stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brasilian historia
Itsenäistyminen ja keisarikunta

Ranskan keisarin Napoleon Bonaparten armeija hyökkäsi vuonna 1807 Brasilian emämaahan Portugaliin ja miehitti sen. Tämän seurauksena Portugalin kuningas Juhana VI pakeni Brasiliaan ja alkoi pitää hovia Rio de Janeirossa. Hän alkoi kehittää maata voimakkaasti. Juhana VI palasi vuonna 1821 takaisin Portugaliin, mutta jätti poikansa Dom Pedron hallitsemaan Rio de Janeiroon. Tilanne alkoi kuitenkin kiristyä Portugalin keskushallinnon ja Dom Pedron välillä, joka vuonna 1822 julisti Brasilian riippumattomaksi keisarikunnaksi ja kruunautti itsensä keisariksi. Neljä vuotta myöhemmin Portugali tunnusti maan itsenäisyyden.
Keisari Pedro I yritti hallita valtakuntaansa itsevaltaisesti, mikä herätti vihaa brasilialaisissa suurtilallisissa ja liikemiespiireissä. Lisäksi vuonna 1828 Brasilia menetti Uruguayn maakunnan, joka Ison-Britannian tuella julistautui itsenäiseksi valtioksi. Tämä kasvatti entisestään keisarin vastaista oppositiota. Myös keisarin epäsäännöllinen yksityiselämä herätti ärtymystä kansan ja katolisen kirkon piirissä. Lopulta vuonna 1831 Pedro I luopui pitkän painostuksen jälkeen kruunustaan vasta viisivuotiaan poikansa hyväksi, minkä jälkeen hän lähti maanpakoon Britanniaan.
Uusi keisari julistettiin täysi-ikäiseksi ja kruunattiin keisariksi nimellä Pedro II. Hänen aikanaan Brasilia siirtyi liittovaltiomuotoiseksi keisarikunnaksi, kun maakunnat saivat itsehallinnon ja omat lainsäädäntöelimensä. Muussa politiikassaan Pedro II jatkoi isänsä itsevaltaista linjaa ja suosi orjia omistavia suurtilallisia. Orjien tuonti Afrikasta oli tosin lakkautettu vuonna 1831, mutta jo maassa oleva musta väestö oli edelleen isäntiensä omaisuutta ja heidän lapsensa syntyivät orjuuteen. Yhteensä Brasiliaan tuotiin 3,5 miljoonaa orjaa, siis paljon enemmän kuin Yhdysvaltoihin, jonne tuotiin 430 000 orjaa.
Pedro II:n ulkopolitiikka oli hyvin myrskyisää: vuonna 1852 alkoi sota Argentiinaa vastaan, vuonna 1863 Brasilia sekaantui Uruguayn sisällissotaan ja 1865 Uruguay, Argentiina ja Brasilia taistelivat yhdessä Paraguayta vastaan. Naapurivaltio Paraguayn väestöstä sodassa menehtyi 70 prosenttia, joten sota oli väestöön suhteutettuna kaikkien aikojen verisin.
Vuonna 1888 keisari teki Euroopan-matkan, jonka aikana hänen sijaishallitsijanaan toiminut prinsessa Isabella käytti tilaisuutta hyväkseen ja vahvisti lain, jolla orjuus lakkautettiin lopullisesti koko valtakunnasta. Tämä kuitenkin herätti valtavaa suuttumusta maata omistaneen yläluokan piirissä, ja kun keisari palasi Euroopasta, hän huomasi menettäneensä kaiken tuen. Armeija pakotti yli 50 vuotta maata hallinneen Pedro II:n luopumaan vallasta ja poistumaan maasta. Brasilia julistettiin tasavallaksi, ja vuonna 1891 säädettiin Yhdysvaltain mallin mukainen perustuslaki.
Sotilasvalta

Goulartin vasemmistolainen politiikka suututti armeijan lopullisesti, ja huhtikuussa 1964 tapahtui sotilasvallankaappaus. Presidentti Goulart pakeni maasta. Valtaan astui upseerijuntta. Tällöin alkoivat väkivaltaiset vasemmistolaisten ammattiyhdistysaktiivien pidätykset ja ”katoamiset”. Nämä liittyivät muun muassa työnantajien ja paikallisviranomaisten kytköksiin, vaikka nämä saivatkin lain mukaan silloin toimia.
Sotilashallinnon pahimman ihmisoikeusrikokset tapahtuivat kenraali Emílio Garrastazu Médicin hallitessa maata 1969-1974. Medicin kovaotteinen hallitus kukisti kaiken oppositiotoiminnan keinoista välittämättä. Radikaaleja vasemmistolaisia kidutettiin, joskus kuolemaan asti. Samaan aikaan maan talous kasvoi nopeasti, 10 %:n vuosivauhtia. Näin sotilashallituksen talouspolitiikka onnistui aluksi kohtalaisen hyvin, sillä ulkomaisia investointeja tuli runsaasti maahan. Brasilia oli merkittävä öljyntuojamaa. Tällöin 1970-luvun öljykriisi aiheutti niin voimakkaan inflaation, ettei Brasilian suhdanteille altis talous kestänyt sitä. Geisel hellitti oppositioon kohdistunutta painostusta jonkun verran ja sotilasdiktatuurin purkamisesta alettiin puhua vuoden 1977 tienoilla. Kesti vuoteen 1985, ennen kuin maa oli taas siviilihallinnossa.
Takaisin demokratiaan

Valtion heikko taloustilanne kasvatti jälleen kerran tyytymättömyyttä, ja sotilasjuntan asema alkoi horjua. Puhkesi lakkoja ja demokratiaa vaativia mielenosoituksia. Tästä huolimatta oppositio sai tahtonsa läpi vasta vuonna 1985, kun presidentiksi valittiin Tancredo Neves. Neves kuitenkin sairastui ja kuoli ennen virkaanastujaisiaan, ja lopulta uudeksi presidentiksi tuli José Sarney. Lopullisesti paluu siviilihallintoon varmistui saman vuoden toukokuussa, kun parlamentti vahvisti uuden perustuslain, jonka myötä esimerkiksi presidentinvaaleista tuli suorat kansanvaalit. Brasilia siirtyi jälleen monipuoluejärjestelmään ja on pysynyt siitä lähtien siinä monista vaikeuksista huolimatta: esimerkiksi vuonna 1992 presidentti Collor de Mello joutui eroamaan korruptiosyytösten vuoksi.
Vuoden 2000 tienoilla Brasiliassa oli toimiva demokratia. Tuloerot olivat edelleen valtavat. Brasilian väestöstä noin kolmannes oli lukutaidotonta, samoin noin kolmannes asui suurkaupunkien slummeissa. Maassa oli noin 7–9 miljoonaa katulasta, jotka elättävät itsensä varastamalla, kerjäämällä ja prostituutiolla.
Lulan kausi

Vuonna 2002 Luiz Inácio Lula da Silva valittiin maan ensimmäiseksi vasemmistolaiseksi presidentiksi yli 40 vuoteen. Vuonna 2006 hänet valittiin toiselle nelivuotiskaudelle. ”Lula” oli populisti, joka toisaalta suosi maan omistajaeliittiä ja pyrki kehittämään maan taloutta. Lulan kaudella Brasilia kuului keskiköyhiin nopean talouskasvun BRIC-maihin, joihin luetaan myös Venäjä, Kiina ja Intia.
Maan talouskasvua edisti alkutuotannon tuotteiden, muun muassa soijan ja biopolttoaineen kysynnän lisääntyminen. Lula auttoi köyhiä muun muassa Fome Zero- ja Bolsa Familia -ohjelmilla ja hänen aikanaan maanomistajien ja maatyöläisten väkivaltaiset konfliktit vähentyivät. Lula nosti minimipalkkoja. Vuoden 2005 lopussa Brasilia maksoi velkansa pois IMF:lle. Brasilia oli aiemmin tunnettu maailman velkaantuneimpana maana.
Lulan kaudella tuloerot kapenivat nopeammin kuin muualla Latinalaisessa Amerikassa, sillä Lula käytti valtion rahaa sosiaalimenoihin suhteessa enemmän kuin missään muussa Latinalaisen Amerikan maassa. Tästä Lula sai tietenkin osakseen myös arvostelua. Koska Lula koetti miellyttää sekä maan rikkaita että köyhiä, hän ei esimerkiksi maanjakokysymyksissä ollut kaikessa köyhien mieleen. Lula epäonnistui omien sanojensa mukaan sotilasvallan ajalta periytyvän puoluekielteisen, korruptiota suosivan suhtautumisen pois kitkemisessä. Lula piti välejä sekä Yhdysvaltoihin että Yhdysvaltain vastustajaan, Venezuelan Hugo Cháveziin. Silti Lulan Brasilia asettui monessa kysymyksessä Yhdysvaltoja vastaan eikä esimerkiksi hyväksynyt Irakin sotaa. Lulaa kannatti yli 70 prosenttia väestöstä vielä hänen toisen kautensa lopussa.
Dilma Roussef ja Michel Temer

Vuonna 2010 Lulan puolueen Dilma Rousseffista tuli maan ensimmäinen naispresidentti. Hän oli Lulan itse valitsema suosikki seuraajakseen . Lokakuussa 2014 Roussef valittiin uudelleen presidentiksi.Toukokuussa 2016 Rousseff pakotettiin virkavapaalle virkarikossyytteiden takia, presidentin tehtäviä alkoi hoitaa varapresidentti Michel Temer. Elokuussa 2016 Brasilian senaatti erotti Dilma Roussefin budjettilakien rikkomisen takia presidentin virastaS. amalla loppui vasemmistolaisen työväenpuolueen (PT) 13 vuotta kestänyt valtakausi. Keskustalainen varapresidentti Michel Temer toimi Brasilian presidenttinä Roussefin toisen kauden loppuun saakka.
Bolsonaron kausi 2018–2022

Keskustavasemmisto hävisi vuoden 2018 presidentinvaalit. Niissä nousi presidentiksi entinen armeijan kapteeni, kongressiedustaja Jair Bolsonaro. Bolsonaroa kannattivat Brasilian vaikutusvaltaiset talouspiirit. Tarkkailijat luonnehtivat Bolsonaroa äärioikeistolaiseksi. Brasilian diktatuurikausina rikollisjoukkoja oli vähän ja kansantalous menestyi, minkä vuoksi Bolsonaron myötämielisyys diktatuuriaikaa kohtaan herätti brasilialaisissa vastakaikua.
Bolsonaron hallinto lähestyi Donald Trumpin hallintoa Yhdysvalloissa. Bolsonaro otti etäisyyttä latinalaisen Amerikan vasemmistolaisiin hallituksiin ja korosti Brasilian ja Israelin läheisiä välejä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brasilian historia Wikimedia Commonsissa
Amerikan historia maittain
Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Grönlanti¹
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Jamaika
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Puerto Rico¹
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Uruguay
Venezuela
Yhdysvallat
1: Epäitsenäinen alue
Brasilian keisarikunnan lippu 1822–1889.
Näyttelijöiden mielenosoitus sensuuria vastaan 1968.
Muistomerkki kidutuksen uhreille Recifessä.
Bill Bryson

| Bill Bryson |
| --- | --- |
 Bill Bryson vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1951 Des Moines, Iowa, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Pääteokset:  Lyhyt historia lähes kaikesta
Aiheesta muualla
[billbryson.co.uk Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William "Bill" McGuire Bryson (s. 8. joulukuuta 1951 Des Moines, Iowa) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut kirjoja englannin kielestä, tieteellisistä aiheista sekä matkailusta. Brysonin tunnetuin kirja lienee palkittu Lyhyt historia lähes kaikesta, yleistajuinen tiedekirja vuodelta 2003.
Elämäkertaa

Bryson syntyi Des Moinesissa, Iowan osavaltiossa. Hän opiskeli Drake Universityssä, kunnes lähti vuonna 1972 matkailemaan Eurooppaan.
1970-luvun puolivälissä Bryson työskenteli Yhdistyneessä kuningaskunnassa psykiatrisessa sairaalassa, jossa tapasi ensi kertaa vaimonsa Cynthian. He muuttivat Yhdysvaltoihin, jossa Bill päätti opintonsa, ja palasivat Englantiin 1977. Siellä he asuivat pohjoisessa Yorkshiressa. Bill Bryson toimi lähinnä toimittajana muun muassa The Times - ja The Independent -lehdille. Toimittajantyönsä hän lopetti kolme vuotta kolmannen lapsensa syntymän jälkeen, vuonna 1987.
Bryson palasi Yhdysvaltoihin 1995 ja asui Hanoverissa New Hampshiressa joitain vuosia. Vuonna 2003 hän palasi jälleen perheineen Englantiin. Nyt perhe asuu Wymondhamin lähellä Norfolkissa.
Vuonna 2003 kirjan ja ruusun päivän yhteydessä britit valitsivat teoksen Muistiinmerkintöjä pieneltä saarelta kirjaksi, joka parhaiten tiivistää brittiläisen identiteetin ja kansakunnan tilan. Vuonna 2004 hän voitti Aventis-säätiön palkinnon parhaasta yleistiedekirjasta teoksellaan Lyhyt historia lähes kaikesta.
Bryson on ollut Durhamin yliopiston kansleri vuodesta 2005 lähtien. Hänellä on kunniatutkintoja useista yliopistoista. Vuonna 2006 Brysonille myönnettiin Brittiläisen imperiumin upseerin arvonimi (OBE).
Teoksia

Bizarre World.  Warner, 1995.  ISBN 0751510610
The Life and Times of the Thunderbolt Kid: A Memoir.  Transworld Publishers Limited, 2006.  ISBN 038561151X
Shakespeare: The World as a Stage.  Atlas Books/HarperCollins, 2007.  ISBN 9780060740221
Teoksia > Matkailu

The Palace Under the Alps and Over 200 Other Unusual, Unspoiled, and Infrequently Visited Spots in 16 European Countries.  Congdon & Weed, 1985.  ISBN 0865531447
The Lost Continent: Travels in Small-Town America.  Verlag für die Deutsche Wirtschaft AG, 1989.  ISBN 0-06-016158-2
Neither Here Nor There: Travels in Europe.  Secker & Warburg, 1991.  ISBN 0436200023
Muistiinmerkintöjä pieneltä saarelta.  (Suomentanut Risto Mäenpää (alkuteos Notes from a Small Island, 1995))  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24931-9
A Walk in the Woods: Rediscovering America on the Appalachian Trail.  Transworld Publishers Limited, 1997.  ISBN 038560050X
Notes From a Big Country.  (Julkaistu Yhdysvalloissa nimellä I'm a Stranger Here Myself: Notes on Returning to America After Twenty Years Away, Broadway Books 1999)  Yhdistynyt kuningaskunta:  Doubleday, 1998.  ISBN 0385410190
Down Under.  Yhdistynyt kuningaskunta:  Doubleday, 2000.  ISBN 038540817X  / In a Sunburned Country.  Yhdysvallat:  Broadway Books, 2000.  ISBN 0767903854
Bill Bryson's African Diary.  Doubleday, 2002.  ISBN 0385605145
Teoksia > Englanti

The Penguin Dictionary of Troublesome Words.  (Myöhemmin julkaistu nimellä Bryson's Dictionary of Troublesome Words, Broadway Books 2002)  Penguin, 1984.  ISBN 014051130X
The Mother Tongue: English & How it Got That Way.  W. Morrow, 1990.  ISBN 0688078958
The Penguin Dictionary for Writers and Editors.  (Myöhemmin julkaistu nimellä Bryson's Dictionary for Writers and Editors, Broadway Books 2008) Määritä julkaisija!
Made in America: An Informal History of the English Language in the United States.  W. Morrow, 1994.  ISBN 068810312X
Teoksia > Tiede

Lyhyt historia lähes kaikesta.  (Suomentanut Markku Päkkilä (alkuteos A Short History of Nearly Everything, Transworld Publishers/Doubleday 2003))  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30972-9
Sisään! Lyhyt historia lähes kaikesta kotona.  (Suomentaneet Laura Beck ja Tarja Kontro (alkuteos At Home: A Short History of Private Life, Transworld Publishers/Doubleday 2010))  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-36967-8
Keho: Opas asukkaalle. (Alkuteos The Body: A Guide for Occupants, 2019. Suom. Nina Mäki-Kihniä) Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 2020. ISBN 978-951-0-44751-2
Aiheesta muualla

Bill Brysonin virallinen kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Bill Bryson Durhamin yliopiston kanslerin asussa vuonna 2005
Kvadit

Germaaniheimojen asuinalueita noin vuonna 50.
Kvadit tai quadit (lat. Quadi) olivat kansainvaellusajan germaaniheimo, jonka katsottiin lukeutuvan sveebeihin, joskin arkeologisten löytöjen perusteella he olivat lähempänä langobardeja. Kvadit asuivat Mainin keski- ja alajuoksun pohjoisrannalla. Kvadit liittoutuivat markomannien kanssa Roomaa vastaan vuosina 166–180.  Heimo muutti 400-luvun alussa vandaalien mukana Espanjaan, jonne he perustivat kuningaskunnan. Visigootit valloittivat kvadien kuningaskunnan 585.
Erkki Kuujo

Erkki Kuujo (18. elokuuta 1921 Viipuri – 4. tammikuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen historioitsija, professori ja tietokirjailija. Hän on tutkinut teoksissaan Suomen kansallisbiografiaa ja henkilöhistoriaa. Kuujo toimi paljon Viipurin Suomalaisen Kirjallisuusseuran kanssa. Hän vaikutti 1970-luvulla ylioppilastutkintolautakunnan puheenjohtajana.
Teoksia

Kurkijoen vaiheet asutuksen alusta v:een 1570. Kurkijoen kihlakunnan historia. Pieksämäki 1958
Käkisalmen historia. Käkisalmen kaupungin ja maalaiskunnan vaiheita. Käki-säätiö, Lahti 1958
Taka-Karjalan verotus vuoteen 1710. Suomen Historiallinen seura 1959
Raja-Karjala Ruotsin vallan aikana. Helsinki 1962
Sortavalan kaupungin historia. Sortavalaisten seura, Jyväskylä 1970
Entisajan Mikkeli: Mikkelin kaupungin vaiheita 1838-1917. Mikkeli 1971
90 Vuotta NMKY-työtä: Helsingin Nuorten Miesten Kristillisen Yhdistyksen historia. Helsingin nuorten miesten kristillinen yhdistys 1979, ISBN 9519923543
Turun Kaupungin Historia 1366-1521. Turun kaupunki 1981, ISBN 9519508317
Laivat Laatokalla: Laatokan suomalainen laivaliikenne n. v. 1890-1939. Lappeenranta 1987, ISBN 9519980970
Säiniö. Viipurin portti. Säiniön historiatoimikunta, Hämeenlinna 1988, ISBN 9529004230
Nevan kauttakulun katkeaminen v. 1938. 1989 (julkaisussa "Viipurin suomalaisen kirjallisuusseuran toimitteita", ISBN 9519540296)
Jo Karjalan kunnailla lehtii puu...: Moskovan rauhassa luovutettujen alueiden varhaisempia vaiheita. Lappeenranta 1993, ISBN 9519599061
Viipurin seitsemän vuosisataa.. Kirjaveteraanit 1993, ISBN 9519620931
Kirjallisuutta

Erkki Kuujo 1921-2004, Suvanto, Pekka 2004 Suomen Historiallinen seura
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Vatikaani 
Muut:  IdRef
Leo Brunila

Leo Viktor Brunila
Leo Viktor Brunila (23. kesäkuuta 1894 Kymi – 16. joulukuuta 1959) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat luotsi Viktor Brunila ja Aliisa Autio. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elma Juseliuksen kanssa. Hän toimi ennen Saksaan lähtöään virkailijana henkivakuutusyhtiö Suomen pääkonttorissa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Kotkan suomalaista yhteiskoulua ja Suomen liikemiesten kauppaopiston vuosina 1912 – 1915. Hän suoritti sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917. Hän teki opintomatkoja sotainvalidien huoltoa ja koulutuskysymyksiä ajatellen ensin vuonna 1940 Saksaan ja myöhemmin vuosina 1945 ja 1946 Ruotsiin.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 24. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, mutta hänet siirrettiin komppanian mukana 2. jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonaan, jossa komppanian järjestysnumeroksi tuli kolme. Hän osallistui sisällissodassa taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä haavoittui pahasti 4. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin 11. lokakuuta 1918 Turun ja Porin läänin 2. kutsuntapiirin apulaissotakomissaarioksi, josta edelleen 1. maaliskuuta 1919 Vaasan läänin 3. kutsuntapiirin päälliköksi. Porin rykmentin oikeusupseeriksi hänet nimitettiin 5. toukokuuta 1920 ja 1. tammikuuta 1921 alkaen Oulun läänin 1. kutsuntapiirin päälliköksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin Hämeen kutsuntapiirin päälliköksi 1. heinäkuuta 1923. Puolustusministeriön kutsunta-asiaintoimiston päällikkyyden hän otti vastaan 25. toukokuuta 1928.
Luottamustoimet

Kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan sotilasjäsenenä hän toimi vuosina 1934 – 1939 ja vapaussodan invalidien liiton johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1924 – 1959. Jääkäriliiton johtokunnan varajäsenenä hän toimi vuonna 1935 sekä Jääkärikotisäätiön hallituksen jäsenenä vuosina 1935 – 1949. Helsingin raastuvanoikeuden ylimääräisenä neuvosmiehenä hän toimi vuosina 1949 – 1950. Asevelvollisten lainsäädännön uusimiskomitean jäsenenä hän istui vuonna 1941, Sosiaaliministeriön asettaman sotaorpojen ja –leskien työhuoltokysymyksiä käsitelleen neuvottelukunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1943 – 1946. Kiipulasäätiön hallintoneuvoston jäsenenä hän toimi vuonna 1945, Invalidien lakisääteistä huoltoa tutkineen komitean jäsenenä hän toimi vuosina 1945–1946.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui puolustusministeriön että Puolustusvoimain pääesikunnassa Asevelvollisasiain toimiston päällikkönä. Jatkosotaan hän osallistui samoissa tehtävissä sekä sotainvalidien työhuoltoviraston johtajana vuosina 1942 – 1944.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän jatkoi edelleen samoissa tehtävissä vuoteen 1946, jolloin siirtyi Keskuskauppakamarin avustusten tarkastuslautakunnan sihteeriksi, josta toimesta siirtyi vuonna 1947 Rauta- ja Konekauppiaat ry:n asiamieheksi, missä tehtävässä oli vuoteen 1959.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Gruppenführer 25. joulukuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1920  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 1935  Eversti 1941 |       |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Sotainvalidien Veljesliiton ansioristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Bourbon-restauraatio

Ludvig XVIII saapuu Pariisiin 29. elokuuta 1814. Litografia vuoden 1875 jälkeiseltä ajalta.
Ranskan kuninkaan henkilökohtainen lippu Borbon-restauraation aikana.
Napoleon lähtee Elbalta, Joseph Beaumen maalaus vuodelta 1836.
Bourbon-restauraatio on Ranskan historiassa Napoleonin aikaa seurannut kausi vuosina 1814–1830, jolloin vallankumouksessa syrjäytetty Bourbonin hallitsijasuku palautettiin valtaistuimelle. Napoleon joutui luopumaan vallasta kuningas Ludvig XVIII:n hyväksi vuonna 1814, mutta onnistui vielä seuraavana vuonna palaamaan lyhyeksi ajaksi valtaan (Satapäiväinen keisarikunta). Ancien régimen ajan absoluuttisesta monarkiasta poiketen restauraatioajan Ranska oli perustuslaillinen monarkia, jossa kuninkaan valtaa rajoitti Ludvig XVIII:n hyväksymä vuoden 1814 peruskirja.
Ludvig XVIII:n hallitsijakautena harjoitettu politiikka oli suhteellisen maltillista, mutta hänen seuraajakseen vuonna 1824 tullut Kaarle X suosi jyrkkää taantumuksellisuutta. Tämä johti heinäkuun vallankumoukseen vuonna 1830, mikä päätti restauraatioajan ja Bourbonien vallan. Sen jälkeen valtaan nousi Orléans-suku ja alkoi heinäkuun monarkiaksi kutsuttu kausi, joka kesti vuoteen 1848.
Satapäiväinen keisarikunta

Vuoden 1815 helmikuun viimeisinä päivinä Napoleonin oli onnistunut huomaamattomasti poistua 1500 miehen kanssa Elbalta ja tehdä maihinnousu Ranskaan. Maaliskuun 10. päivänä hän oli asettunut Lyoniin. Kolme päivää myöhemmin Wienin kongressi antoi julkilausuman, että Napoleon on asetettu valtiokiroukseen maailmanrauhan rikkojana. Tämä tarkoitti, että hänen kanssaan ei neuvoteltaisi. Maaliskuun 19. päivän iltahämärissä kuningas Ludvig XVIII lähti maanpakoon ja seuraavana päivänä Napoleon asettui kuninkaanpalatsiin.
Napoleonin onnistui palata keisariksi ilman, että ainoatakaan ihmishenkeä oli menetetty. Napoleon muodosti kannattajistaan uuden hallituksen ja lähetti ulkomaille viestejä, joissa julisti tulleensa vapauttajana ja haluavansa vain rauhaa kaikkien kanssa. 22. maaliskuuta 1815 Wellingtonin herttua ilmoitti lähtevänsä Alankomaihin perustamaan uutta armeijaa.
Napoleonia ja Ranskaa vastaan kerääntyi suuri liittokunta. Ensiksi Napoleon kävi taistelun Preussin armeijaa vastaan 16. kesäkuuta. Taistelu päättyi Ranskan hyväksi, mutta marsalkka Gebhard Leberecht von Blücherin johtamaa armeijaa ei saatu kokonaan voitetuksi. Waterloon taistelussa Wellingtonin herttuan johtama brittiarmeija ja marsalkka Blücherin yhdistyneet joukot löivät Ranskan armeijan. Napoleon kärsi murskatappion.
Keisarikunta päättyi, kun Napoleon antoi vallastaluopumuskirjansa 22. kesäkuuta 1815. Britit olivat toivoneet, että Ranskan hallitus surmaisi Napoleonin, mutta sen todettiin olevan liian heikko tekemään mitään Napoleonin suhteen. Niinpä hänet vietiin Saint Helenan saarelle. Ludvig XVIII palasi palatsiinsa Pariisiin. Ranskassa oli luvassa pieniä välienselvittelyitä.