Louise Farrenc
Ura pianomusiikin opettajana ja tutkijana

Louise Farrenc alkoi todennäköisesti antaa pianotunteja joillekin yksityisopiskelijoille jo varhain, joskaan konkreettisia tietoja siitä ei ole. Vuonna 1841 hänestä tuli Orleansin herttuattaren Helena Elizabeth Mecklenburg-Schwerinin pianonsoiton opettaja. Herttuatar oli kuningas Louis-Philippen vanhimman pojan vaimo. Kuningas oli suuri musiikin ihailija ja suojelija ja johti salonkia, jossa järjesti lukuisia konsertteja. Louise Farrenc myös esiintyi salongissa. Hän niin ikään omisti herttuattarelle Toisen pianokvinteton, op. 31.
Vuonna 1842 Louise Farrenc nimitettiin pianomusiikin professoriksi konservatorioon. Hän oli ensimmäinen naisprofessori Euroopassa, joka hoiti tätä tehtävää 30 vuoden ajan. Farrenc antoi myös yksityistunteja säveltämisessä ja harmoniaopissa Konservatorion luokat erotettiin tiukasti sukupuolen mukaan. Silti miesten sallittiin antaa tunteja molemmille sukupuolille, kun taas naisprofessorit saivat opettaa vain naisopiskelijoita.  Louise Farrencin taidoista opettajana kertoo se, että hänen oppilaansa voittivat kilpailuja ja moni heistä tuli tunnetuksi konserttipianistina tai pianomusiikin opettajana Euroopan huomattavimmissa musiikkioppilaitoksissa. Farrencin oppilaat saivat perehtyä myös historiallisiin soittotekniikkoihin ja -tyyleihin. Hänen kaksi etydiään (op 26 ja op 41) otettiin paitsi Pariisin myös Brysselin ja Bolognan konservatorioiden opetusohjelmaan. Pätevyydestään ja saavutuksistaan huolimatta Farrenc joutui useita vuosia opettamaan pienemmällä palkalla kuin miespuoliset kollegat.
Hän jäi eläkkeelle vuoden 1872 lopussa vain paria vuotta ennen kuolemaansa.
Esiintymisten, säveltämisen ja opettamisen lisäksi Louise Farrenc oli myös musikologi kuten miehensä Aristidekin ja tutki sekä elvytti 1600- ja 1700-lukujen klaveerimusiikkia. Hän toimitti yhdessä puolisonsa kanssa arvostetun 23-osaisen kirjasarjan aiempien aikakausien säveltäjien kosketinsoitinteoksista 300 vuoden ajalta alkaen 1600-luvulta. Kirjan nimeksi tuli Le trésor des pianistes (Pianistien aarteet) ja se koostui Ranskasta, Saksasta, Englannista ja Italiasta koottujen vanhojen sävellyskäsikirjoituksien ja -julkaisujen uusista painoksista. Louise ja Aristide Farrenc tekivät teossarjan käsittelemää musiikkia tunnetuksi aloittamalla oppilaidensa kanssa uudenlaisen konserttikäytännön, johon liittyi konserttikappaleita esittelevä luento. Miehensä kuoltua Louise Farrenc laati teossarjan valmiiksi yksin. Le trésor des pianistes sisältää myös esityskäytäntöjen tarkastelua ja pianon kehityshistoriaa.
Louise Farrenc loi merkittävän musiikkiuran ja hänen saavutuksensa ovat erityisen vaikuttavia siksi, että yhteiskunta ja musiikkipiirit 1800-luvulla eivät yleensä edistäneet naisen pyrkimyksiä säveltäjänä ja tutkijana. Kuolemansa jälkeen hänet kuitenkin unohdettiin melkein kokonaan noin 100 vuodeksi. Yhtenä syynä tähän on pidetty sitä, että hän ei säveltänyt oopperaa, joka oli aikakauden keskeinen musiikin muoto Ranskassa ja tuotti enemmän mainetta suuren yleisön keskuudessa kuin kamarimusiikki. Jotkut lähteet viittaavat siihen, että hän ei onnistunut saamaan librettoa Théâtre de l'Opéralta eikä Théâtre de l'Opéra-Comiquelta. Syyksi on arveltu myös sitä, että vuosien 1870–1871 Saksan-Ranskan sodan jälkeen saksalaista myöhäisromanttista musiikkia, johon Louise oli sitoutunut koko elämänsä ajan, ei enää arvostettu Ranskassa. Ranskalaisen säveltäjän löysi ja teki uudelleen tunnetuksi Bea Friedland julkaisemalla vuonna 1975 väitöskirjan Louise Farrenc 1804-1875. Säveltäjä-esiintyjä-tutkija. Yksityiskohtaisen elämäkerran lisäksi siinä on myös kuvauksia teoksista ja teosluettelo. Bea Friedland julkaisi myös Trésor des pianistes -kokoelman uusintapainoksen Sen jälkeen kiinnostus naissäveltäjiä kohtaan on kasvanut ja Farrencin teoksia on esitetty konserteissa myös Suomessa ja niistä on ilmestynyt useita äänitteitä.