stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Historiallinen tanssi
Jaottelu > Renessanssin tanssit

Renessanssin ajalta on säilynyt joitakin tanssioppaita muun muassa Thoinot Arbeaun (Orchésographie) ja Fabritio Caroson kirjoittamat. Siksi renessanssin tansseja on mahdollista ennallistaa hieman tarkemmin kuin keskiaikaisia tansseja. Aikakauden tansseja ovat:
Allemande (almain) – 1500-luku
Basse danse (bassadance, ”matala tanssi”) – 1400-luku
Burgundilainen basse danse: kulkuemainen
Italialainen basse danse: kuviotanssi
Branle (bransle)
Canario
Courante – 1500-luku
Dompe
Gaillarde – 1500-luku
Lavolta (volta), gaillarden muunnelma – 1500-luku
Tourdion, nopea gaillarde
Morris-tanssi
Pavane – 1500-luku
Spagnoletta
Tikkuristi
Zarabanda
1400-luvun Italiassa tanssialusta vaihtui tasaiseksi marmorilattiaksi, jolloin jalkaterän käyttöön tuli uudenlaista tarkkuutta. Tanssiaskeleissa käytettiin päkiän päällä tapahtuvia nousuja ja laskeutumisia, joiden joustavuutta kutsuttiin aiereksi ja itse nousuliikettä ja laskeutumista movimentoksi. Niihin liitettiin hartioista tapahtuva pieni vartalon kiertoliike (maniera). Italiassa tanssit jaettiin kahteen ryhmään: danza tapahtui samassa rytmissä ja ballossa rytmejä oli useampia. 1400-luvun Italiassa oli käytössä neljä päärytmiä: bassa danza, quadinaria, salterello ja piva. Näistä bassa danza oli hitain ja piva nopein. Ballossa piti olla niistä vähintään kaksi, mutta usein käytettiin jopa kaikkia neljää. Italialainen Domenico di Ferrara määrittelee hyvän tanssitaidon edellytyksiksi kolme osa-aluetta: misura, memoria ja compartimento di terrano. Misura on renessanssin ajattelulle tärkeä suhteellisuus tai sopusuhtaisuus. Memoria tarkoittaa yksinkertaisen askelten ja kuvioiden muistamisen lisäksi myös tanssin kokonaisuuden hahmottamista. Compartimento di terrano on oman liikkumisen suhteuttamista käytettävissä olevaan tilaan.
Varhaisen renessanssin tanssien perusmuodot olivat ketjutanssi, kulkuetanssi, kahden tanssi (danse à deux) ja kuviotanssi. Askeleet olivat yksinkertaisia ja käsiliikkeitä ei määritelty erityisesti, vaan ne myötäilivät tanssia luontevasti. Erityistä tunneilmaisua tai miimiä ei niihin sisältynyt, vaan ne olivat ”puhdasta tanssia”.
Jaottelu > Barokkitanssit

Barokkiin ajoittuu John Playfordin kirja The Dancing Master, jossa esitellään englantilaisia maalaistansseja. Sen ensimmäinen painos ilmestyi 1651 ja sitä seurasi vielä 17 muuta laitosta, joista viimeinen on vuodelta 1726. Oppaissa tansseihin annetaan sävelmiä, mutta itse tansseja kuvaillaan summittaisesti. Ohjeet on ilmeisesti suunnattu jo tanssit osaaville.
Yleensä barokkitansseiksi käsitetään Ranskan hovissa 1600-luvulla tanssitut tanssimuodot. Näitä ovat:
Bourrée
Canary
Chaconne
(ranskalainen) Courante
Entrée grave
Forlana
Gavotti
Gigue
Coure
Menuetti
Musette
Passacaglia
Passepied
Rigaudon
Sarabande
Tambourin
Ranskalaisia tanssityylejä tanssittiin myös Englannissa, mutta siellä kehitettiin omakin tyyli:
Hornpipe
Jaottelu > 1800-luvun alun tanssit

1800-luvun alussa naisten vaatemuoti suosi kevyttä ja tanssiin tuli lisää vauhtia ja hyppyjä.
Can-can
Englantilaiset maalaistanssit
Poloneesi
Katrilli
Skottilainen reel
Kontratanssit
Jaottelu > 1800-luvun puolivälin tanssit

Vuonna 1844 vallitsi varsinainen polkkavillitys ja kaikki ”tärkeät” ihmiset tanssivat eli tanssi oli olennainen osa yhteisöllistä elämää. Naisten vaatetuksessa käytettiin vannehameita, joihin kaikki kääntyvät tanssit sopivat hyvin.
Five step waltz
Polkka
Sottiisi
Two step
Valssi
Jaottelu > Tanssit 1800-luvun lopusta 1910-luvulle

1800-luvun lopulla tanssi-into laantui ja tanssimestarit yrittivät keksiä asemansa säilyttämiseksi yhä monimutkaisempia tansseja. Turnyyri korvasi vannehameet. Ragtime-musiikki alkoi soluttautua tanssimusiikkiin.
Cakewalk
Krakoviak
Masurkka
Racket
Redowa
Valssi
Jaottelu > Ragtime-ajan tanssit

Foxtrot
Maxixe
One step
Tango
Valssi
Jaottelu > 1920-luvun tanssit

1920-luvulla nuori sukupolvi, jonka ei enää tarvinnut mennä heti töihin perheen elättämiseksi, nousi esiin ja syntyi energisiä nuorten tansseja.
Black bottom
Charleston
Foxtrot
Shag
Valssi
Jaottelu > 1930-1940-lukujen tanssit

Mustan kulttuurin vaikutteet ja swing-musiikki tulivat myös valkoisen väestönosan tansseihin.
Big Apple -tanssi
Foxtrot
Lindy hop (sai nimensä Charles Lindberghin Atlantin yli lennosta)
Swing
Valssi
Steppi
Muun muassa lindy hop ja steppi olivat pohjana jazztanssille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Päivi Miettunen: Historialliset tanssit.
Suomalainen historiallisten tanssien wiki.
Tanssi keskiajalla. Harmaasudet 2.1.1999.
Holmen linna

Holmen linna oli piispa Meinhardin 1180-luvulla rakennuttama kivilinna Martinsalan saarella Latviassa. Linnaa pitivät hallussaan ensin piispa ja sen jälkeen Akon johtamat kapinoivat liiviläiset, joilta puolestaan Kalparitaristo valloitti sen takaisin vuonna 1206. Linna tuhoutui 1300-luvun lopulla. Linnan rauniot ovat nykyisin Riian vesivoimalan tekojärven veden ja maakerroksen peittämät.
Kumykin kieli

| kumykki |
| --- | --- |
Oma nimi:  qumuq til
Muu nimi:  kumukki
Tiedot
Alue:  Dagestan
Virallinen kieli:  Dagestan
Puhujia:  450 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen,  v:sta 2010 latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  turkkilaiset kielet
Kieliryhmä:  kiptšakkilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-2:  kum
ISO 639-3:  kum
 Ohje 
Kumykin kieli (kumykiksi къумукъ тил, qumuq til) on kumykkien puhuma turkkilainen kieli. Sillä on virallinen asema Dagestanin tasavallassa Venäjällä.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Kumykkia puhutaan lähinnä Dagestanissa. Sen ulkopuolella kumykkeja asuu Tšetšenian Gudermesin ja Groznyin piireissä, Pohjois-Ossetian Mozdokin piirissä sekä Turkissa, Iranissa ja Irakissa. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan kumykin puhujia oli Venäjällä 286 700 henkeä, joista 244 800 asui Dagestanissa, 9 400 Tšetšeniassa ja 9 300 Pohjois-Ossetiassa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan kumykkia puhui 458 100 henkeä, joista 405 300 Dagestanissa, 12 700 Pohjois-Ossetiassa ja 9 400 Tšetšeniassa. Lukuihin sisältyvät myös kymykkia toisena tai vieraana kielenä puhuvat.
Vuonna 1989 Venäjän kymykeista 97,7 % puhui kumykkia äidinkielenään ja 0,2 % toisena kielenä. Vuonna 2002 kymykkia osasi 96,8 % koko Venäjän ja 99,1 % Dagestanin kumykeista. Kymykkia puhuu myös osa Dagestanin avaareista, dargeista, tšetšeeneista, nogaista ym.
Kansallisuudeltaan kumykeista 90,9 % osaa venäjää (76,5 % vuonna 1989). Pieni osa kumykeista puhuu myös tšetšeeniä, avaaria ja dargia.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 426 200 kumykin puhujaa.
Historia ja murteet

Kymykki kuuluu turkkilaisten kielten luoteiseen eli kiptšakkilaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat karatšai-balkaari ja karaiimi. Eräät piirteet yhdistävät sen oguusilaisen ryhmään. Kumykissa on havaittavissa myös dagestanilaisten naapurikielten vaikutusta.
Kieli jakautuu eteläiseen ja pohjoiseen päämurteeseen. Eteläryhmään kuuluvat Kaitagin murre Kajakentin piirissä ja osassa Kaitagin piiriä sekä vuoriston reuna-alueen murre Karabudahkentin piirissä ja muutamassa Buinakskin piirin kylässä. Pohjoisryhmän muodostavat Buinakskin murre Buinakskin ja Kumtorkalan piireissä sekä Tarkin, Kjahulain, Alburikentin ja Leninkentin taajamissa, Hasavjurtin murre Hasavjurtin ja Babajurtin piireissä sekä Terekin murre Kizljarin piirissä, Tšetšeniassa ja Pohjois-Ossetiassa. Vokaaliharmonia on täydellinen vain pohjoismurteissa. Etelämurteiden fonetiikkaan ja sanastoon on vaikuttanut dargin kieli.
Kirjakieli

Kumykeilla on pitkä kirjallinen perinne. 1500-luvulta aina 1800-luvun loppuun saakka he käyttivät kirjakielenään yhteisturkkilaisen kirjakielen türkin pohjoiskaukasialaista varianttia, joka toimi samalla myös alueen muiden turkkilaisten ja kaukasialaisten kansojen yhteisenä kirjakielenä.
Varsinainen kumykin kirjakieli syntyi 1800-luvun loppupuolella. Kirjakielen normit muotoutuivat Yırçı Qazaqin, Muhammed Osmanovin ja myöhempien kumykkikirjailijoiden teoksissa ja vakiintuivat lopullisesti 1920–1930-luvuilla. Ensimmäinen kumykinkielinen kirja ilmestyi vuonna 1883. Kaikkiaan ennen vallankumousta julkaistiin 152 kumykinkielistä teosta. Aluksi käytettiin arabialaista kirjaimistoa, joka soveltui huonosti kumykin äänteiden ilmaisemiseen. Vuosina 1905–1909 ja 1920 laadittiin arabialaiseen kirjaimistoon perustuva ns. ”uusi adžam”, jotka käytettiin vuoteen 1928 saakka, jolloin siirryttiin latinalaiseen aakkostoon. Vuonna 1938 otettiin käyttöön nykyinen kyrillinen kirjaimisto, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä ilmaistaan erilaisten kirjainyhdistelmien avulla. Kirjakielen normit perustuvat Buinakskin ja Hasavjurtin murteisiin.
Kumykkiä käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla. Ylemmillä luokilla opetus tapahtuu venäjäksi ja kumykkia opiskellaan aineena. Kielellä julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Mahatškalassa ilmestyy sanomalehti Joldaš ja maaseudulla 6 paikallislehteä. Lisäksi julkaistaan naistenlehteä Dağystanly qatyn, kirjallisuuslehteä Dosluq, lastenlehteä Qarčiğa ja islamilaista lehteä Assalam. Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Mahatškalassa toimii kumykinkielinen ammattiteatteri.
Nykytilanne

Kumykin asema kieliyhteisön keskinäisen kanssakäymisen välineenä on vahva ja kirjakielen käyttöala melko laaja. Kieltä pidetään varsin elinvoimaisena eikä se toistaiseksi ole uhanalainen.
Aiheesta muualla

Kumukia – kumykin kieltä ja kulttuuria käsitteleviä aineistoja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi), (kymykiksi)
Joldaš-lehden sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (kumykiksi)
Turkkilaiset kielet
azeri
baškiiri
dolgaani
gagauzi
hakassi
haladži
jakuutti
karaiimi
karakalpakki
karatšai-balkaari
kaškai
kazakki
krimintataari
kumykki
nogai
salaari
šoori
tataari
tofa
tšuvassi
turkki
turkmeeni
tuva
uiguuri
uzbekki
Kunstkamera

| Kunstkamera |
| --- | --- |
 Kunstkamera Nevalta päin nähtynä.
Sijainti:   Pietari,Venäjän federaatio
Koordinaatit:  59°56′30″N, 30°18′16″E
Rakennustyyppi:  museo
Valmistumisvuosi:  1714
Suunnittelija:  Georg Johann Mattarnovy, Nikolai Gerbel, Gaetano Chiaveri ja Mihail Zemtsov
Rakennuttaja:  Pietari Suuri
 Kunstkamera on Venäjän ensimmäinen julkinen museo 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kunstkamera (ven. Кунстка́мера) on barokkityyliä edustava rakennustaiteen muistomerkki Pietarin keskustassa Venäjällä. Nimitystä käytetään myös rakennuksessa toimivasta Venäjän tiedeakatemian Pietari Suurelle nimetystä antropologian ja etnografian museosta.
Pietari Suuren vuonna 1714 perustama Kunstkamera (saks. Kunstkammer, ”harvinaisuuksien museo”) oli Venäjän ensimmäinen julkinen museo. Se sai alkunsa tsaarin henkilökohtaisista kokoelmista sekä Moskovassa säilytetyistä anatomian ja eläintieteen kokoelmista. Museon nopeaa kehitystä edistivät Pietari Suuren asetukset, joiden mukaan Kunstkameraan tuli toimittaa kaikki erikoiset ja harvinaiset esineet. Vuonna 1724 museo liitettiin Venäjän tiedeakatemian yhteyteen.
Kikinin talossa säilytetyt Kunstkameran kokoelmat avattiin yleisölle vuonna 1719. Vuosina 1718–1734 rakennettiin Nevan rannalla lähellä Vasilinsaaren itäkärkeä sijaitseva museorakennus, jonka ovat suunnitelleet arkkitehdit Georg Johann Mattarnovy, Nikolai Gerbel, Gaetano Chiaveri ja Mihail Zemtsov. Rakennus koostuu kahdesta samankaltaisesta siivestä, joita yhdistävässä keskiosassa ja sen yläpuolella kohoavassa tornissa sijaitsi anatominen leikkaussali ja observatorio. Savva Tševakinski rakensi Kunstkameran uudelleen vuonna 1747 sattuneen tulipalon jälkeen. Tornin yläosa entistettiin vuosina 1947–1948.
Entisen Neuvostoliiton ulkopuolella asuvia kansoja esittelevän etnografisen museon lisäksi rakennuksessa toimii Mihail Lomonosoville omistettu museo. Kunstkameran anatomiset kokoelmat ja joukko Pietari Suurelle kuuluneita esineitä on näytteillä itäisen gallerian pyöreässä salissa.
Kunstkameran osoite on Universitetskaja naberežnaja 3. Lähimmät metroasemat ovat Vasiljeostrovskaja, Nevski prospekt ja Gostinyi dvor.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pietari Suuren antropologian ja etnografian museo (venäjäksi)
Kunstkamera Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Kuningas jolla ei ollut sydäntä

| Kuningas jolla ei ollut sydäntä |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Päivi Hartzell Liisa Helminen
Käsikirjoittaja:  Daniel Katz Päivi Hartzell Liisa Helminen
Perustuu:  Mika Waltarin tarinaan
Tuottaja:  Kaj Holmberg
Säveltäjä:  Jukka Linkola
Kuvaaja:  Esko Nevalainen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Neofilmi Oy
Ensi-ilta:  1982
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuningas jolla ei ollut sydäntä on Päivi Hartzellin ja Liisa Helmisen ohjaama suomalainen lastenelokuva vuodelta 1982. Se perustuu Mika Waltarin tarinaan, josta ohjaajat työstivät käsikirjoituksen yhdessä kirjailija Daniel Katzin kanssa.
Elokuva oli ensimmäinen suomalainen satuelokuva yli 30 vuoteen, vuonna 1949 valmistuneen Prinsessa Ruususen jälkeen. Se oli myös ensimmäinen teatterilevitykseen päässyt lastenelokuva Suomessa yhdeksään vuoteen; edellinen oli vuoden 1973 Herra Huu – jestapa jepulis, penikat sipuliks.
Juoni

Kuningas jolla ei ollut sydäntä kertoo onnellisesta kuninkaasta, joka saa tyttären, mutta tämän synnyttänyt kuningatar kuolee pian onnettomuudessa. Kuningas suree rakkaan kuningattarensa kuolemaa niin, että haluaa poistattaa sydämen rinnastaan. Sen jälkeen hän kehittää valtakunnastaan järkeen perustuvan tehoyhteiskunnan, jossa tunteille ei ole sijaa. Prinsessa ja hovinarri saavat kuninkaan lopulta ymmärtämään, että on väärässä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kari Franck  | … |  kuningas   |
|  Petra Frey  | … |  kuningatar   |
|  Aino Seppo  | … |  prinsessa   |
|  Heikki Kinnunen  | … |  pääministeri   |
|  Tom Pöysti  | … |  prinssi   |
|  Markku Blomqvist  | … |  mies Väkevä   |
|  Erkki Saarela  | … |  mies Vihainen   |
|  Asko Sarkola  | … |  mies Ovela   |
|  Jyrki Nousiainen  | … |  hovinarri   |
|  Veijo Pasanen  | … |  aikatauluministeri   |
|  Martti Tschokkinen  | … |  tilastoministeri   |
|  Leena Uotila  | … |  kotiopettajatar   |
|  Pirkka-Pekka Petelius  | … |  vartija   |
|  Vesa Vierikko  | … |  synkkä ratsastaja   |
|  Heikki Huopainen  | … |  taikuri   |
|  Yrjö Järvinen  | … |  tiedemies   |
|  Martti Pennanen  | … |  majatalon Isäntä   |
|  Niko Saarela  | … |  taikurin oppipoika   |
|  Jukka Sipilä  | … |  taikuri   |
|  Arno Virtanen  | … |  päätaikuri   |
|  Gustav Wiklund  | … |  lääkäri   |
|  Esko Salminen  | … |  kertoja   |
Vastaanotto ja jälkimaine

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
DVD-Opas: 
Elokuvauutiset.fi: 
Film-O-Holic.com Juha Rosenqvist: 
Video-opas 1995 Asko Alanen: 

Kuningas jolla ei ollut sydäntä sai parhaan lastenelokuvan Jussin, joka on tämän lisäksi jaettu vain vuonna 1974 elokuvalle Herra Huu – jestapa jepulis, penikat sipuliks. Elokuva sai Suomen teattereissa yli 100 000 katsojaa, vaikka samoihin aikoihin niissä esitettiin Spielbergin E.T.:tä (1982).
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen piti elokuvaa hieman ponnettomana pukuteatterina, vaikka sanoikin Mika Waltarin tarinan sisältävän hienoja sävyjä ja hauskoja hahmoja. Hän antoi elokuvan VHS-tallenteelle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Vuonna 2018 Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Juha Rosenqvist kirjoitti, ettei isoin resurssein tehty ja dvd:llä julkaistu elokuva ole kestänyt aikaa vaan näyttää ilmaisultaan vanhentuneelta: ”Nykylasten silmissä elokuva osoittautui varsin oudoksi ja etäännyttäväksi. Päiväkoti-ikäiselle tarina oli selkeästi liian vaikea ja turhan synkkä, kouluikäiselle taas kerronta ja ylöspano eivät vastaa nykykäsitystä sujuvasta elokuvakerronnasta. Kouluikäisen tekemä vertailu Pikku kakkosessa esitettävään Tuttiritariin tai kesäteattereissa näkemiinsä lastennäytelmiin, on helppo aikuisenkin allekirjoittaa. Kuningas jolla ei ollut sydäntä muistuttaa nykymittapuulla enemmän filmattua teatteria kuin elokuvaa.” Elokuvauutisten Niko Jutilan samana vuonna julkaistun arvion mukaan elokuva taas ”on monella tavalla helposti lähestetyttävä ja intiimi, viaton ja todellakin sadunomainen teos. Tällainen intiimiys on vuosikymmenten varrella vähentynyt kaikissa elokuvissa sitä mukaa, kun on menty kohti kliinistä ja mielikuvituksetonta teknillistaiteellista toteutusta.”
Aiheesta muualla

Kuningas jolla ei ollut sydäntä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuningas jolla ei ollut sydäntä Elonet.
Elokuvan esittely KAVIn sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Päivi Hartzell |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Kuningas jolla ei ollut sydäntä (1982)  Lumikuningatar (1986) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Wanda, rakastettuni (1983)
Eddie Holland

Edward ”Eddie” Holland Jr. (s. 30. lokakuuta 1939 Detroit) on yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja musiikkituottaja. Hänet tunnetaan erityisesti työstään Lamont Dozierin ja veljensä Brian Hollandin kanssa Motown-yhtiössä 1960-luvulla.
Hollandin musiikkiura alkoi vuonna 1958, jolloin musiikkituottaja Berry Gordy tarjosi hänellemahdollisuuden nauhoittaa musiikkia vasta perustetulle Tamla-levymerkille, josta tuli myöhemmin osa Motownia. Hollandin laulama ”Jamie” (1962) nousi parhaimmillaan R&B-listan kuudennelle sijalle ja kuului Motownin ensimmäisiin hitteihin. Yhteensä hän nauhoitti noin 20 singleä ja yhden albumin esiintyjänä ennen siirtymistään taustavaikuttajan rooliin tuottaja-sanoittajaksi vuonna 1962. Seuraavana vuonna aloitti yhteistyön Lamont Dozierin ja veljensä Brian Hollandin kanssa.
Hollandit ja Dozier (nimet esitetään usein muodossa Holland–Dozier–Holland) kirjoittivat ja tuottivat Motown-artisteille lukuisia hittejä, mukaan lukien 12 pop-listan kärkisijalle noussutta kappaletta, ja olivat merkittävä tekijä pienen detroitilaislevymerkin nousussa kansalliseen menestykseen. Heidän tuotantoonsa sisältyivät Martha and the Vandellas -yhtyeen kappaleet ”Come and Get These Memories”, ”Heatwave” ja ”Quicksand”, The Isley Brothersin ”This Old Heart of Mine”, The Four Topsin ”I Can’t Help Myself” ja ”Reach Out, I’ll Be There” sekä Marvin Gayen ”Can I Get a Witness” ja ”You’re a Wonderful One”. The Supremes nauhoitti kuusi peräkkäistä Hollandien ja Dozierin kappaletta, mukaan lukien ”Stop! In the Name of Love”, ”Baby Love” ja ”You Can’t Hurry Love”.
Dozier ja Hollandit ajautuivat erimielisyyksiin Motownin kanssa rojaltien jakamisesta, ja kaksivuotisen oikeuskäsittelyn jälkeen kolmikko päätti vuonna 1968 perustaa oman yhtiönsä. He alkoivat tuottaa musiikkia omien Invictus- ja Hot Wax -levymerkkiensä alla muun muassa Freda Paynelle, Chairman of the Boardille ja Honey Conelle. Vuonna 1973 Lamont Dozier lähti yhtiöstä jatkaakseen laulu-uraansa. Brian ja Eddie Holland jatkoivat yhdessä joitakin vuosia, kunnes yhtiö lakkautettiin lopullisesti 1970-luvun puolivälissä.
Holland–Dozier–Holland valittiin vuonna 1988 Songwriters Hall of Fameen ja vuonna 1990 Rock and Roll Hall of Fameen.
Diskografia

Eddie Holland (1962)
It Moves Me: The Complete Recordings 1958–1962 (kokoelma, 2011)
Ilmari Kuokka

Kuokka Amsterdamin kesäolympialaisissa 1928.
Ilmari Kuokka (23. heinäkuuta 1901 Virolahti, Suomen suuriruhtinaskunta – 17. tammikuuta 1981 Nuijamaa) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Viipurin Urheilijoita, Nuijamaan Nuijaa ja Virolahden Sampoa edustanut Kuokka kilpaili maratonjuoksussa Amsterdamin kesäolympialaisissa 1928 sijoittuen 24:nneksi. Suomen panos Amsterdamin olympiamaratonilla oli vahva, ja Kuokka oli kuudesta suomalaisosallistujasta heikoiten sijoittunut. SM-kisoissa Kuokka voitti vuonna 1931 kultaa 25 000 metrillä ja hopeaa maastojuoksussa ja vuonna 1936 kultaa 25 000 metrillä. Lisäksi hän saavutti hopeaa 25 000 metrillä vuonna 1935 sekä pronssia vuosina 1926 ja 1929. Hän voitti Suomen Urheilulehden maratonin vuosina 1930 ja 1931 ja Helsingin maratonin vuonna 1931 sekä oli kolmas Košicen maratonilla vuonna 1934. Kuokan ennätykset olivat 25 000 metrillä 1.25.18,6 vuodelta 1931 ja maratonilla 2.40.40,0 vuodelta 1928. Kuokka toimi Nuijamaan kunnanvaltuustossa.
Kuohun Pilke

Häkäpönttö, jossa käytettiin polttoaineena pilkkeitä. Auto ja mies eivät liity Kuohun Pilkkeen tapaukseen.
Kuohun Pilke Oy oli 1940-luvun loppupuolella Neuvostoliittoon suuntautuneen suomalaisen vakoilun peiteorganisaatio. Se toimi näennäisesti puupilkkeen valmistajana Jyväskylän maalaiskunnassa, Kuohulla. Kuohun Pilke oli perustettu Heikki Määttäsen johtaman kuljetusliikkeen yhteyteen. Itse pilketehdas sijaitsi Lampsilan tilan riihessä ja sai käyttövoimansa pienestä vesivoimalasta.
Vastaavia peiteyrityksiä oli eri puolilla maata. Kuohun ohella toimipaikkoina olivat Oulu, Kajaani, Joensuu, Lappeenranta ja Helsinki. Tämäntapaisiin organisaatioihin sijoitettiin jatkosodan aikaista tiedusteluhenkilöstöä ja -materiaalia. Kuohun Pilke on asemaltaan poikkeuksellinen sikäli, että sitä on kuvattu päämajan tiedusteluelimen, tilastotoimiston, salaiseksi osaksi. Yrityksen perustamisen aikaan päämajan Ulkomaanosasto 2:n alainen tilastotoimisto lakkautettiin. Osan sen tehtävistä sai hoitaakseen Kuohun Pilke.
Kätkettävä materiaali koostui pitkälti radiolaitteista ja ajoneuvoista. Niinpä yritykset oli luonnollista perustaa elektroniikka- ja kuljetusalan liikkeiksi. Samalla niihin kätkettiin muuta alan materiaalia: karttoja, kameroita, räjähdysaineita ja aseita. Lisäksi Pohjois-Suomessa toimi yhtiöitä, joiden kautta siirrettiin materiaalia ja ihmisiä länteen. Ruotsiin kätkettiin muun muassa suomalaistiedustelun palveluksessa toimineita Neuvostoliiton kansalaisia. Toimintaa johtivat tiedustelu-upseerit Reino Hallamaa, Johannes Vehniäinen ja Uljas Käkönen. Eversti Hallamaa oli aiempi radiotiedustelun johtaja ja majuri Vehniäinen kaukopartio-osaston päällikkö.
Kuljetus- ja pilkeyrityksen sijainniksi valikoitui kesällä 1945 Kuohun kylän Lampsilan tila. Yhtiön peitetoimia olivat liikennöinti ja häkäpönttöautoihin tarvitun puupolttoaineen eli pilkkeen tuottaminen. Toimitusjohtajien, entisten kaukopartiomiesten Heikki Määttäsen ja Paavo Suorannan, piti säilyttää jatkuvassa lähtövalmiudessa yksi tiedustelupartio. Vaatimuksina olivat tarkat kartat, konepistooliaseistus sekä koulutetut ja kovakuntoiset partiomiehet. Toiminta kuitenkin kuivui kokoon Määttäsen kadottua tiedustelumatkallaan toukokuussa 1950. Ei tiedetä, lähtikö Määttänen matkalleen Naton vai Suomen laskuun. Rajalla kuultiin laukauksia, ja Suojelupoliisi etsi miestä sittemmin laajalti, mutta tuloksetta. Määttäsen poika Heikki Määttänen oli tunnettu tv-näyttelijä 1980–1990-luvulla.