Kaupallinen avaruustoiminta
Historia

Laukaisuvälineiden ja muun avaruustekniikan kehittäminen valtioiden avaruusohjelmien ulkopuolella oli rakettitekniikan toinen alku 1900-luvun alussa Neuvostoliitossa, Saksassa ja Yhdysvalloissa. Se oli eräs alan trendi 1990-luvulla ja on sitä myös 2000-2010-luvuilla, etenkin Yhdysvalloissa.
1920-luvun alussa Neuvosto-Venäjällä rakettien kehitys tehtiin yhdistysten puitteissa kunnes asevoimat alkoivat rahoittaa tutkimusta. Vastaava kehitys tapahtui Weimarin tasavallassa, jossa tykistön kiinnostus raketteihin muutti toiminnan sotilaalliseksi. Alan avainhenkilöitä oli Walter Dornberger. Yhdysvalloissa professori Robert Goddard teki tutkimusta ensin yksityisessä yliopistossa ja sieltä Uuteen Meksikoon vetäydyttyään Guggenheimin säätiön rahoituksella. Suuret läpimurrot kuitenkin tehtiin asevoimien projekteissa toisen maailmansodan aikana.
Toisen maailmansodan jälkeen rakettien kehitys oli kaikkialla maailmassa asevoimien hallinnassa kunnes siviiliavaruustoiminta alkoi 1950-luvun lopussa. Sen jälkeen myös valtioiden siviilipuolen avaruusjärjestöt alkoivat rahoittaa rakettien kehitystä aseteollisuusyhtiöissä. Yksi poikkeus oli saksalainen kaupallisiin satelliitti laukaisuihin pyrkinyt OTRAG-yhtiö. Sen toiminta hiipui 1970-luvun alussa ja samaan aikaan Saksan ensimmäisen maailmansodan jälkeinen asekehitys siirtyi yleisemminkin Saksasta muihin maihin.
Kylmän sodan loputtua 1990-luvun alussa Yhdysvaltoihin perustettiin lukuisia yrityksiä, jotka pyrkivät kehittämään yksityisellä rahoituksella kantoraketteja jopa miehitettyjä avaruuslentoja varten. Näistä yksikään ei saavuttanut menestystä. Samanlaisia yrityksiä perustettiin 2000-luvun alun jälkeen lisää. Näistä muutama on saanut kehitettyä toimivan kantoraketin, yleensä pienehkön ja kiinteää ajoainetta käyttävän raketin. Kehitystyön rahoitusta on ilmeisesti helpottanut merkittävässä määrin yhdysvaltalainen tuloverolainsäädäntö, riskisijoitukset tuovat tappiollisinakin merkittäviä verohelpotuksia. Useat raketteja kehittävät yritykset saivat laukaisutilauksia sekä NASAlta että asevoimilta rakettien kehitystyön ollessa vielä kesken. Käytännössä siis rakettien kehitystä on tehty julkisen rahoituksen varassa mutta julkisten kehitysohjelmien ulkopuolella. Näitä Nasan ohjelmia ovat olleet miehitettyjä lentoja varten Commercial Crew Development (CCDev) ja rahtilentoja varten Commercial Orbital Transportation Services (COTS).
COTS-projektiin osallistuneista yrityksistä SpaceX on vuodesta 2012 lähtien tehnyt rahtilentoja Kansainväliselle avaruusasemalle omalla Falcon 9 -kantoraketilla ja Dragon-aluksella. Lisäksi vuodesta 2013 lähtien SpaceX on tehnyt satelliittilaukaisuja Geostationaariselle radalle. Myös COTS-projektiin osallistunut Orbital Sciences Corporation aloitti rahtilennot Kansainväliselle avaruusasemalle 2013 omalla Antares-kantoraketilla ja Cygnus-aluksella. 2014 SpaceX ja Boeing valittiin CCDev projektin viimeiseen vaiheeseen kehittämään ISS:n miehistön vaihtamiseen soveltuva järjestelmä.
Venäjä on toteuttanut 1990-luvulta asti kaupallisia miehitettyjä avaruuslentoja. Avaruusturismia on rajoittanut osin matkan korkea hinta, sillä yksi matka on maksanut kymmeniä miljoonia euroja. Lisäksi paikkoja on hyvin vähän. Vuonna 2014 ainoastaan Venäjällä ja Kiinalla on käytössä oleva miehitetty avaruusalus, kummallakin yksi. Toisaalta vähäinen tarjonta tekee markkinasta ekslusiivisen.
Noin 30 minuutin kestoiset paraboliset lennot avaruuden rajoille ja alas ovat kertaluokkaa yksinkertaisemmat ja edullisemmat. Ensimmäisissä hankkeissa lentolipun hinnaksi tavoitellaan joitain satoja tuhansia euroja. Yritysten miehitetyt lennot ovat suunnittelu- ja kokeiluasteella. Esimerkiksi Virgin Galactic suunnittelee aloittavansa miehitetyt lennot yli 100 kilometrin korkeuteen vuonna 2014.