Josef Stenbäck
Kirkot

Stenbäck suunnitteli kansallisromanttisia ja uusgoottilaisia kirkkoja. Osassa hänen suunnittelemistaan kirkoista näkyy myös jugendarkkitehtuurin vaikutteita. Rakennusmateriaalina hän käytti mieluiten graniittikiveä, joissakin tapauksissa jotakin muuta suomalaista kivilajia. Kivikirkoissa hänen tyylinsä on luontevimmillaan ja ilmeentyy parhaiten; hänen omasta mielestään ”ikuinen” kivi oli ainoa oikea rakennusmateriaali kirkoille. Stenbäck on suunnitellut myös tiilisiä ja puisia kirkkoja.
Taidokkaista ja yksityiskohdiltaan rikkaista kirkoista heijastuu aikakauden tyyli. Niissä on usein leveä ja lyhyt kirkkosali ja näkyvä saarnastuoli. Monissa hänen kirkoissaan on epäsymmetrinen pohjakaava tai kansallisromanttisia holvikaaria. Useiden kansallisromanttisten kirkkojen sisätiloihin hän suunnitteli maalauksia eri kasvien köynnöksistä ja osaan kirkkoja kirjattiin lainauksia Raamatusta (molempia esimerkiksi Joensuun ja Karunan kirkkoihin). Stenbäckin suunnittelemissa monesti graniittikivisissä kirkoissa kansallisromantiikka ja uusgotiikka sulautuvat yhteen ja muodostavat ”Stenbäckin tyylin”, joka oli 1910-luvun vallitseva kirkkoarkkitehtuurin tyylisuunta Suomessa. Stenbäck on mainittu aikansa edelläkävijäksi aiemmin niin kaavoihin kangistuneen kirkkoarkkitehtuurin kehittämisessä.
Stenbäckin varhaiset työt vuosisadanvaihteen molemmin puolin edustavat aikakauden hallitsevaa tyylisuuntaa uusgotiikkaa. Näihin kuuluvat hänen tiiliset päätyönsä, Kemin (1902) ja Joensuun (1903) kaupunkikirkot sekä Mikkelin tuomiokirkko (1897). Aivan ensimmäiset hänen kirkoistaan olivat uusgoottilaisia puukirkkoja: näitä ovat muun muassa Heinäveden (1891) ja Luhangan (1893) kirkot. Uusgotiikan kultakauden taituttua Stenbäck alkoi omaksua raskasta graniittipintaa suosivaa kansallisromanttista tyyliä. Ensimmäinen näistä kirkoista rakennettiin Kuolemajärvelle (1902). Kansallisromanttisen tyylin läpilyönti tapahtui Lars Sonckin Tampereen tuomiokirkon, josta Stenbäck osaltaan otti vaikutteita, myötä. Stenbäckin kansallisromanttisista kirkoista onnistuneimmiksi ja parhaimmiksi on luonnehdittu Muuruveden (1904), Nilsiän (1905) ja Karunan (1910) graniittikivisiä kirkkoja.
Vaikka uusgotiikka oli täysin poistunut valtavirrasta, hän palasi siihen – joskin mukaillen – vielä niinkin myöhään kuin 1917 (Forssan kirkko) ja 1925 (Kauhavan kirkko) klassismin ollessa vallitseva tyylisuunta Suomessa. Vaikka hän ei suunnitellut ainuttakaan klassismin puhdaslinjaisuuteen viittavaa rakennusta, kuuluu hänen tuotantoonsa muutama pelkistympi kirkko; hän kokeili rakennusmateriaalina betonia aikanaan moderneissa Pattijoen (1912) ja Joutsenon (1921) kirkoissa. Vuonna 1912 betonivalu oli Suomessa aivan uusi rakennusmenetelmä.
Stenbäckin suunnittelemista 35 kirkosta neljä jäi toisen maailmansodan jälkeen luovutettuun Karjalaan: Kuolemajärvelle (1902), Koivistolle (1904), Terijoelle (1908) sekä Räisälään (1913). Hän suunnitteli Karjalaan kolme kirkkoa, joita ei toteutettu: Käkisalmeen, Valkjärvelle ja Vuokselaan. Luonnollisesti hän teki myös muita suunnitelmia, joita ei toteuttu. Näitä ovat muun muassa arkkitehtuurikilpailuihin Lappeenrannan kirkon muutostöistä ja Turun Mikaelinkirkosta osallistuneet suunnitelmat. Humppilan kirkko (1922) rakennettiin Stenbäckin Terijoen kirkon piirustusten mukaan.