stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oleksandr Šovkovskyi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Oleksandr Volodymyrovytš Šovkovskyi
Syntymäaika: 2. tammikuuta 1975 (ikä 49)
Syntymäpaikka: Kiova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 191 cm
Lempinimi: Sašo
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1993– | Dynamo Kiova | 278 (0) |
Maajoukkue
| 1994– | Ukraina | 72 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 14. toukokuuta 2006.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 26. kesäkuuta 2006.
Oleksandr Volodymyrovytš Šovkovskyi (ukr. Олександр Володимирович Шовковський, s. 2. tammikuuta 1975 Kiova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen jalkapallomaalivahti, joka edusti pitkään Ukrainan valioliigan Dynamo Kiovaa.
Šovkovskyi on edustanut Dynamoa junioriajoistaan lähtien. Hän pelasi seuran edustusjoukkueessa vuodesta 1993 lähtien. Hän on ollut osa Ukrainan maajoukkuetta vuodesta 1994 ja oli mukana Saksan MM-kisoissa 2006, joissa hän pelasi joukkueen ykkösmaalivahtina. Yhteensä hän on pelannut 72 maaottelua (tilanne kesäkuu 2006).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oleksandr Šovkovskyin esittely Dynamo Kiovan sivustolla (englanniksi)
Ukrainan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Šovkovskyi |
2 Nesmatšnyi |
3 Jatsenko |
4 Tymoštšuk |
5 Jezerskyi |
6 Rusol |
7 Ševtšenko |
8 Šelajev |
9 Husjev |
10 Voronin |
11 Rebrov |
12 Pjatov |
13 Tšyhrynskyi |
14 Husin |
15 Milevskyi |
16 Vorobei |
17 Vaštšuk |
18 Nazarenko |
19 Kalynytšenko |
20 Bjelik |
21 Rotan |
22 Sviderskyi |
23 Šust |
Valmentaja Bloh’in
Lisa Sounio-Ahtisaari

Lisa Sounio-Ahtisaari
Lisa Christa Maria Sounio-Ahtisaari (s. 1970 Helsinki) on suomalainen brändiasiantuntija, yrittäjä ja luennoitsija.
Sounio on johtanut konsultti- ja viestintätoimistoa ja toiminut kolumnistina muun muassa Kauppalehti Onlinessa ja Yrittäjät-lehdessä sekä Deko- ja Muoto -designlehdissä.lähde? Hän oli mukana MTV3:n Leijonan kita -televisio-ohjelman pääomasijoittajaraadissa vuonna 2007.  Vuonna 2010 Talentum julkaisi Sounion teoksen Brändikäs.
Ennen yrittäjäksi ryhtymistään Sounio toimi suomalaisten designyritysten myynti-, vienti-, markkinointi- ja tuotekehitystehtävissä.lähde?  Ekonomiuransa alussa hän toimi myynti- ja vientipäällikkönä huonekalualalla.lähde? Vuonna 2005 Lisa Sounio piti Fiskarsin taiteilijakylässä pop-up-design-kauppaa nimeltä "Kukko".lähde?
Vuonna 2007 Sounio perusti yhdessä kansainvälisen tiimin kanssa matkailuaiheisen verkkopalvelu Dopplr Oy:n, jonka Nokia osti vuonna 2009. Nokia lopetti palvelun neljä vuotta myöhemmin.
Liiketaloustieteen tutkinnon lisäksi Sounio on opiskellut teollista muotoilua Taideteollisessa korkeakoulussa, tuotekehitystä Teknillisessä korkeakoulussa sekä viestintää ja kieliä Vaasan yliopistossa.lähde? Sounio oli vuosina 2008–2020 naimisissa Marko Ahtisaaren kanssa.
Sounio-Ahtisaari oli kokoomuksen ehdokas eurovaaleissa 2014.
Teokset

Brändikäs.  Talentum, 2010.  ISBN 978-952-14-1533-3
Brändikäs.  (8. painos, korjattu laitos. BusinessPokkarit)  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6351-8
Aiheesta muualla

Honkanen, Seppo: Lisa Sounio museodiktaattorina kahden tunnin ajan Suomen Museoliiton blogi. 27.5.2013.
Heidi Backas: Förenar affärsresenärer. Affärsmagasinet Forum, 29.01.2009, nro 2009-01, s. 28-31.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
RN Sparviero (1926)

| RN Sparviero |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ansaldo, Genova
Laskettu vesille:  13. joulukuuta 1926
Palveluskäyttöön:  ei
Poistui palveluskäytöstä:  miehistönsä upottama 1944
Loppuvaihe:  romutettu 1946
Tekniset tiedot
Uppouma:  30 418 t
Pituus:  232,5 m
Leveys:  29,4 m
Syväys:  7,39 m
Koneteho:  28 000 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  1 420
Aseistus
Aseistus:  8 × 135 mm/L45 tykkiä 12 × 65 mm/L64 ilmatorjuntatykkiä 22 × 20 mm/L65 ilmatorjuntatykkiä
RN Sparviero (ital. Regia Nave Sparviero) oli Italian kuninkaalliselle laivastolle suunniteltu ja valmistettu lentotukialus toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin risteilyalus MS Augustus, jonka muutostyöt aloitettiin 1942. Ne oli lähes saatu päätökseen, mutta sitä ei koskaan luovutettu laivastolle. Alus romutettiin 1946-1952.
Valmistus

Navigazione Generale Italiana tilasi aluksen Genovasta Ansaldolta. Alus laskettiin vesille 13. joulukuuta 1926. Se kastettiin Augustukseksi kumminaan Benito Mussolinin tytär Edda. Alus lähti neitsytmatkalleen 10. marraskuuta 1927.
Spiritus

Spiritukset (< lat.; m.kreik. πνεῦμα, pneuma) ovat henkosmerkkejä, joita käytetään muinaiskreikan polytonisessa ortografiassa kaikkien vokaalilla tai diftongilla alkavien sanojen alussa sekä myös rhoo (ρ) -kirjainten yhteydessä. Merkit ilmaisevat, kuuluuko sanan alkuun tai rhoon perään liittää /h/-äänteenä kuultava henkäys vai ei. Spiritukset ovat muinaiskreikan diakriittisia merkkejä yhdessä mm. painomerkkien kanssa.
Spirituksia on kahdenlaisia:
Spiritus asper, vahva alkuhenkonen, /h/-äänne lausutaan. Esim. αὑτός, hautos = ὁ αὐτός, ho autos, ’sama’.
Spiritus lenis, heikko alkuhenkonen, /h/-äännettä ei lausuta. Esim. αὐτός, autos, ’hän itse’.
Henkosmerkit kehittyivät heeta-kirjaimesta, ja niitä alettiin käyttää ortografiassa hellenistisellä kaudella.
Speusippos

Speusippos (m.kreik. Σπεύσιππος, n. 410–340 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli Platonin sisaren Potonen poika ja Platonin seuraaja. Platon valitsi hänet johtamaan Akatemiaa jälkeensä. Speusippos johti Akatemiaa kahdeksan vuotta, ja hänet tunnettiin äkkipikaisena, irstailevana ja tuhlailevana. Platon yritti pidätellä häntä, mutta ei onnistunut siinä. Hän kuoli joko tekemällä itsemurhan tai hivuttavaan tautiin.
Speusippos kirjoitti useita dialogeja, Diogenes Laertioksen mukaan yhteensä 43 475 riviä.
Speusippoksen elämänohje oli, että aineeton opitaan tuntemaan tieteellisen ajattelun avulla ja aineellinen tieteellisen havaintokyvyn avulla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diogenes Laertios: Speusippoksen elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Diogenes Laertios: Speusippoksen elämäkerta (kreikaksi)
Stanford Encyclopedia of Philosophy: Speusippus (englanniksi)
Antiikin filosofia  Platonismi
Spad S.34

Spad S.34 oli ranskalainen koulukone, joka lensi ensi kertaa kesäkuussa 1920. Se oli rinnakkaisistuttavana koulukoneena äärimmäisen harvinainen 1920-luvulla. Koneita valmistettiin 150 kappaletta, joista 125 Ranskan asevoimille, joka käytti niitä vuoteen 1936 asti.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimat osti kaksi S.34-konetta elokuussa 1921. Niitä käytettiin Utissa, Viipurissa ja Santahaminassa. Molempien koneiden kunto heikkeni, kun niitä käytettiin runsaasti ja huollettiin huonosti. 1925 ne olivat jo purettuina varastossa, kun ne koottiin ja sijoitettiin rullausharjoituskoneiksi Ilmailukoululle.
Tekniset tiedot

Tyyppi: kaksipaikkainen, kaksitasoinen, rinnakkainistuttava yksimoottorinen koulukone
Rakenne: puurakenteinen
Kärkiväli: 8,16 m
Pituus: 6,5 m
Korkeus: 2,3 m
Siipipinta-ala: 21 m²
Tyhjäpaino: 450 kg
Lentopaino: 700 kg
Moottori: Le Rhone C, teho 80 hv.
Suurin nopeus: 130 km/h
Lakikorkeus: 4 000 m
Lentoaika: 3 h.
Blériot-SPAD S.34
Solukalvo

Eukarioottisolun solukalvon rakenne
Solukalvo (plasmalemma eli plasmolemma) on jokaisessa solussa ja kaikkien eliöiden solua ympäröivä kalvo. Eläinsolussa se on solun uloin kerros, mutta kasveilla, sienillä, levillä ja bakteereilla sitä ympäröi lisäksi soluseinä. Solukalvon paksuus on noin 7,5 nm. Lihassolun solukalvoa kutsutaan myös sarkolemmaksi.
Tehtävät

Solukalvo ympäröi solulimaa ja erottaa solun ympäristöstään. Solukalvon kautta eliö ottaa soluun ravintoaineita ja poistaa kuona-aineita tarpeensa mukaan. Se on erittäin tärkeää solun sisäisen tasapainon säilyttämisessä. Solukalvo myös vastaanottaa kemiallisten viestimolekyylien kuten hormonien ja hermoston välittäjäaineiden tuomaa informaatiota. Kudoksissa solukalvo osallistuu vierekkäisten solujen muodostamiin liitoksiin, kun solujen kalvoproteiinien välille muodostuu erilaisia sidoksia.
Rakenne > Kalvolipidit

Solukalvo on taipuisa mutta tiivis rakenne. Joustavat kalvolipidit ovat kiinnittyneet toisiinsa heikoilla sidoksilla, mikä mahdollistaa niiden liikkumisen toistensa lomitse. Solukalvon liikkuvuus on kasvirasvan luokkaa, sillä se sisältää runsaasti tyydyttymättömiä rasvahappoja. Se voi myös muodostaa poimuja ja rakkuloita, joita voi myös kuroutua irti kalvosta. Solukalvo koostuu kahdesta vastakkaisesta fosfolipidikerroksesta, joiden toinen pää hakeutuu vedestä poispäin ja toinen pää kohti vettä. Lipidikerros sisältää myös proteiineja. Kalvolipidien hydrofobiset osat pakkautuvat yhteen ja hydrofiiliset osat kääntyvät kohti vesiliuosta, mikä saa aikaan kaksoiskalvorakenteen. Kalvon sisällä ovat yhteen pakkautuneet hydrofobiset osat ja kalvon ulkopinnoilla hydrofiiliset osat hakeutuvat kohti vettä. Fosfolipidit muodostuvat glyserolista, johon on esteröityneenä kaksi pitkäketjuista rasvahappoa ja fosforihappo. Rasvahappopää muodostaa fosfolipidin hydrofobisen osan, joka on kalvon keskellä. Hydrofiilisen osan puolestaan muodostaa fosforihappoon kiinnittynyt ryhmä, joka voi olla esimerkiksi hydrofiilinen aminohappo tai jokin muu ryhmä kuten koliini.selvennä
Rakenne > Kalvoproteiinit

Kalvoproteiineilla on monenlaisia tehtäviä: osa niistä ankkuroi solun soluväliaineeseen tai solunesteen tukirankasäikeisiin, osa puolestaan toimii entsyymeinä, reseptoreina tai kuljettajina. Ne voivat olla kalvoon osittain hautautuneita tai ulottua koko kalvon läpi. Osa proteiineista lävistää kalvon useampaankin kertaan.
Kalvoproteiinit voidaan jakaa integraalisiin ja perifeerisiin kalvoproteiineihin, joista integraaliset kalvoproteiinit ovat kalvossa tiukasti kiinni ja perifeeriset kalvoproteiinit löyhemmin kiinni vain jommallakummalla kalvon ulkopinnoista. Integraalisten proteiinien poistamiseksi solukalvoa on rikottava, kun taas perifeeristen proteiinien poistaminen on helpompaa. Perifeeriset proteiinit eivät kuulu itse kalvon rakenteeseen, vaan ne ovat kiinnittyneinä integraalisiin proteiineihin ionisidoksin.lähde?
Integraaliset solukalvoproteiinit ovat keskeisessä asemassa solun aineenvaihdunnassa ja solun toimintojen säätelyssä sekä integroinnissa. Niihin kuuluvat ionikanavat, ionipumput, reseptorit ja rakenneproteiinitlähde?. Rakenneproteiineja on erityisen paljon niissä solukalvon kohdissa, joissa solu liittyy toiseen soluun tai soluväliaineeseen.
Osana solukalvon rakenteeseen kuuluvat myös [[Sfingolipidi|sfingolipiditlähde?]] ja kolesteroli. Kolesteroli jäykistää solukalvoa, ja sitä on eniten solun ulkokalvossa. Kalvoproteiineihin liittyneet pitkät hiilihydraattiketjut muodostavat solukalvon uloimman osan, glykokalyksin, joka ulottuu pitkälle solunulkoiseen tilaan.
Rakenne > Kalvoproteiinit > Pumput

Solukalvon kalvoproteiineista 30–40 prosenttia on natrium-kalium-ATPaaseja eli natrium-kaliumpumppuja. Ne kuluttavat suuren osan solun synnyttämästä energiasta ja ovat tärkein kalvoproteiinityyppi. Natrium-kaliumpumpun tehtävä on pumpata solusta ulos natriumioneja ja solun sisään kaliumioneja. Na+- ionia siirtyy ulos kolme kappaletta ja K+-ioneja sisään kaksi kappaletta jokaista ATP-molekyyliä kohden. Pumpun ansiosta solukalvon sisä- ja ulkopuolen välillä säilyy potentiaaliero.
Natrium-kaliumpumpun lisäksi toinen tärkeä pumppu on kalsium-ATPaasi, joka sijaitsee lihassolun solulimakalvostossa eli sarkoplasmakalvostossa. Kalsium-ATPaasin tehtävä on pumpata kalsiumioneja solulimasta sarkoplasmakalvostoon ja tällä tavoin ylläpitää soluliman erittäin pientä kalsiumpitoisuutta. Lihas voi supistua vain, mikäli kalsiumpitoisuus on tarpeeksi alhainen. ATPaasien kautta kulkee enintään 500–1000 ionia sekunnissa.
Aineiden kuljetus solukalvon läpi

Kaikki soluun menevät ja sieltä poistuvat aineet joutuvat kulkemaan solukalvon läpi. Solukalvo siis säätelee tehokkaasti komponenttien kulkeutumista nestetilasta toiseen. Signaalivälityksellä soluun siirtyvät aineet eivät joudu kulkemaan solukalvon läpi, koska ne vaikuttavat soluun jo sen ulkopuolelta. Niille riittää sitoutuminen solun pintaan, joka aikaansaa muutoksen solukalvon sisäpuolisissa toiminnoissa.
Solukalvon rasvahappojen häntien muodostama sisäosa on hydrofobinen. Jotta biomolekyyli voisi kulkea kalvon sisäosan läpi, pitää molekyylin olla jonkin verran liukoinen siihen. Rasvaliukoiset komponentit pääsevät helposti solukalvon läpi, mutta hydrofiilisyys estää ionien ja suurempien varauksellisten biomolekyylien läpipääsyn. Tämän vuoksi solukalvossa on oltava niille sopivia proteiineista koostuvia kanavia tai muita kuljetusproteiineja. Vesi pääsee solukalvon läpi vaivattomasti, mutta sille on lisäksi omat kanavansa, akvaporiinit, joiden määrää solu voi muutella ja siten säädellä veden kulkua solukalvon läpi. Veden lisäksi muun muassa urealla on oma kuljetin solukalvon läpi.
Ionikanavat

Ionien kuljetuksesta solukalvon läpi vastaavat ionikanavat, jotka muodostuvat solukalvon useita kertoja lävistävistä alayksiköistä. Ionien kulkeutuminen solukalvon läpi onnistuu ionikanavaproteiinin keskellä olevan kanavan ansiosta. Tätä kanavaa reunustavat hydrofiiliset aminohapot. Lisäksi kanavassa on myös selektiivinen osa, joka päästää vain tietyntyyppiset ionit kanavan läpi. Ionikanavat päästävät tehokkaasti ioneja läpi, jopa yli miljoona ionia sekunnissa. Ionikanavaproteiini sulkeutuu soluliman tai solun ulkopinnan puolella olevien porttirakenteiden avulla. Ionikanavaproteiineja tunnetaan noin 100, ja yksi solu voi sisältää jopa kymmeniä erilaisia kanavaproteiineja. Ionikanavat eroavat toisistaan porttirakenteiden osalta.
Jännitteestä riippuvat ionikanavat aukeavat solukalvon jännitteen mukaan. Eräs jännitteestä riippuva ionikanava on hermosolun natriumkanava. Sellaisia ionikanavia, jotka ovat suurimman osan ajastaan auki, kutsutaan vuotokanaviksi, joita ovat esimerkiksi kaliumkanavat. Mikäli ionikanava aukeaa kemiallisen yhdisteen liittyessä porttirakenteeseen, on kyse ligandista riippuvasta kanavasta. Lihassolujen kationikanavat aukeavat asetyylikoliinin liittyessä kanavaproteiinin solunulkoiseen osaan, jolloin natriumia virtaa soluun ja aikaansaa lihassolun depolarisaation ja supistumisen.
Kantajaproteiinit

Kantajaproteiinien tehtävänä on siirtää polaarisia molekyylejä, kuten esimerkiksi sokereita ja aminohappoja. Siirtäminen voi olla joko aktiivista (energiaa vaativaa) tai passiivista (fasilitoitunut kuljetus, ei vaadi energiaa). Kantajaproteiineja ovat esimerkiksi suolen epiteelisolujen glukoosin kuljettajat, jotka ottavat glukoosia ensin suolesta ja siirtävät molekyylit sitten verenkiertoon. Glukoosin kuljettajat saavat energiansa solujen ulko- ja sisäpuolen välillä vallitsevasta Na+- gradientista ja osittain myös soluissa vallitsevasta kalvopotentiaalista.
Kuljetusmekanismit

Solu voi myös ottaa aineita tai jopa toisia soluja sisäänsä tai poistaa niitä kalvorakkuloiden avulla. Esimerkiksi valkosolu pystyy nielemään bakteereja endosytoosin avulla. Solu ympäröi sisään otettavan kappaleen solukalvolla, joka kuroutuu solun sisään. Vastaavasti solu voi erittää suurikokoisia molekyylejä käänteisen ilmiön, eksosytoosin avulla.
Solu säätelee soluliman kemiallista koostumusta solun kalvojen avulla, jotka toimivat molekyylien ja viestien välittäjinä solun sisä- ja ulkotilan välillä.  Aineiden kulkeutuminen soluun tai sieltä ulos tapahtuu jollain seuraavista menetelmistä: passiivinen diffuusio, fasilitoitunut kuljetus, aktiivinen kuljetus tai endosytoosi.
Aineiden kuljetus solukalvon lävitse voi olla aktiivista tai passiivista. Aktiivinen aineiden kuljetus vaatii energiaa (ATP). Aineet voivat kulkeutua myös passiivisesti solukalvon lävitse, jolloin niiden kuljettamiseen ei vaadita ylimääräistä energiaa. Passiiviseen kuljetukseen kuuluu passiivinen kulkeutuminen ja avustettu diffuusio. Diffuusiota solukalvon lävitse kutsutaan passiiviseksi kulkeutumiseksi. Solukalvo eristää solun sen ympäristöstä, ja useimmat molekyylit eivät pysty läpäisemään sitä ilman avustusta. Toisaalta rasvaliukoiset aineet ja kaasut kulkeutuvat solukalvon lävitse passiivisesti, eli se ei vaadi energiaa (ATP). Vesiliukoiset aineet eivät kuitenkaan pääse solukalvon lävitse itsestään, vaan niitä varten solukalvolla on kanava- ja kuljettajaproteiineja, jotka avustavat aineiden kulkeutumisessa.
Kuljetusmekanismit > Passiivinen diffuusio

Passiivinen diffuusio on täysin riippuvainen yhdisteen pitoisuuserosta solukalvon eri puolilla. Kulkeutumista tapahtuu suuremman pitoisuuden puolelta pienemmän pitoisuuden puolelle. Lipidit ja lipidiliukoiset molekyylit kulkeutuvat yleensä melko vapaasti solukalvon läpi. Myös kaasut, kuten happi ja hiilioksidi läpäisevät solukalvon helposti, mutta hydrofiilisten aineiden läpikulun solukalvo yleensä estää.
Kuljetusmekanismit > Fasilisoitunut diffuusio

Fasilitoitunut diffuusio (avustettu diffuusio) tapahtuu pitoisuuseron suuntaan kuten passiivinen diffuusiokin. Kuljetus tapahtuu aina passiivisesti, eli siinä ei kulu energiaa, mutta se vaatii tapahtuakseen kuljettajamolekyylin, johon kuljetettava molekyyli sitoutuu kuljetuksen ajaksi kuten substraatti sitoutuu entsyymiin. Tätä menetelmää käyttävät hydrofiiliset aineenvaihduntatuotteet, kuten glukoosi ja aminohapot: esimerkiksi glukoosin kuljettaja kuljettaa glukoosin lihassoluun. Kun solunulkoinen glukoosimolekyyli sitoutuu kuljettajaan, siinä tapahtuu muodonmuutos jolloin kuljettaja aukeaa ja päästää glukoosin solun sisäpuolelle.
Kuljetusmekanismit > Aktiivinen kuljetus

Aktiivinen kuljetus ei puolestaan riipu pitoisuuserosta, vaan se tapahtuu usein suurtakin pitoisuuseroa vastaan. Sen takia se tarvitsee energiaa ATP:n muodossa. Aktiivinen kuljetus tapahtuu solukalvon läpi ulottuvien proteiinien avulla. Esimerkki aktiivisesta kuljetuksesta on natriumionien kuljetus ulos solusta natriumpumpun avulla.
Kuljetusmekanismit > Endosytoosi

Endosytoosi taas on kuljetusmenetelmä, jossa isot molekyylit tai pienet kappaleet siirtyvät soluun siten, että solukalvo ympäröi vastaanotettavan materiaalin rakkulaan, joka lopulta kuroutuu irti solukalvosta solun sisään. Jos muodostuvat rakkulat ovat pieniä nesterakkuloita, kutsutaan kuljetusmekanismia pinosytoosiksi, muissa tapauksissa puhutaan fagosytoosista. Endosytoosi-termi sisältää molemmat prosessit. Päinvastaista tapahtumaa kutsutaan eksosytoosiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Biologian etäopiskeluympäristö, Solukalvo
Piirros solukalvon rakenteesta
HMS Sparrowhawk (1895)

| HMS Sparrowhawk |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Laird, Son and Company, Birkenhead
Kölinlasku:  30. toukokuuta 1895
Laskettu vesille:  8. lokakuuta 1895
Palveluskäyttöön:  kesäkuu 1897
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut 17. kesäkuuta 1904
Tekniset tiedot
Uppouma:  355 t (standardi) 415 t (max)
Pituus:  66,45 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,55 m
Syväys:  2,90 m
Koneteho:  6 300 ihp
Nopeus:  30 solmua (suunniteltu)
Miehistöä:  63
Aseistus
Aseistus:  1 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 5 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 × 18" torpedoputkea
HMS Sparrowhawk oli Britannian kuninkaallisen laivaston Quail-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä ja sen köli laskettiin 30. toukokuuta 1895 telakkanumerolla 607. Alus laskettiin vesille 8. lokakuuta 1895 ja se valmistui kesäkuussa 1897.
Palvelus

Sparrowhawk siirrettiin 1897 Esquimaltiin Brittiläiseen Kolumbiaan liittyäkseen siellä palvelevaan laivueeseen. Se siirrettiin Kiinan asemalla, jossa se pian tuhoutui ajettuaan karille Jangtse-joen suulla 17. kesäkuuta 1904.
Sponsianus

Sponsianus (240-luku?) saattoi olla roomalainen vallananastaja keisari Philippus Arabsin aikana. Hänestä ei tiedetä paljoa, mutta hänen uskotaan olleen sotilaskomentaja, joka kruunasi itsensä keisariksi Rooman valtakuntaan kuuluneessa, mutta Roomasta nähden kaukaisessa Dacian provinssissa, joka sijaitsi pääosin nykyisen Romanian alueella. Arkeologisten tutkimusten mukaan Dacia oli piiritetty ja erillään muusta valtakunnasta noin vuoden 260 tienoilla. Tuolloin Roomaa vaivasivat pandemian lisäksi useat sisällissodat ja imperiumin raja-alueet olivat jatkuvien hyökkäysten kohteena.
Sponsianuksen kuvalla ja nimellä varustettuja kolikoita on löydetty yhteensä neljä kappaletta, kaikki Romaniasta vuonna 1713. Historiallisten epätarkkuuksien vuoksi niitä alettiin 1800-luvun puolivälissä pitää väärennöksinä, kunnes professori Paul N. Pearsonin johtama työryhmä todisti niiden aitouden vuonna 2022.
Sponsianuksen uskotaan nousseen valtaan kaaoksen keskellä ja toimineen keisarina, kunnes järjestys palautettiin ja provinssi evakuoitiin vuosien 271–275 välillä. Toimivan talouden luomiseksi provinssissa todennäköisesti lyötiin omia kolikoita. Tämä voisi selittää, miksi Sponsianuksen kolikot eivät muistuta muita roomalaisia kolikoita.
Sourunniemen kalliomaalaus

| Sourunniemen kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Sourunniemen kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°33′54.6413″N, 28°16′6.0898″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Puumala
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sourunniemen kalliomaalaus sijaitsee Saimaalla Puumalassa Etelä-Savossa. Kalliomaalaus on ajoitettu kivikauteen ja se löytyi vuonna 2004.
Kallio ja sen sijainti

Saimaan Haapaselän etelärannalla, noin 7 kilometriä Puumalasta, työntyy pohjoiseen Sourunniemi. Niemen länsipuolella rannasta (ei aivan vedestä) nousee huomattava kalliojyrkänne, joka on 200 metriä pitkä. Kallion pohjoisosassa aivan rantapuuston takana sijaitsee maalauskohta noin 3 metrin korkeudella maasta mitattuna ja 7 metriä Saimaan vedenpinnasta mitattuna. Paikalle johtaa polku.
Maalaus

Maalaus on varsin pieni ja ainoa tunnistettava kuvio esittää ihmishahmon yläosaa. Hahmolla vaikuttaisi olevan kolmiomainen pää samalla tavalla kuin Uittamon II ja Keltavuoren kuvioilla. Päästä kulkee vielä alaspäin vartaloviiva, mutta käsien ja jalkojen asennot jäävät arvaillujen varaan. Hahmon alapuolella näkyy heikosti punaväriä ja rytmikästä viivanvetoa, mutta kuvioista ei saa selvää. Vaikutelmaksi jää kolmioita rivissä, jota tukee vaakaviiva.
Maalauksen ajoitus perustuu kahteen asiaan. Maalauksen on voinut tehdä ainoastaan veden pinnan tasolta veneestä tai jäällä seisoen, joten Saimaan esihistoriallinen vedenkorkeus määrittää sen ajoituksen. Toisaalta myös kuvion motiivi on sama kuin Keltavuoren- ja Uittamonsalmen maalauksissa. Uittamonsalmen kuviolla vaikuttaisi olevan sama korkeus kuin Sourunniemen maalauksella. Onkin ehdotettu, että maalaus olisi tehty 5 200–5 000 vuotta sitten eli 3200–3000 eaa.
Aiheesta muualla

Muinaistaideyhdistys: Sourunniemi (Arkistoitu – Internet Archive),valokuva
Spontaani mutaatio

Spontaani mutaatio on mutaatio, jonka syntyyn ei tiedetä selvää ulkopuolista syytä. Sellainen tapahtuu normaalisti noin joka miljoonannessa solunjakautumisessa. Mutaatiotaajuus kasvaa, jos solu altistuu mutageeneille. Mutageenit ovat tiedettyjä mutaatiota aiheuttavia tekijöitä – mutageenin aiheuttama mutaatio on siten spontaanin mutaation vastakohta.