stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vasili Šukšin
Tuotanto

Vuosina 1954–1960 Šukšin opiskeli elokuva-alaa Moskovan filmi-instituutissa, jossa hän sai opetusta esimerkiksi Mihail Rommilta. Opiskeluaikoinaan Šukšin näytteli ensimmäiset roolinsa sekä julkaisi ensimmäiset novellinsa. Ensimmäinen oma ohjaustyö valmistui vuonna 1960 ja ensimmäinen romaani vuonna 1963. Ensimmäinen omaan käsikirjoitukseen perustunut ohjaus Me poikamiehet (Živjot takoi paren 1964) toi Šukšinille mainetta, kun elokuva palkittiin sekä Venetsiassa että Leningradissa. Kansansuosiosta nauttineissa elokuvissaan Šukšin kuvasi usein niin sanottujen tavallisten ihmisten kovaa ja yksinkertaista elämää. Niinpä filmi Me poikamiehet kuvaa yksinkertaista ja vilpitöntä maalaispoikaa, joka pyrkii olemaan kaikille hyvä ja edistämään siten ihmisten hyvyyttä.
Hänen tunnetuin elokuvansa Punainen heisipuu' (Kalina krasnaja 1974) aiheutti sensaation Neuvostoliitossa. Vankilasta vapautunut rikollinen, jota näyttelee Šukšin, yrittää aloittaa uuden elämän yksinkertaisen maalaisnaisen kanssa. Valitettavasti onnen hetket jäävät lyhyiksi ja entiset rikostoverit surmaavat hänet. Synkällä tarinallaan Šukšin asettui oikeaoppista neuvostoliittolaisuutta vastaan.
Šukšinin kertomuksia alkoi ilmestyä lehdissä vuonna 1958. Valtaosa hänen kirjallisesta tuotannostaan on novelleja, joita on julkaistu useissa novellikokoelmissa. Suomeksi niistä on julkaistu valikoimat Meitä on niin moneksi (1976), Nuoren Vaganovin kärsimykset (1978), Stenka Razin (1977) ja Punainen heisipuu (1979).
Šukšin kuoli sydänkohtaukseen laivalla Volgajoella näytellessään Sergei Bondartšukin elokuvassa He taistelivat synnyinmaansa puolesta (Oni sražalis za Rodinu 1975). Huhupuheiden mukaan suosittu ohjaaja-kirjailija olisi murhattu liian kapinallisena ja neuvostovastaisena.
Suomennetut teokset

Punainen heisipuu.  (Kalina krasnaja)  Suomentanut Ulla-Liisa Heino. Weilin + Göös, 1979.  ISBN 951-35-1846-9.
Nuoren Vaganovin kärsimykset.  Suomentanut Esa Adrian. Otava, 1978.  ISBN 951-1-04735-3.  (Suomentajan valitsemia kertomuksia)
Stenka Razin.  (Ja prišel dat'vam volju)  Suomentanut Ulla-Liisa Heino. Weilin + Göös, 1977.  ISBN 951-35-1593-1.
Filmografia ohjaajana

Punainen heisipuu (Kalina krasnaja 1974)
Niitä näitä (Petški-lavotški 1972), myös nimillä Uuninpankot ja Matkatoverit
Outoa väkeä (Strannyje ljudi 1969)
Poikanne ja veljenne (Vaš syn i brat 1966)
Me poikamiehet (Živjot takoi paren 1964)
Päivä Lebjažissa (Iz Lebjažego soobštšajut 1960), lyhytelokuva
Kirjallisuutta

Paasilinna, Erno: ”Otteita Šukšinin kirjailijakuvasta”, Filmihullu 5/2009.
Stranius, Pentti: ”Venäjän viimeinen maaseutuohjaaja – Vasili Šukšin: elämä, elokuvaura ja kuolema”, Filmihullu 5/2009.
William Richardson Linton

| William Richardson Linton |
| --- | --- |
 William Richardson Linton.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1850 Diddington
Kuollut: 4. tammikuuta 1908 (57 vuotta) Derbyshire
Kansalaisuus:  Englanti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oxfordin yliopisto
Tutkimusalue:  kasvitiede
 Nimikirjoitus
William Richardson Linton (2. huhtikuuta 1850 Diddington, Cambridgeshire, Englanti – 4. tammikuuta 1908 Derbyshire, Englanti) oli englantilainen kasvitieteilijä.
William Richardson Linton oli nuorin Henry ja Charlotte Lintonin seitsemästä lapsesta. Hänen isänsä puoleisessa suvussa oli monia pappeja. Williamin vanhempi veli Edmund Francis Linton muutti Dorsetiin, missä hänestä tuli kappalainen. Hän julkaisi luettelon Dorsetin sienilajeista. Veljekset harjoittivat kasvitiedettä myös yhdessä ja julkaisivat luetteloita vaikeasti luokiteltavista putkilokasveista keltanot (Hieracium), vatukat (Rubus) ja pajut (Salix).
William kävi koulua Warwickshiren Leamingtonissa ja valmistui Oxfordin yliopistosta vuonna 1873. Hän toimi opettajana lähetysseuran koulussa Islingtonissa, matkusteli Palestiinassa vuonna 1881 ja asettui kirkkoherraksi ja opettajaksi Derbyshiren Shirleyyn vuonna 1886. Seuraavana vuonna hän meni naimisiin Alice Shirleyn kanssa. Shirleyn suku oli Lintonin uuden kotipaikkakunnan merkittävimpiä, ja heillä on luultavasti ollut vaikutusta Linton työ- ja asuinpaikan valinnassa. Shirley on pieni seurakunta lähellä Ashbornea Chirnetin laaksossa, sen koulua kävi Lintonin aikana noin 40 oppilasta.
Koulu-aikanaan 1860-luvulla Warwickshiressä Linton oli tutustunut toiseen kasviharrastajaan Henry Charles Lyon Readeriin. He vastasivat vuonna 1896 lehti-ilmoitukseen, joita Coslett Herbert Waddell oli julkaissut lehdissä Science Gossip, Irish Naturalist ja Journal of Botany, ja liittyivät vastaperustettuun sammalnäytteiden vaihtoseuraan, Moss Exchange Clubiin. Siitä kehittyi myöhemmin British Bryological Society.
Linton tutki ja keräsi järjestelmällisesti Derbyshiren kasveja. Hänen työstään julkaistiin kirja Flora of Derbyshire. Kasviluettelojen lisäksi noin 400-sivuisessa teoksessa kerrotaan Derbyshiren sademääristä, lämpötilojen mukaan määritellyistä ilmastovyöhykkeistä ja eri kasvilajien kukinta-ajoista maaperän tyypeistä. Vuonna 1969 teos päivitettiin ja Derbyn kaupunginmuseo julkaisi siitä uuden laitoksen.
Lintonin keräämiä kasvinäytteitä on satoja; Britannian kasvitieteellisen seuran luettelossa mainitaan 902 Lintonin keräämää kasvilajia. Lintonin keräämiä kasvinäytteitä on monissa museoissa kuten Lontoon Natural History Museumissa ja Belfastissa.
Hänen nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä W.R.Linton.
William Riker

| William Riker |
| --- | --- |
 Riker Uusi sukupolvi -sarjan seitsemännellä tuotantokaudella.
Luoja(t):  Gene Roddenberry
Näyttelijä(t):  Jonathan Frakes
Ensi- esiintyminen:  Encounter at Farpoint (Star Trek – uusi sukupolvi)
Henkilötiedot
Koko nimi:  William Thomas Riker
Ammatti:  tähtialuksen perämies, myöh. kapteeni
Sukupuoli:  mies
Kotipaikka:  Alaska, Yhdysvallat
Suhteet
Vanhemmat:  Kyle Riker Betty Riker (kuollut)
Puoliso(t):  Deanna Troi
Tutut:  Jean-Luc Picard Geordi La Forge Data Beverly Crusher Worf
Infobox OKNimi-testi OK: 
William Thomas Riker on Jonathan Frakesin esittämä fiktiivinen hahmo Star Trek -universumissa. Hänen ensiesiintymisesnsä tapahtuu Uusi sukupolvi -sarjassa, jossa hän on yksi päähahmoista. Hän esinntyy myös esimerkiksi Star Trek: Nemesis -elokuvassa sekä Star Trek: Picard -sarjassa.
Alaskasta kotoisin oleva Riker toimii Uusi sukupolvi -sarjassa U.S.S. Enterprise NCC-1701-D -aluksen ensimmäisenä perämiehenä ja komentajana. Hänet tunnetaan aluksella humoristisena ja naistenmiehenä, ja häntä kutsutaan usein nimillä "Will" tai "Number One". Rikerin luonteen on sanottu olleen vakavanluontoinen ja liian itsevarma sarjan alussa, mutta muuttuneen parempaan päin sarjan edetessä.
Uusi sukupolvi -sarjan toisen tuotantokauden jaksossa kerrotaan Rikerin äidin kuolleen hänen ollessaan vasta lapsi. Hänellä oli huonot välit isäänsä Kyle Rikeriin, mutta heitä yhdisti kamppailulaji nimeltään anbo-jitsu. Samassa jaksossa hänen välit isäänsä lämpenivät. Sarjan alussa hän seurusteli aluksen neuvonantaja Deanna Troin kanssa, ja he menivät naimisiin Nemesis-elokuvassa.
Käännös suomeksi
Virgilio Noè

Virgilio Noè vuonna 1979.
Virgilio Noè (30. maaliskuuta 1922 – 24. heinäkuuta 2011) oli italialainen kirkonmies, joka nimitettiin yhdeksi roomalaiskatolisen kirkon kardinaaleista 28. kesäkuuta 1991. Ikänsä puolesta hän ei kuitenkaan ollut enää äänestyskelpoinen konklaavissa, joka valitsi uuden paavin keväällä 2005.
Noè sai pappisvihkimyksensä 1. lokakuuta 1944.
Victoria Kamāmalu

| Victoria Kamāmalu |
| --- | --- |
 Kamāmalu oletettavasti 1860-luvulla
 Kuhina Nui
 16.1.1855 – 21.12.1863  
Monarkki:  Kamehameha IV Kamehameha V
Edeltäjä:  Keoni Ana
Seuraaja:  Kekūanāoʻa
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. marraskuuta 1838  Honolulu, Havaiji
Kuollut: 29. toukokuuta 1866 (27 vuotta)  Honolulu, Havaiji
Vanhemmat:  Kekūanāoʻa Kīnaʻu
Tiedot
Dynastia:  Kamehameha
 Nimikirjoitus
Victoria Kamāmalu (1. marraskuuta 1838 – 29. toukokuuta 1866) oli havaijilainen prinsessa ja kuningaskunnan pääministeri (havaijiksi Kuhina Nui) vuosina 1855–1863.
Varhainen elämä

Kamāmalu syntyi vuonna 1838. Hänen isänsä oli Kekūanāoʻa ja äiti Kīnaʻu, joka oli Kamehameha Suuren tytär. Perinteistä poiketen Kamāmalua ei adoptoitu toiseen aatelisperheeseen, Kīnaʻu oli jo aiemmin antanut Kamāmalun vanhemmat sisarukset muiden aatelisten kasvatettavaksi.
Kamāmalulla oli yhteensä kolme muuta sisarusta, joista kahdesta, Kamehameha IV ja Kamehameha V, tuli myöhemmin Havaijin kuninkaita. Äiti Kīnaʻu kuoli vuonna 1839, jonka jälkeen Kamāmalun isä, joka toimi tuolloin O‘ahun kuvernöörinä, otti päävastuun tyttären kasvatuksesta.
Kamehameha III nosti Kamāmalun mahdollisten kruununperillisten joukkoon, ja tämä laitettiin opiskelemaan päälliköiden kouluun Honoluluun.
Varhainen elämä > Avioelämä

Kamāmalun on tarkoitus mennä naimisiin Lunalilon kanssa. Kamāmalun veli kuningas Kamehameha IV piti mahdollista liittoa hyvänä, koska sekä Kamāmalu että Lunalilo olivat korkea-arvoista syntyperää ja hyvin varakkaita. Kamāmalun omaisuuden suojelemiseksi Kamehameha IV ja muut tämän sukulaiset kuitenkin vaativat, että Lunalilo luopuisi kaikista mahdollisista osuuksistaan morsiammensa omaisuuteen ennen häitä. Lunalilo loukkaantui ja purki kihlat.
Prinssi Lot, myöhemmin Kamehameha V, törmäsi vuonna 1957 mieheen nimeltä Marcus Cummins Monsarrat, jonka väitettiin "korjailleen alusasuaan" Kamāmalun makuuhuoneessa. Monsarrat karkotettiin Havaijilta heti. Kun kihlat Lunalilon kanssa kariutuivat, Kamāmalua yritettiin naittaa vielä toiselle miehelle, mutta siitäkään ei tullut mitään.
Nousu valtaan

Kamāmalu nousi Havaijin pääministeriksi 16. tammikuuta 1855. Havaijin silloisen perustuslain mukaan Kuhina Nuilla oli valtuudet toimia sijaishallitsijana, mikäli istuva hallitsija oli estynyt. Kuhina Nui toimi myös virkansa puolesta kuninkaan valtaneuvoston johtajana. Pääministeriksi noustuaan Kamāmalu otti nimekseen Ka‘ahumanu IV.
Kamāmalu jäi pois pääministerin virastaan 21. joulukuuta 1863. Seuraavana vuonna hän perusti Ka‘ahumanu Society -nimisen naisille tarkoitetun hyväntekeväisyysyhdistyksen.
Nousu valtaan > Viimeiset vuodet

Koska Kamehameha IV ja V eivät saaneet laillisia aikuisikään asti selvinneitä perillisiä, Kamāmalusta povattiin kuningatarta veljiensä kuoleman jälkeen. Hänestä tuli kruununprinsessa virallisesti Kamehameha IV:n kaudella vuonna 1862, ja hänen edellään oli vain Kamehameha V.
Kamāmalu kuoli 29. toukokuuta 1866 Papakanenen talossa Honolulussa. Ennen kuolemaansa hän oli ollut kolme viikkoa vuodepotilaana. Kamāmalu ei tehnyt testamenttia, joten hänen valtavat maanomistuksensa päätyivät hänen isälleen, jonka kautta ne peri sittemmin Ruth Ke‘elikōlani.
Kamāmalulla ei ollut lapsia.
Kunnianosoituksia

Kamehameha I:n kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji)
Välimerenhaukka

| Välimerenhaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Jalohaukat Falco
Laji::  eleonorae
Kaksiosainen nimi
 Falco eleonorae  Gené, 1839 
Katso myös
   Välimerenhaukka Wikispeciesissä   Välimerenhaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Falco eleonorae
Välimerenhaukka (Falco eleonorae) on Välimeren saarilla pesivä jalohaukka.
Koko ja ulkonäkö

Välimerenhaukka on 36–42 cm pitkä, ja sen siipien kärkiväli on 87–104 cm. Se muistuttaa hoikkaa muuttohaukkaa. Kaksi värimuotoa, tumma ja vaalea.
Tumma muoto lähes musta, siiven alapeitinhöyhenet muuta siiven alapintaa tummemmat. Vaalea muoto muistuttaa nuolihaukkaa, mutta rinta on tummempi, siiven alapeitinhöyhenet tummat. Posket vaaleat.
Levinneisyys

Kaksi kolmasosaa maailman välimerenhaukoista pesii Kreikan saarilla. Ne talvehtivat Madagaskarilla asti. Välimerenhaukka pesii syksyllä pikkulintujen syysmuuton aikaan. Lintu on tavattu Suomessa kerran BirdLife Suomen rariteettikomitean hyväksymästi.
Wilma Lipp

Wilma Lipp vuonna 1950.
Wilma Lipp (26. huhtikuuta 1925 Wien – 26. tammikuuta 2019) oli itävaltalainen sopraano.
Lipp teki oopperadebyyttinsä vuonna 1943 ja oli Wienin valtionoopperassa vuodesta 1945. Hänen ensimmäinen esiintymisensä La Scalassa tapahtui vuonna 1950, Covent Gardenissa vuonna 1951 ja Pariisin oopperassa vuonna 1953.
Yhdysvalloissa Lipp ei esiintynyt ennen vuotta 1962.
Lippin useista rooleista tunnetuimpia on Yön kuningatar Wolfgang Amadeus Mozartin Taikahuilussa. Hänestä tuli vuonna 1982 Salzburg Mozarteumin laulunprofessori.
Wang Xiaoshuai

Wang Xiaoshuai
Wang Xiaoshuai (kiin. 王小帅; s. 22. toukokuuta 1966) on kiinalainen elokuvaohjaaja. Hänen töihinsä kuuluvat Polkupyörävarkaat (2001) sekä  Zuo you (In Love We Trust, 2008).
Wang Xiaoshuai opiskeli Pekingin elokuva-akatemiassa.
Aiheesta muualla

Wang Xiaoshuai Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Vuoden 1978 ensimmäinen konklaavi

Johannes Paavali I valintansa jälkeen.
Vuoden 1978 ensimmäinen konklaavi eli paavin valitseva kardinaalien kokous pidettiin 25. elokuuta-26. elokuuta 1978. Konklaavissa valittiin seuraaja kuolleelle paavi Paavali VI:lle.
Konklaavin taustaa

Vuoden 1978 ensimmäisessä konklaavissa Sikstuksen kappeliin kokoontui silloin ennätysmäärä kardinaaleja, 111 kappaletta. Edellinen paavi Paavali VI oli kieltänyt kaikkia yli 80-vuotiaita kardinaaleja osallistumasta paavinvaaliin, joten viisitoista kardinaalia joutui jäämään äänestyksen ulkopuolelle.
Konservattivien pääehdokkaana konklaavissa oli Giuseppe Siri -niminen kardinaali ja Genovan arkkipiispa. Hänen vastaehdokkaikseen ilmaantuivat ensimmäisellä äänestyskierroksella kardinaalit Albino Luciani, Sergio Pignedoli, Sebastiano Baggio ja Franz König.
Konklaavin kulku

Ensimmäisellä äänestyskerralla pääehdokkaiksi vakiintuneet saivat seuraavanlaisen kanntuksen: Giuseppe Siri 25 ääntää, Albino Luciani 23 ääntä, Sergio Pignedoli 18 ääntä, Sebastiano Baggio yhdeksän ääntä ja Franz König kahdeksan ääntä. Seuraavan äänestyskierroksen jälkeen Luciani sai jo 53 ääntä, kun taas Sirin äänisaalis jäi  kahteenkymmeneenneljään. Myös Pignedolin äänimäärä oli laskenut kolmella ja lisäksi vaaliin oli ilmaantunut uusi ehdokas, neljä ääntä saanut ja seuraavassa konklaavissa tuleva paavi Karol Wojtyla. Seuraavissa äänestyksissä Luciani otti selvän eron vastaehdokkaisiin ja hänet valittiin 26. elokuuta uudeksi paaviksi ja hän otti nimekseen Johannes Paavali I.
William Howard Taft

| William Howard Taft |
| --- | --- |

Yhdysvaltojen 27. presidentti
 4. maaliskuuta 1909 – 4. maaliskuuta 1913  
Varapresidentti:  James S. Sherman
Edeltäjä:  Theodore Roosevelt
Seuraaja:  Woodrow Wilson
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja
 11. heinäkuuta 1921 – 3. helmikuuta 1930  
Presidentti:  Warren G. Harding (nimittäjä)
Edeltäjä:  Edward Douglas White
Seuraaja:  Charles Evans Hughes
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1857 Cincinnati,Ohio
Kuollut: 8. maaliskuuta 1930 (72 vuotta) Washington (D.C.)
Ammatti:  juristi
Puoliso:  Helen Herron Taft
Tiedot
Puolue:  Republikaanit
Uskonto:  unitaristi
 Nimikirjoitus
William Howard Taft (15. syyskuuta 1857 – 8. maaliskuuta 1930) oli Yhdysvaltojen 27. presidentti vuosina 1909–1913 ja korkeimman oikeuden puheenjohtaja vuosina 1921–1930. Hän kuului republikaanipuolueeseen. Taft on ainoa henkilö, joka on toiminut sekä Yhdysvaltain presidenttinä että korkeimman oikeuden tuomarina.
Taftin isä oli tuomari, ja Taft opiskeli oikeustiedettä Yalen yliopistossa. 34-vuotiaana hänet nimitettiin liittovaltion piirituomariksi, minkä jälkeen presidentti  McKinley lähetti hänet hallintojohtajaksi Filippiineille vuonna 1900. Taftista tuli sotaministeri presidentti Theodore Rooseveltin hallituksessa, ja sen jälkeen Rooseveltin seuraaja vuoden 1908 presidentinvaaleissa.
Osa republikaaneista ei ollut tyytyväisiä Taftiin, ja kun puolue valitsi Taftin ehdokkaakseen seuraavissa presidentinvaaleissa, tyytymättömät jäsenet perustivat lyhytikäisen progressiivisen puolueen. Taftia edeltänyt presidentti Theodore Roosevelt osallistui vaaleihin puolueen ehdokkaana: republikaanipuolueen jakautuminen auttoi demokraattipuolueen ehdokkaan Woodrow Wilsonin vaalivoittoon.
Presidenttiytensä jälkeen Taft toimi professorina Yalen yliopistossa, kunnes presidentti Warren G. Harding nimitti hänet korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi vuonna 1921. Hän erosi virasta hieman ennen kuolemaansa vuonna 1930.
Vihdin poliisimurha

Vihdin poliisimurha on 17. kesäkuuta 2016 Vihdissä tapahtunut aseellinen välikohtaus, jossa 67-vuotias vihtiläinen Jorma Nyfors ampui rynnäkkökiväärillä vanhempaa konstaapeliä Tomi Keskistä kuolettavasti selkään yli kolmen tunnin piirityksen jälkeen.  Välikohtauksessa kuoli kaksi ihmistä ja loukkaantui yksi.
Keskusrikospoliisi tutki tapausta murhana, seitsemänä murhan yrityksenä, törkeänä ampuma-aserikoksena, vahingontekona ja pahoinpitelyn yrityksenä. Tapauksen esitutkinta päättyi tammikuun lopulla 2017. Juttu ei edennyt oikeuteen, sillä tekijä oli ampunut itsensä.
Tapahtumat

Tapahtumat saivat alkunsa, kun poliisi sai hälytyksen vihtiläisen kuorma-autoyrittäjän Jorma Nyforsin kotiin osoitteeseen Nurmijärventie 599 perjantai-iltana 17. kesäkuuta 2016 kello 20.53. Poliisille tulleen tiedon mukaan Nyfors ampui ritsan kaltaisella aseella 17-vuotiasta sukulaispoikaansa, joka ajoi traktoria naapurikiinteistöllä. Poika ei vahingoittunut fyysisesti. Sää oli sateinen.
Ensimmäinen partio saapui paikalle noin 22 minuuttia hälytyksestä ja eristi alueen. Ilmoituksen alkutietojen perusteella poliisi perusti vaativien tilanteiden tilanneorganisaation, johon kuului kahdeksan partiota. Poliisit pukeutuivat maastopukuihin ja raskaisiin suojaliiveihin. Paikalle saapuneet partiot huomasivat, että Nyforsin omakotitalo oli pimeä, minkä lisäksi sälekaihtimet olivat kiinni kahdessa ikkunassa. Poliisin käskytyksiin ja puhelinsoittoihin ei vastattu.
Kello 23.29 Länsi-Uudenmaan poliisilaitoksen vati-koulutetuista poliiseista koostunut neljän poliisimiehen toimintaryhmä siirtyi talon pääovelle tarkoituksenaan tarkistaa sisätilat. Kun poliisit mursivat oven lukitusta, Nyforsin vaimo kävi yhtäkkiä ulkoeteisessä ja palasi sisätiloihin. Poliisi keskeytti murtautumisen ja jatkoi käskytystä.
Kello 23.32 poliisi jatkoi ulko-oven murtamista. Heti kun ovi oli saatu auki, Jorma Nyfors ampui useita laukauksia kohti ovella olleita poliiseja. Ulko-ovella ollut toimintaryhmän johtaja, vanhempi konstaapeli vastasi Nyforsin tuleen ja ampui kolme laukausta, jotka eivät osuneet Nyforsiin. Sen sijaan vanhempi konstaapeli sai osuman kyynärpäähänsä. Poliisit perääntyivät suojaan.
Kello 23.25 vanhempi konstaapeli ilmoitti Virve-radioon osumastaan ja kyvyttömyydestään jatkaa tehtävässä sekä piiloutui kaivinkoneen taakse. Miehen apuun oli menossa hätäensiapukoulutuksen saanut vanhempi konstaapeli Tomi Keskinen.
Talon ulko-ovelle saapunut Nyfors ampui kuitenkin niityn yli juossutta Keskistä selkään kolmenkymmenenviiden metrin etäisyydeltä. Keskinen kaatui maahan, mutta pystyi ilmoittamaan Virve-radioon saaneensa osuman. Hän kuoli nopeasti tapahtumapaikalla vammoihinsa. Hän oli saanut rynnäkkökiväärin luodin selkään suojaamattomalle alueelle, ja luoti oli kulkenut vartalon läpi.
Tilanne jatkui yhä. Kolme poliisia suojautui talon takakulmalla olleen asuntovaunun luokse.  Nyfors ja poliisit vaihtoivat vielä useita laukauksia, ja yksi poliisin ampuma luoti osui Nyforsia kyynärvarteen kulkeutuen siitä vasempaan kylkeen. Nyfors ampui koko välikohtauksen aikana noin 40 laukausta.
Nyforsin itsemurha

Kello 23.45 Jorma Nyfors ampui itsensä. Poliisit eivät kuitenkaan tienneet itsemurhasta, kunnes noin kello yhden aikaan yöllä paikalle saapui Helsingin poliisilaitoksen valmiusyksikkö Karhun poliiseja. Nämä käskyttivät Nyforsin vaimon ulos talosta ja kiinteistö tarkastettiin. Talosta löytyi kahden ampumiseen käytetyn rynnäkkökiväärin lippaan lisäksi 11 täyteen panostettua lipasta, muita luvattomia ampuma-aseita, kolme ritsaa, dynamiittia sekä lähes 1 700 patruunaa.
Jorma Nyfors löydettiin kotitalonsa pihalta autotallin oven edustalta elottomana 18.6.2016 kello 01.32.
Motiivi

Esitutkinnassa ei selvinnyt yksiselitteistä motiivia Nyforsin teolle. Hän ei ollut käyttänyt alkoholia, huumausaineita tai lääkkeitä, eikä hänen internet-selainhistoriansa tapahtumaillalta viitannut itsetuhoisuuteen tai osoittanut mitään tiettyä mielialaa. Nyfors oli kuitenkin tapahtumaa edeltäneinä vuosina ollut useaan otteeseen tekemisissä poliisin kanssa. Hän oli myös ajautunut talousvaikeuksiin. Iltalehden haastattelemien tuttavien mukaan Nyfors oli päivittäin puhunut katkeruudestaan koko yhteiskuntaa kohtaan. Tapahtumahetkellä Nyfors oli epäiltynä useista lähestymiskiellon rikkomisista, laittomista uhkauksista ja vainoamisesta. Hänelle oli määrätty muun muassa alkuperäistä uhriaan, naapurissa asunutta sukulaispoikaansa koskeva lähestymiskielto. Vainoaminen oli kohdistunut pankinjohtajaan ja ulosottomieheen. Eräs naapuri kertoi STT:lle, että Nyforsilla oli ollut tapana päivittäin noin kello 18 ammuskella tontillaan.
Nyforsin aselupa oli peruutettu maaliskuussa lähestymiskiellon rikkomisen vuoksi ja hänen hallussaan olleet revolveri, haulikko ja pistooli oli otettu poliisin haltuun.. Nyforsin vaimo ei kuulusteluissa osannut kertoa syytä miehensä toiminnalle. Hän ei myöskään omien sanojensa mukaan ollut tiennyt miehensä hallussa olleesta rynnäkkökivääristä.
Jälkipuinti

Poliisin toiminnasta Vihdin ampumavälikohtauksessa tehtiin tuoreeltaan ilmoitus valtakunnansyyttäjänvirastoon, koska poliisi oli käyttänyt asetta Jorma Nyforsia vastaan. Kenenkään poliisin ei kuitenkaan katsottu syyllistyneen rikokseen.
Presidentti Sauli Niinistö, pääministeri Juha Sipilä ja sisäministeri Petteri Orpo esittivät osanottonsa Vihdin ampumavälikohtauksessa kuolleen poliisin omaisille. Niinistön mukaan väkivallanteko poliisia kohtaan oli väkivaltaa koko suomalaista yhteiskuntaa vastaan: ”Ammutuksi tulleet poliisit, kuten jokainen suomalainen poliisi, ovat omalla jokapäiväisellä työllään osaltaan varmistaneet, että Suomi on maailman turvallisimpia maita.” Osanottonsa esittivät myös muiden muassa SDP:n ja Vihreän liiton puheenjohtajat Antti Rinne ja Ville Niinistö sekä useat kansanedustajat.