stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ola Hansson (arkkitehti)

Olof Hansson 1960-luvulla.
Olof Birger ”Ola” Hansson (9. huhtikuuta 1919 Helsinki – 3. elokuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen saneerauksiin perehtynyt arkkitehti, joka toimi Tampereen teknillisen korkeakoulun rakennussuunnittelun professorina 1975–1986.
Elämä

Hansson kirjoitti ylioppilaaksi 1937 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1946.
Hansson aloitti työuransa piirtäjänä Petsamon nikkeli oy:ssä 1939 ja 1941. Arkkitehtina hän työskenteli Tukholmassa 1946–1948 arkkitehtitoimisto Backström & Reiniuksen palveluksessa, Sveitsin Winterthurissa 1948–1949 arkkitehtitoimisto Isler & Eidenbenzissa, Aarne Ervin arkkitehtitoimistossa Helsingissä 1949–1953 ja omassa arkkitehtitoimistossaan Helsingissä vuodesta 1954 lähtien. Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla hän toimi muun työnsä ohella assistenttina ja erikoisopettajana 1949–1952, 1954–1955 ja 1961–1974. Tampereen teknillisen korkeakoulun virkaa tekevänä professorina hän oli 1973–1975 ja professorina 1975–1986. Vuonna 1987 hän toimi vierailevana professorina Yhdysvalloissa New Mexicon yliopistossa.
Ola Hanssonin poika filosofian tohtori Joakim Hansson (1960-2017) oli rakennushistorian tutkija.
Töitä

Urajärven varastokirjasto 1954–1959
Helsingin saksalaisen kirkon restaurointi 1959
Helsingin yliopiston ydinfysiikan laitos 1969
Tammisaaren museo 1963
Kansallisarkiston lisärakennus Helsingissä 1972
Vakuutusyhtiö Fennian kiinteistöjen saneeraus Helsingissä (Unioninkatu ja Eteläranta) 1973–1980
Helsingin yliopiston kirjaston (nyk. Kansalliskirjaston) saneeraus Helsingissä 1976
Tammisaaren kaupunginkirjasto 1977
Espoon tuomiokirkon restaurointi 1982
Kirkkonummen kirjasto 1982
Vallilan ammattikoulun saneeraus Helsingissä 1984
Rikhardinkadun kirjaston saneeraus Helsingissä 1988
Maarianhaminan kaupunginkirjasto yhdessä Hans Steniuksen kanssa 1989
Kirkkonummen kirkon restaurointi
Tammisaaren kirkon restaurointi
Aiheesta muualla

Ragnhild Artimo: Arkitekturen: Bygg för funktionella och psykologiska behov! (Haastattelu) Affärsmagasinet Forum, 17.12.1987, nro 1987-20, s. 16-17.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Maarianhaminan kaupungin­kirjaston suunnittelivat Ola Hansson ja Hans Stenius.
Sirke Happonen

Sirke Happonen (s. 1971 Karttula) on suomalainen tutkija ja yliopistonlehtori, koulutukseltaan filosofian tohtori. Happonen on toiminut vuosina 2002–2006 Helsingin yliopiston soveltavan kasvatustieteen laitoksessa opetusalanaan erityisesti lasten- ja nuortenkirjallisuus ja yliopistonlehtorina tutkimusalanaan lastenkirjallisuus ja kuvitustaide.
Happonen kirjoitti ylioppilaaksi Mikkelissä Kalevankankaan lukiossa vuonna 1990 ja valmistui luokanopettajaksi Helsingin yliopistosta 1996. Väitöskirjassaan Vilijonkka ikkunassa: muumiteosten kuva, sana ja liike (2007) hän  tutki muumiteoksia kokonaisuuksina niin tekstin kuin kuvituksenkin näkökulmasta. Vuonna 2012 häneltä ilmestyi Tove Janssonin ja Lars Janssonin muumihahmoista kertova Muumiopas (SKS), joka on ilmestynyt myös japaniksi Kodansha-kustantamoltalähde?. Happonen on lisäksi julkaissut Janssonin tuotantoa ja kuvakirjataidetta käsitteleviä artikkeleita Suomessa ja ulkomailla, kirjoittanut esipuheita ja jälkisanoja sekä kääntänyt lastenkirjallisuutta ja Tove Janssonin tekstejä. Vuonna 2014 ilmestyi Seikkailu merenpohjassa (WSOY), Happosen uusi käännös sekä taustoittavat jälkisanat Tove Janssonin esikoiskirjaan Sara och Pelle och Näckens bläckfiskar (1928/1933), ja vuonna 2017 julkaistiin Sirke Happosen toimittama kokoelma Tove Janssonin tuntemattomaksi jääneitä kirjoituksia ja kuvituksia nimellä Bulevarden och andra texter (Förlaget), jonka suomenkielisen laitoksen Bulevardi ja muita kirjoituksia (Tammi) Happonen myös suomensi. Muumimuseon näyttelykirjaan Kuinkas sitten kävikään? Muumikirjojen tarina (2017, julkaistu myös englanniksi ja japaniksi) Happonen kirjoitti Tove Janssonin muumikirjoja ja -kuvakirjoja ja niiden taustoja luonnehtivat kaksitoista artikkelitekstiä.
Happonen on ollut mukana suunnittelemassa ja toteuttamassa Tove Janssoniin liittyviä hankkeita, muun muassa Tanssiteatteri MD:n esitystä Tanssiva Muumilaakso sekä näyttelyä Taiteilija Tove Jansson, Helsinki. Vuonna 2011 Happonen oli suunnittelemassa Hanasaaren kulttuurikeskuksessa järjestettyä Per Olov Janssonin näyttelyä Arkipelago. Suomen kansallismuseon näyttelyssä Rohkeus, rakkaus, vapaus! Muumit 75 vuotta (14.8.2020-28.2.2021) Sirke Happonen on toiminut asiantuntijana ja näyttelytekstien kirjoittajana.
lähde?
Teokset

Vilijonkka ikkunassa: Tove Janssonin muumiteosten kuva, sana ja liike. Väitöskirja. Helsinki: WSOY, 2007. ISBN 978-951-0-33163-7
Muumiopas. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 1371. ISSN 0355-1768 ISBN 978-952-222-363-0
Tove Jansson: Bulevarden och andra texter. Redigerad av Sirke Happonen. Helsingfors: Förlaget, 2017.
Tove Jansson: Bulevardi ja muita kirjoituksia. Toimittanut ja suomentanut Sirke Happonen. Helsinki: Tammi, 2017.
Aiheesta muualla

Yle Radio 1:n Kirjakerho: Krapulainen hemuli ja muuta Tove Janssonin tuntemattomampaa tuotantoa. Sirke Happosen haastattelu.
Yle Radio 1:n Kirjakerho: Pakolaisia Muumilaaksossa ja Raamatun maisemissa. Sirke Happosen ja Martti Nissisen haastattelu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Paul Harding

Paul Harding (s. 1967) on yhdysvaltalainen muusikko ja kirjailija, jonka esikoisromaani  Tinkers (2009) on palkittu vuoden 2010 Pulitzerin kirjallisuuspalkinnolla. Harding oli kaksi albumia julkaisseen Cold Water Flat -nimisen yhtyeen rumpali  lähes sen perustamisesta 1990 sen hajoamiseen, vuoteen 1997. Harding on suorittanut BA-tutkinnon englannin kielessä ja kirjallisuudessa Massachusettsin yliopistossa Amherstissa ja MFA:n Iowa Writers' Workshopissa sekä opettanut kirjoittamista Harvardin yliopistossa ja Iowan yliopistossa.
Harding vietti lapsuutensa Wenhamin kaupungissa Massachusettsin rannikolla Bostonista pohjoiseen. Lapsena hän kuljeskeli paljon metsissä, millä hän viittaa luonnonrakkauteen. Hänen isoisänsä korjasi kelloja, ja hän harjoitteli tämän apuna, ja sitä kokemusta hän on kuvannut romaanissaan Tinkers. Valmistuttuaan Massachusettsin yliopistosta  hän kierteli yhtyeensä Cold Water Flatin kanssa Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Hän oli aina ollut ahkera lukija ja lukiessaan Carlos Fuentesin teosta  Terra Nostra hän muisti laskeneensa sen pöydälle ja ajatelleensa, että "tätä minä haluan tehdä". Siinä kirjassa Harding näki koko maailman, koko historian. Kun hänellä sitten jäi kiertueilta aikaa, hän ilmoittautui New Yorkiin Skidmore Collegen kirjoittamisen kesäkurssille. Aivan sattumalta hänen opettajakseen osui Marilynne Robinson, ja tämän kautta hän kuuli Iowa Writers' Workshopin kirjoittamisohjelmasta, jonne hän haki ja jonne hänet hyväksyttiin. Siellä hän opiskeli opettajinaan Barry Unsworth, Elizabeth McCracken ja myöhemmin Marilynne Robinson. Jossakin vaiheessa hän huomasi että jotkut hänen eniten ihailemistaan ihmisistä olivat ”syvästi uskonnollisia”, ja hän käytti vuoden teologian lukuihin ja hän sai merkittävästi vaikutteita Karl Barthilta ja John Calvinilta. Hän pitää itseään "itseoppineena nykyaikaisena Uuden-Englannin transkendentalistina".
Hänen musiikillisia ihanteitaan ovat jazzrumpalit ja suurimpana heistä hän pitää John Coltranen rumpalia Elvin Jonesia.
Harding asuu lähellä Bostonia vaimonsa ja kahden poikansa kanssa.
Teokset

Tinkers, New York, Bellevue Literary Press, 2009. ISBN 9781934137123)
Kilkuttajat. (Tinkers, 2009). Suomentanut Vesa Pynttäri. Helsinki: Ntamo, 2021. ISBN 978-952-215-773-7
Harhaisku

Harhaisku (lat. aberratio ictus) on rikosoikeudessa luvaton teko, jonka kohteena on jokin muu kuin tekijän tarkoittama kohde. Oikeudenvastaisen teon kohteena voi olla henkilö, oikeushenkilö tai esine. Tekijän erehdys ei yleensä poista teon rangaistavuutta.
Oikeuskirjallisuudessa esitettyjä mielipiteitä

Harhaiskusta on kysymys esimerkiksi silloin, kun henkilö A suuntaa pistoolinsa kohti B:tä, joka loikkaa sivuun samalla kun A laukaisee. Luoti osuukin B:n vierellä olleeseen henkilö C:hen, joka kuolee osumaan. Tässä tapauksessa harhaiskun kohde on samanarvoinen kuin tarkoitettukin kohde ja A tuomitaan taposta. Kirjallisuudessa on esitetty, että A tulisi tuomita B:n tapon yrityksestä ja C:n törkeästä kuolemantuottamuksesta tai tapon yrityksestä ja taposta, jos A teon tehdessään mielsi C:n kuoleman todennäköiseksi. Tätä ratkaisua vastaan on esimerkiksi se, että jos A:n ystävä D olisi yllyttänyt A:ta ampumaan, D ei todennäköisesti vastaisi teostaan lainkaan. Jos C kuolee ja B haavoittuu, A:ta todennäköisesti rangaistaisiin C:n taposta ja B:n pahoinpitelystä tai törkeästä vammantuottamuksesta riippuen siitä, miten A mielsi seurausten todennäköisyyden. Jos A tähtää B:tä mutta osuu laukauksellaan tämän koiraan, joka kuolee, käsillä on tapon yritys ja rankaisematon huolimaton vahingonteko.
Varsin omituiselta näyttävät harhaiskun seuraukset silloin, kun tuottamuksellinen tekomuoto on rankaisematon. Kun A yrittää heittää B:n kodin ikkunan kivellä rikki, mutta humalatilansa vuoksi särkeekin C:n ikkunan. Koska vahingonteko rangaistaan vain tahallisena ja pelkästä yrityksestä ei rangaista lainkaan, tahallinen B:n ikkunan rikkomisyritys ja tuottamuksellinen C:n ikkunan rikkominen olisivat kokonaan rankaisemattomia. Korvausvastuu on sitten oma asiansa.
Ilmari Harki

| Ilmari Harki |
| --- | --- |
 Ilmari Harki 1950-luvun alussa Otanmäki Oy:n toimitusjohtajana.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. toukokuuta 1902 Turku
Kuollut: 19. marraskuuta 1979 (77 vuotta) Helsinki
Arvonimi: yli-insinööri (1941), teollisuusneuvos (1968)
Muut tiedot
Yritys:  Sotakorvausteollisuuden valtuuskunta, Otanmäki Oy
Asema:  varapuheenjohtaja, toimitusjohtaja
Hallitusjäsenyydet:  Vakuutusyhtiö Sampo, Vuorikemia Oy, Rautaruukki Oy,
Järjestöjäsenyydet:  Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnan kunniajäsenyys
Tutkinnot:  diplomi-insinööri (1926)
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Airi Harki   Maire Virkkunen-Harki
Lapset:  3
Ilmari Hartvig Harki (vuoteen 1935 Hultman; 28. toukokuuta 1902 Turku – 19. marraskuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen teollisuusmies.
Harki toimi muun muassa puolustusministeriön alaisen lentokoneteollisuuden palveluksessa, sotakorvausteollisuuden valtuuskunnan varapuheenjohtajana 1944–1953 sekä Otanmäki Oy:n toimitusjohtajana 1950–1967. Teollisuusneuvoksen arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 1968. Koulutukseltaan Harki oli diplomi-insinööri. Hän toimi vuosina 1946–1951 Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnan puheenjohtajana ja myötävaikutti Otaniemen Teekkarikylän rakentamiseen. Harki kirjoitti eläkevuosinaan teokset Sotakorvausten aika (1971) ja Otaniemi oli – teekkarikylä tehtiin (1977). Hän oli myös kertojana Topo Leistelän ohjaamassa ja Kansan Elokuva Oy:n tuottamassa sotakorvauksia käsitelleessä elokuvassa Suomi maksaa (1951).
Harkin vanhemmat olivat kauppias Johan Gustav Hultman ja Elin Ingeborg Grönros. Harki oli naimisissa Airi Harkin kanssa ja heillä oli kaksi tytärtä. Vuodesta 1958 Harki oli naimisissa Maire Virkkunen-Harkin kanssa. Heillä oli poika.
Samuli Harima

Kauppaneuvos Samuli Harima (1941). Kuvaaja Viljo Pietinen.
Samuli Albert Harima (vuoteen 1936 Hohenthal, 4. syyskuuta 1879 Veteli – 2. toukokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja talouselämän vaikuttaja, jonka kauppiasura alkoi Keski-Pohjanmaan Osuuskaupan piiristä ja ulottui kansainväliseen kauppakamaritoimintaan.
Samuli Hariman vanhemmat olivat suntio, kirjuri ja maanmittari Juho August Hohenthal ja lukkarintytär Maria Jokelin. Samuli oli kuudesta aikuisikään selviytyneestä pojasta vanhin. Hän avusti jo nuorena isäänsä tämän tehtävissä eri puolilla pitäjää ja tunsi jo kiinnostusta kaupankäyntiin. Hän pääsi Tampereen kauppaoppilaitokseen, josta valmistui vuonna 1900.
1900-luvun alussa hän oli perustamassa Keski-Pohjanmaan Osuuskauppaa Kokkolassa ja siirtyi sieltä Vaasaan tukkuliike Oy Laurell & Lahtinen Ab:n toimitusjohtajaksi 1909. Vuonna 1918 hän siirtyi Suomen Valtamerentakainen Kauppa Oy:n johtotehtäviin Helsinkiin ja teki 1920-luvun alussa pitkän liikematkan Brasiliaan, Uruguayhin ja Argentiinaan.
Varsinaisen elämäntyönsä Samuli Harima teki tukkuliike Talous-Osakekaupan pääosakkaana ja johtajana 1922–1943 sekä johtokunnan puheenjohtajana kuolemaansa 1962 saakka. Samuli Harima oli perustamassa Suomen Tukkukauppiaiden liittoa, jonka puheenjohtajana toimi vuoteen 1946. Harima oli Pohjoismaiden tukkukauppiasliittojen keskusneuvoston puheenjohtaja parikymmentä vuotta sekä jäsen Kansainvälisen tukkukauppiasliittojen keskusneuvostossa. Hän oli myös Suomalais-neuvostoliittolaisen kauppakamarin pitkäaikainen puheenjohtaja sen perustamisesta 1946 lähtien. Muista luottamustehtävistä mainittakoon Aero Oy, Kansallis-Osake-Pankki, Vakuutusosakeyhtiö Pohjola, Uusi Suomi, Liikesivistysrahasto, Suomen Ilmapuolustusliitto ja Suomen Höyrylaiva Oy. Kauppaneuvoksen arvo hänelle myönnettiin 1924. Vuosina 1932–1935 hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Samuli Hariman puoliso vuodesta 1907 oli Anna Matilda o.s. Björklund. Heidän kahdesta lapsestaan Jorma Harima (1908–1963) toimi isänsä tavoin Talous-Osakekaupan johdossa. Samuli Hariman tytär oli taidemaalari Ilona Harima.
Aiheesta muualla

Kai Hoffman: Kauppaneuvos Samuli A. Harima (1879–1962). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 11.2.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Tuomas Möttönen: Kauppaneuvos Jorma Harima (1908–1963). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). 5.9.2011. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kai Hoffman, Samuli Harima Biografiasampo.fi (maksuton)
Järvinen, Kyösti: Talous-Osakekauppa 1902–1942. Neljä vuosikymmentä suomalaisen suurliikkeen vaiheita. Helsinki 1942.
Kangas, Lasse: Läpi harmaan kiven. Kauppaneuvos Samuli Harima 1879-1962. Helsinki: Verbatum 2017. ISBN 978-952-68811-0-2.
Talous-Osakekauppa Pörssitiedon netissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Päivi Happonen

Päivi Anitta Happonen (s. 23. marraskuuta 1967) on Suomen Kansallisarkiston pääjohtaja ja Itä-Suomen yliopiston dosentti. Hänen viisivuotinen virkakautensa pääjohtajana alkoi syyskuussa 2022. Hän on toiminut vuodesta 2011 lähtien Kansallisarkiston tutkimusjohtajana ja vastuualuejohtajana sekä 2021–2022 vs. pääjohtajana. Aikaisemmin hän on toiminut Kansallisarkiston kehittämisjohtajana vuosina 2008–2011 ja kehittämispäällikkönä ja ylitarkastajana vuosina 1998–2007. Hän oli sukututkimuksessa paljon käytetyn Karjala-tietokantasäätiön tutkijana ja tutkimuspäällikkönä vuosina 1995–1998.
Päivi Happonen väitteli filosofian tohtoriksi Joensuun yliopistosta vuonna 2009. Väitöskirjassaan hän tarkasteli kirkonkirjojen ja henkikirjojen pohjalta Sortavalan kaupungin väestöprofiilia. Väitöskirjan lähdeaineistona Happonen käytti perinteisten lähteiden lisäksi tietokantatietoja ja analysoi niitä tietoteknisin menetelmin. Happonen on tutkimusjohtajana pyrkinyt kehittämään historiatieteiden digitaalista tutkimusprosessia ja digitaalisia tutkimusinfrastruktuureja. Kansainvälisesti merkittäviä ovat olleet semanttiseen Webiin perustuvat tietokannat ja 1800-luvun tekoälyllä kokotekstiksi luetut käsinkirjoitettujen Suomen pitäjien käräjäpöytäkirjat. Itä-Suomen yliopiston dosentti Happonen on ollut vuodesta 2011 alkaen.
Happonen on ollut keskeisesti mukana julkishallinnon digitaalisen asiakirjahallinnan ja tiedonhallinnan kehittämisessä koko 2000-luvun. Tiedonohjaus on hänen ideoimansa malli. Päivi Happonen on opettanut tiedonhallintaa ja asiakirjahallintaa lukuisissa tilaisuuksissa ja julkaissut aihepiiristä useita tutkimusartikkeleita ja muita kirjoituksia. Päivi Happonen on johtanut ja kehittänyt Kansallisarkiston digitalisoitumista ja modernin käyttöympäristön rakentamista.
Huomionosoitukset

Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkki (2016)
Sotavainajamitali (2019)
Sotilasansiomitali (2019)
Pyhän Karitsan ritarikunnan 1. luokan ritarimerkki (2020)
Julkaisut

Sukututkimuksen asiakirjaopas – väestöhistorialliset asiakirjalähteet. Mikkeli 2004. ISBN 951-98196-2-2.
Kaksi todellisuutta? Kirkonkirjat ja henkikirjat Sortavalan kaupungin väestöllisen profiilin kuvaajina 1800-luvun alusta vuoteen 1940. Joensuun yliopiston yhteiskuntatieteellisiä julkaisuja nro 96 ja arkistolaitoksen toimituksia 8. Joensuu 2009. ISBN 978-952-219-316-2.
Kleion pauloissa. Jussi Nuortevan juhlakirja. (Toim. Päivi Happonen et al.) SKS. Helsinki 2014. ISBN 978-952-22-2541-2.
& Nuorteva, Jussi: Suomen arkistolaitos 200 vuotta – Arkivverket i Finland 200 år. Arkistolaitoksen toimituksia 19. Helsinki 2016. ISBN 978-951-37-7003-7.
Nuorteva, Jussi & Strömberg, John (toim.): Pro Finlandia. Suomen tie itsenäisyyteen 3. Näkökulma: Ruotsi, Tanska, Norja ja Islanti. – Pro Finlandia. Finlands väg till självständighet 3. Synvinkel: Sverige, Danmark, Norge och Island. Arkistolaitoksen toimituksia 18:3. Edita. Helsinki 2016. ISBN 978-951-37-7004-4.
& Rantanen, Arja & Sendhardt, Olga & Nuorteva, Jussi: Nikolai Gerard. Suomen unohdettu kenraalikuvernööri. Kansallisarkiston toimituksia 20. Helsinki &  Keuruu 2017. ISBN 978-951-37-7266-6.
& Nuorteva, Jussi & Strömberg, John (toim.): Pro Finlandia. Suomen tie itsenäisyyteen 4. Näkökulma: Venäjä, Puola, Viro, Latvia ja Liettua – Pro Finlandia. Finlands väg till självständighet 4. Synvinkel: Ryssland, Polen, Estland, Lettland och Litauen.Arkistolaitoksen toimituksia 18:4. Edita. Helsinki 2017. ISBN 978-951-37-7306-9.
& Nuorteva, Jussi (toim.); Viapori-Suomenlinna. Kolmen valtakunnan linnoitus 1748-2021. - Sveaborg. Tre riken - en fästning 1748-2021. Bidrag till Sveaborgs historia 9. Tallinn 2021. ISBN 978-952-7323-10-6.
& Nuorteva, Jussi: Till Sveriges försvar mot öst 1748–1809. Fortifikationslöjtnanten Adolf Erik Geete’s rithäfte. – Ruotsin puolustamiseksi itää vastaan 1748–1809. Linnoitusrakennusluutnantti Adolf Erik Geeten piirustusvihko. Bidrag till Sveaborgs historia 10. Tallinna 2022.ISBN 978-951-97888-6-9.
& Wilenius-Rantala, Carita: Skildraren av landskap och människor. Konstnären Elias Martins (1739-1818) färd från Sveaborg till världen. - Maiseman ja ihmisten kuvaaja. Taiteilija Elias Martinin (1739-1818) matka Viaporista maailmalle. Bidrag till Sveaborgs historia 11. Tallinna 2022. ISBN 978-951-97888-7-6.
Unmasked

| Unmasked Kiss |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : tammikuu – maaliskuu 1980
 Studio : The Record Plant, New York
 Julkaistu: 20. toukokuuta 1980
 Formaatti: LP, C-kasetti, CD
 Tuottaja(t): Vini Poncia
 Tyylilaji: hard rock, poprock, diskorock
 Kesto: 39.46
 Levy-yhtiö: Casablanca Records
Muut kannet
   Albumin vinyylipainoksen takakansi.
Listasijoitukset
  Yhdysvallat: 35.    Iso-Britannia: 48. Kts. lisää listasijoituksia
Kissin muut julkaisut
| Dynasty 1979 | Unmasked 1980 | Music from "The Elder" 1981 |
Singlet albumilta Unmasked
 ”Shandi” Julkaistu: kesäkuu 1980  ”Talk to Me” Julkaistu: 1980  ”Tomorrow” Julkaistu: 1980
Unmasked on yhdysvaltalaisen Kiss-yhtyeen 20. toukokuuta 1980 ilmestynyt, kahdeksas studioalbumi. Se on edellisen Dynastyn tavoin Kissille poikkeuksellisen pop-vaikutteinen julkaisu. Uusi tyyli hämmensikin yhtyeen faneja, ja Unmasked jäi Yhdysvaltain Billboardin listalla sijalle 35. Sen sijaan esimerkiksi Australiassa ja Euroopassa levy menestyi hyvin ja yhtye säilytti suosionsa. Levyllä on muun muassa kappale ”Shandi”, josta tuli singlehitti.
Rumpali Peter Criss ei osallistunut albumin äänityksiin, vaikka hän onkin mukana kansikuvissa. Crissin tilalla soitti Anton Fig, joka soitti myös lähes kaikissa Dynastyn kappaleissa. Criss esiintyi viimeisen kerran yhtyeen riveissä ”Shandin” musiikkivideolla. Albumia seuranneella kiertueella rumpuja soitti Eric Carr.
Albumin sarjakuvatyyliset kannet maalasi Victor Stabin. Jäsenten maskinriisuntakuvasta tehtiin myös juliste, joka tuli albumin mukana.
Taustaa

Unmaskedia edeltänyt Dynasty (1979) oli ensimmäinen albumi, jonka Kiss teki sen jälkeen kun yhtyeen jäsenet olivat julkaisseet soololevyjä vuonna 1978. Vielä Love Gun -albumilla (1977) Kiss vaikutti yhtenäiseltä, mutta Dynastylla on havaittavissa ensimmäisiä merkkejä rakoilusta: esimerkiksi rumpali Peter Criss soittaa vain yhdessä kappaleessa. Albumi menestyi kuitenkin hyvin ja ylsi Yhdysvaltain listalla sijalle 9. Kappale ”I Was Made for Lovin’ You” nousi maailmanlaajuiseksi hitiksi, mutta koska se oli diskotyylinen, se herätti yhtyeen suurimmissa faneissa ennennäkemätöntä vastustusta. Albumi oli muutenkin tyyliltään edeltäjiään kevyempi.
Vuoden 1979 lopulla Kiss alkoi vastata itse liikeasioistaan, kun niitä hoitanut Neil Bogart vetäytyi tehtävistään. Huhtikuussa 1980 yhtye jatkoi levytyssopimustaan Casablanca Recordsin kanssa Dynastyn maailmanlaajuisen kaupallisen menestyksen innostamana.
1980-luvun alkaessa Kiss oli kokenut monenlaisia muutoksia. Hard rock oli saanut väistyä diskopopin tieltä, eikä Kissillä ollut enää pelätyn tai kiistellyn yhtyeen imagoa, vaan siitä oli tullut koko perheen yhtye, jonka konserteissa kävivät niin lapset kuin vanhemmatkin. Aikaisemmin yhtyeestä olivat pitäneet etenkin nuoret miehet, joiden suosiota se nyt alkoi menettää, mutta se pyrki siitä huolimatta edelleen valtavirtaan.