stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cel-shading
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cel-shading Wikimedia Commonsissa
CelShading.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
GameDev.net - Cel-Shading (englanniksi)
The Legend of Zelda: The Wind Waker on hyvin tunnettu cel-shading-peli.
Verdunin taistelu

Verdunin taistelu (ransk. Bataille de Verdun ja saks. Schlacht um Verdun) oli ensimmäisen maailmansodan länsirintaman suurtaistelu, joka käytiin Saksan ja Ranskan joukkojen välillä Verdun-sur-Meusessa, Koillis-Ranskassa, 21. helmikuuta — 18. joulukuuta 1916. Taistelu on yksi sotahistorian suurimmista taisteluista ja Sommen taistelun jälkeen ensimmäisen maailmansodan verisin taistelu – taistelut jatkuivat alle kymmenen neliökilometrin alueella taukoamatta 10 kuukautta ja niiden seurauksena noin 700 000 sotilasta kaatui ja 495 000 haavoittui. Keskimäärin taistelussa sai surmansa liki 2 300 miestä päivässä. Taistelua sanotaan myös sotahistorian suurimmaksi tykistötaisteluksi.
Englantilainen historioitsija Alistair Horne on kirjoittanut Verdunin taisteluista kirjan The Price of Glory vuonna 1962. Kirja ilmestyi suomeksi nimellä Verdun 1916 (WSOY 1966).
Taustaa

Saksalaisen kenraali Erich von Falkenhaynin strategian mukaan sota voitettaisiin ainoastaan eteläisellä rintamalla. Falkenhayn hyökkäsi ranskalaisten linnoituksia ja muita puolustusasemia vastaan valtaisalla tulivoimalla. Saksalaisilla oli Verdunissa 40 kilometrin kaistalla 1 400 kenttätykkiä, joista suuri osa oli joko raskaita tai järeitä. Saksan tykistö aloitti suurhyökkäyksen tulivalmistelun 21. helmikuuta 1916 klo 7.15 tulittamalla Verdunin alueen puolustusasemia yhdeksän tuntia tauotta. Tulivalmistelu oli sodan siihen asti massiivisin ja sen aikana ammuttiin yli miljoona kranaattia. Neljän ensimmäisen päivän aikana saksalaiset eivät kohdanneet suurta vastarintaa. Falkenhaynin mukaan Saksalla oli varaa menettää kaksi sotilastaan yhtä ranskalaista vastaan.
Teoria veren vuodattamisesta kuiviin

Verdunin taistelussa saksalaiset pyrkivät tietoisesti kuluttamaan vihollisen joukkoja ja tarkoitus oli vuodattaa Ranskan armeijan veri kuiviin. Saksan kenttäarmeijan komentaja Erich von Falkenhayn ei uskonut enää suoraan läpimurtoon hyökkäyksellä, vaan pyrki kuluttamaan vihollisen joukkoja. Saksalaiset arvioivat oikein tosiasian, että Ranska ei luovuttaisi helposti vanhaa, historiallisesti arvokasta linnoituskaupunkia Verdunia. Näin Saksa pakotti Ranskan kalliiseen puolustustaisteluun, jolla tuhottaisiin Ranskan armeija. Tämä oli ”teoria veren vuodattamisesta kuiviin”.
Ranskan sodanjohto ei pitänyt Verdunia strategisesti tärkeänä. Rintama kiersi Verdunin kolmelta puolelta niin, että Verdun muodosti rintamalinjaan ulospäin työntyvän mutkan. Kokemuksen mukaan linnoituksista ei tässä sodassa ollut hyötyä, ja Verdunista oli tämän vuoksi viety pois suuri osa sen tykeistä. Silti ranskalaiset yleensä uskoivat Verdunin olevan puolustuksen peruspilari, joka sulki saksalaisten tien Pariisiin. Kun Verdunin hyökkäys alkoi, esikuntapäällikkö Joseph Joffre ei kiinnittänyt huomiota hyökkäykseen. Yleensä sovittelevainen Ranskan pääministeri Aristide Briand huusi esikuntaupseereilleen:
»”Ehkä te ette pitäisi Verdunin menetystä tappiona, mutta jokainen muu pitää. Jos luovutatte Verdunin, olette pelkureita! Yksinkertaisesti pelkureita, ja annan teille jokaiselle potkut”»
[lähde? ] Briandin hallitus olisi saattanut kukistua Verdunin luovutuksen takia. Joffre päätti puolustaa Verdunia kaikin voimin.
Saksalla oli valittavina Belfort ja Verdun. Verdunissa hyökättiin sen takia, että se oli lähellä Saksan rautateitä. Verdun oli osa Ranskan rakentamaa vahvaa linnoitusketjua, vaikka suurin osa linnoitteista oli teknisesti vanhentuneita ja pääosin peräisin 1800-luvun loppupuolelta. Taistelun alussa Verdun oli saarrettu kolmelta puolelta. Saksan kenraalit uskoivat, että Ranska keskittää valtavat joukot puolustamaan Verdunin linnaketta. Ranska sai tiedustelun avulla tiedon Saksan hyökkäysaiheista ja ehti siirtää kaksi divisioonaa rintamalle ennen hyökkäystä. Ranskalla oli vain vähän tykistöä linnakkeissaan Maas-joen molemmin puolin ennen hyökkäystä.
Verdunin taistelun ensimmäinen vaihe

Saksa hyökkäsi 21. helmikuuta. Ennen hyökkäystä 1 200 tykkiä ampui miljoona kranaattia maastoon 40 kilometrin rintamalinjalla. Saksa hyökkäsi kolmen armeijakunnan eli 150 000 miehen voimalla Ranskan 30 000:ta vastaan. Ranskalaiset eivät uskoneet, että Saksa hyökkäisi alueella ja linnakkeen puolustuslaitteita oltiin purkamassa ja järjestämässä uudelleen. Saksa oli 23. helmikuuta edennyt noin viisi kilometriä ja vallannut Bois des Cauresin. Pari päivää paikoillaan pysyneen puolustustaistelun jälkeen Saksa valtasi Samogneuxin, Baumontin ja Ornesin. Ranskan päämajalle ei ollut vieläkään selvinnyt hyökkäyksen vakavuus, sillä viesti ei kulkenut etulinjasta.
Ranska vetäytyi 24. helmikuuta toiselle puolustuslinjalle, ja saman päivän iltana Ranskan sodanjohto päätti siirtää lisää joukkoja Verdunin rintamalle. Ranskalaiset vaihtoivat kuluneita joukkoja etulinjassa tiheään. Kun Saksa oli pommittanut tykistöllä taistelukentän mutamereksi (kuivatusojat ja vastaavat tuhoutuivat tykkitulessa), Saksan oli vaikea siirtää tykkejään tukemaan jalkaväkensä hyökkäystä. Saksan edetessä joukot tulivat yhä enemmän Ranskan Maas-joen tykistön kantaman piiriin. Saksan hyökkäys hidastui Douaumontin kylässä Ranskan ankarasti puolustautuvan jalkaväen ja lumisateen takia. Douaumontin linnakkeen taistelu alkoi 25. helmikuuta. Ranska toi 90 000 miestä ja valtavasti ampumatarvikkeita Verduniin. Douaumont käytännössä hylättiin ennen kuin saksalaiset saivat sen. 2. maaliskuuta Douaumont oli saksalaisilla. 6. maaliskuuta – 9. huhtikuuta Saksa hyökkäsi Le Mort Hommessa ja Fort Vaux'ta vastaan painaen Ranskan koholla olevaa rintamanmutkaa sisään. 20. maaliskuuta Ranskan vastahyökkäys pohjoisessa epäonnistui. Saksalta oli tuhoutunut hyökkäyksessä käytännöllisesti katsoen hyökkäävät neljä rykmenttiä. Ranska puolusti Verdunia kaikin voimin.
Koska Ranska puolustautui tiukasti, ensimmäisen aallon taistelut laantuivat huhtikuun lopussa. Linnoitukset kestivät jopa suuren ”Paksu-Bertta” -tykin laukaukset. Verdunia huollettiin Voie Sacrée (”Pyhä tie”) -nimisen huoltotien kautta 3 000 kuorma-auton päivävauhdilla. Loppukeväällä ja alkukesällä puolustajilla oli jano, mutaista vettä ei voinut juoda eikä huolto toiminut. Ranskan 330 jalkaväkirykmentistä 250 joutui mukaan taisteluun. 3. toukokuuta – 7. kesäkuuta Saksa eteni hitaasti Verdunin lähistöillä.
Verdunin taistelun toinen vaihe

Ranskan armeijan johtoon valittiin kenraali Pétainin tilalle hyökkäävämpi kenraali Robert Nivelle 1. toukokuuta. Saksa aloitti toukokuussa toisen hyökkäysaallon, joka kesti kesäkuun loppuun. Saksalaiset valtasivat 7. kesäkuuta itäisen Vaux’n linnakkeen ja läntisen Cumières’n ja Chattancourtin kylät kolmen kuukauden taistelujen tuloksena valtavin molemminpuolisin tappioin. Thiaumontin linnake vallattiin myöhemmin.
Verdunin taistelun kolmas vaihe

Saksa alkoi 22. kesäkuuta hyökätä kohti Fort Souvillea ampuen muun muassa difosgeenikaasukranaatteja ja edeten 60 000 miehen voimalla. Liekinheitin oli otettu käyttöön. Saksa murtautui miltei Ranskan linjojen läpi 23. kesäkuuta edeten Fleuryyn linnoitusvyöhykkeen sisälle. Tämä taistelu jatkui 6. syyskuuta asti. Heinäkuun puolivälissä Saksa hyökkäili kolme viikkoa, mutta tuloksetta. Englannin armeijan päätös hyökätä Sommessa helpotti oleellisesti ranskalaisten uhkaavaa tilannetta Verdunissa. Englantilaisten vuoksi Saksa joutui siirtämään Verdunista tykistöä 1. heinäkuuta alkaneeseen Sommen taisteluun. Tykistön ylivoiman turvin hyökännyt Saksan armeija ei voinut enää jatkaa samoin keinoin ja hyökkäys tyrehtyi.
Ranskan vastahyökkäys

Syksyllä Saksan sotilaat olivat väsyksissä jatkuvan taistelun jälkeen. Ranska teki vastahyökkäyksen 21. lokakuuta 1916 ja valtasi alueita takaisin 24. lokakuuta – 3. marraskuuta. Ranskalaiset valtasivat takaisin Douaumontin 24. lokakuuta muun muassa kohdistamalla linnakkeeseen tarkan tykistötulen. Fort Vaux vallattiin takaisin 2. marraskuuta. Ranskalaiset valtasivat jonkin verran Saksan valtaamia alueita takaisin 11.–18. joulukuuta asti. Ranskalaiset olivat valmiita puolustamaan linnoitusta, mutta pitivät jatkuvia hyökkäyksiä tarpeettomana teurastuksena. Ranskan armeija heikkeni ja sen taistelutahto putosi kriittisesti. Niskurointi oli armeijassa yleistä. Kapinointiin vastattiin kovalla kurinpidolla ja teloituksilla. Ranskalaisten johto siirtyi takaisin puolustuskannalle ja täysimittainen kapina vältettiin. Verinen ja tulokseton taistelu päättyi, ja sodan painopiste siirtyi 100 kilometriä länteen. Falkenhayn suunnitelma oli epäonnistunut.
Verdunin taistelun lopputulos

Koska Ranska kierrätti joukkojaan, 70 % heidän sotilaistaan taisteli Verdunissa, mutta silloisista saksalaisista sotilaista vain 25 %. Verdunista löytyy vieläkin siellä kaatuneiden sotilaiden luita.
Joukot

Ranska
Komentaja Philippe Pétain / Robert Nivelle
Vahvuus taistelun alkaessa 21. helmikuuta 1916 30 000 sotilasta
Kaatui tai katosi taistelussa 162 000 sotilasta
Haavoittui 214 000–380 000
Saksa
Komentaja Erich von Falkenhayn
Vahvuus taistelun alkaessa 21. helmikuuta 1916 150 000 sotilasta
Kaatui tai katosi 100 000 sotilasta
Haavoittui 236 000–334 000
Muistojuhla

Verdunin taistelusta tuli kuluneeksi 50 vuotta 29. toukokuuta 1966. Muistojuhlassa esiintyi puhujana Ranskan presidentti de Gaulle, joka korosti Euroopan yhdistymisen tärkeyttä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Verdun. Käynti vanhoilla taistelupaikoilla, Hakkapeliitta, 02.08.1932, nro 31, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Verdunin taistelu
Ranskalaisen 6. divisioonan 87. rykmentin sotilaita kukkulalla 304 Verdunin luoteispuolella vuonna 1916.
”Paksu-Bertta” – saksalainen 420 mm järeä mörssäri
Douaumontin linnake ilmakuvassa 1916
Ranskalaisia reservejä matkalla Verduniin
Memorial de Verdun, taistelulle omistettu museo Verdunin lähistöllä.
WebKit

| WebKit |
| --- | --- |

Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  selainmoottori
Ohjelmointikielet:  C++
Lisenssi:  GNU Lesser General Public License, versio 2.0 tai myöhempi ja 2-lauseinen BSD-lisenssi
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
WebKit on Applen kehittämä selainmoottori, jota Apple käyttää Safari-selaimessaan. Lisäksi kaikkien iOS-älypuhelimille kehitettyjen selainten on käytettävä WebKitiä. WebKitin kehityksen pohja oli KDE-projektin KHTML, josta Apple forkkasi WebKitin vuonna 2001. Google käytti WebKitin WebCore-osaa omassa Chrome-selaimessaan kunnes forkkasi siitä Blink-selainmoottorin. Apple muokkasi KHTML:ää abstraktoimalla siitä KDE- ja Qt-kohtaiset koodit.
Nokia forkkasi WebKitin ja muokkasi sen GTK:lle. Nokian muokkaamaa toteutusta on käytetty arviolta kymmenessä miljoonassa Series 60 -laitteessa.
Applen lisäksi kehitykseen ovat osallistuneet tahoja muun muassa Nokia, Samsung, KDE, Palm sekä RIM.
WebKit on julkaistu avoimen lähdekoodin lisenssillä ja sisältää sekä LGPL- että BSD-lisenssillä olevia osia.
WebKit on kirjoitettu C++-ohjelmointikielellä.
WebKit sisältää HTML:n ja CSS:n käsittelevän renderöintimoottorin (WebCore), JavaScript-moottorin (JavaScriptCore) ja korkean tason ohjelmointirajapinnan, jolla se sulautetaan verkkoselaimiin (WebKit).
Aiheesta muualla

WebKit-organisaation viralliset verkkosivut
Understanding Webkit Rendering (englanniksi)
WebKit Applen sivuilla (englanniksi)
Voitto Pohjola

Voitto Valmis Kalervo Pohjola (6. marraskuuta 1913 Pori – 7. tammikuuta 1995 Pori) oli suomalainen paperi- ja konttoritarvikealan kauppias, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Pohjolan vanhemmat olivat talonmies Juho Pohjola ja torikauppias Ida Liukkonen ja puoliso vuodesta 1943 opettaja Aliisa (Liisa) Rahikka. Pohjola kävi Porin Lyseota 1924–1927. Hän oli Keskinäisen Henkivakuutusyhtiö Suomen juoksupoika 1927–1933, minkkitarhan osakas Merikarvialla, A. Urhovaaran Kustannusliikkeen paperitavaroiden piirimyyjä 1941 ja vuodesta 1942 Tukkuliike Voitto Pohjolan, vuodesta 1958 Voitto Pohjola & Kumpp. ja vuodesta 1974 Voitto Pohjola Ky, toimitusjohtaja vuoteen 1979 ja hallituksen jäsen vuoteen 1984. Pohjolalla oli myös useita luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1977.
Child of deaf adult

CODA on lyhenne englannin kielen sanoista Children Of Deaf Adults ja tarkoittaa kuurojen vanhempien kuulevaa lasta. Maailmassa on vähintään kymmeniä tuhansia CODA-henkilöitä, Suomessa useita tuhansia.
Colin Nutley

| Colin Nutley |
| --- | --- |
 Nutley vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1944 (ikä 80) Gosport, Hampshire, Englanti
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Puoliso:  Helena Bergström
Lapset:  Molly Nutley
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Enkelten talo (1992)
Palkinnot
 Guldbagge Paras ohjaus 1993 
Aiheesta muualla
www.colinnutley.com
IMDb
Elonet
Colin Nutley (s. 28. helmikuuta 1944 Gosport, Hampshire, Englanti) on brittiläissyntyinen ruotsalainen elokuvaohjaaja. Hän opiskeli taidekoulussa Portsmouthissa ja työskenteli aluksi brittiläisessä televisiossa. Vuonna 1984 hän aloitti uransa Ruotsissa televisiosarjalla Annika – en kärlekshistoria ja kolme vuotta myöhemmin ilmestyi elokuva Nionde kompaniet. Vuonna 1992 sai ensi-iltansa menestyselokuva Enkelten talo, josta hän voitti parhaan ohjaajan Guldbaggen.
Perhe

Colin Nutley on naimisissa ohjaaja Helena Bergströmin kanssa. Heidän tyttärensä Molly Nutley on näyttelijä ja ohjaaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Colin Nutley Wikimedia Commonsissa
Villi tusina

| Villi tusina> Cheaper by the Dozen |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Shawn Levy
Käsikirjoittaja:  Craiq Titley Sam Harper Joel Cohen Alec Sokolow
Tuottaja:  Michael Barmathan
Säveltäjä:  Christophe Beck
Kuvaaja:  Jonathan Brown
Leikkaaja:  George Folsey
Pääosat:  Steve Martin Bonnie Hunt Hilary Duff Piper Perabo Tom Welling Alyson Stoner
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix Disney+
Ensi-ilta:   2. huhtikuuta 2004  26. joulukuuta 2003
Kesto:  98 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Seuraaja:  Villi tusina 2 (Cheaper by the Dozen 2)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villi tusina (Cheaper by the Dozen) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut amerikkalainen komediaelokuva, joka kertoo perheestä, jossa on kaksitoista lasta (seitsemän poikaa ja viisi tyttöä). Käsikirjoitus oli Craig Titleyn, Sam Harperin, Joel Cohenin ja Alec Sokolowin kirjoittama. Elokuvan nimi oli lainattu Frank Bunker Gilbrethin ja Lillian Moller Gilbrethin elämäkerrasta Cheaper by the Dozen (suom. Tusinoittain halvemmalla), mutta mikään muu kuin elokuvan nimi ja käsite 12-lapsisesta perheestä ei ollut kirjasta. Elokuvan on ohjannut Shawn Levy, joka auttoi tuottamaan elokuvan jatko-osan Villi tusina 2 (Cheaper by the Dozen 2).
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve Martin  | … |  Tom Baker   |
|  Bonnie Hunt  | … |  Kate Baker   |
|  Piper Perabo  | … |  Nora Baker   |
|  Tom Welling  | … |  Charlie Baker   |
|  Hilary Duff  | … |  Lorraine Baker   |
|  Kevin Schmidt  | … |  Henry Baker   |
|  Alyson Stoner  | … |  Sarah Baker   |
|  Jacob Smith  | … |  Jake Baker   |
|  Forrest Landis  | … |  Mark Baker   |
|  Morgan York  | … |  Kim Baker   |
|  Liliana Mumy  | … |  Jessica Baker   |
|  Blake Woodruff  | … |  Mike Baker   |
|  Brent Kinsman  | … |  Nigel Baker   |
|  Shane Kinsman  | … |  Kyle Baker   |
|  Ashton Kutcher  | … |  Hank, Noran itsekäs ja itserakas poikaystävä   |
|  Richard Jenkis  | … |  Shake McGuire, Tomin vanha ystävä ja urheiluministeriön johtaja   |
|  Alan Ruck  | … |  Bill Shenk, Bakerien uusi naapuri   |
|  Paula Marshall  | … |  Tina Shenk, Bakerien uusi naapuri   |
|  Steven Anthony Lawrence  | … |  Dylan Shenk, Bakerien uusi naapuri, joka on samanikäinen kuin Jake ja Sarah   |
|  Cody Linley  | … |  Quinn, hattupäinen koulukiusaaja, joka kiusaa Markia   |
|  Adam Taylor Gordon  | … |  Cooper, vaaleahiuksinen poikakoulukiusaaja, joka kiusaa Markia   |
|  Jared Padalecki  | … |  mustahiuksinen kiusaaja, joka kiusaa Charlieta   |
Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä konservatiivisen komedian arvot ja ajatusmaailma ovat umpiluutuneita ja ”siirapilla sivelty elokuva heristelee perhearvojen puolesta pahemmin kuin [Suomen tuolloinen] pääministeri [Matti Vanhanen]”.
Käännös suomeksi
China Airlinesin lento 006

| China Airlinesin lento 006 |
| --- | --- |
 Vahingoittunut onnettomuuskone syöksyn rasituksesta johtuen.
Yhteenveto
Päivämäärä:  19. helmikuuta 1985
Onnettomuustyyppi:  moottorin työntövoiman loppuminen, mistä seurannut syöksykierre
Tapahtumapaikka:  Tyynimeri
Lähtöpaikka:  Taoyuanin kansainvälinen lentoasema, Taiwan
Määränpää:  Los Angelesin kansainvälinen lentoasema, Yhdysvallat
Kuolleita:  0
Loukkaantuneita:  24 (2 vakavasti)
Eloonjääneitä:  274 (kaikki)
Lentokone
Konetyyppi:  Boeing 747SP
Lentoyhtiö:  China Airlines
Rekisteritunnus:  N4522V
Matkustajia:  251
Miehistöä:  23
China Airlinesin lento 006 oli China Airlinesin reittilento Taiwanin Taoyuanin kansainväliseltä lentoasemalta Yhdysvaltain Los Angelesin kansainväliselle lentoasemalle. Lennolla 19. helmikuuta 1985 käytetty Boeing 747SP oli syöksyä Tyyneen valtamereen, kun sen neljäs moottori sammui 12,5 kilometrissä ja yhtäkkäinen työntövoiman puute aiheutti syöksykierteen. Kapteeni sai koneen hallintaan 3 300 metrin korkeudessa, ja se oli jatkaa määränpäähänsä, mutta laskeutui San Franciscon kansainväliselle lentoasemalle polttoaineen vähyyden vuoksi. Koneessa olleista 274 matkustajasta ja miehistön jäsenestä loukkaantui 24, joista kaksi vakavasti.
Cooksonia

| Cooksonia |
| --- | --- |
 Piirroskuva fossiilien perusteella.
Fossiili
 Siluurikausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Yläkaari::  Polysporangiomorpha
Kaari::  Ei määritelty
Suku::  Cooksonia  W.H. Lang
Katso myös
   Cooksonia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cooksonia oli haarusanikkaisia hieman muistuttava varhainen maakasvi siluurikauden puolivälissä 425 miljoonaa vuotta sitten. Cooksonia oli muutaman senttimetrin korkuinen haaroittuva varsi, jossa ei ollut lehtiä ja kukkia. Kasvilla oli heikot juuret tai ei juuria lainkaan, juurifossiileja ei ole löydetty.
Muutenkaan monet fossiilit eivät ole täydellisiä. Cooksoniaa on löydetty Siperiasta Länsi-Yhdysvaltoihin ja Brasiliaan, eniten Euramerikasta, ja lajinäytteet Isosta-Britanniasta. Cooksoniaa pidetään yhtenä ensimmäisistä putkilokasveista, mutta jäkälää ja sammalta muistuttavia maakasveja arvellaan olleen jo ordovikikaudella tai jo 700 miljoonaa vuotta sitten. Cooksonian sukulaisuussuhteet nykyään eläviin kasveihin ovat epäselviä; arvellaan, että Cooksonia olisi Rhyniophytan ja liekojen lähisukulainen.
Lajeja

C. pertoni, C. hemisphaerica, C. cambrensis, C. caledonica ja C. paranensis ovat tunnistetut Cooksonia-lajit.
Dallasin piirikunta

Dallasin piirikunta (engl. Dallas County) on viiden yhdysvaltalaisen piirikunnan nimi:
Dallasin piirikunta, Alabama
Dallasin piirikunta, Arkansas
Dallasin piirikunta, Iowa
Dallasin piirikunta, Missouri
Dallasin piirikunta, Texas
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Dallasin piirikunta”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Varjo Innsmouthin yllä

| Varjo Innsmouthin yllä> The Shadow over Innsmouth |
| --- | --- |
 Ensipainoksen kansipaperi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  H. P. Lovecraft
Kansitaiteilija:  Frank Utpatel
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu, Cthulhu-tarusto
Kustantaja:  Visionary Publishing Company
Julkaistu:  marraskuu 1936

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Varjo Innsmouthin yllä (engl. The Shadow Over Innsmouth) on yhdysvaltalaisen kauhukirjailija H. P. Lovecraftin vuonna 1931 kirjoittama ja vuonna 1936 julkaistu pienoisromaani. Se oli ainoa Lovecraftin teos, joka julkaistiin kirjana hänen elinaikanaan.
Pienoisromaani kertoo uusienglantilaisesta Innsmouthin satamakaupungista, jonka asukkaat näyttävät ja käyttäytyvät oudosti. Kertoja tutkii kaupungin historiaa ja saa tietää, että kaupunkilaiset ovat paritelleet kalojen kanssa jo sukupolvien ajan. Lovecraft ei itse ollut tarinaan tyytyväinen, mutta nykyään sitä pidetään eräänä hänen parhaista töistään. Huomionarvoisia ovat erityisesti Lovecraftille epätyypilliset nopeatempoiset toimintakohtaukset.
Juoni

Tarinan kertoja on Robert Olmstead, joka aikuistumisensa kunniaksi lähtee matkustelemaan Uuteen-Englantiin. Hän päätyy puolivahingossa rähjäiseen Innsmouthin rannikkokaupunkiin, josta kiertää monenlaisia ikäviä huhuja. Kaupunki oli 1800-luvun alussa merkittävä satama, mutta on sittemmin taantunut. Vuonna 1846 suurin osa kaupungin asukkaista kuoli sairauteen, jonka kapteeni Obed Marsh toi etelämereltä.
Olmstead kiertelee kaupungissa, jonka kaljut, mulkosilmäiset asukkaat haisevat kalalta. Hän tapaa paikallisen kylähullun Zadok Allenin, joka kertoo kaupungin historiasta. Meressä elää outoja olentoja, jotka muistuttavat ihmisen, kalan ja sammakon sekoitusta. Obed Marsh tapasi olennot merimatkoillaan ja teki niiden kanssa sopimuksen: kultaa ja kalaa ihmisuhreja vastaan. Vuonna 1846 kyläläiset mellakoivat ja Marsh tapatti vastustajansa. Eloonjääneet alkoivat palvoa Dagonia ja harjoittaa seka-avioliittoja syväläisten kanssa. Nykyään lähes kaikki Innsmouthin asukkaat ovat puoliverisiä. Iän myötä heidän kalamaiset piirteensä voimistuvat ja he siirtyvät mereen, missä he elävät syväläisten kaupungeissa tuhansien vuosien ikään saakka.
Olmstead hämmentyy Allenin tarinasta ja päättää poistua kaupungista. Hänen linja-autonsa on kuitenkin hajonnut mystisesti, ja hän joutuu yöpymään paikallisessa majatalossa. Yöllä Innsmouthin asukkaat yrittävät tunkeutua Olmsteadin huoneeseen, mutta tämä onnistuu pakenemaan. Kotona Olmstead jatkaa asian tutkimista ja saa tietää polveutuvansa Innsmouthin asukkaista. Hän aikoo ensin tehdä itsemurhan, mutta tulee myöhemmin toisiin aatoksiin ja alkaa odottaa innokkaasti elämäänsä syväläisten keskuudessa.
Pienoisromaanin vaiheet > Esikuvat

Innsmouth-niminen paikka esiintyy ensimmäistä kertaa Lovecraftin vuonna 1920 kirjoittamassa novellissa ”Celephais”. Tarinassa Innsmouth sijaitsee kuitenkin Englannissa. Nimi esiintyy myös runossa ”Yuggothin kylvö” (1929–1930), joka jättää paikkakunnan sijainnin epämääräiseksi.
Lovecraft mainitsi Dagonin ja kalamaiset ihmiset ensimmäisen kerran novellissaan ”Dagon” (1917). Ajatus ihmisen ja kalan risteytyksestä lienee peräisin Lovecraftin ihaileman Irvin S. Cobbin novellista ”Fishhead” (1913) sekä Robert W. Chambersin tarinasta ”The Harbor-Master” (1904). Niissä kyse on kuitenkin yksittäistapauksista, kun taas Varjo Innsmouthin yllä esittelee kokonaisen kalamiesten kansan. Robert Olmsteadin hahmossa on omaelämäkerrallisia piirteitä: myös Lovecraft matkusteli mielellään Uudessa-Englannissa, valitsi aina halvimman kulkuvälineen ja söi hyvin spartalaisesti.
Varjossa Innsmouthin yllä on Lovecraftin tuotannolle epätavallisia nopeatempoisia toimintakohtauksia, kuten Olmsteadin taistelu vainoojiaan vastaan sekä pitkä takaa-ajokohtaus. Robert E. Howard -elämäkerturi Mark Finnin mukaan kohtaukset ovat saaneet vaikutteita Howardilta, joka tuohon aikaan kävi aktiivista kirjeenvaihtoa Lovecraftin kanssa.
Novellin viimeinen lause (”tuossa syväläisten valtakunnassa tulemme elämään ikuisesti ihmeiden ja loiston keskellä”) on S. T. Joshin ja David E. Schultzin mukaan parodiaa psalmista 23: ”Sinun hyvyytesi ja rakkautesi ympäröi minut kaikkina elämäni päivinä, ja minä saan asua Herran huoneessa päivieni loppuun asti”.