stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskontojen uhrien tuki
Kirjallisuutta

Uskontojen uhrien tuki UUT ry: Muutoksen vuodet 2000–2004.  (Sisältää Muutos-lehdet neljältä vuodelta)  Vantaa:  Uskontojen uhrien tuki, 2005.  ISBN 952-91-9430-7
Iloisen talon kellareissa.  Into, 2011.  ISBN 978-952-01-0617-1
Aiheesta muualla

Uskontojen uhrien tuki ry:n verkkosivut
Laura Vähäsarja: Elämää uskonnon varjossa (Arkistoitu – Internet Archive). Vantaan Lauri 6.3.2008.
Tornion raatihuone

| Tornion raatihuone |
| --- | --- |
 Raatihuone heinäkuussa 2019
Osoite:  Hallituskatu 9 95400 Tornio
Sijainti:  Tornio
Valmistumisvuosi:  1875
Suunnittelija:  Frans Wilhelm Lüchow
Käyttäjä:  Tornion kaupunki
Julkisivumateriaali:  puu
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tornion raatihuone on Tornion keskustassa sijaitseva Suomen Lapin ainoa raatihuoneena toiminut rakennus. Kun Tornion viides raatihuone paloi 1871, uusi raatihuone päätettiin rakentaa Hallituskadulle. Lääninarkkitehti Frans Wilhelm Lüchowin suunnittelema rakennus valmistui 1875. Nikkari- eli sveitsiläistyylisessä rakennuksessa on uusrenessanssin piirteitä. Rakennuksen keskiosa on kaksikerroksinen ja harjalla on torni. Raatihuone on toiminut hallinto- ja oikeustalona ja toimistotiloina.
Museovirasto on luokitellut raatihuoneen ja Tornion kirkon alueen sekä Rantakadun ja Keskikadun puutalokorttelit Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Aiheesta muualla

Tornion kirkko ja raatihuone ympäristöineen sekä Rantakadun ja Keskikadun puutalokorttelit (Museovirasto) (Viitattu 9.3.2015)
Elinkeinopalvelut Green Linelle - raatihuone jää tyhjilleen (YLE 26.11.2014) (Viitattu 9.3.2015)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Tornion raatihuone (Q19710632)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: raatihuone
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tornio
koordinaatit: 65°51′N 24°09′E﻿ / ﻿65.85°N 24.15°E﻿ / 65.85; 24.15
Markku Rönkkö

Markku Rönkkö heinäkuussa 2012.
Markku Rönkkö (s. 7. kesäkuuta 1958 Sonkajärvi)  on suomalainen kirjailija, joka on julkaissut romaaneja, novelleja ja esseitä ja kirjoittanut näytelmiä, tv-dokumentteja ja -viihdettä. Hän on opiskellut sosiologiaa, sosiaalipsykologiaa, sosiaaliantropologiaa ja viestintää Helsingin yliopiston Valtiotieteellisessä tiedekunnassa, mutta opinnot keskeytyivät, kun hän aloitti mainostoimistossa.
Rönkön työpaikkoja ovat olleet MK-mainos, Unileverin omistama Lintas, SEK, Erma & Horelli ja Paltemaa Huttunen Santala Oy.  Copywriterina  ja luovana johtajana Rönkkö on palkittu tärkeimmissä alan kilpailuissa mukaan lukien Cannes, Clio, One Show, New York, London, Epica ja Eurobest. Vuonna 1996 hänet palkittiin mainonnan ja graafisen suunnittelun ammattilaisten Vuoden Huiput -kilpailussa Platinahuipulla , jonka lisäksi hän on saanut muun muassa 18 Kultahuippua, 13 Kultajyvää sekä Matti Viherjuuri -palkinnon. Vuonna 2005 hän sai Amnesty Internationalille tekemästään työstä Cannesin Leijonan. Kansallisia ja kansainvälisiä huomionosoituksia on pitkälti yli 400. Rönkön tunnetuimpia kampanjoita ovat Valio Maidon Teemu Selänne, Pohjolan Easy Living, Olvin Ajattele positiivisesti sekä DNA:n Elämä on, jonka slogan  tuli osaksi suomalaista arkikieltä.
Teokset

Lyhyt onni. Kaikki oleellinen kunniantuntoisen mainoselokuvan käsikirjoittamisesta ja ostamisesta.  Helsinki:  Mainostajien liitto, 1997.  ISBN 951-95616-7-6
Talonmies.  Helsinki:  Like, 2006.  ISBN 952-471-830-8
Neuropa (pdf) novellit.fi.  2001. Arkistoitu 27.9.2013. Viitattu 25.10.2010.
Roskakuski.  Helsinki:  Like, 2007.  ISBN 978-952-01-0025-4
Juoksupoika.  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0171-8
Lounge.  Helsinki:  Like, 2010.  ISBN 978-952-01-0532-7
Metsänpoika.  Helsinki:  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-08106
Hajaannus.  Helsinki:  Like, 2016.  ISBN 978-952-01-1420-6
Ilmalinna.  Helsinki:  Like, 2019.  ISBN 978-952-01-1873-0
Aiheesta muualla

Markku Rönkkö Helsingin kaupunginkirjaston aihepaketissa[vanhentunut linkki]
Markku Rönkkö Sanojen ajassa[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi

| Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi |
| --- | --- |
 10. konfederaation kongressi ←→ toinen
 Federal Hall (1789)
4. maaliskuuta 1789 – 4. maaliskuuta 1791
Senaatin puheenjohtaja:  John Adams (P)
Senaatin pres. pro tem:  John Langdon (P)
Edustajainhuoneen puhemies:  Frederick Muhlenberg (P)
Jäsenet:  21–26 senaattoria 59–65 kongressiedustajaa 0 äänioikeutonta delegaattia
Senaatin enemmistö:  Pro-Administration
Edustajainhuoneen enemmistö:  Pro-Administration
Istuntokaudet
 1: 4. maaliskuuta 1789 – 29. syyskuuta 1789 2: 4. tammikuuta 1790 – 12. elokuuta 1790 3: 6. joulukuuta 1790 – 3. maaliskuuta 1791
Yhdysvaltain ensimmäinen kongressi, joka koostui Yhdysvaltain senaatista ja Yhdysvaltain edustajainhuoneesta, kokoontui George Washingtonin presidenttikauden kahtena ensimmäisenä vuotena 4. maaliskuuta 1789 – 4. maaliskuuta 1791 välisenä aikana, aluksi New Yorkissa ja myöhemmin Philadelphiassa. Ensimmäisessä kokouksessa Yhdysvaltain liittovaltio aloitti virallisesti toimet uuden hallituksen puitteissa, jotka oli määritelty vuoden 1787 perustuslaissa. Edustajainhuoneen paikkajako perustui perustuslain 1. artiklan 2. pykälän 3. momentin ehtoihin. Molemissa huoneissa oli Pro-Administration-ryhmittymän enemmistö. Kongressi hyväksyi kaksitoista lisäystä perustuslakiin ja lähetti ne osavaltioille ratifioitavaksi; 15. joulukuuta 1791 ratifioituja kymmentä ensimmäistä lisäystä kutsutaan kollektiivisesti nimellä Bill of Rights.
Yhteenveto puolueista

Tässä kongressissa ei ollut puolueita, vaan sen jäsenet on jaoteltu epävirallisesti eri ryhmiin perustuen heidän äänestyshistoriaansa.
Yhteenveto puolueista > Senaatti

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

|  | Ryhmittymät | Ryhmittymät | Yht. | Vapaa |
|  |  |  | Yht. | Vapaa |
|  | Anti- Administration (A) | Pro- Administration (P) | Yht. | Vapaa |
| Alussa | 7 | 13 | 20 | 2 |
| Lopussa | 8 | 18 | 26 | 0 |
| Lopullinen äänijakauma | 30,8 % | 69,2 % |  |  |
Yhteenveto puolueista > Edustajainhuone

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

|  | Ryhmittymät | Ryhmittymät | Yht. | Vapaa |
|  |  |  | Yht. | Vapaa |
|  | Anti- Administration (A) | Pro- Administration (P) | Yht. | Vapaa |
| Alussa | 25 | 34 | 59 | 0 |
| Lopussa | 28 | 36 | 64 | 1 |
| Lopullinen äänijakauma | 43,8 % | 56,3 % |  |  |
Jäsenet > Senaatti

| --- | --- |
 Connecticut 1. Oliver Ellsworth (P)  3. William S. Johnson (P) Delaware 1. George Read (P)  2. Richard Bassett (A) Etelä-Carolina 2. Pierce Butler (P)  3. Ralph Izard (P) Georgia 2. William Few (A)  3. James Gunn (A) Maryland 1. Charles Carroll (P)  3. John Henry (P) Massachusetts 1. Tristram Dalton (P)  2. Caleb Strong (P) New Hampshire 2. Paine Wingate (A)  3. John Langdon (P) :  New Jersey 1. Jonathan Elmer (P)  2. William Paterson (P), 13. marraskuuta 1790 asti Philemon Dickinson (P), 6. joulukuuta 1790 lähtien New York 1. Philip Schuyler (P), 27. heinäkuuta 1789 lähtien  3. Rufus King (P), 25. heinäkuuta 1789 lähtien Pennsylvania 1. William Maclay (A)  3. Robert Morris (P) Pohjois-Carolina 2. Samuel Johnston (P), 29. tammikuuta 1790 lähtien  3. Benjamin Hawkins (P), 13. tammikuuta 1790 lähtien Rhode Island 1. Theodore Foster (P), 25. kesäkuuta 1790 lähtien  2. Joseph Stanton Jr. (A), 25. kesäkuuta 1790 lähtien Virginia 1. William Grayson (A), 12. maaliskuuta 1790 asti John Walker (P), 26. huhtikuuta 1790 – 6. joulukuuta 1790  James Monroe (A), 6. joulukuuta 1790 lähtien  2. Richard Henry Lee (A)
Jäsenet > Edustajainhuone

| --- | --- |
 Connecticut Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta. Benjamin Huntington (P)  Roger Sherman (P)  Jonathan Sturges (P)  Jonathan Trumbull Jr. (P)  Jeremiah Wadsworth (P) Delaware John Vining (P) Etelä-Carolina 1. William L. Smith (P), 13. huhtikuuta 1789 lähtien  2. Aedanus Burke (A)  3. Daniel Huger (P)  4. Thomas Sumter (A)  5. Thomas Tudor Tucker (A) Georgia 1. James Jackson (A)  2. Abraham Baldwin (A)  3. George Mathews (A) Maryland 1. Michael J. Stone (A)  2. Joshua Seney (A)  3. Benjamin Contee (A)  4. William Smith (A)  5. George Gale (P)  6. Daniel Carroll (P) Massachusetts 1. Fisher Ames (P)  2. Benjamin Goodhue (P)  3. Elbridge Gerry (A)  4. Theodore Sedgwick (P)  5. George Partridge (P), 14. elokuuta 1790 asti, sen jälkeen vapaa  6. George Thatcher (P)  7. George Leonard (P)  8. Jonathan Grout (A) New Hampshire Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta. Abiel Foster (P), 23. kesäkuuta 1789 lähtien  Nicholas Gilman (P)  Samuel Livermore (A) :  New Jersey Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta. Elias Boudinot (P)  Lambert Cadwalader (P)  James Schureman (P)  Thomas Sinnickson (P) New York 1. William Floyd (A)  2. John Laurance (P)  3. Egbert Benson (P)  4. John Hathorn (A), 23. huhtikuuta 1789 lähtien  5. Peter Silvester (P), 22- huhtikuuta 1789 lähtien  6. Jeremiah Van Rensselaer (A), 9. toukokuuta 1789 lähtien Pennsylvania Kaikki osavaltion edustajat valittiin yleiseltä listalta. George Clymer (P)  Thomas Fitzsimons (P)  Thomas Hartley (P)  Daniel Hiester (A)  Frederick Muhlenberg (P)  Peter Muhlenberg (A)  Thomas Scott (P)  Henry Wynkoop (P) Pohjois-Carolina 1. John Baptista Ashe (A), 24. maaliskuuta 1790 lähtien  2. Hugh Williamson (A), 19. maaliskuuta 1790 lähtien  3. Timothy Bloodworth (A), 6. huhtikuuta 1790 lähtien  4. John Steele (P), 19. huhtikuuta 1790 lähtien  5. John Sevier (P), 16. kesäkuuta 1790 lähtien Rhode Island Benjamin Bourne (P), 17. joulukuuta 1790 lähtien Virginia 1. Alexander White (P)  2. John Brown (A)  3. Andrew Moore (A)  4. Richard Bland Lee (P)  5. James Madison (A)  6. Isaac Coles (A)  7. John Page (A)  8. Josiah Parker (A)  9. Theodorick Bland (A), 1. kesäkuuta 1790 asti William B. Giles (A), 7. joulukuuta 1790 lähtien  10. Samuel Griffin (P) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:1st United States Congress
Senaatin puheenjohtaja John Adams
President pro tempore John Langdon
Edustajainhuoneen puhemies
Frederick Muhlenberg Pennsylvaniasta
Käännös suomeksi
Turkkikynsisammal

| Turkkikynsisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalet Dicranales
Heimo::  Kynsisammalet Dicranaceae
Suku::  Kynsisammalet Dicranum
Laji::  fuscescens
Kaksiosainen nimi
 Dicranum fuscescens  Sm. 
Katso myös
   Turkkikynsisammal Wikispeciesissä   Turkkikynsisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Turkkikynsisammal (Dicranum fuscescens) eli kiilloton kynsisammal on sammallaji. Se kuuluu Dicranaceae -heimoon ja kynsisammalten sukuun. Turkkikynsisammalta esiintyy lauhkea- ja havumetsävyöhykkeillä. Suomessa sitä esiintyy koko maassa, Etelä-Suomessa vähemmän. Sitä kasvaa kangasmetsissä, kivillä, lahopuilla, puiden kannoilla ja kallioilla. Turkkikynsisammal on 2-kotinen, itiöt ovat pieniä ja itiöpesäkkeet melko harvinaisia. Laji on elinvoimainen ja kanta on runsas. Yleisväriltään se on vihreä tai kellanvihreä.
Ulkonäkö

Turkkikynsisammal on keskikokoinen (2-6 cm) melko hento sammal, jonka kapeissa lehdissä on voimakas keskisuoni. Sen samaan suuntaan kaartuvat lehdet ovat kiillottomat ja kuivina kähärät. Sen lehtien kärkisolut ovat lyhyitä.
Aiheesta muualla

ITIS: Dicranum fuscescens (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10428435  Wikispecies: Dicranum fuscescens  BioLib: 90802  CoL: 35TLW  EoL: 853525  EPPO: DCNFU  EUNIS: 197445  FNA: 200000967  GBIF: 2672949  iNaturalist: 123177  ITIS: 16769  NatureServe: 2.125194  NBN: NBNSYS0000036233  NCBI: 226468  NZOR: 184b7bb7-a1d7-4d33-8b97-bc6adc3796a8  Open Tree of Life: 143951  Plant List: tro-35122385  PLANTS: DIFU5  Tropicos: 35122385  WFO: wfo-0001159411  Laji.fi: MX.43547
Heikkinen

Heikkinen on vanha itäsuomalainen sukunimi. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan se on Suomen kahdeksanneksi yleisin sukunimi ja nimen haltijoita oli 17 413 (tilanne 19.12.2022). Heikkinen on yleinen nimi varsinkin Kainuussa. Siellä on käytetty sanontoja "Heikkisiä enin helvetissäkin, toinen kimppu Kinnusia", ainakin Paltamossa myös "Heikkisiä enin helvetissäkin, toinen puoli Tolosia."
Johannes Heinonen

Isak Johannes Heinonen (24. kesäkuuta 1892 Turku – 27. tammikuuta 1982) oli lääkintäkenraalimajuri vuodesta 1946. Hän toimi puolustusvoimien ylilääkärinä 1944–1953.
Heinosen vanhemmat olivat Isak Heinonen ja Elin Augusta Eriksson ja puoliso vuodesta 1938 Gunvor Vaenerberg. Heinonen tuli ylioppilaaksi Porin klassillisesta lyseosta 1911 ja valmistui odontologian kandidaatiksi 1915, lääketieteen kandidaatiksi 1915 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1920. Hän teki opinto- ja tutkimusmatkoja moniin Euroopan maihin sekä 1949 Amerikkaan.
Suomen valkoisen kaartin pataljoonan lääkäri Heinonen oli 1922–1927, Viipurin sotilassairaalan ylilääkäri 1927–1939, talvisodan 1939–1940 sotasairaaloiden päällikkölääkäri, Keskussotilassairaala 2:n ylilääkäri 1940–1941, päämajan sota-invalidihuollon tarkastaja 1942–1944, puolustusvoimien ylilääkäri 1944–1953 ja pääesikunnan sotainvalidihuollon tarkastaja 1944–1950.
Sami Hirvonen

| Sami Hirvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. tammikuuta 1974 (ikä 50) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Seura
Seura:  Tampereen Ilves U18
Sarja:  U18 SM-sarja
Tehtävä:  Päävalmentaja
Sami Hirvonen (s. 7. tammikuuta 1974 Tampere) on suomalainen jääkiekkovalmentaja, joka toimii Ilveksen U18SM-joukkueen valmentajana.
Hirvonen toimi kauden 2003–2004 Tampereen Ilveksen C-nuorten päävalmentajana ja valmensi joukkueen Suomenmestaruuteen keväällä 2004. Vuodet 2005–2008 hän toimi Ilveksen A-nuorten päävalmentajana.
Kaudeksi 2008–2009 Hirvonen siirtyi valmentamaan Mestis-joukkue Lempäälän Kisaa. Hän valmensi joukkueen toisella kaudellaan 2009–2010 neljänneksi. Toukokuussa 2010 Hirvonen liittyi Petri Mattilan johtamaan Tapparan valmennusryhmään. Mattila kuitenkin erosi päävalmentajan tehtävistä jo ennen kauden 2010–2011 alkua elokuussa 2010. Hirvonen otti hänen paikkansa, kunnes Tappara löytäisi uuden päävalmentajan. Noin kaksi viikkoa myöhemmin hänet nimettiin joukkueen uudeksi päävalmentajaksi ja Hirvonen teki 1+1-vuotisen sopimuksen.
Tammikuussa 2011 Hirvonen käytti optionsa ja jatkoi Tapparan päävalmentajana myös kaudella 2011–2012. Syyskuun lopussa 2011, kauden alettua Tapparan osalta heikosti, seura palkkasi hänen tilalleen uudeksi päävalmentajakseen JYPistä kaksi viikkoa aiemmin lähteneen Risto Dufvan. Hirvonen kuitenkin jatkoi loppukauden seuran edustusjoukkueen valmennusryhmässä apuvalmentajan tehtävässä.
Syyskuussa 2012 Hirvonen liittyi Kalevan Pallon valmennusryhmään noin puolitoista viikkoa ennen kauden 2012–2013 alkua. Hän toimi muutama päivä aiemmin päävalmentajana aloittaneen Jari Laukkasen apuvalmentajana. Huhtikuussa 2013 julkistettiin hänen liittyvän kaksivuotisella sopimuksella Tuomas Tuokkolan johtamaan Tampereen Ilveksen SM-liigajoukkueen valmennusryhmään.
Muuta

Sami Hirvonen syntyi ilman vasemman käden sormia ja vasenta säärtä. Hän on pelannut Suomen proteesimaajoukkueessa ja käyttää jalkaproteesia. Hirvosen pikkuveljet Tomi ja Ville ovat entisiä SM-liigahyökkääjiä. Veljesten isä on Liiga-Ilveksen entinen puheenjohtaja Simo Hirvonen.
Yseult de Coppet

Yseult de Coppet passikuvassa 1900-luvun alussa. Kansalliskirjasto, Coppet'n kokoelma.
Yseult de Coppet (o.s. Hofman; 30. toukokuuta 1886 Fontenay – 26. toukokuuta 1978 Pariisi) oli ranskalainen diplomaatin puoliso, kulttuurivaikuttaja ja lahjoittaja. Hänen miehensä ministeri Maurice de Coppet toimi Ranskan suurlähettiläänä Suomessa 1920-luvulla. Pariskunnan lähetystökodista Helsingissä Katajanokalla muodostui seurapiirien kohtauspaikka ja musiikkisalonki, jossa vaalittiin suomalais-ranskalaisia kulttuurisuhteita. Miehensä tavoin Yseult de Coppet oli kiinnostunut suomalaisesta kulttuurista ja opiskeli sekä suomea että ruotsia. Hän solmi suhteita suomalaisiin taiteilijoihin, tutkijoihin ja journalisteihin sekä julkaisi Suomea koskevia lehtikirjoituksia ja tutkielmia.
Tausta

Yseult de Coppet oli alkujaan Maurice de Coppet'n perheen kotiapulainen. De Coppet'n jäätyä leskeksi he avioituivat. De Coppet'lla oli kaksi tytärtä, jotka eivät kuitenkaan asuneet Suomessa. Samoissa piireissä liikkunut Jean-Louis Perret kertoo Yseult de Coppet'n suhtautuneen häneen vihamielisesti ja epäilee syyksi, että hän tiesi tämän taustan. Hän oli Helsingissä hyvin pidetty, ja Ester Ståhlbergin mukaan hän oli "kaunis, elegantti, hieno ja miellyttävä".
Kirjallinen toiminta

Ranskalaiseen L’art et les artistes -lehteen Yseult de Coppet kirjoitti tutkielmat Magnus Enckellistä, Akseli Gallen-Kallelasta sekä suomalaisesta ryijytaiteesta. Wäinö Aaltosta käsittelevä kirjoitus ilmestyi L'Art vivant -julkaisussa. Hän keräsi aineistoa Suomen kulttuuria ja historiaa käsittelevää kirjasuunnitelmaansa varten, joka ei kuitenkaan toteutunut. Yksittäisiä lehtikirjoituksia, joissa de Coppet kuvasi muun muassa tutustumismatkoja Lappiin ja Karjalaan, suomalaista juhannuksenviettoa, ilmailuharrastusta ja silakkamarkkinoita, ilmestyi käännöksinä myös suomalaisissa lehdissä. Tekstiensä kuvamateriaalia Yseult de Coppet valokuvasi itse ja hankki myös keräämällä suurehkon valokuvakokoelman. Kustantajan pyynnöstä hän kirjoitti ranskalaisen keittokirjan Tie miehen sydämeen, joka ilmestyi sekä suomen- että ruotsinkielisenä vuonna 1926.
Lahjoitukset

Miehensä kuoleman jälkeen Yseult de Coppet teki vuonna 1931 Helsingin yliopistolle lahjoituksen, jonka turvin perustettiin edesmenneen suurlähettilään nimeä kantava rahasto. Rahastosta myönnettiin palkintoja ansiokkaille ranskalaisten kirjojen suomennoksille ja ruotsinnoksille. Rahaston toiminta elvytettiin usean vuosikymmenen jälkeen vuonna 2005, jolloin palkinto jaettiin Anna-Maija Viitasen uudelle käännökselle Gustave Flaubertin romaanista Rouva Bovary (WSOY 2005). Palkinto jaetaan lahjoittajan toivomuksen mukaisesti ministeri Maurice de Coppet’n kuolinpäivänä 28.9.
1940-luvun lopussa Yseult de Coppet päätti lahjoittaa Helsingin yliopiston kirjastolle (nyk. Kansalliskirjasto) edesmenneen puolisonsa noin 8 000 nidettä käsittävän kirjakokoelman. Valtaosa kirjoista saapui Helsinkiin 1948 ja osa lahjoittajan kuoleman jälkeen 1978. Kokoelmassa on hyvin edustettuina ranskalainen kaunokirjallisuus, kirjallisuudenhistoria, poliittinen historia ja taiteentutkimus. Yseult de Coppet’n lahjoitus sisälsi myös 1900-luvun alun ranskalaisten matkailujulisteiden ja ensimmäisen maailmansotaan liittyvien propagandajulisteiden kokoelman sekä Coppet’n pariskunnan yhteisen henkilöarkiston kirjeenvaihtoineen ja valokuva-albumeineen. Arkiston yksi erikoisuus on eksoottinen valokuva-aineisto Algeriasta, Etiopiasta ja Sudanista.
Coppet’n lahjoituskokoelma kuuluu nykyisin Kansalliskirjaston erikois- ja käsikirjoituskokoelmiin.
Teos

Tie miehen sydämeen : ranskalainen keittokirja sovellettuna pohjoismaisiin oloihin Yseult de Coppet ; suom. Helmi Krohn. Otava, 1926.
Yseult de Coppet Katajanokan lentosatamassa ennen lentoa 1928. Taustalla kaksipaikkaisen Ilmattaren ohjaaja Urho Heiskala. Kansalliskirjasto, Coppet'n kokoelma.
Suomen Hiihtourheilun Kannatussäätiö

Suomen Hiihtourheilun Kannatussäätiö perustettiin vuonna 1995 tukemaan hiihtourheilijoita. Säätiö hallinnoi valmennusrahastoa ja urheilijarahastoa, joihin urheilijat rahastoivat sponsoritulojaan sekä palkintorahojaan.
Vuonna 2010 tuli julkisuuteen tieto, että Suomen Hiihtoliitto oli lainannut säätiöltä 400 000 euroa oman toimintansa rahoittamiseen. Patentti- ja rekisterihallituksen mukaan tällä rikottiin säätiölakia. Järjestelyn vuoksi hiihtäjät joutuivat välillä odottelemaan rahojaan. Säätiö on sittemmin sulautunut Suomen urheilun tukisäätiöön.
J. G. Granö

| J>  G. Granö |
| --- | --- |
 J. G. Granö vuonna 1920.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1882 Lapua, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 23. helmikuuta 1956 (73 vuotta) Helsinki, Suomi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Keisarillinen Aleksanterin-Yliopisto
Instituutti:  Tarton yliopisto Turun yliopisto Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  maantiede
Tunnetut työt:  Puhdas maantiede (1929)
Palkinnot:  Alfred Kordelinin säätiön kunniapalkinto (1934  ja 1949)   Suomalaisen tiedeakatemian kunniapalkinto (1948)
Johannes Gabriel (Kaapo) Granö (14. maaliskuuta 1882 Lapua, Suomen suuriruhtinaskunta – 23. helmikuuta 1956 Helsinki, Suomi) oli suomalainen maantieteilijä, joka kehitti erityisesti maisemamaantiedettä ja maantieteen metodologiaa. Granö toimi Turun yliopiston rehtorina (1932–1934) ja kanslerina (1945–1955). Lisäksi hän oli merkittävästi vaikuttamassa erityisesti Tarton ja Turun yliopistojen maantieteen laitosten perustamiseen.
Granö teki monia tutkimusmatkoja Mongoliaan ja Altaivuoristoon. Ensimmäiset matkansa hän teki jo opiskeluaikoinaan isänsä Johannes Granön kanssa, joka toimi Siperian suomalaisena pappina. Tämän jälkeen Granö teki useita tutkimusmatkoja vuosina 1906–1916 ja teki niiden pohjalta laajoja geomorfologisia tutkimuksia: hän muun muassa päätteli Altaivuoriston olleen mannerjäätikön peitossa. Hän julkaisi matkakirjan Altai (1919–1921), josta otettiin uusintapainos 1993 ja joka käännettiin 2000-luvulla myös venäjäksi. Granön matkoillaan ottamat valokuvat ovat herättäneet uudestaan huomiota 2000-luvulla.
Granö toimi maantieteen professorina Tarton, Turun ja Helsingin yliopistoissa. Hän vaikutti yliopistomaantieteen syntyyn ja kehittymiseen Virossa. Turussa hän osallistui myös yliopistohallintoon, kun Turun yliopisto oli 1920–1930-luvuilla vaarassa tulla lakkautetuksi yliopiston kanslerin E. N. Setälän suunnitelmien takia. Granön tunnetuin tutkimustyö Altai-tutkimusten jälkeen suuntautui maisemamaantieteeseen ja maantieteen metodologiaan, joista hän esitti näkemyksenä pääteoksessaan Puhdas maantiede (1929). Myös se on viime vuosikymmeninä saanut uudestaan huomiota ja ilmestyi englanniksi käännettynä vuonna 1997.
Lapsuus ja kouluvuodet

J. G. Granö syntyi maaliskuussa 1882 kirkkoherra Johannes Granön ja Alma Fontellin esikoisena. Poika kastettiin Johannes Gabrieliksi, ja hänen puhuttelunimekseen tuli erotuksena isästä Gabriel. Suomenkieliset ystävät kutsuivat häntä kansanomaisesti Kaapoksi ja muutamat ruotsinkieliset Gabbukseksi. Nimikirjaimia J. G. Granö alkoi käyttää itsestään jo nuorena. Perheeseen syntyi vuonna 1883 toinen poika, Paul eli Paavo.
Johannes Granö työskenteli vielä Kaapon syntymän aikaan Lapualla mutta siirtyi kevään aikana Kemiöön. Perhe asui Kemiön kirkonkylässä, mutta Johannes Granö halusi tehtäviin, jossa voisi koetella omia rajojaan. Hän alkoikin suunnitella lähtöä Siperiaan sinne karkotettujen ja muiden suomalaisten papiksi ja ilmoitti syksyllä 1882 halukkuutensa tehtävään. Senaatti nimitti Johannes Granön tehtävään toukokuussa 1885, ja hän asettui perheineen Omskiin, elokuussa 1885. Omsk oli kansainvälinen kaupunki, ja Kaapo oppi siellä puhumaan venäjää ja saksaa. Hänellä oli hyvä kielipää: hän oppi myöhemmin puhumaan sujuvasti myös viroa ja tuli toimeen lisäksi ranskalla, tanskalla, altailla ja mongolialla. Englantia hän ei kuitenkaan oppinut hyvin, vaikka opiskelikin sitä ahkerasti.
Johannes Granö halusi kouluttaa poikansa Suomessa, joten perhe palasi Suomeen syksyllä 1891. Granö toimi ensin Helsingin ruotsalais-suomalaisen seurakunnan virkaatekevänä kappalaisena, mutta vuonna 1893 hänet nimitettiin Alatornion pitäjän kirkkoherraksi. Granön molemmat pojat aloittivat 1893 koulun Tornion yhteislyseossa, Kaapo suoraan toiselta luokalta. Hän sai päästötodistuksen vuonna 1896 ja siirtyi Oulun suomalaiseen lyseoon. Kaapo kiinnostui jo kouluaikana luonnontieteistä, ja hän oli esimerkiksi lyseon kasvitieteellisen yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Kasvitiede kiinnosti häntä erityisesti, ja hän teki kasvien keräysmatkoja jopa Pallastunturille saakka.