Marlene Dietrich
Laulajan ura

1950-luvulla Dietrich harvensi esiintymisiään elokuvissa ja keskittyi vuosikymmenen puolivälistä alkaen aina 1970-luvun puoliväliin kansainväliseen laulu-uraansa. Hän kehitti show’taan jatkuvasti, ja sen keskeisiksi teemoiksi nousivat rakkaus, glamour, itseironia ja sodanvastaisuus. Keväällä 1953 Dietrich esiintyi Madison Square Gardenin sirkusteemaisessa tapahtumassa, jonka tuotto ohjattiin hyväntekeväisyyteen. Sen jälkeen hän sai Las Vegasista rahakkaan esiintymissopimuksen, jonka merkeissä hän esiintyi kolmen viikon ajan Sahara-hotellin Congo-yökerhossa. Sopimus teki Dietrichistä Yhdysvaltojen parhaiten palkatun live-esiintyjän.
Menestys Vegasissa poiki Dietrichille sopimukset myös Lontoosta ja Monacosta. Lontoossa hän esiintyi suurella menestyksellä Café de Paris -yökerhossa, ja ensi-illassa kesäkuussa 1954 olivat paikalla niin hänen läheinen ystävänsä Noël Coward kuin Laurence Olivier ja Vivien Leigh. Dietrich pääsi Lontoossa esiintymään myös Britannian kuningasperheelle ja levyttämään kaksi laulua äidinkielellään. Syksyllä hän esiintyi jälleen suurella menestyksellä Vegasissa.
Dietrich valitsi ja harjoitteli ohjelmistonsa huolellisesti jokaista esiintymistä varten: hän harkitsi tarkoin sisääntulonsa, yleisön tervehtimisen, liikkumisensa esiintymislavalla sekä ulkonäköönsä liittyvät asiat. Dietrich oli tarkka myös esiintymisasuistaan, joiden suunnitteluun hän osallistui itse alusta alkaen. Vuodesta 1955 lähtien hän esiintyi kimaltelevan iltapuvun ohella myös frakissa ja silinterihatussa. Ne antoivat hänelle ilmaisunvapautta laulaa erilaisia lauluja ja olivat myös yhteys hänen filmiuransa alkuaikoihin. Dietrichin uutta vuoden 1955 show’ta Café de Parisissa pidettiin lehdistössä edellistä vivahteikkaampana. Hän oli tuonut ohjelmaansa paitsi pukujen vaihdokset myös useita tyylilleen sopivia kappaleita, kuten kappaleet ”You’re the Cream in My Coffee”, ”Makin’ Whoopee” ja ”I May Never Go Home Anymore”. Mukana oli haikeita ja melankolisia, humoristisia ja svengaavia numeroita.
Dietrichin bravuurinumeroon kuuluivat vuosien ajan myös hänen vanhat elokuvalaulunsa. Näitä olivat esimerkiksi ”The Boys in the Backroom” elokuvasta Ei mikään enkeli, ”Falling in Love Again” elokuvasta Sininen enkeli ja ”The Laziest Gal in Town” elokuvasta Esirippu laskee. Dietrich itse oli sitä mieltä, että parhaat tekstit kirjoitettiin miesten laulettaviksi ja katsoi, että laulun esittäjän sukupuoli vaikutti siihen, miten kuulija vastaanotti laulun sanoman. Dietrich esittikin levyllä ja konserteissaan ”miehille tehtyä” Harold Arlenin säveltämää ja Johnny Mercerin sanoittamaa kappaletta ”One for My Baby”. Kappaleen oli alun perin tehnyt tunnetuksi Fred Astaire vuonna 1943.
Kun Dietrich konsertoi Länsi-Saksassa vuonna 1960, häntä vastassa oli mielenosoittajia, jotka eivät olleet antaneet anteeksi hänen osallistumistaan liittoutuneiden ponnisteluihin. Vaikka konsertit päättyivät myrskyisiin aplodeihin, kadulla saatu kylmä vastaanotto johti siihen, ettei Dietrich vuoden 1963 jälkeen enää palannut synnyinmaahansa. Loka-marraskuussa 1967 Dietrich esiintyi 48 kertaa Broadwaylla loppuunmyydyssä show’ssa. Dietrichin samalle vuodelle kaavailtu Suomen-vierailu sen sijaan peruuntui. Syynä olivat hänen ja järjestäjien taiteelliset erimielisyydet.
Lähes koko 1960-luvun ajan ja 1970-luvun alkupuoliskon Dietrich jatkoi esiintymistä vieraillen kymmenissä kaupungeissa eri puolilla maailmaa. Hän konsertoi tiuhaan tahtiin ja suurella menestyksellä muun muassa Brasiliassa, Neuvostoliitossa, Etelä-Afrikassa, Australiassa ja Japanissa. Hän aiheutti ajoittain jopa hysteriaa, ja ihailijat parveilivat hänen esiintymispaikkojensa ulkopuolellakin. Dietrich nautti suuresti julkisesta huomiosta ja siitä, että sai olla suorassa kontaktissa yleisöönsä. Sen sijaan lehtimiehiin hän suhtautui uransa loppuvaiheessa jopa vihamielisesti.
Pianisti-säveltäjä Burt Bacharach oli vuodesta 1957 lähtien matkustanut Dietrichin ja tämän show’n mukana vastaten musiikin sovittamisesta ja orkesterinjohdosta. Dietrich lauloi varsin matalalta (hänen äänialansa oli kontra-altto), mutta Bacharach näki siinä mahdollisuuden erilaisten tunnetilojen ilmaisuun. Hän muutti laulujen sovitukset ajanmukaisemmiksi ja opetti Dietrichin ”tukemaan” musiikkiin. Yhteistyö päättyi 1960-luvun loppupuolella, kun Bacharach meni naimisiin ja alkoi edetä omalla musiikkiurallaan. Dietrich otti läheisen yhteistyökumppaninsa lähdön raskaasti eikä enää varsinaisesti tuntenut intoa esiintyä, mutta jatkoi sitä, koska hänellä ei ollut varaa jäädä eläkkeelle.