stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietarin valtionyliopisto
Tiedekunnat

Luonnontieteet:
Biologian ja maaperätieteen tiedekunta
Geologian tiedekunta
Fysiikan tiedekunta
Kemian tiedekunta
Lääketieteellinen tiedekunta
Maantieteen ja geoekologian tiedekunta
Matematiikan ja mekaniikan tiedekunta
Sovelletun matematiikan tiedekunta
Ihmistieteet:
Filologian ja taiteiden tiedekunta
Filosofian ja valtiotieteen tiedekunta
Historian tiedekunta
Idäntutkimuksen tiedekunta
Johtamistaidon laitos
Journalistiikan tiedekunta
Kansainvälisten suhteiden tiedekunta
Kielitieteen tiedekunta
Oikeustieteellinen tiedekunta
Psykologian tiedekunta
Sosiologian tiedekunta
Taloustieteiden tiedekunta
Merkittäviä henkilöitä > Kuuluisia entisiä opiskelijoita

Kahdeksan Pietarin yliopistosta valmistunutta tiedemiestä on saanut Nobelin palkinnon, vaikka kukaan heistä ei tehnyt palkintoon johtanutta tutkimusta tässä yliopistossa eikä työskennellyt siellä palkinnon saadessaan: Ivan Pavlov (lääketiede 1904), Ilja Metšnikov (lääketiede 1908), Nikolai Semjonov (kemia 1956), Lev Landau (fysiikka 1962), Aleksandr Prohorov (fysiikka 1964), Wassily Leontief (taloustiede 1973), Leonid Kantorovitš (taloustiede 1975) ja Joseph Brodsky (kirjallisuus 1987).
Merkittäviä henkilöitä > Rehtorit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pietarin keisarillinen yliopisto 1819–1821: Mihail Balugjanski  1821–1825: Jevdokim Zjablovski  1825–1836: Anton Degurov  1836–1840: Ivan Šulgin  1840–1861: Pjotr Pletnjov  1861–1863: Aleksandr Voskresenski  1863–1865: Heinrich Lenz  1865–1867: Aleksandr Voskresenski  1867–1873: Karl Kessler  1873–1876: Pjotr Redkin  1876–1883: Andrei Beketov  1883–1887: Ivan Andrejevski  1887–1890: Mihail Vladislavlev  1890–1897: Pjotr Nikitin  1897–1899: Vasili Sergeevits  1899–1903: Adolf Holmsten  1903–1905: Aleksandr Ždanov  1905–1910: Ivan Borgman  1910–1911: David Grimm  1911–1918: Erwin Grimm  |  Leningradin valtionyliopisto 1918–1919: Aleksandr Ivanov  1919: Sergei Žebelev  1919–1922: Vladimir Šimkevitš  1922–1925: Nikolai Deržavin  1925–1926: Sergei Minin  1926–1927: Vsevolod Tomaševski  1927–1930: Mihail Serebrjakov  1930–1932: Juri Nikitš  1932–1933: Viktor Serežnikov  1933–1938: Mihail Lazurkin  1938–1939: Konstantin Lukašev  1939–1941 Pjotr Zolotuhin  1941–1948 Aleksandr Voznesenski  1948–1950 Nikita Domnin  1950–1952 Aleksei Iljushin  1952–1964 Aleksandr Aleksandrov  1964–1970 Kirill J. Kondratjev  1970–1975 Gleb Makarov  1975–1986 Valentin Aleskovski  1986–1993 Stanislav Merkuriev  |  Pietarin valtionyliopisto 1993–2008 Ljudmila Verbitskaja  2008– Nikolai Kropatšev  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pietarin valtionyliopisto Wikimedia Commonsissa
Diagram of the Russian education system (englanniksi) (russianenic.ru)
Pettäjän tie (kappale)

"Pettäjän tie" on Erkki Laurokarin säveltämä ja sanoittama tango. Petetystä rakkaudesta kertovan kappaleen levytti ensimmäisenä romanimuusikko Taisto Ahlgren vuonna 1970. Se nousi Ahlgrenin uran tunnetuimmaksi kappaleeksi ja samanniminen albumi Pettäjän tie vuodelta 1973 nousi laulajan uran myydyimmäksi levyksi. Ahlgrenin levytys nousi parhaimmillaan Suomen single-listalla sijalle 7.
Ahlgrenin kanssa samana vuonna 1970 "Pettäjän tien" ehti levyttää myös Eino Grön. Kappale on ollut erityisesti romanimuusikoiden suosiossa, sillä sen ovat levyttäneet myös Taisto Tammi, Leif Lindgren ja Feija Hagert. Uusimpia kappaleen levyttäneitä on Tuomari Nurmio.
»Pettäjän tie
On tuskainen käy harhaan

Vei valhe sun
Mun elon ainaisen»
Plagiaatti

Alun perin "Pettäjän tien" tekijäksi oli merkitty Pirkko Ahlgren, mutta syksyllä 1977 Korkein oikeus päätti laulun olevan jäljitelmä Erkki Laurokarin kappaleesta "Kohtalon kukka" ja näin ollen kappaleen tekijäksi Teostossa merkittiin Laurokari.
Maria Schulgin teki syksyllä 1967 Yleisradioon ohjelman Marraskuun liikkeestä. Schulgin ja ohjelman äänittäjä Matti Vehniäinen haastattelivat ja äänittivät Helsingin Hakaniemen sillan alla asuneita alkoholisteja, joiden joukossa oli myös Erkki Laurokari. Laurokari lauloi ohjelmaan oman kappaleensa ”Kohtalon kukka”. Aikoinaan vankilassa Sukevalla tuomiotaan kärsinyt Laurokari oli laulanut tuotantoaan vankitovereilleen ja sitä kautta kappale oli levinnyt romaniväestön keskuuteen. Automaalarina työskennellyt Taisto Ahlgren esitti kappaleen romanien työssäkäyntiä käsitelleessä TV-ohjelmassa helmikuussa 1968.
Vuonna 1970 Ahlgren levytti kappaleen Scandialle ja sen sovittajana toimi Jaakko Salo. Samana vuonna levytetty Fazerin julkaisema Eino Grönin versio oli merkitty Laurokarin nimiin. Vuonna 1977 Grön esitti televisiossa Lavatanssit-ohjelmassa englanninkielisen version. Vuoden 1977 oikeudenkäynnissä Schulginin äänite toimi todisteena ja Scandia määrättiin maksamaan korvauksia Laurokarin puolisolle.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Pettäjän tien alkupää löytyi Hakaniemen sillan alta
Legion of Doom

Legion of Doom (suom. Tuomiopäivän legioona) on nimitys eräälle 90-luvun tunnetuimmista jääkiekon hyökkäyskolmikoista eli hyökkäysketjuista. Se toimi syksystä 1994 kevääseen 1997 Philadelphia Flyersin pelottavimpana hyökkäyskolmikkona. Ketjun vasemmassa laidassa pelasi yhdysvaltalainen John LeClair, keskushyökkääjänä kanadalainen Eric Lindros ja oikeana laitahyökkääjänä ruotsalainen Mikael Renberg. Ketjussa oli yhdistelmä älyä, maalintekotaitoa ja voimaa.
Legion of Doomia edelsi Crazy Eights -ketju, jossa pelasivat Lindros, Mark Recchi ja Brent Fedyk. Legion of Doom -ketju sai alkunsa "tynkäkauden" (1994–1995) aikana, jolloin Recchi siirtyi Montrealiin ja LeClair Philadelphiaan. Kauden aikana kolmikko LeClair – Lindros – Renberg teki kaikkiaan 80 maalia ja 96 syöttöpistettä. Eric Lindros sai tuolloin kasaan 70 pistettä, jakaen liigan pistepörssin ykköspaikan Jaromír Jágrin kanssa.
Ketju pysyi kasassa myös kauden 1995–1996 tehden 121 maalia ja 134 syöttöä.
Kolmikon viimeiseksi yhteiseksi kaudeksi jäi NHL-kausi 1996–1997, jolloin he tekivät 104 maalia ja 131 syöttöä. Philadelphia eteni Stanley Cupin finaaleihin, mutta hävisi Detroit Red Wingsille otteluvoitoin 4–0. Ketju keräsi pudotuspeleissä tehopisteet 26+32.
Kesällä 1997 Flyers myi Renbergin, joten kolmikon tiet erosivat.
Aiheesta muualla

Palosaari, Juha: Tuomiopäivän legioona Jatkoaika.com.  11.4.2011.
Pirkko Rommi

Pirkko Annikki Rommi (7. heinäkuuta 1925 Jämsä – 10. joulukuuta 2019 Lempäälä) oli suomalainen historiantutkija.
Rommin vanhemmat olivat eversti Viljo Rommi ja Irja Vuolle-Apiala. Rommi kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Yhteiskoulusta ja Realilukiosta vuonna 1945 ja opiskeli Helsingin yliopistossa ensin kemiaa ja sitten historiaa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1954, maisteriksi 1957 ja lisensiaatiksi 1960. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1964 aiheenaan Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen ja Suomalaisen puolueen myöntyväisyyslinja ensimmäisen sortokauden aikana. Väitöskirja sai vuonna 1965 Suomen Tiedeseuran jakaman Theodor Homénin palkinnon. Rommin myöhemmätkin tutkimukset käsittelivät pääasiassa Suomen poliittista historiaa.
Rommi työskenteli Jyväskylän normaalilyseon historian vt. yliopettajana vuosina 1956–1958. Hän oli Yhteiskunnallisen Korkeakoulun ja sittemmin Tampereen yliopiston Suomen historian dosenttina vuosina 1964–1995, vt. apulaisprofessorina 1966–1969 ja lehtorina 1973–1988. Hän oli myös Helsingin yliopistossa Suomen ja Skandinavian historian assistenttina vuoteen 1963, Suomen historian dosenttina vuosina 1970–1988 sekä Suomen historian vt. professorina Eino Jutikkalan eläköitymisen jälkeen vuosina 1973 ja 1974–1976. Rommi toimi Suomen Historiallisen Seuran esimiehenä vuonna 1977 ja kuului Historiallisen Aikakauskirjan toimituskuntaan yhtenä ensimmäisistä naisista. Hän oli mukana A. I. Arwidsson-Seuran ja Vapaussodan Invalidien Muistosäätiön toiminnassa.
Teoksia

Myöntyvyyssuuntauksen hahmottuminen Yrjö-Koskisen ja suomalaisen puolueen toimintalinjaksi. Suomen Historiallinen Seura, Helsinki 1964 (väitöskirja)
Yrjö-Koskisen linja: myöntyvyyssuunnan hahmottuminen suomalaisen puolueen toimintalinjaksi. Aalto, Helsinki 1964
Poliittinen Tampere 1899–1905. Tampereen yliopiston historian laitos, Tampere 1972 (Lasse Viitasen kanssa)
Juhlajulkaisu Aulis J. Alasen 60-vuotispäiväksi. Tampereen yliopisto, Tampere 1966 (artikkeli ”Piirteitä Uuden Suomettaren äänioikeustaistelusta 1890-luvulla”)
Suomen kansanedustuslaitoksen historia 4: Säätyedustuslaitoksen kokoonpano, työmuodot ja valtuudet. Eduskunnan historiakomitea, Helsinki 1974 (artikkeli ”Lehdistöstä ja valtiopäivätoiminnasta”)
Suomen historia 5: Autonomian rakentamisen ja kansallisen nousun aika, suurten uudistusten kausi, kansanrunous, kansallisen korkeakulttuurin synty. Weilin + Göös, Espoo 1986 (osio ”Suurten uudistusten kausi”)
Adolf Ivar Arwidsson: näkijä ja tekijä. Atena, Jyväskylä 1992 (artikkeli ”Tienhaarassa – nuoren Arwidssonin poliittinen toiminta”)
Phyllanthaceae

| Laipikkakasvit |
| --- | --- |
 Amblapuu (Phyllanthus emblica)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Phyllanthaceae  Martinov
Synonyymit
 Antidesmataceae Loudon  Aporosaceae Planch.  Bischofiaceae Airy Shaw  Hymenocardiaceae Airy Shaw  Porantheraceae Hurus.  Scepaceae Lindl.  Stilaginaceae C.Agardh  Uapacaceae Airy Shaw 
Katso myös
   Phyllanthaceae Wikispeciesissä   Phyllanthaceae Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Laipikkakasvit (Phyllanthaceae) on suurehko trooppinen kasviheimo koppisiemenisten Malpighiales-lahkossa. Heimoon kuuluvia suomeksi nimettyjä kasveja ovat muun muassa vaharokkio (Andrachne telephioides), hiutalepensas (Breynia disticha), laipikat (Phyllanthus) ja musukit (Uapaca).
Ulkonäkö ja koko

Laipikkakasvit käsittää pääasiassa ainavihantia puita ja pensaita, harvoin kausivihantia tai ruohoja. Kaarna on hienoksi murenevaa. Kasveissa on eräitä alkaloideja, triterpeenejä ja tanniineja. Lehdet ovat ehytlaitaisia, korvakkeellisia, sulkasuonisia ja usein kahdessa rivissä. Joskus kasvit ovat kaksikotisia. Kukat ovat pieniä. Kukassa on 2–12 usein tyvestään yhtynyttä verholehteä, 3–9 terälehteä (harvoin teriö puuttuu tai on pieni) ja tavallisesti hetiön ulkopuolella sijaitseva, eri tavoin liuskoittunut mesiäinen. Hedekukassa on 2–35 hedettä ja toisinaan emiön jäänne. Emikukassa joutoheteet ovat harvinaisia ja sikiäin on yhden tai 2–15 yhteenkasvaneen emilehden muodostama. Vartalot ovat tavallisesti kaksihaaraisia, luotit uurteisia. Hedelmä on liiteluomainen ja räjähdysmäisesti avautuva kota tai lohkohedelmä ja sisältää suuria siemeniä, joissa on tavallisesti runsas endospermi.
Levinneisyys

Heimo kasvaa kaikkialla tropiikissa, erityisesti kuitenkin Malaijien saaristossa; eräät lajit kasvavat lauhkeassa vyöhykkeessä, muun muassa Etelä-Euroopassa.
Luokittelu

Laipikkakasvien läheisin sukulainen on solmuoksakasvien (Picrodendraceae) heimo. Näiden kahden heimon muodostamaa kehityslinjaa luonnehtivat muun muassa pienikukkaisuus, tietyt siemenaiheen ominaisuudet ja hedelmä, jonka ulkokerros irtaantuu usein puutuneesta sisäkerroksesta ja karisee liuskoina; hedelmän keskipylväs on pysyvä. Kehityslinjan ikä saattaa olla noin 94 miljoonaa vuotta eli se on syntynyt jo liitukaudella, ja laipikkakasvit lienee noin 81 miljoonaa vuotta vanha.
Laipikkakasvit koostuu 59 suvusta ja 2330 lajista. Alaheimoja on kaksi:
1. Phyllanthoideae Beilschmied. Alaheimo käsittää 38 sukua ja 1680 lajia, joista suurin osa (1270 lajia) on laipikoita (Phyllanthus). Suvussa Cleistanthus on 140 ja suvussa Bridelia 50 lajia. Alaheimo on levinnyt tropiikkiin ja joillekin lämpimille alueille. Pystyissä varsissa on kierteisesti surkastuneita lehtiä, vaakatasoisissa lehdet ovat kahdessa rivissä. Kasvit ovat yksi- tai kaksikotisia, ja yksineuvoiset kukat sijaitsevat ryhmissä. Heteet ovat erillisiä tai yhtyneitä, ja sikiäin muodostuu 2–15 yhteenkasvaneesta emilehdestä. Hedelmä on tavallisesti kotamainen, harvoin avautumaton.
2. Antidesmatoideae Hurusawa. Sukuja on 21, lajeja 451 tropiikissa ja subtropiikissa. Lehtiasento on kierteinen, ja ruodin kärjessä on turvonnut pulvinus. Kasvit ovat tavallisesti kaksikotisia, harvoin yksikotisia, ja kukinnoissa on lapakko. Kukat ovat usein teriöttömiä, ja sikiäin koostuu yhdestä tai 2–5 yhteenkasvaneesta emistä. Hedelmä on usein avautumaton. Runsaslajisimmat suvut ovat Antidesma (150 lajia), Aporosa (90 lajia), musukit (Uapaca, 60 lajia) ja Baccaurea (50 lajia).
Luokittelu > Suvut

Actephila
Aerisilvaea
Amanoa
Andrachne – rokkiot
Antidesma
Aporosa
Ashtonia
Astrocasia
Baccaurea
Bischofia – pallerosateet
Blotia
Breynia – hiutalepensaat
Bridelia – ketjumarjat
Celianella
Chascotheca
Chonocentrum
Cicca
Cleistanthus
Croizatia
Didymocistus
Discocarpus
Flueggea – kuulamot
Glochidion – miinajankukat
Gonatogyne
Heywoodia
Hyeronyma
Hymenocardia
Jablonskia
Keayodendron
Lachnostylis
Leptonema
Leptopus
Maesobotrya
Margaritaria – aarrekodat
Meborea
Meineckia – mesikiekot
Oreoporanthera
Pentabrachion
Petalodiscus
Phyllanoa
Phyllanthus – laipikat
Poranthera
Protomegabaria
Pseudolachnostylis
Reverchonia
Richeria
Richeriella
Sauropus
Savia
Securinega
Spondianthus
Thecacoris
Uapaca – musukit
Wielandia
Zimmermannia
Zimmermanniopsis
Kuvia

Actephila collinsiae
Amanoa congesta
Vaharokkio (Andrachne telephioides)
Antidesma acidum
Aporosa cardiosperma
Baccaurea brevipes
Jaavanpallerosade (Bischofia javanica)
Hiutalepensas (Breynia disticha)
Bridelia exaltata -lajin kaarnaa
Cleistanthus collinus
Flueggea leucopyrus
Glochidion ellipticum
Hieronyma macrocarpa
Leptopus chinensis
Kobolttiaarrekota (Margaritaria discoidea)
Meineckia longipes
Poranthera microphylla
Richeria grandis
Sauropus albiflorus
Securinega durissima
Uapaca bojeri -musukkilaji
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Phyllanthaceae
Levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/Phyllanthaceae.gif
Prowersin piirikunta

Prowersin piirikunta (engl. Prowers County) on Yhdysvaltojen Coloradon osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 12 172 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Lamarin kaupunki. Piirikunta on perustettu 11. huhtikuuta 1889.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prowersin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Linja 2 (Pariisin metro)

| Linja 2>   |
| --- | --- |


Perustiedot
Järjestelmä:  Pariisin metro
Reitti:  Porte Dauphine–Nation
Avattu:  3. joulukuuta 1900
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  RATP
Käyttäjiä (ark.):  96 miljoonaa
Tekniset tiedot
Pituus:  12,3 km
Asemia:  25
Raideleveys:  1 435 mm
Linjan 2 MF 67-juna Stalingradin asemalla.
Paris Métro Ligne 2 on yksi Pariisin metron 16 linjasta Pariisissa, Ranskassa. Se johtaa Pariisin itäosassa sijaitsevasta Place de la Nationilta kaupungin pohjoisosien kautta Place Charles de Gaullelle (Riemukaarelle) ja edelleen Porte Dauphinelle, Bois de Boulognen laidalle. Linja valmistui joulukuussa 1900. Linja on Pariisin metron seitsemänneksi käytetyin n. 96 miljoonalla matkustajallaan vuonna 2008. Linjan pituus on 12,3 km ja siinä on 25 asemaa. Keskimääräinen aseman väli on 513 m. Linjan kalustona on 5 yksikköä MF 67- ja MF 2000-vaunuja. Linjan tunnusväri on sininen.
Suurimman osan reitistään, Place de la Nationilta Place Charles de Gaullelle saakka, linja noudattelee Pariisin  keskimmäistä bulevardikehää. Useimmista muista linjoista poiketen se kulkee huomattavan osan matkastaan maan päällä, katujen yläpuolella olevia siltamaisia rakennelmia pitkin, kuten myös linja 6, joka sekin kulkee samojen aukioiden väliä Pariisin eteläosien kautta bulevardeja myötäillen.
Linja 2 kulkee muun muassa seuraavien turistinähtävyyksien kautta: Riemukaari, Pigalle ja Moulin Rouge, Sacré-Coeur, Père-Lachaise ja Place de la Nation.
Historia

3. joulukuuta 1900: Linja avattiin välillä Porte Dauphine-Étoile. 3 asemaa.
7. lokakuuta 1902: Linjaa jatkettiin Étoilesta Anversiin. 9 uutta asemaa.
31. tammikuuta 1903: Linjaa jatkettiin Anversista Bagnoletiin. 11 uutta asemaa.
2. huhtikuuta 1903: Linjaa jatkettiin Bagnoletista Nationiin. 2 uutta asemaa.
10. kesäkuuta 1903: Oikosulku aiheutti tulipalon Couronnesin ja Ménilmontantin asemilla. 84 ihmistä sai surmansa.
Asemat

Porte Dauphine, vaihtomahd.: RER C
Victor Hugo
Charles De Gaulle-Étoile (riemukaari), vaihtomahd.: linjat 1,6, RER A
Temes
Courcelles
Monceau
Villiers, vaihtomahd.: linja 3
Rome
Place de Clichy, vaihtomahd.: linja 13
Blanche
Pigalle, vaihtomahd.: linja 12
Anvers
Barbès-Rochechouart, vaihtomahd.: linja 4
La Chapelle, vaihtomahd.: RER B, D, E
Stalingrad, vaihtomahd.: linjat 5,7
Jaurès, vaihtomahd.: linjat 5,7bis
Colonel Fabien
Belleville, vaihtomahd.: linja 11
Couronnes
Ménilmontant
Père Lachaise, vaihtomahd.: linja 3
Philippe Auguste
Alexandre Dumas
Avron
Nation, vaihtomahd.: linjat 1,6,9, RER A
Asemat > Uudelleennimetyt asemat

15. lokakuuta 1907: Boulevard Barbès uudelleennimettiin Barbès-Rochechouartiksi.
1. elokuuta 1914: Rue d'Allemagne uudelleennimettiin Jaurèsiksi.
6. lokakuuta 1942: Aubervilliers uudelleennimettiin Aubervilliers-Boulevard de la Villetteksi.
19. elokuuta 1945: Combat uudelleennimettiin Colonel Fabieniksi.
10. helmikuuta 1946: Aubervilliers-Boulevard de la Villette uudelleennimettiin Stalingradiksi (taistelun mukaan).
1970: Étoile uudelleennimettiin Charles de Gaulle-Étoileksi.
13. syyskuuta 1970: Bagnolet uudelleennimettiin Alexandre Dumasiksi.
Linjan 2 kartta
Pirkonlahti (Kuhmoinen)

| Pirkonlahti |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°33′26″N, 24°56′21″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pääskylänjoen valuma-alue (35.76)
Laskujoki:  oja Ylä-Sarkajärveen 
Järvinumero:  35.761.1.026
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  129,2 m  
Rantaviiva:  0,604 km  
Pinta-ala:  1,635 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPirkonlahti 
Pirkonlahti tai myös Pirkonlampi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee samassa kalliomurroksen muodostamassa laaksossa Ylä-Sarkajärven kanssa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja sen rannat ovat eteläosassa kosteikkoa. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 129,2 metriä mpy. Pohjoisesta tulee oja, joka on Matojärven, Palvajärven ja erityisesti Kangasjärven laskuoja. Järvi on ojien kautta yhteydessä Ylä-Sarkajärven ja Kylänahonlahden kanssa. Laskuoja on se, joka laskee Ylä-Sarkajärveen.
Plintrí

| Plintrí Πλιντρί |
| --- | --- |
 Plintrí
 Koordinaatit: 37°25′29″N, 25°21′42″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Egea
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Mýkonos
Kunta:  Mýkonos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  6601000112
Väkiluku (2011):  544
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Plintrí (kreik. Πλιντρί) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Mýkonoksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Mýkonoksen kuntaan, Mýkonoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Kylän väkiluku on 544 (vuonna 2011).
Plintrín kylä on osa Mýkonoksen kaupungin kaupunkiyhdyskuntaa ja sijaitsee kaupungista noin kuusi kilometriä kaakkoon, heti Mýkonoksen lentoaseman itäpuolella.
Peoria

Peoria voi tarkoittaa seuraavia:
peoriat, eräs illinois-intiaaniheimo
Peoria, kaupunki Arizonan osavaltiossa Yhdysvalloissa
Peoria, kaupunki Illinoisin osavaltiossa Yhdysvalloissa
Peoria, kaupunki Iowan osavaltiossa Yhdysvalloissa
Peoria, kaupunki Oklahoman osavaltiossa Yhdysvalloissa
Peoria, kaupunki Oregonin osavaltiossa Yhdysvalloissa
Peorian piirikunta, piirikunta Illinoisin osavaltiossa Yhdysvalloissa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Peoria”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pliorhinus

| Pliorhinus |
| --- | --- |
 Pliorhinus megarhinuksen kallo
 plioseeni–pleistoseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kavioeläimet Perissodactyla
Heimo::  Sarvikuonot Rhinocerotidae
Suku::  †Pliorhinus  Pandolfi et al., 2021
Lajit
 †Pliorhinus megarhinus  †Pliorhinus miguelcrusafonti 
Katso myös
   Pliorhinus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pliorhinus on sukupuuttoon kuollut sarvikuonosuku, joka eli Euraasiassa plioseenilla. Suku kuvattiin vuonna 2021, ja se sisältää lajit Pliorhinus megarhinus ja Pliorhinus miguelcrusafonti, jotka aiemmin on luokiteltu muihin sukuihin. Lajit olivat keski- ja suurikokoisia, kaksisarvisia sarvikuonoja.
London Metal Exchange

London Metal Exchange (LME) eli Lontoon metallipörssi on maailman laajin rautaa sisältämättömien metallien markkinapaikka maailmassa. Myös useilla teräksen laaduilla käydään kauppaa, mutta se ei ole yhtä laajamittaista kuin ei-rautametallien välitys. Pörssissä käydään kauppaa futuureilla ja muilla johdannaisilla. LME:n välittämien raaka-ainesopimusten hinnat hyväksytään yleisesti ja maailmanlaajuisesti alumiinin, kuparin, sinkin ja tinan markkinahinnoiksi. LME perustettiin vuonna 1877.
Ensimmäinen kiinalainen pörssin jäsen oli huhtikuussa 2012 liittynyt BOCI Global Commodities, joka on Bank of Chinan tytäryhtiö. Vuonna 2012 LME myytiin Hongkongin pörssille.
Aiheesta muualla

Pörssin kotisivu
Lihakenkä

Lihakenkä on Zetor-yhtyeen vuonna 1988 ilmestynyt lp-levy, jonka julkaisi levy-yhtiö Välilevy. Levy sisältää 13 rockhenkisesti sovitettua iskelmää. Levy herätti enemmän huomiota kansitaiteensa kuin musiikkinsa puolesta, sillä levyn kannessa on teurasjätteistä koostettu lihakenkä.
Kappaleet

Väinämöinen
Waikikin Mies
Haltin Häät
Hafanana
Hunajaisin Huulin
Pump Pump
Apinamies
Katso Luontoa Ja Huomaa
Läähätän Ja Läkähdyn
Sultan Supermies
Tom Tom
Tie Mua Vie
Plinius-tyypin purkaus

1: purkauspilvi, 2: magmakanava, 3: putoavaa vulkaanista tuhkaa, 4: laava- ja tuhkakerroksia, 5: kerrostuma, 6: magmasäiliö.
Plinius-tyypin purkaus on voimakkain ja suurin räjähdysmäisistä tulivuorenpurkaustyypeistä. Plinius-purkauksissa purkautuu yli kuutiokilometrin verran magmaa, ja tuhkapilvi voi kohota 20–50 kilometrin korkeuteen.
Plinius-purkaukset tapahtuvat yleensä kerrostulivuorissa, ja niissä syntyy yleensä räjähdysherkkää dasiittista tai ryoliittista laavaa. Purkauksen pituus vaihtelee yleensä tunneista päiviin, ja pisimmät purkaukset tapahtuvat felsisistä tulivuorista. Felsisen magman lisäksi Plinius-purkauksia voi tapahtua joskus myös basalttisesta magmasta.
Plinius-purkauksissa syntyy runsaasti purkausmateriaalia ja sen seurauksena paksuja tefrakerroksia. Pyroklastista materiaalia on usein epäsäännöllisesti kraatterin ympärillä, sillä tuuli kuljettaa tuhkapilveä. Plinius-purkauksiin liittyy myös pyroklastisia virtauksia ja lahareita. Tuhkapilvi voi joskus romahtaa ja synnyttää hirmumyrskyn vauhdilla tulivuoren rinnettä kulkevan kuuman pilven eli pyroklastisen virtauksen.
Plinius-tyypin purkaus on saanut nimensä roomalaisesta Plinius nuoremmasta, joka kirjoitti silminnäkijäkuvauksen Vesuviuksen vuoden 79 purkauksesta.