Josif Stalin
Elämäkerta > Valtataistelu

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Mooses johti juutalaiset pois Egyptistä ja Stalin politbyroosta. | ” |
– Karl Radek, Trotskin karkotuksesta.
Lenin kuoli tammikuussa 1924. Asemansa ansiosta Stalinilla oli hyvät edellytykset nousta Leninin seuraajaksi. Hän erosi muista varhaisista bolševikkijohtajista, joiden valta perustui henkilökohtaiseen karismaan. Hän ei kuulunut älymystöön vaan oli pragmaattinen ja valmis ideologisiin kompromisseihin. Hän oli huono puhuja ja kirjoittaja, ja toimi mieluummin kulisseissa. Stalin ymmärsi jo varhain, että Leninin luomassa järjestelmässä valta keskittyi puoluekoneistolle. Niinpä hän keskittyi rakentamaan itselleen uskollisten kaaderien kannattajajoukon, jonka avulla hän kaappasi vallan puolueessa.
Trotski ja muut Stalinin vastustajat siirtyivät politiikassaan vasemmalle. He kannattivat NEPin nopeaa lopettamista, suunnitelmatalouteen siirtymistä ja vallankumouksen viemistä ulkomaille. Perinteisen kommunistisen käsityksen mukaan maailmanvallankumous oli väistämätön eikä Venäjän vallankumous selviäisi yksin. Vastavetona Stalin kehitti opin sosialismista yhdessä maassa. Se ei ollut ideologisesti puhdasoppinen, mutta käytännön syistä se vetosi puoluejohtoon enemmän kuin riskialttiit ulkomaanseikkailut.
Toukokuussa 1924 pidettiin 13. puoluekokous, jossa Leninin leski Nadežda Krupskaja esitti politbyroolle Leninin testamentin. Siinä vaadittiin Stalinin syrjäyttämistä, mutta Zinovjev ja Kamenev estivät testamentin julkaisun. Zinovjev avasi keskuskomitean täysistunnon: ”Toverit, jokainen Iljitšin sana on meille laki. Olemme vannoneet täyttävämme kaiken, minkä kuoleva Iljitš käski meidän tehdä.” Tilaisuuden lopuksi keskuskomitean jäsenet äänestivät ja säilyttivät Stalinilla pääsihteerin viran, ja siten hän pystyi keskittämään itselleen kaiken vallan. Tammikuussa 1925 keskuskomitean yleiskokous tuomitsi Trotskin ja erotti hänet sota-asiain kansankomissaarin virasta.
Seuraavaksi Stalin kääntyi entisiä liittolaisiaan vastaan ja syytti näitä liiallisesta vasemmistolaisuudesta. Joulukuussa 1925 järjestetty 14. puoluekokous päättyi Zinovjevin ja Kamenevin tappioon, ja seuraavina kuukausina Stalinin liittolainen Sergei Kirov otti johtoonsa Zinovjevin vahvimman tukialueen Leningradin. Zinovjev ja Kamenev liittoutuivat nyt Trotskin kanssa, mutta yhdistynyt oppositio ei kyennyt vakavasti haastamaan Stalinin valtaa. Kolmikko erotettiin puolueesta 15. puoluekokoksessa 2. joulukuuta 1927, samoin tuhansia kannattajia. Trotski määrättiin ensin sisäiseen karkotukseen ja tammikuussa 1929 maanpakoon. Vuonna 1940 Stalin antoi murhata Trotskin.
1930-luvulla Moskovassa Kominternin johtopaikoilla toimineen Arvo Tuomisen muistelmien mukaan Stalin saavutti täydellisen vallan 1930-luvun puolivälissä, jolloin hän pystyi syrjäyttämään puolueen. Puoluekokouksia ei pidetty 13 vuoteen ja edes keskuskomiteaa ei kutsuttu koolle esimerkiksi isänmaallisen sodan vuosina. 17. puoluekokouksessa valituista keskuskomitean 139 jäsenestä 70% teloitettiin vuosina 1937-1938.  Proletariaatin diktatuurin sijaan Tuominen kutsuu Stalinin hallintoa poliisidiktatuuriksi. Se nojautui kolmeen laitokseen: valtiolliseen poliisiin (GPU), jossa oli miljoonia työntekijöitä, puna-armeijan poliittiseen eli IV osastoon sekä kommunistisen puolueen kontrollikomiteaan. Ne olivat kolme salaista poliisia, jotka vahtivat toisiaan, ja joita Stalin peluutti toisiaan vastaan silloin, kun joku niistä kasvoi liian mahtavaksi. Vainovuosina Stalin antoi puhdistaa niistä jokaisen kahden muun avulla.