stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Vartiainen

| Matti Vartiainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. elokuuta 1950 Lapinlahti (ikä 74)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  työ- ja organisaatiopsykologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1979, FL 1985, FT 1988)
Väitöstyön ohjaaja:  Valde Mikkonen
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Oppilaat:  ollut 35 väitöskirjatyön ohjaaja
Tutkimusalue:  Yhteisöllisten työympäristöjen luonne hajautetuissa, usein globaaleissa konteksteissa. Tutkimusryhmien kanssa tutkittavana organisatoriset innovaatiot, uudet työtavat, liikkuva ja monessa paikassa tehtävä päästötön (CO2-vapaa) työ, hajautetut ryhmät ja organisaatiot, palkitsemisjärjestelmät, tietämyksen ja osaamisen rakentaminen, e-oppimimisjärjestelmät.
Aiheesta muualla
Kotisivu
Matti Antero Vartiainen (s. 19. elokuuta 1950 Lapinlahti) on suomalainen Aalto-yliopiston (aiemmin Teknillisen korkeakoulun) työ- ja organisaatiopsykologian professori.
Opinnot ja työura

Vartiainen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion lyseosta vuonna 1969. Opintonsa hän suoritti Helsingin yliopistossa (FK 1979, FL 1985, FT 1988). Englanninkielisen väitöskirjan (1987) nimenä oli The hierarchical development of mental regulation, and training methods. Vartiainen oli Suomen Akatemian tutkimusapulaisena 1980-1981 ja Teknillisen korkeakoulun tutkijana useita jaksoja vuosina 1981-1994. Hän toimi työpsykologian lehtorina vuosina 1986-93, apulaisprofessorina tai professorina 1994-.
Vartiainen toimi Suomen Psykologisen Seuran sihteerinä vuonna 1980 ja seuran hallituksen jäsenenä 1992-98. Hän oli Psykologia-lehden toimitussihteeri vuodet 1980–1987 ja päätoimittaja vuosina 1987–1991. Hän on ollut vierailijana useissa eri maissa ja yliopistoissa, kuten Dresdenissä, Berliinissä, Moskovassa ja vuoden 2013 Stanfordin yliopistossa.
Julkaisuja

Professori Vartiaisen tuotantoon kuuluvat esimerkiksi seuraavat teokset, minkä lisäksi hän on laatinut useita muitakin kirjoja ja erittäin runsaasti tieteellisiä artikkeleita tai kirjojen lukuja. Vuonna 2000 hänen tuotantonsa käsitti jo lähes 300 nimikettä. Professori Vartiaisen julkaisutoiminta on jatkunut aktiivisena myös sittemmin.
Vartiainen, M. & Saarinen, O. (1985) Atk-peruskäyttäjän koulutuksen ongelmat. Kirja.
Vartiainen, M. (1987) The hierarchical development of mental regulation, and training methods. Väitöskirja (englanniksi).
Vartiainen, M. (1989) JDS - Job Diagnostic Survey : katsaus menetelmään. Kirja.
Vartiainen, M. & Ruohomäki, V. (1993) Informaatioammatit ja tietotyöt : analysoinnin lähtökohtia. Kirja
Vartiainen, M., Pulkkis, A. & Teikari, V. (1989) Psykologinen työnopetus. Kirja.
Vartiainen, M. & Teikari, V. (1990) Työn psykologinen tutkiminen ja kehittäminen. Kirja.
Vartiainen, M. (1994) Työn muutoksen työvälineet : muutoksen hallinnan sosiotekniset menetelmät. Kirja.
Vartiainen, M., Hakonen, N., Hulkko, K., Hulkko, K. (1998) Ryhmien ja tiimien palkitseminen. Kirja.
Vartiainen, M., Paavilainen, T. & Sweins, C. (2001) Henkilöstörahastot Suomessa : toimivuus ja kannustevaikutukset. Kirja.
Vartiainen, M. & Sweins, C. (2002) Henkilöstörahastot Suomessa : toimivuus ja kannustevaikutukset. Kirja.
Vartiainen, M., Ruuska, I. & Kasvi, J. J. (2003) Projektiosaaminen : dynaamisen organisaation voimavara. Kirja.
Vartiainen, M., Kokko, N. & Hakonen, M. (2004) Hallitse hajautettu organisaatio : paikan, ajan, moninaisuuden ja viestinnän johtaminen. Kirja.
Aiheesta muualla

Matti Vartiainen (Project/ Multidisciplinary Institute of Digitalisation and Energy)[vanhentunut linkki] (englanniksi) (aalto.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Varsovan herttuakunta

Varsovan herttuakunta (puol. Księstwo Warszawskie, ransk. Duché de Varsovie) oli Napoleonin perustama, Preussilta valloittamistaan maista vuonna 1807 muodostama Ranskan liittolaisvaltio. Varsovan herttuakunnan olemassaolo päättyi Wienin kongressiin vuonna 1815, jolloin maa jaettiin Preussin, Itävallan ja Venäjän kesken.
Historia > Herttuakunnan synty

Puolalaisten ja Napoleonin välinen yhteistyö alkoi jo 1700-luvun lopussa. Napoleonin Italian-armeijassa palveli puolalainen legioona. Se osallistui taisteluihin Itävaltaa ja Italiaa vastaan ja jopa Haitin vallankumouksen kukistamiseen. Puolalaisen legioonan johtajan Jan Henryk Dąbrowskin tavoitteena oli saada Napoleon tukemaan Puolan itsenäisyyden palauttamista. Puolalaiset tukivatkin Napoleonin sotaa Preussia vastaan järjestämällä kansannousun Posenissa vuonna 1806, ja Napoleon voitti kapinassa heikentyneen Preussin. Napoleonin valloitettua Preussin alueet niille perustettiin kaksi puolalaista valtiota, Danzigin tasavalta ja Varsovan herttuakunta. Niiden nimissä ei haluttu käyttää sanaa Puola, jotta Napoleonin ja Venäjän solmima Tilsitin sopimus ei vaarantuisi.
Dąbrowskin ystävä Józef Wybicki sävelsi herttuakunnan Italian-sotaretken hymniksi masurkan Puolalaisten legioonien laulu Italiassa, josta myöhemmin tuli Dąbrowski-masurkaksi kutsuttu Puolan kansallislaulu.
Historia > Loppuvaiheet

Napoleon nimitti vuonna 1807 Varsovan herttuakunnan hallitsijaksi Saksin kuningas Fredrik August I:n. Toimenpiteen taustalla oli Napoleonin halu saada armeijaansa lisää sotilaita ja herttuakunnassa pantiinkin toimeen yleinen asevelvollisuus. Prinssi Józef Antoni Poniatowskin komennossa puolalaisten armeija taisteli menestyksekkäästi Itävaltaa vastaan vuonna 1809. Voiton jälkeen herttuakuntaan liitettiin Itävallalta vallattu Länsi-Galitsia. Liitoksen jälkeen herttuakunnan koko oli noin 150 000 neliökilometriä ja siellä oli neljä miljoonaa asukasta. Napoleonin Suuren armeijan Venäjän-sotaretkellä puolalaiset muodostivat 100 000 miehen joukollaan Napoleonin suurimman liittolaisarmeijan. Puolalaisia taisteli Ranskan rinnalla vielä sotaonnen käännyttyäkin, esimerkiksi Leipzigin taistelussa vuonna 1813.
Varsovan herttuakunta jaettiin sodan loppuselvittelyssä Wienin kongressissa Venäjän, Preussin ja Itävallan kesken.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varsovan herttuakunta Wikimedia Commonsissa
Ranskan vasallivaltiot vallankumoussotien (1792–1802) ja Napoleonin sotien (1803–1815) aikana
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ranskan vasallit | Balkanilla | Illyrian provinssit | Illyrian provinssit | Illyrian provinssit |  |
| Ranskan vasallit | Saksassa | Cisrhenia • Danzig • Mainz | Cisrhenia • Danzig • Mainz | Cisrhenia • Danzig • Mainz |  |
| Ranskan vasallit | Irlannissa | Connaught | Connaught | Connaught |  |
| Ranskan vasallit | Italiassa | Alba • Ancona • Bergamo • Bologna • Brescia • Cisalppinia • Cispadania • Crema • Etruria • Italia • Liguria • Parthenopaea • Pescara • Rooma • Subalppinia • Tiberina • Transpadania | Alba • Ancona • Bergamo • Bologna • Brescia • Cisalppinia • Cispadania • Crema • Etruria • Italia • Liguria • Parthenopaea • Pescara • Rooma • Subalppinia • Tiberina • Transpadania | Alba • Ancona • Bergamo • Bologna • Brescia • Cisalppinia • Cispadania • Crema • Etruria • Italia • Liguria • Parthenopaea • Pescara • Rooma • Subalppinia • Tiberina • Transpadania |  |
| Ranskan vasallit | Alankomaissa | Batavia • Bouillon | Batavia • Bouillon | Batavia • Bouillon |  |
| Ranskan vasallit | Sveitsissä | Helvetia • Lemania • Raurakia • Rhodania • Sveitsin konfederaatio | Helvetia • Lemania • Raurakia • Rhodania • Sveitsin konfederaatio | Helvetia • Lemania • Raurakia • Rhodania • Sveitsin konfederaatio |  |
| Muut Napoleonin luomat valtiot | Saksassa | Reinin liitto • Berg • Frankfurt • Leyen • Westfalen • Würzburg | Reinin liitto • Berg • Frankfurt • Leyen • Westfalen • Würzburg | Reinin liitto • Berg • Frankfurt • Leyen • Westfalen • Würzburg |  |
| Muut Napoleonin luomat valtiot | Italiassa | Etruria • Italia • Napoli | Etruria • Italia • Napoli | Etruria • Italia • Napoli |  |
| Muut Napoleonin luomat valtiot | Alankomaissa | Hollanti | Hollanti | Hollanti |  |
| Muut Napoleonin luomat valtiot | Puolassa | Varsova | Varsova | Varsova |  |
Puolan historia
Napoleon vahvistaa herttuakunnan perustuslain vuonna 1807.
Vastuu

Oikeuden vaaka
Rikos
Rikosvastuu
Vastuu
Tahallisuus
Huolimattomuus
Laiminlyöntirikos
Syyksiluettavuus
Oikeudenvastaisuus
Tunnusmerkistö
Syyllisyys
Vastuuvapausperusteet
Syyntakeisuus
Syyntakeettomuus
Hätävarjelu
Pakkotila
Rikosprosessi
Rikosilmoitus
Esitutkinta
Syyteharkinta
Vanhentuminen
Vastuu (vanhahtavasti myös edesvastuu) merkitsee oikeus­tieteellisenä käsitteenä erityistä velvollisuutta, joka henkilölle aiheutuu hänen tekemisensä tai tekemättä jäämisensä vuoksi.
Yleisten oikeus­periaatteiden mukaan jokainen on vastuussa eli korvaus­velvollinen aiheuttamastaan vahingosta.. Korvattava vahinko saattaa aiheutua rikoksesta, mutta myös siviilioikeudellisesta sopimuksen rikkomisesta. Vastuu edellyttää yleensä, että teko on tahallinen tai tuottamuksellinen, mutta se voi perustua myös tehtyyn sopimukseen, missä tapauksessa puhutaan sopimusvastuusta.
Joissakin elinkeinoissa tai muissa toiminnoissa ympäristölle aiheutuva vahingon vaara on oleellisesti tavallista suurempi. Jotkin toiminnot voivat aiheuttaa esimerkiksi tulipalon vaaran, ja esimerkiksi ydin­voimaloihin liittyy säteilyvaara. Tällaisissa tapauksissa on usein lailla säädetty erityinen vaarantamisvastuu, jonka vuoksi tällaisen toiminnan harjoittajat voivat vahingon sattuessa joutua korvaus­velvollisiksi ilman tahallisuutta tai edes tuotta­muksellisuutta.
Rikos­oikeudellinen vastuu merkitsee sitä, että henkilö voidaan tuomita rangaistukseen tekemistään rikoksista. Tällainen vastuun­alaisuus edellyttää, että henkilö voidaan katsoa syyn­takeiseksi.  Useimmissa maissa on säädetty ikäraja, jota nuoremmat henkilöt eivät ole rikos­oikeudellisesti vastuun­alaisia. Suomessa tämä ikäraja on 15 vuotta. Syyn­takeisena ei myöskään pidetä henkilöä, joka mieli­sairauden, syvän vajaamielisyyden tai tajunnan häiriön vuoksi ei kykene ymmärtämään tekonsa tosiasiallista luonnetta tai oikeuden­vastaisuutta tai jonka kyky säädellä käyttäytymistään on sellaisesta syystä ratkaisevasti heikentynyt
Vastuu vakuutusalalla

Vakuutusalalla vastuulla tarkoitetaan vakuutusyhtiön ottamaa korvaus­velvoitetta vakuutuksen kohteena olevasta omaisuudesta tai etuudesta vakuutustapahtuman sattuessa. Vakuutusyhtiö ottaa kannettavakseen tällaisen vastuun hyväksyessään vakuutuksenottajan tekemän hakemuksen. Vakuutus­ehdoissa voidaan rajoittaa tai lisätä vakuutusyhtiön vastuuta.
Vartiomoottorivene 11

| VMV-11 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Turun Veneveistämö, Turku
Palveluskäyttöön:  30. kesäkuuta 1935
Loppuvaihe:  museoitu
Tekniset tiedot
Uppouma:  30,7 t
Pituus:  25,6 m
Leveys:  4,4 m
Syväys:  1 m
Koneteho:  Ares-moottori 560 hv risteilymoottori: 180 hv
Nopeus:  23,8 solmua
Aseistus
Aseistus:  1 × Lahti 20 mm
Vartiomoottorivene 11 (VMV 11) oli vuonna 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus

Alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8–17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 180 hevosvoimaa, tosin piirustuksissa apukoneen teho on 100 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen, ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki. Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus

Alus palveli sotien aikana vuosina 1939–1941 moottoritorpedovenelaivueessa ja vuosina 1942–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa.
Alukseen uusittiin sodan jälkeen koneet, ja vuonna 1955 se sai tutkan. 1960-luvulla aluksen kannet ja messinkiosat maalattiin harmaiksi. Alus telakoitiin Suomenlinnaan vuonna 1969 odottamaan tulevaa museointia.
Nykyisin alus on entisöitynä museoaluksena Merikeskus Vellamossa Kotkassa olevassa Merivartiomuseossa. Se lienee ainoa säilynyt alus sarjastaan.
| --- | --- |
Vartiomoottorivene VMV11:n perä.: Vartiomoottorivene VMV11:n keulaa.
Aiheesta muualla

Rajavartiolaitos: Esittelyssä Merikeskus Vellamossa sijaitseva VMV11 YouTube-video.
Vartiomoottoriveneet
| --- | --- |
1. tilaus:  VMV 3
2. tilaus:  VMV 1 - VMV 2
takavarikko:  VMV 4
3. tilaus:  VMV 5 - VMV 6
4. tilaus:  VMV 7
5. tilaus:  VMV 8 - VMV 9 - VMV 10 - VMV 11 - VMV 12 - VMV 13 - VMV 14 - VMV 15 - VMV 16 - VMV 17
Suojeluskunta:  VMV 18 - VMV 19 - VMV 20
Saksa:  VMV 101 - VMV 102 - VMV 103 - VMV 104
| n k Perustiedot Wikidatassa: Vartiomoottorivene 11 (Q11900571)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: laiva, preserved watercraft
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Merikeskus Vellamo
koordinaatit: 60°28′N 26°57′E﻿ / ﻿60.47°N 26.95°E﻿ / 60.47; 26.95

Sarjan 8–17 yleispiirustus, 1935.
Silovalaat

| Silovalaat |
| --- | --- |
 Tyynenmeren mustavalas Eubalaena japonica
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hetulavalaat Mysticeti
Heimo::  Silovalaat Balaenidae  Gray, 1821
Suvut
 Grönlanninvalaat (Baleana)  Mustavalaat (Eubaleana) 
Katso myös
   Silovalaat Wikispeciesissä   Silovalaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silovalaat (Balaenidae) ovat yksi neljästä hetulavalaiden heimosta. Silovalaisiin kuuluu nykyään kolme tai neljä lajia kahdessa suvussa. Silovalaiden nimi tulee niiden sileästä, uurteettomasta kurkusta. Ne ovat tukevarakenteisia eläimiä, ja niillä on paksu rasvakerros. Selkäevä puuttuu kokonaan, ja kuperasti kaartuva yläleuka kapenee edestä kuonomaiseksi. Paksu alahuuli peittää osittain ylähuulen, mikä aiheuttaa sen, että suun linja on käyrä. Hetulat ovat paljon pidemmät ja niiden reunasukaset ovat ohuemmat ja tiheämmät kuin uurteisvalailla. Puhallusaukossa on kaksi sierainta, joista uloshengityksessä purkautuu ilmaan kaksi ylösalaisen kartion muotoista höyrysuihkua. Rintaevät ovat lyhyet ja tylpät, pyrstöevä taas on suuri ja laakea. Kaikki seitsemän kaulanikamaa on ovat sulautuneet yhteen, ja erittäin suuren pään pituus voi olla jopa kolmannes kokonaispituudesta. Silovalaat eivät ole yhtä virtaviivaisia kuin uurteisvalaat, ja ne uivat varsin hitaasti.
Silovalaiden tärkeintä ravintoa ovat hankajalkaiset, joita ne siivilöivät vedestä uiden hitaasti suu auki. Ne ruokailevat yleensä pinnassa tai sen lähellä. Silovalaat elävät yksin tai pienissä, korkeintaan 3–4 yksilön ryhmissä.
Heimon lajit ovat kärsineet kovasti valaanpyynnistä, ja niiden määrä on nykyään pieni. Hitaan uintinsa takia niitä on helppo pyytää, ja ne jäävät kuoltuaan kellumaan.
Antti Siltala (eläintieteilijä)

Antti Johannes Siltala, alk. Silfvenius, (4. elokuuta 1878 Haapajärvi – 19. toukokuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen eläintieteilijä ja oli vuodesta 1906 dosentti Helsingin yliopistossa. Hänen tutkimuskohteitaan olivat vesiperhosten (Trichoptera) kehitysasteet ja elintavat. Hän kehitti suomenkielistä kasvi- ja eläintieteen oppisanastoa. Hän julkaisi tieteenalalta kirjallisuutta, esimerkiksi vuonna 1910 Gunnar Ekmanin kanssa teoksen Luurankoisten rakenne.
Siltalan tutkijanura jäi lyhyeksi hänen varhaisen kuolemansa takia. Hän ehti kuitenkin saada kansainvälistäkin mainetta vesiperhosten tutkijana. Hän väitteli tohtoriksi 1906 ja sai nimityksen dosentiksi Helsingin yliopistoon. Vanamo-seuran aktiivisena jäsenenä hän kehitti suomen kielen käyttöä ja suomenkielistä oppisanastoa. Hänen tärkeimmät tieteelliset saavutuksensa liittyvät vesiperhosten lajistoon, levinneisyyteen ja biologiaan. Tunnetuin teos on lisääntymis- ja kehitysbiologinen Trichopterologische Untersuchungen 1–2 (1906–1907).
Varjostinkuusikasvit

| Varjostinkuusikasvit |
| --- | --- |
 Varjostinkuusi (Sciadopitys verticillata)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Kladi::  Havupuut Pinidae
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Varjostinkuusikasvit Sciadopityaceae  Luerss., 1877
Katso myös
   Varjostinkuusikasvit Wikispeciesissä   Varjostinkuusikasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varjostinkuusikasvit (Sciadopityaceae) on havupuihin kuuluva paljassiemenisten kasvien heimo. Heimoon kuuluu vain yksi nykyisin elävä laji, varjostinkuusi (Sciadopitys verticillata), jota esiintyy luonnonvaraisena ainoastaan Japanissa. Heimo on kuitenkin ollut esihistoriallisina aikoina erityisesti liitukaudelta paleoseenille nykyistä selvästi laajemmalle levinnyt ja runsaslajisempi. Varjostinkuusikasveihin onkin luokiteltu useita vain fossiileista tunnettuja esihistoriallisia kasveja.
Kuvaus

Varjostinkuusikasvit ovat ainavihantia puuvartisia kasveja, yleensä puita. Puuaines eroaa lähisukuisten havupuuryhmien puusta pitkittäisen tylppysolukon puuttuessa täysin. Lehtien sijaan pääasiallisina yhteyttävinä eliminä toimivat lehtivihreälliset laakavarret. Ne muodostavat versoihin tyypillisesti muutaman kymmenen laakavarren valekiehkuroita. Varsinaiset lehdet ovat pieniä ja suomumaisia. Juurissa on sienijuuria, jotka ovat tyypiltään kasvisolujen soluseinät läpäiseviä sisäsienijuuria.
Kukinnot ovat yksineuvoisia hedekäpyjä sekä emikäpyjä eli varsinaisia käpyjä. Ainakin nykyisin elävän lajin kasvit ovat yksikotisia, jolloin erilliset hedekävyt ja kävyt kehittyvät samaan puuyksilöön. Käpy koostuu kierteisesti asettuneista käpysuomuista, joista kukin itsessään koostuu osittain yhdiskasvuisista emilehdestä sekä tukilehdestä. Tämä kävyn rakenne muistuttaa läheisesti sypressikasvien käpyrakennetta, mutta poikkeaa muista havupuista. Vastasuuntaiset siemenaiheet muodostuvat käpysuomujen tyvelle. Siemenellä on kaksi lenninsiipeä.
Luokittelu

Varjostinkuusikasvit ovat havupuihin kuuluvia paljassiemenisiä kasveja. Geneettisten tutkimusten perusteella niiden lähimmät sukulaiset ovat sypressikasvien (Cupressaceae) ja marjakuusikasvien (Taxaceae) muodostama kladi. Vanhemmissa luokituksissa 1900-luvulla nykyiset varjostinkuusikasvit luokiteltiin tavallisesti suosypressikasvien heimoon (Taxodiaceae), jonka kasvit ovat sittemmin varjostinkuusia lukuun ottamatta siirretty genetiikan nojalla sypressikasvien heimoon.
Luokittelu > Suvut

Heimon ainoa nykyisin elävä suku on varjostinkuuset (Sciadopitys). Tämän lisäksi heimoon on luokiteltu joitakin fossiilijäänteiden perusteella kuvattuja esihistoriallisia sukuja:
Oswaldheeria
Sciadopitostrobus
Sciadopityoides
Sciadopityophyllum
Sciadopitys – varjostinkuuset
Fossiilisten kasvien irtonaisina löydettyjä kasvinosia on perinteisesti jaoteltu erillisiin sukuihin. Siten esimerkiksi sukuun Sciadopityophyllum on luokiteltu ainoastaan laakavarsia ja sukuun Sciadopitostrobus ainoastaan käpyjä.
Varjostinkuusen lehtiä (varressa keskellä) ja lehtimäisiä laakavarsia (ympärillä).
Sciadopitys-sukuun luokiteltu fossiilinen laakavarsi eoseeniltä.
Varjostinkuusen avautunut käpy.
Elinkierto

Varjostinkuusikasvit ovat monivuotisia puuvartisia kasveja, jotka voivat elää satoja vuosia vanhoiksi. Vanhin tunnettu elävä varjostinkuusiyksilö on ollut pitkälti yli 700 vuotta vanha. Suvullisen lisääntymisen kiertoon kuuluu kaikkien siemenkasvien tavoin pölytys, joka tapahtuu tuulen avulla kuten muillakin havupuilla. Varjostinkuusikasveilla siitepölyhiukkasessa ei ole ilmaonteloita, toisin kuin monilla muilla havupuilla. Siemenet ovat siivellisiä ja tuulilevintäisiä.
Kehityshistoria ja tutkimus

Heimon edustajia tunnetaan liitukaudelta nykypäivään. Suuresti nykyistä varjostinkuusta muistuttavien puiden jäänteitä on löydetty myöhäisliitukautisista kerrostumista Keski-Euroopasta ja Japanista. Lisäksi Siperiasta sekä arktisilta alueilta Grönlannista, Huippuvuorilta ja Kanadan pohjoisosista tunnetaan varhaisliitukautinen kasvisuku Oswaldheeria, jota pidetään toisinaan lehtien tai laakavarsien muodon perusteella varjostinkuusikasveihin kuuluvana, vaikka kasvissa onkin useita rakenteellisia eroavuuksia. Heimon levinneisyysalue on pienentynyt liitukauden jälkeen, ja heimon ainoa nykyisin elävä laji kasvaa luonnossa ainoastaan Japanissa.
Itämeren meripihka on muodostunut kemiallisen koostumuksen analyysin perusteella juuri varjostinkuusikasvien heimon puiden pihkasta eoseenin Euroopassa. Infrapunaspektroskopia-analyysissä verrattiin meripihkaa nykyisin elävien havupuuryhmien pihkaan, ja varjostinkuusen pihka oli selvästi koostumukseltaan Itämeren meripihkaa lähinnä.
Koostumuksen analyysi on osoittanut Itämeren meripihkan olevan varjostinkuusikasvien pihkaa.
Silt’en kieli

Silt’e on Etiopiassa asuvien silt’ejen puhuma seemiläinen kieli. Vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan sitä puhui äidinkielenään 881 000 henkeä.
Silt’et asuvat etupäässä Eteläisten kansojen alueen Silt’en vyöhykkeellä, jonka pääkaupunki on Worabe. Silt’et luetaan yleensä guragekansoihin, mutta islamilaisen identiteettinsä takia he pitävät itseään erillisenä kansana.
Silt’e kuuluu etiopianseemiläisten kielten etelähaaran itäguragelaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat wolane ja zay. Silt’e on amharan, tigrinjan ja tigren jälkeen puhujamäärältään neljänneksi suurin etiopianseemiläinen kieli.
Silt’eä on aikaisemmin kirjoitettu jonkin verran arabialaisella kirjaimistolla, mutta nykyään käytetään etiopialaista tavukirjoitusta. Kirjakielen kehitys alkoi aikuisten lukutaitokampanjasta Etiopian kommunistihallinnon aikana. Silt’e toimii nykyään alakoulujen opetuskielenä. Yläluokilla opetus tapahtuu englanniksi tai amharaksi ja silt’eä opetetaan aineena. Silt’en käyttö tiedotusvälineissä on hyvin vähäistä, ja hallintokielenä toimii amhara.
Vaskivuoren kalliomaalaus

| Vaskivuoren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Vaskivuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  60°52′20.8872″N, 27°49′49.4402″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Huippukausi:  kivikausi
Kaupunki:  Luumäki
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vaskivuoren kalliomaalaus sijaitsee Luumäellä Elkiänjärven itärannalla Etelä-Karjalassa. Kalliomaalausalue käsittää useita paikkoja noin 100 metrin matkalla, mutta löydettyjen merkkien lukumäärä on vähäinen. Maalaukset on ajoitettu kivikauden loppuun tai pronssikauden alkuun ja ne löysivät Timo Miettinen vuonna 1980.
Kallio ja sen sijainti

Maalauskohde sijaitsee Salpausselästä etelään ja kuuluu sen eteläiseen järvirikkoiseen alueeseen. Kallio laskee jyrkkänä Vaskivuoren kylkeä alas Elkiäjärveen sen koillisrannalla. Jyrkkyydestä johtuen maalauksille pääsee vain vesitse tai jäätä pitkin (kuva ). Seinämä aukeaa länsilounaaseen.
Maalaus

Maalausalue on noin 100 metriä pitkä ja maalatut kohdat sijaitsevat pääosin 1−1,8 metriä vedenpinnan yläpuolella. Yksi punaväriläiskistä sijaitsee yli 2 metrin korkeudella. Maalauksia on löydetty neljästä eri kohdasta.
Pohjoisin maalauskenttä (A) käsittää muutamia pystysuuntaisia punajälkiä, jotka saattavat esittää ihmisiä, ja niiden eteläpuolella on toinen tuhoutunut maalauskohta (B). Kentässä C, joka sijaitsee noin 70 metriä etelään, on tunnistettu ihmishahmo, joka on 42 senttimetriä pitkä. Sen kädet on maalattu alas suuntautuvina kaarina ja sen jalat ovat koukkupolvisia. Pää jatkaa suoraa vartaloa päättyen viivana. Digitaalivalokuvien värikylläisyyttä lisäämällä paljastuu ihmisen yläpuolelta vielä toinen, mutta muodoltaan erityyppinen ihmishahmo, joka on lähes tuhoutunut. Viimeinen kenttä D sijaitsee etelässä noin parinkymmenen metrin päässä kentästä C ja on aivan kallion alaosassa. Muutaman kuviokatkelman yläpuolella on hioutunut kivihylly, jossa on punaväriä tai luontaista kivenpunaa. Sitä epäillään punamaalin valmistuspaikaksi. Suurin osa kuvioista ovat suttaantuneita, mutta yhdessä kohtaa on kaksi vierekkäin maalattua sik-sak-kuviota, joiden päistä erkanee viistosti ulos ulokkeita. Näitä voisi kutsua käärmeiksi, joista oikeanpuoleinen on pitempi.