stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elina Pekkarinen

Elina Pekkarinen
Elina Pekkarinen (s. 1975 Espoo) on suomalainen valtiotieteiden tohtori ja dosentti. Hän on toiminut Suomen lapsiasiavaltuutettuna toukokuun 2019 alusta alkaen.  Valtioneuvosto nimitti Pekkarisen toiselle viisivuotiskaudelle 1.5.2024 alkaen.
Pekkarinen on valmistunut valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2010. Hän alkoi vuonna 1995 opiskella Helsingin yliopistossa eläintieteitä, mutta vaihtoi valtiotieteelliseen tiedekuntaan vuonna 1998 opiskelemaan sosiaalityön oppialaa. Hän on Helsingin yliopiston dosentti, ja hän on toiminut aiemmin Turun yliopiston sosiaalityön ma. professorina. Hän teki väitöskirjansa Stadilaispojat, rikokset ja lastensuojelu nuorisorikollisuudesta.
Pekkarinen on aiemmin työskennellyt ohjaajana Helsingin Naulakallion hoitokodissa, sosiaalityöntekijänä muun muassa Itäkeskuksen sosiaalipalvelutoimistoissa ja Kettutien sosiaalipalvelutoimistossa sekä Helsingin sosiaalipäivystyksessä. Lisäksi Pekkarinen on tehnyt pitkän uran tutkijana Nuorisotutkimusseura ry:ssä.  Pekkarinen on toiminut lukuisissa luottamustehtävissä, kuten Lapsuudentutkimuksen seuran puheenjohtajana vuosina 2013–2017 ja Helsingin hallinto-oikeuden lastensuojelun asiantuntijajäsenenä vuosina 2009–2019. Pekkarinen on vannonut tuomarinvalan vuonna 2009. Hänellä on kolme aikuista poikaa ja yksi lapsenlapsi.
Vuonna 2023 Elina Pekkarinen valittiin Euroopan lapsiasiavaltuutettujen verkoston ENOC:n (European Network of Childombudspersons for Children ENOC) puheenjohtajistoon. 20.9.2024 hänet valittiin ENOC:n puheenjohtajaksi.
Lapsiasiavaltuutettu Elina Pekkarinen valittiin Eeva-lehden lukijaäänestyksessä Vuoden Eevaksi vuonna 2021. Vuonna 2023 Pekkarinen sai Huoltaja-säätiön ensimmäisen Sosiaalialan vaikuttaja -palkinnon. Vuonna 2024 Vanhus- ja lähimmäispalvelun liitto VALLI ry valitsi Pekkarisen Vuoden isovanhemmaksi.  Helsingin yliopiston alumniyhdistys valitsi Pekkarisen Vuoden Alumniksi 2025. Joulukuussa 2024 hän toimi Ekumeeninen joulu Suomen Turussa -tilaisuuden humanitaarisen viestin tuojana.
Elina Pekkarisen isä on taloustieteilijä Jukka Pekkarinen ja veli tutkimusprofessori Tuomas Pekkarinen lähde?.
Ilpo Härmäläisen katoamistapaus

Ilpo Härmäläisen katoamistapaus tapahtui vuonna 1994, kun 33-vuotias lakimies Ilpo Härmäläinen katosi Turussa ja oli kateissa vajaa 30 vuotta, ennen kuin hänen ruumiinsa löydettiin Airiston vesistöstä. Tutkijoiden mukaan hän oli kuollut henkirikoksen uhrina.
Henkirikosen päällimmäisenä syynä pidetään laajaa taloudellista petosvyyhtiä, joka johti Härmäläisen yrityksen velkaantumiseen. Hänen aikeissaan valittaa petosvyyhdistä poliisille, siinä mukana ollut Lasse Erik Lehto "mainosmies" kaappasi Härmäläisen ja ampui tämän.
Ilpo Härmäläinen oli koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti ja oli aiemmin työskennellyt erään lääketeollisuusyhtiön lakimiehenä. Keväällä 1994 hän oli perustanut oman lakiasiaintoimiston, mutta konsultoi edelleen entistä työnantajaansa sopimusjuridiikkaan liittyneissä asioissa.
Katoaminen > Katoamispäivän tapahtumat

Härmäläinen heräsi katoamispäivän aamuna normaalisti vaimonsa kanssa, jonka jälkeen Härmäläinen sai puhelun mainosmieheltä. Pian tämän jälkeen hän lähti tapaamaan tätä puoleksi tunniksi. Samaan aikaan kotona olevalle vaimolle soitti perheen tuleva vuokranantaja. Keskusteltuaan hänen kanssaan sekä uudestaan mainosmiehen kanssa, lähti Härmäläinen katsomaan erästä asuntoa, jonka voisi mainosmiehen mukaan muuttaa vakuudeksi tai rahaksi. Härmäläisen perheeseen oli syntynyt poikavauva vain kaksi kuukautta aiemmin, ja perheen oli tarkoitus lähiaikoina muuttaa suurempaan asuntoon.
Lähtiessään kotoaan Härmäläinen oli sanonut vaimolleen, ettei viipyisi kauan. Hän jätti myös matkapuhelimensa kotiin. Härmäläinen oli pukeutunut vihertävään ja kiiltävään pukuun sekä valkoiseen paitaan ja mustiin kenkiin, ja hänellä oli mukanaan asiakirjasalkku. Tämän jälkeen vaimo ei enää häntä nähnyt. Viimeinen varma havainto Härmäläisestä oli Turussa Eerikinkatu 20 B:n edustalla 3. elokuuta 1994 hieman kello 12 jälkeen. Samassa talossa katutasossa toimineen ratsastustarvikeliikkeen myyjä oli kiinnittänyt huomiota jalkakäytävällä näyteikkunan edessä seisoneeseen Härmäläiseen, joka oli vilkuillut vuoroin kelloaan, vuoroin ympäristöään. Myyjän mukaan Härmäläinen oli vaikuttanut hermostuneelta ja näyttänyt odottavan jotakin.
Katoamispäivänsä aamuna Härmäläinen oli lähettänyt entiselle työnantajalleen faksin, johon hän oli ilmoittanut odottavansa vastausta saman iltapäivän aikana. Härmäläinen ei ollut enää vastaanottamassa vastausviestiä.
Kun tapausta käsiteltiin oikeudessa 27 vuotta myöhemmin joulukuussa 2021, syyttäjä antoi lausunnon, jonka mukaan Härmäläinen oli noussut liiketuttavansa ajaman auton kyytiin, minkä jälkeen he olivat ajaneet Satavan satamaan. Siellä liiketuttava oli houkutellut Härmäläisen purjeveneeseensä, surmannut tämän ja sen jälkeen hävittänyt ruumiin. Syyttäjän mukaan surmatyön motiivina oli ollut, että Härmäläinen oli ollut menossa kertomaan poliisille syytetyn masinoimasta talousrikoksesta.
Katoaminen > Vaimon lausunnot

Vaimo kuvasi Härmäläistä rauhalliseksi, sosiaaliseksi ja työuskolliseksi ihmiseksi. Hänen mukaansa Härmäläinen ilmoitti aina puhelimitse mahdollisista myöhästymisistään. Kun Härmäläinen ei ollut iltaan mennessä palannut kotiin, hätääntynyt vaimo oli ottanut yhteyttä ensin siskoonsa ja sitten miehensä veljeen, joka kehotti vaimoa soittamaan poliisille. Vaimon mukaan ei ollut mahdollista, että Härmäläinen olisi kadonnut omasta halustaan tai tehnyt itselleen jotain.
Teletietojen mukaan Härmäläisen numerosta oli tavoiteltu syytettyä jo katoamispäivän iltana. Tapausta seuranneena aamuna Härmäläisen vaimo soitti ”mainosmiehen” työpaikalle ja jätti soittopyynnön. Jonkin ajan kuluttua ”mainosmies” soitti takaisin ja kiisti olleensa Härmäläisen kanssa missään tekemisissä saman vuoden kevään jälkeen. Kun vaimo oli uhannut ilmoittaa asiasta poliisille, syytetty oli katkaissut puhelun.
Katoaminen > Katoamisen jälkeinen aika

Härmäläisen vaimo kertoi miehensä katoamista seuranneiden kuukausien olleen hänelle hyvin raskaita. Tapaus sai nopeasti julkisuutta mediassa, ja sitä käsiteltiin muun muassa Poliisi-TV:ssä 15. marraskuuta 1994. Media kertoi Härmäläisen katoamisesta vaimon mukaan epäkunnioittavasti ja perheen yksityisyyttä loukkaavaan sävyyn. Kertomansa mukaan hän oli alusta asti epäillyt mainosmiestä syylliseksi.
Erityisesti Härmäläisen veli ryhtyi tutkimaan tapausta, ja tällöin hän löysi turkulaisen telemarkkinointiyrityksen ja Härmäläisen konsulttiyrityksen välisiä laskutussopimuksia, joiden yhteenlaskettu summa oli noin 790 000 markkaa. Telemarkkinointiyrityksen omisti sama mainosmies, jonka kanssa Härmäläisen oli ollut tarkoitus mennä katsomaan asuntoa. Veli toimitti sopimukset Turun rikospoliisille ja teki tutkintapyynnön laskujen oikeellisuuden selvittämiseksi. Asiapapereista paljastui laaja ja monimutkainen petosvyyhti, jolla saattoi olla yhteys Ilpo Härmäläisen katoamiseen.
Katoaminen > Tutkinta

Ilpo Härmäläisen tapauksen tutkinta avattiin uudelleen kesällä 2021 uuden tutkintaryhmän avustuksella. Tapausta alettiin tutkia murhana. Poliisi kertoi tapauksen aiempien vinkkien virheellisyydestä, joita oli muun muuassa Härmäläisen väitetty nouseminen valkoiseen ja nuhjuisen näköiseen farmariautoon.
»Juttu on avattu sillä intressillä, että selvitämme asian.» 
(Aki Lahtinen, rikostarkastaja, KRP)
Petosvyyhti > Historia

Ilpo Härmäläisen viimeiseen puheluun liittynyt mainosmies oli ollut laajalti yhteydessä erääseen turkulaiseen liikemieheen, johon hän oli tutustunut muutamia vuosia aiemmin. Mainosmies oli valitellut liikemiehelle yrityksensä heikkoa rahatilannetta, jolloin liikemies oli sanonut voivansa järjestää mainostoimistolle kahden miljoonan markan lainan saksalaisesta pankista. Vakuuden saamiseksi liikemies ehdotti factoring-laskutusta, johon mainosmies suostui. Laskutuskuviota ei hoidettu mainostoimiston, vaan mainosmiehen omistaman telemarkkinointiyrityksen kautta.
Liikemiehen tehtävänä oli järjestää yritykselle asiakkaita, joiden teettämät työt laskutettaisiin rahoitusyhtiöllä. Yksi hänen hankkimistaan yrityksistä oli Ilpo Härmäläisen yritys. Liikemies oli tutustunut Härmäläiseen 1980-luvulla. Härmäläinen oli tuolloin työskennellyt pankissa, jonka asiakkaana liikemies oli ollut. Mainosmies puolestaan ei omien sanojensa mukaan ollut tuntenut Härmäläistä entuudestaan. Härmäläisen lisäksi asiakkaaksi oli saatu eräs raisiolaismies. Tämän jälkeen liikemies oli kehuskellut sekä Härmäläisen että raisiolaismiehen olevan hänen ”koukussaan”.
Tutkinnan mukaan molempien asiakkaiden tuottamat työt olivat lähes poikkeuksetta näennäisiä, mutta niistä laskutettiin silti satojen tuhansien markkojen edestä. Mainosmiehen ja liikemiehen sopimuksen mukaisesti rahoitusyhtiön maksujen jälkeen mainosmiehen oli nostettava rahat ja luovutettava ne edelleen liikemiehelle. Liikemiehen tehtävänä oli järjestää rahoilla laina mainosmiehen yhtiölle, mutta mainosmiehen mukaan näin ei ollut tapahtunut.
Liikemiehellä ei ollut osuutta Ilpo Härmäläisen katoamiseen, koska hän oli  elokuun alussa 1994 oleskellut todistettavasti Ranskassa. Hän oli kuitenkin tuolloin ollut useaan otteeseen puhelinyhteydessä sekä Härmäläiseen että mainosmieheen. Oikeuskäsittelyssä joulukuussa 2021 todistajana kuultu liikemies kiisti tienneensä Härmäläisen yrityksen asioista juuri mitään, vaikka hänen autonsa oli ostettu sen nimiin.
Petosvyyhti > Katoamisen jälkeen > Tutkintapyyntö

Mainosmies jätti poliisille kirjallisen tutkintapyynnön parin viikon kuluttua Härmäläisen katoamisesta. Mies pyysi poliisilta selvitystä hänen yritykseensä mahdollisesti kohdistuvan rikoksen vuoksi. Hänen mukaansa Härmäläisen yritys oli teettänyt keväällä 1994 lähes 800 000 markan hintaiset markkinatutkimukset, joiden laskut yritys oli kuitenkin jättänyt maksamatta.
Seurauksena rahoitusyhtiö oli alkanut vaatia myöhästyneitä saatavia mainosmieheltä, joka otti nopeasti yhteyttä liikemieheen. Mainosmiehen mukaan liikemies vetäytyi vastuusta ja sanoi asian olevan täysin mainosmiehen ja Härmäläisen välinen.
Petosvyyhti > Katoamisen jälkeen > Tunnustaminen

Myöhemmin mainosmies myönsi syyllisyytensä rahoitusyhtiön sekä Härmäläisen harhauttamiseen. Hänen mukaansa Härmäläinen oli pyytänyt häneltä kesällä kahteen kertaan 5 000 markkaa. Mainosmies oli ihmetellyt tätä, koska hän luuli Härmäläisen saavan tarpeeksi rahaa satojen tuhansien markkojen selvityksistä. Samalla mainosmies sanoi olleensa siinä uskossa, että Härmäläinen oli ollut liikemiehen välikäsi. Mainosmies tunnusti itsekin ottaneensa miljoonalainan takaussummaksi tarkoitetusta potista 74 000 markkaa akuuttien maksuvaikeuksiensa vuoksi.
Petosvyyhti > Katoamisen jälkeen > Liikemiehen ja raisiolaismiehen tutkinta

Raisiolaismies kertoi kuulusteluissa pelkäävänsä liikemiestä. Liikemies oli muun muassa vaatinut häntä allekirjoittamaan todistuksen, jonka mukaan liikemiehellä ei ollut ollut mitään osuutta laskutusasiaan. Vuonna 1993 liikemies oli osoittanut raisiolaismiestä aseellaan tämän kotona, jota edelsi noin 20 000 markan lasku liikemiehelle. Mies kertoi ettei halua nostaa aiheesta rikosoikeudellista käsittelyä.
»Hän oli sellainen "maanvaiva", että ajattelin jo tehdä hänen häirinnästään rikosilmoituksen.» 
(Todistaja kertoi kuulusteluissa liikemiehestä)
Toisen todistajan mukaan liikemies oli tullut touko-kesäkuussa 1994 hänen työpaikalleen ja käynnin aikana esitellyt pistooliansa yrittämättä lainkaan piilotella sitä. Liikemies oli tullut myöhemmin toisen kerran työpaikalle, jolloin hän oli keskellä päivää ryhtynyt puhdistamaan erästä asettaan.
Liikemies kiisti kaikki itseensä kohdistuneet väitteet.
Petosvyyhti > Murhaepäily

Petostutkinnan aikana poliisi alkoi epäillä henkirikosta ainoana selityksenä Härmäläisen katoamiseen. Myöhemmin molemmat tutkinnat siirrettiin Turun rikospoliisilta keskusrikospoliisille. Sekä liikemies että mainosmies pidätettiin.
Petosvyyhti > Murhaepäily > Petostuomiot

Vuonna 1996 liikemies tuomittiin vuodeksi ja neljäksi kuukaudeksi ehdolliseen vankeusrangaistukseen kahdesta törkeänä pidetystä petoksesta. Hän oli jättänyt maksamatta laskutuspetoksen lisäksi eräältä naiselta saamansa noin 300 000 markan lainasumman. Mainosmies selvisi lievemmällä rangaistuksella ja hänet tuomittiin petoksesta 10 kuukauden ehdolliseen vankeuteen.
Mainosmiehen omistama mainostoimisto ei selvinnyt talousvaikeuksistaan, vaan ajautui konkurssiin vuonna 1995. Mainosmiestä kuulusteltiin Ilpo Härmäläisen murhasta epäiltynä viimeisen kerran vuonna 2000, mutta kuulustelu ei tuonut läpimurtoa. Talousrikostutkija Esko Vesanen laati Härmäläisen asiasta ennen eläkkeelle jäämistään vuonna 2010 muistion, joka hautautui Turun poliisilaitoksen arkistoon yli kymmeneksi vuodeksi. Ilpo Härmäläinen julistettiin omaisten pyynnöstä kuolleeksi vuonna 2005.
Mainosmies sai myöhempinä vuosina tuomioita muun muassa törkeästä veropetoksesta, väärennyksistä ja rekisterimerkintärikoksista. Useita vuosia Härmäläisen katoamisen jälkeen, vuonna 2008 hänet tuomittiin myös laittomasta uhkauksesta. Mainosmies oli sattumalta tavannut erään entisen alaisensa, syyttänyt tätä yrityksensä tuhoamisesta ja uhannut tappaa hänet.
Ruumiin löytyminen > Valmistelu

Ruumiin etsimisen operaatio aloitettiin marraskuussa 2021, jolloin keskusrikospoliisi pyysi puolustusvoimilta virka-apua vainajan etsimiseksi. Poliisi määritteli etsintäalueen siten, että sinne pääsee Satavan venepalvelun satamasta 15 minuutissa viiden solmun nopeudella. Tutkittavan alueen leveys oli yksi kilometri ja pituus neljä kilometriä.
Ruumiin löytyminen > Löytäminen

Alussa aluetta tutkittiin teknisin laittein, jolloin löydettävien mahdollisten ruumiiden määrä oli noin 750. Pian ne lajiteltiin todennäköisempiin ja sukeltamalla tarkistettaviin kohteisiin, joita oli 32. Ne jaettiin vielä omiin kategorioihinsa, keltaisiin ja punaisiin.
Heti ensimmäisellä sukelluksella 23. helmikuuta 2022 merivoimien sukeltajat löysivät meren pohjasta miehen ruumiin, joka oli ollut vedessä ”huomattavan pitkään”. Kyseessä ei kuitenkaan ollut Härmäläinen, vaan jo vuonna 1979 Ruotsin-laivalta kadonnut mies, jonka kuolemaan ei liittynyt rikosta. Toisella sukelluksella löytyi varastetuksi epäilty moottoripyörä.
Useita yrityksiä myöhemmin 2. maaliskuuta 2022 – vain kaksi päivää ennen kuin käräjäoikeuden oli määrä antaa tuomio syytettynä olleen mainosmies Lasse Lehdon asiasta – sukeltajat löysivät Airistolta mustaan jätesäkkiin käärityn ruumiin 44 metrin syvyydestä. Keskusrikospoliisi epäili välittömästi vainajan olevan vuonna 1994 kadonnut Härmäläinen. Ruumiin yllä olivat samat vaatteet kuin Härmäläisen lähtiessä kotoaan 3. elokuuta 1994. Myös lompakko, pankkikortit, rannekello ja kihlasormus olivat Härmäläisen mukana. Merkittävänä seikkana ruumiin löytymisessä pidettiin murhasta syytetyn liiketuttavan ex-vaimon kertomusta siitä, että tapahtumapaikkana toimineesta purjeveneestä häivisi iso ankkuri murhan aikoihin. Poliisi epäili, että ankkuria saatetiin käyttää apuna ruumiin upottamisessa. Härmäläisen ruumiin löydyttyä jutun oikeuskäsittely keskeytettiin, ja uusi käsittely määrättiin huhtikuun 2022 lopulle.
Ruumiin löytyminen > Ruumiin tunnistaminen

Vainajan tunnistamiseksi se lähetettiin Pansioon, jonne saapui tekninen tutkija kuvaamaan ruumiin. Ruumis oli paketoitu muoviin ja jalkojen ympärille oli sidottu metalliketjupäillä varusteltu naru. Lopulta oikeuslääketieteellisissä tutkimuksissa selvisi vainajan kuolleen ampumalla ja kyseessä olevan Ilpo Härmäläinen. Ruumiista löydetyt kaksi luotia ja niiden osat sopivat Colt-revolveriin, jollaisen mainosmies oli tekoaikaan omistanut. Tutkijoiden mukaan Härmäläistä oli ammuttu ensin selkään ja sitten päähän. Löytöhetkellä vainajan vaatteet olivat olleet siististi päällä, paita napitettuna ja solmio kaulassa oikeassa asennossa ja kohdassa, joten Härmäläinen ei oikeuden mukaan ollut kuollut kamppailutilanteessa. Oikeudessa todistajana kuullun liikemiehen mukaan mainosmies olisi voinut surmata ihmisen yhdellä iskulla, koska tämä oli harrastanut kamppailulajeja.
Porilaistaustaisen Ilpo Härmäläisen kuolinilmoitus julkaistiin Satakunnan Kansassa 8. toukokuuta 2022.
Oikeudenkäynnit ja tuomio

Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä toukokuussa 2022 mainosmiehenä toiminut Lasse Erik Lehto tuomittiin Varsinais-Suomen käräjäoikeudessa elinkautiseen vankeuteen murhasta. Oikeuden päätöksen mukaan Härmäläisen murha osoitti tekijässä ”poikkeuksellista kylmyyttä ja välinpitämättömyyttä toisen ihmisen hengestä ja elämästä”, koska Härmäläisellä ei ollut tilanteessa ollut mitään mahdollisuuksia puolustautua tai paeta. Lehto valitti tuomiostaan Turun hovioikeuteen, joka ei lieventänyt tuomiota.  9. tammikuuta 2024 korkein oikeus päätti olla myöntämättä Lehdolle valituslupaa, joten tuomio jää lainvoimaiseksi.
Ilpo Härmäläisen tapauksessa teon ja tekijän saaman tuomion välinen aika on Suomen rikoshistorian pisin, lähes 28 vuotta. Toiseksi pisin aika, runsaat 21 vuotta, kului espoolaisen Raija Muukkosen tapauksessa. Muukkonen murhattiin joulukuussa 1987, ja tekijä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen vuonna 2009. Kangasalalainen Raija Juutila katosi vuonna 1993, ja hänen avomiehensä tuomittiin taposta 18 vuotta myöhemmin vuonna 2011.
Tammikuussa 2023 kerrottiin keskusrikospoliisin harkitsevan etsintöjen aloittamista Airistolla meren pohjasta Ilpo Härmäläisen ruumiin etsinnän aikana paikannettujen ja mereen kuulumattomien kohteiden tutkimiseksi. KRP:n mukaan joukossa saattaa olla useita vainajia. Härmäläisen ruumiin löytöpaikka sijaitsee vilkkaalla laivareitillä, ja esimerkiksi Ruotsin-laivoilta on vuosikymmenien aikana kadonnut useita henkilöitä. Yli 40 metrin syvyydessä vesi on viileää ja vähähappista, joten ruumiit säilyvät pohjassa hyvin.
Dokumentti

Jäppi Savolainen on ohjannut Ilpo Härmäläisen tapaukseen perustuvan, MTV:ssa vuonna 2024 esitetyn neliosaisen dokumenttisarjan Mainosmiesmurhaaja. Dokumentissa on todellisten henkilöiden haastattelujen ohella dramatisoituja kohtauksia tapauksen eri vaiheista.
Kirjallisuutta

Veijalainen, Jari: Airiston murha.  Helsinki:  Tammi, 2024.  ISBN 9789520447960
Atsovärit

Tyypillinen atso-yhdiste (4-hydroksiatsobentseeni).
Atsovärit ovat synteettisiä väriaineita, joita käytetään tekstiilien, paperin ja elintarvikkeiden värjäämiseen. Atsovärit ovat monimutkaisia kemiallisia yhdisteitä, jotka sisältävät atsoryhmän (-N=N-), joka tekee aineesta värillisen.
Atsovärejä käytetään muun muassa makeisissa, jäätelöissä, virvoitusjuomissa ja leivonnaisissa. Joidenkin värien nimissä on käyttötarkoitukseen viittaava kirjainkoodi: esimerkiksi ruskea FK:ta on käytetty savusilleihin (engl. for kippers) ja ruskea HT kestää korkeita lämpötiloja (engl. high temperature).
Atsovärien vaikutusta ei tarkkaan tunneta, mutta niiden uskotaan aiheuttavan herkille ihmiselle esimerkiksi iho-oireita, kuten ihottumaa ja punoitusta. Atsovärien vaikutusta lapsien ylivilkkauteen on pyritty tutkimaan, mutta tutkimus on osoittautunut erittäin vaikeaksi. Niiden käyttö elintarvikkeissa kiellettiin Suomessa 1970-luvulla, mutta eduskunta joutui sallimaan ne Euroopan unioniin liittymisen myötä, jottei kielto olisi aiheuttanut kaupan teknistä estettä. Suomalainen elintarviketeollisuus on suhtautunut sallimisenkin jälkeen atsovärien käyttöön nuivasti, jonka vuoksi niitä ei juuri käytetä. Atsovärejä voi kuitenkin löytää ulkomailta tuoduista elintarvikkeista, kuten esimerkiksi Yhdysvalloissa valmistetuista virvoitusjuomista.
Suomessa elintarvikkeiden lisäaineina käytössä olevat atsovärit ja niiden E-koodit:
tartratsiini, E 102, CI 19140
paraoranssi, E 110, CI 15985
atsorubiini, E 122, CI 14720
amarantti, E 123, CI 16185
uuskokkiini, E 124, CI 16255
punainen 2G, E 128, CI 18050
alluranpunainen, E 129, CI 16035
briljanttimusta, E 151, CI 28440
ruskea HT, E 155 CI 20285
litolirubiini BK, E 180
Atsoväri E128:n eli punaisen 2G:n käyttö kiellettiin Euroopassa 28. heinäkuuta 2007 ja ruskea FK eli E154 vuonna 2012.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 4-Hydroxyazobenzene (englanniksi)
IUPAC Gold Book: Azo compounds (englanniksi)
Encyclopædia Britannica: Azo compound (englanniksi)
Carterin oppi

Presidentti Jimmy Carter
Carterin oppi oli Yhdysvaltain presidentin Jimmy Carterin muotoilema linjaus maansa ulkopolitiikasta. Carter alkoi julistaa oppiaan Kansakunnan tila -puheessaan tammikuussa 1980. Sen mukaan Yhdysvallat oli tarvittaessa valmis käyttämään sotilaallista voimaa puolustaakseen kansallisia etujaan Persianlahden alueella. Oppi oli vastaus Neuvostoliiton invaasioon Afganistaniin vuonna 1979.
Carterin oppi julkistettiin 23. tammikuuta 1980 Yhdysvaltain presidentin kansakunnan tilaa käsittelevässä puheessa ja se perustui Trumanin oppiin, jonka oli uudelleen muotoillut Zbigniew Brzezinski. Johtoajatuksena oli edelleen pitää Neuvostoliitto pois Persianlahdelta öljyn vuoksi. Vaikka Zbigniew Brzezinski kuului demokraattisen puolueen neuvonantajiin, hänen ajatuksillaan on ollut käyttöä myöhemminkin myös Bushinselvennä hallinnon aikana. Ajatuksensa Brzezinski kirjoitti kirjaksi The Grand Chessboard: American Primacy and Its Geostrategic Imperatives (1977).
Bouna Coundoul

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Bouna Coundoul
Syntymäaika: 4. maaliskuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Dakar, Senegal
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 188 senttimetriä
Seura
Seura: -
Junioriseurat
2002-2004:  Albany Great Danes
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2005-2008 2009-2011 2012 2012–2013 2013–2015 2015–2016 |  Colorado Rapids  New York Red Bulls  Vaasan Palloseura  EN Paralimni  Ethnikos Achna  Platinum Stars | 52 (0) 50 (0) 25 (0) 14 (0) 46 (0) 7 (0) |
Maajoukkue
| 2007- |  Senegal | 30 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 25. heinäkuuta 2017.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 25. heinäkuuta 2017.
Bouna Coundoul (s. 4. maaliskuuta 1982 Dakar, Senegal) on senegalilainen entinen jalkapalloilija. Hän on edustanut muun muassa Suomen Veikkausliigassa pelaavaa Vaasan Palloseuraa. Maajoukkuetasolla hän on edustanut Senegalin jalkapallomaajoukkuetta. Hän on pelipaikaltaan maalivahti.
Sudan (väriaine)

Sudan on eräiden atsoväreihin kuuluvien väriaineiden nimitys. Ne tunnetaan nimillä ”Sudan xx”, jossa ”xx” on joko I, II, III, IV, Musta B tai Punainen G. Värejä käytetään pääasiassa erilaisten maalien värjäämiseen keltaisesta punaiseen. Sudan I-IV ovat syöpää aiheuttavia ja niiden käyttö ruoka-aineissa on kielletty.  Koska Sudan-värejä on käytetty väärennetyissä chilimausteissa, ne ovat tehostetussa virallisessa valvonnassa.
Sudan-väriaineita

Sudan I, (C16H12N2O), CAS-numero 842–07–9
Sudan II, (C18H16N2O), CAS-numero 3118–97–6
Sudan III, (C22H16N4O), CAS-numero 85–86–9
Sudan IV eli scarletinpuna, (C24H20N4O), CAS-numero 85–83–6
Aiheesta muualla

ChemBlink: Sudan I (842-07-9) (englanniksi)
ChemBlink: Solvent Orange 7 (3118-97-6)(englanniksi)
ChemBlink: Solvent Red 23 (85-86-9) (englanniksi)
ChemBlink: Solvent Red 24 (85-83-6) (englanniksi)
Litolirubiini BK

| Litolirubiini BK |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Kalsium-2-[(3-karboksi-2-hydroksinaftalen-1-yyli)diatsenyyli]-5-metyylibentseenisulfonaatti
CAS-numero:  5281-04-9
PubChem CID:  9571018
SMILES:  CC1=CC(=C(C=C1)N=NC2=C(C(=CC3=CC=CC=C32)C(=O)O)[O-])S(=O)(=O)[O-].[Ca+2]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C18H12SN2O6Ca
Moolimassa:  424,446 g/mol
Liukoisuus veteen:  0,0089 g/l (25 °C)
Litolirubiini BK (C18H12SN2O6Ca) on atsoväreihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään esimerkiksi elintarvikkeiden, kosmetiikan ja musteiden värjäämiseen.