stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etelä-Pohjanmaan kauppakamari
Palvelut

Tärkeimpiä kauppakamarin palveluita alueella ovat kansainvälisessä kaupassa tarvittavien todistusten ja asiakirjojen vahvistaminen, ajankohtaiset lyhytkoulutukset yrityksille sekä neuvontapalvelut.
Ulkomaankaupan asiakirjojen vahvistuksia ja Euroopan yhteisön alkuperätodistuksia tarvitaan lähinnä esim. Venäjälle, Afrikkaan, joihinkin Aasian, Lähi-idän ja Etelä-Amerikan maihin suuntautuvan tuotteiden viennin yhteydessä. Kauppakamarin tekemillä todistuksilla ja asiakirjavahvistuksilla yritykset saavat esim. tullin tai toisen sopimusosapuolen vaatiman ns. kolmannen osapuolen vahvistuksen dokumenteilleen.
Kauppakamarin järjestämien koulutusten aiheet käsittelevät mm. taloushallintoa, verotusta, kansainvälistä kauppaa (esim. INCOTERMS toimitusehdot), henkilöstöhallintoa, hallitustyöskentelyä sekä myyntiä ja markkinointia.
Neuvontapalveluita ovat mm. ulkomaankauppaan, sopimusoikeuteen, työoikeuteen ja tietoturvallisuuteen liittyvät palvelut, joita tuottavat sekä alueen asiantuntijayritykset että kauppakamarin toimiston henkilökunta.
Aiheesta muualla

Etelä-Pohjanmaan kauppakamari
Keskuskauppakamari
Etinamaatti

| --- | --- |

Etinamaatti
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(1-etynyylisykloheksyyli)karbamaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 126-52-3
ATC-koodi:  ?
PubChem CID: 3284
DrugBank: DB01031
Kemialliset tiedot
Kaava: C9H13NO2 
Moolimassa: 167,204
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Etinamaatti (1-etynyylisykloheksyylikarbamaatti, kauppanimet Valamin ja Valmid) on eräs lääkeaine. Sitä on käytetty unilääkkeenä eli hypnoottina. Aine kuuluu tertiäärisiin karbinoleihin. Annostelumuotona on ollut kiinteä jauhemainen, joka on suljettu lääkekapseleihin. Etinamaatti on ollut Suomessa lääkityskäytössä vielä 1970-luvulla, muttei juurikaan tuosta myöhempänä. Lääkkeen yliannostelu tai sekakäyttö eli yhdistely sedatiiveihin on saattanut olla vaarallista eli elimiä vaurioittavaa ja jopa kuolettavaa. Huomattavan suuri yliannos on aiheuttanut vaikeita kouristuksia.
Etinamaatti kehiteltiin korvaamaan barbituraatteja. Aineen patentoi Schering-lääkeyhtiö vuonna 1957. Lopulta sen terapeuttinen indeksi osoittautui huomattavan kapeaksi, eikä se osoittautunut olemaan riittävän turvallinen substituutti eli korvaava lääke. Etinamaattia muistuttaa kaksi vastaavaa ainetta, jotka ovat: etklorvynoli (Arvynol ja Placidyl) ja metyyliparafynoli/metyylipentinoli (Dormison).
Etinamaatin kemiallinen kaava on C9H13NO2, moolimassa 167,21 g/mol ja CAS-numero 126-52-3.
Kirjallisuutta

Vartiainen, I.: Lääkeaineoppi, WSOY-SHKS 1960. (s. 37–38)
Aiheesta muualla

PubChem: Ethinamate (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Ethinamate (englanniksi)
DrugBank: Ethinamate (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Ethinamate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ethinamate (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Ensimmäinen mantereen ylittävä rautatie

Kultaisen piikin ajo-seremonia Promontory Summitissa Kultaisen piikin ajo-seremonia Promontory Summitissa
Pacific-radan viimeinen, kultainen naula iskettiin seromoniallisesti paikalleen Promontory Summitilla Utahissa 10. toukokuuta 1869.
Amerikan mantereen ylittävän radan 75-vuotispäivän kunniaksi vuonna 1944 julkaistu postimerkki.
Ensimmäinen mantereen ylittävä rautatie (engl. First Transcontinental Railroad), ensimmäinen Pacific-rata (engl. First Pacific Railroad eli Central Union, myöhemmin Overland Route oli Yhdys­valtojen ja Pohjois-Amerikan ensimmäinen mantereen poikki ulottunut, vuosina 1863–1869 rakennettu rautatie. Tuolloin rakennettu rata­osuus alkoi Council Bluffsista Iowasta Missourin rannalta vasta­päätä Omahaa ja päättyi Oaklandiin Tyynen­meren rannalle lähelle San Franciscoa. Se yhdisti Amerikan länsirannikon mantereen itäosissa jo aikaisemmin olleeseen rataverkkoon. Nimitys "Pacific-rata" johtuu Tyynen­meren englannin­kielisestä nimestä Pacific Ocean.
Radan rakensi kolme yksityistä yhtiötä: alkuperäinen Western Pacific Railroad rakennutti Oaklandin ja Sacramenton välisen 212 kilometrin pituisen osuuden Kaliforniassa, Central Pacific Railroad 1 110 kilometrin pituisen osuuden Sacramentosta Promontory Summitiin Utahiin ja Union Pacific Railroad Company Council Bluffsin ja Promontory Summitin välisen 1 746 kilometrin pituisen osuuden.
Rata avattiin liikenteelle 10. toukokuuta 1869, jolloin Promontary Summitilla Utahissa lyötiin seremoniallisesti paikalleen radan viimeinen, kultainen naula. Valmistuessaan rata oli tärkeä osa koneistetusta mantereen­lajuisesta kuljetus­verkosta, joka mullisti Amerikan länsiosan asutuksen ja talouden liittämällä alueet kiinteästi unioniin. Radan ansiosta kuljetusyhteydet rannikolta toiselle olivat huomattavasti entistä halvemmat, nopeammat ja joustavammat.
Ennen radan valmistumista Sacramenton ja muiden San Franciscon lahden rannikkokaupunkien välistä liikennettä olivat hoitaneet siipiratasalukset. Radan rakennusvaiheessa Central Pacific Railway osti 53 mailin pituisen osuuden Union Pacific Railwaysin rakennuttamaa rataa, Promontory Summitilta Ogdeniin saakka, josta tuli eri rautatie­yhtiöiden ylläpitämien rata­osuuksien kohtaamispaikka, jossa matkustajat vaihtoivat junaa. Myöhemmin tästä mantereen poikki kulkevasta rautatiestä alettiin yleisesti käyttää tärkeimmän matkustajajunayhteytensä mukaan nimitystä Overland Route. Tämä koko rautatien pituinen juna­yhteys oli liikenteessä vuoteen 1962.
Historia

Pacific-radan valmistuminen merkitsi vuosikymmeniä vireillä olevan hankkeen toteutumista. Mantereen poikki johtavan radan rakentamista ehdotti tiettävästi ensimmäisenä Hartwell Carver vuonna 1832 New York Courier & Enquirer -lehdessä julkaisemassaan artikkelissa. Hänen tuolloin ehdottamansa ratalinja olisi johtanut Michiganjärveltä Columbiajoen kautta San Franciscon lahdelle Tyynenmeren rannalle. Vuonna 1847 hän lähetti kongressille asiaa koskevan muistion "Proposal for a Charter to Build a Railroad from Lake Michigan to the Pacific Ocean". Vuonna 1856 Yhdysvaltain edustajainkokouksen asettama komitea aloitti asiaa koskevan raporttinsa toteamalla: 
"Siitä, että nykyaikana on välttämätöntä rakentaa rautatie- ja lennätinlinjat tämän mantereen Atlantin ja Tyynenmeren puoleisten rannikoiden välille, ei enää vallitse erimielisyyttä. Sen myöntää jokainen. Voidaksemme säilyttää nykyisen asemamme Tyynellämerellä meillä on oltava jokin nopeampi ja suorempi yhteys kuin minkä nykyisin tarjoaa vieraan valtakunnan alueiden kautta kulkeva tie.
Historia > Alustavat tutkimukset

Kongressin annettua asialle vahvan tukensa Yhdysvaltain sotaministeriö, jota tuolloin johti Jefferson Davis, pani Amerikan länsiosissa vuosina 1853–1855 toimeen perusteellisia tutkimuksia (Pacific Railroad Surveys) sopivien linjausten löytämiseksi Pohjois-Amerikan poikki johtavalle rautatielle. Tutkimukseen osallistui maanmittareita, tiedemiehiä ja taiteilijoita, ja tuloksena saatiin suunnaton määrä tietoa ainakin miljoonan neliökilometrin laajuiselta alueelta mantereen länsiosista. Ministeriön julkaistut 12 nidettä ovat todennäköisesti tärkein tuolta ajalta peräisin oleva läntisten alueiden maan­tiedettä ja historiaa koskeva tietolähde, ja niiden arvoa lisää se, että mukana on monia värikuvia alueen maisemista, alkuperäisistä asukkaista, kasveista ja eläimistä. Paitsi mahdollisten ratalinjausten kuvauksia tämä ministeriön julkaisema 12-osainen teos sisältää tietoa myös alueen geologiasta, eläimistöstä, kasvistosta ja paleontologiata sekä kansatieteellisen kuvauksen tutkimuksen aikana tavatuista intiaanikansoista. Laajuudestaan huolimatta teoksessa ei ollut juuri lainkaan yksityiskohtaisia topografikarttoja, joita olisi tarvittu sen ratkaisemeen, mikä kilpailevista linjauksista olisi liikenteellisistä ja taloudellisista syistä edullisin. Tutkimuksen sivutuloksena Yhdysvallat kuitenkin osti Meksikolta silloin vielä lähes aution alueen, joka käsitti nykyisten Arizonan ja New Mexicon eteläisimmät osat Gilajoen eteläpuolella, koska katsottiin, että edullisin eteläinen reitti kulki tätä kautta. Tämä kävi päinsä, koska Meksikon silloinen presidentti Antonio López de Santa Anna tarvitsi rahaa armeijaansa varten ja ilahtui voidessaan myydä jonkin aution alueen hyvään hintaan.
Historia > Rakentaminen > Union Pacific Railroad

Union Pacific Railroad (UPRR) aloitti rakennustyöt vasta heinäkuussa 1865, koska sillä oli vaikeuksia järjestymisessä ja rahoituksen saamisessa ja koska Yhdysvaltain sisällissodan aikana suuri osa työntekijöistä, kiskoista ja muista tarvikkeista tarvittiin sota­tarkoitukseen. Lisäksi myöskään Council Bluffsiin ja uuteen Omahan kaupunkiin johtava rautatie ei ollut vielä valmis, mikä sekin vaikeutti ratatöiden aloittamista. Lähes kaikki tarvikkeet jouduttiin alkuvaiheessa kuljettamaan Omahaan ja Council Bluffsiin kesällä Missourijokea pitkin kulkevilla siipiratasaluksilla, kunnes rata idästä Omahaan oli valmis. Sisällissota päättyi 22. kesäkuuta 1865. Vuoden 1865 aikana työt etenivät Union Pacificin osalta niin vähän, että yhtiö myi kaksi hankkimistaan neljästä höyryveturista.
Useimmat Union Pacificin palveluksessa olleet insinöörit ja rautatien suunnittelijat olivat Yhdysvaltain sisällissodan veteraaneja, joista monet olivat saaneet koulutuksensa United States Military Academyssä ja toimineet sodan aikana U.S. Military Railroadin (USMRR) palveluksessa, jonka Yhdysvaltain sotaministeriö oli perustanut erityiseksi virastoksi ylläpitämään ja kunnostamaan sodan aikana sotilaallisesti merkittäviä rataosia. Sodan päättyessä viraston hallinnassa oli noin 3 200 kilometriä rautateitä. Heillä oli paljon kokemusta riippuansassiltojen rakentamista, koska sodan aikana oli jouduttu rakentamaan ja myös jälleenrakentamaan runsaasti siltoja. Sotilasakatemian insinööri Herman Haupt, joka sisällissodan aikana johti U.S. Military Railroadia, oli kehittänyt teknisiä keinoja, joilla siltoja voitiin rakentaa nopeasti. Sodan aikana lähes kaikkia sekä unionin että konfederaation sotaväen osastoja oli kuljetettu ja huollettu rautateitse. Siten niitä oli sodan aikana rakennettava runsaasti lisää, laajennettava, suojeltava ja kunnostettava sitä mukaa kuin armeijat etenivät tai perääntyivät. Suurella osalla johtavassa asemassa olevista työntekijöistä oli myös kokemusta ratatöistä, ja työnjohtajille oli selvä, miten oli meneteltävä, jotta työt edistyisivät. Vähemmän taitoa edellyttäneisiin tehtäviin käytettiin sisällissodan veteraaneja sekä varsinkin Irlannista mutta myös Skotlannista Saksasta ja Skandinavian maista saapuneita siirtolaisia.
Historia > Rakentaminen > Kultainen naula

Kuusi vuotta kestäneiden rakennustöiden jälkeen Central Pacific Railroadin lännestä ja Union Pacific Railroadin idästä saapuneet radanrakentajat kohtasivat Promontory Summitissa Utahissa. Siellä Leland Stanford iski 10. toukokuuta 1869 radan viimeisen, kultaisen naulan, joka yhdisti mantereen poikki johtavan radan eri päistä lähteneet kiskot. Tämä naula on nykyisin näytteillä Cantor Arts Centerissä Stanfordin yliopistossa, kun taas toinen "viimeinen" kultainen naula on sekin näytteillä California State Railroad Museumissa Sacramentossa. Radan valmistumisen kunniaksi pidetty seremonia oli ehkä maailman ensimmäinen suuri mediatapahtuma. Vasarat ja naula kytkettiin lennätinlinjaan siten, että jokainen vasaranisku olisi pitänyt kuulua Yhdysvaltojen kaikissa lennätintoimipaikoissa. Iskuja ei kuitenkaan kuultu, vaan sysäykset lähetti lennätintoimihenkilö. Niin pian kuin seremoniallinen naula oli vaihdettu tavalliseen rautanaulaan, siitäkin lähetettiin sekä itä- että länsirannikolle lyhyt viesti "Done" ('tehty'). Viestin saavuttua kaikkialla maassa pidettiin juhlallisuuksia. Matka rannikolta toiselle, joka aikaisemmin oli kestänyt vähintään puoli vuotta, kesti radan valmistuttua vain viikon.
Historia > Rakentaminen > Viimeiset puuttuneet osuudet

Kun viimeinen naula oli isketty, rataverkko ei vielä yhdistänyt Atlantin ja Tyynenmeren rantoja toisiinsa, vaan uusi rata johti vain Omahasta Sacramentoon. Jotta Sacramentosta päästiin Tyynellemerelle saakka, Central Pacific osti vaikeuksiin johtuneen Western Pacific Railroadin ja jatkoi rahoitusvaikeuksien vuoksi vuonna 1866 keskeytynyttä rakennustyötä. (Tämä alkuperäinen Western Pacific Railroad ei ollut sama kuin myöhempi samanniminen yhtiö, joka myös rakensi erään myöhemmistä mantereen poikki johtaneista radoista.) Marraskuussa 1869 Central Pacificin rata vihdoin johti San Franciscon lahden itärannalle Oaklandiin saakka, josta pääsi San Franciscoon lautalla. Alun perin radan oli määrä johtaa San Josehen, mutta länsipäätä muutettiin, koska Oaklandista oli helpompi järjestää yhteys San Franciscoon. Lauttayhteyden korvasi vasta vuonna 1930 uusi rautatiesilta.
Ratayhteys ei ollut valmiina myöskään uuden rautatien toisessa päässä, jossa Union Pacific sai yhdistetyksi Omahan ja Council Bluffin vasta vuonna 1873, kun Union Pacific Missouri River Bridge valmistui. Sitä ennen oli kuitenkin kilpaileva rautatieyhtiö Hannibal and St. Joseph Railroad rakentanut Kansas Cityyn ensimmäisen Missourijoen ylittävän sillan. Sitä myöten Kansas Pacificin junat kulkivat Kansas Citystä Denveriin, josta oli rakennettu yhdysrata Union Pacificin rataan.
Ensimmäinen koko mantereen poikki kulkenut pikajuna Transcontinental Express saapui San Franciscoon vasta 4. heinäkuuta 1876. Se oli lähtenyt New Yorkista, ja matka kesti 83 tuntia 39 minuuttia. Vielä kymmenen vuotta aikaisemmin vastaava matka maitse olisi kestänyt kuukausia ja meritse useita viikkoja, ja mahdollisesti olisi jouduttu kiertämään Etelä-Amerikan ympäri.
Historia > Myöhemmät vaiheet

Central Pacific havaitsi pian, että Sierra Nevadan kautta kulkevan osuuden avoinna pitäminen talvisin oli hankalaa. Aluksi lunta yritettiin aurata erityisillä höyrykoneiden työntämillä lumiauroilla. Kun se onnistui vain osittain, alettiin radan joidenkin osuuksien ylle rakentaa katoksia niiden suojaamiseksi lumelta ja lumivyöryiltä. Siten rata voitiinkin lopulta pitää avoimena lukuun ottamatta muutamaa päivää vuodessa.
Molemmat rautatieyhtiöt käynnistivät pian laajat parannustyöt parempien siltojen, viaduktien ja tunnelien rakentamiseksi sekä raskaampien kiskojen ja vahvempien ratapölkkyjen asentamiseksi. Alkuperäinen rata oli pääosin rakennettu hyvin nopeasti, jolloin sen kestävyyteen ja ylläpidettävyyteen ei ollut kiinnitetty riittävästi huomiota. Siksi seuraavina vuosina tarvittiin runsaasti kaikenlaisia parannustöitä.
Central Pacific -yhtiö fuusioitiin myöhemmin Southern Pacific Railroadiin, ja yhtiön nimeksi tuli Southern Pacific Railroad. Vuodesta 1885 lähtien tämä yhtiö liikennöi San Franciscoon saakka. Union Pacific vuorostaan osti vuonna 1901 Southern Pacificin, mutta kauppa jouduttiin perumaan Yhdysvaltain korkeimman oikeuden määräyksestä monopolilakien nojalla. Yhtiöt yhdistettiin jälleen vuonna 1996, kun Union Pacific osti Central Pacificin.
Vuonna 1904 Utahiin valmistui Lucin Cutoff -niminen oikorata. Alkuperäinen Promontory Summitin kautta kulkenut rataosa jäi silloin pois käytöstä, ja vuonna 1942 sen kiskot purettiin ja niiden metalli käytettiin sotatarkoituksiin. Vuonna 1957 Yhdysvaltain kongressi julisti alueen Kultaisen naulan kansalliseksi historialliseksi paikaksi.
Kaikkiaan mantereen poikki rakennettiin Yhdysvaltojen alueelle seitsemän rautatietä ja Kanadan alueelle yksi. Ensimmäisen Pacific-radan ohella huomattavimpia näistä olivat Southern Pacific lähellä Meksikon rajaa sekä Yhdysvaltojen pohjoisosien kautta kulkeva Great Northern.
Historia > Radan nykytila

Alkuperäinen rataosuus on lähes kaikkialla yhä selvästi havaittavissa. Useiden satojen kilometrien pituiset osuudet siitä ovat edelleen käytössä, varsinkin Sierra Nevadan vuoristossa sekä Utahin ja Wyomingin kanjoneissa. Alkuperäiset kiskot on tosin kauan sitten vaihdettu vanhenemisen ja kulumisen vuoksi uusiin ja ratapenkereitä on nykyaikaistettu ja kunnostettu, mutta radat kulkevat enimmäkseen alkuperäisellä paikallaan.
Valtatie Interstate 80 kulkee Kalifornian Truckkeen kanjonin kautta suurelta osin lähellä rautatietä.
Historia > Liikenne

Amtrakin päivittäinen matkustajajuna California Zephyr liikennöi San Franciscon läheisyydessä olevan Emeryvillen ja Chicagon välillä. Sacramenton ja Nevadan keskiosien välillä se kulkee ensimmäistä mantereen ylittävää rataa pitkin. Koska suuressa osassa Nevadaa rautatiet ovat nykyään yksisuuntaisia siten, että eri ratoja liikennöidään nykyisin eri suuntiin, California Zephyr siirtyy Central Corridor -radalle joko Winnemuccassa tai Wellsissä.
Viittauksia kulttuurissa > Kirjoja

Union Pacificin ja Central Pacificin rataosuuksien yhdistäminen Promontory Summitissa toukokuussa 1869 oli yksi aihe, josta Jules Verne osittain sai idean vuonna 1873 julkaistuun teokseen Maailman ympäri 80 päivässä.
Kristiana Gregoryn kirja The Great Railroad Race on muodoltaan kuvitteellisen Libby Westin päiväkirja. Siinä kuvataan radan rakentamisen loppuvaiheen tapahtumia ja sitä innostusta, jonka se tuolloin sai aikaan.
Graham Mastertonin romaani A Man of Destiny vuodelta 1881 on kuvitteellinen kertomus siitä, mitä rakennustöiden yhteydessä olisi voinut tapahtua.
Mary Ann Fraserin lastenkirjassa Ten Mile Day kerrotaan, kuinka Central Pacific teki ennätyksen rakentamalla yhdessä päivässä, 28. huhtikuuta 1869, kymmenen mailia uutta rataa ja voitti täten 10 000 dollarin vedon.
Viittauksia kulttuurissa > Sarjakuvia

Vuonna 1957 ilmestynyt Lucky Luke -sarjakuvan albumi Kiskot yli preerian (Des rails sur la prairie) kuvaa mantereen ylittävän rautatien rakentamista.
Viittauksia kulttuurissa > Elokuvia

Kultaisen naulan iskemisseremonia on kuvattu useissa elokuvissa. Yksi niistä on Cecil B. DeMillen ohjaama Union Pacific vuodelta 1939. Sen pääosissa esiintyvät Joel McCrea ja Barbara Stanwyck, ja siinä kuvitteellinen Central Pacificin sijoittaja Asa Barrows yrittää estää Union Pacificia saavuttamasta Utahin Ogdenia.
John Fordin mykkäelokuva Rautahepo vuodelta 1924 on historiallisesti epätarkka. Siinä kiinnitetään huomiota kiihkeään kansallismielisyyteen, jonka ansiosta hanke sai suurta kannatusta. Elokuvassa esiintyvien kokkien joukossa on kiinalaisia työmiehiä, jotka todellisuudessa työskentelivät työmaan Central Pacificin osuudella.
Vuoden 1962 elokuvassa Kuinka länsi voitettiin on kokonainen rakennustöitä käsittelevä osuus. Yksi elokuvan kuuluisimmista kohtauksista kuvattiin Cineramassa, ja siinä biisonit pakenevat rataa pitkin.
Italialaisen Sergio Leonen ohjaamassa lännenelokuvassa Huuliharppukostaja vuodelta 1968 kertomuksen taustana on rautatien, ilmeisesti ensimmäisen mantereen ylittävän rautatien rakentaminen.lähde?
Will Smithin elokuvassa Wild Wild West vuodelta 1999 Dr. Loveless yrittää rautatien valmistumisseremonian yhteydessä murhata presidentti Ulysses S. Grantin.
Elokuvan The Claim (2000) päähenkilö on Central Pacific Railroadin maanmittari, ja elokuva käsittelee pääasiassa erään rajaseutukaupungin pormestarin yritystä saada rautatie linjatuksi kulkemaan kyseisen kaupungin kautta.
Viittauksia kulttuurissa > Televisiosarjoja

Vuonna 2004 BBC lähetti dokumenttielokuvien sarjan (engl. Seven Wonders of the Industrial World). Sen kuudes osa "The Line" käsittelee ensimmäisen mantereen ylittävän radan rakentamista.
Radan rakentamista on kuvattu myös televisiosarjassa American Experience. Brittiläisessä televisiosarjassa Doctor Who on esiintynyt rataa käsittelevä äänikirja The Runaway Train, jonka oli laatinut Oli Smith ja jonka luki Matt Smith. Rakennustyö on taustana myös AMC:n sarjassa Hell on Wheels. Siinä Thomas Durant esiintyy säännöllisesti, ja häntä esittää Colm Meaney.
Kirjallisuutta

James B. ALlen, Glen M. Leonard: The Story of the Latter-day Saints.  Salt Lake City:  Desert Book Company, 1976.
Stephen E. Ambrose: Nothing Like It In The World; The men who built the Transcontinental Railroad 1863–1869.  Simon & Schuster, 2000.  ISBN 0-684-84609-8
David Haward Bain: Empire Express; Building the first Transcontinental Railroad.  Viking Penguin, 1999.  ISBN 0-670-80889-X
Lucius Beebe: The Central Pacific & The Southern Pacific Railroads: Centennial Edition.  Howell-North, 1969.  ISBN 0-8310-7034-X
Bruce C. Cooper: Riding the Transcontinental Rails: Overland Travel on the Pacific Railroad 1865–1881.  Philadelphia:  Polyglot Press, 2005.  ISBN 1-4115-9993-4  Teoksen verkkoversio.
Bruce Clement Cooper: The Classic Western American Railroad Routes.  New York:  Chartwell Books/Worth Press.  BINC 3099794  ISBN 978-0-7858-2573-9
The First U.S. Transcontinental Railroad: Expected Profits and Government Intervention. Journal of Economic History, maaliskuu 2013, nro 73, s. 177–200.
Willis T. Lee, Ralf W. Stoe, Hoyt S. Gale: Guidebook of the Western United States, Part B. The Overland Route.  USGS Bulletin 612, 1916.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Richard White: Railroaded: The Transcontinentals and the Making of Modern America. Määritä julkaisija!
Glenn Willumson: Iron Muse: Photographing the Transcontinental Railroad.  University of California Press, 2013.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Cristersen, Else: Rautahevoselle raivattiin reitti halki Yhdysvaltojen, Rautatie yhdisti maan Tieteen Kuvalehden Historia -lehti. Viitattu 22.7.2018.[vanhentunut linkki]
valokuvia Central Pacific Railroadin rataosuudesta Central Pacific Railroad Photographic History Museum. Viitattu 5.10.2015.
Central Pacific Railroad Map (rautatiekartta vuodelta 1871) California Mail Bag San Francisco News Letter and California Advertiser, Vol. 1, No. 4, Oct-Nov. 1871. Viitattu 5.10.2015.
to the 100th Meridian - 1866 Excursion to the 100th Meridian - 1866 Union Pacific Railroad picture Museum. Viitattu 5.10.2015.
"I Hear the Locomotives: The Impact of the Transcontinental Railroad"
Golden Spike National Historical Site in Utah
Central Pacific Railroad Photographic History Museum
Union Pacific Railroad History
The Transcontinental Railroad
Pacific Railway Act and related resources at the Library of Congress
Chinese-American Contribution to transcontinental railroad
Linda Hall Library's Transcontinental Railroad educational site with free, full-text access to 19th century American railroad periodicals
Route map at the Library of Congress
Map of Union Pacific Railroad with Dates
Abandoned route of the transcontinental railroad in Utah (with map)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:First Transcontinental Railroad
Virallinen ilmoitus Pacific-radan avaamisesta
Summitin tunneli.
Pacific Railroad Bond, City and County of San Francisco, 1865.
Arizonan territorion kuvernöörin lahjoittama kultainen naula. Tämä oli yksi neljästä radan valmistumisen kunniaksi valmistetusta seremoniallisesta naulasta, mutta ei viimeinen rataan lyöty naula.
Thomas Hillin The Last Spike vuodelta 1881.
CPRR:n ja UPRR:n mainoksia sen jälkeen, kun raiteet oli 10.5.1869 yhdistetty.
Käännös suomeksi
Ludmila Böömiläinen

| Ludmila Böömiläinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 860 Mělník
Kuollut: 15.9.921 Tetínin linna, Tetín, Böömin kuningaskunta
Ludmila Böömiläinen tai Ludmila Pyhä (n. 860 Mělník - 15. syyskuuta 921 Beroun) oli  Böömin ruhtinas Bořivoj I:n vaimo. Nykyään häntä kunnioitetaan Böömin suojeluspyhimyksenä.