stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. Karjalainen
Ura > Mustat lasit

Koulun ja armeijan jälkeen Karjalainen meni töihin SEK-mainostoimistoon, jossa työskentelyä hän jatkoi vielä levyuran alettuakin. Ensimmäiset kaksi albumia julkaisi pieni Kompass Records -levy-yhtiö, josta J. Karjalainen ja Mustat Lasit -yhtye siirtyi Poko Rekordsille.
Läpimurtonsa Karjalainen teki vuonna 1982 Yö kun saapuu Helsinkiin -albumilla julkaistulla, alun perin naisen laulamaksi tarkoitetulla "Ankkurinapilla". Vuoden 1984 kappale "Oi mikä ihana ilta" nousi Karjalaisen siihen asti suurimmaksi hitiksi. Vuonna 1985 ilmestyneen Doris-albumin samanniminen hittikappale räjäytti lopullisesti potin. Seuraavana vuonna julkaistiin single "Sekaisin", josta tuli niin ikään hitti, ja jatkoa seurasi. Lähes kaikki Karjalaisen albumit ovat myyneet vähintään kultaa.
J. Karjalainen ja Mustat Lasit -kokoonpanon viimeinen studioalbumi Lumipallo julkaistiin vuonna 1988. Albumi sisälsi muun muassa ikivihreiksi jääneet kappaleet “Hän“, “Merenneitoni ja minä“ ja “Viimeinen laulu“, ja vuonna 1989 albumin myynti ylitti sekä kulta- että platinalevyn rajan. Vuonna 1989 yhtye julkaisi livealbumin Live.
Ura > J. Karjalainen yhtyeineen

Mustat Lasit -kokoonpanon lopetettua Karjalainen jatkoi levytysuraansa omalla nimellään, ja hän julkaisi seuraavan albuminsa Keltaisessa talossa vuonna 1990. Albumi ylitti kultalevymyynnin ilman varsinaista hittikappaletta jo julkaisuvuonnaan, mutta se ei ollut Karjalaisen uran aiempien tuotosten veroinen menestys. Seuraava albumin Päiväkirja levyttänyt kokoonpano oli J. Karjalainen yhtyeineen. Albumia äänitettiin Texasissa, ja se sisälsi muun muassa klassikoksi muodostuneen kappaleen “Luuranko rämisee“.
J. Karjalainen yhtyeineen -kokoonpanon toinen studioalbumi, vuoden 1992 Tähtilampun alla oli valtava menestys. Se sisälsi muun muassa hiteiksi nousseet kappaleet “Mies, jolle ei koskaan tapahdu mitään“, “Avaruuden ikkuna“ ja “Telepatiaa“ ja myi sekä kultaa että platinaa julkaisuvuonnaan. Vuoden 1994 Villejä lupiineja -albumi sisälsi nimikappaleen lisäksi muun muassa kappaleen "Volframisydän". Villejä lupiineja oli menestyksekäs albumi erityisesti nimikkokappaleensa “Villejä lupiineja“ suosion johdosta, ja saavutti nopeasti platinalevymyynnin. Albumi palkittiin myös Emma-gaalassa vuoden albumina.
Ura > Electric Sauna

Villejä lupiineja -albumin julkaisemisen jälkeen Karjalaisen levytysura jatkui J. Karjalainen Electric Sauna -kokoonpanossa, joka julkaisi ensialbuminsa J. Karjalainen Electric Sauna vuonna 1996. Albumin suurin hitti oli vuoden 1996 kesän soitetuin kappale “Missä se Väinö on?“, mutta myös kappaleista “Keihäänkärki“ ja “Tyttöni mun“ tuli suosittuja. J. Karjalainen Electric Sauna -albumi oli yhdeksän viikon ajan albumilistan kärki, ja se pysyi yhteensä 20 viikon ajan albumilistan kymmenen parhaan joukossa. Emma-gaalassa J. Karjalainen Electric Sauna voitti vuoden albumin palkinnon ja “Missä se Väinö on?“ vuoden biisin palkinnon, ja tuottaja Tommi Viksten palkittiin myös vuoden tuottajana. J. Karjalainen palkittiin toisen kerran urallaan vuoden miessolistina.
Myös Electric Sauna -kokoonpanon toinen albumi, vuoden 1998 Laura Häkkisen silmät oli menestys: albumi ylitti platinalevymyynnin ja sen singlejulkaisu “On kaikki niinkuin ennenkin“ nousi singlelistalla parhaimmillaan 11. sijalle. Laura Häkkisen silmät oli 16 viikkoa albumilistan kymmenen parhaan joukossa, joista kuuden viikon ajan listan kärjessä.
Vuoden 1999 studioalbumi Electric Picnic nousi parhaimmillaan albumilistan toiseksi ylittäen kultalevyrajan jo julkaisuvuonnaan. Myös vuoden 2001 Marjaniemessä (albumilistan toinen) ja vuoden 2002 Valtatie (albumilistan neljäs) ylittivät kultalevyn myyntimäärän.
Vuonna 2004 J. Karjalainen Electric Sauna julkaisi DVD:n Mikä mahtaa olla in?, joka nousi musiikki-DVD-listan toiseksi. Lisäksi alkuvuodesta julkaistiin kokoelma-albumi Vanhaa rautaa – keihäänkärkiä 1992–2004, joka nousi korkeimmillaan albumilistan neljänneksi ja ylitti kultalevyn myyntimäärän maaliskuussa. Vuonna 2005 julkaistiin toinen kokoelma-albumi Juhlakokoelma 1981–2005.
Ura > Lännen-Jukka

Vuonna 2006 ilmestynyt albumi Lännen-Jukka, jolla J. Karjalainen laulaa amerikansuomalaisia kansanlauluja, on ollut palkittu menestys. J. Karjalainen on kiertänyt myös esittämässä albumin lauluja säestäen itseään banjolla, lisänä viulua ja akustista kitaraa soittaneet Ninni Poijärvi (viulu) ja Mika Kuokkanen (kitara). Lokakuussa 2008 J. Karjalainen julkaisi toisen amerikansuomalaista musiikkia sisältävän levyn Paratiisin pojat. Levyllä on mukana haitaristi Veli-Matti Järvenpää, jonka kanssa Karjalainen myös esiintyy livenä.  Kansanmusiikkitrilogian kolmas levy  Polkabilly Rebels ilmestyi vuonna 2010 ja nousi julkaisuviikollaan (vk 14/2010) Suomen virallisen albumilistan albumilistan kärkeen.
Ura > Aku Ankan käsikirjoittajana

Vuonna 2013 Aku Ankka -lehden numerossa 22 (julkaistu 29. toukokuuta) julkaistiin Karjalaisen käsikirjoittama tarina Kokkikahakka. Käsikirjoituksessa avusti Kari Korhonen ja sen kuvitti Miguel.
Tunnustuksia

J. Karjalainen on saanut tunnustuksena työstään muun muassa arvostetun Juha Vainion sanoittajapalkinnon vuonna 2001, useita Emma-palkintoja ja Pro Finlandia -mitalin vuonna 2013.
Perhe

Karjalainen on naimisissa pianisti Kati Bergmanin kanssa, joka on myös laulanut taustoja Karjalaisen levyillä. Heidän poikansa Väinö Karjalainen on Tiisu-yhtyeen basisti.
Diskografia > J. Karjalainen ja Mustat Lasit

J. Karjalainen ja Mustat lasit (1981)
Yö kun saapuu Helsinkiin (1982)
Tatsum tisal (1983)
Tunnussävel (1983, live)
Doris (1985)
Varaani (1986)
Kookospähkinäkitara (1987)
Lumipallo (1988)
Live (1989, live)
Diskografia > J. Karjalainen

Keltaisessa talossa (1990)
Lännen-Jukka (2006)
Paratiisin pojat (2008)
Polkabilly Rebels (2010)
Et ole yksin (2013)
Sinulle, Sofia (2015)
Sä kuljetat mua (2018)
Soulavaris (2022)
Suomalaista muotoiluu (2025)
Diskografia > J. Karjalainen yhtyeineen

Päiväkirja (1991)
Tähtilampun alla (1992)
Villejä lupiineja (1994)
Diskografia > J. Karjalainen Electric Sauna

J. Karjalainen Electric Sauna (1996)
Laura Häkkisen silmät (1998)
Electric picnic (1999)
Marjaniemessä (2001)
Valtatie (2002)
Diskografia > Kokoelmalevyt

J. Karjalainen ja Mustat lasit Kokoelma (1983)
(1987)
Suurimmat hitit (1992)
Vanhaa rautaa – keihäänkärkiä 1992–2004 (2004)
Juhlakokoelma 1981–2005 (2005)
J. Karjalainen – kaikki hitit (2011)
Diskografia > DVD

Mikä mahtaa olla in? (2004)
Diskografia > Muut

Sakari Kuosmanen: Ihana elämä (1986)
Nyt kolisee – Ny tko lisee (2014)
"J. Karjalainen ja Mustat Lasit – laulukirja", Love-kustannus, ISBN 951-9377-23-9, -92
Jukka Karjalainen & Esa Kaartamo: Laulumies – Laulut, kuvat & tarinat. Helsinki: Johnny Kniga (WSOY), 2002. ISBN 951-0-27368-6
Myydyimmät levyt

| Albumi | Myynti (kpl) | Muuta |
| --- | --- | --- |
| Suurimmat hitit | 126 519 | triplaplatinaa 7/99 |
| Laura Häkkisen silmät | 78 734 | platinaa 5/98 |
| Electric Sauna | 78 303 | platinaa 6/96 |
| Tähtilampun alla | 71 055 | platinaa 1992 |
| Varaani | 67 361 | platinaa 1986 |
| Villejä lupiineja | 66 592 | platinaa 1994 |
| Lumipallo | 64 576 | platinaa 1989 |
| Kookospähkinäkitara | 50 813 | platinaa 2/00 |
| Et ole yksin | 44 584 | tuplaplatinaa 3/13 |
| Doris | 43 722 | kultaa 1987 |
| Keltaisessa talossa | 29 553 | kultaa 1990 |
| Electric picnic | 28 764 | kultaa 4/99 |
| Yö kun saapuu Helsinkiin | 25 000 | kultaa 1990 |
| Marjaniemessä | 23 446 | kultaa 4/01 |
| Valtatie | 17 398 | kultaa 11/02 |
| Vanhaa rautaa | 15 601 | kultaa 03/04 |
| Lännen-Jukka | 15 000 | kultaa 07 |
Tutkimuksia J. Karjalaisen musiikista

Lauri Seutu (2006): Elina ja pitkät hiukset: Professor Longhair -alluusiot J. Karjalaisen & P. Hohtarin kappaleessa ’Elina, anna tukkasi kasvaa’. 25 s. Seminaarityö, Taiteiden tutkimuksen laitos, musiikkitiede. Helsingin yliopisto.
Lauri Seutu (2008): Deltalla täällä Suomessa: Blues-alluusiot seitsemässä J. Karjalaisen kappaleessa. 91 s. Musiikkitieteen opinnäyte. Taiteiden tutkimuksen laitos, musiikkitiede. Helsingin yliopisto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Warner Music Finlandin sivu J. Karjalaisesta
Jaska Riihimaan alkujaan Rare-lehteen laatima yksityiskohtainen musiikillinen elämäkerta vuoteen 1998 (archive.is kopio).
Poko Recordsin sivu J. Karjalaisesta (archive.is kopio)
J. Karjalainen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
J. Karjalainen Ylen Elävässä arkistossa
Ylen Elävä arkisto: Haastattelu vuodelta 1982
Ylen Elävä arkisto: J. Karjalainen & Mustat Lasit (1981, 1987)
Ylen Elävä arkisto: J. Karjalainen Yhtyeineen (1991)
Ylen Elävä arkisto: J. Karjalainen Electric Sauna: Missä se Väinö on?
Jyri-Jussi Rekinen: J. Karjalainen – Mies ja juuret (Rytmi 1.2.2002)
J. Karjalainen ja Mustat Lasit esittää kappaleen "Sekaisin" Hittimittari-ohjelmassa 6.3.1986 Yle Areena
J. Karjalainen ja Mustat Lasit esittää kappaleen "Tatsum tisal" Iltatähti-ohjelmassa 22.2.1983 Yle Areena
| n k J>  Karjalainen |
| --- | --- |
J. Karjalainen ja Mustat Lasit:  J. Karjalainen ja Mustat lasit  Yö kun saapuu Helsinkiin  Tatsum tisal  Tunnussävel  Doris  Varaani  Kookospähkinäkitara  Lumipallo  Live 
J. Karjalainen:  Keltaisessa talossa  Lännen-Jukka  Paratiisin pojat  Polkabilly Rebels  Et ole yksin  Sinulle, Sofia  Sä kuljetat mua  Soulavaris  Suomalaista muotoiluu 
J. Karjalainen yhtyeineen:  Päiväkirja  Tähtilampun alla  Villejä lupiineja 
J. Karjalainen Electric Sauna:  J. Karjalainen Electric Sauna  Laura Häkkisen silmät  Electric picnic  Marjaniemessä  Valtatie 
J. Karjalainen Electric Sauna:  Kokoelma  Suurimmat hitit  Vanhaa rautaa – keihäänkärkiä 1992–2004  Juhlakokoelma 1981–2005  J. Karjalainen – kaikki hitit 
DVD:t:  Mikä mahtaa olla in? 
Muuta:  diskografia 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  3 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2  3 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva 2  Elonet 
Muut:  Europeana
Raija Alestalo-Rahko

Raija Helinä Alestalo-Rahko (o.s. Rahko; s. 10. maaliskuuta 1940 Keuruu) on suomalainen pianisti.
Alestalo-Rahko kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1959 ja opiskeli pianonsoittoa Jyväskylässä Kurt Walldénin johdolla. Hän suoritti Sibelius-Akatemiassa musiikinopettajan tutkinnon vuonna 1962. Pianodiplominsa hän suoritti vuonna 1964 opettajanaan Timo Mikkilä. Alestalo-Rahkon muita opettajia olivat Reimar Riefling, Jan Hoffman, Gerald Moore ja Dmitri Baškirov. Alestalo-Rahko voitti Maj Lind -pianokilpailun vuonna 1961 ja piti ensikonserttinsa vuonna 1964. Hän jatkoi konsertoimista ja esiintymistä orkesterisolistina Suomessa ja Ruotsissa. Hän on esiintynyt myös säestäjänä ja toiminut korrepetiittorina.
Alestalo-Rahko työskenteli musiikkiopiston opettajana Savonlinnassa vuosina 1965–1966 ja aloitti opettamisen Sibelius-Akatemiassa vuonna 1969. Hän meni vuonna 1962 naimisiin Timo Rahkon kanssa.
Code R

Code R oli yhdysvaltalainen toimintaseikkailutv-sarja, jota esitettiin 21. tammikuuta – 10. kesäkuuta 1977. Sarja keskittyi kalifornialaiseen hätätilapalveluun, johon kuuluivat poliisi, palokunta ja meripelastus. Sarjan pääosia näyttelivät James Houghton, Martin Kove ja Tom Simcox. Yksi jakso kesti noin yhden tunnin.
Simcox esitti sarjassa Walt Robinsonia, saaren poliisipäällikköä. Joan Freeman esitti hänen vaimoaan Barbaraa, ja Robbie Rundle näytteli heidän nuorta poikaansa Bobbya. Ben Davidson näytteli Waltin sijaista, Ted Milbankia. Houghton esiintyi Rick Wilsonina, joka oli saaren palokunnan päällikkö, ja Kove oli George Baker, rantojen ja meripelastusten päällikkö. Kaikki hätätilapalvelut olivat saatavilla samassa rakennuksessa. Susanne Reed esitti Suzya, hätätilapalvelun kuljettajaa. WT Zacha näytteli sarjassa Harrya, majakkabaarin omistajaa ja baarimikkoa. Pelastusjoukot menivät usein käymään Harryn baariin.
Code R korvasi kesken kauden loppuneen Spencer's Pilots -sarjan. Ohjelmaa tuotti Warner Brothersin Edwin Self. Code R oli hyvin lyhytkestoinen, ja sitä näytettiin vain joissain maissa.
Kaksi vuotta Code R:n jälkeen Houghton aloitti Kenny Wardin esittämisen Knots Landing -viihdedraamassa. Kove pääsi esittämään Victor Isbeckiä sarjaan Cagney and Lacey, ja sen jälkeen Kove keskittyi pääasiassa elokuviin.
Evel Knievel Factor

| Evel Knievel Factor Private Line |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2006, Seawolf Studios & Bad Habits Studios
 Julkaistu: 1. marraskuuta 2006
 Tuottaja(t): Sammy Aaltonen & Private Line
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 40.29
 Levy-yhtiö: Bad Habits Records, Playground Scandinavia, JVC Japan
Muut kannet

Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 23.
Private Line muut julkaisut
| 21st Century Pirates 2004 | Evel Knievel Factor 2006 | Dead Decade 2011 |
Singlet albumilta Evel Knievel Factor
 ”Broken Promised Land” Julkaistu: 2. kesäkuuta 2006  ”Sound Advice” Julkaistu: 31. tammikuuta 2007
Evel Knievel Factor on Private Line -yhtyeen 1. marraskuuta 2006 julkaistu toinen studioalbumi. Albumin Japanin  on 2 *bonus kappaletta. Evel Knievel oli yhdysvaltalainen surmanajaja. Levyn nimi on amerikkalainen slangi-sanonta ja tarkoittaa "Vaaranpaikkaa/Mitä tahansa saattaa tapahtua".
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 23.
Kappaleet

(Prelude) For the Daredevils – 1.08
Evel Knievel Factor – 3.34
Broken Promised Land – 4.02
Alive – 3.50
Sound Advice – 3.42
The SINdicate – 3.46
Prozac Nation – 2.58
Uniform – 3.37
Gods of Rewind – 4.08
Anyway – 4.18
Billion Star Hotel – 5.05
Japanin painos
Tokyo – 3.53
He's a Whore (Rick Niesen)
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi.net: 8+/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Private Line - Kotisivut
Private Line - Myspace
Private Line - Board (Arkistoitu – Internet Archive)
William Hootkins

William Hootkins vuonna 2002.
William Michael "Hoot" Hootkins (5. heinäkuuta 1948 – 23. lokakuuta 2005) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpia roolejaan lienevät Jek Porkins Tähtien sodasta, Majuri Eaton Kadonneen aarteen metsästäjistä ja komisario Eckhardt Batmanista.
Näyttelijänura

Englannissa Hootkins löysi itselleen työtä teatterissa ja sai suurimman suosion esittämällä Alfred Hitchcockia Terry Johnsonin hittinäytelmässä Hitchcock Blonde vuodelta 2003.
Hootkins esiintyi monissa kulttirooleissa, mikä teki hänestä suositun esimerkiksi Jek Porkinsin roolista George Lucasin elokuvassa Tähtien sota. Hän esiintyi merkittävissä osissa elokuvissa Hardware (1990), Like Father, Like Santa (1998) ja Hear My Song (1991). Hän oli myös Crash Bandicoot 3: Warped -pelissä Dingodilen ääninäyttelijä.
Kuolema

Hootkins kuoli haimasyöpään Santa Monicassa, Kaliforniassa, 23. lokakuuta 2005 57-vuotiaana.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1973 | Likainen Harriet | Big Zapper | Konon apuri |
| 1977 | Hyökkäys tukikohtaan | Twilight's Last Gleaming | kersantti Fitzpatrick |
| 1977 | Tähtien sota | Star Wars: Episode IV - A New Hope | Red Six (Porkins) |
| 1977 |  | Valentino | herra Fatty |
| 1979 | Nainen katoaa | The Lady Vanishes | juhlija |
| 1979 | Muistojen katu | Hanover Street | Beef |
| 1980 |  | Bad Timing | eversti Taylor |
| 1980 | Hussy - Yöperho | Hussy | ensimmäinen asiakas |
| 1980 | Flash Gordon – iskevä salama | Flash Gordon | Munson |
| 1981 | Sfinksi | Sphinx | Don |
| 1981 | Kadonneen aarteen metsästäjät | Raiders of the Lost Ark | majuri Eaton |
| 1982 | Vaaleanpunaisen pantterin jäljillä | Trail of the Pink Panther | taksinkuljettaja |
| 1983 | Vaaleanpunaisen pantterin kirous | Curse of the Pink Panther | taksinkuljettaja |
| 1985 |  | Zina | Walter Adams |
| 1985 | Water - taistelu vedestä | Water | Ben |
| 1985 | Ihmelapsi | Dreamchild | radiojuontaja |
| 1985 | Valkeat yöt | White Nights | Chuck Malarek |
| 1986 |  | Biggles: Adventures in Time | Chuck Dinsmore |
| 1986 | Hyytävä häämatka | Haunted Honeymoon | Reporter |
| 1987 | Teräsmies ja uhka auringosta | Superman IV: The Quest for Peace | Harry Howler |
| 1987 |  | American Gothic | Teddy |
| 1988 | Crusoe - Etelämeren seikkailija | Crusoe | meklari |
| 1989 |  | Batman | komisario Eckhardt |
| 1990 | Mark 13 - tarkoitettu tappamaan | Hardware | Lincoln Wineberg Jr. |
| 1991 |  | The Pope Must Die | kardinaali Verucci |
| 1991 | Mikä laulaen tulee... | Hear My Song | herra X |
| 1991 | Prinsessa ja vuorenpeikot | The Princess and the Goblin | Small-and-Fat Soldier (ääni) |
| 1992 |  | Dust Devil | kapteeni Cornelius Beyman |
| 1992 | Ja keskellä virtaa joki | A River Runs Through It | Murphy |
| 1993 |  | The Cement Garden | komentaja Hunt (ääni) |
| 1993 |  | The Milky Life | Julian Reilly |
| 1994 |  | The NeverEnding Story III | Falkor (ääni) |
| 1994 | Tappokone | Death Machine | John Carpenter |
| 1995 | Kuuluisuuden kirous | Funny Bones | Al |
| 1995 |  | Gospa | tuomari Marulic |
| 1996 | Tohtori Moreaun saari | The Island of Dr. Moreau | Kiril |
| 1997 | Tuli hännän alla Yhdessä vaaralliset | This World, Then the Fireworks | Jake Krutz |
| 1997 |  | Rhinoceros Hunting in Budapest | The Man |
| 1998 |  | Something to Believe In | automyyjä |
| 1999 | Omega-koodi | The Omega Code | Sir Percival Lloyd |
| 2000 |  | The Miracle Maker | Lucifer (ääni) |
| 2001 | Suhteet sekaisin | Town & Country | Barney |
| 2001 | The breed - rotu | The Breed | Fusco |
| 2004 |  | Blessed | etsivä Lauderdale |
| 2004 |  | Steamboy | ääninäyttelijä |
| 2005 |  | Dear Wendy | Marshall Walker |
| 2005 | Colour Me Kubrick | Colour Me Kubrick | Frank Rich |
Erkki Alanen

Paavo Erkki Olavi Alanen alias Ekku (11. tammikuuta 1942 Helsinki – 27. toukokuuta 2005 El Paso, Texas) oli suomalaissyntyinen arkkitehti, pilapiirtäjä ja taiteilija, joka teki valtaosan urastaan Yhdysvalloissa. Hänen pilapiirroksiaan on ilmestynyt esimerkiksi lehdissä Penthouse, Playgirl, Suomen Kuvalehti ja The New York Times. Opiskeluaikoinaan hän oli kolme kertaa teekkarilehti Äpyn päätoimittaja. Vuonna 1977 hän kuvitti lastenkirjan The Turtles’ Picnic and Other Nonsense Stories.
Ura

Alanen valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1972 ja lähti Yhdysvaltoihin, jossa hän eteni Columbusin kaupungissa vastaperustetun ohiolaisen Urban & Calabretta -arkkitehtitoimiston pääsuunnittelijaksi. Vuodesta 1972 alkaen Alanen opetti arkkitehtuuria Ohion osavaltionyliopistossa. Sitten Alanen alkoi etsiä uutta asuinpaikkaa, kierteli matkailuautollaan ympäri Pohjois-Amerikkaa ja päätyi lopulta perustamaan oman arkkitehtitoimiston San Franciscoon. Hän löysi vaimokseen The National Enquirer -lehden pilapiirroksista vastaavan toimittajan Cathyn,selvennä jonka kanssa hän avioitui Helsingissä 1979. Alanen asui viimeiset parikymmentä vuottaan Cathyn ja kolmen lapsensa kanssa El Pasossa Texasissa.
Alasen poika on kilpatanssija Mayo Alanen.
Teoksia

Berger, Terry: The Turtles’ Picnic and Other Nonsense Stories. Adapted by Terry Berger. Pictures by Erkki Alanen. New York: Crown Publishers, 1977. ISBN 0-517-52998-X
Berger, Terry:  Kilpikonnien huviretki ja muita hassuja tarinoita. Mukaillut Terry Berger. Kuvitus Erkki Alanen. Suomennos Saima-Liisa Laatunen. Helsinki: Tammi, 1980. ISBN 951-30-4726-1
Aulio, Olli: Onkijan kirja.  (Kuvittanut Erkki Alanen)  Gummerus, 2004.  ISBN 951-20-4845-0
Kirjallisuutta

Forman, Maury – Calvert, Robert A.: Cartooning Texas: One Hundred Years of Cartoon Art in the Lone Star State.  College Station (Tx.):  Texas A & M University Press, 1993.  ISBN 0-89096-560-9
Aiheesta muualla

Hunt, Randy: Erkki Alanen, Cartoonist. The Examiner 18.9.2009 (Internet Archive). (englanniksi)
Erekhtheionin karyatidit

| Erekhtheionin karyatidit |
| --- | --- |
 Erekhtheionin karyatidien kopiot alkuperäisten veistosten paikalla.
Nimi:  Erekhtheionin karyatidit
Valmistumisvuosi:  n. 415 eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  veistosryhmä
Materiaali:  marmori
Sijainti:  Akropolis-museo, Ateena, Kreikka ja British Museum, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Erekhtheionin karyatidit on kuuden antiikin kreikkalaisen karyatidi-veistoksen ryhmä, joka on peräisin Erekhtheionin temppelistä Ateenan Akropoliilta. Veistoksista viisi on Ateenan Akropolis-museossa ja yksi British Museumissa. Niiden paikalla Erekhtheionissa on nykyisin kopiot.
Akropolis-museon karyatidit.
British Museumin karyatidi.
Erekhtheionin karyatidit on veistetty noin vuonna 415 eaa. Ne ovat lajityypin mukaisia kore-tyyppisiä naishahmoisia veistoksia, jotka toimivat rakennuksessa pylväinä. Erekhtheionissa karyatidit muodostivat temppelin eteläsivulla eli Parthenonin puolella olevan siipirakennuksen kattoa tukevan pylväikön. Veistoksista neljä oli pylväikön pidemmällä eteläsivulla ja muut kaksi taempana lyhyemmillä sivuilla, yksi kummallakin puolella. Veistoksiin viitataan rakennukseen liittyvissä piirtokirjoituksissa nimellä korai, ”neidot”. Siipirakennus, jossa karyatidit olivat, edusti mahdollisesti kuningas Kekropsin haudan näkyvää osaa, jolloin neitojen tarkoituksena oli mahdollisesti toimia eräänlaisina juomauhrinkantajina vainajalle. Nimitys ”karyatidit” on myöhempää perua. Se sai alkunsa, kun Vitruvius yhdisti Erekhtheionin neidot virheellisesti Lakonian Karyain naisiin. Tätä kautta kaikkia vastaavankaltaisia pylväitä kutsutaan edelleen karyatideiksi.
Veistokset on tehty Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista ja niiden korkeus on noin 2,3 metriä. Neidot on puettu peplokseen. Veistosten käsissä on todennäköisesti ollut juomauhriastiat, mutta kädet sen enempää kuin astiatkaan eivät ole säilyneet. Kullakin neidolla on pitkät hiukset, jotka laskeutuvat taidokkasti palmikoituina pitkin selkää. Veistokset ovat muutoin lähes samanlaisia, mutta jokaisessa hiukset on palmikoitu eri tavalla todennäköisesti aikakauden aitojen hiustyylien mukaisesti. Pylväidensä kapiteelia karyatidit kantavat kuin koria päänsä päällä.
Lordi Elgin irrotutti ja vei Britanniaan yhden karyatideista vuonna 1801 samalla kuin vei itselleen suuren osan säilyneistä Parthenonin marmoriveistoksista. British Museumiin veistos hankittiin vuonna 1816. Sinne hankittu yksilö on säilynyt paremmin kuin Ateenaan jääneet, joita ilmansaasteet ovat myöhemmin vaurioittaneet. Toisaalta se on kärsinyt valkaisuyrityksistä. Ateenaan jääneet karyatidit siirrettiin Akropolis-museoon vuonna 1978 turvaan ilmansaasteiden aiheuttamilta lisävaurioilta. Nykyisin ne ovat uudessa Akropolis-museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erekhtheionin karyatidit Wikimedia Commonsissa
Alemannit

Alue, jossa asui alemanneja.
Alemannit tai alamannit olivat germaaniheimo, joka asui 200-luvulla keskisen Reinin varrella Lounais-Germaniassa.
Alun perin alemannit muodostuivat useista germaaniheimoista, jotka olivat liitossa keskenään ja kuuluivat sveebien ryhmään.
Heidät mainitaan kirjallisissa lähteissä ensi kerran, kun Rooma hyökkäsi heidän kimppuunsa vuonna 213. Seuraavina vuosikymmeninä alemannit alkoivat puolestaan hyökkäillä Rooman provinsseihin ja valloittivat Mainin eteläpuolella sijainneen Agri Decumatesin noin vuonna 260. Keisari Julianus voitti heidät Strasbourgin taistelussa 357, mutta alemannit jatkoivat kuitenkin ryöstöretkiään eteläiseen Galliaan.
Alemannit levittäytyivät nykyiseen Alsaceen ja Sveitsin pohjoisosiin 400-luvulla, ja juurruttivat saksan kielen näille alueille. Vuonna 496 frankkien kuningas Klodvig voitti alemannit Tolbiacin taistelussa ja liitti heidän alueensa frankkien valtakuntaan.
Alemannien alue Alemannia vastasi osittain myöhempää Schwabenin herttuakuntaa. Saksan ranskankielinen nimi Allemagne ja espanjankielinen nimi Alemania ovat peräisin alemanneilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alemannit Wikimedia Commonsissa
Johannes Alaranta

Johannes Alaranta
Johannes Alaranta (14. marraskuuta 1895 Alahärmä – 15. tammikuuta 1979) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Alaranta ja Sanna Rjörkholm. Hänen puolisonsa oli Suoma Römpötti.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun. Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin jalkaväkilinjan hän suoritti vuonna 1929.