stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1. divisioona (talvisota)
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalan kannaksella talvisodassa

Neuvostoliiton Puna-armeijan Karjalan kannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalan kannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi sodan alussa 2. luokan armeijankomentaja Vsevolod Fjodorovitš Jakovlev, joka joutui väistymään kumminkin jo 9. joulukuuta, jolloin armeijan komentajuuden sai 2. luokan armeijan komentaja Kirill Afanasjevitš Meretskov. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 sotilasta, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä ja 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalan kannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa, 2. luokan armeijakomentaja Kirill Meretskovin, johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komentajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa

Divisioonan tehtävä muuttui juuri ennen sotatoimien alkua sen luovuttaessa 11. divisioonalle Muolaanjärven ja Vuoksen väliset asemansa ja siirtyessä taemmaksi Kannaksen armeijan reserviyhtymäksi. Samassa yhteydessä (27. marraskuuta annetulla käskyllä) pääasemaksi määrättiin linja jolta divisioona siirtyi pois.
Sodan alkaessa käytännössä vain 1. ja 2. prikaatin sisältänyt divisioona oli Karjalan kannaksella suoraan Kannaksen armeijan alaisena reservidivisioonana. Sen tehtävänä oli valmistautua suorittamaan vastahyökkäys II armeijakunnan alueella taistelevien 5. tai 11. divisioonien alueille.
Divisioona oli muodostettu rauhanaikaisen armeijan yksiköistä ja sen numerointi poikkesi muista divisioonista, joiden jalkaväkirykmentit oli divisioonassa nimetty poikkeuksellisesti prikaateiksi. Divisioonan ensimmäinen prikaati (joka olisi normaalisti numeroituna ollut siis Jalkaväkirykmentti 1) oli sijoitettuna Pölläkkälän-Mälkölän alueelle, joka oli noin 15 kilometriä pääaseman takana. Toinen prikaati oli ryhmittyneenä Kopralan-Hotakan alueella. Molempien prikaatien tuli käskyn mukaan jatkaa taemman aseman linnoittamista.
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Tammikuun 1940 taistelut

Tammikuun alussa Lampeistenojan lohko palautettiin 5. divisioonan vastuualueeseen ja siellä ollut Osasto Vuori irrotettiin samalla Kannaksen Armeijan reserviksi.
Taistelutoiminta oli neuvostotykistön jatkuvaa tulta lukuun ottamatta vähäistä. Tammikuun alkupuolella taisteluita käytiin lähinnä partioiden välillä. Kuun loppua kohden suomalaispartiot eivät enää kuitenkaan pääseet puna-armeijan linjojen läpi niiden tehostettua varmistustaan.
Puna-armeijan tykistön tulta johdettiin lähinnä lentokoneista, joiden liikkumista suomalaiset eivät kuun alkupuolella pystyneet mitenkään estämään. 15. tammikuuta divisioona sai ensimmäiset ilmatorjunta-aseet (kaksi ilmatorjuntakonekivääriä) alueelleen. Seuraavana päivän ne yrittivät tuhota päivittäin lähes kellon tarkkuudella divisioonan puolustusalueen ilmatilaan saapuneen tulenjohtokoneen. Tulosta ei tässä vaiheessa vielä saatu. Illalla 18. tammikuuta divisioonan alueelle saatiin lisää ilmatorjuntakalustoa (2 kpl 20 mm:n ilmatorjuntatykkejä ja 4 ilmatorjuntakonekivääriä). Seuraavana päivänä ilmatorjunta onnistui pudottamaan yhden puna-armeijan tulenjohtokoneen, jonka jälkeen neuvostoliittolaisten lentokoneiden toiminta muuttui varovaisemmaksi divisioonan alueella.
Puna-armeija keskitti Karjalankannakselle tammikuun aikana merkittävästi lisäjoukkoja tavoitteena murtaa suomalaisten puolustus. Tammikuun lopussa divisioonan joukoista etulinjassa olivat 1. prikaati Leipäsuon lohkolla ja 2. prikaati Kattilaojan lohkolla. Divisioonan vastuualueen leveys oli 8–9 kilometriä. Divisioonan reservinä toimi 3. prikaati, joka oli sijoitettuna Kattilaojan-Ylä-Hotakan alueelle kuutisen kilometriä etulinjan takana. Divisioonaa vastassa olivat puna-armeijan 80. ja 24. divisioona.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
1. divisioona vetäytyi muun I armeijakunnan joukkojen mukana uudelle valtakunnanrajalle mainitun rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään seitsemän kilometriä vuorokaudessa.
1. divisioona koostui pääosiltaan varusmiespalvelustaan suorittavista miehistä, joten talvisodan jälkeinen joukkojen kotiuttaminen koski divisioonan joukkoja vasta heidän palveltuaan täyteen asevelvollisuuslain vaatimat 18 kuukautta ellei heitä oltu määrätty jäämään ylimääräiseen palvelukseen. Divisioonalle alistetut reserviläisyksiköt kotiutettiin kuten muutkin reserviläisyksiköt.
Tappiot

1. divisioonan miehistötappiot olivat talvisodassa noin 1 030 kaatunutta, noin 110 kadonnutta ja noin 2 790 haavoittunutta. Kokonaistappiot olivat siis noin 3 930 miestä.
Neuvostoliiton 7. armeijan joukkoja etenemässä Karjalan Kannaksella joulukuun 1939 alussa
Divisioonan taistelualue pääaseman taisteluissa sijoittui välittömästi Muolaanjärven länsipuolelle sen otettua rintamavastuun 5. divisioonan lohkon itäisestä osasta.
II armeijakunnan suuri vastahyökkäys toteutettiin joulukuun puolenvälin sankan lumipyryn jälkeen, joten kuvassa olevan kaltaista pikakiväärin tukemisratkaisua on todennäköisesti käytetty myös divisioonan alueella.
Koko tammikuun jatkunut neuvostotykistön tuli kulutti suomalaisten taisteluasemia.
Panssarintorjunta-aseiden vähäisyyden vuoksi suomalaiset joutuivat turvautumaan tilapäisvälineisiin. Kuvassa legendaarisen maineen saavuttanut ”Molotovin cocktail” eli polttopullo.
Kuvassa suomalaisasemien eteen tuhottu puna-armeijan T-26 hyökkäysvaunu.
Divisioonan lohkolla taka-asemassa asemien varustaminen oli lähes olematonta lukuun ottamatta joitain talvisodan aikana rakennettuja panssarivaunuesteitä. Divisioonan joukot joutuivat taistelemaan itse kiireessä rakentamissaan asemissa, joiden kaltaisia kuva esittää.
Carl Niclas Keckman

Carl Niclas Keckman (25. kesäkuuta 1793 Oulu – 9. toukokuuta 1838 Helsinki) oli suomalainen yliopiston lehtori, kirjastonhoitaja ja suomen kielen kehittäjä. Keckmanilla oli johtava rooli suomen kielen kehittämisessä 1820- ja 1830-luvuilla.
Keckmanin vanhemmat olivat oululainen tervaporvari ja laivanvarustaja, kauppaneuvos Lars Henrik Keckman (1754–1833) ja Helena Schulin. Keckmanin velipuoli oli piispa ja runoilija Frans Mikael Franzén. Keckman valmistui filosofian maisteriksi 1815 ja väitteli tohtoriksi 1828 aiheenaan suomen verbien taivutus De formis conjugationum in lingua Fennica meditationes.
Keckman toimi Turun akatemian kirjaston amanuenssina 1816–1829 ja Turun Wiikkosanomain toimittajana 1822–1823. Kun yliopisto siirtyi Turun palon jälkeen 1828 Helsinkiin Keckmanista tuli uuden Suomen Keisarillisen Aleksanterin Yliopiston ensimmäinen suomen kielen lehtori. Hän hoiti lehtorin virkaa 1828–1838 ja toimi samalla yliopiston kirjastonhoitajana 1830–1838. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran perustamiskokous 16. helmikuuta 1831 pidettiin Keckmanin kodissa ja Keckman toimi seuran esimiehenä 1831 sekä sihteerinä 1831–1838. Myös Kirjallisuuden seuran ensimmäinen julkaisu, vuonna 1834 ilmestynyt sveitsiläisen Heinrich Zschokken kansankirja Kultala (Das Goldmacherdorf) oli Keckmanin suomentama. Se oli myyntimenestys.
Keckman alkoi laatia suomen kielen sanakirjaa mutta työ ei ehtinyt valmistua hänen elinaikanaan. Elias Lönnrot käytti Keckmanin materiaalia 1880 ilmestyneessä suomen kielen sanakirjassaan. Keckman toimitti yhteistyössä Elias Lönnrotin kanssa vuonna 1835 ilmestyneen Vanhan Kalevalan. Keckman julkaisi 1821 luettelon suomeksi painetuista kirjoista (Förteckning å härtills vetterligen tryckta finska skrifter). Keckmanin käyttöön ottamia sanoja ovat nimitykset kielioppi, käytäntö, ulkonäkö ja velkaantua..
Kirjallisuutta

Irmeli Pääkkönen: Suomalainen sydämestä – Carl Niclas Keckmanin toiminta suomen kielen kehittäjänä.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1994 ISBN 951-717-807-7
Vaka veli veikkoseni: C. N. Keckmanin kirjeitä 1812–1838. Toimittanut Irmeli Pääkkönen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 695. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1998 ISBN 951-746-033-3
Aiheesta muualla

Matti Klinge: Carl Niclas Keckmanin elämäkerta Kansallisbiografiassa (vapaasti luettava)
Irmeli Pääkkönen: Ahkeroimia – Piirteitä Carl Niclas Keckmanin elämäntyöstä. Oulun yliopiston suomen ja saamen kielen ja logopedian laitoksen julkaisuja 26. Oulu 2005.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef
Sarah Kay

| Sarah Kay> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1944 (ikä 80–81) Australia
Kansalaisuus:   Australia
Taiteilija
Ala:  Kuvitus
Aiheesta muualla
sarahkay.com.au
Sarah Kay oik. Vivien Kubbos s. 1944 on australialainen kuvittaja. Sydneyläisen kuvittajan pieniä tyttöjä, poikia ja eläimiä kuvanneet kortit, julisteet ja lastenkirjakuvitukset olivat yleisiä 1970- ja 1980-luvulla. Maaseutu- ja puutarhaympäristössä kuvatuilla tytöillä on runsaan röyhelöisiä mekkoja, ruutukuosia ja ylisuuria olkihattuja tai kangasmyssyjä.
Sarah Kay -tuotteiden suosio väheni 1980-luvun jälkeen, mutta ne ovat tulleet uudelleen esille retro- ja nostalgiahengessä.
Kuvituksia

The Wizard of Jenolan. Kirjoittaja Nuri Mass. Just Solutions, Chatswood 1993, ISBN 9780646144276.
Kirjallisuutta

Muistojen Sarah Kay (Le grand livre de Sarah Kay). Suomentanut Anne Heroja. Kirjalito 2005. ISBN 951-28-4224-6
Aiheesta muualla

Sarah Kay -verkkosivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Portugali 
Henkilöt:  Trove
Kaukolan kirkko

Kaukolan kirkko kesällä 2004
Kaukolan kirkko on luterilainen kirkko Kirkkojärven Munkkisalmen rannalla entisessä Kaukolan kunnassa luovutetussa Karjalassa.
Kaukolan edellisen kirkon tuhouduttua tulipalossa vuonna 1932, tilattiin uuden kirkon piirustukset rakennusmestari Paavo Björkiltä. Uusi kirkko rakennettiin punatiilestä vuosina 1932-1933 entisen kirkon paikalle.
Kirkon ulkoasu

Kaukolan kirkko on tornillinen pitkäkirkko. Munkkisalmen rannan puoleisessa päässä sijaitsee kuoriosa ja sen päällä kellotorni. Kuoriosassa oli puolipyöreä apsis ja kuorin kummallakin puolella on muuta kirkkoa matalammat poikkivarret, joihin oli sijoitettu muun muassa sakaristo sekä muita tiloja. Kuoriosan päällä on korkea nelikulmainen kellotorni, jonka ylin osa oli muuta tornia kapeampi. Kirkon toisessa päässä sijaitsee kolmiovinen pääsisäänkäynti, jonka yläpuolella on suurehko pyöröikkuna. Kirkkosalin seiniä kiertävät pareittain sijoitetut kapeat ja korkeat ikkunat, jollaiset on myös kellotornissa. Apsista kiertävät ikkunat ovat kirkon muita ikkunoita pienemmät.
Sisätilat

Kirkkosali oli valkoiseksi kalkittu ja ainoa lehteri sijaitsi pääsisäänkäynnin yläpuolella. Se oli tarkoitettu urkuparveksi, mutta urkuja ei ehditty ennen talvisotaa asentaa, mutta ne oli kylläkin jo hankittu. Alttaritaulua kirkossa ei ollut, vaan sen tilalla alttarin takana oli saarnastuoli. Kellotornissa oli kaksi kelloa, jotka oli saatu pelastettua edellisen kirkon tulipalosta.
Sota-aika

Kaukolan kirkko ei kärsinyt tuhoja talvisodan ilmapommituksissa. Sodan jälkeen kirkko siirtyi Neuvostoliitolle. Kirkon kellot ja irtaimisto evakuoitiin supistuneen Suomen alueelle. Venäläiset purkivat sodan jälkeen tornin ylimmän osan, kuorin, alttarin, penkit ja lattian. Jatkosodan takaisinvaltauksen yhteydessä vuonna 1941 suomalaiset tuhosivat suorasuuntaustykillä kirkon tornissa olleen venäläisten tykistön tulenjohtoaseman. Kellotorni ei kuitenkaan kärsinyt suuria vahinkoja. Jatkosodan aikana kirkossa tehtiin korjaustöitä. Vuonna 1944 kirkko siirtyi taas Neuvostoliitolle.
Nykytila

Sodan jälkeen venäläiset käyttivät kirkkoa karjasuojana ja varastona. Kirkko kärsi hoidon puutteesta ja niinpä 1980-luvulle tultaessa oli vesikatto osittain romahtanut ja kaikki puurakenteet olivat rikkoutuneet. Kirkon katto ja ikkunat uusittiin vuonna 1988, jolloin kirkosta alettiin kunnostaa nuorisotilaa. Vuonna 1992 entiset kaukolalaiset pitivät kirkossa  jumalanpalveluksen. Sittemmin kirkko on kärsinyt ilkivallasta, ikkunoita on rikottu ja muun muassa ovet on varastettu. Nykyisin Kaukolassa toimii Inkerin luterilaisen kirkon alainen seurakunta. Seurakunnan 20 -vuotisjuhlaa vietettiin kirkossa syyskuussa 2016. Huhtikuussa 2018 kirkko siirtyi Inkerin kirkon omistukseen.
Kirkon esineistön kohtalo

Kirkon esineistö saatiin evakuoitua melko hyvin. Kaukolan kirkon suurempi kello sijaitsee nykyisin Parkanon Harjun hautausmaalla olevassa kappelissa ja pienempi Ylöjärvellä, Pengon­pohjan kirkossa. Parkano ja Harju ovat molemmat kaukolalaisten sijoituskuntia. Kaukolan ehtoolliskalusto puolestaan lahjoitettiin Siilinjärven seurakunnalle vuonna 1950.
Aikaisempia kirkkoja

Vaikka Kaukolan luterilainen seurakunta itsenäistyikin lopullisesti vasta 1896, on paikkakunnalla ollut luterilaisia kirkkoja jo 1600-luvulta lähtien. Kaukolan ensimmäinen kirkko rakennettiin puusta 1640-luvulla. Se oli 1600-luvun lopulla ränsistynyt ja sen korjaus valmistui 1692. Isonvihan aikana kirkko kärsi vaurioita ja uusi puukirkko valmistui vuonna 1751. Tämän kirkon kohtalosta ei ole tietoa, mutta joka tapauksessa jo 1770-luvulla ryhdyttiin rakentamaan uutta kirkkoa.
Tämä Kaukolan kolmas kirkko valmistui 1779 ja sen rakennustöitä johti kirkkorakentaja Eskil Collenius. Kirkko oli malliltaan kapenevavartinen ristikirkko, jonka korkean katon päällä ristikeskuksessa oli kattoratsastaja. Kirkon ristivarsilla oli lehterit. Sakaristo oli sijoitettu itäisen ja pohjoisen ristivarren väliin. Kirkon vieressä oli erillinen kaksinivelinen ja alaosaltaan kahdeksankulmainen kellotorni. Kirkkoa korjattiin vuonna 1909 lääninarkkitehti Ivar Aminoffin suunnitelmien mukaan. Korjaus- ja muutostöiden myötä kirkon ulkoasu muuttui, mutta ei niin jyrkästi kuin esimerkiksi Sortavalan luterilaisessa kirkossa. Muun muassa kirkon ikkunoita suurennettiin, vuorilaudoitusta uusittiin, eteisten kattoja nostettiin ja kattoratsastaja korvattiin terävähuippuisella pikkutornilla. Tämä kirkko tuhoutui mielisairaan sytyttämässä tulipalossa juhannusaattona vuonna 1932.
Aiheesta muualla

Kaukola - Sevastjanovo Entiset kirkot entisessä Suomessa. (nykyvalokuvia)  terijoki.spb.ru (venäjäksi)
Финская кирха в Севастьяново matkailukohdesivusto  altertravel.ru
Jari Kaukua

Jari Kaukua (s. 18. elokuuta 1975 Jyväskylä) on suomalainen filosofi ja professori. Hän toimii Jyväskylän yliopistossa filosofian professorina vuoden 2017 alusta lukien. Kaukua on kansainvälisesti tunnustettu keskiajan filosofian asiantuntija. Hän on erikoistunut varsinkin islamilaiseen filosofiaan.
Akateeminen ura

Jari Kaukua opiskeli filosofiaa Jyväskylän yliopistossa ja valmistui maisteriksi vuonna 2001. Opiskeluaikanaan hän oli kesällä 1999 Erasmus-ohjelman kautta vaihto-opiskelijana Ludwig-Maximilianin yliopiston filosofian laitoksella Münchenissä. Sen jälkeen hän työskenteli 2001–2005 asiantuntijana Rene Descartesin koottujen teoksien suomennosta laatineessa työryhmässä. Kaukua väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi 2007 Jyväskylän yliopistossa. Hänen väitöskirjansa aiheena oli keskiajalla vaikuttaneen filosofi Avicennan teoria inhimillisestä tietoisuudesta. Väitöskirjan ohjaajana toimi professori Mikko Yrjönsuuri.
Valmistumisen jälkeen Jari Kaukua on toiminut erilaisissa opetus- ja tutkimusviroissa Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitoksella. Hän on myös osallistunut moniin merkittäviin kansallisiin ja kansainvälisiin tutkimushankkeisiin.
Merkittävän osan tutkimustyöstään Kaukua on tehnyt Suomen Akatemian projekteissa. Hän toimi Suomen Akatemian tutkijatohtorina 2009–2011. Projektin aiheena oli itsetietoisuuden käsite keskiajan islamilaisessa filosofiassa. Vuonna 2011 Kaukua luennoi Helsingin yliopistossa Studia semiotica-luentosarjassa inhimillisestä itsetietoisuudesta Ibn Sinan (eli Avicennan), Suhrawardin ja Mulla Sadran ajattelussa.
Kotimaan lisäksi Kaukua osallistui vuosina 2008–2012 Ruotsin keskuspankin juhlasäätiön rahoittamaan tutkimusprojektiin Understanding Agency, jota johtivat Uppsalan yliopiston professori Lilli Alanen ja professori Dugald Murdoch Tukholman yliopistosta. Projektissa tutkittiin ihmisen toiminnan, ihmisluonnon ja ihmisarvon käsitteitä länsimaisen filosofian tradition valossa.
Vuonna 2013 Kaukua työskenteli hieman yli puolen vuoden ajan lehtorina Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitoksella. Viimeksi ennen nimitystään professoriksi Kaukua työskenteli vuodesta 2013 vuoteen 2016 akatemiatutkijana. Hän on toiminut tutkijana useissa Suomen Akatemian nimeämissä huippututkimusyksiköissä. Aluksi hän oli tutkijana vuosina 2002–2007 toimineessa huippututkimusyksikössä nimeltä Mielen historia, jota johti professori Simo Knuuttila. Seuraavaksi hän osallistui tutkijana ja sittemmin akatemiatutkijana Helsingin yliopistossa professori Simo Knuuttilan johdolla vuosina 2008–2013 toimineen huippuyksikön Philosophical Psychology, Morality and Politics (suom. Filosofinen psykologia, moraali ja politiikka) tutkimustoimintaan. Viimeksi hän on työskennellyt vuosina 2014–2019 toimivassa Reason and Religious Recognition huippuyksikössä, jota johtaa professori Risto Saarinen.
Vuonna 2016 Jyväskylän yliopiston rehtori Matti Manninen kutsui Jari Kaukuan filosofian professuuriin Jyväskylän yliopistoon ja virkakausi alkoi tammikuun alussa 2017.
Tutkimusura

Filosofina Kaukua on erikoistunut keskiajan filosofian tutkimukseen. Hän on perehtynyt syvällisesti varsinkin islamilaiseen filosofiaan. Professori Kaukuan viimeaikainen tutkimustyö vuosina 2015–2016 on liittynyt filosofi Avicennan peripateettisen filosofian tutkimukseen. Hän on tutkinut, miten alun perin Avicennan kehittämä peripateettisen filosofian ajattelu kognitiivisen psykologian ja tieteellisen teorian teemoista muuttui, kun niihin 1100-luvulla kohdistui kritiikkiä. Keskeisiin kriitikoihin kuuluivat keskiaikaisen islamilaisen filosofian tunnetut nimet Abū al-Barakāt al-Baghdādī (n. 1080–1164/65), Shahāb al-Dīn al-Suhrawardī (1154–1191) ja Fakhr al-Din al-Razi (1149–1210).
Keskeisimmän tutkimusprojektinsa ohella Kaukua on laajalti tutkinut myöhempien aikojen  filosofien laatimia kommentaareja persialaisen filosofi Shahab al-Din al-Suhrawardin  ajatuksista. Avicennan peripateettiseen filosofiaan laajalti perehtynyt Suhrawardī perusti niin kutsutun illuminationistisen filosofian (ishrāqī) suuntauksen.
Näiden teemojen ohella Kaukua on tehnyt vertailevaa tutkimusta siitä, miten tieteellinen metodologia ja tiedonmuodostuksen moraalinen arvo esiintyvät keskiajan arabialaisessa tieteellisessä kirjallisuudessa ja filosofisesti orientoituneessa sufilaisuudessa.
Tutkimusura > Islamilaisen filosofian tutkimushanke

Vuonna 2016 Kaukua sai tutkimustyötään varten Euroopan tutkimusneuvoston myöntämän ERC Consolidator Grant -rahoituksen 1,5 miljoonan euron tutkimusapurahan. Viisivuotinen tutkimusprojekti kestää vuodet 2016–2020. Projektin tavoitteena oli avata tiedon luonteesta ja sen saavuttamisen menetelmistä keskiajalla käytyjä kiistoja islamilaisen teoreettisen ajattelun piirissä. Kaukua pyrkii selvittämään islamilaisen ajattelun kehitystä ja sen tietämyksen pohjalta voidaan myös osittain ymmärtää 2010-luvulla käytävää keskustelua.
Filosofisen tarkastelun aikajänne tutkimusprojektissa on 1200-luvulta kolonialismin alkuvuosiin eli 1500-luvun alkuun. Tieteellisistä lähestymistavoista tutkimuksessa painottuvat Kaukuan oman alan eli filosofian ohella teologia, luonnontiede ja filosofisesti orientoitunut sufilaisuus. Tutkimuksen keskeinen kohde on epistemologia eli tietoteoria, ja tutkimuksessa pohditaan tiedon käyttöä tarkasteltavana olevan islamilaisen ajattelun kontekstissa: miten tieto määritellään, millä kriteereillä se erotetaan muista tietoteoreettisista lähestymistavoista sekä mitkä ovat päteviä tiedon hankkimisen metodeja.
Julkaisut

Professori Kaukua on julkaissut tutkimuksistaan yli 20 tieteellistä tutkimusartikkelia arvostetuissa kansainvälisissä aikakauslehdissä ja kokoelmateoksissa. Hän on kirjoittanut myös tieteellisen monografiateoksen Self-Awareness in Islamic Philosophy. Kirjoitustyön lisäksi Kaukua on toimittanut kaksi kansainvälistä artikkelikokoelmaa.
Julkaisut > Teoksia

Self-Awareness in Islamic Philosophy: Avicenna and Beoyond. Cambridge: Cambridge University Press, 2015. ISBN 9781316191910
Aiheesta muualla

Professori Kaukuan tieteelliset julkaisut Yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitos, JY.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  ORCID  PhilPeople 
Muut:  IdRef
Finanssikriisi (2007–2009)

Finanssikriisi 2007–2009 oli maailmanlaajuinen pankki- ja rahoituskriisi. Kriisi sai alkunsa Yhdysvalloista, jossa syynä olivat keskuspankin pitkään ylläpitämä matala korkotaso, maksukyvyttömien asiakkaiden holtiton asuntoluototus liittovaltion painostuksesta, asuntolainoille vuonna 1997 säädetyt veroedut, rahoituslaitosten valtava riskihalukkuus ja monikymmenkertaisella velkavivulla sijoittaminen, laajaksi paisuneen johdannaiskaupan läpinäkymättömyys, pankkivalvonnan vakavat puutteet ja lainsäädännön porsaanreiät. Finanssikriisissä osallisina olivat etenkin investointipankki Bear Stearns, asuntoluotottajat Fannie Mae ja Freddie Mac, investointipankki Lehman Brothers sekä vakuutusyhtiö American International Group (AIG).