stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grantin piirikunta (Louisiana)

Grantin piirikunta (engl. Grant Parish, ransk. Paroisse de Grant) on Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 22 389 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Colfaxin kunta. Piirikunta on perustettu vuonna 1869.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grantin piirikunta (Louisiana) Wikimedia Commonsissa
Guido Rodríguez

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Guido Rodríguez vuonna 2018. |  Guido Rodríguez vuonna 2018. |  Guido Rodríguez vuonna 2018. |  |
Maa:   Argentiina
Miesten jalkapallo
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Qatar 2022 | Jalkapallo |  |
| Copa América  | Copa América  | Copa América  |  |
|  Kultaa | Brasilia 2021 | jalkapallo |  |
|  Kultaa | Yhdysvallat 2024 | jalkapallo |  |
|  Pronssia | Brasilia 2019 | jalkapallo |  |
| CONMEBOL–UEFA Mestareiden Cup  | CONMEBOL–UEFA Mestareiden Cup  | CONMEBOL–UEFA Mestareiden Cup  |  |
|  Kultaa | Englanti 2022 | Jalkapallo |  |
Guido Rodríguez (s. 12. huhtikuuta 1994 Sáenz Peña) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja ja pituudeltaan 185-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa West Hamia. Hän on maailmanmestari vuodelta 2022.
Rodríguez edusti kotimaansa pääsarjassa River Platea ja Defensa y Justiciaa. Hän pelasi kaudella 2016–2017 meksikolaisessa Club Tijuanassa ja sen jälkeen saman maan Club Américassa, jossa hän voitti kerran liigamestaruuden ja kerran Meksikon cupin. Hän siirtyi tammikuussa 2020 espanjalaisseura Real Betisiin. Ensimmäisellä kaudellaan Betisissä hän pelasi 14 La Liga -ottelua ja teki maalin heinäkuussa 2020 Osasunaa vastaan. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 35 liigaottelua, jotka yhtä lukuun ottamatta avauskokoonpanossa, ja teki maalin joulukuussa 2020 Cádizia vastaan. Seuraavalla kaudella hän pelasi 32 liigaottelua ja teki tammikuussa maalin Espanyolia vastaan. Hän oli samalla kaudella voittamassa Copa del Reytä. Kaudella 2022–2023 hän pelasi La Ligassa 34 ottelua ja teki huhtikuussa  maalin Osasunaa vastaan. Eurooppa-liigassa hän pelasi seitsemän ottelua ja onnistui maalinteossa lokakuussa 2022 AS Romaa vastaan. Seuraavalla kaudella hän pelasi 24 liigaottelua ja teki maalin syyskuussa Cádizia ja maaliskuussa Villarrealia vastaan. Eurooppa-liigassa hän pelasi viisi ottelua. Hän siirtyi Englannin Valioliigan West Hamiin ilmaissiirrolla elokuussa 2024.
Rodríguez pelasi Argentiinan maajoukkueessa ensimmäisen kerran kesäkuussa 2017 ystävyysottelussa Brasiliaa vastaan. Hän on edustanut Argentiinaa Copa Américassa vuonna 2019, jolloin hän pelasi vain yhden alkulohko-ottelun, ja 2021, jolloin hän pelasi pääasiassa avauskokoonpanossa ja teki Uruguayta vastaan pelatun alkulohko-ottelun ainoan maalin. Voittoisassa loppuottelussa Brasiliaa vastaan hän tuli vaihdosta kentälle. Argentiinan voittamassa Copa Américassa 2024 hän pelasi yhdessä alkulohko-ottelussa 13 minuuttia. Argentiinan maailmanmestaruuteen päättyneissä MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi ottelun Meksikoa vastaan. Hän on elokuun 11. päivään 2024 mennessä pelannut 30 maaottelua, joissa 13 kertaa avauskokoonpanossa, ja tehnyt niissä yhden maalin.
Grantin piirikunta (Oregon)

Grantin piirikunta (engl. Grant County) on Yhdysvaltojen Oregonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 7 199 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Canyon Cityn kaupunki. Piirikunta on perustettu 14. lokakuuta 1864.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grantin piirikunta (Oregon) Wikimedia Commonsissa
From Russia with Love (videopeli)

| From Russia with Love |
| --- | --- |

Kehittäjä:  EA Redwood Shores
Julkaisija:  EA Games
Jakelija:  MGM Interactive
Käsikirjoittaja:  Bruce Feirstein
Säveltäjä:  Christopher Lennertz
Pelisarja:  James Bond
Pelimoottori:  Havok
Julkaistu:  PlayStation 2, XboxNA 1. marraskuuta 2005EU 18. marraskuuta 2005 GameCubeNA 15. marraskuuta 2005EU 18. marraskuuta 2005 PlayStation PortableNA 3. huhtikuuta 2006EU 13. huhtikuuta 2006
Lajityyppi:  kolmannen persoonan ammuntapeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  CERO: C (15 vuotta tai vanhempi)  ESRB: Teini-ikäisille  PEGI 16  USK 16 
Alusta:  Nintendo GameCube, PlayStation 2, PlayStation Portable, Xbox
Jakelumuoto:  DVD, UMD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK      : 
James Bond 007: From Russia with Love on EA Redwood Shoresin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema kolmannen persoonan ammuntapeli, joka perustuu vuoden 1963 James Bond -elokuvaan Salainen agentti 007 Istanbulissa. Peli julkaistiin marraskuussa 2005 PlayStation 2:lle, Xboxille ja Nintendo GameCubelle ja huhtikuussa 2006 PlayStation Portablelle. From Russia with Love oli viimeinen Electronic Artsin kehittämä/julkaisema James Bond -videopeli; oikeudet siirtyivät Activisionille vuonna 2006.
Pelaaminen

From Russia with Lovessa edetään tasolta tasolle elokuvan tapahtumien mukaan. Kaikki kohdat eivät kuitenkaan ole samanlaisia kuin elokuvassa, ja peliin on lisätty bonus-tasoja, joita elokuvasta ei löydy. Pelissä käytetään erikoisia kulkuvälineitä (kuten rakettireppua) ja laajaa asevalikoimaa.
Peli tarjoaa 2-4 pelaajan pelattavan moninpelin, jossa pelaajat pelaavat Spectren hahmoilla toisiansa vastaan. Moninpeliin voi ostaa lisää hahmoja yksinpelin Extras-valikossa. Erikoisimmat ostettavat hahmot ovat elokuvasta Salainen agentti 007 ja tohtori No tuttu tohtori No sekä 007 ja Kultasormen Auric Goldfinger. Pelissä on myös uusi Bond Focus -toiminto, jonka avulla pelaaja voi ampua vihollisen kuoliaaksi millintarkasti.
Rooleissa

| Hahmo | Ulkonäkö | Ääninäyttelijä |
| --- | --- | --- |
James Bond: Sean Connery
| M | Bernard Lee | Peter Renaday |
| Q | Desmond Llewelyn | Phil Proctor |
| Miss Moneypenny | Lois Maxwell | Karly Rothenberg |
| Tatiana Romanova | Daniela Bianchi | Kari Wahlgren |
| Rosa Klebb | Lotta Lenya | Karly Rothenberg |
| Red Grant | Robert Shaw | Brian McCole |
| Ali Kerim Bey | Pedro Armendáriz | J.B. Blanc |
Eva Adara: Maria Menounos
Elizabeth Stark: Natasha Bedingfield
Aiheesta muualla

007: From Russia with Love MobyGamesissa (englanniksi)
From Russia with Loven viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Grand Rapidsin joukkomurha

| Grand Rapidsin joukkomurha |
| --- | --- |
 Grand Rapidsin sijainti Michiganin osavaltiossa
Paikka:   Grand Rapids, Michigan
Ajankohta:  torstai, 7. heinäkuuta 2011
Iskutyyppi:  "spree killer"
Kuolleita:  8 (mukaan lukien tekijä)
Haavoittuneita:  2
Epäilty/epäillyt:  Rodrick Dantzler
Grand Rapidsin joukkomurha tapahtui torstaina 7. heinäkuuta 2011, kun aseistautunut mies tappoi seitsemän ihmistä Grand Rapidsin kaupungissa Michiganin osavaltiossa. Epäilty ampuja Rodrick Dantzler tappoi myöhemmin itsensä pidettyään kolmea ihmistä panttivankinaan poliisien takaa-ajettua häntä.
Epäilty

Epäilty asemies oli 34-vuotias tummaihoinen rakennusinsinööri Rodrick Dantzler. Dantzler oli tuomittu murtovarkaudesta vuonna 1992 oltuaan 15-vuotias. Hän eli lapsuudensa ilman isää isäpuolensa kanssa, joka käytti huumeita. Vuonna 1995 Dantzlerin äiti Victoria Dantzler hääti hänet ulos talostaan ja hankki lähetysmiskiellon. Myös kolme muuta naista olivat hankkineet lähestysmiskiellon Danztleria vastaan. Vuonna 1995 Dantzler sytytti äitinsä talon tuleen. Vuonna 1997 hänet tuomittiin perheväkivallasta ja omaisuuden tuhoamisesta. Vuonna 2000 Dantzleria syytettiin pahoinpitelystä hänen oltuaan osallisena tilanteessa, jossa erästä henkilöä ammuttiin: hänet tuomittiin kolmesta kymmeneen vuoteen vankeuteen. Vankilassa Dantzler osallistui vihanhallintaohjelmiin ja hankki ylioppilasdiplomin. Hänet vapautettiin vuonna 2005. Vapauttamisen jälkeen hänellä sanottiin olevan kaksisuuntainen mielialahäiriö eikä hän ottanut lääkkeitään. Vuonna 2010 Dantzleria syytettiin pahoinpitelystä ja hänet tuomittiin vuodeksi vankeuteen. Hänen äitinsä kuvaili hänellä olevan "erittäinen tulinen temperamentti, joka käyttäytyy väkivaltaisesti ilman ajattelua." Dantzler käytti alkoholia ja huumeita päivää ennen ammuskelua. Hänellä tiedettiin olleen alkoholiongelma.
Seuraukset

Michiganin kuvernööri Rick Snyder ilmaisi "surunvalittelunsa ja syvän osanottonsa" ja kutsui ammuskelua "tajuttomaksi ja traagiseksi väkivalta-aalloksi".
Grantin piirikunta (Arkansas)

Grantin piirikunta (engl. Grant County) on Yhdysvaltojen Arkansasin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 18 265 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Sheridanin kaupunki. Piirikunta perustettiin 4. helmikuuta 1869.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grantin piirikunta (Arkansas) Wikimedia Commonsissa
Gavin Bryars

Gavin Bryars soittamassa kontrabassoa.
Gavin Bryars (s. 16. tammikuuta 1943 Goole, Yorkshire, Englanti) on brittiläinen säveltäjä. Hän toimi alun perin jazzmuusikkona ja esiintyi basistina Derek Baileyn ja Tony Oxleyn kanssa. Jazzin vaikutus näkyy hänen improvisaation käytössään. 1960-luvun lopussa hän alkoi opiskella ja työskennellä innovatiivisten säveltäjien, kuten John Cagen ja Cornelius Cardewin johdolla. Vuonna 1969 Bryars alkoi opettaa Portsmouth College of Artissa, jossa hän oli mukana perustamassa Portsmouthin sinfoniaorkesteria. Hänen ensimmäinen merkittävä sävellyksensä (The Sinking of the Titanic) on tältä ajalta. Hänen myöhempiä teoksiaan ovat muiden muassa Jesus’ Blood Never Failed Me Yet, madrigaalit, Glorious Hill (1988) sekä oopperat Medea (1984), Doctor Ox's Experiment (1998) ja G. Teoksessa Writing on Water Bryars teki yhteistyötä koreografi Carolyn Carlsonin kanssa.
Bryarsin musiikkia kuultiin Suomessa jo vuonna 1969, jolloin Amos Andersonin taidemuseossa esitettiin hänen puolituntinen nauhateoksensa A Must For All Sibelians. Vuonna 1981 Bryars perusti Gavin Bryars Ensemblen. Se vieraili Helsingin juhlaviikoilla vuonna 1995 esittämässä teoksensa The Sinking of the Titanic ja Jesus’ Blood Never Failed Me Yet. Vuonna 2015 Bryars vieraili Taideyliopistossa johtamassa Nyky Ensemblea Liisa Pentin tanssiteoksessa, jonka musiikkina käytettiin teosta The Sinking of the Titanic.
Grand Prix de Denain

| Grand Prix de Denain |
| --- | --- |

Tiedot
Ajankohta:  pääsiäisen aikaan
Alue:   Nordin departementti
Paikalliset nimet:  Grand Prix de Denain (ranskaksi)
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI ProSeries
Tyyppi:  yhden päivän kilpailu
Historia
Ensimmäinen:  1959
Kilpailuja yht.:  65 (tilanne vuoden 2024 jälkeen)
Ensimmäinen voittaja:   Seamus Elliott
Eniten voittoja:  4 kertaa:  Jimmy Casper
Viimeisin voittaja:   Jannik Steimle
Grand Prix de Denain on UCI ProSeries -sarjaan kuuluva yhden päivän mittainen maantiepyöräilykilpailu. Se järjestetään Denainin kunnassa Nordin departementissa Ranskassa pääsiäisen aikaan.
Vuoden 2019 palkintojen jako. Toiseksi tullut Marc Sarreau, voittaja Mathieu van der Poel ja kolmas Timothy Dupont
Voittajat

| --- | --- |
 1959  Seamus Elliott  1960  Gabriel Borra  1961  Arthur Decabooter  1962  Julien Schepens  1963  Gustaaf Desmet  1964  Michael Wright  1965  Ludo Janssens  1966  Herman Vrancken  1967  José Samyn  1968  Jean Stablinski  1969  Joseph Mathy  1970  Christian Callens  1971  André Dierickx  1972  Gustaaf Van Roosbroeck  1973  Marc Demeyer  1974  Willy Teirlinck  1975  Roger Loysch  1976  Walter Planckaert  1977  Robert Mintkiewicz  1978  Frank Hoste  1979  Jean-Philippe Pipart  1980  Leo Van Thielen  1981  Ferdi Van Den Haute  1982  Eddy Van Harens  1983  Paul Sherwen  1984  Yves Godimus  1985  Patrick Versluys  1986  Bruno Wojtinek  1987  Bruno Wojtinek  1988  Pascal Poisson  1989  Edwig Van Hooydonck  1990  Frédéric Moncassin  1991  Frédéric Moncassin  1992  Edwig Van Hooydonck  1993  Marcel Wüst  1994  Jans Koerts  1995  Jo Planckaert  1996  Ján Svorada  1997  Ludo Dierckxsens  1998  Jaan Kirsipuu  1999  Jeroen Blijlevens:  2000  Endrio Leoni  2001  Jaan Kirsipuu  2002  Alberto Vinale  2003  Bert Roesems  2004  Thor Hushovd  2005  Jimmy Casper  2006  Jimmy Casper  2007  Sébastien Chavanel  2008  Edvald Boasson Hagen  2009  Jimmy Casper  2010  Denis Flahaut  2011  Jimmy Casper  2012  Juan José Haedo  2013  Arnaud Démare  2014  Nacer Bouhanni  2015  Nacer Bouhanni  2016  Daniel McLay  2017  Arnaud Démare  2018  Kenny Dehaes  2019  Mathieu van der Poel  2020 Ei kilpailtu  2021  Jasper Stuyven  2022  Max Walscheid  2023  Juan Sebastián Molano  2024  Jannik Steimle
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grand Prix de Denain Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto (ranskaksi)
Ford Transit

| Ford Transit> Valmistustiedot |
| --- | --- |
Valmistusmaa:  lukuisia
Valmistaja:  Ford
Valmistusvuodet:  1965–
Muut nimet:  Ford Tourneo
Edeltäjä:  Ford Taunus Transit Ford Thames 400E
Käyttövoima:  bensiini diesel sähkö
Vetotapa:  etuveto takaveto neliveto
Ford Transit on Fordin vuodesta 1965 lähtien valmistama pakettiautomalli. Heti ensiesittelystään lähtien Transit on ollut erittäin suosittu ja tunnettu eri puolilla maailmaa. Suomessa se on saanut mainetta erityisesti poliisin mustana-maijana, sekä kilpaillut myyntitilastojen kärkisijoista Volkswagen Transporteria ja Toyota Hiacea vastaan. Tavarankuljetusmallien lisäksi Transitia on rakennettu jo tehdasvalmisteisena lukuisia eri käyttötarkoituksia varten – aina pikkubusseista ambulansseihin. Tämän lisäksi tulevat tietysti koritehtaiden alustaohjaamoille valmistamat mallit, kuten esimerkiksi matkailuautot.
Suuresta suosiostaan johtuen Transit on useissa Euroopan maissa vakiintunut lähes synonyymiksi pakettiautolle.
Ford Transit I (1965–1978) > Nimen alkuperä

Ensimmäinen Transit-nimeä kantanut pakettiauto oli Fordin Saksassa Kölnin tehtaalla vuosina 1961–1965 valmistama Ford Taunus Transit. Tätä mallia ei kuitenkaan suuressa määrin viety ulkomaille, joten Saksan ulkopuolella ensimmäisellä sukupolvella tarkoitetaan vuonna 1965 esiteltyä mallia.
Ford Transit I (1965–1978) > Lähtötilanne

1960-luvun alussa Euroopan Fordin eri maiden tehtailla ei ollut juuri minkäänlaista yhteistyötoimintaa, ja tuntuikin kuin ne kilpaisivat toisiaan vastaan – vaikkakin automalleja myytiin samalla merkillä. Tuohon aikaan Ford valmisti Euroopan markkinoille kahta pakettiautoa: Länsi-Saksassa Taunus Transitia ja Englannissa Thames 400E:tä. Kumpikin malli menestyi hyvin kotimarkkinoillaan, muttei kuitenkaan ulkomailla. Fordin pääkonttorissa Yhdysvalloissa tilanteesta oltiin tietoisia, ja kilpailua jopa rohkaistiin, sillä sen arveltiin pitävän yllä kehitystä. Henry Ford II alkoi kuitenkin tuntea kilpailutilanteen epätoivottuna ja toi mielipiteensä selvästi esille. Englannin ja Saksan tehtaiden alettua kummankin suunnitella itsenäisesti korvaajaa pakettiautoilleen, halusi Henry Ford II panna pisteen eri tehtaiden väliselle kilpailulle. Tässä vaiheessa Englannissa Thames 400E:n korvaavan 800E:n kehitys oli jo pitkällä, samoin kuin Saksassa Taunus Transitin seuraajamallin.
Ford Transit I (1965–1978) > Korivaihtoehdot

Ensimmäisen sukupolven Transitia valmistettiin kahdella akselivälillä. Lyhyempi (LCX) oli 2 692 millimetriä ja pidempi (LCY) 2 997 millimetriä pitkä. Pidempiakselivälisessä mallissa takana oli aina paripyörät. Suunnitteilla oli myös ekstrapitkällä akselivälillä varustettu versio (LCZ), mutta se ei kuitenkaan koskaan päätynyt tuotantoon. Kirjaimet L ja C tulivat englannin kielen sanoista Light Commercial, ja viimeinen kirjain viittaa akselivälin pituuteen.
Ford Transit II (1978–1986)

Ford päätti, että yli kymmenen vuoden ikään ehtineen Transitin uudistamiseksi riittäisi perusteellinen kasvojenkohotus. Keula muotoiltiin uudelleen siten, että kaikki moottorit mahtuisivat sen sisään. Ohjaamoa muokattiin henkilöautomaisempaan suuntaan.
Nelisylinterisistä V-moottoreista luovuttiin. Tarjolle tuli kannen yläpuolisella nokka-akselilla varustettuja Pinto-rivimoottoreita, joita oli kaksi: 1,6-litrainen (65 hv) ja 2,0-litrainen (75 hv). York-dieselmoottoreita jatkokehitettiin kylmäkäynnistystä silmällä pitäen, ottamalla käyttöön tehokkaat hehkutulpat.
Ford käynnisti vuoden 1979 öljykriisin vuoksi useita suunnitteluprojekteja, joista yksi merkittävin oli polttoaineen suorasuihkutus dieselmoottoreissa. Transitiin esitelty suorasuihkutusdiesel oli 2,5-litrainen ja tuotti 68 hevosvoimaa.
Ford Transit III (1986–1994)

Täysin uuden Transitin suunnitteluprojekti käynnistettiin 1980-luvun alussa koodimerkinnällä VE6. Tarkoituksena oli luoda edeltäjäänsä sekä suurikokoisempi että monikäyttöisempi auto, jonka paino ei kuitenkaan kohoaisi ratkaisevasti aikaisempaa suuremmaksi. Muotoilu muuttui vanhaan malliin verrattuna radikaalisti, pyöreämpään ja linjakkaampaan suuntaan. Fordin ilmoittama ilmanvastuskerroin 0,37 edusti aikansa huippua. Kehittyneemmästä teknologiasta ja alhaisesta ilmanvastuksesta johtuen polttoaineenkulutusta saatiin pudotettua noin kahdeksalla prosentilla.
Ford Transit III (1986–1994) > Vastaanotto

On aina riskialtista ryhtyä täydellisesti uudistamaan suurta suosiota saavuttanutta automallia – näin myös Transitin tapauksessa. Tästä syystä autolehdet ottivatkin uutuusmallin heti suurennuslasin alle. Koska Ford oli käyttänyt valtavasti rahaa, vaivaa ja aikaa uuden Transitin kehitykseen, sopi myös lopputuloksen olevan onnistunut suoritus. Joka tapauksessa kolmannen sukupolven Transitin myynti alkoi toivotulla tavalla ja asiakkaat sekä lehdistö ottivat mallin vastaan innolla.
Ford Transit III (1986–1994) > Suuria uudistuksia

1980-luvun puoliväliin tultaessa autonvalmistajat yksi toisensa jälkeen alkoivat siirtyä erilliseen etupyöräntuentaan pakettiautoissaan. Näin päätettiin tehdä myös Transitin tapauksessa. Kuitenkin pitkäakselivälisessä mallissa säilytettiin yksinkertaisempi jäykkä akselirakenne. Lyhytakselivälisten Transitien erillistuennan suunnittelussa kiinnitettiin erityistä huomiota ajo-ominaisuuksiin ja mukavuuteen. Aluksi tarkoituksena oli käyttää pyöräntuennassa tavanomaisia MacPherson-joustintukia, mutta jalkatilojen maksimoimiseksi päädyttiin vähemmän tilaa vievään ratkaisuun.
Toinen merkittävä uudistus oli kiertokuulatyyppisen ohjausvaihteen korvaaminen hammastanko-ohjauksella lyhytakselivälisissä versioissa. Pitkäakselivälisissä Transiteissa vanha ohjausvaihde säilyi.
Kuljettajan viihtyvyyden lisäämiseksi ohjaamon ergonomiaan tehtiin suuria parannuksia. Kojelaudan suunnittelussa otettiin mallia hyväksi havaitusta Ford Granadan kojelaudasta. Istuimet olivat varsin henkilöautomaiset ja siten mukavat. Tuulilasi oli pinta-alaltaan erittäin suuri, ja samoin sivuikkunoista kuljettajalla oli huomattavasti aikaisempaa parempi näkyvyys.
Ford Transit III (1986–1994) > Moottorit

Moottorivalikoima säilyi pitkälti ennallaan siirryttäessä kolmanteen sukupolveen. Tuohon aikaan dieselmoottorit hallitsivat jo pakettiautomarkkinoita, mutta saatavilla tietenkin oli myös bensiinimoottoreita. Transitiin oli tarjolla 1,6- ja 2,0-litraiset Pinto-moottorit, jotka ovat OHC-tyyppisiä, eli nokka-akseli sijaitsee sylinterikannen yhteydessä, eikä työntötankoja siten tarvita. Myös englantilaisperäisiä 3,0-litraisia Essex-V6-moottoreita asennettiin jonkin verran Transiteihin, mutta nämä valmistuivat ainoastaan Etelä-Afrikassa, josta ne kuljetettiin kokoonpanotehtaille Eurooppaan. Vaihteistona tarjottiin ensi kertaa viisivaihteista manuaalia, joka perustui Sierra- ja Granada-malleissa käytettyyn vaihteistoon. Se oli saatavilla kaikkien moottorien yhteyteen lukuun ottamatta 1,6-litraista bensiinimoottoria. Vakiona kuitenkin oli edelleen neliportainen vaihteisto.
Ford esitteli vuonna 1988 täysin uuden suorasuihkutusdieselin, joka oli 2,5-litrainen. Erityistä huomiota moottorin kehityksessä oli kiinnitetty pakokaasupäästöjen vähentämiseen.
Ford Transit III (1986–1994) > Vuoden 1991 kasvojenkohotus

Lokakuussa 1991 tuotiin markkinoille kasvojenkohotuksen läpikäynyt Transit, jonka koodimerkinnäksi tuli VE64. Ulkonäköä enemmän keskityttiin uudistamaan tekniikkaa aina akselivälejä myöten. Alkuperäisessä kolmannen sukupolven mallissa pisin akseliväli oli ollut 3 020 millimetriä, mutta uudistuksen myötä se kasvoi melkoisesti, jopa 3 570 millimetriin asti. Lyhyt akseliväli puolestaan piteni 2 815 millimetristä 2 835 millimetriin. Merkittävää on myös se, että pitkäakselivälisissäkin versioissa siirryttiin nyt etupyörien erillistuentaan ja hammastanko-ohjaukseen. Samoin paripyöristä luovuttiin pitkäakselivälisissä malleissa. Huomiota kiinnitettiin lisäksi kolariturvallisuuteen jäykistämällä korirakennetta, uudistamalla etupään rakenne ja suunnittelemalla istuinten ja turvavöiden kiinnityspisteet uudelleen. Etupyöriin asennettiin tuuletetut jarrulevyt ja takana rumpujarrujen kokoa kasvatettiin paremman jarrutustehon takaamiseksi. Lisävarusteena sai myös ABS-jarrut.
Moottoriuudistuksista merkittävin oli 100-hevosvoimainen turboahdettu suorasuihkutusdiesel. Myös vanhempaan vapaastihengittävään versioon tehtiin useita parannuksia. Kyseistä moottoria sai joko 70 tai 80 hevosvoiman versiona. Essex-moottoreista luovuttiin tässä vaiheessa, mutta saksalaisperäisiä V6-moottoreita sai yhä Transitiin halutessaan. Niiden valmistus oli kuitenkin melko vähäistä, sillä V6 vaati erilaiset välityssuhteet ja joitain alustamuutoksia. Bensiinimoottorien osuus myynnistä oli kääntynyt laskuun, mutta toki nekin oli edelleen pidettävä ajan tasalla. Esimerkiksi kaasuttimesta luovuttiin, ja siirryttiin käyttämään elektronisesti ohjattua polttoaineen suihkutusta. Transitiin tarjottuja 2,0 litran 87- ja 96-hevosvoimaisia Pinto-moottoreita käytettiin myös Sierran, Granadan ja Scorpion voimanlähteinä.
Ford Transit IV (1994–2000)

Transitin voidaan katsoa siirtyneen neljänteen sukupolveensa käytyään läpi perusteellisemman kasvojenkohotuksen syyskuussa 1994. Auton muotoilua uudistettiin Fordin uuden tyylisuunnan mukaiseksi, johon kuului muun muassa ”hymynaamainen” etusäleikkö. Ohjaamo uudistui kokonaan, jälleen kerran henkilöautomaisempaan suuntaan. Turvallisuusvarustelua parannettiin turvatyynyillä ja kolmipisteturvavöillä jokaisella istumapaikalla.
Pinto-bensiinimoottorit korvattiin nykyaikaisemmalla DOHC-tyyppisellä moottorilla. Tällaisessa moottorissa on kaksi nokka-akselia avaamassa imu- ja pakoventtiileitä, ja joka sylinteriä kohden on kaksi venttiiliä, eli siis venttiileitä on yhteensä kahdeksan. Transitin DOHC-moottorin iskutilavuus oli 2,0 litraa ja teho 114 hevosvoimaa. Dieselmoottoria uudistettiin, jotta kilpailukyky säilyisi.
Ford Transit V (2000–2006)

Viidennen sukupolven Transit-mallistoon Ford päätti luoda sekä etu- että takavetoiset versiot eri käyttötarkoituksia varten. Perusrakenne haluttiin molemmissa vetotavoissa pitää mahdollisimman samankaltaisena. Tällainen ratkaisu vaati paljon rahaa ja aikaa, mutta tuli silti edullisemmaksi kuin kehittää täysin uusi suurikokoisempi takavetoinen pakettiautomalli Transitin yläpuolelle.
Suunnitteluprojekti käynnistyi Yhdysvalloissa, josta se vähitellen tuotiin Eurooppaan loppuun vietäväksi. Uusi Transit saapui markkinoille heinäkuussa 2000. Joitain komponentteja, muun muassa kojelauta, saatiin lainattua muista Ford-malleista, mikä osaltaan alensi tuntuvasti valmistuskustannuksia.
Mallistoa laajennettiin uusilla kokovaihtoehdoilla. Tarjolla oli nyt kahden sijasta kolme akseliväliä ja korikorkeutta.
Transiteihin oli suunniteltava täysin uudet moottorit, sillä aikaisempia voimanlähteitä ei enää voinut pitää ajantasaisina. Dieselmoottoriksi tuli 2,4 litran Duratorq ja bensiinimoottorina käytettiin 2,3-litraista (145 hv) DOHC-tyypin moottoria. Myöhemmässä vaiheessa esiteltiin myös 2,0-litrainen (125 hv) yhteispaineruiskutusdiesel.
Ford Transit VI (2006–2013)

Vuonna 2006 Transit kävi läpi perusteellisen kasvojenkohotuksen, jossa muotoilu muuttui eniten keulan osalta. Ulkonäön ohella muutoksia tehtiin myös ohjaamossa, jossa kojelauta ja ohjauspyörä vaihdettiin täysin uusiin. Kuudennen sukupolven Transit valittiin Vuoden Pakettiautoksi 2007. Kuudenteen sukupolveen tultaessa Suomen tuontiohjelmasta jätettiin pois bensiinimoottori ja kaikissa dieselmoottoreissa siirryttiin käyttämään yhteispaineruiskutusta.