stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ludvig IX (Ranska)

| Ludvig IX |
| --- | --- |
 Aikalaismuotokuva Ludvig IX Pyhästä (rajattu), Bible moralisée de Tolède 1230-1240 -luku
Ranskan kuningas
Valtakausi:  8. marraskuuta 1226 – 25. elokuuta 1270
Kruunajaiset:  29. marraskuuta 1226
Edeltäjä:  Ludvig VIII
Seuraaja:  Filip III

Syntynyt:  Louis 25. huhtikuuta 1214 Poissyn linna, Yvelines
Kuollut:  25. elokuuta 1270 (56 vuotta) Tunisia
Hautapaikka:  Saint-Denis'n basilika (ruumis); Monrealen katedraali Sisilian kuningaskunta (sisäelimet ja sydän)
Puoliso:  Marguerite de Provence
Lapset:  Blanche Isabelle Louis Filip III Jean Jean-Tristan Pierre Blanche Marguerite  Robert Agnès de France
Koko nimi:  Louis le Prudhomme
Suku:  Capet
Isä:  Ludvig VIII
Äiti:  Blanka
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Ludvig IX (Pyhä) (ransk. Louis le Prudhomme, Saint Louis); (25. huhtikuuta 1214 tai 1215 Poissyn linna, Yvelines, Ranskan kuningaskunta – 25. elokuuta 1270 Tunisia) oli Ranskan kuningas vuosina 1226–1270. Hän oli yhdeksäs Kapetingien suoraan dynastiaan kuulunut monarkki.
Oikeamielisyydestään tunnettu Ludvig IX toimi sovittelijana Euroopan erimielisten hallitsijoiden välillä. Vuonna 1242 hän kukisti Englannin Henrik III:tta tukevien ranskalaisaatelisten kapinan. Ludvig IX teki 1200-luvun puolivälissä niin sanotun seitsemännen ristiretken Egyptiin, mutta joutui neljäksi vuodeksi vankeuteen Syyriassa. Vuonna 1270 hän lähti kahdeksannelle ristiretkelle Tunisiaan, mutta kuoli matkalla ruttoon.
Ludvig IX:n syntymä, miniatyyri n. 1370-1378
Blanca Kastilialainen ja prinssi Louis, lukemisen oppitunti
Ludvig IX:n kuninkaaksi voitelu, miniatyyrikuva n. 1250-1260
Sijaishallitsijat

Ludvig IX Pyhän valtaistuimella olon aikana sijaishallitsijaa tarvittiin kolme kertaa. Ensimmäisen kerran ennen hänen täysi-ikäisyyttään ja myöhään tapahtunutta vallanottoaan, muilla kerroilla ristiretkien aikana, jolloin kuningas oli poissa valtakunnasta.
Ludvigista tuli valtaistuimen haltija isänsä Ludvig VIII Leijonan kuoleman vuoksi jo 11-vuotiaana vuonna 1226. Kuningatar Blancasta tuli sijaishallitsija Ludvigin alaikäisyyden ajaksi, eli suunnitellusti noin viideksi vuodeksi, sillä 17 vuoden ikää oli yleisesti pidetty kuninkaalle sopivana täysi-ikäisyyden rajana. Ludvig Pyhän isoisä Filip II Augustus oli aloittanut oman hallintonsa itsenäisesti jo 15-vuotiaana. Kuningatar Blancan sijaishallituskausi oli ensimmäinen laatuaan Ranskan historiassa, sillä aiemmin eivät nainen ja alaikäinen lapsi olleet maata hallinneet.
Kuningatar Blanca kuitenkin tarttui tarmolla valtakunnan hallintaan ja ensinnäkin huolehti kaikkein tärkeimmästä, uuden kuninkaan vallan virallistamisesta. Reimsin katedraalissa suoritettiin valtakunnan perinteiden mukaisesti kuninkaan voitelu ja siunaus tehtäväänsä 26. marraskuuta 1226. Varsinaiseksi hallitsevaksi monarkiksi Ludvig IX ryhtyi täysi-ikäiseksi julistamisen jälkeen vuonna 1236 eli 22-vuotiaana. Eräänä syynä tähän myöhäiseen vallanottoon pidetään Blancan tiukkaa otetta pojastaan.
Ludvig IX:n osallistuminen kahteen eri ristiretkeen vaati niin ikään sijaishallitsijaa. Seitsemännen ristiretken ja kuninkaan vankeuden aikana sijaishallitsijana toi jälkeen kuningatar Blanca, joka oli koko Ludvig IX:n hallitusajan ollut mukana vallankäytössä. Sijaishallitsijan tehtävää hän jatkoi aina kuolemaansa saakka. Tämän jälkeen Ludvig IX:n veljet hoitivat sijaishallitsijan tehtäviä samoin kuin kahdeksannenkin ristiretken aikana.
Kuningatar Blanca onnistui pitämään valtakunnan suurvasallit rauhallisina ja kurissa Ludvigin alaikäisyyden aikana. Nämä halusivat käyttää hyväkseen kuninkaan alaikäisyyttä ja vähentää siten huippuunsa kasvanutta kapetingien valtaa. Blanca onnistui myös saamaan pysyvän jalansijan Välimerelle Meaux'n sopimuksen myötä. Tämän lisäksi hän käytti taitavasti hyväkseen lastensa avioliittoja.
Avioliitto

Perinteiseen tapaan Ranskan Kapetingi kuninkaiden lasten avioliitot olivat tärkeitä poliittisia ja dynastisia tapahtumia. Varsinkin valtaistuimen perijän avioliitot saivat suuren merkityksen.
Ludvig avioitui 27. toukokuuta 1234 Marguerite de Provencen (1221–1295) kanssa, jonka hänen äitinsä oli hänelle valinnnut. Marguerite oli Provencen ja Forcalquierin kreivi Raymond IV Béreangerin ja Beatrice de Savoien tytär. Hänen vanhempi sisarensa Sancha avioitui Englannin kuninkaan Henrik III:n kanssa ja toinen sisar Beatrice Ludvig IX:n pikkuveljen Sisilian ja Anjoun kuningas Kaarle I:n kanssa.
Nuorella kuningattarella oli vaikeuksia sopeutua elämään avioliittonsa toiseksi tärkeimpänä naisena, sillä leskikuningatar Blanca säilytti koko elämänsä ajan keskeisen aseman poikansa elämässä ja oli tälle jopa mustasukkainen. Tämä korostui valtakunnan asioissa, joista Ludvig piti puolisonsa mahdollisimman kaukana. Puolison tärkeimpänä tehtävänä pidettiin kapetingi-dynastian mahtavuuden ja jatkumisen takaamista mahdollisimman monilla jälkeläisillä.
Heille syntyi yksitoista lasta, joista kahdeksan eli aikuiseksi asti:
Blanche (1240–1243), kuoli 3-vuotiaana
Jean (1248–1248), kuoli alle vuoden ikäisenä
Louis (1243–1260), kuoli 7-vuotiaana
Filip III Rohkea (1. toukokuuta 1245 – 5. lokakuuta 1285), seurasi isäänsä kuninkaana
Isabelle (1242 – toukokuu 1271), avioitui vuonna 1258 Navarran kuningas Thibaud II de Champagnen kanssa
Jean-Tristan (1250 – 3. elokuuta 1270) Valois'n ja Neversin kreivi, avioitui vuonna 1266 Burgundin Yolande de Bourgognen kanssa
Blanche (1252–1320), avioitui vuonna 1269 Kastilian kruununperillisen Ferdinand de La Cerdamin kanssa
Pierre (1251–1284) Alençon ja Perchemin kreivi, avioitui vuonna 1272 Jeanne de Châtillonin (1254–1291) kanssa
Marguerite (1254–1271), avioitui vuonna 1270 Brabantin herttua Jean I:n kanssa
Robert (1256–1317) Clermont'n kreivi, avioitui vuonna 1279 Béatrice de Bougognen, Bourbonin herttuattaren kanssa
Agnès de France (1260–1327) avioitui vuonna 1279 Burgundin herttua Robert II:n kanssa
Kaikkein kristillisin kuningas

Ranskan kuninkaaseen liitettiin keskiajalla voimakkaasti käsitys kaikkein kristillisimmästä kuninkaasta. Käsityksen taustalla oli Pyhän ampullin ihmeellisellä voiteella tehty voitelu, joka teki kuninkaasta pappisviran haltijan ja antoi tälle kyvyn parantaa erinäisiä sairauksia koskettamalla. Ranskaa kutsuttiin myös "kirkon vanhimmaksi tyttäreksi". Tämä voimakkaasti kristillinen perusta toki järkkyi aina silloin tällöin. Ongelmia aiheuttivat tapahtumat Palestiinassa ja yleensä Välimeren itäisissä osissa. Niitä yritettiin ratkoa ristiretkien avulla, joiden järjestämisestä puhuttiin ensimmäisenä Ranskassa. Lisäksi maan sisällä oli voimakkaita harhaoppisia liikkeitä. Niistä Etelä-Ranskassa asuneet albigenssit oli ollut Ludvig IX:n edeltäjien toimeenpaneminen sisäisten puhdistusten eli ristiretkien kohteita.
Ludvig IX:n onnistui kuitenkin lopettaa albigenssien vihollisuudet vuonna 1229. Tähän nivoutui kuningashuoneen ja Toulousen herttua Raimondin välinen ristiriita. Ludvig ja Raimond solmivat Pariisin sopimuksen, jonka mukaan kuninkaan veli ja herttuan tytär menivät naimisiin, ja heidän kuollessaan Toulouse maat siirtyisivät kruunulle.
Kaikkein kristillisin kuningas > Antisemitismi

Isoisänsä Filip II Augustuksen tavoin Ludvig Pyhän vainot kohdistuivat myös juutalaisiin, minkä katsottiin tuohon aikaan olevan "hyvän kristityn" tehtävä. Ludvig Pyhä sanoikin:
»Kenenkään, jos hän ei ole korkea-arvoinen pappi tai teologi, ei tule väitellä juutalaisten tai harhaoppisten kanssa; mutta maallikon, jos hän kuulee paneteltavan kristillistä uskoa, tulee puolustaa sitä kovin miekaniskuin ja iskeä uskottomia kaikella voimallaan.»
lähde?
Ludvigin voimakas harhaoppisuuden ja juutalaisuuden vastaisuus oli yksi pääsyistä, joiden vuoksi Ludvig julistettiin pyhimykseksi.lähde?
Vuonna 1230 Ludvig sääti asetuksen, jolla juutalaisilta kiellettiin rahan lainaamisen. Kun paavi pyysi Ranskan ja Portugalin kuninkaita takavarikoimaan juutalaisten kirjoja tutkittaviksi, Ludvig totteli innolla ja suuri määrä juutalaisten kirjoja poltettiin. Vuonna 1268 Ranskassa valmistauduttiin juutalaisten karkottamiseen, ja kuningas määräsi kaikki pidätettäviksi. Äkkipikaistuksissa annetun määräyksen toimeenpano kuitenkin raukesi. Sen sijaan seuraavan vuonna kaikkien juutalaisten piti kantaa vaatteissaan juutalaismerkkiä ja osallistua tilaisuuksiin joissa heille saarnattiin kristinuskoa.
Ristiretket ja kuolema

Ludvig osallistui seitsemännelle ja kahdeksannelle ristiretkelle. Seitsemäs ristiretki vuosina 1248–1254 päättyi egyptiläisten piiritykseen ja Ludvigin joutumiseen vangiksi. Hänet vapautettiin suuria lunnaita vastaan. Ristiretkeläiset olisivat halunneet palata, mutta Ludvig jäi Egyptiin vielä neljäksi vuodeksi ja neuvotteli sotilaallisesta tappiosta huolimatta diplomaattisen voiton, hankki uusia liittolaisia ja kristittyjen kaupunkien asemaa vahvistettiin Syyriassa.
Kahdeksas ristiretki vuonna 1270 koitui Ludvigille kohtalokkaaksi: hän sairastui ruttoon ja kuoli Tunisiassa. Ristiretki hajosi, ja Ludvigin ruumis tuotiin takaisin Ranskaan. Koko matkan varrella Italian, Alppien, Lyonin ja Clunyn halki väkijoukkoja kerääntyi ja polvistui kulkueen varrella. Se saavutti Pariisin helluntaiaattona vuonna 1271. Hautajaisrituaalit suoritettiin juhlallisesti Nôtre-Damen katedaalissa Pariisissa, ja arkku meni lepäämään Saint-Denis'n luostarin basilikaan, Ranskan kuninkaiden hautakammioon.
Ranskan valtaistuimelle Ludvigia seurasi hänen poikansa Filip III Rohkea.
Lainsäätäjä ja oikeudenjakaja

Ludvig käytti arvovaltaansa Ranskan hallinnon uudistamiseen. Hänen poissa ollessaan viranomaiset olivat alkaneet toimia itsevaltaisesti. Ludvig antoi vuosina 1254 ja 1256 asetukset, jotka tarkkaan määrittelivät hänen viranhaltijoidensa oikeudet ja velvollisuudet. Lakiin liittyvät kaksintaistelut ja oikeuden jakaminen taistelemalla kiellettiin. Rahan väärentämisestä määrättiin ankarat tuomiot.
Epäonnistuneiden ristiretkien muiston on Ranskan kansallinen historia hyvin helposti korvannut positiivisimmilla seikoilla. Näin on tapahtunut erityisesti Ludvig IX:n kohdalla, sillä hänestä kerrotaan eritoten oikeudenmukaisena ja vähäosaisia suojelevana hallitsijana. Kuuluisa on kertomus, jossa kuningas jakaa oikeutta istuen Vincennesin linnan puistossa olevan tammen siimeksessä. Historiallisesti Ludvig IX:tä voidaan kuitenkin pitää Ranskan valtion järjestäytyneen lainsäädännön luojana, sillä hän antoi lakimiehille tehtäväksi oikeuden jakamisen kuninkaan hovin yhteydessä. Tästä syntyi vähitellen tuolloinen parlamentti. Samalla kehitettiin tästä oikeusistuimesta eräänlainen vetoomusoikeus, johon saatettiin vedota vasallien antamista tuomioista.
Pyhimys

Ludvig vietti hurskasta elämää: rukoili, paastosi ja harjoitti hyväntekeväisyyttä. Hän suojeli papistoa ylimysten mielivallalta. Ludvigin kuoleman jälkeen kansa ei odottanut katolisen kirkon siunausta, vaan alkoi rukoilla Ludvigin haudalla. Paavi Bonifacius VIII julisti Ludvigin pyhimykseksi vuonna 1297, ainoana Ranskan hallitsijoista.
Kirjallisuutta

Leblanc-Ginet, Henri; Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997.
Les Rois de France. Judocus. Pariisi 1989.
Kirchhoff, Elisabeth; Rois et Reines de France. Sisältää myös Mémoires de Commines. 1996.
Wenzler, Claude; Généalogie des Rois de France. Èditions Ouest-France. 1994.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludvig IX (Ranska) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ludvig VIII Leijona | Ranskan kuningas   | Seuraaja: Filip III Rohkea |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Ludvig IX:n ja Marguerite de Provencen vihkiminen sekä avioelämän kieltäymykset
Ludvig IX. Jean Du Tillet'n teoksesta Recueil des rois de France 1500-luvulta.
Ludvig IX lähtee seitsemännelle ristiretkelle vuonna 1248
Ludvig IX kuolinvuoteellaan vuonna 1270
Ludvig IX Pyhä jakaa oikeutta tammien alla, Pierre-Narcisse Guérin 1816
El Greco, Saint Louis, roi de France, et un page, 1590–1597
Ludvig IX kanonisointi
Proud Boys

| Proud Boys |
| --- | --- |

Perustettu:  2016
Perustaja:  Gavin McInnes
Tyyppi:  äärioikeistolainen, uusfasistinen poliittinen liike
Toiminta-alue:  Yhdysvallat ja Kanada
Johtaja:  Enrique Tarrio
Infobox OKNimi-testi OK: 
Proud Boys on yhdysvaltalainen miesten järjestö, joka perustettiin vuonna 2016. Järjestö pitää länsimaista kulttuuria ylivertaisena muihin kulttuureihin verrattuna. Se sanoo vastustavansa muun muassa poliittista korrektiutta, laitonta maahanmuuttoa, aserajoituksia ja feminismiä. Järjestö vastustaa myös valkoisten syyllistämistä ja kutsuu rasismia myytiksi, jonka ovat keksineet syyllisyydentuntoiset valkoiset liberaalit.
Viharyhmiä arvioiva Southern Poverty Law Center määritteli Proud Boysin vuonna 2018 viharyhmäksi. Proud Boys on määritelty myös äärioikeistolaiseksi, ja Kanadassa uusfasistiseksi ja väkivaltaiseksi terroristijärjestöksi.
Perustaminen ja tavoitteet

Proud Boysin perusti konservatiivinen newyorkilainen keskusteluohjelman juontaja Gavin McInnes vuonna 2016. Hän sai innoituksensa republikaanien presidenttiehdokas Donald Trumpin kampanjan “Tehdään Amerikasta taas suuri” -tunnuslauseesta ja maahanmuuton vastustamisesta, jotka McInnes tovereineen näki valkoisen amerikkalaisen kulttuurin elvyttämisen ehtoina. Ryhmä otti nimensä ‘Ylpeät pojat’ Disney-elokuva Aladdinin laulusta “Proud of Your Boy”, ‘ylpeä pojastasi’. McInnes jätti järjestön marraskuussa 2018.
Gavin McInnesin ja hänen seuraajiensa mukaan Yhdysvallat voidaan pelastaa kymmenellä tavalla, jotka ovat:
vankiloiden lakkauttaminen
aseen salliminen jokaiselle amerikkalaiselle
huumeiden laillistaminen
sosiaaliturvan lakkauttaminen
rajojen sulkeminen laittomalta maahanmuutolta
sensuurin kieltäminen
kotirouvien nostaminen arvoonsa
yrittäjien nostaminen jalustalle
valtiovallan lakkauttaminen
lännen julistaminen ylivertaiseksi
Proud Boys vastustaa feminismiä, joka heidän mielestään pyrkii viemään miehiltä maskuliinisuuden. Järjestön perustaja McInnes on syyllistänyt naisia näihin itseensä kohdistuvasta perheväkivallasta. Transsukupuolisista järjestö käyttää halventavaa kieltä. Islamia järjestö pitää väkivallan kulttuurina.
Jäseneksi vihkiminen

Päästäkseen Proud Boysin jäseneksi hakijan täytyy käydä läpi initiaatio. Siihen kuuluu länsimaisen kulttuurin ylivertaisuuden tunnustaminen, iskujen kestämiskoe, itsetyydytyksestä luopuminen, Proud Boys -tatuoinnin ottaminen sekä osallistuminen tappeluun, jollaiseksi ymmärretään usein antifasistin hakkaaminen.
Määrittely

Proud Boys on määritellyt itsensä keppostelevaksi juomakerhoksi. Kun heitä on syytetty väkivaltaisuudesta, he ovat kutsuneet toimintaansa itsepuolustukseksi. Proud Boysin jäsenet kieltävät olevansa rasisteja tai kiihkoilijoita. He eivät rinnasta itseään esimerkiksi alt-rightiin, koska eivät pidä itseään valkoisen ylivallan kannattajina vaan ainoastaan länsimaisen ylivallan kannattajina.
Southern Poverty Law Centerin mukaan Proud Boysin jäsenet ovat pitäneet yhteyttä tunnettuihin ääriliikkeisiin ja viharyhmiin sekä levittäneet valkoisia nationalistisia meemejä sekä muslimien vastaista ja naisvastaista puhetta. Ryhmän jäsen Jason Kessler esimerkiksi järjesti oikeistolaisten ääriryhmien “Unite the Right” -marssin Charlottesvillessä. SPLC oli aluksi määritellyt Proud Boysin veljesjärjestöksi, mutta keväällä 2018 SPLC määritteli sen viharyhmäksi. Yhdysvaltain liittovaltion poliisi on katsonut Proud Boysin olevan kytköksissä valkoiseen nationalismiin. Helmikuussa 2021 Kanadan viranomaiset luokittelivat Proud Boysin terroristijärjestöksi ja kutsuivat sitä väkivaltaiseksi uusfasistiseksi järjestöksi.
Tekoja ja viittauksia

Syyskuun lopussa 2020 presidentti Donald Trump kehotti saman vuoden presidentinvaaleja edeltäneessä väittelyssä Proud Boysia olemaan valmiudessa. Hän kuitenkin muutti toimittajille puhuessaan kantansa, kertoi olevansa tietämätön ryhmittymästä ja toivoi sen antavan lainvalvonnan tehdä työnsä.
Tammikuussa 2021 tuomari määräsi Proud Boysin johtajan Enrique Tarrion pois Washington DC:sta. Tarrio ilmoitti tästä huolimatta ryhmän osallistuvan suurin joukoin vaalitulosten vastaisiin mielenosoituksiin seuraavana päivänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Proud Boys Wikimedia Commonsissa
Proud Boys -järjestön jäsen mielenosoituksessa Ohiossa vuonna 2020.
Jolin Tsai

Jolin Tsai vuonna 2024.
Jolin Tsai (s. 15. syyskuuta 1980 Taipei, Taiwan) on taiwanilainen pop-tähti. Jolin on opiskellut englantia Taipein Furenin katolisessa yliopistossa. Jolin Tsai tunnetaan Manner-Kiinassa nimellä Cai Yilin. Hän on suosittu Aasiassa ja on saavuttanut mainetta myös Pohjois-Amerikassa. Jolin Tsai aloitti uransa 18-vuotiaana, vuonna 1998, voittamalla MTV:n artistikilpailun ja allekirjoittamalla levytyssopimuksen Universal Recordsin kanssa.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Taiwan  Australia 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove
Ford Flathead -moottori

Flathead-moottori vuoden 1937 Ford coupe-mallissa
Ford Flathead on Fordin vuodesta 1932 vuoteen 1953 valmistama sivuventtiilimoottori. Sen lempinimi on "flathead" eli "lättäpää". Nimi juontuu sivuventtiileistä, joiden takia moottorin kannet ovat leveät ja matalat.
Henry Ford halusi V8-moottorinsa lohkon tuotettavaksi yhdestä valukappaleesta. Sylinteriryhmän vieressä näkyvät sivuventtiilien ja kanavien sijainnit.
Korkeasta virkaiästään huolimatta vanhalla lättäpäällä on yhä suosiota harrastajien keskuudessa.
Vuonna 1937 julkaistiin pienempi 136 cu.in. eli 2,2-litrainen 60 hevosvoiman sivuventtiilinen V8, joka oli tuotannossa Yhdysvalloissa vain vuoteen 1941 saakka, jolloin 3,7-litrainen sivuventtiilikuutonen korvasi sen. Henry Ford itse henkilökohtaisesti sovelsi mikrotason johtamistapaa kehitellessään V8-moottoria neljässä toisistaan erillisessä tuotekehitystiimissä. Moottorin kaikki tekniset ratkaisut olivat Fordin itsensä hyväksymiä ja suurelta osin myös hänen ideoimiaan. Sotavuosina V8-moottorin lohkoja valettiin myös Suomessa. Pikkulättäpää 2,4-litraiseksi suurennettuna oli käytössä suurempien ranskalaisten Ford Vedetten ja Simca Versaillesin voimanlähteenä vielä vuoteen 1961 saakka. Sen jälkeen sama moottori oli käytössä Brasilian Simcan edustusmallien voimanlähteenä ja sivuventtiili-V8 poistui Simcan tuotannosta lopullisesti vasta vuonna 1969. Kuitenkin, Ranskan armeija käytti flathead-moottoreita vielä 1990-luvun alkupuolella. Nopein V8 lättäpäämoottorilla varustettu auto lienee Flatfire, joka ylitti maagisena haamurajana pidetyn nopeuden 300 mailia tunnissa vuonna 2002. Moottori on huomattavien muutostenkin jälkeen edelleen aito sivuventtiilimoottori ja tuottaa yli 650 hevosvoiman tehon. Uusinta tuotantoa on Motor Cityn 5,36-litrainen alumiininen V8, joka on vaihtokelpoinen vanhan Fordin sivuventtiilimoottorin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ford Flathead -moottori Wikimedia Commonsissa
Teatteri (lehti)

| Teatteri elävän taiteen aikakauslehti |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Aihealue:  näyttämötaide
Julkaisija:  Kustannusosakeyhtiö Teatteri
ISSN:  ISSN 0492-4401
Perustettu:  1945
Lakkautettu:  2024
Päätoimittaja:  Riina Maukola
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  8 kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
www.teatterilehti.fi
Teatteri, vuodesta 2012 Teatteri&Tanssi+Sirkus, oli suomalainen teatterialan aikakauslehti. Se oli Suomen ainoa alan riippumaton erikoislehti. Lehti perustettiin vuonna 1945, ja sitä julkaisi Kustannusosakeyhtiö Teatteri. Helmikuussa 2012 lehti yhdistyi Tanssi-lehden kanssa uudeksi Teatteri&Tanssi+Sirkus-lehdeksi. Lehden päätoimittaja yhdistymishetkellä oli Annukka Ruuskanen. Yhdistynyt lehti lakkautettiin joulukuussa 2024 talousvaikeuksien vuoksi, ja viimeinen numero ilmestyi lokakuussa 2024. Lehden viimeinen päätoimittaja oli Riina Maukola.
Lehden taustayhtiöltä jäi virheen vuoksi Taikesta kulttuurilehtien tuki hakematta viimeisenä toimintavuotena, mutta vaikka tuki olisi saatu, konkurssi olisi tullut joka tapauksessa. Vuodelle 2024 tuki oli 56 000 euroa. Se on lehden tuotoista noin viidesosa.
Teatteri-lehden kohderyhmänä olivat erityisesti teatterintekijät, tutkijat ja opiskelijat, mutta myös muut teatterista kiinnostuneet. Vaikka lehti käsitteli enimmäkseen suomalaista teatteria, se seurasi myös muuta esittävää taidetta ja kansainvälisiä virtauksia. Se sisälsi muun muassa teatterialan uutisia, esitysten arvioita ja taustatietoja, haastatteluja ja kulttuuripolitiittisia artikkeleita. Lehti esitteli teatterintekijöitä ja uusia suuntauksia sekä teatteritaiteen rakenteita ja taustoja. Se julkaisi myös kattavasti tietoja suomalaisten teattereiden ohjelmistosta ja tulevista ensi-illoista. Lehden kirjoittajakuntaan kuului tutkijoita, kriitikoita, teatterintekijöitä ja toimittajia.
Lehti ilmestyi kahdeksan kertaa vuodessa.
Aiheesta muualla

Teatteri-lehden vanhat verkkosivut
Kurikka (lehti)

Kurikan vappunumero vuodelta 1907.
Kurikka oli vuosina 1904–1954 ilmestynyt sosiaalidemokraatteja tukenut poliittinen pilalehti, jota julkaisi Helsingissä ensin Työväen Sanomalehti Oy ja sitten Kustannusosakeyhtiö Kansanvalta.
Päätoimittajat

Otto Tiuppa (1905–1907)
A. B. Mäkelä (1907–1910)
J. L. Taivalkoski (1911–1913)
Sulo Wuolijoki (1913–1916)
Emil Elo (1916–1918)
Yrjö Räisänen (1919–1934)
Yrjö Kilpeläinen (1946–1954)
Kirjallisuutta

Uino, Ari: ”Kurikka – palanen työväenlehdistön historiaa”. Historiallinen Aikakauskirja 4/1986.
Aiheesta muualla

Kansalliskirjaston digitoidut aineistot : Aikakauslehdet : Kurikan numeroita vuosilta 1904–1911
Albert Gebhardin piirros Kurikan joulunumeron kannessa vuodelta 1914.
Outoja tarinoita

Outoja tarinoita on Markku Sadelehdon toimittama ja Jalavan julkaisema kauhuantologioiden sarja, jonka kuusi osaa ilmestyivät vuosina 1990–1994. Sarjan nimi on viittaus vuosina 1923–1954 ilmestyneeseen pulp-lehti Weird Talesiin. Weird Talesissa julkaistujen novellien lisäksi sarjassa ilmestyi monipuolisesti 1900-luvun mittaan kirjoitettua brittiläistä ja yhdysvaltalaista kauhukirjallisuutta. Tunnettuja sarjassa julkaistuja kirjailijoita olivat muun muassa H. P. Lovecraft, Robert E. Howard, Robert Bloch ja Clive Barker.
Outoja tarinoita ei alun perin tarkoitettu sarjaksi, vaan Markku Jalava aikoi julkaista valikoiman suomennoksia erään amerikkalaisen Weird Tales -antologian parhaista novelleista. Toimittajaksi sattumalta päätynyt Sadelehto teki kuitenkin omat novellivalintansa jo ennen alkuteoksen saapumista. Sadelehto innostui antologian kokoamisesta ja ryhtyi toimittamaan Jalavalle myös muita kokoelmia ja antologioita. Oudot tarinat Sadelehto suunnitteli trilogiaksi, jonka ensimmäinen osa esittelisi Weird Tales -sukupolven, toinen osa 1940-luvulla syntyneet kauhukirjailijat ja kolmas osa 1950-luvulla syntyneet.
Jalavan toivomuksesta Outoja tarinoita 2 keskittyi kuitenkin splatterpunkiin, kun taas Outoja tarinoita 3 käsitteli tieteiskauhua. Jälkimmäisenä mainitun novellit oli suomennettu Kauhupokkari-sarja varten, joka lopetettiin kuitenkin ensimmäiseen osaansa. Myös Outoja tarinoita 5 rakentui suurelta osin Kauhupokkariin tarkoitettujen novellien varaan. Outoja tarinoita 4 käsitteli ensimmäisen osan tavoin Weird Tales -kirjailijoita, mutta oli Sadelehdon mielestä onnistuneempi kokonaisuus. Kuudetta osaa Sadelehto piti sarjan parhaana; antologian teemaa hän ei suostunut paljastamaan.
Sarjan kirjat myivät viimeistä osaa lukuun ottamatta hyvin. Suosituin oli neljäs osa, josta otettiin myös tavanomaista suurempi painos. Tieteiskirjallisuuslehtien arvostelut olivat vaihtelevia: sarjaa ylistettiin Suomessa paljolti piiloon jääneen kauhuperinteen esiin tuomisesta, mutta toisaalta antologioita kritisoitiin epätasaisesta materiaalista. Huonoimmin menestyi sarjan viimeinen osa, joka myi aiempia osia vähemmän ja sai kehnoja arvosteluja.