stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Samuelson
Aiheesta muualla

Paul Samuelsonin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
I inkomstpolitiken tvår vi våra händer. (Haastattelu) Affärsmagasinet Forum, 31.10.1973, nro 1973-17, s. 07-09.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
Ruotsin keskuspankin taloustieteen palkinnon saajat
| --- | --- |
 1969: Frisch, Tinbergen  1970: Samuelson  1971: Kuznets  1972: Hicks, Arrow  1973: Leontief  1974: Myrdal, Hayek  1975: Kantorovitš, Koopmans  1976: Friedman  1977: Ohlin, Meade  1978: Simon  1979: Schultz, Lewis  1980: Klein  1981: Tobin  1982: Stigler  1983: Debreu  1984: Stone  1985: Modigliani  1986: Buchanan  1987: Solow  1988: Allais  1989: Haavelmo  1990: Markowitz, Miller, Sharpe  1991: Coase  1992: Becker  1993: Fogel, North  1994: Harsanyi, Nash, Selten  1995: Lucas  1996: Mirrlees, Vickrey  1997: Merton, Scholes  1998: Sen  1999: Mundell  2000: Heckman, McFadden  2001: Akerlof, Spence, Stiglitz  2002: Kahneman, Smith  2003: Engle, Granger  2004: Kydland, Prescott  2005: Aumann, Schelling 2006: Phelps 2007: Hurwicz, Maskin, Myerson 2008: Krugman 2009: Ostrom, Williamson 2010: Diamond, Mortensen, Pissarides 2011: Sargent, Sims 2012: Roth, Shapley 2013: Fama, Hansen, Shiller 2014: Tirole 2015: Deaton 2016: Hart, Holmström 2017: Thaler 2018: Nordhaus, Romer 2019: Banerjee, Duflo, Kremer 2020: Milgrom, Wilson 2021: Card, Angrist, Imbens  2022: Bernanke, Diamond, Dybvig  2023: Goldin 2024: Acemoğlu, Johnson, Robinson
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  Google Scholar  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Sankarit (romaani)

| Sankarit |
| --- | --- |

Kirjailija:  Johanna Sinisalo
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2003
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  400
ISBN:  951-31-2879-2

Edeltävä:  Ennen päivänlaskua ei voi
Seuraava:  Lasisilmä
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sankarit on Johanna Sinisalon toinen romaani, joka on julkaistu 2003. Se on Kalevala-pastissi, jossa jokainen henkilö edustaa jotakuta Kalevalan henkilöistä, ja osa lukunautintoa onkin arvuuttelu, kenestä on milloinkin kyse. Tapahtumat alkavat päähenkilön lapsuudesta vuodelta 1965 ja jatkuvat siitä nykyaikaan Sinisalon esikoisromaanista tuttuun episodimaiseen tyyliin.
Kirjan ilmestyessä ennakko-odotukset olivat Finlandia-palkinnon voittaneen Ennen päivänlaskua ei voi -romaanin jälkeen valtavat, ja monet kriitikot ovatkin sitä mieltä, ettei Sankarit ole yhtä hyvä. Laadukkaaksi sitä kuitenkin arvostellaan, ja siinä näkyy Sinisalon omaleimainen ja sulavasti etenevä kirjoitustyyli.
Kirjan päähenkilö on Rex (lat. kuningas), Suomen kaikkien aikojen menestynein rocktähti, bändissään laulaja, säveltäjä, sanoittaja ja kitaristi. Hän on oikealta nimeltään Vesa V. Kuningas ja oli pienenä koulukiusattu ja myöhemmin syrjitty ja kadehdittu. Rexinä hän sai kuitenkin uuden imagon. Yhtyeen juonen kannalta toiseksi merkittävin jäsen on Ile Aerosmith, rumpali ja koodaajanero, joka on Rexiä rutkasti nuorempi.
Teos on ilmestynyt myös äänikirjana, ISBN 951-551-990-X
Kirjallisuutta

Pitkäsalo, Eliisa: Sankareita ja tarinoita: Kalevalaiset henkilöhahmot Johanna Sinisalon romaanissa Sankarit. Väitöskirja, Jyväskylän yliopisto 2009. (PDF)
Pitkäsalo, Eliisa: Kalevalaiset sankarit nykymaailman menossa: Tutkimus Johanna Sinisalon kirjasta Sankarit.  (Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisuja 104)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2011.  ISBN 978-951-39-4466-7  Verkkojulkaisu (PDF).
Aiheesta muualla

Antti Majander: Väinämöinen ryhtyy rokkaamaan. Helsingin sanomat 23.10.2003.
Toni Jerrman: Sankarit. Tähtivaeltaja 4/2003.
Markku Soikkeli: Kalevalaa rokin tahtiin. Satakunnan kansa 2003.
Mike Pohjola: Lönnrotin virheet uudestaan. Perkeleen periskooppi 25.8.2004.
Liinahamari

Liinahamari (ven. Лиинахамари, ruots. Linhammar) on asutuskeskus ja jäätymätön satama Petsamonvuonon länsirannalla Petsamon kaupunkikunnassa nykyisellä Venäjän Murmanskin alueella. Se on Venäjän läntisin satama Barentsinmeren rannikolla. Liinahamari sijaitsee Suomen 1944 Neuvostoliitolle luovuttamalla Petsamon alueella.
Petsamon paikannimistä tuntuu olevan niukasti lähteitä. Liinahamari kuitenkin löytyy V. Tannerin kokoamasta Petsamon alueen paikannimiä 1 : Lappalaisia paikannimiä (Fennia 49, N:o 2, 1928, s. 20–21).
Tannerin mukaan Liinahamarin alkuperäinen nimi on koltansaameksi Lin'amraš. Lin tarkoittaa kalastusliinaa (pitkääsiimaa) ja amra = hammer (norj.) = tuntuririutta. Norjalaisessa 1980-luvun tiekartassa nimi esitetään venäläisittäin Linakhamari.
Historia > Liinahamari Suomessa

Venäjään 1800-luvulta kuulunut Liinahamari liitettiin muun Petsamon mukana Suomeen Tarton rauhassa 1920. Liinahamari oli Suomen ainoa valtamerisatama. Maantieyhteys etelään, Jäämerentie Rovaniemeltä Liinahamariin valmistui vuonna 1931.
1930-luvun alussa satama käsitti vielä vain yhden laiturin ja tavaramakasiinin. Hampuri–Petsamo-linjan rahtialus saapui kerran kuussa. Vuonna 1934 rakennettiin kalanjalostuslaitos ja tehtaalle laituri, sekä konttori- ja makasiinirakennukset. Liinahamarissa oli muun muassa tulli, Petsamon Silli- ja kalajauhotehdas sekä Liinahamarin hotelli.
Kun maantie valmistui Petsamovuonon rantaan, tuli Liinahamarista myös tärkeä matkailukohde. Suomen Matkailijayhdistys ylläpiti Liinahamarissa valtion rakennuttamaa, vuonna 1931 valmistunutta matkailumajaa. Matkailumaja laajennettiin vuonna 1939 funkistyyliseksi hotelliksi, mutta talvisodan sytyttyä Suomen armeija poltti sen, ja talvisodan päätyttyä hotelli rakennettiin uudelleen.
Paikallisliikennettä Liinahamarista muun muassa Kalastajasaarentoon hoidettiin  postilaivayhteydellä, joka liikennöi kahdesti viikossa Maattivuonolle, Vaitolahdelle, Kervantoon ja Pummankiin ja kerran viikossa myös Heinäsaarille. Liinahamarista oli kerran viikossa Merenkulkuhallituksen ylläpitämä laivayhteys Vuoremin kautta Norjan Kirkkoniemeen.
Historia > Toinen maailmansota

Talvisodassa 1939–1940 Neuvostoliitto valloitti Liinahamarin, mutta Moskovan rauhassa 1940 alue jäi Suomelle.
Välirauhan aikana Liinahamarin reitti oli sekä Suomen että Ruotsin ainoa vapaa huoltoreitti Saksan ja Neuvostoliiton valtapiirin ulkopuolelle, sillä Saksa oli vallannut Norjan ja kontrolloi myös Skagerrakin salmea. Satamaa laajennettiin ja sen kautta järjestettiin suurimittainen huoltokuljetusoperaatio. Satamaan rakennettiin muun muassa kuusi laituria, kymmenen öljysäiliötä, 25 tonnin nosturi ja 10 000 m2 varastoja. Sataman vuorokautinen purkausteho oli tämän jälkeen 2 000 tonnia. Vuoden aikana sataman kautta kulki yli kaksisataa laivaa. Tavaraa tuotiin 340 000 tonnia ja vietiin 180 000 tonnia. Tuonnista 85 prosenttia oli elintarvikkeita, jotka siirrettiin Jäämerentietä pitkin maakuljetuksena muualle Suomeen.
Jatkosodan aikana saksalaiset miehittivät taajamaa. Siviilihallinto oli suomalaisilla. 30. heinäkuuta 1941 Britannian torpedopommittajat hyökkäsivät Liinahamarin satamaan. Lentotukialus HMS Furiousilta nousseet torpedopommittajat upottivat satamaan yhden rahtilaivan ja tuhosivat rakennuksia. Sodan Britannia julisti Suomelle kuitenkin vasta puoli vuotta myöhemmin. Kuninkaalliset ilmavoimat myös miinoittivat Petsamoon johtavia vesireittejä.
Lapin sodan puhjettua 1944 suomalainen siviiliväestö evakuoitiin etelään. Saksalaiset vetäytyivät Liinahamarista neuvostojoukkojen aloitettua suurhyökkäyksen kahdeksan divisioonan voimin 7. lokakuuta 1944. Jatkosodan rauhanehtojen mukaan Liinahamari ja koko Petsamo luovutettiin Neuvostoliitolle.
Historia > Neuvostoliiton ja Venäjän aika

Toisen maailmansodan jälkeen Liinahamari toimi Neuvostoliiton Pohjoisen laivaston 42. sukellusveneprikaatin (per. 1960) tukikohtana. Nykyisin Liinahamarissa on 52. erillisen divisioonan vartioalusten tukikohta.
Aiheesta muualla

Liinahamari. Suomen sulasatama, Helsingin Sanomat, 21.04.1935, nro 107, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Petsamon satamaolojen järjestely. 250 m:n levyinen rantavyöhyke Liinahamarin satama-alueeksi. Rautatie ja Jäämerentie rinnakkain Trifonanjärven itärantaa pitkin. Radioloisto ja luotsiasema Nurmensättiin, Helsingin Sanomat, 01.10.1939, nro 264, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Harri Hautajärvi: Autiotuvista lomakaupunkeihin. Lapin matkailun arkkitehtuurihistoria Väitöskirja. Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu, Arkkitehtuurin laitos 2014. ISBN 978-952-60-5597-8.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liinahamari Wikimedia Commonsissa
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Liinahamarin satama 1930-luvulla
Liito-oravankirppu

| Liito-oravankirppu> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Ylälahko::  Uussiipiset Neoptera
Lahko::  Kirput Siphonaptera
Heimo::  Ceratophyllidae
Suku::  Ceratophyllus
Alasuku::  Monopsyllus
Laji::  indages
Kaksiosainen nimi
 Ceratophyllus (Monopsyllus) indages  (Rotschild, 1908) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liito-oravankirppu (Ceratophyllus (Monopsyllus) indages) on liito-oravalla elävä kirppulaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu isäntälajinsa tapaan vaarantuneeksi (VU).
Koko ja tuntomerkit

Muiden kirppujen tapaan pieni, sivusuunnassa litistynyt hyönteinen. Koiraan ruumis on 2,3–3,0 mm ja naaraan 2,5–3,8 mm pitkä. Päässä, tuntosarven takana on kahdessa rivissä sukasia 0–1 sekä 2–3 kappaletta. Niskan pronotaalikammassa on vähemmän kuin 24 piikkiä. Tarkka lajinmääritys tapahtuu tutkimalla takaruumiin kärkiosaa mikroskoopilla. Koiraalla takaruumiin kahdeksas vatsakilpi on pitkä ja kapea ja siinä on pitkiä kärkisukasia. Yhdeksäs vatsakilpi on laajentunut. Naaraalla seitsemännen vatsakilven reuna muodostaa kulman. Naaraan spermathecan bulgaksi kutsuttu osa on sylinterin muotoinen ja hillaksi kutsuttua osaa leveämpi.
Lähin sukulaislaji on oravankirppu (Ceratophyllus (Monopsyllus) sciurorum)
Levinneisyys

Lajin levinneisyysalue ulottuu Kamtšatkalta, Japanin pohjoisosista, Koreasta, Kiinasta ja Taiwanin pohjoisosista Siperian ja Keski-Aasian poikki Länsi-Venäjälle. Pohjoismaissa liito-oravankirppua tavataan ainoastaan eteläisessä Suomessa.
Elinympäristö ja elintavat

Liito-oravankirppu on nimensä mukaisesti liito-oravan (Pteromys volans) ulkoloinen. Lajin tarkemmat elintavat ovat kuitenkin tuntemattomat. Liito-oravan pesissä elää myös muita kirppulajeja, mutta liito-oravankirppu on näistä ainoa täysin liito-oravaan sidottu laji. Suomessa se näyttää esiintyvän pesissä ainoana kirppuna kesällä aikana, jolloin liito-oravalla on uusia poikasia.
Suomessa liito-oravankirppu on ainoana kirppulajina luokiteltu uhanalaiseksi, sillä se ei vaarantuneeksi luokiteltuun isäntälajiinsa sidottuna voi olla ainakaan sitä vähempää uhanalainen.
J. W. Lillja

Johan Wilhelm Lillja (29. elokuuta 1817 Dragsfjärd – 18. helmikuuta 1878 Turku) oli suomalainen kirjakauppias, kustantaja ja toimittaja.
Lilljan isä Juhana Reinhold Lillja oli ruukin pehtorina Euraa Kauttualla. Hänen äitinsä oli Gustava Gezelius ja puoliso vuodesta 1844 Selma Ottiliana von Knorring. Poika lähetettiin vuonna 1828 opintielle Rauman katedraalikouluun, mutta opinnot keskeytyivät isän kuoleman takia. Hän oli merimiehenä ja sai sitten paikan Johan Christopher Frenckellin Turun kirjakaupasta. Vuonna 1850 hän meni Frenckellin kirjakauppaan osakkaaksi ja hankki liikkeen omistukseensa 1856.
Jo ennen tätä Lillja perusti 1841 kustannusliikkeen ja kirjapainon, joka oli Suomen suurin. Kirjakauppaan hän perusti myös yksityisen lainakirjaston 1851, josta tuli lähes 50 000 niteen kokoelmana suurin kirjasto Suomessa. Hän osti 1850 Åbo Underrättelser -lehden ja sen kirjapainon ja oli lehdessä toimittajana 1860–1865. Erään Venäjän Puolan-politiikaa koskevan varomattoman kirjoituksensa vuoksi hän joutui lyhyeksi aikaa Turun linnaan vankilaan 1865. Hän myi kirjapainon 1865 Gustaf Vilhelm Wilénille.
Lillja perusti lehden Sanomia Turusta 1851 ja julkaisi myös Kristillisiä Sanomia, jonka 1 300 kappaleen painos oli aikanaan aikakauslehtien suurin Suomessa. Hän laati myös Suomen ensimmäisen matkailuoppaan Handbok för resande i Finland (1858). Kirjallisuusluettelon Bibliographia Fennica hodierna Lillja pani alulle jo 1846 ja julkaisi siitä vielä kaksi osaa 1848 ja 1858. Monista menestyksekkäistä toimistaan huolimatta Lillja teki vararikon vuonna 1862.
Kirjallisuutta

Olavi Autero : J. W. Lillja 1817-1878 : kirjamiehestä poliittiseksi taistelijaksi. Historiallisia tutkimuksia 172.  Suomen historiallinen seura, Helsinki 1993 ISBN 9518915792
Saksan keisarikunta

Saksan keisarikunta (saks. Deutsches Kaiserreich), virallisesti Saksan valtakunta (saks. Deutsches Reich) oli keisarikunta vuosina 1871–1918. Se syntyi tammikuussa 1871 Etelä-Saksan valtioiden yhtyessä Pohjois-Saksan liittoon, ja sen kausi ulottuu ensimmäisen maailmansodan jälkeen tapahtuneeseen keisarivallan lakkauttamiseen marraskuussa 1918. Käsite Toinen valtakunta (saks. Das zweite Reich) tarkoittaa tätä keisarikuntaa. Keisarikuntaa seurasi Weimarin tasavalta, jonka virallinen nimi oli myös Saksan valtakunta. Valtionpäämiehenä toimi Preussin kuningaskunnan kuningas, joka oli samalla Saksan keisari. Preussin kuningas oli mahtavin liittoprinssi, ja kun Preussi oli joutunut sotaan Itävaltaa vastaan, haluttiin Pohjois-Saksan liiton piirissä osoittaa, että sen johtovaltion päämies voisi olla myös Itävallan johtaja, minkä vuoksi 1871, kun pohjois- ja keskisaksalaiset valtiot yhdistyivät, otettiin liittovaltion päämiehen arvonimeksi Saksan keisari, vaikka muodostuneen Saksan valtakunnan virallisessa nimessä ei ollutkaan sanaa keisarikunta. Historiantutkimuksessa on kuitenkin yhdytty alkujaan suursaksalaiseen näkemykseen ja ryhdytty käyttämään tämän mukaisesti Saksan valtakunnasta nimitystä Saksan keisarikunta.
Keisarikunnan historia > Tausta

Saksan yhdistyminen oli tullut poliittiseksi päämääräksi varsin myöhään. Keskiaikana mahtavimmillaan ollutta Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa pidettiin sittemmin uuden Saksan keisarikunnan edeltäjänä, mutta itse asiassa nämä kaksi keisarikuntaa olivat luonteeltaan hyvin erilaiset. Ensimmäinen valtakunta, mitä nimeä Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta käytettiin, oli ollut vain löysästi yhteen liittyvien ruhtinaskuntien ryhmä, jossa valtiovalta ei yrittänytkään esiintyä kielellisen yhtenäisyyden tai kansallisen tunteen vaalijana. 
Ranskan suuren vallankumouksen aikana vuonna 1789 Saksa oli 350 suvereenin valtion muodostama tilkkutäkki. Bismarck kirjoitti muistelmissaan: ”Ranskan vallankumouksen puhkeamiseen saakka Saksassa ei näkynyt merkkiäkään saksalaisen kansakunnan syntymisestä.” Itse asiassa sellaisia merkkejä voitiin tuskin havaita ennen vuotta 1807. Mutta tuona vuonna Napoleon riisti Preussilta yli puolet sen alueesta Tilsitin rauhassa. Tämä kovakourainen käsittely katkeroitti saksalaisia ja herätti kansallisen tietoisuuden; Ranskaa kohtaan tunnetusta vihasta tuli saksalaisen nationalismin keskeinen tekijä. Saksalaiset isänmaan ystävät kehottivat saksalaisia yhdistymään yhteistä vihollista vastaan. Saksa sai tilaisuuden nousta kapinaan ja irtautua liitosta Ranskan kanssa, kun Napoleonin Venäjän-sotaretki oli päättynyt katastrofiin vuonna 1813. Suuri valloittaja kärsi kirvelevän tappion Leipzigin taistelussa, joka käytännössä sinetöi Napoleonin kohtalon. Saksalaiselle nationalismille tämä oli suuri saavutus, sillä kymmenvuotinen nöyryyttävä alistamisen muisto oli synnyttänyt kansallishengen, joka hälvensi pienet paikalliset kiistat ja ajatus Saksan keisarikunnasta oli alkanut itää.
Keisarikunnan historia > Kolmen keisarin vuosi

Keisari Vilhelm I kuoli 91-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888, jolloin hänen poikansa Fredrik III julistettiin keisariksi. Fredrik III oli liberaali ja brittiläisen hallinnon ihailija. Fredrik menikin naimisiin Ison-Britannian kuningatar Viktorian tyttären, prinsessa Viktorian kanssa vuonna 1858. Pari sai kahdeksan lasta. Kansa oli toivonut hänestä paljon hänen vapaamielisyytensä perusteella. Hän erotti erittäin konservatiivisen preussilaisen sisäministeri Robert von Puttkamerin. Tätä tekoa pidettiin iskuna Bismarckin politiikalle ja osoituksena keisarikunnan uudesta poliittisesta linjasta. Fredrik kuitenkin sairasti siinä vaiheessa pitkälle edennyttä kurkunpään syöpää ja oli menettänyt puhekykynsä. Hän joutui hengittämään keuhkoputkeen yhdistetyn hopeaputken kautta. Hän kuoli lopulta hallittuaan vain 99 päivää. Nuori ja kunnianhimoinen Vilhelm II sai kruunun.  Vilhelm II:n hallinto poikkesi ratkaisevasti edeltäjästään. Hänen isoisänsä aikana Saksan politiikkaa oli johtanut maan yhdistymisen pääarkkitehti, valtakunnankansleri Otto von Bismarck, ja keisari oli pysytellyt taka-alalla. Vilhelm II pakotti Bismarckin eroamaan lähes välittömästi valtaan noustuaan 20. maaliskuuta 1890 ja loi ”henkilökohtaisen hallinnon” (Persönliches Regiment), jossa keisari johti sekä valtakunnan että armeijan hallintoa mahdollisimman pitkälle itse. Vilhelm II oli Bismarckin tavoin aktiivinen sosiaalipolitiikassa ja tuki sairaus- ja eläkevakuutusreformeja. Niin keisarin, hallituksen kuin valtiopäivienkin toimivaltaa kuitenkin rajoitti osavaltioiden laaja itsehallinto. Sekä keisarin että Saksan kannalta laivastokilpailu brittien kanssa muodosti poliittisen ja henkisen dilemman, koska aina ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka maiden välit olivat pääsääntoisesti varsin läheiset.
Keisarikunnan historia > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäinen maailmansota aiheutti Saksalle ja koko Euroopalle ennennäkemätöntä tuhoa ja inhimillistä kärsimystä. Vastaavaa oli nähty viimeksi kolmikymmenvuotisen sodan aikana. Elokuussa 1914 miljoonat nuoret miehet sodan eri osapuolilla ryntäsivät sotaan, jota he kävivät omasta mielestään kansallisen ylpeyden ja itsepuolustuksen nimissä. Monet yläluokkaiset nuoret miehet eri puolilla Eurooppaa pitivät rauhan ajan päättymistä jopa hyvänä asiana, sillä se yhteinäistäisi kansakuntia ja vähentäisi yhteiskuntaluokkien välisiä jännitteitä.
Saksassa puhuttiin ”vuoden 1914 hengestä”. Sanottiin, että ensimmäistä kertaa historiassaan Saksan kansa on yhtenäistynyt ja haluaa tehdä sankarillisen asian vuoksi uhrauksia. 70 miljoonainen kansa on nyt yhtä sielua, puhuttiin. Vastaavasta asiasta intoiltiin myös Ranskassa. Heillä oli union sacrée, joka tekisi Ranskan ajatuksen todeksi. Vähän myöhemmin sama koettiin Britanniassa. Kyseessä oli uskonnollista heräämistä muistuttava ilmiö.
Imperialistinen valtapolitiikka ja kansallisten intressien häikäilemätön ajaminen johti lopulta 1914 ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan välittömänä sytykkeenä oli Itävallan kruununperijän Franz Ferdinandin murha Sarajevossa, jonka tekijänä oli serbialainen aktivisti. Se johti Itävalta-Unkarin, liittolaisensa Saksan lievästä vastustuksesta huolimatta julistamaan sodan Serbialle, mikä laajeni suursodaksi Serbian liittolaisen Venäjän aloitettua liikekannallepanon ja Saksan julistettua sodan sille ja ennalta ehkäisevästi sen liittolaiselle Ranskalle. Teoriat sodan syvemmistä syistä ovat kuitenkin olleet moninaiset. Saksa taisteli Itävalta-Unkarin ja Osmanien valtakunnan kanssa Venäjää, Ranskaa, Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Italiaa ja eräitä pienempiä maita vastaan. Sota laajeni myös Lähi-itään ja Saksan siirtomaihin.
Lännessä Saksa taisteli asemasotaa suurin tappioin. Nopean Belgian läpimarssin jälkeen Saksan joukot pysäytettiin Marneen, Pariisin pohjoispuolelle. Rintamat Ranskassa liikkuivat sodan aikana vain vähän. Idässä ratkaisevaa voittoa Venäjästä ei saatu. 
Yhdysvaltain liittyminen sotaan 1917 Saksan julistaman ”rajoittamattoman sukellusvenesodan” johdosta merkitsi sodan kääntymistä Saksalle tappiolliseksi. Vuoden 1918 alussa Saksa onnistui uuden sotilastaktiikan ja itärintamalta vapautuneiden joukkojen ansiosta etenemään länsirintamalla tykinkantaman päähän Pariisista, mutta ympärysvaltain vastahyökkäykset ajoivat Saksan armeijan ja sotateollisuuden sotaväsymyksen tilaan.
Keisarikunnan historia > Vuoden 1918 vallankumous

Saksan vallankumouksen päämääränä oli aluksi pelkkä sodasta irtaututuminen. Vasta myöhemmin mukaan tuli poliittisia ja sosiaalisia elementtejä, joita johtivat työväenluokan kannattamat poliitikot, etupäässä sosiaalidemokraatit. Poikkeuksia lukuun ottamatta koulutettu keskiluokka ja vanha eliitti eivät kannattaneet uutta hallintoa.
Lokakuun lopussa 1918 Saksan laivastoyksiköt Kielissä kieltäytyivät lähtemästä viimeiseen suuroperaatioon sodassa, jonka ne katsoivat hävityksi. 3. marraskuuta kansannousu levisi muihin kaupunkeihin ja alkoi Saksan vallankumous. Keisari Vilhelm II ja kaikki johtavat ruhtinaat pakotettiin luopumaan vallasta. Keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta. Valtakautensa jälkeiset vuodet Vilhelm II vietti maanpaossa Hollannissa, jossa hän myös kuoli 4. kesäkuuta 1941 Doornin kartanossa, Huis Doornissa.
9. marraskuuta vuonna 1918 sosiaalidemokraatti Philipp Scheidemann julisti Saksan valtiopäivätalon parvekkeelta Saksan tasavallaksi. Vasemmistososialistien johtaja Liebknecht kiirehti niin ikään samana päivänä antamaan Berliinin kaupunkilinnan parvekkeelta oman julistuksensa sosialistisen tasavallan perustamisesta. Kansleri Max von Baden luopui myös virastaan, ja Friedrich Ebert kokosi pelkästään sosiaalidemokraateista muodostetun hallituksen. Kaksi päivää myöhemmin Saksa solmi aselevon ympärysvaltojen kanssa Compiègnen metsässä.