stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pinduinen

| Pinduinen Пиндуши, Pinduši |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Pinduinen
 Koordinaatit: 62°55′1″N, 34°34′42″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  7 623,62 km²
Väkiluku (2012):  5 700
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pinduisin kunta Karhumäen piirin kartalla.
Pinduinen (ven. Пи́ндуши, Pinduši) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisjärven rannalla sen pohjoiseen työntyvän Poventsanlahden perukassa seitsemän kilometriä Karhumäestä itään. Taajamassa on 5 000 ja kunnassa 5 700 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Pinduisin kunnan pinta-ala on 7 623,62 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Karhumäen piirin Poventsan, etelässä Karhumäen ja lännessä Tšopinan sekä pohjoisessa Segežan piirin Papinkosken kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja vesistöjä.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Lumbusin (ven. Lumbuši) ja Salmalahden (Salmaguba) kylät, Suurlahden (Velikaja Guba) ja Vansjärven (Vanzozero) asutukset sekä Lumbusjärven (Lumbušozero), Maaselän, Malun (Malyga) ja Vitškan rautatieasemat. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli 400 asukaan Lumbusi. Salmalahdessa, Vansjärvellä sekä Lumbusjärven ja Malun asemilla ei ole lainkaan vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 86 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 4 % valkovenäläisiä, 3 % karjalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Pinduisin taajama on saanut alkunsa Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentamisen yhteydessä vuonna 1933 perustetusta telakasta. Sitä ennen paikalla oli kaksi venäläisten asuttamaa kylää, Verhnije Pinduši ja Nižnije Pinduži. Taajaman ensimmäiset asukkaat olivat etupäässä muualta Neuvostoliitosta karkotettuja kulakkeja. Jatkosodan aikana alue oli suomalaisten miehittämä. Vuonna 1950 Pinduinen sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Telakan lisäksi siellä toimi merenkulkuoppilaitos. Vuonna 1972 perustettiin suuri hartsi- ja tärpättitehdas, jonka pohjalta avattiin vuonna 2000 lastulevytehdas.
Liikenne, talous ja palvelut

Pinduisin kautta kulkee Karhumäen ja Puudožin välinen maantie. Sinne johtaa myös Muurmannin radalta haarautuva sivurata.
Taajaman suurin työnantaja on nykyään Karelija DSP:n lastulevytehdas. Siellä toimii myös šungiittia jalostava yritys, Karhumäen meijerin karjatila sekä muita puunjalostus- ja maatalousyrityksiä. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, musiikki- taidekoulut sekä  kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus.
Nähtävyydet

Vitškan aseman luona sijaitsevat 1700-luvun alun rautasulaton rauniot. Muut historialliset kohteet liittyvät Venäjän kansalaissotaan ja toiseen maailmansotaan.
Aiheesta muualla

Pinduisin kunnan sivusto (venäjäksi)
| n k Karhumäen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Karhumäki  Pinduinen  Poventsa  Paatene  Sunku  Suurlahti  Tolvoja  Tsolmuinen  Tšopina 
| n k Karjalan tasavallan kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Aunus  Belomorsk  Karhumäki  Kemi  Kontupohja  Kostamus  Lahdenpohja  Petroskoi  Pitkäranta  Puudosi  Segeža  Sortavala  Suojärvi  |  |
| Taajamat |  Helylä  Louhi  Mujejärvi  Pinduinen  Poventsa  Prääsä  Pääjärvi  Tšuuppa  Uhtua  Vojatšu  Värtsilä  |  |
Pioneeripataljoona 28 (jatkosota)

Pioneeripataljoona 28 eli PionP 28 oli jatkosodan aikainen Keski-Pohjanmaan sotilasläänin Sisä-Suomen suojeluskuntapiirissä perustettu divisioonan pioneeripataljoona, joka kuului 11. divisioonaan.
Perustaminen

Pataljoona perustettiin Rautalammilla 17.–20. kesäkuuta 1941 Rautalammin, Vesannon ja Konneveden reserviläisistä.
Yksiköt ja niiden päälliköt (perustamisvaiheessa)

1. komppania/PionP 28 luutnantti F. Lampola
2. komppania/PionP 28 luutnantti Armas Linnamaa
3. komppania/PionP 28 insinöörikapteeni Erkki Paloheimo
4. komppania/PionP 28 luutnantti A. Aakala, yksikkö perustettiin perustamisvaiheessa määrävahvuuden ylijääneestä henkilöstöstä
Komentaja(t)

kapteeni Felix Rinta 17.6.–7.9.1941
kapteeni Veikko Sutela 7.9.–17.12.1941
kapteeni (9.12.41)/ majuri (27.7.44) Erkki Paloheimo 17.12.1941 – 19.10.1944
kapteeni Armas Linnamaa 19.10–24.11.1944
Keskittäminen

Pataljoona keskitettiin 21.6. jalkamarssina Suonenjoelle ja sieltä junakuljetuksena Liperiin, jonne se saapui 22.6.1941.
Lakkauttaminen

Pataljoona kotiutettiin 24.11.1944 Rautalammilla.
Strontiumfluoridi

| Strontiumfluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-48-4
PubChem CID:  522681 ja 135502774 82210, 522681 ja 135502774
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SrF2
Moolimassa:  125,62
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  1477 °C
Kiehumispiste:  2460 °C
Tiheys:  4,24 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,21 g/l (25 °C)
Strontiumfluoridi (SrF2) on strontium- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää erikoisoptiikan sovellutuksissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa strontiumfluoridi on väritöntä tai valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen ja rakenne on samankaltainen kalsiumfluoridin kanssa. Aine ei juurikaan liukene veteen, mutta liukenee happoihin.
Strontiumfluoridia valmistetaan neutraloimalla strontiumkarbonaattia vetyfluoridilla tai saostamalla strontiumkloridin liuoksesta fluorin avulla.
Strontiumfluoridia käytetään erikoislinssien pinnoitteissa, dosimetreissä ja strontiumin isotooppia 90Sr sisältävää yhdistettä käytetään radioisotooppisessa termosähkögeneraattorissa.
Strongýli (Chálki)

Strongýlin saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Strongyló (Στρογγυλό), Mantíla (Μαντήλα)
Sijainti:  36°14′36″N, 27°46′14″E, Chálki Ródos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Pinta-ala:  0,221 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Strongýli (kreik. Στρογγύλη) eli Strongyló (Στρογγυλό) eli Mantíla (Μαντήλα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Ródoksen länsipuolella etelään Makrýn saaresta. Saaren pinta-ala on 0,221 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Strongýli kuuluu Chálkin kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saari on yhdessä muiden lähisaarten kanssa osa lintudirektiivin mukaista Natura-aluetta.
Saarta ei tule sekoittaa toiseen, pienempään Ródoksen länsirannikolla sijaitsevaan Strongylón (myös Strongylí, Strongylonísi) saareen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Strongýli Wikimedia Commonsissa
Dodekanesia
| --- | --- |
Pääsaaret:   Astypálaia  Kálymnos  Kárpathos  Kásos  Kastelórizo (Megísti)  Kos  Léros  Nísyros  Pátmos  Ródos  Sými  Tílos 
Muut suuremmat saaret:   Agathonísi  Alimiá  Arkoí  Farmakonísi  Gyalí  Kínaros  Lévitha  Leipsoí  Nímos  Psérimos  Saría  Télendos 
Pienet saaret:   Adelfoí  Áfoti  Ágios Antónios  Agía Kyriakí, Astypálaia  Agía Kyriakí, Kálymnos  Agía Kyriakí, Léros  Agía Marína  Agía Thékla  Ágios Andréas  Ágios Geórgios, Megísti  Ágios Geórgios, Pátmos  Ágios Theódoros  Agriélaia  Ammoúdi  Antítilos  Ánydro  Apanonísia  Archángelos  Archangélou  Arefoúsa  Argeloússa  Armáthia  Artikonísi  Aspronísia Makrý Aspronísi  Megálo Aspronísi  Mikró Aspronísi  Aspropníchtis  Astakidonísia Astakída  Astakidópoulo  Chténi  Siál  Aváptistos  Avgó  Balámou  Chálavra Káppari  Makronísi  Piáto  Piláfi, Leipsoí  Psómos  Stavrí  Chamilí  Charkiás  Chiliomódi  Chína  Chondró  Chondronísi  Chondrós  Despotikó  Diakóftis  Diavátes Karavalonísi  Megalonísi  Divoúnia  Drosonísi  Exonísi  Faradonísia  Fokionísia  Frágkos  Ftenó  Gáidaros Livadeión  Gáidaros Megálou Chorioú  Gialesíno  Gláros, Agathonísi  Gláros, Léros  Glynó  Griá  Ímia  Kalapódia  Kalavrós  Kalólimnos  Kalóvolos  Kandelioússa  Karávolas  Karofýlla  Káto Prasoúa  Katsagrélli  Katsikópoula  Kentronísi  Kolófonas, Chálki  Kolófonas, Kásos  Kómaros  Kouloúndros  Kouloúra  Kounéli  Kounoúpoi  Koúrika  Koutsomýti  Krevátia  Krevatió  Kténia  Liádia Megálo Livádi  Pláka, Léros  Lígkia  Líra  Lítra  Maelonísi  Makronísi, Kásos  Makronísi, Pátmos  Makrý  Manóli  Márathos  Marmarás  Mávra  Mávro Poïní  Megálo Mávro Poïní  Megálo Trístomo  Mikrí Kouloúra  Mikró Sofráno  Mikró Trístomo  Moíra  Moní  Nekrothíki  Nerá, Agathonísi  Nerá, Kálymnos  Nípouri  Nisáki  Nisí  Nisierós  Ofidoússa  Oxiá  Pacheiá  Palaiókastro  Páno Prasoúa  Páploma  Patelída  Paximáda  Pentánisa  Pénte Vráchoi  Pergoússa  Petrokáravo  Piganoússa  Piláfi, Pátmos  Pítta  Pláka, Kásos  Plateía  Pláti, Kálymnos  Pláti, Kásos  Pláti, Sými  Polýfados  Pontikonísia Megálos Pontikós  Mikrós Pontikós  Pontikoúsa  Porionísi  Práso  Prasonísi, Kárpathos pohj.  Prasonísi, Kárpathos itä  Prasonísi, Pátmos  Prasonísi, Ródos  Prasoúda  Psathonísi, Agathonísi  Psathonísi, Pátmos  Psomí  Psoradiá  Ro  Safonídi  Saráki  Savoúra  Sélli  Sesklí  Sfýra  Skláves  Smyneronísi  Sochás  Sókastro  Spoláto  Strongylí, Agathonísi  Strongýli, Chálki  Strongýli, Kásos  Strongylí, Léros  Strongylí, Megísti  Strongylí, Nísyros  Strongyló, Pátmos  Strongyló, Ródos  Sýrna  Tigáni  Tragonéra  Tragonísi  Tragoúsa  Tría Nisiá Mesonísi  Plakída  Stefánia  Troumpéto  Trypití  Tsoúka, Chálki  Tsoúka, Pátmos  Tsoukáki  Vasilikí  Velóna  Xéra  Xóplakes  Zaforás
Streltsit

1600-luvun Streltsejä leveäteräisine sotakirveineen ja musketteineen.
Streltsit (ven. стрельцы, streltsy, "ampujat") olivat Venäjän tsaarin Iivana Julman noin vuosina 1540–1550 moderniksi jalkaväeksi perustama venäläinen sotilasyksikkö, jonka aseistuksena olivat hakapyssyt, myöhemmin musketit.
Aluksi noin 12 000 sotilaan joukoista 2 000 miestä muodosti tsaarin henkivartiokaartin. Alun perin värvättyinä palvelleista miehistä muodostui vähitellen vakituinen eliittiarmeija, jossa ammatti periytyi isältä pojalle. Streltseillä oli etuoikeutettu asema ja suuri vaikutusvalta Venäjän 1600-luvun sisäisissä valtataisteluissa.
Tsaari Fjodorin kuoltua streltsit kapinoivat toukokuussa 1682 ja riehuivat kolme päivää Moskovassa ja Kremlissä. Johtava pajarisuku Naryškinit murhattiin ja streltsien vaatimuksesta valtaistuimelle asetettiin alaikäiset Iivana V ja Pietari I Sofia Aleksejevnan huoltajuudessa. Pian huhuttiin streltsiprikazin uuden päällikön Ivan Hovanskin vallankaappausaikeista. Sofia Aleksejevna pakeni Moskovasta ja marssitti uudenaikaisia rykmenttejä streltsejä vastaan ja teloitutti Hovanskin syksyllä.
Streltsit tekivät vuonna 1698 jälleen epäonnistuneen kapinayrityksen Pietari I:tä vastaan, joka pani rangaistukseksi toimeen tuhansien streltsisotilaiden joukkoteloituksia ja määräsi joukot hajotettavaksi. Ruotsalaisille raskaasti hävityn Narvan taistelun jälkeen määräyksen toimeenpano kuitenkin keskeytettiin ja streltsiyksiköt osallistuivat suureen Pohjan sotaan. Viimeiset yksiköt hajotettiin vuonna 1720.
Populaarikulttuuri ja dramatisoinnit

Streltsejä on esiintynyt dramatisoinnissa varsin vähän; 1980-luvulla tehdyssä monikansallisessa, osin Suomessa kuvatussa TV-sarjassa Mustan Lohikäärmeen salaisuus streltsit vilahtavat parissa alkupään jaksossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Streltsit Wikimedia Commonsissa
Pikakirjoitus

Esimerkki sanojen muodostamisesta suomenkielisellä Neovius-Nevanlinnan järjestelmällä.
Pikakirjoittaja Saksan parlamentissa
Pikakirjoitus eli stenografia on puhutun kielen reaaliaikaiseen tallentamiseen tarkoitettu kirjoitusjärjestelmä, jonka harjaantunut käyttäjä kykenee kirjoittamaan puhetta muistiin jopa puhetta nopeammassa tahdissa. Nopeus perustuu yksinkertaistettuihin kirjainmerkkeihin ja lyhenteiden käyttämiseen. Eri kielille käytetään tavallisesti eri järjestelmiä, joissa kunkin kielen ominaispiirteet on otettu huomioon. Joillekin kielille on kehitetty myös pikakirjoituskoneita, joilla pystytään kirjoittamaan puhenopeudella.
Pikakirjoitusta on käytetty muun muassa saarnojen, puheiden tai sanelun ylöskirjoittamiseen, eri maiden parlamenttien ja oikeusistuinten kokousten pöytäkirjojen tekemiseen sekä muistiinpanojen kirjoittamiseen.
Määritelmä ja nimitykset

Suomalaisessa pikakirjoituskirjallisuudessa ei ole esitetty täsmällistä määritelmää pikakirjoitukselle. Ulkomaisessa kirjallisuudessa määritelmät ovat keskenään varsin erilaisia. Pikakirjoitushistorioitsija Christian Johnen esitti, että pikakirjoitus on tavallisen kirjoituksen rinnalle luotu keinotekoinen kirjoitus, jossa on erityiset merkit ja säännöt huomattavan kirjoituslyhyyden saavuttamiseksi. Kirjoitusjärjestelmien tutkijan Peter T. Danielsin mukaan pikakirjoitusta voidaan luonnehtia kirjoitusjärjestelmäksi, jolla sanat voidaan kirjoittaa puhenopeudella.
Pikakirjoitus-sanan rinnalla käytetään vierasperäistä nimitystä stenografia. Se on johdettu kreikan kielen sanoista stenos (στενός), kapea, ja graphein (γράφειν), kirjoittaa. Sana on peräisin englantilaiselta John Willisiltä, joka käytti sitä (muodossa stenographie) 1600-luvun alussa.
Myös takygrafia tarkoittaa pikakirjoitusta. Sanaa käytetään kuitenkin tavallisesti vain antiikin ja keskiajan pikakirjoituksesta.
Pikakirjoituksen historia > Kreikan pikakirjoitus

Vuonna 1883 Kreikasta löydettiin 300-luvulta eaa. peräisin oleva marmorikivi (niin sanottu Akropolis-kivi), johon hakatussa tekstissä kuvataan eräänlaista pikakirjoitusjärjestelmää. Kivi on kuitenkin melko pahasti vaurioitunut ja teksti vaillinainen, eikä kyseisestä järjestelmästä tai sen mahdollisesta käytöstä ole tarkkaa tietoa.
Vuodelta 155 on peräisin Keski-Egyptissä tehty asiakirja, jossa sovitaan, kuinka Panechotes antaa orjansa Chairammonin Apolloniokselle kahdeksi vuodeksi pikakirjoituksen opiskelua varten. 200-luvulta lähtien on peräisin enemmänkin papyruskääröjä ja vahatauluja, joissa on käytetty pikakirjoitusmerkkejä.
Noin 1100-luvulla kreikkalainen pikakirjoitus näyttää kuitenkin unohtuneen.
Pikakirjoituksen historia > Latinan pikakirjoitus

Varhaisimmat tiedot latinankielisen pikakirjoituksen käytöstä Rooman valtakunnassa ovat ensimmäiseltä vuosisadalta ennen ajanlaskun alkua. Vuonna 63 eaa. kirjoitettiin niin sanotuilla Tiron merkeillä muistiin Cato nuoremman pitämä puhe senaatissa. Järjestelmä on saanut nimensä Marcus Tullius Tiron mukaan. Tämä oli Ciceron vapautettu orja ja toimi hänen sihteerinään. Ei tiedetä kuitenkaan varmasti, oliko järjestelmä Tiron itse kehittämä vai oliko hän vain opetellut sen.
Järjestelmästä tuli hyvin suosittu, ja muun muassa keisarit Augustus ja Titus osasivat pikakirjoituksen. 300-luvun lopulta lähtien myös kirkon piirissä alettiin käyttää pikakirjoittajia, kun kirkolliskokousten väittelyt haluttiin saada talteen.
700-luvun lopulla Kaarle Suuri määräsi, että papeille ja munkeille oli järjestettävä pikakirjoituksen opetusta. Tältä ajalta on peräisin noin 13 000 Tiron merkkiä sisältävä luettelo, joka on tärkein lähde järjestelmän tuntemisen kannalta.
Latinan pikakirjoituksen käyttö näyttää kuitenkin loppuneen 1070-luvun paikkeilla.
Pikakirjoituksen historia > Nykyhistoria

Pikakirjoitusjärjestelmien kehittäminen käynnistyi uudestaan Englannissa 1500-luvun lopussa, ja 1800-luvun alusta lähtien pikakirjoitus alkoi levitä laajemmin muuallekin. Uusia järjestelmiä kehitettiin erityisesti Englannissa, Ranskassa ja Saksassa. Muualla käytettiin varsinkin aluksi näiden kolmen maan järjestelmien muunnoksia, mutta myöhemmin myös itsenäisempiä järjestelmiä.
Pikakirjoituksen historia > Nykyhistoria > Englanninkieliset maat

Uuden ajan ensimmäisen pikakirjoitusjärjestelmän julkaisi englantilainen Timothe Bright vuonna 1588. Järjestelmä sisälsi noin 500 merkkiä yksittäisille sanoille. Se oli kuitenkin hankalasti opittavissa, koska merkit oli opeteltava ulkoa kukin erikseen. Mikäli tietylle sanalle ei ole omaa merkkiä, se piti kirjoittaa sanan synonyymin ja alkukirjaimen avulla. Samoihin aikoihin englantilainen Peter Bales kehitti oman järjestelmänsä. Ei tiedetä varmasti, kumpaa alettiin kehittää tai käyttää aikaisemmin, mutta Bales julkisti omansa kaksi vuotta Brightin jälkeen.
John Willisin vuonna 1602 julkaisema järjestelmä oli edeltäjiään selvästi helpommin opittavissa. Se sisälsi aakkoston, jonka avulla sanoja voitiin kirjoittaa, eikä näin tarvinnut opetella tuhansia erillisiä merkkejä. Seuraavaksi järjestelmiä julkaisivat muun muassa Edmond Willis 1618, Thomas Shelton 1626 ja Theophilus Metcalfe 1633. Samuel Pepys kirjoitti Sheltonin järjestelmällä kuuluisat päiväkirjansa. Sheltonin järjestelmä levisi myös Ruotsiin, kun Johan Swan oli sovittanut sen ruotsin kielelle 1660-luvulla ja käytti sitä työskennellessään Ruotsin valtaneuvostossa. Swan ei kuitenkaan levittänyt pikakirjoitustaitoa, ja järjestelmä unohtui hänen jälkeensä.
John Byrom kehitti 1720-luvulla järjestelmän, joka loi pohjan nykyaikaisten geometristen järjestelmien kehittämiselle.
Useimmat 1600- ja 1700-luvun järjestelmät olivat lyhytikäisiä, mutta Samuel Taylorin vuonna 1786 julkaisema järjestelmä säilyi käytössä noin sata vuotta. Siitä tehtiin myös muunnoksia useille muille kielille, muun muassa espanjalle, portugalille, italialle ja ruotsille.
Englanninkielisistä järjestelmistä merkittävimmiksi tulivat Isaac Pitmanin (1837) sekä John Robert Greggin (1888) järjestelmät. Greggin järjestelmästä tuli suosittu erityisesti Yhdysvalloissa. James Hillin vuonna 1966 julkistama Teeline-järjestelmä on suosittu Britanniassa.
Pikakirjoituksen historia > Nykyhistoria > Ranska

Jacques Cossard julkaisi ensimmäisen ranskalaisen pikakirjoitusjärjestelmän vuonna 1651. Kyseessä oli itsenäinen geometrinen järjestelmä, joka ei perustunut aikaisempiin englantilaisiin järjestelmiin. Oppikirjan painosmäärät olivat kuitenkin pieniä, eikä järjestelmän käyttämisestä ole säilynyt tietoa. Charles Alois Ramsay julkaisi käännöksen englantilaisesta Sheltonin järjestelmästä vuonna 1681. Jean Coulon de Thévenot julkaisi vuonna 1788 järjestelmän, jossa konsonanttien ja vokaalien merkit liittyivät sulavasti yhteen, mutta useampitavuisissa sanoissa kukin tavu kirjoitettiin erikseen, ja kynä piti niiden välillä nostaa paperista, mikä hidasti kirjoittamista.
Théodore Pierre Bertinin järjestelmä vuodelta 1792 pohjautui englantilaiseen Taylorin järjestelmään. Bertinin järjestelmällä pystyttiin kirjoittamaan puhenopeudella, minkä ansiosta se voitti suosiossa Coulonin järjestelmän.
Ranskassa pikakirjoituksen tarve kasvoi suuren vallankumouksen jälkeen, kun parlamentaarinen elämä virisi. Järjestelmiä julkaisivat muun muassa Louis Félix Conen de Prépéan, Aimé Paris, Louis Prosper Guénin, Hippolyte Prévost, Albert Delaunay ja Émile Duployé. 1900-luvulla suosituimmiksi jäivät Prévost-Delaunay ja Duployé.
Pikakirjoituksen historia > Nykyhistoria > Saksankieliset maat

Ensimmäisen saksankielisen pikakirjoituksen oppikirjan laati Carl Aloys Ramsay vuonna 1678. Järjestelmä oli lähes suora kopio englantilaisesta Sheltonin järjestelmästä. Oppikirjasta julkaistiin useita painoksia, mutta ei ole tiedossa, missä määrin järjestelmää käytettiin..
Vuonna 1796 Friedrich Mosengeil julkaisi järjestelmän, joka pohjautui Théodore-Pierre Bertinin tekemään ranskankieliseen versioon englantilaisesta Taylorin järjestelmästä. Siinä ainoastaan konsonanteille oli omia merkkejä, ja vokaalit merkittiin sanan ympärille pisteillä tai viivoilla. Samaa merkkiä saatettiin käyttää kuitenkin useammalle eri konsonanttiyhdistelmälle, ja yksittäiset sanan keskellä olevat vokaalit jätettiin merkitsemättä, mikä hankaloitti tekstin lukemista. Heti seuraavana vuonna Karl Gottlieb Horstig julkaisi uuden järjestelmän, joka muistuttaa englantilaisia Taylorin ja Lewisin järjestelmiä, mutta on selvästi itsenäisempi kuin Mosengeilin järjestelmä. Horstigin järjestelmä tuli laajaan käyttöön: sitä muun muassa opetettiin Jenan yliopistossa, ja sillä oli käyttäjiä eri parlamenteissa noin sadan vuoden ajan.
Franz Xaver Gabelsberger kehitti 1800-luvun alussa järjestelmän, josta tuli erittäin suosittu ja joka sovitettiin myös useille muille eurooppalaisille kielille. Useimmista aikaisemmista järjestelmistä poiketen kyseessä oli niin sanottu kursiivinen järjestelmä: sen merkit koostuivat tavallisen kaunokirjoituksen kirjainten muodoista, ja ne liitetään sulavasti toisiinsa yhtenäisellä viivalla.
Saksassa kehitettiin muitakin järjestelmiä, mm. Stolze, Stolze–Schrey ja Arends, ja käytössä oli useita näistä rinnakkain. 1900-luvun alussa haluttiin päästä yhtenäiseen järjestelmään, mutta eri koulukuntien oli vaikea päästä yhteisymmärrykseen, kunnes vuonna 1924 saatiin sovituksi Saksan yhtenäisjärjestelmä, joka oli Gabelsbergerin ja Stolze–Schreyn välimuoto.
Pikakirjoitus Suomessa

Suomessa alettiin käyttää pikakirjoitusta 1860-luvulla, tosin aluksi vain ruotsin kielellä. Suomen senaatti lähetti vuonna 1861 kolme miestä Saksaan oppimaan pikakirjoitusta, jotta Suomenkin valtiopäivillä saataisiin puheet kirjoitettua pikakirjoituksella muistiin. Miehet perehtyivät saksalaiseen Gabelsbergerin järjestelmään, ja Suomeen palattuaan J. E. Svan alkoi kouluttaa lisää pikakirjoittajia.
Suomen kielelle kehitettiin 1870-luvulla kaksi järjestelmää: Neovius-Nevanlinnan ja Wilhelm Fabritiuksen järjestelmät. Fabritiuksen järjestelmän käyttö oli vähäistä, ja Neovius-Nevanlinnan järjestelmä jäi pian ainoana käyttöön. Sitä on käytetty erityisesti valtiopäivillä istuntojen puheenvuorojen kirjaamiseen.
Vuonna 1872 perustettiin Suomen pikakirjoittajayhdistys, joka on edelleen toiminnassa ja muun muassa julkaisee Pikakirjoituslehteä.
Pikakirjoituksen käyttö

Pikakirjoitusta on käytetty jo varhain julkisten puheiden ja saarnojen muistiin merkitsemiseen, ja parlamenttien ja oikeusistuinten istuntoja on tallennettu pikakirjoituksella. Myös liike-elämä on ollut merkittävä pikakirjoittajien työllistäjä, mutta sanelukoneiden, tietokoneiden ja tekstinkäsittelyohjelmien yleistymisen myötä pikakirjoituksen käyttö on vähentynyt.
Pikakirjoitusnopeudet

Kirjoitusnopeuksia mitataan nykyisin yleensä tavuina minuutissa. Ainakin Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa käytetään kuitenkin mittayksikkönä sanoja minuutissa, kuten Suomessakin aikaisemmin.
Kun Suomessa opetettiin pikakirjoitusta valinnaisena aineena oppikouluissa, hyvänä saavutuksena pidettiin sitä, että oppilas pystyi ensimmäisen vuoden jälkeen kirjoittamaan melko virheettömästi 50 tavun minuuttinopeudella. Toisen opetusvuoden jälkeen noin kolmannes oppilaista kykeni kirjoittamaan 100 tavun minuuttinopeudella, parhaat jopa 150 tavun nopeudella.
Ruotsalainen pikakirjoittaja ja kielitieteilijä Hans Karlgren arvioi, että kotitarpeikseen pikakirjoitusta käyttävä saavuttaa jonkin ajan kuluessa nopeuden 125–175 tavua minuutissa. Kokouspikakirjoittaja voi selviytyä tehtävästään 250 tavulla minuutissa, mutta tarvitsee luotettavaan suoritukseen kyetäkseen taidon kirjoittaa noin 300 tavua minuutissa. Suomessa valtiopäiväpikakirjoittajien pätevyysvaatimuksena oli alun perin 100 sanaa (noin 250 tavua) minuutissa, mutta myöhemmin vaatimuksia on nostettu asteittain, ja päädytty 325 tavuun minuutissa.
Kansainvälisen pikakirjoitusjärjestön Interstenon kilpailuissa nopeimmat kirjoittajat ovat 2000-luvulla kirjoittaneet noin 350–500 tavua minuutissa. Paras suomalaistulos kautta aikojen on Veikko Sorsalla, joka vuonna 1969 kirjoitti 525 tavua minuutissa eli noin 3,5 sanaa sekunnissa. Normaali puhenopeus on noin 200–300 tavua minuutissa.