Vesa-Matti Loiri
Näyttelijä > Elokuvaroolit > Spede-tuotannot

Loiri näytteli yhdeksäntoista Uuno Turhapuro -elokuvan lisäksi yli kymmenessä muussa Spede Pasasen tuottamassa kokoillan elokuvassa. Ohjaajana toimi Ere Kokkonen, kuten Turhapuroissakin. Tavaksi muodostui, että elokuvat saivat hyvät katsojaluvut mutta melko huonot arvostelut. Ensimmäinen Spede-tuotanto, jossa Loiri näytteli, on Noin 7 veljestä. Se tuli ensi-iltaan elokuussa 1968. Loirilla on anakronismeilla hulluttelevassa Jukka Virtasen ohjaamassa elokuvassa huovin rooli. Pasasen ja Loirin yhteistyö alkoi kyseisestä elokuvasta ja samoin alkoi muotoutua kolmikko Spede Pasanen, Vesa-Matti Loiri ja Simo Salminen. Noin 7 veljeksen jälkeen Loiri sai alati suurempia roolitehtäviä.
Aamulehden Matti Rosvall huomioi Loirin osasuorituksen elokuvassa Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969): "Loiri kantaa kunnialla läpi roolin, joka ei ole rooli vaan sitaisten tekaistu nippu erilaisia pöhköjä tilanteita." Kesällä 1969 sai ensi-iltansa elokuva Leikkikalugangsteri, jossa Loirin katsottiin tarvitsevan vahvaa henkilöohjausta, jottei tämä olisi "suistunut maneereihin".
Jouluna 1969 ensi-iltaan tuli ensimmäinen värillinen Spede-tuotanto Pohjan tähteet. Elokuvassa Loirilla on päärooli ohjaaja Pohjana ja hän on myös yksi käsikirjoittajista Pasasen ja Ere Kokkosen ohella. Pohjan tähteet perustuu kommelluksiin, joita oli sattunut aiemmissa Spede-elokuvissa. Loirin taiteellinen rekisteri hyödynnettiin tehokkaasti ja hän teki vaikutuksen kriitikko Paula Talaskiveen, jonka mukaan Loiri on "monipuolisempi näyttelijä ja koomikko kuin uskotaankaan". Talaskiven mielestä Loiri on Pohjan tähteiden kantava voima, jonka henkilökohtainen panos ylläpitää elokuvan mielenkiintoa. Pohjan tähteet arvosteltiin kokonaisuutena yhdeksi parhaista Spede-elokuvista – kaikista puutteistaankin huolimatta. Pohjan ihastusta näyttelee Arja Saijonmaa, jonka roolihahmo ei kuitenkaan lämpene Pohjan lemmelle. Loirille oli sattua kuvausten yhteydessä kohtalokas onnettomuus.
Huhtikuussa 1970 valkokankaille tuli komedia Jussi Pussi, joka irvaili aikakauden vasemmistoradikaaleille opiskelijoille. Loiri näytteli nimiosan, psykologian opiskelija Jussi Lietesalon. Aikalaiskriitikot eivät lämmenneet elokuvan anti-intellektualismille ja piilopornolle, mutta kun ensi-illasta oli kulunut neljännesvuosisata, kriitikot näkivät elokuvan satiirisena ajankuvana, jolla on kiistaton kulttuurihistoriallinen arvo.
Elokuussa 1970 oli elokuvan Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika ensi-ilta. Loiri käsikirjoitti sen yhdessä Pasasen ja Kokkosen kanssa, ja sen ideana oli irvailla lännenelokuvien kliseille. Loiri ei näyttele elokuvassa. Aikalaiskriitikot ottivat teoksen vastaan varauksellisesti ja käsikirjoituksessa havaittiin ontumista. Yleisömenestys oli sitä vastoin hyvä, noin 306 000 katsojaa, eli jokainen maksanut katsoja kuittasi noin markan ja yksitoista penniä elokuvan 340 000 markan tuotantokustannuksista.
Seitsemän veljeksen nimestä ammennettiin kolmannen kerran elokuvassa Kahdeksas veljes, joka kuvattiin talvella 1970–1971 ja esitettiin ensi kerran kevättalvella 1971. Pasanen tuotti, käsikirjoitti ja ohjasi elokuvan, ja lisäksi näytteli keskeisimmän roolin, Jallin. Loirin roolina on Jaska Hujanen, joka huijaa rehellisesti lisäansioita Jallin kaverina. Kritiikin kärki kohdistui Pasaseen, Loirin roolia ei erityisemmin huomioitu.
Pasanen, Loiri ja Salminen eli Spede, Vesku ja Simo näyttelivät pääroolit komediallisessa lännenelokuvassa Hirttämättömät vuonna 1971, joka oli viimeinen Spede-tuotanto ennen Turhapuroja. Elokuva sai vaihtelevia arvioita, Filmihullun Eero Tuomikosken mukaan "Loiri erityisesti kunnostautui antisankarin hahmossaan". Kolmikko näytteli pääroolit jälleen 1979 komediassa Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit. Kriitikot pitivät sitä pikemminkin sketsikokoelmana kuin varsinaisena elokuvana. Kansan Uutisten Martti Savo arvioi Loirin suoritusta toteamalla "Poissa on Loirin Turhapuro-inhoittavuus".
Ensimmäinen Uuno Turhapuro -elokuva, jonka nimi on ytimekkäästi Uuno Turhapuro, sai ensi-iltansa 24. elokuuta 1973. Turhapuroja kuvattiin 1970-luvulla mustavalkoisina ja siitä edespäin värillisinä. Elokuvia tuotettiin ainakin puoliteollisesti ja ne saivat kuusinumeroisia katsojalukuja, ja siten pelastivat monen suomalaisen elokuvateatterin vararikolta. Ne myös työllistivät elokuvantekijöitä aikana, jolloin suomalainen elokuvatuotanto oli hiipunut ja toivat takaisin teollista elokuvan teon perinnettä, joka oli kuihtunut 1950-luvun jälkeen. Vain kaksi Turhapuro-elokuvaa jäi alle sadan tuhannen katsojan: Uuno Turhapuron veli (1994), jossa Loiria ei ollut ensinkään, ja Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998). Elokuvakriitikot yleensä teilasivat Turhapurot, mutta soraääniäkin kuului silloin tällöin. Esimerkiksi Martti Savo kehui Loirin suoritusta elokuvassa Uuno Turhapuron aviokriisi (1981) ja näki siinä laajempia ulottuvuuksia. Savo arvioi, että Turhapuron sosiaalipummihahmossa on ärsyttäviä kliseitä, mutta toisaalta myös perisuomalaista veijaritraditiota. Tuonnempana kriitikot ovat alkaneet suhtautua Turhapuro-elokuviin myötämielisemmin. Katso-lehden Jukka Väänänen arvioi vuonna 1998: "Nimenomaan Loirin briljantit suoritukset ovat tehneet Uunoista kansallisen kulttuurimme kulmakiviä".
Turhapurot kuvattiin touko–kesäkuussa ja ensi-ilta oli jo samana kesänä tai viimeistään syyskuussa. Kuvausryhmä tiesi mitä tehdä, joten elokuvatyölle tavanomaisiin odotteluihin ei tärvääntynyt aikaa. Näyttelijät alkoivat tosin kyllästyä varsin pian, sillä juonikuviot toistuivat elokuvasta toiseen. Useimmissa Turhapuro-elokuvissa Uunon appiukkoa näytellyt Tapio Hämäläinen ei mielellään käyttänyt sanaa "elokuvataide" Turhapuroista puhuttaessa. Hän arveli, että hänen monipuolinen teatteriuransa jäi tyystin Turhapurojen varjoon. Tärkein syy näyttelijöille niiden tekemiseen tiivistyy yhteen sanaan: raha.
Uunon vaimoa näytteli jokaisessa Turhapurossa Marjatta Raita. Loiri oli ollut Raidan kanssa muutamissa Helsingin Kaupunginteatterin tuotannoissa vuosia ennen ensimmäistäkään Turhapuroa. Näihin kuuluvat esimerkiksi Viulunsoittaja katolla (1966), Torvet ja rummut (1966) ja Aurinkomatka (1967).
Turhapurot olivat tauolla vuosina 1979 ja 1980. Lokakuussa 1980 ensi-iltaan tuli Pasasen Tup akka lakko, joka on Koeputkiaikuisen jatko-osa. Kriitikko Helena Ylänen nosti esiin Loirin osasuorituksen, hänen mukaansa tämä heittäytyi rooliinsa "ihmeen vakavasti"; "häntä on kiinnostavaa ja antoisaa seurata", Ylänen summasi. Elokuva kokonaisuudessaan sai nuivanlaisen kriitikkovastaanoton. Yleisöä elokuva kiinnosti, sen katsojaluvuksi kirjattiin lähes 320 000.
Alkuvuonna 1984 sai ensi-iltansa Lentävät luupäät, jossa Loiri näytteli robottia. Elokuva kuuluu Pasasen niin sanottuihin b-tuotantoihin, joita tuotettiin 1980-luvulla Turhapurojen rinnalla. Alkuvuonna 1985 ensi-iltansa sai b-tuotanto Hei kliffaa hei, jonka päärooleissa ovat Loiri ja Salminen. Roolihahmoina ovat televisiosketseistä suosioon ponnahtaneet Auvo ja Kultsi. Helena Ylänen arvosteli Loirin näyttelemän Auvon vain kalpeaksi versioksi Turhapurosta. Hufvudstadbladetin Staffan Bruun arvosteli Hei kliffaa hein Turhapuroja paremmaksi nimenomaan Loirin ansiosta.
Marraskuussa 1986 sai ensi-iltansa television rikossarjoja parodioiva Liian iso keikka, jonka kriitikot arvioivat mukiinmeneväksi. Helsingin Sanomien Pertti Avola kirjoitti Loirin suorituksesta: "Miehellä on enemmän elokuvakomiikan tajua kuin useimmilla suomalaisilla komedianikkareilla yhteensä". Jouluna 1986 valkokankaille tuli vuoden toinen b-tuotanto, Pikkupojat, jossa kolmikko Spede, Vesku ja Simo näyttelee pääroolit. Aikalaiskriitikoiden arvioissa toistui kaava, jossa itse elokuva arvosteltiin korkeintaan keskinkertaiseksi, mutta Loirin osasuoritus hyväksi.