stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tikkurilan taistelu
Taistelu > Helsingin pitäjän miehitys

Saksan Itämeren-divisioonan komentaja Rüdiger von der Goltz määräsi 3. kaartinulaanirykmentin hyökkäämään Helsingin pitäjään huhtikuun 12. päivän aamuna. Edeltävänä iltana joukot majoittuivat Espoon Laaksolahdessa sijaitsevaan Dalsvikin kartanoon. Aikaisemmin liikkeelle lähtenyt 2. eskadroona oli samaan aikaan edennyt Helsingin pitäjän Hämeenkylään saakka, josta punaiset olivat heidän edellään perääntyneet. Seuraavana aamuna kello 6.00 joukot aloittivat etenemisen Laaksolahdesta kohti Helsingin pitäjää ja 2. eskadroona puolestaan hyökkäsi Tikkurilan suuntaan kello 10.
Punakaartilaiset puolustautuivat avonaisessa maastossa aluksi omista taloistaan ja niiden pihapiiristä käsin. Puolustajien joukossa oli myös naisia, joiden kerrotaan aiheuttaneen saksalaisten ainoat tappiot. Lisäksi Malmin ja Tikkurilan asemien välillä kulki kaksi lähestyviä saksalaisia tulittanutta punaisten panssarijunaa. Taistelujen aikana kolme henkilöjunaa onnistui lähtemään Tikkurilan asemalta kohti pohjoista mukanaan pakenevia punakaartilaisten perheenjäseniä. Saksalaiset saivat lopulta vallattua Tikkurilan aseman ja sen eteläpuolella sijaitsevan Kuninkaalan kello 14.45.
Aseman valtauksen jälkeen 2. eskadroona järjestäytyi puolustusasemiin ja katkaisi radan, jottei sitä pitkin liikkunut punaisten panssarijuna pystynyt murtautumaan aseman eteläpuolelle. Kello viiden aikaan iltapäivällä kaksi tunnin välein etelästä käsin ratapenkkaa pitkin hyökännyttä punaisten osastoa yritti edetä asemalle, mutta saksalaiset torjuivat molemmat rautatien ylikäytäville sijoitetuilla konekivääreillä ja ampumalla perääntyviä punaisia vielä kranaatinheittimillä. Saksalaisten mukaan kaikki hyökkääjät saivat surmansa ja ratapenkalla lojui noin 70 ruumista. Eskadroona menetti taistelussa ainostaan kaksi kaatunutta, mutta huonosti aseistautuneita ja taistelukokemusta vailla olleita punaisia kerrottiin kaatuneen jopa sata. Lisäksi noin 50 jäi vangiksi. Suomen sotasurmat -tietokanta kuitenkin tuntee vain 25 Tikkurilassa kaatuneen nimet.
2. eskadroonan taistellessa Tikkurilassa, 1. eskadroona jäi reserviksi Myllymäkeen. 4. ja 5. eskadroona puolestaan jatkoivat Helsingin pitäjän kirkonkylään, josta 5. eskadroona aloitti kello 16 hyökkäyksen kohti Malmia, 4.:n jäädessä Ruskeasantaan varmistamaan pohjoiseen johtavaa maantietä. 5. eskadroona sai kylän haltuunsa lyhyiden taistelujen jälkeen iltaan mennessä ja valtasi samalla myös Kaarelan.
Taistelu > Taistelut 13. huhtikuuta

Seuraavana aamuna punaisten panssarijuna hyökkäsi jälleen Tikkurilan aseman pohjoispuolelta, työntäen edellään tuleen sytytettyjä junanvaunuja. Panssarijuna tulitti tykeillään saksalaisia, jotka taas vastasivat tuleen kranaatinheittimillä, osumatta kuitenkaan junaan. Kello 15 jälkeen junaa ei enää näkynyt. Samana iltapäivänä saksalaiset saivat taistelujen jälkeen haltuunsa myös Helsingin pitäjän kirkonkylältä Kuninkaalaan johtavan maantien sekä Seutulan kylän. Punaiset yrittivät vielä yllättää saksalaiset karttoihin merkitsemätöntä sivuraidetta pitkin, mutta tämäkin hyökkäys torjuttiin. Iltaan mennessä punaiset olivat poistuneet Helsingin pitäjän alueelta ja pääradan varresta aina Tuusulan Fallbackaa myöten.
Pakenevat punaiset

Taistelun jälkeen Malmin punakaartilaiset lähtivät pakenemaan Porvoontietä kohti itää. Maantien kerrottiin olleen täynnä pakolaisia. Osa malmilaisista oli jo taistelun aikana ehtinyt pakenemaan junalla Keravalle, jonne päätyivät lopulta myös Porvoontietä lähteneet. Heidän joukkoonsa oli liittynyt suuri joukko Helsingin pitäjän itäisistä (Herttoniemi, Mellunkylä ja Sotunki) ja pohjoisista (Hakunila ja Rekola) kylistä lähteneitä pakolaisia. Keravalta joukko jatkoi edelleen Riihimälle, jossa se jakaantui kahtia. Siviilit suuntaisivat maanteitse kohti Lahtea, jossa ne muutamaa viikkoa myöhemmin jäivät vangeiksi ja punakaartilaiset puolestaan rautateitse Lahden kautta Kymenlaaksoon, missä he joutuivat myös taistelemaan saksalaisia vastaan.
Muistomerkit

Tikkurilan taistelussa kaatuneita punakaartilaiset on perimätiedon mukaan haudattu entisen Tikkurilan maatalouskoelaitoksen alueella sijaitsevaan joukkohautaan Jokiniemeen. Lisäksi osa on haudattu Vantaan Hiekkaharjuun, jossa on myös muistomerkki.
Vähä Pallittajärvi

| Vähä Pallittajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Padasjoki
Koordinaatit:  61°18′04″N, 25°13′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskuoja:  oja Isoon Pallittajärveen 
Järvinumero:  14.223.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  132,5 m  
Pituus:  450 m  
Leveys:  290 m  
Rantaviiva:  1,285 km  
Pinta-ala:  6,414 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVähä Pallittajärvi 
Vähä Pallittajärvi  on Päijät-Hämeessä Padasjoella Vakkilan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,4 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Heinjoen valuma-alueeseen (14.223) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 132,5 metriä mpy.
Torpon sauvakirkko

| Torpon sauvakirkko Torpo stavkyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2023.
Sijainti:  Ål, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Tunsbergin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1100-luku
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Torpon sauvakirkko (norj. Torpo stavkyrkje) on Ålin kunnassa Buskerudin läänissä Norjassa sijaitseva sauvakirkko 1100-luvun lopulta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Torpon sauvakirkko Wikimedia Commonsissa
Vuoriruusu

| Vuoriruusu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Suku::  Ruusut Rosa
Laji::  pendulina
Kaksiosainen nimi
 Rosa pendulina  L. 
Katso myös
   Vuoriruusu Wikispeciesissä   Vuoriruusu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vuoriruusu (Rosa pendulina) on Etelä- ja Keski-Euroopan vuoristoissa luonnonvaraisena kasvava ruusulaji, jota on 1600-luvulta lähtien käytetty myös koristepensaana. Carl von Linné luokitteli ja antoi ruusulle sen tieteellisen nimen Rosa pendulina kirjassaan Species Plantarum vuonna 1753. Tieteellisenä nimenä, Rosa pendulinan synonyyminä, käytetään myös nimeä Rosa alpina. Vuoriruusun englanninkieliset nimet ovat Alpine rose ja Mountain rose. Ruusun ruotsinkielinen nimi on bergros.
Ulkonäkö ja koko

Vuoriruusu kasvaa luonnonvaraisena 0,6-1,2 metriä korkeaksi pystyksi pensaaksi. Suotuisissa olosuhteissa se voi saavuttaa jopa 3 metrin korkeuden. Versot ja oksat ovat lähes piikittömät ja väriltään punaruskeat. Lehdet ovat 7-9 lehden lehdyköissä, väriltään tummanvihreät, soikeanpyöreät, kärjestä terävät, sahalaitaiset. Vuoriruusu kukkii varhain alkukesästä. Fuksianpunaiset kukat ovat halkaisijaltaan 4-6 cm ja niissä on viisi terälehteä. Heteet ovat ruskeankeltaiset. Kukan tuoksu on mieto, miellyttävä, villiruusun tuoksu, vivahteena pihka. Loppukesällä muodostuvat kiulukat ovat väriltään punaisia ja muodoltaan pyöreän pitkulaisia. Ne roikkuvat alaspäin kukkavarsista. Vuoriruusu leviää juurivesojen avulla ja luonnossa se voi muodostaa laajoja pensastoja.
Levinneisyys

Vuoriruusun alkuperäinen levinneisyysalue ulottuu Keski- ja Etelä-Euroopasta itään Kazakstaniin. Sen päälevinneisyysaluetta ovat Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoalueet: Pyreneiden, Apenniinien, Alppien ja Karpaattien vuoristot, joissa ruusu kasvaa laaksoissa ja vuorten rinteillä. Vieraslajina vuoriruusua esiintyy lähes koko Euroopassa ja Yhdysvaltain itäosissa.
Käyttö ruusujen jalostuksessa

Vuoriruusun ja jonkin muun ruusulajin risteyminä syntyneitä ruusulajikkeita ovat mm: Rosa 'Amadis', Rosa 'Bourgogne', ja Rosa 'Poppius' eli suviruusu. Rosa 'Tove Jansson' eli Moominrose on Rosa 'Poppiuksen' ja Rosa ’Red Nellyn’ risteytys.
Käyttö koristepensaana

Vuoriruusua käytetään koristepensaana yksittäin tai köynnösruusun tapaan. Sillä on useita koristepensaalle hyviä ominaisuuksia, kuten piikittömyys, aikainen kukinta ja hyvä talvenkestävyys. Se myös sietää varjoa ja laihaa maaperää. Ruusun kasvukorkeus vaihtelee kasvupaikan mukaan. Suomessa vuoriruusu menestyy kasvuvyöhykkeillä I-IV.
Wasa Aktiebankin talo

Wasa Aktiebankin talo Esplanadin puistosta nähtynä.
Wasa Aktiebankin talo on Helsingin Kaartinkaupungissa Eteläesplanadin ja Kasarmikadun kulmauksessa (Eteläesplanadi 12 – Kasarmikatu 27) sijaitseva rakennus, jonka rakennutti alun perin Wasa Aktiebank -pankki omaksi konttorikseen vuosina 1898–1899. Sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjerna yhdessä ruotsalaisen arkkitehti John Settergrenin kanssa. Rakennus on vielä nykyäänkin pankkikäytössä, sillä siellä sijaitsevat Pohjola Varainhoidon sekä The Royal Bank of Scotlandin konttorit.
Wasa Aktiebankin talon arkkitehtuuri edustaa uusrenessanssia, jonka innoittajina ovat Venetsian ja Espanjan renessanssipalatsit. Suorempana esikuvana on Tukholman keskustassa sijaitseva Hallwylin palatsi, jonka on suunnitellut Isak Gustaf Clason. Julkisivumateriaalina on käytetty Orsan hiekkakiveä, joka tuotiin Ruotsin Taalainmaalta. Eteläesplanadin puoleisen julkisivun yläosaan on veistetty Wasa Aktiebankin kotikaupunkiin viittaava Vaasan vaakuna. Alun perin vain talon ensimmäinen kerros oli toimistokäytössä ja muissa kerroksissa oli ylellisiä asuntoja. Wasa Aktiebank sulautui vuonna 1920 osaksi Suomen Liittopankkia ja myöhemmin edelleen Helsingin Osakepankkia (HOP). Talon sisätiloja uudistettiin useaan kertaan 1930–1970-luvuilla, jolloin asunnot muutettiin toimistokäyttöön. HOP:n jälkeen talossa on toiminut muun muassa Handelsbankenin konttori.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wasa Aktiebankin talo Wikimedia Commonsissa
Korttelit.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Wilhelm Beer

| Wilhelm Beer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1797 Berliini
Kuollut: 27. maaliskuuta 1850 (53 vuotta) Berliini
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Tähtitiede
   
Wilhelm Beer (4. tammikuuta 1797 Berliini – 27. maaliskuuta 1850 Berliini) oli saksalainen harrastelijatähtitieteilijä ja pankkiiri.
Elämä ja ura

Beer astui vapaaehtoiseen asepalvelukseen vuonna 1813, mutta hänet vapautettiin vuonna 1815, minkä jälkeen hän alkoi johtaa isänsä liiketoimintaa. Tähtitieteen innokkaana harrastajana Beer perusti huvilalleen Tiergarteniin Berliinin lähelle observatorion, johon hän onnistui palkkaamaan kuuluisan Johann Heinrich von Mädlerin. Näiden kahden miehen havaintojen tärkeimmät tulokset julkaistiin teoksissa Physische Beobachtungen des Mars in der Erdnähe (1830) ja Mappa selenographica (1834-1836). Ensimmäinen teos on  Marsin kuvaus ja kartta, jossa ensimmäisenä kuvattiin Marsin vaaleat ja tummat alueet. Jälkimmäinen teos on ensimmäinen täydellinen yleiskartta Kuun näkyvästä osasta. Se oli ensimmäinen kvadrantteihin jaettu kuukartta, joka sisälsi yksityiskohtaisen kuvan Kuun pinnasta, ja siihen liittyi vuonna 1837 julkaistu teos, jossa esitettiin erittäin tarkat mittaukset Kuun 148 kraatterin halkaisijasta ja 830 vuoren korkeudesta. Kartta säilyi yksityiskohtaisimpana kuukarttana 1870-luvulle saakka. Beer sai tähtitieteen Lalande-palkinnon yhdessä von Mädlerin kanssa vuonna 1836.
Wilhelm Beer oli oopperasäveltäjä Giacomo Meyerbeerin veli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilhelm Beer Wikimedia Commonsissa
Tonye Patano

| Tonye Patano |
| --- | --- |
 Tonye Patano vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. lokakuuta 1961 (ikä 62)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Tonye Patano (s. 16. lokakuuta 1961) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on ollut muun muassa Heylia Jamesin roolissa televisiosarjassa Weeds, ja on vieraillut useissa televisiosarjoissa kuten: Sinkkuelämää, Kova laki ja Monk.
Filmografiaa

A Vigilante, (2018)
Jack of the Red Hearts, (2016)
Every Secret Thing, (2014)
Time Out of Mind, (2014)
Ponies, (2012)
The Company Men (2010)
Yllätysavioliitto (Loving Leah, 2009)
Kaappaus metrossa - Pelham 1 2 3 (The Taking of Pelham 123, 2009)
Perheen parissa (The Savages, 2007)
Pikku Manhattan (Little Manhattan, 2005)
The Great New Wonderful, (2005)
Hurricane (The Hurricane, 1999)
Kultaakin kalliimpi (A Price Above Rubies, 1998)
Highway Heartbreaker, (1992)
Lähde:
Aiheesta muualla

Tonye Patano Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tonye Patano NNDB. Viitattu 28.8.2023. (englanniksi)
Biography – Tonye Patano Americanrepertorytheater.org. Viitattu 28.8.2023. (englanniksi)
Tonavan–Mustanmeren kanava

Kuvassa Tonava on esitetty sinisellä ja kanava punaisella.
Tonavan-Mustanmeren kanava (romaniaksi Canalul Dunăre–Marea Neagră) on kanava Romaniassa, joka yhdistää Tonavan Mustaanmereen. Se lähteen Cernavodăsta Tonavan varrelta ja kulkee kahtena haarana Constantaan ja Năvodariin Mustanmeren rannikolle. Kanava on osa yhtenäistä vesireittiä, joka yhdistää Mustanmeren Pohjanmereen Reinin-Mainin-Tonavan kanavan kautta.
Historiaa

Ajatus kanavayhteydestä Tonavan ja Mustanmeren välillä on vanha. Ensimmäiset suunnitelmat sen rakentamiseksi tehtiin 1830-luvulla, ja pitkin 1800-lukua ja 1900-luvun alussa kanavaprojektia yritettiin saada käyntiin useita kertoja, mutta sodat ja poliittiset muutokset estivät alkuun pääsemisen. Ensimmäinen todellinen yritys sen rakentamiseksi tehtiin vasta 1949-53. Romaniaa tuolloin hallinneet kommunistit käyttivät rakennusprojektia poliittisten vastustajiensa eliminointiin, ja kanavatyömaalla työskenteli viidestä kahteenkymmeneen tuhatta, enimmäkseen poliittista, vankia. Heidän kokonaismääräänsä ei tiedetä; kuolleita uskotaan olleen useita tuhansia. Projekti ei koskaan valmistunut, koska se ylitti käytettävissä olevat resurssit; syy epäonnistumisesta vieritettiin "sabotöörien ja salaliittolaisten" niskaan näytösoikeudenkäynneissä.
Nicolae Ceaușescun käskystä kanavan rakentaminen aloitettiin jälleen kesällä 1973; taloudellisten syiden lisäksi hän halusi saada Tonavan alajuoksun pois Neuvostoliiton valvonnasta, mihin se oli vuoden 1948 Tonavan konferenssissa asetettu. Virallisessa propagandassa, jossa 50-luvun epäonnistunutta kanavaprojektia ei enää mainittu, kanavaa kutsuttiin "siniseksi valtatieksi". Kanavan eteläinen haara valmistui toukokuussa 1984, ja pohjoinen haara avattiin lokakuussa 1987.
Kanava

Kanavan rakentamisen kannustimena oli halu ohittaa Tonavan suisto, jonka kolmesta päähaarasta yksikään ei ole kovin purjehduskelpoinen, ja lyhentää matkaa Mustallemerelle.
Kanavan päähaara lyhentää purjehdusmatkaa Constantasta Cernavodăan noin 400 km. Se on 64,4 km pitkä, sen leveys on 90-150 m ja syvyys 7 m. Pohjoisen haaran pituus on 31,2 km, leveys 50-75 m ja syvyys 5,5 km. Kanava kulkee Medigian ja Murfatlarin kaupunkien läpi, joista on kehittynyt satamia. Kanavassa on neljät sulut, Cernavodassa, Agigeassa, Ovidiussa ja Navodarissa.
Rakennustöissä käytettiin 5 milj. m3 betonia, ja siirrettiin 381 milj. m3 maata. Rakennustyöt kestivät yli yhdeksän vuotta.
Romanian postilaitos julkaisi vuonna 1985 postimerkin kanavan eteläisen haaran avaamisesta. Kuvassa Romanian silloinen diktaattori Nicolae Ceaușescu ja hänen vaimonsa Elena.
Ilmakuva kanavan eteläisen haaran suusta Agigeassa ja Constantassa Mustanmeren rannikolla.
Venusta tutkineet avaruusluotaimet

Messenger-luotaimen kuva Venuksesta vuodelta 2007.
Venukseen on tehty kaikista planeetoista eniten miehittämättömiä lentoja, joista Neuvostoliiton Venera-ohjelman (1961–1983) luotaimia laskeutui myös planeetan pinnalle. Ensimmäinen Venuksen ohilennon tehnyt avaruusluotain, Neuvostoliiton Venera 1, oli myös ensimmäinen toiselle planeetalle lähetetty avaruusluotain. Yhteys luotaimeen katkesi kuitenkin ennen ohilentoa, joka tapahtui vuonna 1961. Ensimmäisen onnistuneen ohilennon teki Yhdysvaltain Mariner 2 vuonna 1962. Se mittasi Venuksen magneettikenttää ja pinnan lämpötilaa.
Vuonna 1966 Venera 3 iskeytyi Venuksen pintaan. Siitä tuli ensimmäinen avaruusluotain toisen planeetan pinnalla. Sen sisarluotain Venera 2 lakkasi toimimasta ylikuumenemisen takia ennen ohilentonsa suorittamista. 18. lokakuuta 1967 Venera 4 -luotaimesta tuli ensimmäinen suoraan toiselta planeetalta mittaustuloksia lähettänyt laite, kun se tutki Venuksen ilmakehän painetta, lämpötilaa, tiheyttä ja koostumusta. Ilmakehän hiilidioksidipitoisuudeksi saatiin 95 prosenttia ja paineeksi paljon odotettua suurempi tulos, 75–100-kertainen Maan ilmakehään nähden. Tutkimustuloksia tarkensivat Venera 5 ja 6 toukokuussa 1969, mutta nekään eivät saavuttaneet planeetan pintaa: Venera 4:n akuista loppui virta, kun laskeutuja oli yhä leijumassa alaspäin tiheää kaasukehää; 5 ja 6 puolestaan tuhoutuivat korkeassa paineessa jo 18 kilometrin korkeudella pinnasta.
Ensimmäinen onnistunut laskeutuminen pinnalle tapahtui 15. joulukuuta 1970, kun Venera 7 -luotain lähetti tietoa takaisin Venuksen pinnalta. Se mittasi pinnan lämpötilaksi 455–475 °C. Venera 8 laskeutui 22. heinäkuuta 1972. Venera 9 saapui Venuksen kiertoradalle 22. lokakuuta 1975, jolloin siitä tuli planeetan ensimmäinen satelliitti. Se oli varustettu kameroilla ja spektrometrillä, ja se lähetti tietoa planeetan pilvistä, ionosfääristä, magneettikentästä ja myös pinnasta tutkan avulla. Noin 135-kiloinen laskeutuja irtosi luotaimesta, teki useita mittauksia laskeutumisen aikana ja lähetti ensimmäiset kuvat Venuksen pinnalta. Kolme päivää Venera 9:n jälkeen saapui Venera 10 suorittamaan samoja tehtäviä.
Pioneer Venus

Vuonna 1978 NASA lähetti kaksi Pioneer-luotainta kohti Venusta. Toinen luotaimista oli Pioneer Venus Orbiter, joka saapui elliptiselle kiertoradalle 4. joulukuuta. Se tutkakartoitti planeetan, melko epätarkasti tosin, ja otti myös valokuvia planeetasta. Lopulta sen kiertoradalla pitänyt polttoaine loppui ja se tuhoutui syöksyessään kaasukehään elokuussa 1992. Pioneer Venus Multiprobe sisälsi yhden suuren ja kolme pientä laskeutujaa, jotka saapuivat kaasukehään 9. joulukuuta. Yksi laskeutujista selvisi odotuksien vastaisesti 45 minuuttia pinnalla.
Venera 11–16 ja Vega

Myös Neuvostoliitto lähetti 1978 Venukseen kaksi luotainta, Venera 11 ja 12. Ne pudottivat laskeutujansa ohittaessaan planeetan 21. ja 25. joulukuuta. Laskeutujissa oli värikamerat sekä maaperän tutkimiseen tarkoitettu pora ja analysaattori, jotka menivät kuitenkin epäkuntoon. Ne havaitsivat kuitenkin klooria ja rikkiä sekä voimakasta salamointia pilvikerroksessa.
Venera 13 ja 14 saapuivat Venukseen 1. ja 5. maaliskuuta 1982 samalla toimintaohjelmalla kuin edeltäjänsä, ja tällä kertaa kaikki laitteet toimivat. Pinnasta saatiin ensimmäiset värikuvat, ja röntgenfluoresenssianalyysin perusteella todettiin pinnalla olevan basaltin tapaista kiveä. 10. ja 11. lokakuuta 1983 saapuivat Venera-ohjelman viimeiset luotaimet 15 ja 16 polaariselle kiertoradalle planeetan ympäri. Venera 15 analysoi ilmakehää Fourier-spektrometrillä ja molemmat luotaimet kartoittivat planeetan pohjoista kolmannesta tutkan avulla. Tulokset antoivat ensimmäisen yksityiskohtaisen kuvan Venuksen pinnan geologiasta, ja planeetan suuret kilpitulivuoret, koronat ja araknoidit löydettiin.
Kesäkuussa 1985 venäläiset luotaimet Vega 1 ja 2 kohtasivat Venuksen ja lähettivät sen pinnalle laskeutujat, jotka keskittyivät pilvikerrosten koostumuksen ja rakenteen tutkimiseen. Ne havaitsivat kolmessa erillisessä pilvikerroksessa koostumuseroja. Myös pintaa tutkittiin jälleen poran ja spektrometrin avulla. Luotaimista irtosi myös kaksi eräänlaista säähavaintopalloa, jotka leijuivat noin 53 kilometrin korkeudella pinnasta kymmenien tuntien ajan tutkien tuulta ja ilmakehän ominaisuuksia tällä korkeudella ja havaiten odotettua enemmän turbulenssia ja konvektiovirtauksia. Ajoittain pallot kohtasivat 1–3 kilometrin syvyisiä ”ilmakuoppia”. Vega-luotaimet jatkoivat matkaansa kohti Halleyn komeettaa, jonka ne saavuttivat yhdeksän kuukauden kuluttua ja jota varten luotaimissa oli 14 lisätutkimuslaitetta.
Magellan

Vuonna 1989 lähetetty NASAn lähettämä Magellan-luotain saapui Venusta kiertävälle radalle elokuussa 1990. Se kiersi planeetan 7,3 kertaa päivässä kuvaten sen pintaa 17–28 kilometrin levyisinä kaistaleina. Kaistaleita tarvittiin yhteensä noin 1 800 koko planeetan pinnan kattamiseksi. Lopulta noin 98 % pinnasta saatiin kuvattua ja siitä 22 % stereokuvana, josta pystyttiin tekemään tietokoneella kolmiulotteisia malleja pinnanmuodoista. Magellanin tutkakuvat ovat tarkimpia ja kattavimpia mitä tähän mennessä on Venuksesta saatu.
Ensimmäiset kuvat vastaanotettiin noin vuosi saapumisen jälkeen, ja syyskuussa 1990 aloitettiin järjestelmälliset kartoitustoimet. Ensimmäinen kuvaussarja, jossa kartoitettiin 84 % pinnasta, saatiin valmiiksi toukokuussa 1991. Toisessa sarjassa, joka alkoi tammikuussa 1992, kuvattiin pintaa toisesta kulmasta kolmiulotteisen käsityksen aikaansaamiseksi. Kolmas sarja keskeytyi päivää suunniteltua aikaisemmin syyskuussa 1992 laitteisto-ongelmien takia, mutta siihen mennessä lähes koko pinta oli saatu jo kuvattua. Sarjat 4, 5 ja 6 keräsivät tietoa Venuksen painovoimasta, mitä varten luotain jarrutti alimmalle mahdolliselle vakaalle radalle. Viimeisten kokeiden jälkeen lokakuussa 1994 Magellan ohjattiin syöksymään Venuksen kaasukehään, jossa se höyrystyi suurimmaksi osaksi.
1990-luvun ohilennot

Useat muihin Aurinkokunnan osiin matkalla olleet luotaimet ovat kulkeneet Venuksen ohitse käyttäen planeetan painovoimaa eräänlaisena linkona lisävauhdin saamiseksi. Tällaisia luotaimia ovat olleet muun muassa Jupiteriin matkalla ollut Galileo sekä Saturnukseen matkannut Cassini-Huygens, joka teki kaksi ohilentoa. Tutkiessaan Venuksen lähettämää radiosäteilyä se ei havainnut lainkaan korkeataajuisia radioaaltoja (0,125–16 MHz), jotka normaalisti yhdistetään salamointiin. Havainto on siten ristiriidassa Venera-laskeutujien mittaustulosten kanssa. On mahdollista, että salamointi tapahtuu matalammilla taajuuksilla kuin Maassa, sillä alle yhden megahertsin taajuiset radiosignaalit eivät pysty läpäisemään Venuksen ionosfääriä. Galileo havaitsi merkkejä salamoinnista, mutta koska luotain ohitti Venuksen 60 kertaa Cassinia kauempaa, ovat sen tulokset arvoltaan vähäisempiä.
Venus Express

ESA laukaisi Venus Express -luotaimen marraskuussa 2005, ja se asettui Venuksen kiertoradalle 4. huhtikuuta 2006. Luotaimen tehtävä on tutkia Venuksen ilmakehää ja pintaa kiertoradalta käsin. Alun perin luotaimen odotettiin toimivan kiertoradalla noin 500 maan vuorokauden ajan. Luotaimen tehtävä päättyi vuonna 2015.
2000-luvun ohilennot

NASA:n 2004 lähettämä MESSENGER-luotain tutki Venusta muutamilla ohilennoilla. Luotaimen määränpää on Merkurius, mutta spiraalinmuotoisen radan johdosta se lensi Venuksen ohi kahdesti 2006 ja kerran 2007. Myös ESA:n ja JAXA:n suunnittelema BepiColombo-luotain ohittaa Venuksen vuosina 2020 ja 2021 matkallaan Merkuriukseen. Sen useita kertoja siirretty laukaisu toteutui 20. lokakuuta 2018.
Venera 11 ja 12 neuvostoliittolaisessa 10 kopeekan postimerkissä.
Totojärvi

| Totojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Laitila 
Koordinaatit:  60°51′13″N, 21°36′59″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  oja Sirppujokeen 
Järvinumero:  32.002.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  15,0–17,5 m 
Rantaviiva:  0,46 km 
Pinta-ala:  0,754 ha  
 fiTotojärvi 
Totojärvi on Varsinais-Suomessa Laitilan Torrella oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistöön.