Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat
Lestadiolaisten vastauksia arvosteluun

Kuten edellä mainittiin, Laestadius perusti oman lehden Huutavan ääni korvessa puolustautuakseen lehdistön, erityisesti Norbottens Postenin, hyökkäyksiä vastaan. Hän kirjoitti myös laajan uskonnonfilosofisen teoksen Hulluinhuonelainen (Dårhushjonet) osoittaakseen, että hänen kiistellyn toimintansa taustalla oli selkeä psykologis-filosofinen systeemi. Niin Laestadiuksen saarnojen kuin kirjoitustenkin kieli oli usein karkeaa ja ironista, kuten katkelma hänen konventikkeliplakaattia kritisoinutta artikkeliaan osoittaa.:
»Alussa, kun julistus hartauskokouksia vastaan oli ilmestynyt, noudatettiin sitä jokseenkin ankarasti. Eräs kateellinen henkilö oli antanut ilmi muutamia kerettiläisiä eli lukijaisia Tukholmassa luvattomista seuroista. Viskaali tuli ilmiantajan kanssa osoitettuun huoneeseen. Mutta lukijaiset aavistivat pahaa, piilottivat tuokiossa kirjat ja asettivat niiden sijaan viinapullot ja kortit pöydälle. Viskaali astuu sisään, katselee ympärilleen eikä huomaa mitään muuta kuin huoneessa olevat henkilöt sekä viinapullon ja kortit pöydällä. Silloin hän kääntyy äkkiä ilmiantajaan päin ja sanoo: 'sinä senkin lurjus' - eli mokoma konna tai minkä paksun kirosanan hän mahtoikaan laskea suustaan - 'sinä olet ilmiantanut kunniallisia ihmisiä; etkö näe, että täällä on oikeita luterilaisia?' Tätä sanoessaan hän osoitti viinapulloa ja kortteja. Ja siitä hetkestä viinapullo ja kortit ovat tulleet oikeauskoisen luterilaisuuden oikeaksi tuntomerkiksi. Kas siinä osutaankin naulan kantaan. Mutta tämä naula tulikin ensimmäiseksi naulaksi luterilaisen kirkon ruumisarkussa. Eikä aikaakaan, niin siihen lyödään viimeinen naula.»
Lestadiolaisten ensimmäinen lehti oli Öljypuu, joka lopetti toimintansa vuonna 1877. Sen takana oli oululainen kirjapaino ja muutama lestadiolainen. Vuonna 1880 alettiin julkaista Kristillistä kuukausilehteä. Sen päätoimittajana toimi Karl Abiel Heikel ja vuodesta 1883 eteenpäin Aatu Laitinen. Vuonna 1888 lehden nimeksi vaihdettiin Sanomia Siionista ja vuonna 1904 Armonsanomat. Päätoimittaja ei vaihtunut. Aatu Laitinen lakkautti Armonsanomat-lehden, kun vanhoillislestadiolaiset perustivat Siionin Lähetyslehden "Jumalan valtakunnan äänenkannattajaksi" vuonna 1911. Juhani Raattamaa perusteli oman lehden tarvetta vuonna 1879 K. A. Heikelille lähettämässään kirjeessä:
»Se mahtaa olla tarpeellinen, että panna toimeen sanomalehti, että totuus kulkisi walheen rinnalla. Tämän kristillisyyden wihamiehet owat paljon walehdelleet kristittyin opista ja elämästä; eivätkä lakkaa maailman loppuun asti. -- Seuratkoon hengellinen lehti Kristuksen esikuwaa, joka puolusti opetuslapsiansa Dawidin esimerkillä.»
Wäinö Havas puolusti vuonna 1927 julkaistussa kirjassaan Laestadiolaisuuden historia pääpiirteissään herätysliikettä näin:
»Se tunturituuli, joka kerran Kaaresuvannosta lehahti puhaltamaan on ollut sittenkin Jumalan tuuli, joka milloin vihurina on murskannut saatanan töitä, milloin lämpimänä lounatuulena saapunut sinne, missä särjetyt sydämet ovat kaivanneet sanomia taivaallisesta Armahtajastaan. Sen matkaan on kyllä toisinaan noussut niitä ilmavirtoja, jotka ovat lähtöisin tästä maasta, ja tuhoakin on tullut. Mutta mikäpä Jumalan työ olisi täysin turmeltumattomana milloinkaan pysynyt.»
Havaksen julkaisemat kirjat, hänen näkyvä poliittinen toimintansa ja hänen traaginen kuolemansa vuonna 1941 paransivat erityisesti vanhoillislestadiolaisuuden julkisuuskuvaa.
Elämänsanalaisuuden hajaannuksen jälkeen kirkkoherra Kullervo Hulkko pyrki Päivämieheen vuonna 1961 kirjoittamallaan artikkelisarjalla Vanhoillislestadiolaisuus ja tunnustuskirjat osoittamaan herätysliikkeensä opin luterilaisen tunnustuksen mukaiseksi.
1980-luvun alussa vanhoillislestadiolaisuus alkoi kehittää tiedotustoimintaansa ja avasi esimerkiksi suviseurat näkyvästi toimittajille. Myöhemmin Internetiin avattiin SRK:n kotisivut. Toisin kuin 1970-luku, 1980-luvun alku ja erityisesti vuosi 1984 eivät olleet julkisuudessa negatiivisia. Vanhoillislestadiolaisuuden tiedotustoiminnan aktivoituminen näkyi tuolloin sanomalehdissä. Nykyisin liike pyrkii avoimeen tiedottamiseen ja ainoat salassa pidettävät asiat ovat rippisalaisuuksia. Filosofian maisteri Jani Alatalo toteaa tutkimuksessaan Kohti avoimuutta. Vanhoillislestadiolaisuuden käsittely julkisuudessa ja vanhoillislestadiolaisten suhtautuminen julkisuuteen Suomessa vuosina 1976-1984:
»Jos joku vielä 2000-luvulla esittää, että lestadiolaisuuden pitäisi olla avoimempaa, kyse on lähinnä henkilön haluttomuudesta tutustua lestadiolaisuuteen. Lestadiolaisuus kuitenkin on paljon muutakin kuin julkisuuteen näkyvät poikkeamat keskivertosuomalaisen elintavoista.»