stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toimi Pitkänen
Toinen olympiamitali

Vuosi 1957 oli harjoittelun osalta välivuosi Pitkäselle ja Lehtelälle jälkimmäisen suorittaessa asevelvollisuuttaan Porin Prikaatissa Turussa. Duisburgin EM-kisoissa he sijoittuivat kuitenkin kaksikossa kuudenneksi (perämiehenä Erkki Laaksonen). Vuonna 1958 Lehtelä ja Pitkänen saavuttivat perämiehettömässä kaksikossa Euroopan mestaruuden Poznańissa. Samana vuonna Pitkänen voitti ainoan kahdeksikkojen Suomen mestaruutensa, vaikka kaikkiaan hän keräsi 29 SM-titteliä. Vuonna 1959 kaksikko voitti Pohjoismaiden mestaruuden Mölndalissa, mutta Mâconin EM-kisoissa he saivat kylmän kylvyn, kun alkuerän harjoittelulähdössä Pitkäsen airon hela katkesi ja vene kaatui, eikä menestystä tullut.
Rooman 1960 olympialaisten soutukilpailut käytiin Albanojärvellä kovassa helteessä. Ensimmäistä kertaa arvokilpailuissa rata oli merkitty poijuilla. Lehtelä ja Pitkänen voittivat perämiehettömässä kaksikossa alkueränsä ja sijoittuivat välierässä toiseksi Saksan jälkeen. Loppukilpailua suomalaiset johtivat osan matkaa, mutta lopputuloksena oli pronssimitali. Neuvostoliitto oli 1,79 sekuntia ja Itävalta 0,11 sekuntia nopeampi.
Vuonna 1961 Lehtelä ja Pitkänen voittivat luokkansa Henleyn regatassa, jonka ainoat suomalaisvoittajat he edelleenkin ovat. Kaksinkamppailuissa he voittivat edellisen vuoden olympiavoittajat sekä kaksi englantilaista paria. Samana vuonna he saavuttivat EM-hopeaa Saksalle hävinneenä Prahassa ja vuonna 1963 Pohjoismaiden mestaruuden Tampereella. Kööpenhaminan EM-kisoissa 1963 kaksikko sijoittui seitsemänneksi ja Amsterdamin EM-kisoissa 1964 kuudenneksi, mikä varmisti kisamatkan Tokion olympialaisiin. Siellä tuloksena oli kuudes sija. Lehtelä ja Pitkänen jatkoivat kilpailemista vielä neljä vuotta mutta eivät vakavasti enää pyrkineet Méxicon olympialaisiin.
Lehtelä ja Pitkänen harjoittelivat ahkerasti, mutta punttien nostelu ei kuulunut heidän harjoitusohjelmaansa, vaan he hankkivat voimansa muilla tavoin. Vuonna 1961 kaksikko valittiin Suomen parhaitten urheilijoitten listalla viidenneksi sekä vuosina 1958 ja 1960 yhdeksänneksi. Ennen Pertti Karppisen olympiavoittoa vuonna 1976 he olivat ainoat kymmenen parhaan listalle päässeet soutajat.
”Tommi” Pitkänen kilpaili 1950-luvulla vakavalla mielellä myös hiihdossa. SM-kisoissa 1956 hän johti 50 kilometrin kilpailua vielä 44 kilometrin kohdalla yli 2 minuuttia mutta hävisi Kalevi Ikoselle lopulta yhdellä sekunnilla ja sai hopeaa. Hiihtäjänä hän edusti Valkeakosken Hakaa.
Pitkäsen pojat Kari ja Tapio Pitkänen voittivat soudussa Suomen mestaruuksia.
Pitkänen kuoli 88-vuotiaana Valkeakoskella 17. syyskuuta 2016 sairastettuaan lyhyen aikaa.
Saavutuksia > Soudussa

Olympiapronssia Melbournessa 1956 (perämiehellinen nelonen)
Olympiapronssia Roomassa 1960 (perämiehetön kaksikko)
Olympiakisoissa viides Helsingissä 1952 (perämiehellinen kaksikko) ja kuudes Tokiossa 1964 (perämiehetön kaksikko)
EM-kultaa Bledissä 1956 (perämiehellinen nelonen) ja Poznańissa 1958 (perämiehetön kaksikko)
EM-hopeaa Gentissä 1955 (perämiehellinen kaksikko) ja Prahassa 1961 (perämiehetön kaksikko)
29 Suomen mestaruutta eri luokissa
Saavutuksia > Hiihdossa

SM-hopeaa 1956 (50 km hiihto)
Saavutuksia > Tunnustuksia

Pro Urheilu-palkinto 2009
Pitkänen (edessä) ja Veli Lehtelä harjoittelemassa vuonna 1964
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1967

Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1967 käsittelee Suomen joukkuetta epävirallisissa yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Prahassa 1967.
Suomen joukkue koostui kolmesta miesurheilijasta, joista parhaiten sijoittui Altti Alarotu, joka oli seiväshyppykilpailussa neljäs.
Joukkue

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| seiväshyppy | Altti Alarotu | neljäs (480) |
| seiväshyppy | Auvo Pehkoranta | seitsemäs (480) |
| kuulantyöntö | Antero Junttu | karsinnassa kymmenes (16,49) |
Suomenniemi

| Suomenniemi> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Mikkeli |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°19′40″N, 027°26′50″E
Maakunta:  Etelä-Karjalan maakunta
Seutukunta:  Lappeenrannan seutukunta
Kuntanumero:  775
Hallinnollinen keskus:  Suomenniemen kirkonkylä
Perustettu:  1869
Liitetty:  2013
– liitoskunnat:  Mikkeli Ristiina Suomenniemi
– syntynyt kunta:  Mikkeli
Pinta-ala:  362,96 km²  (1.1.2012)
– maa:  283,72 km²
– sisävesi:  79,24 km²
Väkiluku:  763   (31.12.2012)
– väestötiheys:  2,69 as./km² (31.12.2012)
Punkan kylä
Suomenniemi on entinen Suomen kunta, joka aiemmin oli osa Etelä-Karjalan maakuntaa. Kunnassa asui lakkauttamishetkellä 763 ihmistä ja sen pinta-ala oli 362,96 km2, josta 79,24 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 2,69 asukasta/km2. Suomenniemen naapurikunnat olivat Mäntyharju, Puumala, Ristiina ja Savitaipale.
Suomenniemi oli asukasluvultaan Manner-Suomen pienin kunta. 1.1.2013 lähtien siitä tuli osa Mikkeliä ja sen myötä osa Etelä-Savon maakuntaa, kun Mikkeli, Ristiina ja Suomenniemi yhdistyivät uudeksi Mikkelin kaupungiksi vuoden 2013 alussa.
Vapaa-ajan asuntojen määrä oli pinta-alaan nähden suuri, 1 383.
Suomenniemellä sijaitsee Shukokai Karate -opisto.
Vuoden 2011 taajamarajauksen mukaan Suomenniemellä ei ollut lainkaan taajamia.
Kyliä

Kakkola, Kauriansalmen kylät, Kiesilä, Laamalansaari, Luotolahti, Lyytikkälä, Pajulahti, Pukkila, Punkka, Suomenniemi.
Karkaus–Sydänmaa valittiin vuoden eteläkarjalaiseksi kyläksi vuonna 2006.
Suomenniemeä ympäröi Kuolimojärvi, ja jossain paikoin myös Saimaa.
Nähtävyyksiä

Suomenniemen puukirkko vuodelta 1866
Ruokakulttuuri

Suomenniemen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla tirripaisti ja potaattituuvinki, pihkamaito sekä mustikkapiirakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomenniemi Wikimedia Commonsissa
Suomenniemen kotisivut
goSaimaa.com-matkailusivusto
Suomenniemen myllyt: tietoa nykyisistä ja entisistä vesimyllyistä
| n k Etelä-Karjalan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Imatra  Lappeenranta  Lemi  Luumäki  Parikkala  Rautjärvi  Ruokolahti  Savitaipale  Taipalsaari 
Entiset kunnat:  Joutseno  Lappee  Lauritsala  Nuijamaa  Saari  Simpele  Suomenniemi  Uukuniemi  Ylämaa
Suomenusko

Käsitykset
Animismi
Luonnonuskonto
Pakanuus
Panteismi
Polyteismi
Šamanismi
Uskonnot
Aasainusko
Hellenismi
Romuva
Suomenusko
Taarausko
Wicca
Suuntauksia
Rekonstruktionismi
Uusnoituus
Uussamanismi
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Kankaanpään Kuninkaanlähteestä alkava puro. Lähteeseen on perimätiedon mukaan uhrattu ja sen vedellä on parannettu muun muassa silmäsairauksia.
Suomenusko on Suomessa vaikuttava etnisten itämerensuomalaisten perinteiden jatkumo nykyajassa. Suomenuskon keskeisimpiä arvoja ovat kansanperinteen ja luonnon kunnioitus. Liike on järjestäytynyt Taivaannaula-yhdistyksen ympärille. Taivaannaula määrittelee suomenuskon nykyaikaan saakka eläneen kansanuskon ja perinnekulttuurin vaalimiseksi, eikä katso sen edustavan uuspakanuutta. Suomenusko-sana on kuitenkin koettu Taivaannaulan piirissä useasta syystä ongelmalliseksi, ja järjestö päätti luopua sen käytöstä keväällä 2017.
Suomenuskoinen maailmankuva

Suomenuskon keskeisiä sisältöjä on ihmisen tasapainoinen suhde luontoon, edeltäviin ja tuleviin sukupolviin sekä yhteisöön. Suomenuskoiset pitävät pyhinä monia luonnonpaikkoja; metsiä, lähteitä ja kallioita.
Kansanperinteen tuntemilla pyhillä luonnonpaikoilla on perinteisesti rukoiltu, uhrattu ja parannettu sairaita. Pyhiä paikkoja on sijainnut niin yhteisöjen pihapiirissä kuin syvällä metsässäkin. Suomenuskoiset jatkavat paikkoihin liittyviä perinteitä, esimerkiksi tuomalla paikalle lahjana ensimmäisen osan juhlapyhänä syödystä ruoasta tai oman karjan maitoa.
Suomenuskoiset noudattavat monia kansanuskon tapoja ja viettävät vanhoja suomalaisia juhlapyhiä. Suomenuskoisten viettämiä kansanperinteen juhlapäiviä ovat muun muassa joulu, laskiainen, pääsiäinen, Jyrin päivä, loppukevääseen ja kylvöjen alkamiseen sijoittuva hela- eli helkajuhla, juhannus, Mikon päivä sekä syksyinen kekri.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Kirjallisuutta suomalaisesta kansanuskosta ja perinteestä on Wikiaineistossa
Hiitola, suomenuskoa käsittelevä keskustelupalsta (Arkistoitu – Internet Archive).
Taivaannaulan Facebook-sivusto
Taivaannaula ry:n virallinen sivusto.
Suomentähtimö

| Suomentähtimö> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Tähtimöt Stellaria
Laji::  fennica
Kaksiosainen nimi
 Stellaria fennica  (Murb.) Perf. 
Synonyymit
 Stellaria palustris var. fennica Murb. 
Katso myös
   Suomentähtimö Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomentähtimö eli idänluhtatähtimö (Stellaria fennica, syn. S. palustris var. fennica) monivuotinen, valkokukkainen kohokkikasvilaji. Suomessa suomentähtimö on luokiteltu silmälläpidettäväksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko

Suomentähtimö kasvattaa 10–30 cm korkean hennon, kohenevan ja karhean varren. Väriltään kasvi on vihreä, kellanvihreä tai hennosti sinivihreä. Lehtilaidoissa on karheita nystermiä. Muodoltaan lehdet ovat lähes tasasoukkia, ulospäin ja yläviistoon siirottavia, ja ne ovat 5–25 mm pitkiä. Kukinto on kaksihaarainen, pitkä, harsu viuhko, jossa kukkia on tavallisesti 2–12 kappaletta. Joskus viuhko on muuntunut yksikukkaiseksi. Kukinnon tukilehdet ovat kaljuja. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat 3–5 mm pitkiä, kaljuja ja leveälti kalvolaitaisia. Valkoiset terälehdet ovat syvään halkoisia ja 4,7–7 mm pitkiä. Heteiden ponnet ovat 0,4–0,8 mm pitkiä, emiö on kolmilehtinen. Suomessa suomentähtimö kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti avautuva, lyhyt kota. Siemenet ovat 0,9–1,2 mm pitkiä.
Suomentähtimö muistuttaa suuresti luhtatähtimöä (Stellaria palustris), ja aikaisemmin se luokiteltiinkin tämän muunnokseksi tai alalajiksi. Suomentähtimö risteytyy toisinaan toisen lähilajin, heinätähtimön (Stellaria graminea) kanssa.
Levinneisyys

Suomentähtimö on mantereinen taigakasvi. Sen levinneisyysalue ulottuu Fennoskandian itäosista Keski-Siperiaan. Lisäksi sitä tavataan myös Altain alueella. Suomessa lajia tavataan Järvi-Suomen alueella Etelä-Karjalasta ja Keski-Suomesta aina Keski-Lappiin. Runsaimmin lajia tavataan Kemijokivarressa Keski-Lapissa sekä pohjoisessa Keski-Suomessa Pihtiputaalla ja Viitasaarella. Varsinkin Lapissa esiintyy runsaasti lajin risteymää heinätähtimön kanssa. Suomentähtimö on todennäköisesti Suomessa tunnettua yleisempi, sillä monet esiintymät on tunnettu varsin lyhyen aikaan. Esimerkiksi pohjoisen Keski-Suomen yli 60 esiintymästä lähes kaikki on tehty 1990-luvulla tai myöhemmin.
Elinympäristö

Suomentähtimö kasvaa jokien ja järvien luhtarannoilla ja -pensaikoissa, lähdepurojen varsilla, ojissa ja turvekuopissa. Kasvupaikat ovat hyvin usein avoimia ja ravinteita tuoville tulvilla alttiita.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2018: Suomentähtimön levinneisyys Suomessa
Den virtuella floran: Finnstjärnblomma (Stellaria fennica) (ruotsiksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Stellaria fennica:  Wikidata: Q15575591  Wikispecies: Stellaria fennica  CoL: 4ZRD9  EUNIS: 166752  GBIF: 5384662  iNaturalist: 1045973  IPNI: 77068822-1  IRMNG: 10941805  ITIS: 521981  NCBI: 1891600  Observation.org: 125067  Plant List: kew-2481905  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77068822-1  WFO: wfo-0000436302  Laji.fi: MX.38052 
Stellaria palustris var. fennica:  Wikidata: Q95970487  EUNIS: 194969  IPNI: 50954764-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:50954764-1  WFO: wfo-0000436773
Reijo Pitkäranta

Reijo Veikko Iisak Pitkäranta (s. 11. joulukuuta 1945 Ilmajoki) on Helsingin yliopiston latinan kielen dosentti. Hän on tullut tunnetuksi Yleisradion latinankielisistä uutisista Nuntii Latini, joita hän on toimittanut vuodesta 1989 alkaen Jyväskylän yliopiston emeritusprofessori Tuomo Pekkasen kanssa.
Opiskelu ja työura

Pitkäranta kirjoitti ylioppilaaksi Seinäjoen lyseosta vuonna 1964. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1970 ja filosofian lisensiaatiksi 1973. Filosofian tohtoriksi hän väitteli vuonna 1978.
Hän aloitti akateemisen työuransa Helsingin yliopiston Rooman kirjallisuuden assistenttina 1970 ja on sen jälkeen työskennellyt Helsingin yliopistossa latinanopetuksen eri tehtävissä, lukuun ottamatta yhden vuoden kestänyttä professorin viransijaisuutta Åbo Akademissa 1980-luvulla. Vuodesta 1979 hän on ollut latinan kielen dosentti ja vuodesta 1992 yliopistonlehtori.
Tutkimustyö

Pitkäranta on tutkinut latinankielisiä piirtokirjoituksia. Opiskeluaikanaan hän tutki keisari Neron aikaisia piirtokirjoituksia Suomen Rooman-instituutissa ja oli mukana työryhmässä, joka luovutti professori Veikko Väänäsen johdolla muun muassa paaville työryhmän raportin. Suomessa hän johti työryhmää, joka tutki Suomen kirkkojen ja hautausmaiden latinankielisiä piirtokirjoituksia. Tutkimuksen tuloksena julkaistiin vuonna 2004 kirja Suomen kirkkojen latina – piirtokirjoitukset kirkoissa, kellotapuleissa ja hautausmailla.
Tieteen popularisoija

Pitkäranta on ansioitunut tieteen kansantajuistajana. Hän pitää yleistajuistamista tärkeänä ja yliopiston tehtäviin kuuluvana opetuksen ja tutkimuksen ohella: Tiedettä on tehtävä ymmärrettäväksi yleisöä varten. Latinankielisillä uutisilla ja Nykylatinan sanakirjalla (yhdessä Tuomo Pekkasen kanssa) sekä Lääketieteen latina–suomi–latina-sanakirjalla (yhdessä Laura Mikkosen kanssa) hän haluaa osoittaa, että latina ei ole kuollut kieli, vaan se on käyttökelpoinen nykypäivänäkin, vaikka kukaan ei puhu sitä äidinkielenään. Nykylatinan sanakirjassa on vastineet muun muassa sellaisille nykysanoille kuin etätyö, isyysloma, ilmastonmuutos ja lintuinfluenssa. Myös avaruusalukselle ja tietokoneelle on olemassa latinankielinen vastine.
Monet klassisen latinan sanat ovat sellaisenaan käyttökelpoisia nykykielessäkin. Tästä on esimerkkinä salutatorium. Se tarkoitti 500-luvulla jaa. paikkaa, jossa vaihdettiin tervehdyksiä. Nykylatinassa sana tarkoittaa edustustilaa. Latinan kielen käyttöä ei valvo mikään virallinen kieliakatemia, joka antaisi säännöksiä siitä miten latinaa pitäisi käyttää. Nuntii Latini -ohjelmalla on kuitenkin paljon kuuntelijoita ympäri maailmaa, ja sanojen uudiskäyttö on alttiina heidän ja muiden latinan harrastajien arvostelulle. Tämä asettaa haasteita uusien sanojen keksijöille ja vanhojen sanojen uusiokäyttäjille.
Muu toiminta

Pitkäranta on mukana monessa alan järjestössä, joissa hänellä on ollut myös luottamustehtäviä. Vuodesta 1997 hän on ollut ylioppilastutkintolautakunnan latinan jaoston puheenjohtajana. Ansioistaan innostavana opettajana ja tieteen popularisoijana Yliopistonlehtorien liitto valitsi hänet Vuoden yliopistonlehtoriksi 2009. Vuonna 1988 Pitkäranta sai Suomen Leijonan Ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarimerkin.
Julkaisuja

Studien zum Latein des Victor Vitensis, 1978 (väitöskirja)
Latina medicorum, Latinaa lääkäreille, Gaudeamus, 1981
Suomi—latina—suomi-sanakirja (Lexicon Finnico–Latino–Finnicum), WSOY, 2001
Nykylatinan sanakirja: suomi-latina-suomi = Lexicon hodiernae latinitatis: finno-latino-finnicum / Tuomo Pekkanen & Reijo Pitkäranta, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006
Pitkäranta, Reijo: Suomen kirkkojen latina: piirtokirjoitukset kirkoissa, kellotapuleissa ja hautausmailla.  (EFIL – Ecclesiarum Finlandiae Inscriptiones Latinae)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-627-7
Lisäksi hän on julkaissut erilaisia tieteellisiä julkaisuja.
Aiheesta muualla

Reijo Pitkärannan verkkosivut Helsingin yliopistolla.
Latinako kuollut? Yliopisto 8/2002.
Kirsti Sintonen: Latinaa elävästi opiskelijoille ja eetteriin. Acatiimi 4/2009.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Muut:  IdRef
Suomen Rakennustyöväen Liitto

| Suomen Rakennustyöväen Liitto |
| --- | --- |
Perustettu:  1924
Lakkautettu:  1930
Tyyppi:  ammattiliitto
Toimiala:  rakennustyöntekijöiden edunvalvonta
Kotipaikka:  Helsinki
Päämaja:  Sirkuskatu 5
Toiminta-alue:  Suomi
Kattojärjestö:  SAJ RI
Jäsenlehti:  Rakentaja
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Rakennustyöväen Liitto oli vuosina 1925–1930 toiminut rakennustyöntekijöiden ammattiliitto, joka kuului Suomen Ammattijärjestöön. SRL oli SAJ:n suurin jäsenliitto, johon oli järjestäytynyt parhaimmillaan 20 156 työläistä syksyllä 1928. SRL oli Suomen ensimmäinen kaikkia rakennustyöläisiä yhdistämään pyrkinyt liitto ja siihen yhdistettiin alan työntekijät viidestä eri liitosta. Liitto julkaisi lehteä Rakentaja.
Liiton järjestämisalaan kuuluivat kirvesmiehet, rakennuspuusepät, kivityömiehet, maalarit, sähkötyöntekijät, putki- ja vesijohtotyöntekijät, tiili-, kipsi-, riksilevy-, asfaltti-, sementti- ja kalkkityöläiset, rakennusten, siltojen ja kanavien rakennustyöläiset, rakennuksilla työskentelevät naiset ja aputyöläiset sekä muut rakennusteollisuuden työläisryhmät. Vuoden 1928 lopussa liitolla oli 72 työehtosopimusta, jotka kattoivat noin kolme neljäsosaa jäsenistöstä.
SAJ:hin kuuluneet liitot pakotettiin lopettamaan toimintansa kommunistilaeilla vuonna 1930 ja SRL osastoineen lakkautettiin tuomioistuimissa 1931–1933. Marraskuussa 1930 (nimellä Suomen Rakennustyöläisten Liitto) perustettu Rakennusliitto laskee toimintansa alkaneen vuodesta 1924.
Liiton puheenjohtajana toimi Uno Nurminen perustamisesta vuoden 1930 liittokokoukseen, jossa tilalle valittiin Väinö Hannula. Nurminen syrjäytettiin, koska hän kuului Suomen työväen vasemmistoryhmään, jonka kannattajia liitossa enemmistön muodostaneet kommunistit pitivät ”hoipertelijoina”. Liiton sihteerinä toimi muun muassa Toivo Hj. Långström (1927–1929).
Historia > Perustaminen

Liiton perustaminen oli osa SAJ:n vuoden 1923 edustajakokouksessa päätettyä järjestelyä, jossa liittojen määrää pyrittiin vähentämään muodostamalla teollisuusliittoperiaatteen mukaisia laajoja järjestöjä. Rakennustyöläiset yhdistävän liiton tarpeellisuudesta oli käyty SAJ:ssa keskustelua jo vuodesta 1912 alkaen. Rakennustyöväen liittoon yhdistyivät Suomen Maalarintyöntekijäin Liitto, Suomen Kivityöntekijäin Liitto ja Suomen Tie- ja Vesirakennustyöntekijäin Liitto, kirvesmiehet ja rakennuspuusepät Suomen Puutyöntekijäin Liitosta sekä Suomen Saha-, Kuljetus- ja Sekatyöväen Liittoon kuuluneet rakennusaputyöläiset ja rakennusaineteollisuuden työntekijät. Liittoon oli tarkoitus yhdistää myös Suomen Muurarien, Rapparien ja Uunintekijäin Liitto ja Suomen Sukeltajain Liitto, jotka päättivät kuitenkin jatkaa itsenäisesti ammattikuntapohjaisina.
Liiton perustava kokous pidettiin Helsingin työväenyhdistyksen talolla 3.–6. toukokuuta 1924, ja se aloitti varsinaisen toimintansa vuoden 1925 alkaessa.
Liiton ensimmäinen lakko oli Saha-, Kuljetus- ja Sekatyöväen Liitolta peritty nuohoojien työtaistelu, joka alkoi marraskuussa 1924 ja päättyi työntekijöiden voittoon 10. tammikuuta 1925.
Historia > 1926–1930

Sosialidemokraattien johtama Suomen Lasiteollisuustyöväen Liitto erosi SAJ:stä vuonna 1930, jolloin SAJ kehotti linjalleen uskollisia työläisiä eroamaan lasiliitosta ja liittymään rakennusliittoon.
Organisaatio

Liiton järjestörakenne koostui osastoista, työhuonekunnista ja alueellisista teollisuusneuvostoista. Liiton yhteydessä toimi Työttömyys- ja matka-apukassa.
Liiton jäsenmäärä (vuoden lopussa) oli 8 581 vuonna 1925, 11 300 vuonna 1926, 16 509 vuonna 1927, 19 315 vuonna 1928 ja 14 272 vuonna 1929.
Lokakuussa 1925 liittoon liittyi noin 800 rautateiden rakennustyöläistä.
Organisaatio > Teollisuusneuvostot

Helsingin Rakennustyöväen Teollisuusneuvosto
Turun Rakennustyöväen teollisuusneuvosto
Kotkan ja ympäristön Rakennustyöläisten Teollisuusneuvosto
Viipurin ja ympäristön Teollisuusneuvosto
Tampereen ja lähiympäristön Rakennustyöläisten Keskusjärjestö
Jyväskylän ja lähiympäristön osastojen keskustoimikunta
Kuopion Teollisuusneuvosto
Aiheesta muualla

Rakentaja-lehdet 1925–1930 (Kansalliskirjasto)
Suomen sotahistoria

Suomen sotahistoria käsittää Suomen alueella käydyt aseelliset selkkaukset sekä konfliktit joihin Suomen alueen asukkaita on osallistunut merkittävissä määrin. Useimmiten tällaiset selkkaukset ovat tapahtuneet Suomessa tai sen lähialueilla, mutta suomalaisia on osallistunut myös muualla Euroopassa käytyihin selkkauksiin.
Muinaisyhteisöiden keskinäiset suhteet ovat kaikkialla olleet lähtökohtaisesti epäluuloiset ja vihamieliset toisia yhteisöjä kohtaan. Suomesta tunnetaan jo varhaisina aikoina käytössä linnoituksia. Iijoen varrella Yli-Iissä sijaitsevalta Kierikiltä tunnetaan kivikautinen linnoitus, joka oli rakennettu paalujen varaan ja varustettu paaluaitauksella. Myös jätinkirkot ovat saattaneet olla muinaisia linnoituksia. Suomesta on löytynyt myös pronssikautisia linnavuoria, kuten esimerkiksi Laitilan Hautvuori, Veitakkalan linnamäki sekä Liedon Vanhalinna. Merovingiajalla sotaisuus ja sotilaallinen hierarkia on korostunut. Rautakauden lopulla lopulla Itämeren alueen suomensukuiset heimot olivat usein konflikteissa toisiaan sekä muita kansoja vastaan.
Suomen sotahistorian pitkäaikaisena piirteenä oli kuuluminen Ruotsin valtakuntaan keskiajalta vuoteen 1809 asti. Tämän vuoksi Suomi oli usein Ruotsin ja venäläisten valtioiden (Novgorodin, Moskovan ja keisarillisen Venäjän) välisten sotien taistelutantereena tai sodankäynnin tukialueena. Toisaalta suomalaisia taisteli Ruotsin armeijassa myös Baltiassa ja mannermaalla käydyissä sodissa.
Vuosina 1809–1917 Suomen suuriruhtinaskunnan sotahistoria oli luonnollisesti sidoksissa Venäjän keisarikuntaan. Venäjän vallan aika oli Suomen kannalta yksi historian rauhallisimmista kausista (vain Oolannin sota kosketti Suomen aluetta), mutta jonkin verran suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tai upseereita taisteli Venäjän lipun alla Manner-Euroopassa ja Aasiassa. Itsenäisyyden ajalla Suomessa on käyty sisällissota ja sen jälkimainingeissa lähialueiden heimosodat, minkä lisäksi maa on käynyt kolme erillistä sotaa toisen maailmansodan yhteydessä 1939–1945.