stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poroerotus

Poroerotus vuonna 1960
Erotusaitoja Kälväsvaaran poroerotus- ja -kämppäpaikalla, Utajärven Juorkunan Marttisjärvellä.
Poroerotus on tapahtuma, jossa porotokka ajetaan aitaukseen, pääasiallisena tarkoituksena merkitä vasat ja erottaa teuraaksi menevät porot muista. Samalla siitokseen jäävät eloporot luetaan lukulistoihin. Poroerotus on olennainen osa porotaloutta, joka on yhä tärkeä elinkeino suurimmassa osassa Lappia. Poron lihaa on vuosittain myytävänä noin kaksi miljoonaa kiloa.
Historiaa

Vanhin kirjallinen tieto poronhoidosta löytyy kiinalaisesta tekstistä vuodelta 499 ennen ajanlaskun alkua, koskien Fusangin maata Siperiassa. Eurooppalaisissa kirjoituksissa poronhoito tulee esille tuhat vuotta myöhemmin. Vuonna 892 riimukirjoituksessa mainitaan norjalaiskuningas Ottarilla olleen 600 poroa. Suomen porokannoista löytyy kirjallista tietoa vasta 1500-luvun veroluetteloista. Parisataa vuotta myöhemmin poroja laskettiin olevan Enontekiöllä 8 000 ja Utsjoella 7 000. Norjan saamelaiset laidunsivat pitkään porojaan Inarin alueella, mikä osaltaan hidasti koko Koillis-Lapin porotalouden kehitystä. Vuoden 1830 tienoilla Kuusamossakin oli tosin jo noin 13 000 poroa. Poronhoidon perusyksikön muututtua siidasta eli lapinkylästä paliskuntaan 1800-luvun aikana myös porojen luettelointi ja niiden laiduntamisen hallinta kehittyivät. Tosin Suomen senaatti antoi vasta vuonna 1898 porojen laiduntamis- ja syöttöoikeutta koskevan päätöksen ja ensimmäinen varsinainen poronhoitolaki vahvistettiin vuonna 1932.
Erotus vuotuiskierron osana

Vaikka nykyisen lain mukaan erotuksia on pidettävä "tarpeellinen määrä" eli aina tarvittaessa, erotus on ennen muuta liittynyt porojen luontaiseen vuotuiskiertoon. Paliskuntien kehittyessä poroaitoja ja erotuspaikkoja rakennettiin laiduntamisalueille sen mukaan, että porot vasovat keväisin ja pariutuvat syksyisin samalla alueella. Kevät- tai alkukesän erotuksen päätarkoitus oli merkitä vastasyntyneet vasat omistajilleen ja päästää sitten tokat kesälaitumelle. Keväterotusalueiden aitaukset oli siksi rakennettu erityisesti vasojen merkintään. Samalla tuntemattomiksi jääneet vasat ja porot voitiin panna myyntiin ja toisten paliskuntien porot saatiin erilleen omista. Syksyisin taas erotettiin joukosta teuraat, ajoporot ja muut tarpeelliset eläimet ennen talvilaiduntamista pariutumis- eli rykimäajan jälkeen. Ajoporot eli härät kuohittiin. Syyserotuspaikat oli suunniteltu ennen muuta teurastusta silmällä pitäen.
Erotuksen toteuttaminen

Erotuksen tärkeä ensivaihe on ajaa porot yhteen ja johdattaa ne erotusalueelle. Suuressa tokassa oli aikoinaan usein tuhansia poroja; kerralla aitaan ajettujen porojen määrä saattoi olla 5000. Erotusaidassa eli poropellossa poroja ei saanut (1800-luvulla käyttöön tulleiden sääntöjen mukaan) pitää päivää kauempaa; kesäerotuksessa aika oli yleensä vielä paljon lyhyempi. Erotusaitausten muoto on kehittynyt satojen vuosien aikana, mutta on silti melko yhdenmukainen. Teurastusaitauksissa reunimmaisena on ns. suisto, josta eläimet ohjataan syöttöaitaan ja edelleen siulojen eli johdeaitojen kautta kaarteeseen. Sieltä ne siirretään pienemmissä erissä kirnuun, jossa elo- ja teurasporot erotellaan eri konttoreihin eli pienempiin erillisaitauksiin. Merkitsemisaitauksissa ei ole yleensä kirnua eikä konttoreita. Erotuksessa aitaan ajettujen eloporojen kylkeen, karvapeitteeseen, viilletään puukolla lukumerkit jotta sama poro ei tule kirjattua lukulistoihin useampaan kertaan. Porojen ajamiseen käytetään nykyään mönkijää, moottorikelkkaa tai matalalla lentävää helikopteria. Eteläisissä paliskunnissa kuljetetaan poroja usein syksyisin yhä jalkapatikassa ja vasta myöhemmin talvella kelkoin. Osa hirvaista eli urosporoista, joita ei viedä teuraaksi, kuohitaan ja niiden sarvet leikataan, sillä siitoshirvas ei ole kyseisenä vuonna kiiman vuoksi valmis teuraaksi. Poroja ei EU-direktiivien mukaan saa enää teurastaa erotuspaikalla, vaan ne on kuljetettava teurastamoon.
Kunnostettuja erotusalueita

Museoviraston ohjauksessa on kunnostettu ja restauroitu useita perinteisiä erotuspaikkoja: Kittilän Sammalselkä, Inarin Sallivaara, Savukosken Tanhuan Saarivaara sekä Utsjoen tuntureilla oleva kivinen Ertigvaaran porokaarre. Aitauksien ohella alueet sisältävät kämppiä, talleja ja muita rakennelmia. Ertigvaaran aidan rakentaja lienee Ivar Pieski (1819 - 1877); siitä kirjoitti jo Samuli Paulaharju. Sallivaara taas on yksi parhaiten säilyneitä vanhoja erotuspaikkoja; se sijaitsee seututie 955:ltä noin kuuden kilometrin päässä, Repojoen varrella. Vanhin aitaus Sallivaarassa on vuodelta 1896 oleva lypsy- ja vasotuspaikka. Paikalla oli myöhemmin runsaasti kämppiä; vielä 1970-luvullakin yksitoista. Kunnostettu alue on merkittävä Lemmenjoen kansallispuiston alueen retkeilykohde. Sammalselän erotuspaikka on muutama kymmenen kilometriä Sallivaarasta etelään, Pokan alueella. Johdeaitojen rajaama alue on 60 hehtaaria, kaarteen alue 100x100 metriä ja kirnun 25x25 metriä. Eri poronomistajilla on lisäksi ollut omat konttoriaitauksensa. Alueen kahdeksan hirsiasumusta muodostavat pienoiskylän. Saarivaara sijaitsee Luiron rannalla Tanhuan kylässä, se rakennettiin todennäköisesti 1800-luvun lopussa ja sitä käytettiin tärkeänä erotuspaikkana aina 1950-luvulle saakka. Oraniemen paliskunta ylläpitää ja käyttää yhä kunnostettua aluetta, jossa on aitauksien lisäksi neljä kämppää ja talli.
Pjotr Potšintšuk

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Moskova 1980 | 20 km kävely |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Praha 1978 | 20 km kävely |  |
Pjotr Ivanovitš Potšintšuk (ven. Пётр Иванович Починчук; 26. heinäkuuta 1954 – 1. joulukuuta 1991) oli Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija, joka kilpaili 20 kilometrin kävelyssä.
Hän voitti olympiahopeaa 20 kilometrin kävelyssä vuoden 1980 kesäolympialaisissa Moskovassa. Potšintšuk kuoli juuri silloin, kun Neuvostoliitto oli hajoamaisillaan.
Postosuchus

| Postosuchus |
| --- | --- |

 Triaskausi 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Rauisuchia
Heimo::  Poposauridae
Suku::  Postosuchus
Laji::  kirkpatricki
Kaksiosainen nimi
 Postosuchus kirkpatricki  Chatterjee, 1985 
Katso myös
   Postosuchus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Postosuchus oli arkosauri, joka eli triaskauden lopulla noin 222–215 miljoonaa vuotta sitten. Se eli nykyisen Pohjois-Amerikan alueella. Useita fossiileita on löydetty Petrifield Forestista Arizonasta.
Postosuchus oli aikansa suurin peto ja tyypillinen nopeiden petojen edustaja. Se oli kuusi metriä pitkä ja pystyi nousemaan noin kaksi metriä korkeaksi ja painoi noin tonnin. Se omaksui omituisen seisonta-asennon. Kallo oli puoli metriä pitkä ja voimakas.
Elinympäristö

Postosuchus eli metsissä ja tulvatasangoilla.
Fjodor Pottojev

Fjodor Jefimovitš Pottojev (Pottonen, ven. Фёдор Ефи́мович По́ттоев; 8. syyskuuta 1893 Repolan kunnan Riikosenniemen kylä – 14. tammikuuta 1938 Petroskoi) oli neuvostoliittolainen poliitikko.
Fjodor Pottojev syntyi karjalaisen maanviljelijän ja kauppiaan perheeseen. Hän kävi Kolvasjärven seurakuntakoulun, työskenteli konttoristina ja palveli rivimiehenä armeijassa. Vuonna 1917 Pottojev valittiin Poventsan zemstvohallintoon ja vuonna 1918 hän osallistui neuvostovallan pystyttämiseen Poventsan kihlakunnassa. Heinäkuussa 1920 pidetty karjalaisten ensimmäinen edustajakokous valitsi Pottojevin Karjalan vallankumouskomitean jäseneksi.
Pottojev työskenteli Petroskoin ja Paateneen kihlakuntien toimeenpanevien komiteoiden puheenjohtajana (1923–1927), Kantalahden piirin toimeenpanevan komitean puheenjohtajana (1932–1933), Petroskoin kaupunkineuvoston osastonjohtajana (1933–1935) ja Kontupohjan piirin toimeenpanevan komitean puheenjohtajana (1936–1937). Vuosina 1927–1930 ja 1935–1936 hän toimi Neuvosto-Karjalan toimeenpanevan keskuskomitean sihteerinä.
Vuonna 1937 Pottojev pidätettiin, tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä ja ammuttiin Petroskoin lähellä. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1956.
Porajärvi (Suojärven piiri)

| Porajärvi Поросозеро, Porosozero |
| --- | --- |
 vaakuna
 Porajärvi
 Koordinaatit: 62°43′3″N, 32°43′53″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4 935,46 km²
Väkiluku (2012):  3 100
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Porajärven kunta Suojärven piirin kartalla.
Porajärvi (eteläkarj. Porarvi, ven. Поросо́зеро, Porosozero) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suunujoen varrella 80 kilometriä Suojärveltä maanteitse pohjoiseen. Taajamassa on 2 900 ja kunnassa 3 100 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Porajärven kunnan pinta-ala on 4 935,46 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Mujejärven piiriin Lentieran ja Sukkajärven, koillisessa Karhumäen piiriin Paatenen ja Tšopinan, kaakossa Kontupohjan piirin Hirvaan ja etelässä Suojärven piirin Naistenjärven ja Loimolan kuntiin sekä lännessä Suomeen. Pinta-alasta 99,4 % on metsää.
Seudun maisemaa leimaavat luoteis-kaakkoissuuntaiset harjut ja niiden välissä levittäytyvät suot. Tärkein joki on Kivijärvestä kaakkoon virtaava Suunujoki. Muita jokia ovat Gumarina, Irsta, Lomtšezerka ja Megri. Suurimmat järvet ovat Jänkäjärvi (Jangozero), Tširnijärvi (Tšinozero), Soutujärvi (Sovdozero), Himolanjärvi, Roikonjärvi, Kuutamajärvi, Vonkajärvi, Tšuudojärvi (Tšudozero), Tumasjärvi (Tumasozero), Märätjärvi ja Ala-Vieksjärvi.. Hyötykaivannaisiin kuuluvat kulta, kupari, rautamalmi, graniitti, kvartsiitti, hiekka ja sora. Luonnonsuojelualueita ovat Taloje-järven rauhoitusalue ja kaksi luonnonmuistomerkeiksi julistettua suota. Seudulle suunnitellaan Koitajoen rauhoitusaluetta. Ympäristön kokonaistila on melko hyvä.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Gumarinon ja Kostamuksen asutukset sekä Soutujärven kylä. Porajärven taajamassa asuu 93,8 % väestöstä. Kunnan asukasluku on laskenut 7,3 % vuodesta 2008. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 65 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 13 % karjalaisia, 13 % valkovenäläisiä ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Novgorodin Lapin Sellin pogostaan kuulunut kahdeksantaloinen Porajärven kylä mainitaan vuonna 1597. Tuolloin se kuului Valamon luostarille. Seudulla valmistettiin suomalmista rautaa. Stolbovan rauhan rajankäynnissä ruotsalaiset väittivät kylän olleen aikaisemmin osa Käkisalmen lääniä. Vuosina 1868–1908 Porajärven lähistöllä toimi Valasmon rautatehdas.
1900-luvun alussa Porajärvi lähiseutuineen muodosti Aunuksen läänin Poventsan kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan. Se rajoittui luoteessa Poventsan kihlakunnan Repolan, koillisessa Paatenen ja kaakossa Mäntyselän sekä etelässä Petroskoin kihlakunnan Munjärven kuntiin ja lännessä Suomeen. Porajärven 14 kylän lisäksi siihen kuului samankokoinen Klyyssinvaaran kyläkunta. Vuonna 1905 volostissa oli 2 300 asukasta.
Aunuksen sotaretken aikana 6. kesäkuuta 1919 Porajärvellä päätettiin liittyä Repolan tavoin Suomeen, minkä jälkeen suomalaiset miehittivät alueen. Tarton rauhan jälkeen molemmat kunnat luovutettiin takaisin Neuvosto-Venäjälle 15. helmikuuta 1921. Suomalainen vapaaehtoisretkikunta valtasi Porajärven jälleen joulukuussa 1921, mutta joutui pian vetäytymään takaisin.
Porajärven volosti lakkautettiin vuonna 1927, jolloin muodostettiin aluksi Petrovskin piiriin kuulunut Porajärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen kahdeksassa asutuksessa oli 815 asukasta, joista neljä viidesosaa oli karjalaisia ja loput lähinnä venäläisiä. Talvisodan jälkeen vuonna 1940 Porajärvi liitettiin Suojärven piiriin. Jatkosodan aikana alue oli suomalaisten miehittämä. Vuodesta 1957 lähtien Porajärvellä oli kaupunkimaisen taajaman status. Sen yhteyteen kuului myös Soutujärvi sekä sittemmin autioitunut Kuutamalahti.
Nykyinen Porajärven kunta muodostettiin vuonna 2006 Venäjän kuntauudistuksen myötä yhdistämällä entinen Porajärven asutushallinto, Kostamuksen kylä Naistenjärven asutushallintoalueelta ja Vegaruksen kylähallinnon pohjoisosat. Porajärven asutushallinnon alaisia kyliä olivat Porajärvi, Gumarino ja Soutujärvi. Nykyisen kunnan alueeseen kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttama osa Ilomantsia, muun muassa autioksi jäänyt Kuolismaan kylä, sekä osa entisestä Suojärvestä.
Liikenne, talous ja palvelut

Porajärven kautta kulkee Suojärven, Juustjärven ja Karhumäen välinen sorapäällysteinen maantie, josta haarautuvat paikallistiet Paateneelle ja Himolan kautta Mujejärvelle. Taajamasta on linja-autoyhteydet Suojärven ja Hirvaan kautta Petroskoihin. Suojärven ja Jyskyjärven välisellä rautatiellä on Porajärven ja Kostamuksen asemat. Radalla kulkee päivittäin kaksi henkilöjunaparia Petroskoista, Kostamuksen kaupungista ja Pietarista sekä keskimäärin viisi tavarajunaparia. Porajärvellä on kaksi bensiiniasemaa.
Talous perustuu metsä- ja kaivosteollisuuteen. Kunnassa toimii puunhakintayrityksiä ja sahalaitoksia. Rakennuskivestä valmistetaan sepeliä. Tärkeitä työnantajia ovat myös erilaiset palvelut. Maataloutta edustavat asukkaiden palstaviljelmät, joilla tuotetaan maitoa, lihaa ja perunaa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, kaksi keskikoulua, lasten taidekoulu, vapaa-ajankeskus, paikallissairaala ja sosiaalipalvelukeskus. Vähittäiskaupasta vastaa joukko yksityisyrittäjiä. Ravintolapalveluja edustaa pieni ruokala.
Kyläkuva ja kulttuuriperintökohteet

Porajärven taajama sijaitsee Suunujoen muodostaman Porajärven rannoilla. Se koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista sekä matalista usean perheen asuintaloista. Suuri osa asuinrakennuksista on huonokuntoisia ja asumismukavuus on heikko. Palvelut sijaitsevat taajaman koillisosassa ja tuotantolaitokset sen luoteispuolella.
Seudulta on löydetty useita kivikautisia asuinpaikkoja. Historiallisia kohteita ovat Valasmon tehtaan sijaintipaikka sekä vuonna 1920 kaatuneiden puna-armeijalaisten ja toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden yhteishaudat. Autioituneella Jänkäjärven kylällä on historiallisen asutuksen status.
Aiheesta muualla

Porajärven kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Porajärvi Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Pouligny Saint-Pierre

Pouligny Saint-Pierre -juustoa
Pouligny Saint-Pierre on ranskalainen vuohenmaidosta valmistettava pehmeä juusto. Se on kotoisin Indren ja Loiren departementeista.
Pouligny Saint-Pierre on muodoltaan pyramidi. Sen korkeus on 12,5 senttimetriä, ja se painaa neljänneskilon. Juuston kypsymisaika on vähintään kaksi mutta yleensä vähintään neljä viikkoa.
Pouligny Saint-Pierren rasvapitoisuus on 45 % kuiva-aineesta. Se on mieto juusto, joka sopii juustotarjottimelle, salaatteihin tai leivän päälle. Juomaksi sen kanssa sopii valkoviini. Sen paras sesonki on varhaisesta keväästä myöhäiseen syksyyn.
Posliiniravut

| Posliiniravut |
| --- | --- |
 Posliinirapuihin kuuluvia lajeja
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Heimo::  Posliiniravut Porcellanidae  Haworth, 1825
Katso myös
   Posliiniravut Wikispeciesissä   Posliiniravut Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Posliiniravut (Porcellanidae) on kymmenjalkaisiin kuuluva äyriäisheimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Posliiniravut jaetaan 30 sukuun ja lajeja on noin 230. Heimon lajit ovat useimmiten pienikokoisia äyriäisiä ja niiden kuoren läpimitta on harvoin yli 1,5 cm. Ruumiinmuodoltaan posliiniravut muistuttavat taskurapuja ja ovat soikeahkoja ja litteitä. Eturaajojen sakset ovat ruumiiseen nähden kookkaat ja tukevat. Posliiniravut taittavat viuhkamaisen pyrstönsä eturuumiin alle.
Levinneisyys ja elintavat

Posliinirapuja tavataan kaikista valtameristä lauhkeilta ja lämpimiltä alueilta niin matalista kuin syvistäkin vesistä. Osa piileskelee kivien alla ja osa elää koralliriutoilla kommensalistisina sienieläinten, merisulkien ja putkimatojen joukossa. Heimon lajit suodattavat ravinnokseen pieneliöitä vedestä.
Potentiaaliero

Potentiaalierolla (tunnus ΔV) tarkoitetaan sähköopissa kahden eri potentiaalissa olevan  johtimen  tai varausjakauman välistä jännitettä. Kaikki virtapiirin jännitteet mitataan aina suhteessa yhteiseen vertailutasoon, esimerkiksi niin kutsuttuun maahan, jonka jännite on tyypillisesti aina 0 volttia.
Esimerkiksi Suomessa käytetty verkkojännite 230 V tarkoittaa 230 voltin jännitettä maahan nähden koska sähköverkko on maadoitettu.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Polis

Ateenan Akropolis. Ateena oli klassisen kauden merkittävimpiä kaupunkivaltioita.
Polis (m.kreik. πόλις, monikossa poleis, πόλεις) tarkoitti antiikin Kreikassa kaupunkia. Erityisesti sillä viitataan kreikkalaisiin kaupunkivaltioihin. Polis oli tyypillinen tapa, jolla kreikkalaiset yhteisöt olivat antiikin aikana järjestäytyneet. Kukin polis oli oma poliittinen kokonaisuutensa, jolla oli omat poliittiset instituutionsa, lakinsa ja oikeudenkäyttönsä sekä omat uskonnolliset ja yhteisölliset käytäntönsä, ja näin niitä voidaan pitää itsenäisinä valtioina.
Polisten huippukautta Kreikassa olivat myöhäinen geometrinen kausi sekä arkaainen ja klassinen kausi eli noin aika 750–323 eaa. Merkittävimpiin poliksiin kuuluvat muun muassa Ateena, Sparta ja Theba. Koska antiikin ajan Kreikka ei muodostanut yhtä tiettyä valtiota, aikakauden historia esitetään usein yksittäisten polisten historiana ja toimintana sekä niiden välisten suhteiden kautta. Hellenistisellä ja roomalaisella kaudella polikset menettivät itsenäisyytensä ja poliittisen merkityksensä, vaikkakin kaupungit säilyttivät monia polisten ulkoisia muotoja.
Poliksia on tunnistettu 1 035 kappaletta, mutta niitä on arvioitu voineen olla yhteensä jopa 1 500, sillä kaikista ei ole säilynyt tietoja antiikin lähteissä. Poliksia sijaitsi paitsi varsinaisen Kreikan alueella myös siirtokuntina eri puolilla Välimeren ja Mustanmeren rannikoita.
Historia > Polisten synty

Polisten syntyä edesauttoi se, että Kreikka on vuoristoista ja muutoinkin maantieteellisesti rikkonaista aluetta. Kansa oli aina hajaantunut pieniin yksiköihin, joilla oli oma identiteettinsä, murteensa ja tapansa. Kukin kaupunki hallitsi luontaisesti lähinnä ympärillään olevaa tasankoaluetta tai rannikkokaistaletta, kun taas vuoret ja meri erottivat sen muista alueista.
Sana polis (tai ptolis) on vanhaa indoeurooppalaista juurta ja tarkoitti alun perin ”linnaketta”. Polisten varhaishistoria voidaan juontaa mykeneläiselle kaudelle 1000-luvulle eaa., jolloin valtakunnat olivat kuninkaiden (anaks) hallitsemia suhteellisen pieniä, kaupunkivaltioiden tapaisia valtakuntia tai ”kaupunkikuningaskuntia”. Niiden keskuksena oli linnavuori, jolla sijaitsi kuninkaan palatsi (anaktorion) megaroneineen. Mykeneläisen esikuvan lisäksi kreikkalaisten polisten syntyyn ovat voineet vaikuttaa muun muassa Foinikian kaupunkivaltioiden ja Kyproksen kaupunkikuningaskuntien esimerkki.
Mykeneläisen kulttuurin romahdettua hallintorakenne romahti, ja väestö hajautui pieniin yksiköihin. Varsinaiset polikset alkoivat kehittyä tätä seuranneina niin kutsuttuina Kreikan pimeinä vuosisatoina. Poliksella tarkoitettiin alun perin sen etymologian mukaisesti kukkulalla ollutta linnoitusta ja turvapaikkaa, johon maaseudun kylien väestö saattoi vaaran uhatessa vetäytyä. Näin se tarkoitti samaa kuin myöhempi termi akropolis. Osa poliksista, kuten Ateena, sai alkunsa pienempien kaupunkien tai kylien yhteenliittymänä (synoikismos) keskuksen ympärille. Kaikissa poliksissa tällaista keskusta ei kuitenkaan ollut.
Ensimmäisten polisten katsotaan syntyneen Attikassa ja Euboialla jo noin 1000 eaa. alkaen. Laajempaa polisten syntyaikaa oli geometrisen ja arkaaisen kauden taite 800–700-luvuilla eaa., jolloin poliksia alkoi syntyä eri puolille Manner-Kreikkaa ja saaristoa sekä siirtokuntina Sisiliaan, Etelä-Italian Suur-Kreikkaan ja Vähän-Aasian rannikolle. Viimeistään vuoden 750 eaa. jälkeen kaikki perustetut kreikkalaiset siirtokunnat olivat poliksia. Kreikkalaiset polikset levittäytyivät eri puolille itäisen Välimeren aluetta erityisesti noin 750–550 eaa.
Polisten synty ja kehitys oli seurausta muun muassa väkiluvun kasvusta ja alempien yhteiskuntaluokkien vaurastumisesta, joka seurasi olojen vakiintumisesta ja kaupan kasvusta pimeiltä vuosisadoilta arkaaiselle kaudelle siirryttäessä. Tämä johti väistämättä yhteiskunnallisiin muutoksiin, jossa aiemmin valtaa pitäneiden aristokraattisten sukujen merkitys väheni, ja alemmat luokat alkoivat vaatia yhtäläisiä oikeuksia ja osuutta vallasta. Tämä on usein kytketty hopliittitaktiikan nousuun sodankäynnissä, sillä se vähensi aristokraattisen ratsuväen merkitystä. Seurauksena poliittisten oikeuksien lähtökohdaksi tuli sukutaustan, omaisuuden tai muiden tekijöiden sijaan kansalaisuus; tämän käsitteen synty on keskeisenä polisten synnyssä.
Keskeisiä piirteitä > Kansalaisuus

Kansalaisuus oli keskeinen käsite kreikkalaisissa poliksissa. Polis koostui ennen kaikkea sen kansalaisista. Kansalaisuus määrittyi yleensä syntyperän perusteella, mutta se voitiin joissakin tapauksissa myös myöntää. Kuka tahansa poliksen alueella asunut tai syntynyt ei ollut automaattisesti kansalainen. Tässä polikset eroavat myöhemmistä kaupunkivaltioista ja muista valtioista useimmat nykyvaltiot mukaan lukien.
Täysivaltaisia kansalaisia olivat miespuoliset kansalaiset, sillä heillä oli oikeus poliittiseen toimintaan. He olivat myös ainakin periaatteessa tasa-arvoisia lain edessä ja saattoivat vedota oikeuteen. Siinä missä poliittisten oikeuksien määrä riippui poliksen valtiomuodosta ja joskus esimerkiksi varallisuudesta tai muulla perusteella määräytyvästä yhteiskuntaluokasta, ainakin lain suoja oli sama kaikille. Kansalaisuuden omaavat naiset eivät voineet osallistua politiikkaan, mutta olivat muutoin osa kansalaisten yhteisöä, ja saattoivat osallistua siihen muun muassa uskonnon tai muun yhteisöllisen toiminnan kautta, ja myös heillä oli lain suojaa. Kansalaisuus erotti niin rikkaat kuin köyhätkin kansalaiset asemaltaan ja oikeuksiltaan orjista sekä metoikeista eli kaupungissa asuneista muiden polisten kansalaisista.
Keskeisiä piirteitä > Kaupungin kultti

Jokaisella kaupunkivaltiolla oli omat uskonnolliset kulttinsa, joista keskeisin oli kaupungin suojelijajumalan tai -jumalattaren kultti. Sama jumaluus saattoi toimia usean kaupungin suojelijana. Yleisin kaupungin suojelija oli Athene epiteetillä Athene Polias; se oli muun muassa Ateenan ja Spartan suojelija. Suojelijajumaluuden kultin sekä muiden kaupungin kunnioittamien jumalten kulttien hoitaminen oli poliksen eli kaikkien sen kansalaisten vastuulla. Näin kaupungin asukkaat muodostivat samalla uskonnollisen yhteisön. Ammattipapistoa ei juurikaan ollut, vaan pappeudet periytyivät tietyissä suvuissa tai myönnettiin valituille kansalaisille. Keskeisin kulttitoimitus oli uhrien suorittaminen perinteiden vaatimalla tavalla kaupungin puolesta. Jokaisella poliksella oli omat uskonnolliset juhlansa ja tähän liittyvä kalenterinsa.