stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päättely
Deduktiivinen päättely

Deduktiivisessa päättelyssä tosista premisseistä seuraa välttämättä tosi johtopäätös. Toisinaan deduktiivinen päättely määritellään esittämällä, että päättely etenee johtamalla yleistyksestä yksittäistapausta koskeva johtopäätös. Sana 'deduktio' tulee latinan kielen sanasta deduco, joka tarkoittaa 'johtaa esiin'. Nimensä mukaisesti deduktiivinen päättely ei anna meille uutta tietoa, vaan johtaa esiin annettuihin premisseihin sisältyvän oletuksen. Tällä tarkoitetaan sitä, että deduktiivinen päättely on päättelyä tunnetuista tapauksista toisiin tunnettuihin tapauksiin.
Esimerkki:
| --- | --- |
• Kaikki ihmiset ovat kuolevaisia: (premissi 1)
• Sokrates on ihminen: (premissi 2)
• Sokrates on kuolevainen: (johtopäätös)
Selitys: Ensimmäisessä premississä tehdään yleistys kaikkien ihmisten kuolevaisuudesta. Toisessa premississä esitetään väite, että Sokrates kuuluu ihmisten luokkaan. Näistä perusteista päätellään, että Sokrates, joka on ihminen, on myös kuolevainen. Johtopäätös ei lisää tietoamme, sillä kaikki siinä esitetty tieto sisältyy jo premisseihin.
Deduktiivisessa päättelyssä tosista premisseistä ei voi koskaan seurata epätotta johtopäätöstä. Deduktiivinen päättely ja rationalismi liitetään usein yhteen. Rationalismilla tarkoitetaan tietoteoreettista näkemystä, joka pitää tiedon lähteen pätevyyden ratkaisijana järkeä, ei kokemuspohjaista havainnointia.
Induktiivinen päättely

Induktio on päättelymuoto, joka lähtee liikkeelle yksittäisestä havaintojoukosta ja muodostaa niistä yleistyksen tai teorian. Oletus, jonka mukaan aurinko nousee huomenna on induktiivinen, usein tiedostamaton yleistys aikaisemmasta kokemuksestamme. Kaikki fysiikan lait ovat tämänkaltaisia tottumukseen perustuvia yleistyksiä.
Arjen keskellä teemme induktiivisia yleistyksiä jatkuvasti. Induktio ei ole varmaa, vaan todennäköistä päättelyä, sillä uusi havaintoaineisto voi kumota aikaisemman havainnoista tehdyn yleistyksen. Tämä tarkoittaa sitä, että emme voi olla koskaan absoluuttisen varmoja siitä, onko aikaisempi induktiivisesti johdettu päättelymme totta. Tätä kutsutaan induktion ongelmaksi.
Induktiota luonnehditaan toisinaan päättelyksi, joka etenee tunnetuista tapauksista tuntemattomaan. Tällä tarkoitetaan sitä, että yleistys, joka yksittäisistä havainnoista tuotetaan, väittää lisäävänsä tietoamme. Induktio tuottaa uutta tietoa. Sana 'induktio' on muodostettu latinan kielen sanoista in + duco, jotka tarkoittavat 'johtaa sisään'.
Esimerkki:
| --- | --- |
• Havaitut joutsenet ovat valkoisia: (premissi 1)
• Kaikki joutsenet ovat valkoisia: (johtopäätös)
Selitys: Tutkija kerää itselleen havaintomateriaalia joutsenista. Tätä materiaalia käytetään perusteena väitteelle. Tutkija tekee päätelmän havaitsemastaan määrästä joutsenia ja toteaa, että kaikki joutsenet ovat valkoisia. Näin hän on tehnyt induktiivisen yleistyksen.
Esimerkissä tutkija väittää, että valkoisuus kuuluu joutsenien luokkaan kuuluvien kaikkien lintujen ominaisuudeksi. Tähän johtopäätökseen hän on päätynyt tekemistään havainnoista. Tutkija ei kuitenkaan ole havainnut kaikkia olemassa olevia joutsenia. Tämän vuoksi hänen tietonsa ei ole varmaa, vaan todennäköistä.
Tätä esimerkkiä käytetään sen vuoksi, että on olemassa myös mustia joutsenia. Väite "kaikki joutsenet ovat valkoisia" kumoutui, kun Australiasta löytyi mustia joutsenia. Uusi havainto mustista joutsenista kumoaa tutkijan yleistyksen, jonka hän on muodostanut kaikkien joutsenien luokkaan kuuluvien lintujen valkoisuudesta. Esimerkki tuo esiin todennäköisyyspäättelyyn liittyvän ongelman.
Loogisen empirismin mukaan kaiken luotettavan päättelyn tulee perustua induktioon eli kokemuspohjaisista yksittäistapauksista johdettuihin yleistyksiin. Induktiivisen tieteenkäsityksen mukaan tärkeää on mahdollisimman laajan havaintoaineiston kerääminen.
Sosiologiassa induktiiviseen päättelyyn nojaavaa tutkimusta kutsutaan kvalitatiiviseksi eli laadulliseksi tutkimukseksi.
Hypoteettis-deduktiivinen päättely

Hypoteettis-deduktiivinen päättely lähtee liikkeelle teoriasta, joka selittää jotakin ilmiötä tai ilmiöiden joukkoa. Hypoteettista teoriaa ei tarvitse etukäteen perustella empiirisellä havaintoaineistolla. Hypoteesista johdetaan ennustuksia, joiden pätevyyttä testataan havainnoimalla.
Hypoteesia pyritään testaamaan mahdollisimman monella eri tavalla. Jos teoriasta johdetut ennustukset pitävät paikkansa, teoria saa vahvistusta. Ennustusten paikkansapitävyys ei välttämättä vielä takaa teorian totuutta. Paikkansapitävät ennustukset tukevat eli konformoivat teoriaa. Jos oletukset osoittautuvat virheellisiksi, teoriaa tulee korjata paremmaksi.
Hypoteeseille voidaan esittää ennakkovaatimuksia, jotka niiden on täytettävä, että teoriaa voidaan pitää pätevänä. Perusvaatimuksena on kyky selittää tarkasteltavaa ilmiötä. Hypoteettis-deduktiivisessa päättelyssä mielikuvitukselliset, rohkeat arvaukset ovat tärkein tutkimustyön instrumentti.
Karl Popper on kehittänyt hypoteettis-deduktiivista tieteenkäsitystä, jonka mukaan todellinen tieteellinen tutkimustyö ei ole tilastollisten yleistysten ja empiiristen luetelmien tekemistä, vaan tieteellisten teorioiden vääräksi todistamista eli falsifiointia. Sosiologiassa hypoteettis-deduktiiviseen päättelyyn nojaavaa tutkimusmenetelmää kutsutaan kvantitatiiviseksi eli määrälliseksi tutkimukseksi.
Abduktiivinen päättely

Abduktiivista päättelyä kutsutaan päättelyksi joka pyrkii "parhaaseen saatavilla olevaan selitykseen". Abduktiossa pyritään arvauksen avulla selittämään premissit tai saatavilla oleva todistusaineisto. Abduktio on päättelyä, jossa pyritään seurauksista päättelemään syitä. Abduktio lähtee liikkeelle yksittäisistä tosiasioista, ilman, että niitä yhdistäisi yhteinen teoria. Abduktiivinen päättely ei ole deduktiivisesti pätevää, sillä tarjolla olevasta todistusaineistosta on mahdollista päätyä myös toisenlaiseen johtopäätökseen.
Abduktiivisessa päättelyssä saatavilla olevien todistusaineistojen pohjalta ei voida arvioida onko toinen johtopäätös pätevämpi. Tätä tarkoittaa se, että abduktiivisessa päättelyssä johtopäätös ei seuraa premisseistä loogisella välttämättömyydellä. Abduktio voi olla hyödyllinen päättelytapa silloin, kun ollaan luomassa teoriaa täysin tuntemattomasta aihepiiristä. Tällöin "sivistyneet arvaukset" voivat olla hyvä lähtökohta teorian muodostukseen. Sana abduktio tulee latinan kielen sanasta abducere, joka tarkoittaa 'viedä pois'. Sana on peräisin C. S. Peirce -nimiseltä pragmaattisen tieteenfilosofian edustajalta.
Analogiapäättely

Sana "analogia" on muodostunut kreikan kielen sanasta analogos, joka tarkoittaa samankaltaisuutta, vastaavuutta ja verrattavuutta. Analogia-päättelyssä lähdetään liikkeelle siitä, että tutkittavat ilmiöt ovat tarkasteltavan aiheen kannalta relevanteissa suhteissa samanlaiset. Näistä suhteista päätellään, että ilmiöillä on myös muissa suhteissa samanlaisia ominaisuuksia, vaikka niitä ei olisi vielä havaittu.
Analogiapäättely olettaa, että mikäli tarkasteltavat ilmiöt ovat samanlaiset tunnettavien ominaisuuksien suhteen, niiden täytyy olla samanlaisia myös tuntemattomien ominaisuuksien suhteen. Oikeudellisessa päättelyssä analogia-päättelyä käytetään silloin, kun tuomari laajentaa normin kattamaan myös uutta tapausta, siitä huolimatta, että se ei vielä kuuluisi lakitekstin alaan.
Virheellinen analogia tarkoittaa argumentaatiovirheenä asioiden rinnastamista, jotka eivät ole yhteismitallisia.
Kirjallisuutta

Aristoteles: Topiikka.  ((Alkuteokset: Topica. Sophistici elenchi.) Teokset, osa 2. Classica-sarja. Suomennokset ja selitykset Marke Ahonen, Marja-Liisa Kakkuri-Knuuttila ja Juha Sihvola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-804-4
Lammenranta, Markus: Tietoteoria.  Helsinki:  Gaudeamus, 1993.  ISBN 951-662-572-X
Määttänen, Pentti: Filosofia: Johdatus peruskysymyksiin.  Helsinki:  Gaudeamus, 2003.  ISBN 951-662-633-5
Peirce, Charles S.: Johdatus tieteen logiikkaan ja muita kirjoituksia.  Suomentanut Markus Lång. Tampere:  Vastapaino, 2001.  ISBN 951-768-080-5
Priest, Graham: Logiikka.  (A Very Short Introduction to Logic, 2000/2017.)  Suomentanut Risto Koskensilta. Tampere:  niin & näin, 2017.  ISBN 978-952-7189-21-4
Schonpenhauer, Arthur: Taito olla ja pysyä oikeassa: Eristinen dialektiikka.  ((Alkuteos: Eristische Dialektik, 1864.) Suomennos ja jälkisanat: J. S. Tuusvuori. 23°45)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2005.  ISBN 952-5503-16-X
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani
Tenrikyō

Liikkeen päämaja.
Tenrikyō (jap. 天理教) on Nakayama Miki -nimisen japanilaisnaisen 1800-luvulla perustama uskonto. Jumalan uskotaan ilmoittaneen itsensä asetuttuaan asumaan Mikin sisälle vuonna 1838, vaikka hän itse pysyi ihmisenä sen jälkeenkin. Keskeistä liikkeen opissa on ”iloisen elämän”, jota varten Jumalan katsotaan tehneen luomistyönsä, viettäminen. Tällainen elämäntapa toteutuu, kun ihmiset elävät keskenään sopusoinnussa toisiaan auttaen ja kunnioittaen. Jumalaan viitataan eri nimillä, joita ovat esimerkiksi Tenri-O-no-Mikoto ja ”Jumala-vanhempi”. Itsekeskeisiä ajattelutapoja ilmentäviä paheita nimitetään ”tomuksi”, jonka muotoja on nimetty kahdeksan.
Tenrikyōssa ruumiiden katsotaan olevan lainassa Jumalalta. Kuoleminen johtaa uuteen syntymään.
Japani piti tenrikyōta pitkään vain šintolaisena lahkona.
Uskonnossa on kolme pyhää kirjaa: Ofudesaki, Mikagura-uta ja Osashizu. Keskeinen kaupunki on Naran prefektuurissa sijaitseva Tenri, jossa on liikkeen pääpaikka. Tenrikyō on edelleen suosituinta Japanissa, mutta myös muualla maailmassa on jonkin verran toimintaa; Japanin ulkopuolella liike on kasvanut muun muassa Brasiliassa, Yhdysvalloissa, Etelä-Koreassa ja Taiwanilla. Liike tekee kansainvälistä lähetystyötä. Jäseniä liikkeellä on pari miljoonaa ja kirkkoja yli 17 000.
Tenrikyōn järjestämiin palveluksiin kuuluu muun muassa musiikkia ja rukousta. Liike kertoo opistaan shuyoka-kursseilla.
Kirjallisuutta

Partridge, Christopher (toim.): Uusien uskontojen käsikirja. Uudet uskonnolliset liikkeet, lahkot ja vaihtoehtoisen henkisyyden muodot.  ((Encyclopedia of New Religions. New Religious Movements, Sects and Alternative Spiritualities, 2004.) Suomennos Kanerva Heikkinen ym. Esipuhe: J. Gordon Melton)  Helsinki:  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-327-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tenrikyo.or.jp. (englanniksi)
Tenkalahti

Tenkalahti oli kylä ja Käkisalmen esikaupunkialue Käkisalmen maalaiskunnassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa. Nykyisin Tenkalahti on osa Käkisalmen kaupunkia, eikä sillä ole erillistä venäjänkielistä asutusnimeä.
Tenkalahden kylä sijaitsi Käkisalmen kaupungin eteläpuolella, josta sen erotti Vuoksen pohjoisen laskuhaaran toinen suuhaara Tenkalahdenvirta. Tenkalahden naapurikyliä maalaiskunnan puolella olivat Joensuu lännessä, Norsjoki sekä Norsjoen, Pörtsykän, Vuohensalon ja Tenkalahden rajaseudulla ollut Haminanniityn esikaupunki etelässä. Koillisessa Tenkalahden kylän alue ulottui Laatokan rantaan asti.
Väestö ja elinkeinot

Vuonna 1920 Tenkalahdessa oli 277 asukasta. Tenkalahti kasvoi huomattavasti 1920- ja 1930-luvuilla, kun Käkisalmen kaupungin uusien teollisuuslaitosten työntekijät asettuivat asumaan kylän alueelle. Niinpä vuonna 1939 kylän asukasluku oli jo 2 094. Merkittäviä työnantajia olivat Käkisalmen kaupungissa toimineet Waldhofin selluloosatehdas, Laatokan ja Käkisalmen sahat ja puolustusvoimat. Maalaiskunnan puolelle asutusta houkutteli vapaammat rakennusmahdollisuudet ja huokeammat verot. Jonkin verran Tenkalahdessa oli edelleen myös vanhaa maalaisasutusta.
Tenkalahden asutus keskittyi kylän länsiosaan Käkisalmen kaupungista etelään johtaneen kantatie 61:n molemmin puolin. Lisäksi Tenkalahden itäosaan, vastapäätä Käkisalmen kaupungin puolella ollutta Waldhofin selluloosatehdasta, syntyi huomattava Porkanniemen esikaupunki. Porkanniemestä oli lauttayhteys Käkisalmen kaupungin puolelle Vuoksen yli. Porkanniemi sijaitsi erillään, muusta kylästä, ja sen vuoksi katsottiin omaksi asutuskeskuksekseen. Porkanniemen eteläpuolella oli Haminanniityn esikaupunki, joka oli osittain Tenkalahden alueella. Varsinainen Tenkalahden kyläkeskus oli lähellä Norsjoen ja Joensuun kylien rajaa. Esikaupunkimaisen kyläkeskuksen ja kaupungin väliselle alueelle runsaasti asutusta, muun muassa Villenhaan ja Lierlahden asutusalueet. Virtaniemen esikaupunkialue sijaitsi Vuoksen pohjoispuolella, muusta kylästä erillään ja sinne oli tieyhteys vain Käkisalmen kaupungista. Tenkalahden kyläkeskuksen etelä- ja itäpuolella olivat vielä Tenkaharjun ja Palopellon asutusalueet.
Maalaiskunnan keskus

Tenkalahti oli Käkisalmen maalaiskunnan keskus. Siellä sijaitsi kunnantalo ja 1930-luvulla Tenkalahteen suunniteltiin myös Käkisalmen maaseurakunnan kirkkoa, kun suunniteltiin Käkisalmen luterilaisen seurakunnan jakamisesta erillisiin kaupunki- ja maaseurakuntaan. Käkisalmen maalaiskunnan pääkirjasto siirrettiin Alapuustin kylästä Tenkalahden keskustaan vuonna 1926. Kylässä oli myös kaksi kansakoulua. Maalaiskunnan keskusurheilukenttä valmistui Tenkalahteen vuonna 1938.
Tenkalahden kansakoulu sijaitsi kylän keskustassa lähellä kunnantaloa. Tenkalahden kansakoulu oli aloittanut toimintansa vuonna 1909, sen jälkeen kun maalaiskunnan lapsia ei tilanpuutteen vuoksi voitu ottaa enää kaupungin kouluun. Tenkalahden koulu sijaitsi aluksi myös kaupungissa, koska koulupiirin kuului aluksi myös Pärnän kylä kaupungin pohjoispuolelta. Vuonna 1923 maalaiskunta muodosti Pärnästä oman koulupiirin ja kaupungissa sijainnut maalaiskunnan kansakoulu myytiin. Tenkalahteen valmistui uusi koulu vuonna 1925. Tuolloin koulussa oli kaksi ylä- ja yksi alakoulunopettaja. Vuonna 1929 Tenkalahden väkiluku alkoi kasvaa nopeasti ja Tenkalahden koulussa oli pian kahdeksan opettajaa ja yli 300 oppilasta. Tilanpuutteen vuoksi luokkia sijoiteltiin eri puolille kylää, kaikkiaan kuuteen eri paikkaan. Vuonna 1933 muodostettiin kylän itäosaan Porkanniemen-Haminnaniityn koulupiiri, jonne siirtyi noin neljäsosa oppilaista. Tenkalahden kouluun valmistui kaivattu lisärakennus vuonna 1935.
Historia

Tenkalahden alue oli 1600-luvun alussa lähes kokonaan Eteläisen Latokartanon maata. Latokartanon rakennuksista oli 1930-luvulla jäljellä joitain maavalleja Käkisalmen linnaa vastapäätä Vuoksen eteläpuolella.
Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan alussa Suomi valtasi Käkisalmen seudun takaisin. Perääntyvät neuvostoliittolaiset sytyttivät Käkisalmen ja Tenkalahden palamaan. Tenkalahden asuinrakennuksista tuhoutui 57 prosenttia. Tuhoista huolimatta merkittävä osa väestöstä palasi kotiseudulleen. Jatkosodan aikana Käkisalmen luterilaisen seurakunnan jumalanpalvelukset pidettiin Tenkalahden kansakoulun juhlasalissa, sillä kaupungissa sijainnut uusi kirkko oli vaurioitunut sodassa ja vanha kirkko oli palanut. Väestö jouduttiin evakuoimaan uudelleen Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua kesällä 1944.
Pääsiäisen perinteet

Ihmisiä katsomassa pääsiäistulia Hollannissa.
Pääsiäisen perinteet vaihtelevat eri puolilla maailmaa. Pääsiäistä vietetään kaikissa perinteisissä kristillisissä kirkkokunnissa.
Pääsiäismusiikki

Pääsiäiseen liittyy erityinen pääsiäismusiikki. Pyhien edellä ja niiden aikana järjestetään kirkoissa pääsiäismusiikkikonsertteja, joista tunnetuimpia ovat suuret kuoro- ja orkesteriesitykset kuten Matteus-passio, Johannes-passio ja Luukas-passio.lähde?
Suomessa > Pääsiäiskoristeet

Suomessa pääsiäisen keväisiä koristeita ovat muun muassa koivunoksat ja hiirenkorvalle puhjenneet pajunkissat sekä pääsiäiskukkina narsissit. Lapsiperheiden ja koulujen perinteitä ovat maalatut munat, rairuoho, keltaiset pääsiäistiput, puput ja suklaamunat.
Suomessa > Pääsiäiskokko

Pohjanmaan pääsiäisperinteitä on ollut lasten piiskaaminen pitkäperjantaina Jeesuksen kärsimysten muistoksi. Pohjanmaalla poltetaan paikoin edelleenkin pääsiäiskokkoja pääsiäislauantaina. Aiemmin kokkoja poltettiin noitien ja pahojen henkien karkottamiseksi. Uskomus oli, että mitä enemmän kokosta nousi savua ja kipinöitä, sen parempi. Noidat ja muut pahat henget eivät päässeet savun ja kipinäsateen läpi ihmisiä vahingoittamaan.
Suomessa > Virpominen

Itä-Suomessa ja Karjalassa perinteeseen kuuluu virpominen palmusunnuntaina ja palkan eli niin sanotun virpokuostinlähde? saaminen yleensä pääsiäissunnuntaina. Virvonta on tehty Jeesuksen matkan ja palmunlehvätervehdysten muistoksi. Se on toiminut siunauksena, terveyden tuojana ja pahan karkottajana.
1980-luvulta lähtien koko Suomessa on yleistynyt virpomis- ja noitaperinteen yhdistyminen, jossa pienet lapset kulkevat noidiksi tai muiksi pääsiäishahmoiksi pukeutuneina virpomassa palmusunnuntaina saaden heti palkkioksi makeisia tai vastaavaa. Länsi-Suomessa lapset ovat koonneet kotiin pajunkissoja maljakkoon palmunlehvien vertauskuviksi.
Etelä-Pohjanmaalla pääsiäistä seuraava arkipäivä on ollut erityinen kisapäivä. Tapa on ilmeisesti loppunut 1870-luvun alkuvuosina, mutta yleisenä vapaapäivänä sitä pidettiin 1800-luvun loppuun asti.
Suomessa > Pääsiäisnoidat

Pääsiäisnoidat tunnetaan nykyään varhaisesta pääsiäisnoitailmiöstä muuntuneena lasten leikkinä, virpovien noitien perinteenä.
Historiallisesti pääsiäisnoidat eli trullit ovat erityisesti kotieläimiä kohtaan pahantahtoisiksi uskottuja olentoja tai näitä esittäviä ihmisiä. Ruotsin kielessä troll tarkoittaa peikkoa ja nykyisin myös noitaa. Uskottiin, että kotieläimet ovat pitkäperjantain ja lankalauantain illan aikana alttiina pahalle. Toisaalta tuolloin harjoitettiin nimenomaan tätä uskomusta vahvistavia menoja, kuten esimerkiksi leikattiin eläimistä karvoja ja nahanpaloja. Trulleina toimivat yhteisöstä syrjäytyneet naiset, jotka näin ilmaisivat naapureitaan kohtaan tuntemaansa kateutta. Uskottiin, että pitkäperjantain ja pääsiäissunnuntain välisenä lauantaina Jumalan suojeleva vaikutus on pienimmillään ja silloin noidat pääsivät mellastamaan maailmassa. Siksi pääsiäislauantaina pelättiin noitia ja pahan karkottamiseksi muun muassa poltettiin pääsiäiskokkoja.
Nykyinen pääsiäisnoitaleikki on lasten viihteeksi kehitetty yhdistelmä pääsiäislauantain trulliperinnettä (noidaksi pukeutuminen) ja palmusunnuntain virpomisperinnettä (virpovitsat, onnentoivotus ja palkan vaatiminen).
Suomessa > Pääsiäissoitto

Karjalan kannaksella, Etelä-Karjalassa, Länsi-Savossa, Päijät-Hämeessä ja Keski-Suomessa pääsiäisyönä tai -aamuna soitettiin paimenien soittimia: ruokopillejä, torvia ja karjankelloja. Vanhan tavan mukaan soitintarpeita ja soittimia kerättiin hiljaisen viikon alussa ja ruokopillit valmistettiin ja karjankellot liotettiin keskiviikkona. Kellojen liotusvesi juotettiin eläimille, jotta nämä olisivat osanneet metsästä kotiin. Monissa kylissä järjestettiin ja muutamissa järjestetään edelleen pääsiäissoitto, joka puolenyön jälkeen kiertää kylän kaikki talot ja herättää ihmiset. Soittajat kuuluu yrittää kastella viskaamalla näiden päälle vettä. Aiemmin soitto aloitettiin usein vasta pääsiäisaamuna auringon noustessa ja erityisesti pillejä ja torvia soiteltiin pitkin päivää molempina pyhinä. Viime aikoina soitto on aloitettu aina jo puolenyön jälkeen, jolloin pääsiäinenkin varsinaisesti alkaa. Soiton sanotaan toivottavan karjan menestystä ja samalla pitävän pedot pois karjasta seuraavana kesänä. Tavan toinen suosittu selitys on iloitseminen Kristuksen ylösnousemuksesta. Etelä-Karjalan taajamissa pääsiäissoitot ovat yltyneet niin riehakkaiksi, että ne on kielletty jo 1900-luvun puolella. Osaksi lienee ollut kyse virallisen kulttuurien ulkopuolella olevan ilmiön vieroksumisesta. Kylissä tapa on paikoin kuitenkin elänyt uudelle vuosituhannelle saakka. Nyt maaseudun autioituminen ja perinteisten yhteisöjen häviö saattaa kuitenkin lopettaa pääsiäissoiton kokonaan. Kaupunkilaisille tapa on kieltojen takia käynyt tuntemattomaksi eikä merkkejä tavan siirtymisestä taajamaväestölle ole havaittavissa. Vastaavanlaista soittoperinnettä on tunnettu muualtakin, kuten Venäjän Karjalan Äänisniemestä.lähde?
Suomessa > Pääsiäisruoat

Länsisuomalaisessa talonpoikaisyhteiskunnassa pääsiäinen oli luonteeltaan hartaan uskonnollinen juhla. Siihen ei liittynyt alkoholin käyttöä samassa määrin kuin muihin juhliin. Perinteisiä pääsiäisruokia olivat mämmi, munamaito, verimakkarat, tuore leipä, lammaspaisti ja uunijuusto.
Lampaan syömisellä on yhteyksiä juutalaisten pääsiäisperinteisiin ja Egyptin orjuudesta vapautumiseen, sekä vertauskuvana Kristuksen uhrautumiselle.
Pasha ja kulitsa ovat ortodoksien pääsiäisaterian jälkiruokia, mutta ne ovat levinneet myös luterilaisiin pääsiäispöytiin.
Suomessa > Pääsiäisnäytelmät

1970-luvulta lähtien Suomessa on alettu esittää pääsiäisnäytelmiä, pääsiäisvaelluksia, joissa yleisö voi osallistua Kristuksen kärsimyskertomukseen. Tunnetuimpia niistä ovat Passiodraama, Ylös Jerusalemiin ja Via Crucis – Ristin tie.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elo-säätiö: Herkullinen Pääsiäismenu Vuoden Kokeilta & Tarjoilijoilta
Rairuohoa.
Kipollinen mämmiä.
Termokliini

Veden vyöhykkeitä
Vuorovesivyöhyke
Neriittinen vyöhyke
Rantavyöhyke
Sublitoraalivyöhyke
Foottinen vyöhyke
Pelaginen vyöhyke
Epipelaginen vyöhyke
Mesopelaginen vyöhyke
Batypelaginen vyöhyke
Bentaalinen vyöhyke
Abyssopelaginen vyöhyke
Hadaalivyöhyke
Pohjavyöhyke
Abyssaalivyöhyke
Kerroksellisuus
Harppauskerros
Isopykni
Kemokliini
Halokliini
Termokliini
Termohaliini
näytä
keskustele
Termokliini on vedessä oleva lämpötilan harppauskerros. Termokliinin alapuolinen vesi on kesällä kylmempää kuin yläpuolinen, mutta talvisin lämpimämpää. Syvissä valtamerissä termokliinin alapuolella on noin 90 % vesimassasta, ja tämän termokliinin alapuolisen veden lämpötila  on aina noin 0–3 °C. Koska merivesi on suolaista, se ei jäädy vielä nollassa.
Termokliini muodostuu, kun auringonsäteily lämmittää pintavettä. Veden lämmetessä tuulen aiheuttama turbulenssi sekoittaa lämpenevää pintavettä siihen syvyyteen, jossa turbulenssin sekoitusvaikutus häviää. Tämä syvyys muodostuu termokliinin ylärajaksi. Koska lämmin vesi on kylmää vettä kevyempää, noste estää lämmintä vettä painumasta tätä syvyyttä alemmas. Termokliini muodostuu yleensä muutamassa päivässä, mikäli tuuliolot ovat sopivat.
Itämeressä suolaisuuden aiheuttama kerrostuneisuus ja sen harppauskerros eli halokliini on voimakkaampi kuin termokliini.
R-luokan vartiovene

| R-luokka |
| --- | --- |
 Entinen vartiovene Röyttä Tampereen Mustassalahdessa keväällä 2010.
Tekniset tiedot
Uppouma:  90 t (Rihtniemi ja Rymättylä) 110 t (muut)
Pituus:  33 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  1,8 m
Koneteho:  2 × 700 hv (Rihtniemi ja Rymättylä) 1 × 1250 hv (muut)
Nopeus:  15 solmua (Rihtniemi ja Rymättylä) 17 solmua (muut)
Miehistöä:  20
Aseistus
Meritorjunta:  1 40 mm tykki
Ilmatorjunta:  1 20 mm ilmatorjuntatykki
Vartiovene 55
R-luokan vartioveneet olivat Suomen merivoimien Vartiolaivueen (nykyisin 7. ohjuslaivue) viisi merivalvontaa ja sukellusveneentorjuntatehtäviä suorittanutta alusta. Ne poistettiin 1990-luvulla käytöstä Rauma-luokan ohjusveneiden tieltä, mutta niillä on säilynyt maineikas asema merivoimien kulttuurissa.
Tekniset tiedot

Pituus 37 m
Leveys 6,5 m
Syväys 2,2 m
Koneteho 2 x 1350 hv
Nopeus 21 solmua
Miehistöä 20
Veneet

Viisi venettä ja niiden tunnusnumerot olivat:
Rihtniemi (51)
Rymättylä (52)
Ruissalo (53)
Raisio (54)
Röyttä (55)
R-luokan vartioveneet valmistuivat alun perin 1950-luvulla rannikkoraivaajan tehtäviin. Vartioveneeksi ne varusteltiin 1960-luvun lopulla, jolloin ne siirtyivät vartiolaivueeseen.