stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomi 1990-luvulla
Kuolleita

Suomessa kuolivat 1990-luvulla muun muassa seuraavat merkkihenkilöt:
Oskari Jauhiainen (1913–1990), kuvanveistäjä, professori ja akateemikko
Ahti Karjalainen (1923–1990), maalaisliittolainen ja keskustalainen poliitikko, pääministeri ja ulkoministeri
Juha Vainio (1938–1990), suomalaisen iskelmämusiikin monitoimimies
Mikko Niskanen (1929–1990), elokuvaohjaaja ja näyttelijä
Irwin Goodman (1943–1991), reteiden rallien laulaja ja säveltäjä
Albert Järvinen (1950–1991), rock- ja blueskitaristi
Tom of Finland (1920–1991), kansainvälisesti tunnettu homoeroottinen kuvataiteilija ja homokulttuurin vaikuttaja
Hannes Häyrinen (1914–1991), näyttelijä ja eräs Suomen arvostetuimpia koomikoita
Arvo Ylppö (1887–1992), kansainvälisesti tunnettu lastenlääkäri
Risto Mäkelä (1924–1992), näyttelijä
Väinö Linna (1920–1992), kirjailija (Tuntematon sotilas)
Toivo Kärki (1915–1992), säveltäjä, muusikko, pianotaiteilija, tuotantopäällikkö ja sovittaja
Reino Palmroth (1906–1992), sanoittaja, radiotoimittaja, kirjailija ja majuri
Sara Hildén (1905–1993), taiteenkerääjä ja –edistäjä
Reima Pietilä (1923–1993), arkkitehti ja akateemikko
Eila Pennanen (1916–1994), kirjailija ja suomentaja
Usko Kemppi (1907–1994), säveltäjä, sanoittaja, kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja
Otto-Iivari Meurman (1890–1994), arkkitehti
Elissa Aalto (1922–1994), arkkitehti
Regina Linnanheimo (1915–1995), näyttelijä ja käsikirjoittaja
Kalevi Keihänen (1924–1995), seuramatkailun uranuurtaja
Väinö Valve (1895–1995), jääkärikenraali ja viimeinen elossa ollut suomalainen jääkäri
V. J. Sukselainen (1906–1995), maalaisliittolainen ja keskustalainen poliitikko, pääministeri ja valtiovarainministeri
Eeva-Liisa Manner (1921–1995), kirjailija
Sauli Lehtonen (1975–1995), vuoden 1994 tangokuningas
Hanna Taini (1911–1996), näyttelijä
Veikko Lavi (1912–1996), kansanlaulupoljentoisista kupleteistaan tunnettu laulaja-lauluntekijä
Erik Blomberg (1913–1996), elokuvaohjaaja ja elokuvaaja
Ernst Mether-Borgström (1911–1996), taidemaalari ja akateemikko
Elsa Sylvestersson (1924–1996), balettitanssija
Veikko Vennamo (1913–1997), Suomen maaseudun puolueen perustaja ja pitkäaikainen kansanedustaja
Carola (1941–1997), jazzahtavista iskelmistään tunnettu laulaja
Heikki Savolainen (1907–1997), menestynyt telinevoimistelija
Hannu Leminen (1910–1997), elokuvaohjaaja
Matti A. Pitkänen (1930–1997), valokuvaaja ja akateemikko
Aale Tynni (1913–1997), runoilija ja akateemikko
Helinä Rautavaara (1928–1998), tutkimusmatkailija, seikkailija ja keräilijä
Eeva-Kaarina Volanen (1921–1999), näyttelijä ja akateemikko
Walton Grönroos (1939–1999), oopperalaulaja ja oopperanjohtaja
Tarmo Manni (1921–1999), näyttelijä
Paavo Rintala (1939–1999), kirjailija
Tommi Rinne (1925–1999), näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomi 1990-luvulla Wikimedia Commonsissa
Martti Ahtisaari oli Suomen tasavallan presidentti vuosina 1994–2000.
Naisten on ollut mahdollista suorittaa asepalvelus vuodesta 1995 lähtien.
Suomi liittyi vuoden 1995 alussa Euroopan unioniin.
Suomen läänit 1.9.1997 asti. 1: Turun ja Porin lääni, 2: Uudenmaan lääni, 3: Hämeen lääni, 4: Vaasan lääni, 5: Kymen lääni, 6: Mikkelin lääni, 7: Keski-Suomen lääni, 8: Kuopion lääni, 9: Pohjois-Karjalan lääni, 10: Oulun lääni, 11: Lapin lääni, 12: Ahvenanmaan lääni.
Kesäpäivän viettoa Keravalla 1992.
Pohjois-Pohjanmaa oli 1990-luvulla yksi nopeiten väkilukuaan kasvattaneista maakunnista Suomessa. Kuvassa rakennetaan Oulun Meritullin kaupunginosaa vuonna 1999.
Vuonna 1995 lakkautetun Kansallis-Osake-Pankin talletuslipas.
K-Plussa saavutti nopeasti valtavan suosion vuonna 1997.
Helsingin päärautatieasema vuonna 1996. Kuvassa on muun muassa edellisenä vuonna Suomen rautateille tullut Pendolino-juna.
Toyota Corolla oli 1990-luvulla Suomen yleisin automalli. Kuvassa Corollan vuosimalli 1992–1997.
M/S Silja Serenade aloitti Helsingin ja Tukholman välisen liikennöinnin marraskuussa 1990.
Ilmekkäimpiä 1990-luvulla rakennettuja asuinalueita on postmodernismia edustava Helsingin Pikku Huopalahti, jossa sijaitsee muun muassa 1994 valmistunut Terassitalo.
Vuonna 1997 Espoon Keilaniemeen rakennettu Nokian pääkonttori (nykyinen Tieto Keilalahti Campus) on eräs vanhimmista nykyarkkitehtuuria edustavista rakennuksista Suomessa.
Nokia 1011, ensimmäinen Nokian valmistama sarjavalmisteinen GSM-puhelin.
Tietokoneet, joilla toimi eräs suomalainen BBS-verkko 1990-luvulla.
Olli Jalonen.
Stand up -komiikka rantautui Suomeen 1990-luvulla. Stan Saanila on sen ensimmäisiä kotimaisia edustajia.
Yleisradion logo vuosina 1990–1999.
Metsolat-sarjan näyttelijöitä 1990-luvulla
HIM Provinssirockissa vuonna 1999.
Jari Sillanpää nousi suosituksi iskelmäartistiksi.
Pekko Aikamiespojan luoja ja näyttelijä Timo Koivusalo ja vastanäyttelijä Satu Silvo Pekko-elokuvan kuvauksissa Kuhmoisissa kesällä 1993. Koivusalo oli 1990-luvulla merkittävä TV-juontaja, koomikko ja elokuvaohjaaja.
Markku Pölönen ohjasi 1990-luvulla useita menestyselokuvia.
Katariina Kaitue tulkitsi naispääosan palkitussa elokuvassa Onnen maa (1993).
Super Nintendo Entertainment System
Helsingissä juhlitaan jääkiekon MM-kultamitalia toukokuussa 1995.
Yhdysvalloista lähtöisin olevaa nuorten hip hop -muotia, joka tuli laajalti muotiin 1990-luvulla.
Italialaislähtöinen lasagne oli suosittu viikonloppuruoka 1990-luvulla.
Vanha Rauma hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1991, ja se on yhdessä Suomenlinnan kanssa Suomen ensimmäinen maailmanperintökohde.
Taidegalleria Terttu Jurvakainen

| Taidegalleria Terttu Jurvakainen |
| --- | --- |
Tyyppi:  Taidegalleria 
Sijainti:  Nykäläntie 18 91500 Muhos
Perustettu:  1977
Johtaja:  Terttu Jurvakainen
Kotisivut:  Taidegalleria Terttu Jurvakainen
    
Taidegalleria Terttu Jurvakainen on yksityinen taidegalleria, jota taidemaalari Terttu Jurvakainen on pitänyt Muhoksella yli neljäkymmentä vuotta. Galleria sai alkunsa vuonna 1977, kun Terttu Jurvakaisen isä talousneuvos Antti Jurvakainen päätti tyttärensä toivomuksesta rakentaa kotiinsa tilat, jonne taidemaalaritytär saisi teoksensa esille. Gallerian kahvio-osa on rakennettu vuonna 1986 ja uusin pääty avattiin vuonna 1997. Gallerian sisäänpääsy on maksullinen.
Kesänäyttelyitä ja kulttuuritapahtumia

Taidegalleria Terttu Jurvakainen on järjestänyt kesänäyttelyitä 1970-luvun loppupuolelta alkaen vuosittain. Kesänäyttelyissä on esillä Jurvakaisen ja kutsuttujen taiteilijoiden teoksia ja gallerian kesänäyttelystä on tullut jo käsite. Näyttelytoiminnan lisäksi galleria on vuosikymmenien ajan toiminut monien kulttuuritilaisuuksien tapahtumapaikkana ja siellä järjestetään myös konsertteja.
Galleriassa on näyttelytilaa 600 m² ja näyttelytilaan sisältyy  myös kahvio. Galleria on avoinna kesäisin 16. kesäkuuta - 31. elokuua ke-su kello 12-17. .
Kirjallisuutta

Terttu Jurvakainen valon ja värin maalari = The Painter of Light and Colour, 2008 ISBN 9789529239412
Aiheesta muualla

Taidegalleria - Cafe Terttu Jurvakainen
Edith Södergran

| Edith Södergran |
| --- | --- |
 Edith Södergran noin vuonna 1917.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1892 Pietari
Kuollut: 24. kesäkuuta 1923 (31 vuotta) Kivennapa
Kansalaisuus:  Suomi
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Kirjallinen suuntaus: suomenruotsalainen modernismi, futurismi, symbolismi
Esikoisteos:  Dikter (1916)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Edith Irene Södergran (4. huhtikuuta 1892 Pietari – 24. kesäkuuta 1923 Kivennapa) oli suomalainen runoilija. Hän on Suomen kansainvälisesti tunnetuin runoilija, jonka tuotantoa on käännetty yli 40 kielelle.
Södergran oli ensimmäisiä suomalaisia moderneja runoilijoita, suomenruotsalaisen modernismin tärkein edustaja. Hänen tuotannolleen oli tyypillistä näynomaisuus ja aikakauden futuristiset ja symboliset virtaukset. Södergran julkaisi esikoiskokoelmansa Dikter vuonna 1916. Hän sairasti jo silloin tuberkuloosia, johon menehtyi seitsemän vuotta myöhemmin.
Elämä ja ura

Edith Södergranin isä Matts Södergran oli ruotsinkielisestä Närpiöstä kotoisin ja hänen äitinsä oli Pietarissa syntynyt ruotsinkielinen suomalainen Helena o.s. Holmroos. Edith Södergranin isoäiti oli nauvolaissyntyinen torpantytär. Perhe muutti Karjalankannakselle Raivolaan, jossa isä työskenteli sahanhoitajana. Edith kävi koulunsa Pietarin saksalaisessa koulussa Petrischulessa. Siellä hän aloitti runojen kirjoittamisen saksaksi mallinaan Heinrich Heine ja Johann Wolfgang von Goethe. Hän tutustui ranskalaiseen symbolismiin, venäläiseen futurismiin ja saksalaiseen ekspressionismiin.
Isä kuoli keuhkotautiin 1907, ja tytär sairastui samaan tautiin seuraavana vuonna. Tästä alkoi Södergranin parantolakierre: ensin Nurmijärvellä Nummelan parantolassa ja sitten Sveitsin Davosissa. Vuodesta 1914 lähtien hän kieltäytyi parantolahoidoista ja äitinsä kannustamana ja avustamana omistautui vain runoilijantyölleen.
Södergran kirjoitti koko tuotantonsa varsin lyhyessä ajassa. Esikoiskokoelma Dikter ilmestyi 1916. Teos oli Suomessa ensimmäinen kokonaan vapaamittainen runokokoelma. Sen yksilöllinen kuvakieli poikkesi jyrkästi perinteisestä runoudesta. Södergranin runoja pidettiin epäsovinnaisina ja vaikeatajuisina. Esikoiskokoelma sai runsaasti huomiota mutta sekalaisen vastaanoton, jopa pilkkaa, mutta esimerkiksi R. R. Eklund nosti hänet vasta vuosituhannen vaihteen tienoilla löytyneessä Vasabladetin arviossaan aivan omaan luokkaansa.
Södergranin ”naismuusaksi” ja pitkäaikaiseksi luottoystäväksi nousi Hagar Olsson. Olsson veti hänet mukaan Ultra-lehden toimintaan vuonna 1922. Toinen suomenruotsalainen runoilija, joka lyhyen ajan valoi Södergraniin elämänuskoa, oli Elmer Diktonius. Södergran tapasi hänet yhden kerran, kun Hagar Olsson lähetti hänet Raivolaan joitakin aikoja ennen Södergranin kuolemaa, maaliskuussa 1922. Tapaaminen antoi tuolloin jo sairauden uuvuttamalle runoilijalle hyvin paljon. Diktonius lauloi hänelle säveltämiään lauluja. He olivat jonkin aikaa tiiviissä kirjeenvaihdossa, kun Södergranin välit Olssoniin olivat viilenneet.
Syksyllä 1922 Södergran tunsi itsensä heikoksi ja vietti pitkiä aikoja vuoteessa. Olsson yritti saada Södergranin sairaalaan, mutta tämä piti kiinni vuonna 1914 tekemästään päätöksestä välttää laitoshoitoa viimeiseen asti. Hän kirjoitti viimeiset runonsa ”Landet som icke är” ja ”Ankomst till Hades”. Viimeisen kirjeensä hän lähetti Diktoniukselle ennen kuolemaansa juhannuksena 1923.
Perintö

Södergran oli modernismin uranuurtaja samaan aikaan kuin T. S. Eliot ja Ezra Pound anglosaksisessa maailmassa. Södergranin vaikutuksesta suomenruotsalainen runous nousi 1920-luvulla pohjoismaisen kirjallisuuden kärkeen. Suomenkielisessä runoudessa modernismi löi itsensä läpi vasta 1950-luvulla.
Uuno Kailas suomensi runovalikoiman Levottomia unia, jonka julkaisi Tulenkantajien kustannusyhtiö 1929. Hagar Olsson julkaisi kirjekokoelman Ediths brev vuonna 1955 (suom. Edith Södergranin kirjeet, 1990) ja Gunnar Tideström elämäkerran Edith Södergran vuonna 1949. Södergranin kootut runot Elämäni, kuolemani ja kohtaloni ilmestyi 1994 Pentti Saaritsan toimittamana.
Laajoja käännöksiä Södergranin tuotannosta on ilmestynyt tanskaksi (1953), ranskaksi (1954), norjaksi (1957), unkariksi (1967), englanniksi (1969), saksaksi (1977), venäjäksi (1980) ja espanjaksi (1993). Runoja on julkaistu myös esperantoksi, hollanniksi, islanniksi, italiaksi, kiinaksi, puolaksi, tšekiksi ja viroksi.
Wäinö Aaltosen veistämä Edith Södergranin hautamuistomerkki tuhoutui vuonna 1939. Wäinö ja Matti Aaltosen suunnittelema uusi hautamuistomerkki paljastettiin Raivolassa 1960. Södergranin mukaan on nimetty postimerkki vuonna 1992. Raivolassa sijaitsee myös 1992 pystytetty Edith Södergranin Totti-kissan muistomerkki jonka on tehnyt kuvanveistäjä Nina Terno.
Ohjaaja Tuija-Maija Niskanen teki ruotsinkieliselle televisioteatterille Edith Södergranin elämästä vuonna 1977 elokuvan Maa jota ei ole. Sairaalakohtaukset kuvattiin lähes aidossa ympäristössä Röykän sairaalassa.
Kirjoitustyyli

Edith Södergranin runous on riimitöntä ja loppusoinnutonta ja sisältää runsaasti kuvailua. Se poikkesi suuresti ajan tyypillisestä tyylistä. Hän oli ensimmäinen suomalaiskirjailija, jonka tekstissä toteutuivat modernin runouden merkkeinä pidetyt piirteet, kuten avoin rakenne, yksilöllinen rytmi ja aiheiden vapaa valinta. Södergran käytti runoissaan rohkeita ja häkellyttäviäkin runokuvia, kuten ”min röda oförskräckthet” (punainen pelottomuuteni).
Kokoelmissa Syyskuun lyyra, Ruusualttari ja Tulevaisuuden varjo on paljon yksinpuhelua ja tyhjyyden tuntoa, mikä aiheutui Södergranin tuberkuloosin ja köyhyyden kaventamasta elinpiiristä. Näitä lieventää kuitenkin Södergranin lempeä suhde luontoon, mikä on nähtävissä hänen tekstistään. Hänen runoudestaan löytyy paljon itsevarmoja huudahduksia ja myös huumoria. Postuumissa Maa jota ei ole -kokoelmassa Södergranin tyylissä aiemmin keskenään kilpailleet tuska ja olemassaolon riemu sulautuvat kuitenkin yhteen uudenlaiseksi, perille saapumisen tunnelmaa huokuvaksi kokonaisuudeksi.
Södergran valokuvaajana

Onkamojärvi.
Kaksi kissaa.
Talvinen Raivola.
Tukinuittoa Onkamojärvellä.
Teokset > Ruotsiksi

Dikter.  Borgå:  Schildt, 1916.  (suom. Runoja, 1942), teos digi.kansalliskirjasto.fi:ssä
Septemberlyran. Dikter.  Helsingfors:  Schildt, 1918.  (suom. Syyskuun lyyra), teos digi.kansalliskirjasto.fi:ssä
Brokiga iakttagelser.  Helsingfors:  Schildt, 1919.  (aforismeja, suom. Kirjavia havaintoja), teos digi.kansalliskirjasto.fi:ssä
Rosenaltaret.  Helsingfors:  Schildt, 1919.  (suom. Ruusualttari), teos digi.kansalliskirjasto.fi:ssä
Framtidens skugga.  Helsingfors:  Schildt, 1920.  (suom. Tulevaisuuden varjo), teos digi.kansalliskirjasto.fi:ssä
Tankar om naturen (aforismeja Ultra-lehdessä 1920, suom. Ajatuksia luonnosta)
Landet som icke är. (Efterlämnade dikter).  Helsingfors:  Schildt, 1925.  (postuumi, toim. Elmer Diktonius, suom. Maa jota ei ole)
Ediths brev. Brev från Edith Södergran till Hagar Olsson. Med kommentar av Hagar Olsson. Helsingfors: Schildt, 1955. (suom. Edith Södergranin kirjeet)
Teokset > Suomennoskokoelmat

Levottomia unia. Runoja.  (Alkulause: Hagar Olsson)  Suomentanut Uuno Kailas. Helsinki:  Tulenkantajain osakeyhtiö, 1929.  – Kirja kerrallaan, 2004. ISBN 952-5439-69-0.
Runoja . Suomentanut Uuno Kailas, kuvittanut Tapio Tapiovaara. Porvoo: WSOY, 1942. – Useita painoksia: 1968, 1977, 1980. ISBN 951-0-09621-0.
Kultaiset linnut.  (Uusi painos kokoelmasta Runoja)  Suomentanut Uuno Kailas. Hämeenlinna:  Karisto, 1990 (5. painos 2005).  ISBN 951-23-2797-X
Tulevaisuuden varjo.  Suomentanut ja valikoinut Pentti Saaritsa. Helsinki:  Otava, 1972.  ISBN 951-23-2797-X  – Otava, 1990. ISBN 951-1-11176-0.
Kohtaamisia.  (Kokoelmasta Runoja. Toimittanut Karri Kokko. Kuvitus: Helene Schjerfbeckin taidejäljennökset)  Helsinki:  WSOY, 1982 (9. painos 2004).  ISBN 951-0-11145-7
Hiljainen puutarha.  Suomentanut Uuno Kailas. Hämeenlinna:  Karisto, 1994.  ISBN 951-23-3427-5
Kaikkiin neljään tuuleen.  Suomentanut Hilja Mörsäri. Helsinki:  Into, 2013.  ISBN 978-952-264-240-0  (aforismeja, sisältää kokoelmat Brokiga iaktagelser ja Tankar om naturen)
Elämäni, kuolemani ja kohtaloni. Kootut runot.  Suomentanut Pentti Saaritsa, Uuno Kailas ja Aale Tynni. Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13166-4  – Taskukirjapainos 2009, ISBN 978-951-1-23580-4.
Edith Södergranin kirjeet.  (Ediths brev. Brev från Edith Södergran till Hagar Olsson, 1955.)  Suomentanut Pentti Saaritsa. Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-10243-5
Kirjallisuutta

Brunner, Ernst: Edith: Romaani.  ((Edith: Roman, 1992.) Suomentanut Saara Villa)  Helsinki:  Otava, 1993.  ISBN 951-1-12689-X
Haapala, Vesa: Kaipaus ja kielto: Edith Södergranin Dikter-kokoelman poetiikkaa.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-667-6
Haapala, Vesa: ”Kuinka jumala kirjoitetaan”, Romanttinen moderni: Kirjoituksia runouskäsityksistä.  (Toimittanut Tuula Hökkä)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2001.  ISBN 951-746-293-X
Hökkä, Tuula: ”Lyriikan vallankumouksellinen”, Sain roolin johon en mahdu: Suomalaisen naiskirjallisuuden linjoja.  (Toimittanut Maria-Liisa Nevala)  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10806-9
Kivalo, Erkki: Olen sylkenyt verta: Sairauden varjostamaa elämää. Edith Södergran 1892–1923.  Klaukkala:  Recallmed, 1995.  ISBN 951-9221-73-5
Rahikainen, Agneta: Edith Södergran: Elämä.  ((Edith Södergran: Stjärnfångerskan, 2023.) Suomentanut Jaana Nikula)  Helsinki:  Kustantamo S&S, 2023.  ISBN 978-951-52-5984-4
Ström, Eva: Edith Södergran.  Stockholm:  Natur och kultur, 1994.  ISBN 91-27-03527-1  (ruotsiksi)
Södergran, Edith: Tulena yli tuhkan: Edith Södergranin valokuvia.  ((Som en eld över askan: Edith Södergrans fotografier, 1993.) Kuvatoimittaja Jukka Kukkonen. Tekstitoimittaja Agneta Rahikainen. Suomentajat Pentti Saaritsa, Kyllikki Villa)  Helsinki:  Svenska litteratursällskapet i Finland – Akateeminen kirjakauppa, 1993.  ISBN 951-583-001-X
Södergran, Edith: Maailma on minun: Runoja ja valokuvia.  ((Världen är min, 2023.) Toimittaneet Agneta Rahikainen ja Eira Sillanpää)  Helsinki:  Kustantamo S&S, 2023.  ISBN 978-951-52-5842-7
Tideström, Gunnar: Edith Södergran  (1. p. 1949)  Stockholm:  Wahlström & Widstrand, 1991.  ISBN 91-46-16142-2  (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Edith Södergran Wikisitaateissa
Lisää luettavaa aiheesta Edith Södergran on Wikiaineistossa
Edith Södergran. Kansalliskirjaston Klassikkokirjasto.
Vapaasti ladattavia Edith Södergranin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa.
Edith Södergranin arkisto Finnassa.
Edith Södergran-sällskapet. (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Södergranin teoksia digitaalisessa muodossa. Projekti Runeberg.
Edith Södergran. Kotuksen tekstikorpuksia (Uuno Kailaan suomennoksia).
Nilsson, Marie-Louise: Index över Edith Södergrans lyrik (Specialarbete inom ämnet litteraturorientering vid bibliotekshögskolan) bada.hb.se. 1975. Arkistoitu 2.5.2014. Viitattu 2.5.2014. (ruotsiksi)
Witt-Brattström, Ebba: Jag är lag i mig själv Nordisk kvinnolitteraturhistoria på nätet. 2012. Kvinnsam. (ruotsiksi) (englanniksi)
Edith Södergran Suuret suomalaiset. 2004. Yleisradio. Arkistoitu 17.3.2016. Viitattu 13.8.2015.
Edith Södergran. Litteraturbanken (ruotsiksi)
Södergran, Edith hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Tiainen, Leo: Hauta ja puutarha: Edith Södergranin runoilijamaja Raivolassa. Helsingin Sanomat 9.9.1938, s. 4. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Hufvudstadsbladet 
Edith Södergranin hautamuistomerkki Raivolassa.
Taidemaailma

Taidemaailma koostuu ihmisistä, jotka toimivat taiteen tuottamisen, esittämisen, toimeksiantojen, taiteen säilytyksen, sen edistämisen, taidekritiikin ja taiteen myynnin piirissä. Howard S. Becker kuvailee sitä seuraavasti: se on "niiden ihmisten verkosto, joiden yhteistoiminta, joka on organisoitu heidän yhteisen käsityksensä perusteella perinteisistä toimintatavoista, tuottaa sellaisia taideteoksia, joiden vuoksi taidemaailma on merkittävä."  Sarah Thorntonin mukaan se on "päällekkäisten alakulttuurien löyhä verkosto, jota pitää koossa usko taiteeseen. Se maailma ulottuu kaikkialle maapallolla, mutta keskittyy taiteen pääkaupunkeihin, kuten New York, Lontoo, Los Angeles ja Berliini."
Danto, Dickie ja Bourdieu

Taidemaailmaa määritteli ensimmäisenä vuonna 1964 amerikkalainen filosofi ja taidekriitikko Arthur Danto artikkelissaan "The Artworld". Danton mukaan "Taiteen teorioiden rooli, niin tänään kuin aina ennenkin, on aikaansaada taidemaailma ja taide mahdolliseksi."  Danton määrittelemä taidemaailma tarjosi operationaalisen taideteorian, jota sen osallistujat käyttävät erottaakseen taiteen ei-taiteesta.
George Dickien institutionaalisen taideteorian varhaisemmassa (1974)  määritelmässä taidemaailma on niiden näkökohtien asetelma, jotka suovat teokselle ehdokkuuden taiteen arvostukseen. Uudemmassa (1997) teoriassaan Dickie määrittelee taideteoksen artefaktina, joka luodaan esitettäväksi taidemaailman yleisölle. Yleisö on henkilöiden tai jäsenten sarja, joka on jossain määrin valmistautunut ymmärtämään heille esitettäviä objekteja. Martin Irvine toteaa, että taidemaailma on kaikkien taidemaailmajärjestelmien kokonaisuus. Taidemaailmajärjestelmä on ne puitteet, joissa taiteilija esittää teokset taidemaailman yleisölle.
Pierre Bourdieun taidemaailman käsite on yhteiskunnallisesti ja taloudellisesti elettyjen asemien ehdollistama ja määrittelemä, joka vaatii tietoa ja kulttuurisen pääoman omistamista osana yhteiskuntaluokan identiteettiä, taiteen teorian käsitteitä, joita seuraavat opitut ammatilliset sekä yhteiskuntaluokkien distinktiot.
Musiikin taidemaailmat

Simon Frith kuvailee kolmea taidemaailmaa, jotka esiintyvät musiikin alalla: taidemusiikin maailma, kansanmusiikin maailma ja kaupallisen musiikin maailma.  Timothy Taylor liittää nämä maailmat kolmeen populaarimusiikin lajiin: rockiin, rappiin ja poppiin.
Beckerin määritelmän arviointia

Howard Beckerin taidemaailman määritelmä syntyi Dickien jälkeen. Martin Irvinen mukaan hän yrittää määritellä sitä, mikä saa taidemaailman aikaan sosiologisella metodeilla. Irvinen mukaan sen tärkeitä kohtia ovat:
Taidemaailmoilla on kollektiivisia toimintoja ja jaettuja konventioita.
Becker määrittelee taiteen kollektiivisina toimina, joka on taiteen tuottamisen perusta, ei sen lopputuotteista (teoksista) käsin.
Kiertää taiteen määritelmän näennäisongelmaa jollakin itse teoksissa olevalla oleellisella ominaisuudella.
Määrittelee taidemaailman jäsenet ja yksilöiden yhteistyön luomalla koko taidemaailman järjestelmän.
Järjestelmä muodostaa taideobjektin, ei kukaan yksilö. Taideobjekti sellaisenaan elää vain sosiaalisen järjestelmän sisällä.
Berckerin teorian perusolettamuksia ovat Irvinen mukaan:
Taidemaailmojen olemassaolo, kuten niiden olemassaolojen tavat vaikuttavat sekä taiteen tuotantoon, että niiden kulutukseen, mikä viittaa taiteen sosiologiseen lähestymistapaan.
Näin ollen taiteilija työskentelee yhteistyössä toimivien ihmisten verkoston keskipisteessä, ja kaikkien panos on oleellinen lopputulokselle.
Taiteilijan osallisuus ja riippuvuus yhteistyössä olevista linkeistä pakottaa hänet siihen taiteeseen, jonka hän tuottaa.
Konventiot säätelevät taiteilijoiden ja yleisön välistä suhdetta, ne määrittelevät molempien oikeudet ja velvollisuudet.
Konventiot mahdollistavat helpon ja tehokkaan toiminnan rinnastuksen taiteilijoiden ja tukihenkilökunnan välillä.
Taidemaailmoilla on tyypillisesti läheiset ja laajat suhteet niiden maailmojen kanssa, joista ne yrittävät erottautua. Ne jakavat jakelun lähteitä noiden toisten maailmojen kanssa, rekrytoivat henkilöitä niistä, omaksuvat niissä olevia ajatuksia ja kilpailevat niiden kanssa yleisöistä ja taloudellisesta tuesta.