stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viestijoukot
Kirjallisuutta

Harola, Jussi: Menomatkalla radiohiljaisuus – Ilmavoimien taktinen viestitoiminta talvi- ja jatkosodassa. Koala-kustannus, 2021. ISBN 978-952-229-218-6.
Harola, Jussi: Yhteys! Tiedonanto- ja viestivälineitä Suomen puolustusvoimissa. Koala-kustannus, 2013. ISBN 978-952-229-146-2.
Viherhiukkanen

Kaaviokuva viherhiukkasen sisärakenteista.
Valomikroskooppikuva viherhiukkasista.
Viherhiukkanen eli kloroplasti on yksi kasvisoluissa ja eräissä levissä tavattavista soluelimistä, joissa tapahtuu eliölle energiaa tuottava yhteyttäminen. Viherhiukkaset ovat semiautonomisia eli osittain itsenäisiä soluelimiä, joissa on oma genomi eli perimä ja oma proteiinisynteesikoneisto. Viherhiukkaset lisääntyvät bakteerien tapaan jakautumalla. Viherhiukkaset sitovat valoa ja tuottavat sen energian avulla vedestä ja hiilidioksidista sokeria, jota käytetään eliön energianlähteenä ja biomassan rakennusaineena. Kasvin yhteyttävässä pintasolussa on tyypillisesti 10–100 viherhiukkasta. Viherhiukkasten ansiosta kasvit ovatkin lähes ainoita omavaraisia elämänmuotoja maapallolla.
Kasvien ja viherlevien kehityslinjaan kuuluvien eliöiden viherhiukkaset ovat ilmeisimmin syntyneet niiden yksisoluisen kantamuodon sisäänsä ottamista endosymbioottisista sinibakteereista. Myös punalevillä tavattavat viherhiukkaset eli rodoplastit ovat ilmeisesti peräisin samanlaisesta endosymbioosista, joskin niissä on säilynyt sinibakteereille tyypillinen fykobiliiniväriaine. Ruskeat levät ovat saaneet viherhiukkasensa ilmeisesti varhaiselta endosymbionttiselta punalevältä, silmälevät puolestaan endosymbioottiselta viherlevältä.
Rakenne

Viherhiukkaset ovat värihiukkasista kookkaimpia ja tavallisesti kiekon muotoisia. Ne ovat yleensä 2–10 mikrometriä pitkiä ja 1–2,5 mikrometriä paksuja. Kasvisolun viherhiukkasta ympäröi kaksikerroksinen fosfolipidikalvo. Kalvoparin sisäistä tilaa nimitetään stroomaksi eli tukikudokseksi. Tarkasteltaessa viherhiukkasta mikroskoopilla tukikudoksessa näkyy päällekkäisiä kolikkopinoja muistuttavia, litteitä kelmupusseja, joiden pinnalle yhteyttämisväriaineet ovat sijoittuneet. Näitä pinomaisia rakenteita kutsutaan yhteyttämiskalvostoiksi ja niiden pinnalla tapahtuvat yhteyttämisen valoreaktiot. Solulimassa sijaitsevat myös viherhiukkasen yksi tai useampi pieni rengasmainen DNA:sta koostuva bakteerikromosomi, jossa on 60–100 geeniä, sekä ribosomit viherhiukkasen oman valkuaisaineen valmistamista varten. Vaikka kehityshistoriansa vuoksi viherhiukkasilla on omasta DNA:sta koostuva perimä, osa viherhiukkasen toiminnalle tarpeellisista geeneistä on siirtynyt isäntäsolun tumaan. Vapaana eläviin sinibakteereihin verrattuna viherhiukkasen perimä onkin hyvin surkastunut, sillä sinibakteereilla on tyypillisesti noin 1 500 geeniä.
Kasvien viherhiukkasissa valoa sitovat pääasiassa lehtivihreä-a, mutta porkkanavärit eli karotenoidit ja lehtivihreä-b toimivat apuväriaineina ja ne sitovat eri aallonpituutta kuin lehtivihreä-a.
Kasvien ja viherlevien sekä punalevien viherhiukkasilla on kaksoiskalvot, ruskeiden levien viherhiukkasilla puolestaan on kaksinkertaisesta endosymbioosista johtuen nelinkertaiset kalvot. Liikenne viherhiukkasen ja isäntäsolun välillä hoidetaan pääasiassa siihen erikoistuneilla valkuaisaineilla. On myös havaittu, että kasvien viherhiukkaset voivat muodostaa toistensa välille ohuita putkimaisia yhteitä (stromulus), joiden avulla ne voivat kemiallisesti viestiä keskenään.
Viherhiukkaset eri eliöryhmissä

Aikaisemmin kaikki eliöt, joilla on viherhiukkasia, luokiteltiin kasveiksi. Koska sittemmin on selvinnyt, että eri eliöryhmillä tavattavat viherhiukkaset ovat syntyneet toisistaan riippumattomien endosymbioosien tuloksena, viherhiukkasten olemassaolo on samaa toimintaa varten kehittynyt ominaisuus. Tämän vuoksi viherhiukkasten olemassaolo ei välttämättä kerro mitään eliöiden kehityshistoriallisista sukulaisuussuhteista, eikä sitä siksi voida pitää eliöiden tieteellisen luokittelun perusteena.
Eri eliöryhmissä esiintyy kolmenlaisia viherhiukkasia:
Viherhiukkaset kasveilla ja viherlevillä sekä toissijaisen endosymbioosin kautta silmälevillä ja verkkolevillä
Rodoplastit punalevillä sekä toissijaisen endosymbioosin kautta ruskeilla levillä, nielulevillä ja tarttumalevillä
Syanellit glaukofyyteillä
Näiden lisäksi eräällä Rhizaria-kunnan piikuorellisella ameebamaisella eliöllä (Paulinella chromatophora, pääjakson Cercozoa luokassa Imbricatea) tavataan syanelleja, jotka eivät polveudu edellä luetelluista Archaeplastida-viherhiukkasista. Ne ovat tutkimusten mukaan kehittyneet itsenäisen primäärisen endosymbioosin tuloksena paljon myöhemmin kuin Archaeplastida-viherhiukkaset.
On olemassa eräitä merietanalajeja (Elysia chlorotica ja Elysia viridis), joka kykenevät siirtämään syömiensä levien viherhiukkaset ihonsa alaiseen kudokseen ja siten saamaan energiaa yhteyttämisen kautta kasvien tapaan. Osa yhteyttämisen edellyttämistä apugeeneistä on siirtynyt merietanoiden perimään, jolloin viherhiukkaset saavat tarvitsemiaan välttämättömiä valkuaisaineita. Evoluutio ei kuitenkaan ole edennyt niin pitkälle, että nämä merietanat kykenisivät siirtämään viherhiukkaset jälkeläisilleen, vaan niiden on saatava viherhiukkaset ravinnostaan.
Toiminta

Viherhiukkanen muuttaa valoreaktiossa vettä ja hiilidioksidia rypälesokeriksi tuottaen samalla ylimääräistä happea.
6 CO2 + 6 H2O → C6H12O6 + 6 O2
Pimeäreaktiossa viherhiukkanen muuttaa hiilidioksidia sokereiksi.
3 CO2 + 9 ATP + 6 NADPH + 6 H+ → C3H6O3-phosphate + 9 ADP + 8 Pi+ + 6 NADP+ + 3 H2O
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viherhiukkanen Wikimedia Commonsissa
Edith Margaret Garrud

Edith Margaret Garrud (1872–1971) oli englantilainen aasialaisten kamppailulajien opettaja. Hän opetti suffrageteille eli naisten äänioikeuden puolustajille itsepuolustusta.
Garrud syntyi Bathissa, vietti lapsuutensa Walesissa ja palasi vuonna 1888 Bathiin, missä hän tapasi liikunnanohjaaja William Garrudin ja meni tämän kanssa naimisiin. He muuttivat Lontooseen, missä William Garrud sai töitä yliopiston liikunnanopettajana. He kävivät kamppailulajien näytöksissä ja liittyivät japanilaisten ohjaajien jujutsuseuraan. Jujutsusalin perustajan palattua Japaniin Garrudit ostivat yrityksen, ja Edith piti salissa naisten ja lasten tunnit. Hän antoi myös erillistunteja itsepuolustuksesta Women’s Social and Political Unionin jäsenille.
Tuohon aikaan kamppailulajeja harrastava nainen oli nähtävyys, ja Garraud esiintyi taisteluesityksissä punaisessa puvussaan. Hän sai suunnitella koreografian osaan Yrjö V:n kruunajaiskulkuetta ja näytelmään, jossa vaimo puolustautuu juoppoa aviomiestään vastaan.
WSPA:n toiminta muuttui aggressiivisemmaksi vuoden 1909 vaiheilla. Edith Garraud valmensi sille henkivartiokaartin, joka saattoi kätkeä pesäpallomailaa muistuttavia intialaisia voimistelukeiloja aseiksi pitkien hameidensa suojaan.
WSPU lopetti kaikki kampanjansa ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914, sillä Emmeline Pankhurstista tuli kiivas sotapolitiikan kannattaja. Garraud palasi perheenäidin ja perheyrittäjän rooliinsa. Garraudien jujutsusali jatkoi toimintaansa vuoteen 1925.
Viherhylia

| Viherhylia |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Silkkikerttuset Scotocercidae
Suku::  Hylia
Laji::  prasina
Kaksiosainen nimi
 Hylia prasina  (Cassin, 1855) 
Alalajit
 H. p. poensis  H. p. prasina 
Katso myös
   Viherhylia Wikispeciesissä   Viherhylia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherhylia (Hylia prasina) eli aiemmalta nimeltään oliivikerttu on pieni silkkikerttusten heimoon kuuluva varpuslintu. Viherhylia on Hylia-suvun ainut laji. Lajin kuvaili ja nimesi John Cassin 1855.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 11,5 cm ja paino 12–14 g. Se on kooltaan pajulinnun luokkaa, yleisväritykseltään oliivinvihreä kerttu. Sillä on vaalea silmäkulmanjuova. Nokka on lyhyt ja hieman alaspäin käyrä. Se liikkuu puiden lehvästössä, usein sekaparvissa muiden pikkulintujen seassa, vaikea havaittava. Sen ääniä ovat korkea vihellys "kii-kii" ja kuiva ritinä.
Viherhylian taksonomia on ollut epäselvä. Joskus se on luettu medestäjiin. Nykyinen käsitys on, että se kuuluu silkkikerttusten heimoon.
Esiintyminen

Viherhyliann asuinaluetta on päiväntasaajan Afrikka, mutta levinneisyys tunnetaan huonosti. Suomessa lajia ei ole tavattu. Luokitellaan yleiseksi.
Elinympäristö

Trooppiset metsät ja niiden alikasvos.
Lisääntyminen

Viherhylia rakentaa uunimaisen pesän yleensä matalalle puun oksan kärkeen. Munia on vain 1–2, ja ne ovat valkoisia.
Ravinto

Viherhylia syö puiden oksistosta selkärangattomia eläimiä. Sen nokka on erikoistunut kilpikirvojen löytämiseen. Se syö muurahaisia sekä maasta että puusta ja pyydystää lentäviä perhosia.
Viherlurikki

| Viherlurikki> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  meeki
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna meeki  (Rotschild & Hartert, 1901) 
Katso myös
   Viherlurikki Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherlurikki (Charmosyna meeki) on melanesialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Viherlurikin pituus on noin 16 cm ja paino 23–32 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä, alapuoli ja siiven alapeitinhöyhenet ovat kellanvihreät. Päälaki on himmeän siniharmaa, kyynärsiipien alapinnalla on kellanvalkea juova ja pyrstö on alapuolelta ja kärjestä keltainen. Nokka on oranssi, iiris oranssi tai keltainen ja koivet oranssit. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren yksilön nokka on ruskea, keltakärkinen.
Esiintyminen

Viherlurikki elää Salomonsaarten suurimmilla saarilla ja Bougainvillellä Papua-Uusi-Guineassa. Lajin populaation koko on arviolta enintään 50 000 yksilöä. Viherlurikki on tuntemattomista syistä johtuen taantunut.
Elinympäristö

Viherlurikit elävät pääasiassa vuoristometsissä, paikoin myös alempana. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai hiljaisina pikku parvina. Ne lyöttäytyvät usein salomoninlurikkien seuraan.
Ravinto

Viherlurikit syövät ainakin kukkien siitepölyä ja mettä sekä mahdollisesti pehmeitä hedelmiä.
Versailles’n palatsin puisto

| Versailles’n palatsin puisto |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Versailles, Île-de-France  48°48′29″N, 2°06′30″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  (i) (ii) (iv)
Tunnusnumero:  83
Valintahistoria
Valintavuosi:  1979
Laajennusvuosi:  2007
 
Näkymä keskiakselia pitkin Versailles’n palatsiin päin noin vuonna 1860. Taiteilija tuntematon.
Versailles’n palatsin puisto (ransk. Le parc du château de Versailles) on kuuluisa ranskalainen puisto, joka sijaitsee Versailles’ssa Yvelinesin departementissa, noin 15 kilometrin päässä Pariisista. Puisto ja sen laidalla sijaitseva Versailles’n palatsi ovat kuuluneet vuodesta 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon. Suojeltu ydinalue oli aluksi 815 hehtaaria, mutta vuoden 2007 laajennuksen jälkeen se käsittää 1 070 hehtaaria.
Puisto tunnetaan arkikielessä myös Versailles’n puutarhana (Le jardin de Versailles), mutta nimitys on liian yksinkertaistava. Kaikilta sivuiltaan suljettuun puistoon kuuluu nimittäin lukuisia rakennuksia ja useita puutarhoja, joiden pinta-ala on yhteensä noin 90 hehtaaria. Puiston rakennuskantaa ovat Versailles’n palatsi, Petit Trianon, Grand Trianon sekä useita rakennuksia sisältävä La Hameau de la Reine maalaiskylä. Puutarhoja ovat André Le Nôtren suunnittelema muotopuutarha, molempien Trianon palatsien puutarhat, Marie Antoinetten kiinalais-englantilainen puutarha ja kuninkaan keittiöpuutarha (Le potager du roi). Puistoon kuuluu myös kaksi suurta vesialuetta: lähellä keskiakselin länsipäätä sijaitseva Suuri kanava (Le Grand Canal) ja Sveitsiläiskaartin vesiallas (Le pièce d'eau des Suisses) melko lähellä palatsin eteläistä siipeä.
Loppuosan puiston alueesta muodostavat metsäiset alueet ja viljelykset, joita halkovat leveät ja suorat puistokäytävät. Täältä saa alkunsa Mauldre-joesta haarautuva Gally, jonka vesi kulkee Suuren kanavan kautta ja siitä länteen. Puistoa rajaavat idässä Versailles’n ja Le Chesnay’n kaupunkirakenteet, pohjoisessa Chèvreloupin arboretum ja idässä Versailles’n tasanko, joka on merkittäväksi luokiteltu kulttuurimaisema. Etelässä rajana on erilaisia istutuksia, Satoryn ja Versailles’n metsä, Ranskan maatalouden tutkimuskeskus sekä merivoimille kuuluva sotilasalue.
Mauldre-joen vesistö ja Versailles’n kylän sijainti
Historiaa > Alussa autiota, mutta runsaasti riistaa

Versailles’n palatsin puisto rakennettiin maisemaan, jossa vielä Henrik IV:n aikana oli vain sadan savun eli talouden asutus nimeltään Versailles, Trianon-kyläpahasen lähellä. Maisema ei ollut ruma, mutta se oli tuolloin lähes autio: lampia, nummea, suota ja pieniä metsiköitä. Riistaa oli runsaasti ja myöhemmin juuri se houkutteli metsästystä rakastavan Ludvig XIII:n viettämään siellä aikaansa. Kun kuningas oli metsästysretkillään saanut tarpeekseen seudun huonoista majoitusvaihtoehdoista, hän rakennutti vuonna 1624 ensimmäiset rakennukset Versailles’hin. Vaikka hallitsijan maanomistus kasvoi pian 40 hehtaariin, tilan luonnonkivestä ja tiilestä tehdyt rakennukset olivat vielä vuonna 1627 niin vaatimattomia, ettei sellaisten rakennuttamisella alempisäätyinen aatelismieskään olisi ylpeillyt.
Vähitellen Ludvig XIII laajensi omistuksiaan Trianonin kylään asti ja kaivautti ensimmäisen vesiaiheen, josta tuli myöhemmin Apollonin suihkulähde (Le bassin du char d'Apollon). Hänen puutarhurinsa piirsivät puistokäytäviä, koristeellisia istutusalueita ja loivat perustan puiston keskiakselille. Kun istutusalueelle oli vuonna 1631 pystytetty arkkitehti Le Royn suunnittelema kaunis julkisivu ja kaksi sivurakennusta, tilasta alettiin puhua miellyttävänä vierailukohteena. Kahden uuden rakennusmassan väliin, kaarikäytävien muodostaman alakerroksen alapuolelle, syntyi suorakaiteen muotoinen terassi. Puistoon rakennettiin eläintarha, jossa oli eurooppalaisten eläinten lisäksi jopa kameleita ja norsuja.
Myös kruununprinssi ihastui isänsä huvilaan, aluksi lähimetsien rikkaan eläimistön vuoksi. Yhtenä syynä oli myös alueen yksityisyys, vastakohtana hovin ristiriitoja tulvivaan Louvren palatsiin. Nuori kuningas, 22-vuotias Ludvig XIV alkoi oleskella Versailles’ssa aikaisempaa selvästi enemmän avioiduttuaan Espanjan kruununprinsessa Maria Teresian kanssa.
Historiaa > Ilmaa ja aurinkoa kansalle

Kuningas osallistui aktiivisesti palatsin ja sen puutarhan koristamiseen seuraten työmaan etenemistä myös paikan päällä. Hänen tahdostaan muun muassa Tanskasta tuotiin joutsenia Suureen kanavaan. Kuninkaalta tuli ehdotuksia erityisesti boskettien sijoitteluun ja koristelun suunnitteluun. Näiden suhteen puutarhaa suunniteltiin vielä myöhemminkin yhä uudelleen.
Ludvig XIV oli auringonvalon ja raittiin ilman ystävä, joka ei pelännyt kylmää tai sadetta, vaan lähti ulos joka säällä, ei vain terveyttä hoitaakseen, vaan levätäkseen ja rentoutuakseen. Hän metsästi aktiivisesti ja kävi säännöllisesti kävelyillä puistossa ja puutarhoissa. Olisi kuitenkin virhe luulla, että Versailles olisi ollut vain kuninkaan ja hänen lähimpiensä, tai hovin jäsenten käytössä. Ludvig XIV näki omaa makuaan ja valtaansa yksityiskohtaisesti heijastelevassa kokonaisuudessa vallankäytön välineen, joka jokaisen piti päästä näkemään omin silmin. Kävijöiltä vaadittiin vain säädyllistä pukeutumista ja heitä varten oli järjestetty kuljetus Pariisista kaksi kertaa päivässä.
Puiston tärkeimmät rakennelmat > Suuri kanava – Le Grand Canal

Suuri kanava on ristinmuotoinen vesiaihe, joka on pinta-alaltaan 23 hehtaaria ja pituudeltaan 5,5 km. Le Nôtre suunnitteli maaston muodon ja puiston rakenteet niin, että vaikka kanavalta linnaan on kolmisen kilometriä, se näyttää linnasta katsottuna olevan lähellä. Sieltä katsottuina vesialtaat näyttävät myös samankokoisilta, vaikka ne ovat todellisuudessa erikokoisia.
Puiston tärkeimmät rakennelmat > Versailles’n linnan puutarhat

Puutarhoja ovat André Le Nôtren suunnittelema muotopuutarha, Grand ja Petit Trianonin palatsin ranskalaiset puutarhat, Petit Trianonin Marie Antoinetten englantilais-itämainen puutarha ja kuninkaan keittiöpuutarha (potager du roi).
Keittiöpuutarha koostuu Grand Carrésta, jossa 16 neliönmuotoista puutarhapalstaa ympäröivät suihkulähdettä ja 28 pienestä puutarhasta alueen reunoilla. Puutarhassa kasvaa yli 450 erilaista hedelmäpuuta ja vuodenajasta riippuen 300-450 lajiketta vihanneksia. Se tuottaa vuodessa noin 40 tonnia vihanneksia ja hedelmiä.
Puiston tärkeimmät rakennelmat > Bosketit – Les bosquets

Versailles’n bosketteja kutsuttiin aikaisemmin nimellä ”vihreät huoneet”. Ne koostuivat käytävien muodostamista labyrinteista, jossa korkeat pensasaidat kätkivät esimerkiksi vesialtaita, puutarhoja tai köynnösten rajaamia "ulkoilmanäyttämöitä". Seinät loivat rauhallisen ja intiimin tilan, joka oli vastakohtana kuninkaalliselle puistokäytävälle. Monet bosketit oli somistettu näyttävästi ja niitä muunneltiin kuninkaan mielitekojen mukaan.
Tanssiaissali tai Kallioaihe bosketti - Bosquet de la Salle de Bal, ou Bosquet des Rocailles
Le Nôtren kuoleman jälkeen hänen seuraajansa Jules Hardouin-Mansart poisti vuonna 1707 tanssilattiaksi tarkoitetun pienen kaksitasoisen saaren, jonne johti kaksi siltaa. Tuolloin Aurinkokuningas oli jo lähes 70-vuotias, eikä enää tanssinut näyttämökuvaelmissa itse vaan antoi esiintymisen ammattitanssijoille eli hovibaletille.
Kuninkaan puutarhassa sijaitseva Kolme suihkulähdettä bosketti – Bosquet des Trois Fontaines restauroitiin vuonna 2005 käyttämällä alkuperäisten käsityöläismestareiden työtekniikoita. Saumaus on tehty lyijyllä, kuten Ludvig XIV:n aikana.
Riemukaari bosketti – Bosquet de l’Arc de Triomphe
Kruununprinssin bosketti – Bosquet du Dauphin
Girandole'n (Haarakynttelikön) bosketti – Bosquet de la Girandole
Pylväikköbosketti – Bosquet de la Colonnade
Kastanjabosketti – Salle des Marronniers
Vihreän pyöröaukion bosketti (entinen vesinäyttämö) – Bosquet du Rond Vert (ancien théâtre d’Eau)
Tähtibosketti – Bosquet de l’Étoile
Puiston tärkeimmät rakennelmat > Vesialtaat ja suihkulähteet

Aurinkokuninkaan aikana puutarhoissa oli 1 600 vesisuihkua, jotka muodostivat suihkulähteitä. Ne kuluttivat 6 300 m³ vettä tunnissa. Tärkeimmät niistä ovat Neptunuksen, Apollonin ja Leton suihkulähteet (Le bassin du Neptune, Le bassin du char d'Apollon ja Le bassin de Latone), joissa on veistosryhmä vesialtaan keskellä. Suurimmassa Neptunuksen suihkulähteessä on 101 vesisuihkua.
Nykyisin vain neljäsosa niistä toimii, ja osa niistäkin ainoastaan Vesimusiikkipäivien aikana. Veden saaminen puiston altaisiin oli suuri haaste 1600-luvulla. Puiston alla kulki 30 kilometriä lyijystä ja valuraudasta tehtyjä vesiputkia. Palatsin tasakatoilla oli vesisäiliö. Sieltä vesi juoksi painovoimaisesti alemmalla tasolla sijaitseviin puutarhoihin. Terassien alla oli lisää vesisäiliöitä. Puiston lähellä sijaitseviin lampiin rakennettiin vedensiirtojärjestelmä, jota kutsuttiin ”Aurinkokuninkaan joeksi”. Lisää vettä saatiin Bièvre-joesta ja vuonna 1685 Marlyn pyöräkoneisto käänsi Seinen vettä kohti 150 metriä alempana olevia Versailles’n vesialtaita. Ludvig XIV suunnitteli jopa Euren kanavan suunnan muuttamista, mutta tätä luovuttiin.
Puiston tärkeimmät rakennelmat > Kasvihuone – L’orangerie

Versailles’n linnan orangeria eli kasvihuone sijaitsee Parterre du Midi'n eli eteläisen istutusalueen alla. Se rakennettiin vuosina 1684–1686, eli jo ennen nykyistä linnaa. Sen kunnosti Jules Hardouin-Mansart. Sana orangeria tarkoittaa ruukuissa kasvaville kylmänaroille pensaille ja pienille puille tarkoitettua talvitaloa. Talvisuojaan laitettavat appelsiinipuut ovat antaneet tälle rakennustyypille sen ranskankielisen nimen orangerie, sanasta oranger ’appelsiinipuu’.
Puiston tärkeimmät rakennelmat > Patsaat

Antiikin teemoja sisältävässä muotopuutarhassa on yli 300 aikansa kuuluisimpien kuvanveistäjien marmorista, pronssista ja lyijystä toteutettuja veistoksia, rintakuvia, vaaseja ja pilareita. Ne tekevät alueesta merkittävän ulkoilmamuseon. Puiston patsaat ja veistokset olivat osa Ranskan kuningaskunnan propagandaa: antiikin hahmot, kuten Apollon ja Leto sekä titaanit, korostivat Ludvig XIV:n loistoa ja hänen aikaansaannoksiaan. Varsinkin Apollon, joka on auringon kirkkauden, järjen ja useiden taiteiden jumala, esiintyy sekä palatsissa että puistossa useassa paikassa. Myös itse aurinkoa ja sen kulkua kuvattiin moniin vesialtaita ja puistokäytäviä koristaviin veistoksiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Versailles’n palatsin virallinen kotisivu (englanniksi)
Versailles’n puutarhojen virallinen kotisivu (englanniksi)
Versailles’n puutarhat, kuvakokoelma
Versailles’n linnan puisto ja puutarhat, Insecula (Arkistoitu – Internet Archive)
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Parc de Versailles
Versailles 1890 julkaistussa kartassa, Meyers encyclopedia.
Versailles'n puiston kartta, Jean Delagrive 1746
Grand Carré keittiöpuutarha vuonna 2009.
Bosketti Tanssiaissali
Pylväikkö Versailles’n puistossa
Bosketti Apollonin kylpy, Versailles’n puutarha
Parterre Orangerie eli eksoottisten hedelmäpuiden Kasvihuoneen istutusalue. Suuri osa ruukuissa kasvavista pikkupuista talvehtii orangeriassa eli kasvihuoneessa.
Herkules, Versailles’n puutarhat
Käännös suomeksi