stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luumittari
Elinympäristö ja elintavat

Suomessa ja Baltiassa luumittarin elinaluetta ovat aukeat rämeet, lyhytkortiset nevat ja yleensäkin turvepohjaiset, heinittyneet suoalueet. Muualla lajin elinympäristöjä ovat muun muassa lämpimät ja avoimet rinnealueet ja arot. Britanniassa lajia esiintyy tyypillisesti ruohikkoisilla liitukivialueilla ja varsinkin niiden suojaisilla, eteläpuolisilla rinteillä. Espanjassa lajia tavataan paitsi niityillä, myös metsäaukioilla ja muilla avoimilla paikoilla.
Useimmiten aikuiset yksilöt ovat aktiivisimmillaan iltapäivisin sekä iltaisin, jolloin ne lentelevät hitaasti ja lepatellen lähellä maan pintaa. Perhoset lähtevät kuitenkin häirittyinä ilmaan lepopaikoiltaan pitkien heinien seasta myös päivällä, jos ilma on riittävän lämmin. Sopivilla esiintymisalueilla kanta voi olla jopa melko runsas, ja yhtä aikaa lennossa voi olla jopa kymmeniä yksilöitä. Lajin lentoaikaa Suomessa on kesäkuun loppu ja heinäkuu, mutta Baltiassa lento ajoittuu heinäkuulle. Britanniassa ja Keski-Euroopassa laji on lennossa heinä-elokuussa, toisinaan syyskuun alkupäiviin asti. Espanjan Navarrassa luumittarin lentoaika puolestaan kestää kesäkuusta aina lokakuuhun, ja luumittariyksilöitä on havaittu jopa vielä marraskuun puolivälissä.
Naaraat laskevat lentokauden kuluessa munansa kuolleiden heinien ja ravintokasvien lehtien alapinnoille, yleensä myöhään iltapäivällä. Toukat kuoriutuvat lentokauden lopulla ja talvehtivat pieninä. Toukkavaiheessa luumittarit pysyvät varsinkin keväisin suhteellisen paikoillaan kuolleilla, lyhyillä heinänkorsilla, joihin ne sulautuvat suojavärityksensä ansiosta. Suomessa luumittarin toukat käyttävät ravintonaan suokukkaa. Kasvatusolosuhteissa toukkien tiedetään syöneen myös muita suokasveja, kuten variksenmarjaa, muurainta ja juolukkaa.
Britanniassa ja Keski-Euroopassa toukkien ravintokasveja ovat erilaiset hanhikit ja ajuruohot, kuten kangasajuruoho ja suikerohanhikki. Muita ravintokasveja tällä alueella ovat muun muassa siankärsämö, nurmimailanen, orvontädyke, keltamaite, ahopellava ja palsternakka. Espanjassa luumittarien toukkien tiedetään lisäksi käyttäneen ravintonaan muun muassa erilaisia marunoita, tattaria, akileijoja ja kuismia. Lajin erittäin runsas ravintokasvivalikoima saattaa olla tutkijoiden mukaan osoitus myös siitä, että mikroilmasto ja kasvillisuuden yleinen rakenne ovat luumittarille tärkeämpiä kuin se, mitä lajeja elinpaikalla kasvaa.
Täysikasvuiset toukat koteloituvat kutomansa harvan kotelokehdon sisään joko maahan, lyhyeen ruohikkoon tai sammalien ja maassa olevien kasvinosien joukkoon. Muodonvaihdoksen kotelovaihe ajoittuu Keski-Euroopassa kesä-heinäkuulle. Aikuiset yksilöt ovat varsin paikkauskollisia, eivätkä ne useinkaan lennä elinympäristönsä ulkopuolelle. Joskus ne kuitenkin jättäytyvät tuulen vietäviksi, jolloin ne voivat päätyä avoimilla paikoilla kauas ja vieraaseen elinympäristöön.
Lajin nimi

Luumittarin suvun tieteellinen nimi Aspitates on virheellisesti kirjoitettu muoto latinan sanasta Aspilates, joka tarkoittaa Plinius vanhemman teoksessaan Naturalis historia kuvaamaa arabialaista tulisen tai hopeisen väristä korukiveä. Luumittarin kuvasivat alun perin vuonna 1775 Michael Denis ja Ignaz Schiffermüller. He sijoittivat lajin sukuun Geometria, mutta Georg Friedrich Treitschke siirsi sen nykyiseen sukuunsa vuonna 1825. Vaikka hän korjasi antamansa nimen kirjoitusasun vuoden 1827 julkaisussaan, käytetään suvun tieteellisenä nimenä silti tieteellisen luokittelun nimistösääntöjen mukaan t:llistä muotoa.
Luumittarin lajinimi gilvaria on myös peräisin latinasta, jossa sana gilvus tarkoittaa vaalean keltaista. Tieteellisen lajinimen lisäksi monien muidenkin kielten nimet kuvaavat luumittarin oljenkeltaista väriä: hollanniksi laji on strogele spanner, oljenkeltainen mittari, ja samoin englannin straw belle ja ranskan l'Aspilate jaunâutre viittaavat olkeen. Saksaksi luumittari on Einstreifiger Trockenrasenspanner, ”yksiraitainen kuivan ruohon mittariperhonen”. Ruotsinkielinen nimi blomrismätare, suokukkamittari, taas on peräisin toukan ravintokasvista.
Luumittarin vanha suomenkielinen nimi oli suonimittari, joka esiintyi ensimmäisen kerran J. E. Aron teoksessa Suomen perhoset vuonna 1900. Aron kirja oli ensimmäinen suomen kielellä julkaistu perhoskirja, ja sitä varten oli myös luotu suomenkieliset nimet kaikille Suomesta tavatuille suurperhosille. Suonimittari, kuten useimmat muutkin lajinimistä, oli ilmeisesti lehtori A. J. Melan käsialaa. Seuraava kattava julkaisu Suomen perhosista ilmestyi 1930- ja 1940-luvuilla Suomen eläimet -kirjasarjassa, jonka viides osa Mittarit ilmestyi 1946. Lajia kutsuttiin siinäkin vielä suonimittariksi. Nykyisen nimensä luumittari sai 1980-luvulla, kun Suomen Perhostutkijain Seuran julkaisemaa Suomen perhoset -kirjasarjaa varten myös Suomessa tavattujen mittareiden nimistöä uudistettiin. Uusi nimistö perustui pääosin K. J. Vallen jo Suomen eläimet -sarjassa käyttämiin nimimuotoihin, mutta joillekin lajeille haluttiin antaa esimerkiksi kieliasultaan uudenaikaisemmat tai kuvaavammat nimet. Tässä yhteydessä nimistötyöstä päävastuussa ollut Kauri Mikkola muutti suonimittarinkin nimen nykyiseksi luumittariksi.
Aiheesta muualla

Lepiforum: kuvia eri kehitysvaiheista (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2028733  Wikispecies: Aspitates gilvaria  BioLib: 52253  BOLD: 160355  CoL: 5W75M  EoL: 300334  Fauna Europaea: 445559  Fauna Europaea (new): e79ec573-30cc-4846-b0e9-b93d3e8c2458  GBIF: 1967273  iNaturalist: 483366  IRMNG: 10803616  LepIndex: 230826  LoB: 5563  MaBENA: AspitGilva  NBN: NHMSYS0000517298  NCBI: 934825  Observation.org: 9653  Open Tree of Life: 63664  Laji.fi: MX.61672 
Suomalainen alalajin fenica koiras.
Luumittarin esiintymisalue Lakjärvenrahkan avosuolla Kurjenrahkan kansallispuistossa Varsinais-Suomessa.
Luumittarin elinkierron vaiheiden ajoittuminen Britanniassa ja Keski-Euroopassa. Suomessa lajin lentokausi alkaa noin kuukautta aiemmin.
Britanniassa lajia tavataan pääasiassa kuvan kaltaisilla liitukivipohjaisilla downland-alueilla.
Plinius vanhemman Naturalis historia -teoksen kansilehti 1600-luvulta
Kudymkar

| Kudymkar Кудымкар |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Kudymkarin sijainti Permin aluepiirissä
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Permin aluepiiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  25,3 km²
Korkeus:  180 m
Väkiluku (2010):  30 711
 – Väestötiheys:  1 213 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 kudymkar.permonline.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kudymkar (ven. ja komiksi Куды́мкар) on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Invaan laskevan Kuva-joen suussa 104 kilometriä Permistä luoteeseen. Kaupunki on Permin Komin piirikunnan sekä Kudymkarin kunnallispiirin keskus, mutta ei itse kuulu jälkimmäisen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkialueen. Kudymkarista on maantieyhteys Permiin. Asukkaita on noin 31 000 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Kudymkarin asutus on syntynyt 1500-luvulla. Se alkoi kasvaa vuonna 1925, jolloin siitä tuli Komipermjakkien kansallisen piirikunnan keskus. Vuonna 1931 paikkakunta sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja vuonna 1938 siitä tuli kaupunki.
Nykyään Kudymkarissa on sähkömekaaninen tehdas ja elintarviketeollisuutta. Kaupunki on komipermjakkien kansallisen kulttuurin keskus. Siellä toimii kirjakustantamo, teatteri, kotiseutumuseo ja Komin tiedekeskuksen osasto. Kaupungissa on 10 yleissivistävää koulua, neljä ammattikoulua, lasten taidekoulu, kaksi kulttuuritaloa, elokuvateatteri ja nykyaikainen kulttuurikeskus.
Nähtävyyksiä ovat 1800-luvun alussa rakennettu entinen Stroganovien Invan konttori ja Andrei Voronihinin suunnittelema Pyhän Nikolaoksen katedraali (1792–1795).
Suunnitelmissa on yliopiston perustaminen sekä Permistä Kudymkarin kautta Komin pääkaupunkiin Syktyvkariin kulkevan rautatien rakentaminen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kudymkar Wikimedia Commonsissa
Kudymkarin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Pääkaupunki: Perm

Aleksandrovsk |
Berezniki |
Gornozavodsk |
Gremjatšinsk |
Gubaha |
Dobrjanka |
Kizel |
Krasnokamsk |
Krasnovišersk |
Kudymkar |
Kungur |
Lysva |
Nytva |
Ohansk |
Osa |
Otšor |
Solikamsk |
Tšaikovski |
Tšerdyn |
Tšormoz |
Tšernuška |
Tšusovoi |
Usolje |
Vereštšagino
Aleksandrovsk • Barda • Berezniki • Berjozovka • Bolšaja Sosnova • Dobrjanka • Gainy • Gornozavodsk • Gremjatšinsk • Gubaha • Iljinski • Jelovo • Jurla • Jusva • Karagai • Kišert • Kizel • Kosa • Kotšovo • Krasnokamsk • Krasnovišersk • Kudymkar • Kudymkar • Kujeda • Kungur • Kungur • Lysva • Nytva • Ohansk • Oktjabrski • Orda • Osa • Otšor • Perm • Perm • Siva • Solikamsk • Solikamsk • Suksun • Tšaikovski • Tšastyje • Tšerdyn • Tšernuška • Tšusovoi • Uinskoje • Usolje • Vereštšagino • Zvjozdnyi
Permin aluepiiri
Lyyrykehrääjä

| Lyyrykehrääjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut  Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät  Caprimulgidae
Suku::  Saksipyrstökehrääjät  Uropsalis
Laji::  lyra
Kaksiosainen nimi
 Uropsalis lyra  (Bonaparte, 1850) 
Alalajit
 U. l. argentina  U. l. lyra  U. l. peruana 
Katso myös
   Lyyrykehrääjä Wikispeciesissä   Lyyrykehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lyyrykehrääjä (Uropsalis lyra) on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Lyyrykehrääjäkoiraat ja naaraat eroavat toisistaan kooltaan ja ulkonäöltään. Koiraan vartalon pituus on noin 25 cm, mutta koiraan kaksi pyrstösulkaa ovat hyvin pitkät, jopa 3 kertaa linnun ruumiin mittaiset, ja siten koiraan kokonaispituus voi olla 76–100 cm. Naaraslyyrykehrääjä kasvaa noin 23–25 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään lyyrykehrääjät ovat tummanruskeankirjavia ja kaulassa ja niskassa on punaruskea juova. Koiraan pyrstösulkien kärjet ovat väriltään valkoiset. Lyyrykehrääjänaaraalla on ruumiissa tiheästi mustia poikkijuovia.
Levinneisyys ja elintavat

Lyyrykehrääjää tavataan Andeilta Kolumbiasta Argentiinaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät, usein avoimien alueiden, kallioiden ja laaksojen lähettyvillä. Tyypillisesti lintu elää noin 1 300–3 000 metrin korkeudella kasvavissa metsissä. Muiden kehrääjien tavoin myös lyyrykehrääjät ovat yöaktiivisia ja saalistavat ravinnokseen lentäviä hyönteisiä. Lajin pesimäkausi on keväällä ja naaras munii 2 munaa.
Annikki Kuisman

Laina Annikki Kuisman (o.s. Väkeväinen, 3. tammikuuta 1921 Kitee – 17. elokuuta 2009 Helsinki) oli kauneusalan yrittäjä ja Metro-tyttöjen perustajajäsen yhdessä serkkujensa Anna-Liisa ja Hertta Väkeväisen kanssa.
Kuismanin vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Väkeväinen ja tämän vaimo Johanna. Hänen puolisonsa vuodesta 1950 oli lääkäri Asser Kuisman.   Mentyään naimisiin Kuisman erosi Metro-tytöt -yhtyeestä ja keskittyi työhönsä kauneusalan yrittäjänä. Ensimmäiset yrityksensä hän perusti Karhulaan ja kun perhe muutti Helsinkiin, hän perusti sinne Finnsalon-nimisen kauneushoitolan.
Lyyli

| Lyyli |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  23. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  23. maaliskuuta
Muunnelmia:  Lyylikki, Lyyti
Vastineita eri kielissä:  Lüüli, Lydia
Nimen alkuperä:  Lyydia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyyli on suomalainen naisen etunimi. Se on kansanomainen muunnos nimestä Lyydia, joka merkitsee ’lyydialaista’. Nimen pitempi kirjoitusasu Lyylikki esiintyy Kalevalassa ja Kantelettaressa.
Nimi mainitaan Kansanvalistusseuran kalenterissa 1883, ja Suomen almanakassa se on ollut vuodesta 1908 lähtien. Lyyli-nimi oli suosituimmillaan 1890-luvulta 1920-luvulle, jonka jälkeen sitä on annettu harvakseltaan.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Lyyli-nimen on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 11 987 henkilöä.
Tunnettuja Lyylejä

Lyyli Aalto (1916–1990), sosionomi, SDP:n kansanedustaja ja kunnallisneuvos
Lyyli Erjakka (1881–1957), näyttelijä
Lyyli Eronen, Lyyli Takki (1892–1957), toimittaja ja kirjailija
Lyyli Grönlund (1905–1978), neuvostoliitonsuomalainen toimittaja, kirjailija ja suomentaja
Lyyli Hagan (1889–1980), sairaanhoitaja, sota-aikana ”sairaanhoitajien kenraali”
Lyyli Hamara (1882–1948), lastenkirjailija
Lyyli Heinonen (1889–1950), kommunisti, vasemmistolaisen naisliikkeen vaikuttaja ja toimittaja
Lyyli Jouskari‎‎ (1893–1988), Brasilian presidentinpalatsissa työskennellyt kätilö ja kirjailija
Lyyli Karppinen (1892–1972), kudonta-alan yrittäjä ja yritysjohtaja
Lyyli Kaurila (1896–1987), taidemaalari
Lyyli Koskinen (1919–1969), SKDL:n kansanedustaja, vaikuttanut myös SKP:ssä
Lyyli Latukka (1886–1938), kommunistipoliitikko
Lyyli Helena Lukander (1899–1959), ensimmäinen Suomessa tuomarina toiminut nainen
Lyyli Luotonen, Vappu Väre (1901–1964), kirjailija
Lyyli Ollila (1888–1958), taidemaalari
Lyyli Rapola (1904–1979), paikannimistön tutkija
Lyyli Reijonen (1874–1938), kääntäjä
Lyyli Ronkonen (1927–2008), inkerinsuomalainen dosentti ja kirjailija
Lyyli Saavalainen (1913–2001), runoilija
Lyyli Swan (1872–1974), mielisairaanhoitaja, Lapinlahden sairaalan ylihoitaja 1925–1937
Lyyli Toivola, Rakel Kansanen (1888–1948), kirjallisuuden suomentaja
Lyyli Vihervaara (1888–1958), kirjailija ja kirjallisuuden suomentaja
Lyyli Visanti (1893–1971), taidemaalari
Lyyli Voutilainen (1891–1968), kirjailija
Lyyli Wartiovaara-Kallioniemi (1887–1970), säveltäjä
Nimi muissa yhteyksissä

2204 Lyyli, asteroidi
Lysikrateen muistomerkki

| Lysikrateen muistomerkki |
| --- | --- |
 Lysikrateen muistomerkki.
Sijainti:  Pláka, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′16″N, 23°43′48″E
Rakennustyyppi:  muistomerkki
Valmistumisvuosi:  334 eaa.
Tyylisuunta:  korinttilainen
Julkisivumateriaali:  valkoinen marmori
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lysikrateen muistomerkki (kreik. Μνημείο του Λυσικράτη, Mnimeío tou Lysikráti) on Ateenassa Plákan kaupunginosassa Akropoliin itäpuolella sijaitseva pieni korinttilaistyylisen pyörötemppelin tapainen marmorirakennus. Sen pystytti Lysikrates vuonna 334 eaa. johtamansa khoroksen Dionysia-juhlan näytelmäkilpailussa saavuttaman voiton kunniaksi.
Historia

Muistomerkki oli rakennettu Ateenan antiikin aikaisen Kolmijalkojen kadun eli Tripodien kadun varteen. Katu kulki Dionysos Eleuthereuksen pyhäköltä ja sen Dionysoksen teatterilta Prytaneionille ja oli saanut nimensä siitä, että sen varrelle oli pystytetty näytelmäkilpailuista saatuja palkintoja, jotka olivat yleensä tripodeja eli kolmijalkoja. Kolmijaloille rakennettiin usein näyttävä jalusta. Lysikrateen muistomerkki on ainoa säilynyt esimerkki tällaisesta muistomerkistä. Sen huipulla ollut pronssinen kolmijalka ei kuitenkaan ole säilynyt.
Vuonna 1669 ranskalaiset kapusiinimunkit ostivat muistomerkin osmaneilta ja siitä tehtiin osa sääntökunnan luostaria, joka oli perustettu alueella vuonna 1658. Tämä on osaltaan vaikuttanut rakennuksen säilymiseen nykyaikaan. Se toimi luostarin kirjastona ja lukuhuoneena. Ajan kuluessa muistomerkki hautautui osittain maan alle. École française d’Athènes eli Ranskan arkeologinen koulu kaivoi ja kunnosti muistomerkin 1800-luvulla.
Rakennus

Muistomerkki edustaa korinttilaista tyyliä ja se on varhaisimpia tunnettuja kyseistä tyyliä käyttäneitä rakennuksia ja ensimmäinen, jossa tyyliä käytettiin rakennuksen julkisivussa. Muistomerkki on rakennettu Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista. Siinä on kuusi korinttilaista pylvästä. Pylväät ovat kokonaisia pylväitä, vaikka ne näyttävät olevan osa seinää. Pylväiden välissä on kaarevat erilliset seinälaatat. Seinälaattojen yläosassa pylväiden välissä on friisi, jossa on kolmijalkoja esittäviä reliefejä.
Pylväiden yläpuolella on kolminauhainen arkkitraavi, jossa on omistuskirjoitus:
»Λυσικράτης Λυσιθείδου Κικυννεὺς ἐχορήγει. Ἀκαμαντὶς παίδων ἐνίκα. Θέων ηὔλει. Λυσιάδης Ἀθηναῖος ἐδίδασκε. Εὐαίνετος ἦρχε.
Lysikrates Lysitheideen poika Kikynnan demoksesta toimi kuoronjohtajana. Akamantis-fylen poikien kuoro voitti. Theon soitti huilua. Lysiades Ateenalainen opetti kuoroa. Euainetos toimi arkonttina.»
Arkkitraavin yläpuolella on friisi, jossa on kuvattuna Dionysoksen pako merirosvojen käsistä näiden muuttuessa delfiineiksi (Homeerinen hymni Dionysokselle VII). Muistomerkin katto on koristeltu laakerinlehtiä muistuttavalla koristelulla. Huipulla on akanttikasvin muotoinen koriste, jonka päällä kolmijalka oli.
Muistomerkin korkeus on 6,5 metriä ja halkaisija 2,8 metriä. Muistomerkin sisällä on jonkin verran tilaa, mutta sisätilaa ei ilmeisesti ollut alun perin tarkoitettu varsinaisesti käytettäväksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lysikrateen muistomerkki Wikimedia Commonsissa
Lysikrateen muistomerkin kopio, jossa on myös huipulla oleva kolmijalka. Hall of Architecture, Carnegie Museum of Art, Pittsburgh, Yhdysvallat.
Irma Kuitunen

Irma Kuitunen (s. 30. heinäkuuta 1936) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950-luvulla kaksi SM-mitalia kuulantyönnössä. Hän edusti Suomea yhdessä maaottelussa. Kotimaassa hän edusti Lievestuoreen Kisaa.
Kuitunen saavutti kuulantyönnössä SM-pronssia vuosina 1955 ja 1956 sekä sijoittui SM-kilpailuissa neljänneksi vuonna 1957. Hän edusti Suomea kolmoismaaottelussa Norjaa ja Tanskaa vastaan Oslossa heinäkuussa 1956 ja voitti kuulantyönnön tuloksella 11,69 m.
Kuitusen kuulantyöntöennätys oli 12,37 m, jonka hän teki heinäkuussa 1960.
Lymykaija

| Lymykaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Lymykaijat Pezoporus
Laji::  wallicus
Kaksiosainen nimi
 Pezoporus wallicus  (Kerr, 1792) 
Katso myös
   Lymykaija Wikispeciesissä   Lymykaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lymykaija (Pezoporus wallicus) on Australiassa elävä kaijalaji. Se on yökaijan ja kakapon ohella ainoa yöllä liikkuva papukaija.
Koko ja ulkonäkö

Lymykaijan pituus on 29–32 senttiä,
ja paino on 68–83 grammaa. Pyrstön osuus pituudesta on 20 senttiä. Se on papukaijaksi keskikokoinen. Höyhenpuvun pohjavärinä on vihreä, jota täplittävät mustat ja keltaiset pilkut. Vatsapuoli on vihertävänkeltainen ja sitä kirjovat mustat poikkijuovat. Pyrstö on pitkä ja suippo, väriltään kellanvihreä ja tummanruskeiden juovien kirjoma. Aikuisten lintujen otsassa on oranssinpunainen juova, nuorilta se puuttuu. Ne saavat sen 3–4 kuukauden iässä. Lisäksi keskenkasvuisten väritys on sameampi, iiris ruskea, pyrstö lyhyempi. Niiden pää, niska, yläselkä ja rinta ovat vihreitä ja niillä jokaisessa höyhenessä mustat kuviot. Sukupuolet eroavat vain siinä, että naaraalla on poskissa, korvien luona ja kurkusta vatsaan ulottuvalla alueella mustia höyheniä. Molempien siivissä silmiinpistävät vaaleankeltaiset viivat. Vahanahka on harmahtavan vaaleanpunainen ja nokka harmaanruskea tai sarven värinen. Lymykaijan harmaanruskeat nilkat ovat pitkät eivätkä kynnet ole yhtä käyrät kuin muilla papukaijoilla. Silmien iiris on vaaleankeltainen. Lymykaija eroaa toisesta samaan sukuun kuuluvasta lajista eli yökaijasta pidemmän pyrstön perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lymykaijaa tavataan hajanaisesti Australian itäosan rannikkoalueilla Queenslandin kaakkoisosissa, Uuden Etelä-Walesin koillis- ja itäosista, Victorian rannikkoalueilta, Bassinsalmen saarilta ja Tasmaniassa, jossa elää vankin populaatio. Lisäksi Lounais-Australiassa elää kaksi uhanalaista populaatiota. Etelä-Australian osavaltiosta laji on hävinnyt. Lymykaijasta erotetaan kolme alalajia. Itäinen alalaji (Pezoporus wallicus wallicus) elää Manner-Australian kaakkoisosissa Queenslandissä, Uudessa-Etelä-Walesissä ja Victoriassa. Sen vankimmat elinpaikat ovat Uuden-Etelä-Walesin etelärannikolla. Sen kanta käsittää arviolta 2000 pesivää paria. Tasmanian alalaji (P. w. leachi) on vähiten vaarassa ja on yleisin saaren lounaisosissa. Läntinen alalaji (P. w. flavirostris) on sen sijaan uhanalainen ja kanta käsittää alle 450 yksilöä.
Lymykaijan elinympäristöä ovat avoimet suot, nummet ja ruohikkomaat. Asutus on kuitenkin levinnyt alueelle ja suurin osa rannikon soista on jo kuivatettu ja lymykaijat ovat jääneet eristyksiin hajallaan oleviin ranta- ja vuorinummille. Elinympäristön sopivuuden kannalta ovat ratkaisevia ajoittain toistuvat luontaiset maastopalot. Ihmisen toiminnan aikaansaamat suurpalot ovat kuitenkin haitallisia. Levinneisyysalue kattaa yhä 50 000–100 000 km² ja lajin kokonaismääräksi arvioidaan 110 000 yksilöä. Lajin suojelu on tehokkainta kansallispuistoissa ja suojelualueilla. Sen asuinnummia on myös pyritty hoitamaan niin, että pensaikko pysyy sopivan ikäisenä ja tiheänä lymykaijalle. Lymykaija on rauhoitettu Australiassa ja se kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I.
Elintavat

Lymykaija on arka ja piilotteleva lintu, joka liikkuu enimmäkseen öisin. Vaaran uhatessa se pysyy paikoillaan viime hetkeen asti. Sille antaa turvaa hyvä suojaväri joka sulautuu hyvin ympäröivään maastoon. Lymykaija ei ole useimpien papukaijojen tavoin kömpelö kävelijä ja on nopea juoksija pitkien jalkojensa ansiosta. Jos juoksu ei auta pakenemiseen, se nousee lentoon ja lentää lyhyen matkan jonka jälkeen tekeytyy huomaamattomaksi. Sen huomaaminen puista on hyvin hankalaa vaikka se istuu yleensä suurilla oksilla ja puunrunkojen päällä. Sen havaitseekin helpommin kulkemalla varovasti kasvillisuuden läpi ja yrittää saada lentoon. Huonon lentotaitonsa vuoksi aikuiset lymykaijat ovat paikkalintuja. Ne poistuvat siltä vain tulen tieltä tai sen polttamalta alueelta. Lisäksi nuoret yksilöt vaeltavat etsiessään omaa elinaluetta. Niiden ääntelyä on korkea, kauas kantava huuto, jota seuraa sarja voimakkaita, laskevia ääniä, joista viimeinen on kaksiosainen ja pidentynyt. Lymykaijat ääntelevät öisin ja jatkavat sitä sarastukseen asti, mutta ovat päivällä hiljaa. Ääntely ei muistuta alueen muiden papukaijojen ääntelyä, mutta sen voi sekoittaa nummimesikon (Glyciphila melanops) ääntelyyn.
Lymykaijat löytävät ravintoa samalta paikalta vuoden ympäri. Ruokansa ne etsivät maasta ja syövät siemeniä, nuoria versoja, heiniä, ruohoja ja pensaita. Niiden arvellaan saavan tarvittavan veden ravinnon mukana, mutta käyttävät hyväkseen vesikuoppia. Veden säästämisessä auttaa lajin yöaktiivisuus.
Elintavat > Lisääntyminen

Lymykaijat pesivät syys-joulukuussa. Ne rakentavat matalan, kulhomaisen pesän ruohoista, oksista, lehdistä ja juurista. Se tehdään suojaisaan paikkaan matalan pensaan alle kasvillisuuden suojaan ja linnut rakentavat usein myös tunnelin pitääkseen pesän piilossa. Se ei kuitenkaan kuulu kolopesijöihin poiketen tässäkin muista papukaijoista. Joskus ne munivat suoraan maahan. Munia on poikueessa 1–6, yleensä 3–4. Munien ja poikasten haudonta jää naaraan tehtäväksi. Uros ruokkii naarasta munien haudonnan ajan ja poikasten kuoriutumisen jälkeen ruokkii myös niitä. Haudonta kestää noin 24 päivää. Poikasten untuva ja ulosteet ovat mustia, joka auttaa niitä pysymään piilossa. Ne lähtevät pesästä kolmiviikkoisina, mutta pysyvän pesän lähistöllä kunnes ovat lentokykyisiä.
Lymykaija kasvillisuuden seassa.
Lysimakheia (Traakia)

| Lysimakheia> Λυσιμάχεια.Sijainti |
| --- | --- |
 Lysimakheia
Koordinaatit:  40°32′53″N, 26°45′2″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Bolayır, Çanakkale
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  309 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  hellenistiset valtakunnat Rooman valtakunta
Alue:  Traakian Khersonesos
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lysimakheia (m.kreik. Λυσιμάχεια, myös Lysimakhia, Λυσιμαχία, lat. Lysimachia) oli antiikin aikainen kaupunki Traakian Khersonesoksella nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi noin neljä kilometriä pohjoiseen nykyisestä Çanakkalen maakunnan Bolayırin kylästä.
Lysimakheian perusti Lysimakhos hellenistisellä kaudella vuonna 309 eaa. Se korvasi varhaisemman Kardian kaupungin.