stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venetia et Histria
Maantiede

Venetia et Histrian alue sijaitsi Italian koillisosassa Adrianmeren pohjukassa. Siihen kuuluivat Venetian maakunta eli veneettien (Veneti) alue, mukaan lukien carnien (Carni) alue, sekä Histrian niemimaa ja cenomaneille (Cenomani) kuulunut osa Gallia transpadanasta eli Padus (nyk. Po) -joen pohjoispuolisesta Gallia cisalpinasta. Lännessä alue ulottui Addua (nyk. Adda) -joelle saakka. Venetia et Histrian länsipuolella sijaitsi Transpadana (Regio XI) ja eteläpuolella Aemilia (Regio VIII). Pohjoispuolella sijaitsivat provinssit Raetia ja Noricum ja itäpuolella Dalmatia. Venetia et Histrian kahdesta pääosasta Venetia oli nykyisen Italian alueella. Histria eli nykyinen Istrian niemimaa jakautuu nykyisille Kroatialle ja Slovenialle ja pienemmältä osaltaan myös Italialle.
Venetia et Histrian ollessa provinssi sen pääkaupunki oli Aquileia. Alueen pääteitä olivat itä-länsisuunnassa kulkenut Via Postumia, siihen yhdistynyt rannikolla kulkenut Via Popillia, Via Postumiaa itään päin jatkanut Via Gemina, sekä pohjois-eteläsuunnassa kulkenut ja Raetiaan jatkanut Via Claudia Augusta.
Maantiede > Kaupunkeja

Venetia et Histrian alueen kaupunkeja olivat muun muassa:
Acelum
Acerrae
Ad Palatium
Adria
Aegida
Altinum
Anaunia
Aquae Patavinorum
Aquileia
Arilica eli Ariolica/Ardelica
Ateste
Avesica
Bellunum
Bedriacum
Brixia
Brundulum
Carnium
Castellum Pucinum
Cissa
Cremona
Emona
Endidae
Feltria
Fons Aponi
Forum Allieni
Forum Julii
Glemona
Hostilia
Humagum
Julia Concordia
Julium Carnicum
Ligeris
Mantua
Mutila
Nauportus
Neapolis
Nesactium
Opitergium
Osupum
Pagus Laebactium
Parentium
Patavium
Piquentum
Piranum
Pola
Pons Drusi
Portus Reatinum
Ruginium
Sabiona
Salurnis
Tarvisium
Tergeste eli Tergestum
Tridentum
Vedinum
Verona
Vicetia
Huomautukset:
↑  Venetia et Histrian laajimmassa vaiheessa.
Paolo Veronese

Lepanton taistelu, 1571.
Paolo Veronese (1528 Verona – 19. huhtikuuta 1588 Venetsia) italialainen renessanssin taidemaalari, joka työskenteli Venetsiassa. Hän otti käyttöön nimen Paolo Cagliari tai Caliari, mutta hänet tunnetaan nimellä Veronese ("Veronalainen") syntymäkaupunkinsa Veronan mukaan.
Tuotanto

Veronese oli loistavien juhlien ja kauniiden venetsialaisten naisten maalari. Hän maalasi vuodesta 1553 alkaen Venetsiassa Dogen palatsin (Palazzo Ducale) koristelua. Salin katossa olevista kymmenestä maalauksesta kuusi on Veronesen. Niistä yksi on nimeltään Europan ryöstö, joka on taiteilijalle luonteenomainen teos. Siinä Zeus valkoisen härän hahmossa kantaa selässään kaunista Europaa uiden meren yli. Sen jälkeen hän alkoi 1560-luvulla maalata muihin Venetsian alueen suuriin saleihin jättiläiskokoisia tauluja. Niihin kuuluvat vuosien 1560–1561 Maseriin rakennetun Villa Barbaron freskokoristelu. Sen holveissa kuvataan kattoperspektiivissä mytologisia ja allegorisia aiheita, esimerkiksi Olympolaisia jumalia. Seuraavat työt hän teki Veronan San Giorgio in Braidan kirkkoon. Vuodesta 1580 alkaen hän alkoi käyttää laajamittaisesti apulaisia, mikä johti teosten epätasaiseen laatuun.
Veronesen kuuluisimpia maalauksia ovat Kaanaan häät (1562–1563), jonka hän maalasi Venetsian edustalla sijaitsevan San Giorgio Maggioren saaren munkkiluostariin, ja La Case di Levi (1573). Teoksissaan hän ilmentää Venetsian seurapiirien pyrkimystä seesteiseen onneen. Hänen sommitelmissaan on avaruutta, teatraalista arkkitehtuuria ja runsaasti henkilöitä. Vaikka niissä on realistisia yksityiskohtia, on kokonaisuus kuitenkin haavekuvien maailmaa.
Teoksia

Europan ryöstö (noin 1570).
Kaanaan häät (1562–1563).
Kristus aterioi Leevin huoneessa (1573).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paolo Veronese Europeanassa
Kun Veronese joutui inkvisition eteen, Helsingin Sanomat, 18.06.1939, nro 161, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  Auckland  KulturNav  MusicBrainz  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Vesisuoni

Vesisuoni tarkoittaa kansanuskomusten mukaista maan alla kulkevaa pohjaveden väylää tai kanavaa, joka muistuttaa lähinnä maanalaista puroa. Todellisuudessa tällaiset väylät ovat harvinaisia, ja suurin osa vesisuonia koskevista käsityksistä on näennäistiedettä ja kansanuskomuksia. Vedellä ei ole taipumusta muodostaa itselleen suonia. Suurin osa pohjavedestä liikkuu maan huokoisissa kerroksissa kuten hiekassa ja sorassa. Kallioperässä esiintyy joskus halkeamia ja esimerkiksi kalkkikivessä luoliakin, joissa on vettä.
Uskomukset

Vesisuoniin liittyy paljon näennäistieteellisiä käsityksiä. Vesisuoniin uskovat katsovat kuitenkin veden kulkevan vesisuonissa lähes millaisessa maastossa tahansa.
Esimerkiksi valtaosa taikavarvun käyttäjistä uskoo vesisuoniin. Oletettujen vesisuonten kannalta otollisimmin saatetaan jopa rakentaa taloja, yleensä vesisuonia välttäen. Kaivo taas saatetaan tehdä esimerkiksi "kolmen vesisuonen risteykseen".
Uskomus vesisuoniin on usein jollakin tavalla mystinen. Vesisuonet saattavat muodostaa erilaisia verkostoja ja säteittäisiäkin kuvioita maan alla, joita voi selvittää vain asioihin perehtynyt tietäjä varpuineen. Hyvin samantapaisia ovat käsitykset kuviteltujen henkimaailman energioiden vastaavantapaisesta virtaamisesta.
Vesisuonten on väitetty vaikuttavan taika­varpuun maasäteilyn tai heikkojen magneetti­kenttien välityksellä. Termin maa­säteily on tehnyt tunnetuksi saksalainen Gustav von Pohl, joka myös väitti tämän säteilyn aiheuttavan syöpää ja muita sairauksia. Tästä ei kuitenkaan ole todisteita. Teoreettisesti on päätelty, että maan alla virtaava vesi todella aiheuttaa heikkoja magneetti­kentän muutoksia, mutta ne ovat niin pieniä, ettei niitä ole voitu mitata. Kuitenkin Finn Skøtt Andersen on väittänyt ihmisen kykenevän havaitsemaan näinkin heikot magneetti­kentän vaihtelut, mitä useimmat tutkijat eivät pidä uskottavana.
Kenttäkokeet

Helsingin yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa Kaisaniemessä tehtiin hydrologisen toimiston Matti Wäreen johdolla tutkimuksia alueen vesisuonista. Useita kymmeniä varpumiehiä teki kartan alueen vesisuonista ja kaikki ne olivat erilaisia. Koe toistettiin Eläintarhan kentällä. Tällöin ilmeni, että eri etsimiskerrat tuottivat eri tuloksia, mutta aiemman tuloksen perusteella maastoon merkityt suonet löysivät toisetkin etsijät, vaikka merkinnät oli tehty eri tutkintaruutuun kuin itse havainnot. Vuonna 1985 tehtiin Oulun yliopistossa tutkimus professori Onni Kari-Koskisen johdolla. Tutkimuksessa ajettiin erästä tietä ja merkittiin varpumiesten löytämien suonten paikat. Sama toistettiin paluumatkalla eivätkä paluumatkalla löydetyt suonet olleet samoissa paikoissa kuin menomatkan suonet.
Martailly-lès-Brancion

| Martailly-lès-Brancion |
| --- | --- |
 Yleiskuva Brancionin kylästä
 vaakuna
 Martailly-lès-Brancion
 Koordinaatit: 46°31′59″N, 4°48′11″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bourgogne-Franche-Comté
Departementti:  Saône-et-Loire
Arrondissementti:  Mâcon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,9 km²
Väkiluku (2021):  130 
 – Väestötiheys:  14 as./km²
Kunnan numero:  71284
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Martailly-lès-Brancion on kunta Ranskassa Saône-et-Loiren departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 31 kilometriä Mâconin kaupungista pohjoiseen.
Brancionin kylässä oleva Saint-Pierren kirkko
Brancionin kylä on säilyttänyt keskiaikaisen luonteensa. Kylään mentäessä on kuljettava linnoituksen portin kautta. Linna oli aikanaan seutua hallinneiden herrojen omistuksessa. Nykyään se on avoinna vierailijoille. Linna on peräisin 1100-luvulta, kuten myös kylässä oleva romaaninen Saint-Pierren kirkko. Kirkko lisättiin historiallisten monumenttien listalle vuonna 1862 ja linna vuonna 1977. Kirkon vieressä oleva hautausmaa on tapahtumapaikkana Valérie Perrinin romaanissa Vettä kukille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martailly-lès-Brancion Wikimedia Commonsissa
Vesivaraani

| Vesivaraani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Liskot Lacertilia
Heimo::  Varaanit Varanidae
Suku::  Varaanit Varanus
Laji::  mitchelli
Kaksiosainen nimi
 Varanus mitchelli  Mertens, 1958 
Katso myös
   Vesivaraani Wikispeciesissä   Vesivaraani Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Vesivaraani (Varanus mitchelli) on varaaneihin kuuluva matelijalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Australiasta.
Koko ja ulkonäkö

Vesivaraani voi kasvaa suurimmillaan noin 70 cm pitkäksi. Väriltään se on tumman ruskea, sinimusta tai musta. Ruumiissa on kauttaaltaan pieniä kellertäviä tai keltaisia täpliä, joissa voi olla musta keskus. Lajin kurkku on keltainen ja vatsa kellertävä. Vesivaraanin häntä on pituudeltaan kaksinkertainen verrattuna muuhun ruumiiseen ja kapenee voimakkaasti päätä kohden.
Levinneisyys ja elintavat

Vesivaraania tavataan Australiasta Länsi-Australian ja Pohjoisterritorion pohjoisrannikolta. Sen levinneisyys saattaa myös ulottua Queenslandin luoteiskärkeen. Se elää virtaavien vesien äärellä sekä myös soilla ja rannikon mangrovemetsissä. Sille on tyypillistä lepäillä veden yllä olevilla puiden oksilla. Vesivaraani on hyvä uimari ja se pyydystää ravinnokseen kaloja, vesihyönteisiä, sammakoita ja liskoja. Laji voi elää noin 10 vuotta vanhaksi.
Vesivaraani luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Kannan koosta ei ole tarkkaa tietoa, mutta se on vähenemässä voimakkaasti. Suurin uhka vesivaraanikannalle on invasiivinen vieraslaji agakonna. Vesivaraanit voivat syödä agakonnia, joiden myrkky on niille tappavaa. Agakonnakannan kasvu voi myös syrjäyttää vesivaraanin saaliseläinten kantoja.
Les Thuiles

| Les Thuiles |
| --- | --- |
 Guérinsin kappeli
 Les Thuiles
 Koordinaatit: 44°23′38″N, 6°34′19″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpes-Côte d’Azur
Departementti:  Alpes-de-Haute-Provence
Arrondissementti:  Barcelonnette
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  32,8 km²
Väkiluku (2021):  369 
 – Väestötiheys:  11 as./km²
Kunnan numero:  04220
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Les Thuiles on kunta Ranskan kaakkoisosassa Alpes-de-Haute-Provencen departementissa Provence-Alpit-Rivieran alueella. Se sijaitsee Ubayen laaksossa, noin kuusi kilometriä Barcelonnetten kaupungista länteen.
Grande Séolane
Les Thuiles on saanut nimensä vanhojen keramiikkatehtaiden mukaan. Kylä sijaitsee 1100 metrin korkeudessa. Maisemaa hallitsee Grande Séolane, jonka huippu on 2900 metrin korkeudessa. Kylän keskustassa on Saint Martinin kirkko, jossa on neliönmuotoinen kellotorni ja liuskekivikatto. Kirkkoa koristaa aurinkokello, joka on vuodelta 1881.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Les Thuiles Wikimedia Commonsissa
La Condamine-Châtelard

| La Condamine-Châtelard |
| --- | --- |
 Condamine-Châtelardin kirkko
 La Condamine-Châtelard
 Koordinaatit: 44°27′32″N, 6°44′47″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpes-Côte d’Azur
Departementti:  Alpes-de-Haute-Provence
Arrondissementti:  Barcelonnette
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  56,1 km²
Väkiluku (2021):  154 
 – Väestötiheys:  2 as./km²
Kunnan numero:  04062
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Condamine-Châtelard on kunta Ranskan kaakkoisosassa Alpes-de-Haute-Provencen departementissa Provence-Alpes-Côte d’Azurin alueella. Se sijaitsee Ubayen laaksossa, noin 14 kilometriä Barcelonnetten kaupungista koilliseen.
Fort de Tournoux
Ranskalaiset rakensivat vuonna 1709 Condamine-Chatelardin yläpuolella olevalle kalliorinteelle linoituksen, joka oli suunniteltu puolustamaan savoijilaisia ja piemontelaisia vastaan. Nykyisen linnoituksen rakentamisesta päätti kenraali Haxo heinäkuun monarkian aikaan vuonna 1837. Hän oli tuolloin linnoituksen johtaja. Työt aloitettiin vuonna 1843, ja linnoitus valmistui vuonna 1866. Töihin osallistui noin 1500 työntekijää. Kenraali Séré de Rivières määräsi 1800-luvun lopulla, että linnoitusta piti vahvistaa. Linnoitus oli käytössä vuoteen 1987 saakka ammusvarastona. Fort de Tournoux, kuten muutkin Ubayen laakson tärkeimmät linnoitukset ovat avoinna yleisölle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Condamine-Châtelard Wikimedia Commonsissa
La Roche-des-Arnauds

| La Roche-des-Arnauds |
| --- | --- |
 Yleisnäkymä kunnasta
 vaakuna
 La Roche-des-Arnauds
 Koordinaatit: 44°33′50″N, 5°57′25″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpes-Côte d’Azur
Departementti:  Hautes-Alpes
Arrondissementti:  Gap
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  53,8 km²
Väkiluku (2021):  1 626 
 – Väestötiheys:  30 as./km²
Kunnan numero:  05123
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Roche-des-Arnauds on kunta eteläisessä Ranskassa Hautes-Alpesin departementissa Provence-Alpit-Rivieran alueella. Se sijaitsee Petit Buëch -joen varrella, noin 14 kilometriä Gapin kaupungista länteen.
Rautatieasema
Provencen kreivi antoi 1000-luvun alussa La Rochen maat Flotten suvulle kiitokseksi heidän avustaan saraseenejä vastaan. 1100-luvulla he rakensivat linnoituksen, josta on yhä jäljellä joitain jäänteitä. Kunta on ollut jo vuosisatojen ajan maatalouskunta, jossa myös metsätalous on ollut tärkeässä asemassa. Aikoinaan myös jään valmistus oli tärkeä toimiala. Talvet ovat La Rochessa kylmiä, jolloin tehtiin pieniä tekojärviä. Kun niihin oli muodostunut jäätä noin 20 senttimetriä, sahattiin jää paloiksi ja varastoitiin. Kesällä niitä myytiin lähialueen, kuten Gapin kalakauppiaille ja ravintoloihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Roche-des-Arnauds Wikimedia Commonsissa
RN Vettor Pisani (1869)

| RN Vettor Pisani |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Venetsian laivastontelakka
Kölinlasku:  11. toukokuuta 1867
Laskettu vesille:  22. heinäkuuta 1869
Palveluskäyttöön:  10. huhtikuuta 1871
Poistui palveluskäytöstä:  12. helmikuuta 1893
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 676 t
Pituus:  65,10 m
Leveys:  11,84 m
Syväys:  5,28 m
Koneteho:  1 004 ihp
Nopeus:  9,76 solmua
Miehistöä:  226
Aseistus
Aseistus:  6 × 4,7” tykkiä 2 × 75 mm tykkiä 2 × 37 mm tykkiä
RN Vettor Pisani (ital. Regia Nave Vettor Pisani) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1869 vesillelaskettu puurunkoinen täystakiloitu korvetti.
Valmistus

Giuseppe Michelin suunnittelema alus tilattiin Venetsian laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 11. toukokuuta 1867 nimellä Briosa ja aluksen nimi vaihdettiin Vettor Pisaniksi vuonna 1868. Alus laskettiin vesille 22. heinäkuuta 1869 ja se liitettiin laivastoon 10. huhtikuuta 1871.
Aluksen höyrykoneen valmisti napolilainen Guppy.
Palvelus

Vuonna 1879 alus modernisoitiin, jolloin sen aseistukseksi vaihdettiin kymmenen 4,7 tuuman tykkiä. Aseistusta muutettiin jälleen vuonna 1885 aluksen siirtyessä Livornon kadettikoululle kadettien koululaivaksi, jolloin tykkien määrä vähennettiin kuuteen. Alus romutettiin 12. helmikuuta 1993.
Amerigo Vespucci

Amerigo Vespucci
Amerigo Vespuccin patsas Firenzessä.
Pohjois-Amerikka
Giovanni da Verrazzano
Väli-Amerikka ja Karibia
Amerigo Vespucci
Afrikan länsipuoleiset saaret
Alvise Cadamosto
Lancelotto Malocello
Aasia
Matteo Ricci
John Carpini
Niccolò Da Conti
Amerigo Vespucci (9. maaliskuuta 1454 – 22. helmikuuta 1512) oli italialainen löytöretkeilijä, joka teki vuosina 1497–1504 useita purjehduksia Keski- ja Etelä-Amerikkaan. Hän oli ensimmäinen, joka kutsui Amerikkaa uudeksi mantereeksi, minkä seurauksena Amerikka nimettiin hänen mukaansa.
Elämäkerta

Vespucci syntyi Firenzen seudulla sijaitsevassa kylässä. Osa lähteistä ilmoittaa syntymävuodeksi 1454, osa 1451. Vespucci opiskeli luonnontiedettä ja työskenteli Firenzeä johtaneen Medicin suvun omistamissa yrityksissä.
Medicit työllistivät Vespuccia yli 20 vuoden ajan. Vuonna 1492 hänet lähetettiin Sevillaan Espanjaan johtamaan Medicien kauppapankki- ja varustamotoimintaa.  Vespucci varusti Kristoffer Kolumbuksen toista ja kolmatta retkikuntaa vuosina 1493 ja 1498. Omien väitteidensä mukaan Vespucci oli myös mukana Kolumbuksen toisella matkalla tarkkailijana ja teki vuonna 1497 oman tutkimusmatkansa Cádizista Etelä-Meksikoon, Floridaan ja Pohjois-Carolinaan. Vuonna 1499 hän purjehti Brasilian rannikolle Cape São Roqueen hiukan päiväntasaajan eteläpuolelle ja tutki Etelä-Amerikan pohjoisrannikkoa ja Amazonin suuta.
Vuonna 1501 Vespucci johti Portugalin kuningas Emanuel I:n valtuuttamana retkikuntaa Itä-Brasiliaan. Cape São Roquesta Vespucci jatkoi rannikkoa pitkin etelään ja saapui vuoden 1502 ensimmäisenä päivänä Rio de Janeiroksi nimemäänsä luonnonsatamaan. Hän kertoi myös löytäneensä Río de la Plata -joen suun ja purjehtineensa Patagonian rannikkoa etelään aina 50. leveysasteelle saakka. Hän saattoi jopa nähdä Etelä-Georgian saaren eteläisen napapiirin tuntumassa.
Palattuaan Eurooppaan syyskuussa 1502 Vespucci muutti Espanjaan ja sai maan kansalaisuuden. Vuonna 1508 Espanjan kuningas Ferdinand II nimitti hänet johtavaksi piloto mayoriksi. Vespucci kuoli malariaan vuonna 1512.
Vespucci on jäänyt historiaan lähinnä siksi, että hän käytti Amerikasta ensimmäisenä nimitystä ”Uusi maailma” ja arveli uusien maiden muodostavan oman mantereensa. Saksalainen kartografi Martin Waldseemüller käytti Vespuccin matkakuvauksia teoksessaan Cosmographia Introductio (1507) ja nimesi uuden mantereen Vespuccin etunimen latinankielisen muodon mukaan Amerikaksi (America).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amerigo Vespucci Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Vetehiset

Vetehiset on helsinkiläinen mastersuintiseura. Seuran kurssitoiminta sekä lasten ja nuorten kilpauintitoiminta siirtyivät 1. tammikuuta 2011 toimintansa aloittaneeseen ORCA Helsinki -uimaseuraan.
Historia

Helsingin Uimareiden jäsenet perustivat Vetehiset vuonna 1938. Aiempi nimi oli Ylioppilasuimarit. Vetehiset-nimi otettiin käyttöön sodan jälkeen. Se oli 1950–1970 luvuilla johtavia suomalaisia uintiseuroja.
Vetehisten uimareina pitkän radan Suomen-mestaruuksia ovat voittaneet miehistä Karri Käyhkö vuosina 1954–1961, Kari Haavisto 1958–1961, Ilkka Suvanto 1960–1964, Hannu Vaahtoranta 1960–1963, Jarmo Häyrinen 1970, Ari Salonen 1972–1974, Antti Lehtonen 1974–1977, Kari Kallio 1974–1977, Jari Lind 1978 ja Panu Lonka 1991–1994 sekä naisista Marjatta Railio 1956–1957, Marju Tilly 1964–1969, Ulla Patrikka 1967–1968, Marjatta Hara 1967–1971, Eva Salmi 1968, Sirkka Salmi 1968, Tuija Kallio 1975–1977 ja Anu Koivisto 1994. Viestimestaruuksia Vetehisten miehet ovat voittaneet 4 × 100 metrin vapaauinnissa vuosina 1972–1977, 4 × 200 metrin vapaauinnissa 1956–1962, 1964, 1971–1972, 1974–1975 ja 1977 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1960, 1962, 1964 ja 1973–1975. Naisten mestaruus on päätynyt Vetehisille 4 × 100 metrin vapaauinnissa vuosina 1966–1969 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1967–1969.
Lyhyen radan Suomen-mestaruuksia Vetehisten uimareina ovat voittaneet miehistä Karri Käyhkö vuosina 1955–1962, Kari Haavisto 1958–1962, Hannu Vaahtoranta 1961–1965, Harry Malmberg 1964, Ari Salonen 1973–1975, Lasse Finér 1972–1975, Antti Lehtonen 1973–1979, Kari Kallio 1975–1978, Heikki Lehtonen 1976, Mikko Kavonius 1991 ja Panu Lonka 1991–94 sekä naisista Marjatta Railio 1956, Sirkka Vallasmaa 1957, Marju Tilly 1965–1969, Ulla Patrikka 1967–1968, Sirkka Salmi 1968, Marjatta Hara 1969–1971, Tuija Kallio 1976–1977 ja Anu Koivisto 1994. Vetehisten miehet voittivat mestaruuden 4 × 100 metrin vapaauinnissa 1973–1979, 4 × 200 metrin vapaauinnissa 1978 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1963 ja 1973–79, naiset taasen 4 × 50 metrin uinnissa 1957 ja 1967, 4 × 100 metrin vapaauinnissa 1968–1969 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1968–1969.
Vetehisten uimahyppääjistä Suomen-mestareita ovat olleet Ilmari Niemeläinen 1943–1947, Tarja Härkönen 1967, Marja Rauta 1968–1969, Benita Doktar 1969, Merja Nyberg 1969–1970, Laura Kivelä 1970–1976, Anu Patrikka 1972–1975 ja Anne Niemi 1974–1976.
Ensimmäiset taitouinnin Suomen-mestarit vuodelta 1972, Ulla Turpeinen ja Tarja Hänninen, edustivat Vetehisiä.
Aiheesta muualla

Vetehisten kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin Uimarit - historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Verkottuminen

Verkottuminen on systeemin yhteyksien kasvamista. Systeemi voi olla ihminen, yritys, valtio tai organisaatio yleensä. Siinä on kyse kahden tai useamman toimijan välille muodostuvista vuorovaikutussuhteista. Tällöin yhä useampi asia vaikuttaa systeemiin ja se  tulee yhä kompleksisemmaksi. Verkottuminen on pitkälti myös tiedon jakamista.
Verkottumisen taustaa

Arkikielessä verkottuminen ymmärretään ihmisten välisenä vuorovaikutuksena ja keinona menestyä siinä. Syvemmässä merkityksessä on kyse rakenteellisesta, organisaatioiden välisestä yhteistoiminnasta. On esitetty, että nämä kaksi merkitystä erotettaisiin nimittämällä ihmisten välistä kontaktien rakentamista nimellä verkkoutuminen.
Sosiologi Manuel Castells esittää, että olemme siirtymässä kohti verkostoyhteiskuntaa, siis yhteiskuntaa, johon vaikuttavat yhä useammat asiat. Asevoimissa  siirrytään 1990-luvun informaatiosodankäynnin jälkeen 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen verkostokeskeiseen sodankäyntiin. Myös yritystoiminnassa (ulkoistaminen) ja hallinnossa (viranomaisyhteistyö) verkottuminen on kasvava trendi.
Verkottumisen taustalla ovat muun muassa
tietotekniikan ja kansainvälisen ja pienemmän median kehitys. Uutta tietotekniikkaa ovat muun muassa mobiiliverkot, viestintäsatelliitit, uusi digitaalinen joukkoviestintä ja etenkin internet. Uutta tässä tekniikassa on etenkin jaettavan tiedon monipuolisuus ja globaalisuus.
globalisaatio, jossa ihmiset, yritykset, kansalaisjärjestöt ja valtiot verkottuvat globaalilla tasolla
uusien tekijöiden syntyminen yhteiskuntiin, siis yhteiskuntien monimutkaistuminen. Näitä uusia tekijöitä ovat muun muassa internet, globaali ja muu media, EU:n lainsäädäntö, muu kansainvälinen lainsäädäntö sekä ympäristönsuojelu.
kasvava erikoistuminen ja ulkoistaminen, jolloin yrityksen aiempi kokonaistoiminta hajautuu monen yrityksen osalla
lopuksi yleinen kompleksisuuden kasvaminen (verkottuminen). Se vaatii verkostoa kompleksisuuden hallintaan. Merkittäviä tuloksia on yhä vaikeampi saada aikaiseksi yhden organisaation voimavaroilla, osaamisella ja tiedolla.
Verkottuminen on myös siirtymistä hierarkioista (harvat yhteydet) täysin kytkettyjen verkkojen suuntaan (yhteyksien lisääntyminen). Verkottuminen on edellisen perusteella myös siirtymistä peräkkäisyydestä rinnakkaisuuteen ja yksinkertaisuudesta kompleksisuuteen.
Paitsi nykyhetkeä, verkottumisen käsitteen kautta voidaan lähestyä myös koko ihmiskunnan historiaa. Näin on tehnyt kanadalainen historioitsija William McNeill vuonna 2005 suomeksi ilmestyneessä teoksessaan Verkottunut ihmiskunta (englanninkielinen alkuteos: The Human Web: A Bird's-Eye View of World History, 2003).