stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Messukasukka
Värit ja historia

Messukasukka seuraa tavallisesti stolan tavoin liturgisia värejä. Nykyinen läntisten kirkkojen liturgisten värien käyttö, värikaanon, pohjautuu 1800-luvun jälkipuoliskolla kehittyneeseen katoliseen värien käyttötapaan ja on mm. Suomessa elpynyt 1960-luvulta lähtien. Kasukoiden kalleuden vuoksi esimerkiksi sivukirkoissa ei kuitenkaan aina ole messukasukoita kaikissa liturgisissa väreissä. Vanhat messukasukat 1700- ja 1800-luvuilta ovat yleensä mustia tai punaisia. Tuolloin ei muita liturgisia värejä ollut käytössä. Musta ja punainen väri messukasukoiden värinä nähtiin sopivaksi jumalanpalveluksen luonteeseen. Nämä messukasukat olivat kapeita, jäykkiä "kilpikasukoita", ja ne olivat useasti koristellut raskailla hopea- tai kultanauhoilla.
Reformaatioajan jälkeen messukasukat olivat edelleen keskiaikaisten kasukoiden mallisia, ja  1600-luvulla oli käytössä monenvärisiä messukasukoita. Niitä saatiin mm. sotasaaliina ja aateliset saattoivat lahjoittaa kirkkoihin kankaita, joista messukasukat valmistettiin. Kun uusia kasukoita ryhdyttiin viimein tekemään, käytettiin aluksi malleina 1700-luvun kasukoita, jotka olivat säilyneet vähäisen käytön vuoksi. 1900-luvun alkupuolella musta tai punainen kasukka saattoikin olla juhlallisessa jumalanpalveluksessa ainoa papin pitämä varsinainen jumalanpalvelusvaate mustan papinpuvun päällä. Jos kirkossa on olemassa erikseen kasukka jokaiselle kirkkovuoden värille, käytetään värin mukaista kasukkaa. Vaikka kasukka yleensä seuraakin liturgisia värejä, etenkin roomalaiskatolisessa kirkossa on tullut nykyään tavaksi käyttää valkoista kasukkaa, jonka päälle laitettava stola edustaa asukokonaisuudessa eli ornaatissa kirkkovuoden aikaa. Tapa on taloudellinen ja mahdollistaa näin kaikkien liturgisten värien hankkimisen pieniin sivukappeleihin ja -kirkkoihin.lähde?
Kasukka tulee latinankielen sanasta casula, joka merkitsee pientä taloa (sananmukaisesti telttaa), ja nimitys johtuneekin sen telttamaisesta ulkonäöstä. Kasukka ei tule juutalaisesta temppelijumalanpalveluksesta, vaan kirkko on yrittänyt säilyttää antiikin pukuperinnettä. Antiikin aikana yleisesti käytössä ollut vaate, paenula jäi pois käytöstä 600-luvulla, mutta se säilyi kirkollisessa käytössä messukasukkana.
Yksi kuvio messukasukassa on useimmiten sama: kasukan taakse on kuvattu latinalainen risti muistutukseksi siitä, että Kristus on ehtoollispöydän todellinen valtias, jota pappi vain edustaa. Nykyään valmistetaan kuitenkin messukasukoita, joiden selkää ei korista risti.
Kasukan käyttö

Pappi pukee messussa aina alttarilla palvellessaan, pitkäperjantaita lukuun ottamatta, ylleen alban ja pyhäpäivän tai juhlapäivän värin mukaisen stolan. Messua, ehtoollisjumalanpalvelusta johtava pappi eli liturgi taas laittaa stolan ja alban lisäksi ylleen vielä messukasukan. Siten papin tunnistaa tästä asusta messun johtajaksi. Myös piispa käyttää messua johtaessaan messukasukkaa. Katolisessa kirkossa on nykyään yleistä, että kaikki messun viettoon osallistuvat piispat ja papit ovat pukeutuneina messukasukkaan. Messukasukkaa ei käytetä yleisenä juhla-asuna esimerkiksi juhlajumalanpalveluksissa eikä kirkollisissa toimituksissa, ellei niihin liity ehtoollisen vietto.
Perinteisesti liturgisen asun pukemiseen on liittynyt rukous kutakin asun osaa varten.
Kölnin arkkipiispa Rainer Maria Woelki viettämässä ulkoilmamessua yhdessä messukasukoihin pukeutuneiden pappien kanssa
Henry Ford

| Henry Ford |
| --- | --- |
 Henry Ford vuonna 1919.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1863 Greenfield, Waynen piirikunta, Michigan, Yhdysvallat
Kuollut: 7. huhtikuuta 1947 (83 vuotta) Fair Lane, Dearborn, Michigan, Yhdysvallat
Insinööri
Koulutus:  Detroit Business Institute ja Bryant & Stratton College
Yritykset:  Ford Motor Company
Merkittävät työt:  Liukuhihna
 Nimikirjoitus
Henry Ford (30. heinäkuuta 1863 Greenfield, Waynen piirikunta, Michigan, Yhdysvallat – 7. huhtikuuta 1947 Dearborn, Michigan) oli yhdysvaltalainen yrittäjä ja suurliikemies, Ford Motor Companyn perustaja ja ensimmäisiä, joka otti käyttöön kokoonpanolinjat (”liukuhihnan”) autojen massatuotannossa. Kyse ei kuitenkaan ollut vain vallankumouksellisesta teollisuustuotannosta, vaan valtavasta vaikutuksesta moderniin kulttuuriin, jota ekonomistit ja sosiaalihistorioitsijat kutsuvat nimellä fordismi.
Varhainen elämä

Henry Ford syntyi 30. heinäkuuta 1863 Greenfieldissä Waynen piirikunnassa Kaakkois-Michiganissa William Fordin (1826–1905) ja Mary Litogot Fordin (1839–1876) esikoisena. Henryllä oli 4 nuorempaa sisarusta: Margaret (1867–1960), Jane (1868–1945), William Junior (1871–1917) ja Robert (1873–1934).
Henry Fordin isovanhemmat tulivat Yhdysvaltoihin Irlannista vuoden 1847 jälkeen Irlannin suuren nälänhädän ajamina. Henryn isä William vaurastui Michiganissa maanviljelijänä. Maatilan työt eivät Henryä isommin kiinnostaneet ja vuonna 1879 hän lähti oppimaan koneidenrakentamista Detroitiin, ensin James F. Flower & Bros -yhtiölle ja sen jälkeen Detroit Dry Dock Engine Works -yhtiöön, jossa hän työskenteli höyrykoneiden parissa. Vuonna 1882 Ford palasi kotitilalleen Dearborniin. Täälläkin oli maatalouden sähkölaitteita pyörittämässä Westinghouse-yhtiön siirrettävä höyrykone, jonka käytössä Henry oli varsinainen mestari. Höyrykonetekniikan hyvin osaavana, hän toimi myös Westinghousen koneiden huoltomiehenä. Samaan aikaan maatilan hoidon kanssa hän luki kirjanpitoa detroitilaisessa kauppakoulussa. Vuonna 1888 hän avioitui Clara Bryantin (1866–1950) kanssa ja pariskunnalle syntyy yksi lapsi, Edsel Bryant Ford (1893–1943).
Insinööriuran alku

Vuonna 1891 Ford palasi Detroitiin ja työskenteli koneinsinöörinä Thomas Edisonin Edison Illuminating Company -yhtiössä. Hänet ylennettiin pääinsinööriksi 1893, jolloin hänellä oli aikaa ja rahaa myös omille, bensiinikäyttöisen moottorin kehittelyä koskeville suunnitelmilleen. Nämä suunnitelmat kiteytyvät Fordin ensimmäisessä itse-liikkuvassa ajoneuvossa, nimeltään Quadricycle, jonka ensimmäinen koeajo tapahtui 4. kesäkuuta vuonna 1896.
Samana vuonna Ford tapasi Edison Illuminating Companyn johtokunnan järjestämässä kokouksessa keksijän ja liikemiehen, Thomas Edisonin, jonka luvalla ja kannustuksella Ford saattoi työnsä ohessa valmiiksi toisen autonsa vuonna 1898. Detroitilaisen puutavaraliikemies William H. Murphyn taloudellisen tuen turvin Ford irtisanoutui Edison Companysta ja perusti Detroit Automobile Companyn elokuun 5. päivänä vuonna 1899. Tämän yhtiön tuotteista ei kuitenkaan tullut kaupallista menestystä, ja yhtiö lakkasi olemasta vuonna 1901.
Suunnittelija C. Harold Willsin avulla Ford valmisti 26-hevosvoimaisen auton, jolla hän myös menestyksekkäästi osallistui paikalliseen autokilpailuun lokakuussa 1901. Tästä innostuneena Murphy ja muut Detroit Automobile Companyn osakkeenomistajat perustivat lokakuun 30. päivänä vuonna 1901 Henry Ford Companyn, jossa Ford itse työskenteli pääsuunnittelijana. Vuonna 1902 Murphyn avulla yhtiöön nimettiin konsultiksi Henry M. Leland ja protestina tälle Ford lähti yhtiöstä. Fordin lähdettyä Murphy nimesi yhtiön uudelleen, Cadillac Automobile Companyksi.
Ford kehitteli kilpapyöräilijä Tom Cooperin kanssa yli 80-hevosvoimaisen kilpa-auton, nimeltään ”999”, jolla kilpa-ajaja Barney Oldfield ajoi voittoon lokakuussa 1902. Auton nimi ”tripla-ysi” oli peräisin saman aikakauden nopealta ja kuuluisalta newyorkilaiselta junanveturilta. Ford neuvotteli autojen valmistusta varten rahoituksen vanhan tuttavuutensa, detroitilaisen hiilikauppiaan Alexander Y. Malcomsonin kanssa, ja he muodostivat yhtiön ”Ford & Malcomson, Ltd.”. Ford jatkoi edullisen auton suunnittelua, ja sen valmistusta varten parivaljakko vuokrasi tehdastilat sekä teki veljesten John ja Horace Dodgen omistaman konepajan kanssa sopimuksen osien toimittamisesta. Autojen myynti lähti käyntiin verkkaisesti, ja kassakriisi uhkasi, kun Dodgen veljekset vaativat saamisiaan.
Ford Motor Company

Uhkaavan konkurssin estämiseksi Malcomson keräsi yhtiöön lisää pääomaa uusilta sijoittajilta ja sai myös Dodgen veljekset sitoutettua yhtiöön. Ford & Malcomson-yhtiö järjestettiin uudelleen, ja siitä muodostettiin Ford Motor Company kesäkuun 16. päivänä vuonna 1903. Yhtiö aloitti autojen valmistuksen samana vuonna Malli A:lla. Aikauden autonvalmistajille tyypilliseen tapaan, myös Ford käytti mallien niminä proosallisesti kirjainta. Jotkin mallit olivat kokeellisia, eivätkä koskaan siirtyneet piirustuspöydältä tuotantoon. Ford Motor Company valmisti vuosien 1903–1908 välillä 8:aa eri mallia, Malli A, Malli B, Malli C, Malli F, Malli K, Malli N, Malli R ja Malli S, ennen kuin suursuosioon noussut Malli T tuli tuotantoon.
Ford Motor Company > Malli A ja muutoksen tuulet

T-mallin laskeva myynti pakotti Henry Fordin viimein suostumaan uuden mallin valmistukseen, ja sen suunnittelu alkoi vuonna 1925–1926. Henry itse osallistui vahvasti uuden mallin tekniikan ja alustan kehitykseen kun taasen mallin muu design on hyvin pitkälle Edsel Fordin käsialaa. Vaikka Edsel ei juurikaan osallistunut auton tekniseen kehitykseen, hänen vaikutuksestaan uuteen malliin tuli, nyt yleisesti markkinoilla käytössä ollut siirtopyörävaihteisto, Fordin autoissa perinteisesti käytetyn planeettavaihteiston sijaan.
Kehitystyön lopputuloksena, joulukuussa 1927, esiteltiin Ford Malli A. Se oli tuotannossa vuoteen 1932 asti ja valmistusmäärä oli yli 4 miljoonaa autoa. Ford Motor Companylle uuden mallin julkaisu oli muutoinkin käänteentekevä, koska nyt myös Ford alkoi esittelemään vuosittaisia muutoksia malleissaan. General Motors oli tuonut markkinoille tämän kilpailutavan, joka on autoteollisuuden yleisesti harjoittama toimintamalli tänäkin päivänä. Uuden mallin myötä myös Ford alkoi luotottaa asiakkaitaan, vastaperustetun rahoitusyhtiönsä Universal Credit Corporationin kautta.
Ford Motor Company > Fordin työvoimapolitiikka

Henry Ford ymmärsi, että saadakseen palkattua riittävästi ammattitaitoista työväkeä, joka myös sitoutuu työhönsä, kelvolliset työolosuhteet ja riittävä palkka toimivat tässä kannustimena. Fordin näkemyksen mukaan tässäkin oli kyse resurssien tehokkaasta käytöstä. Jos 100 miestyövuoden suorittamiseen käytettiin vuodessa 300 miestä, söi jatkuva vaihtuvuus ja uusien miesten tehtäviin perehdyttäminen organisaation voimavaroja ja heikensi tuottavuutta ja voittoja.
Ford Motor Company > Fordin työvoimapolitiikka > Sosiaaliosasto

Vuonna 1914 Ford järisytti amerikkalaista teollisuusmaailmaa lupaamalla työläisilleen palkan, joka oli yli kaksinkertainen vallitseviin autoteollisuuden palkkoihin verrattuna. Tämä liike tuotti toivotunlaisen tuloksen. Fordille riitti osaavaa työvoimaa, joka toi yhtiöön henkistä pääomaa ja osaamista, ja tällä taasen oli suora vaikutus tuottavuuteen. Vaikka Detroitin autoteollisuuskaupungin teollisuuden yleinen palkkataso oli jo ennestään muuta maata korkeampi, pakotti Fordin liike myös kilpailijat nostamaan palkkojaan. Ford esitti, että kyse ei ollut korkeamman palkan maksamisesta vaan voiton osittamisesta myös työportaalle. Korkeampaan palkkaan eli ”voitto-osuuteen” oli oikeutettu Fordilla vähintään puoli vuotta työskennellyt henkilö, jonka elintavat olivat Fordin Sosiaaliosaston (Social Department) kelpuuttamia. Säännöt kielsivät juopottelun, uhkapelin sekä perheeseen ja lapsiin kohdistuvien rahallisten velvollisuuksien laiminlyönnin. Sosiaaliosastolla oli 50 palkattua tutkijaa sekä näitä tukeva toimistohenkilökunta tarkkailemassa, että ne, joille maksettiin korkeampaa palkkaa, myös täyttivät sen vaatimat edellytykset.
Fordin harjoittama työväestön henkilökohtaisten asioiden urkinta koettiin kuitenkin liiallisuuksiin meneväksi ja ohjelma lopetettiin. Sosiaaliosastoa ja voitonjakoa koskevassa muistiossa vuodelta 1922 Henry Ford kirjoittaa:
”Teollisuudessa ei ole sijaa holhoukselle. Hyväntekeväisyystyö, joka perustuu työntekijöiden henkilökohtaisten asioiden urkkimiselle, on aikansa elänyt. Miehet tarvitsevat neuvoja ja miehet tarvitsevat apua, usein erityistä apua, ja kaikki tämä tutkimustoiminta on suoritettu säädyllisten elämäntapojen edistämiseksi. Mutta laaja ja toimiva panostus- ja osallistumissuunnitelma kiinteyttää ja vahvistaa organisaatiota enemmän kuin mikään ulkopuolelta tuleva sosiaalityö. Muuttamatta periaatteitamme olemme päättäneet muuttaa maksutapaamme.”
Sotaponnistukset

Vaikka Ford kannatti rauhanliikettä, hänen yhtiönsä osallistui sotaponnistuksiin kummassakin maailmansodassa. Franklin D. Roosevelt kutsui Detroitia demokratian asevarastoksi (”Arsenal of Democracy”) osoituksensa siitä, miten nopeasti Detroitin autoteollisuus siirsi tuotantonsa sotavarustelun tarpeisiin.lähde?
Elämän loppuvaiheet

Kun Ford Motor Companyn johtajana (president) toiminut Edsel Ford menehtyi syöpään toukokuussa 1943, päätti ikääntymisen heikentämä Henry ottaa yhtiön johtajuuden itselleen. Hän kärsi sydän- ja verisuonitaudeista ja hän oli läpikäynyt, eri lähteiden mukaan, joko sydän- tai aivoinfarktin tai useampiakin. Mielentilaltaan hän oli ailahtelevainen ja suhtautui ympäristöönsä epäluuloisesti. Henry Ford oli fyysisesti ja psyykisesti kaikkea muuta kuin sovelias suuryhtiön johtoon.
Suurin osa johtajistoa ei olisi halunnut nähdä Henryä pääjohtajana. Vaikka Henry oli ollut nimellisesti sivussa edeltäneet 20 vuotta, oli hän silti tosiasiallisesti sanonut viimeisen sanan yhtiön asioihin ilman että johtokunta tai hallitus olisi häntä vastustanut, eikä tämäkään kerta muodostanut poikkeusta. Näihin aikoihin osuu Ford Motor Companyn pahin alamäki, yhtiö menetti kuukaudessa yli 10 miljoonaa senaikaista dollaria ja Yhdysvaltain silloinen presidentti Roosevelt hallintokoneistoineen valmisteli suunnitelmat yhtiön ottamiseksi valtion hallintaan. Suunnitelmaa ei kuitenkaan pantu täytäntöön.
Syyskuussa 1945 sairas Henry siirsi yhtiön johtajuuden pojanpojalleen, Henry Ford II:lle ja vetäytyi eläkkeelle. Hän menehtyi aivoverenvuotoon 83-vuotiaana vuonna 1947 kotonaan Fair Lanessa Dearbornissa. Hänen ruumiinsa oli julkisesti nähtävillä Dearbornin Greenfield Villagessa, jossa yli 5 000 ihmistä tunnissa kävi hyvästelemässä miehen, joka oli hyvin pitkälti luonut Dearbornin kaupungin. Muistotilaisuus pidettiin Detroitin Pyhän Paavalin katedraalissa, ja Henry Ford on haudattu Detroitin Ford Cemetery -hautausmaalle.
Fordin antisemitismi

Ford oli yksi näkyvimmistä ja vaikutusvaltaisimmista yhdysvaltalaisista antisemitisteista. Huolimatta useista yrityksistään Ford-elämäkertojen kirjoittajat eivät toistaiseksi ole löytäneet vedenpitävää syytä hänen juutalaisia kohtaan tuntemalle vihalle. Pian ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen Ford perusti lehden Dearborn Independent, joka julkaisi ensimmäisenä maassaan asiakirjat, jotka tunnetaan nimellä Siionin viisaiden pöytäkirjat. Asiakirjat paljastuivat Venäjän salaisen poliisin sepittämiksi 1921, mutta tästä Ford ei koskaan maininnut. Itse hän kirjoitti kirjasen Kansainvälinen juutalainen, joka perustui pitkälle Siionin viisaiden pöytäkirjojen tekstiin. Jättämällä tekijänoikeudet hankkimatta kirjaansa Ford onnistui luomaan vapaan ja kansainvälisen propagandalevityksen omalla nimellään, joka toi tekstille lisää painoarvoa. Fordin kirjanen käännettiin 16 kielelle – myös suomeksi – ja sitä painettiin miljoonia kappaleita. Tammikuuhun 1933 mennessä, kun Hitler nousi valtaan, olivat natsit ottaneet kirjasesta jo 29 painosta.
Fordin väitetään myös tukeneen Adolf Hitleriä jo ennen tämän valtaannousua Saksassa. Esimerkiksi 20. joulukuuta 1922 The New York Times väitti Fordin rahoittaneen Hitlerin toimintaa. Väitettä ei kuitenkaan ole pystytty todistamaan muutamia aihetodisteiden antamia viittauksia lukuun ottamatta. Joka tapauksessa haastattelussa vuonna 1923 Hitler sanoi odottavansa, että näkisi ”Fordin kasvavan Yhdysvaltojen fasistisen liikkeen johtajana”. Hitlerillä oli toimistonsa seinällä myös Fordia esittävä muotokuvamaalaus. Vuotta ennen toisen maailmansodan syttymistä Ford palkittiin 75-vuotispäivänään natsi-Saksan korkeimmalla ulkomaalaiselle myönnettävällä ansioristillä (”Großkreuz des Deutschen Adlerordens”) vuonna 1938. Ford otti kunniamerkin vastaan, vaikka häntä arvosteltiin asiasta kotimaassaan. Ennen toista maailmansotaa Ford ystävystyi toisen yhdysvaltalaisen natsisympatioistaan tunnetun antisemitistin ja myös saksalaisten mitalilla palkitseman kuuluisuuden Charles Lindberghin kanssa. Ford sanoikin: ”Aina kun Charles tulee käymään, me puhumme vain juutalaisista.”
Useiden oikeusjuttujen ja Valkoisen talon painostuksen vuoksi Ford lakkautti lehtensä ja esitti julkisen anteeksipyynnön juutalaisyhteisölle 1927. Hän ei kuitenkaan salaillut asennettaan, vaan vielä vuonna 1940 The Manchester Guardian -lehden haastattelussa hän syytti juutalaisia toisen maailmansodan alkamisesta.
Lehtensä kautta Ford tuki joitakin yhteiskunnallisia muutoksia, kuten naisten oikeuksia ja Kansainliittoa, mutta vastusti myös useita asioita. Näihin kuuluivat juutalaisten lisäksi useat yhteiskunnalliset ja kulttuuriset muutokset, Hollywoodin elokuvat, lasten päivähoito, valtion liiketalouden säätely, ammattiliitot ja Itä-Euroopasta tulevat maahanmuuttajat. Hän myös hyökkäsi jazz-musiikkia ja naisten hameiden lyhyyttä vastaan.
Perhe

Ford meni naimisiin Clara Jane Bryantin (1865/1866–1950) kanssa vuonna 1888. Fordeilla oli yksi lapsi, poika Edsel Ford (1893–1943), josta tuli Ford Motor Companyn johtaja vuonna 1919. Edselin kuoltua Henry Ford nosti vuonna 1945 yhtiön johtoon pojanpoikansa Henry Ford II:n.
Palkinnot ja tunnustukset

Adlerschild des Deutschen Reiches, 1938
Teoksia

Elämäni ja työni. WSOY, 1923
Kansainvälinen juutalainen : maailman tärkein kysymys. WSOY, 1924
Tänään ja huomenna. WSOY, 1927
Eteenpäin – kaikesta huolimatta. WSOY, 1931
Kirjallisuutta

Curcio, Vincent: Henry Ford.  Oxford:  Oxford University Press, 2013.  ISBN 978-0-19-531692-6  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henry Ford Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Henry Fordin e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta.
Henry Ford tulevaisuuden naisesta?, Aamulehti, 22.12.1929, nro 349, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Henry Fordin kylä, Seura, 22.06.1938, nro 25, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sitaatteja aiheesta Henry Ford Wikisitaateissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  NARA 2  SNAC  IdRef 
Henry Ford istuu ensimmäisessä suunnittelemassaan ja rakentamassaan autossa Ford Quadricyclessä vuonna 1896.
Ford Motor Companyn valmistama kuuluisa Fordin T-malli (1913) – tässä käytettynä kalastukseen
Thomas Edison, John Burroughs ja Henry Ford poseeraavat Edisonin kotona Ft. Myersissa, Floridassa vuonna 1914
Saksan Kotkan suurristi, Natsi-Saksan Fordille myöntämä palkinto
Kenny Baker

| Kenny Baker |
| --- | --- |
 Kenny Baker vuonna 2012
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kenneth George Baker
Syntynyt: 24. elokuuta 1934 Birmingham
Kuollut: 13. elokuuta 2016 (81 vuotta) Manchester
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  näyttelijä ja koomikko
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  R2-D2-droidi Tähtien sota -elokuvissa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kenneth George ”Kenny” Baker (24. elokuuta 1934 Birmingham – 13. elokuuta 2016 Manchester) oli englantilainen näyttelijä ja koomikko, joka tunnetaan parhaiten Tähtien sota -elokuvien R2-D2-droidin esittäjänä. Jedin paluussa Bakerilla oli rooli myös ewokina, joka varastaa keisarillisten joukkojen kiiturin. Hän syntyi Birminghamissa. Baker oli lyhytkasvuinen, ja ennen näyttelijän uraansa hän esiintyi sirkuksessa. Hän oli Anthony Danielsin ohella ainoa näyttelijä, joka on esiintynyt kuudessa ensimmäisessä Tähtien sota -elokuvassa. Vuodesta 1997 lähtien Baker teki omaa yhden miehen stand up -show’ta nimeltä Kenny Baker.
Baker oli naimisissa näyttelijä Eileen Bakerin kanssa vuodesta 1970 tämän kuolemaan vuoteen 1993 saakka. Tästä avioliitosta heille syntyi kaksi lasta.
Baker kuoli 13. elokuuta 2016 pitkään kestäneeseen sairauteen.
Aiheesta muualla

Kenny Baker Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kenny Bakerin viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Mongolien hyökkäykset Eurooppaan

Mongolien hyökkäykset Eurooppaan tapahtuivat 1220-luvulta lähtien 1240-luvulle, jolloin ne valloittivat turkkilaiskansojen asuttamat Volga-Bulgarian, Kumanian ja Iranin Alanian osavaltiot Kaukasuksella sekä useita ruhtinaskuntia Itä-Euroopassa. Tämän jälkeen he aloittivat hyökkäyksensä Keski-Eurooppaan käynnistämällä kaksitahoisen hyökkäyksen silloiseen pirstoutuneeseen Puolaan, joka huipentui Liegnitzin taisteluun 9. huhtikuuta 1241 ja Unkarin kuningaskuntaan, joka huipentui Muhin taisteluun 11. huhtikuuta 1241.
Hyökkäykset käynnistettiin myös Kaukasiaan Georgian kuningaskuntaa sekä tšetšeenejä ja inguuseja vastaan ​​sekä Kaakkois-Eurooppaan Bulgariaa, Kroatiaa ja Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa vastaan. Operaatiot suunnitteli kenraali Subutai, komentaja Batu-kaani sekä sotapäällikkö Qadan (k. n. 1261), Tšingis-kaanin kaksi pojanpoikaa. Heidän valloituksensa alisti suuren osan Itä-Euroopan alueesta Kultaisen ordan valtakunnan alueeksi.
Keskenään taistelevat eurooppalaiset ruhtinaat ymmärsivät, että heidän oli tehtävä yhteistyötä mongolien hyökkäyksen edessä, joten paikallissodat ja konfliktit keskeytyivät osissa Keski-Eurooppaa, mutta niitä jatkettiin mongolien vetäytymisen jälkeen. Ensimmäisten hyökkäysten jälkeen Kultaisen ordan mongolien ryöstelyt ja rangaistusmatkat jatkuivat aina 1200-luvun lopulle asti.
Mongolit, jotka ilmeisesti tulivat tyhjästä ja saivat nopeasti maineen "paholaisen ratsumiehinä", saavuttivat voiton toisensa jälkeen  ja pääsivät lopulta jopa Wroclawin kaupunkiin Puolassa. Suuret kaupungit kuten Tbilisi, Kiova ja Vladimir vallattiin ja hävitettiin ja Tonavalle päästyään he ryöstivät Unkarin kaupungit Budan, Pestin ja Esztergomin. Venäläiset tai Euroopan suurvallat eivät pystyneet järjestäytymään riittävästi vastatakseen riittävällä tavalla mongolien käynnistämään viisivaiheiseen hyökkäykseen tai selviytymään heidän nopeasta ratsuväestään, tulta syöksevistä katapulteistaan ​​ja terroritaktiikoistaan. Muu Itä- ja Keski-Eurooppa pelastui vain Ögödei-suurkaanin vuonna 1241 tapahtuneen kuoleman ansiosta, mikä sai mongoliarmeijan vetäytymään.
Mongolivaltakunnan laajentuminen