stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frans Kärki
Kirjallisuutta

Mertsi Saarela: Kärjen pappi vai kärkipappi. Säveltäjä Toivo Kärjen isä. Vaasa 2011
Maalaisliiton kansanedustajat
| n k Maalaisliiton kansanedustajat 1919–1922 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (42):  Alkio  Arhama  Elovaara  Hanhisalo (1921–1922)  Hatva  J. Heikkinen  P. Heikkinen  Joukahainen  Junes  Juutilainen  Kallio  Kokko  Koivuranta  Kukkonen  Kärki  Lahdensuo (1921–1922)  Latvala  B. Leppälä  J. Leppälä  Liakka  Lohi  Loppi  Loukko  Luopajärvi (1919–1920)  Malmi (1921–1922)  Manner  Mero (1920–1922)  Niskanen  Niukkanen  Oja  Peura (1920–1922)  Perälä  A. Pesonen  Y. Pesonen  Pilkka  Pitkänen  Raatikainen  Ryynänen  Relander (1919–1920)  Saarelainen  Salovaara  Selander  Takkula  Taskinen  Vesterinen  Wuorimaa (1919–1921) 
| n k Maalaisliiton kansanedustajat 1922–1924 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (45):  Alestalo (1923–1924)  Arffman  Hahl  Hautamäki  Hirvensalo  Honkavaara  Hyvönen  Joukahainen  Junes  Juutilainen  Kallio  Kalliokoski  Kankkunen  Kanniainen  Kauranen  Kirra  Kivilinna  Koivuranta  Kopsa  Kuisma  Kukkonen  Kärki  Lahdensuo  Lohi  Loukko  Makkonen  Manner  Mustakallio  Mäkinen  Niskanen  Niukkanen  Perälä  Pesonen  Pilkka  Pitkänen  Reinikka  Ryynänen  Sallinen  Salo  Seppänen  Sunila  Tarkkanen  Vainio  Vesterinen  Westermarck (1922–1923)  Åkesson 
| n k Maalaisliiton kansanedustajat 1924–1927 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (44):  Alestalo  Arffman  Hahl  Heikkinen  Heikura  Hurme  Hänninen  Ihamuotila  Janhonen  Junes  Juutilainen  Kallio  Kalliokoski  Kauranen  Kirra  Koivuranta  Kontio  Kopsa  Kuisma  Kukkonen  Kärki  Lahdensuo  Lautala  Lohi  Makkonen  Manner  Niukkanen  Pelttari  Piitulainen  Pitkänen  Raatikainen  Reinikka  Ryynänen  Saarelainen  Saarinen  Salo  Seppänen  Sunila  Tarkkanen  Tukia  Tuomivaara  Vehkaoja  Vertanen  Vesterinen 
Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat
| n k Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1919–1922 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (12):  Alkio  Estlander  Hannunen (1920–1922)  Helenelund  Kujala  Kärki  Lanne  Luopajärvi (1919–1920†)  Nix  Peura (1920–1922)  Valavaara (1919–1920)  von Wendt  Virkkunen  Åkerblom 
| n k Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1922–1924 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (12):  Bengs  Bäck  Estlander  Hannunen  Helenelund  Jeppson  Jern  Kärki  Pojanluoma  Tarkkanen  Virkkunen  Åkerblom 
| n k Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin kansanedustajat 1924–1927 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (12):  Estlander  Isaksson  Jacobsson  Jern  Klockars  Kärki  Mangs  Pojanluoma  Saari  Tarkkanen  Virkkunen  Åkerblom 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta  Biografiasampo
From Paris with Love

| From Paris with Love |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Pierre Morel
Käsikirjoittaja:  Adi Hasak
Tarina:  Luc Besson
Tuottaja:   Luc Besson  India Osborne  Virginie Silla 
Säveltäjä:  David Buckley
Kuvaaja:  Michel Abramowicz
Leikkaaja:  Frédéric Thoraval
Pääosat:   John Travolta  Jonathan Rhys Meyers 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ranska
Tuotantoyhtiö:  EuropaCorp M6 Canal+
Levittäjä:  Lionsgate Netflix
Ensi-ilta:   5. helmikuuta 2010  30. huhtikuuta 2010
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  englanti, ranska
Budjetti:  52 000 000 $
Tuotto:  52 826 594 $
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
From Paris with Love on Pierre Morelin ohjaama toimintaelokuva, jonka päärooleissa nähdään John Travolta ja Jonathan Rhys Meyers. Käsikirjoituksen tekoon osallistui Luc Besson.
Aiheesta muualla

Antti Honkala: From Paris With Love (2010)  24.05.2010. Filmgoer.fi.[vanhentunut linkki]
Astrahan

| Астрахань Astrakan, Astrahan |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Astrahanin alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 46°20′N, 48°01′E 
Valtio:  Venäjä
Alue (oblasti):  Astrahanin alue
Perustettu:  1558
Kaupungiksi:  1717
Hallinto:  
 – Pormestari:  
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  500 km²
Väkiluku (2012):  526 363
 – Väestötiheys:  1 052,7 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+4 (MSK+1)
Postinumero:  414000–414057
Suuntanumero(t):  +7 8512
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Astrahan  (ven. А́страхань) on noin puolen miljoonan asukkaan kaupunki Etelä-Venäjällä Volgan suistossa, noin 100 kilometriä Kaspianmerestä. Se on Astrahanin alueen hallinnollinen keskus.
Historia

Kaupungin historiallinen edeltäjä, Xacitarxan, mainitaan ensimmäistä kertaa 1200-luvun matkalaiskertomuksissa. 1300-luvulla se oli yksi Kultaisen ordan merkittävistä poliittisista keskuksista ja kauppapaikoista. Vuonna 1395 Timur Lenk tuhosi kaupungin. Kaupunki kuitenkin rakennettiin uudelleen ja se toimi jonkin aikaa Astrahanin kaanikunnan pääkaupunkina. Vuonna 1556 Iivana Julma poltatti vanhan Xacitarxanin ja liitti Astrahanin kaanikunnan alueen Venäjään.
Uusi Astrahanin kaupunki rakennettiin myös Volgan alajuoksulle, 12 kilometrin päähän Xacitarxanista. Sen keskikohdaksi tuli saarelle rakennettu linnoitus, jota turkkilaisten ja tataarien muodostama armeija piiritti lyhyesti epäonnisen Astrahanin sotaretken aikana 1569.
Astrahan on myös tunnettu Arkangeli–Astrahan-linjasta, johon asti saksalaisten oli tarkoitus edetä Operaatio Barbarossassa.
Astrakanin Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali
Kybernetiikka

Kybernetiikka on erilaisten järjestelmien säätö- ja viestintätapahtumia tutkiva tiede. Termi kybernetiikka juontuu muinaiskreikan sanasta "ohjata".
Kuvaus

Kybernetiikan peruselementit ovat:
stimulaatio ulkomaailmasta, joka vaikuttaa
sensoriin. Sen muokkaama syötetieto vaikuttaa
päätöksentekoelimeen (systeemitieto), jonka muokkaama ulostulotieto vaikuttaa
vaikutuselimeen, efektoriin ja efektorin vaikutus muokkaa (stimuloi) ulkomaailmaa sekä
palautesilmukka (feedback) vaikutuksesta input-tietoon. Palautesilmukka mahdollistaa tavoitteellisen (asetusarvo) toiminnan, eli säädön.
Kybernetiikka tutkii yleisesti itseohjautuvia automaattisesti säätyviä systeemejä. Nämä systeemit voivat edustaa hyvin monenlaisia eri aloja. Kybernetiikkaa on sovellettu niin biologisiin järjestelmiin kuin yhteiskunnan ilmiöiden ja toiminteiden mallintamiseen. Jotta saataisiin oikeaa 'hallintatietoa' kompleksisten järjestelmien tehokkaaseen valvontaan, sekä niiden itseohjausmekanismien parhaaseen optimointiin, on saatava niistä maksimaalista (tai väh. riittävää) toiminnallista informaatiota. Tämä voi tarkoittaa joko (kuten enimmäkseen on rajoituttu tekemään) sen seurantaa, että jokin "järjestelmä" automaattisesti reagoi ns. palautetietoon, pitäen näin itsensä edelleen toimintakuntoisena ja -kykyisenä tai (mikä ehkä olisi suotavaa) tätä käsitettä (kyberneettistä metodia) alettaisiin enemmän soveltaa myös luonnon ilmiöiden kuvailuun.
Tämä ajatus lienee ollut myös jo Norbert Wienerin eräänä motiivina hänen teoksessaan "Ihmisestä, koneista, kielestä". Luonnon toiminnoissa esiintyvistä itsesäätelymekanismeista on viime vuosina jo ilmestynyt merkittävää kirjallisuuttakin. Esimerkkeinä mm. James Lovelock: "Gaian kosto" , joka käsittelee maapallon ilmaston itsesäätelyn ja niin myös ihmiskunnan tulevaisuuden ongelmia, sekä John Gribbin: "Syvä yksinkertaisuus", jossa jopa osoitetaan, että myös galaktisella ja siis laajalla kosmisella tasolla, vallitsee materian itseään säätävien elementtien: entropian ja gravitaation, keskinäinen kybernetiikka. 
Vaikka ko. teokset eivät juuri käytä kybernetiikan käsitettä, on sen 'läsnäolo' silti aivan ilmeistä.
Biologiset oliot rakentuvat oleellisesti elintoiminnoiltaan kyberneettisesti kuvailtavien säätelytoimintojen ja "ohjailun" varaan. Laajasti ottaen myös maapallon ilmasto ylläpitää toimintaansa ja tasapainoaan (esim. lämpötila, veden kiertokulku jne.) auringosta saamansa lämmön stimuloimilla itseään säätävillä kyberneettisillä toimintatavoilla.
Kirjallisuutta

Ashby, W. Ross: An introduction to cybernetics.  London:  Chapman & Hall, 1956.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Norbert Wiener: "Cybernetics: or Control and Communication in the Animal and the Machine" The MIT Press, 10. painos, USA 2000 (alkuteos 1948)
Ludwig von Bertalanffy: "General System Theory – Foundations, Development, Applications"  George Braziller, USA 1969
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kybernetiikka Wikimedia Commonsissa
Perun maanjäristys 2007

| Perun maanjäristys 2007 |
| --- | --- |
 Järistyskeskus merkittynä tähdellä
ISC:  12804735
Päivämäärä:  15. elokuuta 2007
Magnitudi:  8,0 (Mw)
Syvyys:  30,2 km 
Episentrumin sijainti:  13.32°S, 76.51°W
Maat, joihin vaikutukset ulottuivat:   Peru
Henkilövahingot:  kuolleita: 514  loukkaantuneita: 1 090 
Perun maanjäristys 2007 oli tuhoisa maanjäristys, joka tapahtui Perussa 15. elokuuta 2007 kello 23:40:58 UTC (18:40:58 paikallista aikaa) ja kesti noin kaksi minuuttia. Järistyksen voimakkuus oli 8,0 Richterin asteikolla (momenttimagnitudi 8,0). Järistyksen hyposentrumi, eli kohta litosfäärilaatassa, jossa järistys sai alkunsa, sijaitsi 150 kilometriä Limasta kaakkoon 30,2 kilometrin syvyydessä.
Seuraukset

Kaupungeista pahiten kärsivät Pisco, Ica ja Chincha Alta Ican alueella sekä San Vicente de Cañete Liman alueella, mutta maanjäristys havaittiin myös muissa kaupungeissa, kuten Pucallpassa, Iquitosissa, Contamanassa, Trujillossa, Cajamarcassa sekä pääkaupungissa Limassa, jossa järistys rikkoi ikkunoita.
Ainakin 447 ihmistä kuoli ja 1 003 loukkaantui.
Seuraavana päivänä sattui yli 300 jälkijäristystä. Neljä niistä oli voimakkuudeltaan yli 4,0 Richterin asteikolla. Voimakkain jälkijäristys oli Perun geofysiikan laitoksen mukaan voimakkuudeltaan 5,5 Richterin asteikolla, ja se kesti 10 sekuntia.
Limassa on ollut elokuun 2007 jälkeenkin useita jälkijäristyksiä. 6. joulukuuta 2007 illalla oli järistys, jonka voimakkuus oli 6 Richterin asteikolla. Järistys tuntui lattioissa ja ikkunat helisivät.
Kuvia

Järistyksen aiheuttamia tuhoja.
Sotilas Piscossa järistyksen jälkeen.
Avustustarvikkeita puretaan kuljetuskoneesta Limassa.
Aiheesta muualla

Helsingin Sanomat – Perun maanjäristyksissä kuollut satoja
Yleisradio – Perun järistyksen uhriluku kasvaa
Pääjäristys ja jälkijäristykset
Juhani Honkanen

Juhani Honkanen (s. 3. joulukuuta 1947 Lahti) on suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari.
Koko lapsuutensa ajan piirtämistä harrastanut Honkanen pääsi kymmenvuotiaana katselemaan Veikko Leppäsen työskentelyä saaden siitä ensimmäisen kipinän kuvanveistoon. Taidealaa hän opiskeli Lahden taideyhdistyksen piirustuskursseilla sekä tutustumalla nykytaiteeseen ja taidehistoriaan maailman museoissa ja taidekirjoja tutkimalla. Työuransa hän aloitti 13-vuotiaana rakennustöissä ja teki seuraavien reilun kymmenen vuoden aikana monenlaista käytännön työtä oppien siten taitoja, joista oli myöhemmin hyötyä patsaiden teossa. Uran vapaana taiteilijana Honkanen aloitti 25-vuotiaana 1972.
Taidemaalareista Honkasen esikuvia ovat olleet suomalainen Werner Holmberg, norjalainen Hans Gude ja flaamilainen Peter Paul Rubens. Kuvanveistäjistä hän on ihaillut ranskalaisen Auguste Rodinin töitä.
Maalausten aiheista luonto on Honkaselle ensisijainen. Hänen tuotantonsa on monipuolista, sillä hän on tehnyt akryyli-, akvarelli-, pastelli- ja öljymaalauksia sekä taidegrafiikkaa. Honkanen on käynyt maalaamassa aiheita Kuusamon luonnosta 1970-luvulta lähtien ja hän osti sieltä 2010-luvulla vanhan maatilan, johon kunnosti omin ja ystävien voimin Taidehovi-nimisen kulttuurikeskuksen. Toinen hänen elämänsä kiintopiste oli Hollolassa sijainnut Honkalinnan 1992 avattu galleria ja ateljeekoti, jossa on myös patsaspuisto.
Vuonna 1915 perustettu ranskalainen Arts, Sciences, Lettres -järjestö palkitsi 2001 Honkasen hopeamitalilla veistoksista, jotka kiersivät vuoden ajan Ranskan eri kulttuurikeskuksissa.
Töitä

Honkasen töitä on ollut lukuisissa yksityis- ja yhteisnäyttelyissä Suomessa ja muissa maissa. Hänen julkisista veistoksistaan tunnetuimmat ovat graniittisia tai pronssisia näköispatsaita eli mallinsa ulkomuotoa kuvaavia teoksia
Heikki Hasun patsas (2003) Anjalankoskella
Sulo Nurmelan patsas (2008) Haminan Vehkalahdella
Sotaorpo (2012) Lappeenrannassa
Kalevi Oikaraisen patsas (2014) Kuusamossa
Evakkoäiti (2015) Helsingissä
Juuso ja Sulo (2018) Kuusamossa.
Töitä > Valokuvia julkisista teoksista

Heikki Hasun patsas, 2003, Kouvola.
Sotaorpo, 2012, Lappeenranta.
Kalevi Oikairaisen patsas, 2014, Kuusamo.
Evakkoäiti, 2015, Helsinki.
Juuso ja Sulo, 2018, Kuusamo.
Selånger SK Bandy

| Selånger SK Bandy |
| --- | --- |
Koko nimi:  Selånger Sportklubb Bandy
Perustettu:  1924
Entiset nimet:  Selånger SK, Selånger Sundsvall Bandyklubb (SK), Selånger SK Sundsvall Bandy
Kaupunki:  Sundsvall
Kenttä:  Gärdehov
Värit:                
Sarja:  Division 1.
Selånger SK Bandy on vuonna 1924 perustetun Keski-Ruotsin Medelpadin Sundsvallin kaupungin urheiluseurasta Selånger SK jääpallojaostosta eriytynyt jääpalloseura. Selångerin taajama sijaitsee Sundsvallin länsipuolella. Seura on pelannut 2010-luvulla enimmäkseen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Division 1.:ssä. Jääpallotoiminta oli osa Selånger SK:ta vuosina 1921-1991. Sen jälkeen muodostettiin oma seura Selånger Sundsvall Bandyklubb (SK) vuosiksi 1991-2000. Nimi muuttui vuonna 2000 konkurssin myötä Selånger SK Bandyksi osoittamaan historiallista kytkentää seutukunnan pääseuraan Selånger SK. Kauden 2006 aluksi seuran nimi muuttui muotoon Selånger SK Sundsvall Bandy, mutta kesällä 2008 palattiin lyhyempään muotoon Selånger SK Bandy. Kaikkiaan Selånger SK on pelannut Ruotsin jääpallon pääsarjassa 26 peräkkäistä kautta vuosina 1969-1995.
Historia

Selånger SK pelasi 1920- ja 30-luvuilla paikallista sarjaa. Luonnonjää ja talvien epävakaat olot hidastivat pelillisen toiminnan kehittymistä. Tältä ajalta tunnetuin pelimies on Sven Eriksson eli paremmin tunnettu nimellä Sven Selånger, joka saavutti laajempaa urheilullista kuuluisuutta mäkihypyssä ja yhdistetyssä. Määrätietoinen jääpallotoiminta Selånger SK:ssa sai alkunsa 1950-luvulla kaudella 1954-55, jolloin aloitti pelaamisen 3. Divisioonassa. Ensimmäisen kerran seura pelasi 2. Divisioonaa kaudella 1959-60. Kauteen 1966-67 mennessä seura oli vakiinnuttanut pelillisen taitonsa niin, että se karsi noususta pääsarjaan eli 1. Divisioonaan. Kauden 1968-69 päätteeksi Selånger SK lopulta nousi Ruotsin jääpallon sarjaan eli 1. Divisioonaan.
Historia > Nousu Ruotsin jääpallohuipulle

Nousukauden 1969-70 sijoitus sarjassa oli seitsemäs. Sama sijoitus toistui seuraavina kolmena kautena. Tähän aikaan Sundsvallin jääpalloilu sai tunnustusta, kun keväällä 1970 paikkakunnalla järjestettiin ensimmäinen jääpallomaaottelu Ruotsin ja Suomen B-maajoukkueiden kesken. Ottelussa pelasi neljä Selånger SK:n pelaajaa Ruotsin paidassa. Tilanne Selånger SK:n osalta parani kauden 1976 alkaessa merkittävästi, kun
seura sai kotikentälleen Gärdeen tekojään. Näihin aikoihin seura voitti myös valtakunnallisen jääpallon seuratoiminnan hyvyyttä arvioineen rahapalkinnon. Kaikki nämä tekijät osoittivat, että Selånger SK:n toimijat olivat luoneet pohjan jääpallon huippumenestykselle.
Historia > Menestysvuodet 1970- ja 80-luvuilla

Ensimmäisen kerran Selånger SK pääsi loppupeleihin keväällä 1978. Näihin aikoihin kolmesta Selånger-pelaajasta Keith Sahlin, Stefan Nykvist ja Östen Sundin tuli ensimmäiset Ruotsin A-maajoukkuepelaajat. Myöhemmin menestynein oli Owe Hemström, joka saavutti MM-hopeaa vuoden 1979 MM-kisoissa. Kaksi seuraavaa kautta eli 1979 ja 1980 päättyivät ennen aikaiseen putoamiseen loppupeleissä, mutta kaudella 1980-81 Selänger SK pääsi vihdoin loppuotteluun, jossa tuli kuitenkin 4-3 - tappio IF Bolticille. Näihin aikoihin joukkueen maalivahdista Tomas Franssonista tuli maajoukkuemaalivahti, joka oli mukana ensimmäisen MM:n Neuvostoliiton Habarovskissa keväällä 1981 voittaneessa Ruotsin maajoukkueessa.
Seuraavasta kaudesta 1981-82 käynnistyneessä uudelleennimetyssä jääpallon pääsarjassa, Allsvenskanissa Selänger SK oli loppupeleissä, mutta loppuottelupaikkaa seura ei saavuttanut. Kaudella 1984-85 seuran hyökkääjä Ingemar Aava jakoi Allsvenskanin runkosarjan maalikuninkuuden 39 maalilla. Seuraavalla kaudella Aava pelasi useita A-maaotteluita Ruotsin joukkueessa. Vaikka seura ei saavuttanut 1980-luvulla enää loppuottelupaikkaa, seura menestyi vuonna 1988 jääpallon maailmancupissa Ljusdalissa, jossa seura pääsi loppuotteluun Vetlanda BK:ta vastaan, mutta koki 3-1 - tappion. 1990-luvun alussa maajoukkueeseen nousseita Selånger-pelaajia olivat Patrick "Putte" Johansson, Leif "Lenne" Lundberg ja Östen Sundin. Heistä "Putte" Johansson oli voittamassa MM:ää vuoden 1993 kisoissa Norjassa. Näihin aikoihin suomalainen Leo Segerman toimi kauden seuran valmentajana.
Historia > Urheilullisia ja taloudellisia tappioita

Siirryttäessä 1990-luvulle Selånger SK jakautui lajikohtaisiin seuroihin. Jääpallo otti nimekseen Selånger Sundsvall Bandyklubb (BK). Seura menetti kaudella 1993-94 useita kokeneita pelaajia joko heidän lopettaessaan tai vaihtaessaan seuraa. Kaudella 1994-95 Selånger sitten putosikin 26 kauden jälkeen jääpallon pääsarjasta. Sen jälkeinen 1990-luku olikin epävakaata aikaa urheilullisesti ja taloudellisesti seurassa. Seuran junioritoiminta mm. irrottautui pääseurasta. Kaudella 1998-99 seura teki merkittäviä pelaajahankintoja mm. suomalainen Arto Loukkola siirtyi Brobergistä Selångeriin. Ne eivät kuitenkaan auttaneet seuraa nousemaan pääsarjaan Allsvenskaniin. Pääseura Selånger Sundsvall BK ajautui lopulta vuonna 2000 konkurssiin.
Uudeksi seuraksi tuli junioriseura Selånger SK Bandy. Seura pelasi 2000-luvulla toiseksi korkeinta sarjatasoa ja onnistui kaudella 2004-05 päästä silloisen pääsarjan Allsvenskanin karsintoihin. Kaudella 2007 seura oli jälleen lähes konkurssissa. Kaudella 2009-10 oli kuitenkin pakotettu vapaaehtoisesti putoamaan neljännelle sarjatasolle eli 2. Divisioonaan. Tämä tapahtui kuitenkin vain muutamaa päivää ennen sarjakauden alkua.,  Seuran urheilullinen taso parani sen jälkeen niin, että Selånger karsi kauden 2012-13 päätteeksi Allsvenskaniin nousematta. Tilanne kuitenkin muuttui, kun Finspångs AIK luopui Allsvenskan-paikastaan, ja se tarjottiin Selångerille. Vierailusta Allsvenskaniin tuli kuitenkin kertaluonteinen eli seurasi putoaminen kauden päätteeksi.
Saavutukset

Saavutuksia Ruotsin pääsarjassa
1 hopeaa: 1981.
Aiheesta muualla

Joukkueen virallinen sivu
Miinoite

Miinoituksen varoitusmerkki.
Miinoite on tietyn- tai useantyyppisistä miinoista koostuva alueellisesti tarkkaan määrätty kokonaisuus. Miinoitteella pyritään ohjaamaan hyökkääjän liikettä puolustajan tehokkaalle tulietäisyydelle tai estämään hyökkääjältä tietyn alueen käyttö.
Miinoitetta suunniteltaessa otetaan huomioon maaston luonnollinen estearvo. Miinoitteet rakennetaan taistelusuunnitelman mukaisesti hyökkääjän todennäköisille kulku-urille. Miinoite on voitava myöhemmin paikantaa.
Pyhän Markuksen tori

Pyhän Markuksen torin pienempi aukio, Piazzetta, nähtynä Pyhän Markuksen kirkon suunnasta. Kuvan vasemmassa laidassa oleva rakennus on Dogen palatsi eli Palazzo Ducale ja oikeassa laidassa Jacopo Sansovinon suunnittelema Pyhän Markuksen kirjasto. Taustalla näkyvät kuuluisat graniittipylväät.
Vuonna 1831 tehty Pyhän Markuksen torin pohjakaavio, joka pätee edelleen.
Pyhän Markuksen tori (ital. Piazza San Marco) on Venetsian kaupungissa Italiassa sijaitseva tori tai aukio, joka tunnetaan myös yksinkertaisesti nimellä Piazza (”tori”). Venetsiassa on vain yksi Piazza ja siihen kuuluva pieni Piazzetta-aukio. Kaikista muista aukioista käytetään nimitystä campo. Piazzettalla sijaitsee kaksi kuuluisaa graniittipylvästä, joita koristavat Venetsian alkuperäinen suojeluspyhimys Pyhä Theodorus ja kaupungin suojeluspyhimystä Markusta symboloiva siivekäs leijona.
Torin laidalla sijaitsevat Venetsian kuuluisimpiin nähtävyyksiin kuuluvat Basilica di San Marco eli Pyhän Markuksen tuomiokirkko, Campanile di San Marco eli Pyhän Markuksen kellotorni, Dogen palatsi ja Torre dell'Orologion kellotorni. Torre dell'Orologion vieressä sijaitsee 1500-luvulla rakennettu pylväskäytävän koristama palatsi Procuratie Vecchie, ja sitä vastapäätä Procuratie Nuove. Aukion kahta sivua yhdistävä siipirakennus Ala Napoleonica rakennettiin 1800-luvun alussa. Markuksen kirkon vasemmalla puolella sijaitseva pieni aukio on nimeltään Piazzetta dei Leoncini eli pikkuleijonien piazzetta.
Napoleonin kerrotaan kutsuneen Pyhän Markuksen toria ”Euroopan kauneimmaksi olohuoneeksi”.
Pyhän Markuksen tori vuonna 1730 Canaletton maalaamana.
Pyhän Markuksen tori 1800-luvulla otetussa mustavalkokuvassa.
Piazza 1800-luvun lopulla.
Aukio nähtynä ylhäältä.
Aukion pohjoislaidalla sijaitseva Procuratie Vecchie.
Aukion laidalla sijaitseva Torre dell'Orologion kellotorni.
Campanile di San Marco eli Pyhän Markuksen kellotorni.
Näkymä aukiolta Pyhän Markuksen kirkkoa kohti.
Piazzettalla sijaitseva Pyhän Markuksen leijona kuvattuna Dogen palatsista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Markuksen tori Wikimedia Commonsissa
Livekuvaa Pyhän Markuksen torilta
Max Wennäkoski

Max Albinus Wennäkoski, sukunimi vuoteen 1904 Lindfors (13. joulukuuta 1884 Helsinki – 5. lokakuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen pankinjohtaja ja Luotto-Pankki Oy:n pääjohtaja.
Wennäkosken äiti oli Heta Loviisa Wennäkoski. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon ja ylemmän hallintotutkinnon 1911. Wennäkoski sai varatuomarin arvon 1913.
Wennäkoski oli 1906 perustamassa Raahen Sanomat-lehteä ja oli lehden päätoimittajana helmikuuhun 1907 saakka ja vastaavana toimittajana senkin jälkeen. Toimittuaan asianajajana ja virkamiehenä, muun muassa 1912–1913 ylimääräisenä esittelijänä Hämeen lääninhallituksessa, josta virasta hän oli pakotettu eroamaan yhdenvertaisuuslain vuoksi, hän tuli vuonna 1913 asianajajaksi Helsinkiin ja samalla hän palveli senaatin oikeusosastolla aina vuoteen 1916 saakka.
Kansallis-Osake-Pankin palveluksessa Wennäkoski oli ensin virkailijana pankin pääkonttorissa ja vuosina 1915–1929 pankin Riihimäen konttorin esimiehenä. Vuonna 1929 Wennäkoski tuli Luotto-Pankki Oy:n pääjohtajaksi. Kun tämä pankki yhdistyi Kansallis-Osake-Pankkiin vuonna 1933, tuli hänestä Kansallis-Osake-Pankin sivukonttorin, Luotto-Pankin, johtaja.
Riihimäellä asuessaan Wennäkoski oli Hausjärven kunnan, johon Riihimäki silloin kuului, kunnanvaltuuston ja holhouslautakunnan jäsenenä aina vuoteen 1922 saakka, jolloin Riihimäki erosi omaksi kauppalakseen. Wennäkoski vaikutti suuresti kauppalan perustamiseen ja syntyyn. Hän oli sitten Riihimäen kauppalanvaltuuston jäsenenä ja eräänä vuonna valtuuston puheenjohtajana. Myös Riihimäen holhouslautakunnan puheenjohtajana hän toimi.
Riihimäellä Wennäkoski oli mukana perustamassa miltei kaikkia niitä yhtiöitä ja taloudellisia yrityksiä, jotka aloittivat toimintansa sinä aikana kun hän asui paikkakunnalla. Hän oli perustamassa muun muassa paikkakunnan sanomalehteä ja kirjapainoa ja oli näiden molempien yhtiöiden Riihimäen Sanomalehti Oy:n ja Riihimäen Kirjapaino Oy:n johtokuntien puheenjohtajana ja jäsenenä useita vuosia. Wennäkoski oli Paloheimo-yhtymän kaikkien yhtiöiden johtokunnissa vuosina 1923–1926. Hän toimi lisäksi asianajajana ja 1919–1924 KTR 3:n ja KLP 2:n sotatuomarina Riihimäellä.
Wennäkoski oli Lojo Cellulosa Ab:n johtokunnassa 1929, oli mukana perustamassa Haukivuoren Puutavara Oy:tä 1929, Otavan Saha Oy:tä, Vallilan Puutavara Oy:tä, Kotkan Puutavaraliike Oy:tä, Haminan Laivaus Oy:tä, Eemeli Palotie Oy:tä ja Salpausselän Tiilitehdas Oy:tä. Hän oli  toimii näiden yhtiöiden, samoinkuin muun muassa Läsäkoski Ab:n ja Nahkakeskustalo Oy:n johtokuntien jäsenenä.
Max Wennäkoski oli naimisissa vuodesta 1912 Katri Ganzowin kanssa. Hän kuoli sydäntautiin 50-vuotiaana Salus-sairaalassa Helsingissä lokakuussa 1935.