stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cope-toisiintuminen

Yleinen esimerkki Cope-toisiintumisesta
Cope-toisiintuminen on kemiallinen reaktio, jossa 1,5-dieenit toisiintuvat lämmön vaikutuksesta isomeerisiksi 1,5-dieeneiksi. Mikäli dieeni on symmetrinen, tuote on täysin sama lähtöaineen kanssa. Reaktion havaitsi ensimmäisen kerran Arthur C. Cope, joka raportoi sen vuonna 1940, ja reaktio on nimetty hänen mukaansa.
Mekanismi

Cope-toisiintuminen on perisyklinen reaktio, tarkemmin sigmatrooppinen reaktio ja muistuttaa Claisen-toisiintumista. Reaktiossa elektronien voidaan katsoa liikkuvan rengasmaisessa muodostelmassa ja reaktion siirtymätila muistuttaa sykloheksaanin rakennetta. Siirtymätilan konformaatio voi olla joko tuoli- tai venekonformaatio, mutta tuolikonformaatio on energiatilaltaan alhaisempi. Sykloheksaanimainen siirtymätila selittää reaktion selektiivisyyden. Mikäli dieenin substituentit ovat siirtymätilassa molemmat ekvatoriaalisessa asemassa, muodostuu E,E-dieeni tuotteena, ja jos toinen substituenteista on aksiaalinen ja toinen ekvatoriaalinen, muodostuu E,Z-dieeni. Cope-reaktio vaatii tapahtuakseen yleensä noin 150–250 °C:n lämpötilan, joskin lämpötilaa voidaan laskea käyttämällä siirtymämetallikatalyyttejä, kuten palladium- tai rodiumyhdisteitä. Poikkeuksen tästä muodostavat eräät fluksionaaliset yhdisteet kuten bullvaleeni, joilla Cope-toisiintuminen on erittäin nopea jo huoneenlämpötilassa. Cope-toisiintuminen on reversiibeli reaktio.
Eräissä tapauksissa Cope-toisiintuminen voi tapahtua myös vaiheittaisena prosessina, jolloin mekanismissa välivaiheena on diradikaali.
Mikäli toisiintuvassa dieenissä on allyylisessä asemassa hydroksyyliryhmä, tautomerisoituu muodostuva enoli aldehydiksi tai ketoniksi. Tätä reaktiota kutsutaan oksi-Cope-toisiintumiseksi. Reaktio tapahtuu alhaisemmassa lämpötilassa tavanomaiseen Cope-toisiintumiseen nähden johtuen stabiilin karbonyyliryhmän muodostumisesta. Reaktiota katalysoi myös vahvojen emästen läsnäolo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cope-toisiintuminen Wikimedia Commonsissa
Lillian Copeland

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lillian Copeland |  Lillian Copeland |  Lillian Copeland |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1932 | kiekonheitto |  |
|  Hopeaa | Amsterdam 1928 | kiekonheitto |  |
Lillian Copeland (25. marraskuuta 1904, New York – 7. heinäkuuta 1964, Los Angeles) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka erikoistui heittolajeihin. Hän voitti kiekonheitossa olympiakultaa vuoden 1932 kesäolympialaisissa Los Angelesissa ja saavutti hopeaa vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa.
Hänen vanhempansa olivat puolanjuutalaisia ja hänen isänsä kuoli Copelandin ollessa pieni. Hänen äitinsä avioitui uudelleen ja perhe muutti Los Angelesiin.
Urheilu-ura

Copeland oli erinomainen heittolajeissa, erityisesti kuulantyönnössä. Hän voitti amatööriurheilijoiden liiton AAU:n mestaruuden kuulantyönnössä viidesti vuosina 1924–1928 ja 1931. Lisäksi hän voitti mestaruuden myös kiekonheitossa vuosina 1926 ja 1927 sekä keihäänheitossa vuosina 1926 ja 1931.
Urheilu-ura > Olympialaiset

Vuoden 1928 kesäolympialaiset olivat ensimmäiset, joissa naiset kilpailivat yleisurheilussa. Kuulantyöntö ja keihäänheitto eivät kuitenkaan olleet vielä kisaohjelmassa, joten Copeland kilpaili ainoastaan kiekonheitossa ja voitti olympiahopeaa Puolan Halina Konopackan jälkeen.
Vuonna 1931 hän aloitti opinnot Etelä-Kalifornian yliopistossa, eikä panostanut urheiluun enää yhtä paljon. Hänet kuitenkin valittiin vuoden 1932 kesäolympialaisten joukkueeseen ja hän kilpaili kiekonheitossa. Hän kilpaili kotikaupungissaan ja vei olympiavoiton viimeisellä heitollaan.
Pian Los Angelesin olympialaisten jälkeen hän lopetti urheilu-uransa.
Urheilu-uran jälkeen hän työskenteli Los Angeles Countyn sheriffinvirastossa.
Käännös suomeksi
Il Colosso di Roma

| Il Colosso di Roma |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Giorgio Ferroni
Käsikirjoittaja:  Remigio Del Grosso
Säveltäjä:  Angelo Francesco Lavagnino
Kuvaaja:  Augusto Tiezzi
Leikkaaja:  Antonietta Zita
Tuotantosuunnittelija:  Antonio Visone
Pukusuunnittelija:  Elio Micheli
Lavastaja:  Antonio Visone
Pääosat:  Gordon Scott, Gabriella Pallotta, Massimo Serato
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Dorica Film, P.E.A. - Produzioni Europee Associate di Grimaldi Maria Rosa, Unicité, Films Jacques Leitienne
Levittäjä:  Euro International Film
Ensi-ilta:  25. kesäkuuta 1964 (Italia) 19. joulukuuta 1964 (Ranska)
Kesto:  95 min.
Alkuperäiskieli:  italia, ranska ja muita kieliversioita
Tuotto:  389 890 124 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Il Colosso di Roma (ransk. Le colosse de Rome, ”Rooman kolossi”) on vuonna 1964 valmistunut italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Giorgio Ferroni. Sen pääosaa esittää Tarzan-elokuvistaan tunnettu yhdysvaltalainen Gordon Scott.
Juoni

Elokuva perustuu Titus Liviuksen esittämään Rooman tarunomaiseen varhaishistoriaan. Roomalaisten karkottama tyranni Lucius Tarquinius Superbus piirittää kaupunkia etruskikuningas Porsennan tuella. Roomalaisten sankari Gaius Mucius tunkeutuu etruskien leiriin tappaakseen Porsennan, mutta erehtyy henkilöstä ja jää kiinni. Rohkeuttaan osoittaakseen hän ojentaa oikean kätensä tuleen ja saa lisänimen Scaevola (”vasenkätinen”).
Porsenna on valmis rauhanneuvotteluihin, ja roomalaiset lähettävät etruskien panttivangeiksi joukon tyttöjä, joiden joukossa on Muciuksen morsian Cloelia. Tarquinius kaappaa Cloelian ja vangitsee Porsennan sekä tämän pojan Arunten. Ratkaisevassa taistelussa roomalaiset voittavat etruskit ja Mucius surmaa Tarquiniuksen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gordon Scott  | … |  Mucius Scaevola   |
|  Gabriella Pallotta  | … |  Cloelia   |
|  Massimo Serato  | … |  Tarquinius Superbus    |
|  Gabriele Antonini  | … |  Arunte   |
|  Maria Pia Conte  | … |  Valeria   |
|  Franco Fantasia  | … |  Claudius   |
|  Bernard Farber  | … |  Milone   |
|  Nando Angelini  | … |     |
|  Fortunato Arena  | … |     |
|  Tullio Altamura  | … |  senaattori   |
|  Valerio Tordi  | … |     |
|  Attilio Dottesio  | … |  pappi   |
|  Gaetano Quartararo  | … |     |
|  Antonio Corevi  | … |     |
|  Gianni Baghino  | … |  etruskisotilas   |
|  Roldano Lupi  | … |  Porsenna   |
|  Philippe Hersent  | … |  Publicola   |
Tuotanto

Il Colosso di Roma on sujuva, mutta varsin tavanomainen historiallinen pukudraama, jossa jännitystä luovat atleettisen Gordon Scottin tähdittämät taistelukohtaukset. Sen on käsikirjoittanut sävyltään antikommunistisista roomalaiselokuvistaan tunnettu Remigio Del Grosso. Osa kuvamateriaalista on lainattu Ferronin vuonna 1961 valmistuneista Troijan urhoista. Samaa aihetta ovat käsitelleet Vittorio Cottafavi ja Carlo Ludovico Bragaglia Cloelian tarinaan keskittyvässä elokuvassa Hurjat barbaarit (Les vierges de Rome, 1961). Ferroni puolestaan kuvasi samaan aikaan ja osin samalla näyttelijäkunnalla toisen Rooman varhaishistoriaan perustuvan tarinan Coriolano, eroe senza patria (”Coriolanus, sankari ilman isänmaata”, 1965).
DVD-julkaisut

Elokuva on saatavilla ranskalaisten Editions Fabbrin ja Studio Canalin sekä yhdysvaltalaisen Image Entertainmentin laadultaan tyydyttävinä DVD-julkaisuina, joista jälkimmäinen kantaa nimeä Hero of Rome (”Rooman sankari”). Entertainment Worldin saksalainen DVD sisältää myös italian- ja englanninkieliset ääniraidat.
Aiheesta muualla

Il Colosso di Roma Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Renzo Cramerotti

Renzo Cramerotti (s. 9. joulukuuta 1947 Trento) on italialainen keihäänheittäjä. Cramerotti sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 keihäänheitossa 11:nneksi tuloksella 72,92 m. Välimeren kilpailuissa Cramerotti voitti kultaa 1971 ja saavutti pronssia 1975. Keihäänheiton Italian mestaruuden hän voitti vuosina 1970–1973 ja 1975–1977.
Cowboy Henk

Cowboy Henk on vuodesta 1981 ilmestynyt belgialainen sarjakuva. Mustaa huumoria sisältävää strippisarjaa ovat tehneet käsikirjoittaja Kamagurka ja piirtäjä Herr Seele.
Cowboy Henk kokoelma kirja (espanjankielinen versio)
Suomennetut albumit

Cowboy Henk.  (Suom. Viljami Jauhiainen)  Helsinki:  Huuda huuda, 2010.  ISBN 978-952-5724-28-8
Cowboy Henk ja lahjahevoset.  ((De paardenschenkers, 1986.) Suom. Viljami Jauhiainen)  Helsinki:  Huuda huuda, 2012.  ISBN 978-952-5724-47-9
Kansalainen Cowboy Henk.  (Suom. Viljami Jauhiainen)  Helsinki:  Huuda huuda, 2014.  ISBN 978-952-5724-63-9
Courbet-luokka (ironclad)

| Courbet-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  9 659 t
Pituus:  100,25 m (kokonaispituus)
Leveys:  21,25 m
Syväys:  7,51 m
Koneteho:  8 000 ihp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  689
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 340 mm/18 Mle 1875 -tykkiä 4 × 270 mm/18 Mle 1870M -tykki 6 × 140 mm Mle 1870M -tykkiä 18 × 37 mm Hotchkiss -tykkiä 4 × 14" torpedoputkea
Courbet-luokka oli Ranskan laivaston kahden vuoden 1872 laivasto-ohjelmaan kuuluneen aluksen muodostama ironclad-taistelulaivaluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmistui | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Dévastation | Arsenal de Lorient | 20. joulukuuta 1875 | 19. elokuuta 1879 | 15. heinäkuuta 1882 | 1922, romutettu 1923 |
| Courbet | Arsenal de Toulon | 19. heinäkuuta 1875 | 27. huhtikuuta 1882 | 20. lokakuuta 1886 | alusluettelosta 5. helmikuuta 1909, myyty romutettavaksi 25. elokuuta 1910 |
Courbet-luokka

| Courbet-luokka |
| --- | --- |
 Kaavio luokan aseisuksesta ja suojasta

Tekniset tiedot
Uppouma:  23 475 t (kuiva) 25 579 t (kuormattu)
Pituus:  166 m (kokonaispituus)
Leveys:  27 m
Syväys:  9,04 m
Koneteho:  28 000 ihp (21 MW)
Nopeus:  21 solmua
Miehistöä:  1 115-1 187
Aseistus
Meritorjunta:  12 × 305 mm Mle 1910 -tykkiä kaksoistorneissa 22 × 138 mm Mle 1910 -tykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  4 × 47 mm ilmatorjuntatykkiä
Courbet-luokka oli Ranskan laivaston ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistettu taistelulaivaluokka, johon kuului neljä taistelulaivaa.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Courbet | Arsenal de Lorient, Lorient | 1. syyskuuta 1910 | 23. syyskuuta 1911 | 19. marraskuuta 1913 | Upotettu 9. kesäkuuta 1944 aallonmurtajaksi Mulberryn satamaan |
| France | Ateliers et Chantiers de la Loire, Saint-Nazaire | 30. marraskuuta 1911 | 7. marraskuuta 1912 | 15. heinäkuuta 1914 | Haaksirikkoutunut 26. elokuuta 1922 Quiberoninlahdella ajettuaan karille |
| Jean Bart | Arsenal de Brest, Brest | 15. marraskuuta 1910 | 22. syyskuuta 1911 | 5. kesäkuuta 1913 | romutettu 14. joulukuuta 1945 |
| Paris | Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer | 10. marraskuuta 1911 | 28. syyskuuta 1912 | 1. elokuuta 1914 | palveluksesta 1945 myyty romutettavaksi 21. joulukuuta 1955 |
De Havilland D.H.106 Comet

| De Havilland D> H.106 Comet |
| --- | --- |
 de Havilland Comet 4B
Tyyppi:  matkustajalentokone
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  de Havilland
Ensilento:  27. heinäkuuta 1949
Esitelty:  2. toukokuuta 1952 BOAC:n kanssa
Poistettu käytöstä:  14. maaliskuuta 1997
Tila:  valmistaminen lakkautettu
Valmistusmäärä:  114 (mukaan lukien prototyypit) 
Valmistusvuodet:  1949–1964
Muunnelmat:  Hawker Siddeley Nimrod
Comet C. Mk2, vuonna 1957 Royal Air Forcen käyttöön ottama malli.
De Havilland Comet oli ensimmäinen kaupallinen suihkumatkustajalentokone. Konetyyppi kärsi paineistuksen ja korkealla lentämisen aiheuttamasta rungon väsymisestä, mikä johti useisiin onnettomuuksiin. Tämän seurauksena konetyyppi vedettiin pois liikenteestä ja suunniteltiin uudelleen.
Historiaa > Comet 1 ja sen onnettomuudet

Koneen suunnittelu aloitettiin vuonna 1946 ja sen pääsuunnittelija oli Ronald Bishop (1903–1989). Suihkumoottorit olivat tuolloin uusia ja niitä olivat varsinkin saksalaiset ehtineet jonkin verran käyttää toisessa maailmansodassa. Koneeseen sijoitettiin neljä de Havilland Ghost -suihkumoottoria siipien tyveen asennettuna, jolloin ilmanvastus oli pienempi siipien alle ripustettuihin verrattuna. Moottorien ollessa korkealla niihin ei maassa liikuttaessa osunut helposti roskia. Toisaalta sijoitus oli vaarallinen moottorien syttyessä palamaan. Koneen rakenteissa käytetty alumiiniseos oli uusi. Konetyypin matkalentonopeus oli kaksinkertainen tuon ajan potkurikoneisiin verrattuna. Lyhyt toimintamatka ei mahdollistanut suoraa Atlantin ylitystä, joten nopeusetua menetettiin välilaskussa. Matkustusmukavuus oli potkurikoneisiin verrattuna hyvä. Penkit oli sijoitettu väljästi ja paineistettu matkustamo oli hiljaisempi. Koneessa oli keittiö ja ruoka tarjoiltiin posliiniastioista.
Tarkoituksena oli saada kone kaupalliseen käyttöön vuonna 1952. D.H.106 Cometin ensilento lennettiin 27. heinäkuuta 1949. Comet 1:n liikennöinti alkoi 22. tammikuuta 1952. Ensimmäinen matkustajalento Lontoosta Johannesburgiin tapahtui 2. toukokuuta 1952.  Edinburghin herttua Philip palasi Helsingin olympialaisista Comet 1 G-ALYS -koneella 4. elokuuta 1952.
Uudentyyppinen kone joutui useaan onnettomuuteen. Potkurikoneisiin tottuneet lentäjät tekivät virheitä ja huonolla säällä oli osuutensa. Kolmen selvittämättä jääneen onnettomuuden jälkeen konetyyppi asetettiin lentokieltoon tutkimusten ajaksi vuonna 1954. Näistä ensimmäinen oli 2. toukokuuta 1953, kun Comet G-ALYV putosi nopeasti lentoonlähdön jälkeen Kalkutassa ja kaksi seuraavaa olivat tammikuussa ja huhtikuussa 1954 G-ALYP ja G-ALYY Cometit putosivat ilman selvää syytä. Comet oli Englannissa merkittävä kansallinen symboli ja Winston Churchill päätti, että arvoituksen ratkaisemisessa ei säästellä rahaa eikä vaivaa. Syyksi paljastui metallin väsyminen, mikä aiheutui toistuvista paineistuksen muutoksista nousuissa ja laskuissa. Ohut metalli suurten ja nelikulmaisten ikkunoiden ympärillä alkoi halkeilla ja lopulta aiheutti räjähdysmäisen paineistuksen menetyksen ja rungon hajoamisen. Kaikki Cometit joko purettiin tai modifioitiin.
Englannin lentokoneteollisuuden kannalta nämä onnettomuudet olivat tuhoisia. Toisaalta ensimmäisten suihkumatkustajakoneiden onnettomuudet eivät katkaisseet kehitystä kokonaan, kuten oli käynyt ilmalaivoille Hindenburgin onnettomuuden jälkeen vuonna 1937.
Historiaa > Comet 4

Comet 2 ja Comet 3 eivät päässeet tuotantoon asti.
Vuonna 1958 esiteltiin Comet 4, jossa oli huomattavia parannuksia alkuperäiseen Cometiin nähden. Siinä oli 5,64 metriä pidempi runko ja pyöreät ikkunat metallin väsymisen ehkäisemiseksi. Matkustajakapasiteetti oli melkein kaksinkertainen Comet 1:een verrattuna. Myös toimintamatka oli pitempi ja lentonopeus sekä enimmäislentoonlähtöpaino olivat suuremmat. Uusissa Rolls-Royce Avon -moottoreissa oli yli kaksinkertainen työntövoima aiempiin verrattuna. Comet 4:n ensilento oli 27. huhtikuuta 1958, liikennöinti aloitettiin samana vuonna. British Overseas Airways Corporationin (BOAC) Comet 4 ehti aloittaa ensimmäisenä säännölliset Atlantin ylityslennot Lontoosta New Yorkiin kolme viikkoa ennen Pan Amin Boeing 707:ää.
Comet 4:stä kehitettiin versio Comet 4B, jossa oli edelleen pidennetty runko ja lyhyemmät siivet. Malli oli tarkoitettu lyhyen matkan lennoille. Konetyyppi tuli liikenteeseen huhtikuussa 1960. Viimeinen versio Cometista oli Comet 4C, jossa oli pitempi toimintamatka ja suurempi kantavuus. Comet 4C:ssä oli Comet 4B:n runko ja Comet 4:n siivet. Comet 4C tuli liikenteeseen myös 1960. Comet 5:n oli tarkoitus kilpailla Douglas DC-8 ja Boeing 707:n kanssa, mutta sitä ei koskaan valmistettu.
Hawker Siddeley Nimrod on Comet 4:stä kehitetty meritiedustelukone, joka tuli sotilaskäyttöön 1967.
Yhteensä 76 Comet 4 -lentokonetta luovutettiin vuosina 1958–1964. Brittiläinen Dan-Air lensi konetyypilla matkustajalentoja vuoteen 1980 asti. Britannian hallituksen vuodesta 1963 omistama Comet 4C Canopus lensi vielä 1997.
Comet 1:lle sattuneet onnettomuudet heikensivät Cometien mainetta. Lisäksi 1950-luvun lopussa reittiliikenteen aloittaneet suihkukoneet DC-8 ja Boeing 707 olivat matkustajakapasiteetiltaan huomattavasti suurempia. Tämän vuoksi Comet ei koskaan saavuttanut suurta suosiota, vain 15 lentoyhtiötä käytti konetta, eikä sitä jatkokehitetty, ja Comet 4 -koneet poistuivat liikenteestä suhteellisen nopeasti.
Teknisiä tietoja

Neljän henkilön ohjaamomiehistö (kapteeni, perämies, lentomekaanikko ja navigaattori/radisti).
Teknisiä tietoja > Comet 1

Pituus: 28,61 m
Kärkiväli: 34,98 m
Korkeus: 8,7 m
Siipien pinta-ala: 188,3 m²
Suurin paino: 47 620 kg (1A 52 160 kg)
Polttoainesäiliöiden tilavuus: 27 300 l
Matkustajakapasiteetti: 36–44 henkilöä
Moottorit: 4 × de Havilland Ghost 50 turbojet -moottoria (22,2 kN)
Suurin nopeus: 725 km/h
Toimintamatka: 2 400 km
Enimmäislentokorkeus: 12 800 metriä
Teknisiä tietoja > Comet 4

Pituus: 33,98 m (4B ja 4C 35,97 m)
Kärkiväli: 34,98 m (4B 32,83 m)
Korkeus: 8,7 m
Siipien pinta-ala: 197 m² (4B 191,3 m²)
Paino tyhjänä: 34 210 kg (4B 35 540 kg, 4C 36 110 kg)
Suurin paino: 73 480 kg (4B 71 670 kg)
Matkustajakapasiteetti: 56–109 matkustajaa
Moottorit: 4 × Rolls-Royce Avon Mk 524/525B turbojet -moottoria (46,7 kN)
Suurin nopeus: 805 km/h (4B 853 km/h)
Toimintamatka: 5 190 km (4B 4 023 km, 4C 6 900 km)
Enimmäislentokorkeus: 12 200 m (4B 11 600 m, 4C 11 900 m)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto: Reaktiolentokone Comet Seutulassa
Airliners.net: De Havilland Comet
Comet 1 G-ALYP:n onnettomuuden jälkeen löydetyt osat harmaalla, väsymismurtuma kattoikkunassa nuolella
BEA Airtoursin Comet 4B vuonna 1970.
Comet 2:n ohjaamo
De Havilland Comet 4B
Continental – hupainen avioero

| Continental – hupainen avioero> The Gay Divorcee |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mark Sandrich
Käsikirjoittaja:  George Marion, Jr. Dorothy Yost Edward Kaufman
Tuottaja:  Pandro S. Berman
Säveltäjä:   Max Steiner  Herb Magidson  Con Conrad  Mack Gordon  Samuel Hoffenstein  Cole Porter  Harry Revel  Kenneth Webb 
Kuvaaja:  David Abel
Leikkaaja:  William Hamilton
Tuotantosuunnittelija:  Van Nest Polglase
Pukusuunnittelija:  Walter Plunkett
Pääosat:   Fred Astaire  Ginger Rogers  Alice Brady 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  RKO Pictures
Levittäjä:  RKO Pictures Netflix
Ensi-ilta:  12. lokakuuta 1934
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Continental – hupainen avioero (The Gay Divorcee) on Mark Sandrichin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1934. Se perustuu Dwight Taylorin ja Cole Porterin kirjoittamaan Broadway-musikaaliin. Elokuva sai kaikkiaan viisi Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti parhaan laulun palkinnon. Elokuvasta on tehty myös väritetty versio.
Elokuvassa Ginger Rogersin esittämä Mimi yrittää saada eron aviomiehestään. Lakimiehensä (Edward Everett Horton) neuvosta hän teeskentelee itsellään olevan avioliiton ulkopuolisen suhteen. Lakimies palkkaa Rodolfo Tonettin (Erik Rhodes) mieheksi, jonka kanssa Mimi yllätetään makuuhuoneesta. Mimi erehtyy kuitenkin luulemaan häneen ihastunutta Guy Holdenia (Fred Astaire) Tonettiksi.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Fred Astaire  | … |  Guy Holden   |
|  Ginger Rogers  | … |  Mimi Glossop/rouva Green   |
|  Alice Brady  | … |  Hortense   |
|  Edward Everett Horton  | … |  Egbert Fitzgerald   |
|  Erik Rhodes  | … |  Rodolfo Tonetti   |
|  Eric Blore  | … |  tarjoilija   |
|  Betty Grable  | … |  vieras   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 elokuva saa neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Continental – hupainen avioero Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Fred Astairen ja Ginger Rogersin yhteiset elokuvamusikaalit
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Carioca (1933) · Continental – hupainen avioero (1934) · Roberta (1935) · Top Hat (1935) · Laivasto tanssii (1936) · Hääkarkuri (1936) · Saanko luvan? (1937), Ihanaa on elää (1938) · Tanssin kuningaspari (1939) · Me tanssimme taas (1949)
Bella Cortez

Bella Cortez (oikealta nimeltään Alicia Paneque, s. 30. marraskuuta 1943 Oriente) on kuubalaissyntyinen tanssija ja elokuvanäyttelijä.
Tanssijana toiminut Cortez saapui 1960-luvun alussa Italiaan, jossa hänestä tuli tuottaja Emimmo Salvin suojatti. Hän näytteli naispääosia noin kymmenessä elokuvassa, joista tunnetuin on Vulcano, figlio di Giove (1962). Vuosikymmenen puolessavälissä Cortez vetäytyi valkokankaalta, meni naimisiin ja perusti perheen. Hän asuu nykyään Floridassa.
Elokuvia

Il gigante di Metropolis, 1961
Vulcano, figlio di Giove, 1962
Le sette fatiche di Alì Babà, 1962
Sindbad contro i sette saraceni, 1964
Aiheesta muualla

Bella Cortez Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja
Thomas Courtney

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Thomas Courtney |  Thomas Courtney |  Thomas Courtney |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 800 m |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 4 × 400 m |  |
Thomas ”Tom” William Courtney (17. elokuuta 1933 Newark, New Jersey, Yhdysvallat – 22. elokuuta 2023 Naples, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen keskimatkojen juoksija ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Fordhamin yliopiston opiskelija Thomas Courtneyn  ensimmäinen merkittävä saavutus oli Yhdysvaltain yliopistojen 880 jaardin mestaruus vuonna 1955. Vuonna 1956 Courtney voitti USA:n mestaruuden 400 metrillä ja vuosina 1957–58 880 jaardilla. Kesällä 1955 Courtney kilpaili Suomessa. 3. heinäkuuta hän olisi voittanut Tampereen Messukilpailujen 800 metrin kilpailun, mutta juoksi harhaan ja Olavi Salsola voitti kilpailun. 17. heinäkuuta hän juoksi 800 metrillä ajan 1.46,8, joka jäi vain 0,2 sekuntia Rudolf Harbigin maailmanennätyksestä.
Melbournen olympialaisissa Courtney oli mukana 800 metrillä. Finaalissa Courtney kukisti Ison-Britannian Derek Johnsonin rajussa loppukiritaistelussa. Loppusuoralle tultaessa Courtney ohitti Johnsonin, jäi uudelleen toiseksi ja lopulta ohitti tämän uudelleen vain 40 metriä ennen maalia. Voittoaika oli 1.47,7., joka oli myös olympiaennätys. Maaliin tultuaan Courtney romahti täysin ja kuvaili myöhemmin tuntemuksiaan:
»Se oli aivan uudenlaista tuskaa minulle. Pääni oli räjähtämäisillään, vatsani repeämäisillään ja jopa sormenpäitäni särki. Ainoa asia jota pystyin ajattelemaan oli: Jos jään eloon, en enää koskaan juokse.lähde?»
Palkintojenjakoa oli siirrettävä tunnilla eteenpäin, jotta Courtney ja Johnson olisivat saaneet riittävästi toipumisaikaa. Myöhemmin Courtney otti osaa 4 × 400 metrin viestiin, jossa hän oli Yhdysvaltain voittoisan joukkueen ankkuri.
Seuraavana vuonna Courtney juoksi 880 jaardin maailmanennätyksen 1.46,8 ja hätyytteli Oslossa Roger Moensin 800 metrin maailmanennätystä jääden vain sekunnin kymmenyksen päähän ajallaan 1.45,8.
Courtney suoritti alemman korkeakoulututkinnon Fordhamin yliopistossa 1955.
Courtney kuoli 90-vuotiaana amyloidoosiin Naplesissa, Floridassa sijaitsevassa hoivakodissa 22. elokuuta 2023.
Ennätykset

100 jaardia 9,7
220 jaardia (suoralla) 21,0
400 m 45,8
800 m 1,45.8
880 jaardia 1.46,8
1 000 m 2.19,3
maili 4.07,0
Anjelica Huston

| Anjelica Huston |
| --- | --- |
 Anjelica Huston vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. heinäkuuta 1951 (ikä 73) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Anjelica Huston [ˈhjuːstən] (s. 8. heinäkuuta 1951 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hänen isänsä oli ohjaaja John Huston.