Todellisuuden sosiaalinen rakentuminen
Yhteiskunta objektiivisena todellisuutena

“Yhteiskunnallinen järjestys on ihmisen tuotosta tai – täsmällisemmin ilmaisten – jatkuvaa inhimillistä tuotantoa.” (s. 64).
Instituutioitumisen alkuperä on totunnaistumisessa ja tavoissa (jotka muotoutuvat yhteisestä havainnoinnista ja toimintatapojen yhteisymmärryksestä). Tämä vähentää epävarmuutta ja uhan tunnetta ja sallii meidän rajoittuneen tarkkaavaisuutemme kohdistua muihin asioihin kun instituutioituneiden rutiinien voi olettaa jatkuvan sovittuun tapaan:
“Totunnaistuminen rajoittaa valintamahdollisuuksia, mitä voidaan pitää tärkeänä psykologisena etuna[...] totunnaistuminen vapauttaa energiaa merkittäviin ja elintärkeisiin päätöksiin[...] Tärkein hyöty on se, että he (ihmiset) voivat ennakoida toistensa toimintaa, jolloin heidän vuorovaikutuksensa muuttuu ennustettavaksi[...] Monenlaisista tehtävistä voi nyt suoriutua alhaisella tarkkaavaisuustasolla, kun toisen joka ikinen toiminto ei enää merkitse vaaran mahdollisuutta tai hämmästyksen aihetta. “ (s. 66-70).
=> Sosiaaliset (institutionaaliset) objektiiviset maailmat ovat yksi instituutioitumisen seurauksista ja niitä syntyy silloin kun instituutiot siirtyvät seuraavalle sukupolvelle. Tämä luo objektiivisen todellisuuden. Vaikka instituution syyt ovat ilmeiset instituution luoneille ihmisille, seuraava sukupolvi perii sen jonain mikä on ”annettua”, ”muuttumatonta” ja ”itsestäänselvää” eivätkä he välttämättä ymmärrä logiikkaa sen takana.
“-- (Sosiaalinen maailma) kaikenkattavana ja valmiina todellisuutena asettuu luonnon tavoin vastakkain yksilön kanssa[...] Sosialisaation varhaisvaiheissa lapsi ei juurikaan kykene erottamaan toisistaan luonnonilmiöiden ja sosiaalisten muodosteiden objektiivisuutta[...] Institutionaalisen todellisuuden objektiivisuutta ei vähennä se, ettei yksilö kenties ymmärrä instituutioiden tarkoitusta tai toimintaperiaatteita[...] Hänen täytyy "mennä" hankkimaan tietoa niistä (instituutioista) samalla tavalla kuin hänen täytyy hankkia tietoa luonnosta." (s. 72-73).
=> Roolit ovat instituutioitumisen seuraus. Instituutiot osoittavat ”rooleja” näyteltäväksi eri ihmisille (jotka tulevat eri suoritusten tyypityksistä, kuten isärooli, opettajarooli, metsästäjä, kokki, jne.). Erikoistuminen tiettyihin rooleihin johtaa asiantuntijuuteen (toistetun interaktion kautta). Asiantuntija keskittyy  jatkuvasti samaan toimenpiteeseen ja oppii sen logiikan paremmin. Erikoistuminen syventää tietämystä. Tästä syntyvät aliuniversumit kilpailevat vähäisistä resursseista ja tulkinnoista.
“Yhteiskunnan tietovaranto rakentuu sen mukaisesti, mikä on yleisesti relevanttia ja mikä on relevanttia vain tietyille rooleille[...] Tiedon sosiaalinen jakautuminen tuo täten mukanaan yleisen ja roolikohtaisen relevanssin kahtiajaon[...] työnjaon seurauksena roolispesifi tieto lisääntyy nopeammin kuin yleisesti relevantti ja kaikkien saavutettavissa oleva tieto[...] Toinen institutionaalisen segmentoitumisen seuraus on yhteiskunnallisesti eriytyneiden merkitysmaailmojen muodostumisen mahdollisuus[...] Merkitysmaailmojen määrän ja monimutkaisuuden kasvu tekee niistä ulkopuolisille yhä vaikeammin lähestyttäviä” (s. 91-101).
Symbolisten universumien tarkoitus on luodun institutionaalisen rakenteen legitimaatio. Symboliset universumit ovat ”kaikkien tietämien” uskomusten kokoelma, joka pyrkii tekemään instituutioituneista objektivoitumista uskottavia (ihmisille, jotka eivät välttämättä ymmärrä tai hyväksy noiden instituutioiden logiikkaa). Symbolinen universumi ”asettaa kaiken oikeaan paikkaan”. Se selittää minkä takia ihmiset toimivat valitsemallaan tavalla. Sanonnat, moraaliset ihanteet, kansanviisaudet, mytologia, uskonnot ja muut metafyysiset traditiot ja arvojärjestelmät ovat osa symbolista universumia. Ne ovat kaikki tapoja legitimoida luotuja instituutioita.
“Legitimaation funktio on siis instituutioituneiden “ensimmäisen asteen” objektivoitumien tekeminen subjektiivisesti uskottavaksi[...] Analyyttisesti voidaan erottaa eri legitimaatiotasoja[...] Perustavat legitimoivat ”selitykset” on niin sanotusti sisäänrakennettu sanastoon[...] Toinen legitimaatiotaso sisältää[...] Sananlaskut, moraaliohjeet ja kansanviisaudet samoin kuin usein runomuodossa välittyvät legendat ja kansantarut[...] Kolmas legitimaatiotaso sisältää yksityiskohtaisia teorioita[...] Symboliuniversumit muodostavat neljännen legitimaatiotason. Ne ovat teoreettisia traditioita, jotka integroivat instituutiojärjestelmän eri merkitysalueineen yhdeksi symboliseksi kokonaisuudeksi[...] Symboliuniversumi jäsentää ja järjestää myös historian. Se osoittaa kaikkien yhteisten tapahtumien paikan yhteennivotussa kokonaisuudessa, joka sisältää menneisyyden, nykyisyyden ja tulevaisuuden.” (s. 107-118).
=> Universumin ylläpito viittaa niihin toimenpiteisiin, joihin eliitti ryhtyy symbolisen universumin menettäessä merkitystään. Näin tapahtuu esimerkiksi sukupolvittaisissa siirtymissä tai yhteiskunnan kohdatessa toisen yhteiskunnan, jolla on hyvin erilainen historia ja erilaiset institutionaaliset rakenteet. Alkukantaisissa yhteiskunnissa nämä universumit olivat mytologisia ja myöhemmissä yhteiskunnissa uskonnollisia järjestelmiä. Nykypäivänä erittäin monipuolinen kokoelma tieteenaloja on sekularisoinut universumin ylläpidon. Asiantuntijat ja koulukunnat kilpailevat vallitsevan symbolisen universumin ylläpidosta, (esimerkiksi väittämällä että voidaan ”tieteellisesti todistaa” kapitalismin olevan kommunismia parempi järjestelmä).
“Erityiset universumia ylläpitävät toimenpiteet tulevat tarpeellisiksi silloin, kun symboliuniversumista tulee ongelma. Niin kauan kuin näin ei ole symboliuniversumi ylläpitää itse itseään, toisin sanoen legitimoi itse itseään pelkän objektiivisen olemisensa kautta[...] Yksi perustava ongelma liittyy prosessiin, jossa symboliuniversumi välitetään sukupolvelta toiselle[...] Toisen yhteiskunnan esiintuoma vaihtoehtoinen todellisuus täytyykin kohdata parhain mahdollisin perusteluin oman symboliuniversumin ylivertaisuudesta[...] vanhimmat tiedossamme olevat universumia ylläpitävät käsitteellistämisyritykset ovat muodoltaan mytologisia[...] tyydymme erottamaan teologisen ajattelun mytologisesta edeltäjästään yksinkertaisesti suuremman teoreettisen systematian perusteella[...] Moderni tiede edustaa ääriaskelta tässä kehityksessä” (s. 121-128).