stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sähkölämmitys
Kattolämmitys sähköenergialla

Sähkökattolämmitys toteutetaan tyypillisesti lämmityskelmuilla, joita tuotetaan kaupallisesti useina eri leveyksinä, pituuksina ja tehoina. Kelmut sijoitetaan sisäkaton verhousmateriaalien alle. Tyypillisimmät tehot ovat luokkaa 150 W/m². Kattolämmityksessä pääosa tehosta (60-70 %) siirtyy huonetilaan lämpösäteilynä.  Myös patterien tai säteilylämmittimien sijoittaminen sisäkattoon (pintaan) on mahdollista. Ilman lisäeristystä katossa kattolämmitys aiheuttaa 3-5% lisäyksen lämpöhäviöihin.
Ikkunalämmitys sähköenergialla

Lämmitettävässä ikkunassa lasi on pinnoitettu läpinäkyvällä, sähköä johtavalla kalvolla. Tyypillisimmät käyttökohteet ovat isoissa ikkunoissa, joissa lämmitetty lasi on kaksin- tai kolminkertainen eristyslasielementti, laminaatti tai näiden yhdistelmä. Sähkölämmityslasin toiminta perustuu selektiivilasin sähköä johtavaan kovapinnoitteeseen, johon elektrodit on kytketty. Selektiivikerroksen päällä on suojalasi. Pinnoitteessa kulkeva sähkövirran aiheuttama pitkäaaltoinen lämpösäteily heijastuu lasirakenteesta haluttuun suuntaan.
Mukavuuslämmitys sähköenergialla

Mukavuuslämmitykseksi kutsutaan tapaa lämmittää kohdetta ilman varsinaista lämmitystarvetta, normaalin lämmitysjärjestelmän ohessa. Tyypillisesti pyritään lämpimän kosketuspinnan aikaansaamiseen. Mukavuuslämmitystä on esimerkiksi laattalattian tai sen osan lämmittäminen tai kylpyhuoneen pintojen lämmittäminen kesällä. Sähkölämmityksellä mukavuuslämmitys aikaansaadaan yleensä ohuella lämmityskalvolla, joka valetaan lähelle lattian pintaa.
Sähkölämmityksen vaikutukset

Kylmänä vuodenaikana sähkön kulutus on paljon voimakkaampaa kuin lämpimänä vuodenaikana. Tähän tarvitaan säätövoimaa. Suurella kulutuksella on myös vaikutus sähkön hintaan. Kylminä talviarkipäivinä sähkön kulutus ja tukkuhinta ovat yleensä korkeimmillaan.
Aiheesta muualla

Tuotevalmistajien informaatiota sähkölämmityksestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Josef Wimmer

Josef Wimmer (s. 20. elokuuta 1926) on itävaltalainen pikajuoksija.
Wimmer voitti Itävallan mestaruuden 100 metrin juoksussa vuosina 1954, 1955 ja 1956 sekä 200 metrin juoksussa vuosina 1952, 1953, 1954, 1955 ja 1956. Hän sivusi 100 metrin juoksussa Itävallan ennätystä 10,6 s kerran vuonna 1955 ja toistamiseen vuonna 1956.
Wigwam (albumi)

| Wigwam Wigwam |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : Finnvox, Helsinki; Music Network, Vaxholm, Ruotsi
 Julkaistu: 1972
 Tuottaja(t): Wigwam, Kim Fowley (1, 2, 9)
 Tyylilaji: progressiivinen rock
 Kesto: 36.50
 Levy-yhtiö: Love Records
Listasijoitukset
 Ei listasijoitusta Suomessa.
Wigwamin muut julkaisut
| Fairyport 1971 | Wigwam 1972 | Being 1974 |
Wigwam on suomalaisen Wigwam-yhtyeen ensimmäinen kokoelmalevy, joka julkaistiin vuonna 1972. Levyn kappaleet ovat yhtyeen rumpalin Ronnie Österbergin valitsemia.
Kappaleet

Tombstone Valentine – 3.03
Captain Supernatural – 3.01
Lost Without a Trace – 2.29
Fairyport – 6.53
Highway Code – 2.53
B-puoli
Mountain Range – 3.11
Geographical And Astronomical Mistakes – 2.02
Rockin' Ol' Galway – 2.28
Wishful Thinker – 3.44
Losing Hold – 7.06
Kokoonpano

Ronnie Österberg – rummut
Jukka Gustavson – laulu, piano, urut
Jim Pembroke – laulu, huuliharppu, piano
Pekka Pohjola – basso, viulut
Mats Huldén – basso (5–7)
Jukka Tolonen – kitara
Nikke Nikamo – kitara (5–7)
Kokoonpano > Tuotanto

Ronnie Österberg – kokoelman laatija
Kim Fowley – tuottaja (kappaleet 1, 2 ja 9)
Erkki Hyvönen – äänittäjä
Thomas Larsson – äänittäjä
Roger Wallis – äänittäjä
Olli Perttula – kuva
Vesa Wimmer

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 11. tammikuuta 1974 (ikä 50)
Syntymäpaikka: Rovaniemi, Suomi
Pelipaikka: oikea laitapuolustaja
Pituus: 187 cm
Junioriseurat
: RoPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1992–1998 | RoPS | 103 | (2) |
| 1999 | Honka | 24 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 127 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Vesa Wimmer (s. 11. tammikuuta 1974 Rovaniemi) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Wimmer on Rovaniemen Palloseuran kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa 16. heinäkuuta 1992 Veikkausliiga-ottelussa FC Jazzia vastaan. Wimmer pelasi RoPS:ssa seitsemän kautta ja esiintyi yhteensä 103 liigaottelussa, tehden kaksi maalia. Vuonna 1999 hän muutti pääkaupunkiseudulle ja liittyi Ykkösessä pelanneen FC Hongan joukkueeseen. Wimmer pelasi Hongassa 24 sarjaottelussa ennen uransa lopettamistaan kauden päätteeksi.
Jaana Wilenius

Jaana Wilenius (nyk. Liko, s. 17. kesäkuuta 1961 Kotka) on suomalainen iskelmälaulaja. Hän oli levy-yhtiö Finnlevyn tuottajan Timo Lindströmin löytö. Wileniuksen ensilevytys oli single Elämä on elämistä varten/Minkä eilinen antaa. Wileniuksen tunnetuimmaksi kappaleeksi nousi disko-iskelmä Tiina Titityy.  Kappaleen myötä Suomeen saapui uusi muotitanssi, tiputanssi. Tiina Titityy piti hallussaan listojen kärkisijoja vielä kevättalvella 1982, mutta varsin nopeasti Jaana Wileniuksen suosio kuitenkin hiipui. Kotkassa ikänsä asunut Wilenius jatkoi keikkailua vuoteen 1989 saakka, kunnes vetäytyi muihin töihin ja perhe-elämään.
Diskografia

No sitä sattuu (1982)
Aiheesta muualla

Jaana Wileniuksen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Andrew Wiles

Andrew Wiles
Andrew Wiles (s. 11. huhtikuuta 1953) on brittiläinen Yhdysvalloissa vaikuttava matemaatikko, jonka suurin saavutus on Fermat’n suuren lauseen todistaminen.
Wiles etsi ratkaisua seitsemän vuotta ja vihdoin esitti todistuksen Isaac Newton Instituten järjestämässä kongressissa 23. kesäkuuta 1993. Asiantuntijat, jotka tarkistivat Wilesin käsikirjoituksen, löysivät todistuksesta virheen elokuussa 1993. Wiles sulkeutui taloonsa 14 kuukaudeksi ja sai lopulta virheen korjattua syyskuussa 1994. Fermat’n lauseesta oli jo todistettu osia, joten Wilesin tarvitsi todistaa se vain lauseen parittomille alkulukueksponenteille. Todistus pohjautui keksinnöille, joita ei ollut vielä Fermat’n aikana. Kaksi todistukseen liittyvää tutkimusta julkaistiin Annals of Mathematics -lehdessä toukokuussa 1995. Todistus oli lopullisesti ja virallisesti hyväksytty, ja yli 350 vuotta aikaisemmin esitetty ongelma ratkaistu.
Norjan tiedeakatemia myönsi Fermat’n suuren lauseen ratkaisusta Wilesille Abelin palkinnon vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrew Wiles Wikimedia Commonsissa
| n k Abelin palkinnon saajat |
| --- | --- |
2000-luku:  2003: Jean-Pierre Serre  2004: Michael Atiyah, Isadore Singer  2005: Peter Lax  2006: Lennart Carleson  2007: S. R. Srinivasa Varadhan  2008: John G. Thompson, Jacques Tits  2009: Mihail Gromov 
2010-luku:  2010: John Tate  2011: John Milnor  2012: Endre Szemerédi  2013: Pierre Deligne  2014: Jakov Sinai  2015: John F. Nash, Jr., Louis Nirenberg  2016: Andrew Wiles  2017: Yves Meyer  2018: Robert Langlands  2019: Karen Uhlenbeck 
2020-luku:  2020: Hillel Furstenberg, Grigori Margulis  2021: László Lovász, Avi Wigderson  2022: Dennis Sullivan  2023: Luis Caffarelli  2024: Michel Talagrand 
| n k Wolfin matematiikanpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1970-luku:  1978: Israel Gelfand, Carl L. Siegel  1979: Jean Leray, André Weil 
1980-luku:  1980: Henri Cartan, Andrei Kolmogorov  1981: Lars Ahlfors, Oscar Zariski  1982: Hassler Whitney, Mark Krein  1983/4: Shiing-Shen Chern, Paul Erdős  1984/5: Kunihiko Kodaira, Hans Lewy  1986: Samuel Eilenberg, Atle Selberg  1987: Kiyoshi Itō, Peter Lax  1988: Friedrich Hirzebruch, Lars Hörmander  1989: Alberto Calderón, John Milnor 
1990-luku:  1990: Ennio de Giorgi, Ilya Piatetski-Shapiro  1992: Lennart Carleson, John G. Thompson  1993: Mihail Gromov, Jacques Tits  1994/5: Jürgen Moser  1995/6: Robert Langlands, Andrew Wiles  1996/7: Joseph B. Keller, Yakov G. Sinai  1999: László Lovász, Elias M. Stein 
2000-luku:  2000: Raoul Bott, Jean-Pierre Serre  2001: Vladimir Arnold, Saharon Shelah  2002/3: Mikio Satō, John Tate  2005: Grigori Margulis, Sergei Novikov  2006/7: Stephen Smale, Hillel Furstenberg  2008: Pierre Deligne, Phillip A. Griffiths, David B. Mumford 
2010-luku:  2010: Shing-Tung Yau, Dennis P. Sullivan  2012: Michael Aschbacher, Luis Caffarelli  2013: George D. Mostow, Michael Artin  2014: Peter Sarnak  2015: James Arthur  2017: Charles Fefferman, Richard Schoen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
James Wimshurst

James Wimshurst
James Wimshurst (13. huhtikuuta 1832 – 3. tammikuuta 1903) oli englantilainen keksijä, insinööri sekä laivanrakentaja. Hänen tunnetaan parhaiten Wimshurstin influenssikoneen kehittäjänä. Vaikka Wimshurst ei ikinä patentoinut keksintöään, alettiin laitetta sen yleistymisen jälkeen kutsua hänen nimellään. James Wimshurt on brittiläisen laivanrakentaja Henry Wimshurtin poika.
Käännös suomeksi
Wimoweh

”Wimoweh” on laulu, joka tunnetaan myös nimillä ”Mbube” sekä ”The Lion Sleeps Tonight”.
Alun perin laulun teki eteläafrikkainen Solomon Linda, jonka yhtye The Evening Birds levytti sen vuonna 1939. Gallo Record Company maksoi Lindalle kertaluontoisen korvauksen levytyksestä, eikä tekijä saanut pysyvää oikeutta rahalliseen korvaukseen kappaleen tuotosta. ”Mbube” oli suuri hitti Etelä-Afrikassa, ja sitä myytiin noin sata tuhatta kappaletta.
Eteläafrikkalainen levy-yhtiö lähetti 1950-luvun alussa viisi single-levyä Yhdysvaltoihin Decca-yhtiölle tarkoituksena selvittää olisiko niissä lauluja, jotka voisivat menestyä USA:ssa. Decca ei innostunut ja levyt olivat jo menossa roskiin, kun laulaja Pete Seeger halusi vielä kuunnella ne läpi. Seeger innostui yhdestä laulusta ja halusi Weavers-yhtyeensä levyttävän sen. Laulu oli ”Mbube”.
Seeger teki hieman omia lisäyksiään lauluun ja Weavers levytti sen. Kappaleen nimi oli vaihtunut muotoon ”Wimoweh”, koska yhtyeen jäsenten mielestä zulunkielinen kertosäe kuulosti siltä. Todellisuudessa alkuperäisversiossa laulutetaan uyimbube, mikä tarkoittaa ”olet leijona”.
”Wimoweh”-laulun tekijöiksi merkittiin Paul Campbell. Paul Campbell oli Howard Richmondin salanimi, jota hän käytti tekijänoikeuksista vapaan materiaalin yhteydessä. Weaversin versio menestyi hyvin ja moni muukin yhtye Yhdysvalloissa levytti ”Wimowehin”. Solomon Linda sai Pete Seegeriltä pienehkön korvauksen uudelleenmuokatusta laulustaan.
”Wimoweh”-laulussa ei ole varsinaista sanotusta, siinä vain toistetaan sanaa wimoweh ja lauletaan välillä korkealta ooh-ooh-ooh sekä matalalta jotain sanaa joka muistuttaa lausetta way-up-ooh. Lauluntekijä George Weiss teki lauluun englanninkielisen sanoituksen ja merkitsi itsensä samalla myös laulun säveltäjäksi. Näin oli laulusta syntynyt kolmas versio, jonka The Tokens levytti nimellä ”The Lion Sleeps Tonight”.
Vuonna 2000 eteläafrikkalainen toimittaja Rian Malan kirjoitti Rolling Stone -lehteen artikkelin Lindasta. Malanin arvion mukaan jo pelkästään laulun käyttö Disneyn piirroselokuvassa Leijonakuningas (1994) olisi oikeuttanut 15 miljoonan dollarin tekijänoikeuskorvauksiin. Yhdessä elokuvaohjaaja Francois Versterin kanssa Malan teki televisiodokumentin varastetusta ”leijonalaulusta”.
Vuonna 2004 alkanut oikeudenkäynti johti helmikuussa 2006 sopimukseen Lindan perikunnan ja Abilene Music -yhtiön kanssa. Abilene Music, jolla oli tekijänoikeudet lauluun ja joka oli antanut sen Disney-yhtiön käyttöön, maksaa korvauksen jonka suuruus ei ole julkinen. Rahat menevät eteläafrikkalaiselle säätiölle.
Suomeksi kappaleen on esittänyt Danny nimellä ”Ei saa häiritä leijonaa”, suomentajana Sauvo Puhtila ja sovittajana Veikko Samuli.
Norlannin kalliopiirrokset

Norlannin kalliopiirrokset ovat Ruotsin Norlannissa kallioon hakattuja kalliopiirroksia, joita tehtiin kivi- ja pronssikauden aikana noin 5 000−1 000 eaa. Samoilla seuduilla tavataan myös kalliomaalauksia, joita tehtiin arviolta 4 000−500 eaa. Ajallinen päällekkäisyys merkitsee sitä, että asukkaat tiesivät kummastakin tavasta tehdä kalliokuvia.
Useimmissa kohteissa on vain muutama kalliopiirros. Poikkeuksia ovat Glösan, Norrforsenin ja Nämforsenin piirroskohteet, joista tunnetaan vastaavasti noin 65, 100 ja 2 400 piirrosta. Eri kohteiden kuviot ovat kuitenkin eri aikakausilta ja valaisevat hyvin piirrosten tradition muutosta. Kalliopiirroksia on kuitenkin tehty Norjan puolella huomattavasti aikaisemmin. Voidaan sanoa, että tapa on levinnyt sieltä Ruotsin erämaihin.
Kalliopiirroskohteet > Pohjoisin Ruotsi

Padjelantan kalliopiirrokset ovat pyyntikulttuurista poikkeavia piirroksia. Kallioon on hakattu kuvia ihmisistä, eläimistä, erilaisia viivoja ja merkkejä sekä kuva laivasta, jolla on masto. Näin tuore aihe viittaa myöhäiseen ajankohtaan. Kuvien tekijänä lienevät saamelaiset noin 800−1 300 jaa. Kohde sijaitsee 40 km Norjan rannikosta Sarekin kansallispuistossa.
Porsin kalliopiirrokset olivat Vuollerimin Porsin koskien kivikoissa olleet ja patoaltaan pohjalle jääneet kalliopiirrokset, joista ei ole säilynyt peitepiirroksia. Kuvakentän aiheena olivat kuulemma pienet hirvet ja venekuvat. Patoaltaan patotöiden vuoksi kallio räjäytettiin ennen asian tutkimista. Piirrosten löytöajaksi kerrotaan 1991, vaikka 1930-luvulla niistä on liikkunut tarinoita.
Kalliopiirroskohteet > Rannikkokohteet

Vaikka seuraavat piirroskohteet eivät ole enää meren rannikolla, ovat ne tekoaikanaan olleet siellä. Tämän vuoksi ne ajoitetaan myöhäiselle kivikaudelle tai pronssikaudelle.
Nämforsenin kalliopiirrosalue on Ruotsin suurin yhtenäinen pyyntikulttuuriin liittyvä kalliopiirrosalue. Piirrokset sijaitsevat Ångermanjoen Nämforsenin koskessa alueella, joka on noin 350 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Alueella sijaitsevat muun muassa saaret Notön, Brådön ja Laxön ja rantakallio Lillforshällan, joilta piirroksia on löydetty. Piirroksia on löydetty laskutavasta riippuen 2 300−2 400 kappaletta. Vanhimmat kuviot on tehty noin 4 000−3 500 eaa., mutta eniten niitä tehtiin noin 3 500−2 000 eaa. Nuorimmat kuviot sisältävät maaseudun pronssikaudelle tyypillisiä aiheita ja ne ajoitetaan 1 600−1 300 eaa. Kalliopiirrosalueen tutkimusta rahoittaa säätiö, joka myös ylläpitää Nämforsenin Hällristningsmuseumia. Kuvien olemassaolo on tunnettu ainakin jo vuodesta 1705 asti.
Norrforsenin kalliopiirrokset sijaitsevat Uumajanjoen koskessa pienessä kalliosaaressa, jonka koko on 17 m x 12 m. Kohteesta voidaan löytää yhdeksän kuvakenttää, joissa on yhteensä 97 kalliopiirrosta. Hirveä esittää 40 piirrosta, veneitä 10 piirrosta ja ihmisiä vain yksi piirros. Maankohoamisen takia alue nousi merestä vasta 2 100 eaa. ja arvellaankin, että piirrokset tehtiin pian tämän jälkeen eli noin 2 000 eaa. Kuviot löydettiin vuonna 1984.
Laxforsenin kalliopiirrokset sijaitsevat Öreälvenin Laxforsenin koskessa. Joen länsirannan kalliolla sijaitsee 2×1 metrin kokoinen piirtoalue, josta on löydetty seitsemän kuviota. Niistä kolme esittää venettä, yksi eläintä, kaksi jalanjälkiä ja loput tunnistamattomia kuviota. Laivat, jotka on tehty ääriviivoin, ovat 30−35 senttimetriä pitkiä. Vain yksi niistä on ehjä, kun muut laivat näkyvät vain osittain. Sekä jalanjäljet että eläin ovat 20−25 senttimetriä pitkät.
Kalliopiirroskohteet > Krokomin kalliopiirrokset

Gärdenin kalliopiirrokset Krokomin kunnassa Jämtlandissa sijaitsevat pienessä purossa olevan kosken partaalla, jossa on kaksi kuvakenttää. Toinen niistä sijaitsee laakeassa kalliosaaressa kosken keskellä. Siihen on piirretty kaksi suurta eläintä ja niiden väliin pienempi eläin. Suurin eläin on 365 cm ja pienin vain 115 cm pitkä. Kuvien ikää on arvioitu piirrostyylin perusteella ja niiden arvellaan olevan mesoliittisia eli noin 9 800−8 500 BP eli 9 200−7 500 eaa. Norjan puolella on löydetty vastaavanlaisia kuvia ja tekijät saattavatkin olla sieltä kotoisin. Toisessa Gärdenin kuvakentässä kuviot ovat pienempiä. Kaksi hirveä, joista toinen on alle 0,5 metriä pitkä, on piirretty aivan veden äärelle. Toisen hirven vieressä on hirven jalanjälki ja toisen hirven takaa lähestyvät ihmisen jalanjäljet ja hirven jalanjäljet. Tutkijoiden mielestä Nämforsenin ja Norrforsenin kuvat muistuttavat tyyliltään ja tekotavaltaan Gärdenin kuvia. Silloin kuvat olisivat edellisiä paljon nuorempia eli myöhäisneoliittisia. Kuviot löydettiin vuoden 1928 tienoilla.
Glösan kalliopiirrokset, jotka sijaitsevat myös Krokomin kunnassa Jämtlandissa, ovat pienessä purossa olevan kosken niskalla, joka on Alsenjärveltä noin 0,5 km pohjoiseen. Siellä oleville kallioille on hakattu 65 pientä kuvaa. Kuvat esittävät hirviä, jotka lähes kaikki ovat menossa samaan suuntaan. Mukana on myös kuvia kahdesta verkosta ja käärmeenkuva. Kuvien ajoitus on tuottanut päänvaivaa ja niitä on pidetty varhaisneoliittisinä tai peräisin korkeintaan ajalta 2 000 eaa. Kuvakenttä esittää ilmeisesti pyyntiä ja paikka on voinut toimia maagisen riitin suorituspaikkana. Läheltä onkin löydetty nuorempia pyyntikuopparivejä, jotka tukevat tätä päätelmää. Kuvista on kirjallisia mainintoja jo vuodelta 1685.
Kalliopiirroskohteet > Keski-Ruotsin tunturialueet

Seuraavat kohteet sijaitsevat sekä lähellä toisiaan että lähellä Norjan kalliopiirroksia Trøndelagissa, joiden kanssa näillä on samoja kuvallisia ja aiheellisia piirteitä.
Duvedin kalliopiirrokset sijaitsevat Indalinjoen rautatiesillan alla ja sen vieressä kosken rantamilla, jossa on kaksi pientä kuvakenttää. Toisessa kuvakentässä, joka on kooltaan 1,2×1 metriä, kuvataan kahta hirveä, joista toinen on 1,5 metriä pitkä. Toisessa kuvakentässä, joka on kooltaan 3,7×1,2 metriä ja sijaitsee 100 metrin päässä, on kolme pienempää hirvenkuvaa. Kuvat ovat yleensä veden alla ja tulevat näkyviin matalanveden aikana. Kuviot löydettiin 1998.
Landverkin kalliopiirrokset sijaitsevat Ånnsjön rannalla veteen viettävän sileäkallion pinnalla. Kaksi suurinta kuviota ovat verrattain suuret, mutta joukossa on muutama pieni piirros. Joukossa on joitakin katkelmia aiemmin näkyneistä kuvioista. Kuvakenttä on aivan tutkitun asuinpaikan äärellä. Kuvioista on kirjallisia mainintoja jo 1891, mutta ne on löydetty aiemmin.
Håltberguddenin kalliopiirrokset kuuluvat ilmeisesti saman väestön tekemään piirroskohteeseen kuin Landverkissakin, sillä näillä kohteilla on välimatkaa vain kolme kilometriä. Duvedin piirroksillekin on matkaa vain 17 kilometriä. Niemennokassa on kuvakenttä, josta on tunnistettu 10 hirven kuviota, neljä hirven katkelmaa ja joitakin tunnistamattomia kuvioita. Vuonna 1974 löytyi tämän kohteen läheltä lisää kuvioita. Ne löydettiin irtonaisesta paadesta, jossa on kolme tyyliteltyä eläinkuviota. Ne ovat 19−23 senttimetriä pitkiä. Kuvioiden välissä on joukko yksittäisiä iskun jälkiä ja kuvion katkelma. Paasi vietiin Jämtlandin lääninmuseoon, jossa se on osa pysyväisnäyttelyä. Kuviot löydettiin 1939.
Aiheesta muualla

Rockencarvings: artikkeli
Ismo Luukkainen: Scandinavian Rock Art, valokuvia
Kaksi suurinta hirvenkuvaa vesirajassa Landverkissa.
Williamsonin eetterisynteesi

Williamsonin eetterisynteesi on alkyyli- tai aryylihalogenidin ja alkoksidin tai fenoksidin välinen reaktio, jossa reaktion tuotteena muodostuu eetteri. Reaktio on nimetty kehittäjänsä Alexander William Williamsonin mukaan, joka löysi reaktion vuonna 1850. Williamsonin eetterisynteesi on yksi käytetyimpiä tapoja valmistaa eettereitä synteettisesti teollisuudessa.
Reagenssit ja mekanismi

Williamsonin eetterisynteesi on monipuolinen tapa valmistaa eettereitä, koska sopivan alkyylihalogenidin ja alkoksidin tai fenoksidin valinnalla voidaan tuottaa joko symmetrisiä tai asymmetrisiä eettereitä. Alkoksidin muodostamiseen vaaditaan erittäin vahva emäs esimerkiksi natriumhydridi ja fenoksidien muodostamiseen riittää heikompikin emäs kuten natriumhydroksidi tai hopeaoksidi. Alkyyli- tai aryylihalogenidin tulee olla primäärinen tai sekundäärinen. Käsiteltäessä tertiäärisiä halogeeniyhdisteitä näissä olosuhteissa tapahtuu pääasiassa eliminaatioreaktioita, joiden tuotteina muodostuu alkeeni. Aromaattiset halodit reagoivat vain vähäisessä määrin fenoksidi-ionien kanssa ellei halogenidissa ole myös jotain elektroneja puoleensävetävää ryhmää, kuten nitroryhmää. Aromaattisilla yhdisteillä voi tapahtua sivureaktioina alkyloitumisreaktioita aromaattiseen renkaaseen.
Williamsonin eetterisynteesi on nukleofiilinen substituutioreaktio ja tapahtuu S2N-reaktiomekanismilla. Mekanismissa nukleofiilinen alkoksidi- tai fenoksidi-ioni reagoi elektrofiilisen alkyylihalogenidin hiiliatomin kanssa. Reaktiossa muodostuu viisiatominen siirtymätila ja parempi lähtevä ryhmä halogenidi irtoaa, jolloin tuotteena muodostuu eetteri ja halogenidi-ioni.
USS Wichita

| USS Wichita |
| --- | --- |
 USS Wichita

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Philadelphian laivastontelakka
Kölinlasku:  28. lokakuuta 1935
Laskettu vesille:  16. marraskuuta 1937
Palveluskäyttöön:  16. helmikuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  myyty romutettavaksi 1. maaliskuuta 1959
Tekniset tiedot
Uppouma:  10 758 t (standardi) 13 223 t (kuormattu)
Pituus:  185,42 m (kokonaispituus) 182,88 m (vesiraja)
Leveys:  18,82 m
Syväys:  7,24 m
Koneteho:  100 000 shp
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  929
Aseistus
Aseistus:  9 x 8"/L55 (203 mm) tykkiä kolmoistykkitorneissa 8 x 5"/L25 (127 mm) tykkiä 8 x .50" (12,7 mm) konekivääriä 4 x tiedustelukonetta
USS Wichita (runkonumero CA-45) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1939 palvelukseenotettu raskas risteilijä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus oli luokkansa ainoa. Se suojasi sodan aikana Jäämeren saattueita sekä Pohjois-Afrikan maihinnousua. Alus palveli 1943-45 Tyynellä valtamerellä sekä sodan päätyttyä Japanin miehitysjoukoissa, kunnes se siirrettiin 3. helmikuuta 1947 reserviin. Se myytiin romutettavaksi 1. maaliskuuta 1959.
Taustaa

1930 allekirjoitettu Lontoon laivastosopimus keskeytti Yhdysvaltain laivaston raskaiden risteilijöiden hankinnat. Sopimus mahdollisti ainoastaan yhden raskaan risteilijän USS Vincennesin töiden aloittamisen 1934 ja toisen seuraavana vuonna. Samanaikaisesti Brooklyn-luokan keveiden risteilijöiden suunnittelu oli käynnissä ja tuotanto alkamassa, jolloin päätettiin alustyyppiä käyttää uuden raskaan risteilijän suunnittelun pohjana.
Valmistus

Alus tilattiin Philadelphian laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 28. lokakuuta 1935. Alus laskettiin vesille 16. marraskuuta 1937 ja se otettiin palvelukseen 16. helmikuuta 1939.
Palvelus

Koulutuksen päätyttyä alus liitettiin Atlantin laivueen 17. risteilijäviirikköön, jonka mukana se osallistui puolueettomuuden valvontaan Karibialla. Kesäkuussa 1940 alus aloitti syyskuuhun kestäneen laivastovierailun Etelä-Amerikkaan. Alus osallistui Islannin miehitykseen syksyllä 1941, mutta maaliskuussa 1942 alus siirrettiin Scapa Flow'hun yhteistoimintaan Britannian kuninkaallisen laivaston Kotilaivaston kanssa.
Se osallistui Jäämeren saattueiden suojaamiseen sekä muihin pohjoisilla vesillä toteutettuihin operaatioihin. Marraskuussa alus liitettiin osaksi Pohjois-Afrikan maihinnousua varten koottua laivasto-osastoa.
Alus saapui 12. tammikuuta 1946 San Franciscoon, jossa se poistettiin palveluksesta 3. helmikuuta 1947. Aluksen modernisointi ohjusristeilijäksi jätettiin toteuttamatta ja se siirrettiin reserviin. Alus poistettiin alusluettelosta 1. maaliskuuta 1959 ja se myytiin romutettavaksi 14. elokuuta Union Minerals and Alloysille. Alus saapui Panama Cityyn Floridaan romutettavaksi vielä samana vuonna marraskuussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Wichita Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Brooklyn-luokka | Yhdysvaltain laivaston raskaat risteilijät | Seuraaja: Atlanta-luokka |