stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
St. Vincent -luokka (taistelulaiva)
Rakenne

Aluksia on erittäin vaikea erottaa edeltäneestä Bellerophon-luokasta, koska luokan tärkein uusi innovaatio oli pidemmät 50 kaliiperin tykit aikaisempien 45 kaliiperin tykkien sijaan. Palveluskäytössä todettiin 50 kaliiperin tykkien ongelmat. Saavutettiin ainoastaan hieman suurempi läpäisy, mutta samalla tykkien kuluminen lisääntyi.
Rakenne > Aseistus

St. Vincent -luokan aluksissa oli kymmenen BL 12" (304,8 mm) /50 cal Mk XI tykkiä sijoitettuna viiteen kahden tykin torniin. Apuaseiden määrä lisättiin kuudestatoista kahteenkymmeneen BL 4" (101,6 mm)/50 cal Mk VII tykkiin, 4 kolmipaunaista tykkiä kunnialaukausten ampumiseen sekä kolme 18 tuuman torpedoputkea.
Aseiden kaliiperin lisääminen aiheutti rungon pituuden lisäämisen 10 jalkaa takakannen X- ja Y-tornien välillä, jotta tornien kääntyminen olisi mahdollista. Pituuden lisääminen tarkoitti leveyden lisäämistä 18 tuumaa, jotta pituus/leveys suhde olisi saatua pidettyä oikeana. Koon lisäyksen seurauksena aluksen uppouma kasvoi 650 tonnia aikaisempaan luokkaan verrattuna.
Aluksista poistettiin 1914 kaksi 4 tuuman tykkiä, jotka oli sijoitettu etummaisen tykkitornin päälle. Samoin poistettiin torpedoverkot kaikkien luokkaan kuuluvien alusten kyljiltä 1916. Perässä ollut torpedoputki poistettiin ja yksi 4 tuuman ilmatorjuntatykeistä korvattiin kahdella 3 tuumaisella 1915-1916.
Rakenne > Panssarointi

Panssaroinnin jakautuminen muuttui hieman. Paksuimman panssarin kattavuutta kyljissä lisättiin, vaikkei riittämätöntä paksuutta lisättykään. Pääkannen panssaroinnin paksuutta lisättiin hieman, mutta välikannen taas vastaavasti vähennettiin.
Rungon panssarin paksuus oli 7–10 tuumaan (180–250 mm) ja kannen paksuus 0,75–3 tuumaan (20–75 mm). Apuaseiden taisteluasemien suojana oli 5–9 tuuman (130–230 mm)panssarointi ja pääaseiden torneissa 11 tuuman (280 mm) panssari. Tulenjohto tornin panssari oli 8–11 tuumaa (200–280 mm).
Rakenne > Koneet

Luokan alukset varustettiin tehokkaammilla nelivaihteisilla Parsons turbiineilla, joissa oli 18 Babrock & Wilcox kattilaa. Koneet antoivat laivan käyttövoimaksi 24500 hevosvoimaa, jolla saavutettiin neljännessolmun suurempi nopeus kuin aikaisemmin eli 21 solmun nopeus. Aluksen käyttösäde oli 6900 merimailia ajettaessa 10 solmun risteilynopeutta.
HMS Vanguardin takakannen kahden 12" Mk XI tykin torni
Split (1950)

| Split |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow, Split
Kölinlasku:  heinäkuu 1939
Laskettu vesille:  maaliskuu 1950
Palveluskäyttöön:  4. heinäkuuta 1958
Poistui palveluskäytöstä:  1980
Loppuvaihe:  romutettu 1986
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 439 t (standardi) 3 048 t (kuormattu)
Pituus:  120 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,3 m
Syväys:  3,48 m
Koneteho:  55 000 shp
Nopeus:  38 solmua
Aseistus
Aseistus:  5 × Skoda 140 mm/56 -tykkiä 5 × Bofors 40 mm 4 × ZB vz.60 15 mm ilmatorjuntakonekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea
Split oli Jugoslavian kuninkaallisen laivaston hävittäjä, jonka valmistus alkoi hieman ennen toista maailmansotaa ja joka valmistui 1950-luvulla.
Valmistus

Alus tilattiin Yarrow'n Splitin telakalta, jossa töitä valvoi ranskalainen hankkeesta vastannut Ateliers et Chantiers de la Loire. Aluksen köli laskettiin heinäkuussa 1939 noin kuukauden myöhässä, koska Ranskasta tilatut materiaalit eivät saapuneet ajoissa. Alus piti laskea vesille 1940 ja olla valmiina palvelukseen vuoden 1942 loppuun mennessä.
Seuraavat kymmenen kuukautta materiaalivirta Ranskasta oli aikataulussa, mutta Yarrow'n toimittamat turbiinimoottorit ja höyrykattilat olivat myöhässä. Ensin viivästystä aiheutti tammikuussa 1939 alkanut Britannian laivaston varusteluohjelma ja sitten keväällä 1940 heränneet salaliittoepäilykset Jugoslavian ja Neuvostoliiton hallitusten tapaamisista, jolloin Neville Chamberlainin hallinto epäsi turbiinien maastavientiluvan Pariisin vastalauseista huolimatta. Sodan sulkiessa 9. toukokuuta 1940 Sisilian kanaalin alukseen tarvittavista metallilevyistä oli toimitettu 600 tonnia vesillelaskuun vaadituista 1 100 tonnista. Ruotsin hallitus oli aiemmin evännyt ilmatorjuntatykkien maastavientiluvan ja Saksa pääaseiden toimituksen Skodan tehtailta, joten alus oli telakalla keskeneräisenä ilman koneistoa ja aseita.
Valmistus > Italian hallinto

Akselivallat hyökkäsivät 6. huhtikuuta 1941 Jugoslaviaan, joka vallattiin kymmenessä päivässä. Albaniasta hyökänneet Italian Messinan divisioonan joukot valtasivat 17. huhtikuuta telakan ja siellä olleen keskeneräisen aluksen. Rakennustöitä jatkettiin, vaikka alus ei Italian laivaston johtoa kiinnostanutkaan. Telakalle piti keksiä töitä, jotta alueen väestö pysyisi rauhallisena. Alus nimettiin RN Spalatoksi. Ranskan vastalauseista huolimatta italialaiset estivät telakalla, joka oli nimetty Cantieri Navali Adriaticiksi, olleiden ranskalaisten insinöörien kotiinpaluun.
Alukselle tilattiin uusi 55 000 hevosvoiman koneisto Tosi Legnanolta. Italian laivaston aseistuksen yhdenmukaistamiseksi aseiksi muutettiin viisi yksiputkista 135/45-tykkiä, jotka liitettiin ainoaan tulenjohtoyksikköön. Aseistus oli samankaltainen kuin laivaston uusissa Comandanti-luokan aluksissa. Boforsin ilmatorjuntatykkien tilalle alukselle oli tarkoitus asentaa 37/54-pikatykkejä niin monta kuin mahtuu ja etukannelle neljä kaksiputkista 20/65-tykkiä. Suunnitelma sisälsi myös kolmiputkisen 533 millimetrin torpedopakan, sukellusveneentorjuntaheittimiä ja syvyyspommeja sekä jopa 40 merimiinaa. Alukselle suunniteltiin myös EC3ter Gufo -tutkan asentamista.
Työt aluksella etenivät hyvin, kunnes joulukuussa 1941 telakalla olleita aluksia sabotoitiin ja työ keskeytyi. Huhtikuussa 1942 Italian laivasto päätti keskeyttää työt aluksella, koska sen valmistumiseen oli vielä noin kaksi vuotta ja Mussolinin mukaan sota päättyisi ennen aluksen valmistumista. Syksyllä Pohjois-Afrikassa koetut takaiskut osoittivat oletukset sodan lyhyydestä vääriksi ja laivastolla oli suuri tarve saattajille, joten töitä jatkettiin. Nopeasti edenneen työn seurauksena alus laskettiin vesille 18. heinäkuuta 1943 ja aluksen oletettiin olevan luovutuskunnossa vuoden 1944 lopulla.
Mussolinin kukistuttua 25. heinäkuuta 1943 valtaan astui uusi hallitus, joka uskoi Välimeren alueen sotatoimien päättyvän kesään 1944 mennessä. Koska alus ei valmistuisi ennen tätä, siirrettiin materiaali ja työvoima valmistamaan 27 kappaletta 120 tonnin puurunkoisia moottoriraivaajia uusille Dalmatian ja Versiglian telakoille Trauhun. Heinäkuun lopulla Italian laivasto etsi myös mahdollisuutta erota liitosta Saksan kanssa ja marsalkka Badoglio ilmoitti aselevosta radiopuheessaan 8. syyskuuta.
Valmistus > Saksan hallinto

Seuranneessa hajaannuksessa laivaston määräämät alukset eivät lähteneet Adrianmeren pohjukan satamista ja Bergamon jalkaväkidivisioonaa ja samalla Spalaton aluetta komentanut kenraali pakeni 10. syyskuuta Zaraan. Divisioonan joukkojen kuri romahti ja kaksi jalkaväkipataljoonaa sekä mustapaitalegioona liittyivät saksalaisiin. Siirtyneistä joukoista muodostettiin hieman myöhemmin Waffen-SS-yksikkö. Jäljelle jääneet italialaiset pyrkivät torjumaan alueelle hyökänneitä partisaaneja. Alueen uusi komentaja ratsuväenkenraali Alfonso Cigala-Fulgosi pyrki pysymään puolueettomana ja siirrätti osan joukoistaan Italiaan. Saksan Prinz Eugen SS-vuoristodivisioona hyökkäsi Spoletoon. Partisaanien ja muutamien Reali Carabinieri -osastojen vastarinnasta huolimatta kaupunki vallattiin.
Spoleton alueen laivaston komentaja upotti 24. syyskuuta aluksen riutalle. Saksan joukot valtasivat 27. syyskuuta kaupungin, minkä jälkeen Cigala-Fulgosi ja osa hänen upseereistaan ammuttiin. Hylky nostettiin vielä saman vuoden lopulla, mutta rakennustöitä ei jatkettu. Brittijoukkojen tukemat partisaanit valtasivat 27. lokakuuta Splitin, jolloin saksalaiset upottivat aluksen uudelleen.
Valmistus > Titon hallinto

Hylky nostettiin jälleen, mutta Jugoslavialla ei ollut mahdollista jatkaa rakennustöitä. Jugoslavian laivasto päätti jatkaa töitä aluksella ja Italiasta hankittu koneisto kunnostettiin Tosilta tilatuilla osilla. Vuonna 1948 pyydettiin Skodan tehtaille varastoitujen pääaseiden 140/56-tykkien toimittamista Tšekkoslovakian hallitukselta. Telakan heikon kunnon vuoksi Split hinattiin Rijekaan Kvarnersko Brodogradilisten telakalle (aiemmin Cantieri Navali del Quarnaro), joka nimettiin vielä samana vuonna 3 Maj -telakaksi.
Titon ja Stalinin pesäero vuonna 1948 keskeytti pääosan telakan muista töistä, mutta samalla telakka menetti teknisen tuen ja Skodan tykkien toimittaminen estyi. Alus laskettiin Rijekassa vesille maaliskuussa 1950, mutta syynä oli ainoastaan telakan tilojen vapauttaminen uusiorakentamiseen. Kylmän sodan kiihtyessä Yhdysvallat ja Britannia tarjosivat maalle talousapua ja teknistä tukea ja työt aluksen valmistamiseksi jatkuivat vuonna 1953.
Aluksen ollessa keskeneräisenä odottamassa kohtaloaan sen koneisto oli siirretty torpedovene Uckaan (entinen Balestra). Britannia toimitti tilalle Parsonsin valmistaman 50 000 hevosvoiman turbiinimoottorin ja kaksi Admiralty-kattilaa. Yhdysvallat toimitti aseistuksen ja elektroniikan. Pääaseiksi tuli neljä yksiputkista 127/38-tykkiä ja niiden tueksi viisiputkinen 533 millimetrin torpedopakka, joka asennettiin kansirakenteen katolle viidennen tykin tilalle. Ilmatorjunta-aseiksi asennettiin kaksitoista 40/56-tykkiä. Sukellusveneiden torjuntaan alukselle asennettiin kaksi Hedgehog-heitintä, kuusi syvyyspomminheitintä ja kaksi syvyyspommikiskoa. Alukselle oli myös mahdollista sijoittaa 40 miinaa. Tulenjohtojärjestelmänä oli Mk37, johon oli kytketty tykkien tulenjohtoa varten kaksi Mk12- ja Mk22-tutkaa ja MK51 ilmatorjuntaa varten. SC- ja SG-1-tutkat olivat merenkulkua varten.
Avusta huolimatta rakennustyö oli hidasta ja se valmistui vasta 4. heinäkuuta 1958. Pitkällisten koeajojen jälkeen alus oli valmiina palvelukseen vuonna 1959. Koeajoissa aluksen huippunopeus oli 31,5 solmua. Torpedoputkien todettiin olevan liian korkealle asennettu ja lyhyt toimintamatka rajoitti aluksen käytön ainoastaan Adrianmerelle. Aluksella todettiin raskaan aseistuksen aiheuttama yläpainoisuus ja miehistön majoitustilat olivat hyvin ahtaat 240 hengen miehistölle. Kaikista puutteistaan huolimatta aluksesta tehtiin laivaston lippulaiva.
Palvelus

Split oli Jugoslavian laivaston lippulaiva pääosan urastaan. Se kolaroi torpedovene Biokovon (entinen Italian laivaston Aliseo) kanssa vuonna 1963, jolloin torpedovene vaurioitui korjauskelvottomaksi. Vuonna 1971 alus jäi laivaston ainoaksi suuremmaksi alukseksi, kun sodan jälkeen ylijäämävarastosta hankitut brittiläiset hävittäjät poistettiin käytöstä. 1970-luvun lopulla aluksen kattilahuoneen höyryputki halkesi surmaten kaikki tilassa olleet. Kattilaa ei korjattu, mikä pudotti aluksen huippunopeuden 24 solmuun.
Alus sijoitettiin ankkurissa olevaksi koululaivaksi. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1980 ja se poistettiin lopullisesti alusluettelosta 2. helmikuuta 1984. Alus romutettiin kaksi vuotta myöhemmin.
Stavudiini

| --- | --- |


Stavudiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-[(2R,5S)-5-(hydroksimetyyli)-2,5-dihydrofuran-2-yyli]-5-metyylipyrimidiini-2,4-dioni
Tunnisteet
CAS-numero: 3056-17-5
ATC-koodi: J05AF04
PubChem CID: 18283
DrugBank: DB00649
Kemialliset tiedot
Kaava: C10H12N2O4 
Moolimassa: 224,216
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 165–166 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 86 %
Proteiinisitoutuminen: Vähäistä
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 2,3 h
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Stavudiini (C10H12N2O4) on nukleosideihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja tymidiinin johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä HIV:n hoitoon. Stavudiini kuuluu WHO:n laatimalle tärkeimpien lääkeaineiden listalle.
Ominaisuudet ja vaikutusmekanismi

Stavudiini on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on optisesti aktiivista ja sen ominaiskiertokyky vesiliuoksessa on –39,4. Stavudiini on HIV:n käänteiskopioijaentsyymin inhibiittori. Ihmiselimistössä siitä muodostuu ensin stavudiinimonofosfaattia tymidiinikinaasin katalysoimana ja tämän jälkeen tymidylaattikinaasin ja nukleosididifosfaattikinaasin vaikutuksesta stavudiinidifosfaattia ja varsinaisena aktiivisena metaboliittina toimivaa stavudiinitrifosfaattia.
Haittavaikutukset

Tyypillisiä stavudiinin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat muun muassa pääkipu, huonovointisuus, ripuli ja ihottuma. Vakava suhteellisen yleinen haittavaikutus on neuropatia, jonka oireita ovat muun muassa raajojen puutuminen ja pistely. Yhdiste voi aiheuttaa myös laktisen asidoosin, joka voi olla jopa hengenvaarallinen. Stavudiini voi myös olla maksatoksista ja aiheuttaa haimatulehduksen.
Vodnyi

Vodnyi (ven. Во́дный, komiksi Воднöй, Vodnöi) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Uhtan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Uhta-joen varrella 25 kilometriä Uhtan kaupungista lounaaseen. Asukkaita on 6 600 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1920–1930-lukujen vaihteessa öljyntuotantoalueen yhteyteen. Vuonna 1944 se sai taajaman statuksen. Nimitys perustuu taajamassa harjoitettuun radioaktiivisen veden tuotantoon ja tutkimukseen.
Vohipeno

| Vohipeno |
| --- | --- |
 Vohipeno
 Koordinaatit: 22°21′S, 47°50′E 
Valtio:  Madagaskar
Alue:  Vatovavy-Fitovinany
Väkiluku (2001):  18 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vohipeno on kaupunki Madagaskarin Vatovavy-Fitovinanyn alueella. Se sijaitsee lähellä Intian valtameren rannikkoa noin 45 kilometriä Manakarasta etelään. Asukkaita on 18 000 henkeä (vuonna 2001).
Kaupunki on arabialaisvaikutteisen antaimoroheimon keskus. Sen asukkaat viljelevät riisiä, kahvia ja maniokkia.
Statuomania

Erland Stenberg, Frans Mikael Franzénin patsas, 1881(1879).
Statuomania on innostusta pystyttää julkisia patsaita ja veistoksia. Se yhdistetään varsinkin länsimaiden kansallisiin hankkeisiin liittyvään aktiiviseen monumenttitoimintaan. Patsasvillitys voi sisältää erilaisia suurmiespatsaita, sankaripatsaita, muistomerkkejä tai monumentteja ja niihin liittyviä erilaisia muistotilaisuuksia.
Statuomania oli osa kansallisvaltioille kehitettyjä tunnusmerkkejä ja perinteitä, kuten kansallisjuhlia, sodissa kaatuneiden seremonioita, lippuja, kansallislauluja, urheilukilpailuja ja vastaavia.
Myös Suomessa luotiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa omaa suurmieskaanonia. Innokkuus monumenttien pystyttämiseen ei kuitenkaan lakannut tämän ajankohdan jälkeen, vaan henkilöitä on muistettu myöhemminkin patsashankkeilla.
Kansallisvaltion innovaatiot

Statuomania liittyy kansallisvaltioiden ja nationalismin syntyyn sekä kehitykseen 1800-luvulta alkaen. Kirjassaan The Invention of Tradition (Perinteen keksiminen, 1983, ei suom.) Eric Hobsbawm kohdistaa huomionsa erityisesti vuosien 1870–1914 väliseen ajanjaksoon. Hänen mukaansa ajankohdan perinteiden keksimisessä kolme uudistusta olivat keskeisiä: perusopetuksen järjestäminen, julkisten seremonioiden organisoiminen ja julkisten monumenttien massatuottaminen. Näistä viimeistä on lähestytty juuri statuomanian käsitteen avulla. Kouluopetus, julkiset juhlamenot ja muistomerkkien pystyttämiset edistivät tehokkaasti yhteisöllisyyttä ja ryhmäidentiteettiä sekä tuottivat ja siirsivät perinteitä.
Patsaiden määrän lisäännyttyä kaupungeissa niistä alettiin kiistellä varsinkin ensimmäistä maailmansotaa edeltävinä vuosikymmeninä vuoteen 1914 asti. Patsaiden määrää ja laatua alettiin arvostella ”statuofobien” alkaessa vastustamaan patsasvillitystä. Esimerkiksi Pariisissa arveltiin olevan pelkästään vuonna 1913 30 valmistumassa olevaa julkista patsasta, jotka odottivat jalustaa ja sijoitustaan.
Suomessa

Taidehistorioitsija, valtioneuvos ja professori Eliel Aspelin vaikutti erityisesti Suomalaisen puolueen oppi-isäksi tehdyn Snellmanin kuvien tuotantoon ja vastaanottoon. Hän seurasi, arvioi, keräsi ja pani alulle Snellman-kuvia, joiden tekemiseen Aspelin kannusti Johannes Takasta ja Emil Wikströmiä. Aspelin matkusteli Saksassa kiinnittäen huomiota nousevaan statuomaniaan. Hänelle myönnettiin 1910-luvulla ansioistaan Kuvanveistäjäliiton kunniajäsenyys.
Ensimmäinen suurmiespatsas Suomessa oli C.E. Sjöstrandin tekemä Porthanin patsas Turussa (1864) ja sitä seurasivat muun muassa Franzénin patsas Oulussa (1881), Johan Ludvig Runebergin muistomerkki (1885) Helsingissä ja Pietari Brahen patsaat (1888) Turussa ja Raahessa.
Patsastuotannon keskus ei sen alkuvaiheessa ollut yksiselitteisesti Turku tai Helsinki. Kansallisen innostuksen yleistyessä kaupungit halusivat nostaa profiiliaan julkisilla veistoksilla kilpailemalla siitä, kuka sai omia itselleen kunkin suurmiehen. Kuvanveistäjiä työllisti sisällissodan jälkeen lisääntynyt sankari- ja vapaussotapatsaiden kysyntä, joka kasvoi niin suureksi, että kuvanveistäjät pystyivät sitä hädin tuskin tyydyttämään. Myös toisen maailmansodan jälkeen 1940- ja 1950-luvuilla sotamuistomerkkien ja sankaripatsaiden kysyntä kasvoi.[vanhentunut linkki]
1960-luvulta lähtien alkoivat yleistyä abstraktit muodot muistomerkeissä. Viime aikoina perinteisistä patsaista on siirrytty julkisen tilan ja ympäristön taiteeseen.[vanhentunut linkki]
Nancy Spungen

Nancy Laura Spungen (27. helmikuuta 1958 Philadelphia, Pennsylvania – 12. lokakuuta 1978 Chelsea, New York) oli  punkyhtye Sex Pistolsin basistin Sid Viciousin tyttöystävä.
Lapsuus

Spungen syntyi 27. helmikuuta 1958 Deborah ja Frank Spungenin ensimmäisenä lapsena. Perheeseen syntyi myöhemmin myös kaksi muuta lasta, Susan (Suzy) ja David. Spungenit olivat keskiluokkainen juutalainen perhe. Isä oli liikemies, ja äiti perusti luontaistuotekaupan. He asuivat Pennsylvanian osavaltiossa, Philadelphian ulkopuolella sijaitsevassa lähiössä nimeltä Huntingdon Valley.
Jo hyvin nuorena Spungenin käytöksessä alkoi ilmetä myös väkivaltaisia piirteitä, ja hänellä oli vaikeuksia solmia suhteita toisiin ihmisiin. Vaikka Spungen oli loistava oppilas koulussa ja myös hyvin älykäs, hänet erotettiin lopulta koulusta väkivaltaisuuden ja huonon käytöksensä vuoksi. Nancy kärsi myös yksinäisyydestä, sillä hänellä ei ollut juurikaan ystäviä.
11-vuotiaana Spungen yritti käydä lastenhoitajan kimppuun saksien kanssa ja uhkasi tappaa tämän. Nancya käytettiin psykiatrilta toiselle – lääkärit eivät kuitenkaan nähneet Nancyssa mitään vikaa ja tarjosivat vain lääkkeitä tämän avuksi: ensin Ataraxia ja sitten Thorazinea. Spungen näki harhoja eikä itsekään välillä ymmärtänyt, mitä oli ollut tekemässä kohtauksen mentyä ohi. Hänen oletetaan sairastaneen skitsofreniaa, mutta lääkärit kielsivät Nancyn ongelmat ja väittivät tämän olevan täysin normaali lapsi.
Spungen asui häiriintyneille lapsille osoitetuissa sisäoppilaitoksissa, koska hänen vanhempiensa oli mahdotonta saada aggressiivista ja ajoittain ylivilkasta lastaan kuriin.
Teini-ikä

Jo lapsena Spungen alkoi tuntea vetoa rockmusiikkiin. Teini-ikään tullessaan hän kiinnostui myös pojista ja huumeista, ja musiikkimaku vaihtui rankempaan rockiin. Myös Nancyn ongelmat kasvoivat koko ajan, ja hän käyttäytyi edelleen väkivaltaisesti. Ensimmäisen kerran Spungen kokeili huumeita 13 vuoden iässä, mutta omien sanojensa mukaan hän oli ollut heroiinikoukussa jo 11-vuotiaana. Tuolloin hän myös väitti olleensa raskaana ja tehneensä abortin. Neljätoistavuotiaana Spungen vietiin sairaalaan hänen työnnettyään rautalankaisen vaateripustimen sisäänsä. Rautalanka oli lävistänyt kohdunseinämän ja aiheuttanut rajun verenvuodon. Tällä tavoin Spungen yritti tehdä itselleen abortin. Lääkärin tutkimukset kuitenkin osoittivat, ettei hän ollut missään vaiheessa raskaana ollutkaan.
Spungen haaveili kuuluisuudesta ja totesi muutamaan otteeseen: "Kuolen ennen kuin täytän 21 vuotta, ja kun kuolen, kuolen kuuluisana". Hän toivoi myös löytävänsä rockmuusikon poikaystäväksi.
Spungen & Sid Vicious

17-vuotiaana Spungen muutti omilleen asumaan New Yorkiin. Huumeet olivat hänelle jo tuttuja, ja hän löysi työtä go-go-tyttönä. Myöhemmin hän muutti Lontooseen ja alkoi seurustella Sex Pistols -yhtyeen basistin, Sid Viciousin, kanssa. Lontoon rock- ja punkpiireissä vaikuttaneiden ihmisten (muun muassa Chrissie Hynde) mukaan juuri kukaan ei pitänyt Spungeninsta Lontoossa. Hän oli ylimielinen, aggressiivinen ja hyökkäävä. Hänellä katsottiin olevan huono vaikutus Viciousiin. Sex Pistols hajosi Yhdysvaltain-kiertueellaan, ja Spungen ryhtyi Viciousin manageriksi hieman ennen kuolemaansa. Hänen onnistui järjestää muutama esiintymiskeikka Viciousille New Yorkissa, mutta koska ura ei lähtenyt nousuun, pariskunta vaipui yhä syvemmälle huumeiden ja alkoholin maailmaan.
12. lokakuuta 1978 Spungen löydettiin kuolleena Hotel Chelsean huoneen nro 100 kylpyhuoneen lattialta. Häntä oli puukotettu mahaan 20 cm pitkällä metsästysveitsellä, ja Vicious pidätettiin epäiltynä murhasta. Syyllisyydestä tai syyttömyydestä ei kuitenkaan milloinkaan saatu varmuutta. Sid Viciousin entinen yhtyekaveri Steve Dior kertoi vuonna 2007 uskovansa, että Vicious oli syytön Spungenin murhaan. Dior uskoo tappajan olleen huumekauppias, joka ryösti asunnon. Spungenin todettiin olleen raskaana kuollessaan.
Sid Vicious kuoli muutamaa kuukautta myöhemmin, 3. helmikuuta 1979, huumeiden yliannostukseen. Hän oli juuri päässyt vankimielisairaalasta maksettuaan takuurahat, ja silloisten lehtitietojen mukaan hän oli juhlinut vapautumistaan iloisissa tunnelmissa. Muutaman oluen jälkeen Sid oli piikittänyt itseensä heroiinia ja ottanut yliannostuksen. Hän kuoli nukkuessaan, ja kuolinsyyksi pääteltiin vahingossa otettu heroiinin liika-annos.
Elämäkerta

Spungenin elämästä on kirjoitettu kirja, Nancy (alkuperäisen teoksen nimi And I Don't Want To Live This Life). Kirjan on kirjoittanut Spungenin äiti Deborah Spungen.
Spungenin ja Viciousin traagisesta rakkaustarinasta on myös tehty vuonna 1986 valmistunut Alex Coxin ohjaama elokuva Sid & Nancy, jossa Viciousia näyttelee Gary Oldman ja Spungenia Chloe Webb.
Aiheesta muualla

Nancy Spungenin kuva
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Muut:  Europeana  SNAC
Steíri

| Steíri Στείρι |
| --- | --- |
 Steírin kylä.
 Steíri
 Koordinaatit: 38°24′31″N, 22°42′42″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Keski-Kreikka
Alueyksikkö:  Boiotia
Kunta:  Dístomo-Aráchova-Antíkyra
Kunnallisyksikkö:  Dístomo
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  2803010201
Korkeus:  450 m
Väkiluku (2011):  686
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Steíri (kreik. Στείρι; myös transl. Stíri) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Dístomo-Aráchova-Antíkyran kuntaan, Boiotian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Dístomon kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Dístomo-Aráchova-Antíkyran kunnan Dístomon kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 686 (vuonna 2011).
Antiikin Stiriin kaupungin raunioita.
Steírin kylä sijaitsee Elikónas-vuoren eteläpäässä noin 450 metrin korkeudessa, noin neljä kilometriä kaakkoon Dístomosta ja noin 15 kilometriä länteen Livadeiásta.
Kylä on perinyt nimensä sen paikalla sijainneelta antiikin ajan Stiriin eli Steiriin kaupungilta. Se kukoisti noin ajalla 550 eaa.–640 jaa. Siitä on säilynyt joitakin raunioita. Noin 175/135 eaa. kaupunki oli liitossa  (sympoliteia) rannikolla sijainneen Medeonin kaupungin kanssa. Se liitti kaupungit yhdeksi kaupunkivaltioksi.
Steíri muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Στειρίου, Topikí Koinótita Steiríou), johon kuuluu Steírin kylän lisäksi Unescon maailmanperintökohteisiin kuuluva bysanttilaisella ajalla perustettu Pyhittäjä Luukaksen luostari (Moní Osíou Louká). Koko yhdyskunnan väkiluku on 689.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Steíri Wikimedia Commonsissa