stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kjartan Fløgstad
Elämäkerta

Fløgstad opiskeli ensin arkkitehtuuria Trondheimissa Norges Tekniske Høgskulessa mutta siirtyi pian opiskelemaan kirjallisuus- ja kielitieteitä Bergenin yliopistossa. Sen jälkeen hän työskenteli teollisuudessa ja merimiehenä ennen kuin julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa Valfart 1968.
Fløgstadin ensimmäinen proosateos oli vuonna 1970 ilmestynyt Den hemmelege jubel. 1972 ilmestyi novellikokoelma Fangliner, jossa hän antaa merenkävijöiden ja raskaan teollisuuden vuorotyöläisten puhua omaa kieltään, ja kirjailijan marxistinen perusnäkemys ilmenee. Esikoisromaani Rasmus ilmestyi 1974.
Fløgstadin läpimurto tuli 1977 romaanilla Dalen Portland (suom. Portlandin laakso, 1980). Hän seuraa siinä norjalaisen teollisuusyhdyskunnan kehitystä fiktiivisellä teollisuuspaikkakunnalla Lovrassa kahdella sodanjälkeisen ajan vuosikymmenellä. Fyr og flamme on kuvaus siitä miten teollisuusyhdyskunnan viimeisin sukupolvi menettää yhteytensä työväenluokkaan ja ajautuu levottomuuteen ja sisäiseen tyhjyyteen.
Romaanissa Kniven på strupen vuodelta 1992 tapahtumat sijoittuvat nykyaikaan, ja teos on satiiri juppiajasta, urbanisoitumisesta ja postmodernismista. Monissa teoksissaan Fløgstad kuvaa hahmoja, jotka liikkuvat lain reunamilla tai lain väärällä puolella, kuten "terroristiromaanissa" Fimbul.
Lisäksi hän on kirjoittanut kaksi puhdaspiirteistä rikosromaania salanimellä K. Villun.
Fløgstad on ollut aktiivinen kulttuurikeskustelija ja esseisti. Romaanien tavoin hänen esseistiikkansa ilmentää kaksinaista suhtautumista toisaalta teollisuuskulttuuriin ja toisaalta kansainväliseen kulttuurialaan. Hän on kirjoittanut elämäkerran runoilija Claes Gillistä ja matkakirjanLatinalaisesta Amerikasta, norjalaisista siirtolaisista Etelä-Amerikassa ja lisäksi kääntänyt latinalaisamerikkalaisia runoilijoita. Arbeidets lys on analyysi raskaasta teollisuudesta Saudassa, ja Osloprosessen kuvaa sitä eroa mikä on pääkaupungin omakuvan ja sen merkityksen maan arvoille välillä. Teoksessa Brennbart hän heittäytyy keskusteluun jota käydään uusnorjaliikkeen (norjaksi målrørsla) ja Nasjonal Samlingin (NS) suhteesta lähtökohtana se, että norjalaisuuliike sotien välisenä aikana pikemminkin suojeli NS:ää kuin ajautui kansallissosialismiin. Hän syyttää historioitsija Hans Fredrik Dahlia ja Riksmålsforbundetia siitä, että ne tietoisesti vääristävät historiaa. Fløgstadsin tulkintaa ovat monet arvostelleet, muun muassa professori Finn-Erik Vinje.
Fløgstad käyttää niin romaaneissaan kuin asiaproosassaan omintakeista tyyliä. Hän sekoittaa eri tyylitasojen kieltä, leikkii sanoilla ja esittää viittauksia muihin teksteihin ja elokuviin. Hän on norjalaisen maagisen realismin tärkeimpiä edustajia, ja realistinen tapahtumien kulku voi yllättäen muuttua fantasiaksi.
Fløgstad on saanut useita palkintoja, muun muassa Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon 1978 teoksesta Portlandin laakso.
Suomennettu tuotanto

Portlandin laakso (Dalen Portland), suom. Juhani Koskinen. Helsinki: WSOY 1980 ISBN 951-0-09611-3
Pohjolan perille, suomentaja Tuovi Paju. Teoksessa: 80-90: pohjoismainen antologia, Helsinki: Laatusana  1990 ISBN 951-9062-24-6, Runo on teoksesta Fyr og flamme(1980).
Aiheesta muualla

Norsk biografisk leksikon
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Kjartan Fløgstad Oslon jazzjuhlilla 2016.
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista (501–525)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Aku Ankan taskukirja -luettelot
|  1–25 |  26–50 |  51–75 |  76–100 |
|  101–125 |  126–150 |  151–175 |  176–200 |
|  201–225 |  226–250 |  251–275 |  276–300 |
|  301–325 |  326–350 |  351–375 |  376–400 |
|  401–425 |  426–450 |  451–475 |  476–500 |
|  501–525 |  526–550 |  |  |
|  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 26–54 |  Teemanumerot 26–54 |
|  Erikoisnumerot |  Erikoisnumerot | Taskarin parhaat | Taskarin parhaat |
| Taskarin sankarit | Taskarin sankarit | Taskarin tähtihetket | Taskarin tähtihetket |
|  Mini-taskarit |  Mini-taskarit |  In English |  In English |
Tämä on luettelo Aku Ankan taskukirjojen numeroista 501–525.
Wentzel Hagelstam

Wentzel Hagelstam vuonna 1901.
Julius Wentzel Hagelstam (27. toukokuuta 1863 Helsingin pitäjä – 12. huhtikuuta 1932 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija, toimittaja ja kustantaja.
Elämä

Hagelstamin vanhemmat olivat tilanomistaja Jarl August Hagelstam ja Emilia Carolina Söderhjelm. Hän pääsi ylioppilaaksi 1883 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1888 ja kasvatusopin tutkinnon 1890. Hagelstam opiskeli myös ulkomailla Uppsalassa 1886, Göttingenissä 1887, Leipzigissa 1888–1889 ja Pariisissa 1890. Hän oli aluksi Haminan ruotsalaisen reaalilyseon opettajana 1890–1894 ja lyseon rehtorina 1891–1894. Samaan aikaan 1890–1894 Hagelstam oli myös Haminassa ilmestyneen Fredrikshamns Tidning -lehden toimittajana, ja hän omisti myös lehden kirjapainon.
Hagelstam omisti 1894–1902 kirjankustantamon ja kustannusliikkeen Helsingissä. Kustannusliike julkaisi muun muassa maineikasta kulttuurilehteä Ateneumia, jonka päätoimittajana Hagelstam itse toimi. Hän työskenteli myös Hufvudstadsbladetin toimittajana 1902–1903, mutta sortovuosina hänet karkotettiin maasta vuosiksi 1903–1905. Hagelstam oli Hufvudstadsbladetin Tukholman-kirjeenvaihtajana 1903 ja sitten Pariisin-kirjeenvaihtajana 1904–1918. Suomen itsenäistyttyä Hagelstam toimi Suomen Pariisin-lähetystön lehdistöattaseana vuoteen 1922 saakka ja ulkoministeriön ylimääräisenä virkamiehenä 1922–1928.
Teoksia

En blick på tyska språkets utvecklingshistoria. Privata reallyceum i Fredrikshamn 1891
Genom Ryssland-Kaukasien-Krim-Konstantinopel: reseminnen. O. L. Svanbäck, Stockholm 1903
Axel Gallén: en studie. Ljus, Stockhom 1904 (suom. Helmi Setälä nimellä Axel Gallén: tutkielma, Otava 1904)
Sånger i skymning. Alex F. Lindberg, Helsingfors 1907
Svarta skuggor, roman. Bonnier, Stockholm 1908
Slagna till slantar, roman. Bonnier, Stockholm 1909
Krigs-krönika från Paris. Svenska andelsförlaget, Stockholm 1916
La Finlande. Bureau de l’Action nationale, Paris 1918
Personer och minnen. Söderström, Helsingfors 1923
Levande bilder. Söderström, Helsingfors 1924
"Starka baron": (Otto Fleming).Åbo 1924
Kirjallisuutta

Wentzel Hagelstam kustantajana: 1891-1903: historiikki ja näyttelyluettelo. Sällskapet bokvännerna i Finland, Helsingfors 2003. ISBN 951-97918-6-8
Aiheesta muualla

Wentzel Hagelstamin elämäkerta Kansallisbiografiassa
Hagelstams Förlagsaktiebolag Pörssitiedossa
Wentzel Hagelstam : Käynti Parisin katakombeissa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 12.05.1929, nro 19, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Hajota ja hallitse

Hajota ja hallitse (lat. divide et impera) on poliittinen periaate, jonka mukaan hallittavat on jaettava esimerkiksi etupiireittäin ryhmiin, joita sitten kiihotetaan toisiaan vastaan. Näin ei pääse syntymään yhtenäistä vaikutusvaltaista ryhmittymää, joka voisi haastaa vallanpitäjät. Rooman valtakunta käytti menetelmää hallitakseen laajaa imperiumia.lähde?
Peroksisomi

Peroksisomin rakenne.
Peroksisomi on yksinkertaisen lipidikalvon ympäröimä soluelin, joka on melkein kaikissa aitotumallisissa soluissa. Peroksisomi osallistuu tärkeisiin solun aineenvaihdunta- ja signalointitehtäviin.
Peroksisomi sisältää hapettavia entsyymejä, katalaaseja ja peroksidaaseja, jotka käyttävät happea vetyatomien irrottamiseen orgaanisista yhdisteistä. Tämä reaktio tuottaa vetyperoksidia, mistä peroksisomi on saanut nimensä. Peroksisomit jaetaan kahteen ryhmään niiden koon perusteella pienempiin mikroperoksisomeihin  (0,15−0,25 µm) ja näitä hieman suurempiin mikrobodeihin eli mikrojyväsiin (0,3−1,5 µm).
Peroksisomit löysi ensimmäisen kerran ruotsalainen tohtoriopiskelija J. Rhodin vuonna 1954, minkä jälkeen kului vuosia ennen kuin ne pystyttiin identifioimaan soluelimiksi. Belgialainen solubiologi Christian de Duve julkaisi tutkimuksensa vuonna 1967.
Muodostuminen

Peroksisomien uskotaan syntyvän solulimakalvostosta ja ne ovat siis osa solunsisäistä kalvokiertoa. Peroksisomin proteiinit tuotetaan vapaissa ribosomeissa ja peroksisomin kalvolla on proteiineja varten kuljetusmekanismeja. Peroksisomit ovat yhteydessä solulimakalvostoon.
Peroksisomien muodostuminen vaatii lipidikalvon muodostumisen, kalvoproteiinien siirtymisen kalvolle ja peroksisomien liukoisten proteiinien kuljetuksen peroksisomien sisään.
Ainakin 24 peroksiiniproteiinia osallistuu peroksisomien muodostumiseen ja näistä osa on välttämättömiä muodostumisessa tai peroksisomia ei synny ollenkaan. Peroksiinit osallistuvat joko peroksisomin kalvon muodostumiseen tai toisten proteiinien kuljettamiseen peroksisomin sisälle. Solunjakautumisen aikana peroksisomien sijainti solussa on aktiivinen ja tarkasti kontrolloitu tapahtuma.
Tehtävät

Peroksisomeissa on noin neljäkymmentä erilaista entsyymiä, jotka liittyvät muun muassa rasvahappojen beetaoksidaatioon ja sappihappojen tuotantoon sekä pelkistysreaktioihin.
Peroksisomin hapetusreaktiossa entsyymit muuttavat molekulaarista happea (O2) vetyperoksidiksi hapettaessaan orgaanisia yhdisteitä, kuten rasvahappoja, virtsahappoa ja aminohappoja (1). Katalaasientsyymit hapettavat vetyperoksidin avulla muita orgaanisia substraatteja, kuten fenolia, formaldehydiä ja alkoholeja (2).  Vetyperoksidi on soluille myrkyllistä, joten ylimääräisen vetyperoksidin katalaasit hajottavat hapeksi ja vedeksi (3).
Peroksisomit osallistuvat myös signalointiin. Ne tuottavat ja säätelevät useiden signalointilipidien määrää solulimassa. Kasvisoluissa peroksisomit vapauttavat reaktiivisia happimolekyylejä. Nämä vetyperoksidit, radikaalit sekä typpioksidit toimivat kasvisolun sisäisessä ja solujen välisessä viestinvälityksessä. Lisäksi ne säätelevät joidenkin geenien lukemista. Kasvien lehtisolujen peroksisomit osallistuvat fotorespiraatioon.
Toimintahäiriöt

Peroksisomien toimintahäiriöstä aiheutuva tauti Zellwegerin oireyhtymä on perinnöllinen ja se johtaa yleensä kuolemaan alle vuoden ikäsenä. Se johtuu yleisimmin virheestä geenissä (PEX1), joka koodaa peroksisomin kalvon reseptoria. Oireyhtymässä peroksisomit eivät pysty kuljettamaan sisäänsä pitkiä rasvahappoja tai hajottamaan niitä. Oireyhtymän oireita ovat aivojen kehityshäiriöt, suurentunut maksa ja näön häiriöt.
Matti Hakala (arkkitehti)

Matti Olavi Hakala (25. huhtikuuta 1927 Rovaniemi – 19. lokakuuta 1989) oli espoolainen arkkitehti. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun yhteislyseosta 1946 ja valmistui arkkitehdiksi teknillisestä korkeakoulusta 1954. Hänen opintomatkansa suuntautuivat Italiaan, Ranskaan, Saksaan ja Tanskaan. Työuransa Hakala aloitti toimistoarkkitehtina arkkitehtitoimisto A. Hytönen–R. V. Luukkosella 1950–1953 ja jatkoi arkkitehtitoimisto Kaija ja Heikki Sirenillä 1954–1959. Oman toimiston Hakala perusti 1959, mutta aloitti yhteistyön kollegan kanssa 1960 arkkitehtitoimisto Matti Hakala ja Aarne Nuortilan osakkaana.
Matti Hakalan suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa
Asunto oy Salamankulma, 1961 Turku
Kuopion kaupunginkirjasto, 1967
Siuntion kylpylä, 1976
Mannerheimintie 76, 1978 Helsinki (korvasi tontilta aiemmin puretun ns. Sipoon kirkon)
Eino Haipus

Eino Haipus 1940-luvulla
Eino Haipus (30. tammikuuta 1910 Oulu – 2. maaliskuuta 2004) oli suomalainen kapellimestari, alttoviulisti, säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän teki monipuolisen musiikkiuran ensin Helsingissä ja vuodesta 1953 lähtien Vaasassa. Haipus toimi Vaasan kaupunginorkesterin kapellimestarina 1953–1974, Kuula-opiston johtajana 1953–1975, Vaasan naiskuoron johtajana 1954–1964 ja mieskuoro Pohjan Miesten johtajana 1954–1969 ja 1973–1984. Hän sai musiikkineuvoksen arvonimen 1977.
Haipus opiskeli Helsingin konservatoriossa viulunsoittoa vuosina 1927–1934 ja uudelleen vuosina 1939–1948 muun muassa Heikki Kansasen, Arvo Hannikaisen ja Leo Funtekin johdolla. Vuosina 1933–1953 Haipus toimi Helsingin kaupunginorkesterin alttoviulistina ja vuodesta 1946 alttoviulujen äänenjohtajana. Haipus antoi ensikonserttinsa alttoviulistina Helsingissä 1945 ja jatkoi Sibelius-Akatemiassa teoria- ja sävellysopintoja sekä kävi kapellimestarikurssin Leo Funtekin johdolla. Hän suoritti sävellysdiplominsa 1949 ja opiskeli orkesterinjohtoa vielä Salzburgissa Igor Markevitchin johdolla vuonna 1952.
Vuosina 1952–1954 Haipus toimi viulunsoiton opettajana ja alkeistason kamariorkesterin johtajana Sibelius-Akatemiassa. Sitä ennen hän opetti musiikkia Kallion yhteiskoulussa ja Helsingin V yhteiskoulussa 1940-luvun lopulta 1950-luvun alkuvuosiin ja johti Malmin orkesteria 1951–1953. Vuosina 1950–1953 hän oli Fennia-jousikvartetin jäsen.
Vuodesta 1953 Haipus tunnettiin keskeisenä henkilönä Vaasan musiikkielämässä. Hän johti kaupunginorkesteria vuoteen 1974 asti. Hän yhdisti kolme vaasalaista musiikkioppilaitosta Kuula-opistoksi ja toimi yli kaksi vuosikymmentä sen rehtorina ja opettajana. Haipus myös johti kahta vaasalaista kuoroa, Pohjan Miehiä ja Vaasan Naiskuoroa, sekä lähes kaksi vuosikymmentä Vaasan Oopperan esityksiä. Hänen puolisonsa Elsa Haipus toimi pianonopettajana ja avusti kaupunginorkesterin konserteissa.
Haipukselta on julkaistu nuotteina jousikvartetto D-duuri sekä kuorosävellyksiä ja kansanlaulusovituksia.
Kirjallisuutta

Haipus, Eino ja Laukkonen, Ilmari (toim.) 1999: Musiikki antaa ja ottaa. Musiikkineuvos Eino Haipuksen muistelmia. ISBN 952-91-1627-6.
Laukkonen, Ilmari 1990: Vaasan Orkesteriyhdistyksen kuusi vuosikymmentä 1930–1990. Vaasan Orkesteriyhdistys.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Terhi Hakala

Terhi Hakala New Delhissä
Terhi Katriina Hakala (s. 12. toukokuuta 1962 Viiala) on suomalainen diplomaatti. Hakala valmistui filosofian maisteriksi Åbo Akademista vuonna 1987 ja aloitti ulkoasiainministeriön palveluksessa vuonna 1988.
Hakala on toiminut muun muassa Suomen suurlähettiläänä New Delhissä, Intiassa vuosina 2009–2012 ja samalla Kathmandussa, Nepalissa 2009–2011 sekä Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön Georgian-mission päällikkönä sekä kiertävänä suurlähettiläänä Etelä-Kaukasiassa.
Hakala työskenteli ulkoministeriön itäosaston osastopäällikkönä, sen jälkeen Suomen suurlähettiläänä ja syyskuusta 2016 lähtien Suomen pysyvän YK-edustuston päällikkönä Genevessä. Heinäkuussa 2021 hän siirtyi EU:n Keski-Aasian-erityisedustajaksi.
Backstreet Boys

| Backstreet Boys |
| --- | --- |
 Backstreet Boys vuonna 2019
Tiedot
Toiminnassa:  1993–
Tyylilaji:  pop poprock teinipop Adult Contemporary R&B
Kotipaikka:  Orlando, Florida, USA
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  A.J. McLean   Brian Littrell   Howie Dorough   Nick Carter   Kevin Richardson  
Levy-yhtiö:  Jive   Sony BMG  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Backstreet Boys (lyh. BSB) on yhdysvaltalainen poikabändi, jonka perusti poikabändituottaja Lou Pearlman vuonna 1993.
Yhtyeellä on ollut yli 13 Top 40 -hittiä Billboard Hot 100 -listalla ja heidän albumeitaan on myyty yli 130 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti, mikä tekee siitä yhden kaikkien aikojen parhaiten myyneistä poikabändeistä, Yhdysvaltojen Billboard 200 -listan mukaan Backstreet Boys on ensimmäinen yhtye sitten Saden, joka on yltänyt seitsemällä ensimmäisellä albumillaan listan sijalle 10.
Palattuaan musiikkibisnekseen vuonna 2005 yhtye muutti soundiansa selvästi ja yhdistivät vain live-instrumentteja (joista osaa he soittavat itse) sekä enemmän kitaraa ja pianoa saadakseen pop-rock henkisen soundin. Vuosien 2005–2006 kiertueen jälkeen Kevin Richardson jätti ryhmän 23. kesäkuuta 2006 perustaakseen perheen, mutta nelikko kieltäytyi sulkemasta pois laulajan mahdollisen paluun.
Yhtyeeseen kuuluvat Nick Carter, A. J. Mclean, Howie Dorough, Kevin Richardson, joka teki paluun yhtyeeseen vuonna 2013 sekä Brian Littrell, Kevinin serkku. Kvartetti on sen jälkeen julkaissut uusimman albuminsa In A World Like This, joka julkaistiin heinäkuussa 2013.
29. huhtikuuta 2012 NKOTBSB:n Lontoon konsertissa Backstreet Boys ilmoitti alkavansa levyttää uutta albumia kesällä 2012 ja Kevin Richardsonin palaavan takaisin riveihin.
Backstreet Boys on konsertoinut Suomessa Hartwall Areenalla kuudesti: vuonna 1999, vuonna 2005 Never Gone -kiertueellaan, 16. huhtikuuta 2008 Unbreakable Tour -kiertueellaan, 2. joulukuuta 2009 This Is Us -kiertueellaan, 7. huhtikuuta 2014 In A World Like This -kiertueellaan senä 5. kesäkuuta 2019 DNA World Tour -kiertueellaan.
Bändin historia > Backstreet Boys – Menestyksen alkutaival: 1993–1996

Lou Pearlman inspiroitui New Kids on the Block'in ansaitsemasta menestyksestä 1980-luvulla ja alkoi luoda omaa poikabändiään. Monien sanomalehti-ilmoitusten ja koe-esiintymisten jälkeen, vuosina 1992 ja 1993, hän palkkasi A. J. McLeanin, Howie Doroughin ja Nick Carterin, jotka olivat tavanneet toisensa lukuisissa koe-esiintymisissä ja ystävystyneet. Seuratessaan kahden edellisen jäsenen, Sam Licatan (joka tunnettiin myöhemmin nimellä Phoenix Stone) ja Charles Edwardsin lähtöä Kevin Richardson astui esiin. Hän tapasi muut kundit työtoverinsa kautta, ja nelikko päätti muodostaa ryhmän nimeten itsensä Orlando Flea Marketin mukaan. Ryhmä otti viimeisen jäsenensä 9. huhtikuuta 1993, kun Brian Littrell, Kevinin serkku liittyi ryhmään puhelimessa annetun ääninäytteen perusteella. Pearlman oli tuhlannut noin 3.5 miljoonaa dollaria vilpillisesti ansaittua rahaa muodostaessaan tätä ryhmää ja vielä lisää yrittäessään edistää luomansa bändin musiikkiuraa (Pearlmanin on todettu toimineen Ponzi-hankkeessa näihin aikoihin). Virallisesti bändi muodostui 19. huhtikuuta 1993.
Myöhemmin Pearlman kutsui ystävänsä Bob Curianon kirjoittamaan ja tuottamaan Backstreet Boys'lle bändin ensimmäiset kappaleet ja bändin ensimmäisiksi levytetyiksi kappaleiksi päätyivätkin Bob Curianon kirjoittamat ja tuottamat kappaleet "Lover Boy" ja "Get Ready". Hittiä "Lover Boy" inspiroi Ana Legan, Bob Curianon ensimmäinen ihastus, myöhemmin Ana tuli takaisin kuvaan ollessaan Howien lyhytaikainen tyttöystävä vuonna 1995. Bändin ensimmäinen konsertti oli 8. heinäkuuta 1993, ja he esittivät sen 3000 teinille Orlandon Sea Worldissä, Floridassa. Myöhemmin Pearlman kuljetti heitä koulujen juhlatilaisuuksissa ja kauppakeskuksissa esiintymässä, sekä palkkasi Backstreet Boys'in managereiksi Johnny ja Donna Wright'in, jotka olivat toimineet myös New Kids on the Block'in kanssa. Johnnyn kehutaan usein musiikkialojen piireissä olevan se mies, joka teki Pojat kuuluisiksi.
Bändin ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale "We've Got It Goin' On", joka julkaistiin radioasemilla elokuun lopussa vuonna 1995. Kappale ei saanut osakseen huomiota, jonka tuloksena mainostus siirrettiin Eurooppaan. Single pärjäsi hyvin useilla Euroopan listoilla, jonka ansiosta bändi kierteli Euroopassa koko kesän.
Euroopassa poikien suosio kasvoi, ja niinpä saksalaiset television katsojat äänestivät Backstreet Boys'in sijalle yksi International Group -listalle, ja hitti "I'll Never Break Your Heart" nousi ensimmäiselle sijalle Itävallassa. Ryhmä ansaitsi ensimmäiset platinalevynsä Saksassa ja keikkaili pitkin Aasiaa ja Kanadaa. Heistä tulikin yksi maailman menestyksekkäimmistä ensikertalaisista bändeistä.
Bändin historia > Backstreet's Back – Läpimurto Yhdysvalloissa: 1997–1998

Jive ja Pearlman päättivät tuoda pojat takaisin kotimaahansa. He alkoivat työskennellä toisen albuminsa, Backstreet's Back'in parissa tammikuussa 1997 ja julkaisivat "Quit Playing Games With My Heart" -kappaleen kesäkuussa. He äänittivät myös kappaleen "If You Stay" Booty Call'in soundtrackille tammikuussa 1997. Bändi julkaisi toisen kansainvälisen albuminsa ja ensimmäisen Yhdysvaltojen albuminsa samanaikaisesti, ja levyt sisältävätkin melko paljon samaa materiaalia. Levyt menestyivät Yhdysvaltojen listoilla ja nousivat heti kärkisijoille myös Saksassa, Norjassa, Sveitsissä, Suomessa ja Itävallassa. Kahta albumia myytiin yhteensä yli 28 miljoonaa maailmanlaajuisesti (joista 14 miljoonaa kopiota pelkästään Yhdysvalloissa).
Joulukuussa 1997 bändi aloitti 60 kaupungin ja 20 maan kiertueen.
Vuonna 1997, Brian (pian myös A.J., Kevin ja Howie) nostivat syytteen Lou Pearlmania vastaan, koska Pearlman otti tavattoman suuria prosentteja bändin tuloista (75 %), jättäen Pojille juuri ja juuri sen verran, että he saivat laskunsa sanoittajille ja taustatanssijoille maksettua. He syyttivät Pearlmania myös siitä, että hän oli piilotellut ja väärinkäyttänyt bändin ansaitsemaa rahaa. Myös muut poikabändit kuten 'N Sync syyttivät Pearlmania samoista asioista. Juttu ratkaistiin vuonna 1998.
Vuonna 1998 Brian joutui sydänleikkaukseen kesken Backstreet Boysin loppuunmyydyn Yhdysvaltojen 39 kaupungin kiertueen, silloisen tyttöystävänsä ja nykyisen vaimonsa Leighanne Wallacen vaatimuksesta; Brian oli lykännyt leikkausta jo kaksi kertaa aikaisemmin. Brian oli kärsinyt sydänsairaudesta syntymästään asti ja jopa melkein kuollut neljän vuoden iässä bakteeriperäiseen infektioon. Hieman leikkauksen jälkeen Backstreet Boys peruutti esiintymisensä Minnesotassa Howien siskon kuoltua lupukseen. Syyskuussa 1998 bändi alkoi työskennellä seuraavan albuminsa parissa ja saman vuoden lokakuussa he vastaanottivat kaupungin avaimet Orlandon pormestarilta, kunnianosoituksena tornadon uhrien avustuskonsertista, jonka bändi järjesti maaliskuussa ja joka tuotti yli 250 000 dollaria.
17. helmikuuta 1999 Pojat saivat ensimmäiset "Diamond"-palkintonsa RIAA:lta myytyään yli 10 miljoonaa kappaletta itsenimettyä albumiaan. Samaan aikaan he olivat palkanneet uuden manageritiimin nimeltä "The Firm", joka työskenteli myös Limp Bizkitin ja Kornin kanssa. Uuden manageritiiminsä kanssa Backstreet Boys haastoi Pearlmanin muutamia kertoja oikeuteen, kunnes hän neuvotteli uudelleen bändille oikeudenmukaisemmista järjestelyistä. The Firm -manageritiimin alaiset kertoivat Backstreet Boysin ostaneen Pearlmanin ulos bändistä.