stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Osmanien valtakunta
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen

Seuraavina vuosisatoina osmanien sodat yhdessä sisäisten ongelmien kasaantumisen kanssa alkoivat heikentää osmanivaltakuntaa. 1500-luvun loppuun mennessä oli syntynyt pattitilanne Portugalin kanssa Intian valtamerellä ja Venäjän kanssa Mustallamerellä. Osmanit kärsivät logistisista vaikeuksista, jotka olivat seurausta valtakunnan koosta, ja tuliaseiden kehitys oli tehnyt saksalaisesta jalkaväestä osmanien ratsuväelle (sipahi) entistä pahemman vastustajan. Euroopan taloudet alkoivat myös kestää sodan rasituksia paremmin kuin Osmanivaltio.
1600-luvun lopulla sekä Habsburgit että Venäjä alkoivat saavuttaa voittoja osmaneista. Wienin piiritys vuonna 1683 raukesi, ja Habsburgit valtasivat alueita Unkarin suunnassa, Venetsia Dalmatiassa, Puola Ukrainassa ja Venäjä Krimillä. 1700-luvulla Venäjä valtasi Romanian ja Krimin ja eteni Georgiaan. Vuonna 1798 Napoleon teki invaasion Egyptiin. Menetykset johtuivat osittain sisäpoliittisista ongelmista. Jo 1530-luvulta alkaen verojen keruuseen luotu timar -järjestelmä alkoi horjua. Se alkoi kehittyä perinnölliseksi sulttaanien menettäessä otettaan, sulttaaneille tilitetyt osuudet vähenivät ja viraltapannut sipahit siirtyivät ryöstelemään.
Kun valtakunnan laajeneminen pysähtyi, myös ryöstösaaliit vähenivät. Janitsaarien lojaalisuus alkoi kärsiä maksamattomien palkkojen takia. Sotilaat anastivat viljelymaata ja pitivät sen tuoton itsellään. Janitsaareja jouduttiin sijoittamaan kaupunkeihin ja linnoituksiin ehkäisemään kapinoita ja rikollisuutta. He solmivat yhteyksiä väestöön, osallistuivat liiketoimintaan, perustivat perheitä ja kiristivät väestöltä veroja ja sulttaanilta etuja. Armeijan kuri laski niin, että vuosina 1622 ja 1631 Istanbulissa puhjenneet sotilaskapinat päätyivät kaupungin ryöstelyyn. 1600-luvulla inflaatio nosti hintoja samalla kun eri väestöryhmien tulot heikentyivät. 1500-luvulla alkanut väestönkasvu oli tuottanut maattomuutta ja levottomuutta maaseudulla. Sitä lisäsi armeijasta vapautettujen sotilaiden paluu kotiseuduilleen, missä he liittyivät maantierosvoihin, työttömiin ja veroja pakeneviin maalaisiin aikaansaaden sarjan Messiaaksi julistautuneen suufin mukaan nimettyjä Jelali-kapinoita vuosina 1595–1610. 1500-luvun loppua kohden osmanivaltio oli alkanut täydentää heikentyneitä janitsaari- ja ratsuväkijoukkojaan rekrytoimalla armeijaan erilaista joutoväkeä.
Kun osmanivaltio heikentyi, tavallisen kansan valta kasvoi. Talonpojat muuttivat linnoitettuihin kyliin ja puolustautuivat rosvojoukkoja vastaan. Vallasta kamppaili toisiaan vastaan kolme ryhmää: maanomistajat ja virkakunta, janitsaarit ja käsityöläiset sekä maaseudun väestö.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > Kauppa

Osmanivaltakunnan kaupallista asemaa heikensi Euroopan valtojen käyttöön ottama Afrikan kiertävä laivareitti Aasiaan. 1600-luvulta alkaen Hollanti ja Englanti saivat maustekaupan haltuunsa. Silkin asemaa kauppatavarana heikensi puuvillakankaan tuotanto. Amerikan kaupan valtavan laajenemisen takia sokeria, tupakkaa, puuvillaa ja metalleja saatiin nyt sieltä. Tämä vähensi Välimeren kaupan volyymia. Osmanien liittosuhteen säilyttäminen Ranskan kanssa edellytti kaupallisten etujen antamista ranskalaisille tavaraliikenteessä. Eurooppalaiset tunkeutuivat osmanivaltakunnan markkinoille, ja turkkilaiset tekstiilit joutuivat kilpailemaan eurooppalaisten kanssa.
1800-luvulla osmanivaltakunta yhä enemmän vei raaka-aineita ja toi jalostettuja tuotteita. Euroopan tunkeutuminen maan markkinoille myös vähensi osmanivaltion kontrollia kaupasta ja verotuksesta ja siirsi poliittista ja taloudellista valtaa ulkomaisille yrityksille, maakuntien ylimystölle ja ei-muslimeille. Kaupankäynti kasvatti kaupunkeja ja loi uutta urbaania aristokratiaa myös maakuntiin.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > Uudet poliittiset instituutiot

1600-luvun kuluessa vanhan armeijalaitoksen rapistuminen, uusien sosiaaliryhmien nousu ja talouden kaupallistuminen muuttivat syvällisesti osmanivaltion poliittista järjestelmää. Valtiontalous heikkeni, koska valloitusten loputtua menetettiin uudet ryöstösaaliit, vasallimaksut ja verotulot. Määrältään kasvaneen jalkaväen ylläpito lisäsi samaan aikaan valtion kuluja. Vastaavassa tilanteessa Euroopan valtion velkaantuivat, mutta osmanit turvautuivat ankarampaan verotukseen. Veronkeruuvaltuudet eli timarit myytiin varakkaille henkilöille verotiluksiksi. Valtio kiristi kaupallisen sektorin veroja ja ei-muslimien jizya-veroa. Pankkiirit ja kauppiaat nousivat sotilaseliitin rinnalle vaikuttajiksi ja feodaalinen kartanotalous kehittyi kapitalistiseen suuntaan kohti modernia yhteiskuntaa. Visiirit sekä finanssi- ja byrokratiasektorin paššat loivat virkakunta- ja klienttiverkostoja kilpailemaan palatsihierarkian kanssa. Suurvisiiri Köprülü Mehmed pašša (1656–1661) heikensi uskonnollisen eliitin ja suufiveljeskuntien valtaa, ja lopulta byrokraattien mahti kasvoi seremonialliseksi muuttuneen sulttaanin ohi. Vuosien 1617–1730 välillä yhdeksästä sulttaanista seitsemän syöstiin vallasta.
Alueelliset veronkeruuvaltuudet eli timarit muutettiin vuonna 1597 verotiloiksi, joita myytiin halukkaille. Valtio sai heti myyntituloja, mutta myöhemmät verotulot jäivät entistä pienemmiksi. Vuonna 1697 oikeudet muutettiin elinikäisiksi (malikane). Ratkaisu johti paikallisten eliittien vallan kasvuun, ja nämä perustivat myös omia pieniä armeijoitaan järjestyksenpitoon. Paikallisten eliittien itsenäisyys kasvoi, mutta samalla ne hankkivat keskusvallalle verotuloja ja sotilaita. 1700-luvun lopussa desentralisaatio oli huipussaan ja Arabian provinssien kuvernöörit Bagdadissa, Damaskoksessa, Mosulissa ja Basrassa olivat huomattavan itsenäisiä, Egyptissä mamelukit pitivät valtaa ja Pohjois-Afrikka oli autonominen. 1800-luvulla keskusvallan kontrollia pyrittiin uudelleen lujittamaan.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > Ideologia ja identiteetti

1500- ja 1600-luvuilla Osmanivaltakunnassa esiintyi fundamentalistisia islamilaisia liikkeitä, jotka vastustivat suufilaista kansanuskoa ja vaativat suurempaa puhdasoppisuutta. Suufien kokoontumistaloja suljettiin ja joitakin suufeja teloitettiin. Uskonoppineiden eliitti alkoi toisaalta korruptoitua. Se käytti etuoikeuksiaan waqf-järjestelmässä siirtääkseen varallisuutta jälkeläisilleen säätiöiden edunvalvojamenettelyn avulla.
Sulttaani Selim I oli vuonna 1515 määrännyt kuolemantuomion niille, jotka yrittivät painaa kirjoja Gutenbergin tapaan. Euroopassa sellaisten kappalemäärä oli tällöin noussut jo miljooniin. Myös kaukoputket kiellettiin, ja Istanbuliin rakennettu tähtitorni tuhottiin vuonna 1580. 1600-luvulla monet osmanihistorioitsijat ja hovin virkamiehet näkivät tarkasti armeijan ja verotuksen piirissä syntyneet epäkohdat ja kaipasivat paluuta vanhoihin osmaniperinteisiin.
1700-luvun alkuun mennessä uudistusten tarve oli ilmeinen ja osmanit alkoivat turvautua eurooppalaisten apuun aseteknologian, talouden ja kulttuurin kehittämiseksi. Maahan tuotiin Euroopasta neuvonantajia, ja eurooppalaisia tapoja alettiin jäljitellä. Myös eurooppalaiset kiinnostuivat itämaisesta kulttuurista. Euroopassa vierailleet turkkilaiset virkamiehet toivat tuoreita havaintoja mukanaan. Ibrahim Müteferrika luovutti vuonna 1732 sulttaani Mahmud I:lle muistion Euroopan kiertomatkaltaan. Hän pohti, miksi eurooppalaiset olivat ajaneet kerran niin mahtavan Osmanivaltakunnan ohi. Muuan selitys oli, että eurooppalaisilla oli ”järjellä keksittyjä sääntöjä ja lakeja”, kun taas osmaneilla oli muuttumaton šaria.
Osmanien valtakunta koki ”tulppaanikautena” tunnetun talouskasvun ja kulttuurin renessanssin ajan Ahmed III:n hallituskautena (1703–1730) ja etenkin Passarowitzin rauhan (1718) jälkeen. Muutos ei kuitenkaan ollut riittävä, sillä valtakunnan sisäinen dynamiikka vei imperiumia toiseen suuntaan. Valtakunta eli verrattain rauhallista aikaa 1700-luvulla, mikä vaikutti siihen, että osittaisesta länteen avautumisesta huolimatta se jäi jälkeen sotateknologiassa ja sodankäyntitaidoissa. Tieteellis-teknisen kehityksen alkaminen Euroopassa muutti yhä enemmän voimasuhteita 1700-luvulta alkaen, kun osmanivaltakunta torjui länsimaisen tekniikan. Eliitin identiteettinä säilyivät osmani-imperialismi ja islam. Sen sijaan Itä-Euroopassa ja etenkin Balkanilla kehittyi paikallisten johtavien ryhmien keskuudessa nationalistista vastarintaa osmaneja vastaan. Siinä ortodoksisen kirkon johtajilla oli oma osuutensa.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > ”Itämainen kysymys”

1700-luvun lopulta lähtien osmanivaltakunta ei enää kyennyt sotilaallisesti puolustautumaan Euroopan kasvavaa sotilaallista voimaa vastaan. Venäjä tunkeutui Krimille ja Britannia Napoleonin lyötyään sai Välimeren herruuden. Venäjä pyrki Balkanille ja Välimerelle, ja Britannia pyrki estämään sen etenemistä. Kreikka sai itsenäisyyden vuosien 1821–1829 aikana käytyään kolmivuotisen vapaussodan. Murentumisen vuoksi valtakuntaa alettiin nimittää Euroopan sairaaksi mieheksi. Osmanivaltiosta tuli eräänlainen Euroopan valtojen protektoraatti, kun ne puuttuivat sen sisäisiin asioihin ja esimerkiksi sulkivat Bosporinsalmen liikenteen vierailta sotalaivoilta.
Vuoteen 1913 mennessä osmanisuurvalta oli menettänyt lähes kaikki Euroopassa olevat alueensa sekä kaikki Pohjois-Afrikan alueensa. Tämä johtui toisaalta sisäisestä rappiosta, toisaalta Venäjän avusta kapinallisille sekä panslavistisen aatteen leviämisestä. Venäjä pyrki 1800-luvun puolivälistä lähtien laajentamaan alueitaan Balkanilla tukemalla serbejä, koska se halusi pääsyn Välimerelle. Venäjän lopullinen tavoite oli Bosporinsalmen ja Konstantinopolin hallinta.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > ”Itämainen kysymys” > Krimin sota 1853–1856

Krimin niemimaan omistus, Balkanin ja Mustanmeren hallinta sekä Venäjän halu saada lämminvetinen satama Mustanmeren rannalta ja ympärivuotinen kulku Välimerelle olivat Venäjälle ja Osmanien valtakunnalle aiheena moneen sotaan. Vuonna 1774 Kainardžan rauhassa osmanit antoivat Venäjälle oikeuden rakentaa ortodoksinen katedraali Istanbuliin. Venäläiset tulkitsivat olevansa oikeutettuja suojelemaan ortodoksien etuja koko Osmanivaltakunnan alueella. Osmanit kiistivät tulkinnan, mistä Venäjä sai syyn sotaan. Krimin sota alkoi lokakuussa 1853.
Venäjä menestyi ensin, mutta sotaonni kääntyi, kun turkkilaiset saivat liittolaisia Britanniasta ja Ranskasta. Sotaan liittyivät maaliskuussa 1854 Britannia, joka hyötyi kaupasta turkkilaisten kanssa ja Ranska, joka oli Osmanien valtakunnan vanha liittolainen. Molemmat halusivat ehkäistä Venäjän laajenemisen Balkanille. Kolmivuotinen sota päättyi Venäjän tappioon. Pariisin rauhassa 1856 Mustameri julistettiin neutraaliksi, mikä tarkoitti Venäjän sotilaallisen läsnäolon heikkenemistä. Osmanien vaikutusvalta heikkeni Balkanilla, sillä sopimus takasi Valakialle ja Moldovalle laajan autonomian.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > ”Itämainen kysymys” > Balkanin kapina ja sota Venäjää vastaan 1876–1878

Seuraava kriisi oli Bosnian ja Herzegovinan kapina vuonna 1876. Se johti Venäjän hyökkäykseen Turkin alueelle keväällä 1877. Venäläiset valtasivat 1878 Bulgariassa Šipkan solan ja pääsivät noin kymmenen kilometrin päähän Konstantinopolista.
San Stefanon rauhassa (1878) Romania, Serbia ja Montenegro ja Bulgaria itsenäistyivät. Itävalta miehitti Bosnian ja Herzegovinan, Britannia otti haltuunsa Kyproksen, ja vuonna 1882 Britannia miehitti Egyptin. Osmanivaltion hajoamista alettiin kutsua ”itämaiseksi kysymykseksi”.
Nuorturkkilaiset tekivät Turkissa vallankumouksen 24. heinäkuuta 1908. Sulttaani Abd-ul-Hamid II yritti vastavallankumousta, jolloin nuorturkkilaiset erottivat hänet 27. huhtikuuta 1909.
Vuonna 1912 Balkanin yhdistyneet armeijat löivät osmanit ja valtasivat osmanivaltion viimeiset alueet Euroopassa Konstantinopolin lähiseutuja lukuun ottamatta.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > ”Itämainen kysymys” > Ensimmäinen maailmansota 1914–1918

Ensimmäisessä maailmansodassa Osmanien valtakunta taisteli Saksan rinnalla keskusvaltojen puolella. Venäjä julisti sodan osmaneille 5. marraskuuta 1914, ja seuraavana päivänä sotaan liittyivät Ranska ja Britannia. Puolessa vuodessa osmanien 800 000 miehen armeija oli neljän rintaman sodassa. Sota kesti osmanien osalta neljä vuotta, ja siihen osallistui kaikkiaan 2,8 miljoonaa miestä, joista 325 000 kuoli taisteluissa.
Britannia ja Ranska jakoivat Sykes-Picot-sopimuksen nojalla osmanien Lähi-idän keskinäisiin vaikutusalueisiin. Ranskan mandaatista perustettiin Libanon ja Syyria, Britannian mandaatista Palestiina, Transjordania (myöhempi Jordania) ja Irak. Saadakseen arabien tuen osmaneja vastaan britit lupasivat arabeille itsenäisen valtion. Vuonna 1917 Balfourin julistuksessa britit lupasivat myös juutalaisille kansallisen kodin Palestiinasta. Palestiinan mandaatista erotettiin Jordan-joen itäpuolinen alue Transjordaniaksi. Jäljelle jääneestä Palestiinan alueesta tuli juutalaisten ja arabien kiistakenttä. Egypti irtautui Britannian protektoraattina Turkin vallasta.
Osmanivaltio klassisen kauden jälkeen > ”Itämainen kysymys” > Turkin itsenäisyyssota 1919–1923

Turkin itsenäisyyssota käytiin vuosina 1919–1923 ensimmäisen maailmansodan jälkinäytöksenä. Sen tuloksena perustettiin nykyinen Turkin tasavalta 29. lokakuuta 1923 presidenttinä Kemal Atatürk. Osmanivaltakunnan historia päättyi tähän.
Yhteenvetoa

Osmanien heimovaltio syntyi turkkilaisen Osmanin perheen johtamien nomadisten soturijoukkojen luomuksena Bysantin ja seldžukkien valtapiirien rajalle ja laajeni 1300-luvun lopulla oikeaksi valtakunnaksi. 1300-luvulta 1500-luvulle osmani-imperiumin tärkeimmät instituutiot olivat palatsitalous, janitsaarit, timar-verojärjestelmään perustuva ratsuväki, maakuntien kuvernöörihallinto ja muslimien uskonnollinen valtarakenne, jonka johdossa olivat uskonoppineet ja veljeskuntien suufijohtajat. 1500-luvun lopulta varhaiselle 1600-luvulle sulttaanien huono koulutus, janitsaarien korruptio, timar-järjestelmän rappio ja sotilaiden laadun heikkeneminen heikensivät sulttaanin valtaa. Nämä tulivat riippuvaisiksi maakuntien mahtimiehistä.
1600-luvulta 1700-luvulle paikalliset ylimystöt ottivat haltuunsa verotiluksia, joiden tuotot sulttaanille pienenivät. Samalla kaupan vilkastuminen rikastutti ja voimisti uusia väestöryhmiä. Sotilaallisesti osmanivaltio alkoi perääntyä 1600-luvun alusta lähtien. Osmanivaltion keskus menetti valtaansa ja varojaan nousevalle yläluokalle ja paikallisille tahoille, joiden kanssa keskusvalta etsi liittosuhteita. Valtio säilytti uskonnollisen legitimiteettinsä muualla kuin Balkanilla, missä kristillisen Euroopan vaikutus lisäsi autonomiavaatimuksia. Esimodernin kauden päättyessä Osmanivaltio oli edelleen voimakas toimija, jonka armeija, islamilaiset laitokset ja keskusvallan verkostot varmistivat valtakunnan vakauden.
1800-luvulla osmanivaltio sai palautettua keskusvallan asemaa, otti provinssien asioita tiukemmin haltuunsa ja teki taloudellisia, sosiaalisia ja kulttuurisia uudistuksia. Vuoteen 1878 asti sitä suojasi Britannian ja Venäjän keskinäinen tasapainottelu, mutta vuosina 1878–1914 suurin osa Balkanista itsenäistyi ja Venäjä, Britannia sekä Itävalta-Unkari hankkivat kontrolliinsa sen alueita. Osmanivaltion hajoaminen huipentui ensimmäiseen maailmansotaan ja Turkin tasavallan sekä useiden Balkanin ja Lähi-idän valtioiden syntyyn.
Hallitsijat

Osmanien dynastia oli vallassa vuodesta 1300 vuoteen 1924 saakka, ja siihen kuuluivat seuraavat hallitsijat. Ensimmäiset hallitsijat kutsuivat itseään nimellä bey. Vuodesta 1383 eteenpäin arvonimi oli sulttaani, jonka alaisuudessa maata hallitsivat visiirit. Murat III:sta alkaen sulttaanit olivat myös "kalifeja", joka oli heille myönnetty symbolinen uskonnollinen arvonimi. Osmanivaltakunta ymmärrettiin sulttaanin yksityisomaisuudeksi, ja sen virkamiehet olivat tavallaan sulttaanin orjia. Viimeinen sulttaani Mehmed VI kuitenkin kuoli San Remossa Italiassa köyhissä oloissa.
Osman I (1299–1326; bey)
Orhan I (1326–1359; bey)
Murad I (1359–1389; sulttaani vuodesta 1383)
Beyazid I (1389–1402)
Interregnum
Mehmed I (1413–1421)
Murad II, 1. hallintokausi(1421–1444)
Mehmed II Valloittaja, 1. hallintokausi (1444–1446)
Murad II, 2. hallintokausi(1446–1451)
Mehmed II Valloittaja, 2. hallintokausi (1451–1481)
Beyazid II (1481–1512)
Selim I (1512–1520)
Suleiman (Süleyman) I Suuri (1520–1566)
Selim II (1566–1574)
Murat III (1574–1595)
Mehmed III (1595–1603)
Ahmed I (1603–1617)
Mustafa I, 1. hallituskausi (1617–1618)
Osman II (1618–1622)
Mustafa I, 2. hallituskausi (1622–1623)
Murat IV (1623–1640)
Ibrahim I (1640–1648)
Mehmed IV (1648–1687)
Suleiman II (1687–1691)
Ahmed II (1691–1695)
Mustafa II (1695–1703)
Ahmed III (1703–1730)
Mahmud I (1730–1754)
Osman III (1754–1757)
Mustafa III (1757–1774)
Abd-ul-Hamid I (1774–1789)
Selim III (1789–1807)
Mustafa IV (1807–1808)
Mahmud II (1808–1839)
Abd-ul-Mejid (1839–1861)
Abd-ul-Aziz (1861–1876)
Murat V (1876)
Abd-ul-Hamid II (1876–1909)
Mehmed V Resad (1909–1918)
Mehmed VI (1918–1922)
Abdul Mejid II, vain kalifin arvo (1922–1924)
Käytettyjen nimien kirjoitustapa vaihtelee käytetyn arabialaisen kirjaimiston translitterointijärjestelmän mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Osmanien valtakunta Wikimedia Commonsissa
Ottoman Empire Online (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kroatia  Puola 
Muut:  NARA  İslâm Ansiklopedisi 
Osman I:n alueet vallassaolon alussa ja lopussa.
Murad I:n (1359–1389) valloitukset.
Suleiman Suuri. Tizianin työpajan maalaus vuodelta 1530.
Korkea Portti Topkapin palatsialueella.
Mevlevien suufiveljeskunnan rituaalitanssi (1890).
Turkkilainen perhe Itä-Anatoliassa vuonna 1873.
Maustekauppaa Bagdadissa 1901.
Delacroixin maalaus 1834
Osmanivaltakunta 1899 ja sen aluejako.
Britannian ja Ranskan tekemässä Sykes-Picot sopimuksessa 8. toukokuuta 1916 Lähi-itä jaettiin maiden etupiireihin. A= Ranskan etupiiri, B = Britannian etupiiri.
Göran Persson

| Göran Persson |
| --- | --- |
 Göran Persson Göteborgissa vuoden 2006 vaalien alla.
Ruotsin 31. pääministeri
 22.3.1996–6.10.2006  
Monarkki:  Kaarle XVI Kustaa
Varapääministeri:  Lena Hjelm-Wallén Margareta Winberg Marita Ulvskog Lars Engqvist Bo Ringholm
Edeltäjä:  Ingvar Carlsson
Seuraaja:  Fredrik Reinfeldt
Ruotsin valtiovarainministeri
 7.10.1994–22.3.1996  
Pääministeri:  Ingvar Carlsson
Edeltäjä:  Anne Wibble
Seuraaja:  Erik Åsbrink
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. tammikuuta 1949 (ikä 76) Vingåker, Södermanland
Puoliso:  Gunnel Claesson (1978–1994) Annika Barthine (1994–2003) Anitra Steen (2003–)
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraatit
 Nimikirjoitus
Hans Göran Persson  kuuntele ääntämys (ohje) (s. 20. tammikuuta 1949) on ruotsalainen poliitikko. Hän toimi Ruotsin pääministerinä vuosina 1996–2006 ja Ruotsin sosialidemokraattisen työväenpuolueen puheenjohtajana 1996–2007.
Ura

Persson syntyi Vingåkerissa, Södermanlandissa. Hän on opiskellut Örebron korkeakoulussa, muttei ole valmistunut.
Persson työskenteli Ruotsin sosiaalidemokraattisessa nuorisojärjestössä; hänet valittiin Katrineholmin kunnanvaltuustoon ja 1979–1984 valtiopäiville. Tämän jälkeen Persson osallistui jälleen kunnallispolitiikkaan, kunnes hänet valittiin vuonna 1989 opetusministeriksi, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1991. Sosiaalidemokraattien palatessa hallitukseen vuonna 1994 Perssonista tuli valtiovarainministeri, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1996, jolloin hän nousi Ingvar Carlssonin seuraajaksi pääministerinä ja puoluejohtajana.
Vuonna 2019 Perssonista tuli Swedbankin hallituksen puheenjohtaja.
Yksityiselämä

Göran Persson avioitui Anitra Steenin kanssa joulukuussa 2003. Tätä ennen hän oli avioliitossa Annika Barthinen kanssa 1994–2003. Hänellä on kaksi tytärtä ensimmäisestä avioliitostaan Gunnel Claessonin kanssa.
Palkintoja

Persson sai 20. syyskuuta 2004 New Yorkissa World Statesman Award -palkinnon ihmisoikeuksien edistämisestä, etenkin kansanmurhien vastaisesta foorumista Tukholmassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Göran Persson Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ingvar Carlsson | Ruotsin pääministeri 1996–2006 | Seuraaja: Fredrik Reinfeldt |
| n k Ruotsin pääministerit |
| --- | --- | --- |
:  De Geer  Posse  Thyselius  Themptander  Bildt  Åkerhielm  Boström  von Otter  Boström  Ramstedt  Lundeberg  Staaff  Lindman  Staaff  Hammaskjöld  Swartz  Edén  Branting  De Geer  von Sydow  Branting  Trygger  Branting  Sandler  Ekman  Lindman  Ekman  Hamrin  Hansson  Pehrsson-Bramstorp  Hansson  Erlander  Palme  Fälldin  Ullsten  Fälldin  Palme  Carlsson  Bildt  Carlsson  Persson  Reinfeldt  Löfven  Andersson  Kristersson 
| n k  Eurooppa-neuvoston puheenjohtajat |
| --- | --- |
Puheenjohtajamaan edustaja (1975–2009):  Liam Cosgrave  Aldo Moro  Gaston Thorn  Joop den Uyl  James Callaghan  Leo Tindemans  Anker Jørgensen  Helmut Schmidt  Valéry Giscard d’Estaing  Jack Lynch  Francesco Cossiga  Charles Haughey  Pierre Werner  Dries van Agt  Margaret Thatcher  Wilfried Martens  Anker Jørgensen  Poul Schlüter  Helmut Kohl  Andréas Papandréou  François Mitterrand  Garret FitzGerald  Bettino Craxi  Jacques Santer  Ruud Lubbers  Wilfried Martens  Felipe González  François Mitterrand  Giulio Andreotti  Ruud Lubbers  Aníbal Cavaco Silva  John Major  Poul Nyrup Rasmussen  Jean-Luc Dehaene  Jacques Chirac  Felipe González  Lamberto Dini  Romano Prodi  John Bruton  Wim Kok  Jean-Claude Juncker  Tony Blair  Viktor Klima  Gerhard Schröder  Paavo Lipponen  António Guterres  Jacques Chirac  Göran Persson  Guy Verhofstadt  José María Aznar  Anders Fogh Rasmussen  Konstantínos Simítis  Silvio Berlusconi  Bertie Ahern  Jan Peter Balkenende  Jean-Claude Juncker  Tony Blair  Wolfgang Schüssel  Matti Vanhanen  Angela Merkel  José Sócrates  Janez Janša  Nicolas Sarkozy  Mirek Topolánek  Jan Fischer  Fredrik Reinfeldt 
Pysyvä puheenjohtaja (vuodesta 2009):  Herman Van Rompuy  Donald Tusk  Charles Michel  António Costa 
 Komission puheenjohtaja  Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja  Neuvoston puheenjohtajuus  Parlamentin puhemies 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
LIM-49 Spartan

| LIM-49 Spartan |
| --- | --- |

Tyyppi:  ballististen ohjusten torjuntaohjus
Valmistushistoria
Käyttöönotto:  1975
Ohjus
Kantomatka:  740 km
Lakikorkeus:  560 km
Moottori:  kolme vaihetta, kaikki kiinteän polttoaineen rakettimoottoreita
Mitat
Pituus:  16,8 m
Halkaisija:  1,08 m
Kärkiväli:  2,98 m
Laukaisualusta
Kuljetuskyky:  5 Mt:n ydinkärki
LIM-49A Spartan oli Yhdysvaltain maavoimien ballististen ohjusten torjuntaohjus, jonka tarkoitus oli torjua mannertenvälisten ballististen ohjusten ydinkärkiä avaruudessa. Se pohjautui aiempaan Nike Zeus -ohjukseen. Ohjus otettiin käyttöön 1975. Se ehti olla sijoitettuna palveluksessa kuitenkin vain muutamia kuukausia. Spartan oli ohjuspuolustusta kehittäneen Safeguard-ohjelman osa. Safeguardia ja siten Spartania voidaankin pitää yhtenä Yhdysvaltain SDI-ohjelman edeltäjistä. Spartanin valmistajat olivat McDonnell Douglas sekä Western Electric -yhtymät.
Tekniikka

LIM-49 Spartanin kantomatka 740 km, ja se pystyi nousemaan 560 km:n korkeuteen eli ilmakehän ulkopuolelle avaruuteen asti. Ohjuksessa oli suuri, voimakkuudeltaan viiden megatonnin ydinkärki, jonka räjäyttämällä kohteena oleva lähestyvä ydinkärki olisi tuhottu.