stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomisen Ollin tempaus
Juoni

Höyryjuna puuskuttaa poispäin Helsingin rautatieasemalta, kun Aino Suominen lähtee vierailulle isänsä luo Hämeenlinnaan. Puiset junanvaunut vievät mukanaan myös Suomisten adoptoimat sotaorvot Matin ja Marjan. Olli, Pipsa ja Elina sekä isä-Väinö jäävät Helsinkiin. Kotiapulainen Hilda huolehtii, että Olli ja Pipsa eivät luista nukkumaanmenoajoistaan ja läksyjenluvuistaan piirun vertaa.
Pasilassa vaatimattomien puutalojen pihoilla leikkivät työläisperheiden lapset. Vanhemmat kuokkivat maata kuin maaseudulla ikään. Leikkiinsä keskittynyt pikkutyttö juoksee pallon perässä kadulle ja törmää polkupyörällä hurjastelevaan töölöläisen porvarisperheen vesaan, Olli Suomiseen. Kauhistunut Olli pelkää tytön jopa kuolevan, mutta niin pahasti ei sentään käy, vaan tyttö toipuu entiselleen. Alkuvaikeuksien jälkeen Olli ystävystyy tytön isoveljen, Jaska Suomisen kanssa. Jaska on suunnilleen Ollin ikäinen, mutta hän ei enää käy koulua, vaan on konttorissa lähettinä.
Koulussa sattuu että Olli räjäyttää pommin, jonka hän on rakentanut esitelmäänsä havainnollistamaan. Olli ja Jaska tekevät irtioton ja karkaavat polkupyörillä raivausleirille Hämeenlinnan lähelle. Jaskan työpaikalta matkaan lähtee 30 000 markan arvoinen kirjelähetys. Pojat tosin eivät tiedä kirjekuoren sisällöstä enempää kuin siitäkään, että Jaskan työnantaja uhkaa panna poliisit asialle kadonneen kuoren tähden. Olli ja Jaska päätyvät Mattilan maalaistaloon, ja Ollin on esitettävä tyttöä voidakseen tarjota lapsenvahtiapuaan Mattilassa asuvalle sotaorvolle. Molempien Suomisten kodeissa huoli kasvaa, varsinkin kun myös Ollin pikkusisko Pipsa katoaa. Elina ryöpyttää kihlattuaan Lassea rahan antamisesta Ollille ja Pipsalle. Neuvokas Pipsa suuntaa kohti Hämettä ja törmää poikiin Mattilassa. Hän kertoo Ollille ja Jaskalle kirjekuoren arvokkaasta sisällöstä.
Pojat ovat jättäneet kuoren salaa Ainon isän luo. Mutta eihän hajamielinen vaari sitä huomaa! Pipsa ottaa hoitovastuun poikien mukana kulkeneesta sotaorvosta ja lähtee Hämeenlinnaan. Pipsa, Aino ja vaari kääntävät talon ylösalaisin kuorta etsiessään. Kun sitä ei löydy, Aino päättää palata pikimmiten Helsinkiin Pipsan kanssa. Molemmat Suomisen perheet ovat kokoontuneet virkamies-Suomisten kotiin, kun Olli ja Jaska lopulta palaavat vanhempiensa eteen. Rahat ovat edelleen kateissa, ja poliisijuttu häämöttää, kunnes Pipsa löytää kuoren Suomen Kuvalehden välistä. Sotaorvollekin käy hyvin, kun työläis-Suomiset adoptoivat hänet. Ja Hilda tarjoaa oikeaa kahvia onnellisen lopun kunniaksi!
Arviot

Elokuva sai melko suopeat arvostelut aikalaiskriitikoilta. Helsingin Sanomat kirjoitti: "Suomen Filmiteollisuutta on syytä lämpimästi onnitella Suomisen Ollin tempauksen johdosta, sillä se on lajissaan lähes täysosuma: herttainen, hauska, virkistävä ja lämminhenkisesti esitetty kappale kotoista arkipäivää suomalaisen perheen, lähinnä sen nuorten vesojen liikkuma-alan piiristä."
Huomioita

Suomisen Ollin tempauksen tekeminen aloitettiin kesällä 1941, mutta jatkosodan puhkeamisen takia työtä jatkettiin vasta seuraavana kesänä. Käsikirjoituksessa jatkosota on jätetty huomiotta. Kuvausaika on kuitenkin vahvasti läsnä: lähes kaikki elintarvikkeet ovat kortilla, autot kulkevat puukaasutinpönttöjen voimalla ja dialogissa on mukana isänmaallista hehkutusta. Kotikatsomoissa elokuva nähtiin ensimmäisen kerran 12. tammikuuta 1958. Elokuva on julkaistu DVD-formaatissa.
Aiheesta muualla

Telvis
Jaska (Kalevi Hartti) ja Olli (Lasse Pöysti) karkumatkalla.
Suomen DX-Liitto

| Suomen DX-Liitto ry |
| --- | --- |
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenlehti:  Radiomaailma
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen DX-Liitto ry (lyh. SDXL) on voittoa tavoittelematon DX-kuuntelun harrastamiseen keskittynyt järjestö Suomessa. SDXL mm. julkaisee Radiomaailma-lehteä ja muuta alan kirjallisuutta, järjestää kokouksia, harjoittaa DX-kuunteluun liittyvää tutkimustoimintaa ja neuvontaa, järjestää DX-kilpailuja, välittää jäsenilleen DX-kuuntelussa tarvittavia välineitä sekä levittää DX-tietoutta.
Historia

DX-järjestötoiminnan alkuvaiheissa 1950-luvulla Suomessa vaikutti monia eri suomen- ja ruotsinkielisiä DX-kerhoja. Suomen DX-Liitto perustettiin vuonna 1971 suomenkielisen Suomen DX-Kuuntelijat ry:n ja ruotsinkielisen Finlands DX Club rf:n kattojärjestöksi. Aikaa myöten alayhdistykset sulautuivat yhteen ja 1990-luvulla yhdistysten jäsenistä tuli yksinkertaisesti Suomen DX-Liiton jäseniä.
Suomen DX-kuuntelijat ry oli perustettu 1958 nimellä DX-Kerho Suomi. Syntyhetkenään se oli maamme ensimmäinen suomenkielinen DX-kerho.
Harrasteen huippuaikoina 1970-1980-luvuilla jäseniä oli parhaimmillaan yli 2500. 2020-luvulla jäsenmäärä on vakiintunut 500 hengen tienoille.
Suomen DX-Liitolla on alueellisia neuvojia ympäri maata. Reaaliaikainen keskustelu ja neuvonta tapahtuu nykyään enimmäkseen Facebookissa ja WhatsApp-ryhmissä. SDXL:n toimisto sijaitsee Helsingissä Annankadulla.
Tärkein vuotuinen tapahtuma on Kesäkokous, joita on järjestetty eri puolilla maata vuosittain elokuun ensimmäisenä viikonloppuna vuodesta 1963.
Julkaisutoiminta

Suomen DX-Liiton jäsenlehti on kuusi kertaa vuodessa ilmestyvä 40-52-sivuinen aikakauslehti Radiomaailma, joka ilmestyi vuoteen 1992 saakka nimellä DX-Kuuntelija. SDXL myös toimittaa Yleisradion tekstitelevision sivua 591 alasivuineen.
Aktiivikuuntelijoille julkaistaan nopeaa uutis- ja lokibulletiinia DX-Clusive, joka sai alkunsa vuonna 1965.
Kilpailut

Radiomaailma-lehdessä ilmestyy kahdesti vuodessa SDXL-Rank, jossa pyritään keräämään mahdollisimman monelta yleisradioasemalta kuunteluverifiointi eli QSL. Rank on luonteeltaan maratontaulukko, johon lasketaan kaikki kunkin kuuntelijan eläessään keräämät asemat.
Muita kilpailuja ovat mm. vuotuinen QSL-kisa ja maanosakohtaiset QSL-palstat.
Aikaisemmin järjestettiin DX-kuuntelun Pohjoismaiden Mestaruuskilpailuja, jossa kukin kuunteli omassa maassaan omilla laitteillaan etukäteen määrättynä aikana etukäteen nimettyjä radioasemia. Ympäri maailmaa sijaitsevat nettivastaanottimet ovat vieneet tältä kilpailumuodolta mielekkyyden.
KiwiSDR

2022 Suomen DX-Liitto hankki käyttöönsä KiwiSDR-vastaanottimia, jotka ovat verkossa vapaasti käytettävissä kuunteluun. KiwiSDR-laitteiden taajuusalue on 0-30 MHz. Laitteiden sijaintipaikat ja käytettävissä olevat antennit vaihtuvat aika ajoin.
Verkkoselaimella ohjattavat vastaanottimet löytyvät osoitteesta kiwisdr.com.
Paikallisia DX-yhdistyksiä ja -yhteisöjä

| Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä> nimi | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä> kunta | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä> kotisivu | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä>  | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä>  | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä>  | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä>  | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä>  | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä>  | Paikallis-alueellisia kaukokuunteluyhteisöjä>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lahden Radioharrastajat | Lahti |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Oulun DX-Kuuntelijat ry | Oulu |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Salonseudun Kuuntelijat | Salo |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Sisä-Suomen Radioaktiiviset | Jyväskylä  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Koskelonseudun Radiokilta | Suonenjoki |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Tampereen DX-Kuuntelijat ry | Tampere |  |  |  |  |  |  |  |  |
Talous

Vuodesta 2016 alkaen Suomen DX-Liitto ei ole enää saanut nuorisojärjestöjen yleisavustusta. Toiminta kustannetaan jäsenten jäsenmaksuilla.
Aiheesta muualla

Suomen DX-Liiton uudet kotisivut
Suomen DX-Liiton Facebook-sivu
Parkanon radiomuseo

| Parkanon radiomuseo |
| --- | --- |
Tyyppi:  radiomuseo
Sijainti:  Parkano 
Perustettu:  2020
Ylläpitäjä:  Timo Haveri, Suomen Radiohistoriallisen Seuran pj. 
Kotisivut:  parkanonradiomuseo.fi
Koordinaatit:  61°54′40″N, 23°13′23″E
 fiParkanon radiomuseo 
    
Parkanon radiomuseo on Parkanon Vahojärvellä oleva museo, mikä avattiin 1. elokuuta 2020. Museon kokoelmissa on pääasiassa satoja putkiradioita 1920-luvulta 1960-luvulle. Putkiradioiden lisäksi museossa on vanhoja televisioita ja puhelimia.
Puuttumattomuusperiaate

Puuttumattomuusperiaate on Suomen oikeusjärjestyksessä yleisesti noudatettu periaate, jonka mukaan tuomioistuimet eivät ota tutkittavakseen väitteitä, jotka perustuvat lain tai hyvän tavan vastaisiin oikeustoimiin tai sopimusehtoihin.
Korkeimman oikeuden määritelmä

Lainvastaisia ja hyvän tavan vastaisia oikeustoimia ja sopimusehtoja on yleisesti pidetty pätemättöminä. Lähtökohta on, ettei sellaisia sopimuksia voida määrätä täytettäviksi eivätkä niihin perustuvat vaatimukset muutoinkaan saa oikeussuojaa, vaan niiden osalta noudatetaan niin sanottua puuttumattomuusperiaatetta. Tämä tarkoittaa sitä, että tuollaiseen sopimukseen perustuvaa saatavaa ei voida periä oikeusteitse. Vastaavasti oikeuskeinot eivät ole yleensä käytettävissä myöskään mahdollisesti jo suoritettujen maksujen takaisin saamiseksi edes siinä tapauksessa, että toinen osapuoli jättää hyvän tavan vastaisen sopimuksen mukaisen oman suoritusvelvollisuutensa täyttämättä.
Esimerkkejä

Laittomaan uhkapeliin perustuvien maksuvelvollisuuksien oikeudellista sitovuutta ei tunnusteta. Jos joku ei maksa pelivelkojaan, niitä ei voida periä oikeudellisin keinoin kuten kanteella alioikeudessa. Pelkästään pelivelkoihin perustuva kanne hylätään viran puolesta haastetta antamatta.
Pätemättömiä sopimuksia ovat myös sellaiset, jossa joku on sitoutunut tekemään rikollisen teon. Jos sopimuksen toimeenpano johtaisi rikokseen, sopimusvelvoitteiden täytäntöönpanoa ei voi vaatia oikeudessa. Niiden laiminlyönti ei myöskään johda vahingonkorvausvelvollisuuteen tai muuhun vastuuseen.
Kiinteistön kaupoissa sovittua ns. mustaa kauppahintaa ei voida periä oikeusteitse. Jos kauppakirjassa on sovittu hinnaksi tietty julkinen summa, mutta salaisesti on sovittu – yleensä veron välttämistarkoituksessa – että kaupasta maksetaan erillinen lisähinta, tätä salaista kauppahinnan osaa ei voida periä kanteella oikeudessa, jos sitä ei makseta tai jos sellainen on maksettu ja kauppa myöhemmin puretaan.
Suomupääkaijanen

| Suomupääkaijanen> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Pikkukaijaset Micropsitta
Laji::  meeki
Kaksiosainen nimi
 Micropsitta meeki  Rothschild & Hartert, 1924 
Katso myös
   Suomupääkaijanen Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suomupääkaijanen (Micropsitta meeki) on pienikokoinen melanesialainen papukaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Suomupääkaijanen on noin 10 cm pitkä ja sen höyhenpuku on selkäpuolelta vihreä ja vatsapuolelta keltainen ruskein höyhenten reunoin. Sen naama on ruskehtavan harmaa. Pyrstön alapuoli on keltainen ja pyrstö on päältä vihreä. Siiven keskimmäiset peitinhöyhenet ovat mustat levein vihrein reunuksin. Nokka on sarvenvärinen, iiris kellanruskea ja koivet ruskeat.
Esiintyminen

Suomupääkaijanen elää vain Papua-Uuden-Guinean koillispuolisilla Bismarckinsaarilla. Nimialalaji meeki elää Amiraliteettisaarilla ja alalaji proxima St Matthias -saarilla ja Emiraulla. Lajin elintavat tunnetaan huonosti. Sen populaatio lienee kooltaan yli 10 000 yksilöä, ja sen elinympäristön laajuus on 20 000–50 000 neliökilometriä.
Elinympäristö

Suomupääkaijaset asuvat alavien maiden trooppisissa metsissä. Ne liikkuvat tavallisesti pareittain tai muutaman yksilön parvissa.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan huonosti. Pesä on usein puussa olevassa termiittipesässä.
Ravinto

Suomupääkaijanen syö luultavasti ainakin siemeniä, sieniä ja jäkälää, mahdollisesti myös hedelmiä sekä hyönteisiä ja niiden toukkia.
Suomen sisällissodan vankileirit

Punaisia naisia Tampereen vankileirillä kesällä 1918.
Suomen sisällissodan vankileirit olivat vuonna 1918 Suomen sisällissodan seurauksena perustettuja vankileirejä, joille koottiin antautuneita punakaartien taistelijoita sekä muita punaisten ja työväenliikkeen toiminnassa mukana olleita tai siitä epäiltyjä. Leirit olivat sodan voittaneen osapuolen valkoisten perustamia, punaiset säilyttivät sodan aikana ottamiaan vankeja lähinnä hallussaan olleissa vankiloissa. Joitakin sisällissodan aikaisia vankileirejä on kutsuttu myös keskitysleireiksiselvennä.
Vankileirejä oli keväällä 1918 yhteensä useita kymmeniä. Kesän aikana vangit keskitettiin ensin 16 ja lopulta 13 keskusleiriin. Yhteensä niillä oli vangittuna yli 80 000 ihmistä, joukossa oli myös naisia ja lapsia sekä maassa olleita Venäjän armeijan sotilaita. Vangeista kuoli eri syistä arviolta 12 000–14 000.
Vankileirien toiminta > Perustaminen

Ensimmäiset vankien pidätyskeskukset syntyivät heti sodan alkuvaiheessa rintamalinjan pohjoispuolelle Svinhufvudin hallituksen eli valkoisten hallitsemalle alueelle. Suuria vankikeskittymiä oli syntynyt muun muassa Ouluun, Kokkolaan, Seinäjoelle ja Kuopioon. Aluksi vankeja säilytettiin muun muassa vankiloissa ja kouluissa sekä muissa julkisissa rakennuksissa. Myös työväen- ja seuratalot olivat yleisiä; joillakin paikkakunnilla, kuten Varkaudessa, heitä pidettiin jopa kirkossa.lähde?
Helmikuun lopulla alettiin kenraali Mannerheimin 25. helmikuuta antaman kuulutuksen perusteella vangita antautuneiden punaisten lisäksi myös muita työväenliikkeen toiminnassa mukana olleita henkilöitä. Hän kehotti joukkojaan pidättämään kaikki vapaalla jalalla olevat, jotka ovat ”vaaraksi asiallemme”. Seurauksena oli laajamittaisia vangitsemisia, niin että parin viikon kuluttua vankeja oli jo noin 4 000. Yksi ensimmäisistä varsinaisista vankileireistä oli Kuopion vankileiri, jossa maaliskuun alkuun mennessä oli jo lähes 3 000 vankia. Maaliskuun aikana perustetuista leireistä suurimpia olivat Kuopion lisäksi Vaasan ja Oulun vankileirit.
Vankileirien toiminta > Punaisten ottamat vangit

Myös punaiset saivat sodan alkuvaiheessa jonkin verran vankeja. Esimerkiksi helmikuussa tapahtuneiden Siuntion ja Kirkkonummen valtausten yhteydessä punaiset ottivat 467 vankia, jotka sijoitettiin Helsingin ruotsalaisen reaalilyseon tiloihin. Kouvolassa punaiset pitivät vankeja paikallisella työväentalolla, jonne valkoisia siirrettiin eri puolilta Kymenlaaksoa.
Vankileirien toiminta > Kevään vankisuma ja Sotavankilaitos

Valkoisten vangiksi ottamien punaisten määrä kasvoi kevään aikana sitä mukaa kun heidän joukkonsa etenivät rintamalinjan eteläpuolella. Huhtikuun alussa Tampereen valtauksen yhteydessä vangiksi jäi yli 10 000 punaista, jotka sijoitettiin pääosin kaupunkiin perustettuun Kalevankankaan vankileiriin. Huhti-toukokuun aikana valkoisten joukot saivat saksalaisten avustamina vangeiksi yhteensä noin 80 000 punakaartilaista tai sellaiseksi epäiltyä. Kiinni otettiin varsinaisten aseistettujen taistelijoiden lisäksi myös muita punaisten puolella toimineita siviilejä sekä työväenliikkeen aktiiveja. Sotaministeriön alaisuuteen perustettiin 24. huhtikuuta sotavankilaitos vastaamaan vangeiksi otetuista punaisista ja organisoimaan vankileirien toimintaa.
Lahdessa sijainneelle niin sanotulle ”Fellmanin pellolle” oli toukokuun alkupäivinä koottu noin 22 000 antautunutta punaista ja kohti itää pyrkinyttä pakolaista, joista osa päästettiin lähtemään runsaan viikon kuluttua. Uusia vankileirejä perustettiin huhti-toukokuun aikana lukuisille paikkakunnille. Niistä suurimmilla oli 8 000–10 000 vankia. Sellaisia olivat Tampereen lisäksi muun muassa Suomenlinnan, Hämeenlinnan, ja Lahden Hennalan vankileirit. Vankileirejä oli kevään aikana enimmillään jopa 60, eräiden lähteiden mukaan 64. Suurin osa niistä oli suhteellisen pieniä pidätysleirejä, joilta vankeja siirrettiin suuremmille leireille, niin että kesäkuun alussa oli jäljellä enää 26 leiriä. Sotavankilaitoksen johtajan V. O. Juveliuksen suunnitelmien mukaan leirien määrää vähennettiin kesäkuun aikana aluksi kuuteentoista ja sen jälkeen kolmeentoista keskusleiriin.
Vankileirien toiminta > Internointi Ruotsissa

Sodan päättymisen jälkeen punakaartilaisia pakeni Neuvosto-Venäjän lisäksi myös Pohjois-Ruotsiin, jonne heitä vuoden 1918 aikana saapui 201. Ruotsin viranomaisten mukaan kaikki eivät täyttäneet pakolaisen määritelmää ja heidät suljettiin Morajärven internointileirille, joka sijaitsi nykyisen Kainuun kunnan alueella. Internointileirillä myös kuoli ainakin yksi vanki. Morajärven internointileiriltä tuotiin Oulun vankileirille 42 punavankia syyskuun 5. päivänä 1918.
Vankileirien toiminta > Armahdukset, vapautukset ja leirien sulkeminen

Sotavankileirit lakkautettiin virallisesti 15. syyskuuta 1918, jolloin ne siirtyivät Sotavankilaitokselta siviiliviranomaisen eli vankeinhoitohallituksen alaisuuteen. Kahdeksan niistä jatkoi toimintaansa pakkotyölaitoksena ja muut leirit suljettiin syksyn 1918 aikana. Samassa yhteydessä noin 40 000 vangin tuomiot muutettiin ehdollisiksi ja heidät vapautettiin. Tämän jälkeen vielä noin 10 000 vankia armahdettiin 30. lokakuuta 1918. Jäljelle jäi noin 6 100 punavankia, jotka pysyivät vangittuina pakkotyölaitoksissa. Vuonna 1921, jolloin kansalaisuus palautettiin 40 000 entiselle punavangille jäljellä oli enää 100 vankia. Muut pakkotyölaitokset lakkautettiin ja heidät siirrettiin Tammisaaren pakkotyölaitokseen, josta Väinö Tannerin sosialistihallitus armahti viimeiset 50 vankia vuonna 1927.
Kalevi Sorsan I hallitus maksoi korvauksia vielä elossa oleville 11 600 entiselle punavangille vuonna 1973.
Tuomioistuimet

Valkoisten tarkoituksena oli tutkia kaikki sisällissotaan osallistuneet punaiset ja langettaa heille tuomiot oikeudenkäyntien jälkeen. Tuomioita vankileireillä jakoivat aluksi valkoisten perustamat kenttäoikeudet, jotka toimivat usein täysin mielivaltaisesti. Niiden toimintaa ohjasi lähinnä kostonhimo ja tuomioita jaettiin epämääräisten ilmiantojen perusteella. Isännät ja tehtaanjohtajat saattoivat käydä leireillä määräämässä kenet ammutaan ja samalla vapauttaa hyvinä pitämiään työmiehiä, joita he tarvitsivat.
Kenttäoikeudet jakoivat vangit kolmeen eri ryhmään. Ryhmä I käsitti henkilöt, jotka piti ampua välittömästi. Heitä olivat punaisten johtajat, agitaattorit sekä aseistetut venäläiset. Teloitettuja oli yhteensä satoja. Ryhmä II:n kuuluivat käytännössä kaikki muut punakaartilaiset ja Ryhmä III puolestaan sisälsi vapautettavat vangit. ”Laki maanpetostuomioistuimesta” syntyi 29. toukokuuta pitkän kädenväännön jälkeen valkoisen armeijan ja senaatin välillä, jonka jälkeen perustettiin valtiorikosoikeus. Se tarvitsi käyttöönsä yli tuhat lakimiestä, eli lähes kaikki suomalaiset juristit.
Valtiorikosoikeuden tuomioistuimet saatiin lopulta kokoon 18. kesäkuuta 1918, mutta niidenkään toiminta ei vastannut puolueetonta lainkäyttöä. Noin 70 000 punavankia todettiin syyllisiksi muun muassa valtio- ja maanpetokseen sekä murhiin, ryöstöihin ja tuhopolttoihin. Vaikka kapinasta katkeroituneiden valkoisten keskuudessa esiintyi edelleen kostomentaliteettia, saivat syytetyt valtiorikosoikeudelta enimmäkseen ehdonalaisia tuomioita. Kuolemaan tuomittiin 555 punavankia, mutta vain 113 teloitettiin, koska myös armahdusta oli mahdollista anoa. Osa vangituista todettiin syyttömiksi ja vapautettiin syytteistä. Osa todettiin myös kokonaan aiheettomasti pidätetyiksi.
Olosuhteet ja leireillä kuolleet

Sisällissota ja vankeus olivat monin paikoin estäneet maanviljelyksen, jonka takia maassa oli ankara elintarvikepula, mikä näkyi erityisesti vankileireillä. Kehnon ravinnon vuoksi vankileirien kuolleisuus nousi korkeaksi. Hätää lisäsi voittajien kostomentaliteetti, viha ja välinpitämättömyys. Monista punavangeista myös tuntui, että heidän omat johtajansa olivat pettäneet joukkonsa paetessaan Venäjälle.
Vankien olosuhteet heikkenivät nopeasti ruokavarantojen loputtua toukokuussa. Seurauksena oli tuhansien punavankien kuolema aliravitsemuksen ja kulkutautien, kuten isorokon ja espanjantaudin seurauksena. Kesäkuussa kuoli 2 900, heinäkuussa 5 000, elokuussa 2 200 ja syyskuussa 1 000. Tammisaaren vankileirillä kuolleisuus oli 34 %, kun muilla leireillä se oli 5–20 %. Kaikkiaan punavankeja kuoli noin 11 000 – 12 000. Kuolleet haudattiin yleensä joukkohautoihin leirien lähelle, muita joitakin vainajia annettiin myös omaisille haudattaviksi kotiseuduilleen.
Vankileirit

Leirien vankimäärän lähteenä on Jaakko Paavolaisen teos Vankileirit Suomessa 1918 ja kuolleiden määrän lähteenä Suomen sotasurmat 1914–1922 -tietokanta, ellei toisin ole viitattu. Yhteensä vankileirejä toimi enimmillään 64, joista vangit keskitettiin kesän 1918 aikana 13 leirille.
Vankileirit > Keskusleirit

Helsingin vankileiri muodostui Suomenlinnan, Katajanokan, Santahaminan ja Isosaaren vankileireistä, jotka on luettelossa mainittu erikseen.
| Leirin nimi | Paikkakunta   (nykyinen) | Toiminta-aika | Arvioitu vankien   määrä suurimmillaan  | Arvioitu kuolleiden   määrä  | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tammisaaren vankileiri | Raasepori | toukokuu 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 8 689 | 2 997 | jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena vuoteen 1940 |
| Hämeenlinnan vankileiri | Hämeenlinna | huhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 11 482 | 2 464 | jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena |
| Tampereen vankileiri | Tampere | 6. huhtikuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918 | n. 10 000 | n. 1 228–1 362 | tunnetaan myös nimellä Kalevankankaan vankileiri,   jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena alkuvuoteen 1919 |
| Hennalan vankileiri | Lahti | toukokuu 1918 – 15. syyskuuta 1918 | n. 10 900 | 1 187 | jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena 1. lokakuuta 1919 saakka   toukokuun alussa 1918 Lahdessa toimi n. 22 000 vangin keskitysleiri ”Fellmanin pelto” |
| Suomenlinnan vankileiri | Helsinki | 12.–13. huhtikuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918 | n. 10 000 | n. 1 100 | osa Helsingin vankileiriä, joka käsitti myös Isosaaren, Katajanokan ja Santahaminan vankileirit   jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena 14. maaliskuuta 1919 saakka |
| Riihimäen vankileiri | Riihimäki | toukokuu 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 8 495 | 981 | jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena vuoteen 1921 |
| Lappeenrannan vankileiri | Lappeenranta | 26. huhtikuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918 | n. 3 000 | 692 | aloitti toimintansa virallisesti 13. toukokuuta 1918 |
| Viipurin vankileiri | Viipuri |  ? 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 10 350 | 834 | muodostui neljästä alaleiristä (Markovilla, Keskuskasarmi, Paraatikenttä ja Keisarinkatu)   jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena |
| Kuopion vankileiri | Kuopio | huhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 2 639 | 476 |  |
| Isosaaren vankileiri | Helsinki | 15. toukokuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918 |  | n. 336–360 | toimi Suomenlinnan alaisuudessa osana Helsingin vankileiriä |
| Turun vankileiri | Turku | huhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 3 300 | 176 | tunnetaan myös nimellä Sirkkalan vankileiri,   jatkoi toimintaa pakkotyölaitoksena heinäkuuhun 1919 saakka |
| Oulun vankileiri | Oulu | 20. maaliskuuta 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 1 103 | 49 | tunnetaan myös nimellä Raatin vankileiri,   touko-kesäkuun vaihteeseen saakka leirillä oli myös noin tuhat venäläistä sotilasta |
| Vaasan vankileiri | Vaasa |  ? 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 924 | 15 |  |
| Santahaminan vankileiri | Helsinki | huhtikuu 1918 – 15. syyskuuta 1918 | n. 2 000 miesvankia (huhti–toukokuu)   n. 1 000 naisvankia (kesä–syyskuu) | 13 | toimi Suomenlinnan alaisuudessa osana Helsingin vankileiriä |
| Mikkelin vankileiri | Mikkeli |  ? 1918 – 15. syyskuuta 1918 | 778 | 11 |  |
| Katajanokan vankileiri | Helsinki |  ? 1918 – 15. syyskuuta 1918 |  |  | toimi Suomenlinnan alaisuudessa osana Helsingin vankileiriä |