stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dipropyylitryptamiini
Laki

DPT on luokiteltu Suomessa kuluttajamarkkinoilta kielletyksi psykoaktiiviseksi aineeksi.
Aiheesta muualla

Erowid-portaali (englanniksi)
TiHKAL-kirja osoitteessa Erowid (englanniksi)
isomerdesign.com (englanniksi)
Tryptamiinit
5-MeO-DIPT
5-MeO-DMT
5-MeO-MIPT
AET
AMT
bufoteniini
DET
DMT
DPT
ibogaiini
johimbiini
LSD
melatoniini
psilosiini
psilosybiini
ritsatriptaani
serotoniini
sumatriptaani
tryptamiini
tryptofaani
Sigurd Sormus

Sigurd Sormus Bråvallan taistelun jälkeen.
Sigurd Sormus (muinaisnorjaksi, Sigurðr Hringr) oli legendaarinen Ruotsin kuningas, joka hallitsi 700-luvulla. Hän voitti Harald Sotahampaan myyttisessä Bråvallan taistelussa.
| Sigurd Sormus |
| --- | --- |
 Ruotsin ja Tanskan kuningas
Valtakausi:  700-luvulla
Edeltäjä:  Harald Sotahammas
Seuraaja:  Ragnar Lodbrok
Lapset:  Ragnar Lodbrok
Isä:  Ingjald tai Randver
Äiti:  Åsa Haraldsdotter tai Harald Sotahampaan sisko
Hervörin saaga

Hervörin saaga kertoo, että Randveristä tuli Tanskan sivujokikuningas hänen isänsä Valdarin kuoltua. Hänen vanhemmasta veljestään Harald Sotahampaasta tuli kuningas Gautlannissa. Harald sitten valtasi kaikki alueet, joita oli hallinnut hänen äitinsä isoisän Iivar Vidfamne (eli Ruotsi, Tanska, Kuurinmaa, Saksi, Viro, Gardarike, Northumberland).selvennä
Randverin kuoltua Englannissa hänen poikansa Sigurd Sormus otti Tanskan kuninkuuden, oletettavasti Haraldin alaisuudessa.
Myöhemmin molempien kuoleman jälkeen Haraldin poika Östen Beli, hallitsi Ruotsia, kunnes Ragnar Lodbrokin poika Björn Rautakylki tappoi hänet.
Sögubrot af nokkrum fornkonungum

Teoksessa Sögubrot af nokkrum fornkonungum kerrotaan Sigurdin sukujuurista. Siinä Harald Sotahammas alkoi tuntea olonsa vanhaksi, joten hän teki Sigurdista Ruotsin ja Länsi-Göötanmaan kuninkaan. Teoksen mukaan Harald saavutti 150-vuoden iän, hän halusi kuolla kuninkaana taistelussa ja siksi haastoi Sigurdin.
Hän kokosi väkeä Ruotsista, Länsi-Göötanmaalta ja Norjasta ja lähti Brávellirin tasangolle Kolmårdenin metsään, lähellä Bråviken-lahtea. Siellä he kävivät valtavan Brávellirin taistelun.
Sigurd löi setänsä Haraldin, joka kuoli taistelussa, ja niin Sigurdista tuli myös Tanskan hallitsija.
Olavi Tryggvasonin saaga

Olavi Tryggvasonin laajennetun saagan mukaan, kun Sigurd sai vakiinnutettua Ruotsi-Tanskan valtakuntansa, muisti hän Englannissa olleet maat, joita Harald Sotahammas oli hallinnut ja Iivar Vidfamne ennen häntä. Ingjald, joka oli sukua Wessexin hallitsijalle, oli ottanut nämä alueet valtaansa.
Sigurd hyökkäsi Northumbriaan ja voitti Ingjaldin taistelussa. Sen jälkeen hän alisti Northumbrian ja teki Olavi Kinrikssonista sivujoen kuninkaan.
Myöhemmin Sigurd teki Olavista Jyllannin kuninkaan. Olavi palveli Sigurdia ja myöhemmin Ragnar Lodbrokia. Hänen jälkeläisensä Grim, Audulf ja Gorm Lapseton hallitsivat myös Jyllannissa. Gorm adoptoi löytöpoika Knudin, ja tämän pojasta Gormista tuli Tanskan kuninkaiden esi-isän Hardeknudin kasvatusisä.
Muita Sigurd Sormukseen viittaavia lähteitä

Skjöldunga saga kertoo, että Sigurdin olleen naimisissa Alfhildin kanssa, joka oli Alfin, Alfheimin kuninkaan tytär. Heidän poikansa oli Ragnar Lodbrok, joka seurasi isäänsä, mutta asetti Ruotsiin kuningas Eysteinn Belin, jonka Ragnarin pojat myöhemmin tappoivat.
Saxo Grammaticuksen Gesta Danorumin (kirja 7) mukaan Sigurd olisi ollut Ruotsin kuninkaan Ingjaldin poika ja Tanskan kuninkaan Harald Sotahmpaan äidinpuolinen veljenpoika. Ingjaldin rakkaus Haraldin sisareen, mikä johti Brávellirin taisteluun.
Harald Kaunotukan saagassa kerrotaan, kuinka Harald Kaunotukka sai tietää, että Ruotsin kuningas Erik Eymundsson oli laajentanut Ruotsia länteen, ja että siitä tuli yhtä laaja, kuin kuningas Sigurd Sormuksen ja hänen poikansa Ragnar Lodbrokin aikana.
Ragnar Lodbrokin saagassa mainitaan, että Sigurd ja Harald Sotahmmas taistelivat Brávellirin taistelun ja että Harald kaatui. Taistelun jälkeen Sigurdista tuli Tanskan kuningas ja Ragnar Lodbrokin isä.
Eino Forsström

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Eino Forsström suunnilleen vuonna 1911. |  Eino Forsström suunnilleen vuonna 1911. |  Eino Forsström suunnilleen vuonna 1911. |  |
Maa:   Suomi
Miesten voimistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Tukholma 1912 | joukkuevoimistelu,vapaa järjestelmä |  |
|  Pronssia | Lontoo 1908 | joukkuevoimistelu |  |
Eino Vilho Forsström (10. huhtikuuta 1889 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 26. heinäkuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti.
Forsström kävi viisi luokkaa Helsingin suomalaista reaalilyseota ja meni sitten Lars Krogiuksen & Co:n palvelukseen Helsingissä. Hän oli liikkeen Rauman konttorin johtajana vuodesta 1914 ja myöhemmin Porin konttorin johtajana. Oltuaan 14 vuotta Krogiuksen palveluksessa Forsström siirtyi porilaiseen Rambergin liikkeeseen apulaisjohtajaksi. Hän oli Rettigin tupakkatehtaan myyntipäällikkönä vuodesta 1925 ja Helsingissä Malta Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1937.
Forsström voimisteli Suomen joukkueessa sen voittaessa joukkuevoimistelun vapaan järjestelmän olympiahopeaa Tukholmasta 1912 ja joukkuevoimistelun olympiapronssia Lontoosta 1908.
Voimistelun ohella Forsström harrasti nyrkkeilyä ja hänen opettajinaan olivat tässä lajissa skotlantilainen Lindsay, ruotsalainen Viking Grönholm ja tanskalainen Bleimer.
Tyrisevän työväentalo

| Tyrisevän Työväenyhdistys Pyrkivän talo |
| --- | --- |
 Tyrisevän työväentalo vuonna 1916.
Sijainti:  Tarttila, Sääksmäki
Valmistumisvuosi:  1913
Tuhoutui:  1916
Runkorakenne:  hirsi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tyrisevän Työväenyhdistys Pyrkivän talo sijaitsi Sääksmäen Tarttilan kylässä. Hirsirakenteinen työväentalo valmistui 1913, ja se tuhoutui tulipalossa 1916.
Historia

Tyrisevän Työväenyhdistys Pyrkivä perustettiin vuonna 1907. Vuonna 1908 päätettiin laittaa huvitalo laudoista Tarttilasta hankitulle tontille. Tarvikkeita hankittiin huutokaupoista. Rakennus valmistui vuonna 1909, ja sille annettiin nimeksi ”Työväen huvila”. Talossa järjestettiin iltamia ja kokouksia. Vuonna 1912 hankittiin taloon ravintolakalusto. Kamiina oli hankittu aikaisemmin. Jo toukokuussa 1910 nousi esille talon paikan muuttaminen, sillä maan vuokrasopimus oli sanottu irti. Heinäkuussa 1911 hyväksyttiin tonttimaan kauppakirja. Päätettiin purkaa ”huvila” ja rakentaa uusi talo.
Yhdistyksen toiminta ei jatkunut sisällissodan jälkeen. Kuntaliitosten myötä Tyrisevän alue liitettiin Toijalaan 1975.
Rakennus

Talo valmistui vuonna 1913. Sitä varten hankittiin hirret vanhasta navetasta. 4. toukokuuta 1913 yhdistys piti ensimmäisen kokouksensa ”Sääksmäen pitäjän Tarttilan kylässä omalla talolla”. Taloa kohennettiin jatkuvasti ja vuonna 1916 laitettiin kaksi ovea, vinttiin tuplalasit, ilmanvaihtoluukku ja sammalia välikattoon. Talo tuhoutui tulipalossa jo Tapaninpäivänä 26. joulukuuta 1916. Palo sai alkunsa kamiinan piipusta lentäneestä kipinästä ja palosta saatiin pelastettua vähän irtaimistoa, kuten yhdistyksen lippu ja näyttämön esirippu.
EHF (taajuusalue)

ITU:n määrittelemät radiotaajuusalueet
EHF (erittäin korkea taajuus, millimetriaallot, engl. Extremely High Frequency) on Kansainvälisen televiestintäliiton (ITU) termi radiotaajuusalueelle, joka kattaa 30 GHz–300 GHz:n radioaallot   (aallopituusalue 1 –10 mm; 'millimetriaallot').
EHF on akronyymi englannin kielen sanoista 'Extremely High Frequency' (suom. erittäin korkea taajuus).
Jotkut määrittelevät millimetriaallot alkamaan jo 24 GHZ:n kohdalta, jolloin ne kattavat koko FR2-taajuuskaistan (24,25–71 GHz).
EHF-aallot kantavat vain muutaman kilometrin, mutta samalla niiden havaitseminen, kuuntelu ja häirintä on lähialuetta lukuun ottamatta lähes mahdotonta.
Voimakkaasti suuntaava antenni on mahdollista saada erittäin pieneen tilaan.lähde?
Sääilmiöt, lähinnä sade, vaikeuttavat merkittävästi millimetriaaltojen etenemistä. Myös perusvaimennus ilmakehässä on niin suurta.lähde?
Radioaallon taajuuden kasvaessa ensimmäinen suuri ilmakehän aiheuttama lisävaimennus on 60 GHz:n kohdalla.lähde?
Taajuusalueen käyttökelpoisuutta lisää ratkaisevasti mikropiirien valmistuksen siirtyminen 1980-luvun lopulla kyseiselle alueelle (vrt. MIMIC)selvennä.
Vilho Siivola

| Vilho Siivola |
| --- | --- |
 Vilho Siivola 1960-luvulla
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vilho Eemeli Siivola
Syntynyt: 10. huhtikuuta 1910 Valkeakoski
Kuollut: 28. marraskuuta 1984 (74 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, teatterineuvos
Näyttelijä
Aktiivisena:  1932–1978
Merkittävät roolit:   Nummisuutarit  Kolme sisarta  Kirsikkapuisto  Tuntematon sotilas  Luottamus 
Palkinnot
 Parhaan miespääosan Jussi-palkinto 1977 Luottamus 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Vilho Eemeli Siivola (10. huhtikuuta 1910 Valkeakoski – 28. marraskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterineuvos. Hän teki merkittävän uran Suomen Kansallisteatterin näyttelijänä, Nummisuutarien ohjaajana Taaborinvuoren Kivi-juhlissa sekä noin viidessäkymmenessä elokuvassa vuosina 1936–1976.
Siivolan filmiroolit olivat alussa yleensä sivuosien konnia, myöhemmin suurmiesten luonneosia. Tunnetuimman elokuvaroolinsa hän teki vuonna 1955 Tuntemattoman sotilaan Mäkilänä. Teatterissa hänet tunnettiin esimerkiksi Nummisuutarit- ja Anton Tšehov-tulkinnoistaan.
Varhaiselämä

Vilho Siivola syntyi Valkeakoskella hevosmies Heikki Siivolan ja Vilhelmiina Toivosen perheeseen. Kipinän näyttelemiseen Siivola sai Valkeakosken Työväennäyttämön esirippupoikana 1920-luvulla. Hän oli myös aktiivisesti mukana työväenliikkeessä toimien nuoriso-, osuustoiminta- ja urheiluseuroissa sekä ennen kaikkea erilaisten taideharrastusten piirissä.
Teatteriura

Vilho Siivola opiskeli Työväen Akatemiassa vuosina 1931–1932. Akatemian äidinkielen opettajana toiminut kirjailija Lauri Haarla järjesti Siivolalle näyttelijäharjoittelijan paikan Koiton näyttämölle Helsinkiin. Sen ohessa hän kävi Suomen Näyttämöopistoa 1934–1936. Koiton-kauden jälkeen hänellä oli kiinnitykset Helsingin Kansanteatteriin, Viipurin Kaupunginteatteriin ja Tampereen Teatteriin.
Ensimmäisen kiinnityksensä Kansallisteatteriin Siivola sai 1940, ja Kansanteatterin kautta siirtyi hän sinne takaisin vuonna 1943. Kansallisteatterissa hän työskenteli seuraavat 35 vuotta kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1977. Teatteriurallaan Siivola oli tunnettu Aleksis Kiven tulkitsija. Lisäksi hänet tunnettiin rehevän kansanihmisen huumorilla höystetyn luonteen tulkkina. Hän näytteli Nummisuutarien Eskoa ensimmäisen kerran jo 17-vuotiaana. Muita merkittäviä rooleja Siivolan näyttämöuralla olivat Tšehov-tulkinnat Kolmen sisaren Andrej, Kirsikkapuiston Lopahin sekä Gogolin Reviisorin kaupunginpäällikön rooli.
Vilho Siivola oli myös teatteriohjaaja. Hän ohjasi Nurmijärven Taaborinvuoren Kivi-juhlien Nummisuutarit neljännesvuosisadan aina vuodesta 1953 alkaen. Hän ohjasi myös eri teattereissa, ja hänen ohjaamansa Nummisuutarit vietiin Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Venäjänkielisen Nummisuutarit hän ohjasi vuonna 1971 Petroskoissa.
Siivola esiintyi ahkerasti Radioteatterissa 1940- ja 50-luvuilla. Hän esitti varsinkin F. E. Sillanpään ja Pentti Haanpään tekstejä. Hän oli myös Hella Wuolijoen kuunnelmasarjan Työmies Rantasen perheen nimiosassa.
Siivola opetti taideaineita Työväen Akatemiassa vuosina 1942–1970. Lisäksi hän johti teatterikursseja Helsingin Työväenopistossa, Kansankonservatoriossa ja Teatterikoulussa. Siivola oli myös aktiivinen järjestötyössä Suomen Näyttelijäliiton, Aleksis Kiven Seuran sekä Suomi-Neuvostoliitto-Seuran piirissä. Hän toimi Suomi-Romania-Seuran puheenjohtajana 25 vuotta.
Siivolalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1960 ja teatterineuvoksen arvonimi 1973. Hän julkaisi kaksi muistelmateosta: Myllykylästä maailmalle (1975) ja Maailmassa maailmaa (1983).
Elokuvaura

Vilho Siivola esiintyi 40-vuotisen uransa aikana noin viidessäkymmenessä elokuvassa. Uran alkupuolella hänelle lankesi usein konnan rooli sota-ajan komedioissa ja propagandaelokuvissa. Näihin kuuluivat muun muassa väkivaltainen venäläissotilas Ivan elokuvassa Yli rajan (1942). Ryhmy ja Romppainen -elokuvassa Jees ja just (1943) Siivola tulkitsi osuvasti yksitotista vanginvartija Lumperia.
1950-luvulla Siivola sai esittää aiempaa suurempia ja monipuolisempia filmirooleja. Elokuvassa Silmät hämärässä (1952) hän oli Sylvi Palon esittämän vaimon ahneuden takia rikokseen ajautuva mies. ”Vilho Siivolan kohtalo virkamiehestä mielenhäiriössä tehtyyn ryöstöön oli järkyttävästi kuvattu ihmisen tie”, Elokuva-Aitta -lehden Valma Kivitie totesi.
Siivolan tunnetuin elokuvarooli lienee Väinö Linnan romaanin pohjalta ohjatun Tuntemattoman sotilaan (1955) ”rättimikko” Mäkilä. Suomalais-neuvostoliittolaisessa yhteistyöelokuvassa Luottamus (1976) hän esitti tulevaa presidentti P. E. Svinhufvudia, mikä toi Siivolalle hänen ainoan Jussi-palkintonsa. Televisioelokuvassa Pakolaiset (1977) hän näytteli Juha Uutelaa, mistä voitti Prahan kansainvälisillä elokuvajuhlilla palkinnon parhaasta miespääosasta.
Aiheesta muualla

Vilho Siivola Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Parhaan miespääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Joel Rinne (1944)  Rauli Tuomi (1945)  Tauno Palo (1946)  Rauli Tuomi (1947)  Leif Wager (1948)  Martti Katajisto (1949)  Tauno Palo (1950)  Hannes Häyrinen (1951)  Tauno Palo (1952)  Kaarlo Halttunen (1953)  Sakari Jurkka (1954)  Heimo Lepistö (1955)  ei jaettu (1956)  ei jaettu (1957)  ei jaettu (1958)  Holger Salin (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Helge Herala (1962)  Joel Rinne (1963)  Matti Oravisto (1964)  ei jaettu (1965)  Pekka Autiovuori (1966)  Jukka Sipilä (1967)  ei jaettu (1968)  Kalevi Kahra (1969)  Eero Melasniemi (1970)  Jussi Jurkka (1971)  Mikko Niskanen (1972)  ei jaettu (1973)  Aimo Saukko (1974)  ei jaettu (1975)  Vesa-Matti Loiri, Antti Litja (1976)  Erkki Pajala, Lasse Pöysti, Vilho Siivola (1977)  Martti Kainulainen, Toivo Mäkelä (1978)  ei jaettu (1979) 
1980–1999:  Lasse Pöysti (1980)  Martti Kainulainen, Pertti Palo (1981)  Hannu Lauri, Martti Pennanen (1982)  Vesa-Matti Loiri, Kari Väänänen (1983)  Paavo Pentikäinen (1984)  ei jaettu (1985)  Paavo Liski, Risto Tuorila (1986)  Lasse Pöysti (1987)  Hannu Lauri (1988)  Kari Sorvali (1989)  Taneli Mäkelä (1990)  Matti Pellonpää (1991)  Silu Seppälä (1992)  Paavo Pentikäinen (1993)  Hannu Kivioja (1994)  Juha Veijonen (1995)  ei jaettu (1996)  Jorma Tommila (1997)  Kari Heiskanen (1998)  Pertti Koivula (1999) 
2000–2019:  Martti Suosalo (2000)  Janne Reinikainen (2001)  Martti Suosalo (2002)  Sulevi Peltola (2003)  Mikko Leppilampi (2004)  Peter Franzén (2005)  Hannu-Pekka Björkman (2006)  Janne Virtanen (2007)  Tommi Korpela (2008)  Tommi Korpela (2009)  Heikki Nousiainen (2010)  Ville Virtanen (2011)  Joonas Saartamo (2012)  Eero Ritala (2013)  Eero Aho (2014)  Antti Litja (2015)  Tommi Korpela (2016)  Jarkko Lahti (2017)  Eero Aho (2018)  Hannu-Pekka Björkman (2019) 
2020–2039:  Pekka Strang (2020)  Shahab Hosseini (2021)  Petri Poikolainen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Judith Resnik

| Judith Resnik |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1949 Akron, Ohio, Yhdysvallat
Kuollut: 28. tammikuuta 1986 (36 vuotta) Cape Canaveral, Florida, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  insinööri
Ura
Tyyppi:  astronautti
Aika avaruudessa:  6 vuorokautta 0 tuntia 56 minuuttia
Valittu avaruuslentäjäksi:  1978
Lennot

:  STS-41-D
 
:  STS-51-L
 
Judith Arlene Resnik (5. huhtikuuta 1949 Akron, Ohio – 28. tammikuuta 1986 Cape Canaveral, Florida) oli yhdysvaltalainen insinööri ja astronautti. Hän oli Sally Riden jälkeen toinen yhdysvaltalainen avaruudessa käynyt nainen, ja maailmanlaajuisesti neljäs nainen. Resnik kuoli Challenger-sukkulan tuhoutumiseen johtaneessa onnettomuudessa.
Elämä

Resnik syntyi vuonna 1949 Ohion Akronissa venäläis-juutalaiseen perheeseen. Hän suoritti sähkötekniikan insinöörin alemman korkeakoulututkinnon Carnegie Mellon -yliopistossa vuonna 1970 ja väitteli tohtoriksi sähkötekniikasta Marylandin yliopistosta vuonna 1977. Myöhemmin Resnik työskenteli Xeroxilla kunnes tuli vuonna 1978 valituksi Nasan astronauttikoulutukseen. Ensimmäiselle avaruuslennolleen hän osallistui tehtäväspesialistina Discovery-sukkulan ensilennolla vuonna 1984. Hän oli tammikuussa 1986 lähdössä toiselle avaruuslennolleen Challenger-sukkulalla, joka kuitenkin räjähti pian lähtölaukauksen jälkeen. Onnettomuudessa menehtyi Resnikin lisäksi kaikki lennon kuusi muuta miehistön jäsentä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Judith Resnik Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Puola 
Muut:  NARA  SNAC
Kari Koivukangas

| Kari Koivukangas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. lokakuuta 1964 (ikä 60) Rovaniemi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kari Antero Koivukangas (s. 8. lokakuuta 1964 Rovaniemi)  on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt Rovaniemen, Kajaanin ja Kemin teattereissa. Rovaniemellä hän on ollut myös teatterin näyttelijäyhdistyksen puheenjohtajana. Koivukangas on ollut mukana näyttelijänä useissa elokuvatuotannoissa joiden tapahtumat sijoittuvat Pohjois-Suomeen, kuten Mestari Cheng ja Napapiirin sankarit.
Aiheesta muualla

https://rovaniementeatteri.fi/nayttelijat/
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kävelykeppi

Arkkidiakonin muotokuva, jossa mallilla kädessään kävelykeppi. Ilja Repin 1877, Tretjakovin galleria.
Kävelykeppiä käyttävä henkilö.
Erityyppisiä kävelykeppejä.
Kävelykeppi on liikkumisen apuna käytettävä kahvalla varustettu keppi, johon nojaamalla liikkuja voi siirtää osan vartalon painosta jaloilta kepin varaan. Vakavammissa yhden jalan vammoissa käytetään kahta kainalo- tai kyynärsauvaa. Kävelykeppiä tai matkasauvaa voidaan käyttää myös edessä olevan maan tai jään kantavuuden tarkastamiseen ennen sille astumista. Kävelykeppiä voidaan käyttää myös itsepuolustusaseena.
Historia

Miehet ryhtyivät kantamaan kävelykeppiä 1700–1800-luvulla miekan kantamisen sijaan. Sitä voitiin käyttää aseena, mutta se ei ollut tappava (jotkut kylläkin piilottivat ohuen miekan kävelykepin sisään). Ranskalainen taistelulaji la canne perustuu lyhyen kepin käyttöön aseena, ja englantilainen bartitsu kehitettiin erityisesti kävelykepeillä miekkailuun. 1800-luvun lopulla kehitetyssä japanilaisessa taistelutaidossa Uchida-ryū tanjōjutsussa käytetään länsimaista kävelykeppiä aseena miekkaa vastaan. Vuosikymmenien myötä kävelykeppi muuttui kuitenkin lähinnä herrasmiesten vaatekaapin osaksi.
Käyttö

Kävelykeppi tulee aina mitoittaa käyttäjänsä mukaan, ja sen vuoksi on olemassa myös pituudeltaan säädettäviä keppejä. Kepin pituuden ohella sen yläosan muotoilu, kämmenpohjaa tukeva malli, helpottaa keppiin tukeutumista. Kävellessä keppi pidetään vammattomalla puolella ja viedään yhtä aikaa tukea tarvitsevan jalan kanssa eteen askelta otettaessa. Hartioiden ja käsivarren rentouttaminen keppikävelyn tauoilla ennaltaehkäisee jännitystiloja, joita esimerkiksi voimakas keppiin nojautumisen tarve usein aiheuttaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kävelykeppi Wikimedia Commonsissa
Aaronin sauvasta kävelykeppiin, Seura, 12.07.1939, nro 28, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vanguard 1

Vanguard 1 Vanguard-kantoraketin kyydissä  laukaisualustalla.
Vanguard 1 tai Vanguard I (COSPAR ID: 1958-002B tai 1958-Beta 2
) oli Yhdysvaltain laivaston ensimmäinen satelliitti. Se on vanhin Maata yhä kiertävä keinotekoinen satelliitti ja samalla vanhin Maata kiertävä avaruusromun kappale. Se oli neljäs onnistuneesti laukaistu satelliitti (neuvostoliittolaisten Sputnik-1:n, Sputnik 2:n ja yhdysvaltalaisen Explorer 1:n jälkeen) ja ensimmäinen aurinkopaneeleita käyttänyt satelliitti.
Yhdysvaltalainen satelliitti suunniteltiin testaamaan kolmivaiheisen kantoraketin laukaisua ja satelliitin kiertoradan ympäristöolosuhteiden vaikutusta satelliittiin ja sen järjestelmiin. Kiertorata-analyysin avulla saatiin myös lisätietoa maapallon muodosta.
Satelliitin massa on 1,47 kg, ja sen alumiinikuoren halkaisija on 152 mm.
Satelliitti laukaistiin kolmivaiheisella Vanguard-kantoraketilla 17. maaliskuuta 1958 654 × 3 969 km:n kokoiselle elliptiselle radalle, inklinaatio 34,25 astetta, kiertoaika 134,2  minuuttia. Satelliitin 10 mW, 108 MHz elohopeaparistokäyttöinen radiolähetin lopetti toimintansa kesäkuussa 1958. Kuudesta aurinkopaneelista virtansa saavan 5 mW, 108,03 MHz:n radiolähettimen signaali kuultiin viimeksi toukokuussa 1964.
Vanguard 1:n avulla selvitettiin yläilmakehän tiheyttä, maapallon pallonmuotoisuutta ja satelliitin lämpöeristyksen vaikutusta satelliitin sisälämpötilaan.
Alun perin satelliitin arvioitiin pysyvän kiertoradalla 2 000 vuotta, mutta Auringon aktiivisuuden lisääntyessä Auringon säteilypaineen ja yläilmakehän aiheuttaman kitkan havaittiin vaikuttavan otaksuttua enemmän kiertorataa alentavasti. Vanguard 1:n oletetaan pysyvän kiertoradallaan 240 vuotta. Seuraava Vanguard-sarjan satelliitti oli sääsatelliitti Vanguard 2.
| --- | --- |
Vanguard 1:n malli: Vanguard 1:n elektroniikkakomponentteja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vanguard 1 Wikimedia Commonsissa
Omsk

| Omsk (Омск) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Omskin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Omsk
 Koordinaatit: 54.967°N, 73.383°E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Omskin alue
Perustettu:  1716
Kaupungiksi:  1782
Väkiluku (2012):  1 158 627
Aikavyöhyke:  UTC+6 (MSK+3) 
 
 Kotisivu: www.omsk.ru 
 Auton. rek. tunnus: 55 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Omsk (ven. Омск) on kaupunki Lounais-Siperiassa Irtyš- ja Omjoen yhtymäkohdassa Siperian radan varrella. Kaupungissa asuu 1,15 miljoonaa ihmistä (2012). Omsk on Omskin alueen pääkaupunki. Moskovaan on Omskista matkaa noin 2 500 kilometriä.
Omsk on Siperian kasakoiden, Omskin ja Taran piispan sekä Siperian imaamin hallintokaupunki.
Historiaa

Omskin puinen linnoitus perustettiin vuonna 1716 suojelemaan Venäjän rajaa tasangon paimentolaisia vastaan. 1700-luvun lopulla pystytettiin kivinen linnoitus, josta on vielä jäljellä Tobolskin ja entisöity Taran portti. Tältä ajalta on vielä olemassa myös saksalainen luterilainen kirkko, asevarasto, tyrmä ja komendantin talo.
1800-luvulla ja 1900-luvun alussa Omskista tuli Länsi-Siperian ja nykyisen Kazakstanin alueen hallinnollinen keskus. Kaupunki menetti merkitystään rajan siirtyessä kauemmas. Sitä käytettiin vankien karkotuspaikkana: muun muassa Fjodor Dostojevski eli ja työskenteli Omskissa. Vuonna 1881 asukasluku oli 53 050. Uusi nousu alkoi Siperian radan valmistuttua.
Pian vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen valkoiset valtasivat kaupungin. Siellä toimi Venäjän sisällissodan aikana kolme peräkkäistä valkoisten hallitusta: Siperian väliaikainen hallitus, väliaikainen yleisvenäläinen hallitus ja amiraali Koltšakin hallitus, joka julisti Omskin Venäjän pääkaupungiksi. Kaupungissa säilytettiin myös keisarillisen pankin kultavarastoja, jotka evakuoitiin. Varat kuitenkin hävisivät valkoisten vetäydyttyä itään.
Länsi-Siperian pääkaupungiksi tuli kuitenkin Novosibirsk (ent. Novonikolajevsk), jolloin Omsk menetti hallintotoimintonsa. Toinen maailmansota toi Omskiin suuren määrän evakuoitua teollisuutta. Tämän johdosta kaupungista tuli kuitenkin suljettu, eikä sinne päästetty ulkomaalaisia ennen 1990-lukua. 1950-luvulla Siperian öljyvarojen käyttöönoton jälkeen kaupunkiin rakennettiin öljynjalostuskompleksi ja kokonainen "öljytyöläisten kaupunki", joka laajensi kaupunkia pohjoiseen Irtyšin varrelle.