stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unkari Eurovision laulukilpailussa
Unkarin sijoitukset > Kaksi semifinaalia

Vuonna 2008 päätettiin ottaa käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä, jolloin neljä suurinta rahoittajamaata ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot taistelevat finaalipaikasta kaksiosaisessa semifinaalissa. Kummastakin semifinaalista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata.
| Vuosi | Artisti(t) | Kappale | Finaali | Pisteet | Semifinaali | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | Csézy | Candlelight | – | – | 19 / 19 | 6 |
| 2009 | Zoli Ádok | Dance with me | – | – | 15 / 19 | 16 |
| 2011 | Kati Wolf | What About My Dreams? | 22 / 25 | 53 | 7 / 19 | 72 |
| 2012 | Compact Disco | Sound of our hearts | 24 / 26 | 19 | 10 / 18 | 52 |
| 2013 | ByeAlex | Kedvesem (Zoohacker Remix) | 10 / 26 | 84 | 8 / 17 | 66 |
| 2014 | András Kállay-Saunders | Running | 5 / 26 | 143 | 3 / 16 | 127 |
| 2015 | Boggie | Wars for Nothing | 20 / 27 | 19 | 8 / 16 | 67 |
| 2016 | Freddie | Pioneer | 19 / 26 | 108 | 4 / 18 | 197 |
| 2017 | Joci Pápai | Origo | 8 / 26 | 200 | 2 / 18 | 231 |
| 2018 | AWS | Viszlát nyár | 21 / 26 | 93 | 10 / 18 | 111 |
| 2019 | Joci Pápai | Az én apám | – | – | 12 / 17 | 97 |
Unkarin äänestyshistoria > Unkarin antamat pisteet

Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Unkari ei osallistunut kilpailuihin vuosina 1996, 1999–2004, 2006 ja 2010. Vuosina 2008 ja 2009 Unkari ei päässyt finaaleihin, mutta sai äänestää niissä.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Unkarin antamat pisteet 1994 lähtien
| Maa | 1994 | 1995 | 1997 | 1998 | 2005 | 2007 | 2008 | 2009 | 2011 | 2012 | Pisteet |
|  Kreikka | 4 | 0 | 0 | 0 | 12 | 7 | 8 | 4 | 8 |  | 43 |
|  Iso-Britannia | 3 | 7 | 12 | 10 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 |  | 33 |
|  Norja | 5 | 6 | 0 | 5 | 0 | X | 4 | 12 | X |  | 32 |
|  Azerbaidžan | – | – | – | – | – | – | 12 | 10 | 7 |  | 29 |
|  Venäjä | 6 | 0 | 0 | – | 0 | 6 | 10 | 0 | 3 |  | 25 |
|  Irlanti | 10 | 0 | 8 | 6 | X | 0 | X | X | 0 |  | 24 |
|  Serbia | – | – | – | – | – | 12 | 7 | X | 0 |  | 19 |
|  Romania | 0 | – | – | 0 | 10 | 8 | 0 | 0 | 1 |  | 19 |
|  Islanti | 0 | 0 | 0 | – | 0 | 0 | 0 | 7 | 12 |  | 19 |
|  Puola | 8 | 1 | 7 | 2 | X | X | 0 | X | X | – | 18 |
|  Turkki | – | 0 | 6 | 0 | 0 | 1 | 5 | 5 | X |  | 17 |
|  Ukraina | – | – | – | – | 0 | 3 | 6 | 8 | 0 |  | 17 |
|  Israel | – | 5 | – | 0 | 8 | X | 3 | 0 | X |  | 16 |
|  Tanska | – | 3 | 0 | – | 6 | X | 2 | 3 | 0 |  | 14 |
|  Viro | 0 | – | 4 | 4 | X | X | X | 6 | 0 |  | 14 |
|  Slovenia | – | 8 | 0 | 0 | X | 0 | X | X | 6 |  | 14 |
|  Saksa | 12 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  | 13 |
|  Kypros | 0 | 12 | 0 | 1 | 0 | X | X | X | X |  | 13 |
|  Espanja | 0 | 2 | 10 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  | 12 |
|  Ranska | 0 | 10 | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  | 12 |
|  Malta | 0 | 0 | 0 | 7 | 5 | X | X | 0 | X |  | 12 |
|  Alankomaat | 0 | – | 0 | 12 | X | X | X | X | X |  | 12 |
|  Ruotsi | 2 | 0 | 0 | 8 | 0 | 0 | 1 | 0 | 10 |  | 21 |
|  Bulgaria | – | – | – | – | 0 | 10 | X | X | X |  | 10 |
|  Itävalta | 0 | 4 | 5 | – | X | X | – | – | 2 |  | 11 |
|  Moldova | – | – | – | – | 4 | 5 | X | 0 | 0 |  | 9 |
|  Portugali | 7 | 0 | 0 | 0 | X | X | 0 | 0 | X |  | 7 |
|  Kroatia | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 | X | 0 | 0 | X |  | 7 |
|  Italia | – | – | 3 | – | – | – | – | – | 4 |  | 7 |
|  Georgia | – | – | – | – | – | 2 | 0 | – | 5 |  | 7 |
|  Valko-Venäjä | – | – | – | – | 0 | 4 | X | X | X |  | 4 |
|  Belgia | – | 0 | – | 3 | X | X | X | X | X |  | 3 |
|  Sveitsi | 0 | – | 0 | 0 | 3 | X | X | X | 0 |  | 3 |
|  Serbia ja Montenegro | – | – | – | – | 2 | – | – | – | – | – | 2 |
|  Albania | – | – | – | – | 0 | X | 0 | 2 | X |  | 2 |
|  Bosnia ja Hertsegovina | 1 | 0 | 0 | – | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |  | 1 |
|  Latvia | – | – | – | – | 1 | 0 | 0 | X | X |  | 1 |
Lähteet: 
X = maa ei selviytynyt finaaliin, – = maa ei osallistunut kilpailuun
Unkarin äänestyshistoria > Unkarin saamat pisteet

Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Unkari ei osallistunut kilpailuihin vuosina 1996, 1999–2004, 2006 ja 2010. Vuosina 2008 ja 2009 Unkari ei selviytynyt finaaleihin. Vuodesta 2004 lähtien myös semifinaaleissa karsiutuneet maat ovat voineet äänestää finaalissa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Unkarin saamat pisteet 1994 lähtien
| Maa | 1994 | 1995 | 1997 | 1998 | 2005 | 2007 | 2011 | Pisteet |
|  Islanti | 10 | 0 | 5 | – | 6 | 8 | 5 | 34 |
|  Suomi | 12 | – | – | 0 | 0 | 10 | 12 | 34 |
|  Puola | 12 | 0 | 5 | 0 | 10 | 2 | 0 | 29 |
|  Romania | 2 | – | – | 1 | 8 | 8 | 7 | 26 |
|  Ruotsi | 12 | 0 | 0 | 0 | 0 | 8 | 5 | 25 |
|  Irlanti | 12 | 0 | 4 | 0 | 0 | 5 | 0 | 21 |
|  Serbia | – | – | – | – | – | 12 | 8 | 20 |
|  Norja | 8 | 0 | 0 | 2 | 0 | 8 | 0 | 18 |
|  Ranska | 7 | 0 | 5 | 1 | 3 | 0 | 2 | 18 |
|  Kroatia | 5 | 0 | 2 | 0 | 6 | 4 | 0 | 17 |
|  Viro | 4 | – | 5 | 0 | 3 | 4 | 0 | 16 |
|  Alankomaat | 10 | – | 0 | 0 | 0 | 4 | 0 | 14 |
|  Saksa | 7 | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 | 0 | 14 |
|  Iso-Britannia | 2 | 0 | 8 | 0 | 0 | 2 | 0 | 12 |
|  Andorra | – | – | – | – | 6 | 6 | – | 12 |
|  Itävalta | 8 | 0 | 0 | – | 0 | 2 | 2 | 12 |
|  Espanja | 0 | 1 | 0 | 0 | 5 | 0 | 6 | 12 |
|  Turkki | – | 0 | 3 | 0 | 6 | 0 | 0 | 9 |
|  Venäjä | 3 | 2 | 0 | – | 3 | 0 | 0 | 8 |
|  Israel | – | 0 | – | 0 | 8 | 0 | 0 | 8 |
|  Latvia | – | – | – | – | 3 | 5 | 0 | 8 |
|  Tanska | – | 0 | 0 | – | 0 | 8 | 0 | 8 |
|  Sveitsi | 4 | – | 0 | 0 | 0 | 3 | 0 | 7 |
|  Belgia | – | 0 | – | 0 | 2 | 5 | 0 | 7 |
|  Kypros | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 | 0 | 0 | 7 |
|  Serbia ja Montenegro | – | – | – | – | 6 | – | – | 6 |
|  Ukraina | – | – | – | – | 2 | 0 | 4 | 6 |
|  Portugali | 1 | 0 | 0 | 0 | 2 | 2 | 0 | 5 |
|  Bulgaria | – | – | – | – | 5 | 0 | 0 | 5 |
|  Georgia | – | – | – | – | – | 5 | 0 | 5 |
|  Slovenia | – | 0 | 0 | 0 | 0 | 5 | 0 | 5 |
|  Bosnia ja Hertsegovina | 3 | 0 | 0 | – | 1 | 0 | 0 | 4 |
|  Liettua | 0 | – | – | – | 0 | 4 | 0 | 4 |
|  Malta | 0 | 0 | 2 | 0 | 0 | 1 | 0 | 3 |
|  Valko-Venäjä | – | – | – | – | 2 | 0 | 0 | 2 |
|  Kreikka | 0 | 0 | 0 | 0 | 2 | 0 | 0 | 2 |
|  Azerbaidžan | – | – | – | – | – | – | 2 | 2 |
|  EJT Makedonia | – | – | – | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 |
Lähteet: 
– = maa ei osallistunut kilpailuun
Kapellimestarit

Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Unkari osallistui myös vuoden 1993 Eurovision laulukilpailun esikarsintaan Kvalifikacija za Millstreet, jossa Unkarin kappaletta johti kisan slovenialainen pääkapellimestari Petar Ugrin.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Unkarin kapellimestarit 1994–1998
| Vuosi | Nimi |  |  |
| 1994 | Péter Wolf |  |  |
| 1995 | Miklós Malek |  |  |
| 1997 | Péter Wolf |  |  |
| 1998 | Miklós Malek |  |  |
Aiheesta muualla

Eurovision.tv
Eurovision laulukilpailu
Maat
| --- | --- |
Aktiiviset:  Alankomaat · Albania · Armenia · Australia · Azerbaidžan · Belgia · Espanja · Georgia · Irlanti · Islanti · Israel · Italia · Itävalta · Kreikka · Kroatia · Kypros · Latvia · Liettua · Luxemburg · Malta · Moldova · Montenegro · Norja · Portugali · Puola · Ranska · Ruotsi · Saksa · San Marino · Serbia · Slovenia · Suomi · Sveitsi · Tanska · Tšekki · Ukraina · Viro · Yhdistynyt kuningaskunta
Epäaktiiviset:  Andorra · Bosnia ja Hertsegovina · Bulgaria · Marokko · Monaco · Pohjois-Makedonia · Romania · Slovakia · Turkki · Unkari · Valko-Venäjä · Venäjä
Entiset:  Jugoslavia · Serbia ja Montenegro
Epäonnistuneet yritykset:  Kazakstan · Kosovo · Libanon  · Liechtenstein · Neuvostoliitto · Qatar · Tunisia
Kilpailut vuosittain
| --- | --- |
1950-luku:  1956 · 1957 · 1958 · 1959
1960-luku:  1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969
1970-luku:  1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979
1980-luku:  1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989
1990-luku:  1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999
2000-luku:  2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
2010-luku:  2010 · 2011 · 2012 · 2013 · 2014 · 2015 · 2016 · 2017 · 2018 · 2019
2020-luku:  2020 · 2021 · 2022 · 2023 · 2024 · 2025
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että kilpailua ei järjestetty kyseisenä vuonna.
Isäntäkaupungit
| --- | --- |
1950–:  Lugano · Frankfurt · Hilversum · Cannes
1960–:  Lontoo · Cannes · Luxemburg · Lontoo · Kööpenhamina · Napoli · Luxemburg · Wien · Lontoo · Madrid
1970–:  Amsterdam · Dublin · Edinburgh · Luxemburg · Brighton · Tukholma · Haag · Lontoo · Pariisi · Jerusalem
1980–:  Haag · Dublin · Harrogate · München · Luxemburg · Göteborg · Bergen · Bryssel · Dublin · Lausanne
1990–:  Zagreb · Rooma · Malmö · Millstreet · Dublin · Dublin · Oslo · Dublin · Birmingham · Jerusalem
2000–:  Tukholma · Kööpenhamina · Tallinna · Riika · Istanbul · Kiova · Ateena · Helsinki ·  Belgrad · Moskova
2010–:  Oslo · Düsseldorf · Baku · Malmö · Kööpenhamina · Wien · Tukholma · Kiova · Lissabon · Tel Aviv
2020–:  Rotterdam · Rotterdam · Torino · Liverpool · Malmö · Basel
Yliviivattu kaupunki tarkoittaa, että kilpailua ei järjestetty kyseisenä vuonna.
Vatslav Vorovski

Vatslav Vorovski 1920-luvun alussa.
Vatslav Vatslavovitš Vorovski (ven. Вацлав Вацлавович Воровский; 27. lokakuuta (J: 15. lokakuuta) 1871 Moskova, Venäjän keisarikunta – 10. toukokuuta 1923 Lausanne, Sveitsi) oli venäläinen vallankumouksellinen bolševikki ja yksi Neuvosto-Venäjän ensimmäisistä diplomaateista. Hänet salamurhattiin vuonna 1923 Lausannen konferenssin yhteydessä.
Elämänvaiheet

Vorovski syntyi venäläistyneeseen puolalaiseen aatelissukuun ja hänen isänsä oli insinööri. Vorovski opiskeli nuoruudessaan Moskovan yliopistossa ja Moskovan teknillisessä valtionyliopistossa. Hänestä tuli jo opiskeluaikanaan sosialistinen aktivisti ja hän toimi vuodesta 1894 Moskovan työväenliitto -nimisessä varhaisessa sosialistisessa järjestössä. Hänet pidätettiin vuonna 1897 poliittisen toimintansa vuoksi ja määrättiin vuonna 1899 kolmeksi vuodeksi sisäiseen karkotukseen Orloviin. Vuodesta 1902 hän asui maanpaossa Länsi-Euroopassa ja liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen, jonka jakautuessa hänestä tuli bolševikkisiiven kannattaja. Vorovski kirjoitti bolševikkien Vperjod-, Iskra- ja Pravda-lehtiin muun muassa marxismin teoriaa käsitelleitä artikkeleita.
Vorovski palasi Venäjälle vuoden 1905 vallankumoksen aikana ja oli mukana sekä julkisessa että maanalaisessa poliittisessa toiminnassa. Myöhemmin hän johti bolševikkien maanalaista organisaatiota Odessassa. Hänet vangittiin vuonna 1912, mutta hän onnistui pakenemaan Ruotsiin ja asettui asumaan Tukholmaan. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen hänet nimettiin bolševikkien keskuskomitean ulkomaantoimiston johtajaksi hänen jäädessään edelleen Tukholmaan.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Vorovskista tehtiin Neuvosto-Venäjän virallinen Ruotsin-lähettiläs. Hän hoiti samalla suhteita myös Tanskaan ja Norjaan. Asemapaikan merkitystä lisäsi se, että Neuvosto-Venäjällä ei ollut vielä diplomaattisuhteita kovinkaan monen valtion kanssa. Palattuaan kotimaahan keväällä 1919 Vorovski oli jonkin aikaa valtion kustannusyhtymän Gosizdatin johdossa. Hän myös edusti Venäjän kommunistista puoletta Kommunistisen internationaalin toimeenpanevassa komiteassa. Vuodesta 1921 hän oli lähettiläänä Roomassa.
Vorovski edusti Neuvosto-Venäjää useissa rauhanneuvotteluissa ja kansainvälisissä konferensseissa. Hän osallistui vuonna 1920 Tarton rauhanneuvotteluihin Viron kanssa ja vuonna 1922 Genovan konferenssiin sekä myötävaikutti vuoden 1922 Rapallon sopimuksen syntyyn Neuvosto-Venäjän ja Saksan välille. Vorovski johti Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa elokuussa 1918 Suomen kanssa käydyissä tuloksettomissa Berliinin rauhanneuvotteluissa.
Murha

Äärioikeistolainen valkoinen emigrantti Maurice Conradi salamurhasi Lausannen konferenssiin osallistuneen Vorovskin Lausannessa 10. toukokuuta 1923 ampumalla tätä hotelli Cecilen ravintolassa, jossa tämä oli syömässä. Vorovskin mukaan Sveitsin viranomaiset eivät olleet tosissaan yrittäneet suojella häntä, vaikka hän oli ilmoittanut saaneensa tappouhkauksia. Vaikka murhalla oli useita silminnäkijöitä, sveitsiläinen oikeus vapautti myöhemmin Conradin. Suomalaissyntyisen valkoisen kenraalin Georg Elfvengrenin on väitetty olleen myös yksi Vorovskin murhan taustavoimista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vatslav Vorovski Wikimedia Commonsissa
Leviittatuoli

Leviittatuoli on katolisen kirkkorakennuksen kuorin eteläseinällä sijaitseva kolmenistuttava kuorituoli. Siinä istuvat pappi ja kaksi leviittaa (diakoni ja alidiakoni) juhlamessun aikana kuuntelemassa kuoron laulamaa Gloriaa ja Credoa.
Wang Shu

| Wang Shu |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1963 (ikä 61)
Kansalaisuus:  Kiina
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Koulutus:  
Merkittävät työt:  Ningbon museo
Palkinnot
 Pritzker-palkinto (2012) 
Wang Shu (kiin. 王澍; s. 4. maaliskuuta 1963 Ürümqi, Kiina) on kiinalainen Pritzker-palkittu arkkitehti.
Elämä

Wang syntyi Ürümqissä 1963. Hän valmistui 1988 maisteriksi Nanjingin teknillisestä instituutista. Wangin ensimmäinen työ oli etsiä Hangzhoun Zhejiangin kuvataideakatemiasta vanhoja rakennuksia, jotka olivat kunnostuksen tarpeessa. Hänen ensimmäinen rakennuksensa oli 1990 Hainingiin valmistunut nuorisotalo. Wang perusti 1997 vaimonsa Lu Wenyun kanssa Hangzhouhun oman toimiston, Amateur Architecture Studion.
Wangin läpimurtotyö oli Suzhoun yliopiston Wenzheng Collegen kirjastorakennus, joka valmistui 2000. Hän sai siitä Kiinan arkkitehtuuripalkinnon. Wangin seuraavat työt valmistuivat Ningboon ja Hangzhouhun. Vuonna 2005 valmistui Ningbon nykytaiteen museo ja 2004–2007 kahdessa vaiheessa toteutettu Kiinan taideakatemian Xiangshanin kampus. Wang voitti 2004 kansainvälisen suunnittelukilpailun Ningbon museon rakentamiseksi. Museo valmistui 2008. Wang palkittiin Pritzker-palkinnolla 2012.
Tyyli

Wangin työt ovat moderneja, mutta toisin kuin monet Wangin aikalaiset hän hakee inspiraationsa perinteisestä kiinalaisesta arkkitehtuurista eikä länsimaisesta tyylistä. Hän on kritisoinut Kiinan rakennusbuumia, joka hävittää perinteiset kaupunkiasumukset uusien tieltä. Wang kehitti toimistossaan rakennustapaa, jossa hän käytti purkutyömailta pelastettuja tiiliä ja kiviä. Esimerkiksi Kiinan taideakatemian rakennuksiin Wang käytti yli seitsemän miljoonaa kierrätettyä rakennuselementtiä.
Lotta-Maria Maine

Lotta-Maria Maine (s. 12. toukokuuta 2002 Huittinen) on suomalainen este- ja keskipitkien matkojen juoksija. Maine voitti vuonna 2022 Kalevan kisoissa SM-kultaa 3 000 metrin estejuoksussa ajalla 10.32,57. Maine on Kalevan kisoissa sijoittunut 1 500 metrin juoksussa neljänneksi (2021) ja viidenneksi (2022). Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on saavuttanut Turun Urheiluliiton viestijoukkueessa kultaa 4 × 1 500 metrin sekaviestissä 2022 ja hopeaa 2023 sekä 4 000 metrin viestissä hopeaa 2021 ja 2022 ja pronssia 2023. Maineen ennätys 1 500 metrillä on 4.25,08 (2022) ja 3 000 metrin esteissä 10.27,29 (2022).
Maine edustaa Turun Urheiluliittoa. Huittislaisen Maineen aiempi seura oli Lauttakylän Luja. Häntä valmentaa Janica Rauma.
Lotta-Kaisa Eliander

Lotta-Kaisa Eliander Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.
Lotta-Kaisa Eliander (o.s. Välkkynen, s. 25. tammikuuta 1985 Vammala) on suomalainen kiekonheittäjä. Hän on edustanut vuodesta 2015 lähtien Turun Urheiluliittoa. Aikaisemmin hän edusti Huittisten seudun Yleisurheilua. Hänen valmentajinaan toimivat Jyrki Välkkynen sekä vuonna 2006 valmennukseen mukaan tullut Ville-Pekka Vuorento.
Eliander on saavuttanut Kalevan kisoista kiekonheiton pronssia vuonna 2009. Kiekonheiton talvimestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa vuonna 2017 ja 2020 ja hopeaa 2009, 2019, 2022, 2023 ja 2024. Hän kilpaili Suomi–Ruotsi-maaottelussa Göteborgissa 2009 sijoittuen neljänneksi ja Tukholmassa 2019 sijoittuen kuudenneksi.
Weekly World News

Weekly World News oli 1979 perustettu yhdysvaltalainen kohulehti, jonka aineisto perustui urbaanilegendoihin ja keinotekoisiin shokkiuutisiin ihmisalligaattoreista, lepakkopojista ja vaikkapa stripparin valtavien rintojen väliin tukehtuneesta polttarijuhlijasta.
Lehden pitkäaikainen päätoimittaja oli Eddie Clontz, joka tuli lehden palvelukseen 1981. Lehden julkaisijan American Median omistaja vaihtui 1999, ja parin vuoden kuluessa siitä suuri osa entistä toimitusväkeä oli vaihtunut uusiin kasvoihin. Clontz lähti 2001, ja hän kuoli 2004. Lehden levikki laski niin että kun se vuonna 1980 oli 1,2 miljoonaa kappaletta, vuonna 2006 se oli enää 83 000.
Lehti lakkautettiin elokuussa 2007. Syytä lakkauttamiseen ei esitetty. Internetversio toimii edelleen.
Aiheesta muualla

Weekly World Newsin kotisivut
Lotta Almblad

| Mitalit> Maa:  Ruotsi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ruotsi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ruotsi.Naisten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:  Ruotsi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Salt Lake City 2002 | jääkiekko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Venäjä 1996 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Tšekkoslovakia 1991 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Tanska 1993 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Latvia 1995 | jääkiekko |  |
Åsa Annelie Charlotte ”Lotta” Almblad (myöh. Lindefors; s. 28. huhtikuuta 1972 Stenbrohult, Ruotsi) on ruotsalainen ammattilaistasolla 1990- ja 2000-luvuilla pelannut jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli hyökkääjä. Hän pelasi Ruotsin naisten jääkiekkomaajoukkueessa olympialaisten naisten jääkiekkoturnauksessa 1998 Naganossa ja 2002 Salt Lake Cityssä, milloin Ruotsi sijoittui pronssille. Seuratasolla Almblad edusti Ruotsin naisten ylimmällä jääkiekkosarjatasolla MB Hockeyta.
Lotta (valtatie)

50 km Venäjän rajalta.
Lotta (ven. Лотта) on alueellinen tie, joka yhdistää Murmanskin ja Suomen (Suomen ja Venäjän raja). Sen pituus on 231 km.
Tien rakentaminen alkoi vuonna 1961. Suomeen ja Neuvostoliittoon rakennettiin rakentamisen kylän tie, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Verkhnetulomsky.
Rajan ylittämisen jälkeen reitti jatkuu Ivaloon Kantatie 91:ksi.
Walther Rathenau

| Walther Rathenau |
| --- | --- |

Saksan ulkoministeri
 1. helmikuuta 1922 – 24. kesäkuuta 1922  
Edeltäjä:  Joseph Wirth (vt.)
Seuraaja:  Joseph Wirth (vt.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. syyskuuta 1867 Berliini, Pohjois-Saksan liitto
Kuollut: 24. kesäkuuta 1922 (54 vuotta) Berliini, Weimarin tasavalta
Tiedot
Puolue:  DDP
Walther Rathenau (29. syyskuuta 1867 – 24. kesäkuuta 1922) oli saksalainen poliitikko, tehtailija ja kirjailija. Hän toimi maansa ulkoministerinä Weimarin tasavallan aikana helmikuusta 1922 alkaen. Hän allekirjoitti tuona vuonna 16. huhtikuuta Rapallon sopimuksen Neuvosto-Venäjän kanssa.
Rathenau kuului ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan demokraattiseen puolueeseen. Hän nousi sodan aikana isänsä, huomattavan liikemies Emil Rathenaun perustaman AEG-yhtiön johtoon.
Ennen toimimistaan ulkoministerinä Rathenau oli ollut maan jälleenrakennusministeri. Hän kuului Saksan juutalaisväestöön ja olikin hyvin epäsuosittu äärioikeistolaisen keskuudessa.
Rathenau kuoli äärioikeistolaisten salamurhaajien ampumana Berliinissä. Yksi juonittelijoista oli tuleva kirjailija Ernst von Salomon, joka tosin vain välitti ampujille auton, josta laukaukset tulivat. Hän sai silti vankeustuomion. Surman taustalla oli Weimarin tasavallassa toiminut nationalistinen terroristijärjestö Organisation Consul.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Walther Rathenau Wikimedia Commonsissa
Walter-Rathenau-Gesellschaft, viralliset sivut (saksaksi)
Walther Wever

| Walther Wever |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1887 Wilhelmsort, Saksa
Kuollut: 3. kesäkuuta 1936 (48 vuotta) Dresden-Klotzche, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Saksa
Palvelusvuodet:  1905–1936
Komentajuudet:  Luftwaffen esikuntapäällikkö
Sotilasarvo:  Kenraaliluutnantti
Walther Wever (11. marraskuuta 1887 Wilhelmsort – 3. kesäkuuta 1936 Dresden-Klotzche) oli saksalainen kenraaliluutnantti ja natsi-Saksan ilmavoimien Luftwaffen ensimmäinen esikuntapäällikkö.
Ura

Ensimmäisessä maailmansodassa Wever kehitti niin sanotun joustavan etulinjapuolustuksen periaatteen, joka auttoi saksalaisia joukkoja pitkään kestämään kasvavaa ympärysvaltojen painetta. Vuonna 1917 hänet siirrettiin sotamarsalkka Paul von Hindenburgin alaisuuteen maavoimien yleisesikunnan eli Oberste Heeresleitungin (OHL) operatiiviselle osastolle, ja hän oli henkilökohtaisesti läsnä kun keisari Vilhelm II luopui kruunusta. Weveristä tuli 1. syyskuuta 1933 ilmailuministeriön (Reichsluftahrtministerium) johtaja, ja maaliskuussa 1935 hänen nimityksekseen muuttui ilmavoimien esikuntapäällikkö.
Luftwaffen ensimmäisenä esikuntapäällikkönä Wever alkoi kehittää sekä strategisen, että taktisen ilmasodankäynnin perusteita Giulio Douhet’n ideoiden mukaisesti ja selvittää nykyaikaisen lentokoneen rakentamisen asettamia teknisiä vaatimuksia. Luftwaffen strategisen merkityksen korostaminen tarkoitti Stukien, hävittäjien ja pienten pommikoneiden ohella myös nelimoottorisen pommikoneen kehittämistä. Tämän hän nimesi Uralbomberiksi. Lisätutkimuksien jälkeen Wever kuitenkin luopui suunnitelmasta muutamia viikkoja ennen kuolemaansa, kun hänelle kävi yhä selvemmäksi, että valtakunnan johto aikoi sotaa.
3. kesäkuuta 1936 hänen Heinkel He 70 -koneensa syöksyi Dresdenin Klotschen kentältä lähdön jälkeen tuntemattomasta syystä maahan ja Wever sai surmansa.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ei edeltäjää | Luftwaffen esikuntapäällikkö 1. maaliskuuta 1935 − 3. kesäkuuta 1936 | Seuraaja: Kenraaliluutnantti Albert Kesselring |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Walther Wever
Göring, Hitler ja takana Wever 1935
Käännös suomeksi
Viron EU-kansanäänestys

Tulokset maakunnittain + Tallinna ja Tartto
EU:hun liittymistä kannattaneen Res Publica-puolueen vaalimainos äänestystä edeltävältä ajalta. Kuvassa puolueen puheenjohtaja, silloinen Viron pääministeri Juhan Parts vaalimainoksessa.
Viron EU-kansanäänestys järjestettiin 14. syyskuuta 2003 Viron liittymisestä Euroopan unioniin (EU). Hieman yli kaksi kolmasosaa äänestäjistä äänesti kyllä, ja Viro liittyi EU:hun 1. toukokuuta 2004.
Euroopan unionin jäsenyys oli yksi Viron ulkopolitiikan päätavoitteista itsenäistymisestä 1991 lähtien. Viroa pyydettiin aloittamaan neuvottelut EU:hun liittymisestä vuonna 1997 ja virallisesti Kööpenhaminan huippukokouksessa joulukuussa 2002. Viron parlamentti ilmoitti sitten, että kansanäänestys EU-jäsenyydestä järjestetään syyskuun puolivälissä 2003.
Viron hallitus hyväksyi kansanäänestyksessä äänestettävän kysymyksen joulukuussa 2002. Se oli:
Kannatatko liittymistä Euroopan unioniin ja Viron tasavallan perustuslain muuttamisesta annetun lain hyväksymistä ?