Raimo Kangro
Musiikki

Kangro loi suhteellisen pysyvästi uusklassiselle pohjalle rakentuneen tyylin. Hänelle ominaisia olivat muuttuvat ja usein synkooppimuotoiset rytmit, kulmikkaat melodiat ja variaatioon pohjautuvat tai improvisatoriset tavat kehittää ideoita. Aktiivinen pulssi oli yhdistävänä tekijänä hänen tekemilleen tyylillisille lainauksille popista, rockista, muinaisista tyyleistä ja Viron kansanmusiikista.
Polyrytmiikka ja heterofoniset orkesteritekstuurit luovat Kangron musiikissa jännitettä. Tuotannossa keskeisessä asemassa ovat instrumentaalimusiikki ja oopperat. Kangro sävelsi tyyliltään virtuoosisia konserttoja huilulle (1973/1983), viululle (1971, 1976), pianolle (1976, 1999), kahdelle pianolle (1978, 1988, 1992), fagotille (1981), kitaralle ja sellolle (1992), huilulle ja klarinetille (1993) sekä lyömäsoittimille (2000). Monissa Kangron teoksista tärkeässä asemassa on pianon käsittely lyömäsoittimen tavoin. Sinfonioita Kangro sävelsi neljä. Niissä esittämisen ilo ja lapsenomainen huumori ovat hallitsevia piirteitä. Sinfoniat ovat Lihtne sümfoonia (kamariorkesterille, 1976), Tuuru-tubasümfoonia (kamariorkesterille, 1985, yhteistyössä Andres Valkosen kanssa), Sinfonia sincera (1984) ja Plõksuv sümfoonia (mandoliiniorkesterille, 1993).
12-osaisessa instrumentaaliteosten Displays-sarjassa, jonka osia tilasivat eri esiintyjät ja festivaalit vuosina 1991–2000, on runollisia ja humoristisia musiikillisia muotokuvia henkilöistä (Reich, Mozart, Schubert ja Vivaldi) sekä myyttisistä olennoista ja ilmiöistä ("The Angel", "The Pilgrim", "The Unknown Musician", "Angel", "Perpetuum mobile", "The Trumpets of Yericho"). Sarjan osissa esittäjänä on orkesteri tai muu soitinkokoonpano.
Kangron seitsemässä, usein allegorisessa ja groteskeja piirteitä sisältävissä oopperassa on hyödynnetty monia tyylillisiä lähteitä. Ensimmäinen ooppera on koominen Imelugu (1974, libretto: Kulno Süvalep), joka perustuu Giovanni Boccaccion Decameroneen ja jossa yhdistyvät maallinen keskiajan musiikki, popintonaatiot ja uusklassiset rytmit. Vuodelta 1980 on ensimmäinen virolainen rockooppera, Põhjaneitsi (1980, libretto: Leelo Tungal ja Andres Jaaksoo, Kārlis Skalben sadun pohjalta), on Kangron ja Andres Valkosen yhteistyön tulosta. Keskeisin Kangron näyttämöteoksista on ooppera Ohver (1981, libretto: Külno Süvalep Aleksei Nikolajevitš Tolstoin tarinan pohjalta). Oopperassa Uku and Ecu (1997, libretto: Leelo Tungal) Kangro käyttää Karl August Hermannin singspieliä Uku ja Vanemuine (1907) prototyyppinä ruohonjuuritason virolaisen identiteetin ja nykyaikaisen maailmanpolitiikan parodiointiin. Muut oopperat ovat rockpohjainen televisio-ooppera Sensatsioon (1986, libretto: Leelo Tungal, Karel Čapekin mukaan), kamariooppera Reetur (1995, libretto: Leelo Tungal, Kurt Vonnegutin mukaan) ja Süda (1999, libretto: Maarja ja Kirke Kangro). Kangro sävelsi näyttämömusiikkia myös lapsille.
Kangron vokaalimusiikissa aiheet ovat lyyrisiä ja dramaattisia, mutta tyyli on rytmiin keskittyneenä soittimenomaista. Leelolaulud-sarja (1975) laulukvintetille sekä soitinkokoonpanolle perustuu Leelo Tungalin rakkauslyriikkaan, ja Leelo Tungalin myös sanoittama Missa süütult hukkunud eeslastele (1989) muistelee sodan uhreja. Kangron muuhun vokaalimusiikkiin kuuluvat oratorio Credo (1977, sanat: Arvi Siig ja Kommunismin rakentajan moraalikoodi) sekä kantaatit Gaudeo (1987, sanat: A. Tamme) ja Inimene ja... (1991, sanat: Leelo Tungal).