stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atostek
Aiheesta muualla

Atostek, kotisivut
ERA, potilastietojärjestelmistä riippumaton Atostekin liityntäpiste
PET ERP, Atostekin PET-keskusten toiminnanohjausjärjestelmä
Recibus, Atostekin e-reseptijärjestelmä
Diplomitöitä Atostekin toimistolla
Potilaan aikajana ERA Kokonaiskuva -ohjelmassa
Ihmisiä jonottamassa COVID-19-rokotukseen Tampereen Messu- ja Urheilukeskuksessa Tampereella heinäkuussa 2021.
Magnus Dahlström

Magnus Dahlström
Robert Magnus Dahlström (11. huhtikuuta 1859 Turku – 5. maaliskuuta 1924 Turku) oli turkulainen kauppaneuvos (1909), liikemies ja lahjoittaja. Hän oli Carl Magnus Dahlströmin poika. Yhdessä veljensä Ernst Dahlströmin kanssa hän lahjoitti varat Turun taidemuseon rakennukseen, joka valmistui 1904.
Lapseton Magnus ja Ellen Dahlströmin pariskunta määräsi jälkisäädöksessään pääosan omaisuudestaan Åbo Akademin säätiölle, Turun taideyhdistykselle ja Åbo Svenska Teaterille.
Mörkö (muumit)

| Mörkö |
| --- | --- |
 Mörkö Muumilaakson tarinoiden jaksossa Keskitalven kokko
Luoja(t):  Tove Jansson
Näyttelijä(t):  Ääninäyttelijät: Tapio Hämäläinen (1991–1997) Tapani Perttu (2007) Jarmo Koski (2007–2008) Markus Bäckman (2017) Susie Brann (2019–2025) Näyttelijät: Urban Wahlstedt (1973)
Ensi- esiintyminen:  Taikurin hattu (1948) 
Henkilötiedot
Status:  Yksinäinen, vaeltava ja pelottava olio
Asuinpaikka:  Yksinäiset vuoret
Luonteenpiirteet:  Jäädyttää maan altaan liikkuessaan.
Suhteet
Tutut:  Muumiperhe
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mörkö (ruots. Mårran) on Tove Janssonin luomassa Muumi-maailmassa esiintyvä hahmo. Mörkö on hyytävän kylmä olento, joka jäädyttää kaiken, mihin koskee. Mörkö on naispuolinen; tämä ilmenee esimerkiksi siitä, että siihen ruotsin kielessä viitataan feminiinisellä kolmannen persoonan pronominilla hon.
Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa Mörön suomenkielisenä äänenä on Yleisradion dubbauksessa Tapio Hämäläinen ja MTV:n dubbauksessa Markus Bäckman, minkä perusteella Mörköä saattaa erehtyä luulemaan mieheksi. Varhaisemmissa muumikirjoissa Mörkö kuvataan vaarallisena hirviönä, mutta myöhemmissä teoksissa se on esitetty pikemminkin yksinäisyydestä kärsivänä.
Muumilaakson tarinoiden Mörkö on yleisen käsityksen ja tutkimustenkin mukaan yksi suomalaisia lapsia eniten pelottaneista televisiohahmoista.
Mörkö Muumi-teoksissa > Kirjoissa ja sarjakuvissa

Mörkö esiintyy ensimmäisen kerran kirjassa Taikurin hattu (Trollkarlens hatt, 1948), jossa hän puhuu jopa pari sanaa. Hän saapuu Muumilaaksoon hakemaan takaisin Kuningasrubiinia, jonka Tiuhti ja Viuhti ovat häneltä varastaneet. Sitä, miten Mörkö on saanut Kuningasrubiinin haltuunsa, ei ole koskaan kerrottu. Mörön ulkomuoto kuvataan samanlaisena kuin myöhemmissä kirjoissa: hän on suuri ja möhkälemäinen, jonkinlaisen kaavun tai kaapumaisen nahan peittämä hahmo, jolla on leveä nenä, kiiluvat silmät ja rivi irvistäviä hampaita.
Mörkö on kauttaaltaan jääkylmä olento, jäädyttäen kaiken mihin koskee. Taikurin hattu -kirjassa hän sanoo sanat ”Paljon!” ja ”Todista!”, mutta myöhemmissä kirjoissa hän ei enää puhu vaan ääntelee mörisemällä. Muumit onnistuvat lepyttämään Mörön antamalla hänelle kirjassa Taikurin hatun (Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa sydämenmuotoisen näkinkengän), ja Mörkö lähtee laaksosta.
Seuraavassa muumikirjassa Muumipapan urotyöt (Muminpappas bravader, 1950) kuvataan, kuinka Muumipappa nuoruudessaan kohtasi Mörön ja pelasti Hemulin tädin tämän kynsistä. Mörkö kuvataan päällekäyvänä ja petomaisena hahmona, joka yrittää syödä Hemulin tädin. Samanlaisessa roolissa Mörkö esiintyy myös kuvakirjassa Kuka lohduttaisi Nyytiä? (Vem ska trösta Knyttet?, 1960), jossa Nyyti pelastaa Tuitun Möröltä.
Taikatalvessa (Trollvinter, 1957) Mörkö on kuitenkin riisuttu petomaisista piirteistä: kaikki edelleenkin pelkäävät häntä, mutta vain siksi, että hän on jääkylmä ja jäädyttää kaiken mihin koskee. Valo ja tuli houkuttavat Mörköä puoleensa, sillä hän etsii lämmikettä ikuiseen kylmyyteensä, mutta kun hän istuu Muumilaakson asukkaiden talvikokon päälle, hän onnistuu vain sammuttamaan sen.
Kirjassa Muumipappa ja meri (Pappan och havet, 1965) Mörkö saa merkittävimmän roolinsa. Hän ei ole enää peto vaan traaginen hahmo, joka on kylmyytensä vuoksi tuomittu ikuiseen yksinäisyyteen. Mörkö huomaa Muumiperheen lähtevän Majakkasaarelle ja seuraa heitä sinne.
Mörön viimeisessä esiintymisessä kirjoissa, Muumipapassa ja meressä, Mörkö ei enää lopussa ole kylmä, koska Muumipeikko saa hänet lämpimäksi. Mörkö on hyväntahtoinen ja yksinäinen kulkija, joka kaipaa ystävää.
Muumeissa puhutaan möröstä yleensä varoen, ja mörköä käytetään kirosanaan verrattavana sanana:
»– Haa! se [drontti Edvard] karjaisi. – Mörkö vieköön jollei siinä ole Fredrikson ja hänen vimmastuttava joukkonsa! [...]» 
(Muumipapan urotyöt, suomentanut Laila Järvinen)
Muumipapan urotöissä ja Muumipapassa ja meressä puhutaan muutamissa kohdissa ”möröistä” monikossa, mikä antaisi ymmärtää, että möröt ovat muumimaailmassa samanlainen oliolaji kuin esimerkiksi hemulit tai mymmelit. Muumikirjoissa esiintyvä Mörkö on ilmeisesti joka kerralla sama hahmo; tosin esimerkiksi Muumipapan urotöiden Mörkö saattaa hyvin olla jokin toinen mörköjen heimon edustaja, sillä kirjan tapahtumat sijoittuvat Muumipapan nuoruuteen ja kauas Muumilaaksosta.
Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-sarjakuvissa Mörkö esiintyy ensimmäisessä kirjassa, jonka mukaan Nipsu luo Mörön vahingossa kaataessaan taikajuomaa erään pienen olennon päälle.
Mörkö Muumi-teoksissa > Mörkö animaatiosarjoissa

Televisiosarjassa Muumilaakson tarinoita Mörkö saapuu ensimmäistä kertaa Muumilaaksoon Taikurin hattuun perustuvassa jaksossa, jossa hän seuraa Tiuhtia ja Viuhtia. Muumit lepyttävät Mörön antamalla hänelle sydämenmuotoisen näkinkengän, minkä jälkeen Mörkö lakkaa vainoamasta Tiuhtia ja Viuhtia. Televisiosarjassakaan Mörkö ei puhu, paitsi ensiesiintymisensä yhteydessä hän sanoo kahdesti mörisevällä äänellä "Minä palaan!". Pääsääntöisesti Mörkö pitää sarjassa matalaa ärisevää ääntä ilman sanoja. Kuten kirjoissa, sarjassakin Mörkö aiheuttaa pelkoa Muumien ja laakson asukkaiden keskuudessa, joskin Tuutikki vaikuttaisi tuntevan Mörköä kohtaan sympatiaa.
Mörkö esiintyy Muumilaakson tarinoita -sarjan jaksoissa ”Pikkuruiset vieraat” (osa 6), ”Matkalaukku” (osa 7), ”Muumipeikon ja Pikku Myyn talvinen seikkailu” (osa 21), ”Keskitalven kokko” (osa 36), ”Loitsu” (osa 37), ”Muumipapan muistelmat I” (osa 60) ja ”Hiekkaveistoksia” (osa 82). Lisäksi ”Muumipapan muistelmat I” -jaksossa orpokodista karannut Muumipappa joutuu öisessä metsässä Mörön kaltaisten pelottavien hirviöiden jahtaamaksi. Ne kuitenkin paljastuvat vain hänen mielikuvituksensa tuotteeksi, kun hän herää aamulla turvasta puunkelon sisältä. 
Myöhemmin Muumipappa pelastaa lastenkodin johtajattaren Möröltä, joka vaikuttaisi olevan eri kuin myöhemmin Muumilaaksossa tavattava Mörkö. Toisin kuin kirjassa, Fredrikson kertoo, ettei Mörkö ole vaarallinen vaan yksinäinen.
Mörkö esiintyy myös kahdessa eri 1960–1970-luvun Muumi-animessa ja Shin Mūmin-animessa. Ensimmäisessä, vuoden 1969 sarjassa Mörkö kuvattiin varjomaisena mustana oliona (joka muistuttaa Muumilaakson tarinoiden pelottavaa Mörköä). Sitä kutsuttiin nimellä "Pero Pero" (jap. ペロペロ - suom. "nuolla, lipoa"), joka viittasi sen suureen vihreään kieleen, jolla se mm. nuoli Muumipeikon kasvoja. Vuoden 1972 versiossa Mörön kaapu olikin valkoinen ja hän puhui enemmän. Tässä jälkimmäisessä sarjassa Mörkö kuvattiin voimakkaasti ahdistuneen ja yksinäisen oloiseksi, eikä pelottavaksi. Eräässä jaksossa hän jopa jakoi Nuuskamuikkusen kirjoittamat kirjeet postilaukku olallaan.
Muumilaakso-sarjassa Mörkö kuvataan mustana varjomaisena hahmona, jolla on suuret vihertävät silmät. Poikkeuksellisesti Möröllä ei ole tyypillistä irvistystään. Kirjojen tapaan Mörkö etsii valoa ja lämpöä, erityisesti leiritulista.
Hahmoa ääninäytteli joka kielellä Susie Brann, jonka ääni on ennemmin surullista ulvontaa kuin aiemmissa sarjoissa kuultua mörinää.
Mörön suomenkieliset ääninäyttelijät

| Vuosi | Sarja/Peli | Näyttelijä |
| --- | --- | --- |

| 1991–1998 | Muumilaakson tarinoita | Tapio Hämäläinen |
| 1997 | Muumit ja Taikurin hattu | Jukka Rasila |
| 2007–2008 | Muumien maailma | Jarmo Koski, Tapani Perttu (jakso 6) |
| 2017 | Muumilaakson tarinoita | Markus Bäckman |
Gamlakarleby BK

Gamlakarleby Bollklubb (GBK) on vuonna 1924 perustettu kokkolalainen jalkapalloseura, joka on viimeisten vuosien aikana pelannut Kakkosessa. Joukkue pelasi SM-sarjassa viimeksi kaudella 1976 ja Ykkösessä viimeksi kaudella 2007.
GBK:n kotiottelut pelataan Kokkolan keskuskentällä, jonka yleisökapasiteetti on noin 3 000 henkilöä.
Seuran historiaa

GBK perustettiin vuonna 1924. GBK:n toiminta keskittyy nykyään jalkapalloon, mutta seuralla on myös ollut jääpallo- ja jääkiekkotoimintaa 1950-luvulle saakka. Jääkiekkojoukkue Kokkolan Hermes, (nyk. Hermes HT) perustettiin 1953, kun GBK:n ja KPV:n jääkiekkoilijat yhdistivät toimintansa.
GBK on pelannut jalkapallon SM-sarjassa kaikkiaan viisi kautta: 1959, 1964, 1965, 1966 ja 1976. Parhaimmillaan joukkue sijoittui neljänneksi kaudella 1965.
GBK on pelannut viime vuodet Kakkosessa, mutta joukkueella on pitkät perinteet myös Ykkösessä. Joukkue varmisti oman lohkonsa voiton II-divisioonassa syyskuussa 2006 ja palasi näin ollen I-divisioonaan kaudeksi 2007.
Vuonna 2000 GBK:sta tuli ensimmäinen naisten beachfutiksen Suomen-mestari ja seuraavana vuonna joukkue uusi mestaruutensa.
Seuran nykytoiminta

Seura on kaksikielinen ja sen toiminta koostuu muun muassa valiojalkapallosta, naisjalkapallosta, reservijoukkuejalkapallosta, nuorisojalkapallosta, nappulajalkapallokoulusta, turnaustoiminnasta ja jalkapalloleireistä. Seuralla on myös joukkue vammaisille urheilijoille. Seuralla on yhteensä noin 30 joukkuetta mukana eri sarjoissa. Rekisteröityjen pelaajien määrä on noin 700.
Kokkola Cup

GBK järjestää vuosittain heinäkuussa kansainvälisen Kokkola Cup -junioriturnauksen. Kokkola Cup on Suomen toiseksi suurin junioriturnaus Helsinki Cupin jälkeen, ja esimerkiksi vuonna 2015 se kokosi Kokkolaan noin 360 jalkapallojoukkuetta, vuonna 2023 joukkueita oli 453. Kokkola Cup järjestetään talkoovoimin, ja käytännön järjestelyistä huolehtivat seuran toimitsijat ja pelaajien vanhemmat.
Entisiä pelaajia

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   Bud Aschman   Anders Backman   Kenneth Björkskog   Kim Huuhka   Sasu Iivonen   Gennadi Judin   Harri Kangasniemi   Tom Källström   Arvo Lamberg   Nikolai Larionov |   |   Valeri Chupin   Vassili Affanasiev   Vadim Zerdev   Sebastian Mannström   Tom Melarti   Kim Nyberg   Robert Nylén   Christian Nyman   Aki Raatikainen   Tapio Raatikainen |   |   Jussi Roiko   Tuomas Uusimäki   Asko Uusitalo   Esa Viitanen   Kenneth Wiik   Rainer Wiklund   Stefan Ådahl  |
Aiheesta muualla

GBK:n viralliset kotisivut
Kokkola Cupin viralliset kotisivut
Saimaan kanavan seurakunta

Saimaan kanavan seurakunta oli 1846–1857 toiminut seurakunta Saimaan kanavaa rakentaneiden virkamiesten ja työväen keskuudessa. Päätös kanavan rakentamisesta tehtiin 1841 ja työt aloitettiin 1845.
Seurakunnan perustaminen

Keisarillinen majesteetti määräsi 1. joulukuuta 1846 ja 1. syyskuuta 1847 antamillaan käskykirjeillä asetettavaksi papin kanavalinjalla työskenteleviä ihmisiä varten. Armollisella ohjesäännöllä määrättiin 4. joulukuuta 1847, että papin virka oli julistettava tavallisessa järjestyksessä haettavaksi ja virkaan asettaminen tulisi tapahtua Porvoon tuomiokapitulin antamalla virkavahvistuskirjalla. Lisäksi määrättiin, että papin tuli asua kanavalinjan varrella ja olla Lappeenrannan ja Viipurin seurakuntien kirkkoherrojen valvonnan alaisena. Jo hakuvaiheessa viran ehdoksi asetettiin myös, että virka lakkautettaisiin kanavan valmistuttua ja kirkonkirjat sekä muu arkisto tulisi jättää tuomiokapitulin arkistossa säilytettäväksi.
Saarnaajat

Ensimmäinen saarnaaja nimitettiin virkaansa 26. huhtikuuta 1848. Hänen nimensä oli Gregorius Monell ja hän otti virkansa vastaan 6. kesäkuuta 1848. Monell hoiti tehtävää vuoteen 1852 ja vuosina 1853–1857 häntä seurasi saarnaajan virassa Erik Kristian Relander. Vuosina 1846–1848 seurakunnassa toimi ylimääräisenä pappina Anders Johan Kiljander. Hän työskenteli virkaa toimittavana kanavan saarnaajana Lappeenrannan kehruuhuoneen saarnaajan toimen ohella.
Seurakunnan lakkauttaminen

Saimaan kanava vihittiin juhlallisesti käyttöön 7. kesäkuuta 1856. Liikenteen aloittaminen tiesi saarnaajan viran lakkauttamista 1857. Saimaan kanavan taloudellinen komitea määräsi 4. maaliskuuta 1858, että hopeiset ehtoolliskalkki, pateeni ja öylättirasia tuli lähettää tarpeettomina rautatiejohtokunnalle. Seurakunnan kirkonkirjoja ja muuta arkistoa säilytettiin Viipurin seurakunnan arkistossa, josta ne siirrettiin myöhemmin Savonlinnan tuomiokapitulin arkistoon.
Aiheesta muualla

Tietoja Suomen seurakunnista.
| n k Etelä-Karjalan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Imatra  Joutseno  Lappee  Lappeenranta  Lauritsala  Luumäki  Parikkala  Ruokolahti  Sammonlahti  Taipale  |  |
| Entiset seurakunnat |  Ilmee  Lappeenranta ja Lappee  Lemi  Nuijamaa  Rautjärvi  Saari  Saimaan kanava  Savitaival  Simpele  Taipalsaari  Uukuniemi  Ylämaa  |  |
Mikkelin hiippakunta
Vasa IFK

Hietalahden jalkapallostadion
Kaarlen kenttä
Idrottsföreningen Kamraterna Vasa (VIFK) on vuonna 1900 perustettu vaasalainen jalkapalloseura. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Ykkösessä ja naisten edustusjoukkue Naisten Ykkösessä.
Seuralla on ollut aikoinaan myös jääpallo- ja jääkiekkotoimintaa. Jääkiekossa seura muun muassa voitti Suomen kolmanneksi korkeimman sarjatason vuonna 1973. Jääpallossa joukkue pelasi yhteensä 23 kautta miesten pääsarjatasolla.
1990-luvulla IFK yhdistyi toisen vaasalaisseuran ABK-48:n kanssa ja nimeksi tuli BK-IFK. Monet kuitenkin valittivat nimestä, ja 12 vuoden kuluttua palattiin käyttämään vanhaa VIFK:n nimeä. Jääpallossa VIFK voitti kolme SM-mitalia.
Kaikkiaan VIFK on pelannut Suomen pääsarjatasolla 21 kautta. Näiltä kausilta SM-mitaleja on kertynyt seitsemän.
Matti Jokinen on ainoa VIFK:ssa pelannut pelaaja, joka on valittu vuoden pelaajaksi Suomessa. Tämä tapahtui vuonna 1955.
Valmentajat 2000-luvulla

Stephen Ward 2000–2001
Pekka Utriainen 2001–2002
Tomi Kärkkäinen 2003–2007
Tomasz Arceusz 2008
Keijo Karvonen 2008
Christoffer Kloo 2009–2010
Tomi Kärkkäinen 2011–2016
Max Peltonen 2017–
Saavutuksia > Jalkapallo

Suomen mestaruus 1944, 1946 ja 1953
SM-hopeaa 1951 ja 1952
SM-pronssia 1950 ja 1955
Suomen Palloliiton mestaruus 1946, 1947 ja 1948
Suomen Palloliiton hopeaa 1945
I divisioonan lohkovoitto 1936, 1941, 1957 ja 1962 (kursivoituna koko I divisioonan kiistaton voitto)
I divisioonassa lohkonsa toinen 1934, 1938 ja 1939
I divisioonassa lohkonsa kolmas 1932, 1933, 1964 ja 1969
Kakkosen lohkovoitto 2005 ja 2014
Saavutuksia > Jääpallo

SM-hopeaa 1949 ja 1964
SM-pronssia 1950
Saavutuksia > Jääkiekko

Maakuntasarjan voitto 1973
Aiheesta muualla

Seuran sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Jalkapallon Suomen-mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1908: Unitas  1909: PUS  1910: ÅIFK  1911: HJK  1912: HJK  1913: KIF  1914: ei pelattu  1915: KIF  1916: KIF  1917: HJK  1918: HJK  1919: HJK  1920: ÅIFK  1921: HPS  1922: HPS  1923: HJK  1924: ÅIFK  1925: HJK  1926: HPS  1927: HPS  1928: TPS  1929: HPS  1930: HIFK  1931: HIFK  1932: HPS  1933: HIFK  1934: HPS  1935: HPS  1936: HJK  1937: HIFK  1938: HJK  1939: TPS  1940: järjestettiin cup-kilpailu  1941: TPS  1942: HT  1943: ei pelattu  1944: VIFK  1945: VPS  1946: VIFK  1947: HIFK  1948: VPS  1949: TPS  1950: I-Kissat  1951: KTP  1952: KTP  1953: VIFK  1954: Pyrkivä  1955: KIF  1956: KuPS  1957: HPS  1958: KuPS  1959: HIFK  1960: Haka  1961: HIFK  1962: Haka  1963: Reipas  1964: HJK  1965: Haka  1966: KuPS  1967: Reipas  1968: TPS  1969: KPV  1970: Reipas  1971: TPS  1972: TPS  1973: HJK  1974: KuPS  1975: TPS  1976: KuPS  1977: Haka  1978: HJK  1979: OPS  1980: OPS  1981: HJK  1982: Kuusysi  1983: Ilves  1984: Kuusysi  1985: HJK  1986: Kuusysi  1987: HJK  1988: HJK  1989: Kuusysi  1990: HJK  1991: Kuusysi  1992: HJK  1993: Jazz  1994: TPV  1995: Haka  1996: Jazz  1997: HJK  1998: Haka  1999: Haka  2000: Haka  2001: TamU  2002: HJK  2003: HJK  2004: Haka  2005: MyPa  2006: TamU  2007: TamU  2008: FC Inter  2009: HJK  2010: HJK  2011: HJK  2012: HJK  2013: HJK  2014: HJK  2015: SJK  2016: IFK Mariehamn  2017: HJK  2018: HJK  2019: KuPS  2020: HJK  2021: HJK  2022: HJK  2023: HJK  2024: KuPS 
| n k Kansallinen liiga |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: HJK
Joukkueet (2025):  HJK  HPS  JyPK  KuPS  PK-35  PK-35 Vantaa  VIFK  Åland United
Anton

| Anton |
| --- | --- |

Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  17. tammikuuta
– ruotsinkielinen:  17. tammikuuta
– ortodoksinen:  10. heinäkuuta, 3. elokuuta, 7. joulukuuta
Muunnelmia:  Anttoni, Toni, Tony
Vastineita eri kielissä:  Anthony, Anthon, Antoine, Antonio
Nimen alkuperä:  Antonius
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anton on miehen etunimi, lyhentymä latinalaisesta nimestä Antonius. Antonin muunnelmia ovat Toni, Tony, Antton ja Anttoni.
Suomessa Anton-nimen on Digi- ja väestötietoviraston tilastojen mukaan saanut tammikuuhun 2025 mennessä 20 951 miestä ja noin 20–30 naista.
Tunnettuja Anton-nimisiä > Hallitsijoita

Anton (1755–1836), Saksin kuningas 1827–1836
Anton Florian (1656–1721), Liechtensteinin ruhtinas 1718–1721
Kuvitteellisia Antoneja

Anton Bartok, elokuvassa Kärpänen II
Anton Chigurh, Cormac McCarthyn romaanissa Menetetty maa ja siihen perustuvassa samannimisessä elokuvassa
Anton Helenius, televisiosarjassa Salatut elämät
Anton Laurila, Väinö Linnan teoksessa Täällä Pohjantähden alla
Anton Siilinen, animaatiosarjassa Anton Siilinen ratkaisee,
Anton, sivuhahmo vain Muumilaakson tarinoissa.
Anton Ego, hahmo elokuvassa Rottatouille
Nimen muita merkityksiä

Anton & Anton, suomalainen ruokakauppa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anton Wikimedia Commonsissa
Kristinusko Afrikassa

Kristittyjen osuus maanosittain
Afrikka on yksi kristinuskon tärkeimmistä kannatusalueista. Afrikan 1,2 miljardista asukkaasta noin 600 miljoonaa on kristittyjä. Kristillisyys on Afrikassa hyvin moninaista maanosan suuren pinta-alan vuoksi. Varsinkin monessa eteläisen Afrikan valtiossa sekä myös Etiopiassa kristinusko on valtauskonto, kun taas Pohjois-Afrikassa valtauskontona on islam ja kristityt kuuluvat vähemmistöön.
Kristillisyys ja sen muoto riippuu alueesta jossa sitä harjoitetaan. Ympäröivä kulttuuri vaikuttaa siihen huomattavasti. Afrikassa on länsimaista kulkeutuneita perinteisiä kirkkoja, kuten esimerkiksi katolinen kirkko. Perinteiset kirkot ja niiden sisäinen toiminta kuitenkin eroavat toisistaan kirkosta riippuen. Perinteisten kirkkojen lisäksi karismaattinen kristillisyys on tärkeä osa nykypäivän Afrikan uskonnollisuutta. Karismaattisen kristillisyyden suosio nousee jatkuvasti ympäri maailmaa ja myös Afrikassa on kiinnostuttu erilaisista karismaattisista liikkeistä.
Tunnustuskunnat

Katolinen kirkko on vahvimmillaan entisissä Portugalin, Ranskan ja Belgian siirtomaissa. Protestantit ovat vahvempia puolestaan Englannin ja Saksan siirtomaissa. Yleisesti ottaen Afrikan uskonnollinen kartta on hyvin kirjava ja perinteisten länsimaisten kirkkojen rinnalla toimii suuri määrä riippumattomia kirkkoja, joista monet ovat yhdistäneet kristinuskon afrikkalaisiin perintesiin. Eräs merkittävimmistä on Simon Kimbangun luoma kimbangulaisuus, johon kuuluu Kongossa miljoonia ihmisiä. Lisäksi karismaattinen liike on levinnyt Afrikassa. Viimeisten vuosikymmenten aikana helluntailainen ja karismaattinen kristillisyys ovat kasvaneet perinteisiä kirkkoja nopeammin.
Historia

Egyptiin kristinuskon toi perimätiedon mukaan jo ensimmäisellä vuosisadalla evankelista Markus, joka kärsi marttyyrikuoleman Aleksandriassa. Roomalaisajan lopulla kristinusko tuli valtauskonnoksi valtakuntaan kuuluneessa osassa Pohjois-Afrikkaa sekä jo 300-luvulla myös Etiopiassa. Pohjois-Afrikasta, nykyisen Algerian ja Tunisian alueelta olivat kotoisin kirkkoisät Tertullianus, Cyprianus ja Augustinus sekä myös paavit Miltiades (paavina 311–314) ja Gelasius I (492–496). Egyptin koptilainen kirkko ja Etiopian kirkko erosivat kuitenkin pian kristikunnan valtavirrasta teologisten erimielisyyksien vuoksi, ja ne luetaan kuuluviksi orientaaliortodoksisiin kirkkoihin.
600-luvulla arabit valloittivat lyhyessä ajassa koko Pohjois-Afrikan, minkä jälkeen islam syrjäytti kristinuskon alueen valtauskontona.  Egyptissä kristityt koptit jäivät pieneksi vähemmistöksi, joka kuitenkin on säilynyt maassa nykyaikaan saakka. Muusta kristikunnasta erilleen joutunut Etiopia jäikin vuosisatojen ajaksi ainoaksi Afrikan maaksi, jossa kristityt olivat enemmistönä.  Muualle Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan kristinusko on levinnyt vasta uudella ajalla eurooppalaisten harjoittaman lähetystyön myötä.
Historia > Lähetystyön ja herätysten aika

Keväällä 1860 tiedot Yhdysvaltain ja Englannin herätyksistä levisivät eteläiseen Afrikkaan. Andrew Murrayn rukousherätyksen kautta ainakin 7 000 ihmistä tuli uskoon. Aluksi herätysliikehdintä tapahtui pääasiassa Etelä-Afrikan valkoisen väestön keskuudessa. Etelä-Afrikasta herätys levisi Basutomaahan ja 1870-luvulla Ala-Kongon bantujen keskuuteen. Tätä tapahtumaa kustutaan Kongon helluntaiksi.
Monet tunnetut lähetysseurat ja kuuluisat lähetyssaarnaajat toimivat tähän aikaan Afrikassa. Näitä seuroja olivat muun muassa Lontoon Lähetysseura, Englannin Kirkkolähetysseura sekä Pariisin Evankelinen Lähetys. Monet lähetyssaarnaajista olivat tulleet uskoon joko Yhdysvaltain tai Euroopan rukousherätyksissä. Tällaisia saarnaajia olivat muun muassa William Taylor, H. Grattan Guinness, Alexander Mackay ja Mary Slessor.
Lähetystyötä Afrikassa tekivät pääosin kirkkokuntien herätyskristilliset piirit. Eteläisessä Afrikassa toimivat erityisesti baptistit, presbyteerit ja metodistit. Pohjoisempana toimivat metodistit, anglikaanit, presbyteerit ja luterilaiset. Kristinusko levisi erityisesti eteläisellä suunnalla, jossa pioneerina toimi François Coillard.
Historia > Ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vastarinnan merkit nosuivat siirtomaissa ja lähetysjärjestöt arvioivat toimintaansa uudelleen. Protestantit alkoivat kouluttaa paikallista papistoa kirkkojen johtotehtäviin ja katolinen kirkko ryhtyi 1920-luvulta lähtien siirtämään lähetystyön tuloksena syntyneitä hiippakuntia afrikkalaisten piispojen johtoon.
Siirtomaavalta purkautui 1950-luvun lopulta lähtien ja pääosin kirkot pystyivät jatkamaan työtään. Valtaosa kirkoista ja lähetysjärjestöistä vastusti Etelä-Afrikan rotuerottelupolitiikkaa ja asettui selvästi afrikkalaisten puolelle.
1960-luvulta lähtien kristinusko on levinnyt nopeasti Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa ja siitä on tullut alueen valtauskonto. 1900-luvun lopussa arvioitiin, että alueen väestöstä lähes 60 prosenttia oli kristittyjä. Kristinuskon asema on heikentynyt ainoastaan islamilaisessa Pohjois-Afrikassa.
Haltija

Haltijat eli haltiat ovat mytologisia taruolentoja, joiden on uskottu hallitsevan tai suojelevan jotakin paikkaa tai olentoa. Haltijat liittyvät varsinkin pakanallisiin uskontoihin. Erityisen paljon haltijoita oli animistisissa uskomuksissa, joissa henkien tai taruolentojen nähtiin vaikuttavan ja liittyvän moniin ilmiöihin ja asioihin luonnossa. Haltijoiden katsotaan elävän yleensä ihmisille näkymättömissä, mutta toisinaan ne voivat näyttäytyä.