stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ypäjä
Historia

Nykyisen Ypäjän alue on kuulunut kahteen historialliseen maakuntaan, Hämeeseen ja Satakuntaan. Kylistä on Hämeenlinnan linnaläänin ja siihen kuuluneen Loimon, myöhemmin Portaan hallintopitäjän mukaan rajattuna Perttulan, Kartanon, Varsanojan, Levän ja Palikkalan kylät luettu kuuluviksi Hämeeseen. Kokemäenkartanon linnaläänin ja siihen kuuluneen Loimaan hallintopitäjän mukaan rajattuna on Ypäjän ja Mannisten kylät puolestaan luettu kuuluviksi Satakuntaan.
Ypäjän kunnan ja seurakunnan edeltäjänä oli Perttulan kappeli, josta on olemassa tieto ainakin jo 1500-luvulta. Samanlaiset kappelit lienevät olleet myös Tammelan Portaassa ja Tammelan kirkonkylässä. Myöhemmin näistä Tammelan kappeli tuli muodostuneen kirkkopitäjän emäkirkoksi ja Portaan kappeli hävisi. Ainakin jo 1500-luvulla Perttula lienee ollut Tammelan kappeliseurakuntana, mutta Jokioisten kappeliseurakunnan perustamisen jälkeen vuonna 1631 Perttulan kirkon toiminta tuli pääasiassa Jokioisten kappalaisen vastuulle.
Perttulasta tuli kappeliseurakunta uudestaan Tammelan alaisuuteen vuonna 1871. Tällöin Perttulan kappeliseurakuntaan liitettiin myös Loimaaseen kuuluneet Ypäjän ja Mannisten kylät, joiden asukkaat olivat käyttäneet Ypäjän kirkkoa jo 1600-luvulta alkaen. Huolimatta liittymisestä Perttulan kappeliseuraan mainitut kylät kuitenkin jäivät vielä osaksi Loimaan kirkkoherrakuntaa. Kunnallishallinto Perttulaan perustettiin vuonna 1876.
Vuonna 1876 valmistui Turku–Toijala-rautatie, jonka varteen Ypäjänkylään perustettiin vuonna 1888 rautatieasema. Itsenäinen kirkkoherrakunta Ypäjästä tuli vuonna 1892, jolloin siihenastinen Perttulan kunta ja kappeliseurakunta samalla muutti nimensä rautatieaseman mukaan Ypäjäksi. Samalla myös Ypäjä ja Manninen liitettiin muodostettuun kirkkoherrakuntaan. Maallisessa hallinnossa liitos näiden kahden kylän osalta toteutui vasta vuonna 1911.
Ypäjä nimettiin kaupungiksi ajanjaksolle 3.–9. kesäkuuta 2013, jotta Suomen Hevosurheilumuseo pystyi vastaanottamaan Emil Cedercreutzin veistoksen Ystäväni nummella vuodelta 1906. Cedercreutzin testamentin mukaan hänen teoksiaan voi luovuttaa vain suomalaiseen kaupunkiin.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Kunnan rajoissa ei ole tapahtunut muutoksia tällä ajanjaksolla.
| Ypäjän väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 2 950 | 2 950 |
| 1985 | 1985 |    | 2 829 | 2 829 |
| 1990 | 1990 |    | 2 801 | 2 801 |
| 1995 | 1995 |    | 2 748 | 2 748 |
| 2000 | 2000 |    | 2 735 | 2 735 |
| 2005 | 2005 |    | 2 678 | 2 678 |
| 2010 | 2010 |    | 2 565 | 2 565 |
| 2015 | 2015 |    | 2 411 | 2 411 |
| 2020 | 2020 |    | 2 343 | 2 343 |
Lähde: Tilastokeskus.
Toisen maailmansodan jälkeen Ypäjälle asutettiin Muolaan siirtoväkeä. Suuria siirtoväen asutusalueita on etenkin Jokioisten ja Kartanonkylän kartanoiden entisillä sivutiloilla Levän Saarikossa ja Palikkalan Vähälläsuolla.
Aluejako > Kylät

Ypäjällä on seitsemän kylää:
Kartanonkylä
Levä
Manninen
Palikkala
Perttula (kirkonkylä)
Varsanoja
Ypäjänkylä (”Ypäjän asema”)
Aluejako > Kulmakunnat

Kulmakunnista tärkeimpiä ovat aiemmin omat koulupiirinsä muodostaneet Kuusjoki ja Hyrsynkulma.
Pienempiä kulmakuntia ovat muiden muassa Ketokylä, Jyvämäki ja Saarikko Levällä, Katinhäntä, Onkijoenperä, Nopola ja Hollinkorpi Ypäjänkylässä, Mätikkö ja Rajalahti Perttulassa, Myllykulma, Nirpankulma, Suokulma ja Vellinginmäki Mannisissa, Ruokosuo Kuusjoenkulmalla sekä Kottaanoja ja Vähäsuo Palikkalassa.
Aluejako > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Ypäjällä oli 2 372 asukasta, joista 965 asui taajamassa, 1 391 haja-asutusalueilla ja 16:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Ypäjän taajama-aste on 41,0 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Ypäjän kirkonkylä.
Aiemmin myös Ypäjän asemanseutu on muodostanut taajaman. Vuoden 1960 väestönlaskennassa asemanseudulla oli 302 asukasta 3,2 neliökilometrin alueella ja kirkonkylässä puolestaan 564 asukasta 3,3 neliökilometrin alueella. Vuoden 1970 väestönlaskennassa asemanseudun taajaman pinta-ala oli pysynyt samana, mutta asukkaita oli enää 208. Kirkonkylässä asukkaita oli tuolloin 601 ja taajaman pinta-ala oli 4,02 neliökilometriä. Vuoden 1990 väestönlaskennassa Ypäjän ainoana taajamana mainitaan enää kirkonkylä. Tuolloin kirkonkylässä oli 995 asukasta ja sen pinta-ala 4,2 neliökilometriä.
Aluejako > Osa-alueet

Tilastointia varten muodostetussa kuntien osa-aluejaotuksessa Ypäjä koostuu kolmesta pienalueesta, jotka ovat Ypäjän kirkonkylä, Ypäjänkylä ja Levä-Palikkala. Vuoden 2011 lopussa Ypäjän kirkonkylän pienalueella oli 1 645 asukasta, Ypäjänkylässä 348 asukasta ja Levä-Palikkalassa 535 asukasta. Ypäjän kirkonkylän pienalue on laajempi kuin Ypäjän kirkonkylän muodostama taajama, sillä siihen kuuluu myös laajoja haja-asutusalueita Ypäjän keskiosassa.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Ypäjällä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Ypäjän seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Ypäjän alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.
Liikenne

Ypäjänkylässä noin kymmenen kilometrin päässä kunnan keskustasta sijaitsee Ypäjän rautatieasema, jolla tosin junat eivät ole pysähtyneet vuoden 1984 jälkeen. Nykyään lähimmät rautatieasemat ovat Loimaalla ja Humppilassa.
Maantieliikenteessä kunnan keskeisiä liikenneväyliä 2000-luvulla ovat kunnan eteläosan halki kulkeva, Turusta Hämeenlinnaan johtava valtatie 10 (osoitenimenä Ypäjällä Turuntie) ja siitä Palikkalan lähellä erkaneva, Forssasta Loimaan suuntaan johtava seututie 213 (osoiteniminä Ypäjällä Forssantie ja Loimaantie). Tämän kanssa risteää Ypäjän kirkon luona Koskelta tuleva yhdystie 2805 (osoiteniminä Ypäjällä Koskentie ja Kurjenmäentie), jonka ohella toinen keskeinen kunnan sisäinen yhdystie on Valtatieltä 9 Loimaan Metsämaalla alkunsa saava, Ypäjänkylän, Ypäjän kirkonkylän, Kartanonkylän ja Varsanojan kautta Jokioisten Vaulammille johtava yhdystie 2812 (osoiteniminä Ypäjällä Ypäjänkyläntie ja Varsanojantie). Tähän yhtyy vielä Ypäjänkylän Katinhännässä seututieltä 213 Loimaan Kauhanojalla alkunsa saava yhdystie 2815 (osoitenimenä Ypäjällä Katinhännäntie).
Ennen nykyisen valtatien 2 rakentamista valtatien 2 reitti kulki Ypäjällä nykyisen valtatien 10 ja seututien 213 alkuosan reittiä noudatellutta linjausta ja tästä nykyistä Jyvämäentietä Koskentielle ja tätä pitkin jälleen nykyiselle seututielle 213. Tästä matkasta osuus Jokioisten Haapaniemestä Ypäjän Levän Jyvämäkeen rakennettiin 1860-luvulla Vaulammin ja Kurjenmäen kautta kulkeneen vanhemman maantien mäkisen osuuden oikaisemiseksi.
Liikenne > Välimatkoja

Etäisyyksiä Ypäjän kirkonkylältä Ypäjän muihin kyliin:
Ypäjänkylä 10 km
Levä 5 km
Etäisyyksiä Ypäjän kirkonkylältä lähikaupunkeihin ja Etelä-Suomen suurimpiin keskuksiin:
Loimaa 15 km
Forssa 23 km
Turku 74 km
Tampere 96 km
Helsinki 132 km
Tunnettuja ypäjäläisiä

Lyyli Aalto (1916–1990), kansanedustaja
Uno Harva (1882–1949), uskontotieteilijä
Eemeli Jaakkola (1882–1936), kirjailija
Salla Koskela (s.1992), hiihtosuunnistuksen maailmanmestari
Eero Lehtinen (1911–2007), Lapuan hiippakunnan piispa
Kauko Moisio (1928–2007), taidetakoja
Anna Perho (s. 1970), toimittaja
Maija Perho (s. 1949), kansanedustaja ja ministeri
Sanna Pietiäinen (s. 1964), laulaja
Nils Henrik Pinello (1802–1879), kartanonomistaja Kartanonkylässä, lehtimies ja kirjailija
Viljo Rasila (s. 1926), historiantutkija
Matti Tuura (s. 1946), juoksija
Reino Uusitalo (s. 1945), yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Tunnettuja ypäjäläisiä > Kansanperinteen hahmoja

Prättäkitti, noita, Mannisten Tepon talon emäntä
Kulttuuri > Murre

Ypäjän alueella puhutun kielen perustana on etelähämäläinen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Ypäjän murre kuuluu Tammelan alaryhmään.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Ypäjän pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla sallatti eli rosolli ja possumakkara.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ypäjän kunnan kotisivut
Hevosopisto
Ypäjänkylä (Arkistoitu – Internet Archive)
Tilastokeskus – Ypäjän avainluvut
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Ahti, Risto: Sata vuotta: Ypäjän seurakunnan juhlalukemisto.  Ypäjä:  Ypäjän seurakunta, 1992.  ISBN 951-96506-0-1
Hietamäki, Maurits (toim.): Ypäjä kuvina kautta aikojen.  Ypäjä:  Ypäjän kotiseutuyhdistys, 2002.  ISBN 952-91-4731-7
Hietamäki, Maurits (toim.): Ypäjän seurakunnan vaiheita: Perttulan kappelin ja Ypäjän kirkon seitsemän vuosisataa.  Ypäjä:  Ypäjän seurakunta, 2004.
Hirsjärvi, Tarmo: Ypäjän kunnan historia: kunnalliselämä vv. 1876–1926.  Forssa:  Ypäjän kunta, 1926.
Aiheesta muualla > Karttoja

Senaatin kartasto  1:21 000. XIII.21.  Kansallisarkisto, Maanmittaushallituksen historiallinen kartta-arkisto, 1882.  Kartan verkkoversio Kansallisarkiston digitaaliarkistossa Viitattu 23.7.2011.
Suomen taloudellinen kartta  1:100 000. III:4 Loimaa.  Helsinki:  Maanmittaushallitus, 1927.  Kartan verkkoversio Kansallisarkiston digitaaliarkistossa Viitattu 23.7.2011.
| n k Ypäjä |
| --- | --- |
Taajamat:  Ypäjän kirkonkylä 
Rekisterikyliä:  Kartanonkylä  Levä  Manninen  Palikkala  Perttula  Varsanoja  Ypäjänkylä 
Kulmakuntia:  Hyrsynkulma  Kuusjoki 
Lounais-Häme
| n k Kanta-Hämeen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Forssa  Hattula  Hausjärvi  Humppila  Hämeenlinna  Janakkala  Jokioinen  Loppi  Riihimäki  Tammela  Ypäjä 
Entiset kunnat:  Hauho  Hämeenlinnan maalaiskunta  Kalvola  Koijärvi  Lammi  Renko  Tuulos  Tyrväntö (osa)  Vanaja 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Ypäjän kylät 1927:
1. Ypäjä, 2. Perttula, 3. Kartano, 4. Varsanoja, 5. Manninen, 6. Levä, 7. Palikkala
Aarne Örmä

| Aarne Fredrik Örmä |
| --- | --- |
 Suojeluskuntaupseeri Aarne Örmä
Henkilötiedot
Muut nimet:  Österlund
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1893 Rauma
Kuollut: 18. helmikuuta 1940 Kuolemajärvi (kaatui)
Ammatti:  aluepäällikkö
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Suomi
Palvelusvuodet:  1915-1940
Taistelut ja sodat:  I maailmansota Suomen sisällissota talvisota
Sotilasarvo:  Saksa: hilfsgruppenführer Suomi: reservin luutnantti
Aarne Fredrik Österlund vuodesta 1932 alkaen Örmä (13. maaliskuuta 1893 Rauma – 18. helmikuuta 1940 Kuolemajärvi) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa muun muassa komppanianvääpelinä Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Myöhemmin hän toimi talvisodassa komppanianpäällikkönä kranaatinheitinjoukoissa.
Perhe ja opinnot ja vapaa-aika

Örmän vanhemmat olivat maanviljelijä Herman Österlund ja Iida Fredrika Rosendahl. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Katri Kaarina Penttalan kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Sotilaskoulutusta hän sai Paikallispäällikkökurssilla Porissa vuosina 1919–1920 sekä paikallispäälliköiden täydennyskurssilla ja suojeluskuntaupseerikurssilla vuonna 1922. Lisäksi hän suoritti kurssit Suojeluskuntain päällystökoulussa: ampumatoimintakurssin vuonna 1924, taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1925, komppanianpäällikkökurssin vuonna 1930 ja luutnanttikurssin vuonna 1936. Reserviupseerikoulun Haminassa hän kävi vuonna 1928.
Örmän harrastuksiin kuului antiikkiesineiden keräily ja ampumaharrastus, jossa hän saavutti vuonna 1938 ensimmäisen palkinnon reserviupseerien ampumakilpailussa.
Jääkärikausi

Örmä työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 30. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Saksassa olo aikanaan hän suoritti myös Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Örmä saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan puolijoukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, jossa hän myöhemmin toimi komppanianvääpelinä. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa hän haavoittui vaikeasti vatsaan 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Örmä palveli sisällissodan jälkeen 11. kesäkuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajana 2. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonassa, josta hänet siirrettiin 12. syyskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:n 8. komppaniaan. Örmä erosi armeijasta 11. helmikuuta 1919 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Nakkilan suojeluskuntaan 6. maaliskuuta 1919 alkaen. Nakkilasta hänet määrättiin 1. tammikuuta 1925 alkaen Porin (myöhemmin Satakunnan) suojeluskuntapiirin IV alueen päälliköksi, josta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1926 alkaen V (myöhemmin VI) alueen päälliköksi.
Talvisota

Örmä osallistui talvisotaan komppanian päällikkönä JR 18 kranaatinheitinkomppaniassa. Hän osallistui sodan verisimpiin taisteluihin Summassa, jossa hän kaatui rintaman murtumisen aikoihin Kämärän tien läheisyydessä Lähteen lohkolla 13. helmikuuta 1940. Hänet on haudattu Noormarkkuun.
Luottamustoimet

Örmä toimi Satakunnan suojeluskuntapiirin kunnialautakunnan jäsenenä vuonna 1934.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. huhtikuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 1. heinäkuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 14. kesäkuuta 1922  Reservin vänrikki 20. syyskuuta 1928  Reservin luutnantti 13. toukokuuta 1932 |    |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Granholm

Granholm on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Bruno Granholm (1857–1930), suomalainen arkkitehti
Eelis Granholm (s. 2006), suomalainen jääkiekkoilija
Elin Granholm (1902–1981), suomenruotsalainen runoilija
Erik Granholm (1917–2006), suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Erik Gustaf Granholm (1807–1872), suomalainen soitinrakentaja ja pianotehtailija
Florentin Granholm (1836–1922), suomalainen arkkitehti, Erik Gustaf Granholmin poika
Gerda Granholm (1922–2001), suomenruotsalainen kirjailija
Jennifer Granholm (s. 1959), kanadalaissyntyinen yhdysvaltalaispoliitikko
Henrik Granholm (s. 1945), suomalainen jääkiekkoilija
Marko Granholm (s. 1970), suomalainen jalkapalloilija
Martin Granholm (s. 1946), suomalainen yritysjohtaja ja teollisuusneuvos
Olof Granholm (1924–2016), suomenruotsalainen kirjailija
Runar Granholm (1889–1937), suomalainen kamreeri ja tenniksenpelaaja
Viktor Granholm (s. 1997), norjalainen jääkiekkoilija
Åke Granholm (1926–1981), suomalainen säveltäjä ja sanoittaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Erillinen pataljoona 6 (talvisota)

Erillinen pataljoona 6 (Er.P 6) oli talvisodan aikainen Suomen puolustusvoimien joukko-osasto, joka kuului ennen YH:n julistamista (14. lokakuuta 1939) perustettuihin niin sanottuihin suojajoukkoihin.
Perustaminen

Erillinen pataljoona 6 perustettiin 7. lokakuuta 1939 Kaukolan, Käkisalmen, Räisälän ja Sakkolan reserviläisistä.
Varustaminen

Pataljoonan varustamisessa pyrittiin saavuttamaan määrävahvuudet, johon pääsääntöisesti Er.P 6:n osalta päästiinkin.
Komentaja(t)

Pataljoonan komentajana toimi koko talvisodan ajan kapteeni Onni Saarelainen.
Yksiköt

EK/ErP 6, vänrikki Aaro Laamanen, Sakkola
1./ErP 6, luutnantti Johannes Ahi, Käkisalmi
2./ErP 6, luutnantti Pekka Jäntti, Käkisalmi, kaatui 27.12.1939
3./ErP 6, luutnantti Vilho Lehtonen, Sakkola, kaatui 27.12.1939
KKK/ErP 6, vänrikki Heikki Virtanen, Sakkola
KrhOs, kadetti Lauri Nousiainen, Käkisalmi
PstkkJ, vänrikki Viktor Rangell, Sakkola
PstOs , jääkärivääpeli Antti Suuronen, Kaukola, kaatui 27.12.1939
Keskittäminen

Er.P 6 keskitettiin 11. lokakuuta 1939 Rautuun ja liitettiin samalla Raudun ryhmään, joka oli II armeijakunnan esikunnan komennossa.
Taistelut

Erityistä mainetta pataljoona sai Keljan taistelussa 27. joulukuuta 1939, jossa se löi huomattavasti suuremman vihollisjoukon vastahyökkäyksellä takaisin Vuoksen taakse. ErP 6:n tappiot kaatuneina Keljan taistelussa olivat 49 miestä
Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809

| Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809 |
| --- | --- |

Nimi:  Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809
Tekijä:  Emanuel Thelning
Valmistumisvuosi:  1809–1812
Taiteenlaji:  Historiamaalaus
Teostyyppi:  maalaus
Materiaali:  öljyväri ja kangas (maalauspohja)
Korkeus:  222 cm
Leveys:  300 cm
Kokoelma:  Porvoon hiippakunta
Sijainti:  Porvoon tuomiokapitulin talo
Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809 on Suomessa vaikuttaneen ruotsalaisen taidemaalarin Emanuel Thelningin vuonna 1812 valmistunut suurikokoinen öljymaalaus, joka esittää Venäjän keisari Aleksanteri I:tä ja Porvoon valtiopäiviä Porvoon tuomiokirkossa maaliskuussa 1809. Se on Thelningin pääteos ja eräs kuuluisimpia suomalaisia historiamaalauksia. Sitä on käytetty kuvituksena lukuisissa Suomen historiaa kuvaavissa teoksissa. Sen taiteellisia arvoja ei tosin ole pidetty kovin merkittävinä.
Maalauksen sisältö

Ei ole täysin selvää, mitä nimenomaista Porvoon säätykokouksen tapahtumaa maalaus esittää. Aiheena on yleisimmin mainittu joko maapäivien avajaiset (28. maaliskuuta 1809), Suomen säätyjen keisari Aleksanteri I:lle antama uskollisuudenvala, keisarin antama hallitsijanvakuutus tai keisarin pitämä puhe samassa tilaisuudessa (kaikki 29. maaliskuuta). Tutkija Alex Snellman on päätellyt eräiden maalauksen yksityiskohtien perusteella, että maalaus esittäisi hetkeä juuri ennen kuin aatelissäädyn edustajat ryhtyivät vannomaan ensimmäisinä uskollisuudenvalaa, siis 29. maaliskuuta 1809.
Keisari Aleksanteri I seisoo maalauksessa keskellä valtaistuinkorokkeella. Hänen takanaan vasemmalla puolella on Venäjän ulkoministeri Nikolai Rumjantsev. Kolmatta korokkeella seisovaa miestä ei ole varmuudella tunnistettu, mutta tutkija Snellmanin arvion mukaan kyseessä olisi sotaministeri Aleksei Araktšejev. Suomen kenraalikuvernööri Georg Magnus Sprengtporten seisoo korokkeen vasemmalla puolella ja hänen vieressään on maamarsalkan sauvaa pitelevä maamarsalkka Robert Wilhelm De Geer. Korokkeen oikealla puolella taaempana kahden valkohattuisen miehen välissä on Turun hovioikeuden presidentti Adolf Tandefelt, joka esiluki uskollisuudenvalan sanat säätyjen edustajille. Kuvan oikeassa laidassa olevan pylvään edessä seisoo talonpoikaissäädyn puhemies Pehr Klockars, jonka vasemmalla puolella ovat porvarissäädyn puhemies Kristian Trapp ja pappissäädyn puhemies, arkkipiispa Jacob Tengström.
Pääosa maalauksen henkilöistä on yksilöimätöntä massaa ja todellisiin henkilöihin perustuvista hahmoistakaan suurinta osaa ei ole tunnistettu. Lehtereille on kuvattu naisia ja tavallisen kansan edustajia, jotka seuraavat toimitusta.
Maalauksessa kaikki tilaisuuden osanottajat ja toimijat on ikuistettu yhteen tiettyyn paikkaan ja asentoon. Tämä eroaa varsinaisesta seremoniasta, jossa nähtiin juhlatilassa kulkueita ja paljon liikehdintää.
Maalauksen historia

Thelning oli tiettävästi läsnä maalauksen esittämässä Porvoon maapäivien avajaistilaisuudessa. Hän ilmoitti jo silloin aikovansa tehdä tapahtumasta suuren maalauksen ja luonnosteli kuvia useista kokouksen osallistujista. Maalaus on toteutettu vuosina 1809–1812. Perimätiedon mukaan Thelning maalasi sen Helsingin maalaiskunnassa omistamansa Stansvikin kartanon vajassa. Thelning vei valmiin maalauksen mukanaan muuttaessaan vuonna 1813 Pietariin. Vuonna 1820 hän sai kaupungin luterilaisen seurakunnan  piispan Zacharias Cygnaeus nuoremman avulla valtiosihteeri Robert Henrik Rehbinderin kiinnostumaan teoksesta. Lopulta keisari Aleksanteri lunasti taulun Thelningiltä 600 ruplan vuotuista eläkettä vastaan. Maalaus sijoitettiin silloisen Porvoon kymnaasin talon suureen saliin, jossa maapäivät oli avattu vuonna 1809. Maalaus on edelleen samassa paikassa, mutta kymnaasin talo on nykyisin Porvoon tuomiokapitulin käytössä. Tuomiokapituli myös omistaa maalauksen.
Maalausta tehdessään Thelning ei voinut vielä aavistaa, miten merkittäväksi symboliseksi tapahtumaksi Suomen historiassa Porvoon säätykokous tultaisiin myöhemmin kohottamaan. Suomen senaatti tilasi vuonna 1855 Robert Wilhelm Ekmanilta kopion Thelningin maalauksesta. Ekman sai luvan ottaa vapauksia, ja hän tekikin pelkän kopion sijaan uuden maalauksen samasta aiheesta, vaihtaen useita kuvan henkilöitä. Ekmanin maalaus valmistui vuonna 1858 ja sijoitettiin Senaatin talon (nyk. Valtioneuvoston linna) istuntosaliin. Se sai osakseen suurta huomiota ja Thelningin alkuperäinen työ jäi vuosiksi sen varjoon. Tähän vaikutti myös Thelningin maalauksen tummuus, minkä vuoksi sitä oli pitkään hankala käyttää kirjojen kuvituksena. 1900-luvun alun jälkeen Thelningin maalauksen käyttö tietokirjoissa lisääntyi, koska sitä pidettiin autenttisimpana kuvana tapahtumasta. Vuoden 1959 restauroinnin yhteydessä taulu puhdistettiin ja se osoittautui luultua hyväkuntoisemmaksi. Sitä kunnostettiin lisää vuonna 1983.
R. W. Ekmanin 1850-luvulla maalaama ”uusi versio” Thelningin maalauksesta. Kyseessä on kuitenkin käytännössä uusi maalaus samasta aiheesta.
Emil Öist

Emil Arvid Öist (10. tammikuuta 1895 Vaasa – 30. heinäkuuta 1966) oli suomalainen jääkärivääpeli ja suojeluskuntaupseeri.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat puuseppä Johan Öist ja Sofia Maria Rönnholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Tyra Alice Påttin kanssa.
Opinnot

Öist kävi kansakoulun ja Vaasan kauppakoulua vuosina 1915–1916.
Jääkärikausi

Öist työskenteli liikeapulaisena Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 27. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Aa-joelta hänet lähetettiin Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan 2. elokuuta 1917. Takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon hän palasi helmikuussa 1918 juuri ennen pataljoonan kotiuttamista.
Suomen sisällissota

Öist saapui takaisin Suomeen 24. maaliskuuta 1918 höyrylaiva S/S Arcturuksen toisella matkalla Vaasaan. Perille päästyään hänet ylennettiin jefreitteriksi ja komennettiin joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, missä joukossa hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Öist siirrettiin sisällissodan jälkeen 5. syyskuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een, jonka tunnettiin myöhemmin nimellä Porin rykmentti. Hän toimi rykmentissä vääpelinä 2. konekiväärikomppaniassa. myöhemmin hänet siirrettiin Turun kaupungin komendanttivirastoon ja oli 15. tammikuuta - 30. kesäkuuta 1919 välisen ajan kouluttajana Vaasan suojeluskunnassa. Armeijasta hän erosi sotapalveluksesta 1. lokakuuta 1920 ja sai sen jälkeen töitä prokuristina ja osastopäällikkönä C. J. Hartmanin liikkeestä Vaasasta. Siviilitöidensä ohella hän toimi myös Suojeluskuntajärjestössä vuosina 1920–1924 ollen päällikkönä Vaasan suojeluskunnan 3. komppaniassa ja myöhemmin Vaasan suojeluskuntapiirin IV alueella.
Talvi- ja jatkosota

Öist osallistui talvisotaan Vaasan suojeluskuntapiirin II alueen päällikkönä ja jatkosodan puhjettua hän sai johdettavakseen Vaasan suojeluskuntapiiri. Sotien jälkeen hän palasi C. J. Hartmanin palvelukseen.