stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kulmakarvat
Kulttuurihistoriaa

Kulmakarvoja on kaunisteltu aikojen saatossa eri tavoin. Kulmakarvoja tummennettiin yleisesti jo muinaisessa Egyptissä ja Babyloniassa. Kreikassa naiset käyttivät joskus tekokulmakarvoja, joita tehtiin vuohen karvoista. Roomalaiset naiset nyppivät kulmakarvojaan muotoillakseen niitä. Bysantin naisilla oli joskus tapana nyppiä kulmakarvansa suoraan linjaan ja maalata niiden alle musta viiva. Keskiajan Euroopassa naiset ajelivat usein kaikki kulmakarvansa, sillä ihanteena oli korkea otsa. Myös Kiinassa, Intiassa, Lähi-idässä ja muissa osissa Aasiaa kulmakarvojen nyppiminen on ollut suosiossa. Japanissa naiset ovat harrastaneet kulmakarvojen muotoilua. 1900-luvulta lähtien kulmakarvamuodit ovat länsimaissa vaihdelleet tuuheasta kapeaan. 1920-luvulla muodissa olivat kapeat kulmakarvat, minkä on arveltu johtuneen niiden ilmeikkyydestä elokuvissa. 1940-luvulla luonnollisemmat kulmakarvat palasivat naisilla jälleen muotiin. Seuraavina vuosikymmeninä tyylit vaihtelivat puoleen ja toiseen, mutta 1980-luvulla isot kampaukset tulivat muotiin ja sen myötä tuuheat kulmakarvatkin.
Muokkaus

Kulmakarvoja voidaan trimmata nyppimällä, kemiallisesti, vahalla tai elektrolyysillä. Ne voidaan myös nyppiä kokonaan pois, jolloin tilalle voidaan piirtää halutun muotoiset kulmat esimerkiksi meikkikynällä – se oli suosittua ensi kertaa 1960-luvulla. 1980- ja 1990-luvuilla kulmakarvojen piti olla mahdollisimman huomaamattomat, 2010-luvulla hyvin näkyvät, paksut ja tummat. Nykyisin suosittuja ovat myös kulmalävistykset sekä tatuoinnin kaltaiset kestovärjäysmenetelmät. Kulmakarvojen visuaalinen vahventaminen microblading-tekniikalla ihoon käsin piirtämällä synnytti 2010-luvulla uuden ammattikunnan, kulma-artistit eli kulmakarvataiteilijat. Lopputulosta kutsutaan muun muassa nimellä 3D-kulmakarvat.
Ennätyksiä

Maailman pisimmät kulmakarvat on mitattu japanilaiselta Sumito Matsumuralta, 18,1 senttimetriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kulmakarvat Wikimedia Commonsissa
Kun-ooppera

Pionipaviljonki-esitys Pekingin yliopistossa.
Kun-ooppera eli Kunqu (kiin. 昆曲, kūnqǔ) on kiinalainen oopperalaji. Kun-oopperaa pidetään yhtenä kiinalaisen oopperan vanhimmista muodoista ja se on peräisin Jiangsun maakunnasta tullen sittemmin suosituksi myös muualla Kiinassa, mutta menettäen sittemmin historiallista asemaansa muille kiinalaisen oopperan muodoille. Kun-ooppera on vaikuttanut myös sittemmin muodostuneisiin oopperan muotoihin, kuten esimerkiksi myöhemmin syntyneeseen Peking-oopperaan.
Tyyli

Kun-oopperaa pidetään kiinalaisen oopperan perinteikkäänä muotona ja sen ominaisuuksia ovat hienostunut musiikki ja esitystyyli. Kun-oopperan rakenne ja melodia (kunqiang) on dynaaminen ja sen esityksessä yhdistyvät musiikki, sekä monimutkainen koreografia, akrobatia ja symboliset elkeet. Kun-oopperan päähahmot ovat nuori mies, nainen ja vanha mies, joiden ohella esityksiin kuuluu useita koomisia rooleja. Kaikki näyttelijät käyttävät perinteisiä asuja. Oopperan musiikki esitetään laulaen ja sen soittimiin kuuluu esimerkiksi bambuhuilu, pieni rumpu, gongit ja lautaset.
Historia

Kun-oopperaa pidetään yhtenä kiinalaisen oopperan vanhimmista muodoista. Se oli alun perin varsin epämääräinen musiikin muoto, jonka muovasi hienostuneeksi musiikin kokonaisuudeksi Wei Liangfu (noin 1502–1588) ja ensimmäisen varsinaisena Kun-oopperana pidetyn teoksen kirjoitti hänen oppilaansa Liang Chenyu (1520–1593). Kun-oopperan syntyseutu oli Suzhou, Kunshan ja Taican Jiangsun maakunnassa, mutta myöhemmin se levisi laajoille alueille Kiinassa. Keisari Qianlong perusti hoviinsa kiinalaisen oopperaryhmän, joka esitti pääasiassa Kun-oopperaa. Sen näyttelijät olivat alun perin eunukkeja, mutta keisarin vierailtua Jiangsussa hoviin alettiin kutsua paikallisia esittäjiä. Kiinan muun yläluokan keskuudessa oli tavallista ostaa lapsia, jotka koulutettiin esittämään oopperaa esimerkiksi pitojen yhteydessä. Joihinkin yläluokan kartanoihin rakennettiin jopa omat oopperalavansa. Kun-oopperaa esittivät myös julkiset ryhmät, joiden esiintyjät olivat pääasiassa miehiä. Joidenkin bordellien yhteydessä oli myös naisista koostuneita oopperaryhmiä. Yksittäiset näytelmät olivat usein hyvin pitkiä ja tavallista olikin esittää kerralla vain muutama ote yhdestä esityksestä. Kokonainen Kun-ooppera saattoi muuten kestää kolmekin vuorokautta. Kun-ooppera alkoi lopulta menettää asemaansa muille alueellisille oopperamuodoille, kuten Peking-oopperalle, jonka syntyyn se toisaalta vaikutti. Kehitystä vauhditti myös taiping-kapina, joka hävitti erityisesti seutuja, joilla Kun-ooppera oli ollut perinteisesti suosittua. 1900-luvulla Kun-oopperaa pyrittiin elvyttämään useaan otteeseen. Vuonna 1921 oopperasta innostuneet amatöörit perustivat Kun-ooppera koulun, mutta sen toiminta päättyi Kiinan–Japanin sodan myötä. Kiinan sisällissodan jälkeen Kun-ooppera kouluja ja ryhmiä alettiin jälleen perustaa Kiinan kansantasavallassa. 1900-luvun parhaana Kun-oopperan näyttelijänä ja kehittäjänä on pidetty Yu Zhenfeitä ja Kun-oopperan perinteisiä esityksiä näyteltiin hallinnon poliittisiin näkemyksiin sopiviksi muokattuina. Nämäkin elvytyspyrkimykset pysähtyivät kulttuurivallankumoukseen 1966–1976. Elvytystoimiin saatettiin jälleen ryhtyä kulttuurivallankumouksen jälkeen. Vuonna 2008 Kun-ooppera lisättiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon.
Helsingissä toukokuussa 2010 pidetyn Aasia-festivaalin teema oli Kun-ooppera. Esiintyjät olivat Kiinan perinteisen teatterin akatemiasta. Esityksen taustavoimina olivat tuottaja, professori Yu Shaofei ja professori Fu Xueyi, joka on toiminut Ming-dynastian kirjailija Li Yun (1610–1680) klassikkoteoksen Salattu suhde -musiikin entisöijänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kun-ooppera Wikimedia Commonsissa
Kun-ooppera Pionipaviljongin esittäjä.
Lyömättömät

| Lyömättömät Eppu Normaali |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1978–1989
 Julkaistu: 27. huhtikuuta 1989
 Tyylilaji: suomirock aikuisrock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  1. (5 viikkoa, huhtikuu 1989)
Eppu Normaalin muut julkaisut
| Imperiumin vastaisku 1988 | Lyömättömät 1989 | Historian suurmiehiä 1990 |
Lyömättömät on Eppu Normaalin vuonna 1989 julkaistu kokoelma. Se sisältää yhtyeen suurimmat hittikappaleet vuosilta 1978–1989. Albumia on julkaistu usean värisillä kansilla, LP-levyä neljällä, CD-levyä ainakin kolmella, samoin kasettia ainakin kolmella taustavärillä.
Kappaleet

Kitara, taivas ja tähdet – 4.44
Puhtoinen lähiöni – 3.57
Nyt reppuni jupiset riimisi rupiset – 4.16
Murheellisten laulujen maa – 3.24
Balladi kaiken turhuudesta – 4.40
Vuonna ’85 – 4.50
Voi kuinka me sinua kaivataan – 5.06
Joka päivä ja joka ikinen yö – 4.42
Afrikka, sarvikuonojen maa – 4.56
Pimeyden tango – 3.28
Njet njet – 3.18
Baarikärpänen – 3.24
CD- ja kasettiversioiden bonuskappaleet
Suomi-ilmiö – 3.35
Rakkaus on KuuMaa – 2.38
Lisäksi CD:llä
Poliisi pamputtaa taas – 1.53
Alkuperäisten albumien kappalelähteet

Aknepop (1978) (15.)
Maximum Jee & Jee (1979) (11.)
Akun tehdas (1980) (2. & 13.)
Cocktail Bar (1981) (-)
Tie vie (1982) (4.)
Aku ja köyhät pojat (1983) (5. & 14.)
Rupisia riimejä, karmeita tarinoita (1984) (3. & 10.)
Kahdeksas ihme (1985) (1., 6. & 7.)
Valkoinen kupla (1986) (8.)
Imperiumin vastaisku (1988) (9. & 12.)
Lännetär

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Lännetär oli Porissa vuosina 1863–1864 ilmestynyt sanomalehti.
Lehti perustettiin puoli vuotta aikaisemmin lakanneiden Porin Kaupungin Sanomien korvaajaksi. Lännettären levikki jäi kuitenkin pieneksi ja se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Kerran viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli Carl Ferdinand Nordlund.
Aiheesta muualla

Lännetär digitoituna kansalliskirjastossa
Lämmönsiirrin

Uima-altaan lämmönvaihdin
Lämmönsiirrin eli lämmönvaihdin on energiatekniikan komponentti, jolla lämpöenergiaa siirretään eri lämpötilassa olevien fluidien välillä.
Useimmissa lämmönsiirtimissä lämpö siirtyy ilman, että fluidit sekoittuvat keskenään, eli johtumalla tai lämpösäteilyllä. Sen sijaan konvektiolla tapahtuvaan lämmönsiirtoon ei tarvita mitään erityistä lämmönsiirrintä vaan lämpö siirtyy aineen mukana.
Lämmönsiirtimessä ei useimmiten ole liikkuvia osia, poikkeuksena ovat pyörivät lämmönsiirtimet kuten rekuperaattori. Lämmönsiirrin rakentuu lämmönsiirrinelementistä sekä fluidit erottavista säiliöistä tai putkista. Lämmönsiirrinelementin läpi lämpö siirtyy fluidista toiseen yleensä johtumalla.
Lämmönsiirtimiä

höyryvoimalaitoslämmönsiirtimiä
palamisilmanesilämmitin
syöttövedenesilämmitin
höyrystin
tulistin
lauhdutin
lämpöpatteri
rekuperaattori
lämpöputki
levylämmönvaihdin
jäähdytyselementti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lämmönsiirrin Wikimedia Commonsissa
Länsi-Musta

Kolme rakennusta Länsi-Mustan Kasarmipihalla. Kuva on otettu Pikku-Mustalta.
Länsi-Musta eli Länsi-Mustasaari (ruots. Västersvartö) on Suomenlinnan kaupunginosaan kuuluva saari Helsingin edustalla Suomenlahdessa. Saari on munuaisen muotoinen ja pitkähkö. Se viettää kohti lounaista avomerta. Sen itäpuolella sijaitsevat Mustasaaret ja Susisaari. Saarelle laadittiin vuonna 1747 kunnianhimoinen linnoitussuunnitelma, josta toteutui vain osa. Saari on yhdistetty sillalla viereiseen Pikku-Mustaan ja sitä kautta Suomenlinnan muihin saariin. Länsi-Mustasaaren rakennusten osoitteet alkavat Suomenlinna E, minkä jäljessä on rakennuksen osoitenumero.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsi-Musta Wikimedia Commonsissa
Suomenlinnan hoitokunnan ylläpitämät Suomenlinna-sivut, sisältää tietoa muun muassa alueen historiasta sekä alueen kartan.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Länsi-Musta (Q11880027)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: saari
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
koordinaatit: 60°08′51″N 24°58′32″E﻿ / ﻿60.1475°N 24.9756°E﻿ / 60.1475; 24.9756
Lätäseno

Lätäseno (pohjoissaameksi Leahttáseatnu) on joki Käsivarren Lapissa. Se on Muonionjoen suurin sivujoki ja noin sadan kilometrin pituinen. Sen latvahaaroja ovat Poroeno (pohjoissaameksi Boazoeatnu) ja Rommaeno (pohjoissaameksi Ropmaeatnu). Korkeusero Poroenosta Markkinan kylään joen suussa on 265 metriä. Joki on koskimelojien suosima melontareitti, ja tärkeä kalastusmatkailukohde. Siellä kalastetaan lohia, taimenia, siikaa, harjusta, ahventa ja haukea.
Lätäsenon valuma-alueen pinta-ala on 2 152,09 km², josta Suomen puolella on 2 039,18 km². Suomen ulkopuolinen osa valuma-alueesta on Norjaa, jonka puolelle joen valuma-alue lähellä vedenjakajaa paikoin hiukan ulottuu.
Lätäsenon saamenkielisen nimen Leahttáseatnu jälkiosana on suurta virtaa eli enoa merkitsevä sana eatnu, mutta alkuosan Leahttas- merkitys on tuntematon ja sen arvellaan olevan lainaa alueellisesta muinaiskielestä, jota seudulla puhuttiin ennen saamea.
Kultaleijona-apina

| Kultaleijona-apina |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Osalahko::  Apinat Simiiformes
Heimo::  Kierteishäntäapinat Cebidae
Alaheimo::  Kynsiapinat Callitrichinae
Suku::  Leijona-apinat Leontopithecus
Laji::  rosalia
Kaksiosainen nimi
 Leontopithecus rosalia  Linnaeus, 1766 
 Kultaleijona-apinan levinneisyys
Katso myös
   Kultaleijona-apina Wikispeciesissä   Kultaleijona-apina Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultaleijona-apina eli kultaleijonatamariinilähde? eli kultatamariini (Leontopithecus rosalia) on Brasilian rannikkosademetsissä elävä Amerikan mantereen apinalaji. Laji on uhanalainen, sillä niitä elää luonnossa yli tuhat yksilöä ja vankeudessa viisisataa. Määrä kuitenkin on kasvanut tehokkaan suojeluhankkeen ansiosta, sillä vuonna 1980 kultaleijona-apinoita arveltiin olevan jäljellä vain noin sata yksilöä. Laji oli ennen suojelua suosittu lemmikkieläin. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin kultatamariini,, jota myös Suomen Lajitietokeskus suosittelee käytettäväksi.
Koko ja ulkonäkö

Kultaleijona-apinan voi tunnistaa hehkuvan punaisesta turkista. Laji on kokonsa puolesta pienimpiä apinalajeja: se painaa noin puoli kiloa, ja ruumiin pituus on 50–60 cm, josta hännän pituus 30–35 cm. Kultaleijona-apinan kaulaa ja päätä ympäröi suuri ja aaltoileva harja. Liikkeiltään laji on vikkelä, ja pitkän häntänsä avulla se ylläpitää tasapainoa.
Elinympäristö ja elintavat

Luonnossa lajia voi tavata Brasilian rannikon sademetsistä. Kultaleijona-apinat elävät yleensä alle kahdeksan yksilön laumoissa, joihin kuuluu täysi-ikäinen naaras ja koiras, niiden eri-ikäisiä poikasia ja muita sukulaisia.
Luonnossa lajin yleinen elinikä on noin 8–15 vuotta, mutta eläintarhoissa ne voivat elää lähes 30-vuotiaiksi.
Lajin luontaisia vihollisia ovat muun muassa petolinnut, käärmeet ja isot kissat. Kuten villieläimillä yleensä, elinalueiden ja metsien pirstoutuminen on luontaisia uhkia merkittävämpi.
Lisääntyminen

Lajin tiineysaika kestää noin 126–130 päivää, ja usein naaras saa kaksoset. Naaras huolehtii poikasista ensimmäisten viikkojen ajan, minkä jälkeen päävastuun kasvattamisesta ottaa koiras. Vanhemmat jättävät poikaset omilleen noin 90 päivän iässä. Poikasten kuolleisuus on suuri; yli puolet poikasista kuolee ensimmäisen elinvuotensa aikana.
Ravinto

Kultaleijona-apina on kaikkiruokainen. Se syö pieniä hyönteisiä, pieniä selkärankaisia, hedelmiä sekä puiden erittämää mahlaa ja hartsia.
Laji eläintarhoissa

Kultaleijona-apinat viihtyvät hyvin tarhoissa ja lemmikkeinä, mikä osaltaan oli syynä niiden laajamittaiseen metsästämiseen. Eläintarhoissa elää noin 500 kultaleijonatamariinia. Myös Helsingin Korkeasaaren eläintarhassa on brasilialaisia kultaleijonatamariineja, jotka synnyttivät poikasia heinäkuussa 2010.
Aiheesta muualla

Primate Factsheets: Leontopithecus rosalia (englanniksi)
WWF: Kultaleijona-apina (Arkistoitu – Internet Archive)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Leontopithecus rosalia:  Wikidata: Q208486  Wikispecies: Leontopithecus rosalia  ADW: Leontopithecus_rosalia  ARKive: leontopithecus-rosalia  BioLib: 32119  BOLD: 499838  CoL: 3T6ZV  EoL: 323897  GBIF: 2436482  iNaturalist: 43396  IRMNG: 11177785  ITIS: 572922  IUCN: 11506  MDD: 1000790  MSW: 12100214  NCBI: 30588  Observation.org: 84346  Open Tree of Life: 921451  Paleobiology Database: 385319  Species+: 6743  TSA: 9152  uBio: 6784227 
Simia rosalia:  Wikidata: Q47074252  GBIF: 8986666  ZooBank: D51FB16C-8B11-4FBB-92F9-CFC0DFF3B0DD
Kun kesä kuolee

| Kun kesä kuolee> As Summers Die |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jean-Claude Tramont
Käsikirjoittaja:   Jeff Andrus  Ed Namzug 
Perustuu:  Winston Groomin romaaniin
Säveltäjä:  Michel Legrand
Kuvaaja:  Ernest Day
Pääosat:   Jamie Lee Curtis  Bette Davis  Scott Glenn 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Baldwin/Aldrich Productions  Chris/Rose Productions  Home Box Office (HBO)  Telepictures Productions 
Levittäjä:  Warner Bros. Television
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 18. toukokuuta 1986  Suomi 23. syyskuuta 1989 
Kesto:  87–91 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kun kesä kuolee (tv-esityksessä Kun kesät kuolevat, As Summers Die) on televisioelokuva vuodelta 1986, jonka ohjasi Jean-Claude Tramont. Draamaelokuvan pääosissa näyttelevät Scott Glenn, Jamie Lee Curtis, Bette Davis ja Beah Richards. Kun kesä kuolee perustuu Winston Groomin romaaniin ja sijoittuu 1950-luvun rotuerottelun aikaan eteläisessä Louisianassa.
Kun kesä kuolee kuvattiin Georgian osavaltiossa. Se tehtiin HBO-kanavalle ja se myöhemmin julkaistiin VHS-videona.
Elokuva oli ehdokkaana vuonna 1987 kolmeen CableACE-palkintoon: kahteen parhaan naispääosaan (Davis ja Richards) ja yhteen parhaan televisioelokuvan palkintoon (HBO). Richards voitti roolistaan parhaan naispääosan CableACE-palkinnon.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Scott Glenn  | … |  Willie Croft   |
|  Jamie Lee Curtis  | … |  Whitsey Loftin   |
|  Bette Davis  | … |  Hannah Loftin   |
|  John Randolph  | … |  Augustus Tompkins   |
|  Beah Richards  | … |  Elvira Backus   |
|  Ron O'Neal  | … |  Daniel Backus   |
|  Bruce McGill  | … |  V. D. Skinner   |
|  Richard Venture  | … |  Brevard Holt   |
|  John McIntire  | … |  Tuomari Dudley McCormack   |
|  Penny Fuller  | … |  Marci Holt   |
|  Paul Roebling  | … |  Percy Holt   |
|  C. C. H. Pounder  | … |  Priscilla   |
|  Tammy Baldwin  | … |  Wanda   |
Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

| Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Vuosi | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja palkintoehdokkuudet> Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1987 | CableACE-palkinto | Paras naispääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Beah Richards | Voitto |
| 1987 | CableACE-palkinto | Paras naispääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Bette Davis | Ehdokkuus |
| 1987 | CableACE-palkinto | Paras minisarja tai televisioelokuva | Home Box Office (HBO) | Ehdokkuus |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen piti teosta hyvien näyttelijöiden ansiosta yllättävän laadukkaana tv-elokuvana ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Kun kesä kuolee Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kun kesä kuolee Elonet.
Gösta Löfgren (suomalainen jalkapalloilija)

Gösta Bernhard Löfgren (30. syyskuuta 1891 Helsinki – 21. helmikuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija, joka pelasi Suomen jalkapallomaajoukkueessa vuoden 1912 kesäolympialaisissa. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Löfgren pelasi Tukholman olympialaisissa Suomen jokaisessa neljässä ottelussa, mukaan lukien 9–0-tappioon päättynyt pronssiottelu Alankomaita vastaan. Hän pelasi myös kahdessa muussa maaottelussa.
Löfgren edusti HIFK:ta. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1912.
Pirkko Länsivuori

Pirkko Marjatta Anttila (o.s. Länsivuori, 1. kesäkuuta 1926 Helsinki – 15. tammikuuta 2012) oli suomalainen pikajuoksija.
Pirkko Länsivuori karsiutui Helsingin 1952 olympialaisten 200 metrin juoksun alkuerissä. Hän edusti Suomea kahdessa maaottelussa.
Seuratasolla Länsivuori edusti Valkeakosken Hakaa ja Nurmeksen Seppoja. Hän voitti Suomen mestaruuden 200 metrillä vuosina 1951 ja 1952 sekä 4 × 100 metrin viestijuoksussa vuosina 1949, 1950, 1952 ja 1953. Hän saavutti SM-hopeaa 100 metrin juoksussa vuosina 1949 ja 1951 sekä 80 metrin aitajuoksussa vuonna 1949. Hän saavutti SM-pronssia 100 metrillä vuonna 1947 ja 80 metrin aidoissa vuonna 1948. Vuonna 1951 hän juoksi 200 metrillä Suomen ennätyksen 26,6. Hänen ennätyksensä 100 metrin juoksussa oli 12,8 vuodelta 1948.
Pirkko Anttila oli 100 metrin juoksun Suomen mestarin Sami Länsivuoren isotäti ja ratamoottoripyöräilijä Teuvo Länsivuoren täti.
Aiheesta muualla

Pirkko Länsivuori Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Edvin Lönnberg

Karl Edvin Lönnberg (13. maaliskuuta 1885 Helsinki – 5. tammikuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen soudun olympiaedustaja. Hän kilpaili Tukholman olympialaisissa 1912 ulkohankanelosessa, jossa Suomen joukkue karsiutui toisella kierroksella. Vuonna 1913 hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Hän edusti Helsingin Soutuklubia.
Läppäsilta

Joensuun kanavan läppäsilta
Läppäsilta tarkoittaa siltaa, jonka kansi voidaan kääntää vaakasuoran akselin ympäri pystyasentoon. Näin sillan alittava laivaväylä vapautuu myös korkeampien alusten kuljettavaksi. Läppäsiltoja on kahta eri tyyppiä: kiinteäakselinen läppäsilta ja Scherzer-läppäsilta, jossa akselit avaamisen yhteydessä vetäytyvät väylästä poispäin, jolloin alusten vaatima tila saavutetaan helpommin kuin kiinteäakselisessa sillassa. Molemmissa siltatyypeissä voi olla joko yksi tai kaksi nousevaa läppää.
Suomen läppäsillat ovat useimmiten yksivartisia Scherzer-tyyppisiä siltoja. Suomen ensimmäinen teräsrakenteinen kiinteäakselinen läppäsilta rakennettiin Poriin vuonna 1926. Turkuun vuonna 1931 valmistunut Pansion läppäsilta oli Suomen ensimmäinen Scherzer-tyypin läppäsilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Läppäsillat Wikimedia Commonsissa
Kuhmoisten taistelu

Kuhmoisten taistelu käytiin Suomen sisällissodan aikana 10. maaliskuuta 1918 Kuhmoisten kirkonkylän tuntumassa. Se liittyi punaisten läntisen rintaman viimeiseen yleishyökkäyseen, jonka tarkoituksena Päijänteen länsirannalla oli Kuhmoisten valtauksen jälkeen edetä Jämsään ja sieltä edelleen kohti strategisesti tärkeää Haapamäen rataa. Punaiset hyökkäsivät Kuhmoisiin noin tuhannen miehen voimin, mutta valkoiset onnistuivat saartamaan heidän joukkonsa kylän eteläpuolella. Osa punaisista onnistui perääntymään iltapäivän kuluessa, mutta saartorenkaan sisään jääneet pääsivät murtautumaan ulos vasta kiivaan taistelun jälkeen illan hämärtyessä. Kuhmoisten taistelu tunnetaan erityisesti Harmoisten kylässä tapahtuneesta joukkomurhasta, jossa valkoiset teloittivat toistakymmentä punaisten kenttäsairaalan potilasta ja hoitajaa.
Taustaa

Helmikuun lopussa punaisten läntisen rintaman ylipäälliköksi nimitetty Hugo Salmela ryhtyi suunnittelemaan Kuhmoisten ja Jämsän valtausta heti tehtävään siirryttyään. Salmela sekä Tampereen esikuntaan kuulunut K. M. Evä laativat hyökkäyssuunnitelman rintamanoikaisusta, jonka tarkoituksena oli siirtää Vilppulasta Padasjoelle kulkeva itäinen siipi Jämsän pohjoispuolelle. Samalla poistuisi myös Tamperetta uhkaava saarrostus.
Rintamapäälliköksi määrättiin Venäjän armeijassa aliupseerina palvellut Lambert Grönroos, jolla oli kolmen vuoden kokemus ensimmäisen maailmansodan itärintamalta. Operaatio oli tarkoitus tehdä noin 1 400 miehen voimin. Mukana olisi reilut 500 Kuhmalahden Vehkajärvelle koottua lähipitäjien punakaartilaista, 250 Padasjoen kautta Hämeenlinnasta ja Riihimäeltä saapuvaa punaista sekä 600 Länkipohjaan majoittunutta Pohjois-Hämeen punakaartilaista, joiden tehtävänä kuitenkin oli ainoastaan valkoisten pakoreitin sulkeminen.
1. maaliskuuta annetun hyökkäyskäskyn mukaan Grönroos sekä Eräjärven punaisia johtanut V. Lahtonen yhdistävät voimansa Vehkajärvellä 8.–9. maaliskuuta ja valtaavat Kuhmoisten kirkonkylän yhdessä Padasjoelle 6. maaliskuuta saapuneiden apuvoimien kanssa. Tämän jälkeen punaisten joukot jäävät Kuhmoisiin odottamaan lisäohjeita. Länkipohjan punaisia johtaneen Vihtori Hurrin tehtävänä oli samanaikaisesti katkaista vihollisen perääntymistie Jämsän suuntaan. Suunnitelma sisälsi myös Längelmäen ja Kuhmoisten välisen maantien puolivälissä sijaitsevan Leppäkosken miehittämisen Grönroosin vasemman sivustan turvaamiseksi. Kuhmoisten valtaamisen jälkeen punaisten oli tarkoitus edetä Jämsään, joka vallattaisiin samanaikaisesti etelästä ja lännestä tapahtuvalla hyökkäyksellä.