Muhammedin historiallisuus
Länsimainen valtavirta (1900–) > Hadithit ja isnadit ovat luotettavia

Nabia Abbot (1897–1981), turkkilainen arabisti, tunnetaan muun muassa Muhammedin lempivaimon Aišan elämäkerran kirjoittajana. Abbot katsoi, että jo Profeetan seuralaiset kirjoittivat haditheja myös muistiin, ja että näin oli tapahtunut, suullisen välittymisen ohella, useimmille niistä haditheista, jotka ovat säilyneet 800-luvulta. Syy, miksi niitä ei aikaisemmin koottu tai miksi tekstejä ei ole säilynyt oli Abbotin mukaan kalifi Umarin pelko, että tällainen kirjallisuus johtaisi kilpailuun Koraanin kanssa ja sitä myötä harhaoppisuuden leviämiseen. Tämän takia hän olisi antanut tuhota kaiken löytämänsä. Tekstejä kuitenkin säilyi kätkettynä. Goldziher ja Schacht pitivät umaijadikalifeja maallisina hallitsijoina, mutta Abbot väittää, että he kaikki kokosivat haditheja. Kysymys siitä, miksi varhaiset kerääjät pitivät suurinta osaa löytämiään haditheja keksittyinä, Abbot vastaa, että tämä koski vain isnadeja, ei varsinaisia tekstejä (matn). Abbotin teorian ongelmana on pidetty muun muassa kehäpäättelyä, sillä hän olettaa etukäteen isnadien olevan luotettavia.
Fuat Sezgin (1924–2018), toinen turkkilainen arabisti, uskoi myös varhaiseen ja jatkuvaan kirjalliseen perintöön hadithien tallentamisessa. Hän kohdisti Abbotin teorioita muistuttavaa kritiikkiä Goldziherin näkemyksiä vastaan. Myös Sezgin piti isnadien luotettavuutta annettuna ja päätyy Abbotin tavoin loogiseen kehään.
Muhammad Mustafa Azami (1930–2017) oli islamin tutkimuksen professori Saudi-Arabiassa. Hän on pyrkinyt kumoamaan Schachtin esittämiä käsityksiä. Toisin kuin Abbot ja Sezgin hän on pyrkinyt osoittamaan myös isnad-ketjujen luotettavuuden. Azamin mukaan jo Profeetan elinaikana oli käynnissä vilkas kirjallinen toiminta, jota Profeetta itse rohkaisi. Haditheja siis kirjoitettiin talteen jo Profeetan elinaikana. Azami luettelee satoja henkilöitä, jotka eri aikoina osallistuivat tähän kirjoitustyöhön. Tämä takasi sekä hadithien että niihin liitettyjen isnadien luotettavuuden. Azami arvostelee Schachtin päätelmiä tavalla, joka Herbert Bergin mukaan on osittain osuvaa, mutta toisaalta kehämäisesti nojaa Azamin uskoon, että islamilainen lähdemateriaali on aina luotettavaa.
Islamin historioitsija F. E. Peters (1927–2020) katsoi, että tulevaisuuden hadith-tutkimus pystyy perustelemaan paremmin Muhammedin historiallisuutta. Hän pitää Koraania kaikkein tärkeimpänä Muhammedia koskevana historiallisena dokumenttina.  Peters kirjoitti: ”On mahdotonta ajatella, että yhteisö olisi kokonaan unohtanut sen, mitä Muhammed tosiasiassa teki tai sanoi Mekassa ja Medinassa, tai että sitkeästi muistavat arabit olisivat antaneet tuhota kaikki muistonsa Mekan tai Länsi-Arabian menneisyydestä riippumatta siitä, kuinka syvästi se nykyisin on myyttien ja eri pyrkimysten varjostama."
William Montgomery Watt (1909–2006) vetosi arabien hyvään muistiin ja intohimoiseen kiinnostukseen omaa historiaansa kohtaan. Montgomery Watt luotti historiallisten hadithien antamaan tietoon, mutta kehotti varovaisuuteen, kun niissä esitettiin arveluja esimerkiksi Profeetan motiiveista.
Brittiläinen arabian professori R.B. Serjeant (1915–1993) piti islamilaista perimätietoa luotettavana, ja näki tämän jopa orientalismin metodisena periaatteena: "Metodisesti emme voi hyväksyä muuta lähtökohtaa kuin sen, että perimätieto on aito kertomus tosiasioista siihen saakka, kunnes se on uskottavasti osoitettu vääräksi tai puolueelliseksi." Encyclopædia Britannican Muhammed-artikkelissa islamin tutkimuksen professorit Montgomery Watt ja Nicolai Sinai tuovat esiin saman käsityksen: ”ei ole mitään pakottavaa syytä olettaa, että islamin perinteinen selostus Muhammedista olisi epähistoriallinen." Serjeant, Montgomery Watt ja Sinai siirtävät näin todistustaakan (lat. onus probandi) vastapuolelle.kenen mukaan?