stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pentti Pilve

Pentti ”Peni” Pilve (s. 20. maaliskuuta 1944 Turku) on suomalainen mainonnan suunnittelija ja graafinen suunnittelija. Hän on toiminut mainostoimistoissa sekä art directorina että copywriterina. Pilven maalauksia on ollut esillä muun muassa Tampereen taiteilijaseuran 32. ja 33. vuosinäyttelyissä ja Suomen Kuvataidejärjestöjen liiton (SKjL) vuosinäyttelyssä, sekä KYART-ryhmän näyttelyissä 1966, 1967 ja 1969. Mikkelin kuvitustriennaalessa hänen töitään on ollut esillä 1987, 1990 ja 1999.
Pilve opiskeli Helsingin kauppakorkeakoulussa 1965–1968 ja Markkinointi-instituutissa (MAT 1968). Hän kuului päätoimittajana ja taittajana kauppakorkeakoulun ylioppilaskunnan Kyriiri-lehden toimituskuntaan 1966–1968.
Ura

Pilve oli 1960-luvun alussa kesäaikoina mainostoimistossa juoksupoikana. Varsinaisen uransa hän aloitti 1962 Tampereella mainostoimittajana ensin Tammermainoksessa ja 1964 Menekkimainonnassa. Vuosina 1968–1972 Pilve työskenteli suunnittelijana mainostoimisto Sekissä. Vuonna 1972 hän oli mukana perustamassa Creator Oy -mainostoimistoa. Vuonna 1982 Pilve ja hänen yhtiökumppaninsa myivät Creatorin Salomaa-yhtiöille, jossa Pentti Pilve jatkoi työtään toimiston luovana johtajana ja toimitusjohtajana sekä sittemmin Creator-Greyn hallituksen puheenjohtajana ja luovana suunnittelujohtajana vuoteen 2002. Pilvellä oli Brandictor-niminen yritys vuosina 2002–2019.
Pilve oli 1980- ja 1990-luvuilla tunnetuimpia suomalaisia suunnittelijoita. Hänen julisteitaan on Lahden, Brnon, Varsovan, Meksikon ja Toyamanin (Japani) julistetaiteen museoiden kokoelmissa. Hänen töitään on julkaistu markkinoinnin ja mainonnan vuosikirjoissa ja hänen kirjoituksiaan alan julkaisuissa mm; Vuoden huiput , Epica, Eurobest, Photographis, Lürzer´s Archive. Tampereen TR1-taidehallissa hän juhli 50-vuotista mainosmiesuraansa graafisen suunnittelunsa ”Mielikuvituksia”-näyttelyssä vuonna 2012.
Toiminta mainosyhteisössä

Suomen Myynti- ja Mainosyhdistyksen (SMMY, nyk. MARK) Mainostaja-lehden toimitussihteerinä Pilve toimi 1969–1971. Hän on esiintynyt koulutusohjelmissa ja seminaareissa – esimerkiksi Idea M71-päivät , Idea M81- ja Idea M87-päivät, ArtDirector seminaari 1983, Museoliiton seminaari 1982, Vähittäiskaupan Keskusliiton Erikoiskaupan päivät 1983.
Pilve on toiminut monien kansainvälisten mainoskilpailujen tuomaristojen jäsenenä, kuten Cresta International Advertising Awardsin (IAA) Grand Juryssa 1993–2001 sekä London International Advertising Awardsin (LIAA nyk. LIA) juryssa 1987–1999. Hän on ollut tuomarina myös kotimaisissa mainosalan kilpailuissa, kuten Vuoden huiput -kilpailun tuotantohyöhykemainonnan tuomariston puheenjohtajana 1980, käyttögrafiikan tuomariston puheenjohtajana 1982 sekä koko kilpailun ylituomarina 1990. Vuoden huiput –kilpailun graafisen ilmeen, julkistusmateriaalit sekä vuosikirjan hän suunnitteli ja teki vuonna 1983. Hän suunnitteli ja toteutti Matti Larreksen kanssa Mainostoimistojen liiton ensimmäisen rekrytointikampanjan 1980.  Pilve on Markkinoinnin, teknologian ja luovuuden liiton (MTL) kunniajäsen.
Suunnitteluprojekteja

Pilven suunnittelutöitä ovat esimerkiksi Museoliitolle lahjoituksena tehty Vuoden paras kampanja 1986 "Museot eivät ole pölyisiä. Ajatukset saattavat olla." Kilpailun  tuomaristo sanoi tästä mm.: "Älyllinen helmi. Samanlaista ei valitettavasti saa rahalla, se syntyy vain ajattelemisen ja tekemisen nautinnosta." Nokian Paperin kansainvälisen markkinoinnin kampanjakonsepti "It´s only paper but it has life and style by Nokia." on palkittu vuosien ajan. Pilven muita yritysidentiteetin rakentamiseen ja brändäykseen liittyviä tunnettuja brändejä ovat mm. Embo, Emilia ja Luonnonystävän tuotteet,  Teboil, Moilas-leipomo, Tekniset, Oy Lohja Ab,  Tamglass (nyk. Glaston), Škoda,  A-lehtien MediaFinlandia-mainoskilpailu sekä Honka. Pentti Pilve on työskennellyt uransa aikana lähes kahdellesadalle yritykselle useilla eri toimialoilla; kosmetiikasta raskaaseen teollisuuteen.
Palkintoja

Vuoden Huiput; Kultahuippu 1984, 1985. Erikoispalkinnot 1984, 1985, 1996. Hopeahuippu 1983, 1992. Kunniamaininta 1981, 1983, 1986, 1987, 1990, 1996. Vuoden Huiput kirjoissa yhteensä 50 työtä.
International Advertising Festival of New York; Grand Award 1989 ja 1992. Kultamitalit 1986, 1987, 1989, 1992. Hopeamitalit 1989, 1990, 1991, 1992, 1994. Kunniakirjoja 15 kpl.
London International Advertising Awards, LIAA; Grand Award 1991. WinnerTrophy 1986, 1987, 1991. Kunniakirjat 1987, 1988 (2), 1989, 1990 (2), 1991, 1992, 1993 (3), 1997.
Clio; Kunniakirjoja 1994 (2).
Cresta; Kunniakirjoja 1993, 1994.
AD Club of Europe; Kunniakirja 1993.
Golden Award of Montreux; Kultaa 1994, Kunniakirjoja 1991 (3).
Premio Europeo Rizzoli; SilverTrophy 1970.
Eurobest; Winner 1990, 1992. Kunniakirjat 1989, 1990, 1991.
Epica; Winner 1987, 1989. Kunniakirjat 1987, 1989 (2), 1993.
The Art Directors Club Merit Awards; 1987, 1988, 1989, 1991.
Kultajyvä-kilpailu; Kultajyvä 1969 (3), 1971, 1979, Hopeajyvä 1969, 1984, 1985.
Vuoden Parhaat Julisteet; Voittaja 1971, 1985. Kunniakirjat 1983, 1986.
Kärkikolmikko, Hopeinen Kärki 1990.
Neliväripaletti 1987.
Klaffi kunniakirjat 1972 (2).
Kansainvälisen Mainonnan Kilpailun voitto 1997.
Vuoden Paras Kampanja 1977, 1997.
The Brno Biennal hopeamitali 1990.
Warsaw International Poster Biennale kunniakirja 1986.
MTL:n     Kultasulka-kirjoituskilpailussa Kultasulka 1986 ja Hopeahöyhen 1989
A-lehdet Oy:n MediaFinlandia, 1995-2005 Kunniapalkinto 2005
Teokset

Yrityskuva ei ole oljenkorsi – yrityskuva on himmeli, Pentti Pilve, Creator Oy 1983 32 s.
Vuoden Huiput [1983] : parasta suomalaista mainontaa ja graafista suunnittelua. 1983 	Helsinki : Grafia r.y, 1984 ISSN 0780-038X
Mielikuvituksia : graafista suunnittelua. Tampere] : TR1 Taidehalli, [2012
Vaasan kaupunginkirjasto

| Vaasan kaupunginkirjasto> Vaasan Luku-Kirjasto |
| --- | --- |
 Kirjasto alkuperäisasussaan 1936.
Osoite:  Kirjastonkatu 13 65100 Vaasa
Sijainti:  Vaasa
Perustettu:  1794
Valmistumisvuosi:  1936, laajennus 2001
Suunnittelija:  Carl Schoultz, Einar Flinckenberg ja Ingvald Serenius, laajennus Ilmari Lahdelma ja Juha Mäki-Jyllilä, Lahdelma & Mahlamäki Oy
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vaasan kaupunginkirjasto on Vaasassa toimiva yleinen kirjasto. Se on toiminut vuosina 1967–2017 Pohjanmaan maakunnan maakuntakirjastona. Vuoden 2018 alusta alkaen Vaasan kaupunginkirjasto hoitaa opetus- ja kulttuuriministeriön määräämää yleisten kirjastojen alueellista kehittämistehtävää Pohjanmaan sekä Etelä- ja Keski-Pohjanmaan alueilla.
Kaupunginkirjastoon kuuluu pääkirjaston lisäksi kuusi lähikirjastoa, kirjastoauto Rölli sekä yksi potilaskirjasto. Kaupunginkirjastoa johtaa kulttuuri- ja kirjastotoimenjohtaja Sanna Bondas.
Historiaa

Suomen ensimmäinen lainakirjasto, Vaasan Luku-kirjasto perustettiin 2. elokuuta 1794 Vaasan Luku-seuran osakkaiden ”huviksi ja ajankuluksi”. Lukukirjastosta lainattiin kirjoja myös muille kuin lukuseuran omille jäsenille. Kirjastosta muodostui nopeasti kaikille kaupunkilaisille avoin lainakirjasto. Luku-Kirjaston toiminta hiipui vähitellen ja loppui kokonaan vuonna 1844.lähde?
Uusi kirjasto, Waasan Kaupunginkirjasto (Stadsbibliotheket) aloitti toimintansa vuonna 1851. Kaupunginkirjasto ei toiveista huolimatta profiloitunut koko kansan kirjastoksi, ja kaupungissa heräsi ajatus vielä uuden kirjaston, kansankirjaston, perustamisesta. Kansankirjasto avattiin vuonna 1863, ja vuonna 1911 nimi muuttui kaupunginkirjastoksi.
Pääkirjasto

Vaasan kirjasto toimi alkuun usein vaihtuvissa tiloissa, muun muassa kirjakauppojen yhteydessä, Vaasan kaupungintalossa ja jopa kirjastonhoitajien kotona. Nykyisin kaupunginkirjaston pääkirjasto toimii Kirjastonkadulle vuonna 1936 valmistuneessa, arkkitehtien Carl Schoultz, Einar Flinckenberg ja Ingvald Serenius suunnittelemassa talossa, jota vuosituhannen vaihteessa laajennettiin. Kirjastorakennuksessa toimi alun perin myös maakunta-arkisto. Tyylillisesti vanha osa on sekoitus 1920-luvun klassismia ja uutta funktionalismia.
Kirjasto avattiin nykyisessä laajennetussa ja peruskorjatussa muodossaan 4.9.2001. Presidentti Halonen puolisoineen oli mukana kirjaston vihkiäisissä lokakuussa 2001. Vanhan osan korjauksen ja uudisrakennuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Lahdelma & Mahlamäki Helsingistä; sisustuksen helsinkiläinen Gullsten & Inkinen. Kirjaston suunnittelutyö vei useamman vuoden ja henkilökunta sai olla mukana suunnittelussa. Nykyisin kirjastossa on käytettävissä 5245 neliömetriä.
Pääkirjastossa on useita taideteoksia, joista suurin osa on lainassa Pohjanmaan museolta.
Lähikirjastot

Palosaaren kirjasto perustettiin elokuussa 1901. Vuonna 1929 se sai oman, arkkitehti Carl Schoultzin piirtämän kirjastotalon, Palosaaren torin laidalle. Palosaaren kirjastossa aloitettiin lukukoiratoiminta Vaasassa ja kirjastoon ovat muutenkin koirat tervetulleita.
Myös Sundomin kirjasto avattiin 1901. Kirjasto toimi 60 vuotta koulun yhdessä luokkahuoneessa, kunnes se sai vuonna 1961 paremmat tilat uuden kansakoulun yhteydestä. Vuonna 2008 Sundomin kirjasto sai varta vasten sille suunnitellut tilat uudesta koulurakennuksesta. Kirjasto muutettiin omatoimikirjastoksi 2017 ja kirjastoa pääsee käyttämään laajennetuin aukioloin myös iltaisin ja viikonloppuisin.
Huutoniemen kirjasto perustettiin 1958 ja sekin sai uudet tilat Huutoniemen uuden koulun myötä 1999. Kirjasto ja nuorisopalvelut aloittivat yhteistyön kirjaston tiloissa syksyllä 2016 ja tilan uudeksi nimeksi tuli Kohtaamispaikka Huudi. Huudilla on sekä kirjaston että nuorisopalveluiden toimintaa.
Suvilahdessa on ollut kirjasto vuodesta 1980. Kirjasto sai uudet tilat Suvilahden koulun yhteyteen vuonna 2007. Kirjasto toimii kombikirjastona ollen sekä koulukirjasto että alueen asukkaiden lähikirjasto.
Variskan koulun yhteyteen Ristinummelle avattiin kirjasto vuonna 1990. Variska on aktiivinen kaupunginosakirjasto, joka tekee paljon kouluyhteistyötä.
Vuoden 2013 kuntaliitos toi Vaasan kaupunginkirjaston yhteyteen toisenkin Suomen vanhimpiin kuuluvan kirjaston Vähästäkyröstä. Vähänkyrön kirjasto perustettiin vuonna 1851 ja sen sivupisteenä toimiva Merikaarron kirjasto perustettiin 1863. Merikaarron kirjasto suljettiin tilapäisesti 14.9.2021.Tervajoellakin oli oma kyläkirjasto vuosina 1873–2015. Myös Vähänkyrön kirjasto toimii omatoimikirjastona laajennetuin aukioloin.
Ensimmäisen kirjastoauton Vaasa sai vuonna 1967, ja nykyinen kirjastoauto Rölli on jo viides. Kun ensimmäisellä kirjastoautolla oli 19 pysäkkiä, on niitä nyt noin 90.
Vaasan kaupunginkirjastolla on yksi potilaskirjasto Tammikartanossa. Vaasan kaupunginkirjasto tarjoaa myös kotipalvelua yksityishenkilöille ja hoitolaitoksiin. Kirjasto palvelee myös Vaasan vankilaa.
Vanhan Vaasan sairaalan potilaskirjasto lopetettiin joulukuussa 2021.
Myrkkykaappi - kielletyt kirjat

Pääkirjastossa on kaappi, jota kirjastossa kutsutaan myrkkykaapiksi.
Toisen maailmansodan jälkeisinä "vaaran vuosina" Suomessa ollut liittoutuneiden valvontakomissio puuttui myös Suomen kirjastojen kokoelmien sisältöön. valvontakomission venäläiset jäsenet vaativat erityisesti neuvostovastaisina pitämiensä kirjojen poistamista kirjastojen kokoelmista. Kirjastojen omaan harkintaan jäi, mitkä kirjat kokoelmista poistettiin. Kirjat pakattiin laatikoihin, jotka poliisi sinetöi. Myöhemmin, vuonna 1958, laatikot ja kirjat saatiin palauttaa kirjastojen kokoelmiin, joskaan ei asiakkaiden lainattaviksi. Monissa kirjastoissa ne sijoitettiin varastoihin ja kellareihin Vaasan kaupunginkirjaston tapaan ns. myrkkykaappeihin.lähde?
Vaasan myrkkykaappia säilytettiin kirjaston varastossa, kunnes nykyistä taloa suunnitellessa syntyi ajatus kaapin saattamisesta esille kulttuuri- ja kirjastohistoriallisena kokoelmana. Kaapin sisältämä kokoelma on käsikirjastokokoelma, mikä tarkoittaa, että kirjoja ei voi lainata kotiin, mutta niitä voi tutkia kirjastossa. Monesta kirjasta on olemassa kuitenkin lainakappaleita joko omassa kokoelmassamme tai sitten muissa Suomen kirjastoissa. Joistakin teoksista on otettu myös uusintapainoksia, joten ne ovat jälleen lukijoiden saatavilla.
Myrkkykaappi on mielenkiintoinen osa suomalaista kirjastohistoriaa, ja Vaasan kaappi on yksi harvoista meidän aikaamme yhtenäisenä säilyneistä kiellettyjen kirjojen kokoelmista.lähde?
Vala (Edda)

Kaksi valaa. Carl Larssonin maalauksen mukaan tehty kivipiirros 1800-luvulta.
Vala, völva tai völa (muinaisnorjaksi vǫlva) on pohjoismaisen mytologian ennustajatar. Tunnetuin vala esiintyy Eddan Völuspássa. Sana on lähtöisin muinaisnorjan sanasta vǫlr, joka tarkoittaa sauvaa, etenkin taikasauvaa. Eirik Rauden saagassa noin vuodelta 1200 kerrotaan, että Grönlannissa oli pakanallisina aikoina tunnettu völva.
Únětice-kulttuuri

Eri samanaikaisten kulttuurien levintä varhaispronssikaudella. Únětice-kulttuuri on merkitty numerolla 4.
Únětice-kulttuuri (tšek. Únětická kultura, saks. Aunjetitzer Kultur, puol. Kultura unietycka, engl. Unetice culture) oli pronssikaudella ensimmäisiä pronssia valmistaneita kulttuureja itäisessä Keski-Euroopassa 2300–1600 eaa. Tämä kulttuuri liittyy keskieurooppalaiseen kulttuurien kehityssarjaan, joka johti myöhemmin kelttien kulttuurien kehitykseen.
Yleistä > Nimitys

Nimitystä ”Úněticer Kultur” käytettiin enismmäisen kerran vuonna 1910 kirjassa ”Handbuch der Tschechischen Archäologie”, jonka tšekkiläiset arkeologit Lubor Niederle ja Karel Buchtela kokosivat. He nimesivät kulttuurin ensimmäisen löytöpaikan mukaan, joka oli Prahan pohjoispuolella sijaitseva kylä Únětice. Sieltä löytyi vuonna 1879 Holý Vrchin kukkulalta yli 50 hautaa, jotka sijoittuivat Únětice-kulttuurin klassiselle kaudelle.
Yleistä > Muinainen ympäristö ja sen ilmasto

Kulttuurin asuinalueet sijaitsivat pääosin Elbe-joen ja sen sivujokien valuma-alueella. Seutu muodostuu valuma-alueen alavista ja loivapiirteisistä laaksoista, joissa sedimenteistä muodostuva lössimaa on maatalouden kannalta hedelmällistä. Elben kuuluisin alue on Böömi. Alueella sijaitsee kuitenkin myös kallioisia vuoria, kuten Thüringenin ylänkö, Erzgebirgen vuorijono ja Sudeettien vuoristo, joiden korkeudet yltävät lähes kilometrin korkeuteen. Vuoriset alueet ovat silloin olleet metsien peitossa eivätkä ne ole kelvanneet viljelyyn. Niissä harjoitettiin kuitenkin kotieläinten, kuten vuohien ja lampaiten, paimentamista.
Alueen ilmasto on ollut pronssikaudella leuto ja siellä on satanut melko tasaisesti vuoden ympäri. Vuotuinen sademäärä on vaihdellut 450–1030 millimetrin välillä. Runsaimmat sateet ovat tulleet heinäkuussa ja pienimmät helmikuussa. Talvella lumisateet ovat alkaneet marraskuussa, mutta alavilla mailla on tuuli puhaltanut lumet pois. Hitaasti virtaavat joet ovat talvella jäätyneet, sillä talven keskilämpötila on ollut −5 astetta. Kesällä alueen keskilämpötila on noussut +20 asteeseen. Vuorien nopeajuoksuiset joet eivät ole jäätyneet, mutta runsaamman lumentulon seurauksena ne ovat talvella kuivuneet vähiin, kun taas keväisin ne ovat lumien sulaessa tulvineet, alankojen joet mukaan lukien.
Alue on kuulunut Keski-Euroopan kasvuvyöhykkeeseen ja lössimaiden kasvillisuus on ollut vehreää. Alueella ovat vuorotelleet ruohotasangot ja lehtipuumetsiköt. Subboreaalisella kaudella ovat tammi–pyökki-metsät olleet alavilla mailla vallitseva biotooppi, mutta korkeammalla vuorilla olivat vallitsevana pihtametsät. Niiden ylläpitämään eläimistöön on kuulunut suurnisäkkäistä muun muassa saksanhirvi, metsäkauris, alkuhärkä ja villisika. Näitä kaikkia on metsästetty.
Yleistä > Synty

Kulttuuriryhmien perinteiden sekoittuminen on käynnistynyt, kun lännestä päin oli saapunut kellopikarikulttuurin väestöä harvaan asutulle nuorakeraamisten ryhmien alueelle nykyisen Böömin ja Määrin alueille. Molemmat olivat jo käyttäneet kuparimetallia ja osasivat valmistaa siitä erilaisia esineitä. He ovat oppineet lisää metallurgian taitoja kaakossa päin Balkanin niemimaalla ja Karpaattien vuoristossa asuvilta ryhmiltä, josta oli tullut joko kulttuurista vaikutusta ja/tai myös väestöllistä lisäystä. Kohtaaminen oli ollut hedelmällistä ja siitä on muodostunut uudenlainen kulttuuriryhmä, jonka elämäntapa ja arkeologinen jälki on erottunut selkeästi alueen muista kulttuuriryhmistä. Nämä keskenään tiivisti vaikuttaneet kymmenen alueellista ”heimoa” sijaitsivat maantieteellisesti erillään toisistaan, mutta niillä on ollut paljon yhteistä keskenään. Siksi tätä ryhmää alettiin 1900-luvulla pian kutsua Únĕticen kulttuuriksi.
Miten väestöjen liikkeet alueiden välillä ovat voineet olla mahdollisia, saattaa valottaa seuraava Anna Pokuttan esimerkki. Puolan Sleesiassa alkuperäinen väestö oli kutistunut jostakin syystä voimakkaasti 2200–2000 eaa., jolloin sinne alkoi muuttaa sen ulkopuolelta uutta väestöä. Alueen sen aikaisista haudoista löydettyjen vainajien isotooppitutkimusten mukaan noin 40 % heistä oli syntynyt alueen ulkopuolella ja oli siirtynyt sinne myöhemmin. Heitä saapui Sleesiaan muun muassa nykyisten Saksan, Tšekin, Unkarin ja Ruotsin alueilta. Hän ehdottaakin, että siirryttäessä neoliittiselta kivikaudelta varhaispronssikauteen, on aikakauteen liittynyt samalla laajoja väestönliikkeitä. Paikalliset heimot ovat siis saaneet rinnalleen maahanmuuttajia, joihin he ajan mittaan ovat sulautuneet.
Yleistä > Levinneisyys

Ainakin Saksassa Únětice-kulttuurin yhteistöt näyttävät esiintyneen yksittäisinä saarekkeina, joiden välisiltä alueilta heistä ei ole löydetty mitään jälkiä. Näitä saarekkeita voidaan pitää heimoalueina ja ne ovat vakiintuneet suotuisille viljelyalueille. Kulttuurin keskusalue on alkujaan sijainnut Määrin varhaisella metallurgia-alueella, joka on sen jälkeen laajentunut nykyisen Tšekin Böömin alueelle, itäisen Etelä- ja Keski-Saksan sekä eteläisen Länsi-Puolan alueelle. Kulttuurialue on ulottunut lopulta myös eteläiseen Pohjois-Saksaan, Pohjois-Itävaltaan ja Länsi-Ukrainaan. Kulttuurin klassisella kaudella siitä on tunnistettu kymmenen paikallista ryhmää: Böömin ryhmä, Määrin ryhmä, Slovakian ryhmä, Ala-Itävallan ryhmä, Keski-Saksan ryhmä, Ala-Saksin ryhmä, Ala-Lausitzin ryhmä, Sleesian ryhmä, Suur-Puolan ryhmä (Kościan) ja Galitsian ryhmä. Nykyisten Tšekin ja Slovakian alueilta tunnetaan noin 1 400 arkeologista löytöpaikkaa, Puolasta 550 löytöpaikkaa ja Saksasta 500 löytöpaikkaa.
Yleistä > Periodit

Únětice-kulttuuria edelsi kellopikarikulttuuri ja nuorakeraaminen kulttuuri, joiden sulautumana sitä pääasiassa pidetään, ja sitä seurasi tumuluskulttuuri, jonka näkyvimpiä tunnusmerkkejä olivat suuret maantäytteiset kumpuhaudat. Kulttuurin periodeja on totuttu jakamaan monella eri tavalla. Paul Reinecke jakoi sen periodeihin A1 ja A2 esinelöytöjen perusteella seuraavasti:
periodi A1: 2300–1950 eaa.: kolmiomaiset tikarit, laakakirveet, kiviset rannesuojat, piikiviset nuolenkärjet
periodi A2: 1950–1700 eaa.: metallikahvaiset tikarit, reunuskirveet, tikarikirveet, pyöreäpäiset neulat, pronssiset rannerenkaat
On olemassa muitakin tapoja jaksottaa sen eri kulttuurivaiheita, joista osa on taulukoitu alla:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Vaihe | Reinecke 1924 | Moucha 1963 | Pleinerová 1967 | Bartelheim 1989 | Bartelheim 1989 | ajoitus |
| kalkoliittisen kauden loppu | (A0) | 1. proto-Únětice | Ia Ib | vanhempi Únětice | 1 | 2300–2000 eaa. |
| kalkoliittisen kauden loppu | (A0) | 2. varhais-Únětice | Ia Ib | vanhempi Únětice | 1 | 2300–2000 eaa. |
| kalkoliittisen kauden loppu | (A0) | 3. keski-Únětice | II | vanhempi Únětice | 2 | 2300–2000 eaa. |
| kalkoliittisen kauden loppu | (A0) | 4. esiklassinen Únětice | II | vanhempi Únětice | 2 | 2300–2000 eaa. |
| varhaispronssikausi | A1 | 5. klassinen Únětice | III | nuorempi Únětice | 3 | 2000–1800 eaa. |
| varhaispronssikausi | A2 | 6. jälkiklassinen Únětice | III | nuorempi Únětice | 3 | 1800–1700 eaa. |
| keskipronssikausi | B2 | Tumuluskulttuuri (läntinen osa), Trzciniec-kulttuuri (itäinen osa) | Tumuluskulttuuri (läntinen osa), Trzciniec-kulttuuri (itäinen osa) | Tumuluskulttuuri (läntinen osa), Trzciniec-kulttuuri (itäinen osa) | Tumuluskulttuuri (läntinen osa), Trzciniec-kulttuuri (itäinen osa) |  |
Yleistä > Kulttuurin loppuminen

Kulttuurin äkillinen katoaminen arkeologisesta löytöaineistosta on ollut aina arvoitus ja sen syistä käydään edelleen akateemista väittelyä. Lopullista yksittäistä syytä siihen ei toistaiseksi tunneta, vaikka sen katsotaan häviävän muutaman vuosikymmenen aikana. Eräs teoria on, että syy kulttuurin loppumiseen olisi johtunut pronssituotannossa syntyneisiin häiriöihin. Louhittavan tinan loppuminen voisi olla yksi syy, sillä myöhemmissä kulttuureissa hyödynnettiin tinan hankinnassa pääasiassa ulkomaisia lähteitä, kuten esimerkiksi sen tuontia Britannian Cornwallista. Toinen syy olisi poltettavan puun loppuminen, kun asuinalueiden ympäristöstä puuvarat olisi hyödynnetty loppuun. Pronssin valmistus vaatii runsaasti lämpöenergiaa ja korkean lämpötilan, joiden saavuttamiseksi ainoa käyttökelpoinen tapa on ollut puuhiilen polttaminen. Tuotetun pronssin vähentyessä, kulttuurialueet ovat jääneet sivuun tärkeiltä kauppareiteiltä, jotka ovat kulkeneet lännempänä kuin aikaisemmin. Myös väestön kasvu ja sen ruokahuolto ovat saattaneet olla vaikeuksissa.
Kulttuurin loppuvaiheet vaikuttavat olleen dramaattisia. Anna Pokuttan tutkimuksien tulokset Sleesian alueelta viittaavat alueen äkillisen väestökatoon. Hän ei ole löytänut yhtään luurankoa aikaväliltä 1740–1670 eaa. Lisäksi monet kuolleista on haudattu samaan aikaan, mikä viittaa alueen suureen kuoleisuuteen. Eräissä yhteyksissä on ehdotettu Santorínin tulivuorenpurkausta katoamisprosessin käynnistäväksi tapahtumaksi, joka olisi romahduttanut tuotannon rakenteet ja samalla aiheuttanut myös nälänhädän. Tätä teoriaa ei kuitenkaan hyväksytä yleisesti, sillä tapahtumien päiväykset eivät kohtaa.
Vaikka syytä kulttuurin katoamiseen ei tiedetä, tuli sen tilalle lyhyessä ajassa uusia pitkäikäisiä kulttuureja. Únětice-kulttuurin länsiosaan muodostui tumuluskulttuuri (1600–1200 eaa.), jonka tunnusmerkkeinä ovat olleet suuret hautakummut, ja alueen itäosaan muodostui Trzciniec-kulttuuri (1900–1200 eaa.).
Yleistä > Muita samanaikaisia kulttuureja

Koska Úněticen oma kultturialue on sisältänyt laajoja asumattomia alueita, on sillä ollut myös sen naapuriväestöihin sekä lyhyitä että pitkiä välimatkoja. Úněticen pohjoispuolella ja Skandinavassa on elänyt neoliittisen kivikauden loppuvaiheiden väestöryhmiä, jolle toimitettiin satunnaisesti kuparia. Luoteessa on asunut maata viljeleviä kellopikarikulttuurin ryhmiä ja sen länsipuolella on elänyt pieniä nuorakeraamisia ryhmiä (tansk. Enkeltgravskultur tai saks. Einzelgrabkultur, Riesenbecher). Koillisessa Itämeren rannoilla on sijainnut muun muassa Płonian ryhmiä ja Iwno-kulttuurialue, ja idässä on sijainnut laaja Mierzanowic-kulttuuri. Etelässä sijaitsevat Alpit, joka on ollut tiheämmin kansoitettu. Alppien luoteispuolella on sijainnut Adlerbergin kulttuuri, pohjoispuolella Pohjois-Alpin pronssikauden ryhmät, Straubingin ryhmät, Unterwölblingin ryhmät, kaakkoispuolella Wieselburgin kulttuuri, ja kauempana kaakossa Pannoniassa Nitran kulttuuri, Kisapostagin kulttuuri, Nagyrévin kulttuuri ja Hatvan kulttuuri.