stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ÁVO
Viimeiset vuodet

Vuonna 1953 ÁVH palautettiin jälleen sisäministeriön osaksi. Käytännössä kuitenkin paremminkin ÁVH sulautti sisäministeriön itseensä: useimpiin ministeriön johtoviroista nimitettiin turvallisuuspoliisin mies. Kun Hruštšov oli Neuvostoliiton kommunistipuolueen kokouksessa helmikuussa 1956 yksityiskohtaisesti arvostellut Stalinin diktatuuria, stalinismin purkutoimet käynnistyivät myös Unkarissa, missä useita ÁVH:n johtomiehiä pidätettiin (ÁVH:n edellinen johtaja Gábor Péter oli vangittu jo 1953 osana puolueen sisäisiä puhdistuksia) ja tutkimuksia ÁVH:n laittomasta ja omavaltaisesta toiminnasta käynnistettiin.
Unkarin kansannousun yhteydessä ÁVH oli osaltaan käynnistämässä väkivaltaisuuksia: kun kansannousun aloittanutta mielenosoitusta 23. lokakuuta 1956 Unkarin yleisradion talon luona yritettiin turhaan hajottaa ja jotkut sotilaat ampuivat ilmaan, radiotaloa puolustavat ÁVH:n aseistetut yksiköt alkoivat ampua väkijoukkoon. Yksi mielenosoittaja haavoittui, yksi sotilas sai surmansa, ja tästä käynnistyivät varsinaiset aseelliset yhteenotot. Myös kansan viha ÁVH:ta kohtaan purkautui, ja joitakin kiinni saatuja ÁVH:n miehiä lynkattiin kansannousun aikaan julkisesti. Sisäministeri Ferenc Münnich kehotti ÁVH:n yksikköjä vetäytymään maan alle, Tšekkoslovakiaan tai neuvostojoukkojen puolelle tai pyytämään pääsyä vankiloihin turvasäilöön. Kaikki ÁVH:n miehet eivät kuitenkaan suostuneet vetäytymään. Niistä 61:stä lokakuun 23:nnen ja 29:nnen välillä sattuneista välikohtauksesta, joissa väkijoukkoja ammuttiin, ainakin 15:ssa olivat olennaisessa osassa ÁVH:n miehet. Kenties eniten kuolonuhreja vaatinut yhteenotto tapahtui Mosonmagyaróvárissa 26. lokakuuta. Väkijoukko, johon kuului koululaisia opettajineen, paikallisten tehtaiden työläisiä ja muita siviilejä, yritti tunkeutua rajavartioston kasarmiin, ja siihen ammutut joukkolaukaukset surmasivat vähintäänkin useita kymmeniä ihmisiä, joidenkin väitteiden mukaan toistasataa.
Kansannousun aikaan pääministeri Imre Nagy lupasi radiopuheessaan 28. lokakuuta 1956 järjestää Unkarin poliisivoimat uudelleen ja lakkauttaa ÁVH:n. Kansannousun kukistamisen jälkeen rakennetussa Kádárin järjestelmässä ÁVH:ta ei enää perustettu uudelleen. János Kádár itse totesi, että ÁVH oli lakkautettu, ”koska siitä ei ollut hyötyä ja sen menetelmät olivat väärät”. Lakkauttamisesta ei kuitenkaan säädetty lakia eikä annettu asetusta, eikä entisen ÁVH:n työntekijöiden rikkomuksia koskaan perusteellisesti selvitetty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ÁVO Wikimedia Commonsissa
Väkijoukkoa lynkatun ÁVH:n miehen ruumiin ääressä.
Vuoden 1956 verilöylyn muistomerkki Mosonmagyaróvárissa.
Paavo Kinnunen (jääkäri)

Jääkäripataljoona sapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Paavo Heikki Kinnunen (21. lokakuuta 1887 Rääkkylä - 25. heinäkuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Pekka Kinnunen ja Anna Maria Tikkanen.
Jääkärikausi

Kinnunen työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 29. marraskuuta 1915.
Hän harrasti myös musiikkia ja oli mukana pataljoonan soittokunnassa. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Schmardenissa, missä hän kaatui taistelussa päähän osuneeseen vihollisen luotiin 25. heinäkuuta 1916. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Schmardenissa. Hänet haudattiin Tukkumin sotilashautausmaahan. Tämä harjulla sijainnut hautausmaa toimi bolševikkikaudella hiekanottopaikkana. Kinnusen hautajaisiin osallistui Saksalainen kenraali Wyneken. Kunniamerkit: Jääkärimerkki.
Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Vuokko Kinnula

| Vuokko Kinnula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1947 Kauhajoki
Kuollut: 17. marraskuuta 2012 (65 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  keuhkosairausopin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (FK 1971, FL 1974, LL ja LKT 1981)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Palkinnot:  SVR R I, Maud Kuistilan palkinto (2011)
Vuokko Liisa Kinnula (o.s. Torvinen, 29. heinäkuuta 1947 Kauhajoki – 17. marraskuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen biokemisti (FL) ja sisätautien ja keuhkosairauksien erikoislääkäri (LKT), joka toimi Helsingin yliopiston keuhkosairausopin professorina ja Helsingin yliopistollisen keskussairaalan (HYKS) ylilääkärinä vuodesta 2003 elämänsä loppuun asti.
Torvinen kirjoitti ylioppilaaksi Tuiran yhteiskoulusta (1966). Uudella nimellään Kinnula hän valmistui Oulun yliopistosta ensin biokemistiksi (FK, 1971, FL 1974), jonka jälkeen opiskeli vielä samassa yliopistossa lääkäriksi ja väitteli lääketieteestä (LL 1981, LKT 1981). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Hepatic and cardiac energy metabolism during acute and chronic hypoxia in vivo : mitochondrial oxidation capacity and cytochrome concentrations, cytosolic and mitochondrial redox states, phosphorylation state of the adenylate system, activity of the (Na+-K+)-stimulated ATP-ase and triacylglycerol biosynthesis in the rat. Hän erikoistui sisätautien erikoislääkäriksi Oulussa (1987) ja keuhkosairauksien erikoislääkäriksi Helsingin yliopistossa (1989). Hän oli Helsingin yliopiston dosentti vuosina 193–2003 ja Oulun yliopiston fysiologian dosentti (1987–1995).
Kinnula työskenteli Oulun yliopistollisen sairaalan (OYS) sisätautien ja keuhkosairauksien apulaislääkärinä (1982-1987), HYKSin sisätautien ja keuhkosairauksien apulaislääkärinä (1987–1989) ja Helsingin yliopiston keuhkosairauksien apulaisopettajana (1989–1992). Tänä aikana hän toimi vuosina 1989-1991 ja 1992 yhdysvaltalaisen Duken yliopiston vierailevana professorina. Ennen Helsingin yliopiston professuuriaan Kinnula toimi HYKSin keuhkosairauksien erikoislääkärinä (1993–1994), Oulun yliopiston sisätautiopin virkaa tekevänä apulaisprofessorina (1995–1996) ja keuhkosairausopin professorina (1996–2003).
Kinnula oli Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritari. Hänelle myönnettiin Maud Kuistilan palkinto vuonna 2011.
Tuotantoa

Kinnulan tieteellinen tuotanto käsitti vuoteen 2007 mennessä noin 230 tutkimusjulkaisua ja muuta kirjoitusta keuhkosairauksista ja keuhkovauriomekanismeista. Hän oli yksi Duodecimin julkaiseman Keuhkosairaudet-kirjan toimittajista ja kirjoittajista.
Riitta Kaarteenaho, Pirkko Brander, Maija Halme, Vuokko Kinnula: Keuhkosairaudet. Duodecim, 2013. ISBN 978-951-656-575-3.
Kauko Kyllönen

Kauko Olavi Kyllönen (s.23. toukokuuta 1947 Kajaani) on suomalainen yleisesikunta-upseeri, sotilasarvoltaan eversti.
Uransa aikana Kyllönen toimi muun muassa maasotalinjan johtajana Maanpuolustuskorkeakoulussa sekä Tykistöprikaatin komentajana Niinisalossa.
Ura

Kyllönen suoritti varusmiespalveluksensa Kainuun prikaatissa 1968 valmistui RUK:n kurssilta 126. Kadettikoulussa hän opiskeli kurssilla 55 vuosina 1968-1971 jonka jälkeen hän toimi Kainuun prikaatissa opetusupseerina 1971-1978 ja patterin päällikkönä 1978-1983. Vuoden 1984 hän opiskeli maasotalinjalla Sotakorkeakoulussa jonka jälkeen siirtyi opetusupseeriksi Tykistökouluun Niinisaloon vuosiksi 1985-1988. Tämän jälkeen hän toimi osaston johtajana Satakunnan Tykistörykmentissä vuosina 1988-1990. Vuodeta 1990 alkaen hän toimi opettajana Sotakorkeakoulussa ja myöhemmin Maanpuolustuskorkeakoulussa (MPKK) ja MPKK:n maasotalinjan johtajana vuodet 1993-1996. Vuodesta 1996 hän toimi Niinisalossa Tykistöprikaatin komentajana, josta virasta jäi eläkkeelle 1998.
Ylennykset

Vänrikki 1968
Luutnantti 1971
Yliluutnantti 1974
Kapteeni 1979
Majuri 1985
Everstiluutnantti 1991
Eversti 1996
David Attenborough

| David Attenborough |
| --- | --- |
 Attenborough vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. toukokuuta 1926 (ikä 98) Isleworth, Middlesex, Englanti
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  luonnontieteilijä, juontaja
Arvonimi: Sir
Puoliso:  Jane Elizabeth Ebsworth Oriel (a.1950; kuollut 1997)
Lapset:  2
Muut tiedot
Aktiivisena:  1951-nykyhetki
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
David Frederick Attenborough (s. 8. toukokuuta 1926) on brittiläinen luontodokumenttien tekijä ja juontaja sekä luonnontieteiden popularisoija. Hän on myös toiminut Britannian yleisradioyhtiö BBC:n johtotehtävissä.
Elämäkerta

Attenborough syntyi Isleworthissa Middlesexissä vuonna 1926 ja varttui Leicesterin yliopiston kampusalueella, missä hänen isänsä Frederick työskenteli yliopistossa rehtorina. Hänellä oli pikkuveli sekä isoveli Richard Attenborough, josta tuli kuuluisa näyttelijä ja ohjaaja. Perheeseen adoptoitiin lisäksi sodan aikana kaksi juutalaista pakolaistyttöä Saksasta.
Attenborough kiinnostui luonnontieteistä jo lapsena ja keräili muun muassa fossiileja ja kiviä. Hän suoritti Cambridgen yliopiston Clare Collegessa tutkinnon luonnontieteissä.
Vuonna 1947 Attenborough kutsuttiin asevoimien palvelukseen Kuninkaalliseen laivastoon, asemapaikkoinaan Pohjois-Wales ja Forthin vuono Skotlannissa. Laivaston jälkeen Attenborough toimitti lasten tiedekirjoja kustannusyhtiössä.
Attenborough meni vuonna 1952 harjoittelijaksi BBC:n televisioyksikköön. Se johti työhön tuottajana Alexandra Palacen studioille Lontooseen, missä Attenborough tuotti suorana studiosta lähetettyjä ohjelmia monenlaisista aiheista.
Vuonna 1954 Attenborough aloitti ensimmäisen Zoo Quest -sarjansa, joka vei hänet joka vuosi eri puolille maailmaa etsimään eläimiä eläintarhaan.
Tehtyään Zoo Questia kymmenen vuoden ajan Attenborough jätti BBC:n vuonna 1964 ja alkoi lukea sosiaaliantropologian jatkotutkintoa. Vuonna 1965 hän kuitenkin palasi BBC:lle uuden BBC2:n kanavapäälliköksi, ja vuosina 1969–1973 hän työskenteli BBC:n kummankin kanavan ohjelmistopäällikkönä.
Erottuaan ohjelmistopäällikön työstä vuonna 1973 Attenborough alkoi taas tehdä itse ohjelmia, joissa hän esitteli kaukaisten maiden kulttuureja ja luontoa. Hän alkoi myös juontaa Wildlife on One -luonto-ohjelmaa, jota tehtiin yli 100 jaksoa.
Vuonna 1979 Attenborough kirjoitti ja juonsi ensimmäisen monista laajoista luontosarjoistaan, Elävä maa. Sarja koostui kolmestatoista 50-minuuttisesta jaksosta, ja se oli siihen mennessä BBC:n kunnianhimoisin luontosarja ja sai paljon kiitosta ja suosiota ympäri maailmaa. Attenborough jatkoi samantyyppisillä pitkillä luontosarjoilla Elävä planeetta ja Eloonjäämisen haasteet. Niiden lomassa hän teki myös lyhyempiä sarjoja ja juonsi muiden tekemiä sarjoja. Usein hän julkaisi sarjansa kylkiäisenä myös kirjan. Attenborough on jatkanut luontosarjojen tekemistä 2020-luvulle saakka.
Attenborough aateloitiin vuonna 1985. Hän on uransa aikana saanut lukuisia muitakin kunnianosoituksia.
Vuonna 1950 Attenborough avioitui Jane Elizabeth Orielin kanssa, ja heidän avioliittonsa kesti vaimon kuolemaan asti 1997. Heillä on kaksi lasta, Robert ja Susan. Robert Attenborough on vanhempi lehtori arkeologian ja antropologian laitoksessa Australian kansallisessa yliopistossa. Vapaa-ajallaan Attenborough harrastaa musiikkia, luonnonkansojen taidetta, nykyaikaista keramiikkaa ja luonnontiedettä.
Näkemyksiä

Joulukuussa 2005 BBC:n Radio Five Liven Simon Mayon haastattelussa Attenborough kuvasi itseään agnostikoksi.
Syyskuussa 2013 Attenborough kritisoi kehitysmaihin annettavaa ruoka-apua. Hän pitää ruoka-apua "sekopäisenä" ja peräänkuuluttaa keskustelua ja toimenpiteitä väestönkasvun hillitsemiseksi. Hänen mukaansa maapallo on menossa kohti katastrofia ja luonto tulee korjaamaan tilanteen, jos ihmiset eivät tee mitään. Hänen mukaansa nälänhädät johtuvat siitä, että liian pienellä alueella on aivan liikaa ihmisiä ja luonto on yrittänyt korjata asiaa mutta ihmiset ovat omalla toiminnallaan (ruoka-apu) vain pahentaneet tilannetta.
Dokumenttisarjoja

Zoo Quest (1954–1963)
Zambezi (1965)
Life: East Africa (1967)
The Miracle of Bali (1969)
The World About Us (1969)
The Tribal Eye (1975)
Wildlife on One (1977)
Elävä maa (Life on Earth, 1979)
Elävä planeetta (The Living Planet, 1984)
Kadonneen elämän jäljillä (Lost Worlds, Vanished Lives, 1989)
Eloonjäämisen haasteet (The Trials of Life, 1990)
Etelämantereen ihmeet (Life in the Freezer, 1993)
Kasvien maailma (The Private Life of Plants, 1995)
Lintujen elämää (The Life of Birds, 1998)
State of the Planet (2000)
Sininen planeetta (The Blue Planet, 2001)
Nisäkkäiden maailma (The Life of Mammals, 2002)
Maan pienimmät (Life in the Undergrowth, 2005)
Planeettamme Maa (Planet Earth, 2006)
Vaihtolämpöisten elämää (Life in Cold Blood, 2008)
Jäinen planeetta (Frozen Planet, 2011)
Our Planet: Uskomaton planeettamme (Our Planet, 2019)
Elämä planeetallamme (A Life on Our Planet, 2020)
Luonnon lumoavat värit (Life in Colour, 2021)
Käännekohdassa: Tiede planeettamme pelastajana (Breaking Boundaries: The Science of Our Planet, 2021)
Suomessa osa Attenborough'n dokumenteista on lähetetty Ylen kanavilla Avara luonto -nimikkeen alla.
Kirjoja

Zoo Quest to Guyana (1956)
Zoo Quest for a Dragon (äänikirja, 1957)
Quest for the Paradise Birds (1959)
Zoo Quest in Paraguay (1959)
Quest in Paradise (äänikirja, 1960)
People of Paradise (1960)
Zoo Quest to Madagascar (1961)
Quest Under Capricorn (äänikirja, 1963)
Fabulous Animals (1975) ISBN 0-563-17006-9
The Tribal Eye (1976)
Elävä maa.  ((Life on earth: A natural history, 1979.) Suomentanut Irma Rostedt)  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4927-2
Discovering Life on Earth (1981)
Journeys to the past: Travels in New Guinea, Madagascar, and the northern territory of Australia (1983) ISBN 0-14-00-64133
The Living Planet (1984)
The First Eden: The Mediterranean World and Man (1987)
The Atlas of the Living World (1989)
The Trials of Life (1990) ISBN 0-00-219912-2
The Private Life of Plants (1994) ISBN 0-563-37023-8
Lintujen elämää (1998) ISBN 0-563-38792-0
The Life of Mammals (2002) ISBN 0-563-53423-0
Life on Air: Memoirs of a Broadcaster , omaelämäkerta (äänikirja, 2002) ISBN 0-563-53461-3
kirja: ISBN 0-563-48780-1
uusittu äänikirja ISBN 978-1-84607-652-7
Life in the Undergrowth (2005) ISBN 0-563-52208-9
Amazing Rare Things - The Art of Natural History in the Age of Discovery (2007) kovakantinen - ISBN 978-1-902163-46-8; pehmeäkantinen - ISBN 978-1-902163-99-4
Life in Cold Blood (2007) ISBN 978-0-563-53922-3
Life Stories (äänikirja, 2009) ISBN 978-0-00-733883-2
New Life Stories (äänikirja, 2011) ISBN 978-0-00-742512-9
Attenborough David & Hughes, Jonnie: Yksi elämä, yksi planeetta: näkemys ihmeellisen maailmamme tulevaisuudesta.  (A Life on Our Planet: My Witness Statement and a Vision for the Future, 2020)  Suomentanut Ilkka Rekiaro. Helsinki:  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-45658-3
Äänitallenteita

Tarka the Otter (1978), Henry Williamson, lukijana David Attenborough
Palkintoja

Jäsen the Royal Society of Arts, Manufacturers and Commerce'ssa FRSA
Brittiläisen imperiumin komentaja -kunniamerkki CBE 1974
Jäsen Royal Societyssä FRS (1983–1985)
Brittiläisen imperiumin ritarikomentaja KCVO 1985
Kuninkaallisen Victorian ritarikunnan jäsen CVO 1991
Kunniaritarien ritarikunta CH 1996
Ansioritarikunta OM 2005
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
David Attenborough BBC:n sivuilla (englanniksi)
David Attenborough Elonetissä.
David Attenborough Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Archaeology Data Service  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Urho Kekkonen
Sukutausta

Kekkoset ovat vanha savolainen suku. Urho Kekkosen varhaisimmat tunnetut esi-isät asettuivat Savon seudulle mahdollisesti jo ennen 1500-lukua. Kekkoset ovat mahdollisesti lähtöisin Karjalasta. Urho Kekkonen itse piti mahdollisena myös sitä, että Kekkoset saattavat olla lähtöisin läntisestä Suomesta, esimerkiksi Hämeestä, missä on jo 1400-luvulta lähtien ollut Kekkosten nimeen liittyviä paikannimiä.
Juho Kekkonen, Koivujärven Vainikan talon mäkitupalaisen poika oli Urho Kekkosen isä. Hän teki metsätöitä ja yleni myöhemmin metsätyönjohtajaksi ja tukkiasioitsijaksi. Hän avioitui Emilia Pylvänäisen kanssa vuonna 1899. Pariskunta muutti Pielavedelle, mistä Juho Kekkonen vuokrasi savutuvan ja kamarin käsittävän torpan, jota hän laajensi suuremmaksi taloksi. Juho Kekkonen oli torppari, eikä siten omistanut rakennusta. Talon takana olevan lepikon takia taloa alettiin kutsua Lepikon torpaksi. Pihapiirissä sijaitsi savusauna, jossa Urho Kekkonen syntyi 3. syyskuuta 1900. Lepikon torpassa perhe asui kuusi vuotta ja Siiri-tytär syntyi vuonna 1904. Juho Kekkosen savotoiden mukana perhe muutti vuonna 1906 Kuopioon ja 1908 Lapinlahdelle. Perheen kuopus Jussi syntyi vuonna 1910.
Lapsuus ja nuoruus

Koulun Urho Kekkonen aloitti Lapinlahdella. Käytyään kolme vuotta kansakoulua hän sai pyrkiä Iisalmen yhteiskouluun. Iisalmesta muutettiin jo seuraavana vuonna Kajaaniin. Isä Juho pääsi Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön tukkiasioitsijaksi ja syksyllä 1911 Urho siirtyi Kajaanin Yhteiskoulun toiselle luokalle. Yläluokilla hän oli koulun toverikunnan johdossa ja toimitti sen lehteä Mielikkiä ja sai vuosijuhlissa harjoitella puheiden pitämistä. Hän luki myös innokkaasti historian ja kaunokirjallisuuden teoksia. Hän sai myös 12-vuotiaasta alkaen olla mukana isänsä uittotyömailla.
Urho Kekkonen oli jo nuoresta pitäen innokas kirjoittaja. Ensimmäiset tekstit ilmestyivät vuonna 1914 Kaikuja Kajaanista -sanomalehdessä. Seuraavana vuonna hän alkoi kirjoittaa Kajaanin Lehteen. Kekkonen alkoi käyttää koulutovereidensa keksimiä nimiä Känä ja Urho Sorsimo.
Vanhemmilla oli varaa kouluttaa poikansa ylioppilaaksi. Kekkosella oli kaksi nuorempaa sisarusta: vakuutusvirkailijana myöhemmin toiminut Siiri Kekkonen (1904–1969) ja majuri, toimitusjohtaja Uuno Johannes (Jussi) Kekkonen (1910–1962).
Lukiolaisena Kekkonen liittyi Kajaanin suojeluskuntaan ja osallistui Suomen sisällissotaan Kajaanin sissirykmentin mukana valkoisten joukoissa. Hän osallistui Kuopion ja Varkauden valtauksiin, Mäntyharjun rintaman ja Viipurin taisteluihin sekä johti sodan loppuvaiheessa Haminassa yhdeksän punaisen teloittamista.
Kekkonen kaljuuntui suhteellisen nuorella iällä.
Urheilu-ura

Kekkonen oli nuorena miehenä kansallisen huipputason yleisurheilija. Vuonna 1924 hän voitti vauhdittomien hyppyjen SM-kisoissa korkeushypyn ja kolmiloikan. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän voitti korkeushypyn ja sijoittui toiseksi sivulajissaan 100 metrin juoksussa. Korkeushypyssä Kekkonen saavutti lisäksi kolme pronssia Kalevan kisoissa vuosina 1923, 1927 ja 1928. Hänen hallussaan oli vauhdittoman kolmiloikan Suomen ennätys (972 cm).
Urheilijanuransa jälkeen Kekkonen toimi Suomen Olympiakomitean ja Suomen Urheiluliiton (SUL) johdossa. Vuoden 1932 olympiakisoissa Los Angelesissa Kekkonen toimi Suomen olympiajoukkueen johtajana. Kansainvälinen yleisurheiluliitto puheenjohtajanaan ruotsalainen Sigfrid Edström sulki näiden kisojen aikana Paavo Nurmen kisoista ammattilaissyytösten vuoksi. Kekkonen taisteli Nurmen osallistumisen puolesta ja Suomen ja Ruotsin yleisurheilumaaottelut keskeytyivät useaksi vuodeksi. Ansioistaan Suomen urheilun hyväksi Urho Kekkoselle myönnettiin Suomen urheilun suuri ansioristi vuonna 1950.
Opiskeluaika ja poliittisen uran alku

Ylioppilaaksi Kekkonen kirjoitti Kajaanin Lyseosta vuonna 1919. Asevelvollisuutensa hän suoritti Helsingin autopataljoonassa ja kotiutui kersanttina. Hän muutti Helsinkiin vuonna 1921 ja valmistui lakitieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1926. Hän oli aktiivinen Pohjois-Pohjalaisessa Osakunnassa sekä lainlukijoiden riennoissa ja toimi Ylioppilaslehden päätoimittajana vuosina 1927–1928. Hän sai varatuomarin arvonimen vuonna 1928.
Lakitieteen ylioppilaana ja varatuomarina Kekkonen työskenteli Etsivässä keskuspoliisissa. Hän perehtyi kommunisminvastaiseen toimintaan. Etsivästä keskuspoliisista Urho Kekkonen myös löysi puolisokseen konekirjoittajana toimineen Sylvi Uinon. Vuonna 1928 heille syntyivät kaksospojat Taneli ja Matti.
Poliisivuosista puhuessa Kekkosella on toisinaan ollut ankaran, väkivaltaisen kommunistien kuulustelijan maine. Hän itse antoi ymmärtää ottaneensa humaanin ”hyvän poliisin” roolin vanhempien ja väkivaltaisempien kollegoidensa vastapainoksi. Jotkut hänen kuulustelemansa kommunistit ovat puoltaneet jälkimmäistä kuvausta, toiset taas syyttivät Kekkosta erityisen kovakätiseksi. Kirjailija Timo J. Tuikka selittää näiden lausuntojen ristiriitaisuutta Kekkosen kuulustelumenetelmien ja sosiaalisten taitojen kehityksellä: ”Hän oppi sen strategisen tavan, että nyrkki ei ole välttämättä se kaikista tehokkain väline, vaan viina, sauna ja jutustelu ovat paljon parempia tiedonhankintavälineitä.” Nämä paljastavat kokemukset olisivat vaikuttaneet hänen myöhempään uraansa ja lähestymistapaansa.
Kekkonen joutui eroamaan Etsivästä keskuspoliisista ehdotettuaan julkisesti, että se pitäisi lakkauttaa ja yhdistää rikospoliisiin. Kekkonen siirtyi vuonna 1927 Maalaiskuntien liiton lakimieheksi, mutta hänen julkinen esiintymisensä johti siihen, että työsuhde purettiin vuonna 1932. Kekkonen väitteli lakitieteen tohtoriksi 1936. Väitöskirja käsitteli kunnallista vaalioikeutta Suomen lain mukaan.
Urho Kekkosen aatteelliset juuret olivat kansallismielisessä ylioppilaspolitiikassa, ja sille oli luontevaa jatkoa myös toimiminen Akateemisessa Karjala-Seurassa (AKS). Kansan eheyttäminen, ryssäviha, aitosuomalainen kielitaistelu ja Itä-Karjalan kysymys olivat hänelle tärkeitä. Kekkonen kirjoitti pakinoita AKS:n lehteen Suomen Heimoon, ja vuonna 1930 hänestä tuli AKS:n kolme vuotta aiemmin valtaaman Suomalaisuuden Liiton puheenjohtaja. Vuonna 1932 Kekkonen kuitenkin erosi AKS:stä yhdessä monien muiden keskustaan suuntautuneiden jäsenten kanssa, kun AKS:n enemmistö ei suostunut tuomitsemaan Mäntsälän kapinaa. Hän jatkoi pakinointia Suomalaisuuden Liiton lehdessä Suomalaisessa Suomessa, jossa hän keskittyi ajamaan etenkin yliopiston suomalaistamista.