Ingrid Bergman
Elokuvaura > Myöhempi ura

Kahden vuoden tauon jälkeen Bergman palasi yhteistyöhön Anatole Litvakin kanssa, joka oli ohjannut häntä Anastasiassa. Elokuvassa Pidättekö Brahmsista? (1961) hän teki imagostaan poikkeavan yksinäisen ja rakkauteen pettyneen naisen roolin, mutta näytti vielä 45-vuotiaana liian nuorelta osaansa. Elokuva laittoi liikkeelle juoruja Bergmanin suhteesta vastanäyttelijöidensä Yves Montandin ja Anthony Perkinsin kanssa. Bergman oli todellisuudessa jo onnellisessa liitossa kolmannen aviomiehensä kanssa, ja suhde Montandiin ja Perkinsiin oli pelkästään kollegiaalinen. Pidättekö Brahmsista? ei ollut menestys, sillä elokuvien tyylisuunnat olivat kovasti muuttumassa 1960-luvun alussa. Keski-ikäisille naisnäyttelijöille oli huonosti tarjolla hyviä pääosia, ja myös Bergman alkoi ikänsä takia kärsiä työpulasta.
Vuonna 1964 ensi-iltaan tullut Vierailu epäonnistui myös kaupallisesti; Bergmania ei haluttu nähdä naisena, joka lahjoo ihmisiä tappamaan entisen rakastajansa. Saman vuoden aikana Bergman oli mukana kahdessa elokuva-antologiassa. Toinen niistä, Stimulantia, tehtiin Tukholmassa hänen entisen oppi-isänsä, iäkkään Gustaf Molanderin ohjauksessa. Kyseessä oli Bergmanin ensimmäinen elokuva Ruotsissa lähes 25 vuoteen, ja hän esitti lyhyessä jaksossa sosiaalista kiipijää.
Bergmanin pitkäaikainen agentti Kay Brown etsi hänelle jatkuvasti sopivia hankkeita, ja pian alkoi pyöriä huhuja hänen paluustaan amerikkalaiseen elokuvaan yli kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen. Bergmanille tarjottiin muun muassa elokuvien Kaktuksen kukka (1969) ja Kävely kevätsateessa (1970) käsikirjoituksia. Hän suostui huolimatta epäilyksistään roolihahmojensa suhteen. Kaktuksen kukka menestyi näistä elokuvista paremmin, ja valkokangasdebyyttinsä tehnyt Goldie Hawn voitti parhaan naissivuosan Oscarin. Kävely kevätsateessa ei menestynyt toivotusti; aikuisten romanssina se ei tavoittanut uuden sukupolven yleisöä aikakaudella, jolloin suosittiin väkivaltaisia ja seksuaalisesti avoimia elokuvia. Bergman olisi yli 50-vuotiaana kaivannut kunnollisia luonnetehtäviä ja hermostui entistä enemmän hyvien roolien vähäisyyteen, sillä ura oli aina merkinnyt hänelle enemmän kuin mikään muu. Ratkaisu työpulaan löytyi teatterista, jossa Bergman menestyi koko 1970-luvun ajan.
Vuonna 1974 Bergman teki hupsun vanhan ruotsalaisnaisen roolin Sidney Lumetin ohjaamassa ison tähtikaartin elokuvassa Idän pikajunan arvoitus. Hän kuvasi viitisen minuuttia kestävän kohtauksensa yhdellä otolla ja sai muutaman päivän työstä palkkiokseen satatuhatta dollaria. Bergman voitti hieman yllättäen roolistaan kolmannen Oscar-palkintonsa. Televisioidussa palkintopuheessaan hän pyysi anteeksi vanhalta ystävältään Valentina Corteselta, ettei tätä oltu valittu voittajaksi roolistaan elokuvassa Amerikkalainen yö, sillä koki Cortesen ansainneen palkinnon. Bergmanin vilpitön puhe sai yleisöltä isot aplodit.
Bergman päätti 43 vuotta kestäneen elokuvauransa Ingmar Bergmanin ruotsalaisessa elokuvassa Syyssonaatti (1978). He olivat kaavailleet yhteistyötä jo aiemmin, mutta kesällä 1977 Ingmar Bergmanilla oli viimein tarina valmiina. Elokuva kertoi äidistä ja tyttärestä, jotka yrittävät korjata suhteensa vuosia aiemmin tapahtuneen hylkäämisen jälkeen. Ingrid Bergman järkyttyi tajutessaan, että käsikirjoitus olisi yhtä hyvin voinut kertoa hänen suhteestaan Pia-tyttäreen, jonka elämästä hän oli ollut poissa vuosia. Henkisesti vaativa rooli oli Bergmanille raskas myös fyysisesti, ja hän sai kuvausten aikana tietää kolme vuotta aiemmin todetun syövän levinneen. Syyssonaatti toi Bergmanille hänen seitsemännen Oscar-ehdokkuutensa.