stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Davíð Oddssonin II hallitus

| Davíð Oddssonin II hallitus |
| --- | --- |
  Islannin 34. hallitus
Toimikausi alkoi:  23. huhtikuuta 1995
Toimikausi päättyi:  28. toukokuuta 1999
Valtionpäämies:  Vigdís Finnbogadóttir Ólafur Ragnar Grímsson
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Davíð Oddsson
Ministerien lukumäärä:  12
Hallituspuolueet:   Itsenäisyyspuolue  Edistyspuolue 
Hallituksen asema:  enemmistöhallitus
Oppositiopuolueet:   Kansanliittouma  Sosiaalidemokraattinen liitto  Kansallinen herääminen  Naisten lista 
Historia
Edellinen:  Davíð Oddssonin I hallitus
Seuraava:  Davíð Oddssonin III hallitus
Davíð Oddssonin II hallitus oli Islannin hallitus, joka muodostettiin vuoden 1995 parlamenttivaalien jälkeen ja joka hallitsi seuraaviin, vuoden 1999 vaaleihin asti. Hallitus oli itsenäisyyspuolueen ja edistyspuolueen koalitiohallitus.
Ministerit

| Salkku | Ministeri | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä | Puolue | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri |   | Davíð Oddsson | 23. huhtikuuta 1995 | 28. toukokuuta 1999 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Ulkoministeri |   | Halldór Ásgrímsson | 23. huhtikuuta 1995 | 28. toukokuuta 1999 | Edistyspuolue |  |
| Valtiovarainministeri |   | Friðrik Klemenz Sophusson | 23. huhtikuuta 1995 | 16. huhtikuuta 1998 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Valtiovarainministeri |   | Geir Haarde | 16. huhtikuuta 1998 | 28. toukokuuta 1999 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Opetus-, tiede- ja kulttuuriministeri |   | Björn Bjarnason | 23. huhtikuuta 1995 | 28. toukokuuta 1999 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Teollisuusministeri Kauppaministeri |   | Finnur Ingólfsson | 23. huhtikuuta 1995 | 28. toukokuuta 1999 | Edistyspuolue |  |
| Ympäristöministeri Maatalousministeri |   | Guðmundur Kristján Bjarnason | 23. huhtikuuta 1995 | 11. toukokuuta 1999 | Edistyspuolue |  |
| Ympäristöministeri Maatalousministeri |   | Halldór Ásgrímsson | 11. toukokuuta 1999 | 28. toukokuuta 1999 | Edistyspuolue |  |
| Liikenneministeri |   | Halldór Blöndal | 23. huhtikuuta 1995 | 28. toukokuuta 1999 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Terveydenhuoltoministeri |   | Ingibjörg Pálmadóttir | 23. huhtikuuta 1995 | 28. toukokuuta 1999 | Edistyspuolue |  |
| Sosiaaliministeri |   | Páll Pétursson | 23. huhtikuuta 1995 | 28. toukokuuta 1999 | Edistyspuolue |  |
| Kalatalousministeri Oikeus- ja kirkollisministeri |   | Þorsteinn Pálsson | 23. huhtikuuta 1995 | 11. toukokuuta 1999 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Kalatalousministeri Oikeus- ja kirkollisministeri |   | Davíð Oddsson | 11. toukokuuta 1999 | 28. toukokuuta 1999 | Itsenäisyyspuolue |  |
Beth-Horonin taistelu

Beth-Horonin taistelu käytiin vuonna 66 jaa. Syyrian legaatin Gaius Cestius Galluksen johtamien roomalaisten ja juutalaiskapinallisten välillä ensimmäisessä juutalaissodassa.
Epäonnistuneen Jerusalemin piirityksen päätyttyä, Gallus päätti vetäytyä Beth-Horoniin. Juutalaiset olivat kuitenkin seuranneet heitä ja väijyttivät roomalaiset ja ajoivat heitä takaa Antipatrikseen asti. Roomalaiset kärsivät raskaita tappioita ja kapinalliset saivat saaliikseen runsaasti aseita ja erityisesti heittokoneita.
Jōkyū-kapina

Jōkyū-kapina (jap. 承久の乱, Jōkyū no ran) tai Jōkyū-sota käytiin Japanissa luostariin vetäytyneen keisari Go-Toban ja Kamakura-sotilashallinnon sijaishallitsijoiden eli Hōjō-klaanin joukkojen välillä. Kapina käytiin vuonna 1221 ja se on saanut nimensä Jōkyū-aikakausinimestä. Go-Toban aloittaman kapinayrityksen tavoitteena oli palauttaa keisarihuone takaisin valtaan, mutta sen sijaan kapinan epäonnistumisen myötä Hōjō-klaanin valta kasvoi keisarillisen hovin kustannuksella. Sodan merkittävin taistelu oli Ujissa Kioton eteläpuolella; taistelu oli puolen vuosisadan sisällä kolmas kaupungissa käyty kamppailu.
Historia

1200-luvun alussa Kamakura-sotilashallinto esti keisari Go-Toban poliittiset valtayritykset. Keisari halusi itsenäisyyttä ja hänelle Japanin keisarina kuuluvaa valtaa. Vuonna 1221 hän keräsi liittolaisensa kokoon kaataakseen Kamakura-hallituksen. Liittolaiset olivat pääosin Taira-klaanin jäseniä ja muita hallitsevan Minamoto-klaanin, Genpei-sodan voittajien, vihollisia.
Vuoden 1221 viidennessä kuukalenterin kuussa Go-Toba päätti vallanperimyksestä konsultoimatta shōgunia. Sitten hän kutsui luokseen runsaasti potentiaalisia liittolaisia suuriin juhliin, mikä paljasti kutsun hylänneiden tahojen lojaliteetit. Eräs merkittävä virkamies paljasti tällä tavoin uskollisuutensa Kamakura-hallinnolle ja surmattiin. Useita päiviä myöhemmin keisarillinen hovi julisti Hōjō Yoshitokin, sijaishallitsijan ja shōgunaatin edustajan, lainsuojattomaksi, ja kolme päivää myöhemmin koko Itä-Japani oli virallisesti noussut kapinaan.
Hōjō Yoshitoki päätti aloittaa hyökkäyksen Go-Toban joukkoja vastaan Kiotossa, käyttäen pitkälti samaa kolmikärkistä strategiaa kuin muutama vuosikymmen aikaisemmin. Yksi joukko tuli vuorilta, toinen pohjoisesta ja kolmas Yoshitokin pojan Yasutokin johtamana Tōkaidō-tieltä.
Joukot kohtasivat vähäistä vastarintaa matkallaan pääkaupunkiin; keisarilliset komentajat olivat taistelleet jo liikaa. Kun Go-Toba kuuli tappioiden sarjasta, hän lähti kaupungista Hieivuorelle, jossa hän pyysi apua vuoren sōhei-soturimunkeilta. He kuitenkin kieltäytyivät, ja Go-Toba palasi Kiotoon. Keisarillisen armeijan jäänteet taistelivat viimeisen kerran Uji-joen sillalla, jossa Genpei-sodan avaustaistelu oli käyty 41 vuotta aikaisemmin. Yasutokin ratsuväki hajotti keisarilliset joukot ja eteni Kiotoon.
Shōgunin joukot valtasivat pääkaupungin ja Go-Toban kapina oli kukistettu. Go-Toba karkotettiin Okisaarille, mistä hän ei koskaan palannut. Hänen poikansa karkotettiin myös, mukaan lukien luostarikeisari Tsuchimikado (Tosan provinssiin) ja luostarikeisari Juntoku (Sadoon). Juuri valtaan noussut keisari Chūkyō, Juntokun vanhin poika, korvattiin keisari Go-Horikawalla, Go-Toban veljenpojalla.
Käännös suomeksi
Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi

| Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi> De praescriptione haereticorum |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Tertullianus
Kieli:  latina
Genre:  teologia
Julkaistu:  noin 200–206
Suomennos
Suomentaja:  Juha Pihkala
Kustantaja:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  150
ISBN:  978-952-9791-88-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi (lat. De praescriptione haereticorum tai De praescriptionibus adversus haereticos) on Tertullianuksen kirjoittama kristillinen teologinen teos, joka nimensä mukaisesti esittää ne periaatteet, joiden perusteella harhaopit voidaan erottaa oikeasta kristillisestä opista. Teoksessa esitetään muun muassa ensimmäistä kertaa apostolisen seuraannon periaate.
Historia

Tertullianus kirjoitti teoksen joskus vuosien 200 ja 206 välillä. Teoksen latinankielisen nimen praescriptio viittaa roomalaisen oikeuden omistus- ja hallussapito-oikeuskäytäntöihin. Teoksen päämääränä oli määritellä ne periaatteet, joilla määritellään kirkon omistusoikeus kristilliseen oppiin, jotta oikea oppi voidaan erottaa erilaisista tuohon aikaan esiintyneistä harhaopeista.
Kysymys oli tullut ajankohtaiseksi erilaisten apostolisesta uskosta poikenneiden, valtakirkon harhaoppisiksi tulkitsemien kristinuskon tulkintojen levitessä. Tertullianuksen kohteena on harhaopeista erityisesti gnostilaisuus sen eri muodoissa, kuten valentinolaisuus ja markionilaisuus sekä Hermogeneen ja Apelleen opit.
Sisältö

»Toisaalta meidän ei ole syytä ihmetellä harhaoppien esiintymistä — onhan edeltä käsin kerrottu, että niitä tulee – eikä toisaalta sitä, että ne vievät joidenkin uskon perikatoon — juuri sitä vartenhan ne ovat olemassa, että usko tulisi myös kiusauksissa koetelluksi.»
Tertullianus esittää kolme keskeistä periaatetta harhaoppien arvioimiseksi ja niiden suhteen toimimiseksi: uskon sääntö, opin apostolisuus sekä Raamatun oikea käyttö. Kirkon uskoa ja oppia ohjaa traditio, joka välittyy suullisessa perinteessä. Sen oikeellisuuden takaa apostoleilta periytyvä valtuutus toimia uskon opettajana ja tulkitsijana, mikä siirtyy eteenpäin pappisvihkimysten kautta (apostolinen suksessio). Opit, joiden alkuperää ei voida palauttaa Jeesuksen valtuuttamiin apostoleihin, tulee hylätä. Harhaoppisten kanssa ei tule alkaa väitellä raamatunlauseista, koska jos yhteistä opillista pohjaa ei ole, tämä ei johda mihinkään.
Tertullianuksen teos käsittää 44 lukua. Se noudattelee roomalaisen retoriikan periaatteita ja Quintilianuksen oppien mukaista retorisen puheen rakennetta.
Sisältö > Johdanto: harhaopit ja totuuden etsintä (luvut 1–11)

Aluksi Tertullianus toteaa, että harhaoppeja on oltava, koska niiden tarkoitus on koetella uskoa. Niiden esiintymistä ei tarvitse ihmetellä: niiden vahvuus on peräisin ihmisten uskon heikkoudesta. Tertullianus vertaa harhaoppeja kuumeeseen ja toteaa, että myös merkittävät miehet, kuten Saul, Daavid ja Salomo, ovat hairahtuneet pois uskostaan. Kristuksen kavaltajakin oli yksi apostoleista. Harhaopeissa ei kuitenkaan ole totuutta, eivätkä ne kestä, jos joutuvat vastakkain vahvemman uskon kanssa. Tertullianus muistuttaa, että jo Uuden testamentin kirjoitukset varoittavat tulevista harhaopeista. Apostoli Paavali varoitti harhaopeista ja tuomitsi ne yhdessä lahkojen kanssa, mutta piti niitä silti välttämättöminä koetuksina kristittyjen uskolle.
Tertullianus katsoo, että harhaopit (heresiat) tuomitsevat itsensä jo nimellään, sillä kreikan kielen sana hairesis tarkoittaa valintaa; mutta meidän ei ole lupa valita ja omaksua mitä tahansa oppia kristillisenä, vaan ”auktoriteetteinamme ovat Herran apostolit, joista yksikään ei valinnut omaksuttavakseen mitään oman mielensä mukaan, vaan ovat kaikki uskollisesti jakaneet Kristukselta vastaanottamansa opin vieraille kansoille”. Tertullianus mainitsee esimerkkinä Apelleen harhaopin.
Harhaoppien alkuna on pakanallinen filosofia, sillä maallinen viisaus on jumalallisen luonnon ja pelastussuunnitelman typerää tulkintaa. Valentinos sai aioninsa ja sielun kolmijakonsa platonismista; stoalaisuuden perusteella jotkut esittivät jumalan mielentyyneksi ja epikurolaisuuden perusteella sielun kuolevaksi; kun taas Aristoteleelta harhaoppiset oppivat dialektiikkaa, jonka avulla ”venkoilla väitteillä, väännellä väen vänkää olettamuksia”. Tunnetussa kohdassa Tertullianus rinnastaa toisiinsa pakanallisen filosofian keskuksen, Ateenan, ja kristinuskon synnyinpaikan, Jerusalemin:
»Mitä yhteistä siis Ateenalla ja Jerusalemilla? Mitä akatemialla ja kirkolla? Mitä harhaoppisilla ja kristityillä? Meidän oppimme on peräisin Salomon pylväskäytävästä – – Katsokoon peiliin ne, jotka väittävät stoalaisuutta ja platonilaisuutta dialektiseksi kristinuskoksi! Kristuksen jälkeen me emme tarvitse viisastelevaa uteliaisuutta emmekä etsintää evankeliumin jälkeen.»
Tertullianus muistuttaa, että Jeesuksen sanat ”etsikää niin te löydätte” oli tarkoitettu opetuslapsille ja juutalaisille, jotta he etsisivät totuutta hänessä; ei luvaksi etsiä harhaoppeja. Tällaiset sanat on aina tulkittava asiayhteydessään. Kun totuus on löydetty, ei tule etsiä lisää, vaan pyrittävä säilyttämään se mitä on löydetty. Varma totuus on löydetty, kun uskotaan. Harhaopit tarjoavat aina vain uutta etsittävää, mikä johtaa uskotun kieltämiseen; ne eivät tarjoa uskon lepopaikkaa.
Myöhempi käyttö ja tulkinnat

Teoksessa esiintyvää lausetta ”Mitä yhteistä siis Ateenalla ja Jerusalemilla?” on usein käytetty edustamaan sellaista kristinuskon sisäistä virtausta, jonka mukaan maallinen oppineisuus ja filosofia olisi hyödytöntä ja jopa kristinuskon vastaista. Usein tässä yhteydessä muistutetaan siitä, kuinka tämä ei ollut ainoa lähestymistapa asiaan varhaiskirkossa, vaan monet teologit suhtautuivat oppineisuuteen ja filosofiaan myönteisemmin. Toisaalta jotkin tutkijat ovat sitä mieltä että Tertullianus on ymmärretty liian mustavalkoisesti, eikä hänen tarkoituksensa ollut torjua kaikkea filosofista oppineisuutta. Hän näet arvosti Senecan opetuksia ja muutenkin stoalaista filosofiaa. Hän olisi lähinnä tämän näkemyksen mukaan arvostellut sitä, kuinka filosofia ammentaa katsomuksensa monenlaisista lähteistä, kun taas kristillisen vakaumuksen muodostamiseen riittää kristillinen ilmoitus.
Kirjallisuutta > Suomennos

Tertullianus: Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi. Teoksessa Tertullianus: Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi; Vastakirjoitus Prakseaalle.  ((De praescriptione haereticorum, noin 200–206; Adversus Praxean, noin 213.) Johdanto, suomennos ja selitykset: Juha Pihkala. Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 274)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2012.  ISBN 978-952-9791-88-0
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja alkutekstien laitoksia

Migne, J. P. (toim.): Patrologia Latina.  (Osa 2, 9–74A. Tertullianus – De Praescriptionibus Adversus Haereticos)  Migne.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Merrill, Timothy F.: Tertullian: The Hermeneutical Vision of De Praescriptione Haereticorum and Pentateuchal Exegesis.
Aiheesta muualla

Tertullian: De praescriptione haereticorum (On the prescription of heretics). Tertullian.org. (englanniksi) (italiaksi) (latinaksi) (ranskaksi) (venäjäksi) (saksaksi)
Tertullian: Prescription against Heretics. New Advent. (englanniksi)
Lentoliskot

| Lentoliskot |
| --- | --- |
 Geosternbergia
 Myöhäistriaskausi - Myöhäisliitukausi 228–66 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia/Sauropsida
Alaluokka::  Diapsidit Diapsida
Kladi::  Arkosaurit Archosauria
Kladi::  Ornithodira
Kladi::  †Pterosauromorpha  Padian, 1997
Lahko::  †Pterosauria  Kaup, 1834
Alaryhmät
 †Eopterosauria †Preondactylia  †Eudimorphodontoidea  †Macronychoptera †Dimorphodontia  †Novialoidea 
Katso myös
   Lentoliskot Wikispeciesissä   Lentoliskot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lentoliskot eli siipisaurukset, pterosaurukset, pterosaurit (Pterosauria), olivat dinosaurusten aikaan mesotsooisella maailmankaudella eläneitä lentäviä matelijoita, joilla oli nykyisen lepakon siipeä muistuttavat nahkaiset siivet. Ne eivät silti olleet lintuja eivätkä dinosauruksia. Lentoliskot olivat ensimmäisiä lentokykyisiä selkärankaisia.
Lentoliskot hallitsivat taivaita triaskaudelta liitukaudelle kaikkiaan noin 160 miljoonaa vuotta ja katosivat sukupuuttoon samaan aikaan kuin dinosauruksetkin.
Levinneisyys

Lentoliskoja on todennäköisesti elänyt joka puolella maailmaa, koska niiden fossiileja on löydetty lähes kaikilta mantereilta. Fossiilit ovat yleensä säilyneet huonosti, koska sedimenttien paino on rusentanut lentoliskojen ontot luut.
Ulkonäkö ja piirteet

Fossiililöytöjen perusteella lentoliskojen aivorakenne on kehittynyt petolintujen tapaan siten, että ne olivat erityisen tarkkanäköisiä. Lisäksi ne olivat voimakkaita ja lintumaisen ketteriä. Onttojen luiden ansiosta ne olivat keveitä kokoonsa nähden. Niillä oli suuret, lihaksikkaat nahkasiivet ja joillakin lajeilla lepakkomainen karvoitus. Niiden siipiraajat soveltuivat myös kävelemiseen, joten ne pystyivät kulkemaan neljällä jalalla. Ilmeisesti uroksilla on ollut pääharja, koska munineen löytyneellä kivettyneellä naaraalla ei ollut harjaa.
Suurimmat lentoliskot napsivat suihinsa kuuden metrin korkeudelle nousevalla nokallaan jopa Tyrannosauruksen poikasia.
Toisin kuin linnunpoikaset, lentoliskojen poikaset pystyivät siipiluiden vahvuuden perusteella lentämään heti kuoriutumisen jälkeen. Vanhemmat eivät todennäköisesti pitäneet poikasista huolta. Poikaset ja aikuiset eivät kilpailleet samoista ekologisista lokeroista: poikaset elivät tiheissä metsissä, missä ne pienikokoisina pystyivät pujottelemaan puiden välissä, kun taas aikuiset, jotka olivat siihen liian suuria, elivät aukeilla alueilla, joilla ne pystyivät hyödyntämään suurempaa siipiväliään tekemällä pitkan matkan lentoja.
Ulkonäkö ja piirteet > Koko

Suurimmat lentoliskolajit Quetzalcoatlus northropi ja Hatzegopteryx thambema olivat myös kaikkien aikojen suurimmat lentokykyiset eläimet. Quetzalcoatluksen siipivälin arvioidaan olleen 11–13 metriä ja Hatzegopteryxin yli 12 metriä. Ne elivät 71–66 miljoonaa vuotta sitten.
Kaikista pienin lentolisko oli Nemicolopterus, jonka siipiväli oli noin 250 millimetriä. Löydetty yksilö saattoi olla poikanen tai keskenkasvuinen, ja aikuiset olivat luultavasti suurempia.
Löytöhistoria

Ensimmäisen lentoliskon fossiilin löysi italialainen luonnontieteilijä Cosimo Alessandro Collini vuonna 1784 Baijerista, Etelä-Saksasta. Collini kuitenkin tulkitsi löytönsä väärin: hän piti sitä merieläimenä, joka käytti pitkiä eturaajojaan räpylöinä. Osa tutkijoista kannatti tätä tulkintaa vielä vuonna 1830, kuten saksalainen eläintieteilijä Johann Georg Wagler. Ranskalainen Georges Cuvier esitti ensimmäisenä vuonna 1801, että kyse oli lentävistä matelijoista, ja antoi 1809 saksalaiselle fossiilille nimen ”Ptero-dactyle”. Vastaavasti se lentoliskojen suku, johon fossiili kuuluu, sai viralliseksi nimekseen Pterodactylus. Etenkin englannin kielessä sanalla ”pterodactyl” saatetaan kuitenkin viitata kaikkiin lentoliskoihin. Nykyään paleontologit suosivat ”pterosauri”-nimeä ja viittaavat termillä ”pterodactyli” joko sukuun Pterodactylus tai laajemmin alalahkoon Pterodactyloidea.
Evoluutio

Myöhäistriaskauden fossiiliaineistossa ei tunneta yhtään varmaa lentoliskojen kantamuotoa, eikä niiden lentokyvyn kehitystä tiedetä. Eläinten fossiloitumisen todennäköisyys on pieni, varsinkin kevytrakenteisten lentäjien. Siitä huolimatta on säilynyt muutamia esimerkkejä.
On mahdollista että lentoliskojen esi-isät olivat primitiivisiä arkosaureja, mahdollisesti liskomaisia eläimiä, jotka juoksivat takajaloillaan. Jotkut niistä ovat voineet kiivetä puihin niissä elävien hyönteisten perässä. Ne sopeutuivat puu-elämään, ja niille kehittyi pitkät raajat sekä kevytrakenteinen ruumis. Seuraava vaihe saattoi olla liitopoimu, joka kehittyi raajojen väliin ja joka helpotti puusta puuhun liikkumista. Kuinka tällainen muoto kehittyi lämminveriseksi, aktiiviseksi lentäväksi eläimeksi, lihaksikkailla helposti liikutettavilla siivillä, on edelleen selvittämättä.
Luokittelu

Vanha luokittelu jakaa pterosaurukset kahteen alalahkoon. Alkeelliset lentoliskot olivat alalahkossa Rhamphorhynchoidea, ja ne elivät myöhäistriaskaudelta myöhäisjurakaudelle. Alalahkoon Pterodactyloidea kuuluivat tunnetuimmat lentoliskot, jotka saattoivat kasvaa hyvin suuriksi.
Kladistisessa luokittelussa parafyleettistä (epäluonnollista) alalahkoa Rhamphorhynchoidea ei käytetä.
Lahko PTEROSAURIA (Sukupuuttoon kuollut)
Heimo Dimorphodontidae
Heimo Anurognathidae
Heimo Campylognathoididae
Heimo Rhamphorhynchoidae
Alalahko Pterodactyloidea
Yläheimo Ornithocheiroidea
Heimo Istiodactylidae
Heimo Ornithocheiridae
Heimo Pteranodontidae
Heimo Nyctosauridae
Yläheimo Chenochasmatoidae
Heimo Gallodactylidae
Heimo Pterodactylidae
Heimo Ctenochasmatidae
Yläheimo Dsungaripteroidea
Heimo Germanodactylidae
Heimo Dsungaripteridae
Yläheimo Azhdarchoidea
Heimo Lonchodectidae
Heimo Tapejaridae
Heimo Azhdarchidae
Heimo Chaoyangopteridae
Luokittelu > Fylogenia

Lentoliskojen tarkat sukulaissuhteet ovat vielä ratkaisemattomat. Monet lentoliskojen tutkimukset menneisyydessä sisälsivät rajoitetusti tietoa ja olivat hyvin ristiriitaisia. Kuitenkin uudet, laajemmat tutkimukset ovat selventäneet asioita. Kladogrammi alla Andres & Myers (2013) fylogeneettisen tutkimuksen mukaan:
Aiheesta muualla

Maija Karala: Lentoliskot Erään planeetan ihmeitä
The Pterosaur Database, by Paul Pursglove. (englanniksi)
The Pterosauria (Arkistoitu – Internet Archive), by Mike Hanson. (englanniksi)
Comments on the phylogeny of the pterodactyloidea, by Alexander W. A. Kellner. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q179204  Wikispecies: Pterosauria  BioLib: 18671  EoL: 4532232  iNaturalist: 497679  IRMNG: 10873  Paleobiology Database: 156251  Paleobiology Database: 156251  Taxonomicon: 50657 
Lentoliskojen fossiilien löytöpaikat. Väri osoittaa mihin taksonomiseen ryhmään ne kuuluvat.
Kuvalaatta alkuperäisestä Pterodactylus antiquus- yksilöstä. Egid Verhelst II, 1784
Lentoliskot ovat saattaneet kehittyä Sharovipteryxin tyyppisestä matelijasta, mutta se eli liian myöhään, myöhäistriaskaudella,kun lentoliskot olivat jo olemassa.
Huíla

| Huíla |
| --- | --- |

 Sijainti
 Koordinaatit: 14.9°S, 15.1°E 
Valtio:   Angola
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  Maakunta
 – hallinnollinen keskus:  Lubango
Pinta-ala:  78 700 km²
Väkiluku (2019)  (arvio):  2 906 791
 – väestötiheys:  36,9 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  AO-HUI
Huila on Angolan maakunta, joka sijaitsee maan lounaisosassa. Sen pinta-ala on 78 700 neliökilometriä ja siellä asui vuoden 2019 arvion mukaan 2 906 791 asukasta. Maakunnan pääkaupunki on Lubango ja kuvernöörinä toimii Ramos da Cruz.
Huíla on vuoristoinen maakunta. Korkeimmat huiput nousevat noin 2 000 metrin korkeuteen. Huílan naapurimaakuntia ovat Benguela ja Huambo pohjoisessa, Bié ja Cuando Cubango idässä, Cunene etelässä sekä Namibe lännessä. Huílan ilmasto on päivisin kuuma ja kostea, mutta öisin kylmä. Vuoden keskilämpötila on 18 °C.
Huilan kunnat

Maakunnassa on 14 kuntaa:
Caconda
Cacula
Caluquembe
Chiange
Chibia
Chicomba
Chipindo
Cuvango
Humpata
Jamba
Lubango
Matala
Quilengues
Quipungo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Huíla Wikimedia Commonsissa
Angolan maakunnat
Bengo
Benguela
Bié
Cabinda
Cuando Cubango
Cuanza Norte
Cuanza Sul
Cunene
Huambo
Huíla
Luanda
Lunda Norte
Lunda Sul
Malanje
Moxico
Namibe
Uíge
Zaire
Nöykkiö

| Nöykkiö> Nöykis |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Nöykkiö korostettuna.  Espoon kaupunginosat
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Suur-Espoonlahti
Kaupunginosa nro:  30
Pinta-ala:  4,8 km² 
Väkiluku:  11 063 (31.12.2023)
Väestötiheys:  1742,1 as./km²
Osa-alueet:  Eestinkallio, Eestinlaakso, Eestinmalmi, Isokivi, Martinmetsä, Martinniitty, Nöykkiönlaakso, Nöykkiönpuro
Lähialueet:  Kaitaa, Latokaski, Matinkylä, Olari, Saunalahti, Vanttila
Nöykkiö (ruots. Nöykis) on omakoti- ja rivitalovaltainen kaupunginosa Espoossa Suur-Espoonlahden alueella. Sen nimi oli alun perin Nöykis, vuosina 1758–1763 se esiintyi kuitenkin kartoissa nimellä Nöjkäng, joka on lähtöisin viljelysnimestä. Suomenkielistä nimeä Nöykkiö alettiin käyttää 1940-luvulla.lähde?
Alun perin Nöykkiö oli vanhaa huvila-aluetta suurine pihoineen. Nykyään monet tontit ovat hyvin pieniä. Nöykkiöstä löytyy edelleen suuria pihoja, mutta uusia taloja rakennetaan koko ajan lisää. Alueelle on viime vuosina tehty täydennysrakentamista, ja se on saanut uusiakin katuja, samalla kun osa vanhoista kaduista on suljettu pussinperiksi eli on estetty läpiajoliikenne moottoriajoneuvoilta.
Nöykkiö sijaitsee pohjois-eteläsuuntaisen Finnoontien länsipuolella ja Länsiväylän pohjoispuolella. Lähellä Länsi­väylää kulkee saman­suuntainen kokooja­katu, Martin­sillan­tie. Nöykkiön länsirajalla kulkee Nöykkiönkatu. Nöykkiönkadun länsipuolella sijaitsee Kattilalaakso, joka luetaan toisinaan kuuluvan Nöykkiöön, mutta onkin virallisesti osa Saunalahden kaupunginosaa.
Vuonna 1994 Nöykkiössä oli 4 900 asukasta. Nöykkiönlaakson asukasluku vuodenvaihteessa 2012–2013 oli 4 917, Nöykkiö-Latokaski-alueella 15 324. Nöykkiönpuron postinumeroalue 02300 Espoo on Suomen viidenneksi suurituloisin: sen täysi-ikäisistä asukkaista 53,1 prosenttia kuului vuonna 2021 Suomen hyvätuloisimpaan viidennekseen.
Nimi

Nöykkiön seutu on tunnettu vuosisatojen ajan nimellä Nöykis. Vanhoissa asiakirjoissa on maininta Nöjkäng (1758), jolloin sillä viitattiin viljelykseen. Niityn vieressä on ollut Nöykis-niminen maapala. Nimen tausta on epävarma, mutta todennäköisesti taustalla on suomenkielinen nimi, joka on mukautunut ruotsinkieleen. 1940-luvulla suomenkieliset alkoivat käyttää Nöykkiö-muotoa. Nöykkiö – Nöykis vahvistettiin kaupunginosannimeksi vuonna 1976.