustyö -niminen organisaatio vastasi kanavan suunnittelusta ja lukuisat eri urakoitsijat toteutuksesta. Rakennustöitä vaikeutti aluksi Neuvostoliiton epäilevä suhtautuminen sekä rakennussuunnitelmien keskeneräisyys, ja vasta 1965 päästiin rakennustöissä täyteen vauhtiin. Hankkeessa noudatettiin pääasiassa aiempaa 1930-luvun suunnitelmaa, mutta kanavaa laajennettiin entisestään laivojen suurentumisen takia ja Neuvostoliiton pyynnöstä. Rakennustöissä käsiteltiin massoja yhteensä 11,5 miljoonaa kuutiometriä, joista maaleikkausta 6,6 miljoonaa, ruoppausmassoja 2,3 miljoonaa, kallion louhintaa 1,2 miljoonaa ja maapatoja 0,7 miljoonaa kuutiometriä. Kahdeksaan sulkuun tarvittiin yhteensä 100 000 kuutiometriä betonia ja 2 500 tonnia terästä. Rakennustöiden kokonaiskustannukset tulivat olemaan noin 420 miljoonaa euroa. Kanavan rakennustöiden yhteydessä jouduttiin Saimaalle rakentamaan laaja syväväyläverkosto laivojen syväyksen kasvattamiseksi aiemmasta 2,4 metristä 4,2 metriin. Uusi kanava vihittiin käyttöön 5. elokuuta 1968.
Vuokrasopimus ja -alue

Vuokrasopimuksen mukaan sopimusvaltioita edustavat kanava-asioissa maiden hallitusten nimittämät kanavavaltuutetut. Suomen  kanavavaltuutetut ovat olleet maaherra Urho Kiukas, kansliapäällikkö Reino Auvinen, kansliapäällikkö Juhani Korpela ja vuodesta 2007 kansliapäällikkö Harri Pursiainen. Venäjän kanavavaltuutettu on ollut vuodesta 2003 lukien ensimmäinen varaliikenneministeri Sergei Aristov.lähde?
Sopimuksen mukaan vuokra on 1,22 miljoonaa euroa vuodessa, ja vuokraa tarkistetaan 10 vuoden välein.
Suomelle vuokrattu alue käsittää Venäjän federaation alueella olevan Saimaan kanavan ja sen vieressä olevan Nuijamaan ja Brusnitšnojen välisen tien ja niiden välissä olevan maa-alueen. Alue on kapeimmillaan 200 metriä ja leveimmillään Rättijärven eli Tsvetotšnojen kohdalla noin kaksi kilometriä.
Vuoteen 2012 vuokrasopimukseen kuului myös Ravansaari. Tukinuiton lakattua saarta ei ole tarvittu jälleenlastauspaikkana, joten se ei enää sisälly nykyiseen vuokra-alueeseen.
Kanavan sulut ja avattavat sillat

Saimaan kanavan sulut ja avattavat sillat ovat Saimaalta Suomenlahdelle lueteltuina (suluissa pudotuskorkeus):
Suomen puolella
Mälkiä (12,4 m)
Mustola (7,2 m) sulun läppäsillan alikulkukorkeus suljettuna 6,1 m
Soskua (8,3 m) sulun läppäsillan alikulkukorkeus suljettuna 7,0 m
Kansolan läppäsilta (alikulkukorkeus suljettuna 3,7 m)
Venäjän puolella
Pälli (ven. kyrill. Пялли) (11,7 m) sulun läppäsillan alikulkukorkeus suljettuna 10,4 m
Ilistoje (ven. kyrill. Илистое, ent. Lietjärvi) (10,2 m)
Tsvetotšnoje (ven. kyrill. Цветочное, ent. Rättijärvi) (5,5 m) sulun läppäsillan alikulkukorkeus suljettuna 11,4 m
Iskrovka (ven. kyrill. Искровка, ent. Särkijärvi) (11,4 m) sulun läppäsillan alikulkukorkeus suljettuna 10,2 m
Brusnitšnoje (ven. kyrill. Брусничное, ent. Juustila) (10,0 m) sulun läppäsillan alikulkukorkeus suljettuna 8,5 m
Alaporttien uusiminen 2017–2019

Nykyisen kanavan alkuperäisiä, vuonna 1968 käyttöönotettuja alaportteja ei oltu suunniteltu talvikäyttöön ja lisäksi niitä jouduttiin korjaamaan lähes joka vuosi. Porttien tultua käyttöikänsä päähän ne uusittiin vuosina 2017-19 seuraavasti:
2017: Mälkiä
2018: Mustola, Soskua, Brusnitšnoje
2019: Pälli, Ilistoje, Tsvetotšnoje, Iskrovka
Uusien porttien rakenne mahdollistaa tulevaisuudessa leutoina talvina sulkujen käytön ympärivuotisesti. Ainoa este tälle on vain kapeiden avokanavaosuuksien jäätyminen.
Käyttäjät

Kanavaa voivat käyttää:
Koko Saimaan kanavalla (sekä Suomen että Venäjän puolella) saavat liikennöidä kaikkien maiden rahti- ja huvialukset.
Saimaan kanavan vuokra-alueella (Venäjän puoleinen osa) saavat liikennöidä kaikki venäläiset alukset ja sota-aluksia lukuun ottamatta kaikki suomalaiset alukset. Matkustajia saavat siellä kuljettaa vain venäläiset ja suomalaiset alukset sekä muiden maiden huvialukset. Vuokra-alueella on sotilaallisen materiaalin kuljettaminen sallittu vain venäläisille aluksille samoin kuin yksinomaan venäläisten sota-alusten liikennöinti.
Koko kanavalla saavat ilman erikoislupaa liikennöidä alukset, joiden mitat ovat enintään seuraavat:
pituus: 82,50 m
leveys: 12,60 m
syväys: 4,35 m
maston korkeus veden pinnasta: 24,50 m
hinattavan aluksen syväys saa kuitenkin olla 4,50 m
Ylisuurille aluksille on haettava erikoislupa. Luvat myöntää Väylävirasto. Suurin sallittu nopeus kanavauomassa on 9 km/h laivoille, joiden syväys ylittää 3,9 m. Tätä pienemmällä syväyksellä kulkevilla laivoilla nopeus on porrastettu 9–18 km/h aluksen syväyksen ja väylän mitoituksen mukaan. Kanavan sulkuosuuden (Mälkiä-Brusnitšnoje) kauttakulkuaika on 5–8 tuntia riippuen liikenteen vilkkaudesta ja aluksen koosta.
Kulttuuriympäristö

Museovirasto on määritellyt Saimaan kanavan yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kirjallisuutta

Hikipää, Aune: Vanha Saimaan kanava. Muistoja vanhalta Saimaan kanavalta.  Lappeenranta:  Lappeenrannan Kilta, 1994.  ISBN 952-90-5767-9
Pakkanen, Esko: ”Saimaan kanava”, Navis Fennica. Suomen merenkulun historia, osa 2: Höyryveneistä uiviin loistohotelleihin, s. 72–78.  WSOY, 1994.
Paaskoski, Jyrki: Viipuriin ja maailmalle. Saimaan kanavan historia.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-17933-0
Riimala, Erkki: ”Ulkomeren kyntäjiä Saimaalta”, Navis Fennica. Suomen merenkulun historia, osa 2: Höyryveneistä uiviin loistohotelleihin, s. 79–88.  WSOY, 1994.
Riimala, Erkki & Pakkanen, Esko: ”Saimaan tervahöyry”, Navis Fennica. Suomen merenkulun historia, osa 2: Höyryveneistä uiviin loistohotelleihin, s. 89–98.  WSOY, 1994.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saimaan kanava Wikimedia Commonsissa
Saimaan kanavan ja muiden sulkukanavien liikennetilasto 2016 (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf), Liikennevirasto
Matka Saimaan kanavalla Lappeenranta
Saimaan kanavan historiaa
Saimaan kanava ennen sotia Elävä arkisto, Yleisradio
Saimaan kanavan lautturit, Suomen Kuvalehti, 16.07.1932, nro 29, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mälkiän sulkuportit maailman suurimpia, Suomen Kuvalehti, 15.10.1932, nro 42, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saimaan kanavan uudistus. Ensimmäinen työvaihe päättymässä. Juustilan sulku valmistunee olympialaiskesäksi, Helsingin Sanomat, 19.02.1939, nro 48, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vuoksen vesistön kanavat
| --- | --- |
Heinäveden reitti:  Karvion kanava  Kerman kanava  Pilpan kanava  Vihovuonteen kanava 
Iisalmen reitti:  Ahkiolahden kanava  Nerkoon kanava 
Juojärven reitti:  Kaavinkosken kanava  Taivallahden kanava  Varistaipaleen kanava 
Leppävirran reitti:  Konnuksen kanava  Naapuskosken kanava  Taipaleen kanava 
Nilsiän reitti:  Lastukosken kanava  Juankosken kanava  Karjalankosken kanava 
Pielisen reitti:  Joensuun kanava  Kaltimon kanava  Kuurnan kanava 
Muita kanavia:  Ketveleen kanava  Kuivataipaleen kanava  Saarikosken kanava  Raikuun kanava  Saimaan kanava 
Sergei Prokudin-Gorski, Vanhaa Saimaan kanavaa, värivalokuva vuodelta 1903.
Museoitua vanhaa kanavauomaa Mälkiän sululla. Taustalla uudet Mälkiän kanavasillat.
Vuonna 1856 avatun vanhan Saimaan kanavan tuloväylä Viipurinlahdelta kulki Viipurin Linnasalmen kautta.
Suomen postilaitos julkaisi vuoden 1968 Saimaan kanavan avaamisen kunniaksi postimerkin.
Vuonna 1968 avatun nykyisen Saimaan kanavan tuloväylä on Kivisillansalmessa Linnasaaren länsipuolella.
Jyväskylän yliopiston informaatioteknologian tiedekunta

| Jyväskylän yliopiston informaatioteknologian tiedekunta |
| --- | --- |
Perustettu:  1998
Dekaani:  Pasi Tyrväinen
Henkilökunta:  200
Opiskelijoita:  2600
Sijainti:  Jyväskylä,  Suomi
Osoite:  PL 35 (Agora), Mattilanniemi 2, 40014 Jyväskylän yliopisto
Kampus:  Agora, Mattilanniemen kampus
Sivusto:  
Jyväskylän yliopiston informaatioteknologian tiedekunta on alallaan Suomen vanhin ja suurin. Tietojenkäsittelyoppia on opiskeltu Jyväskylän yliopistossa jo vuodesta 1967 alkaen. Nykymuotoinen informaatioteknologian tiedekunta perustettiin 1998. Vuonna 2000 valmistui oma rakennus, jonne tiedekunta muutti 31.8.2000. Tiedekunnan dekaanina on toiminut vuodesta 2010 alkaen professori Pekka Neittaanmäki ja vuodesta 2018 Pasi Tyrväinen. Varadekaaneina toimivat Lauri Kettunen ja Heikki Karjaluoto. Informaatioteknologian tiedekunnassa opiskelee 2588 perustutkinto-opiskelijaa ja 172 jatko-opiskelijaa (10/2016). Henkilökuntaa on noin 200. Tiedekunta kouluttaa informaatioteknologian laaja-alaisia ja kansainvälisiä osaajia sekä kauppatieteellisellä että luonnontieteellisellä koulutusalalla.
Missio ja visio

Informaatioteknologian tiedekunta vastaa kehittyvän informaatioteknologian sekä digitalisoitumisen tuomiin tutkimus- ja koulutushaasteisiin. Tiedekunta yhdistää kokonaisvaltaisesti teknologian, informaation, organisaatioiden ja liiketoiminnan sekä ihmisen näkökulmat niin tutkimuksessa, koulutuksessa kuin sidosryhmäyhteistyössä.
Informaatioteknologian tiedekunta on Suomen monipuolisin informaatioteknologia-alan yhtenäinen akateeminen yksikkö, jolla on kansainvälisesti tunnustettu omaleimainen profiili.
Historia

Informaatioteknologian tiedekunta perustettiin vuonna 1998. Siihen liitettiin yhteiskuntatieteellisestä tiedekunnasta koko tietojenkäsittelytieteiden laitos sekä matemaattis-luonnontieteellisestä tiedekunnasta matematiikan laitoksesta irrotettu tietotekniikka omana laitoksenaan. Jyväskylä aloitti Suomen yliopistoista ensimmäisten joukossa tietojenkäsittelyopin opetuksen. Alkuvuosina useimmat aineen opiskelijat tulivat matemaattis-luonnontieteellisestä tiedekunnasta.
Koulutus

Informaatioteknologian tiedekunnassa on mahdollista opiskella pääaineena tietotekniikkaa, tieto- ja ohjelmistotekniikkaa, tietojenkäsittelytiedettä, tietojärjestelmätiedettä sekä kognitiotiedettä. Pääainevalinnoista riippuen opiskelijat valmistuvat filosofian maistereiksi (FM), kauppatieteiden maistereiksi (KTM) tai diplomi-insinööreiksi (DI). Opetuksen lisäksi informaatioteknologian tiedekunta tekee sekä kansallista että kansainvälistä tutkimusyhteistyötä.
Tietojenkäsittelytieteiden laitoksella (TKTL) voi opiskella pääaineena tietojärjestelmätiedettä, tietojenkäsittelytiedettä ja kognitiotiedettä. Tietojärjestelmätieteestä valmistuu kauppatieteiden kandidaatteja ja maistereita, ja tietojenkäsittelytieteestä sekä kognitiotieteestä filosofian maistereita. Tietojenkäsittelytieteiden laitoksen opetus ja tutkimus kohdistuu tietojärjestelmien kehittämiseen ja käyttöön osana liiketoiminnan tai julkishallinnon organisaatioiden toimintaa. Tietojärjestelmiä ja tietojenkäsittelyä tarkastellaan neljästä pääasiallisesta näkökulmasta, jotka ovat teknologinen näkökulma, ihmiskeskeinen näkökulma, liiketoiminnallinen näkökulma ja informaatiokeskeinen näkökulma. Laitoksen opetus jakautuu tietojärjestelmätieteessä kahteen suuntautumisvaihtoehtoon, jotka ovat järjestelmäkehitys (JK) sekä tietoyhteiskunta, viestintä ja liiketoiminta (TVL).
Tietotekniikan laitoksella (TTL) opetetaan ja tutkitaan tietotekniikkaa teknis-matemaattisesta näkökulmasta. Laitoksella opiskelevat valmistuvat filosofian maistereiksi. Opinnoissa valitaan maisteriohjelmaksi koulutusteknologia (opettajankoulutus), ohjelmistotekniikka, tietoliikenne, ohjelmointikielten periaatteet, pelit ja pelillisyys, laskennalliset tieteet, sovellettu matematiikka, sensoriverkot tai Web Intelligence and Service Engineering. Aloja yhdistävinä tekijöinä ovat matemaattinen perusosaaminen ja yhteistyö elinkeinoelämän kanssa.
Tietojenkäsittelytieteiden laitos sekä tietotekniikan laitos yhdistyivät 1.1.2017.
Diplomi-insinöörikoulutus alkoi tiedekunnassa syksyllä 2021.
Tutkimus

Informaatioteknologian tiedekunnan tutkimushankkeet liittyvät usein yhdessä kansallisten ja kansainvälisten tutkimuskumppaneiden ja teollisuuden kanssa tehtäviin tutkimus- ja kehityshankkeisiin. Rahoittajina ovat Suomen Akatemia, Tekes, EU, säätiöt, yritykset ja monet muut tukijat. Tavoitteena on lisätä erityisesti kansainvälistä rahoitusta.
Tietotekniikan laitoksen tutkimus perustuu pääosin analyyttis-konstruktiivisten menetelmien käyttöön teknisestä, laskennallisesta, matemaattisesta tai pedagogisesta näkökulmasta. Tietojenkäsittelytieteiden laitoksen tutkimuksessa tarkastellaan tietojärjestelmiä ja tietojenkäsittelyä neljästä näkökulmasta: teknologinen, ihmiskeskeinen, liiketoiminnallinen ja informaatiokeskeinen. Nämä näkökulmat muodostavat laitoksen yleisen tehtävän: ymmärtää, kehittää, suunnitella ja hallita tietojärjestelmiä ja tietojenkäsittelyä sekä niiden vaikutuksia kokonaisvaltaisesti käyttökontekstissaan.
Pikkukalakotka

| Pikkukalakotka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Haliaeetinae
Suku::  Kalakotkat Icthyophaga
Laji::  humilis
Kaksiosainen nimi
 Icthyophaga humilis  (Müller & Schlegel, 1841) 
Synonyymit
 Ichthyophaga humilis 
Katso myös
   Pikkukalakotka Wikispeciesissä   Pikkukalakotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkukalakotka (Icthyophaga humilis) on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintu. Sitä tavataan Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa seuraavissa maissa: Bangladesh, Bhutan, Brunei, Kambodža, Kiina, Intia, Indonesia, Laos, Malesia, Myanmar, Nepal, Thaimaa, Vietnam. Intiassa sitä esiintyy Himalajan alaosissa ja Koilli-Intiassa sekä pieni populaatio aivan Etelä-Intiassa Karnatakan osavaltiossa.

Pikkukalakotka Intiassa Kaverijoen rannalla.
Sen populaatioksi arvioidaan alustavasti noin 15 000–75 000 yksilöä, mutta se on supistumassa kohtalaisen nopeasti elinalueiden tuhoutumisen ja huonontumisen vuoksi.
Sen elinpiiriä ovat suuret metsien reunustamat joet ja kosteikot alavilla mailla ja vuorten juurella jopa 2 400 metrin korkeuteen saakka, mutta tavallisesti alle 1 000 metrissä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pikkukalakotka (Ichthyophaga humilis)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q386871  Wikispecies: Haliaeetus humilis  ARKive: ichthyophaga-humilis  Avibase: B7B03CB812669D97  BirdLife: 22695156  CoL: 6MTX3  GBIF: 6066181  iNaturalist: 5272  ITIS: 824072  IUCN: 22695156  Observation.org: 73155  Open Tree of Life: 901454  Species+: 4328
M/S Aurora Botnia

| M/S Aurora Botnia |
| --- | --- |

Tyyppi:  ropax-matkustajalaiva
Nykyinen reitti:  Vaasa–Uumaja
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Vaasa
IMO-numero:  9878319
MMSI-numero:  230040000
Tunnuskirjaimet:  OJTR
Operaattori:  Wasaline
Omistaja:  NLC Ferry
Aiemmat omistajat:  Rauma Marine Constructions
Rakennustelakka:   Rauma Marine Constructions, Rauman telakka, Rauma, Suomi
Rakennusnumero:  6002
Hinta:  n. 120 miljoonaa euroa
Kölinlasku:  13. helmikuuta 2020
Vesillelasku:  11. syyskuuta 2020
Luovutettu:  25. elokuuta 2021
Neitsytmatka:  28. elokuuta 2021
Status:  liikenteessä
Tekniset tiedot
Pituus:  150 m
Leveys:  26 m
Syväys:  6,1 m
Bruttovetoisuus (GT):  24 300
Koneisto:  4 × Wärtsilä 8V31DF -monipolttoainemoottoria
Jääluokitus:  1A Super
Nopeus:  20 kn
Hyttejä:  68
Matkustajia:  935
Lastikapasiteetti:  1 500 m
Lähteet:  
M/S Aurora Botnia on laivayhtiö Wasalinen käyttöön vuonna 2021 tullut ropax-matkustajalaiva. Laivalla on kaksi matkustajakantta ja kaksi rahtikantta. Aluksen kuljetuskapasiteetti on 935 matkustajaa ja 1500 rahtimetriä.
Laivan pääkoneet käyttävät polttoaineena nesteytettyä maakaasua LNG:tä, mikä vähentää rikki-, typpi- ja hiilidioksidipäästöjä runsaasti verrattuna perinteisiin polttoöljyllä käyviin moottoreihin. Polttoaineena voidaan käyttää myös biokaasua. Lisäksi laivaa voidaan käyttää satamissa sähköllä.