stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalkanen
Jalkanen-nimisiä ihmisiä

Aaro Jalkanen (1875–1960), varatuomari ja kulttuurivaikuttaja
Anna-Maija Jalkanen (s. 1982), laulaja, näyttelijä
Esko Jalkanen (1921–2007), kirjailija, metsänhoitaja ja puutarhanhoitaja
Hilma Jalkanen (o.s. Syvälahti 1889–1964), opetusneuvos, naisvoimistelun edistäjä
Huugo Jalkanen (1888–1969), runoilija, kriitikko, kääntäjä ja toimittaja, Hilma Jalkasen puoliso
Ilja Jalkanen, laulaja
Jiri Jalkanen (s. 1970), kitaristi
Johannes Jalkanen (1865–1917), baptistisaarnaaja
Juhana Jalkanen (1823–1894), maanviljelijä ja valtiopäivämies
Juho Jalkanen (1857–1914), maanviljelijä ja liike- ja valtiopäivämies
Jussi Jalkanen (k. 2021), taikuri, Kauko Jalkasen poika
K. J. Jalkanen (1864–1917), historiantutkija, Juho Jalkasen veli
Kalle Jalkanen (1907–1941), kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja
Kari Tapio (oik. Kari Tapani Jalkanen, 1945–2010), laulaja
Kauko Jalkanen (1918–2007), miekkailija, Hilma ja Huugo Jalkasen poika
Kustaa Jalkanen (1862–1921), valtiopäivämies ja kansanedustaja
Martti Jalkanen (s. 1947), kaupunginjohtaja
Olavi Jalkanen (1918–1982), taidemaalari, graafikko ja opettaja
Pekka Jalkanen (s. 1945), säveltäjä
Samuli Jalkanen (s. 1978), jääkiekkoilija
Sirpa Jalkanen (o.s. Mehto, s. 1954), immunologian professori ja tieteen akateemikko
Tapani Jalkanen, laulaja
Timo Jalkanen (s. 1936), suurlähettiläs
Väinö Jalkanen (1906–1956), teologi, suomentaja ja professori, K. J. Jalkasen poika.
Nimen muita merkityksiä

Jalkanen, järvi Viitasaarella.
Shirley Jackson

| Shirley Jackson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Shirley Hardie Jackson
Syntynyt: 14. joulukuuta 1916 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 8. elokuuta 1965 (48 vuotta) North Bennington, Vermont, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Stanley Edgar Hyman
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tyylilajit:  kauhukirjallisuus
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Shirley Hardie Jackson (14. joulukuuta 1916 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 8. elokuuta 1965 North Bennington, Vermont, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti kauhukertomuksistaan. Kirjailijanuransa aikana Jackson kirjoitti kuusi romaania, kaksi muistelmateosta ja yli 200 novellia.
Tuotanto

Jacksonin ehkä tunnetuin teksti on vuonna 1948 The New Yorker -lehdessä ilmestynyt novelli "The Lottery" (julkaistu suomeksi nimellä "Arpajaiset" novellikokoelmassa Tulilintu (Jalava, 1993)). Novellissa Jackson käsittelee yhdysvaltalaisen kyläidyllin synkkää kääntöpuolta, joka on toistuva teema myös hänen myöhemmässä tuotannossaan. Vuonna 1959 ilmestynyt The Haunting of Hill House on yliluonnollinen kauhutarina, josta on tehty useita elokuvasovituksia, ja vuonna 1962 ilmestynyt Linna on aina ollut kotimme on myös kulttimaineeseen noussut goottilainen pienoisromaani.
Vuodesta 2007 alkaen Yhdysvalloissa on jaettu Shirley Jackson -palkintoa joka myönnetään psykologista jännitystä, kauhua ja synkkää fantasiaa edustaville teoksille. Tuore Jackson-elämäkerta A Rather Haunted Life esittää, että elinaikanaan aliarvostetun Jacksonin teoksia tulisi lukea esifeministisinä.
Romaanit

The Road Through the Wall (1948)
Hangsaman (1951)
The Bird’s Nest (1954)
The Sundial (1958)
The Haunting of Hill House (1959)
Linna on aina ollut kotimme (1962, We Have Always Lived in the Castle) Fabriikki Kustannus, 2018. ISBN 978-952-68456-9-2.
Shirley Jackson fiktiossa

Shirley Jackson on päähenkilönä Josephine Deckerin ohjaamassa elokuvassa Shirley (2020). Jacksonia esittää Elisabeth Moss.
Aiheesta muualla

Shirley Hardie Jackson The Vermont Historical Society. Arkistoitu 19.2.2017. Viitattu 29.4.2019 (englanniksi).
Pagan, Amanda: Where to Start with Shirley Jackson New York Public Library. 14.12.2018. Viitattu 29.4.2019 (englanniksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Juho Jaakonsaari

Juhana (Juho) Jaakonsaari (31. tammikuuta 1894 Kirvu – 24. tammikuuta 1986 Heinola) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Jaakonsaari ja Katri Näveri. Jaakonsaaren ensimmäinen puoliso oli Hilma Vilhelmiina Ovaska vuodesta 1919. Jaakonsaari vihittiin toiseen avioliittoon vuonna 1931 Aili Sylvi Hyvärisen kanssa.
Opinnot

Jaakonsaari kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1926 sekä seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja suojeluskuntaupseerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1924 sekä Reserviupseerikoulun vuonna 1926. Kadettikoulun erikoiskurssin hän suoritti vuosina 1927–1928 ja Taistelukoulun luutnanttikurssin vuosina 1931–1932 ja kapteenikurssi vuonna 1936 sekä konekivääri- ja kranaatinheitinkurssin Perkjärvellä vuonna 1933. Kaasusuojelukoulun hän kävi vuosina 1934–1935.
Jääkärikausi

Jaakonsaari työskenteli maanviljelijänä ennen kuin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Jaakonsaari saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin koulutus- ja kuormastoaliupseeriksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, joka siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 2. komppaniaksi. Jaakonsaari otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Jaakonsaari palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona n:o 2 ja myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 11. lokakuuta 1918 Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:n 2. pataljoonaan. Armeijasta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. kesäkuuta 1919 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kirvun suojeluskuntaan, josta hän siirtyi 1. syyskuuta 1922 paikallispäälliköksi Kärkölän suojeluskuntaan ja edelleen 21. tammikuuta 1923 Orimattilan suojeluskuntaan edelleen paikallispäälliköksi. Paikallispäällikön tehtävästä hän erosi 15. toukokuuta 1924 ja siirtyi 1. toukokuuta 1925 uudelleen Kirvun suojeluskunnan paikallispäälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 12. toukokuuta 1926 ja kirjautui oppilaaksi Reserviupseerikouluun ja koulun käytyään hän astui 23. lokakuuta 1926 Savon jääkärirykmenttiin, jossa toimi ensin reserviupseerikokelaana ja myöhemmin nuorempana upseerina aliupseerikoulussa ja 1. konekiväärikomppaniassa. Savon jääkärirykmentistä hänet siirrettiin 27. toukokuuta 1927 Savon prikaatin 1. pataljoonaan, missä hän toimi joukkueenjohtajana ja komppanian varapäällikkönä konekiväärikomppaniassa ja 3. kesäkuuta 1932 alkaen samassa tehtävässä 3. komppaniassa. Jaakonsaari siirrettiin 1. toukokuussa 1934 Polkupyöräpataljoona 1:een, missä hän toimi nuorempana upseerina konekiväärikomppaniassa, kranaatinheitinosaston johtajana ja kaasunsuojelu-upseerina. Takaisin Savon jääkärirykmenttiin hänet siirrettiin 23. heinäkuuta 1936.
Talvi- ja jatkosota

Jaakonsaari osallistui talvisotaan 4. Prikaatin kaasunsuojelu-upseerina ja toimistopäällikkönä osallistuen taisteluihin Valkjärvellä, Muolaalla, Kyyrölässä, Kuparsaaressa ja Noskualla. Välirauhan aikana hän toimi kranaatinheitinkomppanian- ja panssarintorjuntatykkikomppanian päällikkönä (Jalkaväkirykmentti 4). Jatkosodan puhjettua Jaakonsaari komennettiin 2. konekiväärikomppanian päälliköksi Jalkaväkirykmentti 44:ään, josta hänet siirrettiin myöhemmin 2. pataljoonan komentajaksi ja osallistui taisteluihin Korpilahti–Syväri-akselilla. Hänet komennettiin 5. Divisioonan esikuntaan, josta hänet siirrettiin 2. pataljoonan komentajaksi Jalkaväen koulutuskeskus 2:een, josta hänet siirrettiin edelleen vuonna 1942 Sotavankileiri 7:n palvelukseen, missä hän toimikin sodan loppuun saakka. Jaakonsaari siirrettiin reserviin vakinaisesta palveluksesta vuonna 1954 ja hän siirtyi Saimaan Puutyön palvelukseen ensin varastonhoitajaksi ja myöhemmin pakkaamon esimieheksi ja tehtaan lehden toimittajaksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 14. toukokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 15. huhtikuuta 1926  Reservin vänrikki 26. marraskuuta 1926  Vänrikki 31. tammikuuta 1929  Luutnantti 10. heinäkuuta 1930  Kapteeni 1939 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Itsenäisyyspäivän vastaanotto

Presidentinlinna itsenäisyyspäivänä 2011.
Itsenäisyyspäivän juhlavastaanotto, epävirallisesti Linnan juhlat (ruots. Fest på Slottet), on tasavallan presidentin vuosittain Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta järjestämä juhla, jonne kutsutaan valtion, kuntien, talouselämän ja järjestökentän edustajia sekä erinäisiä vuoden aikana ansioituneita henkilöitä, kuten taiteilijoita ja urheilijoita. Juhla järjestetään Presidentinlinnassa Helsingissä.
Historia > Juhlat kasvavat

Itsenäisyyspäivän juhlaperinne sai alkunsa vuonna 1919. Iltapäivävastaanoton isäntänä oli presidentti K. J. Ståhlberg, ja emäntänä oli hänen tyttärensä, 23-vuotias Aino Ståhlberg. Vastaanotto kesti tunnin, ja vieraita oli noin 150. Tarjoilulla oli kahvia ja virvokkeita Presidentinlinnan Goottilaisessa salissa.
Ensimmäinen iltajuhlamuotoinen vastaanotto pidettiin vuonna 1922, jolloin ohjelmassa olivat myös kättelyseremonia ja tanssi. Ensimmäisellä kieltolain kumoamisen jälkeisellä vastaanotolla 1934 alettiin tarjoilla myös alkoholijuomia. Presidentti Kyösti Kallion aikaan uskonnollisuus näkyi juhlissa 1937 ja 1938, jolloin ei tanssittu eikä tarjoiltu alkoholia. Presidentti J. K. Paasikiven aikana juhlissa alettiin tarjota boolia, musiikkia ja tanssia. Juhlista tehtyjä lyhytelokuvia esitettiin elokuvateattereissa ennen varsinaista elokuvan esitystä. lähde?
Toimittajat päästettiin raportoimaan itsenäisyyspäivän vastaanottoa ensimmäistä kertaa vuonna 1949. Ensimmäinen suora televisiolähetys Presidentinlinnasta nähtiin itsenäisyyspäivänä 1967.
Presidentti Urho Kekkosen puolison Sylvin vaikutuksesta linnaan kutsuttiin vuonna 1966 kirjailijoita ja taiteilijoita, joiden kanssa hän keskusteli Keltaisessa salongissa. Linnan juhlissa oli kutsuvieraita parhaimmillaan jopa 2 300 henkeä. Vuonna 1968 juhlissa oli erikoisuutena letkajenkka. Kansaa kiinnosti erityisesti vuonna 1978, kenen kanssa neljää vuotta aiemmin leskeksi jäänyt presidentti Kekkonen tanssi (Satu Östring-Procopén).
Mauno Koiviston tultua tasavallan presidentiksi vuonna 1982 linnan juhlia isännöi pitkästä aikaa pariskunta ja myös "tasavallan prinsessa", tytär Assi, joka aloitti muodissa olleen tiputanssin. Presidentin puoliso Tellervo olisi muuttanut iltajuhlan iltapäivän kahvihetkeksi, mutta antoi periksi kohdattuaan vahvaa vastarintaa. lähde?
Presidentti Martti Ahtisaaren aikana Keltaiseen salonkiin tuli jazzmusiikki, tarjontaan tulivat suolapalat ja maakuntaruoat sekä viinit. lähde?
Historia > Vuodet ilman juhlia

Presidentti-instituution ohella eivät juhlatkaan olleet vakiintuneet vielä 1930-luvun alussa. Tästä on osoituksena, ettei vuonna 1931 järjestetty vastaanottoa samalle kuulle osuneen presidentti P. E. Svinhufvudin syntymäpäivän johdosta. Itsenäisyyspäivälle 1932 vuorostaan oli sovittu Ruotsin kruununprinssin vierailu. 1930-luvun lama esti vuonna 1933 juhlimisen tarjottaviksi aiottujen ainesosien niukkuuden vuoksi, vaikka samalla tulikin osoitettua solidaarisuutta laman kanssa kamppaileville tavallisille kansalaisille. Pisin katkos juhlaperinteeseen tuli toisen maailmansodan myötä, kun juhlat jäivät pitämättä seitsemästi 1939–1945. Vuonna 1939 järjestettiin kuitenkin Kämpissä koruton itsenäisyyspäivätilaisuus, johon kutsuttiin vieraiksi johtavia poliitikkoja ja ulkomaisia toimittajia arkipuvussa. Tarjolla oli vain kakkuja ja kahvia. Risto Ryti ja Gustaf Mannerheim eivät koskaan isännöineet juhlia. lähde?
Itsenäisyyspäivän vastaanotto Presidentinlinnassa on jäänyt pitämättä:
1926 presidentti Lauri Kristian Relanderin sairaus
1931 presidentti Pehr Evind Svinhufvudin 70-vuotissyntymäpäivän läheisyys (15. joulukuuta)
1932 Ruotsin kruununprinssi Gustaf Adolfin valtiovierailu
1933 talouslama
1939 talvisota
1940 presidentti Kyösti Kallion sairaus
1941–1942 jatkosota
1943 Risto Rytin johdolla juhlat pidettiin Turun palokunnantalolla
1944 Lapin sota
1945 presidentti Gustaf Mannerheimin sairaus
1952 presidentti J. K. Paasikiven sairaus
1972 Presidentinlinnan korjaustyöt: juhlavastaanotto Finlandia-talossa, isäntänä pääministeri Kalevi Sorsa, vieraana myös presidentti Urho Kekkonen
1974 presidentti Urho Kekkosen puolison Sylvi Kekkosen kuolema 2. joulukuuta
1981 presidentti Urho Kekkosen sairaus: juhlavastaanotto Finlandia-talossa, isäntänä pääministerin sijaisena toiminut sisäasiainministeri Eino Uusitalo, koska vieraana myös ollut pääministeri Mauno Koivisto hoiti tasavallan presidentin tehtäviä
2013 Presidentinlinnan peruskorjaus: juhlakonsertti ja -vastaanotto (ilman tanssiaisia) Tampere-talossa Tampereella
2020 koronaviruspandemia: juhlavastaanoton sijaan televisiolähetys Presidentinlinnasta ja eri puolilta Suomea
2021 koronaviruspandemian johdosta
Seremonia

Perinteisesti kaikki juhlavieraat kättelevät presidenttiä sisään tullessaan. Sisääntulomusiikin aloittaa Sibeliuksen Jääkärimarssi. Ensimmäisenä saavutaan presidentinlinnan Mariankadun puoleisesta ovesta ja kättelyn aloittavat ritarijärjestyksessä sotaveteraanit. Presidenttiä kättelevät ensimmäisenä Mannerheim-ristin ritarit. lähde?
Maanpuolustuskorkeakoulun kadettien kunniavartiosto seisoo miekkoineen rivissä. Sotaveteraanien jälkeen kättelyjärjestys on vapaa riippuen vieraiden saapumisesta: kansanedustajia, julkisuuden henkilöitä, urheilijoita, elinkeinoelämän vaikuttajia, erilaisten järjestöjen, tieteen ja taiteen edustajia jne. lähde?
Sisääntulo jatkuu Pohjoisesplanadin puoleiselta ovelta, josta on saavuttu yleensä seuraavassa järjestyksessä: lähde?
piispat suurimman suomalaiskirkon arkkipiispan johdolla
Ahvenanmaan maakuntapäivien ja Saamelaiskäräjien edustajat
kenraalikunta
suurristin komentajat
oikeuslaitoksen presidentit, oikeusneuvokset ja syyttäjälaitoksen edustajat
Suomen Akatemian jäsenet, jota seuraavat yliopistojen kanslerit ja rehtorit
aiemmat eduskunnan puhemiehet ja aiemmat pääministerit
valtioneuvosto protokollan mukaisessa järjestyksessä; pääministeri, valtiovarainministeri, ulkoministeri, jne., viimeisenä oikeuskansleri
eduskunnan puhemies, varapuhemiehet ja sihteeristö
diplomaattikunta, virkaiältään vanhimmasta alkaen, suurlähettiläät sekä kansainvälisten järjestöjen edustajat
entiset tasavallan presidentit
Kättelyn päätteeksi presidentit puolisoineen asettuvat yhteisvalokuvaan. lähde?
Linnassa tarjottavan boolin sisältö on ollut salaisuus. Kättelyn ja kahvittelun jälkeen seuraa tanssit: ensimmäinen tanssi on perinteisesti valssi, jonka aloittaa presidentti.
Julkisuus > Lehdistö

Tavallista on, että useita viikkoja ennen juhlia lehdistössä arvaillaan kutsuttujen julkisuuden henkilöiden nimiä, naisten iltapukuja ja sitä, kenen partnerin kanssa juhliin saavutaan. Naisten iltapuku voi olla teetetty suunnittelijalla erityisesti kyseistä juhlaa varten.
Julkisuus > Yleisradio

Vuonna 1949 kuultiin ensimmäinen, Yleisradion tekemä suora radiolähetys juhlista. Ensimmäinen televisiolähetys tapahtui vuonna 1957 (nimellä Itsenäisyytemme 40-vuotisjuhla), mutta suoria lähetykset ovat olleet vuosina 1967 ja 1968 sekä vuodesta 1982 lähtien. Kaudella 1969–1980 järjestetystä kymmenestä vastaanotosta esitettiin vain leikattuja koosteita, sillä ajan ilmapiirin vuoksi ei haluttu korostaa eliitin juhlimista.kenen mukaan? Sen sijaan 2000-luvun suorissa televisioinneissa on usean televisiokameran välityksellä seurattu vieraana olevien, erityisesti julkisuuden henkilöiden, tunnelmia.
Esimerkiksi vuonna 2008 linnan juhlat olivat vuoden katsotuin televisio-ohjelma: lähetys keräsi yli puolitoista miljoonaa katsojaa, ja vuonna 2009 juhlat keräsivät yli 2,2 miljoonaa katsojaa.
Musiikki

Kättelyn aikana taustamusiikista ja myöhemmin illalla tanssimusiikista Valtiosalissa on vastannut Kaartin soittokunta.
Kuokkavierasjuhlat

1990-luvun alusta vuoteen 2003 asti linnan juhliin liittyi aina myös mielenosoitus nimeltä kuokkavierasjuhlat. Vuonna 2006 kuokkavierasjuhlat järjestettiin jälleen. Vuonna 2013 Tampereella järjestettiin anarkistien kuokkavierasjuhlat, joissa esiintyi väkivaltaista käyttäytymistä ja kymmeniä pidätettiin. Protestoijilla oli kommandopipoja ja Timo Jutila -naamareita. Tilaisuutta oli turvaamassa 300 poliisia ja 6 poliisihevosta.
Kirjallisuutta

Hirvikorpi, Helinä: Linnan juhlat kautta aikojen.  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-053-9
Halonen, Tero & Aro, Laura (toim.): ”Linnan juhlat”, Suomalaisten symbolit.  Jyväskylä:  Atena, 2005.  ISBN 951-796-394-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itsenäisyyspäivän vastaanotto Wikimedia Commonsissa
Linnan juhlat. Yle.
Linnan juhlat Elävässä arkistossa.
Suomen Nukketaiteilijoiden teos: Linnan juhlat
P. E. ja Ellen Svinhufvud vastaanottamassa vieraita vuonna 1934.
Adolf Ehrnrooth Itsenäisyyspäivän vastaanotolla vuonna 1963.
Näyttelijä Tarmo Manni kättelemässä Sylvi Kekkosta vuonna 1965.
Muotoilijat Nanny Still ja Birger Kaipiainen sekä Maggi Kaipiainen linnan portaikossa vuonna 1960.
Ivan L’ovkin

Ivan L’ovkin (ven. Иван Иванович Левкин, Ivan Ivanovitš Levkin; 1903–1974) oli neuvostoajan karjalainen säveltäjä ja karjalaisen kansanrunouden kerääjä, Neuvosto-Karjalan ansioitunut taiteilija (1949), Venäjän neuvostotasavallan kulttuurialan arvostettu työntekijä.
Syntymä

Ivan L’ovkin oli karjalainen. Hän syntyi maanviljelijöiden perheeseen 20. huhtikuuta 1903 Munjärven kylään.  Perheessä oli monta lasta.
Opiskelu ja työ

Munjärvenlahden kirkkokoulun loputtua palveli renkinä.
Vuosien 1925–1927 aikaan oli armeijassa, palveli Karjalan jääkäripataljoonassa.
Vuosina 1927–1929 työskenteli Onegzavodilla.
Vuosina 1929–1931 opiskeli Leningradin karjalaisessa draamaoppilaitoksessa.
Vuosina 1931–1935 taiteellisen propagandaryhmän johtaja, joka työskenteli Karjalan neuvostotasavallan Opetuskomisariaatin tyvessä.
Oli itärintamalla ("Suuri isänmaallinen sota"), palveli meriprikaatin joukossa. Haavoittui, vuonna 1945 päästettiin palveluksesta.
Kulttuurialalla

Ivan L’ovkin on Karjalan suurimpien lauluryhmien perustaja. Vuonna 1936 hän perusti  Petrovskin karjalan kansan kuoron, vuonna 1938 – Vieljärven karjalan kansan kuoron.
Vuosien 1945–1963 aikaan oli perustettujen kuorojen ohjaajana.
Oli myös Aunuksen kansan kuoron ohjaajana.
Ivan L’ovkin kirjoitti yli 70 laulua. Niiden joukossa on venäläisten laulujen käännökset karjalaksi ja itse kirjoitetut laulut, rekilaulut, runot karjalan kielellä. Monet niistä tulivat Karjalassa kansanlauluiksi, jotka nykyään kuuluvat Karjalan monien lauluryhmien repertoaariin. Niitä laulaa Karjalan valtiollinen Kantele-yhtye, karjalan kansan Oma Pajo -kuoro, Myllärit, Petrovskin kuoro ja muut.
Kuuluisat laulut

«Ruskei neičyt, valgei neičyt»
«Kazvatti mami minun»
«Ongo kaunis Karjala»
«Kuldaizen kel istuimmo»
«Ruispeldo»
«Gul’aičin minä»
«Petroskoi».
Festivaalit

Kontupohjan piirissä pidetään Ivan L’ovkinille omistettua festivaalia: ”Karjalan mändylöin pajot”.
Kirjallisuus

Карелия: энциклопедия: в 3 т. / гл. ред. А. Ф. Титов. Т. 2: К – П. – Петрозаводск: ИД «ПетроПресс», 2009. С. 159–464 с.: ил., карт. ISBN 978-5-8430-0125-4 (т. 2)
Aiheesta muualla

К 100-летию Ивана Левкина
Национальный архив Республики Карелия. Левкин Иван Иванович
Фестиваль карельской народной песни прошёл на родине Ивана Левкина (Arkistoitu – Internet Archive)
«Я вне песни не видел жизни…»
Ivan L’ovkin
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Latvia
Jalkaväkirykmentin määrävahvuus

Jalkaväkirykmentin määrävahvuus jatkosodan alussa ei ollut enää tarkasti määritelty aseistuksen osalta. Määrävahvuuksista siirryttiin jossainmäärin ns. jakovahvuus-käytäntöön, jossa osa aseistuksesta vaihteli rykmentistä toiseen. Pääsääntönä voinee pitää, että ns. varusmiesrykmentit (jotka olivat osa välirauhanajan armeijaa ts. numeroilla 1-13 varustetut rykmentit) olivat paremmin varustettuja kuin reserviläisistä kootut rykmentit.
Vahvuuksia vuonna 1941

Henkilöstöä: 3 616 (119 u + 543 au + 2 954 m)
Kiväärejä: noin 2 500
Konekiväärejä: 36
Konepistooleja: noin 200-400
Pikakiväärejä: 144
Panssarintorjuntakiväärejä: 30
Panssarintorjuntatykkejä: 6
Kranaatinheittimiä: 12
Moottoriajoneuvoja: 11 (autoja 9 + 2 m-pyörää)
Hevosia: 415
Yksiköt

Jatkosodan alussa jalkaväkidivisioonan yksiköiden numerointi noudatti talvisodan aikaista numerointia, mutta asemasodan aikana siirryttiin numeroinnissa ns. juoksevaan numerointiin.
Komentaja + esikunta
Esikuntakomppania
I pataljoona = I/JR X (1 022 miestä)
1. komppania (1./JR X, 205 miestä)
2. komppania (2./JR X)
3. komppania (3./JR X)
1. konekiväärikomppania (1.KKK/JR X, 197 miestä ja 12 konekivääriä)
I kranaatinheitinjoukkue (I Krh.J/JR X, 64 miestä ja 3 kpl 81 mm:n tai 82 mm:n kranaatinheitintä)
II pataljoona
4. komppania (4./JR X)
5. komppania (5./JR X)
6. komppania (6./JR X)
2. konekiväärikomppania (2.KKK/JR X)
II kranaatinheitinjoukkue (II Krh.J/JR X)
III pataljoona
7. komppania (7./JR X
8. komppania (8./JR X
9. komppania (9./JR X
3. KKK/JR X
III kranaatinheitinjoukkue (III Krh.J/JR X)
Kranaatinheitinkomppania (numeroitu 13. komppaniaksi, 13.K/JR X)
6 kpl 120 mm:n kranaatinheitintä
(Panssarintorjunta)tykkikomppania (numeroitu 14. komppaniaksi, 14.K/JR X)
6 panssarintorjuntatykkiä (yleisimmin 37 tai 45 mm:n kalusto)
Rykmentin kolonna