stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väitöskirja

Väitöskirja (lat. dissertatio) on opinnäyte, joka laaditaan tohtorintutkinnon suorittamiseksi. Väitöskirjan tulee sisältää uutta tieteellistä tietoa ja osoittaa tekijän kykyä itsenäiseen tutkimukseen.
Väitöskirja voi olla joko yhtenäinen teos eli monografia tai samaa aihetta käsittelevistä tieteellisistä artikkeleista koostuva artikkeliväitöskirja eli niin sanottu nippuväitöskirja. Artikkeliväitöskirjan julkaisujen tulee asetuksen mukaan olla julkaistuja tai julkaistavaksi hyväksyttyjä artikkeleita ja väitöskirjassa tulee niiden lisäksi olla myös johdanto- ja yhteenveto-osa. Kullakin tiedekunnalla ja yliopistolla on tarkempia väitöskirjaa koskevia määräyksiä.
Väitöskirjan sivumäärä vaihtelee alan ja sen perinteiden ja valitun aiheen mukaan. Artikkeliväitöskirjoissa johdanto- ja yhteenveto-osa on 40–100 sivua, näiden lisäksi tulee 2–10 julkaisua.
Kun ohjaava professori pitää väitöskirjaa valmiina, tiedekunta nimeää esitarkastajat. Esitarkastajia on yleensä kaksi, ja arviointi on samanlaista kuin tieteellinen vertaisarviointi. Esitarkastuslausuntojen perusteella työlle voidaan myöntää painatuslupa. Painatusluvan myöntäminen merkitsee käytännössä sitä, että työ on hyväksytty, vaikka muodollisesti hyväksyminen tapahtuu vasta väitöstilaisuuden jälkeen. Vaikka kustannusten säästämiseksi osa yliopistoista julkaisee väitöskirjoja sähköisesti, voidaan väitöskirjasta ottaa pieni painos itse väitöstilaisuutta ja väittelijän myöhempiä tarpeita varten. Väitöskirjaa on pidettävä julkisesti nähtävillä vähintään 10 päivää ennen väitöstilaisuutta.
Väittelijä eli respondentti puolustaa väitöskirjaansa julkisessa väitöstilaisuudessa tiedekunnan määräämää vastaväittäjää (opponentti) vastaan, ja myös yleisön edustajat saavat esittää muistutuksia eli toimia ylimääräisinä vastaväittäjinä. Vastaväittäjiä voi olla myös kaksi, mikä on yleinen tapa teknillisellä alalla. Väitöstilaisuuden valvoja (kustos) on yleensä kyseisen oppiaineen professori. Väitöstilaisuuden jälkeen tiedekuntaneuvosto (tai sitä vastaava elin) arvostelee väitöskirjan saamiensa lausuntojen perusteella. Prosessin yksityiskohdat vaihtelevat yliopistoittain.
Suomessa voidaan puhua englannista tieteen kielenä: vuonna 2021 Suomen yliopistoissa tarkastetuista väitöksistä oli englanninkielisiä peräti 86 prosenttia. 2000-luvulla Suomessa on huolestuttu maan tieteen englanninkielistymisestä.
Vuosisadan rakkaustarina (Ilkka Jääskeläisen albumi)

| Vuosisadan rakkaustarina Ilkka |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2006
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Maki Kolehmainen, Aku Sinivalo, Jukka Backlund, Kid Crazy, Damien Martel, Mika Mettälä, Petri Munck Jani Saastamoinen, Pekko Haimi, Tommi Vainikainen, Jyri Sariola, Jarkko Luomanen, Leri Leskinen
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 41.37
 Levy-yhtiö: Sony BMG Music Entertainment
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 2.
Vuosisadan rakkaustarina on Idols-ohjelman toisen kauden voittajan, suomalaisen poplaulajan Ilkan debyyttialbumi, joka julkaistiin 28. maaliskuuta 2006.
Niin ikään Idols-kilpailuun osallistunut, Ilkan kaksoisveli Heikki Jääskeläinen laulaa myös albumilla, yhteensä yhdeksässä kappaleessa. Albumin ensimmäinen radiosoittoon asti päässyt kappale oli veljesten yhteiskappale Soita, joka alkoi soida Suomen radioasemilla helmikuussa 2006. Kappaleeseen tehtiin myös musiikkivideo, joka kuvattiin Espanjan Madridissa.
Albumilta ei julkaistu yhtään varsinaista singleä. Kappaleista Unohda en, Vuosisadan rakkaustarina ja Soita tehtiin promosinglet radioasemille. Lisäksi tehtiin kappaleet Soita ja Se ainut (ei albumilla) sisältävä single, jota jaettiin Daim-makeisten mukana.
Suomen virallisella albumilistalla levy nousi julkaisuviikolla toiseksi. Yhteensä se pysyi listalla 12 viikkoa. Jääskeläisen kotisivujen mukaan levyä on myyty yli 14 000 kappaletta.
Kappaleet

Unohda en (Into The Light) – 3.45  (säv. & san. Jörgen Elofsson / Maki Kolehmainen / Tracy Lipp, suom. san. Mardi)
Soita – 3.12  (säv. & san. Petri Munck)
Jotain parempaa (Something Better) – 3.35  (säv. & san. Anders Barrén / Dawn Joseph / Urban Robertsson, suom. san. Heikki Jääskeläinen)
Tuhat yötä – 4.05  (säv. Maki Kolehmainen, san. Sani)
Tää enemmän on (Never Stop Loving You) – 3.15  (säv. & san. Maki Kolehmainen / Chris Lindsey / Tracy Lipp, suom. san. Ilkka / Heikki Jääskeläinen)
Vuosisadan rakkaustarina – 3.01  (säv. & san. Matti Inkinen)
Avaa jo ovesi (Lay Down Your Arms) – 4.14  (säv. & san. Maki Kolehmainen / Jeanette Olsson / Tracy Lipp, suom. san. Martti Vuorinen)
Anna se roihuaa (Love Is All Around) – 3.21  (säv. & san. Reg Presley, suom. san. Hannu Paloniemi)
En tiedä nimeäs – 3.37  (säv. & san. Ilkka)
Satuprinsessa – 4.38  (säv. Matti Mikkola, san. Otto Grundström)
Vaihdetaan maailmaa – 4.33  (säv. Maki Kolehmainen / Mika Mettälä, san. Martti Vuorinen)
Vaurio (yhtye)

| Vaurio> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1981–1985
Tyylilaji:  hardcore punk
Kotipaikka:  Naantali, Suomi
Jäsenet:  Sauke, laulu   Masa, kitara   Sidi, basso   Minni, rummut  
Entiset jäsenet:  Jussi, basso (1985)  Kurre, basso (1985)  Kepa, laulu (1983)  Brando, rummut (1981–82) 
Levy-yhtiö:  Propaganda records   Rock-O-Rama Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaurio oli vuosina 1981–1985 toiminut naantalilainen punk-yhtye. Se perustettiin kesäkuussa 1981 nimellä Sidi & Siivottomat; perustajajäseniä olivat laulaja Sauke, basisti Sidi, kitaristi Masa ja rumpali Brando. Vuonna 1982 Brando jätti yhtyeen ja uudeksi rumpaliksi tuli turkulainen Minni. Tämä kokoonpano muodosti yhtyeen vakiokokoonpanon ja soitti myös kaikilla Vaurion levytyksillä, muut yhtyeessä soittaneet olivat joko vierailijoita tai kuuluivat siihen vain lyhyen aikaa. Vuodenvaihteessa 1982–1983 yhtye vaihtoi nimekseen Vaurio. Yhtye toimi aktiivisesti kesään 1985 asti, minkä jälkeen se kokoontui uudelleen ainoastaan 11. toukokuuta 1990 turkulaisen Auran panimon valtauksen kuusivuotisjuhlissa. Yhtyeen laulaja Sauke menehtyi 38-vuotiaana vuonna 2003.
Vaurion katsotaan kuuluvan suomalaiseen 1980-luvun alun hardcore punk -liikkeeseen, jonka tunnetuimpia edustajia olivat muun muassa Riistetyt, Kaaos, Terveet Kädet, Maho Neitsyt ja Appendix. Musiikillisesti Vaurion voidaan kuitenkin katsoa usein olleen hardcoren ja 1970-luvun lopun suomalaisen punkin välimaastossa, jossa sen mahdollisia vertailukohtia olisivat sellaiset yhtyeet kuin Lama ja Nolla nolla nolla.
Vaurio levytti yhden EP-levyn ja yhden LP:n. Vuonna 1983 kansia myöten valmiiksi tehty EP kuitenkin julkaistiin kokonaisuudessaan vasta 1996, bonusraitoina Kråklund Recordsin CD-uusintajulkaisulla Propaganda recordsin kokoelmalevystä. Vuonna 2007, 24 vuotta valmistumisensa jälkeen, EP ilmestyi vihdoin omana julkaisunaan ja alun perin tarkoitetussa ulkoasussaan, 7-tuumaisena vinyylilevynä, yhdysvaltalaisen Feral Ward -levymerkin julkaisemana.
Jäsenet

Sauke (1964–2003), laulu
Masa, kitara ja laulu
Sidi, basso ja laulu
Minni, rummut
Brando, rummut (1981–82)
Kepa, laulu (lauloi Sauken tilalla parin kuukauden ajan vuonna 1983). Ideoi Vaurio-nimen vuonna 1982 Black Flagin Damaged-levyn innostamana (1983)
Kurre, basso (talvi 1985)
Jussi (”Clash-Jussi”), basso (kevät 1985)
Diskografia > LP

Huuto yöstä (Svart Records, SVR309) 2014
A Shout from the Night (Rock-O-Rama, RRR.45) (Huuto yöstä, Propaganda, PRO-038 – alkuperäinen nimeke, jolla levy piti julkaista, se kuitenkin lisensoitiin Saksaan) 1984
Diskografia > EP

Sortoa ja vainoa EP (Propaganda, PROP-025 – alkuperäinen julkaisunumero, jolla Propagandan piti julkaista levy; julkaistiin vasta kokoelmalla KRÅCD37, 1996; EP-levynä Feral Ward, YAN-046, 2007) 1983
Diskografia > Kokoelmilla

Punk ja yäk! – Suomipunk 1977–1987 (Stupido Records, TWINCD99) 2009
Killed by Finnish Hardcore (bootleg; Redrum Records) 2003
Hardcore Holocaust (bootleg; Fuckin' Finnland Records) 1998
Propaganda - Hardcore ' 83 (Kråklund, KRÅCD37) 1996
Finnish Spunk / Hard Beat - Propaganda LP 4 (Rock-O-Rama, RRR.41) 1984
Aiheesta muualla

Vaurio Myspacessa (englanniksi)
Vuonojazz

Vuonojazz tarkoittaa alkujaan norjalaisen jazzin piirissä syntynyttä tyyliä, jolle on ominaista pohjoiseen luontoon viittaava eteerisyys ja meditatiivisuus. Tyylin ensimmäisiä edustajia on saksofonisti Jan Garbarek. Tyylistä on saanut vaikutteita suomalainen yhtye Kuru.
Vuosisadan maali

Vuosisadan maali (eng. Goal of the Century tai Greatest Goal in FIFA World Cup History) on arvonimi, joka myönnettiin 1900-luvulla pelattujen jalkapallon maailmanmestaruuskisojen lopputurnausten näyttävimmälle maalille. Voittaja valittiin FIFAn verkkosivulla järjestetyssä yleisöäänestyksessä vuoden 2002 lopputurnauksen yhteydessä.
Voittaja

Äänestyksen voitti Diego Maradonan Argentiinalle tekemä voittomaali vuoden 1986 MM-kisojen puolivälierässä Englantia vastaan 22. kesäkuuta 1986. Maalin tekohetkellä Argentiina johti ottelua 1–0 Maradonan neljä minuuttia aiemmin tekemällä, myös klassikon asemaan nousseella Jumalan käsi -maalilla.
Ottelun 55. peliminuutilla Héctor Enrique syötti pallon Maradonalle Argentiinan omalla kenttäpuoliskolla. Maradona harhautti yhdellä käännöksellä Peter Reidin sekä Peter Beardsleyn ja lähti kuljettamaan palloa kohti Englannin kenttäpäätyä. Hän ohitti Terry Butcherin ja eteni rangaistusalueen tuntumaan, missä Terry Fenwick odotti Maradonan syöttävän keskellä seuranneelle Jorge Valdanolle. Maradona käytti Fenwickin virhearvion hyödykseen ja jatkoi läpiajoaan maalille kohti vastaan tulevaa Peter Shiltonia. Maradona kiersi vielä Shiltonin ja tuikkasi pallon maaliin samalla hetkellä, kun Butcher tavoitti hänet. Maradonan läpiajolle tuli mittaa 60 metriä ja kymmenessä sekunnissa hän ohitti siis neljä kenttäpelaajaa ja maalivahdin.
Argentiina voitti ottelun lopulta numeroin 2–1, eteni välieriin ja lopulta maailmanmestaruuteen.
Lopputulokset

1. Diego Maradona, Argentiina (vs. Englanti, 1986)
2. Michael Owen, Englanti (vs. Argentiina, 1998)
3. Pelé, Brasilia (vs. Ruotsi, 1958)
4. Diego Maradona, Argentiina (vs. Belgia, 1986)
5. Gheorghe Hagi, Romania (vs. Kolumbia, 1994)
6. Saeed Owairan, Saudi-Arabia (vs. Belgia, 1994)
7. Roberto Baggio, Italia (vs. Tšekkoslovakia, 1990)
8. Carlos Alberto, Brasilia (vs. Italia, 1970)
9. Lothar Matthäus, Saksa (vs. Jugoslavia, 1990)
10. Vincenzo Scifo, Belgia (vs. Uruguay, 1990)
Viron puolustusvoimien komentaja

7. ja nykyinen puolustusvoimien komentaja kenraali Riho Terras.
Puolustusvoimien komentajan lippu.
Puolustusvoimien komentaja on Viron puolustusvoimien ylin johtaja. Puolustusvoimien komentaja on Viron puolustusministerin alainen, mutta puolustusministerillä ei ole määräysvaltaa puolustusvoimien komentajaan.
Puolustusvoimien komentajat

kenraali Johan Laidoner (1918–1920; 1924–1925; 1934–1940; Eesti sõjavägede ülemjuhataja)
kenraalimajuri Jaan Maide (1944; Eesti sõjavägede ülemjuhataja)
kenraali Aleksander Einseln (4. toukokuuta 1993 – 20. joulukuuta 1995)
kenraaliluutnantti Johannes Kert (23. tammikuuta  1996 – 29. elokuuta  2000)
vara-amiraali Tarmo Kõuts (21. syyskuuta 2000 – 15. marraskuuta 2006)
kenraali Ants Laaneots (5. joulukuuta  2006 – 5. joulukuuta 2011)
kenraali Riho Terras (5. joulukuuta 2011 – 5. joulukuuta 2018)
kenraali Martin Herem 2018 – 7/2024
prikaatikenraali Andrus Merilo 7/2024–
Venäjän vuoden 1905 vallankumous

Mielenosoittajia matkalla Talvipalatsiin Pietarin verisunnuntaina.
Venäjän vuoden 1905 vallankumous oli Venäjällä maanlaajuinen hallituksenvastainen liikehdintä, jolla ei ollut varsinaista johtoa, eikä siihen ollut yksittäistä syytä tai tavoitetta. Neuvostoliiton historiankirjoituksessa perustuslailliseen hallintotapaan siirtymistä kutsuttiin vallankumoukseksi, mistä tämä nimitys on periytynyt edelleen Venäjän historiankirjoitukseen. Tapahtumaa on kuvattu myös ”melkein vallankumoukseksi”.
Liikehdintää kutsuttiin Neuvostoliiton historiankirjoituksessa vuoden 1905 vallankumoukseksi, koska sen seurauksena Venäjän keisarikunta muuttui absoluuttisesta monarkiasta perustuslaillisesti rajoitetuksi monarkiaksi. Marxilaisen ajattelun mukaan historia kehittyy vaiheittain ja aatelisvaltainen, feodaalinen yhteiskunta muuttuu porvarilliseksi ennen sosialistiseksi muuttumistaan. Vaikka vuoden 1905 tapahtumat eivät kumonneet Venäjän keisarikunnan monarkiaa, silti muutos teoriassa absoluuttisesta monarkiasta perustuslaillisempaan hallintotapaan neuvostonäkemyksen mukaan kuvasti vallankumouksellista muutosta; kyseessä ei tosin ollut keisarin vallan kumoaminen, vaan keisarin itsevaltiuden muuttaminen perustuslailliseksi monarkiaksi. Liikehdinnän rauhoittamiseksi perustettiin parlamentti eli valtioduuma, jonka asema ei kuitenkaan ollut vakaa.
Tapahtumia > Verisunnuntai

Joulukuussa 1904 alkanut laaja lakko oli jättänyt Pietarin ilman sähköä ja sanomalehtiä. Ortodoksinen pappi Georgi Gapon johti rauhanomaisen marssin Pietarissa viemään vetoomusta keisarille Talvipalatsiin 22. tammikuuta 1905. Väkijoukko kantoi ikoneita ja lauloi hymnejä, mutta hermostuneet sotilaat avasivat tulen. Verisunnuntaiksi kutsuttu tapahtuma vaati satoja kuolonuhreja ja johti yleislakkoon ja mellakoihin. Niiden aikana Varsovassa ammuttiin yli sata ja Riiassa 70 mielenosoittajaa.
Sota Japania vastaan tuotti runsaita tappioita Venäjälle. Helmikuussa keisarillinen armeija menetti 90 000 miestä taistelussa Japania vastaan. Lakot levisivät Kaukasiaan ja huhtikuussa Uralin taakse. Toukokuussa menetettiin lähes koko Itä-Aasiaan avuksi lähetetty Venäjän Itämeren laivasto Tsushiman meritaistelussa.
Armeijan kapinat

Kapinamieli levisi sotavoimiinkin. Laivaston osastot kapinoivat Sevastopolissa, Vladivostokissa ja Kronstadtissa. Kapinointi oli kuitenkin hajanaista, eikä yhtenäisiä tavoitteitakaan ollut. Siperian rata oli lakkolaisten hallussa, eikä sen itäpuolella olevia, Venäjän–Japanin sodasta palaavia sotajoukkoja voitu kotiuttaa ennen kuin Pietarista lähetettiin rangaistusretkikunta avaamaan rata.
Armeijan kapinat > Potemkinin kapina

Kesäkuussa panssarikansilaiva Potjomkinin miehistö hurjistui pilaantuneen ruoan takia. He heittivät koko upseeriston mereen. Kapinalliset ajoivat laivansa Romaniaan saakka. Jopa 2 000 merimiestä teloitettiin järjestyksen palauttamiseksi.[lähde? ]
Lokakuun manifesti

Tilanteen rauhoittamiseksi keisarin oli pyydettävä syrjäyttämänsä kreivi Sergei Witte ensin rauhanneuvottelijaksi ja sitten pääministeriksi. Witten johdolla laaditussa lokakuun manifestissa keisari myöntyi kansalaisoikeuksien tunnustamiseen, poliittisten puolueiden toimintavapauteen ja äänioikeuteen. Lakot päättyivät pian manifestin jälkeen. Viimeiset taistelut käytiin kuitenkin vielä joulukuussa bolševikkien ja hallituksen välillä Moskovassa, ja hallitus kukisti ne kovin ottein.
Venäjän–Japanin sodan tappiorauha

Vuoden 1905 vallankumoukseen johtaneet levottomuudet ja diplomaattinen painostus pakottivat Venäjän rauhaan Japanin kanssa. Yhdysvaltain presidentti Theodore Rooseveltin välittämässä sopimuksessa Venäjä luovutti Sahalinin saaren eteläosan Japanille ja Port Arthurin sotilastukikohdan ja tunnusti sen herruuden Koreassa ja Mantšuriassa. Venäjän rauhanneuvottelijana toimi kreivi Witte.
Suomen suurlakko

Suomen suurruhtinaskunnassa SDP ja perustuslailliset pysäyttivät Suomen suurlakolla ja järjestivät mielenosoituksia. Punakaartit perustettiin entisen alikapteeni Johan Kockin johdolla. Yrjö Mäkelin kirjoitti Tampereella Punaisen julistuksen, jossa vaadittiin Suomen senaatin hajottamista ja yleistä äänioikeutta kaikille sekä poliittisten vankien vapauttamista. Perustuslaillisten johtaja Leo Mechelin kirjoitti marraskuun manifestin, jossa vaadittiin säätyvaltiopäivien hajottamista ja modernin parlamentaristisen Eduskunnan perustamista. Nikolai II:n 15. marraskuuta 1905 antama ja Mechelinin sanelema marraskuun manifesti kumosi 15. helmikuuta 1899 annetun helmikuun manifestin ja sitä seuranneet laittomat määräykset ja sortokausi (1899–1905) päättyi. Marraskuun manifestin sanellut perustuslaillisten johtaja Leo Mechelin sai koota senaatin (hallituksen), joka sääti Suomeen eduskunnan, yleisen ja yhtäläisen ääni- ja vaalioikeuden sekä sanan-, paino-, kokoontumis- ja yhdistymisvapauden.
Suomen suurlakko > Viaporin kapina

Venäjän levottomuuksista seurasi heinä–elokuussa 1906 Helsingissä tapahtunut venäläisten matruusien järjestämä Viaporin kapina, jolle Helsingin punakaartin päällikkö Johan Kock oli luvannut tukensa. Helsingin punakaarti järjesti kapinallisten tueksi lakon, jonka tulos jäi laihaksi, koska muut suomalaiset ryhmät eivät kannattaneet sitä. Kapina kukistettiin muutamassa päivässä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kapinoita ja vallankumouksia Venäjän ja Neuvostoliiton historiassa
Suolakapina 1648 | Stenka Razin 1670 | Ivan Mazepa 1709 | Jemeljan Pugatšov 1773 | Dekabristit 1825 | Vuoden 1905 vallankumous (Verisunnuntai) | Kazakstanin kapina 1916 | Vuoden 1917 vallankumous (Helmikuun vallankumous · Heinäkuun päivät · Lokakuun vallankumous) | Bolševikkien vastaiset kapinat: Kerenskin–Krasnovin kapina 1917 · Vasemmistoeserrien kapina 1918 · Jaroslavlin kapina 1918 · Tambovin kapina 1920 · Kronstadtin kapina 1921 | Basmatšin kapina 1916–1934 | Storoževoin kapina 1975 | Sumgaitin levottomuudet 1988 | Bakun levottomuudet 1990 | Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991 | Perustuslaillinen kriisi 1993 | Wagner-ryhmän kapina 2023
Tsaarin sotilaat ampuvat mielenosoittajia Talvipalatsin edustalla pysäytyskuvassa vuoden 1925 neuvostoliittolaisesta elokuvasta. Todellisuudessa kulkue ei koskaan ehtinyt Talvipalatsille.
Ilja Repinin maalaus 17. lokakuuta 1905, 1906–1911.
Panssarilaiva Potjomkin
Mielenosoitus Pietarsaaressa
Welch

Welch on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Bo Welch (s. 1951), yhdysvaltalainen lavastaja ja ohjaaja
Bob Welch (1945–2012), yhdysvaltalainen muusikko
Brian Welch (s. 1970), yhdysvaltalainen kitaristi
Bruce Welch (s. 1941), englantilainen muusikko
Chris Welch (s. 1941/1942), brittiläinen musiikkitoimittaja
Edward Ashurst Welch (1860–1932), englantilainen anglikaanipappi ja teologian opettaja sekä virsirunoilija
Florence Welch (s. 1986), brittiläinen laulaja
Jack Welch (1935–2020), yhdysvaltalainen yritysjohtaja
Laura Bush, o.s. Welch (s. 1946), Yhdysvaltain entisen presidentin George W. Bushin vaimo
Lew Welch (1928–1971), yhdysvaltalainen beatrunoilija
Michael Welch (s. 1987), yhdysvaltalainen näyttelijä
Noah Welch (s. 1982), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Peter Welch (s. 1947), yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko
Raquel Welch (1940–2023), yhdysvaltalainen näyttelijä
Robert W. Welch Jr. (1899–1985), yhdysvaltalainen aktivisti, liikemies ja salaliittoteoreetikko
Savannah Welch (s. 1984), yhdysvaltalainen näyttelijä, muusikko ja podcast-juontaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Wejherowon piirikunta

Wejherowon piirikunta (puol. powiat wejherowski) on Puolan piirikunta Pommerin voivodikunnassa. Piirikunnan väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 217 846. Se jakautuu Redan, Rumian ja hallintokeskus Wejherowon kaupunkikuntiin sekä seitsemään maalaiskuntaan (Choczewo, Gniewino, Łęczyce, Linia, Luzino, Szemud ja Wejherowo).
Piirikunnan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa Wejherowon piirikunnan asukkaista 50,5 prosenttia oli naispuolisia ja 49,5 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 22,7 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 60,6 prosenttia ja eläkeikäiset 16,7 prosenttia väestön keski-iän ollessa 38,1 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 2 795 lasta. Vuoden 2011 väestönlaskennassa piirikunnassa oli määrällisesti toiseksi eniten kašubin kieltä puhuvia Puolan piirikunnista; 23 043 henkilöä eli 11,5 prosenttia Wejherowon piirikunnan väestöstä puhui sitä. Wejherowon piirikunnassa kašubin kieli on saanut virallisen vaihtoehtoisen kielen aseman Linian ja Luzinon kunnissa.
Wejherowon piirikunnan väkiluku on kasvanut suoraviivaisesti koko 2000-luvun ajan, minkä alussa se oli 171 133 asukasta. Piirikunnan syntyvyys (1,52 syntymää yhtä kuolemaa kohden) on huomattavasti koko Puolan keskimääräistä tasoa korkeampi ja se on saanut muuttovoittoa sekä muulta Puolalta että ulkomailta. Myös uusien avioliittojen suhteellinen määrä oli vuonna 2019 merkittävästi Puolan keskiarvoa korkeampi ja suhteellinen erojen määrä Puolan keskiarvoa alempi. Wejherowon piirikunnan väkiluvun ennakoidaankin kasvavan 265 128 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Viittä vaille voittajaluokkaa

| Viittä vaille voittajaluokkaa |
| --- | --- |

Kirjailija:  Helena Meripaasi
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  221
ISBN:  951-1-19581-6
Sarja: Koirahullun päiväkirja
Edeltävä:  Tottelemattomuuskoe
Seuraava:  Pentukuumetta
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Viittä vaille voittajaluokkaa on Helena Meripaaden 2004 julkaistu romaani. Kirja Koirahullun päiväkirja -sarjan viides kirja.
Aiheesta muualla

Kirjasarja netissä[vanhentunut linkki]
Welcome (Fort Minorin kappale)

| ”Welcome” Fort Minor |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Julkaistu: 21. kesäkuuta 2015
 Formaatti: vinyyli, digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Mike Shinoda
 Tyylilaji: alternative hip hop
 Kesto: 03.36
 Levy-yhtiö: Machine Shop/Warner Bros.
Fort Minorin muut singlet
| ”S.C.O.M. / Dolla / Get It / Spraypaint & Ink Pens” 2006 | ”Welcome” 2015 |   |
Welcome on Mike Shinodan sooloprojektin, Fort Minorin kesäkuussa 2015 julkaistu single. Fort Minor julkaisi uuden singlen lähes kymmenen vuoden tauon jälkeen. Samalla julkaistiin singleen tehty 360-panoramavideotekniikalla toteutettu virtuaalitodellinen musiikkivideo. Videolla Shinoda soittaa pianoa, kitaraa ja rumpuja. Venice Beachillä kuvatun videon on ohjannut Jeff Nicholas.
Single tuli ilmaiseksi ladattavaksi Fort Minorin kotisivuille. Shinodan mukaan singleä ei tulla julkaisemaan albumilla.
Shinoda esitti kappaleen ensimmäisen kerran livenä Conanissa 22. kesäkuuta 2015. Fort Minor esiintyi Los Angelesissa 29. kesäkuuta 2015. Single debytoi Billboard Hot Rock Songs -listalla sijalla 16, kun sitä ladattiin 17 000 kertaa.
Viiva vinita – tavallisen ihmisen museo

| Viiva vinita – tavallisen ihmisen museo |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste, Lauri Kanerva, 1991.
Ohjaaja:  Timo Linnasalo
Käsikirjoittaja:  Ilpo Tuomarila
Tuottaja:  Heikki Takkinen
Säveltäjä:  Ari Erkko
Kuvaaja:  Tahvo Hirvonen
Pääosat:  Irma Junnilainen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filminor
Ensi-ilta:  13. helmikuuta, 1991
Kesto:  72 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viiva vinita – tavallisen ihmisen museo on Timo Linnasalon ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1991. Elokuva perustuu Ilpo Tuomarilan samannimiseen näytelmään, joka kantaesitettiin Helsingin kaupunginteatterissa vuonna 1988. Sen tausta-aineistona on J. P. Roosin tekemä tutkimus suomalaisten ihmisten omaelämäkerroista.
Elokuvassa Lotta menee syömään ravintolaan ja kertoo monologin muodossa elämästään ja perheestään.
Palkinnot

Heikki Takkiselle myönnettiin Viitasaaren elokuvaviikoilla 1991 elokuvasta (yhdessä elokuvien Kadunlakaisijat ja Kiljusen herrasväen uudet seikkailut kanssa) Humanismin käsi -palkinto.
Irma Junnilainen voitti elokuvasta vuonna 1992 parhaan naispääosan Jussi-palkinnon.