stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vietnamin historia
Itsenäisyyden kausi > Trần-dynastia

Tran-valtakunnan vakautta nousi uhkaamaan Kiinan suunnalta maahan tunkeutunut mongoliarmeija. Pohjoinen naapuri Kiina oli Kublai-kaanin johtaman mongolivaltakunnan hallussa, ja mongoliarmeija hyökkäsi Đại Việtiin vuonna 1284, ja uudestaan vuosina 1287-1288. Vietnamilaiset onnistuivat torjumaan mongolit Bạch Đằngin taistelussa, joka on päätynyt Vietnamin kansalliseen mytologiaan.
Vietnamilaiset onnistuivat torjumaan mongolit sekä maalla että merellä, ja 1300-luvulle tultaessa mongolit suuntasivat laajentumispyrkimyksensä burmalaisia vastaan.
Tran-dynastian valta heikkeni 1300-luvulla ja viimeisen kuninkaan Trần Dụ Tông'in kuoltua lapsettomana vuonna 1369 seurasi perimyskiista. Maan hallinto oli niin heikko, että chamit onnistuivat ryöstelemään Hanoissa vuonna 1390. Tranit menettivät vallan lyhytaikaiseksi jäänelle Hồ-dynastialle vuonna 1400. Suurempi takaisku maalle oli, että kiinalainen Ming-dynastia valloitti maan pohjoisosat vuonna 1406.
Vietnamilaiset nousivat jälleen kapinaan Ming-dynastian sortotoimenpiteitä ja Pohjois-Vietnamin vallitusta vastaan. Vastarintaa johti Lê Lợi, jonka johtamat joukot piirittivät Hanoissa olleet Ming-joukot vuonna 1427 ja seuraavana vuonna kiinalaiset vetäytyivät. Lê Lợi nousi kansallissankariksi ja samalla sai alkunsa uusi, merkittävä Lê-dynastia.
Lê-dynastian vallassaolon alkuajat olivat Đại Việtille vakaata aikaa. Myös sotilaallinen voima kasvoi, sillä vienamilaiset tekivät ryöstöretken Champaan vuonna 1471, jolloin maasta jäi jäljelle vain tynkä. Myös laojen asuttama Lan Xang alistettiin vietnamilaisten vasallivaltioksi.
Đại Việtin kukoistuskaudella 1400-luvulla Hanoista tuli vakaan hallinnon ansiosta alueen suurin kaupunki, jonka väkimäärä oli yli 100 000. Kuningas Lê Thánh Tông'in kuoltua vuonna 1497 maa ajautui jälleen nopeasti valtataistelujen keskelle.
Itsenäisyyden kausi > Maa jakautuu

Maassa syntyi 1500-luvun alussa valtataistelu kolmen johtavan suvun välillä, mikä johti siihen että maa jakautui Mạc-dynastian hallitsemaan pohjoisosaan ja Trịnh- ja Nguyễn -sukujen johtamaan eteläosaan. Mạc-dynastian ensimmäinen hallitsija syöksi Lê-dynastian kuninkaan vallasta vuonna 1527. Lê-dynastiaa tuki mahtavan Nguyễn-klaanin johtajat, jotka puolustivat Lê-kuninkaan oikeutta hallita valtakuntaa. Sisällissodaksi yltynyt tilanne raukesi 1550-luvulla, kun välittäjänä kiistassa toiminut Kiinan keisari oli laatimassa osapuolten kanssa sopimusta jossa määrättiin että Mạc-dynastia hallitsee maan pohjoisosaa ja Lê-dynastia yhdessä Nguyễn-suvan kanssa maan eteläosaa.
Sopu ei kestänyt kauan, sillä voimakas Trịnh-suku haastoi Nguyễnit. Molemmat suvut katsoivat olevansa Lê-kuninkaiden puolustajia ja molemmat yrittivät syrjäyttää Mạc-dynastian. Trịnh-suvun joukot onnistuivat työntämään Mạcit pois suurimmasta osasta Pohjois-Vietnamia vuoteen 1952 mennessä. Sen sijaan Nguyễnit suojelivat edelleen Lê-kuninkaita maan eteläosassa. Vuodesta 1627 Trịnhien ja Nguyễnien välillä vallitsi avoin sota, ja osapuolten vyöhykkeet jaettiin valtavilla muureilla. Maa jakaantui kahteen toisilleen vihamieliseen valtakuntaan. Pohjoisessa hallitsivat Trịnhit Lê-suvun nimoissä ja etelässä Nguyễnit. Pohjoinen tunnettiin nimellä Đại Việt ja etelä tunnettiin nimellä Nam Việt. Pohjoisen pääkaupunki oli Hanoi ja etelän keskus oli Huế. Molempien osapuolien armeijat olivat valtavia. Trịnhien armeija oli etelän vihollista suurempi, se käsitti 100 000 sotilasta, 500 norsua ja 500 dzonkkia, mutta Nguyễnit olivat varustautuneet portugalilaisten aseilla. Etelässä oli etuna myös väestön suurempi tuki, sillä alueelle muutti Ming-dynastian kaatumisen seurauksena kiinalaisia siirtolaisia, joiden avulla Nguyễn-dynastia laajensi valtakuntaansa chamien ja khmerien asuttamille alueille etelään, sillä Trịnhit estivät valtakunnan laajenemisen pohjoiseen. 1700-luvulle tultaessa kasvoi nopeasti vietnamilaisten siirtolaisten muutto Mekong-joen suistoon ja valloitettujen alueiden tuhannet etniset khmerit vietnamilaistettiin.
Itsenäisyyden kausi > Eurooppalaiset saapuvat

Ensimmäiset eurooppalaiset nykyisen Vietnamina alueella olivat portugalilaiset, jotka saapuivat maahan vuonna 1516. He perustivat lähetys- ja kauppa-aseman Hoi Aniin vuonna 1615. Portugalaisten jälkeen maahan saapuivat ranskalaiset. Vielä 1600-luvulla eurooppalaisten vaikutus maassa oli pieni. Merkittävin eurooppalainen maassa oli ranskalainen jesuiitta Alexandre de Rhodes, joka oppi vietnamin kielen ja saarnasi maassa vietnamiksi.
Itsenäisyyden kausi > Tayson-kapina ja maan jälleenyhdistyminen

Sekä pohjoisessa että etelässä hallitsijasuvut kohtasivat yhä kasvavia vaikeuksia. Pohjoisessa vallitsi 1730-luvulle tultaessa anarkia ja alueita hallitsivat rosvoparonit, jotka riistivät maanviljelijöitä veroja. Olojen yhä kurjistuessa nälänhädän tullessa vuonna 1735 kansa liittyi herkästi kapinaan, jonka tarkoitus oli kukistaa Trịnh-dynastian valta ja palauttaa Lê-dynastia valtaan Pohjois-Vietnamissa.
Etelä-Vietnamissa huonoa Nguyễn-hallintoa vastaan protestit yltyivät suuremmiksi. Pienestä Tây Sơnin kylästä kotoisin olleet kolme veljestä aloittivat vuonna 1773 kapinan, jota kutsutaan kylän mukaan Tay Son -kapinaksi. Tay Sonin veljekset ottivat nimkseen Nguyễn, mutta he eivät olleet sukua samannimiselle hallitsijasuvulle, vaan he olivat alhaista syntyperää. Tay Son-kapinalla oli laaja tuki kansan keskuudessa, ja se heikensi Nguyễn-kuninkaan valtaa joka oli jo rapautunut taitamattoman hallinnon vuoksi. Tay Son -kapinalliset saivat haltuunsa vuonna 1778 koko Nguyễnien hallitseman Etelä-Vietnamin. Hallitsijasuvun jäsenistä vain Nguyễn Ánh onnistui pakenemaan kapinallisia Siamiin, missä hän pyysi aseellista apua ranskalaisilta.
Tay Son -veljesten johtama kapina osasi myös hyödyntää pohjoisen Trịnh-dynastian heikkenemistä ja alueella kärsittyä uutta, tuhoisaa nälänhätää. Vuonna 1786 Tay Son -kapinalliset valtasivat Trịnhien hallitseman pohjoisen. Kaksi vuotta myöhemmin kapinalliset torjuivat kiinalaisten maahantunkeutumisen, jolla nämä yrittivät palauttaa Trịnhit valtaan. Kapinalliset saivat yhdistettyä maan jälleen yhdeksi hallintokokonaisuudeksi. Veljeksistä Nguyễn Huệ julisti itsensä maan keisariksi nimellä Quang Trung.
Hänen hallintakautensa kesti vain muutaman vuoden, sillä Tayson-keisari Quang Trung kuoli vuonna 1792. Tuona aikana kuitenkin tehtiin monia uudistuksia, kun maa jaettiin uudelleen talonpoikien kesken ja uusia alueita otettiin viljelyyn. Työväenluokkaista alkuperää ollut hallitsijasuku hallitsi ajalleen epätyypillisesti, ja heidän mukaansa rikkaat ja köyhät ihmiset olivat samanarvoisia. Virallisena kielenä maahan otettiin vietnamin kieli kiinan sijasta ja kirjoitusjärjestelmä Chữ Nôm otettiin käyttöön.
Quang Trungin kuoltua maa joutui kaaokseen kun yhtä vahvaa johtajaa ei enää löytynyt. Tay Son -hallinto ei kyennyt enää vastaamaan eteläisen Nguyễn-dynastian perillisen Nguyễn Ánhin paluuseen. Nguyễn Ánh oli koonnut armeijansa ranskalaisen piispa Pigneau de Behainen tuella. Ranskan hallitus ei aasialaisten sisäisiin kiistoihin puuttunut, ja Nguyễn Anhin armeija koostui lähinnä yksityishenklilöistä. Vastineeksi Nguyễn Anh lupasi lähetyssaarnaajille täyden toimintavapauden hallitsemassaan osassa Vietnamia. Sota Tay Son -armeijaa vastaan jatkui aina vuoteen 1802, jolloin Nguyễn Ánhin joukot valloittivat Hanoin ja Huến.
Nguyễn Ánh julisti itsensä maan keisariksi ja hän alkoi ensimmäistä kertaa historiassa kutsua maata nimellä Vietnam. Hän otti hallitsijanimekseen Gia Long, ja Nguyễn-dynastian valta jatkui.
Siirtomaavallan aika > Ranskan protektoraatiksi

Nguyễn-dynastian valta oli kuitenkin murenemassa, sillä Kaakkois-Aasian poliittinen tilanne oli muuttumassa eurooppalaisten tunkeutuessa alueelle. Keisari Gia Long yritti pitää ranskalaisten vaikutusvallan maassa mahdollisimman pienenä ja lähetyssaarnaajien toiminnalle asetettiin rajoituksia. Hänen poikansa ja seuraajansa Minh Mạng nousi valtaan vuonna 1820. Minh Mạng karkotti maasta kaikki ranskalaiset lähetyssaarnaajat ja teloitutti heistä osan 1830-luvulla. Vuonna 1840 valtaan noussut keisari Thiệu Trị jatkoi ranskalaisten toiminnan rajoittamista, minkä jälkeen ranskalaiset pyysivat apua Euroopasta. Vuonna 1847 ranskalaiset sota-alukset ilmestyivät Vietnamin rannikolle ja tulittivat Đà Nẵngia, hyökkäyksen tarkoitus oli palauttaa lähetyssaarnaajien toimintavapaus.
Kun valtaan noussut keisari Tự Đức teloitutti espanjalaisen piispan vuonna 1855, Ranskan keisari Napoleon III lähetti armeijan vapauttamaan Vietnamin. Vuonna 1856 ranskalaiset tekivät seuraavan suuremman hyökkäyksen Vietnamiin, ja vuotta myöhemmin alkoi järjestelmällinen sota.
Ranska valloitti Saigonin ja Đà Nẵngin vuonna 1858 ja loi näin perustan siirtomailleen Kaakkois-Aasiassa. Ranskalaiset pakottivat keisari Tự Đứcin allekirjoittamaan sopimuksen, jolla kolme maan eteläisintä maakuntaa siirtyivät Ranskan omistukseen. Ranskalaiset alkoivat käyttää Vietnamin eteläisistä osista nimeä Kotšinkiina.
Siirtomaavallan aika > Ranskan Indokiina

Ranska pyrki alistamaan valtaansa myös Vietnamin pohjoisosan Tonkinin, sillä sen toivottiin varmistavan maan asema tuottoisassa Yunnanin kaupassa. Kotšinkiinan kuvernööri Dupré pelkäsi myös, että alue saattasi päätyä brittien tai saksalaisten haltuun. Matkaan lähetettiin Francis Garnierin johtama sotilasretkikunta, joka valtasi Hanoin kaupungin, mutta vietnamilaisten ja kiinalaisten vastahyökkäyksessä Garnier sai surmansa. Vuonna 1883 lähetettiin Henri De Rivièren johtama retkikunta, mutta se koki aiemman retkikunnan kohtalon ja De Rivière teloitettiin.
Jules Ferryn johtama Ranskan hallitus oli kuitenkin päättänyt olla kokematta enää uutta nöyryytystä, ja Tonkiniin määrättiin täysimittainen hyökkäys. Vuonna 1884 ranskalaisvaltaan alistettiin myös Pohjois-Vietnamin Tonkin ja Keski-Vietnamin Annam. Ranskalaiset hallitsivat valloittamiaan alueita protektoraattinaan. Keisari Tự Đức käytti hyväkseen asemaansa Kiinan vasallina, ja pyysi kiinalaisten väliintuloa estääkseen ranskalaisia valloittamasta maan keski- ja pohjoisosaa. Ranska ja Kiina ajautuivat kymmenen kuukautta kestäneeseen sotaan, joka päättyi Tianjinin rauhaan vuonna 1885. Tonkinin vietnamilaiset eivät kuitenkaan alistuneet ilman vastarintaa ja ranskalaiset joutuivat sotimaan jatkuvasti vietnamilaisia kapinallisia vastaan aina vuoteen 1895 asti.
Vuonna 1887 Ranska yhdisti vietnamilaiset protektoraattinsa Tonkinin, Annamin ja Kotšinkiinan, sekä hallitsemansa Kambodžan ja Laosin hallinnolliseksi kokonaisuudeksi, nimeltä Ranskan Indokiina.
Ranskan Indokiinassa Nguyễn-dynastian hallintoa jatkui, mutta vain nimellisenä. Todellista valtaa käyttivät ranskalaiset. Nguyễn-dynastian kohtaloksi koitui se, että maa ei nähnyt eurooppalaisen kolonialismin uhkaa todellisena. Siinä missä Siamin kuningas ja malaijikuninkaat suostuivat tekemään myönnytyksiä eurooppalaisille, vietnamin hallitsijat eivät halunneet myöntää kauppaoikeuksia ranskalaisille. Myös maan armeijan tärkein tehtävä oli tukahduttaa maan sisäiset levottomuudet, eikä torjua imperialistista hyökkääjää. Nimellinen keisarinvalta päättyi vuonna 1955, jolloin Vietnamin viimeinen keisari Bảo Đại poistui maasta.
Siirtomaavallan aika > Indokiinan siirtomaahallinto

Kaikki vietnamilaiset eivät kuitenkaan vastustaneet Ranskan siirtomaahallintoa. Vuosikymmenten sorto ja kurjat olot olivat johtaneet siihen että keisari Tự Đứcin kannatus talonpoikien keskuudessa mureni. Myös keisarinvallan yritys tukahduttaa katolilaisuus laski suosiota, sillä maassa oli jo merkittävä katolinen yhteisö.
Ranskalaiset nimittivät vietnamilaisia vain alimman tason hallintovirkoihin. Sirrtomaahallintojärjestelmän kehittäjänä oli Paul Doumer, joka toi Ranskasta suuren hallintokoneiston virkamiehiä. Ranskan Indokiinan pääkaupungiksi tehtiin Hanoi, mistä siirtomaahallinto hallitsi keisarin nimissä. Hallintokoneisto paisui niin suureksi, että vuonna 1925 oli 5 000 ranskalaista virkamiestä hallitsemassa 30 miljoonaa Indokiinan asukasta. Suunnilleen sama määrä brittivirkamiehiä hallitsi samaan aikaan 325 miljoonan asukkaan Brittiläistä Intiaa.
Doumerin hallinto kunnosti maan infrastruktuuria, mutta se palveli lähinnä siirtomaahallinnon etuja, kun teitä pitkin voitiin kuljettaa raaka-aineita satamiin. Suurimmaksi tulonlähteeksi Indokiinassa osoittautuivat alkoholi, oopiumi ja suola. Kaikkien kylien piti käyttää alkoholia tietty määrä vuosittain, ja alkoholin kotipoltto oli kiellettyä. Myös oopiumin käyttöön rohkaistiin.
Siirtomaahallinto pani myös toimeen raskaan verotuksen ja pakkotyön voittojen maksimoimiseksi. Veroa piti maksaa perheenjäsenten lukumäärän mukaan, eikä ansiotason mukaan. Eurooppalaisten ja siirtomaahallinnon kanssa yhteistyötä tekevien ei tarvinnut maksaa veroja. Vietnamilaiset eivät myöskään saaneet matkustaa oman alueensa ulkopuolella ilman henkilöpapereita, ja kaikenlainen järjestäytyminen oli kielletty.
Ranskalaisille uudisasukkaille jaettiin maata, jonka katsottiin olevan asumatonta sen jälkeen, kun paikalliset maanviljelijät olivat paenneet ranskalaisia sotajoukkoja. Lopulta vain muutama prosentti maanomistajista omisti lähes puolet maan viljelykelpoisesta maasta Kotšinkiinassa. Pienviljelijät eivät juuri hyötyneet viljelemänsä maan tuotosta vaan velkaantuivat pahasti. Suurin osa riisisadosta meni vientiin, ja Vietnamista tuli maailman kolmanneksi suurin riisinviejä Siamin ja Burman jälkeen.
Ranskalaiset katsoivat siirtomaahallinnon tehtäväksi Indokiinan väestön sivistämisen. Maahan luotiin koulujärjestelmä, johon sisältyi kolmivuotinen peruskoulu. Tämän jälkeen osa oppilaista saattoi jatkaa opiskelua, mutta vain ranskan kielellä. Suurin osa vietnamilaislapsista ei käynyt päivääkään koulua, ja maan lukutaito romahti dramaattisesti verrattuna tilanteeseen ennen kuin ranskalaiset saapuivat sivistämään Indokiinan väestöä.
Siirtomaavallan aika > Nationalismin nousu

Ranskalaisvallasta hyötyivät kuitenkin vain harvat yhteistyötä siirtomaahallinnon kanssa tehneet. Suurin osa kansasta vastusti ranskalaisvaltaa ja aika ajoin syttyi pieniä talonpoikaiskapinoita ja sissiliikkeitä, etenkin maan pohjoisosassa, jota Ranska ei saanut milloinkaan täysin valvontaansa.
Ensimmäistä merkittävää kapinaa johti keisari Hàm Nghi, joka johti Cần Vương -nimellä tunnettua kapinaa. Keisari sai tukea kapinaansa maanomistajilta ja mandariineilta, mutta kepinan tukikohta sijaitsi vuoristossa, jossa asui Mường-väestöä, joita Nguyễn-dynastian hallinto oli sortanut. Tämä kostautui kapinaliikkeelle ja ranskalaiset kukistivat orastavan kapinan, ja nuori kuningas Hàm Nghi karkotettiin Ranskan toiseen siirtomaahan Algeriaan loppuiäkseen.
Merkittäväksi vastarintaliikkeen johtajaksi nousi Phan Bội Châu. hän haki taloudellista tukea ja sotilaskoulutusta vastarintaliikkeelleen Kiinasta ja Japanista. Ranskalaisten painostuksesta Japani lähetti vietnamilaiset opiskelijat takaisin Vietnamiin ja kapina kutistui lopulta pieniksi terroriteoiksi. Ensimmäinen talonpoikaiskapina ranskalaishallintoa kohtaan järjestettiin vuonna 1908, mutta ranskalaiset rauhoittivat tilanteen avaamalla tulen mieltään osoittaneita talonpoikia kohti. Samana vuonna armeijan vietnamilaiset kokit yrittivät myrkyttää kokonaisen rykmentin, mutta väärän annostelun takia 200 ranskalaista sotilasta sai vain lieviä oireita. Osa kokeista teloitettiin ja osa tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Ranskalaiset tukahduttivat 1900-luvun alussa orastavan vietnamilaisen nationalismin heti alkuunsa, ja vastustus vuoden 1908 jälkeen siirtomaahallintoa kohtaan oli jonkin aikaa minimaalista.
Siirtomaavallan aika > Kommunismin herääminen

Ranskalaisten kolonialistinen kapitalismi ja riistohallinto antoi kommunismin nousulle alkusysäyksen. Kommunistisen liikkeen johtajaksi nousi Ho Tši Minh. Ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskassa oli noin 100 000 vietnamilaista sotilasta ja työläistä. Yksi heistä oli Ho Tši Minh. Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Ho Tši Minh alkoi tuntea vetoa marxilaisuuteen, ja hän ajatteli että työläisväestö voi olla vallankumouksellisen siirtomaahallinnon perusta.
Ho Tši Minh oli mukana perustamassa Ranskan kommunistista puoluetta, ja kansainvälisenä kommunistina hän matkusti Neuvostoliittoon ja Kiinaan. Hän toimi Kominternin agenttina ja Mao Zedongin vieraana ollessaan hän tajusi kommunismin mahdollisuudet. Ho Tši Minh yllytti vietnamilaisia kamppailemaan itsenäisyyden puolesta ja hän levitti tietoa kommunismin mahdollisuuksista Thanh Niên -liikkeen avulla, joka salakuljetti ranskalaisten kieltämiä sanomalehtiä Vietnamiin Thaimaasta käsin. Vuonna 1929 hän oli perustamassa Indokiinan kommunistista puoluetta, jonka ydin muodostui Thanh Niên -liikkeestä.
Myös ei-kommunismimieliset vietnamilaisjärjestöt, kuten Kiinan Kuomintangia jäljitellyt Vietnamin kansallispuolue Việt Nam Quốc Dân Đảng (VNQDD) vastusti siirtomaavaltaa. Se perustettiin vuonna 1927 ja sen tavoitteena oli ryhtyä aseelliseen kapinaan. Kapina kukistettiin ranskalaisten toimesta nopeasti ja osa puolueen johdosta pakeni Kiinaan, missä he jatkoivat toimintaansa Kuomintangin ja Tšiang Kai-šekin suojissa.
Suuri lama iski 1930-luvulla myös Vietnamiin ja talonpojilta vaadittiin kohtuutonta työpanosta. Kommunistinen puolue organisoi talonpoikaiskapinan ja maaseudulla perustettiin itsenäisiä kyläyhteisöjä, Nghệ-Tĩnh -neuvostoja. Neuvostot toimivat vuoden ajan, ennen kuin ranskalaiset sotilaat ja muukalaislegioonan joukot murskasivat ne, hävittäen samalla Indokiinan kommunistisen puolueen johdon. Ho Tši Minh palasi Thaimaasta Vietnamiin vuonna 1930 ja hän perusti Hongkongissa Vietnamin kommunistinen puolueen, jonka ohjelmaan kuului koko Vietnamin vapauttaminen Ranskan vallasta. Puolueen johto pidätettiin Hongkongissa vuonna 1931, mutta Ho Tši Minh pakeni Moskovaan ja palasi Aasiaan vasta kymmenen vuoden kuluttua.
Siirtomaavallan aika > Siirtomaavalta murenee

Ranska antoi vietnamilaisille joitain myönnytyksiä 1930-luvun puolivälissä, mutta Toisen maailmansodan aikana Japani miehitti Hainanin saaren vuonna 1939 ja Ranska kiristi jälleen otettaan Vietnamista, vaatien suuria tavaratoimituksia ranskalaisten myytäväksi.
Saksa miehitti Ranskan vuonna 1940 ja japanilaiset nousivat maihin Tonkinissa voidakseen hyökätä Vietnamin kautta Kiinaan. Ranska vältteli suoraa vastakkainasettelua japanilaisten kanssa ja Vichyn Ranskan nimellinen hallinto säilyi. Japanilaiset vaativat vastineeksi kauttakulkuoikeuksia Vietnamin läpi ja sotatarvikkeiden viennin lopettamista Kiinaan. Sodan jatkuessa Vietnamissa kärsittiin nälänhätää ja miljoonat kuolivat nälkään japanilaismiehityksen aikana.
Vietnamin itsenäisyystaistelun keulahahmoksi noussut Ho Tši Minh vastusti sekä Ranskan että Japanin hallintoa Vietnamissa. Hänen johdollaan perustettiin vuonna 1941 kommunistisen puolueen valvonnan alainen, mutta siitä erillinen itsenäisyysrintama Việt Minh. Kommunistit näkivät toisen maailmansodan mahdollisuutena vallankumoushallinnon luomiselle, kun suurin osa Kaakkois-Aasiaa oli japanilaisten miehittämä. Myös Yhdysvallat tuki japanilaisvastaista Viet Minh -liikettä ja Yhdysvaltain tiedustelupalvelu OSS aseisti Viet Minhiä ja vietnamilaissotilaat raportoivat japanilaisten liikkeistä amerikkalaisille.
Japani harjoitti Aasia aasialaisille -propagandaa sodan aikana ja se päätti lahjoittaa itsenäisyyden myös Vietnamille. Japanilaiset syrjäyttivät Ranskan siirtomaahallinnon maaliskuussa 1945 ja Nguyễn-dynastian keisari Bảo Đại hallitsi maata nukkehallitsijana, kuten hän oli tehnyt jo ranskalaisten vallan aikana.
Japani antautui elokuussa 1945 Hiroshiman ja Nagasakin pommitusten jälkeen ja Viet Minh sai vallan Hanoissa ja Huếssa. Japanilaisvallan päättymisen jälkeen Ho Tši Minh kehotti vietnamilaisia nousemaan taisteluun Ranskaa vastaan ja Viet Minh sai kannatusta myös muiden ei-kommunististen itsenäisyysliikkeiden keskuudessa.
Japanin antautumisen jälkeen keisari Bảo Đại luopui vallasta ja Viet Minh johti elokuun vallankumousta, joka johti väliaikaisen hallituksen perustamiseen. Syyskuun toisena päivänä vuonna 1945 Ho Tši Minh julisti Hanoissa itsenäisen Vietnamin demokraattisen kansantasavallan perustamisesta.
Siirtomaavallan aika > Siirtomaavallan paluu

Toisen maailmansodan päätyttyä Ranska yritti palauttaa siirtomaavaltansa Vietnamiin. Sodan jälkeen käydyissä Potsdamin neuvotteluissa päätettiin että brittiläisjoukot miehittävät Vietnamin eteläosan 16. leveyspiirin eteläpuolelta ja riisuisivat japanilaiset aseista. Pohjoisosan miehittäisi Kiina, Kuomintangin joukkoineen. Lokakuussa 1945 brittijoukot luovuttivat valvontavastuun alueellaan takaisin ranskalaisille.
Kiina luovutti Vietnamin pohjoisosien valvonnan ranskalaisille helmi-maaliskuussa 1946. Tšiang Kai-šek allekirjoitti sopimuksen, jonka mukaan Kiinan vetäytyminen sallii kiinalaisten kauppiaiden vapaan toiminnan Ranskan hallitsemassa Vietnamissa.
Ranskalaiset neuvottelivat maaliskuussa 1946 Ho Tši Minhin kanssa sopimuksen, jonka mukaan Ranska tunnustaa Vietnamin itsenäisyyden, mutta maa kuuluisi Ranskan liittoon ja Ranskan joukot ovat maassa viiden vuoden siirtymäajan. Ranska päättäisi edelleen maan ulkomaan- ja talouspolitiikasta ja puolustuksesta, vastineeksi järjestettäisiin kansanäänestys siitä tulisiko Vietnamin demokraattisen tasavallan käsittää Annam, Tonkin ja Kotšinkiina.
Ho Tši Minh hyväksyi rajoitetun itsenäisyyden ranskalaisten kanssa, mikä aiheutti ihmetystä hänen maanmiehissään. Ho Tši Minh perusteli sopimusta sillä, että ranskalaisten viiden vuoden valta alueella on pienempi paha, kuin kiinalaisten pysyvä miehitys. Ranskan sallittiin sijoittaa Vietnamin pohjoisosaan 15 000 sotilasta, mitä Ho Tši Minh piti parempana vaihtoehtona kuin 200 000 kiinalaissotilasta.
Kaikki Ranskan siirtomaapitäjät eivät olleet sitoutuneita antamaan Việt Minhille sijaa Vietnamin hallinnassa. Kotšinkiinassa kommunisteilla oli huomattavasti heikompi asema kuin maan pohjoisosassa, sillä maa oli taloudellisesti vakaammalla pohjalla. Saigonissa asemapaikkaansa pitänyt amiraali Georges Thierry d'Argenlieun johtama Ranskan Indokiinan edustajisto ei katsonut hyvällä maan pohjoisosien kommunistista hallintoa. d'Argenlieu julisti Kotšinkiinan itsenäiseksi tasavallaksi, tätä tukivat monet ranskalaiset sijoittajat, joiden Vietnamiin sijoittama pääoma oli suurimmalta osin Kotšinkiinassa. Ranska sai myös tukea Cao Đài- ja Hòa Hảo -lahkoilta, jotka olivat itsenäisyystaistelun aikana tukeneet Việt Minhiä, mutta sanoutuivat nyt irti kommunistihallinnosta. d'Argenlieu halusi luovuttaa vallan useille Indokiinan valtioille, jotka kuuluisivat Ranskan liittoon. Tätä tavoitetta ei voitaisi koskaan sovittaa yhteen Ho Tši Minhin tavoitteiden kanssa, joka oli täysin itsenäinen yhtenäinen valtio, jota johtaa kommunistinen hallinto.