stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leonhard Seppala
Aiheesta muualla

Suomalainen sankariteko Alaskassa. Leonard Seppälän kilpa-ajo kuoleman kanssa, Suomen Kuvalehti, 14.03.1925, nro 11, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Koiravaljakkoajon maailmanmestari suomalainen, Suomen Kuvalehti, 06.04.1929, nro 14, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Leonard Seppälän koira, Kansan kuvalehti, 14.02.1930, nro 7, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalainen koiravaljakkokuningas Leonhard Seppälä, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1930, s. 62, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Balto". Leonard Seppälän kuuluisan koiravaljakon johtajakoiran patsas sijaitsee New Yorkin Keskuspuistossa, Suomen Kuvalehti, 23.04.1938, nro 16, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC  IdRef
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista (Mini-taskarit)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Aku Ankan taskukirja -luettelot
|  1–25 |  26–50 |  51–75 |  76–100 |
|  101–125 |  126–150 |  151–175 |  176–200 |
|  201–225 |  226–250 |  251–275 |  276–300 |
|  301–325 |  326–350 |  351–375 |  376–400 |
|  401–425 |  426–450 |  451–475 |  476–500 |
|  501–525 |  526–550 |  |  |
|  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 1–25 |  Teemanumerot 26–54 |  Teemanumerot 26–54 |
|  Erikoisnumerot |  Erikoisnumerot | Taskarin parhaat | Taskarin parhaat |
| Taskarin sankarit | Taskarin sankarit | Taskarin tähtihetket | Taskarin tähtihetket |
|  Mini-taskarit |  Mini-taskarit |  In English |  In English |
Tämä on luettelo Mini-taskareista. Mini-taskarit ovat tavallisia Aku Ankan taskukirjoja pienempiä kooltaan, mutta niissä on enemmän sivuja. Ensimmäinen Mini-taskari julkaistiin vuonna 2007, viimeinen vuonna 2011; yhteensä niitä julkaistiin 17 kappaletta.
2007

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kansi | Numero | Ilmestynyt | Sivuja | Tunniste | Inducks |
|  Kannen piirtäjä Josep Tello Gonzalez. | 1: Aku on ykkönen | 2007 | 304 | ISBN 978-951-32-2411-0 | Inducks |
 Kannen piirtäjä Josep Tello Gonzalez.:  Naljailevat naapurukset, s. 5, tarina Carlo Panaro, piirrokset Alessandro Barbucci. Tarinakoodi I TL 2017-3.  Vain yhden suortuvan tähden, s. 28, tarina Carlo Panaro, piirrokset Claudio Panarese. Tarinakoodi I TL 1853-C.  Talonmies vastoin tahtoaan, s. 62, tarina Nino Russo, piirrokset Guido Scala. Tarinakoodi I TL 1973-B.  Automaattinen autoauto, s. 81, tarina Fabio Michelini, piirrokset Giorgio Cavazzano. Tarinakoodi I TL 2314-1.  Kultainen löytäjä, s. 106, tarina François Corteggiani, piirrokset Lara Molinari. Tarinakoodi I TL 2285-02.  Sähköapurit, s. 107, tarina Carlo Gentina, piirrokset Lucio Leoni. Tarinakoodi I TL 2026-2.  Paljon melua rummusta, s. 137, tarina Rudy Salvagnini, piirrokset Lucio Leoni. Tarinakoodi I TL 2068-2.  Harrastuksia ja hermolepoa, s. 169, tarina Giorgio Pezzin, piirrokset Franco Valussi. Tarinakoodi I TL 1917-B.  Bumban pauloissa, s. 203, tarina Janet Gilbert, piirrokset José Carrión. Tarinakoodi D 92147.  Kujeita ja kepposia, s. 220, tarina Carlo Panaro, piirrokset Comicup Studio. Tarinakoodi I TL 1995-A.  Mustasukkaisuutta, s. 249, tarina Carlo Panaro, piirrokset Erica De Rosa ja Luciano Gatto. Tarinakoodi I TL 1958-B.  Tähtireportteri, s. 271, tarina Giorgio Figus, piirrokset Giorgio Cavazzano. Tarinakoodi I TL 1980-A.
 Kannen piirtäjä Josep Tello Gonzalez.: Ei muita painoksia.
SS-12 Scaleboard

SS-12 scaleboard, TR-1  kuljetusautossaan vasemmalla. Oikealla 9M76 raketti.
SS-12 Scaleboard (Naton raportointinimi) on venäläinen, Neuvostoliiton aikaan kehitetty taktinen ydinohjus. venäläinen nimitys TR-1, 9P20. Sen kantama oli noin 900 km. Ohjuksessa oli yksi taktinen ydinkärki. Ajoaineenaan tämä ohjus käytti nestemäistä polttoainetta. Asetyyppi oli aktiivissa palveluskäytössä vuosina 1969–1989, kahden vuosikymmenen ajan tarkalleen.
SS-12 Scaleboardia ei koskaan käytetty Neuvostoliiton ulkopuolella. Ase kuljetettiin erillisessä suojasäiliössä 8x8 pyöräajoneuvolla. Tästä seurasi se, että melko harvat pääsivät itse ohjusasetta näkemään, ja sitä epäiltiin jopa myytiksi etenkin länsimaissa. Ase oli hidas laukaista, sillä se täytyi tankata nestepolttoaineella ennen laukaisua. SS-12 tarvitsi lisäksi huomattavan paljon erityyppisiä, niin kutsuttuja tukiajoneuvoja. Siitä huolimatta tämä oli nopeampi asettaa laukaisukuntoon, kuin Scud-luokan ohjukset. SS-12 korvattiin myöhemmin uudenaikaisemmilla ohjusaseilla kuten SS-22.
Ohjusaseen mittoja ja tietoja

laukaisumassa: 9 700 kg
kantama: 900 km
tarkkuus: n. 370 metriä CEP
pituus: 12 m
läpimitta: 1 m
ohjausjärjestelmä: inertiasuunnistus
polttoainejärjestelmä: yksivaiheinen, nestemäinen
taistelulataus: 1x ydinkärki, 500 kT
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Herman Spöring nuorempi

Herman Dietrich (Diedrich) Spöring nuorempi (n. 1733 – 24. tammikuuta 1771) oli suomalainen kasvitieteilijä ja kelloseppä. Hän osallistui James Cookin ensimmäiselle tutkimusmatkalle ja oli siten ensimmäinen suomalainen, joka kävi Uudessa-Seelannissa ja Australiassa.
Spöringin piirustus
Nuoruus

Nuoren Spöringin elämästä tiedetään hyvin vähän, hänestä ei ole olemassa asiakirjoja tai kuvaa. Hänen isänsä oli Turun akatemian lääketieteen professori Herman Spöring vanhempi, joten poika sai oletettavasti hyvät lähtökohdat akateemiselle uralle. Isä oli syntynyt Tukholmassa, opiskellut ulkomailla ja valmistunut lääketieteen tohtoriksi Harderwijkissä Hollannissa. Spöringin äiti oli Hedvik Ulrika Meurmann. Pariskunnan kahdeksasta lapsesta vain kaksi oli elossa isän kuollessa vuonna 1747.
Spöring nuoremman tiedetään opiskelleen valmistavan koulun jälkeen Turussa lääketiedettä vuosina 1745 ja 1746, mahdollisesti aina vuoteen 1753 asti, jolloin hän matkusti Uppsalaan jatkaakseen opintojaan. Carl von Linnén ansiosta hän kiinnostui kuitenkin luonnontieteistä, vaikka ei niitä tiettävästi opiskellut. Mahdollisesti 1755 hän lähti merille, myöhemmin hän asettui Lontooseen ja toimi siellä kelloseppänä. Hän myös toimi Englannissa asuvan ruotsalaisen kasvitieteilijän Daniel Solanderin sihteerinä.
Cookin retkikunnan jäsen

Kun James Cook aloitti 26. elokuuta 1768 ensimmäisen tutkimusmatkansa Endeavour-laivalla, lähti retkikunnan 94 jäsenen mukaan tarkoin valittu joukko tiedemiehiä. Yksi heistä oli Daniel Solander. Näin myös Spöring sai tilaisuuden osallistua Cookin tutkimusmatkalle, sillä Solander katsoi tarvitsevansa sihteeriä myös matkan aikana.
Matkan aikana Spöring avusti Solanderia luonnontieteellisten havaintojen teossa. Spöring oli taitava piirtäjä, joten hänen vastuulleen tuli myös tutkimusmatkan tieteellinen dokumentointi, varsinkin piirtäjä Alexander Buchanin kuoltua. Kellosepän taitojaan Spöring pääsi hyödyntämään, kun piti korjata matkalle mukaan otettuja laitteita kuten tahitilaisten hajottamaa kvadranttia, jolla mitattiin Venuksen liikkeitä Maan ja Auringon etäisyyden laskemiseksi planeetan kulkiessa auringon editse 3. heinäkuuta 1769.
Spöring kävi Cookin retkikunnan mukana mm. Tahitilla, Uudessa-Seelannissa ja Australiassa. Matkan loppupuolella Spöring sairastui punatautiin ja kuoli melko pian Jakartasta lähdön jälkeen laivalla tammikuussa 1771. Hänet haudattiin Intian valtamereen 300 kilometrin päähän Joulusaaresta, kohtaan noin 10 astetta eteläistä leveyttä ja 103 astetta itäistä pituutta. Kapteeni Cook merkiksi laivan lokikirjaan seuraavan tiedon: "Departed this Life Mr Sporing a Gentleman belonging to Mr Bank's retinue." ("Elämästä erkani hra Sporing, hra Banksin seurueeseen kuulunut herrasmies"). Mainittu Banks oli retkikunnan mukana kahdeksanhenkisen seurueensa kanssa ollut varakas lontoolainen luonnontieteiden harrastaja Sir Joseph Banks, Daniel Solanderin ystävä.
Spöringin Cookin retkellä tekemiä piirroksia säilytetään British Libraryn tiloissa. British Museumin kokoelmissa on myös hänen tekemikseen tunnistettuja luonnoksia sekä Solanderin nimiin merkittyjä mutta ilmeisimmin Spöringin laatimia käsikirjoitustekstejä.
Spöringin mukaan on nimetty ainakin kaksi katua Australiassa, yksi pääkaupungissa Canberrassa. Toinen taas on Townsvillen kaupungissa James Cook -yliopiston kampusalueen osassa, jossa sijaitsee luonnontieteellisen tiedekunnan rakennuksia. Uuden Seelannin pohjoissaaren itärannan Tolaganlahdella on kapteeni Cookin Spöringin mukaan nimeämä pieni saari, muutama sata metriä leveä ja alle kilometrin mittainen. Saaren nykyinen maorinkielinen nimi on Pourewa. Turun Rettigin palatsin seinässä on Spöringin muistomerkki, jossa on tältä saarelta tuotu kivi.
Kirjallisuutta

Löytönen, Markku (toim.): Suomalaiset tutkimusmatkat. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura,  2009. ISBN 978-951-746-774-2. ss. 21 - 27.
Klinge, Matti (päätoim.): Suomen kansallisbiografia 9 (Siltanen - Tott).  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  ss. 243 - 244.
Aiheesta muualla

Kuvia Spöringin muistomerkistä Turussa.
Herman Spöring (Arkistoitu – Internet Archive). Artikkelin lopussa tietoja Herman Spöring nuoremmasta.
Herman Dietrich Spöring nuorempi. Yle Areena-Radio 1: Suomalaisia tutkimusmatkailijoita.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Australia 
Taiteenala:  Auckland  Scientific illustrators  ULAN 
Henkilöt:  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Spagettiwestern

Kourallinen dollareita -elokuvan päänäyttelijä Clint Eastwood.
Spagettiwestern eli italowestern (Italiassa tunnetaan nimellä western all’italiana, ’italialaistyylinen lännenelokuva’) on italialainen lännenelokuvan alagenre, joka kukoisti 1960-luvun puolivälistä 1970-luvun puoliväliin. Ensimmäinen spagettiwestern oli Sergio Leonen Kourallinen dollareita (1964). Elokuvan taloudellisen menestyksen jälkeen Italiassa tuotettiin seuraavien vuosien aikana lukuisia tyylin edustajia. Spagettiwestern eroaa tyyliltään selvästi klassisesta yhdysvaltalaisesta lännenelokuvasta, sillä spagettiwesternien maailma on usein kyyninen ja väkivaltainen ja päähenkilö on ”hyvän” sankarihahmon sijaan antisankari.
Nimi

Italiassa spagettiwesternit tunnetaan nimellä western all’italiana, mutta Italian ulkopuolella spagettiwestern on yleinen nimitys genrelle. Alkujaan spagettiwestern oli nimityksenä hieman halventava ja jopa rasistinen. Sittemmin ruokakulttuuriin (spagetti) viittaava nimitys on levinnyt myös muista alueellisista lännenelokuvista käytettäviin termeihin. Paellawesternejä ovat andalusialaiset ja chop suey -westernejä hongkongilaiset lännenelokuvat.
Historia

Spagettiwesterntyylin ensimmäinen edustaja oli Sergio Leonen Kourallinen dollareita (1964). Italiassa oli kuitenkin tehty aiemminkin lännenelokuvia. Tyylin edeltäjä oli Giorgio Ferronin Il fanciullo del West (1943), ja 1960-luvun alussa maassa oli valmistunut useita b-luokan westernejä. Tuottaja Alberto Grimaldi oli tuonut ensimmäiset 1960-luvun lännenelokuvat Italiaan, kun ensin Saksassa lännenelokuvien suosio oli 1960-luvun alussa auttanut maan elokuvateollisuutta nousemaan pitkästä lamakaudesta.
Taloudellisilla tekijöillä oli merkittävät vaikuttimet spagettiwesternin syntyyn. Rooman Cinecittàn elokuvainfrastruktuurit olivat valtavat, heti Hollywoodin jälkeen maailman toiseksi suurimmat. Ennen spagettiwesternien syntymistä italialaiset ja yhdysvaltalaiset olivat jo tehneet läheistä yhteistyötä monissa tuotannoissa. Elokuvateollisuus Italiassa etsikin kansainvälistä rahoitusta populaarielokuville. Lännenelokuva oli osittain looginen valinta uudelle yhteistyölle, kun oli saatavilla amerikkalaista rahaa, halpoja espanjalaisia kuvauspaikkoja ja avustajia. Samalla lännenelokuvat avasivat mahdollisuuden myös Yhdysvaltain markkinoille. Italialaiset tuotteet pyrittiin osittain ”naamioimaan” yhdysvaltalaisiksi. Monet ohjaajat, kuten Leonekin, käyttivät englantilaisia salanimiä, ja lisäksi monissa spagettiwesterneissä esiintyi amerikkalaisia päänäyttelijöitä italialaisten ja espanjalaisten sivunäyttelijöiden rinnalla. Leone käytti elokuvissaan muun muassa Clint Eastwoodia, Jason Robardsia, Lee Van Cleefiä ja James Coburnia.
Kourallinen dollareita aloitti spagettiwesternin suosion. Elokuva tehtiin pienellä budjetilla, mutta se rikkoi monia ennätyksiä elokuvateattereissa. Elokuvan yllättävän suosion jälkeen Leone teki vielä neljä spagettiwesterniä, jotka luetaan tyylin klassikoihin: Vain muutaman dollarin tähden, Hyvät, pahat ja rumat, Huuliharppukostaja ja Maahan, senkin hölmö!.
Kourallisella dollareita oli suuri vaikutus koko Italian elokuvateollisuuteen, sillä sen menestyksen jälkeen monet ohjaajat siirtyivät tekemään lännenelokuvia mytologisten elokuvien sijaan. Italialainen lännenelokuva syntyikin osittain peplum-genren jäännöksistä. Monet ensimmäisten lännenelokuvien tekijöistä, kuten Sergio Corbucci, Riccardo Freda, Mario Bava ja myös Leone olivat tehneet ensin mytologisia peplum-elokuvia.
Leonen lännenelokuvien päähenkilön pohjalta kehittyi myös monia muita elokuvasarjoja, jotka oli suunniteltu juuri päähenkilönsä mukaan. Yksi tunnetuimmista on Corbuccin Django-elokuvien sarja, joka alkoi elokuvasta Django – kostaja (1966). Tämän jälkeen syntyivät myös esimerkiksi Sartana-, Ringo-, Sabata- ja koominen Trinity-sarja. Peplum-elokuvien tapaan spagettiwesterneissäkin lopulta päädyttiin yhdistämään useita sankareita samaan elokuvaan yleisömenestyksen takaamiseksi.
Spagettiwesternien suosio kesti noin vuosikymmenen, ja genre alkoi hiipua 1970-luvun puolivälissä, vaikkakin slapstick-komediaa yhdisteleviä elokuvia syntyikin vielä 1980-luvun lopulla. Koomisen slapstick-vetoisen lähestymistavan oli aloittanut elokuva Nimeni on Trinity – paholaisen oikea käsi, jonka pääosissa oli koomikkopari Terence Hill ja Bud Spencer.
Tyyli ja teemat

Spagettiwesternit eroavat tyyliltään selvästi yhdysvaltalaisista klassisista westerneistä, joissa yleensä hyvät ja pahat henkilöhahmot eroavat toisistaan selvästi ja yhteiskunnan arvot nousevat tärkeiksi. Leonen ensimmäisestä elokuvasta lähtien spagettiwesternien päähenkilö ei ollutkaan perinteinen sankari vaan ennemminkin kyyninen ja omaa etuaan tavoitteleva antisankari. Ympäröivä maailma puolestaan näyttäytyi väkivaltaisena ja epämoraalisena paikkana, jossa vain älykkäät ja säälimättömät pystyvät pärjäämään.
Kriitikko Gianni Volpin mukaan spagettiwesternit voidaan jakaa viiteen perusvariaatioon. Tunnetuin tyyleistä on tiettyihin maneereihin perustavat elokuvat, jonka pioneeri Sergio Leone oli dollaritrilogiassaan. Veijarimaista tyyliä edustaa puolestaan erityisesti Duccio Tessarin ohjaama Ringo-sarja. Sartana- ja Django-sarjat puolestaan edustivat makaaberia lännenelokuvaa, ja Franco Giraldin ohjaama 7 kostajaa aloitti kevyempien, komediallisten spagettiwesternien sarjan. Viidentenä tyylinä Volpi nostaa esille vielä niin sanotun poliittisen spagettiwesternin. Poliittista westerniä edustavat muun muassa Sergio Solliman Luodin laki ja Damiano Damianin Naurava paholainen, jonka käsikirjoitti marxilainen Franco Solinas.
Useat genren elokuvista kuvattiin Espanjan aavikkoalueella Almerían maakunnassa, jonka maisemat muistuttivat suuresti Lounais-Yhdysvaltoja. Siksi monet spagettiwesterneistäkin sijoitettiin Yhdysvaltain ja Meksikon väliselle rajaseudulle.
Kritiikkiä

Lännenelokuvaa on sanottu lajityypeistä amerikkalaisimmaksi, mikä tosin on luonnollista, koska villi länsi sijaitsi nimenomaan Yhdysvalloissa. Tosin myös sitä on kritisoitu, kun vieras maa alkaa tulkita toisen kansakunnan historiaa.
Elokuvakriitikko Pertti Avola toteaa lännenelokuvan historiaa käsittelevässä teoksessaan, että italowestern toi lännenelokuviin nihilismin ja kyynisyyden ja hylkäsi romantiikan. Päähenkilöllä ei yleensä ole moraalia. Sankareita ei enää ole, on vain antisankareita. Väkivalta on aiempaa raaempaa. Tunnelmat ovat realistisia ja elokuvissa on rosoista todellisuuden tuntua, mutta tosiasiassa ne edustavat niin sanottua hyperrealismia, voimakkaasti tyyliteltyä ja korostettua realismia, jolla on hyvin vähän tekemistä todellisen lännen historian kanssa. ”Italowestern oli kiinnostunut vain myyteistä, ei historiasta”, Avola toteaa.
Italowesternin kukoistuskausi kesti Avolan mukaan vuoteen 1970 saakka, josta lähtien elokuvien taso laski huomattavasti, ne muuttuivat aina vain parodisemmiksi ja alkoivat saada farssimaisia piirteitä, taantuen lopulta Tom ja Jerry -tyyppiseksi slapstickväkivallaksi. Avolan mielestä "italialainen lännenelokuva alkoi lähestyä entistä enemmän kansanomaisia italialaisia elokuvakomedioita, joiden ilmaisutyyli on perinteisesti ollut melko karkea".
Huomattavat elokuvat

| --- | --- |
 Kourallinen dollareita (1964)  Vain muutaman dollarin tähden (1965)  Hyvät, pahat ja rumat (1966)  Navajo Joe: 1 $ päänahasta (1966)  Django – kostaja (1966)  Dollarivirta (1966)  Luodin laki (1966)  Naurava paholainen (1966)  Face to Face (1967)  Sormi liipasimella (1967)  Kosto odottaa (1967)  Tappava hymy (1968)  Suuri hiljaisuus (1968)  If You Meet Sartana Pray for Your Death (1968) :  Ammattitappaja (1968)  Huuliharppukostaja (1968)  Tappajan tie (1969)  Sabata – salaperäinen ratsastaja (1969)  Django il bastardo (1969)  Petturit hirteen, companeros! (1970)  Nimeni on Trinity – paholaisen oikea käsi (1970)  Trinity ratsastaa jälleen (1971)  Maahan, senkin hölmö! (1972)  Suuri kaksintaistelu (1972)  Nimeni on Nobody (1973)  Vainotut (1975)  Keoma (1976)  Tappajan rakkaus (1978)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spagettiwestern Wikimedia Commonsissa
The Spaghetti Western Database, spagettiwestern-tietokanta (englanniksi)
Kirjallisuutta

Kalliomäki, Petteri: ”Sergio vs. Sergio eli ihmisten ja jumalten westernit”. Filmihullu 5/2014.
Sputnik 1

| Sputnik 1 |
| --- | --- |
 Sputnik 1:n jäljitelmä
Alkuperäinen nimi:  Спутник-1
COSPAR ID:  1957-001B
Ohjelma:  Sputnik-ohjelma
Organisaatio:  Neuvostoliiton ministerineuvosto
Valmistaja:  Energija
Tehtävätyyppi:  Ilmakehätutkimus
Kohde:  Maa
Laukaisu:  1957-10-044. lokakuuta 1957 kello 19.28 (UTC) Baikonurin kosmodromi
Laukaisualus:  R-7:ään perustuva Sputnik-PS (8K71PS)
Loppu:  1958-01-044. tammikuuta 1958
Tehtävän kesto:  3 kuukautta
Massa:  83,6 kg
Kiertorata
Viitejärjestelmä:  Maakeskeinen
Kiertorata:  LEO
Isoakselin puolikas:  6 955,2 km
Eksentrisyys:  0,05201
Inklinaatio:  65,1°
Kiertoaika:  96,2 min
Apogeum:  7 310 km
Perigeum:  6 586 km
Kiertoradat:  1 440
Sputnik 1 (ven. Спутник-1, Matkatoveri-1) oli ensimmäinen Maata kiertävä keinotekoinen satelliitti eli tekokuu. Sen laukaisi Neuvostoliitto 4. lokakuuta 1957 ja se pysyi kiertoradalla kolme kuukautta. Tapahtuman katsotaan aloittaneen avaruusajan eli aikakauden, jolloin ihminen toimii avaruudessa.
Taustaa

Sputnikin pääsuunnittelija Sergei Koroljov oli kaavaillut sen nimeksi PS-1, joka tuli venäjän kielen sanoista Простейший Спутник (Prosteiši Sputnik), 'yksinkertainen satelliitti', mutta sisälsi myös hänen nimikirjaimensa. Erään tarinan mukaan satelliitti suunniteltiin muutamassa kuukaudessa 23. elokuuta 1957 tehdyn maailman ensimmäisen mannertenvälisen ballistisen ohjuksen, R-7:n, onnistuneen lentokokeen jälkeen.
Kiertoradalle Sputnikin nosti Baikonurista, Kazakstanista laukaistu R-7-raketti. Se kiersi Maan 96,2 minuutissa, noin 250 km korkeudessa. Sputnik 1:n rata kutistui aerodynaamisten voimien vaikutuksesta ja se paloi syöksyessään Maan ilmakehään 3. tammikuuta 1958.
Tekniikkaa

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Sputnik 1 painoi 83,6 kilogrammaa, joten uudemman luokituksen mukaan se olisi mikrosatelliitti. Joka tapauksessa se oli selvästi erillinen satelliitti eikä rakettivaiheeseen lisättyä elektroniikkaa kuten Yhdysvaltain noin neljä kuukautta myöhemmin laukaisema Explorer 1 oli.
Sputnik 1 oli halkaisijaltaan 58 cm:nen ontto kaasutäytteinen alumiinipallo, jossa oli neljä 2,4–2,9 metriä pitkää piiska-antennia. Satelliitissa oli kaksi radiolähetintä, joiden kummankin teho oli 1 W. Lähettimet toimivat yhden ei-ladattavan hopea–sinkki-pariston voimalla, sillä aurinkokennot tulivat satelliitteihin vasta parin vuoden päästä. Siksi radiolähetys kesti vain kolme viikkoa. Rakenne oli paineistettu, jotta radiolähettimen materiaaleissa ei tarvitsisi varautua tyhjiön aiheuttamiin ongelmiin.
Satelliitti lähetti piipittävää radiosäteilyä, johon oli koodattu lämpötilamittauksia satelliitin sisältä. Satelliitti paljastui maailmanlaajuisesti tämän radiosäteilyn myötä. Sitä pystyi kuuntelemaan radioamatöörien käyttämillä laitteilla ja monet tutkijat käyttivät sitä hyödyksi. Esimerkiksi yhdysvaltalaisen Johns Hopkinsin yliopiston tutkijat pyrkivät tutkimaan signaalin avulla satelliitin rataa, Maan massajakaumaa ja Doppler-ilmiötä.
Seurauksia

Englantilaisen lehdistön nostettua Sputnikin lennon esille koko maailma ihmetteli tapahtunutta, vaikka sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto olivat jo 1955 julkistaneet aikeensa lähettää satelliitti avaruuteen kansainvälisen geofyysisen vuoden (IGY, International Geophysical Year) 1957–1958 aikana. Sputnik 1 järkytti varsinkin amerikkalaisia, jotka olivat luottaneet teknologiseen etumatkaansa. Sputnik 1:n aiheuttama shokkiaalto johti Yhdysvalloissa NASAn perustamiseen vuonna 1958 ja 1960-luvun alussa kuuohjelmaan (Apollo-ohjelmaan). Sputnikin lento vauhditti vain vähän osaltaan raketti- ja ohjusteknologiaa, koska sekä Yhdysvaltain että Neuvostoliiton sotilaalliset ohjushankkeet olivat alkaneet 1950-luvun alkupuolella ja esimerkiksi Yhdysvaltojen Thor-, Titan- ja Atlas-ohjukset olivat jo tuotannossa.
Sputnik-ohjelma

Sputnik-ohjelmassa laukaistiin myöhemmin muitakin Sputnik-satelliitteja. Maailman toinen satelliitti – Sputnik 2 – kuljetti mukanaan Laika-koiraa. Sputnik 2 laukaistiin 3. marraskuuta 1957. Se painoi yli 500 kg ja oli selvä osoitus Neuvostoliiton aikeesta tehdä miehitettyjä avaruuslentoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
NASA History: Sputnik (Arkistoitu – Internet Archive)
Sputnik 1 (Arkistoitu – Internet Archive)
M. Gruntman, Blazing the Trail: The Early History of Spacecraft and Rocketry, AIAA, Reston, Va., 2004, ISBN 978-1-56347-705-8.
Road to Space. The First Thousand Years. The Early History of Rocketry and Space Exploration - video (1 hr 10 min)
1958 Video Newsreel of Russian Exhibition of Sputnik 1 (Arkistoitu – Internet Archive)
NASA on Sputnik 1
International Sputnik Day (Arkistoitu – Internet Archive)
Top Ten Sputniks
Nikita Hruštšovin poika 2.10.2007: Neuvostojohto aliarvioi Sputnikin merkityksen v. 1957 (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Sputnik taivaalla 1957
Sputnik 1:n rakenne
Johann Staden

Johann Stadenin muotokuva
Johann Staden (kastettu 2. heinäkuuta 1581 Nürnberg – haudattu 15. marraskuuta 1634 Nürnberg) oli saksalainen säveltäjä ja urkuri.
Staden vietti suurimman osan elämästään Nürnbergissä. Vuosina 1604–1605 hän työskenteli hoviurkurina Bayreuthissa. Tämän jälkeen hän siirtyi hovin mukana Kulmbachiin tuhoisan tulipalon takia. Vuodesta 1616 Staden työskenteli urkurina Nürnbergin kirkoissa (Spitalkirche, St. Lorenz, St. Sebald). Hän opetti muun muassa Johann Erasmus Kindermannia.
Stadenin säilyneistä teoksista noin puolet on säilynyt täydellisessä muodossa. Suurimuotoisissa kirkkomusiikkiteoksissa Staden käytti sekä perinteistä kirkkosävellajipohjaista motettityyliä että concertato-tyyliä, johon kuului myös monikuoroisuuden piirteitä. Staden sävelsi lisäksi neliäänisiä maallisia sekä hengellisiä lauluja ja kenraalibasson kera kirjoitettuja sävellyksiä laulusolisteille. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös soitinmusiikkia.
Stadenin kolmesta pojasta tuli myös muusikoita. Näihin kuului säveltäjä Sigmund Theophil Staden.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef