stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sotatalouden rahoittaminen Suomessa toisen maailmansodan aikana
Verotus kiristyy

Suomen valtio rahoitti sotamenojaan myös kansalaisten verotaakkaa lisäämällä. Jo käytössä olevien verojen korotusten ohessa otettiin käyttöön myös täysin uusia veromuotoja, joista tärkein oli liikevaihtoveron käyttöönotto helmikuussa 1941. Liikevaihtovero otettiin käyttöön mm. korvaamaan ns. ylellisyystuotteista perittyjä tullimaksuja. Liikevaihtoveron määrä oli aluksi 4–10 prosenttia, mutta jo vuoden 1941 lopussa se korotettiin 4–13 prosenttiin ja vuoden 1944 heinäkuussa 20:en prosenttiin. Liikevaihtovero perittiin kaupan tukkuportaassa, mutta se ei koskenut ns. peruselintarvikkeita.Verotusmuoto jäi pysyväksi ja myöhemmin sitä laajennettiin koskemaan myös palveluita, jolloin nimi muuttui arvonlisäveroksi. Valmisteverojen tuotto valtion kassaan oli suurin tupakkatuotteista, mutta myös uusia tuotteita otettiin valmisteverotuksen piiriin (mm. makeiset, kahvi, autonrenkaat, tulitikut, sokeri, virvoitus- sekä mallasjuomat)
Siirtoväelle maksettavien korvauksien rahoittamiseksi säädettiin toisen maailmansodan aikana kahdesti (elokuussa -40 ja toukokuussa -45) erityinen omaisuudenluovutusvero. Omaisuudenluovutusvero oli progressiivinen, jolloin veroprosentti kasvoi luovutetun omaisuuden arvon kasvaessa. Esimerkkeinä veroprosenteista luovutetun omaisuuden arvon mukaan vuonna 1939 (suluissa vuonna 1945):
40 000 mk veroprosentti 2,5 (vuonna 1945 veroa ei kannettu)
80 000 mk veroprosentti 3,5 (vuonna 1945 0,4 %)
640 000 mk veroprosentti 7,5 (1,6 %)
yli 40 960 000 mk veroprosentti 20 (3,5 %)
Vuoden 1945 omaisuudenluovutusvero ei prosenttilukujen pienuudesta huolimatta ollut lievempi, koska vero oli säädetty maksettavaksi viitenä peräkkäisenä vuonna. Lisäksi verotetun varallisuuden arvo laskettiin eri tavalla. Omaisuuden arvo laskettiin vuoden 1944 omaisuuden käyvän arvon mukaan kaksinkertaistettuna ja myös irtain omaisuus laskettiin verotuksen piiriin kuuluvaksi.
Talvisodan aika

Talvisodan aikana sotatalouden rahoittaminen perustui kolmeen eri lähteeseen, joista ehdottomasti tärkein oli Suomen valtion Suomen pankista ottamat lainat. Toiseksi valtio otti lainaa sieltä, mistä sitä oli saatavilla ja kolmantena tulivat mukaan ne varat, joita saatiin lahjoituksina eri maista. Kahta viimeistä rahoituskeinoa käytettiin lähinnä ulkomailta tapahtuneiden sotatarvikkeiden hankinnan rahoittamiseen.
Valtion lainanotto Suomen pankista tarkoitti käytännössä sitä, että valtio otti kasvaneiden puolustusmenojensa rahoittamiseksi lainaa Suomen pankilta, joka taas painoi lisää rahaa menojen kattamiseksi. Vallitsevissa oloissa ei käytettävissä ollut muita rahapoliittisia keinoja sotatalouden rahoittamiseksi. Suomen valtio rahoitti sodankäyntiään myös muulla, kotimaisella lainanotolla. Suomen pankista ja yksityisiltä markkinoilta otetuilla lainoilla kerättiin vuonna 1939 noin 800 miljoonaa markkaa ja seuraavana vuonna peräti 4 miljardia markkaa. Vuoden 1940 lainanotosta merkittävä osa ei kohdistunut suoraan talvisodan aiheuttamiin kustannuksiin vaan mm. puolustusvalmiuden kohottamiseen ns. välirauhan aikana.
Valtion talouden rahoitusmahdollisuuksia talvisodan aikana kavensi huomattavasti myös ulkomaankaupan lähes täydellinen tyrehtyminen, joka vähensi mm. tullimaksujen tuottoa. Lisäksi valtion tuloja vähensi puolustusvoimien palvelukseen kutsuttujen henkilöiden tuloverotuottojen merkittävä aleneminen.
Talvisodan aika > Ulkomaiden Suomelle myöntämät lainat

Suomen valtio pyrki saamaan talvisodan aikana mahdollisimman suuren määrän lainaa ulkovaltojen hallituksilta. Merkittävin Suomen valtion saama laina oli Ruotsin valtiolta saama 200 miljoonan kruunun laina, joka myönnettiin Suomelle helmikuussa 1940. Kyseisen lainan määrä markoiksi muunnettuna oli noin 2,3 miljardia silloista Suomen markkaa (= vuoden 2010 euroiksi muutettuna noin 700 miljoonaa euroa). Ruotsin valtion myöntämällä lainalla Suomen valtion oli mahdollista maksaa mm. ne sotatarvike-erät, jotka ruotsalainen Bofors-konserni oli Suomelle myynyt. Osa Ruotsin myöntämästä lainasta myönnettiin ns. dollarimääräisenä, joka tarkoitti sitä, että lainaa oli mahdollista käyttää myös muiden valtioiden myymän sotamateriaalin maksamiseen. Talvisodan päätyttyä osa ns. kolmansista maista tilatuista sotatarvike-eristä kuitenkin peruutettiin siten, että niistä tilattujen sotatarvike-erien osuus laski kolmannekseen suunnitellusta.
Iso-Britannia myönsi Suomelle ennen talvisodan päättymistä erilaisia luottoja yhteensä 6,825 miljoonaa puntaa, joka vastasi noin 1,1 miljardia tuolloista markkaa (vuoden 2010 euroiksi muunnettuna noin 236,84 miljoonaa euroa).
Monissa muissakin maissa käytiin aktiivisia neuvotteluja lainojen saamiseksi, mutta tulokset jäivät sangen laihoiksi. Lisäksi saaduista luotoista käytännössä vain Ruotsin myöntämillä luotoilla oli käytännön merkitystä, koska niitä myönnettiin jo sodan alkuvaiheissa kun taas mm. Ison-Britannian antamista luotoista merkittävimmät osat myönnettiin vasta helmi-maaliskuussa 1940, jolloin niitä ei enää ehditty käyttää ennen sodan päättymistä kuin jo tilattujen sotatarvike-erien rahoittamiseen.
Southern hound

| Southern hound |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  muinainen
Alkuperäinen käyttö:  hirven metsästys
Muita nimityksiä:  Old English Hound, Heavy Finder
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  tricolor
Southern hound on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö

Southern hound oli kookas, pitkänomainen, majesteettinen ja voimakas ajokoira. Väritys oli kolmivärinen (tricolor). Pastori C. Morgan-Kirbyn mukaan southern hound oli lyhytraajainen, tylppäkuonoinen, raskasrakenteinen ja melko lyhytkorvainen, kun taas ns. northern-southern hound oli kupolipäinen, kapeakuonoinen, riippuvahuulinen ja pitkäkorvainen, sekä ensiksi mainittua rotua kookkaampi.
Luonne ja käyttäytyminen

Rodulla oli herkkä hajuaisti ja syvä, pehmeä ääni. Sen heikkous oli kuitenkin hitaudessa.
Alkuperä

Southern houndin juuret saattoivat olla keskiaikaisen Ranskan Gascognessa. Se oli muinoin suosittu kaikkialla Englannissa, ja sitä käytettiin ennen kaikkea hirven metsästykseen. Muinaiset britit käyttivät sitä kuitenkin ylipäänsä suurriistan metsästykseen. Kun ketun metsästyksestä tuli 1700-luvun lopulla hirven metsästystä suositumpaa, sille ei enää ollut käyttöä. Eräs metsästäjä mainitsi käyttäneensä southern hound -ajuetta vielä vuonna 1775, mutta totesi samalla rodun olleen jo lähes sukupuuttoon kuollut. Rodun perimä näkyy nykyisin englanninkettukoirassa, ja se vaikutti perimältään myös kibble houndiin. Joidenkin asiantuntijoiden mielestä southern hound olisi myös ollut saukkokoiran esi-isä.
Vuonna 1945 Croxton Smith mainitsi teoksessaan Sporting Dogs, että southern hound on vaikuttanut sussexilaisen Hailshamin kaupungin harrierien perimään. Hän myös kertoi keskustelleensa vuonna 1910 pastori C. Morgan-Kirbyn kanssa, jolla oli ajueellinen koiria, joiden tämä uskoi edustaneen vanhaa southern houndin rotutyyppiä. Väitettiin myös, että erään herra Peacheyn suku oli kasvattanut harriereita 800 vuoden ajan, ja että ne olivat alun perin olleet puhdasrotuisia southern houndeja aina vuoteen 1890 asti. Morgan-Kirbyn mukaan 1910-luvulla ei enää ollut mahdollista löytää puhdasrotuista southern houndia, ja hänen mukaansa rodun rappeutuminen johtui laajamittaisesta sisäsiitoksesta.
Nacke Johansson

Nacke Johansson ja Laila Halme kilpailukappaleiden äänitysstudiossa. Eurovision laulukilpailun Suomen karsinta vuonna 1963.
Paul Mikael "Nacke" Johansson (26. kesäkuuta 1932 Turku – 14. lokakuuta 2007 Finström, Ahvenanmaa) oli suomalainen muusikko, säveltäjä, sovittaja ja tuottaja. Hänen tuotantoonsa kuuluu niin jazzia, iskelmää kuin teatterimusiikkiakin.
Johansson jäi eläkkeelle 1987, mutta eläkkeelle jäänti koski vain sovitus- ja sävellystyötä, soittamista hän jatkoi edelleen. Hän oli sekä LUSESin hallituksessa että Elvis ry:n johtokunnassa.
Johansson teki musiikkia myös salanimillä Paul Niska (nacke = suom. niska) ja Juha Vuoristo.
Kun Toivo Kärki vähensi 1960-luvulla sävellystensä sovittamista, Nacke Johanssonista tuli yksi hänen tärkeimmistä luottosovittajistaan ja levytysorkestereiden johtajistaan, muun muassa kappaleilla "Aurinko laskee länteen" (Viktor Klimenko 1965), "Märkää asfalttia" (Tamara Lund 1966), "Jos helmiä kyyneleet ois" (Paula Koivuniemi 1968), "Kuin silloin ennen" (Jarkko ja Laura 1969), "Jos vielä oot vapaa" (Markus 1970).
Nacke Johanssonin velipuoli on Markku Johansson.
Palkinnot

Georg Malmstén -palkinto 1999
Elviksen kunniajäseniyys 2004
Sotalapset

Suomalaisia sotalapsia Turussa.
Sotalapset (ruots. finländska krigsbarn) ovat lapsia, jotka lähetettiin Suomesta toista maailmansotaa pakoon muihin Pohjoismaihin, lähinnä Ruotsiin. Talvi- ja jatkosodan aikana 1939–1945 Suomesta siirrettiin Ruotsiin, Tanskaan ja Norjaan yhteensä lähes 80 000 lasta. Ruotsiin vietiin tai lähti noin 72 000 lasta, Tanskaan 4 200 ja Norjaan noin sata lasta ja äitiä. Noin 15 500 heistä jäi palaamatta Suomeen.
Tausta ja toteutus

Talvisodan aikana Ruotsissa levisi tunnuslause Finlands sak är vår! (”Suomen asia on meidän!”). Maa tarjosi heti turvapaikkaa Suomen lapsille. Suomi olisi halunnut auttamisen tapahtuvan ensisijaisesti Suomessa ja kieltäytyi aluksi. Ruotsalaiset hyväntekeväisyyttä harjoittavat naiset sopivat asiasta Carl Gustaf Emil Mannerheimin kanssa. Ruotsi oli jo aikaisemmin ottanut vastaan sotalapsia, mutta ei näin suurta määrää.
Ensimmäiset sotalapset matkustivat Turusta Tukholmaan 15. joulukuuta 1939 Arcturus-laivalla. Valtaosa lapsista kuljetettiin myöhemmin rautateitse pimennetyin ikkunoin varustetuilla junilla Tornion-Haaparannan raja-aseman kautta. Ensisijaisesti mukaan otettiin kaupunkilaislapsia – kaupungit olivat yleensä myös suurimman pommiuhan kohteita. Talvisodan päätyttyä lapsia palautettiin Suomeen, mutta jatkosodan aikana lapsia vietiin Ruotsiin uudelleen. Palautukset Ruotsista jatkuivat läpi koko 1940-luvun.
Järjestäytyminen ja muistamiset > Toiminnan alku

Keskustelu sotalapsista käynnistyi Neuvostoliiton sortumisen jälkeen 1990-luvulla. Sotalapset järjestäytyivät ja perustivat ensimmäisen yhdistyksensä Suomessa vuonna 1991 ja Ruotsissa vuotta myöhemmin.
26. huhtikuuta 2005 paljastettiin Haaparannalla kuningas Kaarle XVI Kustaan ja presidentti Tarja Halosen läsnä ollessa sotalasten muistolle omistettu, helsinkiläisen arkkitehti Anna Jäämeri-Ruusuvuoren tekemä sotalapsipatsas.
Järjestäytyminen ja muistamiset > Muistolaattoja ja -merkkejä

Helsingin päärautatieasema, Lastensiirrot Barnstransporterna 1939–1945
Helsingin Malmin hautausmaa, Iittalan rautatieonnettomuuden uhrien muistokivi
Haaparanta
Hämeenlinnan rautatieasema
Kemin meripuiston sotalapsipatsas
Kotkan rautatieasema
Kööpenhaminan Churchill-puistossa
Porin rautatieasema
Lahden rautatieaseman pääsisäänkäynnin oikea ovenpieli, paljastettu 13. maaliskuuta 1997, Lahden seudun sotalapset ry
Tampereen rautatieasema
Tukholman keskusta
Oulun rautatieaseman eteläpääty
Vaasan lentoasema ulkoseinä
Elokuvia

Sotalapset on Erja Dammertin ohjaama suomalainen dokumentti- ja opetuselokuva vuodelta 2003. Se voitti Parhaan dokumentin Jussin.
Äideistä parhain on Klaus Härön ohjaama elokuva vuodelta 2005, ja se pohjautuu Heikki Hietamiehen 1992 julkaistuun samannimiseen kirjaan. Elokuva oli Suomen ehdokas parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi, mutta se ei päässyt varsinaiselle ehdokaslistalle.
Kirjallisuutta

Kavén, Pertti: Sotalapset: Toiveet ja todellisuus. Minerva, 2011.
Westman, Runa: Sotalapsitarina: Miksi juuri sinä? (Krigsbarn i Jämtland : varför just du?) Suomennos Tuija Änkilä Fridh. (Kustantaja tuntematon.) 2008. ISBN 978-91-633-3227-2
Ortmark Almgren, Sinikka: Du som haver barnen kär. LT-förlag, 1989. (Sinoa Information, 2003.)
Ortmark Almgren, Sinikka: Var blir maskrosor gulast. Sinoa Information 2003.
Ortmark Almgren, Sinikka (toim.): Krigsbarns erinran. Riksförbundet finska krigsbarn, 2003.
Ortmark Stymne. Sinikka: Kära mamma. Sinoa Information, 2013.
Holmström, Janne: Kauan sitten hukkunut. Tammi 2021.
Hietanen, Silvo: Kansakunta sodassa osa 3: Kahden kodin lapsuus – suomalainen sotalapsi, ”Kuilun yli”, s. 140–157. Helsinki 1992.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Krigsbarn.se (Arkistoitu – Internet Archive) – suomenkieliset sivut
Tietoa Lastensiirtokomitean asiakirjojen tutkimisesta.
Helsingin kaupunginkirjaston kirja- ja filmiluettelo sotalapsiaiheesta. (Arkistoitu – Internet Archive)
Krigsbarn hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Sotalapsen nimilappu ja tuntolevy.
Sotalasten muistoksi Haaparannalle pystytetty muistomerkki.
Jari Männistön suunnittelema muistolaatta (2006) Tampereen rautatieasemalla.
Jugoslavian hajoamisen tausta

Jugoslavian hajoaminen ajoittui 1990-luvulle, jolloin alueen etninen epäyhtenäisyys, nouseva kansallismielisyys, talousvaikeudet ja kommunismin romahdus johtivat entisten osatasavaltojen välisiin sotiin.
1800-luvulla syntynyt illyrismi eli jugoslavismi oli pyrkinyt yhdistämään eteläslaavit yhdeksi valtioksi. Tämä onnistuikin maailmansotien välillä ja Titon Jugoslaviassa. Jugoslavia oli kuitenkin pitkälti serbien kontrolloima. Varsinkin maan armeija oli serbien hallussa. Illyrismin ja serbinationalismin rinnalle syntyi ja vahvistui muitakin nationalistisia suuntauksia, esimerkiksi kroaattinationalismia.
Titon kuoleman jälkeen kommunismin patoama perinteinen nationalistinen ajattelu ja uudet liberaalit virtaukset nousivat esiin. 1980-luvun talouskriisi kärjisti entisestään Jugoslavian muodostaneiden etnisten ryhmien itsekkyyttä ja näkemystä itsestään erillisinä kansoina. Serbia ei liberalisoitunut, vaan siellä nousi valtaan sosialismia ja nationalismia yhdistänyt populistipoliitikko Slobodan Milošević, joka alkoi ajaa jyrkän kansallismielistä serbikeskeistä politiikkaa. Miloševićin politiikan kärki kohdistui serbinationalistisen perinteiden mukaisesti erityisesti Kosovon albaaneihin. Samaan aikaan Slovenia ja Kroatia pyrkivät eroon Jugoslaviasta.
Slovenia ajautui lopulliseen välirikkoon Serbian kanssa, kun sloveenit vastustivat serbien väkivaltaa Kosovon albaaneja kohtaan. Kroatiassa nousi valtaan vanhoillis-nationalistinen kenraali Franjo Tuđman. Näin Jugoslavia oli käytännössä hajonnut jo vuoden 1991 alussa. Serbia halusi ulottaa serbivaltion Kroatian ja Bosnian serbialueilla ja ryhtyi aseistamaan sikäläisiä serbejä. Kuusi osatasavaltojen presidenttiä järjestelivät keväällä 1991 kokouksia koettaen ratkaista poliittisen umpisolmun, mutta serbien halu pitää kaikki serbit samassa valtiossa esti tämän. Kun Slovenia ja Kroatia itsenäistyivät 25. kesäkuuta 1991, puhkesi Jugoslavian hajoamissota, joka kesti eri muodoissa vuoteen 1999 saakka.
Ennen Jugoslaviaa

1900-luvulla syntynyt Jugoslavia oli osa Balkanin niemimaata, joka oli historian kuluessa pohjoisten, eteläisten, itäisten ja läntisten kulttuurillisten vaikutteiden rajalla. Kansoja vaelsi alueelle etelästä, idästä ja ehkä myös pohjoisesta. Eteläslaavit (jugoslaavit) saapuivat Balkanille keskiajan alun suurissa kansainvaelluksissa 600-luvulla.
Alueesta muodostui etnisesti hyvin kirjava. Jugoslavian alueella asuvat eteläslaavit olivat pirstoutuneet lukuisiin etnisiin ryhmiin eri uskontojen vaikutuspiireissä. Rinnakkain ja lomittain eli kieleltään, uskonnoltaan ja elämäntavoiltaan eroavia kansoja: serbit, kroaatit, bosniakit eli lähinnä Bosnian muslimit, sloveenit, makedonialaiset, albaanit Kosovossa, unkarilaiset Vojvodinassa ja montenegrolaiset. Väestön kirjavuus aiheutti jo yksin kieliongelmia.
Jugoslaviaa halkoi vanha Itä- ja Länsi-Rooman raja, joka jakoi eteläslaavit ortodoksisiin serbeihin ja katolilaisiin kroaatteihin. Katolilaiset frankit käännyttivät kroaatit kristinuskoon 800-luvulla ja ortodoksinen Bysantti serbit 900-luvulla. Dalmatiassa oli rannikon vanhaa italialaisvaikutusta. Bosniassa, Makedoniassa ja Kosovossa oli eniten Osmaanien valtakunnan islamilaisia jäänteitä. Islamilainen osmaanien valtakunta laajeni jo vuonna 1463 nykyiseen Bosniaan tuoden mukanaan islaminuskon, johon seuraavina vuosisatoina kääntyi monia slaaveja. Nykyinen Bosnian pohjoisraja syntyi. Tämä varhainen osmaanien valtakunnan raja, "sotilasraja", oli suunnilleen sama kuin myöhemmän Jugoslavian aikana raja rikkaamman pohjoisen ja köyhemmän etelän välillä.
Myös Keski-Euroopan vaikutus ulottui Kroatiaan ja Sloveniaan varhain. Slovenia joutui 1200-luvulla Habsburgien valtaan ja Itävalta-Unkari puolestaan valtasi Kroatian vuosina 1526–1527. Krajinan serbiasutus syntyi, kun paikalle muutti serbejä osmaanien vallitsemalta alueelta etelästä jo 1500-luvun loppupuolella. Osmanien valtakunta ja Itävalta-Unkari jakoivat entisen Jugoslavian aluetta pitkään niin, että Slovenia ja Kroatia kuuluivat Itävalta-Unkarille ja Bosniasta etelään olevat alueet osmaaneille. 1800-luvulla osmaanit vetäytyivät Balkanilla, ja muun muassa Serbia itsenäistyi.
Balkanin niemimaalla oli ollut historiallisesti vahva koston perinne, ja alueella käytiin useita sotia 1800-luvulta alkaen. Muita etnisiä ryhmiä kohdeltiin toistuvasti kaltoin ja joskus karkotettiin kokonaan. Esimerkiksi 1870-luvulla serbit ja albaanit karkottivat väkeä toistensa alueilta.
Erityisesti serbien keskuudessa eli ajatus suuresta, yhtenäisestä serbivaltiosta, ja kulttuurissa yhdistyivät usein kiihkonationalismi ja uskonto. Syntynyt aate korosti nimenomaan serbien yhtenäisyyttä. Merkittävin serbinationalisteja tukevista myyteistä oli "sankarillisesti hävitty" Kosovo Poljen taistelu, jossa serbien ruhtinas Lazar onnistui surmaamaan osmaanien sotajoukon johtajan vuonna 1389. Myytti loi ajatuksen muista alueen etnisistä ryhmistä, erityisesti muslimeista serbien vihollisina. Paikallisten nationalismien vastakohtana nousi kuitenkin 1800-luvun alkupuoliskolla jugoslavismi eli illyrismi, joka pyrki yhdistämään eteläslaavit yhdeksi valtioksi.
Maailmansodat ja Jugoslavian synty

Ensimmäinen maailmansota alkoi bosnialaisen serbinationalistin ampumasta laukauksesta, joka tappoi Itävallan kruununprinssin Frans Ferdinandin 28. kesäkuuta 1914. Tämäkin toi esille serbien halun laajentaa alueitaan Bosnia-Hertsegovinassa. Maailmansodan jälkeen serbit, kroaatit ja sloveenit yhdistettiinkin yhdeksi valtioksi, Jugoslavian kuningaskunnaksi. Slovenia, Kroatia ja Bosnia-Hertsegovina olivat peräisin sodan hävinneestä Itävalta-Unkarista, Serbia ja Montenegro taas olivat itsenäistyneet osmaanien valtakunnasta vuosikymmeniä aiemmin. Käytännössä serbien näkökulmasta muut kansat oli nyt littetty Serbiaan.
Syntynyt uusi kuningaskunta koostui kansoista, joilla oli hyvin erilaiset poliittis-historialliset taustat. Vuoden 1920 vaaleissa monet eniten ääniä saaneista puolueista olivat kansallisia tai siten nationalistisesti värittyneitä. Serbien ja kroaattien yhteiselo ei ollut kivutonta, ja myös makedonialaiset ja muslimit vastustivat jossain määrin Jugoslaviaa. 1920-luvulla kroaattien Stjepan Radićin talonpoikaispuolueesta tuli yhtenäisen Jugoslavian päävastustaja. Armeijassa oli serbienemmistö, ja se piti Kroatiaa ja Bosniaa maahan liitettyinä vihollisalueina. Kroatian talonpojat kapinoivat 1920-luvun alkuvuosina muun muassa armeijan harjoittamaa vetojuhtien pakko-ottoa ja Radićin vankilatuomiota vastaan, tosin suhteellisen rauhanomaisesti. Vain Vojvodina, Kroatia ja Slovenia maksoivat tuloveroa. Vojvodina ja Kroatia maksoivat maaveroa kaksi kertaa enemmän asukasta kohti kuin Serbia. Tämä Serbian verosyrjintä koski myös sen rajojen ulkopuolella asuneita serbejä. Samaan aikaan Jugoslavian kuningaskunta karkotti ja sorti myös Kosovon albaaneja.
Kun serbien Radikaalin kansanpuolueen montenegrolainen kansanedustaja Puniša Račić ampui kolme kroaattipoliitikkoa parlamentissa vuonna 1928, kuningas julisti serbikeskeisen diktatuurin rauhoittaakseen maan. Kuolleiden joukossa oli myös korruptiosyytteiden takia murhattu Stjepan Radić. Kroaattien äärioikeistolainen Ustaša haaveili Suur-Kroatiasta, johon kuuluisivat Kroatian lisäksi myös Bosnian kroaattialueet. Ustašan kanssa liittoutuneen makedonialaisen liikkeen jäsen surmasi kuninkaan vuonna 1934 Ranskassa. 1930-luvun jälkipuoliskolla serbien ja kroaattien välinen kiistely jatkui, kun serbit pyrkivät ylivalta-asemaan ja laajentamaan Serbiaa muun muassa Vojvodinaan. Vuonna 1939 hieman ennen toista maailmansotaa serbit ja kroaatit kuitenkin sopivat kiistansa niin, että Kroatia ja siihen liittyvät muiden alueiden kroaattialueet saivat autonomian Jugoslaviassa.
Toisen maailmansodan aikana Kroatiassa nousi valtaan kansallissosialistimielinen Ustaša-hallinto, jonka aikana Jasenovacin keskitysleirillä kuoli kymmeniä tuhansia serbejä ja romaneja. Serbien aseellinen sissiliike četnikit puolestaan pyrki kostamaan tappamalla kroaatteja, ja toinen maailmansota synnytti kaunaa serbien ja kroaattien välille. Serbit kokivat kärsineensä toisessa maailmansodassa muita Jugoslavian alueen kansoja enemmän.
Titon Jugoslavia > 1940–1950-luvut

Toisen maailmansodan seurauksena Jugoslaviassa nousi valtaan Josip Broz Tito, jonka johtamat partisaanit olivat olleet monikansallinen ryhmittymä. Tito katkaisi välit Josif Stalinin Neuvostoliittoon jo vuonna 1948. Samalla hän kiihdytti toisinajattelijoiden teloituksia, jotka rauhoittuivat vasta kun hänen valtansa oli lujittunut. Titon luoma liittovaltiorakenne syntyi siis väkivallan avulla. Liittovaltiossa osavaltioiden rajat kulkivat osin historiallis-kulttuurillis-kansallisten rajojen mukaan, toisin kuin maailmansotien välisessä Jugoslaviassa. Tämä korosti etnisten ryhmien eroa toisistaan.
Tito ei ollut kuitenkaan nationalisti tai jugoslavisti vaan kommunisti ja internationalisti. Hän pysyi vallassa tasapainottelemalla taitavasti eri etnisten ryhmien välillä ja hallitsemalla itsevaltaisesti. Tito jakoi kroaateille turismituloja ja serbeille virkapaikkoja ja käytti tilanteen mukaan vuoroin kovia ja pehmeitä otteita.
Vaikka Jugoslavia säilyi osana sosialistisia maita, maa alkoi jo 1950-luvulla lähentyä länttä sekä poliittisesti että taloudellisesti. Titon johtama sosialistinen Jugoslavia pyrki tukahduttamaan etnisten ryhmien väliset ristiriidat vaikenemalla niistä ja kukistamalla kansalliset liikkeet. Esimerkiksi puolueeton tutkimus toisen maailmansodan aikaisista etnisten ryhmien välisistä taisteluista oli kiellettyä. Tito huomautti vuonna 1962 ettei ilmaisunvapautta saanut käyttää kansallis-sovinistiseen väittelyyn. Titon hallitseman Jugoslavian kaksi ensimmäistä vuosikymmentä olivatkin keskusjohtoisen kommunistisen Jugoslavian rakentamisen aikakausi. Serbit olivat käytännössä maan johdossa, sillä he hallitsivat sekä maan turvallisuuspoliisia että armeijaa. 1950-luvulla kansallisuuskysymys pysyikin piilossa.