stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rooman–Persian sodat
Sotien tausta

Akemenidien hallitsema Persian valtakunta romahti 300-luvulla eaa. makedonialaisten valloituksiin. Suurin osa valtakunnasta joutui seleukidien vallan alle. Seleukideilla oli vaikeuksia pitää suurta valtakuntaa kasassa. Vuonna 197 eaa. Rooman valtakunta kukisti seleukidien liittolaisen Makedonian. Kun seleukidien kuningas Antiokhos III yritti puolustaa intressejään Jooniassa ja Traakiassa, julisti Rooma hänelle sodan. Roomalaiset murskasivat seleukidien armeija Magnesian taistelussa vuonna 190 eaa. Seleukidien kokeman tappion tuloksena parthialaiset valtasivat suuren osan seleukidien valtakunnan itäosista.
Roomalaiset ja parthialaiset kohtasivat "virallisesti" ensimmäisen kerran kun Lucius Cornelius Sulla oli maaherrana Kilikiassa. Plutarkhos kertoo, että Parthian kuninkaan lähettiläs Orobazos saapui Sullan luokse tämän ollessa Eufratin lähettyvillä.
Vuosina 65-62 eaa. Pompeius teki sotaretken Armeniaa, Pontosta, seleukideja ja Judeaa vastaan.
Rooman–Parthian sodat > Luettelo Rooman–Parthian sodista

53 eaa. Crassuksen sota Parthiaa vastaan. Carrhaen taistelu
40–33 eaa. Rooman–Parthian sota
58–63 jaa. Neron sota Parthiaa vastaan.
114–117 Trajanuksen sota Parthiaa vastaan.
161–166 Lucius Veruksen sota Parthiaa vastaan.
193–199 Septimius Severuksen sota Parthiaa vastaan.
Rooman–sassanidien sodat

Vuonna 224 sassanidit syrjäyttivät viimeisen parthialaiskuninkaan. Sassanidien hallinto oli paljon vahvempi kun heidän edeltäjiensä. Sassanidit olivat Rooman ainoa vihollinen joka oli yhtä kehittynyt kun he itse. Sassanidien armeijoista tiedetään vain hyvin vähän, koska melkein kaikki tiedot perustuvat roomalaisiin lähteisiin. Tiedetään kuitenkin, että sassanidien mielestä heidän sotilaallinen painopisteensä oli koillisessa, Keski-Aasiaan päin.
Sassanidien armeija koostui kuninkaallisista joukoista, palkkasotilaista ja erilaisten ylimysten järjestämistä feodaalijoukoista. Kuten parthialaisilla, sassanidien armeijat olivat ratsuväkipainotteisia. Sassanidien katafraktit olivat varustettu peitsin, mutta taistelussa he suosivat yleensä jousia. Yksittäisen ratsumiesten koulutus oli hyvä, mutta heidän koulutustasonsa yksikkönä toimimisessa vaihteli suuresti. Sassanidit jakoivat armeijansa yleensä kolmeen osaan: keskustaan ja kahteen siipeen. Lisäksi armeijalla oli yleensä reservejä. Armeijan kolme osaa eivät yleensä hyökänneet samaan aikaan, vaan ne tekivät valehyökkäyksiä ja perääntymisiä yrittäen saada vihollisen rikkomaan oman taistelujärjestyksensä. Ratsuväen lisäksi sassanidit käyttivät myös intialaisia sotanorsuja, joita hevoset yleensä pelkäsivät. Sotanorsut aiheuttivat joskus paniikkia vihollisen joukoissa, mutta ne olivat itse helppoja maaleja jousin varustetulle viholliselle. Sassanidien jalkaväki oli yleensä huonosti koulutettua.
Roomalaiset joutuivat muuttamaan armeijaansa kärsittyään tappioita sassanideja vastaan 200-luvun alussa. Konstantinus I:n aikaan armeijaan oli lisätty "persialaistyylistä" ratsuväkeä ja Justinianus I:n aikana roomalainen ratsuväki muistutti suuresti persialaista esikuvaansa. Rooman armeijassa palveli myös persialaisia joukkoja, etupäässä luopioita, muun muassa Justinianuksen sodissa gootteja vastaan.
Rooman–sassanidien sodat > Luettelo Rooman–sassanidien sodista

215–217 Rooman–sassanidien sota. Keisari Caracallan sota Parthiaa vastaan.
230–232 Rooman–sassanidien sota. Severus Alexander johti sotaretkeä Mesopotamiaan.
237–244 Rooman–sassanidien sota. Ardashir hyökkäsi Roomaa vastaan. Gordianus III kuoli taistelussa Ardashirin poikaa Sapor I:tä vastaan. Rauha solmittiin Philippus Arabsin ja Saporin välillä.
noin 252–noin 256 Rooman–sassanidien sota. Sapor I hyökkäsi Armeniaan ja Syyriaan.
260 Rooman–sassanidien sota. Rooman keisari Valerianus joutui sassanidien vangiksi.
283 Rooman–sassanidien sota. Keisari Carus hyökkäsi Persiaan ja tuhosi Ktesifonin, mutta kuoli yllättäen.
296–299 Rooman–sassanidien sota. Narses hyökkäsi Armeniaan ja kukisti keisari Galeriuksen. Diocletianus ja Galerius kukistavat lopulta sassanidit.
337–350 Rooman–sassanidien sota.
358–363 Rooman–sassanidien sota. Julianus kukisti Sapor II:n, mutta kuoli taistelussa. Jovianus solmi rauhan Roomalle epäedullisin ehdoin.
421–422 Rooman–sassanidien sota.
440–441 Rooman–sassanidien sota.
502–505 Bysantin–sassanidien sota.
527–532 Bysantin–sassanidien sota. Daran ja Callinicumin taistelut. Sota päättyi "ikuiseen" rauhansopimukseen.
540–562 Bysantin–sassanidien sota. Sota loppui 50–vuotiseen rauhansopimukseen.
572–591 Bysantin–sassanidien sota. Justinus II aloitti sodan, joka päättyi roomalaisten voittoon.
603–628 Bysantin–sassanidien sota. Keisari Herakleios kukistaa sassanidit.
Sotien seuraukset

Trajanuksen sota Parthia vastaan 114-117 merkitsi huomattavaa laajentumista itäänpäin. Trajanus valtasi Babylonian ja pääsi Persianlahdelle saakka. Septimius Severuksen sota Parthiaa vastaan 193-199 laajensi Rooman valtakuntaa itäänpäin. Mesopotamian pohjoisosat liitettiin Rooman valtakuntaan provinssina.
Vuosina 603–628 käydyn sodan jälkeen Bysantti ja sassanidit olivat merkittävästi heikentyneet. Tämän jälkeen arabit valloittivat sassanidien Persian helposti. Myös Bysantti oli joutua arabien vallan alle ja Konstantinopolia piiritettiin kahdesti vuosian 674–678 ja 717–718.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooman–Persian sodat Wikimedia Commonsissa
Kohokuva sassanidien kuningas Sapor I:stä. Seisova henkilö on luultavasti Rooman keisari Valerianus, joka jäi Saporin vangiksi. Polvillaan oleva henkilö on ehkä Philippus Arabs, jonka kanssa Sapor solmi rauhansopimuksen.
Roomalainen hopearaha, jossa on teksti Deus adiuta Romanis.
Trasimenojärvi

| Trasimenojärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Italia
Paikkakunta:  Umbria 
Koordinaatit:  43°08′N, 12°06′E
Laskujoki:  - 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  258 m
Pituus:  16,1  km
Leveys:  12,0  km 
Rantaviiva:  57  km 
Pinta-ala:  128 km²
Tilavuus:  0,586 km3 
Suurin syvyys:  7  m 
Valuma-alue:  396 km2 
Saaria:  3 kpl
 fiTrasimenojärvi 
Trasimenojärvi (ital. Lago Trasimeno) on järvi Keski-Italiassa Umbrian alueella, Perugian maakunnassa. Järvessä on kolme saarta. Niistä kaksi pienintä, Isola Polvese ja Isola Minore, ovat lähes autioita. Isola Maggiore on saarista suurin ja siellä on kalastajakylä.
Historia

Antiikin aikaan järvi tunnettiin nimellä Trasimenus. Vuonna 217 eaa. järven koillisrannalla käydyssä Trasimenusjärven taistelussa Hannibal voitti roomalaiset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Trasimenojärvi Wikimedia Commonsissa
Tr1

| Tr1 |
| --- | --- |
 Veturi numero 1088 Akaassa Toijalan ABC-asemalla.
Perustiedot
Tyyppi:  Höyryveturi
Liikennöitsijä:  Valtionrautatiet
Valmistaja:  Lokomo, Tampella, Jung
Lukumäärä:  67
Valmistusvuodet:  1940–1957
Romutettu:  47
Numerointi:  1030–1096
Lempinimi:  Risto
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  80 km/h
Paino:  157 t
Pituus:  22 250 mm
Leveys:  3 140 mm
Korkeus:  4 650 mm
Pyörästö:  2-8-2
Pyörän halkaisija:  1 600 mm  (vetopyörät)
Moottorin teho:  1600 hv
Tr1 (ennen 1942 R1) eli Risto on Valtionrautateiden käytössä ollut tavaraliikenteeseen tarkoitettu raskas höyryveturi. Nimensä se on saanut presidentti Risto Rytistä, jonka presidenttikaudella veturit otettiin käyttöön.
Valmistus ja käyttö

Vetureita rakennettiin 67 kappaletta vuosina 1940–1957 kolmessa veturitehtaassa: Tampellassa, Lokomossa sekä saksalaisessa Jungissa. Tavarajunaveturi Risto on saman aikakauden tuote kuin pikajunaveturi Ukko-Pekka, ja ne ovatkin lähes samannäköisiä ulkonäöltään. Tr1-vetureita on säilynyt useita, mutta yhtäkään ei ole tällä hetkellä ajokunnossa. Parhaiten veturit erottaa toisistaan vetopyörien koosta ja lukumäärästä: Ukko-Pekoissa on kolme huomattavan kookasta vetopyöräparia halkaisijaltaan 1,9 metriä, kun taas Ristoissa on vetopyöräpareja neljä, halkaisijaltaan 1,6 metriä. Useammalle pyöräparille saatiin enemmän painoa tavaravaunujen vetämiseksi, vaikka nopeus samalla aleni. Riston teli oli yksiakselinen, hiekoitusputkia pyörille oli neljä.
Neljä viimeistä Tr1-veturia varustettiin rullalaakerein. Näitä Rulla-Ristoja pidettiin lajinsa parhaina. Tr1 1096 vuodelta 1957 oli viimeinen VR:lle valmistettu höyryveturi.
Tr1-veturit poistettiin liikenteestä 1970-luvun alussa, kun vetokalusto vaihdettiin dieselkäyttöisiin.
Teknisiä tietoja

Riston tekniset tiedot ovat seuraavat:
pituus 22,25 m
leveys 3,14 m
korkeus 4,65 m
höyrykattilan työpaine 15 kg/cm2
polttoainevaunun (tenderin) hiilitila 9 tonnia tai halkoja 16 m3
vesitila 27 m3
teho n. 1600 hv
paino työkunnossa 157 tonnia (vesi- ja hiilivarasto täynnä)
suurin sallittu nopeus 80 km/h
Säilyneet Tr1-veturit

| Veturi # | Valmistaja | Valmistettu | Valm>  # | Sijoitettu | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1030 | Tampella | 1940 | 500 | Haapamäki, Keuruu |  |
| 1033 | Tampella | 1941 | 503 | Suomen Rautatiemuseo, Hyvinkää (28.9.1996–) | Museoajoja: 1991–1994. |
| 1037 | Tampella | 1942 | 505 | Kurikka (2004–) | Elokuvassa "Ratavartijan kaunis Inkeri" |
| 1047 | Tampella | 1951 | 804 | Lahti (12.1990–9.2020), Lohja (9.2020–) |  |
| 1051 | Tampella | 1954 | 938 | Kouvola, veturitalli | Varaosien luovuttaja, odottaa romutusta. |
| 1055 | Lokomo | 1953 | 167 | Haapamäki, Keuruu |  |
| 1057 | Lokomo | 1953 | 169 | Haapamäki, Keuruu (28.9.1994–) | Näyttäytyy elokuvassa Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä. |
| 1060 | Lokomo | 1954 | 172 | Fengate, Weeting, Englanti (4.11.2015–) |  |
| 1067 | Jung | 1953 | 11777 | Haapamäki, Keuruu (28.9.1994–) |  |
| 1071 | Jung | 1953 | 11781 | Haapamäki, Keuruu (28.9.1994–) |  |
| 1074 | Jung | 1953 | 11784 | Munsala, Uusikaarlepyy (9.2008–) |  |
| 1077 | Jung | 1953 | 11787 | Englanti (1990–) | Esiintyy elokuvassa Kotka on laskeutunut |
| 1082 | Lokomo | 1955 | 467 | Haapamäki, Keuruu | Museoajoja: 1981–1991. |
| 1087 | Lokomo | 1955 | 472 | Haapamäki, Keuruu |  |
| 1088 | Lokomo | 1956 | 473 | Akaa, ABC-liikenneaseman pihalla |  |
| 1092 | Tampella | 1956 | 953 | Haapamäki, Keuruu |  |
| 1093 | Tampella | 1957 | 969 | Haapamäki, Keuruu |  |
| 1094 | Tampella | 1957 | 970 | Haapamäki, Keuruu |  |
| 1095 | Tampella | 1957 | 971 | Haapamäki, Keuruu |  |
| 1096 | Tampella | 1957 | 972 | VR Hyvinkään konepaja (7.11.1997–) |  Kunnostettavana käyttökuntoiseksi. |

Yhden parhaiten säilyneen Tr1:n, 1074:n, siirtämistä Jyväskylästä Rovaniemelle turistikäyttöön suunniteltiin. Lopulta veturin osti Uudenkaarlepyyn Munsalassa toimivan RM-Trucks Oy:n omistaja Håkan Westerlund. Veturin siirtäminen Jyväskylästä Uuteenkaarlepyyhyn aloitettiin 17. syyskuuta 2008. Tr1 1051 on siirretty Haapamäeltä Kouvolaan 4.12.2017 varaosalähteeksi ja romutettavaksi.
Haapamäen höyryveturipuistossa sijaitsevista Tr1-vetureista yksi on purettu ja toista on alettu purkaa. VR:n mukaan tämä tehtiin ilman vetureiden omistajan VR:n lupaa. Höyryveturipuiston yrittäjien mukaan he romuttivat kalustoa, jonka he itse omistavat. Poliisi tutkii tapausta törkeänä kavalluksena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tr1 Wikimedia Commonsissa
Sakari K. Salo: Höyryveturikirja, s. 44-45.  Helsinki: Kustantaja Laaksonen, 2009.  ISBN 978-952-5805-12-3
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Harry Roy

Harry Roy (12. tammikuuta 1900 Lontoo – 1. helmikuuta 1971 Lontoo) oli englantilainen tanssimusiikin orkesterinjohtaja, klarinetisti, laulaja ja säveltäjä.
Roy perusti yhtyeen veljensä Sid Royn kanssa vuonna 1919 ja soitti tamän kanssa Lontoossa vuoteen 1931. He tekivät vuonna 1928 kiertueen Etelä-Afrikkaan ja Australiaan ja myöhemmin konsertoivat myös Saksassa.
Vuodesta 1931 lähtien Harry Roy johti omaa yhtyettä, joka teki kiertueita ja soitti vakituisesti muun muassa Lontoon Café Anglais’ssa ja Mayfair Hotelissa. Hänen yhtyeensä tunnuskappale oli ”Bugle Call Rag”; Roy itse sävelsi yhtyeen ohjelmistoon muun muassa kappaleet ”Hurricane Harry”, ”The Roy Rag” ja ”Sarawaki”. 1930-luku jäi Royn suosituimmaksi ajaksi, eikä hän toisen maailmansodan jälkeen saavuttanut enää samanlaista suosiota.
Treoniinisyntaasi

Malli leivinhiivan treoniinisyntaasin rakenteesta
Treoniinisyntaasi on lyaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymi katalysoi fosfohomoseriinin ja veden välistä reaktiota, ja tuotteena reaktiossa muodostuu treoniinia ja fosfaatti-ioneja. Entsyymiä esiintyy arkeissa, bakteereissa, kasveissa ja sienissä mutta ei eläimissä, ja se osallistuu treoniinin ja isoleusiinin biosynteesiin. Treoniinisyntaasin EC-numero on EC 4.2.3.1.
Rakenne ja toiminta

Treoniinisyntaasi on rakenteeltaan kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuva dimeeri. Kasvien treoniinisyntaasi on molekyylimassaltaan tyypillisesti noin 110 kDa. Treoniinisyntaasi vaatii toimiakseen koentsyymikseen pyridoksaalifosfaatin. Tämän lisäksi kasveilla on sienistä ja bakteereista poikkeava säätelymekanismi. S-adenosyylimetioniini toimii entsyymin allosteerisena aktivoijana. Fosfohomoseriini on myös metioniinin synteesissä tarvittavan entsyymin kystationiinisyntaasin substraatti ja nämä kaksi entsyymiä kilpailevat siitä. S-adenosyylimetioniinia muodostuu metioniinista, kun sitä on runsaasti. Metioniinin tarpeen ollessa vähäinen S-adenosyylimetioniini aktivoi treoniinisyntaasia ja sitä kautta suuntaa fosfohomoseriinin metabolian kohti treoniinin muodostumista.
Treoniinisyntaasin katalysoiman reaktion reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa fosfohomoseriini muodostaa imiinin eli Schiffin emäksen koentsyyminä toimivan pyridoksaalifosfaatin kanssa. Seuraavassa vaiheessa tämä imiini toisiintuu ja molekyylistä eliminoituu fosfaatti-ioni. Eliminaation seurauksena muodostuu aminokrotonihapon ja pyridoksaalifosfaatin imiini, joka hydrolysoituu treoniiniksi. Aminokrotonihappo voi myös irrota entsyymistä ja hydrolysoitua ei-entsymaattisesti solulimassa treoniiniksi.
George Macaulay Trevelyan

G. M. Trevelyan noin vuonna 1900.
George Macaulay Trevelyan (1876–1962) oli brittiläinen historiantutkija. Hän oli professori Cambridgessa 1927–1940 ja Trinity Collegen johtaja 1940–1951. Hän oli yksi aikakautensa huomattavimpia historiantutkijoita. Myös hänen isänsä George Trevelyan oli historiantutkija, mutta vaikutti poliitikkonakin, esimerkiksi kahteen otteeseen ministerinä.
Teoksia

Garibaldi and the Making of Italy (3 nidettä 1907–1911)
The Life of John Bright (1913)
Lord Grey of the Reform Bill (1920)
History of England (1926, suomeksi nimellä Englannin historia 1948)
England under Queen Anne (3 nidettä 1930–1934)
Grey of Fallodon (1937)
British History of the Nineteenh Century 1787–1919 (1937)
English Social History (1944).
A Treatise of Human Nature

| A Treatise of Human Nature |
| --- | --- |

Kirjailija:  David Hume
Kieli:  englanti
Genre:  filosofia
Julkaistu:  1738
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
A Treatise of Human Nature on skotlantilaisen filosofin David Humen kirjoittama filosofinen tutkielma, joka on julkaistu vuosina 1739–1740. Se käsittelee ihmisluontoa ja sisältää merkittäviä huomioita skeptisismistä. Tunnetuin teoksen esittämistä periaatteista on niin sanottu Humen giljotiini.
Teoksen koko nimi oli A Treatise of Human Nature: Being an Attempt to introduce the experimental Method of Reasoning into Moral Subjects, suomeksi ”Tutkielma ihmisluonnosta: Ollen yritys esitellä kokeellinen päättelyn menetelmä moraalisille aiheille”.
Teos sisälsi seuraavat osat:
Kirja 1: Of the Understanding eli Ymmärryksestä – Ideoiden käsittely, niiden alkuperästä siihen kuinka ne tulisi jaotella.
Kirja 2: Of the Passions eli Intohimoista – Tunteiden käsittely.
Kirja 3: Of Morals eli Moraalista – Moraaliset ideat, oikeudenmukaisuus, velvollisuudet, hyväntahtoisuus.
Hume kirjoitti tutkielman Ranskassa 26-vuotiaana. Vaikka monet tutkijat katsovat tutkielman olevan Humen merkittävin teos ja yksi filosofian historian merkittävimmistä, lukijakunta kotona Isossa-Britanniassa oli aluksi hyvin eri mieltä. Hume kuvasi julkisen reaktion (tai sen puutteen) sanoen teoksen ”pudoneen painosta kuolleena syntyneenä, ilman että saavutti edes sellaista huomionosoitusta kuin kiihkoilijoiden nurinaa. Koska olen luontaisesti elämäniloinen ja vilkasverinen, palauduin kuitenkin kolauksesta pian ja jatkoin opintojani maassa suurella innolla”.
Humen tarkoituksena oli ollut katsoa, herättääkö teos kiinnostusta, ja mahdollisesti täydentää sitä politiikalle ja kritisismille omistetuilla teoksilla. Koska teos ei herättänyt kiinnostusta, hän ei täydentänyt sitä.
Hume katsoi kuitenkin, että teoksen ongelmat ovat enemmän tyylissä kuin sisällössä, joten hän kirjoitti siitä lyhennelmän An Abstract Of A book lately published; Entituled, A Treatise Of human nature, &c. Wherein The chief argument of that Book is farther illustrated and Explained. Hume julkaisi sen nimettömänä ja pyrki näin tekemään teoksesta helpompilukuisen ja herättelemään kiinnostusta uudelleen. Tämäkin kuitenkin epäonnistui.
Hume kuitenkin työsti osan teoksen sisällöstä myöhempään teokseensa Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä, joka ei sekään saavuttanut merkittävästi enemmän suosiota, mutta kuitenkin enemmän kuin aiemmat teokset.
Kirjallisuutta

Russell, Paul: The Riddle of Hume’s Treatise. Skepticism, Naturalism, and Irreligion.  Oxford:  Oxford University Press, 2008.  ISBN 0-19-511033-1  (englanniksi)
Aiheesta muualla

A Treatise of Human Nature Project Gutenbergissa. (englanniksi)
Henning von Tresckow

| Henning von Tresckow |
| --- | --- |
 Henning von Tresckow vuonna 1944
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. tammikuuta 1901  Magdeburg, Saksa
Kuollut: 21. heinäkuuta 1944 (43 vuotta)  Królowy Most, lähellä Białystokia, Puola
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1917–1944
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
Henning Hermann Robert Karl von Tresckow (10. tammikuuta 1901 – 21. heinäkuuta 1944) oli saksalainen kenraalimajuri, joka osallistui Adolf Hitlerin murhaamista yrittäneisiin salaliittoihin toisen maailmansodan aikana.
Von Treschkow syntyi Magdeburgissa Preussissa aatelisperheeseen. Ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla hän taisteli yhtenä nuorimmista luutnanteista. Toisessa maailmansodassa hän otti osaa Puolan offensiiviin jalkaväkidivisioonan esikuntapäällikkönä. Myöhemmin hän palveli Valko-Venäjällä 2. armeijan esikuntapäällikkönä.
Von Treschkow oli Hitlerin vastustaja. Hän asetti maaliskuussa 1943 yhdessä Fabian von Schlabrendorffin kanssa rintamalla vierailleen Hitlerin lentokoneeseen pommin, joka ei kuitenkaan räjähtänyt. Salaliittolaiset onnistuivat peittämään jälkensä hakemalla räjähtämättömän pommin pois.  Hän otti osaa myös heinäkuun 20. päivän salaliittoon, joka tiivistyi Claus von Stauffenbergin pommiattentaattiyritykseen Hitlerin päämajassa 1944. Kun von Treschkow kuuli Hitlerin selvinneen murhayrityksestä, hän surmasi itsensä menemällä keskelle neuvostotykistön tulitusta lähellä Białystokia Ostrowissa. Hänet haudattiin kotiinsa. Kun natsit saivat selville hänen osallisuutensa salaliittoon, ruumis kaivettiin ylös ja hävitettiin polttamalla Sachsenhausenin keskitysleirin krematoriossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henning von Tresckow Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Triakki

Triacin piirikaaviosymboli
Erilaisia triaceja
Triakki (akronyymistä TRIAC, engl. triode for alternating current) eli kaksisuuntainen triodityristori on puolijohdekomponentti, joka on toimintaperiaatteeltaan kuten kaksi vastakkaisiin suuntiin rinnan kytkettyä tyristoria, joiden hilat on kytketty yhteen. Kun triakin hilalle tuodaan virtapulssi, jonka napaisuus on sama tai eri kuin triakin navoilla olevan jännitteen napaisuus, triakki alkaa johtaa, kunnes napojen välinen jännite laskee riittävän alas tai vaihtaa napaisuutta. Kyky liipaista myös erisuuntaisella virralla kuin päävirta antaa mahdollisuuden monipuolisiin kytkentöihin.
Neljä eri liipaisuvaihtoehtoa:
A2 positiivinen, hila positiivinen
A2 positiivinen, hila negatiivinen
A2 negatiivinen, hila positiivinen
A2 negatiivinen, hila negatiivinen
Triakkia voidaan käyttää esimerkiksi hehkulampun himmentimessä, jolloin liipaisua ohjataan vastuksista, säätövastuksista, kondensaattoreista ja mahdollisesti diakista koostuvalla kytkennällä niin, että triakki johtaa lampulle vain osan kustakin vaihtojännitteen puolijaksosta. Näin keskimääräinen lampun läpi kulkeva virta pienenee ja lamppu himmenee.
Kirjallisuutta

Salste, Mikko; Porra, Veikko: Elektroniikka: sovelletun elektroniikan ja digitaalitekniikan perusteet.  Otaniemi:  Otakustantamo, 1973.  ISBN 951-671-053-0
Silvonen, Kimmo: Sähkötekniikka ja elektroniikka.  Helsinki:  Otatieto, 2003.  ISBN 951-672-335-7
Silvonen, Kimmo; Tiilikainen, Matti; Helenius Kari: Analogiaelektroniikka.  Helsinki:  Edita, 2004 (2002).  ISBN 951-37-3839-6
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa
Una tragedia al cinematografo

| Una tragedia al cinematografo |
| --- | --- |
 Bruto Castellani elokuvateatterin johtajana. Taustalla Quo vadisin mainosjuliste.
Ohjaaja:  Enrico Guazzoni
Pääosat:  Ignazio Lupi, Pina Menichelli, Bruto Castellani
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Cines
Ensi-ilta:  1913
Kesto:  166/152 metriä (8 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Una tragedia al cinematografo (”Murhenäytelmä elokuvissa”) on vuonna 1913 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Enrico Guazzonin ohjaamassa lyhyessä komediassa esiintyy myöhempi elokuvadiiva Pina Menichelli.
Juoni

Claran mustasukkainen aviomies Antonio lähtee seuraamaan vaimoaan kaupungille. Clara tapaa sattumalta elokuvateatterin edessä miespuolisen tuttavansa, ja Antonio luulee heidän menneen yhdessä elokuviin. Raivostunut aviomies yrittää tunkeutua elokuvasaliin ja kertoo teatterin johtajalle aikovansa tappaa vaimonsa. Elokuvateatterin johtaja keskeyttää näytännön ja kehottaa kaikkia pariskuntia, joiden omatunto ei puhdas, poistumaan takaovesta. Elokuvan päättyessä paikalla on enää muutama katsoja.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ignazio Lupi  | … |  Antonio   |
|  Pina Menichelli  | … |  Clara   |
|  Bruto Castellani  | … |  elokuvateatterin johtaja   |
Tuotanto ja restaurointi

Una tragedia al cinematografo on yksi tuolloin vielä tuntemattoman Pina Menichellin Cinesille tekemistä lyhytelokuvista. Se on hauskasti toteutettu pikku vitsi, joka heijastaa aikansa käsityksiä elokuvateattereista moraalittomuuden pesäpaikkoina. Tarinan mukaan elokuva perustuu tositapahtumaan. Se sisältää myös toisen, hienovaraisemman vitsin: Elokuvateatterin johtajana nähdään porvarillisiin vaatteisiin puettu Bruto Castellani, joka esittää voimamies Ursusta teatterin seinillä mainostetussa Enrico Guazzonin elokuvassa Quo vadis? Voyerististä vaikutelmaa korostaa teatterin valkokankaalla näytetty mustasukkaisuusdraama.
Elokuvan hollanninkielisillä väliteksteillä varustettu versio on restauroitu Alankomaiden elokuvamuseossa. Restaurointi perustuu museon Jean Desmet -kokoelmassa säilyneeseen sävytettyyn nitraattikopioon. Alkuperäisestä 166 metrin pituudesta on jäljellä 152 metriä.
Aiheesta muualla

Una tragedia al cinematografo Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Rovan seisake

Rovan seisake (lyh. Rva) oli rautatieseisake Rovan kylässä Muhoksen kunnassa rataosalla Oulu–Kontiomäki. Liikennepaikka sijaitsi Muhoksen asemalta yhdeksän kilometrin päässä Pikkaralan aseman suuntaan. Liikennepaikka oli käytössä seisakkeena lättähattuliikenteen päättymiseen saakka, jonka jälkeen se lakkautettiin.
Liikennepaikalla on ollut rautatiehallituksen arkkitehti Thure Hellströmin suunnittelema pysäkkirakennus, joka on ollut rakenteeltaan samankaltainen kuin muut rataosan läntisen osuuden pysäkkirakennukset. Radan pohjoispuolella sijainnut asemarakennus on myöhemmin purettu.