stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Victoria-luokka (taistelulaiva)
Suunnittelu

Alusten pääaseistus oli heikompi kuin edeltäneen Admiral-luokan alusten ja aseistuksen heikkoutena oli suppeahko ampumasektori keulan suuntaan. Perän suojana oli ainoastaan suojaamaton kymmenen tuuman tykki. Alusten valmistumista viivästytti niiden 16,25 tuuman pääaseiden valmistus.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Victoria (ex-HMS Renown) | Armstrong Whitworth, Elswick | 23. huhtikuuta 1885 | 9. huhtikuuta 1887 | maaliskuu 1890 | uponnut 22. kesäkuuta 1893 kolaroituaan |
| HMS Sans Pareil | Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Blackwall | 21. huhtikuuta 1885 | 9. toukokuuta 1887 | 9. heinäkuuta 1891 | myyty romutettavaksi 1907 |
Viipurin merkinantokomppania

| Viipurin merkinantokomppania |
| --- | --- |
 Viipurin merkinantokomppanian naisia. Toini Mäkelä oikealla.
Toiminnassa:  helmi–huhtikuu 1918
Osa joukkoa:  punakaarti
Koko:  150
Tukikohta:  Viipuri
Sodat ja taistelut:  Suomen sisällissota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Toini Mäkelä
Viipurin merkinantokomppania oli vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana toiminut Viipurin punakaartin osasto, joka oli muodostettu kokonaan naisista. Sen päällikkö oli Toini Mäkelä.
Toiminta

Viipurin merkinantokomppania perustettiin vajaat kaksi viikkoa sisällissodan alkamisen jälkeen 8. helmikuuta 1918. Se oli Helsingin ja Valkeakosken naiskaartien ohella ensimmäisiä sisällissodan aikana perustetuista noin 20 naiskaartista. Komppaniaan liittyi noin 150 työläisnaista, jotka saivat koulutusta muun muassa aseiden käsittelyssä sekä erilaisissa viestitehtävissä. Sen jäsenet toimivat aluksi vartiopalveluksessa ja tekivät myös kaupungin ulkopuolelle suuntautuneita tiedusteluretkiä. Myöhemmin Viipurin merkinantokomppanian naiset osallistuivat Antrean rintaman ja Viipurin taisteluihin.
13. huhtikuuta Antreassa käydyssä Pullilan taistelussa kaatui kahdeksan komppanian naista. Lisäksi useita teloitettiin Viipurin valtauksen jälkeen toukokuussa. Joitakin antautui valkoisille, mutta suurin osa merkinantokomppanian jäsenistä onnistui pakenemaan Neuvosto-Venäjälle. Siellä heitä liittyi Toini Mäkelän kokoamaan Pietarin suomalaiseen naiskomppaniaan, joka muun muassa osallistui taisteluihin suomalaista Aunuksen retkikuntaa vastaan kesällä 1919.
Viestikeskus Lokki

| Viestikeskus Lokki |
| --- | --- |

Tyyppi:  Museo 
Osoite:  Otavankatu 11, 50130 Mikkeli  
Sijainti:  Mikkeli 
Koordinaatit:  61°41′28″N, 27°16′19″E
 fiViestikeskus Lokki 
Viestikeskus Lokki oli jatkosodan aikana Mikkelissä toiminut Päämajan viestikeskus. Lokin toimitilat sijaitsivat Naisvuoreen louhitussa  kallioluolastossa. Nykyään 1990-luvulla entistetty Lokki on Päämajamuseon ohella Mikkelin sodanaikaisesta merkityksestä päämajakaupunkina kertova matkailunähtävyys.
"Lokin" tehtävät

Viestikeskus Lokki oli viralliselta nimeltään Päämajan yleisesikunnan viestikeskus. Se toimi Päämajan yleisesikunnan viestitystoimiston alaisuudessa. ”Lokki” oli sekä päämajan että viestikeskuksen peitenimi, koska päämajan viestintä kulki jälkimmäisen kautta. Päämajassa komentoesikunnan päällikkönä toiminut Wiljo Einar Tuompo käyttää päiväkirjoissaan Lokista nimeä ”Luola”. 
Viestitystoimisto käsitteli tulevia ja lähteviä kirjelmiä, sanomia ja puheluita. Välitystehtävänsä lisäksi toimisto tilastoi ja tarkkaili viestiliikennettä.
Myös päämajan sisäisen puhelinluettelon ylläpito kuului sen tehtäviin. Puhelinluetteloa täydensi "Tieto-puhelin", joka vastasi päämajan henkilöiden sijoituspaikkoja ja numeroita koskeviin tiedusteluihin ja jolla oli organisaation ajantasainen rakenne hallussaan.
Viestikeskuksen suunnittelu ja toteutus

Naisvuoren luolastoa alettiin suunnitella jo ennen talvisodan syttymistä kesällä 1939. Alun perin luolaston tarkoitus oli nimenomaan toimia ylimmän sodanjohdon pommituksenkestävinä suojatiloina.
Luolaston louhintatyön toteutti Hiekka ja Sepeli Oy vuonna 1940 tammikuun alun ja kesän välisenä aikana. Sisustuspiirustukset tehtiin saman vuoden elokuuhun mennessä, ja viestikeskuksen laitteistot asennettiin 21. kesäkuuta 1941 mennessä. Päämajan yleisesikunta saapui Mikkeliin Helsingistä 26. kesäkuuta vastaisena yönä. Viestikeskuksen toiminta Naisvuoressa päättyi 1. elokuuta 1945.
Tilat Naisvuoren luolastossa

Naisvuoren luolastossa oli viestikeskus Lokin lisäksi Mikkelin ilmavalvonta-aluekeskus (IVAK) sekä saksalaisten viestiasema. Lokki piti hallussaan isompaa luolaa; pienemmässä olivat IVAK:in ja saksalaisten viestiaseman lisäksi päämajan korkeimman johdon suojatilat.
Luolastot oli sisustettu siten, että luolien sisään oli rakennettu puiset parakit, joissa toimistohuoneet ja muut työtilat sijaitsivat. Luolastossa oli halkokäyttöinen keskuslämmitys ja ilmansuodatusjärjestelmät.
Viestikeskuksen tilat olivat seuraavat:
toimistohuoneet (3 kpl)
päivystävän upseerin huone
puhelinsanomahuone
keskusjoukkueen johtajan huone
kaukokirjoitinhuone
puhelinkeskus
laitehuone eli "telinehuone", jossa sijaitsivat johtokytkennät erityisissä telinekehikoissa sekä muut johdinyhteyksien apulaitteistot
Viestikeskus Lokin entistäminen

Luolasto oli jäänyt kylmilleen käytön loputtua 1960-luvulla, minkä seurauksena parakit olivat lahonneet ja huoneiden katot romahtaneet.
Tilojen entisöintiä alettiin pohtia 1980-luvun lopulla. Avainhenkilöitä olivat yli-insinööri Jorma Suomalainen ja hänen kuoltuaan majuri evp Juhani Pasanen, entinen 3. Erillisen Viestikomppanian päällikkö. Kaakkois-Suomen viestikilta otti tehtävän talkootyökseen.
Lokki avattiin 4. joulukuuta 1995. Entisöinnin yhteydessä sisustettiin uudelleen nimenomaan viestikeskus Lokin käytössä ollut luola. Toisessa luolassa on näytteitä aikaisempiin vaiheisiin liittyvistä alkuperäisistä rakenteista.
Viestikeskus Lokilla on oma amatööriradiokutsumerkki OI4PM, joka kuuluu sotilasradioamatööriharrastuksen ja sotilasradioamatööritoiminnan aikaisempaan OI-etumerkillisten kutsumerkkien sarjaan. Sitä käytetään mm. perinnepäivinä. OI viittaa etuliitteenä varuskunnissa 1950- ja 1980-luvuilla harjoitettuun varusmiesten sotilasradioamatööritoimintaan. Luku 4 viittaa entisen läänipohjaisen kutsumerkkijaon mukaisesti entiseen Mikkelin lääniin ja PM puolestaan Suomen puolustusvoimien sodanaikaiseen päämajaan, joka sijaitsi Mikkelissä.
| Viestikeskus Lokin museokävijämäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Museokävijöitä |  |
| 2016 | 2016 |    | 9 629 | 9 629 |
| 2015 | 2015 |    | 5 163 | 5 163 |
| 2014 | 2014 |    | 4 525 | 4 525 |
| 2013 | 2013 |    | 4 595 | 4 595 |
| 2012 | 2012 |    | 7 077 | 7 077 |
Lähde: Viestikiltojen liiton tilasto 2016
Kirjallisuutta

Karjalainen, Mikko: Kuuleeko Lokki?: Päämajan yleisesikunnan viestitystoimisto, viestikeskus Lokki ja Mikkelin ilmavalvonta-aluekeskus jatkosodan aikana 1941-1944.  Mikkeli: Mikkelin kaupungin museot, 2002.  ISBN 951-8941-41-6
Paavolainen, Olavi: Synkkä yksinpuhelu : päiväkirjan lehtiä vuosilta 1941-1944.  (Uusi laitos)  Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06671-4  (suomeksi)
Tuompo, W.E. (toimittanut Tauno Kuosa): Päiväkirjani Päämajasta 1941-1944.  Porvoo, Helsinki, Juva: WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19593-6
Viestikeskus Lokin informaatiotaulut ja esitemateriaalit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viestikeskus Lokki Wikimedia Commonsissa
Kaakkois-Suomen viestikilta ry: Lokki
| n k Perustiedot Wikidatassa: Viestikeskus Lokki (Q11901205)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Mikkeli
katuosoite: Otavankatu 11, 50130 Mikkeli
koordinaatit: 61°41′29″N 27°16′19″E﻿ / ﻿61.691327°N 27.271895°E﻿ / 61.691327; 27.271895

Laitehuone
Sisäänkäynti Viestikeskus Lokkiin
Victoria Embankment

Victoria Embankmentin Westminsterin puoleinen pää ja PS Tattershall Castle, kuvattuina vuonna 2009.
Victoria Embankment on Thamesin rantaa pitkin kulkeva katu Lontoon keskustassa. Sen johtaa Westminsterin palatsilta Blackfriars Bridgelle. Kadun länsiosa sijaitsee Westminsterissä, itäosa Lontoon Cityssä. Katu on osa joen varteen 1800-luvulla rakennettua pengermää, Thames Embankmentia.
Victoria Embankment on keskeinen liikenneväylä Westminsterin ja Lontoon Cityn välillä. Lisäksi sen ovat tehneet kuuluisaksi sen varrella olevat muistomerkit, joista huomattavin on Britannian taistelun muistomerkki (Battle of Britain Monument), joelle sen varteen pysyvästi sijoitetut museolaivat kuten HMS President ja sen varrella olevat puistot kuten Victoria Embankment Gardens.
Historia > Rakentaminen

Victoria Embankmentin rakentaminen aloitettiin vuonna 1865, ja se saatiin valmiiksi vuonna 1870 Joseph Bazalgetten johdolla. Se oli osa kolmiosaisesta työmaasta, jonka muut osat olivat Albert Embankment Westminister Bridgen Lambethin puoleisesta päästä Vauxhalliin, sekä Chelsea Embankment, joka johti Millbankista Cadogan Pieriin Chelseaan, lähelle Battersea Bridgeä. Kyseessä oli Metropolitan Board of Worksin hanke. Urakkasopimuksen teki Thomas Brassey. Tärkeänä tarkoituksena oli helpottaa liikenneruuhkia Strandilla ja Fleet Streetillä.
Kadun rakentamista edelsi Lontoon viemärijärjestelmän kehittäminen, mikä tuli suurelta osin valmiiksi vuonna 1865. Walesin prinssi Edvard käynnisti viemäriverkoston neljä uutta pumppua 4. huhtikuuta 1865.
Projekti merkitsi, että Thamesin välittömässä läheisyydessä oleva alue oli rakennettava kokonaan uudestaan. Sieltä oli pakkolunastettava ja purettava useita arvokkaitakin rakennuksia. Paikallisradan, District Railwayn tunneli rakennettiin Embankmentin alle ja katu sen yläpuolelle. Joen puolelta rantakatu pengerrettiin graniitilla, ja tulvien varalta se varustettiin putkistoilla, jotka rankkasateiden sattuessa avautuivat laskuveden aikana päästäen laimentuneen viemäriveden jokeen. Tällä tavoin varmistettiin, ettei kuivatusjärjestelmä tällä luonnostaan mutaisella alueella lakannut toimimasta.
Kadun pinnan tasolle perustettiin kadun lisäksi myös kaksi uutta puistoa. Toinen niistä rajoittuu toiselta puolelta Whitehallin hallitusrakennuksiin, toinen ulottuu Hungerford Bridgeltä Waterloon sillalle. Puistoissa on monia veistoksia, muun muassa Bazalgetten muistomerkki. Waterloon sillan ja Charing Crossin rautatieaseman välisessä puistossa on myös soittolava, jossa muusikot voivat esiintyä, sekä entisen York Housen sulkuportti, jonka Buckinghamin herttua George Williers rakennutti vuonna 1626.
Katu sai nimensä Ison-Britannian pitkäaikaisen, vuosina 1837-1901 hallinneen  kuningatar Viktorian mukaan.
Victoria Embankment oli monimutkaisin samaan aikaan rakennetusta kolmesta rantakadusta. Se oli paljon laajempi ja suurkaupungin kannalta tärkeämpi kuin kaksi muuta. Sen avasivat virallisesti 13. heinäkuuta 1870 Walesin prinssi Edward ja prinsessa Louise.  Tavallisesti "Embankmentista" puhuttaessa tarkoitetaan nimenomaan Victoria Embankmentia. Sen rakennuskustannukset olivat arviolta 1 260 000 puntaa, minkä lisäksi kiinteistöjen pakkolunastus maksoi 450 000 puntaa, vaikka korvauksien määrä oli tyypillisesti vain 25–50 prosenttia siitä mitä kiinteistöjen omistajat vaativat. Kustannuksiin sisältyvät pengertämiseen käytettyjen materiaalien kustannukset.
Historia > Rakennusvaiheen hankaluuksia

Victoria Embankmentin rakentaminen osoittautui hankkeen suurisuuntaisuuden vuoksi odotettua vaikeammaksi. Parlamentille vakuutettiin, että hankkeen toteuttaminen kestäisi enintään kolme vuotta, mutta tämä aika-arvio ylitettiin osittain rakennusteknistä syistä, mutta myös sen vuoksi, koska pakkolunastettavista kiinteistöistä maksettavien korvausten suuruudesta käytiin kiistoja. Myös neuvottelut siitä, millä ehdolla rakennustarvikkeita kuljettavat laivat saivat pysähtyä Westminsteriin ja Hungerfordiin, pitkittyivät.
Koska vuorovesi vaikuttaa Thamesilla vielä Lontoon kohdalla, Rakennustyömaalla kokeiltiin myös uudentyyppisiä patoja, joilla vesi pidettiin poissa rakennuspaikalta. Myös nämä kokeilut aiheuttivat lisäkustannuksia ja osaltaan viivästyttivät hankkeen valmistumista.
Historia > Sähköistys

Joulukuussa 1878 Victoria Embankmentista tuli Britannian ensimmäinen katu, joka vakinaisesti valaistiin sähkövalolla.  Valaistukseen käytettiin 20 Yablochkovin kaarilamppua, jotka saivat virtansa Grammen tasavirtageneraattorista. Maaliskuun 16. päivästä 1879 lähtien lamppuja oli 40 ja saman vuoden lokakuun 10. päivästä lähtien 55. Aikaisemmin katu oli valaistu kaasulla, ja kesäkuussa 1884 kaasuvalaistukseen palattiin, koska sähkö ei ollut kilpailukykyistä.
Reitti

Victoria Embankment on osa päätietä A3211. Se alkaa Westminster Bridgeltä heti Westminsterin palatsin pohjoispuolelta, kulkee Thamesin pohjoispuolista rantapengertä pitkin Hungerford Bridgen ja Waterloon sillan ohi ja päättyy Blacfriars Bridgelle Lontoon Cityssä. Shell Mex House, Savoy Hotel ja Savoy Place sijaitsevat Embankmentin ja Strandin välissä.
Liikenne

Lähellä Victoria Embankmentia ovat Lontoon metron Westminsterin, Embankmentin, Charing Crossin, Templen ja Blackfriarsin asemat. Myös vuonna 1944 suljettu Aldwychin metroasema sijaitsi sitä lähellä. Ainoa Embankmentia pitkin kulkeva Lontoon bussilinja on yölinja N50, joka korvaa metron öisin, kun metro ei liikennöi. Victoria Embankmentilla oli aikoinaan myös Kingswayn raitiolinjan eteläinen päätepysäkki, ennen kuin Lontoon alkuperäinen raitoliikenne vuonna 1952 lopetettiin.
London River Services ylläpitää laivaliikennettä Thamesilla. Sen laitureita Victoria Embankmentin varrella ovat Westminster Millennium Pier, Embankment Pier ja Blackfriars Millennium Pier. Huviristeilyt lähtevät Savoy Pieriltä.
Vuonna 2016 avattiin Lontoon läpi länsi-itäsuunnassa kulkeva korkealuokkainen pyörätie, East-West Cycle Superhighway. Keskikaupungilla se kulkee Victoria Embankmentin reunaa pitkin lähes koko tämän kadun pituudelta.
Suurvallan pääkaupunki

Victoria Embankment oli alusta lähtien tarkoitettu myös suurvallan edustavaksi paraatikaduksi ja vaikuttaa osaltaan Lontoon kehittymiseen "asianmukaiseksi ja asianmukaisesti sivistyneeksi kaupunkimaisemaksi hyvinvoivalle kaupalliselle yhteiskunnalle." Rakennustöitä johtanut John Twaites huomautti, että Embankmentit olivat tärkeä askel Lontoon kehityksessä tunnustetuksi esimerkilliseksi maailmankaupungiksi, ja että ne olivat suurin Lontoossa suoritettu julkinen rakennustyö. Suurvallan mahti ilmeni rantakatujen loistossa ja voitiin nähdä siitä, miten ne valvoivat luonnonvoimia, liittäen paikallisen kokemuksen luonnosta Lontoossa suurvaltojen maailmanlaajuiseen kilpailuun. Maan pinnalla oli puiden reunustama ajotie ja jalkakäytävät, jotka oli päällystetty Yorkin nupukivillä, sekä koristeelliset kaasuvalaisimet muurin huipulla.
Nähtävyyksiä kadun varrella

Pysyvästi Victoria Embankmentin varteen ankkuroituja aluksia ovat muun muassa HMS President, HMS Wellington ja PS Tattershall Castle.
Muita huomattavia nähtävyyksiä ovat kenraalimajuri Charles George Gordonin muistomerkki, Kuninkaallisten ilmavoimien muistomerkki, kansallinen sukellusvenesodan muistomerkki, Britannian taistelun muistomerkki, Kleopatran neula ja modernistinen Kleopatran kioski.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Victoria Embankment Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Victoria Embankment
Victoria Embankment rakenteilla vuonna 1865.
Yablochkov Candlen toimittama sähkövalo joulukuussa 1878.
Charing Crossin lähellä oleva osuus Victoria Embankmentia. Tästä kuvakulmasta näkyy myös kadun alla kulkeva rautatietunneli.
Kleopatran neula Victoria Embankmentin varrella
Käännös suomeksi
Vihermonninen

| Vihermonninen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Panssarimonnit Callichtyidae
Alaheimo::  Monniset Corydoradinae
Suku::  Brochis
Laji::  splendens
Kaksiosainen nimi
 Brochis splendens  (Castelnau, 1855) 
Katso myös
   Vihermonninen Wikispeciesissä   Vihermonninen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihermonninen (Brochis splendens syn. Brochis coeruleus ja Corydoras splendens) on monnisiin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö

Vihermonninen on vihermonnisista kooltaan pienin. Sen pituus on enintään 8 cm. Sen erottaa muista monnisista selkäevän huomattava pituus. Selkäevässä on ruotoja 10–12, kun monnisilla yleensä vain 6–8. Muilla vihermonnislajeilla on taas tätäkin pitempi selkäevä.
Alkuperä

Vihermonninen on kotoisin Etelä-Amerikasta Amazon-joesta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Kuten muut monniset, vihermonninen oleilee mieluiten pohjassa, jonka soran pitää olla pienirakeista ja pyöreää ilman teräviä reunoja, jotta kala ei vahingoita viiksiään. Vihermonninen viihtyy ainoastaan parvessa, jonka yksilömäärän tulee olla vähintään 6 kalaa. Vihermonninen on monia muita monnisia passiivisempi laji, ne ovat lähinnä parvimuodostelmassa akvaarion pohjalla.
Kudetus on vaikeampaa kuin monilla muilla monnisilla, muttei mahdotonta.
Vesiolot

Sopiva lämpötila on 22–28 °C, pH 5,8–8 ja vesi pehmeästä keskikovaan (°dH 2–30).
Aiheesta muualla

www.scotcat.com
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1697113  Wikispecies: Brochis splendens  CoL: NC7P  EoL: 355836  GBIF: 2342815  IRMNG: 10154782  ITIS: 164330  NCBI: 245764  Open Tree of Life: 841707
Viimeinen mohikaani (vuoden 1992 elokuva)

| Viimeinen mohikaani> The Last of the Mohicans |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Mann
Käsikirjoittaja:  Michael Mann
Tuottaja:  Michael Mann
Säveltäjä:  Randy Edelman,   Trevor Jones,   Daniel Lanois
Kuvaaja:  Dante Spinotti
Leikkaaja:  Dov Hoenig Arthur Schmidt
Pääosat:  Daniel Day-Lewis,   Madeleine Stowe,   Wes Studi,   Russell Means,   Eric Schweig,   Jodhi May
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Twentieth Century Fox
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  1992
Kesto:  112 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen mohikaani (The Last of the Mohicans) on Michael Mannin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1992. Se perustuu James Fenimore Cooperin romaaniin Viimeinen mohikaani ja erityisesti sen aiempaan elokuvasovitukseen vuodelta 1936. Elokuvan tarina sijoittuu vuoteen 1757 ja Ranskan ja Ison-Britannian väliseen sotaan (osa seitsenvuotista sotaa) Pohjois-Amerikassa.
Juoni

Elokuva kertoo viimeisestä mohikaaniheimon jäsenestä, Chingachgookista, hänen pojastaan Uncasista sekä erityisesti Chingachgookin ottopojasta Haukansilmästä. Nämä kolme sekaantuvat sotaan ja brittiläisen everstin tyttäriin, Cora ja Alice Munroon.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa klassisen tarinan ”massiiviseksi, visuaalisesti upeaksi, hätkähdyttävän väkivaltaiseksi ja viihdyttävän toiminnalliseksi” modernisoinniksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa kolme tähteä neljästä samankaltaisin perusteluin.
Aiheesta muualla

Viimeinen mohikaani Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viimeinen laakso

| Viimeinen laakso> The Last Valley |
| --- | --- |

Ohjaaja:  James Clavell
Käsikirjoittaja:  James Clavell
Tuottaja:  James Clavell
Säveltäjä:  John Barry
Kuvaaja:  John Wilcox
Leikkaaja:  John Bloom
Tuotantosuunnittelija:  Peter Mullins
Pääosat:   Michael Caine  Omar Sharif 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia  Yhdysvallat 
Levittäjä:  Cinerama Releasing Corporation Netflix
Ensi-ilta:  1971
Kesto:  128 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  11 000 000 $ (arvioitu)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen laakso (The Last Valley) on paremmin kirjailijana tunnetun James Clavellin ohjaama historiallinen draamaelokuva vuodelta 1971. Siinä rosvojoukko asettuu kolmikymmenvuotisen sodan loppuvaiheessa talveksi rauhalliseen kylään.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Caine  | … |  kapteeni   |
|  Omar Sharif  | … |  Vogel   |
|  Florinda Bolkan  | … |  Erica    |
|  Nigel Davenport  | … |  Gruber   |
|  Per Oscarsson  | … |  isä Sebastian    |
|  Arthur O'Connell  | … |  Hoffman    |
|  Madeleine Hinde  | … |  Inge    |
|  Michael Gothard  | … |  Hansen   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Hintikka sanoo elokuvan koostuvan lähinnä Cainen ja Sharifin ”joutavasta uskonnollisesta pölötyksestä” ja antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa kaksi tähteä neljästä.
Aiheesta muualla

Viimeinen laakso Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Viimeinen laakso Elonet.
Mäntyharjun seurakunta

| Mäntyharjun seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Mäntyharjun kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Mikkelin hiippakunta
Rovastikunta:  Etelä-Savon tuomiorovastikunta
Pääkirkko:  Mäntyharjun kirkko
Perustettu:  1595
Jäsenmäärä:  5 447 (2022)
– Osuus asukkaista:  76,0 %
Kirkollisvero:  1,90 %
Kirkkoherra:  Ann-Maarit Joenperä
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mäntyharjun seurakunta on Mäntyharjulla Etelä-Savossa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Seurakunta kuuluu Mikkelin hiippakuntaan ja Etelä-Savon tuomiorovastikuntaan. Seurakunnan kirkkoherra on Ann-Maarit Joenperä.
Viinijärven kirkko

| Viinijärven kirkko |
| --- | --- |
 Viinijärven kirkko seurakuntasiipineen ja kellotapuli.
Sijainti:  Kirkkotie 7, Viinijärvi, Liperi
Koordinaatit:  62°38′51″N, 029°14′06″E
Seurakunta:  Liperin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1953
Suunnittelija:  Veikko Larkas
Materiaali:  tiili, puu
Istumapaikkoja:  350
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viinijärven kirkko on  arkkitehti Veikko Larkaksen suunnittelema tiilestä ja puusta 1953 rakennettu torniton pitkäkirkko Liperin Viinijärvellä.
Suorakaiteen muotoisessa kirkossa on matalat seinät ja jyrkkälappeinen satulakatto ja se edustaa hyvin 1950-luvun suosittua matalaseinäistä ja katoltaan jyrkkälappeista muotoa, joka jäljittelee keskiaikaisia kivikirkkoja. Erillinen kellotapuli rakennettiin 1960 ja seurakuntatalosiipi 1965. Kirkon pinta-ala on 250 neliötä ja istumapaikkoja siellä on 350 hengelle.
Kirkon 13-äänikertaiset urut on valmistanut Urkurakentamo Tuomi 1974. Urkujen fasadi on Matti Tuomen käsialaa, ja se pohjautuu Asko Rautioahon luonnokseen Pieksämäen kaupungin kirkon urkujen julkisivusta, joka ei kuitenkaan toteutunutkaan. Kirkon alttaritaulu on taiteilija Ida Silfverbergin maalaama ja oli alun perin Pälkjärven kirkon alttaritaulu. Pälkjärveltä on kirkkoon saatu myös messukasukka sekä matkaehtoollisvälineistö.
Viinijärven kirkko oli myös Viinijärven seurakunnan pääkirkko. Seurakunta irtautui Liperistä 1959, ja liitettiin takaisin Liperin seurakuntaan talousvaikeuksien takia vuonna 1995.
Nykyään Viinijärven kirkossa järjestetään kaksi kertaa kuukaudessa jumalanpalvelus, ja kirkolla on erilaista kerho-, piiri- ja musiikkitoimintaa.
Kuvia

Kellotornin alaosassa on Ruskealan kirkonkello vuodelta 1750.
Kirkon pääovessa on luontoaiheista koristelua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viinijärven kirkko Wikimedia Commonsissa