stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Triadimenoli
Ominaisuudet

Huoneenlämmössä triadimenoli on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin niukasti veteen ja paremmin muun muassa etanoliin, ketoneihin, dikloorimetaaniin ja ksyleeniin. Triadimenolin fungisidiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää sienten tarvitsemien ergosterolien biosynteesin. Triadimenoli on triadimefonin aineenvaihduntatuote ja sitä muodostuu kasveissa triadimefonista.
Valmistus ja käyttö

Triadimenolia valmistetaan pelkistämällä triadimefonia alumiini-isopropoksidilla. Triadimenolia käytetään torjumaan muun muassa ruostesieniä ja homeita muun muassa vilja-, kasvis-, hedelmä- ja tupakkaviljelmillä. Yhdiste levitetään jauheena tai liuoksena ja sitä voidaan myös käyttää siementen päällystämiseen. Triadimenoli on hyväksytty käytettäväksi muun muassa Euroopan unionin alueella.
Triadimefoni

| Triadimefoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-(4-kloorifenoksi)-3,3-dimetyyli-1-(1,2,4-triatsol-1-yyli)butan-2-oni
CAS-numero:  43121-43-3
PubChem CID:  39385
SMILES:  CC(C)(C)C(=O)C(N1C=NC=N1)OC2=CC=C(C=C2)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H16Cl2N3O2
Moolimassa:  293,748 g/mol
Sulamispiste:  82,3 °C
Tiheys:  1,28 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Triadimefoni (C14H16ClN3O2) on triatsolijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään maataloudessa fungisidina eli sienitautien ehkäisyyn ja hoitoon.
Ominaisuudet

Triadimefoni on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten sykloheksanoniin, 2-propanoliin, dikloorimetaaniin, heksaaniin ja tolueeniin. Kasveissa ja maaperässä triadimefoni metaboloituu triadimenoliksi, joka on myös fungisidina aktiivinen yhdiste. Triadimefoni on kiraalinen yhdiste, mutta sitä käytetään R- ja S-enantiomeerien raseemisena seoksena.
Valmistus ja käyttö

Triadimefonia voidaan valmistaa kahdella tavalla, joissa molemmissa on lähtöaineena pinakoloni. Pinakoloni voidaan kloorata tai bromata ja muodostunut halogeenijohdannainen reagoi nukleofiilisella substituutiolla p-kloorifenolin natriumsuolan kanssa. Seuraavassa vaiheessa muodostuneesta välituotteesta muodostetaan emäksisissä olosuhteissa enolaatti, joka halogenoidaan. Halogenoitu tuote muodostaa triadimefonia reaktiolla triatsolin kanssa. Toinen tapa on pinakolonin diklooraus- tai dibromaus, jota seuraa substituutioreaktiot p-kloorifenolin natriumsuolan ja triatsolin kanssa niin kutsutulla one-pot-synteesillä.
Triadimefonia käytetään sienitautien, muun muassa ruostesienten, ehkäisyyn ja hoitoon viljakasveista, metsien taimista, koristekasveista, vihanneksista, viinirypäleistä ja muista hedelmistä sekä kahviviljelmillä. Yhdisteen toi markkinoille Bayer vuonna 1973. Triadimefonista voidaan valmistaa triadimenolia pelkistämällä esimerkiksi alumiini-isopropoksidin avulla.
Ruandan sisällissota (1990–1994)

Ruandan sisällissota käytiin vuosina 1990–1994 Ruandassa.
Sisällissodassa oli vastakkain Ruandan kaksi suurinta etnistä ryhmää, tutsit ja hutut. Konfliktin juuret olivat Belgian siirtomaakaudella, jolloin belgialaiset suosivat tutseja, jotka olivat hutuja rikkaampia ja paremmin koulutettuja. Hutut olivat kuitenkin enemmistö Ruandassa ja ottivat vallan itselleen sisällissodassa, joka käytiin vuosina 1959–1961. Ruanda itsenäistyi sisällissodan jälkeen 1. heinäkuuta 1962. Sisällissodan vuoksi monet tutsit pakenivat Ugandaan, jossa he asuivat seuraavat kolmekymmentä vuotta.
Vuonna 1990 kapinallisryhmä Ruandan isänmaallinen rintama tunkeutui Ugandasta Ruandaan. Ryhmän tavoitteena oli saada Ruanda hallintaansa. Ruandan hutu-vetoisella hallituksella oli muitakin ongelmia: maa oli pahasti velkaantunut ja hallituksella oli vaikeuksia ruokkia kansaa. Näiden ongelmien ja isänmaallisen rintaman maahantunkeutumisen vuoksi hutu-hallitus luovutti osan vallastaan tutseille Arushan rauhansopimuksella elokuussa 1993.
Ruandan presidentti Juvénal Habyarimana kuitenkin hidasteli Arushan rauhansopimuksen täytäntöönpanoa. Hidastelun vuoksi jännitteet nousivat uudelleen ja tämän vuoksi joitakin hallituspaikoista luovutettiin tutseille. Huhtikuussa 1994 Habyarimana osallistui Tansaniassa pidettyyn konferenssiin, jossa Ruandan hutu–tutsi-ongelmaa käsiteltiin. Paluumatkalla konferenssista Habyarimanan lentokone räjähti ja Habyarimana ja Burundin hutu-presidentti Cyprien Ntaryamira kuolivat. Epäilyttävästä räjähdyksestä syytettiin välittömästi tutsien isänmaallista rintamaa, vaikka todellisuudessa räjähdyksen takana olivat kovanlinjan hutut. Lentokoneen räjähdyksen seurauksena käynnistyi 14 viikkoa kestänyt Ruandan kansanmurha, jonka aikana Ruandan hutujohtoinen armeija ja hutujen kuolemanpartiot tappoivat noin 800 000 ihmistä. Kuolleet olivat enimmäkseen tutseja, mutta kansanmurhassa tapettiin myös maltillisia hutuja. Kansanmurhan vuoksi Ruandasta pakeni yli kolme miljoonaa hutua, jotka pelkäsivät tutsien kostotoimia.
Kansanmurhasta huolimatta tutsien isänmaallinen rintama voitti hutujohtoisen Ruandan armeijan ja Arushan rauhansopimus pantiin täytäntöön heinäkuussa 1994. Kapinallisjohtaja majuri Paul Kagame nousi Ruandan uudeksi varapresidentiksi ja puolustusministeriksi. Pääministerin ja presidentin tehtäviin asetettiin maltilliset hutut.
Rover-luokka

| Rover-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  11 420 t
Pituus:  140,61 m
Leveys:  19,25 m
Syväys:  7,32 m
Koneteho:  16 000 bhp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  54
Aseistus
Ilmatorjunta:  2 × Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä 2 × 7,62 mm konekivääriä
Rover-luokka oli Royal Fleet Auxiliaryn viiden aluksen muodostama tankkeriluokka.
Suunnittelu

Luokan alukset suunniteltiin toimimaan fregattien tai pienten laivasto-osastojen mukana. Aluksilla oli dieselöljyä, lentokonepolttoainetta,voiteluöljyjä ja vettä. Lisäksi aluksilla oli varastoituna rajallinen määrä kuiva-aineita ja kylmiä elintarvikkeita. Kaikilla aluksilla oli ilman hangaaria oleva lentokansi, mikä mahdollisti helikopterein toteutettavan täydennyksen.
Kolmen ensimmäisen aluksen propulsiojärjestelmänä oli kaksi 16-sylinteristä Ruston & Hornsby -dieselmoottoria, jotka tuottivat 16 000 hevosvoimaa. Moottorit osoittautuivat kuitenkin heikoiksi, joten ne vaihdettiin kahteen 16-sylinteriseen Crossley-Pielstickin moottoriin. Moottorit tuottivat 15 360 hevosvoimaa. Ensimmäinen moottori asennettiin maaliskuussa 1973 RFA Blue Roverille ja viimeinen syyskuussa 1975 RFA Grey Roverille.
Alukset

Ensimmäiset kolme alusta tilattiin tammikuussa 1968 ja loput kaksi marraskuussa 1971.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RFA Green Rover | Swan Hunter | 28. helmikuuta 1968 | 19. joulukuuta 1968 | 15. elokuuta 1969 |  |
| RFA Grey Rover | Swan Hunter | 28. helmikuuta 1968 | 17. huhtikuuta 1969 | 10. huhtikuuta 1970 |  |
| RFA Blue Rover | Swan Hunter | 30. joulukuuta 1968 | 11. marraskuuta 1969 | 15. heinäkuuta 1970 |  |
| RFA Gold Rover | Swan Hunter |  | 7. maaliskuuta 1973 | 22. maaliskuuta 1974 |  |
| RFA Black Rover | Swan Hunter |  | 30. maaliskuuta 1973 | 22. elokuuta 1974 |  |
Tralleis

| Tralleis> Τράλλεις |
| --- | --- |
 Tralleisin arkeologista aluetta.
Sijainti
 Tralleis
Koordinaatit:  37°51′36″N, 27°50′07″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Aydin, Aydın
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Aiheesta muualla
  Tralleis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tralleis (m.kreik. Τράλλεις, myös Trallis, Τράλλις; lat. Tralles) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Aydınin kaupungin paikalla.
Maantiede

Tralleisin poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Kaariassa Messogis-vuoren (nyk. Aydin Dağlari) eteläpuolella olleella tasangolla jonkin verran pohjoiseen Maiandros-joesta (nyk. Büyük Menderes). Kaupungin läheltä virtasi Maiandroksen sivujoki Eudon, kun taas toinen sivujoki virtasi aivan kaupungin halki. Kaupungin akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina toimi jyrkkärinteinen kukkula alakaupungin pohjoispuolella.
Kaupungin arkeologinen alue sijaitsee heti nykyisen Aydinin kaupungin pohjoispuolella. Se on varuskunta-aluetta, ja pääsy sinne on ollut rajoitettua.
Tralleisin kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta. Kaupungin ympärillä oli hedelmällistä maaperää, ja se sijaitsi merkittävien länteen, etelään ja itään päin johtaneiden teiden risteyksessä. Kaupungista länteen eli Maiandroksen alajuoksulle päin sijaitsi Magnesia, etelään Alabanda ja itään yläjuoksulle päin Nysa.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin paikalla on nähtävissä joitakin raunioita. Vielä 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa paikalla oli nähtävissä enemmän jäänteitä, mukaan lukien agoran, kreikkalaisen tai roomalaisen teatterin, stadionin sekä gymnasionin osia.
Nykyisin raunioita on jäljellä selvästi vähemmän. Niihin kuuluvat lähinnä 200-luvulle jaa. ajoitetun gymnasionin rauniot, joihin kuuluu kolme korkeaa kaarta. Ne tunnetaan paikallisesti nimellä Üc Gozler. Teatteri sijaitsi akropoliin etelärinteessä. Siitä on säilynyt lähinnä katsomon tukimuuria sekä kaarella varustettu sisäänkäynti ylemmälle diazoma-käytävälle. Teatterissa oli maanalainen käytävä, joka kulki skene- eli näyttämörakennuksesta orkhestran keskelle.
Kaupungin pääjumala oli Zeus Larasios, joten siellä oli oletettavasti tälle omistettu temppeli. Piirtokirjoituksista kaupungissa tiedetään olleen myös Dionysokselle omistettu kultti ja näin oletettavasti myös pyhäkkö.
Kaupungista tehtyjä esinelöytöjä on erityisesti Aydınin arkeologisessa museossa ja Istanbulin arkeologisessa museossa. Niihin lukeutuu muun muassa veistoksia, kuten karyatidi-veistos ja nuorukaista esittävä veistos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tralleis Wikimedia Commonsissa
Tralleisin raunioita.
Tralleisin keisari Augustuksen aikana 27 eaa. – 14 jaa. lyömä raha. Kuvituksessa Asian legaatin Vedius Pollion pää ja teksti ΟΥΗΔΙΟΣ ΚΑΙΣΑΡΕΩΝ, Ūēdios Kaisareōn sekä seppelöity Zeuksen pää ja teksti ΜΕΝΑΝΔΡΟΣ ΠΑΡΡΑΣΙΟΥ, Menandros Parrhasiū, ”[virkamies] Menandros Parrhasioksen poika”.
Gymnasionin rauniot.
Antonia nuoremman rintakuva Tralleisista, 1. vuosisata jaa. Ny Carlsberg Glyptotek.
Roolipeli

Roolipeli on vuorovaikutteisen kerronnan muoto, jossa osallistujat eläytyvät kuvitteellisten hahmojen rooleihin. Niin sanotuissa pöytäroolipeleissä pelaaminen tapahtuu lähinnä keskustelun muodossa, live-roolipeleissä eli ”larppauksessa” näytellen. Pelien juoni muotoutuu ja kehittyy osallistujien välisessä vuorovaikutuksessa eräänlaisena improvisaationa. Ennalta määrätyn käsikirjoituksen osuus rajoittuu roolipeleissä kertomuksen tausta-asetelmiin ja lähtökohtiin.
Roolipeleissä sovelletaan yleensä ennalta sovittua sääntöjärjestelmää. Roolihahmojen ominaisuudet tai taidot määritellään usein sanoin tai numeroin. Konfliktitilanteiden ratkeamiseen vaikuttavat tavallisesti sekä pelaajien valinnat, roolihahmojen ominaisuudet että sattuma, jota usein edustaa noppa. Yleensä roolipeleissä on pelinjohtajaksi kutsuttu henkilö, joka on suunnitellut pelin lähtökohdan ja taustat sekä ohjaa pelin sivuhahmoja.
Tietokoneroolipeli on videopelien lajityyppi sekä roolipelien alalaji.
Roolipelien edeltäjät

Nykymuotoisilla roolipeleillä on taustaa niin yhteisöllisessä tarinankerronnassa, 1960-luvun tapahtumissa kuin vanhoissa sotapeleissäkin. 1700- ja 1800-luvulla käytettiin upseerien kouluttamiseen hyvin yksityiskohtaisilla säännöillä varustettuja sotapelejä. Näissä joukko-osastoja kuvattiin miniatyyreillä ja satunnaisia tapahtumia mallinnettiin nopilla.
Englantilainen kirjailija ja historioitsija H. G. Wells toi pitkäveteisinä pidetyt sotapelit lähemmäs ajanvietettä. Hän julkaisi itse pelaamansa sotapelin säännöt suurelle yleisölle Little Wars -nimisessä niteessä 1900-luvun alussa. Tämä viitoitti omalta osaltaan tietä tuleville roolipeleille.
Roolipelien kehitys erkaantui sotapeleistä lähinnä kirjallisuuden ansiosta. Ensimmäiset roolipelit olivat fantasia-aiheisia. Vuosina 1954–1956 julkaistua J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -romaania pidetään varsinaisena roolipelien innoittajana. Tolkien osoitti, kuinka kunnianhimoisesti mielikuvitusta voi käyttää. Hän piirsi Sormusten herran tapahtumaympäristöstä, Keski-Maasta, karttoja ja kehitti sille oman historian, mytologian ja jopa useita kieliä omine kirjoitusmerkistöineen.
Ensimmäiset roolipelit

Vuonna 1974 Gary Gygax ja Dave Arneson julkaisivat Chainmail-pelin, jossa sotapelien säännöt oli muokattu sopimaan fantasiaolentojen taisteluihin. Sama yhtiö kehitti pari vuotta myöhemmin myös Dungeons & Dragons-pelin (D&D), jonka voidaan varsinaisesti katsoa aloittaneen roolipeli-ilmiön. Nämä pelit erosivat usealla tavalla aikaisemmista sotapeleistä:
joukko-osastojen sijaan pelaajat kontrolloivat vain yhtä roolihahmoa.
yksi pelaajista otti pelinjohtajan roolin, joka tiesi taustatietoa pelattavasta peliasetelmasta ja joka pelasi pelihahmojen kohtaamia vastustajia tai liittolaisia.
pelisessioiden tapahtumat liittyivät toisiinsa vaihtoehtotodellisuudessa käytäväksi jatkuvajuoniseksi seikkailuksi, kampanjaksi.
Ensimmäisten roolipelien tapahtumaympäristöt olivat Tolkienin Keski-Maan kaltaisia fantasiamaailmoja. Fantasiaroolipelien rinnalle kehittyi myöhemmin pelejä lukemattomista muista aihepiireistä. Nykyisin suosittuja ovat muun muassa scifi- ja kauhuaiheiset pelit.
Roolipelien kehitys

1980-luvulle tultaessa D&D ja sen jälkeläinen Advanced Dungeons & Dragons oli saanut lukuisia kilpailijoita, jotka painottivat eri tavalla taktiikkaa, tarinankerrontaa ja hahmon rooliin eläytymistä. Lisäksi roolipelien aihepiiri laajeni nopeasti fantasiasta muun muassa scifiin (esimerkiksi Traveller) ja kauhukirjojen maailmoihin (Cthulhun kutsu, 1981). Vuonna 1986 julkaistiin pöytäroolipelisäännöstö GURPS, jonka säännöt sopivat kaikenlaisiin aihepiireihin aina fantasiasta sci-fiin sekä realistisista tarinoista eeppisiin taruihin.
Maininnan arvoinen on myös 1988 ilmestynyt Ars Magica, joka opasti tarinakeskeiseen roolipelaamiseen, jossa pelinjohtajan vastuu on jaettu koko ryhmän kesken kunkin toimiessa pelin edetessä vuorollaan pelinjohtajana. Osittain samoilta tekijöiltä tuli vuonna 1991 Vampire: The Masquerade -roolipeli, joka korosti entisestään eläytymistä hahmon maailmankuvaan, toiveisiin ja pelkoihin.
Samoihin aikoihin kun pelillisyys menetti merkitystään, alettiin roolipelaamiselle hakea uusia muotoja perinteisen pöydän ympärillä tapahtuvan pelaamisen rinnalle. Syntyi live-roolipelaaminen. Erityisesti pohjoismaisessa live-roolipelikulttuurissa painotus eläytymiseen on ollut erityisen voimakasta.
Roolipelien tyypit

Roolipelit voidaan jakaa ainakin kolmeen eri ryhmään: perinteisiin pöytäroolipeleihin, live-roolipeleihin sekä internet-roolipeleihin. Joukkoon voidaan laskea myös tietokoneella tai konsolilla pelattavat roolipelit.
Pöytäroolipeleissä pelaajat kuvailevat hahmojensa toimia ja pelinjohtaja kuvailee tekojen seurauksia ja ympäröivää maailmaa.
Live-roolipeleissä pelaajat pyrkivät esittämään hahmonsa toimet fyysisesti ja myös pukeutuvat roolihahmokseen.
Internet-roolipeleissä pelaajat kirjoittavat vuoropohjaista tarinaa omiin hahmoihinsa eläytyen niin kutsutulla play-by-post-menetelmällä.
Monia tietokonepelejä kutsutaan roolipeleiksi (katso tietokoneroolipelit), jos niissä on mahdollisuus pelihahmon taitojen kehittämiseen. Tämä sotapeleistä periytynyt ominaisuus ei kuitenkaan vielä tee pelistä roolipeliä, ja näiden pelien kohdalla voisi olla osuvampaa puhua henkilötaktiikkapeleistä. Toisaalta jotkin pelit mahdollistavat myös todellista roolipelaamista, tyypillisimpinä esimerkkeinä IRC:n välityksellä pelatut pöytäroolipelit, MUDit tai massiiviset monen pelaajan verkkoroolipelit.
Roolipelit Suomessa

Ensimmäiset suomalaiset roolipelaajat aloittivat pelaamisen jo 1970-luvun puolella, useimmat ollessaan vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa. Harrastus alkoi yleistyä Suomessa vuonna 1985, jolloin perustettiin Suomen ensimmäinen roolipelejä maahan tuova yritys Fantasiapelit. Suurimpiin kaupunkeihin ilmaantui pian roolipelien erityisliikkeitä tai vähintäänkin roolipeliosastoja suurten kirjakauppaketjujen myymälöihin. Jälkimmäiset ovat sittemmin hävinneet, mutta roolipelikauppoja toimii yhä useissa kaupungeissa.
Ylivoimaisesti tunnetuin roolipeli Dungeons & Dragons ilmestyi suomeksi vuonna 1988. Fantasiapelien mukaan sen perussääntöjä (niin sanottu punainen laatikko) myytiin noin 65 000 kappaletta. Suomeksi sen julkaisi Protocol Productions, joka käänsi myös Battletechin suomeksi. Muita suomeksi pelejä kääntäneitä tahoja ovat Ace Pelit (Astra, RuneQuest, Keski-Maa-roolipeli, Roolimestari, Tie tähtiin 2300 ja roolipelilehti Magus), DADA-pelit (miniatyyripeli Laserburner sekä Stormark-seikkailusarja (Granag, Kuninkaan kaupunki ja Velhon vanki), Finnish Game House (Cyberpunk 2020, Paranoia, Stormbringer, Twilight: 2000, ja roolipelilehti Seikkailija) ja Pro Games (Cthulhun kutsu). Muita suomennettuja roolipelejä ovat esimerkiksi Shadowrun, Aseistetut machonaiset, Kätyrin osa ja Piruja miehiksi.
Roolipelit Suomessa > Suomalaiset roolipelit

Ensimmäinen suomalainen roolipeli oli Risto J. ”Nordic” Hiedan vuonna 1985 julkaisema Secret Treasure of Raguoc in the Acirema Dungeons. Sittemmin Hieta suunnitteli muun muassa pelin Miekka ja magia (1987), haltiapeli Rapierin (1989), kauhuroolipeli Astran (1991), fantasiapeli Elhendin (1993) sekä joukon pieniä pelejä Arctic Ranger Productions -nimen alla. 1990-luvulla julkaistiin myös esimerkiksi Pasi Silanderin ja Piia Makkosen kristilliset pelit Kuninkaiden aika (1993) ja Anno Domini 50 (1995), Aleksi Stenbergin Tasnar (1997) sekä Ilmari Pielan kirjoittama, SKS:n julkaisema Kalevala-aiheinen Ultima Thule (1999).
1990-luvulla pelien julkaisemisen aloitti myös Ville Vuorelan Burger Games. Vuorela on julkaissut barokkifantasiapelin Miekkamies (1995), ekokatastrofipeli Taigan (1997), gangsteripeli Mobstersin (1998), Petri Hiltusen sarjakuviin perustuvan Praedorin (2000) ja Arkadi ja Boris Strugatskin kirjaan perustuvan Stalkerin (2008). Taiga on ilmestynyt myös ulkomailla, ja Stalkerista on myynnissä englanninkielinen versio. Suomen ensimmäinen suuren kustantamon julkaisema roolipeli on Mike Pohjolan fantasiapeli Myrskyn aika, joka ilmestyi WSOY:n Johnny Kniga -yksikön kustantamana vuonna 2003.
2000-luvulla syntyi eräänlainen kotimaisen roolipelikustantamisen buumi. Vuodesta 2004 Arkkikivi Ay on julkaissut suomeksi niin sanottuja indie-roolipelejä. Pelikustantamo Ironspine perustettiin vuonna 2006 ja on julkaissut muun muassa roolipelit Heimot (2009), Generian legendat (2011) ja Astraterra (2014). Muita pelejä ovat magiaa käsittelevä Bliaron (2011), Mike Pohjolan Star Wreck Roleplaying Game (2006) ja Tähti (2007), Juhana Petterssonin pingviiniaiheinen Ikuisuuden laakso (2009), sekä englanninkielinen Lamentations of the Flame Princess (2010).
Ensimmäinen joukkorahoitettu suomalainen roolipeli on vuonna 2013 ilmestynyt Mike Pohjolan aloittelijaystävällinen seikkailuroolipeli Myrskyn sankarit - Suurkuninkaan miekka. Se on myös vuosikymmeniin ensimmäinen suomenkielinen roolipeli, joka on julkaistu laatikossa ja on myynnissä kirjakaupoissa ja tavarataloissa perinteisten roolipeliliikkeiden lisäksi.
Roolipelit Suomessa > Suomalaiset roolipelilehdet

Suomessa on myös ilmestynyt roolipelilehtiä, kuten Seikkailija (9 numeroa, 1987–1991), Sininen lohikäärme (4 numeroa, 1988-1989), Riimukiwi (19+3 numeroa 1989-1994),Magus (50 numeroa, 1989–2001), Claymore (20 numeroa, 1993-2000) ja Roolipelaaja (23 numeroa, 2006–2009). Mikrobitissä ollut Nordicin Peliluola-palsta (1985-1998) on toiminut monelle innoittajana roolipelejä kohtaan. Internetin yleistymisen myötä lehdet ovat kokeilleet sähköistä muotoa, mutta eivät ole menestyneet. Roolipelitiedotus on vahvasti siirtynyt blogeihin (muun muassa Roolipelitiedotus, Redemundin Kilta ja Loki (Arkistoitu – Internet Archive)).
Roolipelit Suomessa > Suomalaiset roolipelitapahtumat

Tärkein alan tapahtuma Suomessa on vuotuinen Ropecon, joka kerää yli kolme tuhatta roolipeli-, keräilykorttipeli-, miniatyyripeli- ja lautapeliharrastajaa ympäri Suomea keskustelemaan ja pelaamaan. Vastaavia tapahtumia järjestetään vuosittaisia roolipelitapahtumia muun muassa Tampereella (Tracon) ja Oulussa (Maracon). Suomessa on parisenkymmentä roolipeliyhdistystä, joiden kautta pääsee pelaamaan pelejä. Suurimpia niistä ovat pääkaupunkiseudun Alter Ego ja Otaniemen Roolipeliclubi.
Roolipelien sukulaisilmiöt

Roolipelien kanssa joitakin samoja piirteitä jakavat esimerkiksi miniatyyripelit, keräilykorttipelit ja lautapelit, mutta niitä ei pidetä roolipeleinä, sillä niihin ei tavallisesti liity ajatusta yksittäiseen roolihahmoon eläytymisestä.
Roolipelien fantasiamaailmoja

Keski-Maa
Krynn
Glorantha
Forgotten Realms
Jaconia
HârnWorld
Azeroth
Artesia
Dark Sun
Eberron
Kirjallisuutta

Hieta, Risto J. ym.: Roolipeliopas. Arctic Ranger Production 1996.
Käll, Hans: Matka keskiaikaan: Opas live-roolipelaajille.  (Mukautettu Suomen oloihin julkaisusta Levande rollspel: En handbok (1998). Suomentanut Sonja Dahlgren)  Helsingissä:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15985-2
Leppälahti, Merja: Roolipelaaminen. Eläytymistä ja fantasiaharrastusverkostoja.  Helsinki:  Nuorisotutkimusseura, Nuorisotutkimusverkoston julkaisuja 93, 2009.  ISBN 978-952-5464-56-6
Leppälahti, Merja: Peli on elämää. Etnografiaa roolipelaamisesta. Lisensiaatintyö, 2002. https://oa.doria.fi/handle/10024/37272 (Arkistoitu – Internet Archive)
Pettersson, Juhana: Roolipelimanifesti.  Helsinki:  Like, 2005.  ISBN 952-471-505-8
Särkijärvi, Jukka & Sotala, Kaj (toim.): Roolipelikirja.  Helsinki:  BTJ Kustannus, 2007.  ISBN 978-951-692-670-7
Vainio, Niklas (toim.) Larppaajan käsikirja. Suomen live-roolipelaajat ry. 1997.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Roolipelit (Arkistoitu – Internet Archive) Open Directory Project -sivustolla.
Chainmail-pelin kansi (1979).
RPK

| RPK |
| --- | --- |
 40 patruunan tankolippaalla varustettu RPK
Tyyppi:  pikakivääri
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Valmistusvuodet:  1961-
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,62 mm (7,62x39 M43)
Aseen pituus:  1 029 mm 
Piipun pituus:  592 mm 
Paino (tyhjänä):  4,95 kg 
Lipas:  tanko ja rumpu 
Kapasiteetti:  30 / 40 ja rumpu 75  patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  n. 735 m/s 
Tulinopeus (laukausta/min):  600 lks/min 
RPK (ven. ручной пулемёт Калашникова, rutšnoi pulemjot Kalašnikova) on AKM:n pohjalta jalkaväen ryhmäaseeksi kehitetty 7,62 mm:n pikakivääri. RPK:n eroavaisuuksia AKM-rynnäkkökivääriin verrattuna ovat muun muassa vahvempi runko, uudelleenmuotoiltu kahva, perä ja kädensuojus sekä pidempi ja raskaampi piippu. Hieman piipun suun takana on taitettava etutuki. Takatähtäin on varustettu suuremmalla asteikolla ja sivuttaissäätömahdollisuudella.
RPK:ssa käytetään joko 40 patruunan käyrää tankolipasta tai 75 patruunan rumpulipasta. Yhtenevän patruunan johdosta aseessa on mahdollista käyttää myös AK-sarjan 7,62 mm:n rynnäkkökiväärien 30 patruunan tankolipasta.
RPKS on taittoperällä varustettu versio maahanlaskujoukoille ja moottoroidulle jalkaväelle. RPK-74 on uudempi AK-74:ään perustuva versio, jonka oleellisin ero RPK:hon on sen 5,45x39 patruuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta RPK Wikimedia Commonsissa
Vasili Rudenkov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Rooma 1960 | moukari |  |
Vasili Vasiljevitš Rudenkov (ven. Василий Васильевич Руденков; 3. toukokuuta 1931 Žlobin, Valko-Venäjän SNT – 2. marraskuuta 1982) oli neuvostoliittolainen moukarinheittäjä, olympiavoittaja Roomassa 1960.
Rudenkov ylitti 50 metrin rajan vasta vuonna 1955. Rooman olympialaisissa hän voitti kultamitalin tuloksella 67,10. Tämä jäi hänen ainoaksi kansainväliseksi suurmenestyksekseen kahden Neuvostoliitto - USA -maaottelun voiton lisäksi. Belgradin EM-kisoissa 1962 Rudenkov oli kuudes tuloksella 63,94. Rudenkovin ennätys oli 68,95.