stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A1 (yhtye)
Julkaisut > Singlet

| Vuosi | Kappale | Listasijoitus> Britannian singlelista | Albumi |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | "Be The First To Believe" | #6 | Here we come |
| 1999 | "Summertime Of Our Lives" | #5 | Here we come |
| 1999 | "Everytime / Ready Or Not" | #3 | Here we come |
| 2000 | "Like A Rose" | #6 | Here we come |
| 2000 | "Take On Me" | #1 | The A-List |
| 2000 | "Same Old Brand New You" | #1 | The A-List |
| 2001 | "No More" | #6 | The A-List |
| 2002 | "Caught In The Middle" | #2 | Make It Good |
| 2002 | "Make It Good" | #11 | Make It Good |
| 2002 | "Nos Differences" (feat. Eve Angeli) |  | Make It Good |
| 2009 | "Take You Home" |  | Waiting for Daylight |
| 2010 | "Don't Wanna Lose You Again” |  | Waiting for Daylight |
| 2010 | "In Love and I Hate It” |  | Waiting for Daylight |
| 2011 | "Waiting for Daylight” |  | Waiting for Daylight |
| 2011 | "Another Year Gone” |  | Waiting for Daylight |
| 2012 | "Just Three Words” |  | Rediscovered |
| 2012 | "Trust Me” |  | Rediscovered |
| 2013 | "Christopher Columbus” |  | Rediscovered |
| 2014 | "Critical Love” |  |  |
| 2018 | "Amour” |  |  |
Aiheesta muualla

a1 on Yahoo! Music
Markus Venehsalo

| Markus Venehsalo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Mikkeli
Ammatti:  kitaristi, musiikintekijä, musiikinopettaja
Muusikko
Tyylilajit:  instrumentaalimusiikki, progressiivinen rock
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  Markus Venehsalo & Mavon Safia   Katri Ylander   Tatu & Tutkimusmatkailijat   Virsvälkkä
Levy-yhtiöt:  Eclipse Music
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Markus Venehsalo (s. 1996 Mikkeli) on suomalainen kitaristi ja musiikintekijä.
Mikkelissa syntynyt ja Nilsiään puolivuotiaana muuttanut Venehsalo alkoi käydä kitaratunneilla 10-vuotiaana. Musiikillisia esikuvia ovat muun muassa Yngwie Malmsteen, Roope Latvala ja Stevie Ray Vaughan.
Venehsalo opiskeli Kuopion konservatoriossa 2013–2016 ja Haaga-Helian Ammatillisessa opettajakorkeakoulussa, josta valmistui soiton ja laulun opetuksen musiikkipedagogiksi vuonna 2021.
Markus Venehsalo & Mavon Safia -kokoonpanon albumi Introlation ilmestyi syyskuussa 2023. Muun muassa fuusiojazzkitaristi Frank Gambale ja Venehsalon opettaja Mikko Kosonen vierailevat albumilla. Introlation on saanut musiikkijulkaisujen kritiikeissä myönteisen vastaanoton.
Toukokuussa 2024 Venehsalo palkittiin Kitarajumala 2024 -kunniakirjalla. Kyseessä oli Radio Rockin, Tonefest-tapahtuman ja entisen Megadeth-kitaristin Kiko Loureiron yhdessä järjestämä kitarasoolokilpailu. Venehsalo osallistui kilpailuun soolona yhtyeensä Markus Venehsalo & Mavon Safia kappaleella ”Future”.
Myöhemmin toukokuussa hän voitti JTC Guitarin Jam of the Month -soolokilpailun ja joulukuussa Legator Guitarsin Super Shred -kilpailun, jonka voittajan valitsi Immortal Guardianin kitaristi Joshua Lopez.
Venehsalo soittaa muun muassa Katri Ylanderin yhtyeessä ja neljästä ammattimuusikosta koostuvassa, eri puolilla Suomea esiintyvässä Virsvälkkä-yhtyeessä, jonka ohjelmistoon kuuluu lasten ja nuorten gospelmusiikki.
Diskografia

Introlation (Markus Venehsalo & Mavon Safia, 2023)
Englannin Itä-Intian kauppakomppania

| Englannin Itä-Intian kauppakomppania East India Company (EIC) |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Perustettu:  31. joulukuuta 1600
Lakkautettu:  1. kesäkuuta 1874
Kotipaikka:  Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Toimiala:  kansainvälinen kauppa
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Komppanian lipussa oli alun perin Englannin lippu yläkulmassa.
Vuodesta 1707 lähtien lipussa oli Union Jack merkkinä Ison-Britannian kuningaskunnan perustamisesta.
Vuodesta 1801 lähtien lippu sisälsi Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan version Union Jackista.
Englannin Itä-Intian kauppakomppania oli suurin useasta Itä-Intian komppaniasta, joita perustettiin varsinkin 1600-luvulla Euroopassa Itä-Intian kauppaa varten, joka niillä oli yksinoikeutena.
Englannin Itä-Intian kauppakomppania loi Englannin siirtomaavallan Intiassa, Englannin kuningatar Elisabet I:n takaamalla Kuninkaallisella perustuskirjalla 31. joulukuuta 1601. Kuninkaallinen perustuskirja antoi uudelleen perustetulle HEIC:lle (Honourable East India Company) 21 vuoden yksinoikeuden kaikkeen kauppaan Itä-Intiassa. Itä-Intia viittaa tässä varsinaiseen Intiaan sekä Kaakkois-Aasiaan erotuksena Karibianmeren Länsi-Intiasta.
Yhtiön toiminta laajeni pelkästä kaupankäynnistä Intian ja muiden Aasian alueiden hallitsemiseen poliittisin ja sotilaallisin keinoin. Komppania hajotettiin vuonna 1858 Intian sepoykapinan tapahtumien seurauksena, minkä jälkeen Intian hallinto siirtyi Britannian alaisuuteen.
Historia > Yhtiön perustaminen

Yhtiö oli perustettu ”Lontoon kauppiaiden Itä-Intian kaupan yhtiöksi”. Yhtiöllä oli 125 osakkeenomistajaa ja pääomaa 72 000 puntaa. 1600-luvun lopulla osakkeesta maksettiin 500 puntaa kappaleelta ja niistä 25 prosentin osingot. Hollantilaisten valvoman maustekaupan vuoksi englantilaiset eivät olleet voineet perustaa satamaa Itä-Intiaan. Yhtiölle kuuluvat laivat saapuivat kuitenkin Intiaan ja lastasivat Suratissa. Seuraavina kahtena vuotena yhtiön onnistui rakentaa ensimmäinen tehdas Bengalinlahdelle. Yhtiötä johti yksi kuvernööri ja 24 johtajaa. He muodostivat johtajien neuvoston ja yhtiön hallituksen, jonka jäsenillä täytyi olla vähintään 2 000 punnan osakekanta. Yhtiökokouksessa ainoastaan osakkeenomistajilla oli istunto- ja puhevalta. Kauppakomppania oli suuri lainanantaja; tämä oli suurin syy monopoliaseman muodostumiseen.
Historia > Yhtiön laajentuminen Intiassa

Kauppakomppania syrjäytti pian portugalilaiset Intian kaupassa. Portugalilaisten tukikohtia olivat Goan, Chittagongin ja Bombayn kaupungit. Yhtiö perusti kauppa-asemia Suratiin, Madrasiin, Bombayhin ja Kalkuttaan. Vuonna 1647 yhtiöllä oli Intiassa 23 kauppa-asemaa ja niissä 90 työntekijää. Kauppakomppania sai oikeudet perustaa linnoituksia ja värvätä joukkoja eri kauppapaikkojensa suojaksi.
Kauppakomppania osti tuotteita Aasiasta pääasiassa hopealla ja osallistui Intian valtamerellä ja Aasiassa toimineiden kansainvälisten kauppaverkostojen toimintaan. Yhtiötä kiinnostivat muun muassa puuvilla, silkki, tekstiilien värjäyksessä käytetty indigonsininen (nykyään farkkujen sininen) väriaine, salpietari (kaliumnitraatti), tee ja oopiumi. Oopiumia yhtiö hankki Intiasta ja vei sitä Kiinaan, minkä seurauksena syttyivät ns. oopiumisodat.
Historia > Sotilaallinen laajentuminen

Elokuussa 1746 ranskalaiset piirittivät Madrasin linnan ja valloittivat kaupungin. Vuoden 1748 rauhanteossa Madras palautettiin Englannin Itä-Intian kauppakomppanialle. Yhtiö taisteli Robert Cliven kenraalikuvernöörin johdolla Joseph François Dupleixin ranskalaisia joukkoja vastaan Arcotissa 1751. Clive voitti taistelun, sillä taistelun aikana oli kova ukkonen. Ranskan palkkaamat muslimipalkkasoturit säikähtivät englantilaisten pelottomuutta ukonilmassa, ja Clive valtasi kaupungin laukaustakaan ampumatta.
Seuraavaksi ranskalaiset hävisivät Trichinopolin taistelussa. Dupleix joutui taistelun hävittyään eroamaan Ranskan Itä-Intian kauppakomppanian palveluksesta.
Robert Cliven komennossa kauppakomppanian asevoimat hyökkäsivät viimeistä itsenäistä Bengalin hallitsijaa Siraj Ud Daulatia vastaan vuonna 1757, ja valloittivat Bengalin.
Historia > Siirtomaamonopoli

Ranskan tappio seitsenvuotisessa sodassa (1756–1763) rajoitti Ranskan imperialistisia pyrkimyksiä siirtomaissa, ja myös esti teollisen vallankumouksen vaikutusta ranskalaisissa siirtomaissa. Robert Clive valtasi St. Georgen linnoituksen takaisin kauppakomppanialle. Pariisin rauhansopimuksessa (1763), ranskalaiset menettivät asemansa, säilyttäen ainoastaan kauppapostit pienillä enklaavialueilla Pondicherryssä, Machessa, Karikalissa, Yanamissa, ja Chadernagasissa ilman mitään sotavoimia.
Historia > Kauppakomppanian loppu

Sepoykapinan seurauksena hallitus kansallisti Kauppakomppanian vuonna 1858 annetulla lailla. Kauppakomppania menetti hallinnolliset oikeutensa, ja sen asevoimat lakkautettiin. Kauppatoiminta jatkui 1. tammikuuta 1874 asti.
Oopiumikauppa

Kauppakomppania oli perustanut vuonna 1711 kauppapostin Kiinan Kantoniin harjoittaakseen tee- ja hopeakauppaa. Yhtiö muodosti brittiläisen oopiumikaupan monopolin Kalkutassa, josta myytiin oopiumia Kiinaan vuonna 1773. Kiina kielsi oopiumikaupan jo vuonna 1729, minkä jälkeen oopiumia salakuljetettiin Kiinaan; oopiumin kieltolakia alettiin soveltaa tiukemmin vasta 1821. Kauppakomppanian mahti alkoi murentua 1834, kun sen monopolia ei uudistettu. Kiinan asettamat rajoitukset johtivat lopulta ensimmäiseen oopiumisotaan Kauppakomppanian ja Qing-dynastian välillä. Sen johdosta Hongkong liitettiin Britanniaan ja oopiumikauppa Kiinassa vapautettiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Englannin Itä-Intian kauppakomppania Wikimedia Commonsissa
Ensimmäinen oopiumisota Radio86.fi 02.05.2007.
Englantilaisten ja muiden eurooppalaisten valtioiden siirtokunnat Intiassa vuosina 1501–1739.
Ensimmäinen Tšetšenian sota

Ensimmäinen Tšetšenian sota käytiin Venäjän ja Tšetšenian välillä vuosina 1994–1997. Sota johtui siitä, että tšetšeenien itsenäisyyttä ajavat tahot julistivat maan itsenäiseksi Neuvostoliiton hajottua.
Neuvostoliiton hajotessa kaikki neuvostotasavallat itsenäistyivät. Tšetšeeno-Ingušetia oli kuitenkin ollut ainoastaan autonominen osa Venäjän sosialistista federatiivista neuvostotasavaltaa, eikä Venäjä suhtautunut suopeasti sen itsenäisyyspyrkimyksiin. Kantaan vaikutti osaltaan mahdollisesti Tšetšenian halki kulkeva tärkeä öljyputki, joka yhdisti Azerbaidžanin öljykentät satamiin Mustallamerellä. Vuosituhannen vaihteessa Venäjä rakennutti uudet Tšetšenian kiertävät putkistot.
Ennen sotaa

Vuonna 1991 Neuvostoliitto hajosi. Tšetšenian kommunistijohtaja Doku Zavgajev syöstiin vallasta. Kaappausta johti tšetšeenipoliitikko Džohar Dudajev, entinen Neuvostoliiton ilmavoimien kenraali.
Dudajev voitti marraskuun presidentinvaalit yli 90 %:n kannatuksella. Hän julisti Tšetšenian itsenäiseksi melkein heti vaalien jälkeen. Venäjä ei hyväksynyt vaalitulosta. Samassa kuussa Georgia tunnusti Tšetšenian. Samaa ei tehnyt Venäjä, Yhdysvallat tai moni muukaan maa. Kansainvälisesti katsoen Tšetšenia jäi yksin. Pinnalta katsoen Venäjä näytti luovuttavan. Venäjä ja Tšetšenia sopivat venäläisten vetäytymisestä maasta toukokuussa 1992 ja sotilaat poistuivat maasta heinäkuussa 1992. Venäjän vetäydyttyä maasta vuoden 1992 kesällä jäljelle jäi runsaasti aseita. Venäläiset antoivat puolet aseistaan tšetšeeneille. Osin tämä johtui käytännön tilanteen tunnustamisesta: neuvostosotilaat olivat alkaneet myydä aseita paikallisille jo vuosia ennen Neuvostoliiton hajoamista. Myös Venäjän valtio myi merkittävän määrän aseita Dudajevin hallinnolle. Vain osa aseista päätyi kuitenkin Tšetšenian viralliselle armeijalle – suuri osa jäi yksityishenkilöille ja erilaisille epävirallisille ryhmille. Jo marraskuussa 1992 sota uhkasi Tšetšeniassa, kun Venäjä miehitti tšetšeenien ja inguušien rajan ainakin muodollisesti inguušien ja osseettien välisen konfliktin takia. Tämän takia Tšetšenia pani asevoimansa liikekannalle, mutta sota ei silti alkanut vielä.
Rikollisuus rehotti Tšetšeniassa ja johti siihen, että Venäjällä tšetšeeni liitettiin monesti mafiaan. Jeltsin ei halunnut neuvotella Dudajevin kanssa henkilökohtaisesti vuosina 1992–1994. 1990-luvun alussa Tšetšenian sotaa ajoivat kansallisuusministeri Shahrai ja hänen seuraajansa Jegorov vielä jyrkemmin. Vuonna 1992 Dudajevin syrjäyttämistä yritettiin sisäministeriön joukkojen ja KGB:n avulla. Yritysten epäonnistuttua Venäjä yritti tukea kapinaliikkeitä Dudajeviä vastaan. Kapinaliikkeissä oli mukana jopa entisiä rikollisia, kuten Ruslan Labazanov. Vuonna 1993 Dudajev oli ajautunut pahaan konfliktiin parlamentaarisen oppositionsa kanssa ja hänet koetettiin murhata toukokuussa 1993.
Salaiset operaatiot

Venäjä pidättäytyi täysimittaisista hyökkäyksistä aina vuoteen 1994 saakka. Syksyllä 1994 Venäjän erikoisjoukot koettivat monta kertaa syöstä Dudajevin vallasta, mutta kaikki yritykset epäonnistuivat. Lokakuussa 1994 Venäjän turvallisuuspalvelun tukemat sissijoukot yrittivät vallankaappausta, joka sekin epäonnistui. Heinäkuussa 1994 tšetšeenirikolliset kaappasivat bussin Mineralnyje Vodyn lähistöllä. Tätä ja muita kaappauksia on pidetty joko aitoina tšetšeenirikollisten toimina tai Venäjän turvallisuuspalvelun toteuttamina provokaatioina. Jotkut pitävät heinäkuun 1994 bussikaappausta viimeisenä syynä siihen, että Venäjä aloitti toimet Dudajevia vastaan.
Kapinalliset tšetšeenijoukot hyökkäsivät Groznyin keskustaan 26. marraskuuta 1994 panssareiden turvin. Todellisuudessa suuri osa kapinallisista oli Venäjän asevoimien sotilaita, joilla oli sopimus maan turvallisuuspalvelun kanssa. Hyökkäystä tukivat myös lentokoneet. ”Kapinalliset” kuitenkin saarrettiin ja väijytettiin. Gantemirovin ja Tamanin eliittidivisioonan sotilaat eivät mahtaneet Shamil Basajevin ja Ruslan Gelajevin sissijoukoille mitään. Tosin venäläiset tarkka-ampujat ampuivat monta vastarintamiestä katoilta. Venäjä ei julkisesti tunnustanut armeijansa sotivan Tšetšeniassa. Nämä Venäjän armeijan sotilaat olivat solmineet sopimuksen maansa turvallisuuspalvelun kanssa.
Jeltsin määräsi sotilaat kukistamaan tšetšeenikapinan kaikin mahdollisin voimakeinoin. Hän antoi 3. marraskuuta 1994 salaisen käskyn hyökätä Tšetšeniaan. Venäjän asevoimat erotti satoja taisteluista kieltäytyneitä upseereja, muun muassa Kaukasian sotilaspiirin koko esikunnan.
Sotarikokset ja kansainvälisen yhteisön reaktiot

Sota oli hyvin epäinhimillistä puolin ja toisin. Venäläiset rikkoivat ihmisoikeuksia, mutta kansainvälisten sopimisten ja lain vastaisiin toimiin syyllistyivät myös tšetšeenit. Human Rights Watch -järjestön raportin mukaan venäläiset surmasivat siviileitä ja kiduttivat kapinallisiksi epäilemiään tšetšeenimiehiä. Tšetšeenit surmasivat kiinni saamiaan venäläislentäjiä, ottivat venäläissairaalan panttivangeiksi ja käyttivät siviilisairaalaa suojakilpenään.
Kansainvälinen yhteisö tunnusti sodan Venäjän sisäiseksi asiaksi. ETYJin määrittelemät normit asettavat myös ”sisäisille turvallisuusoperaatioille” väkivallan käytön suhteen kohtuullisuusrajoituksia ja kiinnittävät erityistä huomiota siviiliväestön suojelutarpeeseen. Venäjä oli sitoutunut näihin muodollisesti, mutta rikkoi niitä jatkuvasti, ja useat eurooppalaiset järjestöt vaativat asiaan puuttumista.
ETYJ aloitti toimintansa Tšetšeniassa huhtikuussa 1995, ja pysyi maassa vuoteen 2001 asti. Sen tavoitteena oli edistää ihmisoikeuksia ja kriisinhallintaa sekä tukea avustusjärjestöjen työtä. Sen tarkkailijat olivat riippuvaisia Venäjän suojelusta, ja käytännössä ne pystyivät vain avustamaan joissakin neuvotteluissa.
Sodan jälkimainingit

Elokuussa 1996 solmittu Hasavjurtin sopimus oli ensimmäisen Tšetšenian sodan päätepiste. Varsinainen rauhansopimus allekirjoitettiin Kremlissä toukokuussa 1997.
Vuonna 1997 kapinallisjohtaja Aslan Mashadov valittiin Tšetšenian presidentiksi. Venäjä tunnusti hänen hallituksensa mutta ei ottanut kantaa Tšetšenian itsenäisyyteen.
Venäjän kannalta katsoen sota ei ratkaissut Tšetšenian kysymystä. Aikaa myöten osaltaan tämäkin vei toiseen sotaan, jossa Venäjä menestyi paremmin.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Venäläinen sotilas Groznyin taistelujen keskellä.
Drugstore Cowboy

| Drugstore Cowboy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Gus Van Sant
Käsikirjoittaja:  Gus Van Sant William S. Burroughs James Fogle
Perustuu:  James Foglen romaaniin Drugstore Cowboy
Tuottaja:  Karen Murphy Cary Brokaw Nick Wechsler
Säveltäjä:  Elliot Goldenthal
Kuvaaja:  Robert Yeoman
Leikkaaja:  Mary Bauer Curtiss Clayton
Pääosat:  Matt Dillon Kelly Lynch James Remar James LeGros Heather Graham William Burroughs
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Avenue Entertainment
Levittäjä:  Artisan Entertainment Netflix Fandango at Home
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Drugstore Cowboy on Gus Van Santin ohjaama yhdysvaltalainen rikoselokuva vuodelta 1989. Käsikirjoitus perustuu James Foglen 1970-luvun alkuvuosiin sijoittuvaan omaelämäkerralliseen romaaniin. Pääosaa näyttelee Matt Dillon, muissa keskeisissä osissa näyttelevät Kelly Lynch, Heather Graham ja William S. Burroughs. Elokuva oli Van Santin läpimurtoelokuva.
Elokuvaa tehtäessä Foglen romaania ei ollut vielä julkaistu, ja se julkaistiin 1990, jolloin Fogle oli vapautunut vankilasta. Romaanin henkilöiden tavoin Fogle oli käyttänyt ja myynyt pitkään huumeita.
Juoni

Tarina kuvaa Bob Hughesia (Matt Dillon) ja joukkoa muita huumeriippuvaisia matkalla poikki Yhdysvaltojen luoteisosan Pacific Northwestin vuonna 1971. He hankkivat huumeensa ryöstämällä apteekkeja ja sairaaloita. Traagisen tapahtuman jälkeen Bob yrittää lopettaa huumeiden käytön, mutta huomaa että kyse on enemmänkin irtautumisesta huumausaineiden käyttäjän elämäntavasta kuin pelkästään huumeista irtautumisesta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Matt Dillon  | … |  Bob Hughes   |
|  Kelly Lynch  | … |  Dianne   |
|  James LeGros  | … |  Rick   |
|  Heather Graham  | … |  Nadine   |
|  Max Perlich  | … |  David   |
|  James Remar  | … |  Gentry   |
|  Grace Zabriskie  | … |  rouva Hughes   |
|  William S. Burroughs  | … |  Tom   |
Elokuvan musiikki on julkaistu albumina Drugstore Cowboy
Vastaanotto

Yhdysvalloissa kriitikot suhtautuivat elokuvaan sen tullessa ensi-iltaan hyvin myönteisesti, ja se nousi sekä Gene Siskelin että Roger Ebertin vuoden 1989 topten-listalle. Rotten Tomatoes -sivustolla tomatometrin yhteenveto on sataprosenttisen myönteinen, ja 27 kriitikon pisteet ovat keskimäärin 8/10.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Drugstore Cowboyn vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Palkinnot

Drugstore Cowboy on saanut Yhdysvalloissa seuraavia palkintoja:
L. A. Film Critics Association (1988): paras käsikirjoitus (Dan Yost, Gus Van Sant)
National Society of Film Critics (1988): paras elokuva, paras ohjaaja
Independent Spirit Award (1989): paras näyttelijä (Matt Dillon), paras kuvaus, paras käsikirjoitus, paras miessivuosanäyttelijä (Max Perlich)
New York Film Critics Circle (1989): paras käsikirjoitus
Dale Midkiff

Dale Alan Midkiff (s. 1. heinäkuuta 1959 Chance, Maryland, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan Louis Creedinä vuoden 1989 kauhuelokuvassa Uinu, uinu lemmikkini sekä kapteeni Darien Lambertina vuosina 1993–94 ilmestyneessä tieteissarjassa Time Trax. Näiden lisäksi Midkiff on näytellyt useissa muissakin televisiosarjoissa, kuten C.S.I., C.S.I. Miami, Castle, Criminal Minds – FBI-tutkijat, Dexter, Ilman johtolankaa, Paljastavat valheet ja Yli synkän virran.
Aiheesta muualla

Dale Midkiff Elonetissä.
Dale Midkiff Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Elonet
Lauren Daigle

| Lauren Daigle |
| --- | --- |
 Daigle konsertissa vuonna 2023.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Lauren Ashley Daigle
Syntynyt: 9. syyskuuta 1991 (ikä 33) Lake Charles, Louisiana, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä
Muusikko
Aktiivisena:  2010–
Tyylilajit:  kristillinen nykymusiikki, pop
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Centricity Music, Atlantic Records
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lauren Ashley Daigle (s. 9. syyskuuta 1991 Lake Charles, Louisiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, joka esittää kristillistä nykymusiikkia. Daigle on Centricity Music -levy-yhtiön artisti. Daigle oli vuonna 2023 Billboardin vuoden kristillinen artisti ja vuoden kristillinen naisartisti.
Daigle palkittiin vuonna 2015 uuden artistin Dove-palkinnolla. Daiglen laulu How Can It Be voitti samana vuonna vuoden laulun palkinnon. Daiglen albumi How Can It Be oli ehdolla vuonna 2016 parhaaksi kristillisen nykymusiikin albumiksi Grammy-gaalassa.
Daigle on varttunut Louisianan Lafayettessa.
Cochise

| Cochise |
| --- | --- |
 Pronssista veistetty Cochisen pää.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1805 Chiricahuan maaseutu, Uusi-Espanja 
Kuollut: 8. kesäkuuta 1874 New Mexico 
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1861–1872
Taistelut ja sodat:  Lounaisten alueiden intiaanisodissa 1860–1870-luvuilla Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan
Sotilasarvo:  sotajohtaja
Cochise (K´uu-ch´ishn 1812 – 8. heinäkuuta 1874) oli chiricahua-apassien johtaja, ja Geronimon ohella yksi tunnetuimmista apassipäälliköistä. Cochisen valtakausi ajoittui suurimmalta osaltaan 1860-luvulle, jolloin hän johti sotureitaan sodassa yhdysvaltalaisia ja meksikolaisia vastaan. Aikalaiskertomusten mukaan Cochise oli kookas ja leveäharteinen mies, jolla oli luontaista auktoriteettia. 1870-luvun alussa hän suostui Yhdysvaltain rauhanehtoihin ja johti heimonsa intiaanireservaattiin, jossa menehtyi vuonna 1874.
Historia > Ensitapaaminen amerikkalaisten kanssa

Kun amerikkalaiset sotilaat tulivat Arizonaan vuonna 1856 Cochise toivotti heidät  tervetulleiksi ja antoi näille luvan kulkea Kaliforniaan chiricahua-maan läpi. Lisäksi Cochise oli valmis auttamaan Butterfield Overland Mailin-postivaunuaseman perustamisessa kansansa maille Apassisolaan (Apache Pass). Lähistön chiricahuat osallistuivat aseman rakennustöihin tuomalla mukanaan puutavaraa. Myös Cochise vieraili asemalla ja ystävystyi paikan asiamiehen ja joidenkin rahtaajien kanssa.
Lokakuussa 1860 amerikkalaisten ja chiricahuoiden ystävälliset välit tulehtuivat, kun apassit sieppasivat erään uudisasukkaan lapsen. Cochise ei ollut asiasta tietoinen saadessaan kutsun saapua neuvottelemaan Apassisolan asemalle. Rajaseudulle hiljattain saapunut kokematon luutnantti George N.Bascom syytti Cochisea ryöstöretkestä, jonka todellisuudessa olivat tehneet Gilajoelta tulleet coyotero-apassit. Tapahtumaa seuranneessa pidätystilanteessa Cochise pääsi pakoon, mutta hänen mukanaan olleet chiricahuat vangittiin.