stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M1 (Valko-Venäjä)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piirrokset valtatien M1 osuuksista risteyksineen ja palveluineen Brestistä Moskovaan: väli 0-604 km= Valko-Venäjän M1 valtatie, väli 605-1043 Venäjän M1 valtatie (venäjäksi) (emaps-online.com)
Valko-Venäjän valtatiet
Kansalliset valtatiet: M1 | M2 | M3 | M4 | M5 | M6 | M7 | M8 | M9 | M10 | M11 | M12 

Keskeisiä kansallisia teitä: R1 | R2 | R3 | R4 | R5 | R6 | R7 | R20 | R21 | R23 | R31 | R43 | R45

Eurooppatiet Valko-Venäjällä: E271 | E28 | E30 | E85 | E95
Cecilie Løveid

| Cecilie Løveid |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1951 (ikä 73) Mysen, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Palkinnot
 Brage-palkinto 2017 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Cecilie Løveid (s. 21. elokuuta 1951 Mysen, Norja) on norjalainen kirjailija. Hänen esikoisteoksensa Mos ilmestyi 1972. Hän kirjoittaa usein limittäin proosaa ja lyyrisiä tekstejä. Hän on Jon Fossen ohella nykynorjalainen näytelmäkirjailija, jonka tuotantoa on esitetty eniten ulkomailla.
Løveid on sukupolvensa kokeellisimpia kirjailijoita. Hänen myöhempi tuotanto on pääasiassa draamaa, ja kansainvälisesti hän on saanut menestystä juuri draamalla. Kuunnelma Lokinsyöjät (Måkespisere) on saanut 1983 Prix Italia -palkinnon.
Løveid on kirjoittanut libreton oopperaan To i dusjen, joka on esitetty 1984 Bergenin kansainvälisillä festivaaleilla. Hänen pääteoksensa muodostavat kolme historiallista näytelmää Barock Friise (1993), Maria Q (1994) ja Rhindøtrene (1996), joissa hän tarkastelee nykyajan naisenroolia historian valossa. Runokokoelmissa Spilt (2001) ja Gartnerløs (2007) on selkeä naisnäkökulma. Hän on kirjoittanut myös lastenkirjoja.
Løveidin tuotantoa on käännetty useille kielille, ja näytelmiä on esitetty teattereissa ulkomailla.
Yksityiselämä

Løveidin vanhemmat ovat merikapteeni Erik Løveid ja näyttelijä Ingrid Cecilie Meyer. Løveid asui isovanhempiensa luona, koska vanhemmat olivat paljon merillä. Hänen puolisonsa oli muusikko Bjørn Ianke (1948–2002).
Suomennetut teokset

Imu (Sug), suom. Annika Idström. Kirjayhtymä, 1987 ISBN 951-26-2481-8
Lokinsyöjät (Måkespisere), kuunnelma, Annika Idström; dramaturgi: Solja Kievari. Yleisradio, 1984.
runo "Tasapainotaiteilijatar", suomentaja Caj Westerberg, Kulttuurivihkot 1983 nro 7/8 s. 8-9.
Palkinnot ja tunnustukset

Gyldendals legat 1979
Prix Italia parhaasta kuunnelmsta 1983, kuunnelma Måkespisere (Nicole Macéin kanssa)
Aschehougprisen 1984
Prix Future 1985
Kultur- og kirkedepartementets billedbokpris for barne- og ungdomslitteratur 1990, teoksesta Lille Pille og Lille Fille i Den Dype Skogs Teater (Hilde Kramerin kanssa)
Doblougprisen 1990
Amalie Skram -palkinto 1998
Ibsen-palkinto 1999, teoksesta Østerrike
Gyldendal-palkinto 2001
Ibsen-palkinto 2017, Tore Vagn Lidin kanssa teoksesta Vår ære/vår makt (Nordahl Grieg)
Brage-palkinto 2017 avoin luokka, runous teoksesta Vandreutstillinger
M/S Suokki

| M/S Suokki |
| --- | --- |

Tyyppi:  lautta-alus
Nykyinen reitti:  Kauppatori–Suomenlinna
Lippuvaltio:  Suomi
Kotipaikka:  Helsinki
Aiemmat nimet:  Suomenlinna-Sveaborg
Operaattori:  HSL
Omistaja:  Sun Lines Oy
Aiemmat omistajat:  Suomenlinnan Liikenne
Rakennustelakka:  Valtion Metallitehtaat, Suomenlinnan telakka, Helsinki
Tilattu:  7. syyskuuta 1950
Kölinlasku:  helmikuu 1951
Vesillelasku:  17. heinäkuuta 1951
Status:  liikenteessä
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  2
Pituus:  35 m
Leveys:  9 m
Syväys:  3,08 m
Bruttovetoisuus (GT):  236
Nettovetoisuus (NT):  116
Koneteho:  2 x 375 kW
Nopeus:  10 kn
Matkustajia:  396
Miehistö:  3
Autokapasiteetti:  2
Muuta:  Toinen laiva samalla reitillä on M/S Suomenlinna II
M/S Suokki on Suomen ensimmäinen yhdistetty auto- ja matkustajamoottorilautta, joka valmistui Suomenlinnan lautaksi keväällä 1952. Se kuljetti vuoteen 2004 asti autoja sekä matkustajia Helsingin Kauppatorin ja Suomenlinnan välillä nimenään Suomenlinna-Sveaborg. Suomenlinnan Liikenne myi lautan Sun Lines -yhtiölle M/S Suomenlinna II:nselvennä. Alus sai nimekseen Suokki, mutta jatkaa liikennöintiä edelleen samalla reitillä. Nimen vaihtaminen kuului kaupan ehtoihin.
Alus

M/S Suomenlinna-Sveaborgin kastoi puolustusministeri Emil Skogin puoliso rouva Toini Skog. Suomenlinnan Liikenne Oy tilasi sen Valtion Metallitehtaiden Suomenlinnan telakalta, mutta se valmistui Valmet Oy:n Helsingin telakalta. Lautta oli toinen telakan rakentama kaksipäinen moottorilautta. Ensimmäinen oli kesällä 1949 valmistunut M/S Korkeasaari-Högholmen.
Lautta suunniteltiin jäissäkulkua varten ja se pystyikin kulkemaan satamajäänmurtajan tekemässä uomassa. Ankarina talvina väylällä oli kuitenkin sellaiset jäämassat, ettei lautta päässyt niiden läpi edes satamamurtaja Turson avustamana. Aluksen valmistuessa sitä kuljetti Englannin Manchesterissa valmistettu viisisylinterinen Grossley HRL5 -dieselmoottori, joka tuotti 450 hevosvoiman (331 kilowatin) tehon. Vuonna 1967 alukseen vaihdettiin tanskalaisvalmisteinen 500 hevosvoiman (368 kW) moottori. Lautan molemmissa päissä on yksi KaMeWa-säätölapapotkuri ja hydraulisesti käännettävä peräsin, jotta lauttaa ei tarvitse kääntää reitin päätepisteissä. Vuosina 2004–2005 lauttaa korjattiin ja muun muassa moottori uusittiin.
Lämmitystä varten lautassa oli aluksi puulämmitteinen, myöhemmin öljylämmitteinen, höyrykattila. Tuulilasinpyyhkimet olivat vielä 1960-luvun alussa käsikäyttöiset ja 1970-luvun alussa lautta sai ensimmäisen viestintävälineensä, LA-radiopuhelimen.
Onnettomuuksia

30. marraskuuta 1952 lautta törmäsi Ryssänsaareen. Peräsin ja potkuri vaurioituivat.
13. joulukuuta 1958 lautta törmäsi merisavussa Lonnan saareen.
18. lokakuuta 1959 lautta törmäsi sumussa Ryssänsaareen.
30. marraskuuta 1959 lautta kolhaisi Katajanokan laiturissa olleen M/S Ellinorin lastauspuomia.
30. marraskuuta 1964 lautta ajoi matalikolle alukseen hankitusta tutkasta huolimatta.
28. huhtikuuta 1999 lautta törmäsi Pormestarinluotojen rantaan.
31. elokuuta 2002 lautta törmäsi Kauppatorin laituriin, jolloin 12 ihmistä loukkaantui.
Matkustajia poistumassa aluksesta Suomenlinnan laiturissa.
Länsigöötanmaanpystykorva

| Länsigöötanmaanpystykorva |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ruotsi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 2 435
Rodun syntyaika:  noin 1000-luku
Alkuperäinen käyttö:  paimenkoira, vahtikoira
Nykyinen käyttö:  seura- ja harrastuskoira, paimenkoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  göötti, jöötti, västgötaspets, Swedish Vallhund, vallhund suedois, spitz des visigoths, Schwedischer Wallhund, spitz de los visigodos, vallhund sueco, lääne-göta spits
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 3 Pohjoiset vahti- ja paimenkoirat #14
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  31–33 cm
Väritys:  harmaanruskea, ruskean eri sävyt
Länsigöötanmaanpystykorva (ruots. västgötaspets) on ruotsalainen lyhytjalkainen, tarmokas koirarotu. Rodun historia ulottuu viikinkiajalle, jolloin se toimi lehmäpaimenena ja vahtikoirana. Rodusta huolehtii Ruotsissa Specialklubben för Västgötaspets ja Suomessa Länsigöötanmaanpystykorvat.
Ulkonäkö

Länsigöötanmaanpystykorvan ruumiinrakenne on vankka. Se on korkeuttaan pidempi (säkäkorkeuden suhde pituuteen on ihannetapauksessa 2:3). Matalaraajaisen koiran ihannesäkäkorkeus on uroksilla 33 cm, nartuilla 31 cm; poikkeama: +2 cm, –1 cm ihannekoosta on sallittu. Turkki on lyhyt ja kova, alusvilla tuuheaa ja pehmeää. Yleisimmät värit ovat harmaa, harmaanruskea, kellanruskea, punaisenruskea tai punaisenkeltainen. Selässä ja kyljissä on tummempaa peitinkarvaa. Lapojen päällä on rodulle tyypillinen valjaskuvio. Valkoinen on sallittu: rajoitettu kaulus, jaloissa saa olla valkoista kunhan valkoinen ei mene oli polven, rinnassa saa olla valkoista ja päässä voi olla ohut piirto. Koiralla tulisi olla poskikuviointi (kuten suden tai jämtlanninpystykorvan kasvoissa). Länsigöötanmaanpystykorva muistuttaa suuresti saksanpaimenkoiraa, mutta on huomattavasti pienempi.
Koiran kuono on tylppä ja kirsu musta. Korvat ovat keskisuuret, pystyt ja hyvin liikkuvat. Länsigöötanmaanpystykorvan erikoispiirteenä on häntien monimuotoisuus. Rodussa esiintyy synnynnäistä töpöhäntäisyyttä, ja koiran hännän pituus voi olla mitä tahansa täysin hännättömästä pitkään häntään. Töpöhäntiä esiintyy eri mittaisina. Kun typistäminen oli sallittu, hännät typistettiin 10 cm:n pituuteen. Häntäänsä göötti voi kantaa eri tavoilla, joko alhaalla, sirpillä tai kippuralla. Näyttelyissä häntien pituuteen ei kiinnitetä huomiota arvostelussa. Hännän typistäminen kiellettiin Suomessa vuonna 1996.
Luonne ja käyttäytyminen

Lyhyistä jaloistaan huolimatta länsigöötanmaanpystykorva on ponteva koira. Luonteeltaan se on uskalias, valpas, älykäs, ystävällinen ja energinen, ja sillä on taipumus haukkua. Rodun liikunnantarve on suuri, joten koiran kanssa voi harrastaa esimerkiksi agilityä, tokoa tai paimentamista. Kouluttaminen on melko helppoa, ja länsigöötanmaanpystykorvia on käytetty myös pelastuskoiratoiminnassa.
Länsigöötanmaanpystykorva sopii hyvin perhe- ja seurakoiraksi. Se rakastaa seuraa ja leikkii mielellään toisten koirien kanssa, mutta parhaiten se viihtyy perheensä kanssa eli laumassaan. Koira pitää huomiosta ja haluaa sitä joskus liikaakin. Tärkeintä on olla johdonmukainen ja päättäväinen.
Terveystilanne

Rodun terveystilanne on hyvä. Lonkkavikojen lisäksi rodulla esiintyy jonkin verran hammaspuutoksia sekä piilokiveksisyyttä, mutta kyseiset viat eivät haittaa koiran elämää, joskin estävät sen käytön jalostuksessa tai näyttelykoirana. Rodulla tavataan myös verkkokalvon rappeumaa aiheuttavaa silmäsairautta J175. Tämän vuoksi jalostukseen käytettävät koirat tulisi lonkkakuvauksen lisäksi myös silmäpeilata.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Specialklubben för Västgötaspets (ruotsiksi)
Swedish Vallhund Club of America (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Länsigöötanmaanpystykorvat, rotuyhdistys
| n k Ruotsalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  dreeveri  hamiltoninajokoira  jämtlanninpystykorva  länsigöötanmaanpystykorva  pohjanpystykorva  ruotsinlapinkoira  schillerinajokoira  smoolanninajokoira  tanskalais-ruotsalainen pihakoira 
Muut SKL:n (ja SKK:n) hyväksymät:  gotlanninajokoira  hälleforsinkoira  valkoinen ruotsinhirvikoira 
Harvinaiset:  hedenkoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  dalslanninkoira  gråhund  kalixinkoira 
Länsigöötanmaanpystykorva agilityradalla
Eelis Lyytikäinen

Eelis Aarne Lyytikäinen (13. huhtikuuta 1895 Karttula – 14. helmikuuta 1945) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Missejoella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana. Myöhempiin Suomen sotiin Lyytikäinen osallistui muun muassa intendenttinä divisioonatasolla.
Perhetausta

Lyytikäisen vanhemmat olivat metsäpiiripäällikkö Abel Lyytikäinen ja Anni (o.s. Huuskonen). Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 odont.lis, hammaslääkäri Sirkka-Liisa Hultinin (o.s. Wallenberg) kanssa.
Opinnot

Lyytikäinen kävi viidennen luokan Kuopion suomalaista yhteiskoulua ja Tampereen kauppaopiston vuosina 1912 - 1914. Hän suoritti Sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson vuosina 1926 - 1927 ja toisen jakson vuosina 1927 - 1928.
Jääkärikausi

Lyytikäinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 22. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Aajoella.
Suomen sisällissota

Lyytikäinen astui Suomen armeijan palvelukseen kornetiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 2. eskadroonaan. Hän toimi myöhemmin 25. huhtikuuta 1918 lähtien eskadroonan päällikkönä. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kämärällä. Nuoraalla ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Lyytikäinen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 2. eskadroonan päällikkönä Karjalan ratsujääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Hämeen ratsurykmentti. Hänet määrättiin 25. helmikuuta 1919 alkaen rykmentin adjutantiksi ja 3. toukokuuta 1919 rahastonhoitajaksi, mistä tehtävästä vapauduttuaan hänet siirrettiin 19. elokuuta 1919 alkaen 2. eskadroonan päälliköksi. Vuoden 1921 alusta hänet siirrettiin rykmentin talouspäälliköksi ja 17. tammikuuta 1923 alkaen 1. eskadroonan päälliköksi. Hänet komennettiin 21. maaliskuuta 1924 ja siirrettiin lopullisesti 23. lokakuuta 1926 alkaen intendentiksi Ratsuväkiprikaatiin. Ratsuväestä hänet siirrettiin intendentiksi Ilmavoimiin 12. lokakuuta 1928.
Talvi- ja jatkosota

Lyytikäinen osallistui talvisotaan huoltopäällikkönä Jalkaväkirykmentti 34:ssä. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin 14. Divisioonan intendentiksi. Intendentin toimesta hänet siirrettiin myöhemmin 14 Prikaatin huoltopäälliköksi ja edelleen Huoltopataljoonan 4:n huoltopäälliköksi. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin intendentiksi Ryhmä Oinoseen. Myöhemmin vuonna 1941 hänet siirrettiin Viipurin huoltokeskuksen päälliköksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin intendentiksi V Armeijakunnan esikuntaan, josta hänet siirrettiin edelleen samana vuonna hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Kotijoukkojen esikunnan yleiselle huolto-osastolle. Vielä vuonna 1942 hänet kerittiin siirtämään Jalkaväkirykmentti 55:n 3. pataljoonaan, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna huoltopäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 25:een, missä hän palveli vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 1:een. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen. Hänet haudattiin Hietaniemen Sankarihautausmaahan Helsinkiin.
Luottamustoimet

Lyytikäinen toimi Ilmavoimien kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana vuonna 1930 ja jäsenenä vuosina 1929, 1931–1933 sekä Ilmavoimien esikunnan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1935–1936.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1.  kesäkuuta 1917  Kornetti 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Ratsumestari 16. toukokuuta 1921  Majuri 16. toukokuuta 1927 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Leslie Groves

Leslie Groves
Leslie Richard Groves (17. elokuuta 1896 – 13. heinäkuuta 1970) oli Yhdysvaltain armeijan kenraaliluutnantti, joka valvoi Pentagonin rakennustyötä ja johti ensimmäisten atomipommien rakentamiseen johtanutta Manhattan-projektia toisen maailmansodan aikana.
Groves olisi valinnut Kioton atomipommin ensimmäiseksi maaliksi, mutta Yhdysvaltain sotaministeri Henry L. Stimson esti tämän. Stimson oli ainut suoranainen esimies kenraali Grovesille, ennen presidentti Franklin D. Rooseveltia.
West Pointin koulutusakatemian käynyt Groves, sai jo varhain lempinimen ”Armeijan paras kasarminrakentaja”. Hän jäi eläkkeelle kenraaliluutnanttina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alsos Digital Library for Nuclear Issues -virtuaalikirjaston Leslie Groves  -elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Australia  Alankomaat 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef
Maaginen realismi

Realismit
Jacob Riis, , 1890.
Realismi taiteessa | Realismi kirjallisuudessa
Fantastinen realismi 
 Fotorealismi 
 Inhorealismi 
 Kapitalistinen realismi 
 Maaginen realismi 
 Naturalismi (taide) 
 Neorealismi 
 Sosialistinen realismi 
 Surrealismi 
 Uusi realismi 
 Yhteiskunnallinen realismi
Realismia
Akka ja kissa 
 Démasquée 
 Femme nue couchée 
 Kivenhakkaajat 
 Le Sommeil 
 Maailman alkuperä 
 Poika ja varis 
 Pyykkiranta 
 Raatajat rahanalaiset 
 Tanssiaiskengät 
 Toipilas 
 Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 
 Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille
Maaginen realismi on taiteen tyyli ja kerrontatekniikka, jossa muuten realistiseen kerrontaan yhdistetään tai rinnastetaan fantastisia, surrealistisia tai muita vaikeasti selitettäviä aineksia, joskus myös metafiktiivisyyttä. Kun ihmeenomaisia tapahtumia ja henkilöitä kuvataan realistisessa ympäristössä, syntyy vaikutelma kahden vastakkaisen todellisuuden kohtaamisesta.
Nimitystä käytettiin ensin 1920-luvulla kuvaamaan eräitä maalaustaiteen suuntauksia, mutta 1960-luvulta alkaenlähde? käsite on liitetty pääasiassa Latinalaisen Amerikan 1900-luvun kirjallisuuteen. Latinalaisen Amerikan maissa maaginen realismi on ollut myös keino kritisoida yhteiskunnallisia oloja.
Kuvataiteessa

Kuvataiteessa maaginen realismi on yleisnimitys maailmansotien välisenä aikana vallinneille uusrealistisille suuntauksille. Niitä edustivat saksalainen uusasiallisuus sekä sen italialainen esikuva, verismi, johon kuuluivat pittura metafisica ja sitä harjoittanut Valori Plastici -yhdistys. Maagiseen realismiin lasketaan lisäksi 1920-luvun ranskalainen ja alankomaalainen uusrealismi sekä amerikkalaisen Federal Art Projectin puitteissa harjoitettu pula-ajan realismi. Myös jotkut surrealismin suuntaukset luetaan joskus osaksi maagista realismia.
Maagiselle realismille oli ominaista klassististen ja trompe l'oeil -elementtien yhdistäminen kubistisiin piirteisiin. Toisinaan suuntauksen teoksissa on nähtävissä realismin kärjistäminen äärimmilleen tietoiseen hätkähdettävyyteen saakka.
Kirjallisuudessa

Maaginen realismi on myös kirjallisuuden tyylilaji, jossa muuten realistiseen kuvaukseen liittyy maagisia elementtejä. Henkilöhahmot voivat esimerkiksi lentää tai käyttää telepatiaa.
Italiassa merkittävin suuntauksen edustaja Massimo Bontempelli. Tyylilajin tunnetuimpiin edustajiin kuuluu kolumbialainen Gabriel García Márquez ja erityisesti hänen romaaninsa Sadan vuoden yksinäisyys (1967). Muita Latinalaisen Amerikan tunnettuja maagisia realisteja ovat muiden muassa Jorge Luis Borges, Isabel Allende, Juan Rulfo ja Jorge Amado. Muualla maailmassa maaginen realismi on yhdistetty esimerkiksi Salman Rushdieen, Haruki Murakamiin ja Olga Tokarczukiinlähde?.
Grumman F3F

USS Rangerin F3F-1 1930-luvun loppupuolella
Grumman F3F oli viimeinen Yhdysvaltain laivaston kaksitasoinen hävittäjä. Se otettiin käyttöön vuonna 1936 ja sen käytöstä luovuttiin vuoden 1941 lopussa siten, että hävittäjä ei osallistunut toiseen maailmansotaan. Koneen tilalle hankittiin aluksi Brewster F2A Buffalo. F3F:n pohjalta kehitettiin yksitasoinen F4F Wildcat, joka lopulta korvasi sen.
Ensimmäisen mallin moottoriteho oli 700 hevosvoimaa ja huippunopeus 372 km/h. Toisessa  ja kolmannessa mallissa moottorina oli 950 hv Wright R-1820 Cyclone, jolla nopeus oli 418 km/h. Lakikorkeus oli lähes 1 200 metriä edeltäjäänsä suurempi. Aseistuksena oli 12,7 millimetrin ja 7,62 millimetrin konekivääri. Ulkopuolinen ripustusaseistus käsitti max. 105 kg pommeja.
Aiheesta muualla

http://www.history.navy.mil/photos/ac-usn22/f-types/f3f.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
http://www.fiddlersgreen.net/models/aircraft/Grumman-F3F.html (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alfred Grünfeld

Alfred Grünfeld 1906.
Alfred Grünfeld (4. heinäkuuta 1852, Praha, Itävallan keisarikunta – 4. tammikuuta 1924, Wien, Itävalta) oli itävaltalainen pianisti, pedagogi ja säveltäjä. Hän opiskeli aluksi Prahan konservatoriossa ja sitten Berliinissä, jossa häntä opetti Theodor Kullak. Grünfeld esiintyi pianistina laajoilla konserttikiertueilla 1880-luvulta lähtien. Hänet tunnettiin erityisesti sovittamiensa Straussin valssien tulkinnoista. Grünfeld konsertoi myös veljensä sellisti Heinrich Grünfeldin (1855–1931) kanssa. Grünfeld nimitettiin kuninkaalliseksi preussilaiseksi hovipianistiksi ja vuonna 1913 hänestä tuli professori. Grünfeld sävelsi muun muassa oopperan Die Schönen von Fogaras (1907), operetin Der Lebemann (1903) ja joukon pianokappaleita, kuten esimerkiksi Ungarische Fantasie (opus 55).
Oppilaita

Elli Rängman
Karl Ekman
Nils Gustav Grotenfelt

Nils Gustav Grotenfelt (10. huhtikuuta 1923 Juva – 2. elokuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, arvoltaan varatuomari.
Henkilöhistoria

Grotenfelt oli Suomen Paperitehtaiden Yhdistyksen toimitusjohtaja 1966–1972 ja Tampellan toimitusjohtaja 1973–1982. Arkkitehti, elokuvaohjaaja ja -tuottaja Georg Grotenfelt (s. 1951) on Nils Gustav ja Antonia Grotenfeltin poika.
Teoksia

Grotenfeltilta julkaistiin vuosina 1994–2002 hänen kotitilansa Juvalla sijaitsevan Wehmaan kartanon kolmiosainen historiikki, ja se käännettiin myös suomeksi. Viimeisessä osassa Takaisin Wehmaan kartanoon hän käsitteli myös omia vaiheitaan sotien aikana.
En berättelse från Savolax, Söderström, 1994. ISBN 951-52-1509-9
Hovi Savossa. Suomentanut Pirkko Huhtanen. WSOY, 1995. ISBN 951-0-20237-1
Herrgården: Wehmais under självständighetens tillblivelse. Söderström, 1997. ISBN 951-52-1656-7
Hovista kartanoksi: Itsenäistymisen vuosina 1916–1923. Suomentanut Matti Kinnunen. Helsinki: WSOY, 1997. ISBN 951-0-22028-0
Vägen tillbaka till Wehmais: Herrgården i skuggan av kriget. Söderström, 2002. ISBN 951-52-1977-9
Takaisin Wehmaan kartanoon: Herraskartano sodan varjossa. Suomentanut Matti Kinnunen. WSOY, 2003. ISBN 951-0-27901-3
Villem Grünthal

Villem Grünthal (Ridala)
Villem Grünthal, kirjailijanimeltään Villem Ridala, (30. toukokuuta 1885 Kuivastu, Muhu, Viro – 16. tammikuuta 1942 Helsinki) oli virolainen kirjailija ja kielen- ja kirjallisuudentutkija. Hän oli Helsingin yliopiston viron kielen lehtori 1923–1942 ja sitä ennen Tallinnan vironkielisen naislukion viron kielen opettaja. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1909 ja lisensiaatiksi 1941. Väitöskirjassaan vuodelta 1941 hän käsitteli aihetta Itämerensuomalaisten kielten yksikön nominatiivi objektin edustajana aktiivin yhteydessä. Gustav Suitsin ohella hän oli virolaisen nykylyriikan tienraivaajia. Hän käänsi viroksi Kalevalaa sekä Eino Leinon, Juhani Ahon ja Larin-Kyöstin teoksia. Grünthal oli Noor-Eestin perustajia.
Ridala kuvaa romaaneissaan kotisaaria ja meren tunnelmia, ja vanhahtavaa kieltä viljelevissä runoelmissa on esillä muinaisaika.