stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mate (juoma)
Historia

Itä-Paraguayssa, Uruguayssa, Koillis-Argentiinassa ja Etelä-Brasiliassa eläneet guarani-intiaanit käyttivät matea ravintona, lääkkeenä ja rituaaleissaan. Heidän mytologiassaan hyvyyden jumala Tupá oli lahjoittanut matepuun kiitokseksi nauttimastaan vieraanvaraisuudesta. Guaranit ja muut lähiseutujen intiaanit myös pureksivat puun lehtiä pitkillä kävelymatkoillaan ja käyttivät lehtiä maksuvälineenä.
Espanjalaiset valloittajat kiinnostuivat 1500-luvulla matesta. Kun maten käyttö yleistyi, katolinen kirkko huolestui siitä pakanallisena ja syntisenä paheena, ja se kiellettiin. Juoma levisi kielloista huolimatta latinalaisessa Amerikassa, ja sitä joivat päivittäin niin intiaanit kuin espanjalaisetkin.
Etelä-Amerikkaan 1600-luvulla saapuneet jesuiitat saivat luvan maten tuotannon kaupallistamiseen. Mate hyväksyttiin jälleen vuonna 1630, ja sen viljely toi jesuiitoille huomattavasti tuloja. Jesuiitat veivät maten Eurooppaan 1700-luvulla, jossa se tunnettiin jesuiittojen teenä. Euroopassa juoman suosio ei kuitenkaan säilynyt pitkään. Kun jesuiitat karkotettiin vuonna 1767, myös maten viljely taantui sadaksi vuodeksi. Villilehdistä tehdyn juoman suosio säilyi kuitenkin korkeana Etelä-Amerikassa kaikkien yhteiskuntaluokkien piirissä.
1700-luvun lopulla maten kanssa alkoivat kilpailla suosiosta kaakao, tee ja kahvi. Joissain maissa juoma säilyi kuitenkin suosittuna. Argentiinassa matesta tuli ensisijaisesti maaseudun ja gaucho-karjapaimenten juoma. 1800-luvun lopussa matea joi valtaosa Argentiinan, Paraguayn ja Uruguayn väestöstä sekä puolet Bolivian, kolmasosa Brasilian ja neljäsosa Perun asukkaista.
Suosio nykyisin

1900-luvulla maten viljely on kasvanut voimakkaasti. Muualla maailmassa juoma ei ole noussut yhtä suosituksi kuin Etelä-Amerikassa. Henkeä kohti matea juodaan eniten Uruguayssa, missä lähes kaikki juovat matea ja jokainen asukas kuluttaa vuosittain keskimäärin kahdeksan kiloa yerbaa. Yerba maten suurin tuottaja ja kuluttaja on nykyisin Argentiina. Mate on siellä suositumpaa kuin kahvi ja tee, ja kaduilla on kuumavesiautomaatteja matenjuojia varten. Argentiinassa on viljeltyä alaa noin 200 000 hehtaaria, ja maa tuottaa yerba-rouhetta vuosittain noin 245 miljoonaa kiloa, josta vientiin menee noin 40 miljoonaa kiloa. Brasiliassa matea juodaan lähinnä maan eteläosissa, ja tuotanto on lähes yhtä suuri kuin Argentiinassa. Chilessä mate on suosittua maan eteläosissa. Paraguayssa juodaan kansallisjuoma tereréä, joka on jääveteen tai mehuun sekoitettua matea. Vanhassa maailmassa suosituinta mate on Syyriassa ja Libanonissa.
Yerban valmistus

Matea valmistetaan matepuun eli yerba maten lehtirouheesta, jota kutsutaan nimellä yerba mate tai lyhyemmin yerba. Puu kasvaa Koillis-Argentiinassa, Paraguayssa ja Etelä-Brasiliassa. Yhden kilon valmistamiseen tarvitaan noin kolme kiloa lehtiä. Yksi matepuu tuottaa noin 60-vuotiaaksi asti elinaikanaan keskimäärin 30–60 kiloa lehtiä. Sadonkorjuuaika on maaliskuusta syyskuuhun. Lehdet kerätään yleensä käsin, joskus mekaanisesti. Argentiinassa matenkerääjiä eli tareferoja on alan ammattiliiton mukaan ainakin 21 000. He kantavat raaka-aineen kuivaamoihin, joissa lehtien käsittelu aloitetaan vuorokauden sisällä: lehdet pestään, irrotetaan oksista, kuivataan, hienonnetaan ja säilötään. Aluksi lehtiä poltetaan suoralla tulella polttouunissa puolen minuutin ajan, jotta hapettuminen ja lehtien tummuminen pysähtyy. Sen jälkeen niistä haihdutetaan kaikki kosteus kuivurissa. Kuivat lehdet jauhetaan karkeiksi, noin sentin mittaisiksi rouheenosiksi nimeltään canchado. Sen jälkeen rouhe säilötään keskimäärin yhdeksäksi kuukaudeksi, jolloin se saavuttaa lopullisen makunsa, arominsa ja värinsä. Lopuksi yerba hienonnetaan. Tuotteen koostumus vaihtelee merkeittäin: joissakin tuotteissa on vain lehtirouhetta ja joissakin myös varren paloja.
Juoman valmistus ja nauttiminen

Mate nautitaan perinteisesti pyöreästä kupista (guampa tai mate) erityisellä suodatinpillillä (bombilla). Intiaanit valmistivat matekuppinsa pullokurpitsan hedelmistä. Kuppeja tehdään nykyisin kurpitsan lisäksi monesta muustakin materiaalista, etenkin puusta ja metallista. Kurpitsakuppi vaatii huolenpitoa, ja se täytyy kyllästää ennen käyttöä. Suodatinpilli on pituudeltaan noin kaksinkertainen kuppiin nähden. Sen päässä on suodin tai siivilä, joka estää yerba-rouhemassan nousun pilliin. Pillejä tehdään eri materiaaleista, niin kullasta tai hopeasta kuin alumiinista tai bambustakin.
Vesi kuumennetaan 70–80-asteiseksi. Kuppiin laitetaan yerba mate -rouhetta noin puolet tai kaksi kolmasosaa kupin tilavuudesta. Kuppia ravistetaan ja kallistetaan niin että rouheen pinta on kalteva. Matalampaan päähän kaadetaan haaleaa vettä ja pilli työnnetään siihen pohjaan asti. Pilliä ei liikuteta kupissa juomisen aikana. Kuuma vesi kaadetaan hitaasti pillin viereen, mutta koko rouhetta ei välttämättä kosteuteta. Juoma nautitaan, ja kun kuppi on tyhjä, siihen kaadetaan uusi vesi. Kun juoma muuttuu väljähtyneeksi, rouhetta voi möyhentää.
Matea nautitaan esimerkiksi Suomessa myös teekuppiin tai kahvikuppiin haudutettuna, jolloin sen maku on mieto. Matea voidaan nauttia myös eri tavoin maustettuna tai maitoon tehtynä.
Maten nauttiminen on myös sosiaalinen tapahtuma. Yleinen tapa nauttia juomaa tapahtuu pienessä joukossa yhteisestä kupista, joka täytetään ensin matepuruilla, ja sen jälkeen joku läsnäolijoista täyttää kupin kerta toisensa jälkeen kuumalla vedellä ja jokainen ryhmään kuuluva juo vuorollaan kupin tyhjäksi.
Maku ja koostumus

Mate muistuttaa maultaan jonkin verran voimakasta vihreää teetä, mutta hallitsevana makuna on voimakas karvaus, joka tosin laimenee purujen uudelleenkäytön myötä. Matella on piristävä vaikutus, mikä johtuu ainakin osittain sen sisältämästä kofeiinista. Yhdessä matekupillisessa on kofeiinia 25–150 milligrammaa. Matessa on kofeiinia vähemmän kuin kahvissa, mutta koska matea juodaan kerralla usein kupillista suurempia määriä, nautittu kofeiinimäärä voi olla korkea. Matessa on myös piristäviä teobromiinia ja teofylliiniä. Matessa on lisäksi C-vitamiinia, A-vitamiinia ja B-ryhmän vitamiineja sekä kivennäisaineista magnesiumia, kalsiumia ja fosforia. Antioksidantteja matessa on selvästi enemmän kuin esimerkiksi teessä tai punaviinissä. Matea on käytetty teollisissa laihdutusvalmisteissa, sillä se vähentää nälän tunnetta ja poistaa nestettä.
Tutkimuksissa matella ei ole havaittu varsinaisia haittavaikutuksia. Jotkut käyttäjät ovat kokeneet sen liian happamaksi vatsalleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mate (juoma) Wikimedia Commonsissa
Paraguayn suomalaisen "kahvi", Kansan kuvalehti, 07.10.1932, nro 41, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Herva di Diabolo paholaisyrtti, Seura, 14.06.1939, nro 24, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Paavi Franciscus juomassa matea presidentti Cristina Fernández de Kirchnerin seurassa.
Mateviljelmiä Argentiinassa.
Heather McDermid

| Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | kahdeksikko |  |
|  Pronssia | Sydney 2000 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | St. Catharines 1999 | kahdeksikko |  |
Heather McDermid (s. 17. lokakuuta 1968) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kahdeksikossa Atlantan olympialaisissa 1996 hopeaa ja Sydneyn olympialaisissa 2000 pronssia. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän ssaavutti kahdeksikossa pronssia St. Catharinesissa 1999.
Mauritiuksen lippu

Mauritiuksen lippu (2:3)
Mauritiuksen lippu on Mauritiuksen tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin virallisesti käyttöön 12. maaliskuuta 1968. Lippu on jaettu vaakasuunnassa neljään yhtä suureen raitaan. Lipun värit symboloivat itsenäisyyden vuoksi vuodatettua verta (punainen), Intian valtamerta (sininen), itsenäisyyttä (keltainen) ja maan kasvillisuutta (vihreä).
Mauritiuksen lippu on virallisesti maan kansallis-, valtio- ja sotalippu. Lisäksi käytössä ovat erilliset kauppalippu ja merellä käytettävä valtiolippu, joiden esikuvina ovat olleet Ison-Britannian vastaavat liput, sekä rannikkovartioston lippu ja presidentin lippu.
Muita lippuja

Kauppalippu (1:2)
Valtiolippu merellä (1:2)
Presidentin lippu (2:3)
Rannikkovartioston lippu (26:57)
Historiallisia lippuja

Mauritiuksen kruununsiirtomaan lippu 1869-1906
Mauritiuksen kruununsiirtomaan lippu 1906-1923
Mauritiuksen kruununsiirtomaan lippu 1923-1968
Rodriguesin lippu

Rodriguesin saarella on vuodesta 2002 lähtien ollut laaja itsehallinto. Saarella on oma lippu, joka perustuu saaren vaakunaan.
Rodriguesin lippu
Käännös suomeksi
Matkaoppaat

| Matkaoppaat |
| --- | --- |
 Matkaoppaat-sarjan tunnus kausilla 1–2 ja 4.
Tyyli:  Viihdeohjelma matkailuohjelma
Kestoaika:  n. 20–30 minuuttia
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Nelonen
Esitetty:  25. tammikuuta 2010 – 16. lokakuuta 2014
Tuotantokausia:  4
Jaksoja:  40 (1. tuotantokausi) 52 (2. tuotantokausi) 60 (3. tuotantokausi) 56 (4. tuotantokausi)
Tuotanto
Vastaava(t) tuottaja(t):  Sari Isotalo Kari Voutila
Tuotantoyhtiö(t):  Susamuru
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Matkaoppaat on suomalainen matkaoppaiden työstä kertova dokumentaarinen matkailuohjelma, jota on esittänyt Nelonen. Sarjan kaksi ensimmäistä tuotantokautta kuvattiin Turkin Alanyassa, kolmas Bulgarian Sunny Beachillä ja neljäs taas Alanyassa. Ohjelmaa tuotti Susamuru. Matkaoppaat oli Susamurun Neloselle räätälöimä formaatti, ja sarja oli siihen asti suurin suomalainen ohjelmatuotanto ulkomailla. Sarjan vastaavina tuottajina toimivat Sari Isotalo ja Kari Voutila.
Tuotantokaudet > Ensimmäinen ja toinen tuotantokausi (Alanya)

Ohjelman ensimmäinen tuotantokausi esitettiin 25. tammikuuta 2010 alkaen, ja toinen tuotantokausi 14. helmikuuta 2011 alkaen. Sarjasta esitettiin neljäkymmentä osaa vuonna 2010, ja 52 osaa vuonna 2011. Ensimmäisellä tuotankokaudella oppaina toimivat Terhi, Erja, Tamer, Sini, Heidi, Matti ja Kati. Kati lopetti matkaoppaan työt kesken kauden ja hänen tilalleen tuli uusi opas Janni. Toisella kaudella samat oppaat Heidiä, Katia ja Mattia lukuun ottamatta jatkoivat sarjassa. Kauden uusia oppaita olivat Riina, Jenni, Katri, Nina, Maarit, Pia ja Erika.
Matkaoppaat kasvatti Nelosen katsojamäärää esityspaikallaan yli kolmenkertaiseksi aiempaan verrattuna heti ensimmäisellä esitysviikollaan.
Matkaoppaat oli vuonna 2010 ehdokkaana Formaatti-Finlandia-palkinnon saajaksi. Palkinto myönnetään vuosittain parhaalle suomalaiselle tv-formaatille.
Sarjan kaksi ensimmäistä tuotantokautta kertovat suomalaisten suosimasta rantakohteesta Alanyasta, joka sijaitsee Välimeren rannalla Turkin Antalyan maakunnassa. Matkaoppaiden pääosissa esiintyvät ohjelman nimen mukaisesti Alanyassa toimivat matkaoppaat. Matkaoppaat-sarjan Terhi toimii Deturin kohdepäällikkönä. Hänen työnsä sisältää laadunvalvontaa ja oppaiden ohjaamista ja auttamista tilanteessa kuin tilanteessa. Ohjelmassa nähdään, kuinka matkatoimisto Deturin suomalaisten matkaoppaiden päivät kuluvat turistien asioiden selvittämisessä, retkien johtamisessa ja oman elämän hoitamisessa vieraassa maassa.
Tuotantokaudet > Kolmas tuotantokausi (Sunny Beach)

Kolmannella tuotantokaudella sarjaa kuvattiin Sunny Beachillä, Bulgariassa, jossa kuvaukset aloitettiin toukokuussa 2011 ja ne päättyivät elokuun lopussa. Bulgariassa kohdepäällikkönä toimi Janne Antin. Kolmannella kaudella matkanjärjestäjänä toimi Alma Tour, joka meni konkurssiin kaksi viikkoa kuvausten päättymisen jälkeen. Neljättä kautta oli suunniteltu Alma Tourin kanssa Kyprokselle. Nelosen televisiotoiminnan johtajan Kristiina Werner-Aution mukaan kanava ei tiennyt Alma Tourin huonosta taloustilanteesta sopimusta tehtäessä. Kolmas tuotantokausi sisälsi 60 jaksoa. Kolmannella kaudella oppaina toimivat Jannen lisäksi Anna-Kaisa, Anne-Mari, Maija, Aapo ja Anssi.
Tuotantokaudet > Neljäs tuotantokausi (Sousse ja Alanya)

Neljännen tuotantokauden kuvaukset aloitettiin Tunisian Soussessa keväällä 2012. Syksyllä jaksoja kuvattiin Turkin Alanyassa. 21. tammikuuta 2013 alkaneella neljännellä kaudella seurataan matkaoppaita sekä Soussessa että Alanyassa. Neljännellä kaudella Alanyan kohdepäällikkönä toimii jälleen tuttu Terhi ja myös aiemmilta kausilta tutut Erja, Riina ja Nina jatkavat sarjassa. Kolmannelta kaudelta tutut Anne-Mari ja Anna-Kaisa siirtyivät Alma Tourin konkurssin jälkeen Sousseen ja ovat täten myös neljännellä kaudella mukana ohjelmassa. Uusia oppaita Soussessa ovat Eija, Päivi ja Marjo.
Formaatti muissa maissa

Matkaoppaat-sarjan formaatti on herättänyt kiinnostusta myös ulkomailla. Tuotantoyhtiö Susamuru kertoo, että optio formaatin tuottamisesta on myyty jo muun muassa Ruotsiin, Norjaan, Puolaan, Saksaan, Hollantiin, Belgiaan, Sveitsiin, Ranskaan ja Kreikkaan. Sarja on optioitu myös Yhdysvaltoihin, joka on jo kahdeskymmenes maa, jonne Matkaoppaiden formaatti on optioitu. Norjalainen versio sarjasta on kuvattu Thaimaassa ja ranskalainen versio Kreetalla.
Kirjallisuutta

Mykkänen, Juhani: Matkaoppaat.  Susamuru, 2010.  ISBN 9789526737522
Aiheesta muualla

Ohjelman virallinen sivusto
Marcel Mauss

| Marcel Mauss |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. toukokuuta 1872 Épinal
Kuollut: 1. helmikuuta 1950 (77 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:   Ranska
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Émile Durkheim
Oppilaat:  Germaine Dieterlen ja Robert Hertz
Tutkimusalue:  sosiologia, kansatiede
 Nimikirjoitus
Marcel Mauss (10. toukokuuta 1872 Épinal – 1. helmikuuta 1950 Pariisi) oli ranskalainen sosiologi ja etnologi. Häntä pidetään Ranskan etnologian isänä. Hän oli perustamassa Pariisin yliopistoon sosiologian instituuttia Institut Français de Sociologie (1924) ja etnologista instituuttia Institut d'Ethnologie. Hän vastusti hyvin voimakkaasti antisemitismiä ja rasistista politiikkaa sekä ennen toista maailmansotaa että sen jälkeen. Mauss oli poliittiselta kannaltaan sosialisti.
Maussin mukaan on saanut nimensä tutkijaryhmä MAUSS ja sen julkaisu Revue du MAUSS.
Émile Durkheim oli hänen enonsa.
Teokset

Sociologie et anthropologie, tekstikokoelma, alkusanat Claude Lévi-Strauss, Presses universitaires de France, 1950.
Écrits politiques, Fayard, Tekstit koonnut ja esittelee Marcel Fournier. Paris : Fayard, Éditeur, 1997, 814 pages. (lire en ligne)
Essai sur le don. Forme et raison de l'échange dans les sociétés archaïques(1925), Introduction de Florence Weber, Quadrige/Presses universitaires de France, 2007. Lienssocio-portaali
Teokset > Suomennettu teos

Lahja: Vaihdannan muodot ja periaatteet arkaaisissa yhteiskunnissa.  ((Essai sur le don, 1923–1924.) Ranskan ja englannin kielistä suomentaneet Jouko Nurmiainen ja Jyrki Hakapää. Paradeigma-sarja. Tutkijaliiton julkaisusarja 94)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1999 (3. painos 2006).  ISBN 952-5169-10-3
Aiheesta muualla

Free words. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Mattopyton

| Mattopyton |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Käärmeet Serpentes
Heimo::  Pytonkäärmeet Pythonidae
Suku::  Puupytonit Morelia
Laji::  spilota
Kaksiosainen nimi
 Morelia spilota  (Lacépède, 1804) 
Katso myös
   Mattopyton Wikispeciesissä   Mattopyton Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mattopyton (Morelia spilota) on suurikokoinen pytonkäärme Australian ja Uuden-Guinean seudulta. Lajiin kuuluu kuusi tunnettua alalajia.
Kuvaus

Aikuinen mattopyton kasvaa noin 2–4 metrin mittaiseksi ja painaa 15 kilogrammaa. Naaraat kasvavat yleensä koiraita suuremmiksi. Pisin vahvistettu mittaustulos on Irlannissa vankeudessa elänyt yksilö, joka oli 396 cm pitkä. Eri alalajit kasvavat eri kokoisiksi; M. spilota mcdowelli on suurin ja M. spilota variegata pienin. Mattopyton on hoikkarakenteinen ja sillä on kolmiomainen pää. Käärmeen väritys vaihtelee tummanvihreästä mustaan, keltaisilla tai valkoisilla kuvioilla joissa voi olla tumma reunus. Kuviointi muistuttaa vinoneliöitä, mistä johtuu yksi lajin nimistä, timanttipyton. Väreissä ja kuvioissa on suuria alalajikohtaisia eroja. Silmät ovat pään kokoon nähden normaalikokoiset ja pupilli on pystysuora. Ylähuulessa on lämpöä aistivia kuoppia.lähde?
Levinneisyys ja elinympäristö

Mattopytonia esiintyy Australian mantereella kaikkialla paitsi aavikolla. Lajia tavataan paljon lounaisosien metsissä. Uuden-Guinean saarella esiintyy myös joitakin alalajeja. Pyton menestyy lämpimissä ja kuivissa metsissä sekä heinikoissa.lähde?
Elintavat

Mattopyton kiipeilee puissa ja väijyy usein saalistaan puunoksalle kiertyneenä.lähde?
Elintavat > Ravinto

Mattopyton syö jyrsijöitä, lintuja, lepakoita ja liskoja. Se vaanii saalistaan puussa tai maassa ja tappaa saaliinsa kuristamalla. Käärme on usein elinalueensa suurin petoeläin. Se saalistaa pääasiassa öisin.lähde?
Alalajit

Morelia spilota jakaantuu seuraaviin kuuteen vahvistettuun alalajiin:
| Alalaji | Nimeäjä | Yleisnimi | Levinneisyys |
| --- | --- | --- | --- |
| Morelia spilota cheynei | Wells & Wellington, 1984 | Viidakkomattopyton | Koillis-Queensland |
| Morelia spilota harrisoni | Hoser, 2000 |  | Uusi-Guinea |
| Morelia spilota mcdowelli | Wells & Wellington, 1984 |  | Cape Yorkin niemimaalta Queenslandin kautta Uuden Etelä-Walesin pohjoisosiin |
| Morelia spilota metcalfei | Wells & Wellington, 1985 |  | Etelä-Queenslandista Uuteen Etelä-Walesiin, Victoriaan ja Etelä-Australiaan |
| Morelia spilota spilota | (Lacépède, 1804) | Timanttipyton | Uuden Etelä-Walesin rannikkoseudut |
| Morelia spilota variegata | Gray, 1842 |  | Pohjois-Australia |
Maya (1886)

| Maya / 摩耶 |
| --- | --- |
 Maya

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Onohama, Kōbe
Kölinlasku:  1. kesäkuuta 1885
Laskettu vesille:  18. elokuuta 1886
Palveluskäyttöön:  10. tammikuuta 1888
Loppuvaihe:  romutettu 1932
Tekniset tiedot
Uppouma:  624 t
Pituus:  47 m
Leveys:  8,2 m
Syväys:  2,95 m
Koneteho:  960 ihp
Nopeus:  12 solmua
Miehistöä:  104
Aseistus
Aseistus:  1 × Krupp 8,2″/22 BL -tykki 1 × Krupp 4,7″/25 BL -tykki 2 × konekivääriä
Maya (jap. 摩耶) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu rautarunkoinen kuunaritakiloitu Maya-luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuoden 1882 laivasto-ohjelmaa Kōbesta Onohamalta, jossa köli laskettiin 1. kesäkuuta 1885. Alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1886 ja valmistui 10. tammikuuta 1888.
Palvelus

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Japanese gunboat Maya
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välistä aluetta liitettynä Japanin 2. laivaston reserviksi. Se luokiteltiin 2. luokan tykkiveneeksi 21. maaliskuuta 1898, minkä jälkeen alus oli rannikkovesien tutkimus- ja partioaluksena. Venäjän–Japanin sodassa alus avusti Port Arthurin piirityksessä.
Alus siirrettiin reserviin 16. toukokuuta 1908, minkä jälkeen se oli koululaivana Yokosukan laivastoalueella. Alus poistettiin alusluettelosta ja siirrettiin sisäasianministeriölle 1. joulukuuta 1911 poliisialukseksi Kōben satamaan. Aluksen aseistus riisuttiin, ja se myytiin joulukuussa 1918 Ikeda Shojille, joka käytti sitä kuljetuksiinsa. Alus romutettiin vuonna 1932.
Käännös suomeksi
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas

| Mannerheimin ratsastajapatsas |
| --- | --- |

Nimi:  Mannerheimin ratsastajapatsas
Tekijä:  Aimo Tukiainen, Oskari Jauhiainen, Heikki Häiväoja, Kain Tapper ja Osmo Sipari
Valmistumisvuosi:  1960
Julkistettu:  4. kesäkuuta 1960
Taiteenlaji:  Julkinen taide ja ratsastajapatsas
Teostyyppi:  Muistomerkki, patsas ja veistos
Materiaali:  Pronssi (patsas) ja graniitti (perustus)
Kokoelma:  HAM Helsingin taidemuseo
Sijainti:  Mannerheiminaukio
Koordinaatit:  60°10′18″N 24°56′11″E﻿ / ﻿60.17156°N 24.9364°E﻿ / 60.17156; 24.9364
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas Helsingissä on kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen veistämä monumentti, jossa Suomen marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim istuu hevosensa selässä. Se sijaitsee marsalkan nimikkokadulla Mannerheimintiellä Helsingissä. Patsas paljastettiin 4. kesäkuuta 1960 Mannerheimin syntymäpäivänä.
Mannerheim oli Suomen presidenteistä ensimmäinen, jolle alettiin suunnitella patsasta. Helsingin patsas on Mannerheimin patsaista kuitenkin järjestyksessä vasta neljäs. Lauri Leppäsen Mannerheimin patsas paljastettiin 4. kesäkuuta 1955 Seinäjoella, Evert Porilan jo 1939 veistämä Mannerheimin patsas 4. kesäkuuta 1956 Tampereella ja Veikko Leppäsen Mannerheimin ratsastajapatsas 19. joulukuuta 1959 Lahdessa. Kaikkein ensimmäinen Mannerheim-muistomerkki oli Sveitsin Montreux’ssä sijaitseva obeliskimainen muistopaasi, joka paljastettiin 14. toukokuuta 1955, pari viikkoa ennen Seinäjoen patsasta. Lisäksi presidenteistä K. J. Ståhlberg ehti saada patsaan Helsinkiin ennen Mannerheimia vuonna 1959. Ratsastajapatsaan valintaa veistostyypiksi perusteltiin paitsi sillä, että Mannerheim oli ratsumies, myös sillä, että maailmalla ratsastajapatsaita on pystytetty hallitsijoille ja suurille sotapäälliköille. Suomalaisessa kuvanveistossa niitä ei juuri ollut ennen Helsingin ja Lahden Mannerheim-patsaita.
Nimet ja nimitykset

Veistoskilpailun voittaneen ja toteutetun ehdotuksen nimi oli Suomen Marsalkka vapaaherra C. G. Mannerheim. Teos vihittiin paljastustilaisuudessa Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsaaksi, josta tuli sen virallinen nimi. Sitä on kutsuttu myös Mannerheimin ratsastajapatsaaksi, Mannerheimin patsaaksi ja Marskin patsaaksi.