stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Midnight Commander

| Midnight Commander |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Miguel de Icaza, Andrew Borodin, Yury V. Zaytsev ja yhteisö
Kehityshistoria
Ensijulkaisu:  1994
Vakaa versio:  4.8.32 (23. elokuuta 2024)
Kehitystilanne:  aktiivinen
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  tiedostonhallinta
Alusta:  Linux
Ohjelmointikielet:  C
Lisenssi:  GNU GPL
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
Midnight Commander (mc) on alun perin MS-DOS:ille kehitetystä Norton Commander -tiedostonhallintaohjelmasta tehty päivitetty klooni. Midnight Commander on vapaa ohjelmisto, ja se on osa GNU-projektia. Midnight Commanderin käyttöliittymä on tekstipohjainen, ja se on toteutettu ncurses-kirjastolla. Tämä tarkoittaa, että Midnight Commander toimii myös ilman graafista käyttöliittymää. Kuten Norton Commanderissa, Midnight Commander toimii sillä periaatteella että näkyvissä on kaksi paneelia, joissa kummassakin on auki jokin hakemisto (molemmissa voi olla auki myös sama hakemisto, mikäli käyttäjä niin haluaa). Midnight Commanderia käytetään yleensä näppäimistökomennoilla, mutta siinä on myös tuki hiirelle. Erityisesti näppäimistön funktionäppäimiä tarvitaan paljon. Esimerkiksi painamalla F1-näppäintä saa auki Midnight Commanderin ohjeen.
Aiheesta muualla

Linux.fi Wiki artikkeli Midnight Commanderista
Lyhyt Midnight Commander opas (englanniksi)
Viherlattanokka

| Viherlattanokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Napsijat Pipromorphidae
Suku::  Lattanokat Rhynchocyclus
Laji::  olivaceus
Kaksiosainen nimi
 Rhynchocyclus olivaceus  (Temminck, 1820) 

Alalajit
 R. o. aequinoctialis  R. o. bardus  R. o. flavus  R. o. guianensis  R. o. jelambianus  R. o. mirus  R. o. olivaceus  R. o. sordidus  R. o. tamborensis 
Katso myös
   Viherlattanokka Wikispeciesissä   Viherlattanokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherlattanokka (Rhynchocyclus olivaceus) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava napsijoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viherlattanokka on noin 15 cm. Päästään ja selästään laji on väritykseltään tumman oliivinvihreä. Nokka on leveä sekä litteä ja ylänokka on väriltään musta ja alanokka vaaleanpunertava. Siivet ovat tummat ja sulissa on keltaiset reunat. Rinnastaan viherlattanokka on harmahtavan valkoinen ja rinnassa on myös keltaisia viiruja. Linnun vatsa on vaalean keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keski-Amerikassa viherlattanokkaa tavataan Panamassa. Etelä-Amerikassa lajin levinneisyysalue ulottuu Kolumbiasta etelään päin Bolivian pohjoisosiin ja Kolumbiasta itään Venezuelaan, Guyanaan, Surinameen, Ranskan Guyanaan ja Brasiliaan. Linnun elinympäristöä ovat kosteat alankomaiden metsät.
Viherlattanokat liikkuvat yleensä yksinään tai liittyvät sekaparviin. Ravintonaan laji käyttää selkärangattomia eläimiä, joita se pyydystää puiden oksilta ja lehdiltä. Linnun pesimäkausi kestää tammikuulta heinäkuulle. Viherlattanokan pesä on roikkuva ja päärynänmuotoinen ja sitä käytetään usein myös yöpymiseen.
Erkki Yrjänä

Erkki Urho Yrjänä (synt. Fingerroos, ent. Urho Rauhalinna, 15. toukokuuta 1898 Tarvasjoki – 3. helmikuuta 2000 Pori) oli suomalainen toimittaja ja maanviljelijä, joka osallistui Suomen sisällissotaan, heimosotiin sekä talvi- ja jatkosotiin.
Elämä > Varhaiset vuodet

Yrjänä syntyi Tarvasjoen Yrjänkylässä maanviljelijä J. F. Fingerroosin (1845–1912) ja Emilia Wilhelmiina Nyströmin (1855–1945) kymmenlapsisen perheen nuorimpana. Hänen isänsä viljeli Herrasmanni-nimistä tilaa, josta hän luopui vuonna 1908 ja alkoi viljellä viereistä Rauhalinnaa. J. F. Fingerroos oli kuolemaansa vuoteen 1912 saakka aktiivisesti mukana evakelisessa herätysliikkeessä, ja myös Yrjänä omaksui uskonnollisen vakaumuksen. Kiertokoulun jälkeen Yrjänä opiskeli vielä kansakoulussa ja oppikoulussa Turussa. Nuorena hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat Rauhalinnassa kesiään viettänyt serkku A. F. Airo sekä Tarvasjoen kirkkoherran poika Jussi Turtola, jonka kanssa Yrjänä kiinnostui myös heimoaatteesta.
Elokuussa 1917 hän oli mukana perustamassa Tarvasjoen suojeluskuntaa. Sisällissodan alettua Yrjänä pyrki kymmenen Tarvasjoen suojeluskuntalaisen kanssa valkoisten puolelle Uudenkaupungin kautta, mutta joutui lopulta piileskelemään, kunnes punaiset 13. huhtikuuta jättivät Varsinais-Suomen. Tämän jälkeen hän liittyi Lounais-Suomea puhdistaneeseen Saariston Vapaajoukkoon, joka osallistui noin 200 punaisen teloitukseen Varsinais-Suomessa ja Kanta-Hämeessä. Heinäkuussa 1918 Yrjänä värväytyi Turtolan kanssa Vienan retkikuntaan ja osallistui muun muassa Luusalmen ja Vuokkiniemen taisteluihin. Airo sen sijaan ei kannattanut heimoaatetta, vaan ihmetteli Yrjänälle lähettämässään kirjeessä ystäviensä ratkaisua. Heimosodista palattuaan Yrjänä suoritti varusmiespalveluksensa Helsingissä toimineessa Suomenlinnan rannikkorykmentissä vuosina 1919–1920.
Elämä > Sotien välinen aika

Palattuaan armeijasta syksyllä 1920 Yrjänä ryhtyi viljelemään kotitilaansa ja vaikutti suojeuskunnan lisäksi myös kunnalliselämässä. Hän toimi muun muassa kunnankirjurina sekä nykyistä kunnanhallituksen puheenjohtajaa vastaavassa kunnallislautakunnan esimiehen tehtävässä. Kunnallisveroja laskiessaan Yrjänä laati toimenpidettä helpottamaan Äyrikirjan, joka ilmestyi Gummeruksen kustantamana vuonna 1936. Lisäksi hän oli mukana muun muassa Tarvasjoen Nuorisoseuran, Tarvasjoen Urheilijoiden sekä Maataloustuottajain Keskusliiton Varsinais-Suomen piirin toiminnassa. Vuonna 1939 Yrjänä oli mukana perustamassa Raisio Oyj:n edeltäjää Oy Vehnä Ab:ta. Talvi- ja jatkosotiin Yrjänä värväytyi vapaaehtoisena reserviläisenä. Yrjänä ei kuitenkaan ehtinyt talvisodan taisteluihin, sillä hänen joukko-osastonsa saapui Kuhmon rintamalle juuri välirauhan astuessa voimaan. Jatkosodassa Yrjänä osallistui taisteluihin Semsvaarassa, Porajärvellä ja Repolassa, kunnes hänet määrättiin Äänislinnaan Itä-Karjalan sotilashallinnon metsäosastolle.
Elämä > Sotien jälkeen

Sotavuosien jälkeen Yrjänä luopui maatilastaan ja muutti Poriin, jossa hänen toinen puolisonsa Irma Timonen toimi voimistelunopettajana. Yrjänä työskenteli aluksi konttoripäällikkönä Otto Andersinin kirjapainossa. Vuonna 1952 Yrjänä perusti Harjavaltaan paikallislehden Porin Ympäristö, joka nykyään ilmestyy nimellä Sydän-Satakunta. Hän oli lehden päätoimittajana 17 vuotta, kunnes myi lehtensä vuonna 1969. Eläkevuosinaan Yrjänä harrasti muun muassa kuorolaulua Porin Mies-Laulun riveissä. Kenraali A. F. Airon kanssa Yrjänä oli kirjeenvaihdossa tämän kuolemaan vuoteen 1985 saakka ja vieraili myös usein Airon luona Heinolan Ristitaipaleella. Hän oli mukana veteraanijärjestöjen toiminnassa, ja kirjoitti aktiivisesti syntymäpitäjänsä Tarvasjoen kotiseutulehteen. Muistelmansa Yrjänä julkaisi vuonna 1992.
Erkki Yrjänä kuoli Porin kaupunginsairaalassa 101-vuotiaana helmikuussa 2000. Juuri ennen kuolemaansa hän ehti vielä osallistua puolustusministeri Jan-Erik Enestamin järjestämälle uudenvuoden vastaanotolle sisällissodan valkoisten edustajana. Yrjänä on haudattu sukuhautaan Tarvasjoen hautausmaalle.
Perhe

Yrjänän ensimmäinen puoliso oli Toini Rauanheimo (1906–1938), jonka kanssa hän avioitui Porvoossa vuonna 1929. Toini Yrjänän veli oli kirjailija Reino Rauanheimo, joka vieraili usein Rauhalinnassa ja kirjoitti tilalla myös 1930 ilmestyneen romaaninsa Aamusta iltaan. Toini Yrjänä kuoli kehkotautiin 32-vuotiaana. Vuonna 1939 Yrjänä avioitui Porissa voimistelunopettaja Irma Timosen (1904–1998) kanssa.
Teokset

Äyrikirja : numerotaulusto kuntien, seurakuntien, paloapuyhdistyksen ja sähkölaitoksien virkailijoille y.m.  Jyväskylä:  Gummerus, 1936.
Tarvasjoen suojeluskunta vuosina 1917–1937.  Turku:  Tarvasjoen suojeluskunta, 1937.
Vapaussodan invaliidien liiton Varsinais-Suomen-Satakunnan osasto 1955–1975.  Pori:  Vapaussodan invaliidien liiton Varsinais-Suomen-Satakunnan osasto, 1975.
Yhdeksän vuosikymmentä : elettyä Suomessa ja Itä-Karjalassa sodan ja rauhan ajalta.  Helsinki:  Alea, 1992.  ISBN 951-94298-0-8
Aiheesta muualla

Erkki Yrjänä : "Pyykki on pantu ja pysyy! Pysy lujana omalla maalla; oma maa vielä sun kuntoas kysyy". Parin vuosikymmenen takaisia muistiinpanoja ja elämyksiä Lapuan päiviltä heinäkuussa 1917, Hakkapeliitta, 13.07.1937, nro 28, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Ruskopäätypäkkö

| Ruskopäätypäkkö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Napsijat Pipromorphidae
Suku::  Ruskotypäköt Pseudotriccus
Laji::  ruficeps
Kaksiosainen nimi
 Pseudotriccus ruficeps  (Lafresnaye, 1843) 

Katso myös
   Ruskopäätypäkkö Wikispeciesissä   Ruskopäätypäkkö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskopäätypäkkö (Pseudotriccus ruficeps) on Etelä-Amerikassa tavattava napsijoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan ruskopäätypäkkö on noin 11 cm. Lajin pää on väritykseltään oranssinruskea ja selkä tumman oliivinruskea. Lyhyet ja pyöreäpäiset siivet ovat linnulla väriltään kastanjanruskeat. Ruskopäätypäkön rinta on harmahtava ja keskivatsa keltainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskopäätypäkköä tavataan Andeilla Kolumbian eteläosista Bolivian luoteisosaan ulottuvalta alueelta. Linnun elinympäristöä ovat kosteat vuoristo- ja pilvimetsät. Laji elää erityisesti aluskasvillisuuden ja reunamaiden pensaikkojen joukossa. Ruskopäätypäkön elinympäristöt sijaitsevat yleensä 1 400–2 800 metrin korkeudella, mutta paikoitellen lajia on tavattu yli 3 500 metrin korkeudelta.
Elintavat

Ruskopäätypäköt liikkuvat yleensä yksin tai pareittain. Lajin ravintoa ovat hyönteiset, joita se nappaa lennosta kasvien lehdiltä. Ruskopäätypäkkö pesii lokakuussa. Lajin pesä on sammalista tehty uunimainen rakennelma, jonka sisäänkäynti on sivulta. Naaras munii kaksi väriltään täysin valkoista munaa. Naaras hautoo munia vajaan kuukauden ja myös koiras osallistuu poikasten ruokintaan.
Vilnan televisiotorni

Vilnan televisiotorni.
Vilnan televisiotorni sijaitsee Liettuan pääkaupungissa Vilnassa. Sen korkeus on 326,5 metriä, joten se on Liettuan korkein rakennus. Tornin ovat suunnitelleet V. Obydovas ja K. Balėnas. Rakennustyöt alkoivat 31. toukokuuta 1974, ja ne saatiin päätökseen 30. joulukuuta 1980. Koko rakennelman painoksi on arvioitu 20 000–30 000 tonnia. Rakennelman muodostavat betonijalusta, 190 metriä korkea valettu betonirunko, betonitasanne sen yläpäässä ja 136 metrin korkuinen teräsrakenteinen masto. Radiolähettimet sijaitsevan tornin betonirungossa ja lähetysantennit mastossa.
Torni oli tapahtumien keskipisteessä 13. tammikuuta 1991, kun 14 aseetonta siviiliä sai surmansa ja 700 loukkaantui neuvostosotilaiden vallatessa tornin. Liettua oli julistautunut itsenäiseksi jo maaliskuussa 1990, mutta Neuvostoliitto yritti vielä tukahduttaa itsenäisyysliikkeen painostustoimilla. Venäjä tunnusti kaikkien Baltian maiden itsenäisyyden 17. syyskuuta 1991.
Tornissa on 160 metrin korkeudella maanpinnasta ravintola, josta avautuu näkymä Vilnan kaupunkiin. Pyörivä ravintola tekee 360 asteen kierroksen 45 minuutin aikana. Hissit tuovat vierailijat 40 sekunnissa alhaalta ylätasanteelle. Kirkkaalla ilmalla tornista saattaa nähdä 40 kilometrin etäisyydellä sijaitsevan Elektrėnain kaupungin.
Vuodesta 2000 lähtien torni on koristeltu jouluksi. Tornin juurella on pieni vuoden 1991 tapahtumille omistettu museo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vilnan televisiotorni Wikimedia Commonsissa
About us - TV bokštas Lietuvos radijo ir televizijos centras. Viitattu 29.5.2023. (englanniksi)
SC Lietuvos Radio and Television Centre. (Tornin vanhat sivut) Lietuvos radijo ir televizijos centras. Arkistoitu 23.8.2009. (englanniksi)
Ahlmanin koulut
Aiheesta muualla

Aimo Halila;Suomen kansakoululaitoksen historia. Osa !. WSOY. Helsinki 1949, ss. 113–127.
Erkki Lahdes: Ahlmanin pitäjäkoulut - kansakoulun edeltäjät Tampereen ympäristössä (väitöskirja). Jyväskylän Kasvatusopillinen Korkeakoulu 1958, Jyväskylä.
AhlmanEdun kotisivut, viitattu 25.11.2024.
Töölön tavara-asema

| Töölön tavara-asema |
| --- | --- |
 Ratapiha vuonna 1927. Taustalla Eläintarhanlahti.
Perustiedot
Rataosa:  Helsinki–Riihimäki
Sijainti:  Kluuvi, 60°10′26″N, 024°56′13.5″E
Kunta:  Helsinki
Avattu:  1899
Lakkautettu:  1989
Aiheesta muualla
 Wikimedia Commons 
 Töölön tavara-asema, lähtevä rahtitavara (1939)
Töölön tavara-asemaksi kutsutaan Helsingin päärautatieaseman länsi- ja luoteispuolella sijainnutta rautatiealuetta. Siihen kuuluivat suuri ratapiha sekä varastorakennuksia, joista merkittävimmät olivat VR:n makasiinit. Tavara-asema aloitti toimintansa vuonna 1899, 37 vuotta sen jälkeen kun Suomen ensimmäinen rautatie Helsinki–Hämeenlinna-rata oli valmistunut. Tavara-asema toimi kaupungin tavaraliikenteen välityspisteenä ja työllisti ihmisiä kellon ympäri.
Ratapihan kautta liikennöivät muun muassa Töölön sokeritehtaan rautatie ja Katajanokalle asti ulottunut Helsingin satamarata. Vuoden 1952 kesäolympialaisia varten tavara-asemalle rakennettiin ”Olympialaituri”, matkustajia palvellut väliaikainen rautatieasema.
Suurin osa alueen rakennuksista purettiin vuosina 1953–1956, mukaan lukien tavara-aseman eteläpuolella sijainnut Helsingin konepaja veturitalleineen. Finlandia-talon edustalta purettiin huomattava määrä kiskoja ennen kesän 1975 Etykin huippukokousta. Tavara­rata­pihan poistamista suunniteltiin pitkään, ja muun muassa liikekeskustan laajentamista alueelle harkittiin. Alun perin laitakaupunkina pidetty alue oli muuttumassa arvokkaaksi keskikaupunkitilaksi, jossa tavaraliikenne oli rasite. Tavara-asema junanvaunuineen tunnettiin myös asunnottomien suosimana paikkana erityisesti 1960-luvulla.
1960-luvulta alkaen liikennettä ja varastointia alettiin siirtää Pasilaan, ja Töölön tavara-asema lakkautettiin vuonna 1989. Sittemmin ratapiha ja makasiinit purettiin. Makasiiniraunioksi kutsuttu viimeinen osa VR:n makasiineista purettiin kesällä 2018. Nykyään alueella sijaitsevat Kansalaistori, keskustakirjasto Oodi, Musiikkitalo, Makasiinipuisto, Töölönlahden puisto, Töölönlahdenkatu ja Alvar Aallon kadun toimistorakennukset, kuten Biofore-talo. Alueen maaperä oli pahoin saastunut ja vaati mittavia maanvaihtotöitä ennen uudisrakennustöiden aloittamista.
Kuvia

Venäläisiä upseereita lähdössä sotaan Töölön tavara-asemalta ensimmäisen maailmansodan aikana.
Purkutöitä tavara-aseman alueella Postitalon vieressä syyskuussa 1958.
Junia ratapihalla. Näkymä kansallismuseon tornista vuonna 1972.
Ratapiha idän suunnasta vuoden 1973 ilmakuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Töölön tavara-asema Wikimedia Commonsissa
Ilmakuva alueesta vuonna 1932 (Helsingin karttapalvelu)
Gianni Schicchi

Gianni Schicchi on kolmas ooppera Giacomo Puccinin Il tritticosta eli triptyykistä. Samaan kokonaisuuteen kuuluvat muut teokset ovat Il tabarro (Viitta) ja  Suor Angelica (Sisar Angelica). Teos kantaesitettiin Metropolitan-oopperassa 1918.
Gianni Schicchi on Puccinin ainoa buffo-ooppera. Kesällä 1917 Giovacchino Forzano antoi Puccinille Gianni Schicchin libreton. Tämä Puccinin viimeinen kokonainen ooppera valmistui 20. huhtikuuta 1918. Turandot jäi keskeneräiseksi, ja sen viimeisteli Franco Alfano.
Gianni Schicchi on historiallinen henkilö. Hänet mainitaan Dante Alighierin (1265–1321) Jumalaisen näytelmän Helvetti-osassa ja sen 30. laulussa.
--virkkoi minulle: ” Peikko tuo on Gianni Schicchi -- muutti itsensä muotoon Buoso Donatin ja laillisen näin testamentin teki, sai aarteita ja tallin tamman parhaan, hän raivoissaan noin muita raatelevi .
Forzano teki huikean komedian. Henkilöt ja heidän toimintamallinsa hän loi Commedia dell'arten hahmotyypeistä. Oopperassa ovat mm. nokkela Arlecchino (Gianni Schicchi), vanha akka La Ruffiana (Zita), rakastavaiset Innamorati (Lauretta ja Rinuccio), hidasälyinen Pantalone (Simone), Il Dottore ja eräs perushahmoista Il Capitano vilahtaa maurin hautajaissaatossa.
Puccini teki teoksesta riemukkaan ensembleoopperan, joka etenee humoristisesti ja nopeasti. Musiikillisesti huippuna on Zitan, La Ciescan ja Nellan trio. Gianni Schicchin komiikka korostuu kun se esitetään Il tabarron ja Suor Angelican jälkeen.
Ensi-illan jälkeen Puccini vielä korjaili teostaan. Alkuperäisessä teoksessa Buoso Donatin sukulaiset kuiskaavat Requiem aeternam verhon noustessa. Se on nyt poistettu. Rinuccion aaria oli A-duurissa, mutta Puccini halusi nostaa sitä puolella sävelasteella. Zitan, Nellan ja La Ciescan trio on nykyisin lyhyempi ja sillä on erilainen loppu kuin alkuperäisessä partituurissa.
Hahmot > Pääroolit

Gianni Schicchi, 50 vuotta – baritoni
Lauretta, 21 vuotta – sopraano
Zita, Buoson serkku, 60 vuotta –altto tai kontra-altto
Rinuccio, Zitan veljenpoika, 24 vuotta – tenori
Hahmot > Sivuroolit

Gherardo, Buoson veljenpoika, 40 vuotta – tenori
Nella, Gherardon vaimo, 34 vuotta – sopraano
Gherardino, Gherardon ja Nellan poika, 7 vuotta – poikasopraano tai poika-altto
Betto di Signa, Buoson köyhä vävy, ikä tuntematon – basso
Simone, Buoson serkku, 70 vuotta – basso
Marco, Simonen poika, 45 vuotta – baritoni
La Ciesca, Marcon vaimo, 38 vuotta – mezzosopraano
Maestro Spinelloccio, lääkäri – basso
Ser Amantio di Nicolao, notaari – baritoni
Guccio, värjäri – basso
Pinellino, suutari – basso
Tapahtumapaikka ja -aika sekä kesto

Aika: 1299
Paikka: Firenze
Kesto: 55 min
Ensi-iltamiehitys

Gianni Schicchi 14.12.1918 Metropolitan-ooppera, New York
Kapellimestari Roberto Moranzoni
Gianni Schicchi – Giuseppe da Luca
Lauretta – Florence Easton
Zita – Kathleen Howard
Rinuccio – Giulio Grimi
Gherardo – Angelo Bada
Nella – Marie Tiffany
Gherardino – Mario Malatesta
Betto di Signa – Paolo Ananian
Simone – Adamo Didur
Marco – Louis D'Angelo
La Ciesca – Marie Sundelius
Maestro Spinelloccio – Pompilio Malatesta
Ser Amantio di Nicolao – Andrés de Segurola
Guccio – Carl Schlegel
Pinellino – Vinzenco Reschiglian
Kuuluisia aarioita ja kohtauksia

Firenze è come un albero fiorito – Rinuccio
O mio babbino caro – Lauretta
Si corre dal notaio – Gianni Schicchi
Ecco la cappelina – Zitan, La Ciescan ja Nellan trio
Prima un avvertimento – Gianni Schicchi
Orkestrointi

pikkolo, 2 huilua, 2 oboeta, englannintorvi, 2 klarinettia, bassoklarinetti, 2 fagottia
4 käyrätorvea, 3 trumpettia, 3 pasuunaa, bassopasuuna
patarummut, pikkurumpu, triangeli, lautaset, isorumpu (grancassa)
celesta, matala kello, harppu
jouset (viulut, alttoviulut, sellot ja kontrabassot)
Esitykset Suomessa

Suomen Kansallisooppera on esittänyt Gianni Schicchiä 1931, 1942, 1963, 1979, 1990 sekä vuonna 2011 osana teoskokonaisuutta Il trittico.
Mitäs me ryöstäjät!

| Mitäs me ryöstäjät!> Fun with Dick and Jane |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ted Kotcheff
Käsikirjoittaja:  David Giler Jerry Belson Mordecai Richler
Tuottaja:  Peter Bart Max Palevsky
Säveltäjä:  Ernest Gold
Kuvaaja:  Fred Koenekamp
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures
Kesto:  95 minuuttia 93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mitäs me ryöstäjät! (Fun with Dick and Jane) on Ted Kotcheffin ohjaama yhdysvaltalainen rikoskomedia vuodelta 1977. Sen pääosia, laittomaan rahanhankintaan ryhtyvää ylemmän keskiluokan avioparia, esittävät Jane Fonda ja George Segal.
Juoni

Kalifornialaisen avaruustekniikkayhtiön johtajistoon kuuluva Dick Harper saa yllättäen potkut työstään juuri kun hän on ottanut suuren lainan omakotitalonsa remonttiin ja uima-altaan rakentamiseen. Jane-vaimon varakkaat vanhemmat eivät lupaa muuta apua kuin kannustavia sanoja. Jane ei saa työtä, koska on ollut kotirouvana college-tutkinnostaan lähtien. Työn tai työttömyysavustuksen saanti ei onnistu Dickiltäkään. He päättävät ryhtyä hankkimaan rahaa ryöstöillä. Aluksi he ryöstävät pikkukauppoja, lopulta salaisia ja kirjanpidon ulkopuolella olevia lahjusrahoja Dickin entisen pomon (Ed McMahon) kassakaapista.
Uusintaversio

Saman tarinan pohjalta tehtiin liki 30 vuotta myöhemmin Jim Carreyn tähdittämä elokuva Taalat taskuun, Dick & Jane (2005).
Aiheesta muualla

Mitäs me ryöstäjät! Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Amerikka

Amerikan manner eli Uusi manner.
Amerikka eli Uusi manner on manner maapallon läntisellä puoliskolla. Se kattaa Pohjois-Amerikan ja Etelä-Amerikan. Mannerta ympäröivät Atlantti, Tyynimeri ja Pohjoinen sekä Eteläinen jäämeri. Amerikan pinta-ala on 28 prosenttia koko maapallon maa-alasta, ja siellä asuu noin 900 miljoonaa ihmistä (14 prosenttia koko maailman väestöstä). Suomen kielessä Uuden mantereen synonyyminä käytetään joskus myös nimitystä uusi maailma.
Maantiede

Amerikan manner jaetaan kahteen maantieteelliseen osaan: Pohjois-Amerikkaan ja Etelä-Amerikkaan. Osia yhdistää kapea maakannas, jota kutsutaan Keski-Amerikaksi. Kulttuurisesti manner voidaan jakaa pohjoisosaltaan Anglo-Amerikaksi ja Meksikosta etelään Latinalaiseksi Amerikaksi. Amerikkaa rajaa lännestä Tyynimeri, pohjoisesta Pohjoinen jäämeri, idästä Atlantti ja etelästä Eteläinen jäämeri.
Kordillieerien vuorijono kulkee koko mantereen pituudelta sen länsirannikkoa myöten pohjoisesta etelään. Vuorijono muodostaa lukuisia omia vuoristojaan, joista suurimmat ovat Pohjois-Amerikan Kalliovuoret ja Etelä-Amerikan Andit. Kordillieerien lisäksi mantereelle tunnusomaisimpia piirteitä ovat Pohjois-Amerikan keskiosien laajat preeriat, pohjoisen kylmä ja koskematon erämaa, Etelä-Amerikan Amazonin joki- ja sademetsäalue, sekä etelän pampa.
Suurimmat joet ovat Mississippi, Saint Lawrence, Rio Grande, Amazon ja Orinoco.