Hellenistinen filosofia
Hellenistisen filosofian koulukuntia > Kyreneläinen ja epikurolainen hedonismi

Klassisessa perinteessä Epikuroksesta on tullut hedonismin keulakuva, mutta antiikissa kyseinen rooli oli Aristippoksella. Myöhemmät kyreneläiset Annikeris, Hegesias ja Theodoros, sekä heidän aikalaisensa Epikuros, kehittivät neljä kilpailevaa tulkintaa hedonismista, jotka kaikki vaikuttivat toisiinsa. Epikuroksen tulkinta voitti lopulta, ja kyreneläisyys kuoli 200-luvun eaa. puoliväliin mennessä. Kyreneläisyyden merkittävin vaikutus oli lähinnä epikurolaisuuden vastustajana ja muokkaajana.
Aristippoksen hedonismi kytkeytyi Sokrateehen siinä, että hänelle vapaus oli asioista nauttimista ilman luopumista itsensä hallitsemisesta. Hänen mukaansa ihmisellä on varmuudella vain se, mitä hän tällä hetkellä kokee, joten välittömät ruumiilliset nautinnot ovat ainoat todella arvokkaat asiat. Järki ja eettinen hyve olivat nautinnon suhteen alempiarvoisia. Epikurokselle sen sijaan jo pelkkä kivun puuttuminen oli nautintoa. Lisää eroavaisuuksia on siinä, että hänelle nautintojen skaala oli paljon laajempi: mielen nautinnot olivat ruumiin nautintoja parempia, ja välittömien nautintojen lisäksi hän tunnusti myös menneiden ja tulevien nautintojen olemassaolon.
Kyreneläinen hedonismi oli yksinkertaisena teoriana helposti Epikuroksen torjuttavissa: välittömiä nautintoja tulisi olla saatavilla enemmän kuin mitä niitä yleensä on. Useimmat ihmiset myös haluavat elämältään muutakin kuin välittömiä nautintoja. Epikuros sovitti järjen, eettisen hyveen ja elämän pitkän tähtäimen suunnitelmat yhteen nautinnon kanssa kyreneläisiä uskottavammin.
Annikeriksen seuraajat korjasivat Epikuroksen vaikutuksesta oppiaan ottamalla huomioon ruumiillisten nautintojen lisäksi myös ystävyyden ja julkiset tunnustukset (eli mielen nautinnot). He kuitenkin käänsivät Epikuroksen mielen ja ruumiin nautintojen arvojärjestyksen päinvastoin. Toisaalta he näkivät Epikuroksen tulkinnan nautinnosta pelkkänä kivun poissaolemisena olevan huijausta: ainoastaan tällä tavoin hän saattoi pitää nautintoa kestävänä tilana.
Hegesiaan ja Theodoroksen seuraajat pyrkivät omalla tavallaan ylläpitämään Aristippoksen perintöä, samalla eroten sekä Annikeriksestä että Epikuroksesta. He johdattivat kyreneläisyyttä suuntaan, jolla on paljon yhteistä kyynikoiden sokraattisen etiikan tulkintojen kanssa, mutta erosivat kyynikoista pitäytymällä silti hedonistisessa oman nautinnon korostamisessa. Theodoros katsoi, että ruumiilliset nautinnot ja kivut ovat yhdentekeviä. Hegesias taas katsoi kyyniseen tapaan, ettei rikkaudella/köyhyydellä, vapaudella/orjuudella tms. ollut mitään vaikutusta nautintoon tai kipuun, mutta ei omaksunut Theodoroksen kantaa, jonka mukaan ruumiin nautinnot/kivut olisivat olleet yhdentekeviä. Kummatkin hylkäsivät monet perinteiset moraaliarvot, kuten ystävyyden, koska pitivät niitä vain kätkettynä itsekkyytenä. Hegesiaan mukaan onni oli mahdoton saavuttaa, ja hedonismi tulkittiin kivun välttämiseksi. Näin Hegeasias siis lopulta yhtyi Epikuroksen kantaan ainakin jälkimmäisen osalta. Tämä käänsi Aristippoksen alkuperäisen kyreneläisyyden osittain ylösalaisin.
Annikeriksen, Hegesiaan ja Theodoroksen erimielisyydet johtivatkin lopulta kyreneläisen koulukunnan kuolemaan. Jokainen heistä yritti ylläpitää erilaista kyreneläisyyttä Epikuroksen opin paineen alla. Epikuroksen opin menestyksen salaisuus voidaan nähdä siinä, että se hioutui kyreneläisyyden ansiosta sitä hienostuneemmaksi ja kattavammaksi hedonistiseksi opiksi.