stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petit brabançon
Alkuperä

Petit brabançon tarkoittaa sananmukaisesti "pientä brabantilaista", joten rodun nimi vapaasti käännettynä olisi "pienibrabantingriffoni". Muinainen Brabantin maakunta sijaitsi nykyisen Flanderin Brabantin, Vallonian Brabantin ja Brysselin alueella. Siellä tunnettiin pienikokoinen paikallinen bullenbeisser nimeltä brabantse bullenbijter, jonka kuvaillaan olleen noin 40 cm korkea ja joka oli muun muassa bokserin suora kantarotu. Vaikka brabantilainen griffoni muistuttaakin tietyllä tapaa kääpiökokoista molossikoiraa, yhteyttä paikalliseen häränpurijaan ei ole toistaiseksi voitu varmentaa.
Paljon tunnustetumpi teoria onkin se, että kaikkien belgiangriffoneiden, myös sileäkarvaisen, juuret olisivat samassa rodussa: pienessä karkeakarvaisessa smousje-rottakoirassa, joka muistutti naapurimaan hollanninrottakoiraa. Sittemmin tämä vanha alkuperäisrotu tunnettiin nimellä griffon d'ecurie ("talligriffoni") ja 1800-luvulla sitä alettiin risteyttää mopsin ja kingcharlesinspanielin kanssa. Petit brabançon on perinyt punaisen ja black & tan värityksen kääpiöspanielilta, sekä lyhyen, sileän karvapeitteensä ja muut keskeiset ulkonäölliset piirteensä mopsilta.
Aiheesta muualla

"Toy Brabantine" vuodelta 1915.
Petit brabançon venäläisessä postimerkissä.
Käännös suomeksi
LATAM Perú

| LATAM Perú |
| --- | --- |

 IATA: LP  –  ICAO: LPE 
Kutsukoodi:  LAN Peru
Perustettu:  1998
Laivaston koko:  31
Kohteiden määrä:  32
Solmukohdat:  Jorge Chávezin kansainvälinen lentoasema
Emoyhtiö:  LATAM Airlines Group
Kotipaikka:  Lima, Peru
Kanta-asiakasohjelma:  LATAM PASS
Allianssi:  Oneworld (2000–2020)
Yhtiön sivut:  www.lan.com
LATAM Perú (aikaisemmin LAN Perú) on Perun suurin lentoyhtiö ja maan kansallinen lentoyhtiö. Se on perustettu vuonna 1998 ja kuuluu chileläiseen Latam Airlines Group -yhtiöryhmään.
Yhtiöstä tuli chileläisen LAN Airlinesin tytäryhtiö syyskuussa 2002. Kun LAN Airlinesitä tuli LATAM Chile, myös LAN Perú vaihtoi nimensä LATAM-alkuiseksi.
LATAM Perú kuului Oneworld-lentoyhtiöallianssiin vuosina 2000–2020. Koko LATAM-yritysryhmä poistui Oneworldistä yhtä aikaa vuonna 2020, kun yhdysvaltalainen Delta Air Lines osti osuuden yritysryhmästä.
Laivasto

15 Airbus A319-100
08 Airbus A320-200
10 Boeing 767-300ER
02 Boeing 787-8 Dreamliner
Aiheesta muualla

LAN
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta LATAM Perú Wikimedia Commonsissa
Oneworldiin kuuluvat lentoyhtiöt
Alaska Airlines | American Airlines | British Airways | Cathay Pacific | Finnair | Iberia | Japan Airlines | Malaysia Airlines | Qantas | Qatar Airways | Royal Air Maroc | Royal Jordanian | S7 Airlines | SriLankan Airlines
Oneworld Connect: Fiji Airways
Entiset jäsenet: Aer Lingus | Air Berlin | Canadian Airlines | LATAM | Malév | Mexicana
Pertti Rannikko

Pertti Rannikko (s. 1952 Parainen) on Itä-Suomen yliopiston ympäristöpolitiikan emeritusprofessori. Hänen erikoisalojaan ovat luonnonvarojen paikallinen hallinta, metsäsosiologia ja maaseutupolitiikka. Rannikko kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1971, suoritti valtiotieteiden kandidaatin tutkinnon Turun yliopistossa 1976, sekä valtiotieteiden lisensiaatin tutkinnon Turun yliopistossa 1982. Yhteiskuntatieteiden tohtorin tutkinnon Rannikko suoritti 1989 Joensuun yliopistossa.
Ura

Rannikko työskenteli Joensuun yliopiston Karjalan tutkimuslaitoksen assistenttina 1977-1990 ja erikoistutkijana 1990-2000. Maaseutu- ja ympäristöntutkimuksen dosenttina hän on ollut Joensuun yliopistossa vuodesta 1995 lähtien. Vuosina 2000-2002 Rannikko toimi Joensuun yliopistossa määräaikaisena ympäristöpolitiikan professorina ja vuodesta 2002 alkaen Joensuun yliopistossa ja sittemmin Itä-Suomen yliopistossa ympäristöpolitiikan professorina. Rannikko on toiminut kymmenen Suomen Akatemian tutkimusprojektin johtajana, sekä varttuneena tieteenharjoittajana 1995-1996 ja 2007-2008. Rannikko oli Maaseudun uusi aika -lehden päätoimittajana vuosina 1993-1995. Vuonna 2008 Tieteentekijöiden liitto valitsi Pertti Rannikon vuoden tieteentekijäksi.
Valikoima julkaistuista ja toimitetuista kirjoista

Metästyö-pienviljelykylä (väitöskirja; Joensuun yliopisto 1989)
Pasilasta Vuotokselle (Gaudeamus 1994)
Näkökulmia ympäristösosiologiaan (Turun yliopisto 1995)
Elämisen taika taigalla (Joensuun yliopisto 1997)
Euroopplaistuva maaseutupolitiikka (Vastapaino 2000)
Oikeudenmukaisuus ja ympäristö (Gaudeamus 2003)
Leipäpuusta arvopaperia (Metäskustannus 2004)
Kylän paikka (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2008)
Luonnonvarojen hallinnan legitimiteetti (Vastapaino 2010)
Matt Martin

| Matt Martin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. toukokuuta 1989 (ikä 35) Windsor, ON, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Pituus:  190 cm
Paino:  98 kg
Seura
Seura:  New York Islanders
Sarja:  NHL
Pelinumero:  17
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2009–
Aik. seurat:  Toronto Maple Leafs
NHL-varaus:  148. varaus, 2008 New York Islanders
Matthew "Matt" Martin (s. 8. toukokuuta 1989 Windsor, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa laitahyökkääjänä NHL-joukkue New York Islandersissa.
Hän opiskeli Catholic Central High Schoolissa, Windsorissa. Hän pelasi siellä lentopalloa ja koripalloa.
Martinilla on hallussaan yhden kauden taklausennätys, kun hän taklasi Islandersin paidassa kaudella 2011–2012 374 kertaa.
Ura

Martin varattiin viidennellä kierroksella, numerolla 148. Hänet varasi New York Islanders vuoden 2008 varaustilaisuudessa. Ennen ammattilaisuraansa hän pelasi kolmen kauden ajan juniorisarja OHL:n Sarnia Stingissä, vuodesta 2006 vuoteen 2009. Viimeisellä juniorikaudellaan hän toimi Stingin kapteenina.
Martin allekirjoitti Islandersin kanssa kolmen vuoden tulokassopimuksen 4. syyskuuta 2009.  Hän teki ensimmäisen maalinsa NHL:ssä 29. lokakuuta 2010 Montreal Canadiensiä vastaan.
15. syyskuuta 2012 Martin teki Islandersin kanssa neljän vuoden jatkosopimuksen.
1. heinäkuuta Martin teki Maple Leafsin kanssa neljän vuoden sopimuksen keskimäärin Martin tienaa kaudessa 2,5 miljoonaa dollaria.
Tammikuussa 2021 Martin teki Islandersin kanssa jatkosopimuksen.
Lokakuussa 2024 Martin solmi Islandersin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Tilastot

Käännös suomeksi
Saw

Saw tai SAW voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Saw , yhdysvaltalainen elokuvasarja
Saw, yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2004
sAw, oik. Eetu Saha, suomalainen Counter-Strike 2 -valmentaja
M249 SAW, konekivääri
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Saw”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Mikonkeitaan tuulivoimapuisto

| Mikonkeitaan tuulivoimapuisto |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Kristiinankaupunki
Koordinaatit:  62°03′14″N, 21°37′05″E
Rakentaminen alkoi:  2023 
Kustannus:  yli 100 miljoonaa € 
Perustaja:  UPM Kymmene Oyj & Otsotuuli Oy
Rakennuttaja:  Energiequelle 
Omistaja:  Energiequelle 
Operaattori:  Energiequelle
Tuulivoimapuisto
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Sähköasema:  1 
Puistojännite:  20 kV 
Liittymisjännite:  110 kV 
Tuulivoimalat:  16 × Siemens−Gamesa SG (6,6 MW) 
Kapasiteetti:  105,6 MW  
 fiMikonkeitaan tuulivoimapuisto 
Mikonkeitaan tuulivoimapuisto on Pohjanmaalla 	Kristiinankaupungin Metsälään rakenteilla oleva tuulivoimapuisto, jossa tulee toimimaan 16 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti olisi 106 megawattia. Tuulivoimapuiston rakentaa, sen omistaa ja sitä tulee operoimaan Energiequelle.
Yleistä

Tuulivoimapuiston voimala-alue sijaitsee Metsälän Sandvikin eteläpuolella ja Kallträskin koillispuolella, Isojoen kuntarajan tuntumassa ja laajan Stormossenin ympärillä. Kristiinankaupungin taajama-alue sijaitsee tuulivoimapuistosta noin 25 kilometriä luoteeseen ja Isojoen kirkonkylä 15 kilometriä itään päin. Merenrannikolle länteen on matkaa 13 kilometriä. Tuulipuiston pituus on 3,5 kilometriä, leveys 2,0 kilometriä, ja kaikki voimalaitokset sisällensä sulkevan alueen pinta-ala on 2,3 neliökilometriä. Voimala-alueelle johtaa valtatieltä 8 huoltotieyhteys Riskulan kohdalta.
Tuulivoimalaitokset ovat espanjalaisen Siemens-Gamesan valmistamaa SG 6.6-170-mallia, jonka napakorkeus on 145 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 170 metriä, ja jonka kapasiteetti on 6,6 megawattia. Tuulivoimaloiden siivet painavat noin 25 tonnia. Voimalat sijaitsevat 50–70 metrin korkeudella mpy. Voimaloiden tuottama sähkö tullaan johdetaan maakaapeleissa 20 kilovoltin jännitteellä alueen keskellä sijaitsevalle sähköasemalle. Siellä tuotetun sähkön jännite nostetaan 110 kilovolttiin ja johdetaan koillispuolella sijaitsevalle Arkkukallion sähköasemalle. Sen kautta kulkee pohjois-eteläsuuntainen 400 kilovoltin sähkölinja.
Historiaa > Rakentaminen

Energiequelle pyysi saada keväällä 2020 Kristiinankaupungilta rakennusluvat hyväksytylle tuulivoimahankkeelle. Vuosina 2021–2022 laadittiin yksityiskohtaiset suunnitelmat tiestön, tiedonsiirron, sähköaseman ja sähkölinjan rakentamiseksi. Tuulivoimaloiden lopulliseksi lukumääräksi oli tässä vaiheessa tullut 16 ja niiden kapasiteetiksi 105 megawattia. Rakentaminen käynnistyi alkutalvesta vuonna 2023. Pääurakoitsija oli NYAB, jonka vastuulla oli tiestön, nostokenttien, voimaloiden perustukset, sisäverkon, sähköaseman ja voimajohtojen rakentaminen. NYAB:n ”avaimet käteen”-urakan arvo oli 18 miljoonaa euroa. Vuonna 2024 alkoi tuulivoimaloiden pystytys. Tuulivoimalaitokset laivattiin Kaskisten satamaan, josta niiden osia kuljetettiin tuulivoimapuiston alueelle heinäkuun lopulta lokakuun alkuun asti. Osien kuljetusreitti muodostui kantatiestä 67, yhdystiestä 6761, valtatiestä 8 ja siitä haarautuvasta tuulivoimapuiston huoltotiestä. Voimaloita on pystytetty koko syksyn ja alkutalven ajan. Niiden tulisi olla valmiita vuodenvaihteissa.
Tuulivoimapuiston kustannusarvio on yli 100 miljoonaa euroa  ja sen kaupallinen käyttöönotto sekä avajaiset tapahtuvat vuoden 2025 puolella.
Virveli

Avokela
Virveli on vavasta, kelasta ja siimasta muodostuva kalastusväline, jonka avulla viehe tai syötti voidaan heittää tai laskea kalan ulottuville ja koukkuun tarttunut kala voidaan väsyttää ja kelata kalastajan ulottuville.
Virveliä käytetään heittokalastuksessa, vetouistelussa ja joskus myös pilkkimisessä. Mato-onkea jossa on kela kutsutaan kelaongeksi.
Keskeisin ero perhokalastuksessa käytettäviin välineisiin ja heittotekniikkaan on siinä, että virvelissä ei hyödynnetä siiman painoa, vaan vieheen tulee olla niin raskas, että sen paino riittää purkamaan siimaa kelalta.
Virvelin osat > Vapa

Käyttötarkoituksesta riippuen vapa on yleensä 3-15 jalkaa (0,9-4,5 metriä) pitkä. Materiaaleina käytetään tavallisimmin lasi- ja hiilikuitua. Vavan paksummassa päässä on kiinnikkeet kelaa varten sekä korkilla, vaahtomuovilla tai muulla sopivalla materiaalilla pinnoitetut kahvat. Siimaa varten vavassa on ohjainrenkaita, joiden koko pienenee kohti vavan kärkeä.
Virvelin osat > Kela

Virvelin keloja on kolmea perustyyppiä: umpikela, avokela eli haspeli ja hyrräkela. Umpikelassa siima keriytyy kotelon sisällä olevaan vavansuuntaiseen puolaan. Avokelassa siimaa keräävä puola taas on avoin. Molemmilla heitettäessä siima purkautuu kiinteältä puolalta. Hyrräkelassa puola on vapaan nähden poikittain ja siima purkaantuu pyörivältä puolalta, mikä vaatii erityistä tarkkaavaisuutta siimasotkujen välttämiseksi. Hyrräkelaa käytetäänkin pääasiassa vetouistelussa, jolloin viehe lasketaan veteen vetämällä eikä heittämällä.
Virvelin osat > Siima

Siima valmistetaan nylonista tai muista vetolujuudeltaan hyvistä keinokuiduista. Virvelin siiman tulee olla liukasta, jotta se luistaa kitkatta vaparenkaiden läpi ja riittävän lujaa, jotta se kestää oletettujen saaliskalojen painon. Liian paksu siima saattaa purkautua puolalta itsestään ja vaikeuttaa kevyiden vieheiden heittämistä.
Tunnettuja kela- ja vapavalmistajia ovat ruotsalainen Abu Garcia sekä japanilaiset Shimano ja Daiwa. Muihin valmistajiin kuuluvat mm. Shakespeare.
Heittokalastus virvelillä

Umpikelaisella virvelillä heittokalastetaan seuraavasti:
kelan jarru painetaan pohjaan, jolloin siima lukittuu eikä uistin liiku (tipahda maahan)
virvelin vapa viedään taka-asentoon heiton vauhdinottoa varten
virvelin vapaa heilautetaan voimakkaasti eteenpäin
sopivalla hetkellä kelan jarrupainike vapautetaan, jonka jälkeen viehe lentää kauas purkaen siimaa kelalta
uistimen annetaan upota veteen sopivalle syvyydelle
kelataan siimaa takaisin kelaan vieheen uinnin kannalta sopivalla nopeudella
Kun kala nappaa uistimeen kiinni, tee vastaisku ja aloita kalan väsytys. Mitä suurempi kala on, sen enemmän se vaatii väsytystä. Ilman väsytystä vaarana on siiman katkeaminen, sillä kala alkaa vimmatusti tempoilla vastaan. Kalan väsytystekniikka on seuraava: Kalan koosta riippuen pitää kelan jarru säätää oikeaan kireyteen, yleensä kelan ala- tai yläpuolelta ruuvia kiertämällä. Nyrkkisääntönä on ettei siima saa hetkeksikään löystyä, vaan kelataan koko ajan tasaisella rauhallisella nopeudella. Kalan väsyttäminen kestää koosta riippuen kymmenistä sekunneista tunteihin. On mahdollista myös ohuella siimalla ja löysällä jarrulla väsyttää suurikin kala, mutta se vaatii taitoa ja eritoten kärsivällisyyttä, joten aloittelijan ei kannata kalastaa turhan ohuella siimalla.
Kun kala on saatu lähelle kalastajaa (tai venettä), se voidaan nostaa haavilla tai nostokoukulla, käsinkin se on mahdollista. Nostovaihe on erityisen riskialtis kalan irtipääsylle, koska kala rupeaa yleensä rimpuilemaan noustuaan vedestä.
Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri

| Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri |
| --- | --- |

Käytössä:  1907–1962
Kansanedustajia:  10–12
Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri oli Suomen eduskuntavaalien vaalipiiri, joka käsitti Vaasan läänin eteläosan.
Vaalipiiriin kuuluneet kunnat olivat Bergö, Björköby, Ilmajoki, Isojoki, Jalasjärvi, Jurva, Karijoki, Kaskinen, Kauhajoki,  Koivulahti, Korsnäs, Kristiinankaupunki, Kurikka, Laihia, Lapväärtti, Maalahti, Mustasaari, Nurmo (siirretty Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä 1952), Närpiö, Peräseinäjoki, Petolahti, Pirttikylä, Raippaluoto, Seinäjoki, Seinäjoen maalaiskunta (liitetty Seinäjoen kauppalaan 1959), Siipyy, Sulva, Teuva, Tiukka, Vaasa, Vähäkyrö ja Ylimarkku.
Vuonna 1960 muodostettiin Keski-Suomen lääni, ja jäljelle jääneestä Vaasan läänistä muodostettiin yksi vaalipiiri.
Vaalipiirin kansanedustajat puolueittain

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
vaalit: paikat
| vaalit | RKP | Suom. Kok. | SDP | ML | SSTP SKDL | IKL | Muut |
| 1907 | 6 | 4 | 1 | -- |  |  | 1a |
| 1908 | 6 | 4 | 2 | -- |  |  |  |
| 1909 | 6 | 4 | 1 | 1 |  |  |  |
| 1910 | 6 | 3 | 2 | 1 |  |  |  |
| 1911 | 6 | 3 | 2 | 1 |  |  |  |
| 1913 | 6 | 3 | 2 | 1 |  |  |  |
| 1916 | 5 | 3 | 3 | 1 |  |  |  |
| 1917 | 5 | 3 | 3 | 1 |  |  |  |
| 1919 | 5 | 2 | 2 | 3 |  |  |  |
| 1922 | 7 | 2 | -- | 2 | 1 |  |  |
| 1924 | 6 | 2 | 1 | 2 | 1 |  |  |
| 1927 | 6 | 2 | 1 | 2 | 1 |  |  |
| 1929 | 5 | 2 | 1 | 3 | 1 |  |  |
| 1930 | 5 | 3 | 1 | 3 |  |  |  |
| 1933 | 5 | 1 | 2 | 3 |  | 1 |  |
| 1936 | 5 | 1 | 2 | 3 |  | 1 |  |
| 1939 | 4 | 1 | 2 | 2 |  | 1 |  |
| 1945 | 3 | 2 | 1 | 2 | 2 |  |  |
| 1948 | 3 | 2 | 1 | 3 | 1 |  |  |
| 1951 | 3 | 2 | 1 | 3 | 1 |  |  |
| 1954 | 3 | 2 | 1 | 3 | 1 |  |  |
| 1958 | 3 | 2 | 1 | 2 | 2 |  |  |
a Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto
Vaasan läänin eteläisestä vaalipiiristä valittiin vaaleissa 1907–1936 kaksitoista ja vaaleista 1939 alkaen kymmenen kansanedustajaa. Vaalipiirin suurin puolue oli jokaisissa vaaleissa RKP. Ruotsalaiset saivat monissa vaaleissa puolet vaalipiirin paikoista ja parhaimmillaan (1922) enemmänkin. Eduskunnan alkuvuosina RKP:n pahin haastaja oli Suomalainen puolue. Sotien jälkeen Maalaisliitto kilpaili paikoista tasaväkisesti RKP:n kanssa.
Vasemmisto vei piirin paikoista parhaimmillaan kolme ja huonoimmillaan yhden. SDP jäi ilman edustajaa ainoastaan kerran; vaaleissa 1922, jolloin äärivasemmiston SSTP haastoi sen ja osoittautui vahvemmaksi. SSTP:n lakkauttamisen (1930) myötä SDP:n suosio kasvoi. Sotien jälkeen SKDL peittosi kannatuksessa sosiaalidemokraatit.
Nuorsuomalainen puolue ja sen perilliset (edistyspuolue ja kansanpuolue) eivät koskaan saaneet vaalipiiristä kansanedustajia. Ensimmäisissä vaaleissa eduskuntaan tosin nousi Santeri Alkio, joka edusti Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaista Maalaisliittoa. EPNM oli vaaliliitossa nuorsuomalaisten kanssa, ja Alkio aloitti nuorsuomalaisten eduskuntaryhmässä, mutta ryhmä suuntautui pian yhteistyöhön Maalaisliiton kanssa ja yhdistyi siihen jo ennen vuoden 1908 vaaleja.
Tapio Soinne

Urho Tapio Soinne (25. joulukuuta 1890 Tuusula – 17. maaliskuuta 1965) oli suomalainen metsänhoitaja, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvon.
Tapio Sointeen vanhemmat olivat kanttori-urkuri Sakari Soinne, aiemmin Karhu, ja Aina Amanda Lindroos. Kirjailija Laura Soinne oli hänen sisarensa. Tapio Soinne tuli ylioppilaaksi Helsingissä, suoritti metsäkurssin Hyytiälässä 1912 ja valmistui metsänhoitajaksi 1915. Hän oli ensin metsähallituksen palveluksessa ja toimi lyhyen ajan opettajana Evon metsäkoulussa, mutta tuli sitten Metsätoimisto A. J. Bonsdorffin ja Metsänomistajain Metsätoimiston palvelukseen. Sieltä Soinne siirtyi Helsingin Puu -yhtiöön vuosiksi 1922–1926, ensin kaupallisen osaston johtajaksi ja sitten toimitusjohtajaksi. Vuonna 1930 hän perusti oman puutavaran tuonti- ja vientiyrityksen, josta tuli osakeyhtiö 1936.  Soinne oli yhtiön toimitusjohtaja kuolemaansa saakka. Soinne-yhtiö keskittyi erikoisvaneriin, jota käytettiin muun muassa lentokoneissa, mutta valmisti myös taideteollisia kuluttajatuotteita työskennellen muun muassa Birger Kaipiaisen ja erityisesti Tapio Wirkkalan kanssa. Soinne ja Wirkkala muun muassa kehittivät yhdessä ns. fantasia- eli rytmivanerin. Soinne, joka tunnettiin myös lahjoittajana, sai metsäneuvoksen arvon 1950. Hänen yhtiöstään tuli ensin koivuviilua ja erikoisvaneria valmistavan ja Suomeen tuovan Mahogany-yrityksen tytäryhtiö, joka fuusioitiin emoyhtiöön 1973.
Pitkäniemi

Pitkäniemi on Lohjan 3. kaupunginosa, keskustan tuntumassa pohjoiseen. Lohjanjärven rannalla sijaitseva alue muodostuu teollisuusalueesta ja Kiviniemenrannan asuinalueesta.
Teollisuusalueella toimivat Metsä Woodin kertopuutehdas ja Mahoganyn viilutehdas. Alueella toimineet Lohjan paperitehdas ja lämpövoimala suljettiin vuonna 2015.
Pitkäniemen erottaa idässä Hiidensalmesta Kiviniemenkatu ja Lohjan satamarata sekä etelässä Anttilan kaupunginosasta Rantapuisto Immonkadulle saakka.
Kiviniemenranta

Kiviniemenranta on vuonna 2005 perustettu asuinalue Pitkäniemessä. Se sijoittuu Pitkäniemen pohjoisosaan, Kiviniemenkadun päähän, noin kilometrin päähän Lohjan keskustasta. Alueen asuntokanta on Lujatalo Oy:n rakentamia pari- ja rivitaloja. Asuntoalue valmistui vuoden 2007 kesällä, jolloin viimeiset asuntokohteet valmistuivat.
Kiviniemenranta kesäkuussa 2007, Lohjanjärveltä kuvattuna. Taustalla Fortumin lämpövoimalan savupiippu.
Mahogany

| Mahogany |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Berry Gordy
Käsikirjoittaja:   John Byrum  Toni Amber 
Tuottaja:  Rob Cohen
Säveltäjä:  Michael Masser
Kuvaaja:  David Watkin
Leikkaaja:  Peter Zinner
Tuotantosuunnittelija:  Aurelio Crugnola
Pääosat:   Diana Ross  Billy Dee Williams  Anthony Perkins 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  Paramount Pictures
Ensi-ilta:  1975, Suomessa 28. toukokuuta 1976
Kesto:  109 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mahogany on Berry Gordyn ohjaama yhdysvaltalainen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1975. Siinä soullaulaja Diana Ross esittää afroamerikkalaista muotisuunnittelun opiskelijaa, joka onnistuu tekemään menestyksekästä uraa Roomassa, jättää opiskeluaikaisen poikaystävänsä (Billy Dee Williams) ja rakastuu valkoihoiseen muotikuvaajaan (Anthony Perkins).
Elokuva ei saanut hyviä arvosteluja, mutta se muistetaan etenkin suureksi hitiksi nousseesta teemamusiikistaan, Diana Rossin esittämästä laulusta ”Do You Know Where You're Going To”. Sen säveltäjä Michael Masser ja sanoittaja Gerry Goffin saivat elokuvan ainoan Oscar-ehdokkuuden.
Elokuvan alkuperäinen ohjaaja, brittiläinen Tony Richardson sai lähteä tuotannosta ja tilalle tuli elokuvan tuottaja, levytuottajana ja Motown-levy-yhtiön perustajana tunnettu Berry Gordy.
Mahogany tuli Suomessa ensi-iltaan toukokuussa 1976. Se sai vain 1 491 katsojaa ja ylsi vuoden 219:stä ensi-iltaelokuvasta katsojatilaston sijalle 194. Helsingin Sanomien Paula Talaskivi piti elokuvan tarinaa teennäisenä ja heppoisena, mutta kehui elokuvan visuaalisesti upeaa muotimaailman kuvausta ja Anthony Perkinsin roolityötä menestyvänä mutta ongelmiensa kanssa kamppailevana muotikuvaajana.
Aiheesta muualla

Mahogany Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Punkaharju (harju)

Punkaharju
Punkaharju on harju Savonlinnassa entisen Punkaharjun kunnan alueella Etelä-Savon maakunnassa. Se erottaa toisistaan Saimaan Pihlajaveden ja Puruveden. Punkaharju kuuluu Suomen kansallismaisemiin ja valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin. Alue on Metsähallituksen hallinnoimaa luonnonsuojelualuetta ja kuuluu myös Natura 2000 -alueisiin. Suojelualueen pinta-ala on 6,5 km².
Historia

Punkaharju on syntynyt viimeisen jääkauden mannerjäätikön vetäytymissuunnan suuntaisesti ja on ollut jo varhain eränkävijöiden kulkureittinä. Ensimmäinen maantie harjulle rakennettiin 1700-luvulla, ja sen kautta kulki yhteys Savonlinnasta Viipuriin. Tietä pidettiin varsin vaarallisena, koska se kulki paikoitellen jyrkkärinteisen harjun laella. Keisari Aleksanteri I antoi jo vuonna 1803 määräyksen säästää harjumetsät puunkaadolta ja kaskeamiselta. Yksi syy määräykseen saattoi olla se, että tiheään kasvavat männyt suojasivat tieltä suistumista vastaan.
Punkaharjusta tuli 1800-luvun alussa suosittu matkailu- ja nähtävyyskohde ja sinne perustettiin kruununpuisto 1843. Punkaharjua ovat tehneet tunnetuksi mm. Sakari Topelius Maamme-kirjassaan ja J.L. Runeberg runoissaan. Muistoksi Runebergin käynnistä Punkaharjulla on harjutien varteen pystytetty muistokivi paikalle joka tunnetaan Runebergin kumpuna.
Alueelle rakennettiin 1845 Ernst Lohrmannin suunnittelema metsänvartijan asumus, joka toimi myös matkailijoiden majoitustilana. Punkaharjun Valtionhotellina tunnettua sveitsiläistyylistä tornillista puurakennusta on laajennettu useaan otteeseen. Onni Tarjanteen suunnitelman mukaan valmistunut Punkaharjun kuntoutuskeskuksen päärakennus rakennettiin 1900-luvun alussa. Nykyisin Punkaharjun kuntoutuskeskukseen kuuluva entinen Hotelli Finlandia on rakennettu 1914 Ivar ja Valter Thomén suunnitelmien mukaan. Luston rautatieasema on vuonna 1908 valmistunut arkkitehtuuriltaan kansallisromanttinen rautatierakennus. Vuonna 1994 avattu metsämuseo Lusto edustaa alueen uusinta kulttuurikerrostumaa.
Punkaharjulla on säilynyt venäläisten kaivamia maavarustuksia 1700-luvun lopulta, ajalta ennen Suomen sotaa. Harjulla on myös Salpalinjan rakennelmia, joista valtaosa on täytetty ja siivottu pois toisen maailmansodan jälkeen. Kuikonniemessä sijaitseva juoksuhauta ja korsu on entisöity.
Harjulla kulkeva tie (yhdystie 4792, entinen valtatie 14) sai päällysteen 1950-luvulla. Vuonna 1976 valmistui ohikulkutie (nykyinen valtatie 14) Laukansaaren kautta, joka ohjaa osan liikenteestä pois harjulta. Alkuperäistä päällystämätöntä harjutietä on säilynyt Valtionhotellin eteläpuolella. Suomen ensimmäinen yleiskaava, joka vahvistettiin 15. syyskuuta 1977, kattoi Punkaharjun harju-alueen.