stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leo Ekberg
Jääkärikausi

Leo Ekberg liittyi vapaaehtoisena Saksassa jääkärikoulutusta antaneeseen yksikköön, joka myöhemmin nimettiin Jääkäripataljoona 27:ksi. Hän kirjautui Holsteinissa sijaitsevalle leirialueelle Lockstedt Lageriin 7. tammikuuta 1916 ja hänet sijoitettiin 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Leo Ekberg osallistui Libaussa järjestetyille viestikursseille 17. huhtikuuta – 20. kesäkuuta 1917. Samana vuonna hän kävi Polangenissa kahden viikon erikoiskurssin (pommarikurssi). Libaussa pidetyille radiokursseille hän osallistui 31. lokakuuta 1917 sekä erikoisradiokursseille jotka pidettiin Berliinissä 9. – 16. syyskuuta 1917. Hänet komennettiin 12. marraskuuta 1917 sukellusvene UC 57:llä Suomeen ja saapui Loviisan edustalle Hamnskäriin 17. marraskuuta 1917.
Suomen sisällissota

Ekberg pystytti vakoiluun tarkoitetun radioaseman 15. joulukuuta 1917 Helsingin Kulosaareen ja toimi sen hoitajana aina Helsingin valloitukseen asti. Radioaseman hoitajan tehtävien ohella hän osallistui Helsingin suojeluskuntajoukkojen koulutukseen. Hänet määrättiin 16. huhtikuuta 1918 opetusupseeriksi Helsingin jääkäriprikaatin 2. rykmentin 3. pataljoonaan ja 11. toukokuuta 1918 prikaatin konekiväärikomppaniaan päälliköksi.
Sisällissodan jälkeen

Suomen sisällissodan jälkeen Leo Ekberg siirrettiin 30. heinäkuuta 1918 toimistoupseeriksi Yleisesikunnan yhteysosastoon. 2. Divisioonan tiedonantovälinekomppanian päällikkönä hän toimi 15. huhtikuuta – 15. heinäkuuta 1919, josta tehtävästä hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1920 Tiedonantojoukkojen esikuntaan apulaisupseeriksi. Kenttälennätinpataljoonaan hänet siirrettiin 15. joulukuuta 1920, josta edelleen 25. syyskuuta 1930 Viestipataljoona 2:n komentajaksi. Yleisesikuntaan teknillisen tarkastajan apulaiseksi hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1934 ja 1. tammikuuta 1938 puolustusministeriöön teknillisen tarkastajan toimiston päälliköksi. Riihimäen varuskunnan päällikkö 1928–1933.
Talvi- ja jatkosota

Talvi- ja Jatkosodan ajan Leo Ekberg toimi Päämajassa viestikomentajana. Hänen viestikomentajuutensa eräs episodi sattui, kun silloinen pääministeri Edwin Linkomies vaati ministereille oikeutta komentajapuheluihin päämajaan. Linkomiehen vaatimuksiin myönnyttiin puolustusministeri Rudolf Waldenin taitavan suostuttelun jälkeen. Se oli ensimmäinen kerta kun hallitus teki sotien aikana suoranaisen vaatimuksen päämajan suuntaa. Tässä sotkussa Ekberg oli kahden tulen välissä ja joutui nöyrtymään hallituksen pyyntöön komentajapuheluissa, tosin koskien vain pää- ja ulkoministeriä. Linkomiehen voitonriemua laansi se, että ylipäällikkö Mannerheim ylensi Ekbergin kenraalimajuriksi samana päivänä, jona uudet ohjeet päämajapuheluista tulivat voimaan.
Palvelus Suomen armeijassa

Ekberg toimi puolustusvoimissa Viestikomentajana vuodet 1945–1954. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta 60-vuotiaana vuonna 1954.
Opetustoimet Suomen armeijassa

Ekberg oli opettajana vuonna 1919 Santahaminassa, vuonna 1920 Haminassa ja vuonna 1922 sekä vuonna 1928 Riihimäen viestiupseerikurssien johtajana ja opettajana, vuonna 1924 Helsingin viestiupseerikurssien opettajana, viestipalveluksen opettajana Tuusulan erikoiskursseilla 1925 ja  kirjekyyhkyskurssien johtajana vuonna 1924 ja  vuonna 1928. Hän suoritti vuosina 1920–1923 armeijan joukko-osastojen viestikoulutuksen tarkastuksen. Viestitaktiikan opettajana Sotakorkeakoulussa hän toimi vuosina 1931–1935, Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1931–1933 ja Sotakorkeakoulun 2. ilmakomentajakurssilla vuosina 1934–1935.
Luottamustoimet

Ekberg toimi viestikalustokomitean jäsenenä vuosina 1923–1924. Kenttälennätinpataljoonan ja Viestipataljoona 2:n upseeriyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1921–1933, Jääkäriliiton Riihimäen alajaoston puheenjohtajana vuosina 1922–1933, Riihimäen kaasupuolustusyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1928–1932, Riihimäen ampumaseuran puheenjohtajana vuosina 1930–1933, 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana vuonna 1933, Hämeen ampujapiirin hallituksen jäsenenä vuosina 1933–1934, Riihimäen kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1929–1930, Upseerien metsästysyhdistyksen varapuheenjohtajana vuosina 1932–1956, Upseerien ampumayhdistyksen hallituksen jäsenenä 1934–1945, Upseerien ampumayhdistyksen Helsingin alaosaston puheenjohtajana 1935-36, Helsingin ratsastajien puheenjohtajana vuosina 1936–1945 ja johtokunnan jäsenenä vuosina 1946–1953 sekä liiton puheenjohtajana vuosina 1954–1960 (kunniajäsen vuodesta 1960 alkaen) ja Helsingin ratsastusseurojen yhteisen kilpailulautakunnan puheenjohtajana vuosina 1935 ja 1936, Valtioneuvoston asettaman puhelinlakikomitean jäsenenä vuosina 1935–1940, Ratsastajaliiton liittovaltuuskunnan jäsenenä vuosina 1937–1945 ja Posti- ja lennätinhallituksen väestönsuojelukomitean puheenjohtajana vuosina 1938–1939. Suomen upseeriliiton hallituksen jäsenenä hän toimi vuosina 1948–1954, Helsingin olympiakisojen teleteknisen päätoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1947–1952, Suomen olympiayhdistyksen valtuuskunnan jäsenenä vuodesta 1953. Hän toimi olympiakisojen ratsastusjoukkueen ylijohtajana Tukholmassa vuonna 1956, Valtion sähköpajan johtokunnan jäsenenä vuosina 1948–1956 ja Valtioneuvoston puhelinkomitean jäsenenä vuosina 1952–1954. Suomen tieteellisen radiotutkimuksen kansalliskomitean (URSI) hallituksen jäsenenä Ekberg oli vuosina 1952–1954, Viestisäätiön hallituksen jäsenenä vuosina 1949–1966, Viestiupseeriyhdistyksen kunniajäseneksi hänet kutsuttiin vuonna 1954, Suomen nykyaikaisen 5-ottelun liiton hallituksen jäsenenä hän oli vuosina 1949–1950 ja 1954–1956 sekä liiton varapuheenjohtajana vuosina 1951–1953, Veikkaustoimiston hallintoneuvoston jäsenenä hän toimi vuosina 1956–1958. Jääkäriliiton Riihimäen alaosaston hallituksen jäsenenä Ekberg toimi vuosina 1957–1962 ja puheenjohtajana vuosina 1963–1965.
Kirjallinen tuotanto

Ekberg on laatinut ohjesäännön "Puhelinpalveluohjesääntö". Kirkkaat johdot, vuodelta 1921. Varuskuntalehti Sattuman avustaja vuosina 1928–1931 ja päätoimittaja vuonna 1930. Leo Ekberg on kirjoittanut artikkeleita myös Suomen Vapaussotaan, Suomen Sotilaaseen, Hakkapeliittaan, Sanaan sekä Miekkaan ja Taistelijaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1915  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1923  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 22. maaliskuuta 1940  Kenraalimajuri 4. kesäkuuta 1944  Yleisesikuntaupseeri 5. joulukuuta 1934 |       |  Suomen Valkoisen Ruusun 1.lk. komentaja  Vapaudenristi 1.lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4.lk. (2 kpl.)  Suomen Olympialainen 1. luokan ansioristi  Vapaussodan muistomitali  Talvisodan muistomitali  Suojeluskuntajärjestön ansioristi  Suomen Ampujain Liiton kultainen ansiomerkki  Suomen ratsastajain Liiton ansiomerkki  Suomen Urheilu hopeinen ansioristi  Väestönsuojelun 1.lk. ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunta 1.lk.  Preussin rautaristi 2.lk.   Ruotsin Olympia ansiomitali  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Aiheesta muualla

Leo Ekberg : " M A Z A ". Helsingissä punakapinan aikana toiminut salainen radioasema, Hakkapeliitta, 15.10.1927, nro 42, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Liedon rautatieasema

Liedon rautatieasema (lyh. Leo, ruots. Lundo (Lnd), ratakm 256+708) on lakkautettu liikennepaikka Turku–Toijala-radan varrella Liedossa. Se sijaitsee noin 20 kilometriä Turusta koilliseen. Asemakiinteistöön kuuluu asemarakennuksen lisäksi VR:n käytöstä poistunut makasiinirakennus. Pihapiirissä on lisäksi vuonna 1878 kahden perheen asunnoksi rakennettu asuinrakennus, yhdistetty navetta-halkovaja ja sauna.
Historia

Asema avattiin vuonna 1876 Tammentaan kylään ja sen ympärille kasvoi asutus- ja palvelukeskus, jota alettiin kutsua 1900-luvun alussa Tammentaan sijasta Asemankulmaksi. Asema on rakennettu Knut Nylanderin tekemien tyyppipiirustusten mukaan. Samoilla piirustuksilla rakennettiin myös Auran, Kyrön, Urjalan ja Matkun rautatieasemat. Vuonna 1960 taajamassa asui noin 700 ja 2010 noin 1 100 henkeä.
Moottoritieyhteys Turkuun syrjäytti ratayhteyden ja asema muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1990. Henkilöliikenne lopetettiin seuraavana vuonna ja liikennepaikka lakkautettiin 1999, jolloin myös purettiin ratapiha.
Nykyään asemarakennus on yksityisomistuksessa.
Aiheesta muualla

Liedon Aseman kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Leviticus (yhtye)

| Leviticus |
| --- | --- |
 Leviticus vuonna 2011. Kuvassa Björn Stigsson (vas.) ja Peo Pettersson.
Tiedot
Toiminnassa:  1982–1989
Tyylilaji:  kristillinen metalli heavy metal glam metal
Kotipaikka:  Skövde, Ruotsi
Laulukieli:  englanti  ruotsi
Jäsenet:  Björn Stiggson, sähkökitara, laulu   Kell Anderson, rumpusetti   Håkan Andersson, bassokitara   Ez Gomer, bassokitara   Terry Haw, laulu (1986–1987)  Nickalas Franklin, bassokitara (1989) 
Levy-yhtiö:  Shadow/Talking Music   Twilight Records   Royal Records   Invasion Records   Viva Records   BTS Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leviticus on Ruotsista kotoisin oleva kristillinen metalliyhtye. Leviticus perustettiin vuonna 1982 ja yhtyeen johtohahmo oli Björn Stiggson. Yhtye julkaisi neljä albumia ennen hajoamistaan vuonna 1989.
Historia

Leviticuksen varhaiset julkaisut ovat tyyliltään 1980-luvulle tyypillistä glam metalia sekoittaen satunnaisesti muita rockvaikutteita. Knights of Heaven toi esille enemmän Petra-tyylisen rockpohjaisen ilmaisun.
Vuonna 1986 yhtye koki useita kokoonpanomuutoksia: Ez Gomer paikkasi Håkan Andersonin basistina ja Terry Haw liittyi mukaan. Molemmat olivat lyhyen aikaa yhtyeessä ennen kuin Leviticus hajosi ja he muodostivat Jet Circus -ryhmän.
Leviticus oli suositumpi Euroopassa kuin Yhdysvalloissa. He tekivat ensimmäisen yhdysvaltojen kiertueensa vuonna 1988 lämmitellessään Larry Normania ja soittivat hänen taustayhtyeenään. Samana vuonna he kiersivät Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Leviticus palasi yhteen vuonna 2003 soittaakseen Bobfest-tapahtumassa.
Sivuprojektit

Ez Gomer ja Terry Haw perustivat rumpali Little Gregoryn kanssa Jet Circuksen vuonna 1988. Jet Circuksen ensimmäistä albumia Step on It (1991) luonnehti proto-rapcore-ilmaisu. Euroopassa albumia jakeli Pila Records. HM Magazinen toimittaja Doug Van Pelt esitteli Jet Circuksen Yhdysvalloille. Masterointinsa vuoksi albumi kärsi huonosta äänilaadusta. Pitkän hiljaiselon jälkeen yhtye julkaisi No Mercy for the Living Dead -albumin vuonna 2003. Gomer julkaisi myös sooloalbumin nimeltä Look at Death Now vuonna 2005. Tämä albumi esitteli vierailevia artisteja kuten Mikkey Deen Motörhead-yhtyeestä, Stefan Elmgrenin Hammerfall-yhtyeestä ja Ruotsin radiosinfoniaorkesterin. Myöhemmin he ovat julkaisseet remix-albumin Dance or Die.
Leviticuksen jälkeen Björn Stiggson perusti XT-yhtyeen Sonny Larsonin kanssa. XT julkaisi kolme albumia. Stiggson julkaisi vuonna 1988 myös sooloprojektin nimeltä Together With Friends.
Jäsenet

Bjorn Stiggson – laulu
Kell Anderson – rummut
Håkan Andersson – bassokitara
Ez Gomer – bassokitara (1986–1987)
Terry Haw – laulu (1986–1987)
Nickalas Franklin – bassokitara (1989)
Peo – laulu (1989)
Dan Tibell – (kevät 1988)
Terrf Hjortander (1986–1987)
Diskografia

Stå och titta på EP (1982)
Jag skall segra! (1983)
I Shall Conquer (1984) (Shadow/Talking Music,  M8-uudelleenjulkaisu 2000)
The Strongest Power (1984) (Twilight)
Setting Fire to the Earth (1987) (Royal)
Knights of Heaven (1989) (Invasion)
Best of Leviticus (1993) (Viva)
Live at Bobfest 2003 (2003) (BTS Records)
Aiheesta muualla

Leviticus (yhtye) Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Jet Circus:
Ez Gomerin Jet Circus -sivusto
Jet Circus albumiarvioita
Peeter Lilje

Peeter Lilje (13. lokakuuta 1950 Valga – 28. lokakuuta 1993 Oulu) oli virolainen kapellimestari.
Lilje aloitti musiikin opiskelun Tartossa viulunsoitolla. Hän sai kuoronjohdon opetusta Arvo Ratasseppiltä. Opiskeluaikoinaan hän johti Estonia-teatterin kuoroa. Sittemmin hän pääsi Neeme Järven avustajaksi. Vuodesta 1975 Lilje opiskeli Leningradissa orkesterinjohtoa Arvīds Jansonsin ja Mariss Jansonsin johdolla. Leningradin filharmonista orkesteria johtanut Jevgeni Mravinski vaikutti merkittävästi Liljen kehitykseen kapellimestarina. Lilje palasi Viroon vuonna 1980 ja toimi siitä lähtien Viron kansallisen sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina. Hän myös teki sen kanssa Suomeen suuntautuneita vierailuja Helsinkiin, Lahden urkuviikolle ja Rauma Festivoon.
Lilje toimi vierailevana kapellimestarina Suomen eri kaupunginorkesterien johdossa. Vuodesta 1990 hän johti Oulun kaupunginorkesteria. Samalla hän toimi sen taiteellisena johtajana. Lilje johti myös Estonia-teatteria sen vierailulla Helsinkiin 1980 ja Tampereelle 1991. Vuonna 1985 hän johti Suomen kansallisoopperassa Sergei Prokofjevin oopperan Tulienkeli esitykset. Lilje toimi myös Kuopion kaupunginorkesterin päävierailijana. Vierailevana kapellimestarina hän johti orkestereita lisäksi muun muassa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Unkarissa ja entisen Neuvostoliiton alueen maissa.
Lilje levytti kaikki Jean Sibeliuksen sinfoniat ja johti aikansa virolaisten säveltäjien teosten esityksiä. Hänelle tärkeää ohjelmistoa olivat lisäksi laajat sinfoniset vokaaliteokset, joihin kuuluivat Carl Orffin Carmina Burana, Giuseppe Verdin Requiem ja Johannes Brahmsin Saksalainen sielunmessu. Lilje ihaili opiskeluajoistaan saakka jazzia. Hänen viimeiseksi työkseen jäi Johann Strauss nuoremman operetin Lepakko johtaminen Oulun kaupunginorkesterin esityksessä. Marraskuussa 1993 hän olisi johtanut Verdin Trubaduuri esitykset Tampereen Oopperassa, mutta hän kuoli yllättäen kotonaan Oulussa lokakuun 1993 lopussa.
Peter Liljeroth

| Peter Liljeroth> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1975 (ikä 49–50)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  teknillisen fysiikan professori, akatemiaprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (TkT 2002)
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Palkinnot:  Väisälän palkinto (2016)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Peter Liljeroth (s. 1975) on suomalainen tekniikan tohtori, joka työskentelee Aalto-yliopiston teknillisen fysiikan professorina. Vuosina 2019-2023 hän toimii päätoimisesti Suomen Akatemian akatemiaprofessorina ja tutkii sähköisesti ominaisuuksiltaan muokattavia keinotekoisia materiaaleja. Niitä rakennetaan joko mikroskooppisten tekniikoiden avulla atomi kerrallaan tai hyödyntäen molekyylien itsejärjestäytymistä.
Liljeroth on pohjakoulutukseltaan Teknillisestä korkeakoulusta valmistunut tekniikan tohtori. Liljerothin englanninkielinen artikkeliväitöskirja (2002) on otsikoitu Electrochemistry at electrified soft interfaces - novel approaches to old problems.
Vuonna 2016 Liljerothille myönnettiin Suomalaisen Tiedeakatemian Väisälän palkinto. Hänen luonnehdittiin tekevän ryhmänsä kanssa uraauurtavaa tutkimusta kokeellisen nanotieteen alalla.
Rondo Classic

Rondo-lehti.
Rondo Classic on Suomen suurin ja pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut taidemusiikkia käsittelevä aikakauslehti. Se perustettiin vuonna 1963 nimellä Rondo: Musiikkilehti. Vuonna 2024 painettua lehteä ilmestyi kahdeksan numeroa. Vuodesta 2011 lehden nimi on ollut Rondo classic. Alun perin lehteä julkaisi Suomen musiikinopettajain liitto, ja nykyinen julkaisija on Classicus Oy. Lehden päätoimittaja on Harri Kuusisaari.
Rondossa on muun muassa artikkeleita kuuluisista muusikoista, tulevista konserteista ja taidemusiikin asemasta. Klassisen lisäksi lehdessä käsitellään ajoittain maailman musiikkikulttuureja, musiikkiteatteria, jazzia ja pop-musiikkia. Rondo julkaisee myös Yleisradion Yle Radio 1:n sekä Yle Teeman musiikkiohjelmatietoja. Joka toinen kuukausi lehden liitteenä on CD-levy, jonka voi tilata erikseen. Rondo Classicin levikki on 8 250 kappaletta.
Classicus Oy:lle myönnettiin radiotoimilupa 18. marraskuuta 2009, ja Radio Rondo FM aloitti lähetykset 22. maaliskuuta 2010. Radio Rondo Classic lopetti toimintansa yrityskaupan myötä marraskuussa 2012. Sen jälkeen taajuus siirtyi uudelle omistajalle.
Aiheesta muualla

Rondo
| n k Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultin jäsenlehdet |
| --- | --- |
Jäsenliitot:  Aakusti  Aikakauskirja Genos  Amfion.fi  Animalia  Antimilitaristi  ARK – Arkkitehti  Astra  Asukki  Blues News  Demeter  Elonkehä  Eläinten ystävä  Esperantolehti  Etsijä  Filmihullu  Finlands Natur  Finnanest  Finnish Music Quarterly  Finnisharchitecture.fi  Freelance Online  Futura  Grafia  Haava  Historiallinen Aikakauskirja  Idäntutkimus  Ikaros  Imetysuutisia  Improbatur  Jazzrytmit  Juomaposti  Jyväskylän Ylioppilaslehti  Kajastus  Kaltio  Kansanmusiikki  Kantele  KD-lehti  Kehrääjä  Kide  Kiiltomato.net  Kirjailija  Kirjallisuusterapia  Kirjastolehti  Kompositio  Kosmopolis  Kosmoskynä  Kristosofi  Kritiikin Uutiset  Kulttuurintutkimus  Kulttuurivihkot  Kuti  Kuvittaja  Kynnys  Lapillinen  Lapsen Maailma  Lehto  Leija  Le Monde Diplomatique & Novaja Gazeta  Linnut  Lippu  Long Play  Lukufiilis  Lumooja  Luonnonsuojelija  Lähikuva  Lätta Bladet  Maailma.net  Maailman Kuvalehti  Maatiainen  Minna  Museo  Musiikin Suunta  Musiikintekijä  Mustekala.info  Muuriankkuri  Natura  Niin & näin  Niinipuu  Nuorisotutkimus  Nuori Voima  Nuorten Luonto  Ny Tid  Näkövammaisten Airut  Onnimanni  Pirta  Plan  Portti  Protu  Psykoanalyyttinen psykoterapia  Psykologia  Rauhanpuolustaja  Rondo  Ruumiin kulttuuri  Sarjainfo  Selkosanomat  Sieppo  Skeptikko  Skrolli  Sosiologia  Steiner-kasvatus  Stylus  Sukupuolentutkimus – Genusforskning  Sukuviesti  Sulasol  Suomen Luonto  Suomi–Puola Finlandia–Polska  Synkooppi  Synsygus  Synteesi  Särö  Taide  Taiteilija  Taito  Takoja  Tatsi  Tehohoito  Teosofi  Tiede & edistys  Tiedepolitiikka  Tiede-toimittaja  Tiedonantaja  Tiedosta  Tieteessä tapahtuu  Tringa  Tsilari  Tukiviesti  Tuli & Savu  Tulva  Turun ylioppilaslehti  Työelämän tutkimus  Työväentutkimus vuosikirja  Tähtivaeltaja  Ulkopolitiikka  Ultra  Uusi Safiiri  Vaikutuksessa-media  Vapaa ajattelija  Vasen kaista  Virikkeitä  Visiiri  Voima  Ydin  Yhteiset lapsemme  Yliopisto  Ylioppilaslehti
Tarja Liljeström

Tarja Marjut Liljeström (14. toukokuuta 1946 Helsinki – 15. kesäkuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen uimahyppääjä. Hänen merkittävimmät kansainväliset kilpailusaavutuksensa olivat seuraavat.
Meksikon olympialaiset (1968): 14. sija naisten 3 metrin ponnahduslautahypyissä ja 17. sija naisten 10 metrin kerroshypyissä.
EM-kilpailut (Utrecht 1966): 6. sija naisten 10 metrin kerroshypyyissä ja 11. sija naisten 3 metrin ponnahduslautahypyissä.
Universiaadit (Tokio 1967): 5. sija naisten 10 metrin kerroshypyissä.
PM-kilpailuissa hän saavutti kaksi kultamitalia (3 metrin ponnahduslautahypyissä 1963 ja kerroshypyissä 1965), yhden hopeamitalin kerroshypyissä 1967 ja yhden pronssimitalin 3 metrin ponnahduslaudalla 1965.
Seuratasolla hän edusti Helsingin Uimareita. SM-kilpailuissa hän sai 3 metrin ponnahduslaudalla kuusi kultamitalia (1961, 1962, 1963, 1964, 1966 ja 1968) ja kaksi hopeamitalia (1960 ja 1965) sekä kerroshypyissä viisi kultamitalia (1964, 1965, 1966, 1967 ja 1968), kaksi hopeaa (1962 ja 1963) ja yhden pronssimitalin (1961). Suomen hallimestaruuskisoissa hän sai vuosina 1960–1968 yhteensä 10 kultamitalia, yhden hopamitalin sekä yhden pronssimitalin.
Masters MM-kilpailuissa hän sai vuosina 1992–2008 yhteensä 20 mitalia ja Masters EM-kilpailuissa yhteensä 27 mitalia (1989–2007).
Varsinaisen aktiiviuran jälkeen hän toimi uimahyppyvalmentajana vuosina 1970–1985 Helsingin Uimareissa, Uimahyppääjien kerho Härvelissä sekä Tapiolan Uimareissa.
Suomen Uimaliitossa hän toimi uimahyppyjen johtoryhmän puheenjohtajana 1976–1983 sekä Uimaliiton johtokunnan jäsenenä 1980–1983. Euroopan Uimaliiton (LEN) masters-komitean jäsenenä hän oli 1994–2008 ja Kansainvälisen Uimaliiton (FINA) masters-komitean jäsenenä 1997–2009.
Hän toimi uimahyppytuomarina lukuisissa kansainvälisissä kilpailuissa, muun muassa Moskovan olympialaisissa (1980) ja Los Angelesin olympialaisissa (1984).
Liljeström oli koulutukseltaan tähtitieteilijä. Vuonna 2001 hän väitteli tohtoriksi radioastronomiasta. Työuransa hän teki matematiikan ja kemian opettajana Kustaan ja Helsingin aikuislukiossa.
Vilho Levänen

Viljo Mikko (Vippa) Levänen (1. helmikuuta 1893 Joensuu – 23. joulukuuta 1965) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä joukkueenjohtajana.
Perhetausta

Leväsen vanhemmat olivat talonomistaja Josef Levänen ja Maria Vigell. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1936 Sigrid von Schummerin kanssa ja toisen kerran vuonna 1962 Aili Alfrid Eskelisen kanssa.
Opinnot

Levänen kävi neljä luokkaa Joensuun suomalaisessa lyseota ja opiskeli sen jälkeen musiikkia Filharmonisen seuran orkesterikoulussa Helsingissä. Hän kuului seuran orkesteriin sellonsoittajana. Hän suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1923. Hän suoritti Viipurin upseerikokelaskurssin vuosina 1918–1919 ja oli kuuntelu-upseerina Kadettikoulussa vuosina 1922–1923 sekä kävi sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925. Hän suoritti taktiikan soveltamiskurssin ja jalkaväen ampumakoulutuskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926 sekä kävi Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuosina 1930–1931.
Jääkärikausi

Levänen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 19. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän kuului pataljoonan torvisoittokuntaan ja orkesteriin.
Suomen sisällissota

Levänen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kuokkalassa sekä etenemiseen Rajajoelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Levänen palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja myöhemmin Tampereen rykmentti. Hän osallistui vuonna 1920 Porajärven puolustukseen, muun muassa Soutajärven taisteluihin. Hänet määrättiin 28. huhtikuuta 1921 komppanianpäälliköksi aluksi Tampereen rykmentin 8. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1923 alkaen niin ikään päälliköksi 2. komppaniaan. Rykmentin aliupseerikoulun johtajaksi hänet nimitettiin 3. marraskuuta 1924. Aliupseerikoulusta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 2. komppaniaan 27. heinäkuuta 1928 ja edelleen 1. komppaniaan päälliköksi 10. elokuuta 1933.