stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Recep Tayyip Erdoğan
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Recep Tayyip Erdoğan Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Recep Tayyip Erdoğan Wikisitaateissa
Turkin presidentin sivusto (turkiksi)
Recep Tayyip Erdoğan Ylen Elävässä arkistossa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Abdullah Gül | Turkin pääministeri 2003−2014 | Seuraaja: Ahmet Davutoğlu |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Abdullah Gül | Turkin presidentti 2014− | Seuraaja: (nykyinen) |
Turkin pääministerit
Kemal Atatürk
Fevzi Çakmak
Rauf Orbay
Fethi Okyar
İsmet İnönü
Fethi Okyar
İsmet İnönü
Celâl Bayar
Refik Saydam
Ahmet Fikri Tüzer
Şükrü Saracoğlu
Recep Peker
Hasan Saka
Şemsettin Günaltay
Adnan Menderes
Cemal Gürsel
Fahri Özdilek
İsmet İnönü
Suat Hayri Ürgüplü
Süleyman Demirel
Nihat Erim
Ferit Melen
Naim Talu
Bülent Ecevit
Sadi Irmak
Süleyman Demirel
Bülent Ecevit
Süleyman Demirel
Bülent Ecevit
Süleyman Demirel
Bülent Ulusu
Turgut Özal
Ali Bozer
Yıldırım Akbulut
Mesut Yılmaz
Süleyman Demirel
Erdal İnönü
Tansu Çiller
Mesut Yılmaz
Necmettin Erbakan
Mesut Yılmaz
Bülent Ecevit
Abdullah Gül
Recep Tayyip Erdoğan
Ahmet Davutoğlu
Binali Yıldırım
Turkin presidentit
Kemal Atatürk (1923–1938) | İsmet İnönü (1938–1950) | Celal Bayar (1950–1960) | Cemal Gürsel (1960–1966) | Cevdet Sunay (1966–1973) | Fahri Korutürk (1973–1980) | Kenan Evren (1980–1989) | Turgut Özal (1989–1993) | Süleyman Demirel (1993–2000) | Ahmet Necdet Sezer (2000–2007) | Abdullah Gül (2007–2014) | Recep Tayyip Erdoğan (2014–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Yle 
Muut:  IdRef
Vuoden miessolistin Emma-palkinto

| Vuoden miessolistin Emma-palkinto |
| --- | --- |
Palkitaan:  vuoden paras miessolisti
Palkinnon antaja:  Musiikkituottajat – IFPI Finland
Maa:  Suomi
Ensimmäinen palkinto:  1983
Viimeinen palkinto:  2020
Useimmin palkittu:  Vesa-Matti Loiri (3)
Viimeisin palkittu:  Lauri Tähkä (2019)
Virallinen internet-sivu
Vuoden miessolistin Emma-palkinto oli yksi Musiikkituottajat – IFPI Finlandin vuosittain jakamista musiikkialan Emma-palkinnoista. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983, jolloin palkinnon voitti Matti ja Teppo ja viimeisen kerran vuonna 2020, jolloin palkinnon voitti Lauri Tähkä.
Vesa-Matti Loiri voitti palkinnon useammin kuin kukaan muu, yhteensä kolme kertaa. J. Karjalainen, Kari Tapio, Ismo Alanko ja Antti Tuisku voittivat palkinnon kahdesti.
Vuoden artistin Emma-palkinto korvasi tämän palkinnon vuoden 2021 Emma-gaalasta alkaen.
Voittajat ja ehdokkaat

Listassa vuosi tarkoittaa sitä vuotta, minkä vuoden miessolistina artisti palkittiin. Palkinnot jaettiin seuraavana vuonna.
| Vuosi | Voittaja | Muut ehdokkaat | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| 1983 | Matti ja Teppo |  |  |
| 1984 | Kirka |  |  |
| 1985 | Pave Maijanen |  |  |
| 1986 | Neumann |  |  |
| 1987 | Topi Sorsakoski |  |  |
| 1988 | ei jaettu |  |  |
| 1989 | ei jaettu |  |  |
| 1990 | ei jaettu |  |  |
| 1991 | Ressu Redford |  |  |
| 1992 | J. Karjalainen |  |  |
| 1993 | Joel Hallikainen |  |  |
| 1994 | Samuli Edelmann |  |  |
| 1995 | Tommi Läntinen |  |  |
| 1996 | J. Karjalainen |  |  |
| 1997 | Jari Sillanpää |  |  |
| 1998 | Ismo Alanko |  |  |
| 1999 | Kari Tapio |  |  |
| 2000 | Kirka |  |  |
| 2001 | Samuli Edelmann |  |  |
| 2002 | Ismo Alanko |  |  |
| 2003 | Vesa-Matti Loiri |  |  |
| 2004 | Hector |  |  |
| 2005 | Kari Tapio |  |  |
| 2006 | Vesa-Matti Loiri |  |  |
| 2007 | Vesa-Matti Loiri |  |  |
| 2008 | Juha Tapio |  Ismo Alanko  Olavi Uusivirta  Vesa-Matti Loiri |  |
| 2009 | Samuli Putro |  |  |
| 2010 | Paleface |  Antti Tuisku  Ismo Alanko  Jukka Poika |  |
| 2011 | Tuure Kilpeläinen |  Arttu Wiskari  Freeman  Juha Tapio |  |
| 2012 | Jukka Poika |  Cheek  Jesse Kaikuranta  Jukka Poika  Samuli Putro  Stig |  |
| 2013 | Cheek |  Anssi Kela  Ismo Alanko  Jesse Kaikuranta  Juha Tapio  Robin |  |
| 2014 | Pepe Willberg |  Isac Elliot  Jari Sillanpää  Kasmir  Robin |  |
| 2015 | Antti Tuisku |  Cheek  Juha Tapio  Mikael Gabriel  Robin |  |
| 2016 | Mikael Gabriel |  Elastinen  Lauri Tähkä  Olavi Uusivirta  Nikke Ankara |  |
| 2017 | Antti Tuisku |  Mikael Gabriel  Reino Nordin  Robin |  |
| 2018 | Pyhimys |  Mikael Gabriel  Juha Tapio  Isac Elliot  J. Karjalainen  Aleksanteri Hakaniemi |  |
| 2019 | Lauri Tähkä |  Gettomasa  Ibe  Juha Tapio  Keko Salata  Olavi Uusivirta |  |
Aiheesta muualla

Emma-gaala
Vesa-Matti Loiri on voittanut palkinnon kolmesti vuosina 2003, 2006 ja 2007.
Antti Tuisku on voittanut kategorian kahdesti.
Texas Stars

| Texas Stars |
| --- | --- |

Perustettu:  1999
Kaupunki:   Cedar Park, Texas
Kotiareena:  Cedar Park Center
Sarja:  AHL
Konferenssi:  Läntinen
Divisioona:  Tyynenmeren
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Scott White
Päävalmentaja:   Neil Graham
Kapteeni:   Curtis McKenzie
Yhteistyöseurat:   Dallas Stars (NHL)  Idaho Steelheads (ECHL)
Calder Cupit:  1 (2014)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Texas Stars on American Hockey Leaguessa pelaava yhdysvaltalainen jääkiekkoseura. Sen kotipaikkakunta on Cedar Park Texasin osavaltiossa. Seura perustettiin vuonna 1999.
Texas Stars on NHL:ssä pelaavan Dallas Starsin farmijoukkue. Starsin edellinen farmijoukkue Iowa Stars lopetti yhteistyön ja siirtyi Anaheim Ducksin farmijoukkueeksi muuttaen samalla nimensä Iowa Chopsiksi. Kaudella 2008–2009 Dallas Starsilla ei ollut omaa farmijoukkuetta.
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahdit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Sopimus | syntymäpaikka |
| 1 |  | Rémi Poirier | L | 2025 | Granby, Québec, Kanada |
| 35 |  | Magnus Hellberg | L | 2025 | Uppsala, Ruotsi |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 4 |  | Luke Krys | R | 2026 | Ridgefield, Connecticut, Yhdysvallat |
| 6 |  | Lian Bichsel | L | 2026 | Olten, Sveitsi |
| 7 |  | Alex Petrovic (A) | R | 2026 | Edmonton, Alberta, Kanada |
| 8 |  | Gavin White | R | 2026 | Brockville, Ontario, Kanada |
| 15 |  | Christian Kyrou | R | 2026 | Komoka, Ontario, Kanada |
| 18 |  | Kyle Capobianco | L | 2026 | Mississauga, Ontario, Kanada |
| 26 |  | Michael Karow | L | 2025 | Green Bay, Wisconsin, Yhdysvallat |
| 37 |  | Kyle Looft | L | 2025 | Mankato, Minnesota, Yhdysvallat |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Paikka | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 9 |  | Justin Hryckowian | L | KH | 2026 | L'Île-Bizard, Québec, Kanada |
| 10 |  | Justin Ertel | L | VLH | 2027 | Kitchener, Ontario, Kanada |
| 12 |  | Arttu Hyry | R | OLH / KH | 2026 | Oulu, Suomi |
| 13 |  | Matthew Seminoff | R | OLH | 2026 | Coquitlam, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 14 |  | Francesco Arcuri | L | VLH | 2026 | Woodbridge, Ontario, Kanada |
| 16 |  | Curtis McKenzie (C) | L | VLH | 2025 | Golden, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 17 |  | Kole Lind | R | OLH | 2025 | Shaunavon, Saskatchewan, Kanada |
| 19 |  | Cameron Hughes (A) | L | KH / VLH | 2025 | Edmonton, Alberta, Kanada |
| 20 |  | Mathias Emilio Pettersen | L | KH | 2025 | Manglerud, Norja |
| 25 |  | Kyle McDonald | R | OLH | 2026 | Ottawa, Ontario, Kanada |
| 27 |  | Jack Becker | R | KH | 2025 | Dellwood, Minnesota, Yhdysvallat |
| 28 |  | Matěj Blümel | L | LH | 2025 | Tábor, Tšekki |
| 29 |  | Chase Wheatcroft | L | KH | 2026 | Calgary, Alberta, Kanada |
| 36 |  | Anthony Romano | R | KH / OLH | 2025 | Richmond Hill, Ontario, Kanada |
| 40 |  | Antonio Stranges | L | VLH | 2025 | Plymouth, Michigan, Yhdysvallat |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Neil Graham
Apuvalmentaja: Maxime Fortunus
Apuvalmentaja: Travis Morin
Maalivahtivalmentaja: Ryan Daniels
Videovalmentaja: Josh Johnson
Fysiikkavalmentaja: Michael DeGaetano
Huoltopäällikkö: Charlie Kaser
Presidentti: Brad Alberts
Toimitusjohtaja: Scott White
Omistaja: Tom Gaglardi
Lähde: EliteProspects
Iran-Contra-skandaali

Reagan keskustelemassa avustajiensa kanssa Iran-Contra-skandaalista.
Oliver North
Iran-Contra-skandaalin (tunnetaan myös nimellä "Irangate") perusta oli Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganin salaiset asekaupat Iraniin sen ollessa verisessä sodassa naapurinsa Saddam Husseinin Irakin kanssa vuosina 1980–1988. Asekaupoista saadut tulot ohjattiin Nicaraguan demokraattisesti valittua vasemmistolaista sandinistihallitusta vastaan taisteleville contrasisseille. Kauppojen oli tarkoitus vaikuttaa kahdella tavalla:
Vaikuttaa Iraniin, jolla oli vaikutusvaltaa tukemaansa Hizbollahiin, joka piti useita yhdysvaltalaisia panttivankeinaan Libanonissa.
Tukea antikommunistista sissisotaa Nicaraguassa.
Kaupat tehtiin vastoin kongressin päätöksiä, jotka olivat kieltäneet contrasissien rahoittamisen ja aseiden myynnin Iraniin. Lisäksi sekä aseiden myynti että sissien tukeminen oli ristiriidassa YK:n sanktioiden kanssa.
Aseita panttivangeista

Israelin hallitus lähestyi Yhdysvaltoja elokuussa 1985 haluten toimia välikätenä 508 TOW-panssarintorjuntaohjuksen kuljettamisessa Iraniin vastapalveluksena pastori Benjamin Weirin vapauttamisesta, jota militantit ryhmät pitivät panttivankina Libanonissa. Israel korvasi Iraniin myymänsä ohjukset ostamalla Yhdysvalloilta uudet ohjukset. Toisin sanoen Israel myi Iranille Yhdysvalloilta ostamansa ohjukset, ja tällainen aseiden jälleenmyynti olisi tarvinnut Yhdysvaltain kongressin suostumuksen. Lupaa ei kuitenkaan ollut, koska Reaganin hallinto ei halunnut tuoda julki sitä, että he tosiasiallisesti myivät aseita Iraniin. Yhdysvallat oli nimittäin kehottanut liittolaisiaankin luopumaan aseiden myymisestä Iraniin. Lisäksi yhdysvaltalaiset halusivat pysyä puolueettomina Iranin ja Irakin välisessä sodassa ja asemyyntien paljastuminen olisi voinut kyseenalaistaa puolueettomuuden. Lisäksi Yhdysvallat harjoitti politiikkaa, jonka mukaan terroristien kanssa ei neuvoteltu. Yhdysvaltain kansallisen turvallisuuden neuvonantaja Robert McFarlane lähestyi puolustusministeri Caspar Weinbergeriä ja järjesti yksityiskohdat. Siirto suoritettiin seuraavan kahden kuukauden aikana.
Marraskuussa 1985 alkoi uusi neuvottelukierros, jossa israelilaiset ehdottivat 500 HAWK-ilmatorjuntaohjuksen laivaamista Iraniin kaikkien jäljellä olevien yhdysvaltalaispanttivankien vapauttamiseksi. Kenraali Colin Powell ymmärsi, että kaupanteko vaatisi suostumuksen kongressilta, koska sen yhteisarvo ylittäisi 14 miljoonaa dollaria. McFarlane ilmoitti, että presidentti oli päättänyt tästä huolimatta tehdä kaupat. Israel lähetti ensimmäisen 18 ohjuksen sarjan Iraniin marraskuun lopussa, mutta iranilaiset eivät hyväksyneet ohjuksia. Tämän takia loput ohjuskuljetukset pysäytettiin. Neuvottelut jatkuivat israelilaisten ja iranilaisten välillä seuraavien muutaman kuukauden ajan.
Väitetään Reaganin hyväksyneen tammikuussa 1986 suunnitelman, jossa israelilaisten sijaan yhdysvaltalainen välikäsi myisi aseet Iraniin vastapalvelukseksi panttivankien vapauttamisesta ja tuotot myynneistä ohjattaisiin Contrille. Suunnitelmaa alettiinkin toteuttaa. Iranilaiset kuitenkin ottivat lisää panttivankeja vapautettuaan entisiä, joten asekaupat tuli lopettaa. Esimerkiksi helmikuun aikana 1 000 TOW-ohjusta kuljetettiin Iraniin. Toukokuusta marraskuuhun kuljetettiin vielä joitakin aseita ja varaosia.
Contrien rahoittaminen

Asekauppojen tuotto ohjattiin eversti Oliver Northin kautta, joka toimi Yhdysvaltain kansallisen turvallisuuden neuvonantajan John Poindexterin avustajana, aseostoksiin Contra-sisseille (espanjan sanasta "contrarevolucionario", vastavallankumouksellinen). Sandinistien vallanmenetys 1990 kansallisissa vaaleissa on monien mielestä juuri Yhdysvaltain Contra-sissien tukemisen tulos, joidenkin mukaan vastaavasti vuoden 1985 toukokuussa aloitetun kauppasaarron.
Yhdysvallat syytti sandinisteja Neuvostoliiton ja Kuuban tukemiksi, sekä vastaavasti El Salvadorin Yhdysvaltain tukemaa hallitusta vastaan taistelevien vasemmistolaississien tukemisesta. Vuonna 1985 sandinistit saavuttivat suurimman puolueen aseman vaaleissa, joita muut itsenäiset tarkkailijat läntisistä demokratioista pitivät rehellisinä ja vapaina, mutta joita Reaganin hallitus syytti tuloksen vääristelystä.
Monet konservatiiviset kommentaattorit yhtyivät Reaganin näkemykseen ja jättivät kansainvälisten tarkkailijoiden havainnot huomioimatta verraten Nicaraguan vaaleja kommunististen maiden yhden kandidaatin vaaleihin. Tämä siitäkin huolimatta, että sandinisteja haastoi kuusi muuta puoluetta, jotka saivat 35 paikkaa maan edustajiston 96 paikasta.
Reaganin hallitus, vastoin kongressin lainsäädäntöä (erityisesti 1982–1983 Boland Amendment), siirsi rahoitusta ja aseita Contrille Iran-kaupoista. Contrat, joita johtivat kaadetun Somozan hallinnon (1936–1979) entiset kansalliskaartilaiset, vastaanottivat aseita ja koulutusta Yhdysvaltain tiedustelupalvelulta CIA:lta. Koulutus painottui etenkin sissitaktiikoihin, kuten infrastruktuurin tuhoamiseen ja salamurhiin.
NSAn arkistojen mukaan, Oliver North oli ollut yhteyksissä ja henkilökohtaisesti tavannut Manuel Noriegan, Panaman sotilasjohtajaan jota syytettiin huumekaupoista ja rahanpesusta. Toimittaja Gary Webbin kirjoitukset paljastivat 1996 miten CIA hankki rahoitusta contrille huumeiden välittämisellä Yhdysvalloissa.
Ilmitulo ja skandaali

Marraskuussa 1986 ensimmäiset syytökset aseita panttivangeista -sopimuksista nousivat julkisuuteen, kun 3. marraskuuta libanonilainen lehti Ash-Shiraa raportoi, että Yhdysvallat oli myynyt aseita salaa Iranille varmistaakseen kuuden yhdysvaltalaisen panttivangin vapauttamisen Libanonissa iranilaismielisten militanttiryhmien hallusta. Salainen operaatio Contra-sissien tukemiseksi paljastui vasta, kun aseita kuljettanut lentokone ammuttiin alas Nicaraguassa. 21. marraskuuta kansallisen turvallisuuden neuvoston jäsen Oliver North ja hänen sihteerinsä Fawn Hall alkoivat silputa dokumentteja, jotka liittivät heidät ja muut skandaaliin. Yhdysvaltain oikeusministeri Edwin Meese myönsi 25. marraskuuta, että tuotot salaisista asekaupoista Iranissa oli ohjattu laittomasti antikommunistisille kapinallisille Nicaraguaan. lähde?
Sidibé Aïssata Cissé

Sidibé Aïssata Cissé (s. 29. huhtikuuta 1945 Niono) on malilainen juristi.
Cissé valmistui Panthéon-Assasin yliopiston Kauppaoikeuden instituutista ja Bamakon virkamieskorkeakoulusta. Hän työskenteli Malin terveydenhoito- ja sosiaaliministerinä vuosina 1986–1988, tiedotusministerinä vuosina 1988–1989 ja oikeusministerin neuvonantajana vuodesta 1989. Cissé toimi Malin perustuslakituomioistuimen jäsenenä kaksi kautta vuosina 1994–2008.
Joseph Mara

Joseph Mara (1935–1997) oli malilainen sotilas ja poliitikko.
Mara valmistui Katin sotakoulusta vuonna 1965. Hän osallistui vuoden 1968 vallankaappaukseen ja toimi maata johtaneen sotilaskomitean jäsenenä. Mara nimitettiin Katin kaupunginjohtajaksi vuonna 1969 ja hän työskenteli Malin oikeusministerinä vuosina 1970–1975. Vuonna 1975 hänet ylennettiin everstiluutnantiksi.
Vuonna 1978 Mara nimitettiin tutkimaan pidätettyjen sotilaskomitean jäsenten talousrikoksia, mutta tammikuussa 1979 hän joutui itse pidätetyksi korruption takia. Hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankeuteen. Mara vapautettiin Taoudenin vankilasta vuonna 1983, jolloin hän muutti Nigeriaan. Hän palasi Maliin Moussa Traoren hallinnon kaaduttua vuonna 1991.
Malin entinen pääministeri Moussa Mara on Joseph Maran poika.
Mamadou Sanogo

Mamadou Sanogo (1932 Konsébougou, Sikasso – 29. tammikuuta 1999) oli malilainen sotilas ja poliitikko.
Sanogo valmistui Katin sotakoulusta vuonna 1965. Hän suoritti tutkinnot Taškentin sotilasinsinöörikoulussa Neuvostoliitossa ja Fort Belvoirin insinööriakatemiassa Yhdysvalloissa. Sanogo oli Malia hallinneen sotilaskomitean jäsen vuoden 1968 vallankaappauksesta aina komitean hajottamiseen saakka vuonna 1979, mutta hänellä ei koskaan ollut siinä erityistä vaikutusvaltaa.
Sanogo toimi pioneeripataljoonan komentajana vuosina 1968–1975 ja Malin oikeusministerinä vuosina 1975–1979. Vuosina 1979–1982 hän työskenteli sotilasattaseana Malin Moskovan suurlähetystössä ja vuosina 1982–1991 armeijan tarkastusviraston johtajana. Vuosina 1982–1991 Sanogo oli myös Malin kansan demokraattisen liiton kansallisneuvoston jäsen. Hänet vapautettiin aktiivipalveluksesta monien muiden upseerien tavoin Moussa Traorén hallinnon kaatumisen jälkeen heinäkuussa 1991.
Diéminatou Sangaré

Diéminatou Sangaré (s. 1966) on malilainen hallintovirkailija, joka toimii maan hallituksen sosiaali- ja terveysministerinä.
Sangaré suoritti ylioppilastutkintonsa teknisessä lyseossa vuonna 1985 ja valmistui insinööriekonomistiksi Leningradissa vuonna 1991. Hän on suorittanut myös sosiaalialan tutkinnot Norsunluurannikolla ja Ranskassa. Sangaré on työskennellyt Malin sosiaaliturvainstituutissa, sairasvakuutuskassassa ja sosiaaliturvakassan pääjohtajana. Hänet nimitettiin Choguel Maïgan hallituksen terveys- ja sosiaalikehitysministeriksi kesäkuussa 2021.
Daoud Aly Mohammedine

Daoud Aly Mohammedine (s. 25. huhtikuuta 1972 Tessalit) on malilainen sotilas, joka toimii maansa turvallisuusministerinä.
Mohammedine on opiskellut Katin ja Koulikoron sotakouluissa ja saanut jatkokoulutusta Kiinassa ja Pariisissa. Hän on toiminut presidentti Amadou Toumani Tourén adjutanttina vuosina 2004–2011, Koulikoron sotakoulun ja esikuntakoulun komendanttina sekä Moptin ja Katin sotilaspiirien komentajana. Vuosina 2019–2020 hän oli kansallisen nuorisopalvelun pääjohtaja ja sen jälkeen Malin asevoimien varaesikuntapäällikkö.
Mohammedine on sotilasarvoltaan everstimajuri. Hänet nimitettiin Choguel Maïgan hallituksen turvallisuus- ja siviilipuolustusministeriksi kesäkuussa 2021.
Mohammedine on naimisissa ja kolmen lapsen isä. Hän puhuu ranskaa, englantia, bambaraa ja tuaregikieli tamašekia.
Harouna Niang

Harouna Niang (s. 1955 Diakalel) on malilainen taloustieteilijä, joka toimi maan teollisuus- ja kauppaministerinä vuosina 2020–2021.
Niang suoritti taloustieteiden tutkinnon Algerin yliopistossa vuonna 1978 ja maisterintutkinnon vuonna 1985. Hän työskenteli erilaisissa hallintotehtävissä ja oli pääministeri Soumana Sackon kabinettipäällikkö vuosina 1991–1992. Niang toimi pääsihteerinä teollisuus-, käsityö- ja matkailuministeriössä vuosina 1995–1997 ja teollisuus-, kauppa- ja liikenneministeriössä vuosina 1997–2001. Hän oli toimitusjohtajana Malin vedonlyöntiyhtiössä vuosina 2001–2004 ja Markalan sokeriyhtiössä vuosina 2005–2012. Sen jälkeen hän toimi riippumattomana konsulttina.
Niang nimitettiin Moctar Ouanen siirtymäkauden hallituksen teollisuus-, kauppa- ja investointiministeriksi lokakuussa 2020. Hänet valittiin toukokuussa 2021 myös Ouanen toiseen hallitukseen, jonka sotilaat hajottivat parin päivän kuluttua.
I-divisioona (roller derby)

| I-divisioona |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi Roller derbyn I-divisioonan kausi 2024-2025 
Laji:  roller derby
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  2014
Joukkueita:  7
Hallitseva mestari:  Kallio Rolling Rainbow
Eniten mestaruuksia:  Porvoo Roller Derby, Oulu Roller Derby, Joensuu Roller Derby (1)
Ylempi taso:  Roller Derby Suomi Cup
Aiheesta muualla
Roller Derby Suomi Cup
I-divisioona on Suomen toiseksi korkein roller derbyn sarjataso. Ensimmäinen kausi pelattiin 2014.
I-divisioonaan osallistuneet

| Kausi | Joukkueet runkosarjan mukaisessa järjestyksessä | Nousijat | Putoajat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Porvoo Roller Derby, Oulu Roller Derby, Joensuu Roller Derby, Kuopio Roller Derby | Ei nousijoita. | Kuopio luopui sarjapaikasta. Tilalle Jyväskylä. |
| 2015 | Oulu Roller Derby, Jyväskylä Roller Derby, Joensuu Roller Derby, Porvoo Roller Derby | Oulu nousi Suomi Cupiin kun Lahti luopui sarjasta, tilalle I-divisioonaan nousi Kuopio. | Ei putoajia. |
| 2016 | Joensuu Roller Derby, Porvoo Roller Derby, Kuopio Roller Derby, Jyväskylä Roller Derby | Ei nousijoita. | Kuopio luopui sarjapaikasta kaudeksi 2017–2018. Tilalle Rovaniemi roller derby ja Riverdale Rollers |
| 2017 | Kautta ei pelattu |  |  |
| 2018 | Jyväskylä Roller Derby, Riverdale Rollers, Porvoo Roller Derby, Joensuu Roller Derby, Rovaniemi roller derby |  |  |
| 2019 | Helsinki Roller Derby C-Kasetti, Riverdale Rollers, Kouvola Rock n Rollers, Pietari White Night Furies, Pohjanmaa United Rollers, Kuopio Roller Derby, Rovaniemi roller derby |  |  |
| 2024 | Kallio Rolling Rainbow, Riverdale Rollers, Tampere Roller Derby, Oulu Roller Derby, Joku Seinä, Helsinki Roller Derby | Riverdale Rollers kun Kallio Rolling Rainbow Kinapori Fistfunkers luopui SM-sarjapaikasta. | Ei putoajia. |
| 2025 | Kallio Rolling Rainbow, Joku Seinä, Rovaniemi Ät Ylivieska Hoods, Oulu Roller Derby, Dirty River Roller Derby, Helsinki Roller Derby, Tampere Roller Derby | Kausi käynnissä. |  |
Nicholas Hoult

| Nicholas Hoult |
| --- | --- |
 Nicholas Hoult vuonna 2024.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. joulukuuta 1989 (ikä 35) Wokingham, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä, malli
Näyttelijä
Aktiivisena:  1996–
Merkittävät roolit:   Poika  X-Men-elokuvat  Warm Bodies  Jack the Giant Slayer 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Nicholas Caradoc Hoult (s. 7. joulukuuta 1989 Wokingham, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hän on saanut useita tunnustuksia, mukaan lukien ehdokkuuden British Academy Film Award -palkintoon, kaksi Golden Globe -ehdokkuutta, ja Primetime Emmy Award -ehdokkuuden. Hänen menestyksekäs uransa elokuvissa alkoi 11-vuotiaana, kun hän esitti Marcusta elokuvassa Poika About a Boy (2002).
Seitsemäntoistavuotiaana hän näytteli Tony Stonem brittiläisessä sarjassa Skins – liekeissä (2007–2008), rooli, joka auttoi häntä siirtymään lapsitähdestä monimutkaisempiin ja tummempiin hahmoihin elokuvateollisuudessa, mikä johti menestykseen ja kriitikoiden tunnustukseen. Kului kuitenkin vuosikymmen, ennen kuin hän palasi televisioon esittäen Venäjän keisari Pietari III:ta sarjassa The Great (2020–2023).
Hänen merkittäviin elokuviinsa kuuluvat A Single Man (2009), X-Men: First Class (2011), Warm Bodies (2013), Mad Max: Fury Road (2015), The Favourite (2018), The Menu (2022), Renfield (2023), The Order (2024), Juror No. 2 (2024) ja Nosferatu (2024).
Vuonna 2009 hän esiintyi näytelmässä New Boy Trafalgar Theatressa Lontoossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nicholas Hoult Wikimedia Commonsissa
Nicholas Hoult Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Paolo Rondelli

| Paolo Rondelli |
| --- | --- |

San Marinon kapteenivaltionjohtaja yhdessä Oscar Minan kanssa
 1.4.2020–1.10.2020  
Edeltäjä:  Giacomo Simoncini Francesco Mussoni
Seuraaja:  Maria Luisa Berti Manuel Ciavatta
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1963 (ikä 61)  Città di San Marino, San Marino
Kansalaisuus:   sanmarinolainen
Tiedot
Puolue:  R.E.T.E.
Tutkinnot:  Bolognan yliopisto
Paolo Rondelli (s. 17. kesäkuuta 1963 Città di San Marino) on sanmarinolainen poliitikko, joka toimi maansa toisena kapteenivaltionhoitajana huhtikuusta lokakuuhun vuonna 2022 yhdessä Oscar Minan kanssa.
Tausta ja yksityiselämä

Vuonna 1963 syntynyt Rondelli on opiskellut kemiantekniikkaa Bolognan yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1990. Sittemmin hän on täydentänyt opintojaan historiallisella viestinnällä ja ympäristötieteellä Bolognassa.
Rondelli on avoimesti homoseksuaali ja on ollut Riminissä toimivan Arcigay-nimisen yhdistyksen varapuheenjohtajana.