stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nathalie Sarraute
Elämäkerta > Kahden maan välillä

Nathalie Sarraute vietti lapsuutensa kahdessa maassa, minkä lisäksi hän joutui elämään myös kahden kulttuurin kohtaamispisteessä. Hänen isänsä Israël (Iljanova) Tšernjak oli sekä Geneven yliopistosta väitellyt luonnontieteiden tohtori että kemian insinööri. Hän oli myös juutalainen kuten myös kirjailijan äiti Pauline Tšatunovski. Varhain orvoiksi jäänyt Sarraute kasvoi veljensä huoltajuudessa. Veli oli kansainvälisesti tunnettu matemaatikko, joka oli tiedekunnassaan ainoa juutalaissyntyinen professori. Hänen äitinsä julkaisi novelleja ja romaaneja nimimerkillä Vichrovski.
Sarraute oli kaksivuotias, kun hänen vanhempansa erosivat. Hän muutti äitinsä kanssa Pariisiin, mutta kävi edelleen säännöllisesti myös Venäjällä. Koulunkäyntinsä hän aloitti Ranskassa, jossa hän myöhemmin myös sitä jatkoi. Hän palasi kuitenkin vuonna 1906 äitinsä ja tämän uuden aviomiehen kanssa Venäjälle Pietariin. Heti seuraavana vuonna hänen isänsä, jota vainottiin poliittisten näkemystensä tähden – hänen setänsä oli eräs terroristeista – emigroitui Pariisiin. Isä perusti Vanvesiin väriaineita valmistavan tehtaan. Sarraute seurasi isäänsä vuonna 1909, ja siinä vaiheessa hän varsinaisesti ranskalaistui.
Vuoden 1909 jälkeen Sarraute jatkoi koulunkäyntiään Ranskassa Alésian kunnallisessa koulussa vuoteen 1912 saakka ja sen jälkeen vuoteen 1918 Fénelon-lyseossa. Suoritettuaan ylioppilastutkinnon vuonna 1918 hän opiskeli Sorbonnen yliopistossa ja suoritti tutkinnon englannin kielessä. Hän suoritti Oxfordin yliopistossa Bachelor of Arts -tutkinnon vuosina 1920–1921. Hän siirtyi puoleksi vuodeksi Berliiniin ja seurasi siellä Werner Sombartin sosiologian luentoja. Vuonna 1922 hän kirjoittautui Pariisin oikeustieteellisen tiedekuntaan, jossa suoritti oikeustieteen tutkinnon.
Elämäkerta > Ennen toista maailmansotaa

Nathalie Sarraute avioitui tulevan kollegansa Raymond Sarrauten kanssa vuonna 1925, ja tästä avioliitoista syntyi kolme lasta:
Claude Sarraute, s. 1927, toimittaja ja kirjailija, oli avioliitossa Jean-François Revelin kanssa
Anne Sarraute, s. 1930
Dominique Sarraute, s. 1933
Vuonna 1926 Sarraute kirjoittautui harjoittelijaksi asianajajan tehtävään, ja hän toimi asianajajana vuoteen 1941 asti. Hän hoiti kuitenkin etupäässä vähäisiä rikosasioita.
Elämäkerta > Tropismeja

Ammatillinen ura jäi jatkuvasti vähemmälle, sillä Sarraute kiinnostui 1900-luvun kirjallisuudesta, eritoten Marcel Proustista, James Joycesta ja Virginia Woolfista, jotka vaikuttivat voimakkaasti Sarrauten tuotantoon. Vuodesta 1932 lähtien hän omistautui yhä enemmän kirjallisuudelle, kun hän alkoi kirjoittaa Tropismeja. Viiden vuoden kirjoitustyön jälkeen lyhyiden tekstien kokoelma oli valmis.
Kustantajat eivät kuitenkaan kiinnostuneet teksteistä, vaikka Sarraute sai apua tuolloin jo tunnetuilta kirjailijoita Jean-Paul Sartrelta ja Max Jacobilta. Kaikki suuret kustantajat, kuten Gallimard ja Grasset, kieltäytyivät teoksen julkaisemisesta. Lopulta hän kuitenkin tammikuussa vuonna 1939 onnistui saamaan kirjansa julkisuuteen pienen Denoëlin kustantamon kautta.
Tropismeja sisältää muutamia hyvin lyhyitä tekstejä. Kirjailijan oman kertomuksen mukaan ne ovat ”määrittelemättömiä liikkeitä, jotka liukuvat hyvin nopeasti tietoisuuden rajamailla; ne ovat alkuperältään meidän liikkeistämme, sanoistamme ja tunteistamme, joita me julistamme, jotka me uskomme tuntevamme ja joita pidämme hyvin tunnistettavina”. Kielellisesti Sarrauten taide keskittyi kehittämään kieltä, jolla voisi ilmaista tätä määrittelemättömän pientä, jatkuvassa liikkeessä olevaa olemassaolomme salaista lähdettä.
Tropismeja-teoksen ilmestymistä seurasi täydellinen hiljaisuus. Se ei herättänyt lainkaan kirjallista huomiota. Onneksi Sarrauten aviomies tuki häntä kirjallisissa pyrkimyksissä, sillä molemmat olivat kiinnostuneita 1900-luvun kirjallisuudesta.
Elämäkerta > Juutalaisena Euroopassa

Sarraute joutui luopumaan työstään asianajajana natsimiehityksen aikana juutalaisten toimintoja säädelleiden lakien tähden. Hän kuitenkin kieltäytyi kantamasta asusteissaan keltaista daavidintähteä ja pakeni maaseudulle Janvryn pikkukaupunkiin (Vallée de Chevreuse). Siellä hänet ilmiantoi eräs kylän kauppias. Hän välttyi kuitenkin pidätykseltä pakenemalla Pariisiin, jossa hän vietti jonkin aikaa.
Vuonna 1943 Sarraute pakeni uudelleen maaseudulle, nyt kuitenkin lähelle Pariisia Parmain kaupunkiin. Hän oli ottanut nimekseen Nicole Sauvage. Virallisesti hän oli kolmen tyttärensä kotiopettaja. Heinäkuussa 1944 Sarraute palasi jälleen Pariisiin. Hän pelastui kuolemalta, mutta ei koskaan puhunut tästä vaikeasta vaiheesta. Syynä oli kunnioitus muiden kärsimyksiä kohtaan.
Elämäkerta > Toisen maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen Sarraute omistautui kirjalliselle toiminnalle. Hänellä oli vaikeuksia toisenkin teoksensa, esikoisromaanin Portrait d'un inconnu julkaisemisessa. Lopulta Portrait d’un inconnu ilmestyi vuonna 1948 pienen Robert Martin -kustantamon julkaisemana. Myös tämä teos ohitettiin vähin äänin, vaikka sen esipuheen oli kirjoittanut itse Jean-Paul Sartre.
Vuonna 1949 Sarraute osti maalta Chérencestä, Oise-et-Loisen departementista talon, jonne hän vetäytyi viikonloppuisin ja lomiensa ajaksi kirjoittamaan.
Kolmas teos, romaani Martereau, ilmestyi 1952 ja sai jo julkisuutta. Kustantaja oli arvostettu Gallimard, joka kustansi hänen myöhemmätkin teoksensa. Teos sai osakseen myönteisiä arvosteluja, ja lisäksi sen myynti oli kohtalainen.
Viimeisen teoksensa Ouvrez Sarraute julkaisi 1997, jolloin hän oli jo 97-vuotias. Hän kuoli Pariisissa 1999 99-vuotiaana. Elämänsä aikana Sarraute edusti kansainvälistä venäläistä älymystöä, joka pystyi sopeutumaan kaikkiin uusiin oloihin ja erilaisiin piireihin.
Teokset > Romaanit ja kertomuskokoelmat

Tropismeja (Tropismes, 1939). Kertomuskokoelma. Suomentanut Leena Kirstinä. Karisto, 1968. ISBN 951-23-0289-6
Portrait d'un inconnu, Robert Marin, 1948. Uudelleenjulkaisut Gallimard. ISBN 2-07-036942-0.
Ystäväni Martereau (Martereau, 1953). Suomentanut Inkeri Tuomikoski. Otava, 1988. ISBN 951-1-08859-9
Planetaario (Le Planétarium, 1959). Suomentanut Kyllikki Clément. Hämeenlinna: Karisto, 1965. ISBN 951-23-0288-8.
Kultaiset hedelmät (Les Fruits d'or, 1963). Suomentaneet Pentti Holappa ja Olli-Matti Ronimus. Kirjayhtymä, 1964.
Entre la vie et la mort, Gallimard, 1968. ISBN 978-2070364091.
Vous les entendez?, Gallimard, 1972. ISBN 978-2070281398.
«disent les imbéciles», Gallimard, 1976. ISBN 978-2070182602.
L'Usage de la parole, Gallimard, 1980. ISBN 978-2070374359.
Tu ne t'aimes pas, Gallimard, 1989. ISBN 978-2070384167.
Ici, Gallimard, 1995. ISBN 978-2070192243.
Ouvrez, Gallimard, 1997. ISBN 978-2070192908.
Teokset > Esseet

L'Ère du soupçon, 1956. ISBN 978-2070324507.
Paul Valéry et l'enfant d'éléphant, Gallimard, 1986. ISBN 978-2070706068.
Lettres d'Amérique, Gallimard, 2017. ISBN 978-2072718779.
Teokset > Näytelmät

Le Silence, 1964. ISBN 978-2070386697.
Le Mensonge, 1966. ISBN 978-2070304929.
Isma, ou ce qui s’appelle rien, 1970. ISBN 978-2070320097.
C’est beau, 1975. ISBN 978-2070412648.
Elle est là, 1978. ISBN 978-2070412655.
Pour un oui ou pour un non, 1982. ISBN 978-2070407514.
Teokset > Omaelämänkerralliset teokset

Lapsuus. (Enfance, 1983). Suomentanut Annikki Suni. Otava, 1984. ISBN 951-1-07959-X.
Kirjallisuutta

Lindstedt, Laura: Nathalie Sarraute – ensimmäistä lukijaa etsimässä. Tarinoiden paluu: esseitä ranskalaisesta nykykirjallisuudesta, s. 44–54. Avain, 2008. ISBN 978-952-5524-53-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Londonderry Air

Londonderry Air eli tunnetuimman sanoituksensa mukaan Danny Boy on pohjoisirlantilainen kansansävelmä, joka tunnetaan useina eri sanoitusversioina ympäri maailman erityisesti englanninkielisissä maissa. Sitä käytetään Pohjois-Irlannin epävirallisena kansallislauluna  muun muassa Kansainyhteisön kisoissa.
Laulun alkuperästä ei ole varmuutta, mutta se tuli julkisuuteen 1800-luvun puolessavälissä, kun Londonderryn eli Derryn kaupunkiin markkinoille saapuvien maalaisten lauluja muistiin kirjoittanut Jane Ross luovutti laulun nuotit George Petrie -nimiselle kansanlaulujen keräilijälle. Petrie julkaisi sen vuonna 1855 toimittamassaan kirjassa The Ancient Music of Ireland.
Sävelmää on käytetty lukuisten englanninkielisten sanoitusten pohjana ja käännetty myös muille kielille monina versioina. Parhaiten laulu tunnetaan kansainvälisesti nimellä Danny Boy, jonka sanat alkavat ”Oh Danny Boy, the pipes, the pipes are calling...”. Sanoituksen on tehnyt brittiläinen lakimies ja runoilija Frederic Weatherly 1910-luvun alussa muokkaamalla aiemmin laatimansa tekstin sopimaan paremmin tähän melodiaan.
Suomeksi Londonderry Air tunnetaan ainakin kolmena sanoituksena. Kullervo on suomentanut sen nimellä ”Jos olisin...” Katherine Tynan Hinksonin tekstistä, joka alkaa sanoin ”Would God I were the tender apple blossom...”. Chrisse Johansson on suomentanut ”Danny Boy” -tekstin samalla nimellä. Sanoilla ”On hiljainen maa jälkeen sodan turhuuden” alkavan tekstin on levyttänyt Tapio Heinonen vuonna 1970. Seija Vuoma on sanoittanut sävelmän nimellä ”Joki ja tuuli” Arja Havakan samannimiselle albumille (2013).
Aiheesta muualla

McCourt, Malachy: Danny Boy: The Legend of the Beloved Irish Ballad. Hachette UK, 2014. ISBN 9780762455003.
Lohdutus (hevonen)

| Lohdutus |
| --- | --- |
 Lohdutus
Syntynyt:  1929
Kuollut:  1955 (26 vuotta)
Sukupuoli:  ori
Väri:  punarautias (liinakko)
Rotu:  suomenhevonen
Synnyinmaa:   Suomi
Isä:  Sisu
Emä:  Hultu
Emänisä:  Alarikin Kaima
Kasvattaja:  Toivo Pohjala, Harjavalta
Omistaja:  Toivo Pohjala, Harjavalta
Ohjastaja:  Toivo Pohjala
Tasoitusennätys:  28,3
Suurkilpailuvoittoja
 Ravikuninkuus: 1938, 1939 
Lohdutus (1929–1955) oli punarautias suomenhevosori, jonka isä oli Sisu, emä Hultu ja emänisä Alarikin Kaima. Se polveutui (iiiii.) vuonna 1888 syntyneestä oriista Eino, joka on yksi nykyisten suomenhevosten neljästä kantaoriista. Lohdutus kilpaili menestyksekkäästi ravurina voittaen kaksi ravikuninkuutta (1938 ja 1939). Ori juoksi useita Suomen ennätysaikoja parantaen kahdesti sekä 3000 metrin että mailin ennätyksiä. Sen ennätys (paras kilometriaika) oli 28,3.
Kilpaura

Lohdutus pysyi koko elämänsä kasvattajansa Toivo Pohjalan omistuksessa, ja Pohjala myös valmensi ja ohjasti oritta itse. Ori sai nimensä kun sen isän, Pohjalan suosikkihevosen, ostaja totesi hevosta maksaessaan, että Pohjalalle jäisi sentään varsa lohdutukseksi. Ori aloitti kilpailemisen kuusivuotiaana talvella Helsingissä Käpylän raviradalla tuloksella 1.44,4, mutta paransi seuraavana kesänä ennätystään Seinäjoella jo aikaan 1.32,1. Lopullisen läpimurtonsa Lohdutus teki kahdeksanvuotiaana 1937, kun se juoksi Tampereen Hippoksella uuden 3 000 metrin Suomen ennätyksen 4.40,0. Voittoja kertyi vuoden aikana yhteensä 11 kappaletta.
Vuonna 1938 Lohdutus voitti kaikki 16 lähtöään ja saavutti Suomen ennätykset 3000 metrin ja mailin matkoilla. Ravikuninkuudet se saavutti vuosina 1938 ja 1939, jälkimmäisenä vuonna vastustajanaan samoin kovassa kunnossa ollut Eri-Aaroni. Talvi- ja jatkosodan aikana ravikilpailuita ei juuri järjestetty, ja ori toimi kotitilallaan työhevosena ja siitosoriina. Se osallistui vielä vuonna 1945 ensimmäisiin sodanjälkeisiin kuninkuusraveihin ja juoksi 16 vuoden iästään huolimatta vielä uuden Suomen ennätyksen maililla, joskin jäi kuninkuuskilpailussa niukasti toiseksi. Lohdutuksen merkitys Pohjalan kotitilalle Kangasniemelle oli hänen poikansa Toivo T. Pohjalan mukaan niin suuri, että monena vuonna hevonen tuotti enemmän kuin koko suuri maatila.
Jalostuskäyttö ja jälkeläiset

Vuoden 1945 jälkeen Lohdutus ei enää kilpaillut, vaan jatkoi siitoskäytössä ja vietiin toisinaan hevosnäyttelyihin. Se sai kaikkiaan yli 1000 jälkeläistä, joista 336 hyväksyttiin kantakirjaan ja noin sata menestyi hyvin ravureina (84 tähti-, 13 suur- ja 4 huippujuoksijaa). Sen ensimmäisen polven jälkeläisiin lukeutuvat kolminkertainen ravikuningas Akapeetus sekä ravikuningatar Vilkku. Toisen polven jälkeläisiä puolestaan ovat nelinkertainen ravikuningas Ero-Lohko (i. Lohko), kolminkertainen ravikuningas Erkko (i. Lähetti) sekä kolminkertainen ravikuningatar ja lisäksi yhden ravikuninkuuden voittanut Suhina (i. Akapeetus). Myöhemmistä ravikuninkaallisista kuninkaat Ponseri ja Pette sekä kuningattaret Helätin, Karina, Aiheen-Ilo, Hulpu ja Luisteri polveutuvat Lohdutuksesta. Kantaori Einoon johtavaa isälinjaa kutsutaan nykyään tavallisesti Lohdutus-linjaksi, koska kaikki nykyiset suoraa isälinjaa Einosta polveutuvat suomenhevoset polveutuvat siitä Lohdutuksen kautta.
Lohdutus lopetettiin vuonna 1955 26-vuotiaana ja haudattiin kotitilalleen Harjavallan Torttilaan. Sen haudalla on kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin tekemä pronssinen Lohdutus-patsas.
Kantakirjaus

Lohdutus kantakirjattiin vuonna 1933 III palkinnolla. Lausunto oriista oli seuraava: "Ratsuksi kokolailla sopiva, paitsi säkä hieman pyöreä, kuitenkin pitkä; suhteellinen runko, hyvälihaksinen lanne ja hyvänlainen lautanen; pieniniveliset, hennot, kuivahkot jalat; hyvänpuoleiset kaviot. Veto välttävä, liikkeet tyydyttävät, luonne hyvä." Oriin säkäkorkeudeksi mitattiin 157 cm.
Looking Glass (intiaanijohtaja)

Looking Glass
Looking Glass (Allalimya Takanin, 1832– 5. lokakuuta 1877) oli nez percé -intiaanien päällikkö. Vuonna 1877 hän osallistui Oregonissa, Idahossa,  Wyomingissä ja Montanassa käytyyn nez percé -sotana laajalti julkisuutta saaneeseen tapahtumaan, jossa Oliver O. Howardin  johtamat Yhdysvaltain sotilasyksiköt ajoivat takaa reservaatistaan paenneita intiaaneja yli 2 000 kilometrin matkan.
Nez percéin ylimpänä johtajana sodan aikana toiminut Joseph olisi ollut valmis luopumaan taisteluista jo aikaisemmin, mutta Looking Glass ja muut päälliköt halusivat johtaa nez percét turvaan Kanadaan, jonne Istuva Härkä ja hänen siouxinsa olivat paenneet Little Big Hornin taistelun seurauksia. Looking Glass sai surmansa sodan viimeisenä päivänä Montanassa 5. lokakuuta 1877 tarkka-ampujan luodista.
Marguerite Long

Marguerite Long
Marguerite Marie-Charlotte Long (13. marraskuuta 1874 Nîmes – 13. helmikuuta 1966 Pariisi) oli ranskalainen pianisti ja maineikas pianonsoiton opettaja. Hän kuului Pariisin konservatorion henkilökuntaan vuosina 1906–1940 ja opetti muiden muassa Jacques Février'tä ja Samson François'ta.
Marguerite Long oli useiden nimekkäiden myöhäisromanttisen ranskalaissäveltäjien läheinen ystävä. Heihin kuului Maurice Ravel, jonka teoksista Couperinin hautamuistomerkin ja hänelle omistetun G-duuri-pianokonserton Marguerite Long kantaesitti.
Vuonna 1942 Long perusti Jacques Thibaud'n kanssa musiikkikoulun, ja seuraavana vuonna he panivat alulle kansainvälisen Long–Thibaud-musiikkikilpailun pianisteille ja viulisteille.
Longin kirjallisten julkaisujen joukkoon kuuluu Au piano avec Ravel, joka julkaistiin postuumisti vuonna 1971.
Kirjallisuutta

Weill, Janine: Marguerite Long: une vie fascinante. 1969
Dunoyer de Segonzac, Cecilia: Marguerite Long: un siècle de vie musicale française. Findakly, Paris 1993. ISBN 2-86805-021-2
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Veikko Litzen

Veikko Juhani Hjalmari Litzen (1. joulukuuta 1933 Helsinki – 17. tammikuuta 2011 Rooma, Italia) oli suomalainen filosofian tohtori ja kulttuurihistorian professori sekä (vuosina 1987–1996) Kansallisarkiston pääjohtaja. Hän oli erikoistunut keskiajan historiantutkimukseen.
Tausta

Litzen syntyi keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli työnjohtaja Harry Litzen ja äiti Aune Laitinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1969 lähtien on ollut Aulikki Laitinen, ja heillä on yksi lapsi, Johanna (s. 1977). Litzen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1953 ja valmistui filosofian maisteriksi 1961, lisensiaatiksi 1968, ja hän väitteli vuonna 1974 (Helsingin yliopisto). Hänen väitöskirjansa A war of roses and lilies: The theme of succession in Sir John Fortescue’s works käsitteli vallanperimyksen ongelmaa, jota hän oli tarkastellut jo aiemmin lisensiaatintyössään. Lisäksi hän on suorittanut arkistotutkinnon vuonna 1963.
Ura

Veikko Litzen toimi pääasiassa arkistolaitoksen palveluksessa: Helsingin kaupunginarkistossa 1962–1963, valtionarkistossa avustajana ja arkistonhoitajana 1962–1972, Turun maakunta-arkiston hoitajan 1973, valtionarkiston tutkimusosaston johtajana ja arkistoneuvoksena 1973–1978 sekä Valtionarkiston tai myöhemmin Kansallisarkiston pääjohtajana eli valtionarkistonhoitajana 1987–1996.
Vuonna 1978 hän aloitti Turun yliopiston ensimmäinen kulttuurihistorian professuurin ja tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1987 saakka. Tuona aikana hän käynnisti kehittämistyön, joka on johtanut nykyiseen, omaleimaiseen kulttuurihistorian oppiaineeseen.
Lisäksi Veikko Litzen toimi akateemisella urallaan Suomen Rooman instituutin eli Villa Lanten johtajana vuosina 1983–1985. Hän oli toiminut dosenttina Helsingin, Turun ja Tampereen yliopistoissa ja opettajana Sibelius-akatemiassa ja Teknillisessä korkeakoulussa. Lisäksi hän oli mukana useiden kansainvälisten arkistojärjestöjen johtotehtävissä ja alan lehtien toimituskunnissa.
Veikko Litzen -luento

Kun kulttuurihistorian professori Veikko Litzen täytti 60 vuotta 1.12.1993, merkkipäivän kunniaksi oppiaine päätti aloittaa vuosittaiset Veikko Litzen -luennot. Professori Litzen itse piti ensimmäisen luennon aiheesta "Konstantinus Suuri, Leni Riefenstahl ja minä". Tämä vuosittain Veikko Litzenin syntymäpäivään ajoittuva luento on määritelty kulttuurihistoriaan perustuvaksi kriittiseksi puheenvuoroksi jostakin ajankohdan keskeisestä kulttuurisesta ja yhteiskunnallisesta kysymyksestä.
Luennon ovat pitäneet:
1993 Veikko Litzen: Konstantinus Suuri, Leni Riefenstahl ja minä
1994 Justin O'Connor: Cultural Production and Conspicuous Consumption in Manchester - The Effects of Thatcherism in the Post-industrial City
1995 Kaari Utrio: Historiallinen romaani nykysuomalaisen lukijan maailmankuvan avartajana
1996 David Kirby: A Century of Socialism?
1997 Umayya Abu-Hanna: Kontrolli kulttuurin murroksessa - kun muutos on uhka
1998 Bruce Johnson: Losing control: knowledge, popular music and global mediations in the 21st Century
1999 Vilhelm Helander: Onko meillä urbaania perinnettä? Suomen kaupunkien julkisten ulkotilojen muodonmuutoksia
2000 Eva Österberg: Vänskap som skydd och hot i medeltidens Europa
2001 Pekka Gronow: Äänet ja historiantutkimus
2002 Peter Clark: Cities, Culture and Innovation from the Middle Ages to the 20th Century
2003 Päivi Setälä: Miksi Pyhästä Birgitasta tuli kulttuurihistoriallinen ilmiö?
2004 Juhan Maiste: Dance Macabre and the Awakening of the Renaissance
2005 Teija Tiilikainen: Eurooppalaisen identiteetin mahdollisuus.
2006 Irina Novikova: The Return of the Repressed: 'Trauma' and 'Rebirth' in the Post-Soviet Urban Imaginations of the 1990s
2007 Sven Hirn: Huvia ja herkkuja. Helsinkiläistä hotelli- ja ravintolaelämää ennen itsenäisyyden aikaa
2008 Veikko Litzen: "It ain’t necessarily so" - kyseenalaistamisesta
2009 Taru Mäkelä: Ehkäpä maailmankaikkeus on vain tarinoiden vyyhti
2010 Kari Immonen: Historia ihmisessä ja muita johtopäätöksiä
2011 Kersti Juva: Kirja ja Minä
2012 Timothy Ashplant: Life Writing and Historiography
2013 Sirpa Kähkönen: Ikuisuus ja päihtymys – Walter Benjaminin historiankäsityksen jäljillä
2014 Wulf Kansteiner: Omnipresent and Invisible: The Nazi Genocide in German Popular Culture
2015 Helena Ranta: Politisoitu kuolema.
2016 Kaarina Hazard: Julkinen puhe.
2017 Kari Mäkinen: Sielun tawarasta Aku Ankkaan: suomalaisen sielunmaiseman kirjalliset muovaajat.
2018 Tim Hitchcock: Macroscopes and Microscopes: Computer Assisted Close Reading of Historical Texts.
2019 Johanna Venho: Todellinen tarina – miten eletty elämä muotoutuu fiktioksi?
Teokset

A war of roses and lilies : The theme of succession in Sir John Fortescue’s works. Hki : Suomalainen tiedeakatemia , 1971.
Mitä kulttuurihistoria on? Turun yliopisto. Historian laitos,  1981, ISSN 0357-2129
Keskiajan ymmärtämisestä. Historiallinen arkisto vol. 71 (1978),
Perniön historia I. Salo 1980
Keskiajan kulttuurihistoria. 1994 (2. Uudistettu p.),
Tie Nikeaan. Kirja-Aurora ja K&h-tilauskirjat, Turun yliopisto 2009. ISBN 978-951-29-3963-3
Aiheesta muualla

Marjatta Hietala: Veikko Litzenin muistokirjoitus[vanhentunut linkki].  Helsingin Sanomat.
Veikko Littzen in memoriam. Ennen ja nyt.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Lokka

Lokan kylää tekojärven patotieltä, josta laskeutuva tie etualalla.
Lokka on Sodankylän kuntaan kuuluva kylä kunnan koillisosassa, Keski-Lapissa. Kylässä on noin 100 asukasta. Lokan kylä on antanut nimen Lokan tekoaltaalle, jonka kaakkoisrannalla se sijaitsee.
Elinkeinoja

Luontaiselinkeinot ovat edelleen tärkeitä Lokan kylän asukkaille. Kylässä harjoitetaan poronhoitoa ja se kuuluu Kemin-Sompion paliskuntaan. Lokan tekoallas on kylälle tärkeä kalastusalue.
Kylässä toimii osuuskunta, joka jalostaa luontaiselinkeinojen tuotteita.
Historiaa

Lokan seudun ensimmäiset asukkaat olivat lappalaisia, joiden talvikylä sijaitsi nykyisen kylän eteläpuolella. Suomalaisia ilmestyi Lokan seuduille 1600-luvulla.lähde?
Suomen itsenäistyttyä kylä koki rajan levottomuutta Venäjän puolelta tulleiden kolttien tehdessä ryöstöretkiä. Jatkosodan aikana Neuvostoliiton partisaanit hävittivät kymmenen taloa käsittäneen kylän tekemässään hyökkäyksessä 14. heinäkuuta 1944, ja surmasivat samalla 21 kylän asukasta. Hieman myöhemmin Lapin sodan aikana saksalaiset polttivat osan kylästä asukkaiden ollessa evakuoituina. He palasivat jälleenrakentamaan kotikyläänsä keväällä 1945.lähde? Jälleenrakennustöihin osallistui 1940-luvun lopulla myös Kansainvälisen Vapaaehtoisen Työleirijärjestön vapaaehtoisia eri puolilta Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa.
Vuonna 1967 rakennettu Lokan tekoallas merkitsi suurta muutosta seudun luonnossa ja asukkaiden olosuhteissa. Rakennustyömaa tarjosi työtä, mutta tutut metsästysmaat ja kalavedet jäivät altaan alle.lähde?
Kirjallisuutta

Kauhanen, Jouni: Lokan ja Porttipahdan tekojärvien sosiaalihistoria : nöyrtyminen ympäristöpakolaiseksi. Omakustanne, 2014. ISBN 978-952-68155-0-3.
Lordoosi

Cervical: kaularanka, Lumbar: lanneranka
Lordoosi on lääketieteellinen nimi selkärangan notkoille. Lordoosi esiintyy terveen selkärangan kahdessa osassa, kaularangassa (nikamat C 1-7) ja lannerangassa (nikamat L 1-5).
Lordoosi ja kyfoosi ovat selkärangan ja nikamavälilevyjen haitattomalle kuormitukselle ja kehon tasapainolle välttämättömiä.
Selän normaalissa ryhdissä servikaalinen lordoosi eli kaularangan notko, torakaalinen kyfoosi eli rintarangan köyry ja lumbaalinen lordoosi eli lannerangan notko ovat keskenään tasapainossa, jolloin ylävartalon ristiselälle aiheuttaman kuormituksen painopiste suuntautuu keskelle ristiluuta.
Korostunut lannelordoosi eli notkoselkä voi aiheuttaa lannerangan alaosan fasettiniveliin ja välilevyihin tavallista enemmän kuormitusta, mikä saattaa johtaa fasettinivelten tai välilevyjen kulumiseen.