stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Feynmanin diagrammi

Elektronin ja positronin törmäys esitetty Feynmanin diagrammina
Feynmanin diagrammin avulla esitetään hiukkasten vuorovaikutuksia. Esitystavan kehitti Richard Feynman.
Vaikutusmatriisin määräämiseksi sen piirtämiseen liittyy tiettyjä sääntöjä, joita kutsutaan Feynmanin säännöiksi. Nämä ovat hieman erilaisia sähködynamiikalle, vahvalle vuorovaikutukselle ja sähköheikolle vuorovaikutukselle.
Feynmanin diagrammin rakenne

Feynmanin diagrammissa vaaka-akseli kuvastaa aikaa ja pystyakseli avaruutta.
Periaatteena kuvaajassa on se, että jokaiseen välittäjähiukkaseen liittyy oma terminsä, propagaattori, ja hiukkasten törmäyskohtia kutsutaan vertekseiksi, joihin liittyy myös oma terminsä. Laskemalla kuvaajien perusteella vaikutusmatriisi, voidaan hiukkasreaktion vaikutusala laskea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Feynmanin diagrammi Wikimedia Commonsissa
Ferroiini

| Ferroiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  (sulfaatti) 14634-91-4 (sulfaatti)
PubChem CID:  84602
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C36H24FeN62+
Moolimassa:  596,462 g/mol
Tiheys:  0,99 g/cm3
Ferroiini on raudan ja kolmen fenantroliinimolekyylin muodostama kompleksi-ioni, jota käytetään useimmiten sulfaatti- tai perkloraattisuolana. Tällöin sen kaava kirjoitetaan usein muodossa [Fe(o-phen)3]SO4 tai [Fe(o-phen)3](ClO4)2. Ferroiinia käytetään redox-indikaattorina hapetus-pelkistystitrauksissa.
Valmistus

Ferroiinia valmistetaan yhdistämällä fenantroliiniliuos ja rauta(II)-ioneja sisältävä liuos, esimerkiksi rauta(II)sulfaattiliuos.
Käyttö

Ferroiini on yksi yleisimpiä redox-indikaattoreita. Ferroiinia käytetään erityisesti niin sanotussa cerimetrisessä titrauksessa, jossa hapettimena toimii cerium(IV)-ioni. Ferroiini on hyvä indikaattori, koska se reagoi nopeasti ja voidaan myös pelkistää uudelleen käytettäväksi. Feroiini on pelkistyneessä muodossaan väriltään punainen ja muuttuu hapettimen vaikutuksesta siniseksi ferriiniksi. Ferriinissä ferroiinin Fe2+-ionit ovat hapettuneet Fe3+-ioneiksi. Ferroiinin elektrodipotentiaali on 1,06 V yksimolaarisessa rikkihappoliuoksessa.
Aiheesta muualla

PubChem: Ferroin (englanniksi)
Ferroiinin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 30.5.2018.
Fiat CR.20

| Fiat CR> 20 |
| --- | --- |
 Fiat CR.20
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Italia
Valmistaja:  Fiat
Suunnittelija:  Celestino Rosatelli
Ensilento:  19. kesäkuuta 1926
Fiat CR.20 oli italialainen kaksitasohävittäjä, jota käytettiin 1920–1930-luvuilla. Konetyyppi oli väliaskel varhaisen CR.1:n ja myöhempien CR.30–CR.32–CR.42 -konetyyppien välillä. Se oli varustettu nestejäähdytteisellä Fiat A.20 V8-moottorilla, joka tuotti 410 hevosvoimaa. Koneen suosituimpia versioita olivat CR.20 Idro, joka oli vesitaso, ja CR.20 Asso, jossa oli tehokkaampi, 450 hevosvoiman moottori. CR.20bis, jota tuotettiin 1930-luvulla, erosi aikaisemmasta mallista lähinnä parannetulla laskutelineellä.
Konetta käytettiin lähinnä toisessa Italian–Etiopian sodassa. Kuusi konetta myytiin Paraguayhin, missä ne osallistuivat Chacon sotaan. Konetyyppi säilyi Regia Aeronautican taitolento- ja koulutuskäytössä aina 1930-lukuun saakka.
Konetta käyttäneet valtiot

Itävalta
Unkari
Italia
Liettua
Paraguay
Puola
Espanja
Tekniset tiedot (CR.20)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.07100007,71 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.08000009,80 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.07900002,79 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&025.050000025,5 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0970.&&&&00970 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&01390.&&&&001 390 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Isotta-Fraschini Asso -nestejäähdytteinen V8-moottori; &&&&&&&&&&&&0239.&&&&00239 kW (&&&&&&&&&&&&0320.&&&&00320 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0270.&&&&00270 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0750.&&&&00750 km
Lentoaika: 2 h 20 min
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&08700.&&&&008 700 m
Aseistus
2 × 7,7 mm konekivääriä
Käännös suomeksi
Festivaali

Ruisrock on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut rockfestivaali. Kuva vuodelta 2008.
Festivaali on yleensä säännöllisesti pidettävä juhla, kuten elokuva- tai musiikkifestivaali. Sana on peräisin latinan sanasta festīvus, joka tarkoittaa ”juhlallinen”.
Tunnettuja festivaaleja

Tunnettuja festivaaleja Suomessa ovat esimerkiksi Ankkarock, Down By The Laituri, Flow Festival, Helsingin juhlaviikot, Ilosaarirock, Imatra Big Band Festival, Kotkan meripäivät, Maata näkyvissä -festarit, Nummirock, Pori Jazz, Provinssirock, Qstock, Raumanmeren juhannus, Ruisrock, Sauna Open Air, Savonlinnan oopperajuhlat, Simerock, Tuska Open Air Metal Festival, Weekend Festival ja Blockfest.
Kirjallisuutta

Karppi, Mikko & Ruhti, Ertte: Festarikalevala – Käsikirjasi kesäfestareille.  Tampere:  Roisto, 2012.  ISBN 978-952-598-338-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Festivaali Wikimedia Commonsissa
Finljandskije izvestija

Lehden etusivu syyskuussa 1917.
Finljandskije izvestija (Финляндские известия, ”Suomen uutiset”) oli Viipurissa vuonna 1917 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti.
Heinäkuun lopussa 1917 aloittanut Finljandskije izvestija, alaotsikoltaan ”jokapäiväinen kirjallispoliittinen sanomalehti” oli yksi helmikuun vallankumouksen jälkeen syntyneistä venäläisistä sotilaslehdistä. Se oli 42. armeijakunnan sotilaskomitean julkaisu, joka korvasi Viipurin työläisten ja sotilasedustajien neuvoston aiemmin ilmestyneen Vyborgski soldatski vestnikin. Lehti tavoitteli myös paikallista venäläisyleisöä ja pyrki antamaan puolueetonta ja oikeudenmukaista tietoa Suomen ja Venäjän suhteista.
Nelisivuinen lehti painettiin Viipurin uudessa kirjapainossa. Se ilmestyi ainakin lokakuuhun ja mahdollisesti joulukuuhun saakka. Toimittajista tunnetaan A. F. Koppe.
Filippoksen stoa

| Filippoksen stoa |
| --- | --- |
 Filippoksen stoan rauniot.
Sijainti:  Delos, Kykladit, Etelä-Egean saaret  Kreikka
Koordinaatit:  37°23′59″N, 25°15′59″E
Rakennustyyppi:  stoa
Valmistumisvuosi:  noin 216–200 eaa.
Rakennuttaja:  Filippos V
Tyylisuunta:  doorilainen / joonialainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Filippoksen stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Filippoksen stoan rauniot.
Stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 216–200 eaa. Sen rakennuttaja oli rakennuksesta löydetyn piirtokirjoituksen perusteella Makedonian kuningas Filippos V. Stoa sijaitsi Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen eteläpuolella Etelästoan ja sataman välissä, Kompetaliastien agoralta pyhäkköalueelle johtaneen Pyhän tien länsilaidalla.
Stoa koostui oikeastaan kahdesta vierekkäisestä pylväshallista, joilla oli yhteinen takaseinä. Ne oli rakennettu pohjois-eteläsuunnassa ja toinen avautui itään ja toinen länteen. Idempi stoa oli varhaisempi, kun taas läntinen stoa lisättiin jonkin verran myöhemmin. Itäpuolinen stoa oli normaali suorakulmionmuotoinen pylväshalli, jonka pituus oli noin 71 metriä ja leveys noin 11 metriä. Länsipuolinen stoa oli L-kirjaimen muotoinen ja leveämpi itäosan pohjoispuolella, jossa oli erillinen huone. Se oli erotettu muusta pylväshallista joonialaisilla puolipylväillä. Kummankin puolen julkisivussa oli doorilaiset pylväät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filippoksen stoa Wikimedia Commonsissa
Filosofian historian kehityslinjoja

| Filosofian historian kehityslinjoja |
| --- | --- |

Kirjailija:  Toimittajat: Petter Korkman ja Mikko Yrjönsuuri
Kansitaiteilija:  Jukka Aalto
Kieli:  suomi
Genre:  filosofian historia
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  1998
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  462
ISBN:  951-662-708-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Filosofian historian kehityslinjoja on Petter Korkmanin ja Mikko Yrjönsuuren toimittama artikkelikokoelma, joka tarkastelee länsimaisen filosofian historiaa esisokraatikoista 1800-luvulle ja moderniin logiikkaan. Se esittelee filosofian historian ydinkäsitteitä sekä keskeisiä suuntauksia, ongelmia ja ajattelijoita. Aluksi pohditaan filosofian historian luonnetta. Kirjan lopussa on Mikko Yrjönsuuren artikkeli, jossa hän pohtii 1900-luvun filosofiaa. Teokseen kuuluu myös filosofinen oppisanasto.
Aiheesta muualla

Sami Syrjämäki: Historian puheenvuoro (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 3/1998.
Ritva Ruotsalainen: Ajatuksen tiellä kokonaisvaltaisesti. Helsingin Sanomat 13.9.1998.
Filosofian sanasto teoksesta (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin yliopisto.
Filosofian köyhyys ja rikkaus

| Filosofian köyhyys ja rikkaus |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jaakko Hintikka
Kieli:  suomi
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Art House
Julkaistu:  2001
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  400
ISBN:  951-884-302-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Filosofian köyhyys ja rikkaus: Nykyfilosofian kartoitusta on vuonna 2001 ilmestynyt kokoelma Jaakko Hintikan kirjoituksia. Kirjan julkaisija on Art House ja teoksen ovat toimittaneet Janne Hiipakka ja Risto Vilkko.
Aiheesta muualla

Sami Pihlström: Loogikko todellisuuden kimpussa[vanhentunut linkki]. Tieteessä tapahtuu 5/2001.
Jaakko Hintikka: Mitä tieteenfilosofiassa todella tapahtuu? (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 7/2001.
FG-42

FG-42-1
FG-42-1 (ylempi) ja FG-42-2 kiikaritähtäimillä varustettuina.
FG-42 laskuvarjojääkärin  aseena vuonna 1944 Ranskassa.
FG-42 eli Fallschirmjägergewehr 42 on toisen maailmansodan aikana valmistettu saksalainen kaasumäntätoiminen, kerta- ja sarjatulta ampuva automaattikivääri. Tämäntyyppisiä, täysitehoista kiväärinpatruunaa ampuvia aseita on nimitetty myös sarja-automaattikivääreiksi.
Eräs aseen erikoisuuksista oli, että se kertatulta ammuttaessa toimi suljetulta lukolta, kun taas sarjatulta ammuttaessa jäähdytyksen parantamiseksi avoimelta lukolta.
FG-42:ssa oli kiinnityskisko ZF-41-kiikaritähtäimelle. Aseelle kaavailluista erilaisista tehtävistä kertovat toisaalta sisäänrakennettu pistin, toisaalta etutuet.
Ase kehitettiin RLM:n (Reichsluftfahrtministerium, ilmailuministeriö) tilauksesta, tarkoituksena saada laskuvarjojoukoille Mauser Kar 98k -kiväärit, MP-38- ja MP-40-konepistoolit ja MG 34-konekiväärit korvaava yleisase, joka tavoite ei kuitenkaan toteutunut.
Vaikka FG-42 kevyenä, kerta- ja sarjatulta ampuvana taistelijan henkilökohtaisena kiväärinä ennakoi todellisen rynnäkkökiväärin syntyä, se oli epäonnistunut konstruktio. Käyttämänsä täysitehoisen sotilaskiväärin patruunan takia se oli lähes mahdoton hallita sarjatulella. Ase oli myös erittäin hidas ja kallis valmistaa.
Rheinmetall-Borsig ja Krieghoff valmistivat asetta 1942–1945 kahtena mallina noin 7 000 kappaletta.
Sodan jälkeen FG-42:n toimi teknisenä esikuvana yhdysvaltalaiselle M60-konekiväärille.
Tekniset tiedot

FG-42-1 / FG-42-2
Kaliiperi: 7.92 × 57mm
Pituus: 937 mm / 1 060 mm
Piipun pituus: 508 mm / 525 mm
Paino tyhjänä: 4,38 kg / 5,05 kg
Tulinopeus 900–600 laukausta minuutissa
10 tai 20 panoksen tankolipas
Aiheesta muualla

Springfield Armory Collection: GERMAN RIFLE FG42 AUTOMATIC 7.92MM SN# 04522
Springfield Armory Collection: GERMAN RIFLE FG42 AUTOMATIC 7.92MM SN# 1089
Springfield Armory Collection: U.S. MACHINE GUN T44
Kirjallisuutta

Smith, Graham (toim.): Sotilaskäsiaseet.  Jyväskylä, Helsinki : Gummerus, 1995.  ISBN 951-20-4750-0
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Finströmin vaakuna

Finströmin vaakuna
Finströmin vaakuna on Finströmin kunnan tunnus. Vaakunan aiheen aaltokoro viittaa pieneen Kyrkström-virtaan, jonka oletetaan vaikuttaneen koko pitäjän nimeämiseen. Tammi kuvastaa asukkaiden peräänantamattomuutta ja seudun rehevää kasvillisuutta.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa kentässä kultatammi alaisen, aaltokoroisen hopeahirren yläpuolella.” Vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer, ja Finströmin kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 22. toukokuuta 1948. Ahvenanmaan maakuntahallitus vahvisti vaakunan käyttöön 19. joulukuuta 1951. Vaakunalle hyväksyttiin korjattu selitys 8. lokakuuta 1969.
Kamasaksa

Kamasaksa on kansanomainen ja vanhahtava suomen sana, joka tarkoittaa saksalaista kulkukauppiasta. Kamasaksoista alettiin otaksuttavasti puhua hansaliiton aikana, jolloin saksalaiset pitkälti hallitsivat Itämeren alueen kaupankäyntiä.
Laukkuryssä tarkoitti vastaavasti karjalaista, venäläistä tai muuta luterilaisen Suomen itäpuolelta tullutta kiertelevää kauppiasta.
Fiale

Korinttilainen mustakuvio­tekniikalla koristeltu fiale, n. 600 eaa.
Juomauhrin kaataminen alttarille. Uhraajalla on fiale oikeassa kädessään. Kuvitusta attikalaisessa punakuviotekniikalla koristellussa kyliksissä, n. 480 eaa.
Fiale (m.kreik. φιάλη, fialē) eli patera  (lat.) on antiikin aikana käytetty keraaminen tai metallinen juoma- ja uhrimalja. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö

Fiale viittasi alun perin Homeroksen runoissa hautauurnaan. Myöhempinä aikoina se oli juoma- ja uhrimalja, jota käytettiin paitsi juomiseen myös juomauhrien kaatamiseen esimerkiksi alttarille. Fialet esiintyvät usein uhritoimituksia kuvaavissa keramiikkamaalauksissa. Niiden perusteella fialea käytettiin juomauhria kaadettaessa niin, että fialea pitelevä käsi ojennettiin suoraksi, ja keskisormi oli astian alapuolisessa kolossa.
Vaasityypin nimi on alkuperältään esikreikkalainen, toisin sanoen kreikkalaiset olivat saaneet sen jostakin varhaisemmasta kielestä ja kulttuurista.
Muoto

Fiale on muodoltaan matala, jalaton ja kädensijaton malja. Fialen pohjassa on yleensä pyöreä kolo tai kohouma, omfalos (”napa”), sormia varten. Tällainen fiale tunnetaan nimityksellä mesomfalos, ”napa keskellä”.
Fialen muoto ulkoa ja sisältä.
Kreikkalainen pronssifiale, n. 500 eaa.
Kreikkalainen keraaminen fiale, n. 500 eaa.
Roomalainen patera, 1. vuosisata.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta fialet Wikimedia Commonsissa
Emil August Fieldorf

| Emil August Fieldorf |
| --- | --- |
 Emil August Fieldorf valokuvassa ennen vuotta 1939
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1895 Krakova
Kuollut: 24. helmikuuta 1953 Varsova
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota Puolan–Neuvosto-Venäjän sota toinen maailmansota
Sotilasarvo:  prikaatinkenraali
Emil August Fieldorf (20. maaliskuuta 1895 – 24. helmikuuta 1953) oli puolalainen kenraali. Hän toimi esimerkiksi toisen maailmansodanaikaan Puolan armeijassa ja sittemmin Puolan kotiarmeijassa Saksan miehittämässä Puolassa. Sodan jälkeen Puolan kommunistiviranomaiset antoivat hänelle kuolemantuomion neuvostojärjestelmän vastaisesta toiminnasta ja hänet teloitettiin vuonna 1953.
Elämäkerta > Varhainen ura

Emil August Fieldorf syntyi Krakovassa 20. maaliskuuta 1895 ja hänen isänsä oli rautatietyöläinen. Opiskeltuaan lukiossa Fieldorf jatkoi opintojaan opettajaopistolla ja liittyi puolalaiseen kivääriseuraan vuonna 1912. Ensimmäisen maailmansodan aikana Fieldorf otti osaa taisteluihin puolalaisten legioonien jäsenenä. Hän sai Virtuti Militari-sotilasansiomerkin kunnostauduttuaan Hulewiczen taistelussa. Puolalaisten legioonien niin sanotun valakriisin seurauksena Fieldorf liittyi Itävalta-Unkarin armeijaan ja hän taisteli Italian vastaisella rintamalla. Syyskuussa 1918 hän liittyi puolalaiseen sotilasjärjestöön (Polska Organizacja Wojskowa) ha uuteen Puolan armeijaan marraskuussa samana vuonna.
Liittyttyään Puolan armeijaan Fieldorf taisteli Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa Kiovan, Vilnan ja Daugavpilsin suunnalla. Sodan päätyttyä hän toimi 1. jalkaväkidivisioonaan kuuluneen komppanian komentajana. Vuonna 1926 hän kannatti Józef Piłsudskin niin sanottua toukokuun vallankaappausta. Vuonna 1935 hän toimi pataljoonan komentaja rajavartiostossa ja tammikuusta 1938 lähtien rykmentinkomentajana Brzeżanyssa.
Elämäkerta > Toinen maailmansota

Toinen maailmansota syttyi natsi-Saksan hyökätessä Puolaan syyskuussa 1939. Fieldorfin rykmentti taisteli 12. jalkaväkidivisioonan alaisuudessa. Lokakuussa Fieldorf yritti paeta Puolasrta länsimaihin, mutta hän joutui internoiduksi Unkarissa. Takaiskusta huolimatta hän pääsi lopulta tammikuussa 1940 Ranskaan, jossa hän toimi kenraali Kazimierz Sosnkowskin alaisuudessa. Ranskan kukistuessa Puolan tapaan Fieldorf pakeni edelleen Lontooseen 17. heinäkuuta 1940. Syyskuussa samana vuonna hän matkusti takaisin Puolaan Varsovaan, jossa hän liittyi paikalliseen vastarintaliikkeeseen, josta sittemmin muodostui Puolan kotiarmeija. Hän komensi ensin joukkoja Białystokissa siirtyen syksyllä Kedywin komentajaksi. Kedywin komentajana Fieldorfin vastuulla oli erilaisia koulutushankkeita, sabotaaseja ja aseiden tuotantoa.
Elämäkerta > Maailmansodan jälkeen

Huhtikuussa 1944 Fieldorfista tehttiin NIE:n komentaja. NIE perustettiin Puolan mahdollisen neuvostomiehityksen varalta itsenäisyyttä ajavaksi liikkeeksi. Syyskuussa 1944 Fieldorf ylennettiin prikaatinkenraaliksi ja hän toimikotiarmeijan päällikkö Leopold Okulickin varamiehenä. Kotiarmeija lakkautettiin tammikuussa 1945 ja Okulickista tuli NIE:n päällikkö. Fieldorf jatkoi hänen alaisenaan vastaten järjestön eteläisestä piiristä. 7. maaliskuuta 1945 Fieldorf pidätettiin hänen käyttäessään väärää nimeä Walenty Gdanicki. Hänen oikeaa henkilöllisyyttään ei tajuttu, mutta hän joutui silti lokakuuhun 1947 saakka pakkotyöleirille lähelle Kazania. Vapauduttuaan hän palasi Puolaan. Lokakuussa 1950 hänen hakiessaan armeija-asemansa palautusta Fieldorf otti yhteyttäaikanaan hänen komentajanaan toimineeseen kenraali Gustaw Paszkiewicziin. Hänen tietämättään Paszkiewicz oli vastuussa monein puolalaisten Neuvostoliiton vastaisten hahmojen pidätyksistä ja Fieldorf vangittiin 10. marraskuuta 1950. Hän sai syuytteet neuvostojärjestelmän vastaisesta toiminnasta ja kommunistiaktiivien likvidoinneista. 16. huhtikuuta 1952 Fieldorf sai kuolemantuomion ja hänet teloitettiin Varsovassa valituksista huolimatta 24. helmikuuta 1953. Tuomiot kumottiin hänen kuolemansa jälkeen 7. maaliskuuta 1989.
Fieldorfin patsas hänen kotikaupungissaan Krakovassa.
Pidätyskuva vuodelta 1950.
Kambodžan pääministeri

Kambodžan nykyinen pääministeri Hun Manet.
Kambodžan pääministeri johtaa Kambodžan hallitusta. Pääministeri valitaan parlamentissa. Vaalien jälkeen voittanut puolue hakee luottamuslausetta parlamentista kahden kolmasosan enemmistöllä, jotta parlamentti voi hyväksyä uuden pääministerin ja tämän hallituksen Yleensä enemmistöön tarvitaan vähintään kahden puolueen koalitio. Pääministeriehdokas valitaan yleensä vaalit voittaneesta puolueesta. Parlamentin puhemiehen neuvosta kuningas nimittää pääministerin virkaansa.
Hallituksen johtajana pääministeri hoitaa ja johtaa kaikkia hallituksen asioita. Pääministeri johtaa myös täysistuntoja ja nimittää hallituksen muut jäsenet. Ministerin erottamiseen pääministeri tarvitsee kuitenkin parlamentin hyväksynnän, ja siihen hän tarvitsee kaksi kolmasosaa edustajista puolelleen. Yhtä suuri enemmistö vaaditaan myös pääministerille annettavaan epäluottamuslauseseen. Pääministerin tehtäviin kuuluu myös maakuntien kuvernöörien nimittäminen.
Fetsi

Fetsi.
Fetsi (turk. fes) on lieriömäinen, tasakattoinen päähine. Se on tehty perinteisesti punaisesta villakankaasta, ja siinä on musta tupsu. Fetsi oli Turkin kansallispäähine 1830-luvulta 1920-luvulle asti, kunnes maataan modernisoinut johtaja Kemal Atatürk kielsi sen käytön.
Turkin kansallispäähineeksi

Fetsi kehitettiin marokkolaisessa Fezin kaupungissa, joka oli 1200-luvulla Pohjois-Afrikan käsityöläisyyden keskus. Osmanien valtakuntaan Turkkiin päähine kulkeutui Fezistä 1820-luvulla. Turkin sulttaani Mahmud II halusi sotajoukoilleen uuden tunnuksen, joten hän kehitti marokkolaisesta fetsistä nykymuotoisen sylinterimäisen punaisen huopalakin, jonka päälaelta roikkui silkkilangasta solmittu tupsu. Aluksi hän yritti lisätä fetsiin myös lipan, mutta maan papisto vastusti sitä, koska se esti otsan painamisen maahan rukoiltaessa.
Fetsistä tuli Turkissa heti suosittu kansallisen identiteetin tunnusmerkki. Fezin ja Tunisian huopatehtaat eivät pystyneet vastaamaan suureen kysyntään, joten Konstantinopoliin Turkkiin perustettiin turkkilaisten oma Keisarillinen fetsitehdas. Naiset kutoivat lakinaihioita kodeissaan, 3000 miestä värjäsi ja vanutti fetsejä kaupungin keskustassa, ja lakit huuhdeltiin Bosporinsalmessa ja muotoiltiin muotoonsa. Fetsin suosion kasvaessa niitä alettiin teettää myös Ranskassa, Italiassa ja Itävallassa.
Kieltäminen

Fetsi oli Turkissa hyvin suosittu kansallislakki sadan vuoden ajan. Kun Mustafa Kemal (Kemal Atatürk) nousi valtaan ja julisti Turkin tasavallaksi vuonna 1923, hän näki fetsin islamilaisen vanhaoppineisuuden, konservatismin ja osmanivallan symbolina, ja kielsi sen yhdessä hunnun ja perinneasujen kanssa. Kiellon syynä oli myös se, että fetsejä tuotiin Turkkiin ulkomailta, minne miljoonien päähineiden tuotot jäivät. Marraskuussa 1925 annettiin määräys, jonka mukaan fetsin käytöstä seuraa vuoden vankeusrangaistus. Fetsin korvaajaksi hallinto tarjosi kotimaista kalpak-hattua. Jotkut uskonnolliset turkkilaiset protestoivat ja rikkoivat kieltoa, minkä seurauksena satoja pidätettiin ja kuusi miestä teloitettiin. Turkkilaiset joutuivat nopeasti korvaamaan fetsit millä tahansa löytämillään päähineillä, ja katukuvassa näkyikin seuraavina kuukausina paljon sotilashattuihin, ratsastuskypäriin, lastenhattuihin ja naistenhattuihin sonnustautuneita miehiä.
Nykyaikana

Vuodesta 1925 lähtien fetsi ei ole kuulunut turkkilaisten miesten vaatetukseen. Nykyisin fetsiä näkee Turkissa lähinnä turisteille myytävinä pahvisina jäljennöksinä. Monille länsimaisille ihmisille fetsi edustaa entisaikojen itämaista eksotiikkaa. Turkkilaisille se edustaa takapajuista ja taantumuksellista menneisyyttä.
Yhdysvalloissa fetsiä käyttävät monet veljesjärjestöt ja miesten seurat. Elokuvayleisölle päähine on tullut tutuksi muun muassa Ohukaisen ja Paksukaisen elokuvasta Päivänpaisteisia pässinpäitä (1933), jossa koomikot pukeutuvat edustamansa veljesjärjestön fetsiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fetsi Wikimedia Commonsissa
Osmanien sulttaani Mahmud II nosti fetsin Turkin kansallispäähineeksi 1830-luvulla
Fetsipäisiä osmanisotilaita Kreikan ja Turkin välisessä sodassa 1897.
Finkelstein-reaktio

Yleinen esimerkki Finkelstein-reaktiosta
Finkelstein-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa alkyylihalidi reagoi halogenidisuolan kanssa, jolloin alkuperäisen alkyylihalogenidin halogeeniatomi korvautuu toisella. Reaktio on nimetty saksalaisen kemistin Hans Finkelsteinin mukaan. Finkelstein julkaisi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1910. Finkelstein-reaktiota käytetään erityisesti muutoin hankalasti valmistettavien alkyylijodidien synteesiin.
Reagenssit ja mekanismi

Finkelstein-reaktio on mekanismiltaan SN2-reaktio eli toisen kertaluvun nukleofiilinen substituutio. Tämä reaktio tapahtuu parhaiten mikäli alkyylihalogenidi on primäärinen, tai metyyli-, bentsyyli- tai allyylihalogenidi. Sekundäärisille alkyylihalogenideille reaktio tapahtuu huonosti ja tertiääriset alkyylihalogenidit eivät reagoi tällä reaktiolla. Jotta Finkelstein-reaktio tapahtuu täytyy korvautuvan halogeenin olla heikompi nukleofiili kuin korvaava halogeeni on. Näin ollen alkyylikloridien klooriatomi voi korvautua joko bromi- tai jodiatomilla ja alkyylibromidien bromiatomin voi korvata ainoastaan jodiatomi. Halogeeniatomin lähteenä toimii usein alkalimetallisuola esimerkiksi natriumbromidi- tai -jodidi.
Finkelstein-reaktio on tasapainoreaktio. Jotta tasapainoa saataisiin siirrettyä tuotteiden puolelle, on jotain tuotteista poistettava reaktioseoksesta. Valmistettaessa alkyylijodideja Finkelstein-reaktion liuottimena käytetään asetonia, koska natriumjodidi liukenee asetoniin, mutta natriumkloridi tai -bromidi eivät. Reaktion edetessä muodostuva natriumkloridi tai -bromidi saostuvat ja tämän vuoksi reaktion tasapaino siirtyy tuotteiden puolelle.