Vilaine
Historia

Vilaine on aikaisemmin muodostanut luonnollisen rajan kahden alueen välillä. Antiikin aikana se erotti toisistaan Armorikan veneettien ja namnettin asuma-alueet. Namnetit asuivat Loiren suun tienoilla, ja heistä on saanut nimensä Nantes, kun taas Vannes on saanut nimensä veneeteistä. Myöhemmin joki on ollut rajana Vannesin ja Nantesin hiippakuntien välillä.
Vanhan ajan lopulla ja keskiajan alkupuolella Vilaine oli tärkeä kulkuväylä, jota pitkin kulkivat toisinaan valloittajatkin kuten Armorikaan muuttaneet bretonit ja myöhemmin Ranskaan saapuneet viikingit. Keskiajalla joen varteen rakennettiin useita linnoja ja luostareita, ja sitä nimitettiin "Bretagnen herttuoiden joeksi."  Renessanssiaikana, vuosien 1571 ja 1585 välillä Vilainesta tehtiin Ranskan ensimmäinen kanavoitu joki, johon rakennettiin 12 sulkua, joiden idean Leonardo da Vinci oli tehnyt Ranskassa tunnetuksi. Joki tosin oli vuolaasta virtauksestaan
La Roche-Bernard oli 1000-luvulta saakka ollut tärkeä satamapaikka, ja 1800-luvulla se kehittyi ennennäkemättämällä tavalla. Siellä nähtiin runsaasti rannikkolaivurien ohjaamia rahtilaivoja. Vuosina 1629-1633 siellä rakennettin Richelieun määräyksestä Ranskan kuninkaallisen laivaston linjalaiva Couronne. Vuonna 1759, Ranskan laivaston hävittyä Quiberonin taistelun, seitsemän linjalaivaa ja yksi fregatti pakenivat Vilainen estuaariin välttyäkseen tulemasta kaapatuiksi tai tuhotuiksi.
Myös Redonin satama alkoi voimakkaasti kehittyä sen jälkeen, kun Vilaine 1500-luvulla kanavoitiin. Yhden nousuveden aikana sinne saattoi saapua jopa 150 alusta. Siellä kävivät Rennesissä, Saint-Malossa, Anjoussa ja Normandiassa asuvat kauppiaat kuljettaakseen kotipaikkakunnilleen sinne tuotuja tavaroita. Redoniin valtamerialuksilla tuodut tavarat kuljetettiin yleensä jokialuksilla sieltä Rennesiin. Rantakadun, Quai Duguay-Trouinin varrella ovat nykyaikaan saakka säilyneet monet laivanvarustajien ja tukkukauppiaiden 1600- ja 1700-luvulla rakentamat talot, jotka yhä muistuttavat Redonin tuolloin suuresta merkityksestä satamapaikkana. 1700-luvun loppupuolella Redonin kautta kuljetettiin enemmän tavaraa kuin Aurayn tai Vannesin kautta. 1800-luvulla laivat kulkivat Vilaineä pitkin Roche-Bernardiin ja Redoniin saakka ja kuljettivat Billiersin ja Ambonin suolaisista laguuneista saatua suolaa, Espanjasta tuotua rautaa, pohjoismaista tuotua puuta, kalkkia, viiniä ja kivihiiltä. Niiden lähtiessä Vilainelta niiden lastina oli paikallisia tuotteita, etenkin vehnää sekä Britannian kaivoksiin tarkoitettuja paaluja.
1800-luvun lopulla ja 1900-luvulla kaupallinen toiminta Vilainen varsilla alkoi kuitenkin hiipua, mihin vaikutti varsinkin rautateiden ja myöhemmin maantieliikenteen kehitys. Rahtialuksista vain Saint-Germain liikennöi yhä Vilainellä kuljettaen Redoniin saakka Loiren suun alueelta nostettua hiekkaa. Sen lisäksi Vilainellä kulkee vain huvialuksia, joiden kotipaikkoina ovat Arzalin, Roche-Bernardin ja Foleux'n satamat. Ne voivat yhä kulkea joella, koska sen virtaamaa säännöstellään vuonna 1970 valmistuneen Arzalin padon avulla. Sen ansiosta vältytään tulvilta, joita Rennesin ja Vitrén seuduilla muutoin usein esiintyisi.  Siihen kuuluu viisi sulkuperottia, jotka ovat 18 metriä leveitä, 12 metriä pitkiä ja painavat kukin 50 tonnia. Sulkuallas on 85 metriä ja maapato 360 metriä pitkä, ja padon alla on 25 metrin paksuudelta mutaa. Padon takana on aina veden peitossa oleva allas, jossa Aurayn, Redonin ja Saint-Nazairen välinen alue saa vesijohtovetensä.
Sen jälkeen kun Rieux’n silta keskiajan lopulla poistettiin käytöstä, Vilainen poikki voitiin kulkea vain lautoilla, kunnes La Roche-Bernardin silta vuonna 1839 valmistui. Joen poikki kulki useita lauttoja:
Guédas’n lautta Marzanin ja La Roche-Bernardin välillä oli eniten käytetty, koska sen kautta kulki Bordeaux'n ja Brestin välinen kuninkaantie
Vieille Rochen lautta Arzalin ja Camoëlin välillä
Moustoirin lautta Arzalin ja Tréhuiguier’n välillä
Saint-Dolayn kunnassa Cranin lossi oli käytössä vuoteen 1964 saakka, jolloin Cranin silta valmistui.
Keskiajalta Ranskan vallankumoukseen saakka Abbaye Notre-Dame de Prièresin munkeilla oli oikeus osuuteen lauttamaksuista. Vuonna 1793 joen ylitys Moustoirissa maksoi 0,05 frangia hevosella tai muulilla ratsastavalla, jolla oli mukanaan matkalaukku, sekä 60 frangia kaksipyöräiseltä ajoneuvolta. Lauttojen pohjalla oli usein niin paljon vettä, että matkustajat saivat sitä kenkiinsä. Asiasta tehtiin usein valituksia, mutta ne eivät johtaneet tulokseen ennen kuin käsikäyttöiset lautat voitiin muuttaa moottorilla toimiviksi.