stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Libanonin lippu
Symboliikka

Punaiset osat lipussa symboloivat vapaustaisteluissa vuodatettua puhdasta verta. Valkoinen raita puolestaan symboloi rauhaa, sekä Libanonin vuoria peittävää valkoista lunta. Vihreä setripuu on Libanonin maroniittikristittyjen tunnus.
Historia

Kautta historian Libanon, tai ainakin se alue jolla valtio sijaitsee, on käyttänyt lippua, joka on kuulunut maata hallinneille: foinikialaisille, mamelukeille ja ottomaaneille.
Maroniitit käyttivät 1700-luvun puolivälissä valkoista lippua, jonka keskellä oli setripuu. On todennäköistä, että ensimmäisessä maailmansodassa Libanonin kansallismieliset lisäsivät lippuun punaiset poikkiraidat, jotka ensi kädessä symboloivat marttyyrien verta ja toisekseen punainen ja valkoinen olivat Libanonin legioonan värit, joka muodostettiin vuonna 1916 ja on ollut alkuna Libanonin armeijalle.
Kansainliiton aikana Libanon oli Ranskan mandaattialue. Tällöin Libanonin lipun suunnitteli Libanonin uudelleensyntymisen liikkeen puheenjohtaja Naoum Mukarzel. Lippu oli samanlainen kuin Ranskan trikolori, mutta sen keskelle on lisätty Libanonin setripuu.
Itsenäistymisen myötä nykyisen Libanonin lipun suunnitteli Saeb Salam omaan käyttönsä. Hän oli Libanonin parlamentin jäsen. Lippu hyväksyttiin maan viralliseksi symboliksi 7. joulukuuta vuonna 1943 pidetyssä parlamentin istunnossa, jossa maan perustuslain viidettä artiklaa muokattiin.
Milgramin tottelevaisuuskoe

Milgramin tottelevaisuuskoe on yhdysvaltalaisen sosiaalipsykologi Stanley Milgramin 1960-luvun alussa suorittama koesarja, jossa mitattiin osallistujien halukkuutta totella auktoriteettiasemassa olevan henkilön antamia käskyjä, vaikka ne olisivat epämoraalisia ja epäinhimillisiä. Koehenkilöitä kehotettiin antamaan vaarallisiksi uskomiaan sähköiskuja toiselle ihmiselle. Suuri osa koehenkilöistä suostuikin tähän, mikä on tulkittu auktoriteetin voiman osoitukseksi.
Koeasetelma

Stanley Milgramin järjestämän koesarjan koehenkilöt haettiin lehti-ilmoituksella, jossa kerrottiin, että koe koski muistia ja oppimista. Koehenkilöt olivat eri-ikäisiä ja edustivat eri koulutus- ja ammattiryhmiä, ja yhtä koetta lukuun ottamatta he olivat kaikki miehiä. Koeasetelmasta tehtiin arvovaltainen: koe tapahtui Yalen yliopiston tiloissa ja sitä valvoi tiukkailmeinen ja laboratoriotakkiin pukeutunut tutkija.
Kokeeseen osallistui tutkijan valvonnassa kaksi henkilöä: oikean vapaaehtoisen lisäksi mukana oli tutkijan apulainen, joka vain esitti vapaaehtoista oikean vapaaehtoisen tietämättä. Oikea vapaaehtoinen arvottiin ”opettajaksi”, ja hänet istutettiin iskugeneraattoriksi kutsutun laitteen ääreen. Tutkijan apulainen, ”oppilas”, oli seinän takana toisessa huoneessa sidottuna sähkötuoliin. ”Opettajan” tehtävänä oli antaa ”oppilaalle” sähköisku aina kun tämä antoi väärän vastauksen saamaansa tehtävään. Jokaisen virheen jälkeen iskun asteikko näytti nousevan alun 15 voltista aina 450 volttiin asti. ”Opettajalle” tehtiin selväksi, että voimakkaimmat iskut olivat vaarallisia ja tuskallisia, ja hän kuuli iskun annettuaan toisesta huoneesta ääninauhalta soitettuja voihkauksia, tuskanhuutoja ja pyyntöjä lopettaa iskujen antaminen. Mitään sähköiskuja ei todellisuudessa kuitenkaan annettu. Tutkija kehotti ja vaati ”opettajaa” jatkamaan sähköiskujen antamista asteittain kovenevin pyynnöin. Koe päättyi, kun päästiin asteikon päähän, tai kun koehenkilö lopetti iskujen antamisen. Vasta kokeen jälkeen koehenkilölle paljastettiin kokeen tarkoitus.
Milgram järjesti useita kokeita, joissa oli hiukan erilainen koeasetelma. Tutkimuksen perusasetelmassa 65 prosenttia koehenkilöistä totteli auktoriteettia loppuun asti ja antoi jopa 450 voltin sähköiskun, jonka tiesi hengenvaaralliseksi. Totteleminen oli vähäisempää niissä kokeissa, joissa uhri oli koehenkilöä lähellä tai auktoriteetti oli kaukana koehenkilöstä. Saadessaan itse valita iskutason koehenkilöt pitivät iskut heikkoina. Ylipäätäänkin harva totteli mielellään, ja koehenkilöt usein vastustelivat aluksi.
Kokeiden tulokset toivat Milgramille useita huomattavia tieteellisiä kunnianosoituksia, ja kokeista sekä niiden merkityksestä on keskusteltu paljon. Milgram julkaisi tutkimuksensa koosteena vuonna 1974 kirjassaan Obedience to Authority. An Experimental View. Kokeista on julkaistu useita videoita. Kuvaamista harrastanut Milgram uskoi voivansa kuvilla kertoa paljon sellaista, mihin sanoilla ei voi päästä.
Myöhemmät samanlaiset kokeet

Vuonna 2009 yhdysvaltalainen Jerry M. Burger toisti Milgramin kokeet ja sai lähes samanlaiset tulokset. Vuonna 2017 puolalaisessa SWPS-yliopistossa havaittiin samankaltaisessa tutkimuksessa, että 90 prosenttia koehenkilöistä suostui aiheuttamaan toiselle ankarinta mahdollista kipua tuottavan sähköiskun.
Lähtökohta ja tulkinnat

Milgramin kokeen tulosten on tulkittu osoittavan, että merkittävä osa ihmisistä suostuu pahoinpitelemään toisen ihmisen jos saa käskyn siihen auktoriteetilta. Koetta on tulkittu 1960-luvun alun keskustelun aiheiden mukaisesti osoituksena siitä, että miltei kuka tahansa on kuin natsi Adolf Eichmann, keskitysleirikuljetusten organisoija. Eichmann oli samaan aikaan käynnissä olleen oikeudenkäyntinsä yhteydessä vakuuttanut vain noudattaneensa käskyjä toimittaessaan juutalaisia teloitettaviksi. Milgram halusi kokeellaan selvittää, kuinka yleistä tällainen ajattelu oli.
Myös Milgram itse oli sitä mieltä, että koe osoitti auktoriteettiaseman voiman, sillä tutkijan sana painoi kaikentyyppisissä koeasetelmissa. Milgram näkee tottelemisen hierarkkisiin organisaatioihin liittyvänä piirteenä, niin että vastuu tekojen seuraamuksista siirretään ylemmille tasoille. Milgramin mukaan tutkimuksen opetus on se, että tavallisistakin ihmisistä voi tulla tuhoprosessin toteuttajia, jotka kantavat vain teknisen vastuun eli huolehtivat että asiat tehdään ajallaan ja vaaditulla tavalla, ilman että he olisivat erityisen vihamielisyyden vallassa.
Kritiikki

Milgramin kokeiden validiutta on epäilty. Jotkut ovat esittäneet, että koehenkilöt eivät todellisuudessa uskoneet antavansa kivuliaita sähköiskuja tai luottivat siihen, että tutkija on pitänyt huolta siitä, että mitään pahaa ei tapahdu. Esimerkiksi koetta tutkineen psykologi Gina Perryn mukaan koehenkilöiden tottelevaisuus vaihteli koeasetelmasta riippuen niin paljon, että yhtä yleistä lausuntoa on vaikea antaa. Perryn mukaan tottelemattomuus tai uhmakkuus oli itse asiassa kaikkein yleisin reaktio, ja käskyjen tottelemisaste korreloi sen kanssa, että koehenkilö ei luottanut koeasetelmaan vaan uskoi ettei kohde kärsinyt. Milgram itse sanoi, että palautekeskustelujen ja myöhempien kyselyjen mukaan koehenkilöt lähes aina uskoivat iskujen aitouteen.
Milgramin kokeen eettisyys on kyseenalaistettu sen pohjalta, että koehenkilöille aiheutettiin siinä ahdistavaa henkistä painetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Milgramin tottelevaisuuskoe Wikimedia Commonsissa
Tutkija (E) käskee koehenkilöä (T) antamaan sähköiskuja seinän takana olevalle oppijalle (L), joka on todellisuudessa näyttelijä.
Liberianhelmikana

| Liberianhelmikana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kanalinnut  Galliformes
Heimo::  Helmikanat  Numididae
Suku::  Mustahelmikanat  Agelastes
Laji::  meleagrides
Kaksiosainen nimi
 Agelastes meleagrides  Bonaparte, 1850 
Katso myös
   Liberianhelmikana Wikispeciesissä   Liberianhelmikana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Liberianhelmikana (Agelastes meleagrides) on helmikanoihin kuuluva lintulaji. Se elää vaarantuneena subtrooppisessa Länsi-Afrikassa.
Koko ja ulkonäkö

Liberianhelmikana voi kasvaa 40–45 cm pitkäksi. Koiraat ovat yleensä naaraita kookkaampia, muuten sukupuolet eivät eroa toisistaan ulkonäöltään. Laji on selästään siivistään ja vatsastaan väritykseltään musta hennoin valkoisin kuvioinnein. Pää on paljas ja höyhenetön ja ihon väri on punainen. Liberianhelmikanan kurkun, niskan ja rinnan höyhenet ovat väriltään valkoiset.
Levinneisyys ja elintavat

Liberianhelmikanaa tavataan Länsi-Afrikasta laikuittain Liberiasta, Sierra Leonesta, Ghanasta ja Norsunluurannikolta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät, joissa aluskasvillisuus ei ole erityisen tiheää. Laji ei viihdy hakatuissa metsissä ja sen levinneisyysalue on pienentynyt ja pirstaloitunut. Liberianhelmikanat liikkuvat tyypillisimmin noin 15–24 yksilön ryhminä. Liberianhelmikanat etsivät ruokansa maasta ja syövät hyönteisiä, nilviäisiä ja maahan pudonneita hedelmiä tai siemeniä. Linnun lisääntymiskausi on lokakuusta toukokuulle, mahdollisesti jopa vuoden ympäri.
Liberianhelmikanan kannan kooksi arvioidaan 50 000–100 000 yksilöä. Lajia uhkaa soveltuvan koskemattoman elinympäristön häviäminen ja pirstaloituminen metsien hakkuiden puutavaran vuoksi ja karjan laidunmaiksi. Myös metsästys haittaa liberianhelmikanakannan runsastumista.
Liesveden alue

Liesveden alue (vesistöaluetunnus 14.36) on Leppäveden–Kynsiveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 207,03 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 11,27 %. Vesistön alueen alarajana on Vanginvesi, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 5 974,82 neliökilometriä ja sen järvisyys on 20,5 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Kuusveden–Kynsiveden alueeseen (14.35).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat seitsemän aluetta tai valuma-aluetta :
Vanginveden–Liesveden lähialue (14.361)
Kellanvirran alue (14.362)
Pukaran valuma-alue (14.363)
Lapunjoen valuma-alue (14.364)
Kangaslammen valuma-alue (14.365)
Ukonjärven valuma-alue (14.366)
Sulvallinjoen valuma-alue (14.367)
Lies, Inc.

| Lies, Inc> .Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Philip K. Dick
Julkaistu:  1984
Suomennos
Suomentaja:  Arvi Tamminen
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  1995
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lies, Inc. on Philip K. Dickin vuonna 1984 ilmestynyt tieteisromaani. Teos on uudistettu versio romaanista The Unteleported Man, joka julkaistiin lyhennettynä 1966. Lies, Incin on suomentanut Likelle vuonna 1995 Arvi Tamminen.
Aiheesta muualla

Sauli Santikko: Lies, Inc.. Aikakone (1995).
Liejusimpukat

| Liejusimpukat |
| --- | --- |
 Tellina pulchella
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Alaluokka::  Autobranchia
Lahko::  Cardiida
Heimo::  Liejusimpukat Tellinidae  Blainville, 1814
Alaheimot
 Aenigmotellininae  Apolymetinae  Arcopagiinae  Gastraninae  Macominae  Moerellinae  Phyllodainae  Strigillinae  Tellininae 
Katso myös
   Liejusimpukat Wikispeciesissä   Liejusimpukat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Liejusimpukat (Tellinidae) on simpukoihin kuuluva nilviäisheimo. Heimon lajeja tavataan meri- ja murtovesistä.
Taksonomia ja anatomia

Liejusimpukat jaetaan yhdeksään alaheimoon ja 104 sukuun. Lajeja heimossa on noin 350. Heimon lajien kuori on ohuehko. Muodoltaan kuori on litteä ja vaihtelevasti soikea tai pitkänomainen. Useat liejusimpukat ovat värikkäitä. Lajien jalka on kookas ja sifonit ovat hyvin pitkät.
Levinneisyys ja elintavat

Liejusimpukoita tavataan maailmanlaajuisesti erityisesti lämpimistä, mutta myös lauhkeista, meristä. Heimon lajit elävät matalissa vesissä kaivautuneina pohjaan. Ravinnokseen ne suodattavat vedestä eloperäistä ainesta.
Frank Mill

Frank Mill vuonna 2013.
Frank Mill (s. 23. heinäkuuta 1958 Essen, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän voitti maailmanmestaruuden vuoden 1990 MM-kisoissa ja olympiapronssin vuonna 1988 Soulin olympialaisista.
Pelaajaura

Frank Mill pelasi koko uransa Saksassa. Hän aloitti vuonna 1976 Rot-Weiß Essenin joukkueessa. Joukkue putosi heti Millin debyyttikauden päätteeksi Bundesligasta ja Mill pelasi seuraavat neljä kautta alemmalla sarjatasolla. Vuonna 1981 hän siirtyi Borussia Mönchengladbachiin ja palasi Bundesligaan. Borussia Mönchengladbachia Mill edusti vuoteen 1986 asti kunnes siirtyi Borussia Dortmundiin. Borussia Dortmundissa Mill pelasi aina vuoteen 1994 saakka ja siirtyi sitten 2. Bundesligaan Fortuna Düsseldorfiin. Joukkue nousi Bundesligaan ja Mill pelasi vielä kauden 1995–96 pääsarjatasolla ja lopetti sitten uransa. Seuratasolla Frank Mill ei voittanut yhtä Saksan cupia lukuun ottamatta mitään suurta. Vuonna 1993 hän oli UEFA Cupin loppuottelussa Borussia Dortmundin kanssa, mutta silloin tuli tappio. Bundesligassa Mill oli kerran toinen ja kerran kolmas.
Saksan jalkapallomaajoukkueessa Frank Mill pelasi vuosina 1982–1990 17 maaottelua, mutta ei onnistunut tekemään yhtään maalia. Ennen miesten maajoukkuetta Mill oli pelannut kaksi ottelua alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän debytoi Saksan paidassa 21. maaliskuuta 1982 Brasiliaa vastaan. Mill voitti Saksan joukkueessa maailmanmestaruuden vuonna 1990, vaikkakaan ei pelannut yhtään ottelua. Lisäksi hän osallistui kesäolympialaisiin vuosina 1984 ja 1988. Jälkimmäisistä tuli olympiapronssi. Mill osallistui myös vuoden 1988 EM-kisoihin. Saksa pääsi silloin välieriin asti.
Pelaajauran jälkeen

Uran jälkeen Frank Mill toimi jonkin aikaa Fortuna Düsseldorfin valmennuspäällikkönä. Huonon menetyksen vuoksi hän lopetti tehtävässä seuran ja Millin yhteisellä päätöksellä.
Seurat

1976–81 Rot-Weiß Essen
1981–86 Borussia Mönchengladbach
1986–94 Borussia Dortmund
1994–96 Fortuna Düsseldorf
Saavutukset

Maailmanmestaruus 1990
Olympiapronssi 1988
UEFA cupin hopea 1993
Saksan Cup 1989 (hopea 1984)
Bundesligassa hopea 1992 ja pronssi 1984
Aiheesta muualla

Fussballdaten
Saksan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1988
1 Immel |
2 Buchwald |
3 Brehme |
4 Kohler |
5 Herget |
6 Borowka |
7 Littbarski |
8 Matthäus |
9 Völler |
10 Thon |
11 Mill |
12 Illgner |
13 Wuttke |
14 Berthold |
15 Pflügler |
16 Eckstein |
17 Dorfner |
18 Klinsmann |
19 Sauer |
20 Rolff |
Valmentaja Beckenbauer
Saksan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Illgner |
2 Reuter |
3 Brehme |
4 Kohler |
5 Augenthaler |
6 Buchwald |
7 Littbarski |
8 Häßler |
9 Völler |
10 Matthäus |
11 Mill |
12 Aumann |
13 Riedle |
14 Berthold |
15 Bein |
16 Steiner |
17 Möller |
18 Klinsmann |
19 Pflügler |
20 Thon |
21 Hermann |
22 Köpke |
Valmentaja Beckenbauer
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  DDB
Liberian maantiede

Liberian topograafinen kartta.
Liberia kuuluu Saharan etelänpuoleiseen Afrikkaan. Maa sijaitsee Länsi-Afrikassa, Atlantin rannikolla. Liberian maarajojen kokonaispituus on 1 587 km; 306 km Sierra Leonen kanssa koillisessa, 563 km Guinean kanssa pohjoisessa ja 716 km Norsunluurannikon kanssa idässä. Yhteensä Liberian pinta-ala on 111 370 km², joista 96 320 km² on maa-aluetta ja 15 050 km² sisävesistöä.lähde tarkemmin?
Maasto

Liberia jakautuu kolmeen maantieteelliseen alueeseen; rannikolla on laguunien ja mangrovemetsien muodastama kaistale, kuten naapurimaillakin. Rannikko muuttuu sisämaahan mentäessä kumpuilevaksi mäkimaastoksi, jossa kasvaa sademetsää. Lopulta mäkimaasto muuttuu ylängöksi ja vuoristoksi pohjoisemmaksi mentäessä. Ylätasangosta suurin osa on aroa tai metsää. Liberian korkein vuori on Mount Wuteve 1 380 m.
Yhteensä Liberian pinta-alasta on metsää noin 39 %. Vain yksi prosentti maasta on viljelykelpoista.
Ilmasto

Liberiassa vallitsee trooppinen ilmasto, joka on kuuma ja kostea. Talvet ovat kuivia, ja päivät ovat kuumia ja yöt kylmiä. Kesät ovat sateisia ja pilvisiä, ja joka päivä sataa rankkoja vesisadekuuroja.
Ongelmia

Saharasta puhaltava harmattan-tuuli tuo pölymyrskyjä maahan. Maata vaivaavat myös rannikon saastuminen, sisällissodan tuhot ja sademetsien hakkaamisesta johtuva eroosio.
Liejukala

| Liejukala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Maitokalat Gonorynchiformes
Heimo::  Liejukalat  Phractolaemidae
Suku::  Phractolaemus  Boulenger, 1901
Laji::  ansorgii
Kaksiosainen nimi
 Phractolaemus ansorgii  Boulenger, 1901 
Katso myös
   Liejukala Wikispeciesissä   Liejukala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Liejukala (Phractolaemus ansorgii) on maitokalojen lahkoon kuuluva Afrikassa tavattava makean veden kalalaji. Se on ainoa laji liejukalojen heimossa (Phractolaemidae).
Anatomia

Ruumiinmuodoltaan liejukala on pitkulainen ja voi kasvaa noin 16–19 cm pitkäksi. Suomut ovat kalalla pyöreähköt. Liejukalan suussa on vain kaksi hammasta ja se pystyy työntämään yläleukaansa eteenpäin. Lajin uimarakkossa on useita rakkuloita, jotka toimivat kuin keuhkot ja kala voi ottaa happea myös ilmasta. Tämä auttaa sitä selviytymään myös vesissä, joiden happipitoisuus on matala. Liejukalakoirailla on silmien ympärillä neljä kookasta nystyrää, joita naarailla ei ole.
Levinneisyys ja elinympäristö

Liejukalaa tavataan läntisestä Afrikasta Nigerjoen suistosta, Ouemejoesta Nigerian ja Beninin rajalla, Nokoué-järvestä Beninistä ja Kongojoen lähistöltä. Tyypillistä elinympäristöä ovat mutapohjaiset purot ja suoalueet. Laji elelee mutapohjiin kaivautuneena. Liejukalan ravintoa ovat pienet pohjaeläimet ja kuollut biologinen aines.
Lifim

Lifim eli Liikkeenjohdon instituutti oli vuodesta 1958 vuoteen 2006 toiminut yrityselämän johtoportaan  täydennyskoulutuslaitos, joka sijaitsi  Sannäsin kartanossa Porvoon Sannaisissa.
Ensimmäistä, elokuussa 1958 pidettyä kurssia olivat järjestämässä Tehokkaan Tuotannon Tutkimussäätiö (TTT), Helsingin kauppakorkeakoulu ja Svenska Handelshögskolan. Vuonna 1964 perustettiin Liikkeenjohdon Instituutin kannatusyhdistys ry ja pian koulutuskeskusta hallinnoimaan perustettiin Oy Liikkeenjohdon Koulutuskeskus Ab. Sen osakkaina oli 65 teollisuuden, kaupan ja finanssialan yritystä. Vuonna 1971 perustettiin Liikkeenjohdon instituutin säätiö.
Kursseista tuli suosittuja, ja sellaiselle pääsy tarkoitti tehokasta verkostoitumista ja yleensä etenemistä oman työpaikan organisaatiossa. Laskentatoimen kysymysten ohessa aihepiireinä olivat strateginen johtaminen, luovuus ja yritystoiminnan kansainvälistyminen. 1990-luvun alun lama leikkasi yritysten koulutusmäärärahoja, ja Lifimin asema alkoi heikentyä. Vuonna 2003 Helsingin kauppakorkeakoulun johdon koulutusohjelma Joko koettiin kyselyssä Lifimiä merkittävämmäksi kouluttajaksi. Laman jälkeen suosioon nousivat MBA ja muut Lifimiä kansainvälisemmät koulutukset. Myös kullekin yritykselle räätälöidyt kurssit alkoivat syödä markkinoita Lifimin kaikille avoimilta kursseilta. Viimeiseksi kurssiksi jäi elokuussa 2006 käynnistynyt kuusiviikkoinen ”pitkä” kurssi numero 211.
Vuonna 2007 Helsingin kauppakorkeakoulu osti Lifimin osaksi alumnitoimintaansa. Sannäsin kartano Oy jatkoi osakeyhtiönä, jonka Aalto-yliopiston Aalto Holding Oy osti 2010 Liikkeenjohdon Instituutin kannatusyhdistykseltä.
Lifimin pitkäaikaisena johtajana 1970-luvun alusta saakka toimi tekniikan lisensiaatti Pekka Kainulainen.
Liekosammalet

| Liekosammalet |
| --- | --- |
 Metsäliekosammal (Rhytidiadelphus triquetrus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Kerrossammalet Hylocomiaceae
Suku::  Liekosammalet Rhytidiadelphus  (Limpr.) Warnst., 1906
Katso myös
   Liekosammalet Wikispeciesissä   Liekosammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liekosammalet (Rhytidiadelphus) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu neljä Suomessa esiintyvää lajia. Ne ovat kaikki elinvoimaisia Suomessa.
Suomessa esiintyvät liekosammallajit

Rhytidiadelphus loreus – lännenliekosammal
Rhytidiadelphus squarrosus – niittyliekosammal
Rhytidiadelphus subpinnatus – korpiliekosammal
Rhytidiadelphus triquetrus – metsäliekosammal
Aiheesta muualla

ITIS: Rhytidiadelphus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q140316  Wikispecies: Rhytidiadelphus  CoL: 79T2  EoL: 93269  EPPO: 1RUIG  FNA: 128530  GBIF: 2679706  iNaturalist: 71047  IRMNG: 1095863  ITIS: 16382  NBN: NHMSYS0000310440  NCBI: 28467  NZOR: c4bebc33-0167-41e4-89c7-0b638e85d52f  Open Tree of Life: 427284  PLANTS: RHYTI2  Tropicos: 35001135  uBio: 443763  WFO: wfo-4000033191
Liaotungin niemimaa

| Liaotungin niemimaa |
| --- | --- |
 Niemimaan sijainti.
Muut nimet:  遼東半島 / 辽东半岛,  Liáodōng bàndǎo
Sijainti:  40°00′N, 122°30′E
Korkein kohta:  Buyunvuori, 1130 m
Valtio
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Liaoning
Liaotungin niemimaa (yksink.: 辽东半岛; perint.: 遼東半島; pinyin: Liáodōng bàndǎo; Wade–Giles: Liao-tung Pan-tao; myös nimellä Liaodongin niemimaa) on lounasta kohti työntyvä suuri niemimaa Kiinan koillisosan Liaoningin maakunnan etelärannikolla, Keltaisenmeren pohjoisosassa.
Niemimaan eteläisessä kärjessä sijaitsee niemimaan suurin kaupunki, vajaan neljän miljoonan asukkaan Dalian.
Maantieteellinen sijainti

Liaotungin niemimaa sijaitsee Mantšurian eteläosassa. Niemimaa rajoittuu lännessä Bohainmereen ja idässä Koreanlahteen. Molempia merialueita pidetään osana Keltaistamerta (esimerkiksi IHO:n merialuejaottelussa). Yhdessä eteläpuolisen Shandongin niemimaan kanssa se muodostaa Bohainsalmen.
Samalla leveysasteella sijaitsevat Japanin saarista Honshun pohjoisosat ja Euroopan kaupungeista Madrid.
Pinnanmuodostus

Niemimaa muodostaa osan laajempaa pohjois-eteläsuuntaista Changbaivuoristoa, joita kutsutaan niemimaalla Qianvuoriksi. Niiden keskeisenä osana ovat graniitista ja savikivestä muodostuneet rinnakkaiset vuorijonot, jotka ovat kuluneet teräviksi huipuiksi ja harjanteiksi. Korkeimmalle kohoava Buyunvuori yltää 1 130 metriin merenpinnasta. Niemimaan rannikolla pinnanmuodot ovat alankoa, joka reunustaa niemimaata kapeana vyöhykkeenä.
Muuta

Liaotungin niemimaa oli merkittävä eri valtioiden pyrkiessä valvomaan Mantšuriaa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella. Liaotungia valvonnalla pyrittiin estämään Pekingin vaikutusmahdollisuudet Kiinan koillisseutuihin. Muun muassa Venäjän laivastolla oli strategisesti keskeinen Port Arthurin laivastotukikohta niemimaalla. Liaotungin hallinnasta päätettiin muun muassa Shimonosekin ja Portsmouthin sopimuksissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia tai tiedostoja aiheesta Commonsissa (Liaodong-hakusanalla)
Lígkia

| --- | --- |
Muut nimet:  Ligkió (Λιγκιό), Lygiá (Λυγιά), Sykiá (Συκιά)
Sijainti:  36°56′41″N, 27°10′26″E, Kálymnos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,005 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lígkia (kreik. Λίγκια, myös Ligkió, Λιγκιό, Lygiá, Λυγιά, Sykiá, Συκιά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Psérimoksen saaren itäpuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,005 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Lígkia kuuluu Kálymnoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Liekkikalat

| Liekkikalat |
| --- | --- |
 Acanthocepola krusensternii
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Liekkikalat  Cepolidae  Bleeker, 1859
Suvut
 Acanthocepola  Cepola  Owstonia  Spenanthias 
Katso myös
   Liekkikalat Wikispeciesissä   Liekkikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liekkikalat (Cepolidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Välimerestä, Atlantista ja indopasifiselta merialueelta.