stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tukholman verilöyly

Tukholman verilöyly. Kaksi näkymää Padt-Bruggen kaiverruksesta vuodelta 1676; perustuu Kort Steinkampin ja Hans Krusen puukaiverruksiin (Antwerpen 1524).
Tukholman verilöylyssä 7.–10. marraskuuta 1520 osa Ruotsin ylimmästä rälssistä vangittiin tai mestattiin tanskalaisen unionikuningas Kristian II:n kruunajaisten jälkeen pidettyjen kruunajaisvaltiopäivien yhteydessä. Kristianin tarkoituksena oli pelotella ruotsalaisia, jotta hän saisi heidät tottelemaan. Muodollisena syynä kuninkaan vastustajien tuomitsemiselle toimi syyte kerettiläisyydestä. Sten Sture nuorempi kannattajineen tuomittiin syyllisinä; noin sata Sture-puolueen kannattajaa teloitettiin muutaman päivän kuluessa. Verilöyly ei lujittanut Kristianin asemaa, vaan sitä seurasi lopulta Kustaa Vaasan nousu unionivaltaa vastaan ja siten Ruotsin irtaantuminen Kalmarin unionista vuonna 1523.
Tapahtumien kulku

Kuningas Kristian kutsui kaikki Ruotsin vaikutusvaltaisimmat henkilöt Tukholman kuninkaanlinnassa 5. marraskuuta 1520 alkaviin kruunajaisjuhliinsa. Kaksi kuukautta aiemmin hän oli julistanut yleisen armahduksen kaikille vastustajilleen. Kuninkaanlinnan juhlat alkoivat tavanomaiseen tapaan. Juhlat jatkuivat kaksi päivää, ja kolmantena päivänä kuningas kokosi kaikki kutsuvieraat jälleen linnaan. Hän määräsi, etteivät vartijat saaneet päästää ketään sisään tai ulos linnasta, ja aloitti julistamastaan armahduksesta huolimatta oikeudenkäynnin.
Tapahtumien kulku > Oikeudenkäynti

Arkkipiispa Gustav Trolle esitti 7. marraskuuta 1520 Kristianille valituskirjelmän Sten Sture nuoremman kannattajia vastaan. Sten Sture haavoittui Åsundan jäällä Kristianin joukkoja vastaan käydyssä taistelussa ja kuoli matkalla Tukholmaan 3. helmikuuta 1520. Valituskirjelmä kohdistui muun muassa Sture-vainajan leskeä Kristina Gyllenstiernaa ja Tukholman kaupunkia vastaan. Sture-vainajan kannattajat leimattiin kerettiläisiksi. Sekä omasta puolestaan että kirkonmiesten puolesta toiminut arkkipiispa vaati oikeudenloukkausten korvaamista ja syyllisten rankaisemista.
Arkkipiispa Trollen johtama 14-jäseninen kerettiläistuomioistuin sai nähtäväkseen vuodelta 1517 peräisin olleen valtiopäiväpäätöksen, jolla Trolle oli erotettu ja Stäketin linna noin 30 km Tukholmasta pohjoiseen määrätty revittäväksi raunioksi. Tuomioistuin ratkaisi jutun 8. marraskuuta ja tuomion, jossa Sture-vainaja ja hänen kannattajansa tuomittiin ilmeisestä kerettiläisyydestä. Tuomion nojalla kuningas vangitutti ainakin osan naisvieraista ja määräsi miesvieraat teloitettaviksi. Yhtäkään naista ei teloitettu. Keskeisiä tuomituksi tulleita olivat valtiopäiväpäätöksen allekirjoittajat kirkonvastaisina salaliittolaisina.
Vieraita teloitettiin 8.–9. marraskuuta Tukholman Stortorgetilla: jälkimmäisenä päivänä myös monia tuomittujen palvelijoita teloitettiin. Surmansa sai kaikkiaan 80–120 miestä. Mestattujen ruumiit ja Sten Sturen haudasta kaivettu ruumis poltettiin roviolla, koska sitä pidettiin ainoana mahdollisena hautaustapana kerettiläisille. Verituomiot ulotettiin myöhemmin muuallekin. Suomessa niistä huolehti Hemming Gadh.
Verilöylyssä teloitetut

Verilöylyssä teloitettiin muun muassa
Skaran piispa Vincentius
Strängnäsin piispa Mattias
Eerik Abrahaminpoika Leijonhufvud
Eerik Juhananpoika Vaasa, Kustaa Vaasan isä
Joakim Brahe, Kustaa Vaasan lanko
nelisenkymmentä Tukholman porvaria.
Lisäksi ainakin joitain naisia ja lapsia kuoli vankeudessa sairauksiin.
Tukholman verilöyly historiantutkimuksessa

Tukholman verilöyly on ollut historiantutkimukselle ongelmallinen niin Tanskassa ja Ruotsissa kuin Suomessakin. Tutkimuksissa on sivuttu lähdekritiikin lisäksi erilaisia oikeushistoriallisia näkökohtia ja syyllisyyskysymyksiä. Vastuuta on sälytetty niin kuningas Kristian II:lle ja hänen neuvonantajalleen Didrik Slagheckille kuin arkkipiispa Trollellekin. Eräs näkemys on, että kuningas ja hänen neuvonantajansa käyttivät hyväkseen arkkipiispan valitusta, joka mahdollisti vapautumisen poliittisille vastustajille luvatusta armahduksesta. Unionikuningas halusi lopullisesti nujertaa Sture-puolueen vastarinnan. Hän onnistui siinä hetkeksi, mutta petollinen menettely lisäsi Kustaa Vaasan kannatusta ruotsalaisten keskuudessa.
Tukholman verilöyly oli yksi keskeisimpiä syitä sille, miksi Kustaa Vaasa onnistui nousemaan valtaan ja viemään Ruotsin uuteen aikaan.
Tulenkantajat (lehti 1924–1930)

Einari Wehmaksen piirtämä Tulenkantajat-lehden mainosjuliste.
Tulenkantajat oli Nuoren Voiman Liiton kirjallisen harrastuspiirin julkaisema albumi, josta myös Tulenkantajien taiteilijaryhmittymä sai nimensä. Albumi ilmestyi vuodesta 1924 alkaen neljä kertaa ja sitä seurannut samanniminen aikakauslehti vuosina 1928–1930.
Lehden näytenumero julkaistiin marraskuussa 1928. Päätoimittajana oli ensin Erkki Vala, myöhemmin Olavi Paavolainen. Lehteä julkaisi Tulenkantajain osakeyhtiö, jonka toiminta lakkasi huhtikuussa 1930. Sen jälkeen julkaisijana oli Oy Elävä taide, mutta syys-lokakuun 1930 kaksoisnumero jäi lehden viimeiseksi. Lehden perustajiin kuulunut Yrjö Jylhä omisti Tulenkantajat oy:ssä kaksi osaketta ja joutui yhtiön konkurssin jälkeen maksamaan 6 500 markkaa sen velkoja omista varoistaan. Yhtiön jäämistön selvittäjänä toimi Urho Kekkonen.
Erkki Vala perusti lehden vuonna 1932 uudelleen samalla nimellä Tulenkantajat, ja se ilmestyi vuoteen 1939.
Aiheesta muualla

Tulenkantajat-lehden vuosikerrat 1924–1930 digitoituna Kansalliskirjastossa
Tulegatan

Katua eteläänpäin vuonna 2011. Taustalla Pyhän Johanneksen kirkko.
Tulegatan on Tukholman Vasastadenissa sijaitseva katu, joka ulottuu Tegnérgatanilta Frejgatanille Vanadislundenin luona. Se on saanut nimensä Thulesta, joka oli antiikin ajalla pohjoisin tunnettu maailmankolkka.
Kuvia

Tulegatan 7–13: Entinen Tukholman sähkölaitos (Ferdinand Boberg, 1906).
Tulegatan 15–19: L. M. Ericssonin tehdas vanhassa postikortissa (Johan Laurentz, 1900; laajennus Nils Cronholm, 1915).
Entinen Apoteket Mården Tulegatanin ja Surbrunnsgatanin kulmassa.
Tulegatan vuonna 1960.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tulegatan Wikimedia Commonsissa
Tuhannen sivalluksen kuolema

­Tuhannen sivalluksen kuolema (kiin. 殺千刀 tai 凌遲, ling chi) oli erittäin julma teloitustapa, joka oli käytössä Kiinassa suunnilleen vuodesta 900 lähtien, kunnes se vuonna 1905 lopullisesti poistettiin käytöstä. Siinä tuomitun kehosta leikattiin veitsellä pitkitetyn ajan kuluessa pala toisensa jälkeen, mikä lopulta johti hänen kuolemaansa. Tällä tavalla voitiin rangaista eräisiin kaikkein vakavimpina pidettyihin rikoksiin kuten maan­petokseen tai vanhempien murhaan syyllistyneitä. Rangaistus pantiin yleensä täytäntöön julkisesti. Sitä, millä tavalla ruumis viipaloitiin, ei ollut laissa tarkkaan säädetty, minkä vuoksi teloituksen yksityis­kohdissa saattoi esiintyä vaihtelua. Myöhempinä aikoina tuomitulle annettiin toisinaan oopiumia joko kärsimysten lieven­tä­miseksi tai vasta­rinnan estämiseksi.
Rangaistuksesta käytetty kiinankielinen termi lingchi tarkoittaa varsinaisesti hidasta nousua vuorelle. Länsimaissa se tuli tunnetuksi nimellä tuhannen sivalluksen kuolema, vaikka todellisuudessa sivallusten lukumäärä vaihteli yleensä 8:n ja 120:n välillä. Joidenkuiden länsi­maalaisten mielissä tästä kuoleman­rangaistuksen muodosta tuli Kiinaa koskevien piintyneiden käsitysten oleellinen osa.
Kuvaus

Viipalointia (lingchi) voitiin käyttää sekä elävien henkilöiden kiduttamiseen ja teloittamiseen että myös häpäisynä kuoleman jälkeen. Siihen voitiin tuomita raskaista rikoksista kuten maan­petoksesta, joukkomurhasta, vanhempien murhasta taikka oman isännän tai työn­antajan murhasta. Keisarit käyttivät sitä myös uhkauksena kansan pelottamiseksi, ja toisinaan siihen tuomittiin pienemmistäkin rikkomuksista. Väärien todistusten vuoksi siihen tuomittiin toisinaan syyttömiäkin. Jotkut keisarit määräsivät tämän rangaistuksen myös vihollistensa perheen­jäsenille. Vaikka yksityiskohtaista tietoa siitä, miten teloitukset suoritettiin, on vaikeasti saatavissa, tavallisimmin siinä iskettiin käsivarsiin, sääriin ja rintakehään siten, että jäsenet tulivat pala palalta amputoiduksi, minkä jälkeen katkaistiin kaula tai iskettiin pistimellä sydämeen. Jos rikos oli vähemmän vakava tai pyöveli armeliaampi, jo ensimmäinen lyönti saattoi kohdistua kurkkuun ja aiheuttaa kuolemaan; myöhemmillä lyönneillä vain paloiteltiin jo kuolleen tuomitun ruumis.
Taidehistorioitsija James Elkins  väittää tästä teloitus­menetelmästä saatavilla olevien valokuvien osoittavan, että tämä teloitus merkitsi tuomitun silpomista hänen vielä eläessään. Elkins väittää myös, että vastoin laajalle levinnyttä käsitystä teloitus ei todellisuudessa kestänyt kauan. Tuomittu tuskin pysyi tajuissaan tai edes hengissä saatuaan yhden tai kaksi vakavaa haavaa, minkä vuoksi iskuja tarvittiin yleensä enintään muutama tusina. Yuan-dynastian aikana saatettiin määrätä sata sivallusta mutta Ming-dynastian ajalta on säilynyt tietoja, joiden mukaan terä­aseella iskettiin jopa kolme­tuhatta kertaa. Se on kuvattu nopeaksi toimenpiteeksi, joka kesti enintään 15 tai 20 minuuttia. Säilyneet valokuvat näyttävät osoittavan, että teloitus suoritettiin nopeasti, sillä taustalla näkyvä väkijoukko pysyy samana koko kuvasarjassa. Lisäksi kuvissa teloitettavan vasemmasta kyljestä vuotaa runsaasti verta, oikeasta kyljestä ei lainkaan, mikä viittaa siihen, että ensimmäinen tai toinen isku kohdistui sydämeen. Jotkut keisarit saattoivat määrätä iskut annettaviksi vähitellen kolmen päivän kuluessa, kun taas toiset saattoivat määrätä erityisiä kidutuksia suoritettaviksi ennen teloitusta tai pitkitetyn teloituksen. Säilyneistä asiakirjoista käy ilmi, että esimerkiksi Yuan Chonghuan jätettiin huutamaan puoleksi päiväksi, ennen kuin huuto lakkasi. Teloitettujen lihaa saatettiin myös myydä lääkkeenä. Virallisena rangaistuksena "tuhannen sivalluksen kuolema" saattoi käsittää myös luiden irti­leikkauksen, ruumiin polttamisen ja tuhkan hajottamisen tuuleen.
Kungfutselaisen vanhempien kunnoitusta koskevien periaatteiden (xiào) mukaan toisen ihmisen ruumiin muuttamista tai sen leikkaamista pidetään epäkunnioittavana. Tämän vuoksi lingchi oli xiàon periaatteiden vastainen. Lisäksi palasiksi leikkaaminen merkitsi, että sen uhri ei voinut olla kokonainen henkisessä elämässä kuolemansa jälkeen.
Länsimaissa esiintyneet käsitykset

Länsimaissa esiintyneet käsitykset "tuhannen sivalluksen kuolemasta" ovat usein huomattavasti poikenneet todellisesta käytännöstä, ja väärinkäsitykset ovat säilyneet nykyaikaan saakka. Länsimaissa esiintyvien myyttisten käsitysten ja kiinalaisen todellisuuden välisistä eroista huomautti jo vuonna 1895 australialainen matkailija G. E. Morrison, joka väitti itse nähneensä tällaisen teloituksen. Hän kirjoitti: "Ling Chi on usein, täysin väärin, käännetty 'kuolemaksi viipaloimalla 10 000 palaseksi' — todella kaamea kuvaus rangaistuksesta, jonka julmuutta on kuvattu epätavallisen väärin... Silpominen on hirvittävä ja herättää kauhumme esimerkkinä raakalaismaisesta julmuudesta; mutta se ei ole julmaa, eikä sen tarvitse herättää kauhua, sillä ruumista ei paloitella ennen kuolemaa vaan sen jälkeen." Morrisonin kirjan johdannossa Meyrick Hewlett väitti lisäksi, että useimmille Kiinassa kuolemaan tuomituille annettiin ennen teloitusta suuri määrä oopiumia.
Yleisen mutta virheellisen käsityksen mukaan lingchi olisi alkanut, kun kiduttaja, äärimmäisen terävä veitsi kädessään, alkoi kaivaa silmiä ulos niin, ettei tuomittu voinut nähdä loppu­osaa teloituksesta ja että hän tällä tavoin psyko­logisesti teki toimen­piteen vielä kauhistuttavammaksi. Sen jälkeen olisi leikattu pois korvat, nenä, kieli, sormet, varpaat ja sukupuolielimet ennen kuin suuremmilla iskuilla olisi leikattu suurempia osia reisistä ja olkapäistä. Koko teloituksen sanottiin kestävän kolme päivää ja vaatineen kaikkiaan 3600 iskua. Sitä, mitä ruumiista oli jäljellä, olisi sen jälkeen kannettu kulkueessa sen näyttämiseksi yleisölle. Joillekuille teloitetuille tiedetään annostellun oopiumia, mutta säilyneet tiedot poikkeavat toisistaan siinä, lievensikö se vai pahensiko se tuskia.
J. M. Roberts toteaa teoksessaan Twentieth Century: The History of the World, 1901 to 2000 (2000), että tämä perinteinen, viipaloimalla täytäntöön pantu kuoleman­rangaistus tuli ”tuhannen sivalluksen kuolemana” osaksi länsi­maista mieli­kuvaa Kiinan taka­pajuisuudesta. Hän huomauttaa myös, että tämä rangaistus tuli ”Kiinan Rousseauksi” sanotun Kang Youwein osaksi, joka oli 1890-luvulla merkittävä älyllisten ja hallinnollisten uudistusten puolestapuhuja.
Vaikka lingchi poistettiin käytöstä Qing-hallituksen määräyksestä vuonna 1905, sitä pidettiin länsimaissa vielä 1910-luvulla laajalti Kiinan rangaistusjärjestelmän vertauskuvana. Sellaisena sitä piti myös Zhao Erfengin hallinto. Ranskalaisen sotilaiden vuosina 1904–1905 ottamat valokuvat pitivät myöhemminkin myyttiä elossa. Huhtikuussa 1905 tehty päätös tämän rangaistuksen poistamisesta tuli kuitenkin välittömästi voimaan ja lakkautti sen lopullisesti; tiettävästi missään vaiheessa sen jälkeen ei ketään ole tähän rangaistukseen tuomittu.
Historia

Kiinan keisarit määräsivät yleensä toimeenpantaviksi samantapaisia mutta lievempiä kidutuksia. Qin Er Shin hallituskaudella ja Han-dynastian alkuaikoina monet virkamiehet joutuivat kidutettaviksi.
Língchín tiedetään olleen käytössä ainakin jo Viiden dynastian aikana (907–960), ennen kuin myöhemmän Jin-dynastian keisari Gaozu poisti sen. Se palautettiin käyttöön Liao-dynastian aikana, jolloin se ensimmäisen kerran mainitaan lakikokoelmissa., ja sitä toisinaan myös sovellettiin, varsinkin keisari Tianzuon hallitessa. Yleisempään käyttöön se tuli Song-dynastian aikana keisarien Renzongin ja Shenzongin aikana. Lingchi sisältyi vielä Qing-dynastian lakikokoelmaan, jossa se säädettiin maanpetoksesta ja muista vakavista rikoksista.
Samanlainen rangaistus on ollut käytössä myös Vietnamissa. Sillä tavoin teloitettiin muun muassa ranskalainen lähetys­saarnaaja Joseph Marchand vuonna 1835 osana rangaistus­toimen­piteitä, joihin ryhdyttiin epä­onnistuneen Lê Van Khôin kapinan jälkeen.
Samaan aikaan kun myös länsi­maissa poistettiin käytöstä julmimmat rangaistukset, kiinnitettiin samalla myös huomiota siihen, millaisia teloituksia oli käytössä Kiinassa. Jo vuonna 1866, samoihin aikoihin kun Britanniassa lakkautettiin rangaistuksena käytetty hirttäminen, repiminen ja paloittelu, Thomas Wade, joka toimi Britannian diplomaatti­edustajana Kiinassa, taivutteli Kiinan sijais­hallitsijana toiminutta prinssi Gongia lakkauttamaan ”tuhannen sivalluksen kuoleman”. Waden mukaan näin julma rangaistus ”järkytti syvästi” länsi­maiden asukkaita, ja siitä luopuminen olisi tuonut Kiinalle paljon suosiota ja poliittista hyötyä. Gong kuitenkin torjui ehdotuksen ja selitti, että tätä rangaistusta sovellettiin vain harvoin, mutta että sitä tarvittiin pelotteeksi kapinaa harkitseville ja että ilman sen uhkaa ”järjestyksen ylläpitäminen kävisi vaikeaksi”.
Kiinassa lingchin poistamista oli ehdottanut jo Lu You (1125–1210) muistossaan Eteläisen Song-dynastian keisarille. Hänen yksityis­kohtaisia perustelujaan sen poistamiseksi toistivat suku­polvesta toiseen monet oppineet, myös vaikutus­valtaiset lainoppineet siihen saakka, kunnes se vuonna 1905 lopulta poistettiin käytöstä. Vaatimukset lingchin poistamiseksi liittyivät yleensä muidenkin julmimpien rangaistusten vastustamiseen. Sen poistaminen ei siis johtunut yksinomaan länsimaiden vaikutuksesta, vaan asiaan vaikutti myös Kiinassa jo satojen vuosien ajan kypsynyt ja laajalle levinnyt mielipide.
Lingchi määrättiin lopullisesti poistettavaksi käytöstä 24. huhtikuuta 1905. Sen lakkauttaminen kuului osana Kiinan oikeus­järjestelmän uudistukseen, joka toteutettiin leski­keisarinna Cixin toimeksiannosta ja Shen Jiabenin johdolla.
Historia > Tunnettuja teloitettuja

Liu Jin – Ming-dynastian aikainen eunukki
Yuan Chonghuan – sotilasjohtaja
Joseph Marchand – ranskalainen lähetyssaarnaaja, joka osallistui Lê Van Khôin kapinaan
Väitettyjä tapauksia

Vuonna 1858 Harper's Weekly -lehdessä väitettiin, että marttyyri Auguste Chapdelaine olisi surmattu tällä tavalla; todellisuudessa hänen kaulansa katkaistiin hänen kuolemansa jälkeen.
Vaikka lingchi virallisesti lakkautettiin vuonna 1905, silloin tällöin julkisuudessa on väitetty saman­kaltaisia teloituksia suoritetun myöhemminkin. Esimerkiksi The Times -lehdessä kerrottiin vuonna 1927, että kommunistit olisivat hyökänneet Kantonissa kristittyjä pappeja vastaan ja julkisesti teloittaneet jotkut heistä viipaloimalla. George Roerich mainitsi vuonna 1931 ilmestyneessä teoksessaan, että Xinjiangin kuvernööri Yang Tseng-hsinin olisi heinäkuussa 1928 surmannut Kiinan ulkoministeri Fan Yao-hanin henkivartiosto. Fan Yao-han oli vangittu, ja hän sekä hänen tyttärensä olisi Roerichin mukaan teloitettu ling chi -menetelmällä, tytär ensin, jolloin isä olisi joutunut seuraamaan tämän teloitusta. Roerich ei kutenkaan itse ollut tapausta näkemässä, sillä hän oli tuolloin jo palannut Intiaan.
George Ryley Scott väitti vuonna 1940, Nankingin hallituksen vuonna 1927 esittämiin väitteisiin perustuen, että Kiinan kommunisti­kapinalliset olisivat teloittaneet tällä tavalla monia henkilöitä. Tietojen toden­peräisyys on kuitenkin epävarma, sillä ne saattavat olla puhtaasti antikommunistista propagandaa. Scott käyttää ilmaisua "viipalointi­prosessi", ja hänen mukaansa teloitukset suoritettiin eri tavalla maan eri osissa. Oopiumista ei ole mainintaa. Rileyn kirjassa on kuva erään Kantonissa 1927 surmatun henkilön viipaloidusta ruumiista. Kirjasta ei kuitenkaan käy ilmi, onko ruumis viipaloitu vasta kuoleman jälkeen. Scottin mukaan oli tavallista, että tuomitun sukulaiset tarjosivat pyövelille lahjukset, jotta tuomittu surmattaisiin ennen viipalointia.
Yhdysvaltain meri­voimien yksiköt, jotka vuosien 1927 ja 1941 välillä oli sijoitettu Shanghaihin ja sen lähistölle, esittivät raportteja ihmis­oikeus­loukkauksista. Heidän mukaansa teloituksista ja kidutuksista oli monia todisteita Kiinasta palanneiden meri­sotilaiden kokoamissa leike­kirjoissa. Niissä oli valokuvia teloitus­komppanioista, mestauksista, sisälmysten ulos­kaivamisesta, raiskauksista ja kidutuksista kuten "tuhannen sivalluksen kuolemasta". On kuitenkin arveltu, että tällaisia valo­kuvia oli Kiinassa yleisessä myynnissä, sillä aivan samoja kuvia on esiintynyt useammasakin leike­kirjassa samojen kiinalaisten valo­kuvaus­liikkeiden leimoilla varustettuina. On myös mahdollista, että kyseessä olivat vanhat, jo 1910-luvulla otetut valokuvat, jotka virheellisesti yhdistettiin myöhempiin tapahtumiin.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Slow slicing
Kirjallisuutta

Timothy Brook, Jérôme Bourgon and Gregory Blue. Death by a Thousand Cuts (Cambridge, MA: Harvard University Press,  2008).   ISBN 9780674027732.
Bourgon, Jérôme. "Abolishing 'Cruel Punishments': A Reappraisal of the Chinese Roots and Long-Term Efficiency of the in Legal Reforms." Modern Asian Studies 37, no. 4 (2003): 851–62.
Le Monde Illustré -lehdessä vuonna 1858 julkaistu kuva ranskalaisen lähetyssaarnaaja Auguste Capdelanen kidutuksesta ja teloituksesta ”tuhannen sivalluksen kuoleman” menetelmällä
Joseph Marchandin teloitus Vietnamissa 1835.
Käännös suomeksi
Lääninrovasti

Pappeus
Yleinen pappeus
Erityinen pappeus
Papinvirat
Seurakuntapastori
Kappalainen
Kirkkoherra
Lääninrovasti
Tuomiorovasti
Piispa
Arkkipiispa
n
k
Lääninrovasti (hist. kontrahtirovasti, ruots. kontraktsprost) on yksi rovastikunnan kirkkoherroista, joka toimii rovastikunnan kirkollisen toiminnan ohjaajana ja valvojana piispan ja tuomiokapitulin apuna.
Tuomiokapituli nimittää jonkun rovastikunnan seurakuntien kirkkoherroista lääninrovastiksi neljäksi vuodeksi kerrallaan (Kirkkojärjestyksen 19. luvun 11 §).
Kirkkojärjestyksen 19. luvun 8 §:n mukaan lääninrovastin tehtävänä on rovastikunnassa
edistää kirkon tehtävän toteutumista;
valvoa, että tähän tehtävään kuuluvia toimia hoidetaan seurakunnissa uskollisesti sekä kirkon tunnustuksen, kirkkolain, kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen sekä niihin perustuvien määräysten ja ohjeiden mukaan;
asettaa rovastikunnallisia yhteistyöelimiä ja muutoinkin edistää seurakuntien yhteistyötä sekä johtaa rovastikunnallista toimintaa; sekä
huolehtia niistä muista tehtävistä, jotka lääninrovastille on säädetty tai määrätty taikka jotka piispa tai tuomiokapituli on hänelle antanut.
Lääninrovasti ei ole muiden kirkkoherrojen esimies, mutta hänen tulee kutsua koolle kirkkoherrojen kokouksia, joissa suunnitellaan seurakuntien yhteistyötä. Rovastikuntaan kuuluu yleensä 5–10 seurakuntaa.
Aiheesta muualla

Forsius, Arno: Pappien ruotsinkielisiä ammattinimikkeitä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Kontraktsprost hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Vihti

| Vihti Vichtis |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Näkymä Vihdin kirkonkylältä.
Sijainti:  60°25′00″N, 024°19′10″E
Maakunta:  Uudenmaan maakunta
Seutukunta:  Helsingin seutukunta
Kuntanumero:  927
Hallinnollinen keskus:  Vihdin kirkonkylä (–2004) Nummela (2004–)
Perustettu:  1507
Kokonaispinta-ala:  567,06 km² 201:nneksi suurin 2022 
– maa:  522,01 km²
– sisävesi:  45,05 km²
Väkiluku:  28 806 37:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  55,18 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  18,2 %
– 15–64-v.:  61,8 %
– yli 64-v.:  19,9 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  91,4 %
– ruotsinkielisiä:  1,7 %
– muut:  6,9 %
Kunnallisvero:  7,8 % 275:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Erkki Eerola
Kunnanvaltuusto:  43 paikkaa
  2021–2025   • Kok.   • SDP   • PS   • Kesk.   • Vihr.   • Vas.   • KD   • RKP:   12 8 8 7 4 2 1 1
www.vihti.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihti (ruots. Vichtis) on Suomen kunta, joka sijaitsee Länsi-Uudellamaalla Uudenmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 28 806 ihmistä, ja sen pinta-ala on 567,06 km², josta 45,05 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 55,18 asukasta/km². Vihti sijaitsee noin 45 kilometriä Helsingistä Turun suuntaan, Turun moottoritien varrella. Vihti on osa Helsingin metropolialuetta ja sen suurimmat taajamat ovat Nummela ja Vihdin kirkonkylä.
Vihti sijaitsee Hiidenveden rannalla. Maaseutupitäjänä Vihti on tullut tunnetuksi erityisesti herraskartanoistaan ja myllyistä. Vihdin maisemaa hallitsevat jääkauden aikaiset harjut ja kalliojonot sekä muinaisen järven pohjaan raivatut savikkopellot. Suosittuja lomarantoja ovat Hiidenvesi ja Vihtijärvi.
Vihdin naapurikunnat ovat pohjoisesta myötäpäivään Karkkila, Loppi, Hyvinkää, Nurmijärvi, Espoo, Kirkkonummi, Siuntio ja Lohja. Aikaisempia naapurikuntia ovat Karkkilaan vuonna 1969 liitetty Pyhäjärvi, Hyvinkään kaupunkiin vuonna 1969 liitetty Hyvinkään maalaiskunta, Lohjan kaupunkiin vuonna 1997 liitetty Lohjan kunta sekä Nummi ja Pusula, jotka yhdistettiin vuonna 1981 Nummi-Pusulaksi ja joka puolestaan liitettiin Lohjaan vuonna 2013.
Nimi

Nimen Vihti etymologiasta ei ole täyttä varmuutta. Sen on esitetty olevan ainakin
muinaisskandinaavinen laina nimivartalosta vight-, ’pyhä’, jonka alkuperänä muinaisgootin weihs ’pyhä’ (Ralf Saxén 1910)
murremuoto sanasta vyyhti, jonka alkuperä on puolestaan germaanisperäinen sana vifti (Ralf Saxén 1910)
sanan vihta murremuoto ja merkinneen koivikkoa (Arvo Meri 1943)
germaanisperäinen laina alkuperäisellä merkityksellä ’noita’ ja samaa juurta kuin esimerkiksi englannin witch (Seppo Aallon mukaan 1992, Y. H. Toivosen vuodelta 1948 olevan kirjoituksen perusteella)
ansan aitaa merkinneen sanan vihi tai vihe murremuoto (Matti Vilppula 2007)