stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alvin Ailey
Yleistä teoksista

Aileyn koreografinen tyyli on tanssiteatterillinen ja hyödyntää kaikkia teatterin keinoja. Teokset ovat helposti lähestyttäviä myös tanssia aiemmin tuntemattomalle yleisölle, eivätkä niinkään hae uutta liikekieltä tai uudistuksia muodossa tai rakenteessa. Musiikkina on usein populaarimusiikkia kuten negrospirituaaleja, jazzia ja bluesia. Hän on tuottelias koreografi, jonka töistä jotkut ovat mestarillisia ja toiset eivät niin onnistuneita.kenen mukaan? Liikemateriaali teoksissa on aika rajoitettua ja sille ovat tyypillisiä suuret eleet, avonaiset käsivarret ja toistuvat arabeskit. Tanssit hakevat tehonsa rytmistä ja ryhmän unisono-tanssista. Aileylle tanssi on viihdettä ja hän haluaa puhutella suurta yleisöä ja innostaa sitä tanssin katsomiseen.lähde? Kaupallisuudesta häntä on myös arvosteltu.lähde?
Yksityiselämä

Alvin Ailey oli avoimesti homoseksuaali ja eli pitkäaikaisessa suhteessa poliitikko David McReynoldsin kanssa 1950-luvulla. Ailey kuoli AIDSiin 58 vuoden iässä.
Teatteri

Alvin Ailey Dance Theatren yksi ryhmä Ailey II osallistui vuonna 2011 Kuopio tanssii ja soi -tapahtumaan. Ryhmää johtaa  Sylvia Waters
Thongloun Sisoulith

| Thongloun Sisoulith |
| --- | --- |
 Thongloun Sisoulith.
Laosin 7. presidentti
 22. maaliskuuta 2021–  
Pääministeri:  Phankham Viphavanh Sonexay Siphandone]
Varapresidentti:  Pany Yathotu Bounthong Chitmany
Edeltäjä:  Bounnhang Vorachith
Laosin 17. pääministeri
 20. huhtikuuta 2016–22. maaliskuuta 2021  
Presidentti:  Bounnhang Vorachith
Edeltäjä:  Thongsing Thammavong
Seuraaja:  Phankham Viphavanh
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1946 (ikä 78) Houaphan, Laos
Ammatti:  poliitikko
Tiedot
Puolue:  Phak Pasason Pativat Lao
Uskonto:  buddhalainen
Thongloun Sisoulith (s. 10. marraskuuta 1946) on laosilainen poliitikko ja Laosin nykyinen presidentti ja Laosin kansan vallankumouksellisen puolueen pääsihteeri 2021 lähtien. Ennen presidenttiyttä Thongloun oli Laosin pääministeri 20. huhtikuuta 2016 – 22. maaliskuuta 2021.
Sisoulith on suorittanut tohtorin tutkinnon kansainvälisten suhteiden historiasta Moskovassa vuonna 1984.
Sveriges Television

| Sveriges Television Ab |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1956 (televisiotoiminnan aloittaminen Ruotsissa) 1978 (omaksi yhtiöksi)
Toimitusjohtaja:  Hanna Stjärne
Kotipaikka:  Tukholma, Ruotsi
Toimiala:  televisiotoiminta, viestintä
Omistaja:  Ruotsin valtio
Kotisivu:  www.svt.se
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
SVT:n vanha logo.
SVT:n rakennus Malmössä.
SVT eli Sveriges Television on Ruotsin yleisradioyhtiö, jolla on vain televisiotoimintaa.
Ruotsissa televisiotoiminta aloitettiin vuonna 1956, jolloin televisiotoimintaa hoiti yleisradioyhtiö Sveriges Radio. Vuonna 1978 televisiotoiminta siirrettiin Sveriges Television -yhtiöön.
SVT:n toimintaa rahoitetaan televisiomaksuin. SVT:n kanavilla ei esitetä mainoksia. Tosin joitakin urheiluohjelmia sponsoroidaan.
Kanavat

SVT:llä on viisi kanavaa: pääkanavat SVT1 ja SVT2 sekä erikoiskanavat SVT24, Kunskapskanalen ja SVT Barn. SVT1 ja SVT2 lähetettiin aiemmin sekä analogisesti että digitaalisesti, muut kanavat vain digitaalisesti.
SVT24 on uutis- ja ajankohtaiskanava.
SVT World (entinen SVT Europa) -kanavan ohjelmisto koostui SVT1:n ja SVT2:n ruotsalaisista ohjelmista. Kanavaa oli mahdollista katsoa kaikkialla Euroopassa, Pohjois-Afrikassa sekä osissa Lähi-itää, Aasiaa ja Australiaa. Kanavan ohjelmat näkyivät Suomessa osana Yle Femin ja Yle Areenan ohjelmistoja. SVT Worldin lähettäminen Suomessa päättyi 24. huhtikuuta 2017. SVT Worldin lähetykset lopetettiin kustannussyistä kokonaan 30. huhtikuuta 2017.
SVT Extra oli vuosina 2002–2004 toiminut lisäkanava, joka lähetti olympialaiset ja muut äkilliset tapahtumat. Lisäksi kanavalla nähtiin SVT1:n ja SVT2:n ohjelmien uusintoja ja urheilulähetyksiä, joita ei muilla kanavilla voitu lähettää. SVT Extra muutettiin 26. syyskuuta 2004 Kunskapskanaleniksi, joka on opetus- ja tiedeohjelmien kanava ja vastaa lähinnä Suomen Yle Teemaa. Kunskapskanalenilla ei ole kuitenkaan kulttuuritarjontaa, toisin kuin Yle Teemalla. Kunskapskanalen on SVT:n ja opetusohjelmia tuottavan yleisradioyhtiön Utbildningsradionin yhteistoimintaa.
SVT Barn eli entinen SVTB ja Barnkanalen on nimensä mukaisesti lastenkanava. SVT Barnin ohjelmistossa on sekä pienille lapsille että murrosikäisille tarkoitettuja ohjelmia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sveriges Television (ruotsiksi)
SVT:n suomenkieliset uutiset
Projekti 667A

| Projketi 667A Nato: Yankee |
| --- | --- |
 Yankee II -luokan alus

Tekniset tiedot
Uppouma:  8 000 t (pinnalla) 9 600 t (sukelluksissa)
Pituus:  130,0 m
Leveys:  12,0 m
Syväys:  8,8 m
Koneteho:  2 × VM-2-4-painevesireaktoria 50 000 shp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  120
Aseistus
Meritorjunta:  16 x SS-N-6 4 x 533 mm torpedoputkea 2 x 406 mm torpedoputkea
Projekti 667A (Nato-raportointinimi Yankee) oli Neuvostoliiton laivaston strateginen ballistisin keskimatkan R27-ydinohjuksin varustettujen ydinsukellusveneiden muodostama alusluokka kylmässä sodassa. Veneitä rakennettiin 34 kappaletta vuodesta 1968 lähtien.
Luokka edusti Neuvostoliiton ohjussukellusveneiden toista sukupolvea ja oli verrattavissa Yhdysvaltain laivaston aluksiin. Ne olivat hiljaisempia kuin edeltäjänsä Projekti 658:n veneet (Nato-raportointinimi Hotel).
Suunnittelu

Suunnittelu alkoi 1958 OKB-18:ssa, jossa tehtiin kaksi erilaista suunnitelmaa. Näistä toinen hyväksyttiin. Molempien suunnitelmien pääsuunnittelijana oli Abram S. Kassatsijer. Ongelmien ilmaantuessa pääsuunnittelijaksi tuli Sergei I. Kovaljov ja ensimmäiset valmistuneet veneet olivat tyyppiä 667A, joka hyväksyttiin tuotantoon 1962. Veneessä oli kaksi erillistä painevesireaktoria VM-2-4 ja kaksi potkuria.
Aseistuksena on 16 kappaletta R-27-ohjuksia, joiden kantomatka on noin 2 400 kilometriä. Ohjukset on sijoitettu rungon sisään kahteen riviin. Ne voidaan laukaista kahdeksan minuutin valmistelulla 40–50 metrin syvyydestä veneen liikkuessa 3–4 solmua. Laukaisu tapahtuu neljän ohjuksen ryhmissä, joissa kahden ohjuksen väli on 8 sekuntia. Sen jälkeen veneen pitää palata takaisin laukaisusyvyyteen. Toisen ja kolmannen sarjan välissä on pumpattava vettä tankeista siiloihin, joka vie 15–20 minuuttia.
Ohjuksen kantomatkan vuoksi laukaisu tapahtuu Yhdysvaltain rannikon edustalta. 1970-luvulla kolme venettä oli jatkuvasti partioimassa Bermudan itäpuolella. Yksi veneistä menetettiin, kun K-219 upposi 6. lokakuuta 1986 ohjusosaston tulipalon jälkeen Hatterasin syvänteeseen Bermudan itäpuolelle. Veneessä on arviolta 34 ydinkärkeä ja kaksi reaktoria.
Neuvostoliitto kehitti veneisiin taistelujärjestelmän, joka mahdollisti signaalien vastaanoton 50 metrin syvyydestä veneen perässä vedettävän antennin avulla. Ensimmäisissä neljässä veneessä oli Sigma-navigaatiojärjestelmä ja seuraavissa Tobol, joka oli ensimmäinen neuvostoliittolainen satelliitteja käyttävä navigointijärjestelmä.
Alukset

Ensimmäinen projektin 667A alus laskettiin vesille 1964 Severodvinskissa ja suoritti vastaanottokokeet heinäkuussa 1967. Se otettiin palvelukseen saman vuoden lopussa. Vuosina 1967–1974 veneitä rakennettiin 34, joista 24 Severodvinskissa ja kymmenen Komsomolsk-na-Amuressa.
Jatkokehitelmät

Projekti 667A:sta tehtiin useita muunnoksia. K-140 muunnettiin projektissa 667AM "Navaga-M" (Nato-raportointinimi Yankee II) kuljettamaan kiinteäpolttoaineista RS-16-ohjusta (Nato-raportointinimi SS-N-17 Snipe), joka oli Neuvostoliiton ensimmäinen sukellusveneisiin sijoitettava kiinteäpolttoaineinen ballistinen ohjus. Ei ole selvää miksi vain yksi tällainen vene tehtiin. Se palveli kuitenkin vuoteen 1990.
Vuosina 1972–1983 projektin 667AU veneet varustettiin uudella D-5U-laukaisujärjestelmällä ja R-27U-ohjuksi, jonka kantomatka oli 3 000 kilometriä ja siihen sai useampia taistelukärkiä.
Vuonna 1983 projektissa 667M "Andromeda" (Nato-raportointinimi Yankee Sidecar) varustettiin K-420 12 ydinkärkisellä Meteorit-M (Nato-raportointinimi SS-NX-24) risteilyohjuksella, jotka sijoitettiin painerungon ulkopuolelle. Kahdella ydinkärjellä varustettu ohjus oli kokeellinen ja lensi kaksinkertaisella yliääninopeudella 5 000 km. Ohjuksella tehtiin 21 koetta Barentsinmerellä joulukuusta 1983 alkaen ennen projkektin keskeyttämistä loppuvuodesta 1989, jonka jälkeen alus palautettiin pohjoiseen laivastoon torpedoin varustettuna veneenä. Massiivisella ohjukselle sovitettu vene oli 152 metriä pitkä.
Vuonna 1976 tehtiin päätös projektista 667AT "Gruša" (Nato-raportointinimi Yankee Notch), jossa muunnettiin K-253, K-395 ja K-423 kantamaan strategista RK-55 "Granat" risteilyohjusta. Lisäksi kolmen muun muunnostyötä suunniteltiin, muttei toteutettu. Veneiden keskikohdan ohjussiilo-osasto korvattiin uudella. Muunnostyö oli seurausta SALT-aserajoitussopimuksesta. Vene piteni 141,7 metriin.
Vuonna 1990 projektissa 09774 (667АН) (Nato-raportointinimi Yankee Stretch) muutettiin K-411 "Orenburg" emälaivaksi Paltus-minisukellusveneille ja tieteelliseen tutkimukseen. Veneen pituudeksi tuli 160 metriä, joten se oli projekti 667A:n veneistä pisin.
Vuosina 1979–1983 projekti 667AK "Akson-1" (Nato-raportointinimi Yankee Pod) muutettiin K-403 "Kazan" koealukseksi, joka varustettiin ohjusten sijaan radiolaitteistolla ja hinattavalla hydroakustisella laitteistolla.
palava 667A, K-219 merellä 1.10.1986
Muutos (albumi)

| Muutos Sanni |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 8. marraskuuta 2024
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 40.04
 Levy-yhtiö: Warner Music Finland
Listasijoitukset
  5. (albumilista)    1. (fyysinen albumilista)
Sannin muut julkaisut
| Trippi 2019 | Muutos 2024 |   |
Singlet albumilta Muutos
 ”Haukilahden rantaan” Julkaistu: 24. maaliskuuta 2023  ”Mielenmaisemat” Julkaistu: 11. Elokuuta 2023  ”Eliniänodote” Julkaistu: 26. tammikuuta 2024  ”Pikajunat” Julkaistu: 28. kesäkuuta 2024
Muutos on suomalaisen laulajan ja lauluntekijän Sannin viides studioalbumi, joka julkaistiin 8. marraskuuta 2024.
Albumi on ensimmäinen kokonaan Sannin itse tuottama. Lisäksi Sanni on sovittanut, äänittänyt ja soittanut soittimet itse. Albumilla Sanni käsittelee teemoja aina kuolemasta rakkauteen ja itseluottamukseen.
Albumi striimasi ennakkoon kultaa.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Muutos |  | 4.04 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Roomaan |  | 2.49 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Etsivä |  | 3.10 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Ei erota vielä |  | 3.27 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Don Corleone |  | 2.39 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Naapuri |  | 3.09 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Pikajunat |  | 3.09 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Metsä |  | 3.19 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Narsissini |  | 3.49 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Mielenmaisemat |  | 3.12 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Eliniänodote |  | 3.36 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Haukilahden rantaan |  | 3.36 |  |  |  |  |  |  |
Arvostelut

Helsingin Sanomat:
Soundi:
Alajärven seurakunta

| Alajärven seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Alajärven kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Lapuan hiippakunta
Rovastikunta:  Lapuan tuomiorovastikunta
Pääkirkko:  Alajärven kirkko
Perustettu:  1859
Seurakuntaliitokset:  Lehtimäki (2009) Lappajärvi (2023) Vimpeli (2023)
Jäsenmäärä:  11 958 (2023)
– Osuus asukkaista:  82,1 %
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Ilkka Lehto
Kirkkovaltuusto:  27 paikkaa
– puheenjohtaja:  Antti-Kalle Levijoki
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alajärven seurakunta on Lapuan hiippakuntaan ja Lapuan hiippakunnan tuomiorovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimii Alajärven kaupungin, Lappajärven ja Vimpelin kuntien alueella.
Historia

Alajärven alue kuului 1200-luvulta lähtien Pietarsaaren seurakuntaan. Vuodesta 1637 asti se oli osa Lappajärven kappeliseurakuntaa aina vuoteen 1751 asti, jolloin muodostettiin Alajärven kappeliseurakunta. Kun Lappajärvestä muodostettiin 1812 itsenäinen seurakunta, toimi Alajärvi sen kappeliseurakuntana aina vuoteen 1859 asti, jolloin siitä keisarillisen senaatin päätöksellä tuli itsenäinen kirkkoherrakunta. Ensimmäisen oman kirkkoherran, Jonatan Johanssonin, seurakunta sai kuitenkin vasta 1877. Aluksi seurakuntaan kuuluivat myös Soini ja Lehtimäki, jotka itsenäistyivät myöhemmin omiksi seurakunnikseen, Soinin seurakunta 1895 ja Lehtimäen seurakunta 1917. Vuonna 2009 Lehtimäki yhdistyi uudelleen Alajärveen, toimien siitä lähtien sen sisällä Lehtimäen kappeliseurakuntana. Vuodesta 2016 lähtien seurakunnan kirkkoherrana on toiminut Ari Auranen.
Toukokuussa 2022 Kirkkohallitus päätti lakkauttaa Lappajärven ja Vimpelin seurakunnat liittämällä ne vuoden 2023 alusta osaksi Alajärven seurakuntaa, samalla myös Lehtimäen kappeliseurakunta lakkautettiin.
Toimipaikat

Seurakunnan pääkirkko on 1836 valmistunut ja 1841 vihitty Alajärven kirkko. Lehtimäellä on vuonna 1800 valmistunut Lehtimäen kirkko. Alvar Aallon suunnittelema Alajärven seurakuntatalo on valmistunut 1970.
Herätysliikkeet

Alajärven seurakunta ja sitä ympäröivä järviseutu kuuluu muun Pohjois-Pohjanmaan ja pohjoisen Keski-Suomen kautta kulkevaan yhtenäiseen vanhoillislestadiolaisuuden vahvaan kannatusalueeseen. Evankelisella herätysliikkeellä on myös jossain määrin kannatusta Alajärvellä. Myös Lappajärven alue kuuluu vanhoillislestadiolaisuuden vahvaan alueeseen. Lappajärven alueella toimii jossain määrin myös kansanlähetys. Vimpelin alueella vaikuttavat jossain määrin vanhoillislestadiolaisuus sekä herännäisyys.
Kirkkoherrat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Alajärven kappeliseurakunnan kappalaisina ja Alajärven seurakunnan kirkkoherroina:
Kirkkoherrat > Alajärven kappeliseurakunta

1764–1803: kappalainen Olaus Rooth
1805–1839: kappalainen Jakob Cuhlberg
1842–1863: kappalainen Karl Vilhelm Hjelt
Kirkkoherrat > Alajärven seurakunta

1877–1904: kirkkoherra Jonathan Johansson
1906–1917: kirkkoherra Jonatan Gummerus
1918–1925: kirkkoherra Feliks Lujanen
1927–1933: kirkkoherra Abel Raunio
1935–1941: kirkkoherra Kaarlo Jalmari Heikinheimo
1942–1946: kirkkoherra Väinö Akseli Näyhä
1950–1962: kirkkoherra Joonas Laurila
1962–1974: kirkkoherra Otto Mikael Tunturi
1974–2002: kirkkoherra Teuvo Veikkola
2002–2016: kirkkoherra Hannu Kujala
2016–2023: kirkkoherra Ari Auranen
2023– kirkkoherra Ilkka Lehto
Aiheesta muualla

Alajärven seurakunnan kotisivut
| n k Lapuan hiippakunnan tuomiorovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Lapuan tuomiokirkkoseurakunta  Alajärvi  Alavus  Kauhava  Kuortane  Soini  Ähtäri  |  |
| Entiset seurakunnat |  Alahärmä  Evijärvi  Kortesjärvi  Lappajärvi  Lehtimäki  Töysä  Vimpeli  Ylihärmä  |  |
Lapuan hiippakunta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Esran kirjat

Esran kirjoiksi (engl. Esdras, lat. Esdras, kreik. Ἔσδρας) sanotaan useita kirjoja, joita ainakin osa kristillisistä kirkkokunnista pitää Raamatun kaanoniin kuuluvina. Kirjat ovat saaneet nimensä Esran mukaan.
Kirjoista käytetään vanhastaan järjestysnumeroita, jotka kuitenkin poikkeavat toisistaan eri kirkkokunnissa ja eri raamatunkäännöksissä. Myös Nehemian kirja esiintyy joissakin Raamatun versioissa Esran nimellä tai osana Esran kirjaa.
Raamatuntutkijat ovat viime aikoihin saakka tavallisimmin käyttäneet Esran kirjoista Vulgatan mukaisia järjestysnumeroita.  Koska niiden poikkeava numerointi eräissä Raamatun versioissa saattaa kuitenkin aiheuttaa sekaannusta, on viime aikoina alettu käyttää ja suositeltu käytettäväksi nimityksiä Heprealainen Esran kirja, Kreikkalainen Esran kirja ja Latinankielinen Esran kirja. Nämä nimitykset perustuvat
siihen, että heprealaisessa masoreettisessa tekstissä on vain yksi Esran kirja, joka käsittää nykyisen Raamatun Esran ja Nehemian kirjat. Vanhassa kreikkalaisessa käännöksessä, Septuagintassa on sen lisäksi toinenkin Esran kirja, jota ei tunneta heprealaisena alkutekstinä ja jota sen vuoksi on ryhdytty nimittämään kreikkalaiseksi Esran kirjaksi. Sisällöltään se on osittain sama kuin heprealainenkin.
Sen sijaan niin sanotusta latinalaisesta Esran kirjasta ei ole säilynyt heprean- eikä kreikankielisiäkään käsikirjoituksia, ainoastaan latinalainen käännös, jonka pohjalta kaikki muunkieliset käännökset on tehty. Sen alkuperäiseen, juutalaisten laatimaan versioon ovat todennäköisesti kuuluneet vain luvut 3–14, jotka tunnetaan myös nimellä Esran ilmestys. Myöhemmin kristityt tekivät siihen lisäyksiä sekä alkuun että loppuun; alkuun lisätyt luvut 1–2 tunnetaan myös nimellä Viides Esran kirja ja loppuluvut 15–16 nimellä Kuudes Esran kirja.
Esran mukaan on nimetty myös niin sanottu Kreikkalainen Esran ilmestys, joka on vuosien 150 ja 850 välillä syntynyt kristillinen, lähinnä uskonnollisena kaunokirjallisuutena pidetty apokryfinen kirja. Se ei ole sama kuin edellä mainittu Esran ilmestys, josta se kuitenkin on kirjallisesti riippuvainen.
Kirjojen nimet ja järjestysnumerot

Seuraava taulukko osoittaa, mikä nimi ja järjestysnumero milläkin kirjoista on missäkin Raamatun versiossa tai erikielisten tutkijoiden käytössä.
Kanonisuus

Kaikki juutalaiset ja kristityt pitävät heprealaista Esran kirjaa ja Nehemian kirjaa Raamatun kaanoniin kuuluvina. Juutalaiset, katoliset ja protestantit eivät pidä kreikkalaista ja latinalaista Esran kirjaa kanonisena, mutta esimerkiksi Vulgatassa ne on julkaistu loppusivuilla erillisenä liitteenä nimillä 3. ja 4. Esran kirja (3. ja 4 Esdras). Ortodoksinen kirkko pitää myös kreikkalaista Esran kirjaa kanonisena, mutta latinalaisella 4. Esran kirjalla on vaihteleva asema. Se ei sisälly kreikankielisiin Raamattuihin, mutta kylläkin muinaiskirkkoslaavilaiseen kirkkoraamattuun ja Venäjän ortodoksisen kirkon Raamattuun. Myös Etiopian ortodoksinen kirkko
pitää sitä kanonisena.
Esran kirjat suomalaisessa Raamatussa

Suomalaisessa Raamatussa esiintyy heprealainen Esran kirja jaettuna Esran ja Nehemian kirjoiksi. Kreikkalaista ja latinalaista Esran kirjaa ei ole julkaistu edes niissä painoksissa, esimerkiksi Perheraamatussa, joissa apokryfikirjatkin ovat mukana. Kreikkalainen (eli ensimmäinen Esran kirja) on julkaistu erillisenä teoksena.
Vuonna 2007 Suomen evankelisluterilaisen kirkon kirkolliskokous hyväksyi apokryfikirjojen uuden suomennoksen. Käännöksen laatinut komitea oli suomentanut myös kreikkalaisen Esran kirjan, mutta sen osalta kirkolliskokous päätti, ettei sitä tule julkaista Raamatun uusiin painoksiin sisältyvässä apokryfikirjojen osastossa. Sen sijaan se voidaan julkaista erillisenä julkaisuna. Käännöksen tekijänoikeus kuuluu Kirkon keskusrahastolle.
Neljättä eli Latinalaista Esran kirjaa ei ole suomennettu.
Huomautuksia

↑  Esimerkiksi KJB, RSV, NRSV, NEB, REB, ja GNB
Aiheesta muualla

Catholic Encyclopedia: Esdras II. The Books of Esdras
Jewish Encyclopedia: Esdras, Books of
1 Esdras at earlyjewishwritings.com
2 Esdras at earlyjewishwritings.com
Euroopan molekyylibiologian laboratorio

Logo.
EMBL:n jäsenmaat Euroopasta ja Aasiasta, ja ehdokasmaat. Lisäksi Australia on liitännäisjäsen.
European Molecular Biology Laboratory (EMBL) on vuonna 1974 perustettu kansainvälinen järjestö, jonka tehtävänä on edistää yhteistyötä molekyylibiologian ja siihen läheisesti liittyvien tieteenalojen perustutkimuksessa, ajanmukaisten laitteistojen kehittelyssä, sekä erikoiskoulutuksessa. Järjestöön kuuluu 25 jäsenmaata. Suomi liittyi järjestöön vuonna 1984.
Organisaation päälaboratorio sijaitsee Saksan Heidelbergissä, ja sillä on viisi muuta sivutoimipistettä Britannian Hinxtonissa, Ranskan Grenoblessa, Saksan Hampurissa, Italian Monterotondossa sekä Barcelonassa.
Euroopan molekyylibiologian laboratoriota hallinnoivat hallintoneuvosto sekä hallintoneuvoston valitsema pääjohtaja. Hallintoneuvostossa jokaista jäsenmaata edustaa enintään kaksi valtuutettua (yleissopimuksen 4. artiklan 2. momentti). Vuonna 2018 Suomen edustajat hallintoneuvostossa olivat professori Johanna Myllyharju Oulun yliopistosta sekä Sirpa Nuotio Suomen Akatemiasta.
Heidelbergin päätoimipaikan kampusta.
Laajempi ilmakuva Saksan Heidelberin kampusaluesta (2020).
Ranskan Grenoblessa sijaitsevaa laboratoriota.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Euroopan molekyylibiologian laboratorio Wikimedia Commonsissa
EMBL:n kotisivut
Chris Wright

| Chris Wright |
| --- | --- |

Yhdysvaltain energiaministeri
 4. helmikuuta 2025 alkaen  
Edeltäjä:  Jennifer Granholm
Henkilötiedot
Syntynyt: 1965
Ammatti:  liikemies
Tiedot
Koulutus:  BS
Tutkinnot:  Massachusetts Institute of Technology University of California, Berkeley
Chris Wright (s. 1965) on yhdyssvaltalainen liikemies, joka toimii  Yhdysvaltain energiaministerinä Donald Trumpin II hallituksessa helmikuusta 2025 alkaen.
Wright on toimitusjohtaja öljy-yritys Liberty Energyssä, joka on maailman toiseksi suurin vesisärötysyritys. Hän on fossiilisten polttoaineiden käytön näkyvä puolustaja, joka on vähätellyt tarvetta siirtyä puhtaampaan energiantuotantoon.
Wright on suorittanut kanditutkinnon opiskeltuaan Massachusetts Institute of Technologyssä ja  University of California, Berkeleyssä. Hänellä ei ole aikaisempaa poliittista kokemusta.
Kittilän kunnankirjasto

| Kittilän kunnankirjasto |
| --- | --- |
Sijainti:  Kirjatie 1, 99100 Kittilä
Koordinaatit:  67.6530°N, 24.9137°E
Tyyppi:  kunnankirjasto
Kokoelman koko:  n. 53 100 (2023)
Lainauksia vuodessa:  n. 94 300 (2023)
Budjetti:  n. 456 600 euroa (2023)
Johtaja:  Noora Mustajoki
Kotisivut
Aineistohaku
Kittilän kunnankirjasto on Kittilässä toimiva yleinen kirjasto. Se muodostuu Kittilän pääkirjastosta, Kittilän ja Kolarin yhteisestä kirjastoautosta sekä Raattaman lainausasemasta. Kittilän kirjasto kuuluu Lapin kirjasto -kirjastokimppaan.
Vuonna 2023 Kittilän kunnankirjaston kokoelmiin kuului noin 53 100 nidettä, joista kirjoja oli noin 45 700. Lainoja tehtiin noin 94 300, fyysisiä käyntejä noin 47 400 ja verkkokäyntejä noin 30 600. Lainoista noin 24 100 tehtiin kirjastoauton kautta.
Kittilän pääkirjastossa avattiin omatoimikirjasto 8. syyskuuta 2023. Henkilökunta palvelee kirjastossa arkisin ja omatoimiaika on käytössä aamuisin, iltaisin ja viikonloppuisin.
Aiheesta muualla

Kittilän kunnankirjaston verkkosivut
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kittilän kunnankirjasto (Q34949641)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: yleinen kirjasto
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kittilä
koordinaatit: 67°39′11″N 24°54′49″E﻿ / ﻿67.653°N 24.9137°E﻿ / 67.653; 24.9137
Lutkamarssi

Lutkamarssi Chicagossa 2011.
Lutkamarssi on mielenosoituksen muoto, joka alkoi keväällä 2011 Kanadan Torontossa ja  levisi myös muihin maihin. Niin sanottu lutkaliike (engl. SlutWalk) sai alkunsa, kun raiskauksista puhunut torontolainen poliisi Michael Sanguinetti sanoi, ettei naisten kannattaisi pukeutua ”kuin lutkat”. Lutkamarssien tarkoituksena oli vastustaa raiskausten uhrien syyllistämistä.
Suomessa lutkamarsseja järjestettiin 6. elokuuta 2011 Helsingissä, Turussa ja Tampereella. Niihin osallistui yli 8 000 ihmistä.
Toukokuussa 2012 Helsingin yliopiston sukupuolentutkimuksen oppiaine myönsi vuoden 2011 lutkamarsseille Vuoden Kristiina -palkinnon. Suomessa uusista lutkamarsseista ei ole uutisoitu vuoden 2011 jälkeen.
Aiheesta muualla

Oona Juutinen: Lutkamarssi. Ylioppilaslehti 25.5.2011.
Mirka Kartano: Lutkaliikkeen maailmanvalloitus (Arkistoitu – Internet Archive). Voima 11.5.2011.
Lutkamarssilla seksuaalisen itsemääräämisoikeuden puolesta Ylen Elävä arkisto
Lutkamarssi käskee pitämään näpit irti Yle Turku