Elisabet Aleksejevna
Keisarinna

Uuden keisariparin Aleksanterin ja Elisabetin kruunajaiset ja niihin liittyvät juhlallisuudet pidettiin Moskovassa syksyllä 1801. Leskikeisarinna Maria Fjodorovna valtasi miniänsä paikan hovin virallisissa tilaisuuksissa ja piti itseään keisarikunnan ensimmäisenä naisena. Seuraavien vuosien aikana keisaripari alkoi etääntyä toisistaan. Syynä oli ennen muuta Aleksanteri I:n solmima monivuotinen suhde puolalaissyntyisen ruhtinattaren Marija Naryškinan kanssa. Euroopan politiikkaa hyvin tunteva Elisabet tuki kuitenkin aina miestään valtiollisissa kysymyksissä ja hoiti Pietarissa keisarinnan velvollisuuksiaan puolison pitkien ulkomaanmatkojen aikana.
Suuriruhtinatar opiskeli historiaa ja valtiollisia aineita ja seurasi siten kiinteästi Napoleonin sodan tapahtumia osallistuen aktiivisesti sodasta kärsivien hoidon järjestämiseen. Vaatimaton Elisabet säilytti silti vakavan ja tasapainoisen mielenlaatunsa, josta todistavat hänen äidilleen kirjoittamansa noin tuhat säilynyttä kirjettä.
Napoleonia vastaan käydyn isänmaallisen sodan aikana vuonna 1812 keisarinna omistautui sotaorpojen ja muiden vähäosaisten auttamiseen ja lahjoitti 200 000 ruplan vuotuisesta määrärahastaan suurimman osan hyväntekeväisyyteen ja piti 15 000 ruplaa omia menojaan varten. Hän toimi Pietarin orpokotien ja koulujen  sekä erityisesti Aleksanteri I:n perustaman Tsarskoje Selon lyseon hyväksi. Hän tuki Naisten isänmaallisen seuran toimintaa.
Keisari Paavali I:n omituisuudet johtivat juoniin hänen kaatamiseksi ja Aleksanterin asettamiseksi Venäjän valtaistuimelle. Elisabet oli hyvin tietoinen tästä suunnitelmasta ja Paulin salamurhan yönä hän oli miehensä kanssa tukemassa häntä.
Kun Aleksanteri I:stä tuli keisari, Elisabet Aleksejevna rohkaisi tätä jättämään taakseen Paavali I:n murhan aiheuttaman trauman ja omistautumaan Venäjän palvelemiseen. Keisarinnapuolisona hän osallistui hovielämään ja edustustehtäviin, mutta Keisarikunnan ensimmäisen naisen arvo oli varattu anoppille keisarinna Maria Fjodorovnalle. Virallisten tapahtumien aikana keisarinna Maria Fjodorovna käveli keisarin vierellä ja Elisabet joutui kävelemään yksin heidän takanaan.
Aleksandr kohteli vaimoaan välinpitämättömästi, hän oli kohtelias tätä kohtaan julkisissa seremonioissa, yritti syödä ateriansa hänen seurassaan ja täyttää hänelle vaikeat aviomiehen velvollisuudet Katariina II heille vuosina 1792–1796 rakennuttamassa Aleksanterin palatsissa (ven. Александровский дворец, Uusi palatsi) Tsarskoje Selossa lähellä Katariinan palatsia. Hän ei kuitenkaan enää rakastanut vaimoaan kuin veljellisesti. Elisabetin sanottiin olevan liian pehmeä ja tyyni pitämään otetta levottomasta ja kidutetusta sielusta kärsivästä aviomiehestään. Kun Aleksanteri tuli vuonna 1801 keisariksi, pariskunta asui kesäisin Katariinan palatsissa ja nuorempi veli Nikolai sai Aleksanterin palatsin.
Vuonna 1803 Aleksanteri oli paljon poissa Pietarista Napoleonin sodan armeijaoperaatioissa ja aloitti yli viisitoista vuotta kestäneen rakkaussuhteen puolalaisen ruhtinattaren Marija Czetwertynska-Światopełkin, ruhtinas Dmitri Naryškinin aviovaimon kanssa. Ruhtinatar Marija Naryškina kehui hovissa suhdettaan mauttomasti ja räikeästi.
Elisabet Aleksejevna puolestaan ​​sai lohtua suhteestaan ruhtinas ​​Adam Czartoryskiin, joka oli palannut Venäjälle Aleksanteri I:n noustua valtaistuimelle. Tämä suhde päättyi, kun hän aloitti rakkaussuhteen komean ratsuväen esikuntakapteenin Aleksei Jakovlevitš Ohotnikovin (1780-1807) kanssa. Aleksanterin nuorin veli, keisari Nikolai I tuhosi kaiken Elisabetin ja Aleksei Ohotnikovin välisen kirjeenvaihdon ja osan hänen päiväkirjoistaan. Suhde Ohotnikovin kanssa päättyi traagisesti. Tuberkuloosista kärsinyt esikuntakapteeni jätti armeijapalveluksen heikentyneen terveyden vuoksi ja kuoli vuonna 1807. Myöhemmin huhuttiin, että Aleksanteri I tai hänen veljensä suuriruhtinas Konstantin Pavlovitš olivat määränneet hänet tapettavaksi. 1900-luvun alussa suuriruhtinas Nikolai Mihailovitš muutti nämä huhut kehittyneeksi legendaksi Elisabet Aleksejevnan elämäkertaa varten, vaikka Ohotnikovia koskevaa lukua ei tuolloin julkaistu keisari Nikolai II:n henkilökohtaisen väliintulon ja muiden tuon ajanjakson tutkimusten vuoksi.
16. marraskuuta 1806 Elisabet synnytti toisen tyttären. Huhuttiin, että vastasyntynyt suuriruhtinatar Jelisaveta Aleksandrovna ei ollut keisari Aleksanterin lapsi, vaan esikuntakapteeni Aleksei Ohotnikovin lapsi. Hänen kuolemansa jälkeen Elisabet Aleksejevna tunsi itsensä hylätymmäksi kuin koskaan ja vuodatti kaikki kiintymyksensä tyttärelleen Elisabet Aleksandrovnalle, "Lisinkalle". Hieman yli vuotta myöhemmin pikkutyttö kuoli äkillisesti infektioon, jonka syynä oli hampaiden puhkeaminen.
"Nyt", Elizabeth kirjoitti äidilleen, "en ole enää hyvä mihinkään tässä maailmassa, sielullani ei ole enää voimaa toipua tästä viimeisestä iskusta."
Tyttären kuolema lähensi Aleksanteri I:tä ja Elisabetia väliaikaisesti. Vaikka Elisabet Aleksejevna ei ollut vielä kolmekymmentävuotias, hänellä tai Aleksanterilla ei ollut toiveita perheestä, eikä heille syntyisi enää lapsia.
Napoleonin sotien aikana Elisabet Aleksejevna oli miehensä politiikan luotettava kannattaja, kuten oli ollut muissakin henkilökohtaisissa ja poliittisissa kriiseissä. Napoleonin kukistumisen jälkeen hän liittyi miehensä ja monien Euroopan kuninkaallisten päämiesten joukkoon Wienin kongressissa vuonna 1814, jossa hän tapasi jälleen entisen rakastajansa ruhtinas Adam Czartoryskin. Tämä oli edelleen rakastunut häneen ja antoi anteeksi aiemman uskottomuuden Aleksis Ohotnikovin kanssa. Heidän jälleennäkemisensä oli lyhytaikainen.
Keisarinna Elisabetilla ei ollut koskaan tilaisuutta seurata miestään Aleksanteri I:stä tämän Suomen-vierailuille. Helsingin Kruununhaassa oleva Elisabetinkatu (Elisabetsgatan, nyk. suom. Liisankatu) sai nimensä vuonna 1819 keisarinnan mukaan. Vuonna 1824 valmistunut Carl von Kügelgenin loistelias Suomen maisemia kuvaava kivipiirrosjulkaisu Vues pittoresques de la Finlande (Maalauksellisia näkymiä Suomesta) oli omistettu keisarinna Elisabetille.
Suomen historiaan keisarinna Elisabetin elämä ei liittynyt muutoin kuin että hän matkusti vuonna 1802 Venäjällä olevan sisarensa kanssa Venäjän ja Ruotsin silloiselle rajalle Ahvenkoskelle tapaamaan sisartaan, Ruotsin kuningatar Fredrika Doroteaa.