stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gailingen am Hochrhein

| Gailingen am Hochrhein |
| --- | --- |
 Näkymä Gailingen am Hochrheiniin.
 vaakuna
 Gailingen am Hochrhein
 Koordinaatit: 47°42′N, 8°45′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baden-Württemberg
Hallintopiiri:  Freiburg
Piirikunta:  Konstanz
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Thomas Auer
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  13,17 km²
Korkeus:  461 m
Väkiluku (30.6.2022):  2 930
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  78262 Gailingen am Hochrhein
 
 www.gailingen.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gailingen am Hochrhein on kunta Saksassa Baden-Württembergin osavaltion Konstanzin piirikunnassa. Kunta kuuluu Freiburgin hallintopiiriin. 30. kesäkuuta 2022 Gailingen am Hochrheinissa oli 2 930 asukasta ja väestötiheys oli 222 as./km². Kunnan pinta-ala on 13,17 km². Gailingen am Hochrheinin pormestari on Thomas Auer.
Gailingen am Hochrheinin naapurikunnat ovat Gottmadingen pohjoisessa, Buch ja Ramsen idässä, Diessenhofen etelässä sekä Dörflingen lännessä. Neljä viimeisenä mainittua kuuluvat Sveitsille. Lisäksi Saksan eksklaavi Büsingen am Hochrhein sijaitsee alle kilometrin päässä kunnasta länteen.
Kunnassa toimii yksi Hochrheinschule -niminen ”perus- ja yläkoulu” (saks. Grund- und Hauptschule). Lisäksi kunnassa toimii kansanopisto (saks. Volkshochschule).
Gailingen am Hochrheinin ystävyyskunta on Saksin osavaltiossa sijaitseva Liebschützberg.
Historia

Ensimmäinen dokumentoitu maininta Gailingenista on vuodelta 965. Mahdollisesti alemannit asuttivat Gailingenin aluetta jo 400-luvulla. Nimi ”Gailingen” tulee ”Geilo”-nimisen henkilön mukaan, joka oli yksi alemannien johtaja. 1000-luvulla Gailingen oli aatelisperheen omistuksessa. 1300-luvulla alueen omistus siirtyi Randeggin aatelisperheelle ja sen peruja on leijonanpää, perheen tunnus, Gailingenin vaakunassa nykyään. Seuraavina vuosisatoina Gailingen vaihtoi omistajaa lukuisia kertoja.
Vuonna 1654 Gailingeniin muutti kuusi juutalaista. Vuonna 1722 Gailingenissa oli 18 juutalaista kotitaloutta ja 1700-luvun puoliväliin mennessä lukumäärä kasvoi 28:en. Vuonna 1766 Gailingeniin rakennettiin uusi koulu ja vuonna 1836 synagoga. Vuosina 1845–1847 paikkakunnalle rakennettiin uusi koulurakennus. Gailingen sai myös sairaalan ja vanhainkodin. 1850-luvun puoliväliin mennessä juutalaisväestöä oli Gailingenin väestöstä yli puolet. Vuonna 1870 Gailingeniin valittiin ensimmäinen juutalaispormestari. Seitsemän vuotta tämän jälkeen juutalaiset ja kristityt lapset aloittivat koulunkäyntinsä samassa koulussa. Juutalaiset ja ei-juutalaiset elivät yhdessä rauhallisesti, kunnes Adolf Hitler nousi valtaan. Vuonna 1933 juutalaisväestö väheni paikkakunnalla noin 20 prosenttia. Kristalliyö ohitti Gailingenin. 10. marraskuuta 1938 synagoga tuhottiin. 22. lokakuuta 1940 yli 200 juutalaista vietiin heidän kodeistaan Ranskaan. Koulurakennus toimii nykyisin Bodenjärven alueen juutalaisten historiaa käsittelevänä museona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gailingen am Hochrhein Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (saksaksi)
Juutalaisten hautausmaa Gailingen am Hochrheinissa.
Kathmandun laakso

Pashupatinathsin temppeli
Patsaita Bhaktapurin palatsin edustalla.
Kathmandun laakso (nepaliksi काठमाडौं उपत्यका, Kāṭhamāḍauṁ upatyakā) on Nepalin pääkaupunkia Kathmandua ympäröivä laakso maan keskiosassa. Se on ollut asuttuna vuosituhansien ajan. Laaksossa on sekä hindulaisuuteen että buddhalaisuuteen liittyviä kulttuurimonumentteja, ja se on ollut Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1979 lähtien.
Laaksosta on löytynyt neoliittisia työkaluja, jotka viittaavat asutukseen jo vuosituhansia sitten. Aluksi asutus koostui hajanaisista ryhmistä ilman keskushallintoa. Maurya-valtakuntaa johtaneen Ašokan valtakaudella buddhalaisuus levisi Katmandun laaksoon ja sieltä suureen osaan Nepalia.
Swayambhun ja Bauddhanathin stupat ovat merkittäviä buddhalaisia kulttuurimonumentteja.
Pashupatin ja  Changu Narayanin temppelit ovat tärkeitä hinduille.
Näkymä Kathmandun laaksoon läheiseltä vuorelta Shivapuri Nagarjunin kansallispuistossa.
Näkymä Kathmandun laaksoon.
Näkymä koilliseen Kathmandun laaksoon Swayambunathista. Vasemmalla Vishnumatijoki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kathmandun laakso Wikimedia Commonsissa
Katatjuta

Katatjuta
Näkymä koko vuorijonosta
Katatjuta eli Olgavuoret (Kata Tjuṯa, engl. The Olgas) on yli 30 kupolin muotoisen kallioharjanteen muodostama vuorijono Australian Pohjoisterritoriossa. Koko kalliorykelmä on laajuudeltaan 30 neliökilometriä. Se sijaitsee parikymmentä kilometriä Ulurun vuoresta länteen.
Katatjuta on valtava konglomeraattiesiintymä, sorasta ja kivenlohkareista iskostumalla muodostuneita kallioita. Ne olivat aikoinaan osa merenpohjaa, mutta maankuoren liikkeet painoivat ne kasaan ja nostivat ne koholle noin 500 miljoonaa vuotta sitten. Sen jälkeen eroosio on muovannut ne rykelmäksi kallioharjanteita. Jotkin kalliot ovat muista erillään, mutta joidenkin väliin jää vain kapea rotko.
Vuorten korkein kallio on Olgavuori (Mt. Olga), jonka huippu nousee 546 metriä ympäristön yläpuolelle ja 1066 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Katatjuta on keskeisessä asemassa Australian alkuperäisasukkaiden tarinoissa, joissa kerrotaan maailman asukkaiden luomisesta muinaisella uniajalla. Vuorten nimi tarkoittaa alkuasukkaiden kielellä "monen pään maa".
Ensimmäisenä valkoisena Katatjutan näki etäältä tutkimusmatkailija Ernest Giles vuonna 1872. Hän nimesi vuoret Olgavuoriksi Espanjan tuolloisen kuningasparin mukaan. Vähän ennen Gilesiä vuorille ehti kuitenkin toinen tutkimusmatkailija, William Gosse.
Vuonna 1958 alueelle perustettiin Ayers Rockin ja Olgavuoren kansallispuisto, jonka nimi muutettiin myöhemmin Ulurun kansallispuistoksi. Vuonna 1993 voimaan tulleen kaksoisnimeämiskäytännön mukaan alue kantaa nykyään nimeä Kata Tjuṯa / Mount Olga.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia Kata Tjutasta - Terra Galleria
Satelliittikuva Kata Tjutasta[vanhentunut linkki] (interaktiivinen)
Kuvia Kata Tjutasta - Australia Photography
I Kathimeriní

| I Kathimeriní> Η Καθημερινή |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
ISSN:  ISSN 1108-9792
Levikki:  46 000
Perustettu:  1919
Sitoutuneisuus:  keskusta-oikeistolainen
Kotikunta:  Ateena
Kotimaa:  Kreikka
Sivukoko:  broadsheet
Ilmestymistiheys:  ma–su
Kieli:  kreikka
Aiheesta muualla
www.kathimerini.gr
I Kathimeriní (kreik. Η Καθημερινή, ”Jokapäiväinen”) on kreikkalainen päivittäin ilmestyvä sanomalehti, jota julkaistaan Ateenassa. Se on ilmestynyt vuodesta 1919. Lehdestä julkaistaan myös englanninkielistä versiota Ekathimerini eli Kathimerini English Edition.
Kathimerinín päivittäinen levikki on 46 000 ja sunnuntainumerolla 132 000. Lehteä luonnehditaan usein konservatiiviseksi laatulehdeksi. Lehti on puoluekannaltaan keskusta-oikeistolainen ja se on tukenut aiemmin konservatiivista Uusi demokratia -puoluetta.
Lehden perustaja oli Geórgios Vláchos. Hänen tyttärensä Eléni Vláchou jatkoi isänsä työtä, mutta lakkautti lehden protestina Kreikan sotilasjuntan vallan ajaksi.
Aiheesta muualla

Η Καθημερινή. Sanomalehden verkkosivut. (kreikaksi)
Kathimerini English Edition. Sanomalehden englanninkielisen version verkkosivut. (englanniksi)
Galakturonihappo

| Galakturonihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2S,3R,4S,5R)-2,3,4,5-tetrahydroksi-6-oksoheksaanihappo
CAS-numero:  685-73-4
PubChem CID:  84740
SMILES:  C(=O)C(C(C(C(C(=O)O)O)O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H10O7
Moolimassa:  194,14 g/mol
Sulamispiste:  159 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Galakturonihappo (C6H10O7) on uronihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja galaktoosin hapetustuote. Yhdistettä voidaan käyttää biokemiallisissa tutkimuksissa.
Esiintyminen luonnossa ja ominaisuudet

Galakturonihappoa esiintyy erityisesti marjojen ja hedelmien sisältämässä pektiinissä, joka on pääasiassa polygalakturonihappoa, johon saattaa olla liittyneenä myös muita monosakkarideja kuten galakturonihapon metyyliesteriä ja ramnoosia. Pektiini hydrolysoituu happamissa olosuhteissa galakturonihapoksi. Pektiinissä galakturonihappo on pääasiassa rengasrakenteisena α-pyranoosina. Kasvit biosyntetisoivat pektiiniä UDP-galakturonihaposta.
Galakturonihappoa esiintyy pektiinin lisäksi myös muissa kasvimateriaaleissa. Esimerkiksi β-pyranoosina sitä esiintyy hemiselluloosaa muodostavissa ksylaaneissa, galaktaaneissa ja glukaaneissa ja eräissä kasvikumeissa kuten tragakanttikumissa ja karaijakumissa.
Galakturonihappo liukenee hyvin veteen ja pieniä määriä kuumiin alkoholeihin. Polaarittomiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin se ei liukene. Galakturonihapon ominaiskiertokyky vesiliuoksessa on +50,9 °.
Aiheesta muualla

PubChem: D-Galacturonic Acid (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Galacturonic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Galacturonic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Galacturonic acid (englanniksi)
ChemBlink: Galacturonic Acid (englanniksi)
ChemBlink: D-Galacturonic Acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Galacturonic-acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: D-Galacturonic-acid (englanniksi)
Galaktosamiini

| Galaktosamiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (3R,4R,5R,6R)-3-amino-6-(hydroksimetyyli)oksaani-2,4,5-trioli
CAS-numero:  7535-00-4
SMILES:  C(C1C(C(C(C(O1)O)N)O)O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H13NO5
Moolimassa:  179,174 g/mol
Sulamispiste:  180 °C (HCl-suolana)
Galaktosamiini (C6H13NO5) on galaktoosisokerin aminojohdannainen. Yhdistettä esiintyy luonnossa ja sitä käytetään myös biokemiallisissa tutkimuksissa selvitettäessä maksan toimintaa.
Biologinen rooli

Galaktosamiini esiintyy soluissa pääasiassa johdannaisenaan N-asetyyligalaktosamiinina. Se on kuitenkin rakenteen osana gonadotropiinihormoneissa: luteinisoivassa hormonissa ja follikkelia stimuloivassa hormonissa.
Glaktosamiini on myrkyllistä maksasoluille ja aiheuttaa hepatiitin, kirroosin. Yhdiste voi suurina annoksina aiheuttaa myös kasvaimia maksaan. Hepatotoksisuutta hyödynnetään biokemiallisissa ja lääketieteellisissä tutkimuksissa. Aineen vaikutukset tulevat rottakokeissa esiin, kun sitä annostellaan päivittäin 100–400 milligramman määrinä. Yhdisteen myrkyllisyys johtuu siitä, että se muodostaa tuotteen uridiinitrifosfaatin kanssa, jolloin RNA:n ja tärkeiden glykoproteiinien synteesi estyy ja sokerien ja glykosaminoglykaanien aineenvaihdunta heikkenee. Glakosamiini voi vaurioittaa myös solukalvoa korvaamalla jonkin solukalvon neutraaleista sokereista.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Galactosamine (englanniksi)
Pietro Frosini

| Pietro Frosini |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. elokuuta 1885 Catania, Sisilia, Italia
Kuollut: 2. syyskuuta 1951 (66 vuotta) New York, Yhdysvallat
Ammatti:  konserttimuusikko, viihdemuusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Pietro Frosini, S. Fregoli, G. Arditti
Aktiivisena:  1800-luvun loppu - 1951
Tyylilajit:  vaudeville, viihdemusiikki
Soittimet:  harmonikka
Levy-yhtiöt:  Edison, Victor, Decca
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Pietro Frosini (Pietro Giuffrida tai Pietro Guifride, 9. elokuuta 1885 Catania, Sisilia, Italia – 2. syyskuuta 1951 New York, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä ja sovittaja, jota pidetään yhtenä merkittävimmistä 1900-luvun alun pioneereista harmonikkamusiikin kehittäjänä ja sen suosion levittäjänä. Hänet tunnettiin myös lempinimellä ”harmonikan velho” (engl. The Wizard of Accordion).
Tausta

Pietro Giuffrida syntyi talonpoikaisperheeseen Mascalucian maakunnassa Sisilian Cataniassa. Hän sokeutui vuonna 1888 tuhkarokon yhteydessä, mutta näkö palautui osittain vähitellen, joskin heikompana kuin ennen sairautta. Hän alkoi soittaa leluharmonikkaa 1889. Vuonna 1891 hänet kidnapattiin puoleksi vuodeksi, mutta saatiin lopulta palautetuksi kotiin. Kuusivuotiaana Frosini sai ensimmäisen harmonikkansa, jossa oli neljä bassoääntä ja 11 diskanttiääntä. Hänen isänsä, musiikkia rakastava Michael Angelo Giuffrida, alkoi opettaa poikaa.
Harmonikansoittajaksi

Pietro Giuffrida alkoi soittaa täysikokoista kromaattista näppäinharmonikkaa yhdeksänvuotiaana ja oppi soittamaan lyhyessä ajassa polkkia, masurkoita, katrilleja, marsseja, alkusoittoja ja operettisävelmiä. Harmonikka hankittiin catanialaiselta harmonikanvalmistaja Rosario Portolta, jonka poika Salvatore Porto oli myös paikallisesti tunnettu harmonikansoittaja. Harmonikan bassopuoli oli kaksirivinen ja bassokoskettimet tuottivat kukin yhden äänen. Kyseinen harmonikkamalli oli tuona aikana hyvin suosittu Cataniassa. Salvatoren soittamat alkusoitto oopperasta Norma sekä intermezzo Cavalleria Rusticanasta tekivät nuoreen Pietroon suuren vaikutuksen. Hän oppi Salvatorelta myös paljetremolona myöhemmin tunnetuksi tulleen palkeita rytmikkäästi edestakaisin ravistavan soittotavan. Paljetremolosta oli tuleva myöhemmin Frosinille tunnusomainen piirre.
Pietro Giuffrida hyväksyttiin kymmenvuotiaana kunnalliseen Catanian taidekonservatorioon, jossa hän alkoi soittaa kornettia ja urkuja, koska siihen aikaan harmonikkaa ei hyväksytty oppilaitoksissa. Vuonna 1898 hän sai kornettiopettajakseen maestro Francesco Paolo Frontinin, jonka johdolla hän opiskeli sävellystä, harmoniaa ja kontrapunktia Pietro Giuffrida voitti kornettimuusikkona monia palkintoja. Hän siirtyi kuuluisaan Milanon konservatorioon 1902 päättämään musiikkiopintonsa. Hän toimi lyhyen aikaa kirkkourkurina Cataniassa, ja sen jälkeen hän siirtyi kahdeksi ja puoleksi vuodeksi Maltalle Britannian laivaston palvelukseen kornetinsoittajaksi. Siten Giuffrida ansaitsi elantonsa ammattimuusikkona jo 17-vuotiaana. Malaria kuitenkin turmeli hänen ansatsinsa pysyvästi, joten hän joutui luopumaan kornetinsoitosta. Harmonikka oli ollut kuitenkin oheissoittimena koko tähänastisen uran ajan, joten siitä tuli hänen seuraava pääsoittimensa.
Pietro Giuffridan Pohjois-Amerikkaan muuttamisen vaiheista on olemassa kaksi versiota. Eräiden lähteiden mukaan yhdysvaltalainen vaudeville-agentti kuuli hänen soittoaan Euroopassa ja värväsi hänet 1905 hänen ollessaan 21-vuotias Pohjois-Amerikkaan New Yorkiin Keith-Orpheum Circuitiin, jossa hän menestyi heti. Useampien lähteiden mukaan hän kuitenkin matkusti ensin länsirannikolle San Franciscoon ja suoritti ensiesiintymisensä Yhdysvalloissa 1905 Fresnossa Kaliforniassa, josta Orpheum Vaudeville Circuitin kykyjenetsijä kutsui hänet vaudeville-kiertueille.
Muusikko ja säveltäjä

Frosini muutti pian itärannikolle New Yorkiin, missä hänen vaudeville-menestyksensä jatkui ja hänestä tuli yksi näytäntöjen päätähdistä. Menestyksen myötä Frosinille aukesi tie levytyksiin ja myöhemmin radioon. Frosini teki ensimmäisen äänitteensä Edison-yhtiön fonografisylinterille vuonna 1907.
Frosini aloitti säveltäjänuransa vakavammin vuonna 1908 ja hänen ensimmäisiä sävellyksiään Yhdysvalloissa oli The Chalice. Ensimmäisen oman teoksensa, Seneca Waltz, hän levytti lokakuussa 1909. Jo aiemmin saman vuoden toukokuussa hän oli nimellä "P. Frosini" levyttänyt Amoureuse Waltzin Victor-yhtiöiden gramofonilevyille. Mitä ilmeisimmin taiteilijanimi on kunnianosoitus hänen kornettiopettajalleen Frontinille. Taiteilijaurallaan hän ei juuri käyttänyt etunimeään Pietro, koska hänen aikalaisensa Pietro Deiro oli samoihin aikoihin erittäin tunnettu ja käytti taiteilijanimenä usein vain etunimeään.
1911 Frosini konsertoi Englannissa menestyksekkään kiertueen. Siihen sisältyi kuuden viikon kiinnitys Lontoon Leicester Squarella olleeseen Empireen, jossa hän esiintyi muun muassa kuningas Yrjö V:lle. Hän myös levytti Englannissa sekä omalla nimellään että taiteilijanimillä "S. Fregoli" ja "G. Arditti".
Hän palasi New Yorkiin 1913. Samana vuonna Edison julkaisi uudelleen hänen vanhat vahasylinterilevytyksensä ja hän aloitti yhtiölle sarjan uusia levytyksiä. Quattrociocche-kustannusyhtiö julkaisi 1918 lukuisia hänen sävellyksiään. Frosini lopetti 1925 vaudeville-kiertueet heikkenevän terveydentilansa vuoksi. Hän aloitti 1930-luvulla opettamisen ja radioäänitykset. Vuonna 1934 hänen soittoaan kuultiin kuutena aamuna viikossa 90 minuuttia joka päivä WOR-radioaseman kautta ja 60 minuuttia WINS-asemalta.
Hän myös jatkoi sävellystyötä, ja Alfred Music Company julkaisi valtaosan hänen sävellyksistään. Hän palasi 1928 levyttämään Victor-yhtiölle ja äänitti vuonna 1934 useita levyjä Deccalle, suurin osa hänen omia sävellyksiään. Vuonna 1940 Frosini alkoi julkaista sävellyksiään ja sovituksiaan myös muiden kustantajien kautta, kuten Paginin ja Pietro Deiro Publicationsin. Hän liittyi maan säveltäjäyhdistykseen 1942.
American Accordionists' Association, jonka perustajajäseniin Frosini kuului, myönsi hänelle erityistunnustuksen erinomaisesta palvelusta ja saavutuksista harmonikka-alalla vuonna 1949.
Sävellyksiä ja kirjallisuutta

Frosinin elämäntyö kattaa noin 200 julkaistua sävellystä ja lukuisia harmonikkasovituksia eri klassikoista, joista monia on levytetty ja joita harmonikansoittajat eri puolilla maailmaa soittavat edelleen.
Frosinin suurehkoihin teoksiin kuuluu kolme laajaa rapsodiaa, sinfoninen fantasia Brittania, Venäläinen fantasia (engl. Russian Fantasy), Italialainen fantasia (engl. Italian Fantasy), sekä Venetsian karnevaalit -fantasia eri muunnelmineen (engl. Carnival of Venice Fantasia with Variations).
Frosini tunnetaan ehkä paremmin kuitenkin lyhyemmistä töistään, kuten La Mariposita, Sisilialainen serenaadi (engl. Sicilian Serenade), Ilta Välimerellä (engl. Love Smiles), Oliivien kukkiessa (engl. Olive Blossoms) ja Kevätserenadi (ital. Serenata primaverile).
Frosini käytti musiikissaan paljon paljetremoloja ja hioi paljetremolosoittotekniikan huippuunsa. Frosinin oppilas Maddalena Belfiore toimitti Frosinin paljetremolo-oppaan (engl. Frosini's System of Bellows Shake) Paganin kustantamana tämän kuoleman jälkeen.
Yksityiselämä

Frosini avioitui 1920 Philadelphiassa tanskalaissyntyisen music hall -artistin Alfride Larsenin kanssa. He muuttivat 1924 Beechhurstiin Long Islandille ja sieltä edelleen Sunnysidelle, mutta pysyivät yhä Long Islandilla. Alfride-vaimo kuoli 1949. Frosini itse kuoli syksyllä 1951 sairastettuaan kaksi kuukautta vakavasti. Rosa-sisar piti huolta sairaasta taiteilijasta tämän kuollessa.
Aiheesta muualla

Pietro Frosinin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
P. Frosinin levytys New York Blues (Edison 50454 vuodelta 1917, mp3-tiedostona) projekti Gutenbergin tietokannassa
Kuvitettu artikkeli: Pietro Frosini (1885-1951), mm. kuva Frosinin käyttämästä instrumentista (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz 
Muut:  Europeana 
Kaavio Pietro Frosinin erikoisvalmisteisesta bassojärjestelmästä. Lähde:
Katin piiri

Katin piiri Malin kartalla.
Katin piiri (ransk. Cercle de Kati) on hallintoalue Malin Koulikoron alueella. Sen hallinnollinen keskus on Katin kaupunki. Piirin pinta-ala on 16 897 neliökilometriä. Asukkaita on 948 100 henkeä (vuonna 2009).
Vuoteen 1977 saakka Bamakon piiriin kuulunut alue sijaitsee etupäässä Sudanin vyöhykkeellä Sahelin eteläpuolella. Sen läpi virtaa Nigerjoki. Ennen siirtomaa-aikaa seutu muodosti osan bambaravaltakunnan Beledougoun alueesta. Se oli yksi ensimmäisistä ranskalaisten 1890-luvulla valtaamista alueista.
Piiriin kuuluu Katin kaupunkikunta ja 36 maalaiskuntaa: Baguinéda-Camp, Bancoumana, Bossofala, Bougoula, Daban, Diago, Dialakoroba, Dialakorodji, Diédougou, Dio-Gare, Dogodouman, Dombila, Doubabougou, Faraba, Kalabancoro, Kambila, Kalifabougou, Kourouba, Mandé, Moribabougou, Mountougoula, N’Gabacoro, N’Gouraba, Niagadina, Nioumamakana, N’Tjiba, Ouélessébougou, Safo, Sanankoroba, Sanankoro Djitoumou, Sangarébougou, Siby, Sobra, Tiakadougou-Dialakoro, Tiélé ja Yélékébougou. Asukkaat ovat etupäässä maata viljeleviä bambaroita, kalastajina toimivia bozoja sekä karjanhoitoa harjoittavia fulbeja.
Aiheesta muualla

Katin piirineuvoston sivusto (ranskaksi)
Kattaloni

Naaraspuolinen kattaloni ja sen vasikka.
Kattaloni (engl. cattalo, yhdistelmä sanoista cattle ’nauta’ ja buffalo ’puhveli’) on biisoniuroksen ja tavallisen lehmän risteymästä joskus käytetty nimitys. Kattaloneja on kasvatettu Pohjois-Kanadassa, jossa ne voivat olla laitumella talvellakin, sillä ne ovat kestävyydeltään biisonin kaltaisia. Kattalonien lihaa ja nahkaa pidetään arvokkaampana kuin biisonin. Vasikat ovat syntyessään isopäisiä ja isorintaisia, minkä vuoksi ne usein kuolevat vaikeissa synnytyksissä. Urospuoliset kattalonit ovat lisääntymiskyvyttömiä.
Katsagrélli

| --- | --- |
Muut nimet:  Katsagréli (Κατσαγρέλι), Kazagkréli (Καζαγκρέλι), Katergáris (Κατεργάρης), Katergári (Κατεργάρη)
Sijainti:  36°34′41″N, 26°15′27″E, Astypálaia Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,064 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Katsagrélli (kreik. Κατσαγρέλλι, myös Katsagréli, Κατσαγρέλι, Kazagkréli, Καζαγκρέλι) eli Katergáris (Κατεργάρης, myös Katergári, Κατεργάρη) on pieni  Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Astypálaian saaren länsirannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,064 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Katsagrélli kuuluu Astypálaian kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Káto Dolianá

| Káto Dolianá Κάτω Δολιανά |
| --- | --- |
 Tános-joki, taustalla Káto Dolianán kylää.
 Káto Dolianá
 Koordinaatit: 37°25′57″N, 22°40′42″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Arkadia
Kunta:  Vóreia Kynouría
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  4002000704
Korkeus:  82 m
Väkiluku (2011):  595
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Káto Dolianá (kreik. Κάτω Δολιανά) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Vóreia Kynourían kuntaan, Arkadian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Kylän väkiluku on 595 (vuonna 2011).
Káto Dolianán uusklassinen koulutalo.
Káto Dolianán kylä, suomeksi ”Ala-Dolianá”, sijaitsee Tános-joen varrella noin seitsemän kilometriä luoteeseen Ástroksen kaupungista. Se on rakennettu noin 82 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylä on osa vuoristossa linnuntietä noin 17 kilometrin päässä sijaitsevan Dolianán eli Áno Dolianán (”Ylä-Dolianá”) kyläyhdyskuntaa, ja syntynyt sen asukkaiden talviasutukseksi. Antiikin aikana lähiseudulla sijaitsivat kaupungit Anthana ja Neris.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Káto Dolianá Wikimedia Commonsissa
Kathiawarinhevonen

| Kathiawarinhevonen |
| --- | --- |

Tyyppi::  lämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Intia
Polveutuminen::  paikalliset ponit, itämaiset hevoset
Rodun syntyaika::  1300-luku
Ominaisuudet
Korkeus::  150 cm tai alle
Värit::  kaikki perusvärit paitsi musta, voikkovärit, kirjavat
Kathiawarinhevonen on lämminverinen pienhevosrotu, joka on peräisin Intian Kathiawarin niemimaalta. Rotua käytetään Gujeratin ratsupoliisin ratsuina ja se on suosittu vauhdikkaassa seivästyspelissä.
Ominaisuudet

Kathiawarinhevonen on itämaistyyppinen rotu, joka on arabianhevosen tavoin erittäin kestävä. Se on sisukas ja tulee toimeen vähällä. Sen luonne on rauhallinen, mutta joskus arvaamaton.
Kathiawarinhevonen on pienikokoinen, korkeimmillaan noin 150 cm. Sen rakenne on ylipäätään kapoinen, hienoluinen ja ohutlihaksinen. Pää on hienopiirteinen, korvat suuret ja muodoltaan kaarevat, kärjistä toisiaan koskettavat. Kaula on ohut ja lavat melko viistot. Selkä on pitkä, rintakehä kapea mutta syvä, lanne laskeva. Kathiawarinhevonen kantaa ylöskiinnittynyttä häntäänsä korkealla. Jalat ovat kapeat ja vahvat, kaviot hyvänmuotoiset ja kovat. Kintereet ovat yleensä käyrät.
Rodussa esiintyvät väritykset ovat rautias, ruunikko, mustanruunikko, kimo, voikkovärit ja kirjavat, ei kuitenkaan musta.