Meksikon toinen keisarikunta
Historiaa > Keisarikunnan loppu

Myös Ranska halusi päästä eroon raskaaksi käyneestä Meksion episodista. Se myös pelkäsi joutuvansa Yhdysvaltojen kanssa avoimeen konfliktiin, sillä Yhdysvallat ilmoitti noudattavansa Monroen oppia. Lisäksi maa halusi valmistautua kasvaan Preussin taholta tulleeseen uhkaan. Myös Ranskan yleensä keisarille myötämielinen edustajainhuone alkoi näkyvästi protestoida Meksikon operaatiota. Se protestoi kyseenalaisti paisuvat kustannukset ja miestappiot. Missä oli luvattu taloudellinen hyöty, kuului aiheellinen kysymys.
Samaan aikaan Yhdysvallat lisäsi diplomaattista painostustaan. Se sai Itävallan kieltämään vapaaehtoisten lähdön taistelemaan Meksikoon keisarin puolesta. Se esitti Ranskalle vaatimuksen poistaa kaikki joukot Meksikosta helmikuuhun 1866 mennessä. Ranska ilmoitti joukkojensa poistuvan maasta marraskuussa 1867. Napoleon III ilmoitti tylysti, että koska Maximilian I on epäonnistunut luomaan vakaan hallinnon ja rauhan maahansa, lopettaa Ranska kaiken sotilaallisen ja taloudellisen tuen.
Ranskan alkaessa vetää joukkojaan, muuttui keisarikunnan sotilaallinen tilanne kriittiseksi. Maximilian I siirsi hallituksensa pääkaupungista Orizabaan ja kansan parissa hänen uskottiin jo lähteneen maasta. Hän tarjoutui luopumaan kruunusta, mutta hallituksen täpärän äänestyksen jälkeen  päätti jäädä. Hallitsija palasi pääkaupunkiin ja teki sovintoehdotuksen: Juárez nimitettäisiin pääministeriksi. Juárezin vastaus oli, että tasavallan presidentti ei koskaan alistu vieraan vallan nimittämän monarkin alaisuuteen.
Epätoivoisessa tilanteessa keisarinna Carlota lähti Eurooppaan pyytämään apua keisarikunnalle. Sukulaissuhteidensa vuoksi hänet otettiin yleensä kohteliaasti vastaan, mutta apua ei tullut mistään. Hän kävi myös paavin luona, mutta turhaan. Keisarinna Carlota koki epätoivoisen matkansa aikana rankan henkisen romahduksen ja eli loppuelämänsä vakavasti mielisairaana.
Samaan aikaan Euroopassa tapahtui Ranskan kannalta merkittäviä asioita. Preussi löi Itävallan Königgrätzin taistelussa ja se nousi uudeksi uhaksi Ranskalle. Nyt Ranska päätti kiirehtiä vetäytymistään. Ranska sai vedettyään joukkonsa maaliskkuhun 1867 mennessä. Lähtiessään ne teurastivat hevoset ja räjäyttivät kaikki ammukset. Ranskan armeijan komentaja François Achille Bazaine ei halunnut jättää niitä Maximilian I:lle uskollisille joukoille. Bazaine on jäänyt historiaan epäluotettavana miehenä, hänen tiedetään halunneen syrjäyttää Maximilian I ja nousta itse Meksikon hallitsijaksi.
Kun idea yhteishallituksesta oli kaatunut ja Ranska vetäytynyt maasta, edessä oli epätoivoinen taistelu. Maximilian I otti armeijan komentoonsa. Hänen päätökseensä taistella johti kaksi ajatusta: vain taistelemalla hän voisi vetäytyä kunniakkaasti maanpakoon ja hänen asemansa Habsburgien hallitsijasukuun kuuluvana.
Keisari vetäytyi joukkoineen Querétaroon mukanaan arviolta 10 000 miestä. Tasavaltalaiset lähettivät häntä vastaan 40 000 miestä ja aloittivat piirittämisen ja pommituksen. 14. toukokuuta 1867 nälkiintyneet keisarilliset joukot olivat huvenneet 5000 mieheen ja päätettiin yrittää murtautua piiritysrenkaan läpi ja mennä vuoristoon käymään sissisotaa. Tuolloin muuan keisarillinen upseeri kavalsi hallitsijansa ja päästi tasavaltalaiset kaupunkiin. Hänelle oli uskoteltu, että hallitsijaan ei kosketa.
Keisari ja hänen kaksi kenraaliaan Tomás Mejía ja Miguel Miramón asetettiin syytteeseen ja vietiin oikeuteen. Syyte perustui presidentti Juárezin asetukseen, joka koski ranskalaisten miehittäjien auttamista. Oikeus langetti kaikille kolmelle kuolemantuomion. Maximilian I:n puolesta vedottiin laajalti. Vetoajien joukossa olivat Euroopan kuninkaalliset, mutta myös kirjailija Victor Hugo ja vapaustaistelija Giuseppe Garibaldi. Juárez oli järkkymätön: Meksiko antaa ulkomaalaisille maahantunkeutujille opetuksen ja 50 000 maahantunkeutujia vastaan taistellutta antoi sodassa henkensä. Heidän omaisensa tarvitsevat oikeutta. Kaikki kolme ammuttiin 19 kesökuuta 1867.