Vampyyri
Vampyyrimyytit > Vampyyrit myöhemmissä kansantarinoissa

Rikkain vampyyritarinaperinne löytyy Itä-Euroopasta ja Kreikasta. Esimerkiksi 1730-luvun dokumentoitu Arnold Paolen tapaus sattui Belgradissa nykyisessä Serbiassa. Osaksi vampyyritarinoiden leviämisen pohjana ovat historialliset sodat Turkkia vastaan ja alueen ortodoksisen kristinuskon kirkon propaganda katolisuutta ja islamin uskoon kääntymistä vastaan. Leviämiseen vaikutti myös Unkarin liittäminen Itävaltaan.
Eri maailmankolkkien vampyyrimyytit poikkeavat toisistaan kuvauksissaan tavoista ja ulkonäöstä. Keski- ja Itä-Euroopan vampyyrit olivat punakoita ja usein lihavia. Kiinalainen vampyyri saa voimansa kuunvalosta, kun taas määriläinen vampyyri jättää käärinliinansa hautaan ja karkaa uhriensa kimppuun alastomana. Baijerilainen vampyyri, Nachtzehrer nukkuu vasen silmä auki ja peukalot yhteenliitettyinä.
Bulgarialaisella ubour- vampyyrilla on vain yksi sierain. Meksikossa tunnetaan nahuoilta ja asteekeilta
periytyvät tlaliques – ja civatateo – noitavampyyrit. Edellinen on muodonmuuttaja ja voi lähestyä uhria kalkkunan hahmossa tai tulipallona. Civatateota pidetään synnytyksen yhteydessä kuolleen aatelisen palanneena henkenä. Uhreina ovat erityisesti lapset, jotka se surmaa näännyttämällä. Ulkonäköä kuvataan kalpeaksi, kädet ovat kalkin värjäämät ja tahraisissa vaatteissa on kuvattuna ristiin asetetut luut.
Brasilialainen vampyyri on lobishomen, joka vainoaa erityisesti naisia, mutta ei pyri surmaamaan heitä vaikka imee verta. Uhrilla ilmenee pian hyperseksuaalisuuden oireita. Nimen alkuperä on Portugalissa, missä se on ihmissusimainen olento.
Venäläisestä vampyyriperinteestä tunnetuin on upyr. Se liikkuu keskipäivästä keskiyöhön, ja on erittäin verenhimoinen hyökäten sekä lasten että aikuisten kimppuun. Jos upyr löydetään, sen voi tuhota siunatulla vedellä ja lyömällä vaarna yhdellä iskulla rinnan läpi. Itse nimitys upyr on muunnoksina esim. upior Puolassa, upor Valko-Venäjällä ja upir Ukrainassa, vaikka olento on kuvaukseltaan erilainen.
Veren imeminen näkyy kuuluneen erityisesti itäeurooppalaisten vampyyrien perusolemukseen, vaikka monissa tarinoissa vampyyreilla ei ole mitään tekemistä veren kanssa. Joillakin alueilla vampyyrit tyytyivät vain karjaeläinten vereen tai lypsivät karjan kuiviin. Joissakin tarinoissa vampyyrin pureman aiheuttamaan verenhukkaan kuollut ihminen nousee haudastaan vampyyrina. Hyökkäyksestä selviytynyt uhri voi estää muuntumisensa tuhoamalla vampyyrin ja syömällä multaa tämän haudalta. Uskotaan myös, että vampyyreilla ei ole peilikuvaa tai että he eivät näy kameroissa sillä vampyyreilla ei ole sielua.
Jos vampyyriksi epäillyn tai muuttuvaksi pelätyn paluu halutaan estää, voidaan ruumis haudata tienristeykseen tai vatsalleen, ja isketään vaarna sen läpi maahan. Vampyyrin voi yleensä tappaa survaisemalla puuvaarnan sen sydämen tai navan läpi, polttamalla sydämen tai leikkaamalla pää irti. Poltetun sydämen tuhka pitää heittää jokeen tai sekoittaa veteen ja juoda. Krusifiksi, villiruusu, okaat (erityisesti orapihlaja), vihkivesi ja paksut valkosipuliköynnökset ehkäisevät tarinoiden mukaan vampyyrien saapumista taloon.
Myös tarinoiden mukaan vainajan hautaamisen jälkeen mullan tai arkun päälle jätettiin villiruusu. Tämä siksi, että pelättiin vainajan muuttuvan vampyyriksi. Uskomus vaikuttaa nykyäänkin: hautajaisissa tapana on jättää arkun päälle ruusu.
Populaarikulttuuri on lisännyt vampyyreihin piirteitä, joita kansanperinteet eivät tunne. Kirjailija Bram Stoker keksi vampyyrin peilikuvattomuuden ja että vampyyri ei jätä varjoa sekä sen, että vampyyri ei voi tulla taloon sisään kutsumatta.