stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hankittu immuniteetti
Immunologisen reaktion eteneminen > Humoraalinen immuunivaste

Humoraalinen immuunivaste on hankitun immuniteetin osa, joka huolehtii solunulkoisessa tilassa olevien taudinaiheuttajien tuhoamisesta. Tyypillisiä tällaisia taudinaiheuttajia ovat bakteerit ja niiden erittämät toksiinit. Mikäli APC-solun pinnalla oleva antigeeni on peräisin bakteerista tai muusta solunulkoisessa tilassa vapaana olevasta taudinaiheuttajasta, imukudoksessa aktivoituvat auttaja-T-solut kuuluvat alaluokkaan 2 (Th2-solut), ja niiden tuottamat sytokiinit saavat ensisijaisesti aikaan B-lymfosyyttien kypsymisen. Merkittävin Th2-solujen tuottama sytokiini on interleukiini 4, mutta reaktioon osallistuu myös lukuisia muita sytokiinejä. Saadessaan Th2-solujen tuottaman stimuluksen naiivit B-lymfosyytit kypsyvät lopulliseen muotoonsa, jolloin niitä kutsutaan plasmasoluiksi. Plasmasolut poistuvat imusolmukkeesta lymfakierron kautta verenkiertoon, jonka mukana ne siirtyvät tulehduspaikalle. Kypsä plasmasolu tuottaa vasta-aineita eli liukoisessa muodossa olevia immunoglobuliineja, joiden antigeenin tunnistava osa on samanlainen kuin A-solun pintareseptorina toimivan immunoglobuliinin: vasta-aineet siis tunnistavat saman antigeenin, joka on alun perin aikaansaanut immuunivasteen käynnistymisen. Vasta-aineen tarttuessa kiinni taudinaiheuttajan pintaan patogeenin kyky tarttua elimistön rakenteisiin ja aikaansaada sille ominaiset vaikutukset estyy, vasta-aineen sanotaan siis neutraloivan näin taudinaiheuttajan. Patogeenin ja vasta-aineen muodostamaa kokonaisuutta kutsutaan immunokompleksiksi, ja syöjäsoluista erityisesti eosinofiiliset granulosyytit ovat erikoistuneet niiden lopulliseen tuhoamiseen fagosytoosin avulla. Immunokompleksit vetävät puoleensa myös komplementtiin kuuluvia proteiineja, ja nämä tapahtumat ovatkin esimerkkejä luontaisen ja hankitun immuniteetin yhteistoiminnasta patogeenien torjunnassa.
Immunologisen reaktion eteneminen > Soluvälitteinen immuniteetti

Hankitun immuniteetin toinen osa, soluvälitteinen immuniteetti, on puolestaan kehittynyt torjumaan sellaisten taudinaiheuttajien hyökkäyksiä, jotka lisääntyvät elimistön omien solujen sisällä käyttäen niitä isäntinään hyödyntäen niiden molekyylejä ja ulkokalvon tarjoamaa suojaa immuunijärjestelmää vastaan. Tällaisia solunsisäisiä loisia ovat tyypillisesti kaikki virukset, mutta myös jotkin bakteerit (esimerkiksi tuberkuloosia aiheuttava Mycobacterium tuberculensis sekä klamydiaa aiheuttavat bakteerit) ja alkueläimet (esimerkiksi malariaa aiheuttavat Plasmodium-suvun loiset) lisääntyvät elimistön solujen sisäpuolella. Mikäli antigeeniä esittelevän solun mukana imukudokseen esiteltäväksi tuotava antigeeni on peräisin tällaisesta patogeenistä, aktivoituvat tyypin 1 auttaja-T-solut (Th19), jotka tunnistavat ko. antigeenin. Merkittävin tämän auttaja-T-solutyypin tuottama sytokiini on TNF-α (tuumorinekroositekijä alfa), ja tämäntyyppisten sytokiinien erittymisen seurauksen kypsyvät ko. antigeenin tunnistavat sytotoksiset T-lymfosyytit eli tappaja-T-solut.
B-lymfosyyttien tapaan myös tappaja-T-solujen lopulliseen kypsymiseen liittyy niiden monistuminen, muutokset proteiinintuotannoissa ja siirtyminen imukudoksesta lymfakierron ja verenkierron välityksellä tulehduspaikalle. Solunsisäisten taudinaiheuttajien tapauksessa puolustusjärjestelmän ongelmana on kuitenkin se, että taudinaiheuttaja viettää suurimman osan elinkierrostaan elimistön omien solujen sisällä, ja siksi puolustusjärjestelmän on tuhottava koko infektoitunut solu päästäkseen patogeenistä eroon. Elimistön kaikissa omissa soluissa muodostetaan luokan 1 MHC-molekyylejä (MHC I), ja solun infektoituessa sen pinnalle kulkeutuu vähitellen patogeenin osia MHC I -molekyyliin kiinnittyneenä samaan tapaan kuin MHC II:een antigeeniä esittelevien solujen tapauksessa. Tappaja-T-solut tunnistavat saastuneet solut näiden pintamolekyylien perusteella, ja tuhoavat ne erittämällä niiden sisälle ja läheisyyteen erilaisia myrkyllisiä yhdisteitä.
Immunologinen muisti

Immuunipuolustuksen kannalta keskeinen seikka on tehokas puolustautuminen toistuvasti elimistöön pyrkiviä patogeenejä vastaan. Käytännössä tämä toimii immunologisen muistin kautta: immuunijärjestelmä muistaa elimistöön aiemmin tunkeutuneet patogeenit ja mikäli sama mikrobi kohdataan uudelleen, immunologinen reaktio käynnistyy nopeasti ja on huomattavasti tehokkaampi kuin ensimmäisellä kerralla. Tähän perustuu myös muun muassa rokottaminen: rokotuksen yhteydessä elimistöön tuodaan keinotekoisesti heikennetty tai tapettu patogeeni tai sen osa. Mikäli kyseinen patogeeni pyrkii myöhemmin elimistöön, se ei pääse yllättämään immuunijärjestelmää vaan elimistö on valmis torjumaan sen tehokkaasti.
Elimistön kohdatessa patogeenin ensimmäistä kertaa, muodostuvaa immunologista reaktiota kutsutaan primäärivasteeksi. Saman patogeenin seuraavien kohtaamisten yhteydessä ilmenevää reaktiota kutsutaan puolestaan sekundaarivasteeksi; se käynnistyy siis nopeammin kuin primaarivaste ja poikkeaa siitä myös muun muassa erittyvien vasta-aineiden tyypin osalta. Sekundaarivasteen taustalla on muistisoluiksi kutsutun solutyypin kehittyminen. Kun esimerkiksi humoraalisen immuunivasteen käynnistyessä B-lymfosyyteistä kypsyy plasmasoluja, samanaikaisesti osa niistä muuntuu muistisoluiksi. Myös muistisoluilla on pinnallaan saman antigeenin tunnistava reseptori, mutta sen sijaan että ne poistuisivat imusolmukkeesta verenkiertoon ja edelleen tulehduspaikalle, ne jäävät imukudokseen. Muistisolut ovat kuitenkin huomattavasti pidemmälle kypsyneitä kuin naiivit B-solut, ja tämän vuoksi ne pystyvät käynnistämään sekundaarivasteen tehokkaasti siinä tapauksessa, että sama antigeeni ilmestyy uudelleen imusolmukkeeseen APC-solujen mukana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hankittu immuniteetti Wikimedia Commonsissa
Lauri Laiho (esperantisti)

Lauri Laiho (19. heinäkuuta 1895 Rauma – 4. tammikuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen apulaisjohtaja, esperantisti ja kirjailija.
Laiho aikoi aluksi opettajaksi ja hän opiskeli jonkin aikaa opettajaseminaarissa. Hän alkoi opiskella Raumalla asuessaan esperanton kieltä ja oli ensimmäisiä esperantisteja Suomessa. Laiho oli mukana myös muun muassa nuorisoseuratoiminnassa. Helsinkiin muutettuaan Laiho siirtyi kirjapainoalalle, työskenteli eri kirjapainoissa ja oli muun muassa Tietosanakirja Oy:n palveluksessa. Hän jatkoi edelleen esperantoharrastustaan ja teki opintomatkoja ulkomaille opiskelleen kirjapainoalaa ja kieliä.
Laiho asui useita vuosia Australiassa ja oli pidemmän aikaa Rabaulissa Uudessa Guineassa The Rabaul Times-nimisen englanninkielisen lehden toimituksen jäsenenä. Suomeen palattuaan hän julkaisi kokemuksistaan kirjoja esperanton ja suomen kielillä. Toisen kirjan Australia ja sen itsetietoinen kansa hän kirjoitti yhdessä australialaisen A. Delsudon kanssa. Tämä kirja herätti huomiota myös ulkomailla etenkin Saksassa ja Australiassa. Toinen Laihon Australian ja Uuden Guinean oloja kuvaava kirja oli nimeltään Tropiikin kuvia.
Laiho oli viimeksi parin vuoden ajan mainostoimisto Erwin, Wasey & Company Ltd:n palveluksessa apulaisjohtajana. Hän kuoli tammikuun alussa 1932 pitkällisen sairauden jälkeen. Hänet on haudattu Rauman vanhalle hautausmaalle.
Teoksia

Äänetön mahti.  Kirjeellinen kasvatusopisto, Helsinki 1926
Australio, lando kaj popolo; tekijät A. Delsudo ja Lauri Laiho. Ferdinand Hirt & Sohn, Leipzig 1927
Tropiikin kuvia: havaintoja ja kokemuksia Australian Uudesta Guineasta. WSOY 1928
Australia ja sen itsetietoinen kansa; tekijät Lauri Laiho ja A. Delsudo. WSOY 1930
Suomennoksia

Alexandre Dumas vanhempi : Kyyhkyspalkinto. Otto Andersin, Pori 1916
J. M. van Stipriaan Luïscius : Luonne. Itsekasvatuskysymyksiä n:o 1. Edistysseurojen kustannus, Helsinki 1917 (alkuteos Karakter)
Honoré de Balzac : Verikosto. Otto Andersin, Pori 1919, Tiberius kirjat, Valkeakoski 2019 (alkuteos La vendetta)
Milka Pogacic : Lääkärin tunnustus. Gummerus 1921
Aiheesta muualla

Lauri Laihon lehtiartikkeleita:
Vanaveden ympyrä. Kertomus Välimereltä, Suomen Kuvalehti, 22.03.1924, nro 12, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mount Motherin huipulle, Suomen Kuvalehti, 30.10.1926, nro 44, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kirjapaino ihmissyöjäin saarella, Kirjapainotaito : graafillinen aikakauslehti, 01.12.1926, nro 12, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Keltaisen metallin lumoissa, Aitta, 01.05.1927, nro 5, s. 38, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sailou! Yksinäisen saaren yksinäisen miehen loppu, Aitta, 01.10.1927, nro 10, s. 40, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Etelämeren lumoissa, Nuori voima, 20.10.1928, nro 20, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ratsastus ja vedonlyönti australialaisten intohimona, Urheilija : suomalaisten loistojulkaisu, 01.01.1929, nro 6, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kopranostajan kepponen, Nuori voima, 20.03.1929, nro 5-6, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Etelämeren taikayrtti, Aitta, 01.10.1929, nro 10, s. 58, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mainosmies ennustajana, Liiketaito : konttorijärjestelyn, kirjanpidon, myyntitekniikan erikoislehti, 01.11.1929, nro 11, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ilmoituksen asu. Hyvä ilmoitus on asultaan yksinkertainen, helposti luettava ja asianmukainen, Liiketaito : konttorijärjestelyn, kirjanpidon, myyntitekniikan erikoislehti, 01.12.1929, nro 12, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lobo (omena)

Lobo
Lobo on tarhaomenapuun (Malus domestica) lajike, jonka omenat kypsyvät vasta talvella varastossa. Maku on mausteinen, malto mehukas ja pehmeä. Hedelmät ovat keskikokoisia tai suuria. Hedelmän kuoren pohjaväri on kellanvihreä, mutta punainen pintaväri peittää sen suurelta osin.
Lobo on alkujaan kotoisin Kanadasta. Suomeen tuotettiin lajike ensimmäiseksi Ellilän taimistoon (1928) senaattori Osw. Kairamo-vainajan aloittesta ja vähän myöhemmin myös Lindön hedelmätarhaan Tenholaan (1934),
Lauri Knuutila

Toivo Lauri Iisakki Knuutila (3. kesäkuuta 1912 Kauhajoki – 5. elokuuta 2000 Seinäjoki) oli suomalainen kirkkoherra ja lääninrovasti.
Knuutila tuli ylioppilaaksi Kristiinan yhteislyseosta vuonna 1932. Hän suoritti Sacri Ministerii kandidaatti–tutkinnon teologisessa tiedekunnassa Helsingin yliopistossa vuonna 1938. Knuutila vihittiin papiksi Turussa 1939. Pastoraalitutkinnon hän teki 1944. Knuutila oli ylimääräisenä pappina Kauhavalla 1939, Kurikassa 1939–1940 ja Rovaniemellä 1941–1944 sekä Kuusamon rajaseutupappina 1945. Knuutila toimi Seinäjoen kirkkoherrana vuosina 1952–1975 eläkkeelle siirtymiseensä saakka. Seinäjoen kirkkoneuvosto valitsi syyskuussa 1945 Knuutilan väliaikaiseen nuorisotyöpapin virkaan. Knuutila hoiti viransijaisena myös kappalaisen tointa elokuusta 1946 lähtien. Tässä toimessaan hän tunsi jo Seinäjoen seurakunnan tapakulttuurin, hengellisen elämän ja kasvavan asukasluvun vaatimat haasteet. Knuutilan kaudella seurakuntatyö oli laajaa ja monipuolista. Seurakunta toimi läheisessä yhteistyössä paikkakunnan yhdistysten ja järjestöjen kanssa.
Knuutilan vanhemmat olivat kauppias Jaakko Knuutila ja Aino (o.s. Vuorinen). Puoliso oli Sisko Kirsti Sofia (o.s. Koivisto). Heillä oli 4 lasta.
Rock SM

Rock SM on suomalainen musiikkikilpailu, jossa etsitään osallistuneiden joukosta paras rock-yhtye. Kilpailu oli suosituimmillaan 1980-luvun alussa, jolloin sen kautta nousi tunnetuksi monia myöhemmin menestyneitä yhtyeitä.
Kilpailu sai alkunsa 1970 Pop-yhtyeitten Suomen mestaruuskilpailuna, joita järjesti Popmuusikot ry. 1980-luvulle tultaessa nimi vaihtui Rock SM-kilpailuksi.
1990-luvulla kilpailun merkitys ja suosio alkoivat hiipua. Vuonna 1999 nuortenohjelma Jyrki yhdisti sen edellisenä vuotena aloittamaansa Jyrki Hit Challenge -kilpailuun. Kisaan päästettiin uusien kykyjen ohella myös jo tunnettuja artisteja, ja sen kärkikolmikolle oli luvassa rahapalkintoja. Kilpailu televisioitiin MTV3-kanavalla ja voittaja valittiin yleisöäänestyksen perusteella. Vuonna 2002 Rock SM-kilpailu järjestettiin yksittäisenä kilpailuna, ja siihen otti osaa 811 yhtyettä. Tauon jälkeen kilpailu järjestettiin taas vuonna 2012.
Voittajia > 1970

Faction (Porvoo)
Muut loppukilpailuun päässeet: Elonkorjuu (Pori), Waterloo (Hämeenlinna), Isojako (Helsinki), Blue Joint (Hyvinkää) ja Kolera (Helsinki).
Kaikki kuusi finalistia esiintyivät vuonna 1971 julkaistulla Popmestarit-albumilla.
Voittajia > 1971

Battaglia Nobility (Tornio)
The Zoo (Helsinki)
Kalle Kiwes Blues Band (Ähtäri)
Voittajia > 1972

Super-Suikkis (Seinäjoki)
Muut loppukilpailuun päässeet: Tabula Rasa (Kangasala), Session (Kouvola), Starmaramba (Helsinki), Mystic (Haapajärvi) ja S.P.Insect (Vaasa).
Voittajia > 1973

Vanha Isäntä (Espoo)
Muut loppukilpailuun päässeet: Finnforest (Kuopio), Trampas (Rovaniemi), Octopus, Headache, Ensi-apu ja Omakuva.
Voittajia > 1974

Fantasia (Pietarsaari)
Muut loppukilpailuun päässeet: Arktikus (Rovaniemi), Halipatsui (Haapamäki), Palatsikoira (Vihti), Sukellusvene (Lappeenranta), Lepra (Helsinki).
Voittajia > 1975

Donna (Virrat)
Voittajia > 1977

Jimi Sumén Dreams (Lappeenranta)
Sukellusvene (progressiivisen musiikin sarjan voittaja)
Voittajia > 1978

Farout (progressiivisen musiikin sarjan voittaja) (Lappeenranta)
Haukka (keskityyli) (Kouvola)
Rett Saapas (uuden aallon sarja) (Alavus)
Loppukilpailu pidettiin Lappeenrannassa.
Voittajia > 1979

Kissa (progressiivisen musiikin sarjan voittaja) (Vantaa)
Andromeda
Gabriel
Freeway
Spiders (keskityyli) (Oulu)
St. Petersaari (Pietarsaari)
Bunch
Ratsia (uuden aallon sarja) (Pihtipudas)
Vaavi (Salo)
Top Rank (Kouvola)
Bingoksi Lämmin (Alavus)
Loppukilpailu pidettiin Seinäjoella.
Voittajia > 1980

Hassisen Kone (uuden aallon sarja) (Joensuu)
Backwoods (keskityylin sarja) (Espoo)
Kari Goskinen Band (KGB) (progressiivisen musiikin sarjan voittaja) (Valkeakoski)
Loppukilpailu pidettiin Oulussa
Voittajia > 1981

Kerjäläisarmeija (Oulu)
Jonah Vex (Seinäjoki)
Feedback (Kuopio)
Loppukilpailu pidettiin Joensuussa.
Voittajia > 1982

22-Pistepirkko (Utajärvi)
JSS (Vantaa)
Yö (Pori)
Tavaramarkkinat
Erich Dorf Band (Kuopio)
Loppukilpailu pidettiin Seinäjoella, mukana myös Purgatory, sittemmin Tarotina tunnettu yhtye. Ulkomaisena vieraana loppukilpailutapahtumassa esiintyi alankomaalainen Nits.
Voittajia > 1983

Ragnar Hare (Pietarsaari)
Chapter One (Vantaa)
Clifters (Vantaa)
Talouskukkaro (Joensuu)
Loppukilpailu pidettiin 12. marraskuuta 1983 Jyväskylässä, Monitoimitalolla.

Vuoden 1983 kilpailuun osallistui pari tuhatta soittajaa ja yli 360 rockbändiä.

Järjestäjinä Jyväskylässä: Rockmuusikot ry ja JAM ry (Jyväskylä).


Uutisraportti rockin SM:stä
Elävä arkisto (Yle): https://yle.fi/aihe/artikkeli/2007/09/06/ragnar-hare-voitti-rock-smn-1983
Voittajia > 1984

Peer Günt (Kouvola)
Kolmas Nainen (Alavus)
Keba (Helsinki)
Sten's Stoned (Kotka)
Loppukilpailu pidettiin Helsingin Messukeskuksessa.
Loppukilpailusta näytettiin jälkilähetyksenä kooste televisiossa.
Voittajia > 1985

Claudia (Kokkola)
Himo (Helsinki)
Peyton Place (Rovaniemi)
Loppukilpailussa palkittiin stipendillä parhaista musiikillisista valmiuksista helsinkiläinen Bermuda, joka levytti uransa aikana maxi-EP:n "Kun sydän lyö" sekä LP:n Faaraoiden unet.
Keväällä ärjestettiin paljon paikallisia alkukarsintoja eri puolilla Suomea, ja alkusyksyllä vielä muutamat välikarsinnat. Jo alkukarsinnassa karsiutuneista on tunnetuksi jäänyt Paska.
Voittajia > 1986

Sata lasta (Helsinki)
Jumalainen Näytelmä (Kajaani)
Ilona (Tampere), paras tyttöbändin sijoitus kilpailun historiassa.
Loppukilpailun muut yhtyeet:

Snowy Wood (Riihimäki).

Kolme Seppää (Oulu).

Joker Ace Band (Jyväskylä).

YouTubessa finaalista: 

Ilona Se kävi muhun käsiks. https://youtu.be/aHMWp6Q-z6w

Joker Ace Band Angel of the wild wind https://youtu.be/O7bU2P65JHU

TV-ohjelma:

TV1 Viihdetoimitus taltio Rock SM 1986, juontajina Liisa Akimof ja Leo Friman. Ohjaus Heikki Harma.

Artikkeleita:

Iltalehti: https://plus.iltalehti.fi/muistatko-nama-yhtyeet-rockin-suomen-mestaruus-ei-taannut-menestysta/
Voittajia > 1987

Kultakuume (Helsinki)
Manic toys (Jurva)
Voittajia > 1989

Statue (Kerava)
Paha Moga (Rautjärvi)
Rajuilma (Jyväskylä)
Viimeinen Rockin-SM, jonka järjesti Rockmuusikot ry.
Voittajia > 1993

Pekka ja Susi (Vihti)
Ma Baker's Soul Factory
Sancnity
Ferdys Skerdys (Virrat)
Absoluuttinen Nollapiste (Rovaniemi)
Kilpailun taltioi TV2, ja se esitettiin 15. lokakuuta 1993.
Voittajia > 1994

Rytke (Lahti)
Loretta Problem (Vaasa)
Latexwillers (Lahti)
Hunajamelonit (Helsinki)
Web
Voittajia > 1995

Lume
Pykälä
Magadog
Plastika
Kilpailun taltioi TV2, ja se esitettiin kanavalla 1995.
Vierailevana yhtyeenä esiintyi Keba. Loppukilpailussa palkittiin parhaista musiikillisista 
valmiuksista levy-yhtiöiden puolesta Plastika.
Voittajia > 1996

Tarrakuva (Kurikka)
Voittajia > 1997

Cosmos Tango (Helsinki)
Embraze
Musta Albiino (Virrat)
Voittajia > 1998

Jyrki Hit Challengen voitti Fake kappaleella "Kylmä".
Voittajia > 1999

Tiktak kappaleella "Lopeta"
Kilpailu käytiin Jyrki Hit Challenge -nimisenä Tampereen Pakkahuoneella.
Voittajia > 2000

Nukkekoti kappaleella "Älä sano"
3. Space Bar kappaleella "Popscene" (spacebar.fi)
Kilpailu käytiin Jyrki Hit Challenge -nimisenä. Pääpalkinto oli 25 000 markkaa.
Voittajia > 2002

1. The Grammers (Säkylä)
Loppukilpailu pidettiin Helsingin Nosturissa 10. toukokuuta 2002. Ainoastaan voittaja julkistettiin, ei muita sijoja.
Muut loppukilpailuun yltäneet:
Holochaust (Helsinki),
How Much More (Kemi),
Kayah (Seinäjoki),
Käärmeenkantaja (Kontiolahti/Joensuu),
Versio (Hyvinkää).
Vierailevana yhtyeenä oli 22-Pistepirkko.
Voittajia > 2012

Loppukilpailu järjestettiin 27. lokakuuta 2012 Helsingin Messukeskuksessa Musiikkimessujen yhteydessä. Kilpailussa yleisö sai äänestää omaa suosikkiaan. Voittaja valittiin yleisöäänten ja tuomariäänten perusteella. Tuomaristossa istui YleX:n musiikkipäällikkö Tomi Saarinen, tuottaja Jukka Immonen, Mariska, Aki Tykki, Redrama sekä Antti Lehtinen.
Verhot
Grandeville
Ödeema (tuomariston suosikki) ja Roxanna (yleisöäänestyksen voittaja).
Muut loppukilpailuun yltäneet:
Different Toiminen
Luotain
Voittajia > 2013

Loppukilpailu järjestettiin 25. lokakuuta 2013 Helsingin Messukeskuksessa Musiikkimessujen yhteydessä. Voittaja valittiin tuomariäänten perusteella. Tuomaristossa istui puheenjohtaja Juha Torvinen, Kari Pössi ja Jyri Kataja-Rahko.
Katutaiteilija
EvenSteven
Neiti Rubinstein
Kunniamaininta: Sussu
Muut loppukilpailuun yltäneet:
Rockin' Horse
Gina
Aiheesta muualla

Yle Elävä arkisto: Rock SM
Rock SM 2012: Rock SM -kilpailun historia rocksm.fi. Arkistoitu 25.10.2012. Viitattu 1.4.2012.
Lobophyllia

| Lobophyllia |
| --- | --- |
 Kiemurakoralli (Lobophyllia hemprichii)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Korallieläimet Anthozoa
Alaluokka::  Kukkakorallit Hexacorallia
Lahko::  Kivikorallit Scleractinia
Heimo::  Lobophylliidae
Suku::  Lobophyllia  de Blainville, 1830
Synonyymit
 Australomussa Veron, 1985  Lobophyllia (Palauphyllia) Yabe, Sugiyama & Eguchi, 1936  Mussa (Symphyllia) Milne Edwards & Haime, 1848  Palauphyllia Yabe, Sugiyama & Eguchi, 1936  Parascolymia Wells, 1964  Symphyllia Milne Edwards & Haime, 1848 
Katso myös
   Lobophyllia Wikispeciesissä   Lobophyllia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lobophyllia on kivikorallien  suku, johon kuuluu 20 elossa olevaa lajia. IUCN:n mukaan neljä niistä on erittäin uhanalaisia ja kaksi vaarantuneita.
Monet Lobophyllia-suvun korallit pullistuvat päiväsaikaan imemällä kudoksensa täyteen vettä. Tämän on arveltu liittyvän siihen, että niiden pinta-ala kasvaisi tarpeeksi isoksi jotta kaikki symbioottiset zooksantellit saisivat tarpeeksi tilaa yhteyttää. Yöllä koralli painuu kasaan ja levittää pyyntilonkeronsa, jolla se sieppaa eläinplanktonia.
Pääosan ravinnostaan se saa yhteyttävien levien avulla.
Lajit

Lobophyllia sisältää 20 elossa olevaa lajia:
Lobophyllia agaricia (LC)
Lobophyllia corymbosa indopasifinen merialue (VU)
Lobophyllia costata (DD)
Lobophyllia dentata Australia ja Kaakkois-Aasia (EN)
Lobophyllia diminuta indopasifinen merialue, (EN)
Lobophyllia erythraea (LC)
Lobophyllia flabelliformis  Australia ja Kaakkois-Aasia (LC)
Lobophyllia grandis (DD)
Lobophyllia hassi (LC)
Lobophyllia hataii  indopasifinen merialue (LC)
Kiemurakoralli (Lobophyllia hemprichii)  indopasifinen merialue (EN)
Lobophyllia ishigakiensis (LC)
Lobophyllia radians (LC)
Lobophyllia recta (LC)
Lobophyllia robusta indopasifinen merialue (VU)
Lobophyllia rowleyensis (LC)
Lobophyllia serrata Australia ja Kaakkois-Aasia (EN)
Lobophyllia sinuosa (DD)
Lobophyllia valenciennesii (LC)
Lobophyllia vitiensis (LC)
Aiheesta muualla

ITIS: Lobophyllia (englanniksi)
Olive Riley

Olive Riley (20. lokakuuta 1899 – 12. heinäkuuta 2008) oli australialainen julkisuuden henkilö. Hänen maineensa perustuu hänen henkiseen vireyteensä hyvin korkeassa iässä. Hän oli myös maailman iäkkäin bloggaaja.
Riley syntyi Broken Hillissä. Hän oli naimisissa kahdesti ja sai kolme lasta.
Iäkkään Rileyn tukena oli hänen ystävänsä Michael Rubbo, joka ohjasi hänestä kertovan dokumenttielokuvan All About Olive (2004).
Aiheesta muualla

Olive Rileyn blogi (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nissan Cherry

Nissan Cherry (alun perin Datsun Cherry) on Nissanin vuosina 1970–1986 valmistama automalli. Valmistuksen päätyttyä sen korvasi Euroopassa Nissan Sunny.
Datsun Cherry E10 (1970–1977)

| Datsun Cherry E10 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Nissan
Valmistusvuodet:  1970–1977
Muut nimet:  Datsun 1000 Datsun 100A Datsun 120A
Korimalli:  2-ovinen sedan 2-ovinen coupé 3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan
Luokka:  B-segmentti
Seuraaja:  Datsun Cherry (F10)
Teknisesti samankaltaisia:  Datsun Sunny (B10)
Iskutilavuus:  1,0–1,2 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali
Syksyllä 1970 esitelty ensimmäisen sukupolven Cherry oli Nissanin ensimmäinen etuvetoinen auto. Euroopassa mallinimenä oli alun perin Datsun 1000, ja vuodesta 1973 lähtien Datsun 100A ja 120A.
Korimalleina olivat kaksi- ja nelioviset sedanit, kolmiovinen hatchback (”farmari”) ja vuodesta 1973 lähtien myös erikoisesti muotoiltu coupé (120A). Sekä edessä että takana oli erillisjousitus. Auto oli näppärä ajettava kaupungissa ja kohtuullinen myös maantiellä. Takaistuintilat olivat kuitenkin ahtaat ja melutaso korkea. Mallin 1,0-litraista moottoria oli aiemmin käytetty Datsun Sunnyssa. Se tuotti tehoa 53 hevosvoimaa ja tarjosi yllättävän hyvän suorituskyvyn. Coupé-korisen 120A:n moottori oli 1,2-litrainen (69 hv).
Malli sai syksyllä 1972 uudenlaisen kojetaulun. Myös seuraavana vuonna tuli pieniä uudistuksia, muun muassa suuremmat kulmikkaat takavalot.
Mallin suurikokoisempi seuraaja, F-II, esiteltiin vuonna 1974, mutta alkuperäisen mallin kaksiovinen korimalli jäi tuotantoon vuoteen 1977 saakka.
Datsun Cherry F10 (1974–1978)

| Datsun Cherry F10 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Nissan
Valmistusvuodet:  1974–1978
Muut nimet:  Datsun F-II Datsun F10 Datsun 100A F-II Datsun 120A F-II
Korimalli:  2-ovinen sedan 2-ovinen coupé 3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan
Luokka:  B-segmentti
Seuraaja:  Datsun Cherry (N10) Nissan Micra (K10)
Iskutilavuus:  1,0–1,4 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Edeltäjäänsä suurempi toisen sukupolven Cherry tuli markkinoille syksyllä 1974. Se oli viimeinen malli, josta käytettiin Cherry-nimeä Japanin kotimarkkinoilla. Pohjois-Amerikassa sen nimenä oli Datsun F10 ja Euroopassa Datsun 100A/120A F-II. Saatavana oli nyt myös puoliautomaattinen Sportmatic-vaihteisto, jossa oli momentinmuunnin manuaalivaihteiston kytkimen sijasta. Myös 1,4-litrainen moottori oli tarjolla. Nissan-mallistossa B-segmentin automallin paikan otti Nissan Micra (tosin vasta 1982), koska uusi Cherry N10 kasvoi kokoa ja nousi C-segmenttiin.