stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etanahaiskiainen
Aiheesta muualla

Lars-Henrik Olsen, Jakob Sunesen: Pikkuötökät talossa ja puutarhassa, s. 211.  Gummerrus Kustannus Oy, 2006.  ISBN 951-20-6769-2
Ötökkätieto: Etanahaiskiainen (Phosphuga atrata)
iNaturalist: Etanahaiskiainen (Phosphuga atrata)
UniProt: Taxonomy - Phosphuga atrata (englanniksi)
UK Beetles: Phosphuga atrata (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Phosphuga atrata (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q372687  Wikispecies: Phosphuga atrata  BioLib: 5344  BOLD: 309335  EPPO: PHOGAT  Fauna Europaea: 186560  Fauna Europaea (new): cc9e351c-3993-4123-94cb-2e2a61fcc1a7  GBIF: 4448439  iNaturalist: 362281  NCBI: 414934  Observation.org: 7767  Open Tree of Life: 945486  Paleobiology Database: 319374  Laji.fi: MX.189607
Etelämantereen keittiö

Etelämantereen keittiö tarkoittaa Etelämantereella väliaikaisesti asuvien noin 4 000 tutkijan ja tukihenkilöstön sekä kymmenien tuhansien vuosittaisten turistien ruokakulttuuria.
Ruokahuolto Etelämantereella on aina ollut haasteellista. Etelämantereella ei voi viljellä maata, kasveja ei ole ja eläinlajeja on vähän, ruokaa on vaikea valmistaa ainaisessa kovassa pakkasessa ja ilman polttopuita, ja juomakelpoisen veden valmistus jäästä on vaivalloista. Entisaikojen naparetkeilijät olivat riippuvaisia hylkeiden lihasta, ja joskus syötiin myös pingviinejä, kihuja ja pahimmassa hädässä rekikoiria. Kuivalihasta, rasvasta ja marjoista valmistettua pemmikaania tuotiin mukana. Hylkeen rasvapitoisesta lihasta saatiin ruokaöljyä sekä paljon arvokasta energiaa ympäristössä, jossa retkeilijän energiantarve on kaksinkertainen normaaliin verrattuna. Vaarana olivat ruoan riittämättömyyden lisäksi C-vitamiinin puutteesta aiheutuva keripukki sekä liiasta maksansyönnistä aiheutuva A-vitamiinimyrkytys.
Nykyisin metsästys on Etelämantereella rajoitettua, ja ruoka tuodaan muualta. Ruokalähetyksiä saapuu kerran vuodessa, ja ruoan pitää riittää tutkimusasemalle koko vuodeksi. Tämän vuoksi kokeilta vaaditaan kykyä selviytyä niukalla valikoimalla usein vanhentunutta ruokaa. Esimerkiksi munista ja hedelmistä joudutaan kuukausien kuluessa heittämään mädäntyneet pois, eikä pakastettu lihakaan säily ikuisesti. Ruokalähetyksiin kuuluu perusruoka-aineiden lisäksi myös herkkuja, kuten viiniä, viiriäistä, laadukasta juustoa ja espressokahvia. Hydroviljelyn avulla on saatu tuotettua hiukan tuoreita kasviksia, mutta sen vaarana on vierasmikrobien tuominen mantereelle.
Ruokaa valmistetaan Etelämantereella samoin menetelmin kuin muuallakin, tosin lähinnä vain sisätiloissa. Polttoainetta käytetään mahdollisimman säästeliäästi. Kullakin tutkimusasemalla noudatetaan yleensä aseman hallinnoiman maan omaa ruokakulttuuria. Tutkijat ovat kutsuneet tutkimusasemilla saatavaa ruokaa laadukkaaksi laitosruoaksi, samankaltaiseksi kuin yliopistokahviloiden ruoka. Kaloreita tutkijat nauttivat tarpeen mukaan. Koska tutkimusasemien työ tehdään lähinnä sisätiloissa, energiantarve ei ole yhtä suuri kuin entisaikoina.
Etelämeri

Etelämeri on vanha nimitys sille merialueelle Tyynenmeren lounaisosassa, jossa Polynesian ja Melanesian saariryhmät sijaitsevat.
Kaasu

Olomuodot
Kaasu on yksi aineen olomuodoista. Muut olomuodot ovat neste ja kiinteä. Kaasut, kuten nesteetkin, ovat fluideja eli ne virtaavat eivätkä vastusta muodonmuutoksia.  Kaasumuodossa aineen atomeilla tai molekyyleillä on niin suuri energia, etteivät aineen nesteenä pitävät sidosvoimat kykene pitämään atomeita kasassa ja täten ne liikkuvat satunnaiseti tilassa. Tämän vuoksi kaasut, toisin kuin nesteet, eivät pysy vakiotilavuudessa vaan pyrkivät täyttämään kokonaan sen tilan, jossa ne ovat.
Arkielämässä termit höyry ja kaasu tarkoittavat samaa asiaa, fysiikassa termit on erotettu toisistaan. Höyry on kaasumaista ainetta, joka voidaan muuttaa nesteeksi pitämällä lämpötila vakiona ja muuttamalla tilavuutta. Höyrystä tulee kaasu kriittisessä pisteessä, jolloin kaasun liike-energia on niin suurta, ettei kaasu tiivisty ennen kuin lämpötila laskee.
Kaasujen käyttäytymistä on helpointa laskea ideaalikaasumallilla, mutta reaalikaasujen käyttäytymistä voidaan laskea esimerkiksi van der Waalsin yhtälön avulla.
Sanan alkuperä

Kansainvälisen termin gas otti käyttöön 1600-luvun alussa alankomaalainen kemisti Jan Baptist van Helmont, joka tutki useiden kaasujen ominaisuuksia. Sana oli ilmeisesti mukailtu kreikan sanasta chaos, kaaos. Helmontin tutkimia kaasuja olivat gas sylvestre (”metsäkaasu”) eli hiilidioksidi, punainen kaasu eli typpioksidi ja palava kaasu gas pingue, joka ilmeisesti oli vedyn, metaanin ja hiilimonoksidin seosta.
Suomen kielessä on kuitenkin jo vanhastaan esiintynyt sana kaasu, joka eri murteissa on tarkoittanut huurretta, sumua, höyryä, auerta taikka käryä tai muuta pahaa hajua. Koska sana sekä äänneasultaan että kansanomaisilta merkityksiltäänkin on melko lähellä kansainvälistä tieteellistä termiä, Samuel Roos antoi sanalle sen nykyisen merkityksen vuonna 1845 ilmestyneessä teoksessaan Mintähden ja sentähden. Käytännössä sanalla usein tarkoitetaan polttoaineena käytettyä kaasua, aikaisemmin erityisesti kaupunkikaasua eli valokaasua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaasu Wikimedia Commonsissa
Aineen olomuodot
kiinteä • neste • kaasu • plasma
jähmettyminen ↔ sulaminen • höyrystyminen ↔ tiivistyminen • härmistyminen ↔ sublimoituminen
(Bosen–Einsteinin kondensaatti • fermioninen kondensaatti • supralasi • supraneste)
Jääkausi Alpeilla

Alppien laajin ja viimeisin jäätiköityminen kartalla. Laajimpien Riss- ja Mindel-jäätiköiden raja sininen, viimeisimmän Würm-jäätiköitymisen raja violetti.
Bylotinsaari Kanadan pohjoispuolisilla Arktisilla saarilla, sen vuoristojäätikkö saattaa muistuttaa jääkauden Alppien jäätiköitä.
Jääkausi Alpeilla tarkoittaa koko maapallolla sen eri osissa samanaikaisesti vaikuttaneiden jäätiköitymisvaiheiden kunakin ajanjaksona toteutuneita paikallisia ilmenemismuotoja erityisesti Alppien alueella. Jäätiköitymisvaiheet ovat saaneet nimensä vanhimmasta viimeisimpään alueen jokien mukaan: Günz, Mindel, Riss ja Würm.
Jäätikkö peitti Alpit viime jääkaudella jättäen monia vuorenhuippuja jäättömiksi. Edellisillä pleistoseenin jääkausilla Alppien yllä oleva jäätikkö oli hieman laajempi, ja kolme Wurm-jääkautta vanhempaa moreeniketjua on tunnistettu.lähde? Viime jääkaudella Italiassa Pojoen laaksossa jää ylsi vuoristoista kohti alavampia alueita jopa 100 metrin korkeuteen merenpinnasta. Näin syntyi paikoitellen laajoja vuoristojen juurijäätiköitä. Monien nykyisten Sveitsin kaupunkien sijaintipaikat, mm. Zürich peittyivät jäähän, samoin Itävallan Innsbruck, Salzburg ja Klagenfurt.
Alppien nykyiset jäätiköt ovat pieniä.
Tietokoneella käsitelty talvinen satelliittikuva Alpeista. Talvella luminen alue vastaa suunnilleen jääkaudella jään peitossa ollutta aluetta.
Alpeilta on jo varhain löydetty merkkejä siitä, että jäätiköt ovat aikaisemmin olleet nykyistä suurempia, muun muassa siirtolohkareita, jäätikön kallioon tekemiä uurteita ja U:n muotoisia laaksoja. Alpeilla on tutkittu jääkausia jo 1800-luvun alusta lähtien, mutta niistä kiistellään yhä. 1900-luvun alussa Penck ja Brückner jakoivat Alppien moreenilöydöt neljään ryhmään: Günz, Mindel, Riss ja Wurm. Myöhemmin on kiistelty muun muassa siitä, oliko Günz itsenäinen jääkausi ja milloin se oli.
Vaikka neljä suurta moreeniketjua ympäröi Alppeja, niiden ja niihin liittyvien kerrostumien ajoitukset ovat sen verran epämääräisiä, että esimerkiksi viimeistä edellisen Riss-jääkauden laajuudesta Alpeilla kiistellään. Perinteisesti Riss-jäätiköitymisen on uskottu olleen laaja Alpeilla, mutta joidenkuiden tutkijoiden mielestä jäätikön laajuus olisi silloin vastannut Veiksel-kauden varhaisten jäätiköiden laajuutta. Muinaisissa siitepölyissä näkyy Alppien alueella varmuudella viisi suurta interglasiaalien erottamaa jääkautta.
Virtaava jää muovasi Alpeilla U:n muotoisia laaksoja ja järviä. Lumiraja lienee ollut 1 400–1 700 metrin korkeudessa eli suunnilleen 1 100–1 300 metriä nykyisen lumirajan alla.lähde? Pohjois-Alpeilla Itävallassa, Saksassa ja Sveitsissä jäätä valui lumirajan alle noin 600 metrin korkeuteen asti.
Jää peitti viime jääkaudella suuren osan Alpeista. Zürich, Bolzano, Rento, Insbruck ja Salzburg peittyivät jään alle. Esimerkiksi Italiassa Gardajärven, Comojärven, Maggiorejärven, Luganojärven, Lado d'Iseon ja Ivrean lähellä on moreeneja, jotka ovat jääkauden aikaisten vuorenjuurijäätiköiden synnyttämiä.
Miksi jää valui Alpeilta lumirajan alle

Juravuoristo Pohjois-Sveitsissä ja Ranskassa ei joutunut jään alle. Pohjois-Sveitsissä oli jäätikön keskellä joitain jäättömiä vuoria. Syynä jään valumiseen Alppien etumaastoon lienee ollut suuri jään tuotanto. Luultavasti Alpeilta puhaltavat kylmät laskutuulet viilensivät vuorten alustoja. Jään raja aleni Pohjois-Alpeilla noin 560–590 metriin (tarkkuus noin 60 m, epätarkempi arvio 500–700 metriä).lähde? Tämä ei ole sama kuin lumiraja. Lumirajaksi voi kutsua rajaa, jossa jäätikkö alkaa haihtua. Sitä kutsutaan tasapainorajaksi ELA tai GWL. Nykyisin lumiraja on noin 2 800, jopa 3 050 metrin korkeudessa. Lumirajakin vaihteli melko paljon Alppien eri puolilla. Lumiraja oli Alppien pohjoispuolisilla Böhmerwaldin ja Schwartzwaldin vuoristoissa välillä 1 000–1 300 m.lähde?
Länsi-Alppien suurin jääkupoli Monta Rosian yllä ulottui yli 3 000 metrin korkeuteen. Toinen suuri jääkupoli Mont Blancin yllä oli yli 2 500–2 600 metrin korkeudessa. Riss-jääkaudella jäätikkö virtasi Itä-Alpeilla Wolfratshausenissa noin 140 m:n korkeuteen merenpinnasta, eli Wurmin jäätiköiden ääriaseman alle.
Varhaispleistoseenin Iller-lechin alueen Biber-kausi jaetaan kahteen kylmään vaiheeseen. Kausi lienee ollut hieman alle 2,6 miljoonaa vuotta sitten. Donau-kompaksi oli alle 1,95 miljoonaa vuotta sitten..
Günz-jääkausi saattaa olla ainakin osin vanhempi kuin Matuyama-brunhes-raja, mutta varmaa tämä ei ole. Günz-kausi saattoi olla joskus yli miljoona vuotta sitten – 780 000 vuotta sitten.
Haslachin ja Mindelin välissä kasvoi Alpeilla siipipähkinöitä (Pterocarya), humalapyökkejä (Ostrya) ja hemlokkeja (Tsuga), jonka mukaan kausi olisi ollut lämmin ja kostea, ja ehkä Pohjois-Saksan Holstein-interglasiaalia vanhempi.
Aiheesta muualla

Alpit jääkaudella. Selitys: valkoinen: viime jääkauden jäätikkö, sininen laajin jääkausi, mustat täplät alppien alueella: nykyiset jäätiköt[vanhentunut linkki]
Etelä-Pohjanmaa (1919–1922)

Etelä-Pohjanmaa oli Seinäjoella vuosina 1919–1922 ilmestynyt sanomalehti.
Lehti perustettiin Seinäjoelle myydyn kristiinalaisen Suupohjan Kaiun jatkajaksi. Se ei pystynyt säilyttämään entistä levikkialuettaan ja lakkasi runsaan kahden vuoden kuluttua. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden vastaavana toimittajana työskenteli Eero Martikainen, joka aloitti parin vuoden kuluttua toisen samannimisen lehden.
Aiheesta muualla

Etelä-Pohjanmaa (1919–1920) digitoituna kansalliskirjastossa
Jäänmurtaja Apu (1899)

| Jäänmurtaja Apu |
| --- | --- |
 Apu, vielä Avance-nimisenä (ennen 1925)
Perustiedot
Alustyyppi:  Jäänmurtaja
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Howaldtswerke, Kiel
Laskettu vesille:  1899
Palveluskäyttöön:  1899
Poistui palveluskäytöstä:  romutettiin kesällä 1959
Tekniset tiedot
Uppouma:  900 t
Pituus:  24 m
Leveys:  10,8 m
Syväys:  2,6 m
Koneteho:  1 500 hevosvoimaa
Propulsio:  hiilipolttoinen höyrykone
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  33
Aseistus
Aseistus:  1 × 75 mm Canet   1 × 20 mm Madsen
Jäänmurtaja Apu oli kautta aikojen pienin Suomen merenkulkuviranomaisten omistama jäänmurtaja.
Alkuperä

Aluksen rakennutti vuonna 1899 Saksassa, Kielin Howaldtswerke -telakalla turkulaisten laivanvarustajien muodostama ryhmittymä. Turun sataman liikennetehoa haluttiin nostaa muuttamalla se ympärivuotiseksi, eivätkä tuolloin vähälukuiset valtion jäänmurtajat ehtineet paikalle kuin satunnaisesti.
Uusi alus sai nimen Avance. Se oli vain 900 tonnin uppoamainen, 24 metriä pitkä, 10,8 metriä leveä ja syväykseltään 2,6 metrin alus. Pääkoneena oli 1500 hevosvoiman höyrykone, ja höyrykattiloiden polttoaineena hiili. Miehistöä oli kaikkiaan 33 henkeä. Alukseen asennettiin perinteinen ns. lusikkakeula, jollainen oli myös ensimmäisessä valtion jäänmurtaja Murtajassa. Keulan kulmaa oli kuitenkin loivennettu, mistä johtuen alus oli helpoissa jääoloissa hiukan Murtajaa parempi jäänmurto-ominaisuuksiltaan. Aluksessa oli ajan tavan mukaan myös purjeet, jotka poistettiin peruskorjauksessa 1920-luvulla.
Turun kaupunki ostaa aluksen

Vuonna 1909 Turun kaupunki lunasti aluksen omakseen. Aiemmat omistajat totesivat ylläpidon käyvän turhan rasittavaksi saatuun hyötyyn nähden, ja koska kaupungilla oli varaa ylläpitoon, kauppa syntyi helposti. Nimi ja henkilöstö pysyivät ennallaan; itse asiassa henkilöstön asema jopa parani, koska heistä tuli nyt kaupungin virkamiehiä.
Pakko-otto ja kovia kohtaloita

Vuonna 1914 alkanut Ensimmäinen maailmansota muutti Avancen kohtaloa olennaisesti. Venäjän viranomaiset pakko-ottivat aluksen ja käyttivät sitä mm. veden kuljettamiseen sotalaivoille. Aluksen nimi maalattiin nyt kyrillisin kirjaimin. Kuten kaikki sotalaivat, myös Avance oli talviajat maalattu kalkkivärillä valkoiseksi.
Vallankumousvuonna 1918 Avance kulkeutui Suomesta pakenevien venäläisten mukana Pietariin, jonne se jäi kolmeksi vuodeksi. Alus palautettiin suomalaisille, kun Kotkassa takavarikoitu venäläinen jäänmurtaja Silats (Suomessa talven 1919 ajan Ilmarinen) luovutettiin takaisin venäläisille.
Merenkulkulaitoksen haltuun

Avance palautettiin surkeassa kunnossa syksyllä 1922. Turun kaupunki ei halunnut sitä vaivoikseen, mutta romuttaakaan ei alusta haluttu. Lopulta vuonna 1923 valtio osti aluksen ja se telakoitiin. Peruskunnostuksen jälkeen alus sai uuden nimen, Apu.
Käytöstä poistaminen ja romutus

Tämä merenkulkuviranomaisten kautta aikojen pienin jäänmurtaja ehti palvella valtiota 36 vuotta.  Se oli loppuun asti hiilipolttoinen, eikä siihen edes suunniteltu asennettavan tuhkaejektoria.
Lopulta kesällä 1959 alus poistettiin käytöstä ja romutettiin.
Etaaniditioli

| Etaaniditioli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etaani-1,2-ditioli
CAS-numero:  540-63-6
PubChem CID:  10902
SMILES:  C(CS)S
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H6S2
Moolimassa:  94,208 g/mol
Sulamispiste:  –41,2 °C
Kiehumispiste:  146 °C
Tiheys:  1,123 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
Etaaniditioli eli 1,2-etaaniditioli (C2H6S2) on tioleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä ja luonnonkumin käsittelyssä.
Ominaisuudet

Etaaniditioli on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdisteellä on erittäin voimakas ja luotaantyöntävän paha ominaishaju, joka on aistittavissa jopa erittäin pieninä pitoisuuksina. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja hyvin useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Etaaniditioli on myrkyllistä ja sille altistumisesta voi aiheutua pääkipua, rintakipua ja huonovointisuutta.
Valmistus ja käyttö

Etaaniditiolia valmistetaan 1,2-dikloorietaanin ja natriumvetysulfidin välisellä reaktiolla. Toinen tapa on etanolin, tiourean ja 1,2-dibromietaanin välinen reaktio ja muodostuvan etyleenidi-isotiuroniumbromidin hydrolyysi emäksisissä olosuhteissa.
Etaaniditiolia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä. Se reagoi karbonyyliyhdisteiden kuten aldehydien ja ketonien kanssa muodostaen rengasrakenteisen tioasetaalin. Tämä on synteeseissä usein käytetty suojaryhmä. Yhdistettä voidaan käyttää myös pelkistimenä. Yhdistettä voidaan myös käyttää luonnonkumin valmistusprosesseissa.
Jääpallon SM-kilpailu 1923

| SM-kilpailu 1923 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  13
Sarjajärjestelmä:  cup-kilpailu
Mestari:  Helsingin Jalkapalloklubi
Toinen sija:  Viipurin Bandy & Jalkapalloseura
  ← 1922 :  1924 → 
Vuonna 1923 jääpallon SM-kilpailuihin osallistui 13 joukkuetta. Uutena joukkueena mukana oli Turun Palloseura. 13 joukkueen cupissa ei ollut mahdollista saada joukkueista tasapareja, joten korkeammalle rankatut joukkueet aloittivat urakkansa myöhemmin. Hallitseva mestari Viipurin Sudet, eli VBJS, aloitti suoraan välieristä, missä se sai vastaansa edellisenä kautena sarjasta suljetun Turun IFK:n. Toinen välierä pelattiin helsinkiläisten Kiffenin ja HJK:n välillä. Sudet ja HJK voittivat välieränsä selvästi ja etenivät Viipurissa pelattuun loppuotteluun. Loppuottelun kenttätapahtumia hallitsi sudet, mutta HJK voitti ottelun ja Suomen mestaruuden maalein 1–4.
Alkuerät

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Vasa IS | 11–2 | Vasa IFK |
| Vaasan Vasama | 13–3 | IF Drott |
| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Vaasan Vasama | 5–4 ja. (3–3) | Vasa IS |
| Turun Palloseura | 4–7 | Åbo IFK |
| Viipurin IFK | 8–3 | Viipurin Reipas |
| Kronohagens IF | 8–4 | Helsingin IFK |
| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Kronohagens IF | 6–4 | Viipurin IFK |
| Helsingin Jalkapalloklubi | 10–5 | Helsingin Palloseura |
| Åbo IFK | 6–1 | Vaasan Vasama |
Välierät

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Viipurin Bandy & Jalkapalloseura | 7–1 | Åbo IFK |
| Helsingin Jalkapalloklubi | 7–2 | Kronohagens IF |
Loppuottelu

4. maaliskuuta 1923 Viipurissa
| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Viipurin Bandy & Jalkapalloseura | 1–4 (0–3) | Helsingin Jalkapalloklubi |
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Helsingin Jalkapalloklubi
2.: Viipurin Bandy & Jalkapalloseura
3.–4.: Kronohagens IF
3.–4.: Åbo IFK
5.–13.: Helsingin Palloseura
5.–13.: Viipurin IFK
5.–13.: Vaasan Vasama
5.–13.: Helsingin IFK
5.–13.: Vasa IFK
5.–13.: Viipurin Reipas
5.–13.: IF Drott
5.–13.: Vasa IS
5.–13.: Turun Palloseura
Mestarijoukkue

HJK:n mestarijoukkue: Armas Saarinen, Feliks Siimes, Mauritz Lagerström, Yrjö Tuhkunen, Verner Eklöf, Niilo Tammisalo, Aarne Tolonen, Akseli Pietiläinen, Esko Pekonen, Kalle Fallström, Visa Lappalainen.
Etaanitioli

| Etaanitioli |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  75-08-1
PubChem CID:  6343
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H5SH
Moolimassa:  62,1 g/mol
Ulkomuoto:  väritön neste
Sulamispiste:  –144,4 °C (128,8 K)
Kiehumispiste:  35 °C (308 K)
Tiheys:  0,839 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 0,68 g/100 ml (20 °C:ssa)
    
Etaanitioli on orgaaninen yhdiste, joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Sen kemiallinen kaava on C2H5SH ja rakennekaava CH3CH2SH. Etaanitiolista käytetään myös nimitystä etyylimerkaptaani.
Etaanitiolin moolimassa on 62,1 g/mol, sulamispiste –144,4 °C, kiehumispiste 35 °C, tiheys 0,839 g/cm3, liukoisuus veteen 20 °C:n lämpötilassa 0,68 g/100 ml, leimahduspiste –48,3 °C, itsesyttymislämpötila 299 °C ja CAS-numero 75-08-1.
Etaanitiolia valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1852. Ainetta voidaan valmistaa nukleofiilisella substituutiolla atyylihalogenidin, kuten etyylijodidin ja sulfidisuolan kuten natriumsulfidin välisellä reaktiolla. Toinen tapa on kuumentaa etanolia ja vetysulfidia.
Etaanitiolia käytetään sen voimakkaan ominaishajun vuoksi merkkiaineena maakaasussa ja eräiden vaarallisten hajuttomien kaasujen joukossa merkkiaineena. Yhdistettä voidaan käyttää myös lähtöaineena orgaanisissa synteeseissä.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Aiheesta muualla

Etaanitiolin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 28.1.2015.
Etaanitiolin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Ethanethiol (englanniksi)
ChemBlink: Ethanethiol (englanniksi)
Jätkänkynttilä (silta)

| Jätkänkynttilä |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  4
Ylittää:  Kemijoki
Sijainti:  Rovaniemi
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Siltatyyppi:  vinoköysisilta
Pisin jänneväli:  126 m
Pituus:  320 m
Leveys:  25,5 m
Avattu liikenteelle:  1989
Koordinaatit:  66°30′10″N, 025°44′33″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Silta helmikuussa 2009.
Jätkänkynttilä on Rovaniemellä sijaitseva vuonna 1989 valmistunut Suomen ensimmäinen tieliikenteen vinoköysisilta. Sen kokonaispituus on 320 metriä ja se on osa kantatietä 78 eli Kajaanintietä. Silta ylittää Kemijoen. Siltapaikka on hiukan Kemijoen ja Ounasjoen yhtymäkohdasta alavirtaan. Ounasvaara on sen kaakkoispuolella.
Jätkänkynttilä vihittiin käyttöön 28. syyskuuta 1989. Sillan poikki oli vedetty puomiköysi, joka katkaistiin erikseen kummankin ajoradan osalta. Tehtävän suorittivat kansliapäällikkö Juhani Korpela liikenneministeriöstä ja Rovaniemen kaupunginjohtaja Matti Pelttari, avustajina heillä olivat muun muassa Tie- ja vesirakennuslaitoksen (TVL) pääjohtaja Jouko Loikkanen ja Lapin läänin maaherra Asko Oinas. Työvälineenä oli piilukirves.
Suunnittelukilpailu

Rovaniemen kaupunki ja TVL järjestivät suunnittelukilpailun vuonna 1982, tarkoitus oli rakentaa korkeatasoinen silta Ounaskosken niskalle Ounasvaaran hallitsemaan kaupunkimaisemaan. Kilpailu oli kutsukilpailu, johon osallistui neljä suunnittelutoimistoa, jotka jättivät kymmenen ehdotusta. Useimmissa ehdotuksissa oli sillan kannen yläpuolisia rakenteita.
Voittanut ehdotus

Palkintolautakunta valitsi voittajaksi epäsymmetrisen vinoköysisillan, jossa oli kahdesta teräsbetonipilarista muodostuva pyloni. Pilareiden yläpäät muistuttavat vinoon sahattuja jätkänkynttilöitä sähköisine ”tulineen”. Voittaneen ehdotuksen nimimerkki olikin Jätkänkynttilä, josta sittemmin tuli myös sillan virallinen nimi. Nimimerkin takaa paljastui oululainen suunnittelutoimisto SuunnitteluKortes, joka myös suunnitteli sillan, suunnittelussa oli tukena saksalainen insinööritoimisto Leonhart, Andrä und Partner GmbH.
Voittanut ehdotus > Suunnittelijat

Ehdotuksen tehneeseen työryhmään kuuluivat insinööri Algot Kettunen, diplomi-insinööri Esko Järvenpää, insinööri Pentti Pohjola ja piirtäjä Hilkka Kitinprami. Arkkitehdit Veli Ojanperä ja Paavo Karjalainen avustivat esteettistä suunnittelua. Vinoköysisilta maksoi perinteistä siltatyyppiä enemmän. Siitä huolimatta Jätkänkynttilä toteutettiin kilpailuehdotuksen pohjalta. Sillan urakoi ruotsalainen PBA Bygg Norra AB.
Voittanut ehdotus > Suomen ensimmäinen vinoköysisilta tieliikenteelle

Suomessa ei ollut ennen Jätkänkynttilää rakennettu tieliikenteen vinoköysisiltoja muun muassa taloudellisista ja maisemallisista syistä, vaikka niitä oli siltakilpailuissa jo ehdotettu. Kevyen liikenteen siltoja oli rakennettu jokunen.
Mitat ja tekniset tiedot

Viisiaukkoisen Jätkänkynttilän kokonaispituus on 320 metriä. Sillan pääjänne 126 metriä. Muut jänteet ovat 42 metriä. Silta on leveä, 25,5 metriä, käsittäen neljä ajokaistaa, kevyen liikenteen väylät molemmin puolin sekä keskialueen, jossa ovat pyloni ja tukiköydet. Leveydestä johtuen sillan kansi on kotelomuotoisen teräsrakenteen ja teräsbetonisen kansilaatan muodostama liittorakenne. Pylonissa on kaksi teräsbetonipilaria, jotka ovat halkaisijaltaan noin 2,3 metriä ja keskenään erikorkuiset. Korkeimman pilarin huippu on 47 metrin korkeudella sillan kannesta.
Pääjännettä kannattelevat kahdeksan köysiparia on sijoitettu viuhkamaisesti. Ounasvaaran puolella olevat takaköydet on ankkuroitu sillan maatukeen, köysipareja on kahdeksan ja ne ovat yhdensuuntaiset.
Lähisillat

Jätkänkynttilän lähellä olevat sillat ovat Ounaskosken silta ja Ounasjoki–Kemijoki-silta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jätkänkynttilä (silta) Wikimedia Commonsissa
Kaapelilaiva Putsaari

| Putsaari |
| --- | --- |
 Kaapelialus Putsaari Kotkan satamassa kesällä 2008.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Rauma-Repola NB 146
Palveluskäyttöön:  1966
Poistui palveluskäytöstä:  2011
Loppuvaihe:  myyty 30.7.2013
Tekniset tiedot
Uppouma:  556 t
Pituus:  45,6 m
Leveys:  8,7 m
Syväys:  2,8 m
Koneteho:  510 hv
Nopeus:  10 solmua
Miehistöä:  24
Aseistus
Aseistus:  1 x 20 mm tykki
Kaapelilaiva Putsaari  on vuonna 1966 Rauma-Repola Oy:n Rauman telakalla valmistunut, Suomen ensimmäinen varsinaisesti merikaapelin laskemiseen tai pois keräämiseen suunniteltu alus.