stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bonnie Raitt
Elämä ja ura

Bonnie Raittin isä on Broadway-tähti John Raitt. Bonnie alkoi soittaa kitaraa 12-vuotiaana ja kiinnostui bluesista. Hän muutti vuonna 1967 Los Angelesista opiskelemaan Radcliffeen, mutta lopetti opinnot kahden vuoden jälkeen ja alkoi soittaa paikallisilla folk- ja bluesklubeilla. Hän sai managerikseen Dick Watermanin ja pääsi soittamaan yhdessä blues-legendojen kuten Howlin’ Wolfin kanssa.
Raitt keräsi mainetta Bostonissa ja Philadelphiassa, ja hän sai levytyssopimuksen Warner Brothersilta. Hän julkaisi esikoisalbuminsa vuonna 1971. Raittin ensimmäiset albumit saivat arvostelijoilta myönteistä huomiota. Niiden kappaleet olivat bluesia, popia ja folkia, useimmat cover-versioita. Raittin kuudes albumi Sweet Forgiveness (1977) myi jo kultaa ja tuotti yhden hitin.
Albumi Nine Lives (1986) myi niin huonosti, että Warner Bros. luopui Raittista. Seuraava albumi, Don Wasin tuottama Nick of Time (1989) oli Raittin läpimurto. Albumi myi neljä miljoonaa kappaletta, nousi listojen kärkeen ja toi Raittille neljä Grammya, mukaan lukien vuoden albumin Grammyn. Myös Luck of the Draw (1991) menestyi hyvin ja toi Raittille kolme Grammya. Longing in Their Hearts (1994) oli niin ikään suurmenestys.
Raitt nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2000.
Vuonna 2023 Raitt voitti kolme Grammy-palkintoa albumin Just Like That... (2022) kappaleilla. ”Just Like That” palkittiin vuoden lauluna ja parhaana amerikkalaisen juurimusiikin kappaleena. ”Made Up Mind” voitti parhaan americana-esityksen kategorian. Albumi oli ehdolla parhaaksi americana-albumiksi, mutta ei voittanut.
Raitt on yksi turvallisen energian puolesta perustetun M.U.S.E.-järjestön perustajista, ja hän on esiintynyt usein hyväntekeväisyyskonserteissa.
Raitt meni naimisiin vuonna 1991 näyttelijä Michael O’Keefen kanssa. He erosivat 1999.
Julkaisut > Studioalbumit

Bonnie Raitt (1971)
Give It Up (1972) #138 US
Takin' My Time (1973) #87 US
Streetlights (1974) #80 US
Home Plate (1975) #43 US
Sweet Forgiveness (1977) #25 US
The Glow (1979) #30 US
Green Light (1982) #38 US
Nine Lives (1986) #115 US
Nick of Time (1989) #1 US, #51 UK
Luck of the Draw (1991) #2 US, #38 UK
Longing in Their Hearts (1994) #1 US, #26 UK
Road Tested (1995) #44 US, #69 UK
Fundamental (1998) #17 US, #52 UK
Silver Lining (2002) #13 US
Souls Alike (2005) #19 US
Slipstream (2012)
Dig In Deep (2016)
Just Like That... (2022)
Kirjallisuutta

Nyman, Jake: ”Bonnie Raitt”, Rocktieto. Osa 3 N–Z, s. 120–121.  (Soundi-kirja 16)  Pirkkala:  Fanzine Oy, 1982.  ISBN 951-99372-4-2.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bonnie Raitin kotisivut (englanniksi)
Sam Mangwana

Sam Mangwana (s. 1945 Kinshasa) on kinshasankongolainen soukousia esittävä laulaja. Hänen vanhempansa olivat Kinshasaan muuttaneita angolalaisia. Mangwana opiskeli musiikkia Pelastusarmeijan kuoron jäsenenä ja aloitti ammattimuusikon uransa teini-iässä. Hän oli jo 17-vuotiaana päässyt päälaulajaksi ja sovittajaksi Tabu Ley Rochereaun Africa Fiesta -yhtyeeseen. Lisäksi hän esiintyi muun muassa Francon TPOK Jazzissa.
Vuonna 1976 Mangwana perusti oman African All Stars -yhtyeensä. Hän julkaisi ensimmäisen hittinsä vuonna 1986, jolloin ilmestyi single "Maria Tebba". Mangwana on tuonut soukousin kansainvälisille lavoille. Vuonna 1999 hän teki Yhdysvaltain-kiertueen Dizzy Mandjekun ja Papa Noelin kanssa, ja seuraavana vuonna häneltä ilmestyi Sam Mangwana Sings Dinu Vangu -äänite.
Roman Vlasov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vlasov vuonna 2014. |  Vlasov vuonna 2014. |  Vlasov vuonna 2014. |  |
Maa:   Venäjä
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Rio de Janeiro 2016 | 75 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Istanbul 2011 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Las Vegas 2015 | 75 kg |  |
|  Kultaa | Oslo 2021 | 77 kg |  |
|  Hopeaa | Budapest 2013 | 74 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 2012 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Tbilisi 2013 | 74 kg |  |
|  Kultaa | Kaspijsk 2018 | 77 kg |  |
|  Kultaa | Bukarest 2019 | 77 kg |  |
|  Pronssia | Dortmund 2011 | 74 kg |  |
Roman Andrejevitš Vlasov (ven. Роман Андреевич Власов, s. 6. lokakuuta 1990 Novosibirsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän on olympiavoittaja sekä maailman- ja euroopanmestari.
Vlasov voitti olympiakultaa 74 kg:n painoluokassa Lontoossa 2012 kukistettuaan loppuottelussa armenialaisen Arsen Julfalakyanin ja Rio de Janeirossa 2016, jossa voitti finaalissa Tanskan Mark Madsenin. Hän voitti maailmanmestaruuden 74-kiloisissa Istanbulissa 2011, 75 kg:n sarjassa Las Vegasissa 2015 ja 77-kiloisissa Oslossa 2021. Hän sai MM-hopeaa 74-kiloisissa Budapestissa 2013. Euroopan-mestaruuden hän voitti samassa painoluokassa Belgradissa 2012 ja Tbilisissä 2013 sekä sai EM-pronssia Dortmundssa 2011. Hän voitti 77-kiloisten Euroopan-mestaruuden Kaspijskissa 2018 ja Bukarestissa 2019.
Vlasov voitti kadettien Euroopan-mestaruuden 46 kg:n painoluokassa 2006 ja 54-kiloisissa 2007. Hän voitti kultaa 74 kg:n sarjassa Kazanin univerdiadeissa 2013.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roman Vlasov Wikimedia Commonsissa
Rocca al Maren ostoskeskus

| Rocca al Maren ostoskeskus |
| --- | --- |

 Rocca al Mare -kauppakeskus (2009)
Sijainti:  Paldiski maantee 102, 13522 Tallinna
Koordinaatit:  59.4263°N, 24.6520°E
Avattu:  1998, uusittu 2009
Omistaja:  Citycon Oyj
Liikkeiden määrä:  170
Päävuokralaisia:  Prisma
Pysäköintipaikkoja:  yli 1 300
Kotisivu
Rocca al Maren ostoskeskus on suuri ostoskeskus Viron Tallinnan Haaberstin kaupunginosassa. Ostoskeskuksessa toimii noin 170 liikettä. Kauppakeskuksen ylläpitäjä on Citycon. Rocca al Maren ostoskeskuksen länsipuolella on Saku Suurhall ja eteläpuolella Tallinnan eläintarha (Paldiskin maantien toisella puolella). Viron ulkoilmamuseo sijaitsee runsas kilometri ostoskeskuksesta luoteeseen.
Ostoskeskuksen pinta-ala on 87 000 m2, josta 54 000 m2 on vuokrattavaa liiketilaa.
Historia

Vuonna 2009 Rocca Al Mare avattiin uudelleen lähes kolme vuotta kestäneen uudistusprojektin jälkeen. Kauppakeskus oli Viron suurin ja sen valikoimissa oli muotia, urheilun ja vapaa-ajan tuotteita, kauneus- ja hyvinvointialan liikkeitä sekä ravintoloita. Laajennukseen tuli ravintoloiden ja kahviloiden lisäksi kauneus- ja hyvinvointialan liikkeitä, esimerkiksi Viron suurin I.L.U-kosmetiikkamyymälä, Stockmann Outlet, Kotipizza ja Tallinnan suurin Prisma. Keskuksen yhteydessä toimi Saku Suurhalli, jossa järjestetään konsertteja.
Joulukuussa 2019 Rocca al Mareen avattiin Prisma-hypermarket, joka oli kooltaan 12 700 neliömetriä ja samalla suurin Virossa ja suurin Prisman market koko Baltiassa. Prisman laajennus maksoi miljoona euroa. Hypermarket oli pilottiprojekti, jonka mukaan S-ryhmä aikoi uudistaa Suomen kaikki 400 supermarkettiaan vuosien 2020 ja 2021 aikana.
Aiheesta muualla

Pieni matkaopas. Tallinna: Ostokset (pienimatkaopas.com)
Sam Manekshaw

Sam Manekshawin patsas Punessa
Sam Hormusji Framji Jamshedji Manekshaw (gudžaratiksi : સામ હોરમૂસજી ફરામજી જમશેદજી માણેકશા) (3. huhtikuuta 1914 – 27. kesäkuuta 2008) oli intialainen sotilas ja ensimmäinen Intian asevoimissa sotamarsalkan arvoon (1973) kohonnut. Manekshawin ura kesti neljä vuosikymmentä ja hän osallistui viiteen sotaan.
Manekshaw syntyi Amritsarissa Punjabin pääkaupungissa parsiperheeseen. Hän kuului vuonna 1932 niihin neljäänkymmeneen ensimmäiseen kadettiin, jotka britit valitsivat koulutettavaksi Intian sotilasakatemiassa Dehradunissa Brittiläiseen Intian armeijaan. Manekshaw liittyi 1934 12 Frontier Force Riflesiin vänrikkinä. Toisessa maailmansodassa hän soti Burmassa Sittangjoella ja haavoittui vatsaan konekivääritulesta. Hänet palkittiin Military Crossilla. Manekshaw selvisi ja palasi Burmaan toivuttuaan, haavoittui uudelleen ja palveli sodan lopulla Indokiinassa.
Intian itsenäistyessä hän palveli armeijan päämajassa ja suunnitteli maan jakamista ja osallistui sitä seuranneeseen Intian-Pakistanin sotaan vuonna 1947 Jammu ja Kashmirissa. 1950-luvun lopulla hän oli asevoimien esikuntaupseerikoulun komentaja, mutta ajautui konfliktiin puolustusministeri VK Krishna Menonin kanssa. Kun Intian armeija kärsi lokakuussa 1962 tappioita kiinalaisille Arunachal Pradeshissa Himalajalla, pääministeri Jawaharlal Nehru määräsi kenraaliluutnantti Manekshawin johtamaan operaatiota. Vuoden 1963 lopussa hän komensi joukkoja länsirajalla ja vuotta myöhemmin tärkeimmällä rintamalla itärajalla. Intian ja Pakistanin välisen vuoden 1965 sodan aikana Manekshaw kehotti olemaan hyökkäämättä Itä-Pakistaniin.
Manekshaw nimitettiin armeijan esikuntapäälliköksi 7. kesäkuuta 1969. Merkittävimmäksi haasteeksi muodostuivat Itä-Pakistanin levottomuudet vuoden 1970 vaalien jälkeen, kun ainakin kymmenen miljoonaa pakolaista vyöryi maasta Intiaan. Maaliskuussa 1971 Itä-Pakistan alkoi vaatia itsenäisyyttä, jota Intian pääministeri Indira Gandhi tuki. Pakistan teki 3. joulukuuta 1971 yllätyshyökkäyksen Intian luoteisosan lentokentille, Israelin kuuden päivän sodan vastaavan hyökkäyksen menestyksen innoittamana. Vahinko oli kuitenkin vain tilapäinen ja Intia hyökkäsi Länti-Pakistaniin sekä Länsi-Pakistanin joukkoja vastaan Itä-Pakistanissa. Operaatio idässä johti 16. joulukuuta Dhakan valtaukseen ja 93 000 sotilaan joukkojen antautumiseen. Seuraavana päivänä Intia solmi tulitauon lännessä. Manekshaw sai Padma Vibhushan -mitalin 1972 ja nelivuotisen komentajuutensa päätökseksi hänet ylennettiin 1. tammikuuta 1973 sotamarsalkaksi. Hän jäi eläkkeelle 15. tammikuuta 1973.
Roman Vlad

Roman Vlad Italialaisessa TV-ohjelmassa Specchio sonoro vuonna 1964.
Roman Vlad (29. joulukuuta 1919 Tšernivtsi – 21. syyskuuta 2013) oli romanialaissyntyinen italialainen säveltäjä, pianisti ja musiikintutkija. Hän opiskeli Titus Tarnawskin sekä Liviu Russun johdolla Romaniassa ja sai diplomin pianonsoitossa. Hän muutti Roomaan vuonna 1938. Italiassa hän opiskeli Rooman Sapienza-yliopistossa ja Accademia Nazionale di Santa Ceciliassa; Italian kansalaisuuden hän sai 1951.
Vlad oli huomattava elokuvamusiikin säveltäjä; hänen säveltämänsä on esimerkiksi René Clairin La Beauté du diablen musiikki. Hänen tuotantoonsa kuitenkin kuului lisäksi myös muun muassa sinfonioita ja oopperoita. Hän kirjoitti kirjoja esimerkiksi dodekafonian historiasta, Stravinskista ja Dallapiccolasta.
Aiheesta muualla

Allmusic.com: Roman Vlad (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Roman Vlad
Käännös suomeksi
Saksan XLI panssariarmeijakunta

| XLI panssariarmeijakunta |
| --- | --- |

Toiminnassa:  24. helmikuuta 1940 - 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Koko:  useita divisioonia
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan XLI panssariarmeijakunta (saks. XXXXI Panzerkorps) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Wehrkreis VIII perusti 24. helmikuuta 1940 XLI motorisoidun armeijakunnan esikunnan (saks. Generalkommando (motorisiert) XXIII Armeekorps). Armeijakunta nimettiin 10. heinäkuuta 1942 XLI panssariarmeijakunnaksi.
Historia

Armeijakunta liitettiin toukokuussa 1940 hyökättäessä Ranskaan osaksi Armeijaryhmä A:n 12. armeijaa. Syyskuussa se oli osana Alankomaihin sijoitettua 16. armeijaa.
Komentajat

panssarikenraali Georg-Hans Reinhardt perustamisesta - 5. lokakuuta 1941
kenraaliluutnantti Otto Ottenbacher 6.-13. lokakuuta 1941
panssarikenraali Friedrich Kirchner 13. lokakuuta 1941
panssarikenraali Walter Model lokakuu 1941 - 15. tammikuuta 1942
panssarikenraali Josef Harpe 15. tammikuuta 1942 - nimenvaihtoon
kenraalieversti Josef Harpe  - 15. lokakuuta 1943
tykistönkenraali Helmuth Weidling 15. lokakuuta 1943 - 19. kesäkuuta 1944
kenraaliluutnantti Edmund Hoffmeister 19. kesäkuuta -1. heinäkuuta 1944
tykistönkenraali Helmuth Weidling 1. heinäkuuta 1944 - 10. huhtikuuta 1945
kenraaliluutnantti Wend von Wietersheim 10.-19. huhtikuuta 1945
kenraaliluutnantti Rudolf Holste 19. huhtikuuta - antautumiseen
XLI armeijakunta sodassa
Ruuppalampi (Ylöjärvi)

| Ruuppalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Kunnat:  Ylöjärvi
Koordinaatit:  62°07′39″N, 23°22′40″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Aurejärven valuma-alue (35.57)
Laskujoki:  oja Iso Tervajärveen 
Järvinumero:  35.577.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  156,2 m 
Rantaviiva:  0,441 km 
Pinta-ala:  0,01043 km² 
 fiRuuppalampi 
Ruuppalampi  on Pirkanmaalla Ylöjärvellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Aurejärven valuma-alueeseen. Ruuppalampi on osa Iso-Tervajärven valuma-aluetta.
Maantietoa

Lammen pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,0 hehtaaria. Ruuppalampi sijaitsee Lassilan itäpuolella olevan Ruuppavuoren kupeessa. Lampi on Salmensillannevan reunalla sijaitseva Vähä Tervajärvestä laskevan Tervajoen läpivirtauslampi, johon laskee pari suo-ojaa. Tervajoki jatkaa Ruuppalammesta eteenpäin ja laskee Iso Tervajäveen. Rantaviivan pituus on 450 metriä. Koillisrantaan laskee Ruuppavuoren kallioinen jyrkänne. Lampi on täysin autio eikä sinne johda teitä. Järven ympärysmaasto on pääasissa suota.
SNOBOL

| SNOBOL |
| --- | --- |
Paradigma:  imperatiivinen, epärakenteellinen
Julkaistu:  1962
Kehittäjä:  David J. Farber, Ralph Griswold, Ivan Polonsky
Vakaa versio:  SNOBOL4 (1967)
SNOBOL (lyhenne englannin sanoista "StriNg Oriented symBOlic Language") on tietokoneiden ohjelmointikieli, jonka kehittivät David J. Farber, Ralph Griswold ja Ivan Polonsky vuosina 1962–1967. Viimeinen versio alkuperäisiltä kehittäjiltä on SNOBOL4, joka on julkaistu vuonna 1967.
Ohjelmointikielen nimi on humoristinen viittaus vanhempaan COBOL-kieleen, mutta näillä kahdella ohjelmointikielellä ei ole muita yhtäläisyyksiä.
SNOBOL kehitettiin alun perin merkkijonojen käsittelyä varten.
Aiheesta muualla

Ford, James: an Introduction to SNOBOL (Arkistoitu – Internet Archive)
Sam Michael

Sam Michael (s. 29. huhtikuuta 1971, Länsi-Australia, Australia) on insinööri ja autonsuunnittelija sekä Formula 1 -talli Mclarenin entinen urheilujohtaja. Hän on toiminut myös Williamsin teknisenä johtajana Patrick Headin vetäydyttyä teknisen johtajan toimesta. Hän työskenteli aikaisemmin muun muassa Jordanilla.
F1-sarjan jälkeen Michael on toiminut Australian Institute for Motor Sport Safetyn johtoportaan jäsenenä vuodesta 2016 lähtien, jonka tavoitteena on moottoriurheilun turvallisuuden parantaminen. Lisäksi hän on toiminut vuonna 2016 Supercars Championship -sarjassa ajavan Triple Eight Race Engineering -tallin teknisenä asiantuntijana.
Saksan XII armeijakunta

| XII armeijakunta |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1. lokakuuta 1936 – 1944 ja 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Koko:  useita divisioonia
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan XII armeijakunta (saks. XII. Armeekorps) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Wehrkreis XII perusti alueesikunnan 1. lokakuuta 1936 Wiesbadenissa.
Palvelus

Armeijakunta asetettiin liikekannalle kesällä 1939, jolloin se samalla muodosti varsinaisen armeijakunnan esikunnan. Se oli osa armeijaryhmä C:n 1. armeijaa elokuun lopulla 1939, mistä se siirrettiin armeijaryhmä B:n 4. armeijaan syyskuussa 1940, jonka mukana se ylitti Neuvostoliiton rajan 22. kesäkuuta 1941.
Armeijakunta oli heinäkuussa 1944 osa Keskustan armeijaryhmää ja se tuhoutui 20. heinäkuuta. Armeijakunta perustettiin uudelleen maaliskuun lopussa 1945 ja se antautui toukokuussa.
Komentajat

Armeijakunnankomentajina olivat:
jalkaväenkenraali Walter Schroth (4. helmikuuta 1938 – 9. huhtikuuta 1940)
kenraalieversti Gotthard Heinrici (9. huhtikuuta – 17. kesäkuuta 1940)
jalkaväenkenraali Walter Schroth (17. kesäkuuta 1940 – 19. helmikuuta 1942)
jalkaväenkenraali Walther Grässner (19. helmikuuta 1942 – 18. helmikuuta 1943)
jalkaväenkenraali Kurt von Tippelskirch (18. helmikuuta – syyskuu 1943)
kenraaliluutnantti Edgar Röhricht (syyskuu 1943)
jalkaväenkenraali Kurt von Tippelskirch (syyskuu 1943 – 4. kesäkuuta 1944)
kenraaliluutnantti Vinzenz Müller (4. kesäkuuta 1944 – lakkauttaminen)
tykistönkenraali Herbert Osterkamp (28. maaliskuuta 1945 – antautuminen
Buckinghamin palatsi

| Buckinghamin palatsi> Buckingham Palace |
| --- | --- |
 Buckinghamin palatsin ilmakuva vuodelta 2016.
Sijainti:   Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Omistaja:  Britannian kruunu
Haltija:  hallitsijaperhe
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Buckinghamin palatsi (engl. Buckingham Palace) on Yhdistyneen kuningaskunnan monarkin virallinen asuinpaikka Lontoossa. Ensimmäinen Buckinghamin palatsissa asunut hallitsija oli kuningatar Viktoria.
Historia

Englannin kuningas Jaakko I istututti nykyisen palatsin paikalle 1600-luvulla mulperipuutarhan kasvattaakseen silkkitoukkia. Hän kuitenkin oli valinnut vääränlaisen lajin eivätkä silkkitoukat menestyneet.
Alun perin palatsin rakennutti Buckinghamin ja Normandian herttua John Sheffield vuonna 1703 itselleen Lontoon asunnokseen. Valmistunutta palatsia kutsuttiin hänen herttuakuntansa mukaisesti Buckingham House. Kuningas Yrjö III osti palatsin hänen jälkeläiseltään Sir Charles Sheffieldiltä vuonna 1762. Yrjö III antoi palatsin vaimollensa kuningatar Charlottelle paikaksi kasvattaa heidän lapsiaan läheltä St. Jamesin palatsia. Palatsi tunnettiin sen vuoksi nimellä Queen's palace. Kuningas ei itse asunut palatsissa, mutta 14 hänen 15:stä lapsestaan syntyi siellä.
Palatsia on tämän jälkeen uudistettu ja uudelleenrakennettu. Vuonna 1826 Yrjö IV palkkasi John Nashin uudelleensuunnittelemaan palatsin sisätilat. Nash kuitenkin erotettiin palatsin arkkitehdin tehtävistä ennen töiden valmistumista. Yrjö IV itse ei ehtinyt koskaan asua palatsissa, sillä uudistukset saatiin valmiiksi vasta Vilhelm IV:n kaudella. Monet takat, koristeet ja huonekalut on tuotu Yrjö IV:n Brightonin Royal Pavilionista sekä Carlton Housesta hänen kuolemansa jälkeen.
Palatsista tuli viimein kuninkaallisten asuinpaikka 1837 kuningatar Viktorian valtaannousun jälkeen. Palatsin julkisivu rakennettiin vasta Viktorian naitua prinssi Albertin, ja pariskunnan huomattua palatsin liian pieneksi perheelleen ja hoville vuonna 1847. Tämän johdosta rakennettiin Edward Bloren suunnittelema uusi siipi, joka on nykyisin The Mall -kadulle näkyvä julkisivu. Julkisivulla on myös parveke, josta kuningasperhe tervehtii yleisöä juhlatilaisuuksissa.
Viimeinen rakennusvaihe oli kuningas Yrjö V:n aikana 1912, jolloin julkisivua uudistettiin.
Kuninkaallinen hovi sijaitsee edelleen virallisesti St Jamesin palatsissa, johon muun muassa ulkomaiset lähettiläät akkreditoidaan.
Rakennus

Vuoden 1847 laajennuksen jälkeen palatsissa on 19 tapaamishuonetta, 52 makuuhuonetta, 188 makuuhuonetta henkilökunnalle, 92 toimistoa ja 78 kylpyhuonetta. Yhteensä huoneita on 775. Palatsin julkisivun pituus on 108 metriä. Palatsi ei ole monarkin yksityisomaisuutta, vaan sen ja taidekokoelman omistaa Britannian hallitus.
Palatsin päivittäinen vahdinvaihto on suosittu turistinähtävyys.[lähde? ]
Galleria

Palatsin edustustilat.
Buckinghamin palatsi kauempaa kuvattuna.
Buckinghamin palatsin vartijoita.
Buckingham House vuonna 1710.
Buckinghamin palatsi vuonna 1837.
Buckinghamin palatsi 1910.
Hallitsijan lippu, Royal Standard palatsin lipputangossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buckinghamin palatsi Wikimedia Commonsissa
SNORT

| SNORT |
| --- | --- |
 SNORT-ohjelmisto
Luoja:  Martin Roesch
Kehittäjä:  Sourcefire, Inc.
Kehityshistoria
Vakaa versio:  3.3.7.0 (30. syyskuuta 2024)
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  tunkeilijan havaitsemisjärjestelmä
Alusta:  FreeBSD, Linux, Windows
Ohjelmointikielet:  C
Lisenssi:  GPL
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
SNORT on kevyt ja avoimen lähdekoodiin perustuva IDS-ohjelmisto eli tunkeilijan havaitsemisjärjestelmä. Snortin ohjelmoi ja kehitti vuonna 1998 Martin Roesch ja nykyään sitä kehittää Roeschin yhtiö, Sourcefire. Ohjelma suorittaa verkkoliikenteen logitusta sekä analysoi pakettien sisältöä ja protokollavertailua. Se myös tarkkailee porttien käyttöä ja skannausta.
SNORT on saatavilla Linuxille, FreeBSD:lle ja Windowsille.
SNORT on InfoWorldin mukaan yksi merkittävimmistä avoimen lähdekoodin ohjelmista.
Aiheesta muualla

SNORT:n kotisivut
Sourcefire:n sivut
Roman Týce

Roman Týce
Roman Týce (s. 7. toukokuuta 1977) on tšekkiläinen jalkapalloilija, joka pelasi kotimaansa lisäksi yli kymmenen vuotta Saksassa edustaen siellä 1860 Müncheniä ja SpVgg Unterhachingia. Ammattilaisuransa Týce aloitti vuonna 1994 Sparta Prahan joukkueessa, jossa hän pelasi 17 ottelua. Týce kuului Tšekin joukkueeseen EM-kilpailuissa 2004. Maajoukkueessa Týce debytoi vuonna 1999. Hän pelasi 25 maaottelua ja teki niissä yhden maalin. Týce oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja ja pituudeltaan 177-senttimetrinen.
Seurat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | Ottelut | Maalit |
| 1995–1996 | Sparta Praha | 17 | 0 |
| 1996–1998 | Slovan Liberec | 48 | 4 |
| 1998–2007 | 1860 München | 137 | 7 |
| 2007–2011 | SpVgg Unterhaching |  |  |
Aiheesta muualla

http://www.sportovci.cz/php/sportovec.php?sid=001000600 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.lequipe.fr/Football/FootballFicheJoueur8206.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Tšekin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2004
1 Čech |
2 Grygera |
3 Mareš |
4 Galásek |
5 Bolf |
6 Jankulovski |
7 Šmicer |
8 Poborský |
9 Koller |
10 Rosický |
11 Nedvěd |
12 Lokvenc |
13 Jiránek |
14 Vachoušek |
15 Baroš |
16 Blažek |
17 Hübschman |
18 Heinz |
19 Týce |
20 Plašil |
21 Ujfaluši |
22 Rozehnal |
23 Kinský |
Valmentaja Brückner
Saksan Samoan valloitus

Saksan Samoan valloitus oli Britannian, Australian ja Uuden-Seelannin ensimmäisessä maailmansodassa suorittama sotatoimi, jolla se miehitti Saksan siirtomaa Saksan Samoan 28.–30. elokuuta 1914. Samoaan sijoitettu saksalainen sotaväki ei tehnyt vastarintaa.
Tausta

Saksa oli saanut jalansijan Samoalta joulukuussa 1899, kun Samoan saaristo oli jaettu Saksan hallitseman länsiosaan ja Yhdysvaltain hallitsemaan itäosaan. Uusi-Seelanti oli saanut haltuunsa Cookinsaaret ja Niuen, mutta niitä pidettiin etäisinä ja hyödyttöminä, eivätkä ne vastanneet monien uusiseelantilaisten poliitikkojen haaveilemasta Uuden-Seelannin johtamasta eteläisen Tyynen valtameren imperiumista. Samoalla ei ollut suurta merkitystä Saksalle sodan syttyessä, mutta sinne oli sijoitettu esimerkiksi radiolähetin, jolla pystyttiin lähettämään viestejä Berliniin asti ja saksalaisille sotalaivoille. Iso-Britannia halusi puolestaan poistaa sen Saksan käytöstä.