stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Santavuoren taistelu
Tausta

Pohjois-Pohjanmaa oli ollut sivussa nuijasodan aiemmista tapahtumista, mutta tammikuun 1597 lopussa sieltä nousi uusi kapina-aalto, jonka syitä olivat eteläpohjalaisten esimerkki ja avunpyynnöt, Kaarle-herttuan Ruotsista lähettämän voudin Israel Laurinpojan harjoittama yllytys sekä Etelä-Suomen kapinan ankarien tukahduttamiskeinojen herättämät tuohtumus ja pelko. Israel Laurinpoika alkoi mobilisoida maakunnan miehiä. Hänen käskystään Hannu Krankan, Perttu Palon ja Sven Olavinpojan johtama joukko vangitsi Kokkolan Tarharannassa järjestetyssä väijytyksessä Flemingille uskollisen kilpailevan voudin Abraham Melkiorinpojan ja surmasi tämän sotilassaattueen. Lietsoakseen kapinaa Krankka oli väittänyt talonpojille Abraham Melkiorinpojan aikoneen laajentaa vihattua linnaleiriä Pohjois-Pohjanmaalle.
Kapina laajeni Pohjois-Pohjanmaalta Keski- ja Etelä-Pohjanmaalle, kun Israel Laurinpoika marssitti kokoamansa sotajoukon Kyrön kirkolle. Mukaan tuli Jaakko Ilkan johtamalta ensimmäiseltä sotaretkeltä henkiinjääneitä eteläpohjalaisia, kuten Martti Tuomaala. Ruotsinkielisten rannikkopitäjien asukkaat olivat pääosin haluttomia liittymään mukaan, poikkeuksena vöyriläiset ja eräät ruotsinkieliset keskipohjalaiset. Helmikuun puoleenväliin mennessä Kyrön leirissä oli ilmeisesti yli 3 000 miestä, mikä oli sodan suurin ja kokenein nuijamiesjoukko. Israel Laurinpoika tuotti myös muutamia tykkejä Oulun linnasta. Hän valehteli saaneensa Kaarle-herttualta valtuudet komentaa kapinallisarmeijaa ja että Ruotsista olisi tulossa suuria apujoukkoja. Kapinallisten ajatuksena oli ilmeisesti vain puolustaa Pohjanmaan vapautta linnaleiristä estämällä marski Klaus Flemingin armeijalta pääsy maakuntaan eikä siis marssia Etelä-Suomeen.
Saatuaan tiedon uudesta kapinasta Fleming lähti 18. helmikuuta 1597 armeijoineen Pirkkalasta ja eteni kohti Pohjanmaata. Hänellä oli kolme ratsulipustoa, siis noin 1 500 huovia eli ratsumiestä. Flemingin käskystä ruotsinkielisten Mustasaaren ja Närpiön talonpojille oli 16. helmikuuta annettu määräys kokoontua ja liittyä hänen armeijaansa, ja pieni joukko noudattikin määräystä. Flemingin joukot asettuivat 23. helmikuuta Kurikkaan Kurikan talon alapuolella olevan Kurikanlahden jäälle. Paikka oli Kurikan kirkkoa vastapäätä Kyrönkankaan kesä- ja talvitien risteyksessä. Flemingin armeija karkotti paikalta nuijamiesten pienen etuvartion, jolloin pääjoukko tiesi valmistautua taisteluun. Israel Laurinpoika kuitenkin hylkäsi armeijansa viime hetkellä; pidettyään joukoilleen Kyrön kirkolla kannustuspuheen hän ilmoitti tulevansa itse mukaan vasta myöhemmin lisäjoukkojen kanssa. Hänen lähdettyään komennon lienee ottanut Hannu Krankka.
Taistelun kulku

Nuijamiehet arvioivat Flemingin joukkojen olevan Ilmajoella, niiden todellista sijaintia pohjoisempana, ja päättivät turvautua yllätyshyökkäykseen. He joutuivat siksi marssimaan 23.–24. helmikuuta välisenä yönä viisi peninkulmaa Kyrön kirkolta Kurikkaan. Talonpojat saapuivat Flemingin leirin luo aamun jo koitettua ja joutuivat käymään taisteluun valmiiksi uupuneina, joten vihollisen yllättäminen ei onnistunut. Hälytyksen ajoissa saaneet Flemingin joukot odottelivat Kyrönjoen jäätä pitkin jonossa marssivia nuijamiehiä, jotka joutuivat pian perääntymään ja asettuivat puolustukseen noin kilometrin päähän joen alajuoksulle. Fleming jakoi joukkonsa siten, että yksi ratsuväkilipusto eteni joen jäätä pitkin ja kaksi muuta kummallakin rannalla. Huovit kohtasivat nuijamiehet Kurikan Paavolan jokirantapellolla.
Ennen lopullista hyökkäystä Fleming antoi kuuluttaa nuijamiehille antautumiskehotuksen, minkä seurauksena  ruotsinkieliset talonpojat pettivät toverinsa siirtymällä marskin joukkojen puolelle. Kun Fleming toisti kehotuksensa muulle joukolle, nuijamiehet avasivat tykkitulen. Kahden tykin yhteislaukaus surmasi viisi huovia, minkä jälkeen Fleming antoi hyökkäyskäskyn. Taistelu oli pitkä ja verinen, mutta Fleming pakotti talonpojat jatkuvasti perääntymään uhkaamalla saartaa nämä ratsuväellään. Paavolan pellolta nuijamiehet perääntyivät Piirtolankankaalle. Huomatessaan saartorenkaan sulkeutuvan ympärillään osa talonpojista pakeni järjestäytymättömästi Ilmajoen ja Kurikan rajalla olevalle Santavuorelle. Piiritetyiksi joutuneiden tilanne oli toivoton, joten Fleming keskeytti taistelun ja tarjosi heille armoa, jos he antautuisivat. Viisisataa vielä elossa ollutta nuijamiestä antautui, mikä päätti taistelun, tosin Santavuorelle pakoon päässeiden jahti jatkui vielä jonkin aikaa.
Kuolleiden määristä ei ole luotettavia tietoja, mutta nuijamiehiä lienee kaatunut ainakin yli tuhat. Flemingin tappiot lienevät olleet pienet. Nuijamiesten ja Flemingin huovien valtavat hautakummut ovat edelleen havaittavissa Paavolan pellolla Kurikassa. Nykyisen Rinta-Paavolan talon pihassa on edelleen niin sanottu Kenraalikivi, jonka juurelle olisi perimätiedon mukaan haudattu sotapäällikkö M. Karppalainen tai toisen tiedon mukaan Flemingin armeijan puolalainen kenraali.
Seuraukset

Santavuoren taistelu päätti nuijasodan. Toisin kuin sodan monessa aiemmassa yhteenotossa, aseensa laskeneiden kapinallisten henki säästettiin ja heidät otettiin vangiksi. Vangit kuljetettiin ensin Ilmajoelle, jossa asukkaita surmattiin ja ryöstettiin. Muun muassa talonpoikien puolta pitänyt Ilmajoen kirkkoherra Matti Stuut surmattiin. Ilmajoelta vangit vietiin Isoonkyröön, jossa heitä nöyryytettiin ja heiltä otettiin väkipakolla uskollisuudenvala. Vielä hengissä säilyneet johtajat, joukossa Krankka ja Palo, vangittiin ja vietiin Turun linnaan.
Muistomerkki

Santavuoren taistelupaikalle pystytettiin vuonna 1925 niin sanottu Nuijamiesten muistomerkki, jonka on toteuttanut kuvanveistäjä ja arkkitehti Matti Visanti. Muistomerkkiä varten Kurikan Käräjävuorelta kuljetettiin miesvoimin reessä vetämällä valtava kivenlohkare, jonka Visanti veisti paikan päällä.
»Kurikasta:
Kurikan kirkolla kohtaavat toisensa Kauhajoen kautta kulkeva kesätie ja Jalasjärven kautta kulkeva talvitie Turusta. Tästä kirkosta noin neljännespeninkulman verran pohjoiseen on Paavolan talon alemmilla pelloilla se paikka, mistä alkoi niin sanottu nuijasota 1597 pohjalaisten ja Flemingin puolueen välillä, josta sitten tapahtui perääntyminen pitäjän taustalla olevalle korkealle Santavuorelle. Kurikan kirkkoa vastapäätä sijaitsee Wähä-Kurikan kartano, jossa korkeasti autuas Gustav Adolf lepäsi yön yli, kun hän herran vuonna 1626 talvella, tuli etelästä käsin ja matkusti Pohjanlahden ympäri Tukholman kaupunkiin.
Isaac Astreen, Kurikassa 9. tammikuuta 1792» 
(Kurikan kappalainen Isac Astrenin Paappansa Isac Astren vanhemman muistiinpanoihin perustuva muistiinpano Kurikan kirkon arkistosta (suora käännös).)
Joutselän taistelu

Joutselän taistelu käytiin Karjalankannaksella Ruotsin ja Venäjän välisen sodan (1555–1557) alkuvaiheissa vuonna 1555 alueella, joka myöhemmin kuului Kivennavan kuntaan. Taistelussa Juho Maununpojan johtama 500 miehen suomalaisjoukko voitti huomattavasti suuremman venäläisjoukon. Taistelu on jäänyt sotahistoriaan, koska Juho Maununpoika ajan sodankäyntitavasta poiketen hyödynsi taitavasti maastoa, suksimiesten liikkuvuutta sekä yllätystä ja korvasi siten suuren miesalivoiman. Sotataidollisesti Joutselän taistelua voidaan verrata talvisodan mottitaktiikkaan. Taistelun kunniaksi pystytettiin Joutselkään muistomerkki vuonna 1931. Muistomerkki selvisi niin talvi- kuin jatkosodastakin. Paikallishallinto kuitenkin määräsi koko muistomerkin purkamisesta vuonna 1973. Paikalla on kiviä täynnä oleva kuoppa.
Kaartin jääkärirykmentissä Helsingin Santahaminassa on vuonna 1981 pystytetty Joutselän taistelun näköismuistomerkki ja Uudenmaan jääkäripataljoona on vuodesta 1928 lähtien viettänyt perinnepäiväänsä 11. maaliskuuta taistelun kunniaksi. Lapin jääkäripataljoona on puolestaan pystyttänyt toisen näköismuistomerkin Jääkäriprikaatiin Sodankylässä.
Taustaa

Sodan syynä oli mm. valtakuntien välisen rajan epämääräisyys. Sotaan johtaneita rajakahakoita oli käyty jo vuodesta 1553 alkaen, ja kummallakin puolella oli käynnissä varustautuminen täysimittaiseen sotaan. Syksyllä Kustaa Vaasa komensi Suomessa olevat joukot Viipuriin sekä antoi määräyksen kunnostaa Viipurin ja Olavinlinnan varustuksia sekä kerätä muonaa ja varusteita rajalinnoituksiin. Viipurissa joukkojen johdossa olevat suomalaiset aateliset arvioivat, että tilanne oli otollinen sodan aloittamiseen. He esittivät kuninkaalle tammikuussa 1555, että maavoimat hyökkäisivät Laatokan Karjalaan ja laivasto Nevaa pitkin Pähkinälinnaan. Tavoitteena olisi Pähkinälinnan ja Käkisalmen läänin valtaaminen. Sotatoimiin tottuneista itäsuomalaisista koottaisiin taistelujoukot, länsisuomalaisista huoltojoukot. Armeijan vahvuus olisi 10 000 miestä.
Taistelutaktiikasta Kustaa Vaasa oli antanut ohjeen välttää taistelua venäläisiä vastaan avoimessa maastossa. Sen sijaan tuli käyttää väijytyksiä ja yöllisiä hyökkäyksiä. Tiet oli suljettava murroksin ja käytävä niiden takaa tulitaistelua.
Taistelu

Taistelua koskeva esitys noudattaa J. O. Hannulan esitystä teoksessa Sotataidon historia II. Hannula oli Sotakorkeakoulun sotahistorian ja strategian opettaja. Hänen esityksensä Joutselän taistelusta perustuu taistelumaastossa suoritettuun rekonstruointiin.
Taistelu > Venäläisten voimat

Pajari Ivan Grigorjevits Bibikovin johtama pääjoukko ylitti rajan 10. maaliskuuta 1555 ja alkoi marssia neljään osaan jakautuneena kohti Kivennapaa. Venäläisten sotajoukon miesluvuksi mainitsee Tegelin kronikka kaikkiaan 30 000 miestä, joista 13 000 miehinen pääjoukko aloitti hyökkäyksen Joutselän kylän kohdalta 11. maaliskuuta 1555 kohti Kivennapaa. Tämän artikkelin lähteet pitävät tätä lukumäärää liioiteltuna, mutta arvioivat Joutselän tietä edenneitä venäläisiä olleen taistelussa useita tuhansia.
Tegelin kronikan Joutselkää koskeva ruotsinkielinen teksti on julkaistu Hannulan taistelukuvauksen yhteydessä.
Taistelu > Juho Maununpojan voimat ja ryhmitys

Kivennavan puolustuksesta vastasi vouti Juho Maununpoika (Jöns Månsson). Hänellä oli käytettävissään noin 560 miehen joukko. Siihen kuului 3 ruotua (noin 60 miestä) ratsuväkeä ja 5 ruotua (noin 100 miestä) jalkaväkeä. Lisäksi joukkoon kuului noin 400 aseistettua talonpoikaa. Kivennavan linnan raskas tykistö oli talvioloissa vaikeasti liikuteltavaa, ja sen takia Juho Maununpojan valitsema tykkityyppi oli nikhaka, 2–2,5 tuuman laivatykki, joita hän kiinnitytti viisi kappaletta lavetteina toimiviin rekiin. Jalkaväen hyvän liikkuvuuden perustana olivat sukset.
Joutselän aukealla syvä lumi rajoitti ratsuväen käyttöä. Sen takia ratsuväki ja suksettomat jalkamiehet sijoitettiin ryhmityksen keskustaan, tarkoituksena oli sitoa etenevä vihollinen hyökkäämällä tien suunnassa. Suksilla liikkuvat eli suurin osa jalkaväestä sijoitettiin sivustoille. Näiden osastojen tavoitteena oli saarrostaa tietä pitkin etenevä vihollinen. Suksimiesten hyökkäysnopeutta edisti se, että aukea maasto Joutselästä rajaa kohti on loivasti laskevaa. Sivustoille sijoitettu pääosa suksimiehistä oli viholliselta näkymättömissä, todennäköisesti leveässä rintamassa.
Taistelu > Taistelutapahtumat

Kun venäläisten etujoukko havaitsi suomalaisjoukon keskustan, se pysähtyi ja levittäytyi tulitaistelua varten. Levittäytymisen ollessa käynnissä suomalaisten pienet tykit ampuivat yhteislaukauksen ja välittömästi tämän jälkeen suomalaiset aloittivat hyökkäyksen keskustassa saarrostaen syvän lumen haittaamia ja hämmentyneitä venäläisjoukkoja, jotka eivät olleet vielä ehtineet taisteluryhmitykseen. Pajari Bibikov kaatui heti hyökkäyksen alussa suomalaisten tykkien yhteislaukaukseen. Kertoman mukaan hän kaatui viinatuoppi kädessään, jonka hän oli juuri kohottanut Juhana (Juho) Maununpojan kunniaksi. Pian venäläiset näkivät, että sivustojen metsistä ilmestyi suomalaisia suksimiehiä, jotka etenivät kaukana tiestä kohti rajaa. Järjestäytymätön venäläiskärki ei voinut pitää puoliaan suomalaisjoukon keskustan hyökkäystä vastaan, vaan pakeni.
Juho Maununpoika päätti jatkaa hyökkäystä venäläisten taisteluun valmistautumattoman päävoiman sivustoja vastaan. Järjestäytymättömänä venäläisjoukko ei kyennyt vastarintaan, vaan alkoi paeta laumana kohti rajaa. Suomalaisjoukot olivat onnistuneet katkaisemaan paluutien, mutta eivät miesten vähälukuisuuden takia pystyneet estämään venäläisjoukon pakoa. Kuultuaan pääjoukon tappiosta muutkin rajan ylittäneet venäläisosastot kääntyivät takaisin.
Venäläisten kaatuneiden määräksi arvioidaan noin 300 etujoukon kahakassa ja 600 taistelun jälkimmäisessä vaiheessa. Suomalaisten tappioista ei ole tietoa, mutta ne lienevät olleet pienet.lähde? Juhana (Juho) Maununpoika sai sotasaaliiksi taistelussa 2 000 miekkaa, 29 lippua, sekä suuren kuormaston, joka sisälsi 500 hevosta ja suuren määrän muonaa sekä aseita 2 000 miehen tarpeisiin.
Joutselän taistelu sai Kustaa Vaasan muuttamaan Suomea koskevia taktisia ohjeita. Uudet ohjeet perustuivat Juho Maununpojan taktiikkaan. Ohjeissa korostetaan tiedustelua, vihollisen taistelutavan tuntemista, hyökkäävää puolustusta, vihollisen uupumusta ja yllätystä.
Joutselän taistelu, Aarno Karimon historiamaalaus 1900-luvulta.
Oliivikipuaja

| Oliivikipuaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kipuajat Dendrocolaptidae
Suku::  Sittasomus
Laji::  griseicapillus
Kaksiosainen nimi
 Sittasomus griseicapillus  (Vieillot, 1818) 

Katso myös
   Oliivikipuaja Wikispeciesissä   Oliivikipuaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oliivikipuaja (Sittasomus griseicapillus) on kipuajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Oliivikipuajaa tavataan hyvin laajalla alueella Meksikosta Etelä-Amerikan keskiosiin. Sen kannaksi arvioidaan 5–50 miljoonaa yksilöä, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Matogrossonkipuaja

| Matogrossonkipuaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kipuajat Dendrocolaptidae
Suku::  Suomukipuajat Dendrocolaptes
Laji::  hoffmannsi
Kaksiosainen nimi
 Dendrocolaptes hoffmannsi  Hellmayr, 1909 

Katso myös
   Matogrossonkipuaja Wikispeciesissä   Matogrossonkipuaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Matogrossonkipuaja (Dendrocolaptes hoffmannsi) on kipuajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Matogrossonkipuajaa tavataan Brasiliassa. Laji tunnetaan huonosti ja sitä on kuvattu harvinaiseksi. Sen kannan uskotaan vähenevän nopeasti metsien häviämisen seurauksena.
Elintavat

Matogrossonkipuaja elää kosteissa alankometsissä 300 metrin korkeuteen asti. Se käyttää ravinnokseen luultavasti pääasiassa kovakuoriaisia.
Secchilevy

Secchilevyn kuviointi
Kaksi erilaista secchilevyä
Secchilevy, joka voidaan kirjoittaa myös secchi-levy, tai erilaisesta toteutuksesta johtuen myös valkolevy, on hydrologiassa luonnonveden sameutta ilmaisema halpa ja helppokäyttöinen mittaväline. Se on nimetty Angelo Secchin (1818 – 1878), joka suoritti enimmäisenä hydrologisia tutkimuksia Välimeressä vuonna 1865  mukaan. Nykyään sillä pyritään nopealla tavalla määrittämään, kuinka syvällä vedessä plankton kykenee vielä yhteyttämään.
Rakenne

Levy voi olla minkä muotoinen hyvänsä, mutta se tulisi maalata valkoiseksi, jotta se heijastaisi pinnalta veteen tulevaa valoa takaisin mahdollisimman tehokkaasti. Levyn pintaan maalataan usein myös mustia kuvioita, mutta se ei ole välttämätöntä. Levyt ovat yleensä pyöreitä ja halkaisijaltaan 20–30 senttimetriä. Niiden keskikohtaan kiinnitetään nauru tai mittanauha, jolla levy riippuu vaakatasossa. Kun levy lasketaan veteen, voidaan kastuvan narun pituudesta tai mittanauhan avulla määrittää syvyys, missä levy on silloin.
Mittaaminen

Yleensä mittaus suoritetaan niin, että levy päästetään aurinkoisena päivänä veteen niin syvälle, että se katoaa näkyvistä. Sitten levyä nostetaan ylemmäksi, kunnes se alkaa taas näkyä. Laskemalla ja nostamalla löytyy syvyys, jossa levy juuri ja juuri erottuu pinnalta katsoen. Kyseistä syvyyttä kutsutaan näkösyvyydeksi ja sen avulla voi karkealla tavalla arvioida veden sameutta.
Aiheesta muualla

Rantajärvi, Eija & Fleming-Lehtinen, Vivi: Itämeri-tietopaketti LEVÄVAHTI- näkösyvyys(PowerPoint, PDF), 25.4.2014, viitattu: 29.07.2018
Ylälehto, Virpi: Näkösyvyyden tutkiminen, Pedanet, viitattu: 29.07.2018
Raitavatsakipuaja

| Raitavatsakipuaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kipuajat Dendrocolaptidae
Suku::  Punanokkakipuajat Hylexetastes
Laji::  stresemanni
Kaksiosainen nimi
 Hylexetastes stresemanni  Snethlage, 1925 

Katso myös
   Raitavatsakipuaja Wikispeciesissä   Raitavatsakipuaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Raitavatsakipuaja (Hylexetastes stresemanni) on pieni, hieman puukiipijää muistuttava varpuslintu.
Raitavatsakipuajaa tavataan Etelä-Amerikassa Amazonin alueella Brasiliassa, Boliviassa, Perussa ja Kolumbiassa, jossa se elää kosteissa metsissä. Lajin elinalueen laajuus on noin 1,1 miljoonaa neliökilometriä.
Raitavatsakipuajasta tunnetaan kolme alalajia: H. s. stresemanni, H. s. undulatus ja H. s. insignis.
Janne Parviainen

Janne Parviainen vuonna 2016.
Janne Olavi Parviainen (s. 1973) eli Pannu Hanhi on suomalainen rumpali. Hän soittaa yhtyeissä Satanic north, Ensiferum ja Liekehtivät Torsionit, joka on Notkean Rotan taustayhtye. Hän on uransa aikana soittanut myös Waltarissa, Sinergyssä, Barathrumissa, Jimsonweedissä ja Zwanzigerissä.
Parviainen soitti Waltarissa 1990–2002, Barathrumissa 2000–2007 ja Sinergyssä 2002–2006. Hän liittyi Ensiferumiin vuonna 2005. Parviaisen Ensiferumin kanssa tekemä ensimmäinen albumi oli vuoden 2006 EP Dragonheads, jolla hän korvasi yhtyeen edellisen rumpalin Oliver Fokinin. Sinergyyn Parviainen liittyi heidän tuoreimman albuminsa, Suicide by My Siden, julkaisun jälkeen.
Aiheesta muualla

Barathrum (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Ensiferum(englanniksi)
Janne Parviaisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| n k Ensiferum |
| --- | --- |
 Petri Lindroos  Markus Toivonen  Sami Hinkka  Janne Parviainen  Pekka Montin   Kimmo Miettinen  Jukka-Pekka Miettinen  Sauli Savolainen  Jari Mäenpää  Oliver Fokin  Meiju Enho  Netta Skog 
Studioalbumit:  Ensiferum  Iron  Victory Songs  From Afar  Unsung Heroes  One Man Army  Two Paths  Thalassic  Winter Storm 
EP:t:  Dragonheads 
Singlet:  ”Tale of Revenge”  ”One More Magic Potion”  ”From Afar”  ”Stone Cold Metal”  ”Burning Leaves”  ”In My Sword I Trust”  ”One Man Army”  ”Way of The Warrior”  ”For Those About to Fight for Metal”  ”Rum, Women, Victory”  ”Andromeda”  ”Winter Storm Vigilantes”  ”Long Cold Winter of Sorrow and Strife” 
Kokoelmat:  1997–1999 
DVD:t:  10th Anniversary Live 
Sinergy
|  Kimberly Goss  Alexi Laiho  Roope Latvala  Lauri Porra  Janne Parviainen >  Marco Hietala  Tonmi Lillman  Jesper Strömblad  Sharlee D'Angelo  Ronny Milianowicz  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Beware the Heavens  To Hell and Back  Suicide by My Side 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Karkun taistelu

Karkun taistelu oli Suomen sisällissodan Satakunnan rintaman taistelu, joka käytiin Karkussa 2.–19. huhtikuuta 1918. Taistelut liittyvät punaisten perääntymisvaiheeseen, jolloin Pohjois-Satakunnasta vetäytyneet joukot muodostivat Karkkuun rintamalinjan suojatakseen Porin suunnalta rautateitse poistuvia punaisia. Ensimmäiset pari viikkoa rintamalla käytiin asemasotaa, jonka jälkeen valkoiset hyökkäsivät Karkkuun 17. huhtikuuta. Taistelut päättyivät pari päivää myöhemmin viimeisten punaisten jättäessä Vammalan kauppalan ja Kiikan.
Ratkaisu Satakunnassa

Pohjoismaiden siihen asti suurin sotatoimi Tampereen taistelu päättyi 6. huhtikuuta 1918 punaisten antautumiseen. Sen jälkeen valkoisten päähyökkäys suunnattiin Viipuriin. Punakaartien käskettiin perääntyä ensin Riihimäen-Helsingin tasalle ja myöhemmin Kymijoelle. Karkun taistelu liittyi punaisten vetäytymiseen Satakunnasta ja valkoisten etenemiseen linjaa Hämeenlinna–Riihimäki–Helsinki ja Lahtea kohti. Punaisen Tampereen kukistumisen aikaan punaisten rintama Satakunnassa sijaitsi linjalla Kullaa–Kiikoinen–Putaja–Karkun kirkko–Suoniemen kirkko–Tottijärven kirkko.
Satakunnan suunnan punakaarteja perääntyi Suodenniemeltä ja Laviasta etelään Mouhijärven, Häijään ja Kiikoisten kautta maaliskuun lopulta lähtien ja rintama vakiintui 4. huhtikuuta Karkun kirkolle. Eräänä tavoitteena oli suojata Porin punakaartien vetäytyminen itään. Toisaalta Porin punakaartin johto, muun muassa Hannes Uksila suunnitteli vielä vastahyökkäystäkin pohjoiseen. Porista vetäytynyt punaisten rintamaesikunta asettui Uksilan johdolla Tyrvään pappilaan 13. huhtikuuta.
Ratkaisu Satakunnassa > Asemasotavaihe

Suodenniemen, Hämeenkyrön ja Pirkkalan suunnista edenneet valkoiset valtasivat Häijään sekä Palvialan, Kutalan ja muut Karkun pohjoisosan kylät huhtikuun 4. päivään mennessä. Tätä pitemmälle he eivät vielä tässä vaiheessa yrittäneet edetä, sillä Tampereen valtauksen jälkeen valkoisten läntisen rintaman pääjoukko hyökkäsi etelään tuhotakseen punaisten asemat Hämeenlinnan ympäristössä. Juuri kenraalimajuriksi ylennetty Satakunnan Ryhmän komentaja Ernst Linder sai käskyn pysytellä toistaiseksi puolustuskannalla linjalla Pomarkku–Karkun rautatieasema–Nokia. Karkussa seurasi nyt runsaan viikon kestänyt asemasotavaihe, jonka aikana sattui muutamia yksittäisiä punaisten hyökkäyksiä.
Porin suunnasta saapui rautateitse pakolaisia Tyrvään asemalle, josta he jatkoivat matkaansa Vammaskosken yli ja edelleen Vammalan kauppalan, Punkalaitumen ja Sammaljoen kautta itään kohti Hämeenlinnaa. Vammaskosken silta oli strategisesti tärkeä, sillä se oli ainoa kiinteä vesistön ylityspaikka kymmenien kilometrien säteellä. Viimeisenä Porista lähti punaisten räjäytyskomennuskunta, joka räjäytti Pahakosken rautatiesillan Kokemäellä ja sytytti tuleen Peipohjan, Kokemäen, Kyttälän ja Kauvatsan asemarakennukset. Valkoiset valtasivat Porin 13. huhtikuuta ja Rauman 16. huhtikuuta, minkä jälkeen kenraalimajuri Ernst Linder antoi majuri Walter von Gerichille tehtäväksi murtaa punaisten vastarinta Karkun kirkolla ja vallata Vammalan kauppala.