stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Galenos
Elämä > Loppuelämä

Galenoksen loppuelämästä tiedetään vain vähän. Paluumatkallaan Pergamoniin hän vieraili toistamiseen Lemnoksella, petyttyään ensimmäisellä käyntikerralla, sillä hän halusi oppia siellä ”lemnoslaiseksi maaksi” (terra Lemnia, terra sigillata) kutsutun punaliitupohjaisen lääkkeen valmistamisen. Ei ole tietoa siitä, että Galenos olisi enää palannut Roomaan, ja yksi hänen arabiankielinen elämäkertansa sanoo, että hän oli Roomassa vain kahdesti. Galenos kertoo kuitenkin valmistaneensa teriakkia vielä keisari Septimus Severukselle noin vuonna 199, ja näin hän olisi saattanut olla kaupungissa 100-luvun lopulla.
Galenoksen tarkka kuolinaika ja ikä kuollessa ovat epäselviä. Nykyisin hänen kuolemansa ajoitetaan yleensä noin vuoteen 216 tai 217. Sudan mukaan hän olisi kuollut 70-vuotiaana, mikä ajoittaisi kuoleman jo noin vuoteen 199 tai 200. Hän oli varmuudella elossa vielä vuoden 199 tienoilla, jolloin hän sanoo lääkinneensä Septimus Severusta, ja hänen teoksensa Vastalääkkeistä (De antidotis), jossa tieto on, kirjoitettiin ilmeisesti kyseisenä vuonna tai hieman aiemmin, sillä se puhuu vain yhdestä keisarista; Caracalla nostettiin rinnakkaiskeisariksi mainittuna vuonna. Jos teos Teriakista Pisolle (De theriaca ad Pisonem) olisi aito, hän olisi elänyt vielä joitakin vuosia myöhemminkin, mutta nykyisin se katsotaan epäperäiseksi. Arabialaisten lähteiden mukaan Galenos olisi elänyt yli 80-vuotiaaksi, ja esimerkiksi Ibn al-Tayyib sanoo hänen kuolleen 88-vuotiaana, jolloin kuolema ajoittuisi vuoden 217 tienoille.
Mikään antiikin aikainen lähde ei mainitse Galenoksen kuolinpaikkaa, mutta Ibn al-Tayyibin ja eräiden muiden arabialaisten lähteiden mukaan hän olisi kuollut Sisiliassa. Toisaalta arabilähteiden luotettavuus on kyseenalainen, ja niissä esiintyy esimerkiksi virheellistä ajoitusta, jossa Galenosta on yritetty sijoittaa ensimmäiselle vuosisadalle. Galenoksen kuolinsyytä ei tunneta.
Jos Galenos kärsikin elinaikanaan kilpailijoidensa kateudesta ja panettelusta, hänen arvonsa myönnettiin hänen kuolemansa jälkeen. Muutaman vuosisadan kuluessa häntä alettiin kutsua sellaisilla ilmauksilla kuin ”ihmeellinen” (θαυμάσιος, thaumasios), ”oppinein ja tietävin lääkereiden joukossa” (medicorum dissertissimus atque doctissimus) ja jopa ”jumalainen” (θειότατος, theiotatos).
Lääketiede > Perusperiaatteet

Galenos oli laaja-alaisesti oppinut, ja piti tätä tärkeänä ominaisuutena lääkärille; tätä kuvastaa muun muassa hänen teoksensa Että hyvä lääkäri on myös filosofi (Quod optimus medicus sit quoque philosophus). Aikana, jolloin Galenos toimi, lääketiede oli jakautunut useisiin koulukuntiin, joiden välillä oli paljon kiistoja. Jo pitkään olivat olleet vastakkain dogmaattinen ja empiirinen koulukunta. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. oli kehittynyt metodinen koulukunta, ja vain vähän ennen Galenoksen omaa aikaa eklektinen, pneumaattinen ja episynteettinen koulukunta. Galenos ei omaksunut minkään koulukunnan näkemyksiä sellaisinaan, vaan valitsi kustakin aineksia, joiden katsoi olevan tosia, ja kutsui orjiksi niitä, jotka seurasivat vain Hippokratesta, Praksagorasta tai ketä tahansa muuta yhtä henkilöä.
Tästä huolimatta Galenoksen voidaan yleisperiaatteissaan seuraavan dogmaattista koulukuntaa, koska hänen menetelmänään oli pelkistää kaikki tietonsa, joka oli peräisin havainnoinnista, yleisiin teoreettisiin periaatteisiin. Nämä periaatteet hän sanoi johtaneensa kokemuksesta ja havainnoista, ja hänen teoksensa osoittavat monella tavalla, millä ahkeruudella hän keräsi kokemuksia ja millä tarkkuudella hän teki havaintojaan. Silti hän vaikuttaa ainakin jossakin määrin pitäneen yksittäisiä tosiseikkoja ja havaintoyksityiskohtia vähäarvoisina ja epäoleellisina niiden periaatteiden kannalta, joita hän piti kaiken lääketieteellisen tiedon perustana. Tässä mielessä Galenoksen tieteellinen menetelmä vaikuttaa olevan päinvastainen kuin se, mitä nykyisin pidetään oikeana tieteellisen tutkimuksen menetelmänä.
Lääketiede > Suhde hippokraattiseen lääketieteeseen

Galenos ihaili Hippokratesta ja puhuu hänestä aina kunnioittavasti, sanoen toimivansa hänen periaatteidensa mukaan ja ainoastaan laajentavansa hänen oppejaan ja tukevansa niitä uusilla tosiseikoilla ja havainnoilla. Todellisuudessa hänen teoksensa olivat sekä aiheensa että tyylin puolesta täysin erilaisia kuin Corpus Hippocraticumiin kuuluvat, Hippokrateen nimiin laitetut teokset, sillä hippokraattiset teokset ovat suhteellisen yksinkertaisia, Galenoksen teokset taas monimutkaisempia ja usein vaikeaselkoisia.
Galenos on ollut historian kyvykkäimpiä henkilöitä selittämään hippokraattisia teoksia, ja kirjoitti niistä useita kommentaareja, jotka ovat olleet ensiarvoisen tärkeitä niiden ymmärtämisen kannalta. Antiikin aikana ja keskiajalla hänen kommentaarinsa toimivat tärkeänä historiallisen, kielellisen ja lääketieteellisen kritiikin lähteenä, josta kreikkalaiset, latinalaiset ja arabialaiset kommentaattorit ammensivat.
Galenos kirjoitti myös useita muita teoksia Hippokrateen ajatteluun liittyen. Osa niistä oli lääketieteellisiä ja osa kirjallisia ja grammaattisia. Monet näistä teoksista ovat kadonneet. Säilyneet teokset ovat pääosin lääketieteellisiä, mutta sisältävät samalla paljon filologisia yksityiskohtia, jotka käsittelevät eri käsikirjoituksissa olevia eroja tekstikohdissa, hankalien sanojen selityksiä sekä aikaisempien kommentaattorien antamia selityksiä. Galenos pyrki säilyttämään vanhat lukutavat silloinkin, kun ne olivat myöhempiä lukutapoja vaikeampia, ja pyrki selittämään ne ilman ylimääräisiä oletuksia. Galenoksen suurimpana ongelmana ei ollut niinkään monisanaisuus vaan pyrkimys tukea hänen omia teorioitaan Hippokrateen kirjoituksilla. Niin hän sivuutti usein ne hippokraattiset ajatukset, jotka eivät sopineet yhteen hänen omien näkemystensä kanssa, ja korosti liiallisestikin niitä (kuten humoraalioppi), jotka muodostivat hänen oman järjestelmänsä perustan.
Lääketiede > Anatomia, fysiologia ja patologia

Galenoksen laaja tuntemus käytännöllisestä anatomiasta käy ilmi monista hänen teostensa kohdista. Tarkastellessaan esimerkiksi maksan verisuonia, hän kehottaa työntämään veitsen porttilaskimoon (vena portae) ja sieltä edelleen sen suurempiin haaraumiin, ja edelleen pidemmälle ja pidemmällä leikaten sen poikki. Lopulta voidaan jäljittää kaikkein pienimmätkin haaraumat poistamalla veitsellä välissä oleva aine, josta Erasistratos käytti nimitystä parenkhyma. Kuvatessaan erilaisia instrumentteja ja kojeita, joita anatomisessa tutkimuksessa käytettiin, hän vie lukijan usein kuin suoraan keskelle dissektiosalia.
Monet Galenoksen tekemät anatomian ja fysiologian havainnot pitävät täysin paikkansa. Hän esimerkiksi todisti, että virtsa erittyy munuaisissa, havaitsi 7 niistä 12 aivohermosta, jotka ovat yhteydessä suoraan aivoihin, ja keksi, että valtimot kuljettavat verta, johon keuhkoista tullut ilma sekoittuu, eivät pelkkää ilmaa kuten siihen asti luultiin. Galenos ei kuitenkaan ollut täysin perillä ruumiintoiminnoista. Hän ei esimerkiksi ymmärtänyt veren kiertävän kehää, vaan luuli maksan tuottavan jatkuvasti uutta verta, joka sydämestä levisi elimistöön latautuneena erilaisilla hengillä. Hän myös oletti virheellisesti, että ihmisen sydämen kammioiden välillä oli reikiä.
Usein on keskusteltu siitä, missä määrin Galenos sai anatomian tietonsa ihmisruumiiden leikkelystä ja missä määrin muista eläimistä. Hän sanoo itse tarkastelleensa ihmisruumista vain kahdesti. Missään hänen teostensa kohdassa ei suoraan sanota, että hän olisi itse leikellyt ihmisruumiita, kun taas monissa kohdissa puhutaan apinoiden, karhujen, vuohien ja muiden eläinten leikkelystä, mikä antaisi ymmärtää, että ihmisruumiita käytettiin vain harvoin jos koskaan. Eräässä kohdassa Galenos kuitenkin mainitsee jonkinlaisena harvinaisuutena, että Marcus Aureliusta germaanien vastaiselle sotaretkelle seuranneilla lääkäreillä oli mahdollisuus leikellä barbaarien ruumiita.
Galenoksen eri teoksista voidaan löytää paljon aineistoa, joka voidaan lukea patologian alaan. Hänen patologiansa oli vajanaisempaa kuin hänen fysiologiansa, koska se ei perustunut nykyaikaisella tavalla anatomiaan, vaan hän joutui perustamaan näkemyksensä puhtaasti spekulaatioihin. Galenos omaksui näkemystensä pohjaksi opin neljästä alkuaineesta, maasta, vedestä, ilmasta ja tulesta. Hän oletti Hippokrateen tavoin, että taudit liittyivät erityisesti ruumiinnesteisiin ja niiden perusominaisuuksiin, jotka vastasivat neljän alkuaineen ominaisuuksia. Sairaus oli tila, joka johtui nestetasapainon häiriöstä. Tämän opin Galenos esitti sellaisella yksityiskohtaisuudella, että häntä voidaan pitää humoraaliopin varsinaisena kehittäjänä. Oppi omaksuttiin laajalti antiikin lääketieteessä.
Lääketiede > Dietetiikka ja hygienia

Galenoksen ohjeet ruokaa ja terveyden säilyttämistä koskien olivat monin osin omaan kirjoitusaikaansa ja -paikkaansa sidottuja. Monet ohjeet liittyivät humoraalioppiin. Galenos piti ajalle tyypillisesti tärkeänä erilaisia voimisteluharjoituksia. Erityisesti hän suositteli metsästystä erinomaisena harjoitteena ruumiille ja mielelle. Hän suositti parhaassa iässä oleville je kesäaikaan kylmiä kylpyjä. Vanhassa iässä, joka oli kylmä ja kuiva, tarvittiin sen sijaan kuumia kylpyjä, viiniä ja kosteuttavia ruokia. Aterioita tulisi olla kaksi päivässä, vanhoilla ihmisillä kolme. Kylpy sopii ennen päivällistä, jonka tuli koostua kalaruoasta. Antiikin aikana parhaana ruokana pidettiin yleensä sianlihaa, ja myös Galenos piti sitä ainakin urheilijoille parhaana ruokana. Hän sanoo, että urheilijat menettävät voimaansa heti, jos joutuvat luopumaan sianlihasta, vaikka saisivat yhtä paljon muuta ruokaa.
Lääketiede > Diagnostiikka ja prognostiikka

Galenos oli ehkä omasta mielestään taitavimmillaan diagnostiikassa ja prognostiikassa, sillä hän väitti itse, ettei jumalan avulla ollut koskaan erehtynyt. Eräs hänen keskeinen periaatteensa prognoosin tekemisessä oli seurata kriittisiä päiviä, ja hän väitti, että niiden tarkalla huomioinnilla lääkäri voi esimerkiksi ennustaa jopa tunnin tarkkuudella, milloin potilaan kuume päättyy. Galenos katsoi useimpien antiikin lääketieteilijöiden tavoin, että kriittiset päivät riippuivat kuusta. Toinen merkittävä tekijä diagnostiikassa ja prognostiikassa oli pulssin seuraaminen, missä hän oli merkittävä ja käytännössä ainoa antiikin ajan auktoriteetti. Galenoksen mukaan pulssi koostui neljästä osasta, diastolisesta, systolisesta ja niiden välisistä kahdesta lepovaiheesta. Galenos katsoi, että harjaantunut ja tarkkaavainen lääkäri kykeni erottamaan kaikki nämä osat.
Lääketiede > Terapeutiikka ja kirurgia

Terapeutiikassaan Galenos ei ollut riippuvainen pelkästään kokemuksesta empiirikkojen tavoin, eikä pelkästään teoriasta, vaan pyrki yhdistelemään kummankin lähestymistavan hyötyjä. Hänen toimintansa perustui kahteen lähtökohtaan: Taudit ovat jotakin luonnon vastaista, ja ne tulee kumota jollakin, joka on taudin itsensä vastaista; ja se mikä on luonnollista, säilytetään sellaisen avulla, mikä on suhteessa luontoon. Näistä lähtökohdista seurasi toisaalta pyrkimys kumota tauteihin liittyviä tekijöitä ja toisaalta pyrkimys edesauttaa ruumiin oman voiman ja luonnollisen koostumuksen säilymistä. Koska tautia ei voida voittaa kokonaan niin kauan kuin sen aikaansaava syy on olemassa, aikaansaava syy tulee mahdollisuuksien mukaan poistaa. Oireet itsessään eivät tällöin kaipaa niin paljon hoitoa, koska ne katoavat ne aikaansaavan taudin kadotessa. Potilaan ruumiilliset voimat tulee ottaa huomioon hoidossa, ja kun voimat ovat ehtyneet liikaa, joitakin sellaisia hoitomenetelmiä, joita tauti itsessään vaatisi, ei voida käyttää.
Eräs Galenoksen käyttämä hoitomuoto oli suoneniskentä, jota hän katsoi tarpeelliseksi puolustaa Erasistratoksen kannattajia vastaan toimiessaan Roomassa. Hätätilanteessa hän ei epäröinyt suorittaa toimenpidettä itse. Muutoin Galenos, vaikka olikin harjoittanut kirurgiaa Pergamonissa, noudatti Roomassa ollessaan kaupungin lääkäreiden yleistä tapaa ja pidättäytyi kirurgisista toimenpiteistä. Niin häntä ei ole pidetty kirurgiassa samanlaisena auktoriteettina kuin eräitä muita antiikin aikaisia lääketieteilijöitä.
Lääketiede > Lääkeaineoppi ja materia medica

Lääkeaineopissa ja materia medicassa Galenos ei ollut samanlainen auktoriteetti kuin Dioskorides. Galenoksen teoksissa Lääkkeiden koostumuksesta lajin mukaan (De compositione medicamentorum secundum genera) ja Lääkkeiden koostumuksesta paikkojen mukaan (De compositione medicamentorum secundum locos) kuvataan suuri joukko lääkesekoituksia. Samoja tauteja varten tarkoitettujen sekoitusten suuri määrä sekä eri sekoituksissa käytettyjen ainesosien suuri määrä ilmentävät aikakauden pyrkimystä tutkia lääkeaineita hyvin yksityiskohtaisesti. Toisaalta hänen teoksistaan käy ilmi, ettei hän ollut muodostanut aihealueesta selkeää omaa näkemystä, sillä teokset koostuvat suurelta osin Andromakhos vanhemman, Arkhigeneen, Asklepiades Farmakionin, Dioskorideen ja muiden Galenosta edeltäneiden kirjoituksista otetuista kohdista. Galenoksen jälkeen kreikkalaiset lääkärit eivät enää juurikaan kehittäneet lääkeaineoppia eteenpäin, ja Aetioksella, Oreibasioksella ja muille olevat aihealueen teokset ovat vain aikaisempien kirjoitusten kokoelmia.
Lääketiede > Vaikutus

Galenoksen ajan jälkeen vanhoista lääketieteen koulukunnista kuullaan enää vain harvoin, ja ne vaikuttavat hänen seuraajiensa aikana sulautuneen yhteen. Kreikkalaisia ja roomalaisia lääketieteellisiä teoksia koonneille, kuten Aetiokselle ja Oreibasiokselle, Galenoksen teokset toimivat heidän työnsä pohjana. Sen jälkeen kun Galenoksen teokset käännettiin arabiaksi 800-luvulla, missä päätyön teki Hunain ibn Ishaq, ne omaksuttiin idässä kaiken lääketieteen pohjaksi. Arabialaiset oppineet tekivät suuren työn Galenoksen teosten selittämisessä ja kirjoittivat niihin paljon kommentaareja. Myös monet Galenoksen omista teoksista ovat säilyneet vain arabiankielisinä versioina.
Arabialaisesta lääketieteestä Galenoksen suosio palasi keskiajan Eurooppaan, jossa hänen ajatuksensa omaksuttiin laajalti ja hän nousi alan auktoriteetiksi, vaikkakin hänen varsinaisia teoksiaan luettiin vain vähän verrattuna esimerkiksi Avicennaan. Galenoksen teorioita ei oltu valmiita kyseenalaistamaan ennen uuden lääketieteen syntyä. Erityisesti 1500-luvulla elänyt Andreas Vesalius ansioitui kokonaan uudelle pohjalle rakennetun lääketieteen kehittämisessä.
Muun muassa Suomen lääkärikoulutuksessa vuoteen 2011 asti käytössä ollut pääsykoekirja Galenos on nimetty Galenoksen mukaan.
Filosofia

Filosofiassa, kuten lääketieteessäkään, Galenos ei vaikuta kytkeneen itseään mihinkään yhteen koulukuntaan, vaan opiskeli kunkin oppeja. Kuitenkaan häntä ei voida kutsua eklektikoksi samassa merkityksessä kuin esimerkiksi Plotinosta, Porfyriosta, Iamblikhosta ja muita. Galenoksen ajattelu liittyy läheisimmin peripateettiseen koulukuntaan, ja hän yhdisteli siihen usein Vanhan Akatemian oppeja. Kauimpana Galenos oli uusplatonilaisista, ja hän vastusti myös monia Uuden Akatemian, stoalaisten ja epikurolaisten oppeja. Hän oli eri mieltä skeptikkojen kanssa siitä, ettei mitään varmuutta voitaisi saavuttaa missään tieteessä, mutta oli valmis pidättäytymään arvostelmista asioissa, joita ei voitu havaita. Tällaisia olivat muun muassa kysymykset, jotka koskivat ihmisen sielua, josta hän sanoi, ettei ollut kyennyt muodostamaan mielipidettään sen suhteen.
Galenoksen filosofian alan teoksista suurin osa on kadonnut. Hän vaikuttaa kuitenkin olleen antiikin aikana tunnettu erityisesti logiikan ja metafysiikan alalla, sillä hänen aikalaisensa Aleksanteri Afrodisiaslainen mainitsee hänet Platonin ja Aristoteleen rinnalla. Aleksanterin sanotaan tunteneen Galenoksen henkilökohtaisesti, ja kutsuneen häntä ”Muulinpääksi”, koska ”hän oli niin vahva päältään, mitä tuli argumentteihin ja väittelemiseen”. Galenos opiskeli laajasti aristoteelista ja stoalaista logiikkaa. Hän kirjoitti kommentaarin koko Aristoteleen Organoniin kenties Topiikkaa lukuun ottamatta, ja kolmisenkymmentä muuta logiikan alan teosta. Niistä on säilynyt lähinnä lyhyt tutkielma Kielellisistä sofismeista (De sophismatis in verbo contingentibus), joka sekin saattaa olla epäperäinen.
Arabialaiset kirjailijat vaikuttavat tunteneen Galenoksen logiikan alan teokset hyvin ja kääntäneen niitä arabian kielle. Averroekselta tiedetään, että syllogismin neljäs kuvio laitettiin Galenoksen nimiin. Tätä ei tunneta mistään kreikkalaisesta lähteestä, mutta näkemys on yleisesti hyväksytty, ja kuvio tunnetaan hänen nimellään. Averroes hylkäsi kuvion muita luonnottomampana. On myös ehdotettu, että Galenos olisi lähinnä ollut ensimmäinen, joka antoi kuviolle neljännen kuvion nimen, mutta että se olisi tunnettu jo aiemmin peripaattisessa koulukunnassa ja ollut mahdollisesti peräisin jo Aristoteleelta itseltään, koska se näyttäytyi ensimmäisen syllogismin käännettynä muunnelmana.
Teokset

Galenoksen nimissä on säilynyt suuri määrä teoksia, joihin lukeutuu ainakin 80 aitoa omaa teosta, ainakin 17 Hippokrateen nimiin laitettujen teosten kommentaaria, parikymmentä mahdollisesti epäperäistä teosta ja noin 45 varmuudella epäperäistä teosta. Suurin osa teoksista käsittelee lääketiedettä, mutta joukkoon kuuluu myös etiikan, logiikan ja muiden filosofian osa-alueiden sekä grammatiikan alan teoksia. Monet Galenos kirjoitti ystäviensä pyynnöstä ilman aikomusta julkaista niitä laajemmin. Säilyneiden teosten lisäksi Galenos kirjoitti lukuisia teoksia, joista on säilynyt vain tieto niiden nimestä. Nämä yhteenlaskettuna Galenos on saattanut kirjoittaa jopa 500 eri teosta.
Osa teoksista on hyvin suurikokoisia, mutta monet ovat hyvin lyhyitä, ja Galenos toistaa usein samoja tekstikohtia useissa tutkielmissaan korkeintaan vähäisin muutoksin. Tästä huolimatta Galenoksen tuotanto on poikkeuksellisen laaja. Teoksia on hyvin erityyppisiä: niihin lukeutuu esimerkiksi oppimateriaalia, muistiinpanoja suullisista esityksistä, poleemisia puheenvuoroja, kannanottoja johonkin ajankohtaiseen kiistaan ja laajemmalle yleisölle tarkoitettuja teoksia. Säilyneistä teoksista laajin on Kehonosien hyödyllisyydestä (De usu partium corporis humani), joka mainitaan joskus Galenoksen pääteokseksi tai ainakin fysiologian alan pääteokseksi. Muita tunnettuja ja merkittäviä teoksia ovat muun muassa anatomian alan pääteos Anatomian tutkimuksen käytännöistä (De anatomicis administrationibus), lääkäriltä vaaditun osaamisen laajuutta esittelevä Parantamisen menetelmästä (De methodo medendi), filosofiaa ja lääketiedettä yhdistelevä Hippokrateen ja Platonin mielipiteistä (De placitis Hippocratis et Platonis) sekä keskiajalla lääketieteen oppikirjana laajalti käytetty Lääketieteen taito (Ars medica).
Galenoksen kirjallinen tyyli on elegantti mutta monisanainen. Siitä välittyy Galenosta suomentaneen Marke Ahosen mukaan kirjoittajan ”persoonallinen ja tunnistettava ääni: rönsyilevä, tarinoiva, henkilökohtaiseen kokemukseen vetoava, paikoin humoristinen, usein sarkastinen ja sanavalinnoissaan jyrkkä”. Galenoksella esiintyy paljon lainauksia ja viittauksia kreikkalaisiin runoilijoihin, filosofeihin ja historioitsijoihin. Osa Galenoksen teoksista on säilynyt kreikaksi ja osa arabiankielisinä käännöksinä.
Teokset > Luettelo teoksista

Galenoksen merkittävimpiä teoksia ovat:
Teokset > Luettelo teoksista > Lääketiede yleisesti

Empiirisestä koulukunnasta (kreik. Ὑποτύπωσις ἐμπειρική, Hypotypōsis empeirikē; lat. De empirica subfiguratione tai De subfiguratio(ne) empirica)
Kehotuspuhe lääketieteen opiskeluun (Προτρεπτικὸς ἐπ' ἰατρικήν, Protreptikos ep' iatrikēn tai Προτρεπτικὸς λόγος ἐπὶ τὰς τέχνας, Protreptikos logos epi tas tekhnas; Adhortatio ad artes addiscendas tai Oratio suasoria ad artes)
Koulukunnista, vasta-alkajille (Περὶ αἱρέσεων τοῖς εἰσαγομένοις, Peri haireseōn tois eisagomenois; De sectis ad tirones tai ad eos qui introducuntur)
Lääketieteellisestä kokemuksesta (Περὶ τῆς ἰατρικῆς ἐμπειρίας, Peri tēs iatrikēs empeirias; De experientia medica)
Lääketieteellisistä nimistä (Περὶ τῶν ἰατρικῶν ὀνομάτων, Peri tōn iatrikōn onomatōn; De nominibus medicinalibus) – Ei säilynyt kreikaksi.
Lääketieteen taidon osista (De partibus artis medicae) – Luultu epäperäiseksi mutta aito. Säilynyt vain latinankielisenä versiona.
Lääketieteen taito (Τέχνη ἰατρική, Tekhnē iatrikē; Ars medica) – Kenties Galenoksen tunnetuin teos, jota käytettiin laajalti oppikirjana keskiajalla. Teoksesta on paljon latinankielisiä laitoksia ja kommentaareja. Tunnetaan vanhemmissa laitoksissa nimellä Ars parca erotuksena pidemmästä De methodo medendistä.
Parhaan lääkärin tunnistamisesta (De optimo medico cognoscendo) – Ei säilynyt kreikaksi.
Patrofilokselle, lääketieteen taidon koostumuksesta (Πρὸς Πατρόφιλον περὶ συστάσεως ἰατρικῆς, Pros Patrofilon peri systaseōs iatrikēs; De constitutione artis medicae ad Patrophilum)
Teokset > Luettelo teoksista > Anatomia ja fysiologia

Anatomian tutkimuksen käytännöistä (Περὶ ἀνατομικῶν ἐγχειρήσεων, Peri anatomikōn enkheirēseōn; De anatomicis administrationibus), 15 kirjaa – Galenoksen anatomian alan pääteos. Teoksesta oli olemassa ainakin kaksi eri versiota, joista ensimmäinen oli noin vuodelta 164 ja viimeinen noin vuodelta 180.
Hajuaistin elimestä (Περὶ ὀσφρήσεως ὀργάνου, Peri osfrēseōs organū; De odoratus instrumento)
Hengityksen hyödyllisyydestä (Περὶ χρείας ἀναπνοῆς, Peri khreias anatomēs; De usu respirationis)
Hengityksen syistä (Περὶ τῶν τῆς ἀναπνοῆς αἰτιῶν, Peri tōn tēs anapnoēs aitiōn; De causis respirationis)
Hermojen anatomiasta (Περὶ νεύρων ἀνατομῆς, Peri neurōn anatomēs; De nervorum dissectione)
Kehonosien hyödyllisyydestä (Περὶ χρείας τῶν ἐν ἀνθρώπου σώματι μορίων, Peri khreias tōn en anthrōpū sōmati moriōn; De usu partium corporis humani), 17 kirjaa – Galenoksen fysiologian alan pääteos, jonka kirjoittaminen alkoi noin vuonna 165 ja joka valmistui vuoden 170 jälkeen.
Kohdun anatomiasta (Περὶ μήτρας ἀνατομῆς, Peri mētras anatomēs; De uteri dissectione)
Lihasten anatomiasta (Περὶ μυῶν ἀνατομῆς, Peri myōn anatomēs; De musculorum dissectione (ad tirones))
Lihasten liikkeestä (Περὶ μυῶν κινήσεως, Peri myōn kinēseōs; De motu musculorum tai De musculorum motu)
Luista, vasta-alkajille (Περὶ ὀστῶν τοῖς εἰσαγομένοις, Peri ostōn tois eisagomenois; De ossibus ad tirones)
Luonnollisista kyvyistä (Περὶ δυνάμεων φυσικῶν, Peri dynameōn fysikōn; De facultatibus naturalibus), kolme kirjaa
Luonnollisten kykyjen substanssista (Περὶ οὐσίας τῶν φυσικῶν δυνάμεων, Peri ūsias tōn fysikōn dynameōn; De substantia facultatum naturalium)
Mustasta sapesta (Περὶ μελαίνης χολῆς, Peri melainēs kholēs; De atra bile).
Ongelmallisista liikkeistä (Περί τῶν άπορῶν κινἠσεων, Peri tōn aporōn kinēseōn; De motibus dubiis) – Luultu epäperäiseksi mutta aito. Säilynyt vain latinankielisenä versiona, lisäksi tunnetaan kreikankielisiä katkelmia.
Onko veri luonnostaan sisällä valtimoissa (Εἰ κατὰ φύσιν ἐν ἀρτηριαις αἷμα περιέχεται, Ei kata fysin en artēriais haima periekhetai; An in arteriis natura sanguis contineatur)
Pulssin hyödyllisyydestä (Περὶ χρείας σφυγμῶν, Peri khreias sfygmōn; De usu pulsuum)
Sekoituksista (Περὶ κράσεων, Peri kraseōn; lat. De temperamentis), kolme kirjaa
Sielun kykyjen riippuvaisuus ruumiin sekoituksista (Ὅτι τὰ τῆς ψυχῆς ἤθη ταῖς τοῦ σὥματος κράσεσιν ἕπεται, Hoti ta tēs psykhēs ēthē tais tū sōmatos krasesin hepetai; Quod animi mores corporis temperamenta sequantur)
Siemenestä (Περὶ σπέρματος, Peri spermatos; De semine)
Sikiöiden muodostumisesta (Περὶ κυουμένων διαπλάσεως, Peri kyūmenōn diaplaseōs; De foetuum formatione).
Verisuonten ja valtimoiden anatomiasta (Περὶ φλεβῶν καὶ ἀρτηριῶν ἀνατομῆς, Peri flebōn kai artēriōn anatomēs; De venarum arteriarumque dissectione (tai et arteriarum dissectione)