stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mänttä
Historia

Nimi Mänttä on peräisin alueen vanhimmasta talosta, jonka Tuomas Niilonpoika Mäntsä (1570–1618) perusti Sääksmäen erämaahan Keurukoskelle. Mänttä kuului vuoteen 1604 saakka kirkollisesti Sääksmäen pitäjään, jonka erämaa-aluetta se oli ollut keskiajalta saakka. Ruoveden yhteydessä se joutui vuonna 1628 Keuruun kappeliseurakuntaan, joka itsenäistyi omaksi seurakunnaksi vuonna 1651. Hallinnollisesti Mänttä erotettiin Längelmäestä vuonna 1776 ja liitettiin Keuruun pitäjään ja samalla Vaasan lääniin. Kun Vilppulan seurakunta itsenäistyi Ruovedestä vuonna 1904, siihen liitettiin myös Mänttä, joka näin palasi Hämeen lääniin.
Valtio perkautti Mäntänkosken vuosina 1833–1834. Sihteeri Gustaf Hobin vuokrasi koskessa olleet myllyt vuosiksi 1854–1855 ja perusti kosken alajuoksulle vuonna 1854 sahan, jonka hän myi kapteeni Anselm Grahnille vuonna 1859. Grahn rakennutti sahan yhteyteen myllyn ja myi sahan helsinkiläiselle kauppaneuvos C. W. S Sundmanille vuonna 1861. Tuomari A. Palmfelt oli jo vuosina 1853–1854 vuokrannut Mäntänkosken läntisen haaran ja perustanut yhdessä vuorimestari Fredrik Tengströmin kanssa kosken varrelle pienen pajan. He myivät vuokraoikeutensa vuonna 1857 kauppaneuvos Henrik Borgströmille, joka myi ne edelleen apteekkari Gustaf Adolf Serlachiukselle vuonna 1868. Serlachius rakennutti samana vuonna läntisen haaran partaalle puuhiomon, mistä alkoi Mäntän teollisuuden varsinainen kehitys.
Liikenneyhteydet Mänttään olivat aluksi huonot, kunnes laivaliikenne Vilppulaan alkoi vuonna 1870 ja Tampere–Haapamäki-rata valmistui vuonna  1883. Samaan aikaan rakennettiin myös maantie Ruovedeltä Mäntän kautta Keuruulle. G. A. Serlachius rakennutti vuosina 1895–1897 kapearaiteisen rautatien Vilppulan rautatieasemalta Mänttään; rata muutettiin normaalilevyiseksi vuonna 1930. Henkilöliikenne Mäntän radalla lopetettiin ja siirrettiin linja-autoilla hoidettavaksi vuonna 1953.
Mäntänkosken äärelle kehittynyt tehdasalue erotettiin Vilppulasta omaksi seurakunnakseen vuoden 1921 alusta, ja samana vuonna valtioneuvosto määräsi Mäntän taajaväkiseksi yhdyskunnaksi. Itsenäiseksi kunnaksi Mänttä erotettiin vuoden 1922 alusta lähtien. Yhdyskunnan itsenäistyessä siellä oli 2 733 asukasta, mutta vuonna 1930 jo 3 620 asukasta. Mäntän seurakunnan kirkkona toimi alkuvuosina Pelastusarmeijalta vuokrattu kokoushuone, kunnes vuonna 1928 valmistui Serlachius Oy:n lahjoitusvaroin arkkitehti Wäinö Palmqvistin suunnittelema kirkko. Mäntästä tuli kauppala 1948 ja kaupunki 1973.lähde?
Kansalaissodan aikana 1918 Vilppulasta tulleet punakaartilaiset piirittivät Mäntän suojeluskunnan. Suojeluskuntalaiset ja Keuruulta tulleet apujoukot hyökkäsivät 11. helmikuuta tehdaskylää vastaan, jolloin punaiset joutuivat perääntymään Vilppulaan. Tämän jälkeen Mäntästä tuli valkoisen armeijan joukkojen kokoamispaikka.
Talvisodan aikana 20. tammikuuta 1940 Neuvostoliiton ilmavoimat tekivät pommihyökkäyksen Mänttään. Itse tehdasalue säästyi tuhoilta, mutta ympäristön asuinalueella neljä ihmistä sai surmansa ja useita haavoittui.
Tunnettuja mänttäläisiä

varatuomari Keijo Liinamaa
Azazel-yhtyeen laulaja Miikka Ojala, taitelijanimeltään ”Lord Satanachia”
jääkiekkoilija Risto Siltanen
imitaattori-juontaja Klaus Thomasson
Hallinto

Seuraavassa taulukossa on esitetty vuoden 2004 kunnallisvaalien tulokset Mäntässä. Vaalien äänestysaktiivisuus oli 62,2 %.
| Puolue | Paikkoja | Osuus äänistä |
| --- | --- | --- |
| SDP | 12 | 41,7 % |
| Kokoomus | 7 | 26,4 % |
| Vasemmistoliitto | 3 | 10,7 % |
| Kristillisdemokraatit | 2 | 7,7 % |
| Vihreät | 2 | 7,5 % |
| Keskusta | 1 | 6,0 % |
Kuvia

Mäntän keskustaa
Mäntän keskustaa
Serlachius-museo Gustaf
Mäntän kirjasto
Kirjallisuutta

Mauri Mönkkönen: Mäntän historia 1860–1947.  Mäntän kaupunki ja Mäntän seurakunta, 1992.  ISBN 952-90-3737-6
Mauri Mönkkönen: Mäntän historia 1948–1992.  Mäntän kaupunki ja Mäntän seurakunta, 1998.  ISBN 951-97078-7-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mänttä Wikimedia Commonsissa
Mäntän seudun koulutuskeskus
Mänttä on nopeasti edistynyt elinvoimainen teollisuuskeskus, Aamulehti, 04.09.1937, nro 237, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Mänttä-Vilppula |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Ylä-Pirkanmaan seutukunta 
| Kylät |  Ajostaipale  Elämäntaipale  Huhtijärvi  Huopioniemi  Keskustaajama  Kolho  Kurkijärvi  Leppäkoski  Loila  Pohjaslahti  Suluslahti  Tyynysniemi  Vitsakoski  |  |
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä 
Mäntän kolme ensimmäistä kauppalanjohtajaa 1960-luvun vaihteessa: Paavo Myllymäki, Rudolf Peltonen ja Keijo Liinamaa.
Namtar

Namtar oli Mesopotamian mytologiassa ruton ja kohtalon jumala. Namtar on manalan jumalatar Ereškigalin ja tuulen jumala Enlilin poika..
Kun ihmisten kaupungit kasvoivat, niiden melu alkoi häiritä jumalia. Silloin Enlil lähetti Namtarin maan päälle. Ruttojumala kuitenkin häkeltyi hänelle osoitetuista uhrilahjoista eikä uskaltautunut ihmisten eteen.
Namtarin nimi merkitsee sumeriksi "se joka on leikattu pois" ja sumerien ajattelussa se tarkoittaa kohtalon henkilöitymää. Namtar nähtiin Ereškigalin sanansaattajana, joka tuo kuoleman kuolevaisille.
Nana (jumalatar)

Nana tai Nane on armenialainen äitijumalatar. Esikristillisellä ajalla häntä palvottiin laajalti ja hänet saatettiin samaistaa fryygialaiseen Kybeleen.
 Nana oli Aramazdin tytär, ja kreikkalaiset pitivät häntä Athenen vastineena. Nanan nimi on saattanut alun perin merkitä äitiä. Parthialaisten aikakaudella Nanan palvonta ulottui Palmyraan ja Iranin Kushan imperiumiin. Vähä-Aasiassa palvottiin myös toista Nana-jumalatarta, jokijumala Sangarioksen tytärtä.
Christopher Isherwood

Isherwood vuonna 1973.
Christopher William Bradshaw Isherwood (26. elokuuta 1904 Disleys, Yhdistynyt kuningaskunta – 4. tammikuuta 1986 Santa Monica, Yhdysvallat) oli brittisyntyinen englanninkielinen kirjailija, joka sai vuonna 1946 Yhdysvaltain kansalaisuuden.
Lapsuus ja nuoruus

Christopher Isherwood syntyi vuoden kuluttua vanhempiensa avioitumisesta. Hänen äitinsä oli Kathleen Bradshaw Isherwood  (o.s. Machell Smith) ja isänsä Francis "Frank" Isherwood, Britannian armeijan kenraaliluutnantti ja buurisodan veteraani. Isherwood asui lapsena useilla paikkakunnilla, minne hänen isänsä armeijaura perheen vei.
Varhaisteinivuodet 1914–1918 Isherwood opiskeli St. Edmund Schoolissa Surreyssä, jossa hän tapasi sittemmin kirjailijana ja runoilijana tunnetun W. H. Audenin. Heistä tuli elinikäiset ystävät. Isherwoodin isä kaatui toukokuussa 1915 johtaessaan ensimmäisen maailmansodan aikana epätoivoista hyökkäystä toisessa Ypresin taistelussa.
14 ja 18 ikävuosien välillä 1919–1922 Isherwood opiskeli Repton Schoolissa, jossa hän tutustui Edward Upwardiin, jonka kanssa kirjoitti surrealistiset Mortmere-tarinat. Vuosina 1923–1925 Isherwood opiskeli Cambridgen Corpus Christi Collegessa mutta ei suorittanut loppututkintoa. Samanaikaisesti Auden, joka opiskeli Oxfordissa, tutustutti hänet Stephen Spenderiin. Cambridgen jälkeen Isherwood asui Ranskassa, jossa hankki elantonsa antamalla englannin kielen yksityistunteja. 1920-luvun lopulla hän opiskeli lääketiedettä Lontoon King’s Collegessa mutta keskeytti jo puolen vuoden kuluttua ystävänsä W. H. Audenin neuvosta. Vuonna 1928 Isherwood julkaisi ensimmäisen kirjallisen tuotoksensa ”All the Conspirators”, joka oli pastissi ajankohdan modernistisesta kirjallisuudesta, sankarina äitinsä psykologisesti tukahduttama nuori mies.
Berliini

Konservatiivinen brittiyläluokka hylkäsi Isherwoodin eikä hyväksynyt hänen homoseksuaalisuuttaan. Vuonna 1929 Isherwood pakeni Berliiniin, jossa aikoi viettää muutaman viikon kirjailijaystävänsä Audenin kanssa. Hän kuitenkin viipyi kaupungissa aina vuoteen 1933 asti, kunnes valtaan tuli Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue joka ajoi hänet pois maasta.
Berliinissä 1931 Isherwood tapasi Jean Rossin, joka oli hänen romaanihenkilönsä Sally Bowlesin esikuva, sekä Gerald Hamiltonin, jonka inspiroi nimihenkilön tarinaan Mr Norris Changes Trains. Syyskuussa 1931 runoilija Willian Plomer esitteli Isherwoodin kirjailija E. M. Forsterille, josta tuli pian hänen esikuvansa. Forster testamenttasi Isherwoodille kirjansa Maurice tekijänoikeudet.
Berliinin-vuosinaan Isherwood opetti englantia ja jatkoi komeisiin nuoriin miehiin kohdistuvaa mielenkiintoaan tässä sallivassa ympäristössä. Näin hän tuli tuntemaan myös ensimmäisen suuren rakkautensa Heinz Neddermeyerin. Isherwoodin kirjoitukset Berliinin maanalaisesta seksielämästä oli myöhemmin pohjana John Henry Mackayn teokselle The Hustler. Berliinissä Isherwood kirjoitti myös teoksensa Goodbye to Berlin, jonka pohjalta John Van Druten kirjoitti vuosia myöhemmin näytelmän I Am a Camera. Useiden eri teatteritulkintojen jälkeen siitä muodostui menestynyt musikaali Cabaret ja samanniminen elokuva.
Ennen toista maailmansotaa

1930-luvun lopulla Isherwood matkusti ympäri Eurooppaa ja asui muun muassa Kööpenhaminassa ja Portugalin Sintrassa. Hän kirjoitti yhdessä W. H. Audenin kanssa kolme näytelmää: The Dog Beneath the Skin (1935), The Ascent of F6 (1937) ja On the Frontier (1938). Tähän samaan aikaan hän kirjoitti kevyesti ironisen omaelämäkerrallisen teoksen Lions and Shadows (1938). Audenin kanssa hän matkusti myös Kiinaan vuonna 1938 hankkimaan materiaalia Kiinan ja Japanin sodasta heidän yhteiseen teokseena Journey to a War (1939).
Elämä Yhdysvalloissa

Isherwood ja Auden palasivat Kiinasta Englantiin Yhdysvaltain kautta ja ihastuivat maahan niin, että päättivät tammikuussa 1939 muuttaa sinne pysyvästi. Yhdistynyt kuningaskunta oli juuri julistamassa sodan Saksaa vastaan, joten miehet saivat muuttonsa takia kritiikkiä epäisänmaallisuudesta. Vietettyään muutaman kuukauden Audenin kanssa New Yorkissa Isherwood asettui Kaliforniaan, missä hän elätti itsensä kirjoittamalla elokuvakäsikirjoituksia Hollywoodissa ja antamalla kielenopetusta.
Teokset > Suomennetut teokset

Cabaret (Goodbye to Berlin), suom. Paavo Lehtonen, Helsinki: WSOY 1976 ISBN 951-0-07705-4
Praterin orvokki (Prater violet), suom. Paavo Lehtonen, Helsinki: Love kirjat 1983 ISBN 951-835-066-3
Teokset > Englanninkieliset teokset

All the Conspirators (1928; uusi painos 1957 ja uusi johdanto)
The Memorial (1932)
Mr Norris Changes Trains (1935; Yhdysvalloissa nimellä The Last of Mr Norris)
The Dog Beneath the Skin (1935, yhteistyössä W. H. Audenin kanssa)
The Ascent of F6 (1937, yhdessä W. H. Audenin kanssa)
Sally Bowles (1937; sisältyy myöhemmin teokseen Goodbye to Berlin)
On the Frontier (1938, yhteistyössä W. H. Audenin kanssa)
Lions and Shadows (1938, omaelämäkerta)
Goodbye to Berlin (1939)
Journey to a War (1939, yhdessä W. H. Audenin kanssa)
Prater Violet (1945)
The Berlin Stories (1945; sisältää Mr Norris Changes Trains ja Goodbye to Berlin; uudistettuna The Berlin of Sally Bowles, 1975)
Vedanta for the Western World (Unwin Books, London, 1948,)
The Condor and the Cows (1949, matkapäiväkirja Etelä-Amerikasta)
What Vedanta Means to Me (1951, pamfletti)
The World in the Evening (1954)
Down There on a Visit (1962)
An Approach to Vedanta (1963)
A Single Man (1964)
Ramakrishna and His Disciples (1965)
Exhumations (1966; journalismia ja tarinoita)
A Meeting by the River (1967)
Essentials of Vedanta (1969)
Kathleen and Frank (1971, teos Isherwoodin vanhemmista)
Frankenstein: The True Story (1973, yhteistyössä Don Bachardyn kanssa; pohjautuu heidän elokuvakäsikirjoitukseensa vuodelta 1973)
Christopher and His Kind (1976, omaelämäkerta)
My Guru and His Disciple (1980)
October (1980, yhdessä Don Bachardyn kanssa)
The Mortmere Stories (yhdessä Edward Upwardin kanssa) (1994)
Where Joy Resides: An Isherwood Reader (1989; Don Bachardy ja James P. White, toimittajina.)
Diaries: 1939–1960, Katherine Bucknell, toim. (1996)
Jacob's Hands: A Fable (1997) alkuperäisesti käsikirjoitettu Aldous Huxleyn kanssa
Lost Years: A Memoir 1945–1951, Katherine Bucknell, toim. (2000)
Lions and Shadows (Minneapolis: University of Minnesota Press, 2000)
Kathleen and Christopher, Lisa Colletta, toim. (Letters to his mother, Minneapolis: University of Minnesota Press, 2005)
Isherwood on Writing (University of Minnesota Press, 2007)
Kirjallisuutta

Harker, Jamie: Middlebrow Queer: Christopher Isherwood in America.  Minneapolis:  University of Minnesota Press, 2013.  ISBN 978-0-8166-7913-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Isherwood (vasemmalla) ja W. H. Auden vuonna 1939.
Donald Bachardy, kuvaajana Van Vechten (1954).
Naamiohohtokaija

| Naamiohohtokaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Hohtokaijat Prosopeia
Laji::  personata
Kaksiosainen nimi
 Prosopeia personata  G.R. Gray, 1848 
Katso myös
   Naamiohohtokaija Wikispeciesissä   Naamiohohtokaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Naamiohohtokaija (Prosopeia personata) on kotoperäinen fidžiläinen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 47 cm ja paino noin 322 g. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, otsa ja naama ovat mustat, rinta on keskeltä keltainen ja alaosasta oranssi, käsisulien reunat sinikiiltoiset ja pyrstö päältä vihreä, sinihohtoinen. Nokka on tummanharmaa, koivet tummanharmaat ja iiris oranssi. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on kuten aikuinen, iiris on kuitenkin ruskea ja nokka vaaleampi.
Esiintyminen

Naamiohohtokaijat elävät Fidžillä Viti Levun saarella ja mahdollisesti läheisellä Ovalaun saarella. Populaation koko on noin 88 000 yksilöä. Lajin kanta on taantunut ja suurimpana uhkana ovat metsien hakkuut ja järeiden pesäpuiden kaataminen.
Elinympäristö

Laji elää sekä vanhoissa, luonnontilaisissa metsissä, että nuoremmissa kasvatusmetsissä ja myös mangrovemetsiköissä ja puutarhoissa. Pesintä tapahtuu ehkä vain vanhoissa metsissä.
Lisääntyminen

Pesä on korkealla puunkolossa tai -onkalossa, joskus korkean kannon päässä.
Ravinto

Ruokavalio koostuu pääosin hedelmistä mutta myös marjoista, siemenistä, kukinnoista ja hyönteisistä.
Naiskagaali

Naiskagaali oli vuonna 1902 perustettu vastarintajärjestö, joka perustettiin vuonna 1901 perustetun Kagaalin rinnalle sen tueksi. Kagaali perustettiin vastustamaan laittomia asevelvollisuuskutsuntoja, ja Naiskagaali salakuljetti Suomeen kiellettyjä lehtiä, oli apuna levittämässä maanalaisia lehtiä. Se myös keräsi rahaa vastarintatoimintaan ja toi ulkomailla julki Suomen oikeustaistelua. Järjestöllä oli vaikutusta siihen, että vuoden 1904 valtiopäivillä passiivisen vastarinnan kannattajat voittivat. Naiskagaali jatkoi toimintaa ainakin vuoteen 1944, mutta itsenäistymisen jälkeen tavoitteiltaan uudenlaisena. Kagaali lopetti toimintansa vuoden 1905 suurlakon jälkeen, joskaan sitä ei lopetettu koskaan virallisesti.
Kun venäläistämisen vastustus itsenäistymisen jälkeen oli menettänyt merkityksensä, Naiskagaalin toiminta muuttui. Järjestö toimi valkoisten puolella ja kerätyt rahat suunnattiin jääkäriveteraaneille.
Naiskagaalin perustivat Maissi Erkko ja Tekla Hultin. Sen ensimmäinen puheenjohtaja oli Dagmar Neovius, joka kuitenkin joutui lähtemään Ruotsiin seuraavana vuonna. Sieltä käsin hän veljensä Arvid Neoviuksen kanssa organisoi Suomeen suunnattua propagandaa ja vastasi muun muassa vuosina 1903–1905 Fria Ord -lehden salaisesta levittämisestä Suomeen.
Naiskagaalin kokoukset naamioitiin muuksi toiminnaksi, esimerkiksi ompeluseuraksi tai näytelmäharjoituksiksi.
Naiskagaalin toiminnassa mukana olleen Helmi Krohnin nimimerkillä "Äiti" kirjoittama lentolehtinen "Kodin tehtävä nykyhetkenä" ilmestyi vuonna 1902, ja se oli ensimmäinen naiskagaalin julkaisema lentolehtinen. Se käynnisti naiskagaalin varsinaisen toiminnan. Dagmar Neovius käänsi sen hieman muokaten ruotsiksi. Sitä levitettiin kaikkialle Suomeen. Lentolehtisen sisältönä oli kotien, äidinkielen ja äitien tehtävä vastarinnan hengen luomisessa ja sen lapsiin juurruttamisessa.
Jäseniä

Tekla Hultin
Maissi Erkko
Dagmar Neovius
Alli Nissinen
Nanny Lilius
Elin Nylander
Selma Wåhlberg
Lucina Hagman
Helmi Setälä (Krohn)
Elin Malin
Cely Mechelin
Helena Westermarck
Kirjallisuutta

Valkoinen kirja, Lotta Svärd yhdistyksen keskusjohtokunnan julkaisema, toimittanut: Elsa Soini-Hagan. Lotta Svärd yhdistys, 1928 (Kirjan alussa käsitellään Naiskagaalin toimintaa)
Kuin satakielten laulu, toimittanut Maija Kauppinen. Suomalainen Naisliitto Helsingin Osasto 2007 ISBN 9789519895840 (Kirjassa kerrotaan Naiskagaalin toiminnast
Ramsay, Alexandra. ”Kvinnokagalen. Ett återfunnet manuskript med förord och kommentarer av Alexandra Ramsay” i Historiska och litteraturhistoriska studier 72. Red. J. Strömberg & H. Svan. Helsingfors 1997, 147–174.
Östensson, Ebba. ”Kvinnor under ofärdsår” i Historiska och litteraturhistoriska studier 51. Red. T. Steinby. Helsingfors 1976, 215–272.
Dahlberg, Julia (2018). Konstnär, kvinna, medborgare: Helena Westermarck och den finska bildningskulturen i det moderna genombrottets tid 1880–1910. Helsingfors: Finska Vetenskaps-Societeten. sid. 209-216. Teoksen verkkoversio.
Naarakoski (Äänekoski)

| Naarakoski |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Äänekoski
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Saarijärven alue (14.61)
Pinta-ala:  3 119,56 km²  
Järvisyys:  9,24 % 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Naarajärvi
 :  62.62387°N, 25.63533°E
Laskupaikka:  Kuhnamo
 :  62.62795°N, 25.63760°E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  93,9 m  
Laskukorkeus:  91,8 m  
Korkeusero:  2,1 m
Pituus:  0,5 km  
Leveys:  50 m
Kaltevuus:  4,2 m/km
Suurin virtaama:  167 m³/s (HQ) 
Keskiylivirtaama:  99,04 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  30,26 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  2,67 m³/s (MNQ) 
Pienin virtaama:  0 m³/s (NQ) 
Muuta
Naarakoski on Keski-Suomen Äänekoskellä sjaitseva noin 400–500 metriä pitkä ja 50 metriä leveä kaksiosainen koskialue ja samalla Naarajärven lasku-uoma. Se muodostuu Naarakoskesta ja Kissankoskesta, jotka laskevat Naarajärvestä Kuhnamoon. Naarakoski on noin 200 metriä pitkä ja se laskee Kissakosken yläpuolella sijaitsevaan suvantoon. Suvannon alapuolella sijaitsee saari, jonka molemmilta puolilta laskee alle 100 metriä pitkä Kissakoski Kuhnamossa länteen päin työntyvään lahteen. Naarakosken alapuolella virtaveden ylittää Jyväskylä–Haapajärvi-rautatien silta. Kosken länsirannassa sijaitsee yksi kiinteä asuintalo ja yksi vapaa-ajan asunto. Itärannassa on kaksi luonnonsuojelualuetta.
Historiaa

Yläpuolisessa Suojoessa olevia koskia ja Naarakoskea on perattu uiton helpottamiseksi. Uittotoiminta päättyi vasta vuonna 1964. Tästä huolimatta Parantalankoskeen ja Leuhunjoen Leuhunkoskeen valmistui vesivoimalaitokset vuonna 1960. Suojoki valjastettiin vesivoiman tuotantoon Hietamankoskessa vuonna 1966. Naarakoski suojeltiin valjastamiselta ja sitä pidettiin vuonna 1977 lähes luonnontilaisena, vaikka voimalaitokset säännöstelivät veden virtaamia voimakkaasti. Uittosäännön kumoamisen jälkeen monia yläjuoksun koskia ja Naarakosket on kunnostettu . Reitin voimaloihin on saatu kalatiet, joiden vaikutus Naarakosken kalastoon alkaa vasta vaikuttamaan.
Luontoarvoja

Naarakoski ja Kissakoski muodostavat kansallisesti arvokkaan koskijakson, joka on suojeltu koskiensuojelulailla (tunnus MUU090021 ). Koski on virkistyskalastusalue, jonka tärkein saaliskala on järvitaimen. Kosken lähiympäristö on maisemallisesti vaikuttava kohde.
Saarijärven reitin ravinnekuormitus on Keski-Suomen vesistöihin nähden suurempi, mikä johtuu suo-ojituksesta, turvetuotannosta ja muusta hajakuormituksesta, sekä Karstulan kunnan ja Saarijärven kaupungin vedenpuhdistamoista. Naarakosken pohjaeläimien ja levien tila on vuonna 2022 tyydyttävä ja kalaston vastaavasti hyvä. Kun veden biologinen ja fysikaalis-kemialliset tilat ovat hyvät, on sen ekologinen tila vain tyydyttävä.
Kosken kalastus on luvanvaraista ja lupia myöntää Äänekosken kalastusosakaskunta.lähde?
Hydrologiaa

Naarakosken virtaamatiedot on tässä arvioitu lähes saman suuruisiksi kuin Suojoessa sijaitsevalla Hietamankosken vesivoimalaitoksellakin . Sen lähtövirtaamat ovat keskivirtaamana (MQ) olleet 30,26 kuutiometriä sekunnissa (m³/s  tai 32 m³/s vuosina 1984–2010  taikka noin 30 m³/s ), keskiylivirtaamana (MHQ) 99,04 m³/s  ja keskialivirtaamana (MNQ) 2,67 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1976–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 0 m³/s, joka sattui viimeksi 15.5.1982, ja suurin virtaama (HQ) on 167,00 m³/s, joka mitattiin 27.11.2018.
Koskessa on 2,3 metrin pudotus, joka jakautuu kahteen osaan. Karttapaikan ylä- ja alapuolisten järven keskikorkeuksien mukaan pudotus on 2,1 metriä.
Vesistösuhteita

Koski muodostaa Saarijärven reitin alimman osuuden. Reitin pituudeksi on ilmoitettu 95 kilometriä ja pudotukseksi 58,7 metriä. Koski onkin alarajana Saarijärven reitin valuma-alueelle (14.6), jonka Saarijärven alue|Saarijärven alueen (14.61) Naarajärven alueeseen (14.611) se kuuluu. Kosken valuma-alueen pinta-ala on 3 120 neliökilometriä ja järvisyys on 9,24 % .
Aiheesta muualla

Kalastusluvan myyjät (kalastussäännöt)
László Nagy

| László Nagy |
| --- | --- |
 László Nagy 1977.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1925 Felsőiszkáz, Unkari
Kuollut: 1978 (52–53 vuotta) Budapest, Unkari
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
László Nagy (1925 Felsőiszkáz, Unkari – 1978 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kirjailija, kääntäjä ja graafikko. Hän oli toisen maailmansodan jälkeisistä unkarilaisista runoilijoista merkittävimpiä. Hän hyödynsi runoissaan renessanssin ja barokin rakkausrunoja, varsinkin kukkaislauluja (virágének). Hän käytti samassa runossa sekä ylevää arkaistista kieltä että arkista puhekieltä. Aiheina hän käsitteli teknisen kehityksen pelkoa ja moraalisten arvojen katoamista.
László Nagyn museo Iszkázissa.
Suomennetut teokset

Uhri kuumalle tuulelle, valikoima runoja, suom. Hannu Launonen ja Béla Jávorszky, WSOY 1978 ISBN 951-0-08758-0