stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maaseututyöväen Liitto
Historia > 1950- ja 1960-luvut

1950-luvun alussa liittoon kuului noin 17 000 jäsentä. Liitolla oli työehtosopimukset maatalous-, puutarha-, metsä- ja uitto-, maanraivaus- ja parannus-, turveteollisuus- sekä sisävesien lastaus- ja purkaustöiden aloilla. Liitto oli Kansainvälisen rakennus- ja puutyöväen unionin, Maatyöväen skandinaavisen sihteeristön ja Skandinaavisen puutyöväen sihteeristön jäsen.
19. maaliskuuta 1956 maaliiton Emil Auer kannatti SAK:n työvaliokunnan sosialidemokraattisessa ryhmässä hallituksen sovitusesitystä yleislakon lopettamiseksi. Esitys hyväksyttiin äänin 8–6.
Syksyllä 1959 maaliitto ja SMUL pääsivät sopimukseen yhdistymisestä, jossa SMUL lakkautti toimintansa ja maaliittoon palkattiin kaksi liiton entistä toimitsijaa. Metsä- ja uittotyöväen eheytymistä edisti molempien liittojen kehno taloudellinen tilanne sekä asiaan myönteisesti suhtautuneen Niilo Hämäläisen tulo maaliiton puheenjohtajaksi. SAK:n sosialidemokraattien sisäisessä linjataistelussa maaliitto tuki rantaslaista linjaa. Ammatillisen liikkeen hajaannus ja uuden SAJ:n perustaminen eivät juurikaan vaikuttaneet maaliittoon. Liiton jäsenmäärä kasvoi 1960-luvulla alle kahdeksasta tuhannesta lähes kahteenkymmeneen tuhanteen. Vuonna 1962 liitto vastusti SKDL:n ja Maalaisliiton ajamaa metsätyöläisten minimipalkkalakia, jonka pelättiin vievän pohjan työehtosopimuksilta ja järjestäytymiseltä.
Maaliitto tuki ay-liikkeen eheytymistä puheenjohtaja Hämäläisen johdolla. SAK:n vuoden 1966 edustajakokouksessa Hämäläinen valittiin keskusliiton puheenjohtajaksi, kun Vihtori Rantanen syrjäytettiin SDP:n ja kansandemokraattien yhteisellä sopimuksella. Aiemmin vahvasti TPSL:n toiminnassa mukana ollut ja pientä liittoa johtanut Hämäläinen nousi yhtenäisyysehdokkaaksi vasta muiden kieltäydyttyä.
Historia > Lakkauttaminen

Puutyöväen Liiton eläkkeelle siirtymässä ollut puheenjohtaja Esko Suikkanen ehdotti vuonna 1985, että metsäalan ammattiliitot koottaisiin yhdeksi suurliitoksi. Ajatus ei sinänsä ollut uusi, sillä paperityöläiset olivat esittäneet sitä jo toisen maailmansodan aikana, ja uudelleen se oli noussut esille SAK:n hajottua vuonna 1960. Suikkanen perusteli esitystä sillä, että monissa yrityksissä puunjalostusalan työntekijät toimivat jopa saman aidan sisällä ja metsäalan kolmella työntekijäliitolla oli yhteinen vastapuoli, metsäteollisuus. Antero Mäen johtama Paperiliitto jättäytyi kuitenkin pois yhdistymisneuvotteluista.
Vuoden 1992 päättyessä liittoon kuului 19 312 jäsentä, joista 83 prosenttia oli miehiä. Jäsenmäärä oikeutti kolmeen paikkaan 125-henkisessä SAK:n valtuustossa. Vuonna 1993 liitto yhdistyi Puutyöväen liiton kanssa muodostaen Puu- ja erityisalojen liiton.
Puheenjohtajat

Eero Antikainen 1945–1952
Emil Auer 1952–1959
Niilo Hämäläinen 1959–1966
Pekka Virtanen 1966–1984
Esa Ihalainen 1984–1986
Matti Putkonen 1986–1990
Raimo Lindlöf 1990
Sakari Lepola 1990–1993
M/S Estraden

| M/S Estraden |
| --- | --- |
 M/S Estraden
Tyyppi:  Rahtilaiva
Lippuvaltio:  Suomi
Kotipaikka:  Helsinki
IMO-numero:  9181077
MMSI-numero:  230917000
Tunnuskirjaimet:  OJIL
Aiemmat nimet:  1999: Estraden 1999–2001: Amazon 2001– Estraden
Omistaja:  Bore
Aiemmat omistajat:  1999–2006: Rederi AB Engship 2006– Bore
Rakennustelakka:  Aker Finnyards, Rauma, Suomi
Rakennusnumero:  423
Luovutettu:  5. helmikuuta 1999
Tekniset tiedot
Pituus:  162,7 m
Leveys:  25,2 m
Syväys:  6,6 m
Bruttovetoisuus:  18 205 brt
Koneisto:  2 × Wärtsilä 8L46A diesel + 2 × Caterpillar 3508B + 1 × Bow thruster
Koneteho:  14 480 kW
Nopeus:  35,19 km/h
Nopeus:  19 kn
Hyttejä:  12
Lastikapasiteetti:  2 270 m
Lastikapasiteetti:  363 TEU
Lähteet:  
M/S Estraden (IMO 9181077) on suomalaisen Bore -varustamon omistuksessa oleva ro-ro-rahtilaiva. Alus on rakennettu vuonna 1999 Raumalla, Suomessa.. Kuollutta painoa Estradenilla on 9 700 tonnia ja jääluokitus on 1A eli alus pystyy useimmissa jääolosuhteissa liikkumaan yksin. Kontteja alukseen mahtuu kerrallaan 363 TEU'ta. Alus on rekisteröity Suomen lipun alle ja sen kotisatama on Helsinki. Nykyään aluksella operoi Mann Lines.
Käyttöhistoria

5. helmikuuta 1999 alus luovutettiin suomalaisen Rederi AB Engship -varustamon omistukseen, joka rekisteröi aluksen Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Nauvo. 7. helmikuuta Estraden aikarahdattiin ArgoMann Ferry Servicen liikenteeseen, reitille Turku–Bremerhaven–Harwich–Cuxhaven–Tallinna. 7. toukokuuta alus sai uuden nimen: Amazon. Aiempi Estraden -nimi vaihdettiin takaisin 30. heinäkuuta 2001, jonka jälkeen Mann Lines aloitti liikennöinnin aluksella reitillä Turku–Bremerhaven–Harwich–Cuxhaven–Tallinna. 2. helmikuuta 2006 Estraden ja Mansaaren lipun alla kulkeva tankkeri M/T Wolgastern törmäsivät Kielin kanavassa. 8. helmikuuta alus saapui Turkuun, jonka jälkeen lähti kohti Naantalia, jossa törmäyksessä tulleet vauriot korjattiin. Myöhemmin samana vuonna suomalaiseen Rettig Groupiin kuuluva Bore -varustamo osti Rederi AB Engshipin ja Estradenin siinä samalla. Vuosina 2014-15 Estradeniin asennettiin kaksi roottoripurjetta.
Aiheesta muualla

Fakta om Fartyg – M/S Estraden (ruotsiksi)
Bore: M/V Estraden (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Mann Lines: Aluksen sijainti (englanniksi)
Boren alukset
Auto Baltic
Auto Bank
Auto Bay
Belgard
Borden
Bravaden
Estraden
Fingard
Klenoden
Najaden
Nedgard
Nordgard
Norking
Norqueen
Norsky
Norstream
Ostgard
Seagard
Swegard
Sydgard
Trenden
Westgard
M/S Estraden
Luotsi saapuu alukselle tai on lähtemästä sieltä Cuxhavenin edustalla.
Michel Sapin

| Michel Sapin |
| --- | --- |

Ranskan valtiovarainministeri
 2. huhtikuuta 2014 –  
Edeltäjä:  Pierre Moscovici
Työministeri
Edeltäjä:  Xavier Bertrand
Seuraaja:  François Rebsamen
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1952 (ikä 72)
Michel Sapin (s. 9. huhtikuuta 1952 Boulogne-Billancourt, Ranska) on ranskalainen poliitikko ja nykyinen valtiovarainministeri. Sapin toimi työministerinä kunnes nimitettiin nykyiseen virkaansa huhtikuussa 2014.
Masahiro Sakurai

Masahiro Sakurai vuonna 2021.
Masahiro Sakurai (jap. 桜井 政博, Sakurai Masahiro, s. 3. elokuuta 1970) on japanilainen videopelienkehittäjä. Hänet tunnetaan Kirby- ja Super Smash Bros. -pelisarjoista. Tällä hetkellä Sakurai työskentelee peliohjaajana Sora Ltd. ja Project Sora yrityksissä.
Tuotanto

1992 - Kirby's Dream Land
1993 - Kirby's Adventure
1993 - Kirby's Pinball Land
1995 - Kirby's Block Ball
1996 - Kirby Super Star
1999 - Super Smash Bros.
2001 - Super Smash Bros. Melee
2002 - Kirby: Nightmare in Dream Land
2003 - Kirby Air Ride
2005 - Meteos
2005 - Kouchuu Ouja: MushiKing -- Greatest Champion e no Michi
2008 - Super Smash Bros. Brawl
2012 - Kid Icarus: Uprising
2014 - Super Smash Bros. for Nintendo 3DS & Wii U
2018 - Super Smash Bros. Ultimate
Aiheesta muualla

http://masahirosakurai.com/updates/ (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.n-sider.com/contentview.php?contentid=325&page=5 (Arkistoitu – Internet Archive)
Masahiro Sukigara

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Masahiro Sukigara
Syntymäaika: 2. elokuuta 1966 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Tokio, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 172 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1989–1994 1994 1995–1997 | Verdy Kawasaki Urawa Reds Fukushima FC | 9 (0) 1 (0) 57 (12) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Masahiro Sukigara (jap. 鋤柄 昌宏, Sukigara Masahiro; s. 2. elokuuta 1966 Tokio) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Sukigara kuului Japanin joukkueeseen myös AM-kilpailuissa 1988.
Aiheesta muualla

J.League(japaniksi)
Japanin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 1988
1 Tsuchida |
2 Ueno |
3 Horiike |
4 Taguchi |
5 Sakakura |
6 Motoyoshi |
7 Ihara |
8 Ōtake |
9 Shirasawa |
10 Oenoki |
11 Ikenoue |
12 Nakayama |
13 Kurosaki |
14 Noda |
15 Minoguchi |
16 Maeda |
17 Sukigara |
18 Matsuyama |
19 Sanada |
20 Takagi |
Valmentaja Yokoyama
Mark Lynas

Mark Lynas puhumassa skeptikkojen QED -konfrenssissa (Question, Explore, Discover) vuonna  2013, Manchesterissa Englannissa.
Mark Lynas (s. 1973 Fidži) on brittiläinen kirjailija, toimittaja ja ympäristöaktivisti, joka on keskittynyt ilmastonmuutokseen. Hän kirjoittaa New Statesmaniin, Ecologyyn, Grantaan ja Geographical-lehteen sekä brittiläisiin sanomalehtiin The Guardianiin ja The Observer. Hän on myös työskennellyt elokuvan The Age of Stupid tekemisen parissa.[lähde? ]
Lynas on suorittanut Edinburghin yliopistossa tutkinnon historiassa ja valtiotieteissä. Hän asuu Oxfordissa.
Teoksia ilmastonmuutoksesta

Lynasin teos High Tide: The Truth About Our Climate Crisis ilmestyi 2004. Hän on myös kirjoittanut teokseen Fragile Earth: Views of a Changing World. Teoksessa on kuvia viime vuosina luonnossa tapahtuneista muutoksista ennen muutoksia ja niiden jälkeen, esimerkiksi Intian valtameren tsunamista ja pyörremyrsky Katrinasta, ja lisäksi siinä tarkastellaan ihmisen toimien vaikutusta maapalloon.
Lynasin teos Gem Carbon Counter (2007) sisältää ohjeita, miten arvioidaan ihmisten omia hiilipäästöjä, ja suosituksia, miten niiden vaikutusta ilmakehään voi vähentää.
Lynasin teos Six Degrees: Our Future on a Hotter Planet (2007) kuvaa maapallon lämpenemisen vaikutusta eräisiin maapallon ekosysteemeihin lähtökohtana yhden asteen keskimääräinen lämmönnousu. Erityisesti huomiota on kiinnitetty itseään ruokkivaan prosessiin, joka voi huomattavasti kiihdyttää ilmastonmuutosta hallitsemattomaksi. Mahdollinen seuraus metaaniklatraatin vapautumisesta valtamerten pohjasta voisi olla permikauden joukkotuhoa muistuttava tapahtuma.
National Geographic teki Lynasin teokseen perustuvan 2008 esitetyn dokumenttielokuvan Six Degrees Could Change the World.
Geenimuuntelu: vastustajasta kannattajaksi

Lynas myönsi tammikuussa 2013 muun muassa The Guardianin sivuilla vandalisoineensa biotekniikan kenttäkokeita ja suhtautuneensa vielä vuonna 2008 kielteisesti biotekniikkaan, vaikka ei ollut sitä ennen lukenut yhtään tieteellistä artikkelia biotekniikasta tai kasvitieteestä. Mielenmuutoksensa syyksi Lynas kertoi sen, että hänen GM-tieteenvastaisuutensa alkoi tuntua yhä yhteensopimattomammalta hänen tiedemyönteisen ilmastonmuutosaktivisminsa kanssa, koska ihmisen merkitys ilmastonmuutoksessa on osoitettu tieteen keinoin. Lynas arvosteli aiempia järjestöjään, kuten Greenpeacea ja luomukauppajärjestöjä siitä, että nämä sivuuttivat täysin tieteelliset tosiasiat geenimuunneltujen organismien turvallisuudesta. Lynas myönsi olleensa "täysin väärässä vastustaessaan GMOita".
Vasemmistolainen New Statesman -lehti julkaisi vuonna 2010 Lynasin artikkelin "Why We Greens Keep Getting It Wrong". Hän oli pääesiintyjä televisio-ohjelmassa "What the Green Movement Got Wrong". Näissä hän otti kantaa samaan tapaan kuin Patrick Moore, Bjørn Lomborg, Stewart Brand ja Richard D. North ja sanoi olleensa aiemmin monessa suhteessa väärässä. Hänen mukaansa hänen ja muiden ympäristöaktivistien ydinvoimavastustus on nopeuttanut ilmastonmuutosta, DDT:n kielto johtanut miljoonien kuolemaan, ja GM-kasveja tarvitaan hänen mielestään elintarvikepulan ratkaisemiseen.[lähde? ]
Aiheesta muualla

www.marklynas.org Mark Lynasin sivusto (englanniksi)
www.collins.co.uk/fragileearth Fragile Earth (englanniksi)
www.marklynas.org/books Collins Carbon Counter (englanniksi)
"How do I know China wrecked the Copenhagen deal? I was in the room" Mark Lynasin artikkeli Kööpenhaminan vuoden 2009 ilmastokokouksesta (englanniksi)
Marokon ralli

Marokon rallin 1935 voittaja Jean Trévoux.
Marokon ralli (Rallye du Maroc) oli Safari-rallin ja Dakar-rallin kaltainen kestävyysajo, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuosina 1934–1937 ja uudestaan vuosina 1950–1955, 1967–1976 ja 1985–1988. Vuosina 1973, 1975 ja 1976 kilpailu oli mukana rallin maailmanmestaruussarjan kalenterissa. Suomalaisista kilpailun voittivat Simo Lampinen vuonna 1972 ja Hannu Mikkola vuonna 1975. Kilpailu oli tunnettu vaikeudestaan ja rankkuudestaan, ja esimerkiksi vuonna 1968 vain 7 autoa 68 osallistujasta selvisivät maaliin saakka.
Voittajat

| Vuosi | Tapahtuma | Kuljettaja / kartanlukija | Auto |
| --- | --- | --- | --- |
| 1934 | 1. Marokon ralli  |  Bravard | Essex |
| 1935 | 2. Marokon ralli  |  Jean Trévoux  Marcel Lesurque | Bugatti 3L |
| 1937 | 3. Marokon ralli  |  Jean Trévoux  Marcel Lesurque | Hotchkiss |
| 1950 | 4. Marokon ralli  |  Costa  Preynat | Simca 8 Sport |
| 1951 | 5. Marokon ralli  |  Jean Lucas  Jacques Péron | Ferrari 212 |
| 1952 | 6. Marokon ralli  |  Robert Amic  Mareschi | Simca Aronde |
| 1953 | 7. Marokon ralli  |  Paul van de Kaart  Jacques Péron | Porsche 356 1300 |
| 1954 | 8. Marokon ralli  |  Robert La Caze  Grammatico | Simca Aronde |
| 1955 | 9. Marokon ralli  |  Jean Deschazeaux  Marteau | Peugeot 203 |
| 1967 | 10. Marokon ralli  |  Robert La Caze  Raymond Ponnelle | Renault 8 Gordini |
| 1968 | 11. Marokon ralli  |  Jean-Pierre Nicolas  Jean de Alexandris | Renault 8 Gordini |
| 1969 | 12. Marokon ralli  |  Robert Neyret  Jacques Terramorsi | Citroën DS 21 |
| 1970 | 13. Marokon ralli  |  Robert Neyret  Jacques Terramorsi | Citroën DS 21 |
| 1971 | 14. Marokon ralli  |  Jean Deschazeaux  Jean Plassard | Citroën SM |
| 1972 | 15. Marokon ralli  |  Simo Lampinen  Sölve Andreasson | Lancia Fulvia HF 1.6 Coupé |
| 1973 | 16. Marokon ralli  |  Bernard Darniche  Alain Mahé | Alpine-Renault A110 1800 |
| 1974 | 17. Marokon ralli  |  Jean-Pierre Nicolas  Christian Delferrier | Alpine-Renault A110 1800 |
| 1975 | 18. Marokon ralli  |  Hannu Mikkola  Jean Todt | Peugeot 504 |
| 1976 | 19. Marokon ralli  |  Jean-Pierre Nicolas  Michel Gamet | Peugeot 504 |
| 1985 | 20. Marokon ralli  |  Shekhar Mehta  Yvonne Mehta | Nissan 240RS |
| 1986 | 21. Marokon ralli  |  Alain Ambrosino  Daniel Le Saux | Nissan 240RS |
| 1987 | 22. Marokon ralli  |  Maurice Chomat  Gilles Thimonier | Citroën Visa 1000 Pistes |
| 1988 | 23. Marokon ralli  |  Paul Émile Descamps  Michel Gautheron | Opel Manta 400 |
Aiheesta muualla

juwra.com-sivustolla (englanniksi)
Rallye du Maroc, luettelo voittajista (ranskaksi)
Masahiro Okamoto

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Masahiro Okamoto
Syntymäaika: 17. toukokuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Chiba, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Maalivahti
Pituus: 188 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2002–2017 2018– | JEF United Chiba Ehime FC | 242 (0) 42 (0) |
Maajoukkue
| 2003 | Japani U-20 |  |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Masahiro Okamoto (jap. 岡本 昌弘, Okamoto Masahiro; s. 17. toukokuuta 1983 Chiba) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Okamoto kuului Japanin U-20 joukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa 2003.
Aiheesta muualla

Soccerway
Mette Reissmann

| Mette Reissmann |
| --- | --- |

Kansankäräjien jäsen
 1. marraskuuta 2022 –  
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1963 (ikä 61) Esbjerg, Tanska
Kansalaisuus:  tanskalainen
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraatit
Aiheesta muualla
mettereissmann.dk
Mette Reissmann (4. lokakuuta 1963 Esbjerg, Tanska) on tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansankäräjien jäsen marraskuusta 2022 lähtien. Reissmann valittiin kansankäräjille Kööpenhaminan vaalipiiristä. Reissmann on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri Copenhagen Business Schoolista.
Mihail Hrunitšev

Mihail Vasiljevitš Hrunitšev (ven. Михаи́л Васи́льевич Хру́ничев; 22. maaliskuuta 1901 – 2. kesäkuuta 1961) oli Neuvostoliiton lentokoneteollisuusministeri 1950-luvulla.
Mihail Hrunitšev liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1921. Hän yleni vuonna 1944 kenraaliluutnantiksi Neuvostoliiton asevoimien teknisissä joukoissa ja sai Neuvostoliiton sankarin kunnianimen vuonna 1945. Hrunitševista tuli lentokoneteollisuusministeri vuonna 1946. Hän oli Neuvostoliiton ministerineuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1955–1957 ja vuonna 1961.
Mihail Gubski

Mihail Gubski (ven. Михаил Губский) on venäläinen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan tenori.
Gubski syntyi Magnitogorskissa ja valmistui Samaran teknillisestä valtionyliopistosta vuonna 1993. Vuonna 1997 hän valmistui Samaran kulttuurin ja taiteiden valtionakatemiasta, jossa häntä oli opettanut professori Galina Sorokina. Vuonna 1994 Gubskista tuli Samaran akateemisen ooppera- ja balettiteatterin solisti, ja vuonna 1997 hän liittyi solistina Moskovan Novaja-oopperateatterin palvelukseen. Vuonna 2001 hän aloitti esiintymisen Moskovan Bolšoi-teatterissa.
Gubskilla on ollut rooleja oopperoissa sellaisilta säveltäjiltä kuin Pjotr Tšaikovskilta, Modest Mussorgskilta, Nikolai Rimski-Korsakovilta, Giuseppe Verdiltä, Sergei Prokofjevilta, Alban Bergiltä, Igor Stravinskylta, Stanisław Moniuszkolta, Giacomo Puccinilta, Sergei Rahmaninovilta, Alexander von Zemlinskylta, Gaetano Donizettilta, Charles Gounod'lta, Alfredo Catalanilta, Sergei Slonimskilta ja Pietro Mascagnilta. Gubskin konserttiohjelmistoon ovat kuuluneet muiden muassa Stravinskyn Les noces, Rahmaninovin Kellot, Verdin Requiem ja Johann Sebastian Bachin H-mollimessu.
Kansainvälisillä kiertueilla Gubski on esiintynyt Yhdysvalloissa, Kanadassa, Japanissa, Ranskassa, Saksassa, Itävallassa, Italiassa, Sveitsissä, Suomessa, Sloveniassa ja Puolassa. Vuonna 2007 Gubski sai nimityksen Samaran akateemisen ooppera- ja balettiteatterin taiteelliseksi johtajaksi. Hän on saanut urallaan lukuisia palkintoja ja tunnustuksia Venäjällä ja muissa maissa.
Matti Nurmela

| Jaakko Nostaja> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. joulukuuta 1884 Jurva
Kuollut: 19. helmikuuta 1940 (72 vuotta) Jurva
Puoliso:  Hanna Nurmela
Muut tiedot
Uskonto:  Baptismi
Matti Nurmela (29. joulukuuta 1884 Jurva – 19. helmikuuta 1940 Jurva) oli suomalainen puuseppä ja baptistisaarnaaja. Nurmela toimi Jurvan baptiseurakunnan pitkäaikaisena johtajana.
Elämäkerta

Nurmela syntyi baptistiperheeseen ja oli kosketuksissa hengellisten asioiden kanssa jo varhain. Uskonratkaisunsa Nurmela teki kuitenkin vasta 26-vuotiaana J. G. Kokin ulkoilmakokouksessa Viitalan pihamaalla.
Nurmela oli ammatiltaan puuseppä ja saavutti myöhemmin jakamatonta suosiota. Nurmela hoiti sekä kunnan että osuustoimintaliikkeen monia luottamustehtäviä.
Pian uskoon tulonsa jälkeen Matti Nurmela valittiin Jurvan baptistiseurakunnan saarnaajaksi ja muutamia vuosia myöhemmin sen johtajaksi. Näissä tehtävissä Nurmela toimi kuolemaansa saakka.
Nurmelaa on luonnehdittu ennen kaikkea hengellisenä puhujana. Nurmelan saarnat olivat Kristus-keskeisiä.
Mattias Svanberg

Mattias Svanberg vuonna 2016.
Mattias Olof Svanberg (s. 5. tammikuuta 1999 Malmö) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Bolognaa.
Svanberg edusti Malmö FF:ää kesään 2018 saakka. Hän pelasi Allsvenskanissa kolmen kauden aikana 36 ottelua ja teki niissä viisi maalia. Hän voitti Ruotsin-mestaruuden vuosina 2016 ja 2017. Serie A:ssa hän on Bolognan joukkueessa pelannut kolmen kauden aikana 82 ottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Svanberg pelasi useissa Ruotsin nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Ruotsin A-maajoukkueessa marraskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Färsaaria vastaan ja teki ottelussa maalin. Toukokuun 2021 loppuun mennessä hän on pelannut kahdeksan maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Malcolm Murray

| Malcolm Murray |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. heinäkuuta 1904 Tukholma
Kuollut: 21. huhtikuuta 1995 (90 vuotta) Tukholma
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ruotsi
Palvelusvuodet:  1925–1968
Komentajuudet:  Svean Henkikaarti   II sotialueen komentaja
Taistelut ja sodat:  Talvisota / Lapin Ryhmä  Jatkosota / Hangon rintama 1941
Sotilasarvo:  vänrikki (1925) kapteeni (1938) majuri (1942) everstiluutnatti (1948) eversti (1951) kenraalimajuri (1960) kenraaliluutnantti (1968)
Charles Gustaf Uno Malcolm Murray (9. heinäkuuta 1904 Tukholma – 21. huhtikuuta 1995 Tukholma) oli ruotsalainen kenraaliluutnantti, joka toimi merkittävän osan uraansa Ruotsin sotilasoppilaitosten opetustehtävissä sekä uransa jälkeen Ruotsin kuningashuoneen palveluksessa. Hän oli mukana vuonna 1940 Talvisodan Pohjois-Suomen ruotsalaisessa vapaaehtoisyksikössä Svenska Frivilligkåren sekä Jatkosodan alun Hangon rintamalla syksyllä 1941 vapaaehtoisyksikössä Svenska frivilligbataljonen.
Tausta ja varhainen ura

Murrayn vanhemmat olivat käskynhaltija Adolf Murray ja Ebba de Champs. Suoritettuaan ylioppilastutkinnon vuonna 1923 hän siirtyi sotilaskoulutukseen. Vuonna 1925 hänestä tuli Svean Henkikaartiin vänrikin arvoisena upseerina. Vuonna 1938 hän siirtyi Pääesikuntaan kapteeniksi. Hän toimi Ruotsin sotakorkeakoulun opettajana vuosina 1938–1939.
Suomessa

Murray liittyi Talvisodan alkuvaiheessa joulukuussa 1939 luotuun ruotsalaiseen vapaaehtoisyksikköön Svenska Frivilligkåren, jossa hän toimi läheisessä yhteistyössä everstiluutnantti C.A. Ehrensvärdin kanssa, joka oli ruotsalaisjoukkojen esikuntapäällikkönä. Seuraavan vuoden kesäkuussa käynnistyneeseen Jatkosotaan ruotsalaisvapaaehtoiset osallistuivat Hangon rintamalla, jota varten muodostettiin Svenska frivilligbataljonen. Murray tuli toisen ruotsalaisryhmän johtajana elokuun alussa 1941 Hangon rintamalle. Hän toimi komppanianpäällikkönä kyseisessä joukko-osastossa, joka valloitti Neuvostoliiton hallussa olleen Hangon alueen joulukuun alkuun 1941 mennessä. Sen jälkeen pääosa ruotsalaisista palasi kotimaahansa, mutta kapteeni Murray jäi vielä vuoden 1942 alkuun Suomeen.
Murrayllä oli elämänsä ajan hyvin läheinen suhde Suomeen. Sen lisäksi, että hän palveli vapaaehtoisena Suomen armeijassa 1940–1942, hän toimi Ruotsi-Suomi -yhteistyöjärjestön (ruots. Samfundet Sverige-Finland) puheenjohtajana vuosina 1967–1975. Murray vieraili Suomessa lukuisia kertoja niin sotilastehtäviin liittyvien, kuningashuoneen edustajien kanssa tapahtuneiden ja urheiluun liittyvien vierailujen merkeissä.
Ruotsiin paluu myöhempi ura

Palattuaan Ruotsiin Murray ylennettiin majuriksi ja toimi Ruotsin sotilasakatemian yliopettajana vuosina 1942–1944 ja Ruotsin ilmavoimien sotakorkeakoulussa opettajana vuosina 1942–1944. Vuosina 1944–1948 hän toimi Pääesikunnassa, jossa hänet vuonna 1947 ylennettiin everstiluutnantiksi. Vuonna 1948 hän palveli Panssarivoimissa. Vuosina 1949–1953 hän oli Sotilasakatemian yliopettajana, jona aikana hänet ylennettiin vuonna 1951 everstiksi. Vuosina 1953–1957 hän palveli Svean Henkikaartin apulaiskomentajana ja Panssarivoimien tarkastajana 1957–1960. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1960 ja nimitettiin II sotilasalueen eli Keski-Ruotsin sotilasalueen komentajaksi sijaintipaikkanaan Östersund. Murray palasi Tukholmaan ja toimi Ruotsin puolustuskorkeakoulun johtajana vuosina 1966–1968. Vuodesta 1968 lähtien Murray siirtyi reserviin.
Murray toimi lähellä Ruotsin kuningashuonetta. Vuosina 1928–1947 hän palveli perintöprinssi Kustaa Adolfia; ensin palvelukseen kommennettuna upseerina vuosina 1928–1929, virastoupseerina 1929–1938 ja adjutanttina 1938–1947. Tässä roolissa hän oli perintöprinssin mukana mm. Suomen vierailuilla Itä-Karjalassa syyskuussa 1941 ja keväällä 1942. Murray palveli myöhemmin myös kruununprinssi Kaarle Kustaata 1968–1973 ja hänen noustua kuninkaaksi 1973 lähtien kuninkaan ensimmäisenä adjutanttina ja saman aikaisesti myös hovin esikunnan päällikkönä vuosina 1973–1978.
Murrayn muita luottamustehtäviä olivat Tukholman partiolaisten päällikkyys ennen sotavuosia, Ruotsin suunnistusliiton puheenjohtajuus 1938–1961 ja Ruotsin urheilun tuen keskusyhdistyksen puheenjohtajuus vuodesta 1962.
Murray sotilasuralla opetus- ja tutkimus olivat keskeisiä osia. Niinpä hänet valittiin vuonna 1949 Kuninkaallisen sotatiedeakatemian jäseneksi.
Kunnianosoituksia > Ruotsalaiset

Miekkaritarikunta (1967)
Pohjatähti-ritarikunta (1948)
Vasa-ritarikunta (1941)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Vapaudenristin 3. luokka miekoin (Suomi)
Vapaudenristi 4. luokka miekoin ja tammilehvällä (Suomi)
Valkoisen ruusun ritarikunta (Suomi)
Kruunun ritarikunta (Belgia)
Saksilais-ernstiläisen dynastian ritarikunta (Saksin herttuakunnat)
Kuningas Haakon VII:n vapaudenristi (Norja)
Kuningas Kristian X:n vapaudenmitali (Tanska)
Lähde: