stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
August Magnus Gustaf Armfelt

August Magnus Gustaf Armfelt (1860)
August Magnus Gustaf Armfelt (26. elokuuta 1826 Turku – 26. toukokuuta 1894 Halikko) oli suomalainen tilanomistaja, kamariherra, kreivi ja valtiopäivämies.
Armfelt omisti Vuorentaan ja Wiurilan kartanot Halikossa.
Armfelt kuului Tammikuun valiokuntaan ja osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878, 1882, 1885 ja 1894. Hän otti muun muassa esille asevelvollisuuskysymyksen 1877–1878. Armfelt oli perustamassa Varsinais-Suomen Maanviljelysseuraa ja toimi sen puheenjohtajana. Armfelt toimi myös Rantarata-hankkeen komitean puheenjohtajana vuonna 1886.
Armfeltin vanhemmat olivat tilanomistaja, kreivi Magnus Reinhold Armfelt ja kreivitär Adelaide Gustava Aspasia (Vava) Armfelt ja puolisot vuodesta 1848 kreivitär Olga Lovisa Axelina Armfelt (k. 1855) ja vuodesta 1858 kreivitär Sigrid Constance Creutz (k. 1892). Kreivi, teollisuus- ja valtiopäivämies Carl Magnus Mauritz Armfelt oli hänen veljensä. August Magnus Gustaf Armfeltin poika toisesta avioliitosta oli tilanomistaja, kreivi, valtiopäivämies Carl August Reinhold Lars Armfelt.
Tell Rifaat

| Tell Rifaat |
| --- | --- |
 Tell Rifaat
 Koordinaatit: 36°28′24″N, 37°05′50″E 
Valtio:   Syyria
Maakunta:  Aleppo
Piirikunta:  Azaz
Väkiluku (2004):  20 514
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tell Rifaat (arab. تل رفعت‎, Tall Rifa‘at) on kaupunki Syyrian pohjoisosassa Aleppon maakunnassa. Sen vieressä on muinaisen Arpadin kaupungin rauniokumpu. Syyrian sisällissodan aikana kaupunki on vaihtanut omistajaa sodan eri osapuolten välillä useampaan otteeseen.
Maantiede

Tell Rifaat sijaitsee Pohjois-Syyriassa Aleppon maakunnan Azazin piirikunnassa noin 35 kilometriä Aleppon kaupungista pohjoiseen ja 15 kilometriä Turkin vastaisesta rajasta etelään.
Historia

Tell Rifaatin rauniokumpu on yhdistetty muinaiseen Arpadin kaupunkiin. Arpadin kuningaskunta, joka tunnettiin myös nimillä Bit-Agusi tai Bit-Gust sen perustaneen dynastian mukaan, hallitsi alueita nykyisen Aleppon maakunnan alueella Syyriassa. Paikkaa on asutettu arkeologisten löytöjen perusteella kalkoliittiselta kaudelta ja aramealaiset asuttivat sitä toisen vuosituhannen loppupuolelta eaa. lähtien. Arpad mainitaan esimerkiksi Vanhassa testamentissa. Kuningaskunta liitettiin lopulta Assyriaan. Paikkaa ei hylätty kokonaan, vaan sitä asutettiin roomalaiskaudelle saakka.
Syyrian sisällissota puhkesi vuonna 2011. Elokuussa 2012 Syyrian vapaan armeijan joukot asettuivat kaupunkiin Bašar al-Assadin joukkojen vetäydyttyä paikalta Aleppon vahvistamiseksi. Seuraavan vuoden puolella sen valtasi Isis. Myöhemmin kaupunkia hallitsivat jälleen kapinalliset. Kurdien Kansan suojeluyksiköt (YPG) valtasivat kaupungin helmikuussa 2016. Kaupungissa on myös Syyrian armeijan ja Venäjän joukkoja.
1. joulukuuta 2024 Turkin tukemat Syyrian kapinallisjoukot valtasivat kaupungin kapinallisten tehdessä samalla laajoja valtauksia maan koillisosissa.
Väestö

Tell Rifaatin asukasluku oli Syyrian vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan 20 514.
Canossa

Canossan linnan rauniot.
Canossa on kunta ja linnakaupunki Italiassa Emilia-Romagnan alueella Reggio Emilian maakunnassa. Canossassa on noin 3 800 (2015) asukasta, mutta siellä käy vuosittain yli 30 000 matkailijaa.
Canossan matka

Canossa tunnetaan paikkana, jossa keisari Henrik IV nöyrtyi vuonna 1077. Hän seisoi kolme päivää lumisateessa paljain päin saadakseen paavi Pyhä Gregorius VII:n päästämään hänet pannasta. Tämän tapahtuman muistoksi puhutaan Canossan matkasta, kun tarkoitetaan vastentahtoista nöyrtymistä ylivoimaisen kilpailijan edessä, etenkin politiikassa.
Nähtävyyksiä

Sen merkittävimpiin nähtävyyksiin kuuluvat Toscanan kreivitär Matildan linnan rauniot. Linna rakennettiin 900-luvulla, ja se tuhoutui 1200-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Canossa Wikimedia Commonsissa
Reggio Emilian maakunta
Albinea | Bagnolo in Piano | Baiso | Bibbiano | Boretto | Brescello | Cadelbosco di Sopra | Campagnola Emilia | Campegine | Canossa | Carpineti | Casalgrande | Casina | Castellarano | Castelnovo di Sotto | Castelnovo ne’ Monti | Cavriago | Correggio | Fabbrico | Gattatico | Gualtieri | Guastalla | Luzzara | Montecchio Emilia | Novellara | Poviglio | Quattro Castella | Reggio nell’Emilia | Reggiolo | Rio Saliceto | Rolo | Rubiera | San Martino in Rio | San Polo d’Enza | Sant’Ilario d’Enza | Scandiano | Toano | Ventasso | Vetto | Vezzano sul Crostolo | Viano | Villa Minozzo
Jatkosodan muistomitali

Jatkosodan muistomitali
Jatkosodan muistomitali (lyhenne Jsmm) on suomalainen vuosina 1957–1992 jaettu muistomitali. Sen oli oikeutettu saamaan jokainen jatkosodassa tai Lapin sodassa 1941–1945 kenttäarmeijaan tai kotijoukkoihin kuulunut tai muuten maan puolustamiseen osallistunut henkilö. Mitalin suunnitteli taiteilija, jääkärikapteeni Lauri Leppänen.
Mitali perustettiin vasta 12 vuotta sotien päättymisen jälkeen tasavallan presidentti Urho Kekkosen 24. toukokuuta 1957 antamalla asetuksella. Muistomitali myönnettiin tasavallan presidentin nimissä henkilön omasta hakemuksesta. Jakoon liittyvät käytännön asiat kuuluivat sotilasläänien esikunnille. Koska muistomitalin saamiseen tarvittiin hakemus, otaksutaan että on paljon mitaliin oikeutettuja miehiä ja naisia, jotka eivät ole sitä saaneet. Mitali voitiin myöntää Suomen kansalaiselle tai ulkomaalaiselle henkilölle, joka oli osallistunut sotaan tai toiminut muuten maanpuolustuksen hyväksi 25. kesäkuuta 1941 – 27. huhtikuuta 1945 välisenä aikana. Mitaliin olivat oikeutettuja myös osa sotilaspoikana tai pikkulottana toimineista henkilöistä, koska näitä toimintoja johti Kotijoukkojen esikunta. Mitalin jakelu päättyi vuoden 1992 lopussa.
Pronssista valmistetun ympyränmuotoisen muistomitalin läpimitta on 31 millimetriä. Mitalin etusivulla on kohokuviona vaakasuorassa asennossa oleva miekka, jota verhoavat kaksi tammenlehvää. Etusivun reunaa kiertää kohokirjoitus, jossa on teksti ”Isänmaa 1941•1945”. Ruotsinkieliselle henkilölle tarkoitetussa mitalissa on sanan isänmaa sijasta sana fosterlandet. Muistomitalin takasivulla on kohokuviona Suomen vaakuna. Mitalia kannetaan rinnan vasemmalle puolelle kiinnitetyssä tummansinisessä nauhassa. Nauha on 32 mm leveä ja siinä on keskellä ja 2 mm kummastakin reunasta olevat 1 mm levyiset valkoiset pystyjuovat. Kolme pystyjuovaa kuvaavat kotia, uskontoa ja isänmaata. Sellaisessa juhlatilaisuudessa, jossa ei kanneta itse mitalia, voidaan kantaa nauhaa 10 mm korkuisena nauhalaattana.
Tasavallan presidentti Mauno Koivisto antoi 1987 asetuksen muutoksen, jolla perustettiin Lapin sota -solki. Mitalin nauhaan kiinnitettävä hopeanvärisestä metallista valmistettu solki on 8 mm leveä ja 32 mm pitkä. Soljessa on kohokirjaimin teksti ”Lapin sota” tai ruotsinkielisille tarkoitetussa soljessa teksti ”Lapplandskriget”. Soljen käyttöön ovat oikeutettuja henkilöt, jotka osallistuivat 15. syyskuuta 1944 ja 27. huhtikuuta 1945 välisenä aikana sotatoimiin Lapissa. Soljen antoi kunkin sotilaspiirin esikunta. Muunlaisia solkia tai tunnuksia muistomitalin nauhassa ei käytetä. Jatkosodan muistomitalista ei ole versiota, joka olisi tarkoitettu vapaaehtoisesti sotaan osallistuneille ulkomaalaisille, vaikka talvisodan muistomitalista sellainen valmistettiin.
Kaivoslaki (1932)

Vuoden 1932 kaivoslaki oli Suomessa vuonna 1932 annettu ensimmäinen kaivoslaki, jolla kumottiin siihen saakka lähes 50 vuotta voimassa ollut kaivaus- ja valtaussääntö vuodelta 1883. Laki tuli voimaan vuoden 1933 alusta.
Valtausoikeus

Lain mukaan sekä yksityinen Suomen kansalainen että suomalainen osakeyhtiö, osuuskunta tai muu yhtymä oli oikeutettu ei ainoastaan omalla maallaan vaan myös toisen maalla valtaamaan ja käyttämään hyväkseen määrätynlaisia kivennäislöydöksiä.
Jotta tällainen valtaus olisi ollut lain mukaan luvallinen, kivennäislöydöksen tuli sisältää kulta-, hopea-, platina-, elohopea-, lyijy-, tina-, sinkki-, kupari-, koboltti-, nikkeli-, rauta-, mangaani-, kromi-, titaani-, molybdeeni-, wolframi-, vismutti-, antimoni-, radium-, torium- tai uraanimalmia tahi arsenikkikiisuja, rikkikiisua, magneettikiisua, kivennäishiiltä, timantteja, apariittia, magnesiittia, kaoliinia, bauksiittia, talkkia tai asbestia.
Haarautuvan rakkauden talo

| Haarautuvan rakkauden talo |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Mika Kaurismäki
Käsikirjoittaja:  Mika Kaurismäki Sami Keski-Vähälä Petri Karra (romaani)
Tuottaja:  Mika Kaurismäki
Säveltäjä:  Jarmo Saari
Kuvaaja:  Rauno Ronkainen
Leikkaaja:  Jukka Nykänen
Lavastaja:  Pete Neuvonen
Erikoistehosteet:  Konsta Mannerheimo
Pääosat:  Hannu-Pekka Björkman Elina Knihtilä
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Marianna Films Oy
Ensi-ilta:   21. elokuuta 2009
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 370 000 €
Katsojat:  144 000 
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haarautuvan rakkauden talo on Mika Kaurismäen 21. elokuuta 2009 ensi-iltansa saanut farssielokuva, joka perustuu Petri Karran samannimiseen  syksyllä 2008 julkaistuun esikoisromaaniin. Elokuva oli ehdolla vuoden 2010 Jussi-gaalassa kolmessa kategoriassa; paras miespääosa (Hannu-Pekka Björkman), paras naispääosa (Elina Knihtilä) ja paras leikkaus.
Tarina

Haarautuvan rakkauden talo kertoo sivistyneeksi tarkoitetusta avioerosta. Juhanin (Björkman) ja Tuulan (Knihtilä) avioliitto natisee liitoksissaan. He kuitenkin sopivat asuvansa saman katon alla, kunnes meren rannalla Kuusisaaressa sijaitseva suuri talo saadaan myytyä. Laskut maksetaan puoliksi, vaikka yksityisellä sektorilla yritysvalmentajana työskentelevä nainen ansaitseekin paremmin kuin julkisella puolella perheterapeuttina toimiva mies.
Miehen paras ystävä, naisiin menevä gynekologi houkuttelee tämän ulos elvyttämään seuraelämää. Seurauksena aviomies rikkoo paria sitoviksi tarkoitettuja sääntöjä tuomalla ravintolasta kotiin naisen yhdeksi yöksi. Kostoksi aviovaimo alkaa lämmitellä aiempaa syrjähyppysuhdettaan, komeaa lentotaksikuskia, joka laskeutuu pariskunnan talon rantaan vesitasollaan.
Rikosjuonteen elokuvaan tuo virolainen ilotyttö (Easteden) ja tätä jäljittävä mafioso (Outinen).
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hannu-Pekka Björkman  | … |  Juhani Helin   |
|  Elina Knihtilä  | … |  Tuula Helin   |
|  Antti Reini  | … |  Wolffi   |
|  Tommi Eronen  | … |  Pekka   |
|  Anna Easteden  | … |  Nina   |
|  Kati Outinen  | … |  Yrsa   |
|  Ilkka Villi  | … |  Marco   |
|  Kari Heiskanen  | … |  Lauri   |
|  Kari Väänänen  | … |  Niilo   |
|  Irina Björklund  | … |  Marjut   |
|  Antti Virmavirta  | … |  Timo   |
|  Mari Perankoski  | … |  Tiina   |
|  Maria Järvenhelmi  | … |  Kitty   |
|  Sakari Kuosmanen  | … |  Boogie   |
|  Aino Seppo  | … |  Petra   |
|  Timo Torikka  | … |  P.K.   |
|  Pertti Sveholm  | … |  Palomestari   |
|  Martti Syrjä  | … |  Taksikuski   |
Tuotanto

Elokuvan lopullista leikkausasua muokattiin rajusti vielä lehdistönäytösten välissä.
Vastaanotto

Nyt-liitteen Veli-Pekka Lehtonen arvioi elokuvan muotopuoleksi; hilpeäksi farssiksi se on liian vakavamielinen ja erodraamaksi taas liian kevyt. Elina Knihtilän ja Hannu-Pekka Björkmanin kohtauksissa on hänestä elämää, sähinää ja oikean yhteenoton tuntu. Käsikirjoituksen vitseistä osa hukkuu epätarkkaan ohjaukseen ja näyttelijäntyöhön.
Aiheesta muualla

Marjo Eskola: Haarautuvan rakkauden talo  16.12.2009. FilmGoer.fi. Arkistoitu 20.11.2010. Viitattu 18.12.2009.
| n k Linkitetty data: Haarautuvan rakkauden talo (Q7740598) |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: elokuva
lajityyppi: draamaelokuva, komediaelokuva
ohjaaja: Mika Kaurismäki
käsikirjoittaja: Mika Kaurismäki, Sami Keski-Vähälä, Petri Karra
näyttelijä: Elina Knihtilä, Hannu-Pekka Björkman, Antti Reini, Tommi Eronen, Anna Easteden, Kati Outinen, Kari Heiskanen, Maria Järvenhelmi, Sakari Kuosmanen, Aino Seppo, Pertti Sveholm, Martti Syrjä, Kari Väänänen, Irina Björklund, Wanda Dubiel, Jevgeni Haukka, Mari Perankoski, Timo Torikka, Ritva Vepsä, Antti Virmavirta, Ilkka Villi
alkuperämaa: Suomi
alkuperäiskieli: suomi
tarinan tapahtumapaikka: Suomi
kuvauspaikka: Suomi
 : SPARQLHaku löytää elokuvat, jotka täyttävät kaikki valitsemasi ehdot.  (hakuohje)Mallineen hakukäyttöliittymä vaatii toimiakseen asetuksista linkitetty data -pienoisohjelman.
Kolmhaaran asuinpaikka

| Kolmhaaran kivikautinen asuinpaikka> Sijainti |
| --- | --- |
 Kolmhaaran kivikautinen asuinpaikka
Koordinaatit:  60°57′9.1456″N, 22°3′51.1947″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  asuinpaikka ja kalmisto
Kaupunki:  Eura
Merkitys:  Kuuluisa Jäkärlän ryhmän ja tyypillisen kampakeraamiikan kulttuurin asuinpaikka
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kolmhaaran asuinpaikka on hyvin säilynyt, mutta hiekanotossa osittain tuhoutunut muinaisjäännös, joka liittyy pääasiassa Jäkärlän ryhmän ja tyypillisen kampakeramiikan kulttuurin kausiin sekä rautakauteen. Se sijaitsee Euran Honkilahdessa molemmin puolin Hinnerjokea Kolmhaarassa kohdassa, jossa Vaaljoki yhtyy Hinnerjokeen. Asuinpaikasta ja siihen liittyvästä kalmistosta on kirjoitettu paljon, koska punamultahautauksesta tuli arkeologiaan tuolloin uusi käsite ja asuinpaikan löydötkin olivat huomattavia. Se onkin eräs Suomen tunnetuimmista kivikautisista asuinpaikoista. Munasaaren nuotioista on teetetty radiohiiliajoituksia (4700 eaa., 3550 eaa. ja 3500 eaa.) ja paasiarkkuhautojen luista (rautakausi).
Muinainen elinympäristö

Muinoin (4300 eaa. jälkeen) Munasaari ja Eteläkukkula olivat merenlahden saaria ja Pohjoiskukkula taas siihen työntyvällä niemennokalla. Nimet ovat arkeologien keksimiä ja ne ovat samaan hiekkaharjuun kuuluvia maaston kohoumia. Asuinpaikka sijaitsi 42,5 metrin korkeuskäyrän yläpuolella ja korkeuskäyrien mukaan hieman idempänä oleva Pitkäjärvi kuului samaan merenlahteen, jonka varrella asuinpaikan saaret olivat. Hinnerjokea ei tuolloin vielä ollut, koska Koskeljärvikin oli osa tätä merenlahtea noin 100 metriä leveän salmen kautta. Tämän lahden suulla 800 metrin etäisyydellä asuinpaikalta Hinnerjoen pohjoispuolella sijaitsi Lammilan asuinpaikka. Lammilaa voidaan pitää Kolmhaaran kylään kuuluvana, jos ne olivat samanaikaisia. Läheinen Pyhäjärvi oli pari sataa vuotta aiemmin kuroutunut järveksi.
Kolmhaara kuului Jäkärlän ryhmän lounais-suomalaisen asuinpiirin rajalle, koska sen "naapurit" asuttivat vielä Eurajoen ja Köyliönjoen suistoja. Porin ja Säkylän välisen harjun pohjoispuolella Kokemäenjoen suistossa asuivat jo tyypillisen kampakeramiikan ryhmät. Kuuluisin niistä asutti Pispan asuinpaikkaa.
Tutkimukset

Teurastaja Väinö Lintovaara (myös Lindén) teki 16.6.1938 ilmoituksen kivikautisista löydöistä, joita tehtiin Pereen talon omistamalla sorakuopalla (Pohjoiskukkula). Tarkastuksen jälkeen alue rauhoitettiin vuoteen 1940 saakka, jolloin sitä kartoitettiin heinäkuussa 1940. Jorma Leppäahon apulaisena toimi ylioppilas Ville Luho. Seuraavana kesänä Leppäaho vaaitsi paikan korkeuden ja merkitsivät paikan yhdessä geologi Kalevi Virkkalan kanssa. Toukokuussa vuonna 1947 metsänjohtaja Esko Tanner ilmoitti, että Löytyn talon suorakuopasta (Eteläkukkula) on myös löydöksiä. Koska sorakuopasta myytiin hiekkaa, määräsi Muinaistieteellinen toimikunta Leppäahon ja C. F. Meinanderin suorittamaan paikalla kaivauksia kesällä 1948. Kaivaukset olivat laajat, mutta rahaa niiden suorittamiseksi ei ollut riittävästi. Monet löydetyt kiinteät muinaisjäännökset, kuten asuinpainanteet, majanpohjat ja liedet, jäivät tutkimatta. Ne tuhoutuivat myöhemmin soranajossa.
Vuonna 1954 kansakoulunopettaja Valtteri Lyysaari ilmoitti uusista löydöistä, jotka Meinander kävi tarkastamassa. Löydöt olivat kiinnostavia ja seuraavana kesänä vuonna 1955 hän suoritti lisäkaivauksia kahdessa paikassa. Niissä löytyi kuoppaliesiä ja suuri asumuksen pohja. Seuraavia kaivauksia vuosina 1956 ja 1959 johti Torsten Edgren. Myöhempi kaivaus tehtiin Lyysaaren uusien havaintojen takia. Ensimmäisen kaivauksen tuloksena löytyi liesiä ja toisen tuloksena neljä punamultahautaa. Vuonna 1960 Edgren tutki vielä 10 hautaa ja vuonna 1961 yhtä asuinpainannetta ja viittä hautaa. Munasaaressa suoritettiin pelastuskaivauksia vuosina 2002−2004 Päivi Kankkusen johdolla, koska hiekkakuoppa uhkasi sortua.
Pohjois- ja eteläkukkulaa on tutkittu 1564 m² alalta, mutta 1940-luvulla melkoisella kiireellä ja huonosti. Kaivaukset 2000-luvulla kattoivat vielä 54 m² lisää. Etelä- ja Pohjoiskukkulalla jäi tutkimatta arviolta 1000−2000 m², jotka tuhoutuivat myöhemmin soranajossa. Munasaaresta on vielä tutkimatta suuri osa.
Asuinpaikkoja > Eteläkukkula

Eteläkukkulaksi ristitty Löytyn talon omistama hiekanottopaikka sijaitsee Hinnerjoen pohjoispuolella joen tekemän mutkan sisällä Vaaljoen haaraa vastapäätä. Kukkula muodostuu harjusta, joka kohoaa myös Pohjoiskukkulalla ympäristöään 2−3 metriä ylemmäksi. Alue tuhoutui sodan jälkeisessä hiekanajossa lähes kokonaan. Eteläkukkulan huipun tuntumasta on löydetty eniten hautauksia.
Asuinpaikkoja > Pohjoiskukkula

Pohjoiskukkulaksi ristitty Pereen talon mailla oleva sorakuoppa sijaitsee noin 300 metriä luoteeseen Eteläkukkulasta. Myös harjun tämä osa tuhoutui sodan jälkeisessä hiekanajossa. Pohjoiskukkula, joka oli muinoin niemen nokassa, on löydöiltään rikkain alue. Sieltä tiedetään olleen useita asumuksia, joten keramiikkaa löytyi sieltä eniten.
Asuinpaikkoja > Munasaaren hiekkakuoppa

Se sijaitsee Vaaljoen itäpuolella ja Hinnerjoen eteläpuolella noin 150 metriä kaakkoon Eteläkukkulasta ja kuuluu samaan harjujaksoon edellisten kohteiden kanssa. Täällä on löytynyt asumisen jälkiä, punamultahauta ja lieden pohjia. Täällä tehtiin ensin vain koekaivauksia, mutta 2000-luvulla myös pariin otteeseen perusteellisia kaivauksia. Uusilta kaivauksilta ei tavattu piikiveä, joten nämä kohteet kuuluivat vain Jäkärlän ryhmille. Tätä mäkeä on vielä paljon jäljellä tutkittavaksi.
Kiinteät löytökohteet > Kuoppa-asumukset

Ensimmäiset löydetyt kaksi asumuksen pohjaa ovat olleet varsin pieniä. Ensimmäinen asumus oli 2×4-metrinen ja asumukseen laski kapea käytävä asumuksen lattian tasalle 60 cm syvyyteen. Toisen asumuksen kokoa ei voitu selvittää, sillä hiekanotto oli katkaissut sen muotoon 6×2 metriä. Kummastakaan ei löytynyt liesiä, mutta niiden sisältä löytyi runsaasti asumisen jälkiä. Jäkärlän keramiikkaa oli niin paljon, että kappaleista voitiin koota yksi ruukku lähes kokonaan (KM 11196:868). Asumusten kattorakenteista ei löytynyt tietoa. Kaikki löydetyt liedet sijaitsivat asumusten ulkopuolella.
Kiinteät löytökohteet > Kodat

Pohjoiskukkulalla olleet useat pyöreät asumuspainanteet olivat maanpinnalta katsoen halkaisijaltaan noin 8 metriä ja 40 cm syviä. Niitä kiersi matala heikosti erottuva 10−20 cm korkea reunavalli. Keskellä saattoi olla liesi, jolla majaa on lämmitetty. Luho epäili näitä muodostumia kodan pohjiksi, mutta mahdollisia kattorakenteita ei kaivauksissa ehditty tutkia, joten asumuksen tyyppi jäi auki. Lattian pinta-ala oli näillä mitoilla 50 m², joten lattialle olisi mahtunut useita perheitä asumaan. Yksi tutkittu pyöreä asuinpainanne oli kuitenkin 84 m² suuruinen, joten sen halkaisijan on täytynyt olla noin 10 metriä.
Pohjoiskukkulan ympärillä noin 400 metrin matkalla löytyi lisää kodanpohjia, jotka olivat samantapaisia kuin edellä kuvatut. Kohteista ei otettu radiohiiliajoituksia, joten ei tiedetä, olivatko ne samanaikaisia. Asumukset ovat kuuluneet tyypillisen kampakeramiikan ryhmille, jotka ottivat asuinpaikan käyttöönsä Jäkärlän ryhmän jälkeen. Siitä todistavat lukuisat tyypilliseen kampakeramiikan tyyliin koristellut astian kappaleet ja piikiven iskokset.
Kiinteät löytökohteet > Talo

Eteläkukkulalta löytyi 3×3-metrinen tasainen kivetty alue, jonka päällä oli kaksi suorakulmaista liettä. Lepäaho arveli, että kyseessä olisi suoraseinäinen talo, jonka kivetty lattia löytyi kaivauksissa. Osa lattian kivistä olivat vain nyrkin kokoisia ja kananmunan muotoisia. Liedestä määritetty radiohiili-ikä oli 2500 vuotta eli kalibroituna lieden ajoitus olisi noin 600 eaa.. Eteläkukkulalta olikin löytynyt myöhäispronssikautista keramiikkaa, joten selitys on täysin mahdollinen. Pohjoiskukkulallakin oli pitkiä ja soikeita kivetyksiä, mutta niiden merkityksestä ei kukaan ole esittänyt selityksiä.
Kiinteät löytökohteet > Liedet

Asuinpaikalla tutkittiin lukuisia liesiä, jotka löytyivät hiekan ja soran kätköistä. Joidenkin liesien rakenne tutkittiin tarkkaan, mutta rahoituksen pienuuden ja kiireen vuoksi suurin osa jätettiin kuitenkin tutkimatta. Useimmat liedet olivat kuoppaliesiä, joissa kuoppaan ladottiin pohjalle kiviä ja niiden päällä poltettiin puita. Kun kivet halkeilivat, lisättiin uusia kiviä edellisten joukkoon. Liesi hylättiin, kun se täyttyi, jolloin siitä siirrettiin päällimmäiset kivet uuden lieden pohjalle. Liedet olivat yleensä maljamaisen muotoisia.
Eräs liesi oli 8-muotoinen ja 2 metriä pitkä. Se on syntynyt kahden vierekkäisen lieden kombinaationa. Eräs toinen tarkkaan tutkittu liesi oli poikkileikkaukseltaan kuin pata. Sen seinämät olivat pystysuorat ja 40 cm syvä pohja oli hieman kupera. Se löydettiin täynnä kiviä ja sen seinämää kiersi tiivis 2 cm vahvuinen nokikerros. Nokikerroksen syntytapaa ei selvitetty. Välittömästi lieden ulkopuolelta erottui selvä kuopan jäänne. Leppäaho arveli, että siinä keitettiin saviruukussa ruokaa. Samantapainen liesi löytyi myös Munasaaresta. Se oli 105 cm syvä ja sen seinämät olivat melko jyrkkiä. Pohjalla oli kuitenkin vain vähän kiviä. Useat liedet olivat halkaisijaltaan metrin kokoisia ja pyöreitä.
Myöhäisempää perua olivat pari nelikulmaista liettä. Ne ovat ilmeisesti ladottu suorien puiden väliin.