stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalākaua
Kuninkaana > Havaijilaisen kulttuurin tukeminen ja havaijilainen nationalismi

Kuninkaana Kalākaua ei hyväksynyt lähetyssaarnaajien harjoittamaa perinteisen havaijilaisen kulttuurin tukahduttamista ja vaan pyrki nostamaan sen profiilia ja kirjoitutti havaijilaista mytologiaa ja suullista historiaa muistiin. Tämän takia Kalākauasta käytetään lempinimeä Hilpeä Hallitsija (engl. The Merrie Monarch).
Vuonna 1886 Kalākauan täyttäessä 50 hän järjesti kaksi viikkoa kestäneet juhlat, joissa järjestettiin paraateja, ilotulituksia, hula-esityksiä ja julkinen lū‘au (perinteiset havaijilaiset syömingit). Havaijin parlamentti myönsi juhlien järjestämiseen 15 000 dollaria. ‘Iolanin palatsissa juhlitaan edelleen Hilpeän Hallitsijan syntymäpäiviä muun muassa avoimilla ovilla.
Kalākauan kaudella Havaijin alkuperäisväestön määrä oli laskussa. Vastaavasti tilalle muutti paljon ulkomaalaisia: yhtäältä eurooppalaisia ja amerikkalaisia, jotka ostivat kuningaskunnan maita sokeriplantaaseiksi ja toisaalta filippiiniläisiä ja kiinalaisia työskentelemään näille plantaaseille. Kalākaua kannatti havaijilaista nationalismia ja kampanjoi muun muassa kuninkaanvaaleissaan sloganilla "Havaiji havaijilaisille".
Perinteisesti havaijilaisen kielen ja kulttuurin renessanssin katsotaan alkaneen 1970-luvulla, mutta myös Kalākauan valtakautta voidaan pitää kulttuurillisena renessanssina, sillä tämä pyrki pysäyttämään havaijilaisen kulttuurin kuoleman. Tämän vuoksi Kalākauaa kutsutaan toisinaan myös lisänimellä Renessanssikuningas.
Kuninkaana > Ulkopolitiikka ja maailmanympärimatka

Vuonna 1876 voimaan astunut vastavuoroisuussopimus vapautti havaijilaisen sokerin tariffeista Yhdysvalloissa. Vuonna 1887 sopimus uusittiin ja Kalākaua joutui hyväksymään amerikkalaisten ehdon rakentaa laivastotukikohta Pearl Harboriin.
Kalākaua oli ensimmäinen istuva Havaijin kuningas, joka matkusti Washingtoniin, jossa hän allekirjoitti kauppasopimuksen Yhdysvaltain ja Havaijin välillä. Vuonna 1881 hän lähti maailmanympärysmatkalle, josta hän palasi kaksi vuotta myöhemmin ja alkoi tämän jälkeen rakennuttaa 'Iolanin palatsia. Ennen palatsin valmistumista, vuonna 1879, Kalākaua järjesti ja johti vapaamuurarirituaalin paikalla, johon palatsi myöhemmin nousi. Maailmanympärimatkansa päätyttyä Kalākauasta tuli myös ensimmäinen hallitsija, joka oli matkustanut maailman ympäri. Tavoitteena oli legitimitoida Havaijin asema itsenäisenä valtiona, minkä johdosta Kalākaua muun muassa perusti havaijilaisia ritarikuntia, joiden jäsenyyksiä hän sitten jakoi ulkomaisille valtionpäämiehille maailmanympärimatkansa aikana, koska Kalākaua oli tietoinen siitä, että itsenäiset valtiot käyttävät kunniamerkkien vaihtoa osoituksena diplomaattisista suhteista.
Lokakuussa 1886 Kalākaua allekirjoitti lain, joka käytännössä palautti Havaijin armeijan, kun kuningaskunnan ulkoministeriön alaisuuteen perustettiin sota- ja laivastolaitokset. Kalākauasta tuli asevoimien ylipäällikkö, generalissimus 1. lokakuuta 1886. Kalākauan edeltäjä, Lunalilo, oli lakkauttanut armeijan valtakaudellaan kapinan päätteeksi.
Polynesialaisten kansojen suojelemiseksi Kalākaua suunnitteli myös Polynesian konfederaation perustamista.
Kuninkaana > Kruunajaiset

Vierailtuaan Euroopassa Kalākaua alkoi myös kiinnostua eurooppalaisista monarkeista ja näiden kruunajaisista, minkä vuoksi hän halusi järjestää samantyyppiset kruunajaiset myös Havaijilla. Tätä varten kuningas tilasi lontoolaiselta kultasepältä kuninkaallisen kruunun itselleen.
Kalākauan kruunajaiset pidettiin 12. helmikuuta 1883 ja hän kruunasi itse itsensä, minkä johdosta häntä alettiin kutsua Tyynenmeren Napoleoniksi. Myöhemmin siskolleen Lili'uokalanille kirjoittamassaan kirjeessä Kalākaua perusteli itsensä kruunaamista sillä, ettei halunnut luoda tilannetta, jossa jotkin muut tahot ajautuisivat riitelemään oikeudestaan kruunata kuningas. Lisäksi Havaijin kapu-järjestelmän mukaan kukaan vähäisemmän manan omaava ei saanut kätensä varjollakaan kajota päällikön päähän, joten ainoastaan itse ylin mahdollinen päällikkö voi kruunata itsensä.
Kuninkaana > Muita ansioita

Vuonna 1877 Kalākaua avasi puiston Honoluluun, jossa esiteltiin kuninkaan henkilökohtainen lintukokoelma sekä järjestettiin raveja. Paikalle perustettiin myöhemmin Honolulun eläintarha.
Kalākaua sponsoroi useita havaijinkielisiä lehtiä jo ennen valtaan nousuaan, minkä vuoksi hän sai myöhemmin lempinimen Toimittajakuningas (engl. Editor King). Tällaisia lehtiä olivat muun muassa Ko Hoku o Ka Pakipika, Ka Manawa ja Ka Hoku o Ke Kai. Näistä ensimmäinen oli ensimmäinen kokonaan havaijinkielinen ja havaijilaisten operoima sanomalehti.
Pistinperustuslaki

1880-luvun lopussa Kalākauan hallintoa hankaloitti Havaijilaisliigaksi itseään kutsuva järjestö. Nimestään huolimatta siihen ei kuulunut yhtään Havaijin alkuperäisväestöön kuuluvaa henkilöä, vaan se oli rikkaiden amerikkalaisten ja eurooppalaisten vaikutuskanava. Liiga katsoi, että kuninkaan tulisi jakaa valtansa maan hallituksen kanssa.
Vuonna 1887 Kalākaua pakotettiin allekirjoittamaan Havaijin uusi perustuslaki. Tämän takia sitä kutsutaan toisinaan Pistinperustuslaiksi (engl. Bayonet Constitution). Allekirjoittamaan kuninkaan pakottivat Honolulu Rifles -nimiseen ryhmään kuuluvat, pääsääntöisesti valkoiset siirtolaiset, ja uuden perustuslain mukaan valtaa siirrettiin kuninkaalta parlamentille, joka oli hyvin lähellä nimenomaan valkoisia siirtolaisia ja plantaasinomistajia. Lisäksi uusi perustuslaki vei merkittävästi maita Havaijin alkuperäisasukkailta ja antoi poliittista valtaa valkoisille siirtolaisille.
Syy sille, miksi Kalākaua suostui allekirjoittamaan uuden perustuslain, oli lähinnä vallankumouksen pelko. Kalākauan sisko, Lili‘uokalani, sanoi, että "hänellä [Kalākaualla] oli täydet vakuutukset, konkreettisia toimia lukuun ottamatta, siitä, että salaliittolaiset olivat valmiita vallankumoukseen ja olisivat salamurhauttaneet hänet, mikäli hän olisi kieltäytynyt".
Vastareaktiona uudelle perustuslaille Robert Wilcox aloitti kapinan 30. heinäkuuta 1889, joka kuitenkin epäonnistui.
Viimeiset vuodet ja perintö

Vuonna 1890 Kalākaua otti yhteen maan parlamentin kanssa, minkä jälkeen hän matkusti Kaliforniaan lomailemaan. Kuningas kuoli sanfranciscolaisessa Palace Hotelissa vuonna 1891. Kuolinsyyksi merkittiin munuaisia vaivaava krooninen sairaus, Brightin tauti (glomerulonefriitti). Hänet on haudattu muiden Havaijin hallitsijoiden tapaan kuninkaalliseen mausoleumiin nimeltä Mauna ʻAla, joka sijaitsee Honolulussa.
Hieman ennen kuolemaansa Kalākauan puhetta äänitettiin vahasylinterille, jota säilytetään nykyään Bishop Museumissa.
Pitkään oletettiin, että Kalākauan viimeiset sanat olivat "kertokaa kansalleni, että yritin". Tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa, vaan todellisuudessa ne olivat "oi, minä olen ihminen, joka on vakavasti sairas" (havaijiksi Auē, he kanaka au, eia i loko o ke kūkonukonu o ka ma‘i!).
Koska Kalākaualla ei ollut omia lapsia, hän nimesi Leleiohokun seuraajakseen, mutta tämä ehti kuolla jo vuonna 1877. Näin ollen kuningas nimitti seuraajakseen sisarensa Lili‘uokalanin, joka oli aikaisemmin toiminut myös Kalākauan sijaishallitsijana.
Kunnianosoituksia > Havaijilaiset

Kamehameha I:n kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji, 1867)
Kalākauan kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji, 1874, perustaja)
Kapi‘olanin kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji, 1880, perustaja)
Havaijin kruunun kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji, 1882, perustaja)
Oseanian tähden kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji, 1886, perustaja)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Frans Joosefin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1874)
Punaisen kotkan ritarikunta (Saksan keisarikunta, 1878)
Dannebrogin ritarikunta (Tanska, 1880)
Vasa-ritarikunta (Ruotsi-Norja, 1881)
Pyhän Mikaelin ja Pyhän Yrjön ritarikunta (Iso-Britannia, 1881)
Krysanteemiritarikunta (Japani), 1881
Takovon ristin ritarikunta (Serbian kuningaskunta, 1881)
Pyhän Savan ritarikunta (Serbian kuningaskunta, 1881)
Leopoldin ritarikunta (Belgia, 1881)
Thaimaan kruunuritarikunta (Siam, 1881)
Vila Viçosan perisynnittömän sikiämisen ritarikunta (Portugali, 1881)
Galleria

William Cogswellin maalaama muotokuva Kalākauanista
Kalākauan monogrammi
Vuonna 1875 julkaistu pilakuva, jossa Kalākaua tatuoi presidentti Ulysses S. Grantia.
Kalākauan hautajaissaattue
Kalākauaa esittävä patsas Waikikilla
Kalākauan ja Kapi‘olanin hauta
Kouvola-talo

| Kouvola-talo |
| --- | --- |
 Kouvola-talo kesällä 2023
Osoite:  Varuskuntakatu 11, 45100 Kouvola
Sijainti:  Kaunisnurmi, Museokortteli
Rakennustyyppi:  Kulttuuritalo
Valmistumisvuosi:  1982, 1987
Suunnittelija:  Erkki Valovirta
Tyylisuunta:  Postmodernismi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kouvola-talo on Kouvolan kaupungin keskustan tuntumassa, Museokorttelissa sijaitseva kulttuuritalo. Sen suurin sali on 303-paikkainen Aukusti Simojoen mukaan nimetty Simelius-sali, joka soveltuu myös konserttikäyttöön Bösendorfer-flyygeleineen. Kouluneuvos Helvi Hongan (1903–1993) mukaan nimetty Honka-sali on 70 hengen nousevakatsomoinen auditorio. Lisäksi talossa on yksi 12 hengen ja kaksi 24 hengen kokoustilaa sekä kahvila-ravintola. Kouvola-talon pihalla on ulkonäyttämö.
Vuonna 1969 Kymenlaakson kulttuuripoliittiseen ohjelmaan kirjattiin tarve maakunnallisesta taidemuseosta, jonka seurauksena Kouvola-talosta järjestettiin suunnittelukilpailu vuonna 1979. Suunnittelukilpailun voitti arkkitehti Erkki Valovirta ehdotuksellaan "Katot." Rakennus edustaa postmodernia arkkitehtuuria. Rakennus on suunniteltu kolmessa vaiheessa rakennettavaksi. Ensimmäinen vaihe valmistui vuonna 1982 ja toinen vaihe on valmistunut vuonna 1987. Kolmannen osan rakentamisesta ei ole tehty päätöstä. Rakentamisessa on käytetty laadukkaita materiaaleja, kuten kuparikatetta sekä tammi-ikkunoita.
Kouvola-talon toimijoita ovat muun muassa Kouvolan taidemuseo ja kaupunginmuseo, Pohjois-Kymen musiikkiopisto, Kouvolan kansalaisopisto, Kulttuurikasvatuspalvelut, Kulttuuripalveluiden tapahtumatuotanto, Kouvolan Balettikoulu sekä Kouvolan tanssiopisto.
Kuolemansyy

Kuolemansyy eli kuolinsyy on sairaus tai tapahtuma, joka aiheuttaa henkilön kuoleman. Lääkäri kirjaa kuolemansyyn kuolintodistukseen. Kuolintodistukseen merkitään myös kuolemanluokka, joita ovat Suomessa tauti, ammattitauti, tapaturma, lääketieteellinen hoito tai tutkimustoimenpide, itsemurha, henkirikos, sota ja epäselvä kuolema. Kuolemansyyn selvittämiseksi voidaan tehdä lääketieteellinen tai oikeuslääketieteellinen ruumiinavaus.
Suomessa on tilastoitu vuodesta 1987 lähtien peruskuolemansyy, välitön kuolemansyy, välivaiheen kuolemansyy ja kolme myötävaikuttavaa kuolemansyytä, jotka ilmoitetaan kuolintodistuksessa. Tilastoissa mainittu kuolemansyy on lähes aina peruskuolemansyy.
Suomessa kuolemansyyn selvittämistä säädellään lailla (459/1973) ja asetuksella (948/1973) kuolemansyyn selvittämisestä. Niitä tarkentaa Lääkintöhallituksen yleiskirje n:o 1789 (1.4.1983).
Peruskuolemansyy

Peruskuolemansyy tarkoittaa tautia, josta kuolemaan johtavien sairaustilojen sarja alkoi. Jos kuolemanluokka on muu kuin tauti, peruskuolemansyyllä ilmaistaan niitä tapaturmaan tai väkivaltaan liittyviä olosuhteita, joista kuolemaan johtanut vamma tai myrkytys aiheutui. Peruskuolemansyyn merkitsemisessä käytetään WHO:n kansainvälistä ICD-10-tautiluokitusta.
Suomessa Tilastokeskus kokoaa peruskuolemansyyt vuosittain kuolemansyytilastoiksi. Uusimpien vuoden 2005 tilastojen mukaan yleisimmät kuolemansyyt työikäisillä miehillä olivat alkoholisyyt ja sepelvaltimotauti ja naisilla rintasyöpä ja alkoholisyyt.
Välitön kuolemansyy

Välitön kuolemansyy tarkoittaa tautia, vikaa tai vammaa, jonka oireisiin henkilö kuolee. Välittömäksi kuolemansyyksi ei kuitenkaan lueta kuoleman mekanismeja kuten sydänpysähdystä. Toisinaan peruskuolemansyystä kuolemaan johtava kausaalinen sarja puuttuu, jolloin peruskuolemansyy on samalla myös välitön kuolemansyy. Välitöntä kuolemansyytä ei yleensä ilmaista kuolemansyytilastoissa. Välitön kuolemansyy voi olla esimerkiksi keuhkokuume.
Välivaiheen kuolemansyy

Välivaiheen kuolemansyy on tauti tai tila, joka johtaa peruskuolemansyystä välittömään kuolemansyyhyn.
Myötävaikuttava kuolemansyy

Myötävaikuttava kuolemansyy on henkilöllä ollut muu sairaus tai tila, joka on myötävaikuttanut kuolemaan johtaneen tilan kehittymiseen. Myötävaikuttava kuolemansyy ei ole kuitenkaan suorassa syy-seuraussuhteessa kuolemaan. Kuolintodistukseen voidaan merkitä enintään kolme myötävaikuttavaa kuolemansyytä.
Aiheesta muualla

Kuolemansyyt 2015 (Tilastokeskus, 30.12.2016) (Tilasto kuolemansyistä Suomessa) (stat.fi)
Itsemurhien määrä väheni edelleen vuonna 2015 (30.12.2016) - Lisätietoa eri kuolemansyistä eriteltynä löytyy linkeistä (stat.fi)
Global and regional mortality from 235 causes of death for 20 age groups in 1990 and 2010: a systematic analysis for the Global Burden of Disease Study 2010 (Lancet. 2012 Dec 15;380(9859):2095-128) (englanniksi) (thelancet.com)
Kouvola (täsmennyssivu)

Kouvola voi tarkoittaa seuraavia:
Kouvola, kaupunki Kymenlaaksossa
Kouvola, kylä Lohjalla
Kouvola, kylä Luopioisissa (nykyään osa Pälkänettä)
Kouvola, kylä Nuijamaalla (nykyään osa Lappeenrantaa)
Kouvola, kylä Punkalaitumella
Kouvola, kylä Ruokolahdella
Kouvola, Aleksanteri Hakaniemen albumi vuodelta 2020.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kouvola”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kitty Hart-Moxon

| Kitty Hart-Moxon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  puolalais-englantilainen
Vanhemmat:  Karol Felix (isä) Lola Rosa Felix (äiti)
Kitty Hart-Moxon (s. 1. joulukuuta 1926, Bielsko) on puolalais-brittiläinen holokausti-selviytyjä. Hänet lähetettiin Auschwitz-Birkenaun kuolemanleirille 16-vuotiaana vuonna 1943, missä hän selviytyi kahden vuoden ajan. Tämän jälkeen häntä siirrettiin leireille eri puolille Natsi-Saksaa. Vapautumisensa jälkeen hän muutti äitinsä kanssa Englantiin, missä hän meni naimisiin ja omisti elämänsä Holokaustiin liittyvät tietoisuuden lisäämiselle. Hän on kirjoittanut kaksi omaelämäkertaa: I am Alive (Olen Elossa; 1961) ja Return to Auschwitz (Paluu Auschwitziin; 1981).
Elämä ghetossa

Lublinissa asuvien juutalaisten olosuhteet heikkenivät pian hyökkäyksen jälkeen. Lopulta kaikki Lublinin juutalaiset siirrettiin yhdelle kaupungin alueelle, johon syntyi Lublinin ghetto. Keväällä 1941 perhe yritti vielä paeta Venäjälle. He pääsivät rajalle, mutta huomasivat, että se oli suljettu vain 24 tuntia aikaisemmin. He yrittivät ylittää jäätyneen joen reellä, mutta heidät nähtiin ja heitä kohti ammuttiin laukauksia. Heidän oli pakko palata joen Puolan puolelle, ja he luopuivat pakoyrityksestään ja palasivat Lubliniin.
Lublinissa perhe meni isä Krasowskin pappilaan, missä hänen isänsä lahjoi virkamiehiä ja hankki Kittylle ja hänen äidilleen Lolalle väärennettyjä asiakirjoja. Näillä väärennetyillä passeilla, syntymä- ja henkilökorteilla heidät salakuljetettiin osana puolalaisten pakkotyöläisten junaa, joka matkasi Saksaan. Perhe siis hajosi parantaakseen kaikkien jäsenten selviytymismahdollisuuksia.
Saksassa Kitty teki pakkotyötä äitinsä kanssa ensin IG Farbenin Bitterfeldiin kumitehtaassa. 13. maaliskuuta 1943 Kitty, hänen äitinsä ja 12 muuta tehtaalla työskennellyttä juutalaista paljastettiin ja heidät vietiin Gestapon päämajaan. Heitä kuulusteltiin ja syytettiin oikeudenkäynnissä kolme päivää myöhemmin " Kolmannen valtakunnan turvallisuuden vaarantamisesta" ja "laittomasta [saapumisesta] Saksaan väärennetyillä papereilla." Heille kerrottiin, että heidät teloitetaan ja heidät asetetaan ampumaryhmän eteen. Ryhmä kuitenkin suoritti ainoastaan valeteloituksen, ja uhreille kerrottiin, että heidän tuomionsa oli muutettu pakkotyöksi.
Auschwitz II (Birkenau)

6. huhtikuuta 1943, kun Kitty oli 16-vuotias, hän ja hänen äitinsä saapuivat Auschwitziin. He löysivät töitä kuolleiden vankien siirtämisen parissa, mikä oli fyysisesti vähemmän kuormittavaa kuin leirin ulkopuolella sijainneet työt. Auttaakseen selviytymistään he ottivat löytämiään esineitä kuolleilta ja vaihtoivat niitä muiden vankien kanssa. Eräässä vaiheessa Kitty sairastui leirillä lavantautiin, mutta selvisi hengissä, sillä hänen isänsä oli onnistunut järjestämään lavantautirokotuksen Lublinin getossa. Koko vankeusaikansa Kitty työskenteli useissa eri työpaikoissa, mukaan lukien yövuorotyöntekijänä, joka oli vastuussa junalla saapuvien vankien takavarikoidun omaisuuden lajittelusta.
Elokuussa 1944 alkoivat huhut Auschwitzin evakuoinnista. Kittyn äiti Lola valittiin sadan leiriltä siirrettävän vangin joukkoon. Kun Lola näki saksalaisen komentajan kävelevän ohitseen hän juoksi tämän luokse ja pyysi kunnioittavasti, että hänen tyttärensä sallittaisiin lähteä leiristä hänen kanssaan. Komentaja suostui pyyntöön. Kitty on myöhemmin arvellut, että pyyntöön suostuminen johtui luultavasti hänen äitinsä täydellisestä kunnioittavasta ja muodollisesta saksan kielestä. Marraskuussa 1944 Kitty vietiin useiden satojen vankien kanssa Gross-Rosenin keskitysleirille. Joka päivä leirin asukkaat marssivat läheiseen kaupunkiin Philipsin elektroniikkatehtaalle töihin.
Gross Rosenin vangit pakotettiin myöhemmin siirtymään kuolemanmarssilla Sudeettien yli. Vangit valittiin siirrettäviksi teloittamisen sijaan, koska Saksan aseministeri Albert Speer uskoi näiden vankien Phillipsin tehtaalla hankkimia erityistaitoja hyödyllisiksi muissa saksalaisissa tehtaissa "häirintälähettimien ja -laitteiden valmistuksessa". Vangit vietiin lopulta rautatieasemalle ja kuljetettiin Porta Westfalicaan Luoteis-Saksaan. Vain noin 200 alkuperäisestä 10 000 vangista, mukaan lukien Kitty ja hänen äitinsä, selvisivät matkasta elossa.
Porta Westfalicassa vangit lähetettiin töihin maanalaiseen tehtaaseen. Sieltä Kitty ja hänen äitinsä lähetettiin lopulta Bergen-Belsenin keskitysleirille, jossa heidät hylättiin lukittuun junavaunuun ja jätettiin kuolemaan. Joukko saksalaisia sotilaita kuitenkin vapautti heidät, ja heidät kuljetettiin leirille lähellä Salzwedeliä.
Vapautus

Tammikuun neljännellä viikolla 1945, Auschwitzin keskitysleirin vapauttamisen aikaan, SS-vartijat katosivat leiriltä. Lauantaina 27. tammikuuta puna-armeija vapautti Auschwitzin. Kitty ja hänen äitinsä alkoivat työskennellä kääntäjinä Britannian armeijalle. Myöhemmin he muuttivat auttamaan kveekarien avustustiimiä ja yöpyivät Holokaustista selviytyneiden leirillä Braunschweigin ulkopuolella.
Kitty ja hänen äitinsä yrittivät paikantaa perheenjäseniään pian vapautumisen jälkeen, mutta he huomasivat pian, että kaikki muut oli tapettu sodan aikana: Gestapo oli löytänyt Kittyn isän Felixin ja tämä oli ammuttu. Veli Robert oli kuollut taistelussa. Kittyn isoäiti vietiin Belzecin keskitysleirille ja hän kuoli kaasukammiossa.
Sodan jälkeen

Syyskuussa 1946 Kitty muutti äitinsä kanssa Englantiin asumaan äitinsä sisaren luokse Birminghamiin, jossa sisar oli asunut vuodesta 1938. Vuonna 1949 Kitty meni naimisiin verhoilijana työskennelleen puolalaisen siirtolaisen Rudi Hartin kanssa, joka oli saapunut Englantiin Kindertransport -ohjelman kautta. Heille syntyi kaksi poikaa, David ja Peter. Kitty erosi ensimmäisestä aviomiehestään, ja avioitui myöhemmin Phillip Moxonin kanssa. Yhdessä he jatkoivat holokaustityötä.
Englannissa asuessaan Kitty Hart-Moxon kiinnostui ihmisten opettamisesta holokaustiin liittyen, kertomalla omista kokemuksistaan yleisölle. Kitty julkaisiiensimmäisen kirjansa I Am Alive (Olen elossa) vuonna 1961. Vuonna 1978 Yorkshire Television (YTV) -tuottaja Peter Morleyn tiimi sai tietää Hart-Moxonista, kun hän teki taustatutkimusta projektista naisista, jotka vaaransivat henkensä pelastaakseen muita natsien aikakaudella. Kahden tapaamisen jälkeen Morley oli niin vaikuttunut Hart-Moxonista, että hän teki YTV:lle ehdotuksen dokumentista, jossa Kitty vierailisi ensimmäistä kertaa Auschwitzissa yli 33 vuotta vapautumisen jälkeen. Mukaan lähti myös Kittyn vanhin poika David. Muistelmissaan Morley kirjoitti: "Tämä tuli epäilemättä olemaan erittäin raaka elokuva... Tunsin tämän olevan ainutlaatuinen tilaisuus lisätä uutta näkemystä Auschwitziin liittyen."
Tuloksena syntynyt dokumenttielokuva Kitty: Return to Auschwitz (Kitty: Paluu Auschwitziin) voitti kansainvälisiä palkintoja ja sen näkivät miljoonat katsojat. Julkaisun jälkeen Kitty alkoi vastaanottaa säkeittäin postia, joista osan vastaanottajaksi oli merkitty ainoastaan "Kitty, Birmingham". Dokumentti inspiroi Kittyn kirjoittamaan toisen omaelämäkerran Return To Auschwitz (Paluu Auschwitziin). Myöhemmin vuonna 2003 hän työskenteli BBC:n kanssa tehdäkseen toisen dokumentin nimeltä Death March: A Survivor's Story (Kuolemanmarssi: Selviytyjän tarina), jossa hän palasi kuolemanmarssin reitille Auschwitz-Birkenausta Saksaan.
Vuonna 1998 Hart-Moxon antoi todistuksensa USC Shoah säätiölle.
Vuonna 2014 Kitty osallistui dokumenttiin One Day In Auschwitz (Päivä Auschwitzissa), jossa hän vei kaksi nuorta tyttöä Auschwitziin, jossa hän kertoi omista kokemuksistaan.
Aiheesta muualla

Todistus Survival: Holocaust Survivors Tell Their Story. reprinted at the Holocaust Memorial Day Trust. Arkistoitu 21 July 2011.
Kuolematon kuningatar

| Kuolematon kuningatar> She |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Day
Käsikirjoittaja:  David T. Chantler
Perustuu:  H. Rider Haggardin romaaniin
Tuottaja:  Michael Carreras Aida Young
Säveltäjä:  James Bernard
Kuvaaja:  Harry Waxman
Leikkaaja:  James Needs
Tuotantosuunnittelija:  Robert Jones
Pääosat:  Ursula Andress Peter Cushing Bernard Cribbins John Richardson Rosenda Monteros Christopher Lee
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Hammer Film Productions Associated British Picture Corporation
Levittäjä:  Associated British Picture Corporation
Ensi-ilta:   18. huhtikuuta 1965  9. kesäkuuta 1965  10. kesäkuuta 1965  2. heinäkuuta 1965  22. heinäkuuta 1965  12. marraskuuta 1965  13. joulukuuta 1965  16. toukokuuta 1966  Joulukuussa 1969
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  323 778 GBP
Tuotto:  1 700 000 USD (USA/Kanada)
Seuraaja:  The Vengeance of She
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuolematon kuningatar (engl. She) on vuonna 1965 julkaistu Robert Dayn ohjaama brittiläinen seikkailuelokuva, jonka pääosissa ovat Ursula Andress, Peter Cushing, Bernard Cribbins, John Richardson, Rosenda Monteros ja Christopher Lee. Elokuva on Hammer Film Productionsin tuottama.
Kuolematon kuningatar perustuu H. Rider Haggardin romaaniin Kuolematon kuningatar, joka on vuodelta 1887. Romaanin pohjalta David T. Chantler laati käsikirjoituksen.
Kuolematon kuningatar oli kansainvälinen menestys ja sai jatko-osan The Vengeance of She vuonna 1968. Olga Schoberová on jatko-osan pääosassa.
Juoni

Kolme seikkailijaa löytää kadonneen afrikkalaisen kaupungin, jota hallitsee viekoitteleva Ayesha (Ursula Andress). Ayesha kiinnostuu eritoten kolmikon eräästä jäsenestä...
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ursula Andress  | … |  Ayesha   |
|  Peter Cushing  | … |  Holly   |
|  Bernard Cribbins  | … |  Job   |
|  John Richardson  | … |  Leo Vincey / Killikrates   |
|  Rosenda Monteros  | … |  Ustane   |
|  Christopher Lee  | … |  Billali   |
|  André Morell  | … |  Haumeid   |
|  Soraya Esfandiary Bakhtiary  | … |  Soraya   |
Tuotanto

H. Rider Haggardin Kuolematon kuningatar -romaanin pohjalta on tehty elokuvaversioita jo vuosina 1908, 1911, 1916, 1917, 1925 ja 1935.
Kuolematon kuningatar on kuvattu Technicolor-menetelmällä Hertfordshiren Borehamwoodissa sijaitsevilla Elstree Studiosilla ja Israelin Negevin autiomaassa 323 778 punnan budjetilla. Elokuvan kuvaukset alkoivat 24. elokuuta vuonna 1964. Kuolematon kuningatar oli kallein siihen asti tehty Hammer-elokuva. Lisäksi elokuvasta tuli ensimmäinen Hammerin elokuva, joka on tehty naistähden ympärille.