stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kedah
Historia

Kedahin osavaltion alueelta on löydetty enemmän esihistorialliselta ajalta olevia raunioita, kuin muualta Malesiasta. Useat rauniot ovat lähellä Mount Jerai -vuorta. 200-luvulla Kedah oli Intian suunnalta tulleiden pallavalaisten kauppiaiden reitillä, joille vuori oli hyvä maamerkki.
Kedahin alue on sijaintinsa takia saanut vaikutteita monista eri suunnista tulleista kulttuureista. Alue kuului sumatralaisen Srivijayan valtakuntaan 800-900 -luvuilla ja 1000-luvun alussa maa oli intialaisen Cholan alaisuudessa. 1130-luvulla Kedahista tuli sulttaanin johtama muslimivaltio. Kedah oli pienenä valtiona altis ulkoisille uhille ja 1300-luvulla se oli Jaavan ja Sumatran suunnasta tulleiden hyökkäysten kohteena. 1400-luvulle asti se oli siamilaisten vaikutuspiirissä.
Malakan sulttaanikunnan suuruuden aikana 1400-luvulla Kedahiin levisi islam yhä voimakkaammin. Kun portugalilaiset valtasivat Malakan 1500-luvun alussa, Kedah joutui Acehin sulttaanikunnan hyökkäyksen kohteeksi, ja Aceh piti Kedahin aluetta hallinnassaan 1640-luvulle asti. Hollantilaiset ajoivat portugalilaiset ja acehlaiset pois Malakan niemimaalta vuonna 1641 ja Kedah joutui Acehin vallan sijasta hollantilaisten taloudellisen ylivallan alle. 1700-luvun loppun mennessä Kedah oli ajautunut vähitellen Bangkokin vaikutuspiiriin ja maa joutui Siamin vasallivaltioksi. Muslimivaltio Kedah oli muidenkin Malakan niemimaan sulttaanikuntien tavoin hankala vasallivaltio siamilaisille, ja usein maat oli pakotettava maksamaan veronsa Siamille.
Brittiläiset saapuivat Malakan niemimaalle 1700-1800 luvun vaihteessa. Brittiläinen Francis Light neuvotteli Kedahin sulttaani Abdullahin kanssa Penangin alueen hallinnasta vuonna 1786. Sulttaani suostui luovuttamaan Penangin saaren, sekä mantereella sijainneen Wellesleyn provinssin alueen brittien haltuun, siinä toivossa että Britannia suojelisi Kedahia siamilaisia vastaan. Näin ei käynyt, sillä vuonna 1821 Siam hyökkäsi Kedahiin, mutta Penangilla olleet britit eivät puuttuneet asioihin. Siamilaiset tuhosivat Kedahin, ja alueen pohjoisosa jäi siamilaisten hallintaan. Siamilaisten valloittamasta alueesta muodostui Perlisin osavaltio. Kedah pysyi Siamin vallan alla vuoteen 1909, jolloin Britit ottivat alueen haltuunsa ja Kedah sekä Perlis liittyivät Liittoutuneisiin malaijivaltioihin.
Toisessa maailmansodassa Kedah oli ensimmäinen Malesian alue, jonka Japani miehitti. Japanilaiset vetäytyivät alueelta sodan päätyttyä ja Kedah palasi brittivallan alle muutamaksi vuodeksi, ennen kuin Kedah itsenäistyi Britanniasta osana Malaijan liittovaltiota.
Politiikka

Kedah on maailman vanhin edelleen olemassa oleva sulttaanikunta. Valtio perustettiin vuonna 1136. Sulttaani on Kedahin seremoniallinen päämies ja toimeenpanovaltaa käyttää osavaltion pääministeri. Kedahin sulttaani toimii myös vuorollaan Malesian kuninkaana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kedah Wikimedia Commonsissa
Malesia
| --- | --- |
Osavaltiot:   Johor   Kedah   Kelantan   Malakka   Negeri Sembilan   Pahang   Perak   Perlis   Penang   Sabah   Sarawak   Selangor   Terengganu 
Liittovaltion territoriot:   Kuala Lumpur   Labuan   Putrajaya
Alan Rudolph

| Alan Rudolph |
| --- | --- |
 Alan Rudolph Karlovy Varyn elokuvajuhlilla vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1943 (ikä 81) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Ota minut (1984)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Alan Rudolph (s. 18. joulukuuta 1943 Los Angeles, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -⁠käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Ota minut (1984), Kuumaveriset (1985) ja Amerikkalaisia Pariisissa (1988).
Rudolph työskenteli 1970-luvulla Robert Altmanin apulaisohjaajana. Rudolph on mieltynyt pienen budjetin elokuviin, joissa käsitellään omalaatuisia ihmissuhdeverkostoja. Hän on ohjannut 20 pitkää elokuvaa, viimeisen 2000-luvun alussa. Useimpiin hän on tehnyt myös käsikirjoituksen itse.
Hän oli kutsuvieraana Sodankylän elokuvajuhlilla vuonna 2012.
Rudolphin isä Oscar Rudolph (1911–1991) aloitti uransa elokuvan parissa lapsinäyttelijänä mykkäelokuvissa. Myöhemmin hänestä tuli tunnettu televisio-ohjaaja.
Filmografiaa

1976: Enkelten kaupunki (Welcome to L.A.)
1978: Muista minut (Remember My Name)
1980: Roadie
1982: Tuntematon uhka (Endangered Species)
1984: Lauluntekijä (Songwriter)
1984: Ota minut (Choose Me)
1986: Kuumaveriset (Trouble in Mind)
1987: Made in Heaven
1988: Amerikkalaisia Pariisissa (The Moderns)
1990: Rakkaus harhateillä (Love at Large)
1991: Tappavat ajatukset (Mortal Thoughts)
1992: Kohtaaminen (Equinox)
1994: Pienet piirit (Mrs. Parker and the Vicious Circle)
1997: Hehkutuksia (Afterglow)
1999: Autokauppias Jumalan armosta (Breakfast of Champions)
2001: Investigating Sex
Kirjallisuutta

Malmi, Timo & Möller, Olaf: ”Oletan ajattelevani kuin muusikko”, Alan Rudolphin haastattelu, Filmihullu 4/2012.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Ekman

Ekman on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Aarre Ekman, myöhemmin Ekomaa (1891–1944), suomalainen arkkitehti
Antti Ekman (s. 1982), suomalainen jääpalloilija
August Ekman (1845–1913), Ruotsin arkkipiispa
Carl Christoffer Ekman (1750–1818), suomalainen varanotaari ja pormestari
Carl Daniel Ekman (1845–1904), ruotsalainen insinööri, kehitti sulfiittiselluloosan tehdasmaisen valmistusmenetelmän
Carl Gustaf Ekman (1872–1945), ruotsalainen poliitikko ja raittiusmies
Carl-Magnus Ekman (1938–2010), suomalainen jalkapalloilija
Eugen Ekman (s. 1937), suomalainen telinevoimistelija, olympiavoittaja ja yrittäjä
Evert Ekman (1885–1955), suomalainen komentaja ja merikapteeni
Fredrik Joakim Ekman (1798–1872), suomalainen opettaja ja pappi, Carl Christoffer Ekmanin poika
Gunnar Ekman (1883–1937), suomalainen eläintieteilijä, professori
Gösta Ekman (1939–2017), ruotsalainen näyttelijä
Gösta Ekman (1890–1938), ruotsalainen näyttelijä
Gösta Ekman (1920–1971), ruotsalainen psykologi, professori
Harry Ekman (1923–1999), yhdysvaltalainen kuvittaja, mainospiirtäjä ja pin-up-taiteilija
Hasse Ekman (1915–2004), ruotsalainen näyttelijä, elokuvakäsikirjoittaja, -ohjaaja ja -tuottaja
Ida Ekman (1875–1942), suomalainen lied- ja oopperalaulaja
Kaj Ekman (s. 1964), suomalainen kymmenottelija
Karl Ekman (1869–1947), suomalainen pianisti ja kapellimestari
Karl Ekman (1895–1962), suomalainen tietokirjailija, toimittaja ja kääntäjä
Karl Anders Ekman (1833–1855), suomalainen taidemaalari, Fredrik Joakim Ekmanin poika
Kerstin Ekman (s. 1933), ruotsalainen kirjailija
Kurt Ekman (1892–1918), suomenruotsalainen kirjailija
Margit Ekman (1919–2011), suomalainen valokuvaaja
Maria Ekman-Kolari (s. 1969), suomalainen tietokirjailija, antiikki-, design- ja taideasiantuntija
Michel Ekman (s. 1956), suomalainen kirjallisuudentutkija
Nils Ekman (s. 1976), ruotsalainen jääkiekkoilija
Oliver Ekman-Larsson (s. 1991), ruotsalainen jääkiekkoilija
Oscar Ekman (1812–1907), ruotsalainen liikemies, lahjoittaja
Oskar Ekman (1870–1944), suomalainen liikunnanopettaja, toimittaja ja palotoimen virkamies
Ove Ekman (1847–1921), norjalainen arkkitehti
Patrik Ekman (s. 1973), suomalainen yritysjohtaja, muusikko, säveltäjä ja sanoittaja
Paul Ekman (s. 1934), yhdysvaltalainen psykologi
Robert Wilhelm Ekman (1808–1873), suomalainen taidemaalari, Carl Christoffer Ekmanin poika
Satu Ekman (s. 1966), suomalainen kirjallisuuden kääntäjä
Sirkka-Liisa Ekman (1943–2020), suomalaissyntyinen sairaanhoitaja ja hoitotieteen professori Ruotsissa
Sven Ekman (1876–1964), ruotsalainen eläintieteilijä
Timo Ekman (s. 1968), suomalainen koripalloilija
Torvald Ekman (1900–1981), suomalainen kenraaliluutnantti, Uudenmaan sotilasläänin komentaja
Ulf Ekman (s. 1950), ruotsalainen uskonnollinen johtaja, Livets Ord -liikkeen perustaja
Vagn Walfrid Ekman (1874–1954), ruotsalainen fyysikko ja oseanografi, jonka mukaan on nimetty Ekmanin luku ja Ekmanin spiraali
Vivika Ekman (1826–1911), suomalainen pianisti
Werner Ekman (1893–1968), suomalainen ampuja
Åke Ekman (1912–1965), suomalainen pikaluistelija.
Caesarin forum

Caesarin forumin pohjapiirroksen ennallistus.
Caesarin forum (lat. Forum Iulium, ital. Foro di Cesare) on vanhin Rooman keisariforumeista. Sen rakennutti Julius Caesar Forum Romanumin viereen vuosien 54–46 eaa. välisenä aikana.
Rakentaminen

Caesar päätti laajentaa ahtaaksi käynyttä Forum Romanumia uudella torialueella. Hän osti sen vierestä erittäin kalliin maa-alueen ja rakennutti uuden forumin kantamaan omaa nimeään ja ylistämään hänen saavutuksiaan. Osa tutkijoista on nykyään sitä mieltä, forum saatiin valmiiksi vasta keisari Augustuksen aikana, jolloin länsipuolen myymälätilat olisivat valmistuneet. Forum ulottui Argiletumista Atrium Libertatikseen ja oli 160 metriä pitkä ja 75 metriä leveä.
Propaganda

Aluksi uuden forumin rakentaminen oli Forum Romanumin laajentamista, mutta Caesarin kiinnostuttua projektista, se alkoi palvella entistä enemmän hänen poliittista propagandaansa. Uuden forumin päätyyn rakennettiin senaatin kokoustalo kuuria (Curia Julia), mikä näin symboloi Caesarin ylivaltaa senaatista. Forumilla oli myös suihkulähde.
Forumille rakennettiin myöskin Venus Genetrixin temppeli. Jumalattaren väitettiin olevan Juliusten suvun (gens Julii) kantaäiti. Sen suunnittelu ja rakentaminen aloitettiin Caesarin määräyksestä, mutta se valmistui vasta hänen kuolemansa jälkeen. Temppelin eteen sijoitettiin Caesarin ratsastajapatsas. Venus Genetrixin kulttipatsaan valmisti kuvanveistäjä Arcesillas ja se oli todennäköisesti sijoitettu temppelin cellaan.
Forumiin sijoitettiin arvokas kokoelma maalauksia ja patsaita. Esillä oli kultainen Kleopatra VII:n patsas, maalauksia jotka esittivät kohtauksia Euripideen näytelmästä Medeia ja kreikkalaista sankarihahmoa Aiasta esittäviä maalauksia. Maalaukset oli tehnyt ajan kuuluisimpiin taiteilijoihin kuulunut Timomachus.
Forumilla oli näytteillä myöskin Caesarin henkilökohtaiseen omaisuuteen kuulunut kameekokoelma. Kyseiset kuusi kameeta olivat aikanaan Caesarin kilpailijalle Pompeiukselle, joka oli saanut ne kuningas Mithridates VI:ltalähde?. Miten kokoelma oli päätynyt Caesarille ja forumille on epäselvää.
Historiaa

Tulipalo hävitti Forum Romanumia ja Caesarin forumia vuonna 80 jaa. Caesarin forumin korjaukset valmistuivat vuonna 95 ja keisari Domitianus oli kiinnostunut korjaustöistä. Hän määräsi kuurian erotettavaksi forumista. Myöhemmin myös keisari Trajanus korjautti forumia ja määräsi sitä laajennettavaksi. Tuolloin rakennettiin Basilica Argentaria. Hänen ajaltaan ovat peräisin forumin julkisen käymälän jäännökset. Käymälä oli suuri, sinne mahtui kerralla 50 henkilöä ja sen seinät oli päällystetty marmorilaatoilla.
Trajanuksen määräsi myös Venus Genetrixin temppelin uudistettavaksi. Temppelin takana ollut harju tasoitettiin ja temppelin takaosa rakennettiin kokonaan uudelleen. Temppelin nykyiset jäännökset ovat peräisin Trajanuksen kaudelta. Pystyssä olevat pylväät nostettiin paikalleen vuonna 1933 tapahtuneiden tutkimusten aikana.
Basilica Argentariassa myytiin todennäköisesti hopea- ja pronssiesineitä. Siellä on todennäköisimmin pidetty myös koulua. Tästä antaa viitteitä se, että sen seiniin on raaputettu Vergiliuksen säkeitä ja pilakuvia, joita kumpiakin voi vielä nähdä raunioissa.
Uusi tulipalo hävitti forumia vuonna 283. Keisarit Maxentius ja Diocletianus korjauttivat palossa vaurioituneen forumin. Silloin korjautettiin myöskin Curia Julia eli senaatin kokoustalo. Lisäksi sinne sijoitettiin secretarium senatus ja kaupunginprefektin virkahuoneet.
400-luvulla Rooman valtakunta hajosi ja Rooman kaupungin väkiluku väheni radikaalisti. Rakennuksille ei löytynyt enää käyttöä ja ne alkoivat raunioitua. Kaupungin asutuksen painopiste siirtyi Mars-kentälle ja Trastevereen.
900-luvulla rakennuksista irrotettiin travertiinilohkareita uusiokäyttöön. Antiikin raunioiden sekaan perustettiin hedelmätarhoja ja sinne rakennettiin pieniä puutaloja. 1000-luvulla paikalla oli jo pieni kaupunginosa ja seuraavalla vuosisadalla tapahtui merkittävä maanpinnan kohoaminen. 1300-luvulla keisariforumien paikalla oli jälleen hedelmä- ja vihannestarhoja läheisten luostarien tarpeisiin. Paavi Honorius I antoi tuolloin määräyksen muuttaa Curia Julia kirkoksi.
Todennäköisesti ensimmäiset kaivaukset alueella tehtiin jo 1500-luvulla. Tuolloin päivänvaloon saatiin Venus Genetrixin temppelin perustus, osia pylväistä ja friisistä. Andrea Palladio piirsi näkemyksensä rakennuksen pohjapiirroksesta. Villa Medicissä säilytetään yhä tuolloin löydettyä osaa temppelin arkkitraavista.
Raunioilla tehtiin arkeologisia kaivauksia vuosina 1930 ja 1934, sillä niiden päälle oltiin rakentamassa uutta katua, Via dell’Imperoa. Uusia kaivauksia tehtiin vuosien 1998 ja 2008 välillä.
Caesarin forum, näkymä senaatintalolle
Länsireunan myymälöiden jäännökset
Caesarin forumin itäreuna
Aiheesta muualla

http://www.flickr.com/photos/imperial_fora_of_rome/sets/72157619877459438/
http://www.flickr.com/photos/imperial_fora_of_rome/sets/72157600215735734/
http://www.sovraintendenzaroma.it/content/il-foro-di-cesare
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Caesarin forum Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Juri Borisov

Juri Aleksandrovitš Borisov (ven. Ю́рий Алекса́ндрович Бори́сов, s. 8. joulukuuta 1992 Reutov, Venäjä) on venäläinen näyttelijä. Hän näytteli toista pääosaa Grand Prix -palkitussa suomalaisessa elokuvassa Hytti nro 6 (2021). Hänet tunnetaan myös venäläisistä elokuvista T-34 (2018), Kalashnikov (2020), Serebrjanye konki (Hopealuistimet) ja Petrovy v grippe (Petrovit flunssassa) (2021).
Hän sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta miessivuosasta yhdysvaltalaisesta elokuvasta Anora (2024).
Kalliolan koulu

| Kalliolan koulu |
| --- | --- |
 Kalliolan koulu huhtikuussa 2022.
Sijainti:  Kalliolantie 1, 51200 Kangasniemi
Koordinaatit:  61.9913°N, 26.6494°E
Tyyppi:  suomenkielinen alakoulu
Rehtori:  Klaus Karjalainen
Luokat:  0–2
Verkkosivut
Kalliolan koulu on eteläsavolaisen Kangasniemen kunnassa toimiva, alkeisopetusta antava alakoulu (luokka-asteet 0-2).
Oppilaitostilastoissa Kalliolan koulun oppilaat on esitetty yhdessä Beckerin koulun (luokka-asteet 3-6) kanssa nimellä Kirkonkylän koulu. Vuonna 2018 (2016) Kirkonkylän koulua kävi Kangasniemellä yhteensä 201 (202) peruskoulun oppilasta.
Marika Krook

Marika Krook (s. 27. lokakuuta 1972 Tukholma, Ruotsi) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano, ja näyttelijä.
Krook on opiskellut Sibelius-Akatemiassa. Hän teki oopperadebyyttinsä Vaasan Oopperan Madama Butterflyssä. Vuonna 1992 hän voitti Tallinnan kansainvälisen oopperalaulukilpailun. Krook on myös näytellyt monissa musikaaleissa, kuten Sound of Musicissa Helsingin Svenska Teaternissa sekä näytellyt Claes Olssonin elokuvassa Ihanat naiset rannalla (1998). Vuonna 1998 hän osallistui Edea-yhtyeen laulajana Eurovision laulukilpailuun kappaleella ”Aava” voitettuaan Suomen karsinnat.
2000-luvun alussa Krook alkoi kärsiä sairaudesta, jonka oireisiin kuului jalkojen liikuttamisen kykenemättömyys ja niiden tunnottomuus. Myöhemmin hänellä todettiin selkärankatulehdus, jonka ennuste oli huono. Krook löysi myöhemmin italialaisen vatsalääkärin, jonka mukaan Suomessa tehdyt diagnoosit olivat vääriä ja kyse oli vatsaongelmista. Hän toipui sairaudesta ruokavaliomuutosten avulla. Hän on julkisesti kertonut myös kärsineensä lähes koko uransa ajan esiintymispelkoa ja saaneensa paniikkikohtauksia ennen keikkoja. Vuonna 2024 Marika kertoi Anna-lehden haastattelussa saaneensa rintasyöpädiagnoosin alkuvuonna 2021.
Krookin perheeseen kuuluvat suomalais-italialainen avopuoliso, viinialan yrittäjä Petri Viglione sekä lapset Nicole Krook-Viglione (s. 2008) ja Tobias Krook-Viglione (s. 2013).
Aiheesta muualla

Marika Krook Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Marika Krook Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland
Kustaa Rautsuo

Kustaa Erik Rautsuo (nimi aik. Gustaf Erik Rosenström; 14. syyskuuta 1893 Helsinki – 15. huhtikuuta 1969) oli suomalainen eversti (ylennetty 1942), joka toimi 1920-luvulla Suomen yleisesikunnan tiedustelun palveluksessa ja jatkosodan aikana Päämajan valvontaosaston eli sotilasvastavakoilun päällikkönä.
Ura

Rautsuon vanhemmat olivat työnjohtaja Gustaf Jakob Rosenström ja Sofia Wekblad. Hän toimi ensimmäisen maailmansodan aikana jääkäriliikkeen yhteydessä Saksan tiedustelijana Suomen rannikoilla. Hän osallistui valkoisten mukana Suomen sisällissotaan ja hänet määrättiin pian sen jälkeen Yleisesikunnan III osaston eli tiedusteluosaston käyttöön.
Silloinen kapteeni Rautsuo toimi 1920-luvulla Yleisesikunnan tiedustelutoimiston alaisten Sortavalan ja Viipurin alatoimistojen päällikkönä. Hänen vastuullaan oli Neuvostoliittoon Karjalankannaksen kautta kohdistunut sotilastiedustelu, jossa käytettiin usein apuna venäläisiä emigrantteja ja näiden järjestöjä. Hän auttoi henkilökohtaisesti vuonna 1927 Viktor Larionovin ja Maria Zahartšenko-Schultzin johtamat ROVS:n terroristiryhmät rajan yli Neuvostoliittoon. Hänen nimensä nousi Neuvostoliitossa julkisuuteen seuraavana vuonna Georgi Radkovitšin Moskovassa tekemän pommi-iskun selvittelyjen yhteydessä, joten Suomen Yleisesikunta siirsi hänet pois operatiivisista tiedustelutehtävistä. Rautsuon tilapäisen alennuksen on arveltu toisaalta liittyneen Operaatio Trustin ja kaksoisagentti Toivo Vähän roolin paljastumiseen. Rautsuo oli saattanut myös brittivakooja Sidney Reillyn rajanylityspaikalle tämän viimeisellä epäonnisella vakoilumatkalla vuonna 1925. Rautsuon ja Etsivän keskuspoliisin johtajan Esko Riekin välillä on arveltu olleen epäluuloja ja kilpailua, sillä he halusivat hoitaa Neuvostoliittoon kohdistuneen tiedustelun eri tavoin. Riekki kokosi Rautsuon syrjäyttämiseen johtanutta materiaalia.
Majuriksi ylennetty Rautsuo siirrettiin 1931 Yleisesikunnan VI toimiston (”valvontatoimiston”) eli vastavakoilun päälliköksi. Rautsuon on väitetty olleen 1930-luvulla ensimmäinen suomalainen virkailija, joka pääsi tutustumaan Saksan keskitysleireihin.
Rautsuo toimi jatkosodan aikana 1941–1943 Päämajan tiedustelujaoston alaisen valvontaosaston päällikkönä. Jatkosodan alkuvaiheessa kesällä 1941 Rautsuo teki saksalaisten kanssa salaisen suullisen sopimuksen, jonka perusteella suomalaisten saamat juutalaiset tai poliittisissa tehtävissä NKVD:ssä ym. olleet neuvostoliittolaiset sotavangit luovutettiin Gestapolle. Tällaisia vankeja luovutettiin Pohjois-Suomessa yhteensä 525. Rautsuo siirrettiin sodan aikana pois valvontaosaston johdosta, koska hän ei tullut toimeen esimiehensä, tiedustelujaoston päällikön Aladár Paasosen kanssa. Syksyllä 1944 Alarich Bross pyysi Rautsuota liittymään saksalaismieliseen vastarintaliikkeeseen, mutta hän päätti jatkaa yhteyttä sekä saksalaisiin että Suomen sotilasjohtoon. Vuoden 1944 lopussa Rautsuo pakeni Ruotsiin, jossa hän toimi myöhemmin liikealalla.
Keuruun Suolahden Mäkikylän työväentalo

| Keuruun Suolahden Mäkikylän työväentalo |
| --- | --- |
Osoite:  Keuruun Suolahden Mäkikylä, 42770 Liljamo
Sijainti:  Keuruu
Rakennuttaja:  Keuruun Suolahden Mäkikylän Työväenyhdistys
Omistaja:  Pienviljelijäyhdistys
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  1
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keuruun Suolahden Mäkikylän työväentalo, Kansan Arkisto.
Keuruun Suolahden Mäkikylän työväentalo on Keuruulla Suolahden Mäkikylässä sijaitseva työväentalo, joka on rakennushistoriallisesti, historiallisesti ja maisemallisesti arvokas. Se edustaa aikakaudelleen ja työväentalorakentamiselle ominaista rakennustyyppiä.
Historia

Talon on rakentanut Keuruun Suolahden Mäkikylän työväenyhdistys.
Rakennus

Työväentalo on osittain hirsirunkoinen satulakattoinen rakennus. Perustana on harmaakivipilarit. Katteena on huopa. Talon ulkoväri on punamulta. Taloon on 1960-ja 1970-lukujen taitteessa rakennettu eteinen laudasta.
Talossa on sali näyttämöineen, sisäeteinen, narikka, kamari ja keittiö sekä myöhemmin rakennettu ulkoeteinen. Pihapiirissä on sauna ja wc:t.
Toimintaa työväentalolla

Talo on autio ja huonokuntoinen vuonna 1979.
Villamammutti

| Villamammutti |
| --- | --- |
 Rekonstruktio villamammutista
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Norsueläimet Proboscidea
Heimo::  Norsut Elephantidae
Suku::  †Mammutit Mammuthus
Laji::  primigenius
Kaksiosainen nimi
 † Mammuthus primigenius  (Blumenbach, 1799) 
 Villamammutin levinneisyys viime jääkaudella on merkitty karttaan vaaleanvihreällä
Katso myös
   Villamammutti Wikispeciesissä   Villamammutti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villamammutti eli villakarvamammutti (Mammuthus primigenius) on jääkauden aikana laajalle levinneellä arotundralla elänyt mammuttilaji. Yleensä mammuteista puhuttaessa tarkoitetaan juuri villamammuttia.
Villamammutilla oli pitkä, tiheä ja paksu turkki ja valtavat syöksyhampaat, jotka kaartuivat pään yli. Siperiasta on löydetty suohon uponneita, muumioituneita mammutin ruhoja. Villamammutti söi etupäässä heinä- ja sarakasveja ja jonkin verran puiden silmuja.
Ulkonäkö

Villamammuttiuroksen säkäkorkeus oli tavallisimmin 2,7–3,4 metriä, mikä on sama kuin suurimman nykyisin elävän maanisäkkään, afrikannorsun. Näin ollen mammutit painoivat 3–6 tonnia.
Villamammutti painoi syntyessään ehkä noin 90 kg ja sen korkeus oli 90 cm. Uroksesta tuli täysikokoinen vasta 40-vuotiaana ja naaraasta 25-vuotiaana. Villamammutti eli jopa 60-vuotiaaksi.
Villamammutin selkä oli luisu ja häntä lyhyt, vain 36 cm:n mittainen, ja sen päässä oli pitkät karvat luultavasti kärpäslätkäksi. Villamammutin korvat olivat pienet ja niiden pinta-ala vain 1/15 afrikannorsun korvista.
Syöksyhampaat olivat uroksella yleensä 2,4–2,7 m pitkät ja painoivat 45 kg, mutta saattoivat joskus olla huomattavastikin suuremmat. Puolustukseen ja ruoan kaivamiseen lumen alta tarvittavat syöksyhampaat tekivät päästä painavan, joten sen painoa kannattelevan niskan oli oltava lyhyt. Tästä syystä mammutti ei kyennyt kumartamaan päätään maahan, vaan nosti ruoan suuhunsa kärsänsä avulla.
Nykyisistä norsueläimistä villamammutti muistutti eniten aasiannorsua. Villamammutilla oli niskakyttyrä, jollainen on myös aasiannorsulla.
Sopeutumat kylmään

Villamammutti oli hyvin sopeutunut kylmiin arktisiin oloihin. Vaikka mammuttien säilyneet turkit ovat oransseja, kyseessä lienee haalistuma tummanruskeasta tai mustasta. Mammutilla oli ohutvillainen, 2,5–8 cm paksu alusturkki ja hyvin paksusta siimamaisesta karvasta koostuva päällysturkki. Turkki peitti koko ruumiin. Kärsässä karvoitus oli vain muutaman senttimetrin pituista, mutta selässä 30 cm pitkää, ja kyljissä oli 90 cm:n mittainen helma samaan tapaan kuin myskihärillä. Luultavasti mammutti vaihtoi edellä kuvatun pitkän talviturkin pois, ja kesäturkki oli oletettavasti hieman lyhyempi. Kaikki säilyneet pakastuneet mammutit ovat talviturkillisia ja lienevät kuolleet syksyllä, eikä kesäturkillisia yksilöitä ole säilynyt. Mammutilla oli 1–2 sentin paksuinen nahka ja sen alinen 8–10 cm paksu rasvakerros, joka ei kuitenkaan ollut niin hyvä lämmöneriste kuin villa.
Villamammutin veren hapenottokyky oli luultavasti nykyisten norsujen hapenottokykyä parempi niin että eläin pärjäisi paremmin kylmässä.
Uuden Siperian saarilta vuonna 2013 löydetystä mammutista saatiin viitteitä siitä, että mammutin veri olisi siinä olevan luonnollisen jäänestoaineen ansiosta pysynyt juoksevana jopa 17 asteen pakkasessa.
Elintavat

Mammuttien perheryhmät koostuivat naaraista, urokset elivät yksin tai pienissä poikamiesryhmissä. Mammuttien perheryhmissä oli 2–20 yksilöä: vanhoja naaraita ja niiden jälkeläisiä. Tavallisin mammuttiryhmä oli 10 yksilön suuruinen.