stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin yliopiston päärakennus
Päärakennuksen historia > Vanha osa (1832)

Vuonna 1812 keisari Aleksanteri I korotti Helsingin Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupungiksi. Suuriruhtinaskunnan uusi keskushallinto sijoitettiin Helsinkiin, ja saksalaissyntyinen arkkitehti Carl Ludvig Engel palkattiin piirtämään hallintovirastoille ja -virkamiehille edustavat rakennukset. Sen sijaan Suomen ainoa yliopisto, vuonna 1640 perustettu Turun akatemia, oli aluksi tarkoitus jättää vanhaan pääkaupunkiin Turkuun. Vuonna 1827 tuhoisa tulipalo kuitenkin hävitti lähes koko Turun kaupungin ja sen mukana akatemian tilat. Pian tulipalon jälkeen keisari Nikolai I antoi määräyksen, jonka mukaan akatemia oli siirrettävä Helsinkiin ja nimettävä Aleksanteri I:n mukaan uudelleen Keisarilliseksi Aleksanterin-Yliopistoksi.
Helsingissä yliopisto toimi aluksi väliaikaistiloissa Smolnassa ja Senaatintalossa. Kreivi Robert Henrik Rehbinderin johtama yliopiston muuttokomitea tilasi C. L. Engeliltä piirustukset päärakennusta varten. Paikaksi osoitettiin Kirahvi-kortteli Senaatintorin länsireunalla. Tämä kortteli oli J. A. Ehrenströmin asemakaavassa vuodelta 1815 varattu kenraalikuvernöörin palatsia varten. Asemakaavaa kuitenkin muutettiin, sillä yliopisto haluttiin saada näyttävälle paikalle, ja kenraalikuvernöörin väliaikainen palatsi (Bockin talo) katsottiin tarpeeksi edustavaksi. Engel laati aluksi kaksi erilaista luonnosta, joista muuttokomitea hyväksyi marraskuussa 1827 toisen; suurin ero näiden välillä oli se, että hyväksytyssä luonnoksessa oli puolipyöreä juhlasali, kun taas hylätyssä nelikulmainen. Tammikuussa 1828 Engel esitteli komitealle valmiit piirustukset, mutta ne hylättiin liian kalliina. Engel laati niiden pohjalta supistetun version, jonka komitea hyväksyi vielä saman kuukauden aikana. 18. maaliskuuta 1828 keisari Nikolai I hyväksyi yliopiston päärakennuksen piirustukset.
Rakennustyöt aloitettiin vappuna 1828 Engelin työnjohdolla. Päärakennus muurattiin tiilestä, joka rapattiin ja maalattiin. Kivijalka tehtiin paikallisesta graniitista, aulan ja portaikkojen lattiat virolaisesta ja ruotsalaisesta kalkkikivestä. Tammikuussa 1831 rakennuksen runko oli valmis ja sisustustyöt aloitettiin. Rappausten ja sisämaalausten kuivumisen vuoksi rakennuksen virallista käyttöönottoa jouduttiin odottamaan kesäkuuhun 1832 asti. Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I:n rintakuva siirrettiin vuonna 1832 Turusta uuden päärakennuksen juhlasaliin, jossa se oli vuoteen 1932 asti.
Yliopiston päärakennukseen muuttivat sen valmistuessa lähes kaikki tieteet. Lääketieteilijät saivat oman opetussairaalan (1832), kasvitieteilijät Kaisaniemen kasvitieteellisen puutarhan instituuttirakennuksineen 1830-luvulla sekä tähtitieteilijät observatorion (1834), mutta kaikkien muiden tieteiden edustajat joutuivat jakamaan keskenään päärakennuksen tilat. Tästä aiheutui ahtautta ja hankaluuksia etenkin luonnontieteille. Jo runsas vuosikymmen päärakennuksen valmistumisen jälkeen (1846) kemian ja anatomian laitokset saivat oman rakennuksen viereiselle tontille, ja 1869 valmistui Senaatintorin toiselle laidalle Arppeanum-rakennus kemian laboratoriota ja yliopiston museokokoelmia varten.lähde?
Päärakennuksen historia > Uusi osa (1937)

Engelin alkuperäinen päärakennus käsitti vain Senaatintorin puolella olevan osan korttelia, ja muu osa Kirahvi-korttelia jäi puistoksi. Korttelin länsireunaan Fabianinkadun varteen Engel suunnitteli matalan piharakennuksen, jossa oli voimistelusaleja. Kortteli säilyi tässä asussa 1930-luvulle asti, jolloin puisto ja yliopiston voimistelulaitos joutuivat väistymään päärakennuksen laajentamisen tieltä.
1900-luvun alussa Helsingin yliopisto kärsi jatkuvasti pahenevasta tilapulasta, ja vuosina 1916–1919 istunut komitea tutki mahdollisuutta koko yliopiston siirtämiseksi Meilahteen. Komitea päätyi kuitenkin ehdottamaan, että yliopisto säilytetään keskustassa ja sille rakennetaan uusia toimitiloja. Komiteamietintöön sisältyi arkkitehtitoimisto Borg–Sirén–Åbergin sekä Jalmar Castrénin ja Onni Tarjanteen ehdotus yliopiston päärakennuksen laajentamisesta koko korttelin kokoiseksi. Suunnitelma edusti umpikortteliratkaisua, ja tyyliltään se oli aikansa pohjoismaista klassismia, mutta julkisivut olivat jäljitelmiä Engelin vanhasta päärakennuksesta, niin että vanhan ja uuden osan eroa oli vaikea havaita. Myöhemmin arkkitehdit Armas Lindgren ja Gunnar Stenius kehittivät eteenpäin Borg–Sirén–Åbergin suunnitelmaa.lähde?
Vuonna 1931 yliopiston konsistori järjesti virallisen suunnittelukilpailun päärakennuksen laajentamiseksi. Kilpailuohjelman pohjana oli Borg–Sirén–Åbergin suunnitelma, ja siihen tuli 26 ehdotusta. Ensimmäistä palkintoa ei jaettu. Jaetun toisen palkinnon saivat J. S. Sirénin ehdotus sekä Jarl Eklundin ja Toivo Jäntin ehdotus, jotka olivat molemmat klassistisia umpikortteliratkaisuja. Kolmannen palkinnon sai Kaj Englundin ja Dag Englundin funktionalistinen suunnitelma, jossa laajennusosa oli tyyliltään moderni ja osa korttelista oli säilytetty avoimena ja puistomaisena. Kilpailuun osallistui myös Alvar Aalto, jonka funktionalistinen ehdotus ei kuitenkaan päässyt palkinnoille. Yliopiston rakennustoimikunta antoi tehtävän J. S. Sirénille, joka oli yksi arkkitehtitoimisto Borg–Sirén–Åbergin jäsenistä ja siten alkuperäisen laajennussuunnitelman tekijöistä.
Päärakennuksen laajennusosa rakennettiin Sirénin suunnitelman mukaan 1935–1937. Rakennus laajeni näin koko korttelin kokoiseksi, ja sen puisto hävisi. Sirénin laajennusosa jäljittelee ulkoasultaan vanhan osan empiretyyliä, niin että saumakohtaa on vaikea havaita. Sisätilat sen sijaan edustavat myöhäistä 1920-luvun klassismia ja muistuttavat Sirénin tunnetuinta työtä, Eduskuntataloa.
Juhlasalin seinämaalaukset

Yliopiston rehtori Thiodolf Rein ehdotti vuonna 1890 konsistorille, että yliopiston 250-vuotisjuhlien kunniaksi juhlasaliin tilattaisiin seinämaalauksia. Professori N. A. Gyldén oli tehnyt vastaavan ehdotuksen jo vuonna 1863 ja ehdottanut tehtävän antamista taiteilija R. W. Ekmanille. Vuonna 1890 seinämaalauksista julistettiin kilpailu. Siihen ottivat osaa muun muassa Eero Järnefelt, Akseli Gallén ja Albert Edelfelt. Edelfeltin maalaus hyväksyttiin päätyöksi. Kaikkien maalausten oli tarkoitus esittää yliopiston historian merkittäviä tapahtumia. Edelfeltin maalaus Turun akatemian vihkiäiset valmistui vasta vuosina 1904–1905. Edelfeltin kuoltua ja Gallénin luovuttua Järnefelt maalasi sivuseinille kaksi muuta seinämaalausta, joista Aurora-seura valmistui vuonna 1916 ja Flora-juhla Kumpulan kentällä vuonna 1920. Hankkeen toteutuminen kokonaisuudessaan kesti melkein 30 vuotta. Kaikki juhlasalin maalaukset tuhoutuivat helmikuun 1944 suurpommituksissa. Edelfeltin maalaus oli seinäfresko, mutta Järnefeltin maalaukset oli tehty kankaalle ja ainoastaan kiinnitetty seiniin, joten ne olisi voitu pelastaa tuholta siirtämällä ne ennalta turvallisempaan paikkaan.
Toisen maailmansodan tuhot ja restaurointi

Yliopiston päärakennus vaurioitui pahasti jatkosodan aikana helmikuun 1944 suurpommituksissa, kun siihen osui useita ilmapommeja. Rakennuksen vanhan puolen katto romahti ja tulipalo tuhosi suurimman osan sen alkuperäisestä sisustuksesta sekä yliopiston arkistosta. Erityisen pahasti kärsi vanha juhlasali. Edelfeltin ja Järnefeltin seinämaalaukset tuhoutuivat kokonaan ja samalla vahingoittui myös Wäinö Aaltosen suuri marmorireliefi Vapauden jumalatar seppelöi nuoruuden, joka oli tilattu yliopiston 300-vuotisjuhliin vain neljä vuotta aiemmin. Juhlasalin vanhin taideteos, Ivan Martosin jo Turkuun toteuttama Aleksanteri I:n rintakuva säilyi, sillä se oli siirretty juhlasalista konsistorin saliin vuonna 1932. Myös Turun akatemiasta perityt juhlasalin mahonkiovet ja kateederi sekä Venäjän keisarien muotokuvat saatiin pelastettua tulipalon alta.lähde?
Päärakennus entistettiin 1944–1948 J. S. Sirénin johdolla. Vestibyyli kunnostettiin takaisin Engelin aikaiseen asuun, mutta muihin tiloihin tehtiin muutoksia. Juhlasalia pidennettiin kymmenellä metrillä, niin että alun perin täysin puolipyöreästä salista tuli pitkänomaisempi ja lähes puolet suurempi. Johannes Gebhard maalasi vuonna 1961 valokuvien perusteella kopion Albert Edelfeltin seinämaalauksesta Juhlakulkue Turun akatemian vihkiäisissä salin pääovien yläpuolelle. Järnefeltin maalauksia ei tehty uudelleen. Wäinö Aaltonen teki marmorireliefistään uuden version vuonna 1959, mutta se sijoitettiin salissa hieman eri kohtaan. Alkuperäinen, pahasti vaurioitunut veistos on nykyään sijoitettu juhlasalin etelälämpiöön. Salissa on myös toinen Aaltosen reliefi, 1962 toteutettu Nuoriso antaa uhrinsa vapaudelle. Engelin suunnittelema konsistorisali, joka kuului rakennuksen tärkeimpiin tiloihin, oli tuhoutunut täysin, ja sen tilalle rakennettiin muita tiloja.lähde?
Yliopiston keskushallinto sijaitsi 1970-luvulle asti päärakennuksessa. Opiskelijamäärien kasvaminen oli kuitenkin paisuttanut hallintoa niin paljon, että 1970-luvulla päärakennus alkoi olla vaarassa muuttua pelkäksi toimistotaloksi. Tämä olisi vaarantanut rakennuksen käytön akateemisiin seremonioihin ja opetukseen. Ratkaisuksi viereiseen kortteliin Fabianinkadun ja Yliopistonkadun kulmaan rakennettiin 1975–1977 erillinen hallintorakennus, nykyinen Tiedekulma. Päärakennuksessa sijaitsevat edelleenkin kanslerinvirasto ja konsistorin kokoustilat.lähde?
Arkkitehtuuri ja symboliikka

Senaatintalo (nyk. Valtioneuvoston linna) Senaatintorin itäreunalla oli valmistunut jo 1820, ja Engel käytti sitä lähtökohtana suunnitellessaan yliopistorakennusta. Senaatin ja yliopiston julkisivut ovat pääpiirteissään samanlaiset, mikä tekee Senaatintorista symmetrisen. Molemmat rakennukset ovat kolmikerroksisia, ja niiden julkisivua hallitsevat pylväiden koristama keskirisaliitti päätykolmioineen sekä pilastereilla koristetut sivurisaliitit. Rakennusten yksityiskohdissa on kuitenkin oleellisia eroja. Senaatin julkisivu on rikkaammin koristeltu ja sen pylväät ovat korinttilaisia, kun taas yliopisto on pelkistetympi ja sen pylväät joonialaisia. Tuon ajan arkkitehtuurissa antiikista periytyvillä pylväsjärjestelmillä oli tärkeä symbolinen merkitys: roomalaistyyliset korinttilaiset pylväät kuvastivat valtiovaltaa ja hallitsijoiden mahtia, kreikkalaistyyliset joonialaiset pylväät taas sivistystä ja taiteita. Korostaakseen yliopiston kreikkalaisuutta Engel suunnitteli sen katolle Apollonin patsaan, mutta sitä ei ole toteutettu.
Yliopistorakennuksen huomattavimmat tilat ovat pääaula eli vestibyyli sekä juhlasali. Julkisivun kreikkalainen symboliikka jatkuu kolmen kerroksen korkuisessa vestibyylissä, jonka tyyli jäljittelee antiikin sisäpihaa. Kerroksia kannattelevat doorilaiset pylväät ja tilaa kiertää C. E. Sjöstrandin tekemä kreikkalaistyylinen Väinämöisen soitto -niminen korkokuvien sarja. Sen sijaan puolipyöreä juhlasali, joka oli heti vestibyylin takana, oli tyyliltään roomalainen ja sen pylväät korinttilaisia. Tämä johtuu siitä, että salin kunniapaikalle sijoitettiin jo Turun akatemian juhlasalissa ollut Ivan Martosin tekemä Aleksanteri I:n rintakuva, jossa keisari on esitetty roomalaisen imperaattorin asussa. Roomalaispukuisen keisarin sijoittaminen kreikkalaiseen saliin olisi ajan tyylitajun mukaan ollut tyylirike. Engel sijoitti pronssirintakuvan salin päätyyn korkealle jalustalle, paikkaan josta se näkyi ulos asti, kun juhlasalin ja vestibyylin ovet olivat auki. Juhlasaliin sijoitettiin myös Turun akatemian juhlasalista pelastettu kateederi sekä koristeelliset mahonkiovet, jotka ovat salissa nykyäänkin. Ne ovat Turun Akatemiatalon arkkitehdin C. G. Gjörwellin suunnittelemat.lähde?
Peruskorjaus 2020-luvulla

Yliopistorakennusta on peruskorjattu 2020-luvun alussa. Hankkeen kokonaisarvo on noin 40 miljoonaa euroa. Peruskorjauksessa parannettiin muun muassa opetus- ja työtilojen huoneakustiikkaa. Syksyllä 2023 päärakennuksen uuden puolen katettu eteläinen sisäpiha nimettiin Agora-toriksi ja aikoinaan juhlasalissa sijainnut Aleksanteri I:n rintakuva sijoitettiin sinne.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsingin yliopiston päärakennus Wikimedia Commonsissa
C. L. Engelin leikkauspiirustus päärakennusta varten vuodelta 1828.
Päärakennus noin vuonna 1870.
Päärakennuksen uusi osa Fabianinkadun puolella.
Laajennusosa rakenteilla 1930-luvun puolivälissä.
Pommituksen jälkiä helmikuussa 1944.
Näkymä vestibyyliin. Taustalla Belvederen Apollo -patsaan jäljennös, joka kuuluu yliopiston taidekokoelmiin.
Smooth Criminal

| ”Smooth Criminal” Michael Jackson |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Bad
 Äänitetty : 1987
 Julkaistu: 24. lokakuuta 1988
 Tuottaja(t): Michael Jackson, Quincy Jones
 Tyylilaji: funk, tanssipop
 Levy-yhtiö: Epic Records
Michael Jacksonin muut singlet
| ”Another Part of Me” 1988 | ”Smooth Criminal” 1988 | ”Leave Me Alone” 1989 |
Smooth Criminal on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin seitsemäs vuoden 1987 albumilta Bad julkaistu single. Se esiintyy sekä Jacksonista kertovassa vuoden 1988 elokuvassa Moonwalker että vuosina 1989–1990 julkaistuissa Michael Jackson’s Moonwalker-peleissä.
Musiikkinäytteet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kappaleet

7" single:
”Smooth Criminal” – 4:10
”Smooth Criminal” (instrumentaali) – 4:10
12" maxi:
”Smooth Criminal” (pidennetty tanssimix) – 7:46
”Smooth Criminal” (pidennetty tanssimix/radioversio) – 5:20
”Smooth Criminal” (Annie mix) – 5:35
”Smooth Criminal” (tanssimix/dub-versio) – 4:45
”Smooth Criminal” (a cappella) – 4:12
DualDisc-single:
”Smooth Criminal” – 4:10
”Smooth Criminal” (pidennetty tanssimix) – 7:45
3" CD-single:
”Smooth Criminal” (pidennetty tanssimix) – 7:46
”Smooth Criminal” (Annie mix) – 5:35
”Smooth Criminal” (tanssimix/dub-versio) – 4:45
CD-max:
”Smooth Criminal” (pidennetty tanssimix) – 7:48
”Smooth Criminal” (pidennetty tanssimix/radioversio) – 5:25
”Smooth Criminal” (Annie mix) – 5:38
”Smooth Criminal” (tanssimix/dub-versio) – 4:48
”Smooth Criminal” (a cappella) – 4:13
Hammasmato

Hammasmato on kansanlääkintään liittyvä vanhentunut uskomus, jonka mukaan hammassärky aiheutuu hammasta kalvavasta madosta. Hammasmadon kuvailtiin olevan joko hyvin ohut, kooltaan pieni ja mustanokkainen tai rukiin jyvää muistuttava. Hammasmadon myös kuvailtiin olevan hyvin kova, ja päästävän rasahtavan äänen vasaralla lyötäessä.
Hammassäryn uskottiin loppuvan, jos hammasmadon sai poistettua hampaasta. Joidenkin ihmisten myös väitettiin onnistuneen hammasmadon poistamisessa tai nähneen madon omin silmin. Hammasmadon karkottamiseen käytettiin voimallisia ja teräviä esineitä. Tietäjät siirsivät taudin esineisiin, jotka upotettiin pysyvästi maahan, veteen tai suohon estämään sen palaaminen.
Myös muinaisessa Babylonissa hammassäryn uskottiin johtuvan hammasmadosta. Suomalaisten uskomusten mukaan hammassärky oli Pohjolan emännän Louhen aiheuttama sairaus, ja sen saattoi saada esimerkiksi lakaistessa lattiaa, kun luutaan tarttunut rikka muuttui madoksi. Ainakin osa uskomuksista kertoi hammasmadon olevan peräisin pirulta. Pirun uskottiin asettavan yöllä madon hampaaseen. Tämä voitiin estää pistämällä suuhun illalla piipunporot.
Rooman valtakunnan aikana lääkäri Scribonius Largus (n. 43 jaa.) kuvasi hoitomenetelmän, jossa hyönteismyrkkynä tunnettu hullukaali poltettiin ja sen savu hengitettiin suuhun – tämän väitettiin saavan madon poistumaan. Keskiajalla ja renessanssin aikana hammasmatojen uskottiin olevan erivärisiä ja kuolevan joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa. Ajatus hammasmadosta säilyi Euroopassa 1700-luvulle asti. Vuonna 1728 ranskalainen hammaslääkäri Pierre Fauchard kumosi tämän myytin ja esitti, että hampaiden reikiintymisen syyt olivat biologisia ja ympäristöön liittyviä. Valistuksen ajan tieteellinen ajattelu alkoi syrjäyttää vanhat uskomukset.
Robin Hood – sankarit sukkahousuissa

| Robin Hood – sankarit sukkahousuissa> Robin Hood: Men in Tights |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mel Brooks
Käsikirjoittaja:  Evan Chandler J. David Shapiro Mel Brooks
Tuottaja:  Mel Brooks
Säveltäjä:  Hummie Mann
Kuvaaja:  Michael D. O'Shea
Leikkaaja:  Stephen E. Rivkin
Pääosat:   Cary Elwes  Richard Lewis  Roger Rees 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  InterCom Netflix Disney+
Kesto:  104 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Robin Hood – sankarit sukkahousuissa (engl. Robin Hood: Men in Tights) on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Mel Brooks. Elokuva on parodia Robin Hoodin tarinasta ja viittaa useisiin aiempiin aihetta käsitteleviin elokuviin, etenkin vuoden 1991 menestyselokuvaan Robin Hood – varkaiden ruhtinas.
Juoni

Lordi Robin of Loxley on Ristiretkellä jäänyt vangiksi Jerusalemiin. Hän pakenee vankilasta yhdessä Asneezen kanssa ja palatessaan Englantiin miehet saavat tietää että kuningas Rikhard Leijonamieli on maanpaossa ja hänen tyrannimainen veljensä prinssi John on nyt Englannin valtias apunaan Rottinghamin sheriffi ja noita Latrine. Robin Hood päättää nousta taisteluun prinssi Johnia ja sheriffiä vastaan ja kerää isänmaallisten miesten joukon, johon liittyvät muun muassa Asneeze ja hänen poikansa Ahchoo, sokea Loxleyn perheen palvelija Blinkin, Will Scarlet O'Hara ja Rabbi Tuckman. Robin saa myös liittolaisen palatsista, kun hän rakastuu neito Marianiin, joka etsii miestä vapauttamaan hänet seuraneiti Broomhilden asentamasta siveysvyöstä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Cary Elwes  | … |  Robin Hood   |
|  Richard Lewis  | … |  Prinssi Juhana   |
|  Roger Rees  | … |  Rottinghamin sheriffi   |
|  Amy Yasbeck  | … |  Marian   |
|  Dave Chappelle  | … |  Ahchoo   |
|  Isaac Hayes  | … |  Asneeze   |
|  Mark Blankfield  | … |  Blinkin   |
|  Eric Allan Kramer  | … |  Pikku-John   |
|  Matthew Porretta  | … |  Will Scarlet O'Hara   |
|  Tracey Ullman  | … |  Latrine   |
|  Patrick Stewart  | … |  Rikhard Leijonamieli   |
|  Mel Brooks  | … |  Rabbi Tuckman   |
|  Megan Cavanagh  | … |  Broomhilde   |
|  Dom DeLuise  | … |  Don Giovanni   |
Vastaanotto

Sankarit sukkahousuissa ei ole noussut yhtä suosituksi kuin Brooksin aiemmat elokuvat, kuten esimerkiksi Kevät koittaa Hitlerille (1968) tai Villiä hurjempi länsi (1974). Kriitikoiden arvosanoja keräävä Metacritic on antanut elokuvalle 22 kriitikon arvion perusteella arvosanan 44/100 ja Rotten Tomatoes sivuston arvosana elokuvalle on 40%, joka perustuu 42 arvioon.
Ilta-Sanomissa Harri-Ilmari Moilanen luonnehti elokuvaa parodiseksi kreisiseikkailuksi, jossa nuolet sinkoilevat vessahuumorin säestyksellä. Hän antoi elokuvalle kaksi ja puoli tähteä viidestä.
Aiheesta muualla

Robin Hood – sankarit sukkahousuissa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Robin Hood – sankarit sukkahousuissa Elonet.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Musta

Musta
Mustia kissoja on perinteisesti pidetty huonon onnen aiheuttajina.
Musta on väri, jonka ihminen aistii, kun kohteesta ei heijastu eikä säteile juuri lainkaan valoa. Heijastamisen sijasta musta pinta imee (absorboi) lähes kaiken valon itseensä. 

Musta ei itse asiassa ole varsinainen värisävy, vaan se kuuluu värittömiin eli niin sanottuihin akromaattisiin sävyihin. Musta ei siis ole spektrin väri eikä sillä ole mitään tiettyä valon aallonpituutta.
Mustan näköaistimus syntyy helposti, kun pienehkön tumman näkökohteen ympärillä on riittävän valoisa ympäristö. Esimerkiksi tämän kuvaruudun teksti ja oheinen tumma neliö ovat valomittarilla mitattuna vain niin tummia kuin tämä kuvaruutu on ollessaan sammutettuna. Toinen esimerkki mustan havaitsemisesta syntyy, kun piirtoheittimellä heijastetaan valoa läpäisemätön tekstin varjo valkokankaalle. Tosiasiallisesti mustana näyttäytyvä tekstin varjo on yhtä ”tumma” kuin vaalea valkokangas. Mustan aistiminen syntyy siis riittävän suuren valoisuuseron vaikutuksesta.
Fysiikassa musta kappale on idealisoitu kohde, joka ei lainkaan heijasta valoa vaan absorboi kaiken siihen kohdistuvan säteilyn. Se voi kuitenkin säteillä näkyvää valoa kirkkaastikin ns. mustan kappaleen säteilynä, jolloin sen näkyvä väri ei ole musta.
Kaiken valon imevää mustaa pintaa, josta valomittarilla ei voisi löytää valon heijastumaa lainkaan, ei ole teknisesti vielä pystytty valmistamaan.lähde?
Käyttö ja symboliikka

Valkoisen vastakohtana musta on kuoleman, pimeyden ja surun väri. Se yhdistetään usein synkkyyteen ja vakavuuteen. Liturgisena värinä mustaa käytetään pitkänäperjantaina ja hautajaisissa sekä katolisessa sielunmessussa.
Länsimaissa ja Japanissa musta on juhlallinen väri, ja muodolliset juhlavaatteet ovat usein osittain tai kokonaan mustia. Naisten hääpuvut tapasivat ennen kokovalkoisen muotiin tulemista olla kokomustia: hääpukuna toimi usein muutoinkin käytetty paras juhlapuku. Nykyään länsimaissa miesten juhlavaatteet ovat tyypillisesti mustia, kun taas naiset käyttävät mustaa juhlapukua ainoastaan surun ilmaisuna, lähinnä hautajaisissa.
Politiikassa mustaa on käytetty fasismin sekä anarkismin tunnusvärinä. Musta paita on ollut poliittisena voiman symbolina käytössä muun muassa natsi-Saksan SS-joukoilla, inkvisiittoreilla, merirosvoilla ja fasisteilla sekä Suomessa muun muassa IKL:llä.
Musta väri on yhdistetty perinteisesti myös pimeyden voimiin ja pahuuteen; perinteisen käsityksen mukaan okkultistisiin rituaaleihin tarvitaan mustaa kissaa tai mustaa kukkoa. Kielikuvana sanan "musta" käyttö on hyvin laajaa. Ikäville ja dramaattisille tapahtumille annetaan joskus mustaan liittyviä nimiä, kuten vuoden 1929 pörssiromahduksen yhteydessä käytetty musta torstai. "Musta" esiintyy myös monien kiellettyjen tai tabuihin liittyvien asioiden nimissä: esimerkiksi musta lista, musta magia, musta pörssi, musta kirja, musta raamattu. Haittaa tuottavan perättömän tiedon levittämistä kutsutaan kohteen mustamaalaamiseksi.
Luettavaksi tarkoitettu teksti esitetään tyypillisesti mustana valkoisella pohjalla, mistä juontuu myös kirjalliseen dokumenttiin viittaava sanonta ”mustaa valkoisella”.
Värikoordinaatit

RGB :
R: 0
G: 0
B: 0
(heksadesimaalimuodossa #000000)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
coloria.net – musta
Digimon-elokuva

| Digimon-elokuva> Digimon: The Movie |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Mamoru Hoshoda (Digimon Adventure, Our War Game) Shigeyasu Yamauchi (The Golden Digimentals)
Käsikirjoittaja:  Bob Buchholz Jeff Nimoy
Tuottaja:  Terri-Lei O'Malley
Säveltäjä:  Udi Harpaz
Kuvaaja:  Shigeru Ando
Leikkaaja:  Gary Friedman Douglas Purgason
Pääosat:  Joshua Seth Lara Jill Miller Michael Lindsay Mona Marshall Doug Erholtz Bob Glouberman Paul St. Peter
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat Japani
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox Fox Kids Toei Animation Saban Entertainment
Levittäjä:  20th Century Studios 01 Distribution Walt Disney Studios Motion Pictures International Lionsgate Summit Entertainment Netflix UGC Fox Distribution
Ensi-ilta:  6. lokakuuta 2000 (Yhdysvallat)
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  5 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Digimon-elokuva (engl. Digimon the Movie) on vuonna 2000 julkaistu Digimoniin perustuva anime-elokuva, joka on tiivistetty kolmesta Japanissa julkaistussa lyhytelokuvassa. Nämä elokuvat ovat vuonna 1999 ilmestynyt Digimon Adventure (jap. デジモンアドベンチャー, Dejimon Adobenchā) sekä vuonna 2000 ilmestyneet Digimon Adventure: Our War Game! (jap. デジモンアドベンチャー ぼくらのウォーゲーム!, Dejimon Adobenchā: Bokura no Wō Gēmu!), ja Digimon Adventure 02: Digimon Hurricane Touchdown!!/Supreme Evolution!! The Golden Digimentals (jap. デジモンアドベンチャー02 前編・デジモンハリケーン上陸!!／後編・超絶進化!!黄金のデジメンタル, Dejimon Adobenchā Zero Tsū: Zenpen: Dejimon Harikēn Jōriku!!/Kōhen: Chōzetsu Shinka!! Ōgon no Dejimentaru).