Itävallan historia vuodesta 1945
Kurt Waldheim presidentiksi

Vuonna 1986 valmistuttiin presidentinvaaliin. Ehdokkaista merkittävimmät olivat ÖVP:n Kurt Waldheim ja SPÖ:n Kurt Steyrer. Lisäksi ehdokkaina olivat vihreiden aktivisti ja entinen FPÖ:n jäsen. Waldheim oli ehdottomasti Itävallan kansainvälisesti tunnetuin edustaja oltuaan kaksi kautta YK:n pääsihteerinä 1970-luvulla. Hän liittyi ÖVP:hen vasta 1985 puolueen tarjottua hänelle presidenttiehdokkuutta. Waldheim esiteltiin äänestäjäkunnalle "miehenä, johon maailma luottaa." Steyrer puolestaan oli terveys- ja ympäristöministerinä SPÖ–FPÖ-hallituksessa. Hänen kampanjansa korosti perhearvoja.
Presidentinvaalikampanja olisi tuskin herättänyt lainkaan huomiota Itävallan ulkopuolella, jollei wieniläinen tutkivaan journalismiin erikoistunut Profil-lehti olisi julkaissut maaliskuusta 1986 alkaen juttusarjaansa, jossa se paljasti Waldheimin jättäneen kertomatta yksityiskohtia urastaan Wehrmachtissa toisen maailmansodan aikana. Muutamaa kuukautta aiemmin julkaistussa omaelämäkerrassaan Waldheim unohti suurimman osan palveluksestaan ja väitti viettäneensä suurimman osan sodasta Wienissä opiskellen lakia haavoituttuaan. Profil, ulkomaiset sanomalehdet ja World Jewish Council New Yorkissa kaivoivat esiin todisteita, joiden mukaan Waldheim oli palvellut Balkanilla ja Salonikassa Kreikassa, joissa Saksan armeija oli taistellut brutaalia sotaa partisaaneja vastaan ja kuljettanut Kreikan juutalaisia keskitysleireille Keski-Eurooppaan. Waldheim, jota ei henkilökohtaisesti syytetty näistä teoista, väitti ettei ollut kuullut Saksan armeijan teoista Balkanilla tai Kreikassa mitään ennen kuin oli lukenut niistä lehdistä. Hän pysyi väitteessään, että oli ollut muualla kun julmuuksia oli tehty, ja puolusti itseään sanomalla, että oli tehnyt vain velvollisuutensa sotilaana.
Kun kohu Waldheimin ympärillä koveni, äänestäjät jakaantuivat suhtautumisessa Waldheimiin. Monet vanhemmat itävaltalaiset, erityisesti Saksan armeijassa palvelleet hyväksyivät hänen selityksensä velvollisuuden suorittamisesta. Toisten kohdalla epäluulo vain syveni kuin ilmeni todisteita, että Waldheim oli mahdollisesti liittynyt natsipuolueeseen edistääkseen uraansa. Presidentinvaalista tuli loanheittokampanja ja ÖVP hyökkäsi SPÖ:n ehdokasta vastaan.
Huolimatta myrskyisästä kampanjasta, Waldheim sai 4. toukokuuta 1986 49,7 % äänistä vastaan Steyrerin 43,7 %. Hän jäi vain 16 000 ääntä vajaaksi määräenemmistöstä, joten kahden ehdokkaan välillä järjestettiin toinen kierros 8. kesäkuuta. Waldheim sai lopulta 54 % äänistä. Waldheim keräsi sympatiaääniä jouduttuaan monien mielestä väärin syytetyksi, kun taas Steyreriä rasitti hallitusta kohtaan koettu tyytymättömyys.
Waldheimin presidenttiydestä tuli painolasti Itävallalle. Huhtikuussa 1987, tutkittuaan asiaan vuoden verran, Yhdysvaltain oikeusministeriö asetti Waldheimin ei-toivottujen ulkomaalaisten listalle. Ministeriön mielestä oli selvää, että "Kurt Waldheim oli avustanut tai muuten osallistunut henkilöiden vainoon rodun, uskonnon, kansallisen alkuperän tai poliittisen mielipiteen vuoksi." Waldheimista tuli ensimmäinen valtionpäämies, joka asetettiin Yhdysvalloissa 40 000 kapinallisen, terroristin ja rikollisen listalle. Hän joutui kansainvälisesti eristetyksi ja sai tukea vain Neuvostoliitosta, joiltakin Itä-Euroopan kommunistihallituksilta ja arabimailta, kuten Jordaniasta, jotka olivat harvoja maita, joissa hän pääsi vierailemaan presidenttikautenaan.
Kesäkuussa 1987 Wienin SPÖ vaati Waldheimia eroamaan. Kansleri Vranitzky ja SPÖ:n puhemies Sinowatz puolustivat häntä sen perusteella, että hänet oli valittu demokraattisesti. Tapaus alkoi rasittaa hallituspuolueiden välejä ja hallitus ilmoitti asettavansa historiantutkijoista ja ihmisoikeusasiantuntijoista koostuvan paneelin tutkimaan tapauksen. Tulokset julkaistiin helmikuussa 1988 ja paneeli ilmoitti tuloksenaan, ettei se löytänyt todisteita Waldheimin osallistumisesta sotarikoksiin palveluksensa aikana, mutta päätyi johtopäätökseen, että hänen täytyi olla niistä tietoinen. Waldheim ja suuri osa ÖVP:n johtoa käsittivät lausunnon vapauttavaksi tuomioksi. Presidentti piti puheen, jossa hän sanoi uskovansa, että Itävallalle oli parasta, jos hän pysyisi asemassaan. Paneelin raportti julkaistiin kuukautta ennen Anschlussin viidettäkymmenettä vuosipäivää. Tapauksen muistoksi pidetyssä tilaisuudessa Vranitzky lausui Itävallan kansalle, että heidän tuli hyväksyä, että maa ei ollut ainoastaan Hitlerin ensimmäinen uhri, vaan myös osallisena seuranneissa tapahtumissa. Waldheim kuvasi holokaustia yhdeksi historian suurimmista tragedioista ja myönsi itävaltalaisten olleen osallisena siinä tuomiten fanatismin ja suvaitsemattomuuden. Waldheimin kriitikkojen mielestä lausunto oli vakuuttava, mutta aivan liian myöhässä.