stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gaunilo
Gaunilon argumentti

Hänet tunnetaan kirjoitelmassa Pro insipiente (Mielettömän puolesta) esittämästään kritiikistä Anselmin jumalatodistusta, ontologista argumenttia, kohtaan. Kirjoitelman nimi viittaa Psalmien kirjan mielettömään, joka sanoo sydämessään, ettei Jumalaa ole (Ps. 14:1). Anselm oli viitannut tähän teoksessaan  Proslogion. Anselm vastasi Gaunilon kritiikkiin nimellä Responsio tunnetussa kirjoitelmassa (suom. Vastaus Gaunilolle), ja hän liitti sekä Gaunilon kirjoitelman että oman vastauksensa Proslogionin loppuun sen liitteiksi.
Anselm oli todistuksessaan esittänyt todistavansa suurimman käsitettävissä olevan olennon, jota hän kutsui Jumalaksi, olemassaolon. Jumala joka ei ollut olemassa ei voinut olla se, jota suurempaa ei voida ajatella, koska se voitiin ajatella myös olemassa olevaksi, mikä olisi vielä suurempaa. Siksi Jumalan käsite sisälsi Anselmin mukaan myös tämän olemassaolon.
Gaunilo kritisoi argumenttia käyttämällä täsmälleen samaa päättelyä todistaakseen suurimman ajateltavissa olevan saaren olemassaolon. Hän pyysi lukijoitaan ajattelemaan suurinta, tai täydellisintä, ajateltavissa olevaa saarta. On todennäköistä, ettei sellaista ole todella olemassa. Tällöin emme kuitenkaan ajattelisi todella suurinta ajateltavissa olevaa saarta, koska suurin ajateltavissa oleva saari olisi myös olemassa, sen lisäksi että sillä olisi kaikki muut halutut perfektiot. Gaunilon argumentti siis hyödynsi Anselmin argumentin loogista muotoa suoraan sellaisenaan, olettaen, että olemassaolo olisi perfektio. Koska voimme ajatella suurinta tai täydellisintä saarta, sen täytyy olla olemassa. Jos argumentti vaikuttaa absurdilta, Gaunilo katsoi, ettei se ole sitä sen enempää kuin Anselminkaan esittämä argumentti.
Muodollisesti esitettynä Anselmin argumentti oli seuraava:
Täydellinen Olento (Jumala) määritellään suurimmaksi ajateltavissa olevaksi olennoksi.
On suurempaa olla olemassa todellisuudessa kuin pelkkänä ajatuksena.
Jos Täydellinen Olento ei olisi olemassa, olisi mahdollista ajatella vielä suurempaa saarta, joka olisi olemassa.
Joten Täydellisen Olennon tulee olla olemassa (eli Jumala on olemassa).
Gaunilon argumentti oli seuraava:
Kadonnut Saari määritellään suurimmaksi ajateltavissa olevaksi saareksi.
On suurempaa olla olemassa todellisuudessa kuin pelkkänä ajatuksena.
Jos Kadonnut Saari ei olisi olemassa, olisi mahdollista ajatella vielä suurempaa saarta, joka olisi olemassa.
Joten Kadonneen Saaren tulee olla olemassa.
Gaunilon argumentti ei varsinaisesti pyri kumoamaan Anselmin argumenttia, vaan sen sijaan osoittamaan, että jos Anselmin argumentti hyväksytään, samalla tulee hyväksyä monia muita samankaltaisia argumentteja. Anselm vastasi Gaunilon kritiikkiin huomauttamalla, ettei käsitettä ”se mitä suurempaa ei voida ajatella” voida soveltaa saareen tai muihin olioihin samalla tavalla kuin Jumalan määritelmään. Hänen mukaansa siis vain Jumala on olemassa välttämättä.
Gaunilon argumentti ei vielä onnistunut kumoamaan Anselmin argumenttia lopullisesti, vaikkakin se herätti epäilyksiä Anselmin todistuksen loogista muotoa kohtaan.
Kirjallisuutta

Anselm Canterburylainen: Kaksi kirjoitusta Jumalan olemassaolosta. Monologion & Proslogion.  (Suomentanut sekä johdannon ja selitykset laatinut Toivo J. Holopainen)  Helsinki:  Gaudeamus, 2019.  ISBN 978-952-345-000-4  (Sisältää myös Gaunilon kirjoitelman Mielettömän puolesta ja Anselmin Vastauksen Gaunilolle.)
Aiheesta muualla

Anselm and Gaulino - On the Existence of God (englanniksi)
Gaunilo's Response to Anselm (englanniksi)
Anselm's Reply to Gaunilo (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 2  3  4 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gaunilo of Marmoutiers
Käännös suomeksi
Léon Gambetta

| Léon Michel Gambetta |
| --- | --- |
 Léon Gambetta, Léon Bonnat’n maalaama muotokuva vuodelta 1875.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1838 Cahors, Ranska
Kuollut: 31. joulukuuta 1882 (44 vuotta) Ville-d’Avray, Ranska
Poliitikko
Puolue:  Union républicaine (1871–1882)
Entiset puolueet:  Les républicains (n. 1860–1871)
Asema:  Ranskan 45. pääministeri
Uskonto:  Roomalaiskatolinen
 Nimikirjoitus
Léon Michel Gambetta (2. huhtikuuta 1838 Cahors – 31. joulukuuta 1882 Ville-d’Avray) oli ranskalainen valtiomies ja eräs kolmannen tasavallan alkuaikojen keskeisimpiä poliitikkoja. Hän kuului maltillisten tasavaltalaisten johtajiin ja sai puheillaan ja kirjoituksillaan houkuteltua paljon kannattajia tämän suuntauksen taakse. Gambetta vaikutti Ranskan julistamiseen tasavallaksi ja oli johtamassa puolustustoimia Ranskan–Saksan sodan aikana syksyllä 1870. Hän toimi lyhyesti Ranskan pääministerinä marraskuusta 1881 tammikuuhun 1882, mutta hänet muistetaan pääasiassa saavutuksistaan oppositiopoliitikkona ja toiminnastaan sodan aikana.
Elämänvaiheet > Varhainen ura

Gambettan isä oli Italian Genovasta lähtöisin ollut maustekauppias, joka oli asettunut Ranskan Cahorsiin. Gambettan äiti oli Gascognen alueelta Ranskasta. Koulussa lahjakkaaksi osoittautunut Gambetta meni opiskelemaan Pariisiin ja valmistui lakimieheksi vuonna 1860. Ulospäinsuuntautuneena hän oli suosittu opiskelutoveriensa keskuudessa ja kirjoitteli nuorena muun muassa Revue politique et littéraire -lehteen, mutta hänen uransa asianajajana oli pitkään vaatimaton.
Gambetta kohosi kansalliseen maineeseen vuonna 1868 paljon julkisuutta saaneen oikeudenkäynnin, niin sanotun Baudinin jutun yhteydessä. Napoleon III:n vuoden 1851 vallankaappausta vastustaessaan surmansa saanut kansanedustaja Jean-Baptiste Baudin oli muodostunut toista keisarikuntaa vastustavien tasavaltalaisten marttyyrihahmoksi. Vuonna 1868 kahdeksan lehtimiestä haastettiin oikeuteen heidän puuhattuaan kansalaiskeräystä muistomerkin pystyttämiseksi Baudinin haudalle. Syytettyihin kuuluneen Le réveilin päätoimittajan Louis Charles Delescluzen asianajajana toiminut Gambetta tuomitsi oikeuden edessä pitämässään puheessa jyrkästi koko keisarikunnan. Lehdistö antoi hänen esiintymiselleen niin suuren näkyvyyden, että häntä alettiin saman tien pitää yhtenä Ranskan tasavaltalaisten johtajista.
Elämänvaiheet > Tasavallan vakiinnuttaminen

Gambetta valittiin takaisin kolmannen tasavallan ensimmäiseen kansalliskokoukseen jo heinäkuun alussa 1871 täytevaaleissa Seinen departementista. Kansalliskokouksen oli tarkoitus päättää Ranskan tulevasta valtiomuodosta. Enemmistö edustajista oli monarkisteja, jotka olivat kuitenkin jakaantuneet eri hallitsijasukujen kannattajiin. Gambettan johtamat vähemmistössä olleet tasavaltalaiset onnistuivat hyödyntämään tilannetta ja saivat lykättyä valtiomuotoa koskevaa äänestystä. Gambetta tuki Adolphe Thiersin valintaa väliaikaisen hallinnon presidentiksi, mikä vaivihkaa vahvisti tasavallan vakiintumiseen johtanutta kehitystä. Gambettan johdolla perustettiin Union républicaine (”tasavaltalainen liitto”) -puolue, jonka kannatusta hän onnistui huomattavasti kasvattamaan. Hän perusti myös merkittäväksi muodostuneen lehden La Republique françaisen. Monarkismin ohella hän julisti vihollisekseen myös klerikalismin.
Gambetta tuki presidentti Thiersiä, kunnes tämä joutui eroamaan vuonna 1873, jolloin monarkistit saivat myös presidentin viran haltuunsa. Gambettalla oli suuri vaikutus siihen, että kansalliskokous hyväksyi helmikuussa 1875 enemmistöllä tasavaltaisen perustuslain. Se toimi sittemmin kolmannen tasavallan valtiosääntönä vuoteen 1940. Gambettan esiintymiset parlamentissa johtivat siihen, että hänen edustamaansa suuntausta alettiin kutsua myös ”opportunistiseksi tasavaltalaisuudeksi” (Républicains opportunistes). Gambettan johtaman vaalityön ansiosta tasavaltalaiset saivat vuoden 1876 vaaleissa enemmistön edustajainkamariin. Myös vuoden 1877 perustuslaillinen kriisi päättyi tasavaltalaisten voittoon. Gambetta esitti tuolloin presidentti Patrice de Mac-Mahonille kuuluisan vaatimuksen taipua parlamentin tahtoon tai erota (”se soumettre ou se démettre”).
Puolueensa menestyksestä huolimatta Gambetta ei päässyt itse kokoamaan hallitusta eikä pyrkinyt presidentiksi Mac-Mahonin eron jälkeen vuoden 1879 vaalissa. Hänet valittiin kuitenkin samana vuonna edustajainkamarin puhemieheksi. Hänen on sanottu puhemiehenä vaikuttaneen merkittävästi muun muassa kommunardeille myönnettyyn yleiseen armahdukseen ja useisiin muihin lakeihin.
Elämänvaiheet > Pääministerikausi ja kuolema

Presidentti Jules Grévy oli pitkään haluton nimittämään Gambettaa pääministeriksi, mutta Gambettan puolueen saatua vuoden 1881 vaaleissa suuren enemmistön edustajainkamariin tämä sai viimein tilaisuutensa. Grévy nimitti 14. marraskuuta 1881 Gambettan pää- ja ulkoministeriksi. Gambettan ”suuren hallituksen” (Le Grand Ministère) tavoitteena oli toteuttaa Ranskassa merkittäviä sisäisiä reformeja, muuttaa parlamentin koostumusta ja vaalitapaa sekä lähentää maan ulkopolitiikkaa Isoon-Britanniaan, varsinkin Egyptin kysymyksessä. Hallitus sai kuitenkin vastaansa voimakkaan opposition sekä oikealta että vasemmalta. Vastustajat väittivät Gambettan pyrkivän diktatuuriin ja radikaalit syyttivät häntä tasavaltalaisista periaatteista luopumisesta. Hallitus joutui eroamaan jo 26. tammikuuta 1882. Gambetta säilytti tämän jälkeenkin suuren vaikutusvallan Ranskan politiikassa aina yllättävään kuolemaansa asti.
Gambetta ampui itseään vahingossa käsivarteen käsitellessään revolveria huolimattomasti. Haava ei ollut hengenvaarallinen, mutta hänen heikon terveytensä vuoksi se parani hitaasti. Gambettan ollessa toipumassa ampumahaavasta hänen umpilisäkkeensä tulehtui, mutta sitä ei leikattu. Hän kuoli vuoden 1882 viimeisenä päivänä vain 44-vuotiaana. Hieman ennen kuolemaansa Gambetta asettui asumaan yhdessä rakastajattarensa Léonie Léonin kanssa Pariisin ulkopuolelle, ja heidän aikomuksenaan oli mennä naimisiin.
Gambetta sai kuoltuaan valtiolliset hautajaiset. Hänet haudattiin alun perin perhehautaan Nizzassa. Vuonna 1920 hänen sydämensä haudattiin uudelleen Pariisin Panthéoniin.
Muistomerkit

Pariisiin Louvren pihalle Place du Carrousel -aukiolle pystytettiin vuonna 1888 Gambettan näyttävä muistomerkki, joka oli 27 metriä korkea. Sen suunnittelivat kuvanveistäjä Jean-Paul Aubé ja arkkitehti Louis-Charles Boileau. Muistomerkin pronssihahmot sulatettiin aseteollisuuden tarpeisiin Vichyn hallituksen määräyksellä vuonna 1941. Torsoksi jäänyt muistomerkki purettiin kokonaan vuonna 1954. Pieni osa muistomerkistä, johon sisältyy Gambettaa esittävä marmoriveistos, paljastettiin uudelleen vuonna 1982 Édouard-Vaillant-aukiolla Pariisin 20. arrondissementin alueella.
Bordeaux’n keskustaan Allées de Tourny -kadulle pystytettiin vuonna 1905 Jules Daloun ja Camille Lefèvren toteuttama suuri Gambettan muistomerkki. Se purettiin 1960-luvulla uusien liikennejärjestelyiden tieltä.
Gambettalla on muistomerkki myös synnyinkaupungissaan Cahorsissa ja lähellä kuolinpaikkaansa Sèvresissä. Hänen mukaansa nimettyjä katuja on nykyään lähes jokaisessa Ranskan kaupungissa. Hänen mukaansa nimettiin myös vuonna 1901 valmistunut ranskalainen panssariristeilijä Léon Gambetta ja sen kokoluokka sekä vuonna 1905 avattu Gambettan metroasema Pariisissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Léon Gambetta Wikimedia Commonsissa
Léon Michel Gambetta (ranskaksi) Assemblée Nationale
Léon Gambetta (ranskaksi) Encyclopédie Larousse
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore 
Muut:  SNAC  IdRef 
Gambetta julistaa Pariisin kaupungintalon ikkunasta Ranskan tasavallaksi, Howard Pylen maalaus.
Valokuva Gambettasta 1870-luvulla.
Gambettan muistomerkki Pariisissa, väritetty valokuva 1890-luvulta.
Gallia Narbonensis

| Gallia Narbonensis Provincia Gallia Narbonensis> Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Gallia Narbonensiksen provinssin alue vuonna 125.
Valtio:  Rooman valtakunta
Nykyinen valtio/alue:  Ranska (Languedoc, Rhône-joen alue, Var, Vaucluse ja Drôme)
Perustettu:  22 eaa.
Lakkautettu:  n. 293
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  senaatin provinssi
 – hallinnollinen keskus:  Narbo
Gallia Narbonensis (lat. Provincia Gallia Narbonensis) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Galliassa ja käsitti alueen nykyisen Ranskan kaakkoisosassa.
Maantiede

Gallia Narbonensiksen provinssi käsitti Gallian ja samalla nykyisen Ranskan kaakkoisosan Välimeren rannikolla. Siihen kuuluivat suunnilleen nykyiset Languedoc, Var, Vaucluse ja Drôme sekä Rhône-joen alue. Provinssin luoteispuolella sijaitsi Gallia Aquitanian provinssi, pohjoispuolella Gallia Lugdunensis, koillispuolella Gallia Belgica, itäpuolella Alpes Poeninae, Alpes Graiae, Alpes Cottiae ja Alpes maritimae, ja eteläpuolella Hispania Tarraconensis.
Provinssin hallinnollinen keskus oli Narbo eli Narbo Martius (nyk. Narbonne).
Maantiede > Kaupunkeja

Gallia Narbonensiksen roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Agatha eli Agatha Tyche
Alba Helviorum
Antipolis
Apollinaris Reiorum eli Alebaece Reiorum Apollinarium eli Reii
Apta Julia
Aquae Sextiae
Arausio
Arelate
Athenopolis
Augusta Tricastinorum
Avennio
Baeterrae
Bergintrum
Cabellio
Carcaso
Condate
Cularo
Dea Vocontiorum
Elusio
Forum Domitii
Forum Julii
Forum Voconii
Genava
Gergovia
Glanum
Lemincum
Lucus Augusti
Luteva eli Forum Neronis
Massilia
Narbo eli Narbo Martius
Nemausus
Olbia
Ruscino
Segustero
Solonium
Telo Martius
Valentia
Vappincum
Vasio
Vienna
Marcus Garvey

| Marcus Garvey |
| --- | --- |
 Garvey vuonna 1924
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1887 Jamaikan siirtomaa
Kuollut: 10. kesäkuuta 1940 (52 vuotta) Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  poliittinen johtaja, journalisti
Muut tiedot
Järjestö:  Universal Negro Improvement Association
Marcus Moziah Garvey (17. elokuuta 1887 Jamaikan siirtomaa – 10. kesäkuuta 1940 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) oli journalisti ja amerikkalaisten mustien nationalistien ensimmäinen johtaja. Hän toimi Yhdysvalloissa vuosina 1916–1925 tavoitteenaan rotusorron lakkauttaminen ja mustien kaikenlainen omavaraisuus.
Elämänvaiheet

Marcus Garvey syntyi köyhän 11-lapsisen perheen kuopuksena Jamaikassa vuonna 1887. Hän opiskeli kirjanpainajaksi. Garvey muutti vuonna 1912 kahdeksi vuodeksi Lontooseen ja tutustui siellä kolonialismia vastustaneisiin afrikkalaisiin sekä mustan kirjailijan Booker T. Washingtonin ajatuksiin. Palattuaan Jamaikalle vuonna 1914 hän perusti Universal Negro Improvement Association (UNIA, ”Maailmanlaajuinen neekerien kehityksen liitto”) -järjestön. Sen tavoitteena oli yhdistää kaikki maailman neekerikansat yhdeksi omaksi maakseen ja hallinnokseen.
Vuonna 1916 Garvey muutti New Yorkiin ja perusti Harlemin kaupunginosaan UNIAn päämajan. Sieltä järjestö levisi muualle Yhdysvaltoihin ja ulkomaille. UNIA toimi mustien järjestöjen sateenvarjo-organisaationa ja ilmoitti jäsenmääräkseen useita miljoonia 40 maassa. Vuonna 1920 UNIA nimitti Garveyn symbolisesti ”Afrikan tasavallan tilapäiseksi presidentiksi” ja julkaisi julkilausuman ”maailman neekerikansojen oikeuksista”.
Garvey käynnisti useita afrikkalais-amerikkalaisia projekteja. Yksi niistä oli Black Star Steamship Company -yritys, joka liikennöi Pohjois-Amerikan ja Karibian sekä Afrikan välillä. Yrityksen taloudellisten sotkujen seurauksena Garvey tuomittiin Yhdysvalloissa vankeuteen vuonna 1925, ja kaksi vuotta myöhemmin hänet karkotettiin Jamaikalle. Vuonna 1934 Garvey muutti Lontooseen, ja hän kuoli siellä vuonna 1940. Hän ei koko elämänsä aikana käynyt Afrikassa, vaikka matkustikin paljon.
Garveyn ensimmäinen vaimo 1919–1922 oli Amy Ashwood Garvey, joka oli panafrikanisti, naisaktivisti ja sosiaalityöntekijä. Garveyn toinen vaimo vuodesta 1922 alkaen oli Amy Jacques Garvey. Hän oli alun perin Garveyn henkilökohtainen sihteeri ja toimi sen jälkeen tärkeissä järjestöllisissä tehtävissä UNIAssa. Garveyn kuoltua hän opetti ihmisille tämän elämästä. He saivat kaksi lasta.
Tavoitteet

Garvey pyrki luomaan mustien kulttuurin heidän omilla ehdoillaan, ilman valkoisten vaikutusta. Hän halusi mustien saavuttavan omavaraisuuden niin sosiaalisesti, kulttuurisesti kuin taloudellisestikin. Garvey uskoi mustien rotupuhtauteen ja vastusti rotujen sekoittumista. Hän uskoi mustien ylpeyteen omasta kulttuurisesta perinnöstään ja yhteiseen taisteluun rotusortoa vastaan. Garvey toivoi Amerikan ja Afrikan mustien tukevan toisiaan kolonialismin ja rotusorron vastustamisessa. Hän tavoitteli ”Afrikan yhdysvaltoja”, jonka kansalaisuuden jokainen musta ihminen voisi saada. Garvey ei kuitenkaan kannattanut kaikkien mustien muuttamista Afrikkaan, vaikka moni hänen kannattajistaan sitä ajoikin. Hän ei myöskään havitellut Yhdysvaltoihin itsenäistä mustien valtiota, vaan ainoastaan rinnakkaista mustien yhteiskuntaa ja vapautumista sorrosta.
Johtajana Garvey oli itsevaltainen. Hän ihaili Benito Mussolinia ja Adolf Hitleriä siinä, kuinka nämä nostivat omat kansansa suuruuteen.
Vaikutus

Garveylla oli merkittävä vaikutus niin afroamerikkalaisten omanarvontunteeseen kuin afrikkalaisten kansallisuustunteeseenkin, joka johti myöhemmin Afrikan maiden itsenäistymiseen. Garveyn ennustus ”Katsokaa Afrikkaan, missä musta kuningas kruunataan...” osoittautui profeetalliseksi jamaikalaisen rastafariliikkeen synnyn kannalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcus Garvey Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Kazakin kieli

| Kazakki |
| --- | --- |
 "Kazakki" sen kolmella eri kirjaimistolla.
Oma nimi:  Қазақ тілі / qazaq tili, қазақша / qazaqşa
Muu nimi:  kazahi
Tiedot
Alue:  Keski-Aasia
Virallinen kieli:   Kazakstan  Venäjä – Altain tasavalta  Kiina – Xinjiang
Puhujia:  12,9 milj.
Sija:  89.
Kirjaimisto:  kyrillinen, arabialainen, latinalainen
Kielenhuolto:  Kazakstanin kulttuuri- ja urheiluministeriö
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  turkkilaiset kielet
Kieliryhmä:  kiptšakkilainen
Kielikoodit
ISO 639-1:  kk
ISO 639-2:  kaz
ISO 639-3:  kaz
 Ohje 
Puhuttua kazakkia.
Kazakin kieli eli kazakki (aikaisemmin kazahi; kazakiksi қазақ тілі, qazaq tili tai қазақша, qazaqşa) on Kazakstanin tasavallassa ja sen lähialueilla asuvien kazakkien puhuma turkkilainen kieli. Kazakkia kirjoitetaan kyrillisesti, mutta tarkoituksena on vuoteen 2025 mennessä siirtyä latinalaiseen kirjaimistoon.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Kazakstanin lisäksi kazakkeja asuu Uzbekistanissa, Kirgisiassa, Turkmenistanissa, Tadžikistanissa, Venäjällä, Xinjiangin alueella Kiinassa, Mongolian länsiosassa, Afganistanissa ja Turkissa. Entisen Neuvostoliiton alueella kazakkeja laskettiin vuonna 1989 olevan 8,1 miljoonaa henkeä, joista 97 % puhui kazakkia äidinkielenään. Xinjiangissa kazakin puhuma-alue rajoittuu lähinnä Ilin kazakkien autonomiseen prefektuuriin.
Vuonna 1998 kazakin puhujia arvioitiin olevan yli 12 miljoonaa. Heistä yli 8 miljoonaa asuu Kazakstanissa, noin 2 miljoonaa muualla entisessä Neuvostoliitossa ja noin 1,5 miljoonaa Kiinassa. Venäjällä kazakkia puhuu vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 563 700 henkeä.
Vuonna 2020 kazakin puhujamääräksi arvioitiin 12,9 miljoonaa, mikä tekee siitä maailman 89. puhutuimman kielen.
Historia ja murteet

Kazakki kuuluu turkkilaisten kielten kiptšakkilaisen ryhmän kiptšakkilais-nogailaiseen alaryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat karakalpakki, nogai sekä uzbekin kielen kiptšakkilaismurteet. Kiptšakkilais-nogailaiset kielet ovat eriytyneet muista alaryhmistä Kultaisen ordan hajoamisvaiheessa. Nykyinen kazakin kieli kehittyi 1400–1500-lukujen aikana.
Kazakkien harjoittaman paimentolaisuuden ja eksogamisten avioliittojen seurauksena kielellä ei ole selkeää murrejakoa. Tutkijat jakavat kazakissa esiintyvät murrepiirteet eteläiseen, läntiseen ja koilliseen ryhmään.
Vieraiden kielten vaikutus on suhteellisen vähäistä. Lainasanoja on omaksuttu arabiasta, iranilaisista kielistä, mongolista ja venäjästä.
Äännerakenne > Konsonantit

|  | Bilabiaalit | Dentaalit | Postalveolaarit | Palataalit | Velaarit | Uvulaarit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Klusiilit | p b | t̪ d̪ |  |  | k g | q |
| Nasaalit | m | n̪ |  |  | ŋ |  |
| Tremulantit |  | r̪ |  |  |  |  |
| Frikatiivit |  | s̪ z̪ | ʃ ʒ |  |  | χ ʁ |
| Approksimantit | w |  |  | j |  |  |
| Lateraaliapproksimantit |  | l̪ |  |  |  |  |
Lainasanoissa esiintyy muitakin äänteitä, kuten [f v] venäjästä ja [h] arabiasta lainatuissa sanoissa. Nämä ovat yleisiä Kazakstanissa mutta eivät Kiinassa tai Mongoliassa.
Soinnittomat klusiilit ovat yleensä aspiroituja ja sananalkuiset soinnilliset klusiilit esisoinnillisia. Sanan lopussa soinnilliset klusiilit ääntyvät soinnittomina. Klusiileista /k g/ esiintyvät etuvokaalien ja /q/ takavokaalien läheisyydessä; molemmat voivat kuitenkin esiintyä ennen vokaalifoneemia /i͡j/. Klusiili /q/ ääntyy usein frikatiivina [χ], jolloin foneemien /q χ/ välillä ei välttämättä ole eroa puhutussa kielissä. Lisäksi uvulaarinen /χ/ ääntyy joskus velaarisena [x], mahdollisesti venäjän vaikutuksesta.
Morfeemi- ja sanarajoilla klusiilit ääntyvät yleensä soinnillisina ja spirantisoituneina, esimerkiksi /kɵp-ɪ/ [kɵβɪ] ja /ɑq i̯͡eʃqɪ/ [ɑʁ i̯͡eʃqɪ]. Peräkkäiset sibilantit voivat assimiloitua soinnillisuuden perusteella, esimerkiksi /ki̯͡ez̪-si̯͡e/ [ki̯͡es̪-si̯͡e] ja /t̪æʒ-s̪ɪz̪/ [t̪æʃ-s̪ɪz̪], tai myös artikulaatiopaikan perusteella, esimerkiksi /t̪as̪ ʒol̪/ [t̪aʃ ʃoɫ] ja /bi̯͡es-ʒyz̪/ [bi̯͡eʃ-ʃyz̪].
Nasaaleista /ŋ/ saattaa ääntyä uvulaarisena takavokaalisessa ympäristössä. Dentaalinen /n̪/ assimiloituu seuraavan obstruentin artikulaatiopaikan mukaan, esimerkiksi /ʃɑpɑn̪-ʁa/ [ʃɑpɑɴ-ɢa. Takavokaalisessa ympäristössä /l̪/ velarisoituu ja ääntyy [ɫ]. Sananalkuista /r̪/:ää edeltää usein vokaali, esimerkiksi /r̪i̯͡eŋk/ [ɪr̪i̯͡eŋk].
Äännerakenne > Vokaalit

|  | etu | lähes etu | keski | lähes taka | taka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| suppea | i͡j |  |  |  | u͡w |
| lähes suppea |  | ɪ ʏ |  | ʊ |  |
| puolisuppea | i̯͡e |  | ɵ |  | o |
| väli |  |  | ə |  |  |
| väljä | æ |  |  |  | ɑ |
Kazakin vokaalifoneemien määrän on arvioitu olevan välillä 5–11. /ɑ/ ääntyy hieman etisenä, ja ennen velaarista [ɫ]:ää se ääntyy [ɑ̠] tai jopa [ɒ]. Foneemista /ə/ on käytetty vaihtoehtoisia merkintöjä /ɤ/, /ɯ/ tai /ɪ̈/, ja se ääntyy yleisesti keskisenä ja švaamaisena. /a/ ja /ə/ ääntyvät muissa kuin sananalkuisissa tavuissa hieman etisempinä.
Siinä missä /ʏ/ voi ääntyä etisenä tai keskisenä [ʉ̞], /ɵ/ on aina keskinen, ja sitä kuvaillaan usein diftongiseksi. Ne on joskus analysoitu /ʏ/:ksi ja /ʏː/:si tai /ʉ/:ksi ja /yʉ/:ksi. Keskisenä ääntyvä /ʏ/ on lyhyempi kuin /ɵ/.
/i̯͡e/ ääntyy huomattavan diftongaalisena, vaikkakin sen diftongaalisuuden on esitetty riippuvan sijainnista sanassa. Puhekielessä se ääntyy monoftongaalisena.
Kazakissa esiintyy kahdenlaista vokaaliharmoniaa. Palataaliharmoniassa mukaan samassa sanassa voi yleensä esiintyä vain etuvokaaleja /i̯͡e ɵ ɪ ʏ/ tai takavokaaleja /ɑ o ə ʊ/. /i͡j/ ja /æ/ voivat esiintyä sekä etu- että takavokaalisissa sanoissa. Vokaaliharmoniaa rikkovat sanat ovat tyypillisesti lainasanoja. Labiaaliharmoniassa sanavartalon ensimmäisessä tavussa esiintyvän pyöreän vokaalin jälkeen esiintyvät vokaalit pyöristyvät.