stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Michael Bunting

| Michael Bunting |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1995 (ikä 29) Scarborough, Ontario, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  89 kg
Seura
Seura:  Nashville Predators
Sarja:  NHL
Pelinumero:  58
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2015–
Aik. seurat:  Springfield Falcons (AHL)   Rapid City Rush (ECHL)   Tucson Roadrunners (AHL)   Arizona Coyotes (NHL)   Toronto Maple Leafs (NHL)   Carolina Hurricanes (NHL)  Pittsburgh Penguins (NHL)
NHL-varaus:  117. varaus, 2014 Arizona Coyotes
Michael Bunting (s. 17. syyskuuta 1995) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa tällä hetkellä NHL-joukkue Nashville Predatorsissa.
Maaliskuussa 2024 Hurricanes kauppasi Buntingin, Ville Koivusen, Vasili Ponomarevin, Cruz Luciuksen ja ehdolliset toisen ja viidennen kierroksen varausvuorot vuoden 2024 varaustilaisuudessa Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Jake Guentzeliin ja Ty Smithiin.
Maaliskuussa 2025 Penguins kauppasi Buntingin ja neljännen kierroksen varausvuoron vuoden 2026 varaustilaisuudessa Predatorsiin vaihdossa Tommy Novakiin ja Luke Schenniin.
Jamburg

| Jamburg (Ямбург) |
| --- | --- |
 Jamalin Nenetsian sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Jamburg
 Koordinaatit: 67.91542°N, 74.89463°E 
Valtio:  Venäjä
Piirikunta:  Jamalin Nenetsia
Piiri:  Nadymin piiri
Perustettu:  1982
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  91 km²
Väkiluku (2010)  (kerrallaan taajamassa asuvien työntekijöiden määrä):  noin 5 000−7 000
Postinumero:  629740
Suuntanumero(t):  +7 34949
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jamburg (ven. Ямбург) on maakaasun tuotannon kasvattama taajama (посёлок) Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan keskiosissa Luoteis-Siperiassa. Taajama sijaitsee Nadymin kunnallispiirin pohjoisosissa Obinlahden itärannalla Tazin niemimaalla. Taajaman tärkein yritys on valtiollinen Gazprom, jonka vastuulla on lähistöllä sijaitsevan, Venäjän 2. suurimmaksi ja maailman 5. suurimmaksi mainitun Jamburgin kaasukentän hyödyntäminen. Lähistöllä on muitakin kaasu- ja öljykenttiä; osittain myös Obinlahden alla.
Asuinparakkeja Jamburgin taajaman alkuvaihessa vuonna 1986. Kuva on ilmeisesti otettu ennen YIT:n toimittamaa Jamburgin vanhempaa suomalaista parakkikylää.
Ortodoksinen kirkko Jamburgissa
Jamburg sijaitsee linnuntietä 220 kilometriä Jamalin Nenetsian suurimpiin kaupunkeihin kuuluvasta Novyi Urengoista pohjoiseen ja 390 kilometriä pääkaupunki Salehardista koilliseen.
Historiaa

Jamburgin seudun kaasuntuotannolla ja asutuksella on vuosikymmenten historia. Maaliskuussa 1958 piirikunnan pääkaupungissa Salehardissa perustettiin tutkimusretkikunta selvittämään akateemikko I.M. Gubginan arvio öljyn ja maakaasun esiintymisestä nykyisen Jamalin Nenetsian alueelta. Huhtikuussa 1965 Tazin kylän (nykyinen Tazovskin taajama?) lähistölle porattu koereikä purki maakaasua yli 1 miljoonan kuutiometrin päivävauhdilla. Tarkovskin maakaasukenttä oli ensimmäinen arktisen alueen ja Jamalin-Nenetsian maakaasulöytö. Vuoden 1969 elokuussa Tazin kaasulöydön tehnyt tutkimusretkikunta löysi Jamburgin alueelta valtavan kaasukondensaattia sisältävän esiintymän poraaja V. Romanovan johdolla. Tästä sai alkunsa Jamburgin saagaksikin mainittu kehitys, jonka tuloksena alueella on nykyään Venäjän 2. suurin kaasuntuotantoalue.
Lokakuussa 1980 ensimmäinen maastoajoneuvoin kulkeva ajoneuvokaravaani saapui alueelle; tätä ennen oli tehty 400 kilometriä uutta tietä. Mukana saapui tuotantoporauksia valmisteleva johtoryhmä Nadymgazpromista, jonka seuraaja on nykyinen Gazprom dobytša Nadym (suom. Gaspromin Nadymin kaivosyhtiö).
Jamburgin taajama perustettiin virallisesti vuonna 1982.
Jamburgin asutushistoriassa ja nimistössä näkyy suomalaisten vaikutus. Aikoinaan, tiiviiden neuvottelujen jälkeen rakennusyhtiö YIT solmi kaupat maaliskuussa 1986 ja toimitti Jamburgiin Gazpromin tilaamat asuinparakit 9000 hengelle. Jamburgin komennuskylän rakentamiseksi vietiin kaksi laivalastillista rakennustarvikkeita ja neljä asennusvalvojien asuinparakkia perille jo kesän 1986 avomerikaudella. Seuraavana kesänä Suomesta, lähinnä Porin Mäntyluodon satamasta vietiin 24 laivallista rahtia ensin Skandinavian ympäri Murmanskiin tullattavaksi, jonka jälkeen Karanmeren kautta Obinlahdelle. Lastien kuljetuksesta vastasivat Murmanskin ja Mustanmeren laivaston alukset. Lastit piti tuolloin purkaa Obinlahdella ja viedä matalamman syväyksen jokialuksilla Jamburgin satamaan. Nykyisin tämän parakkikylän alue tunnetaan Jamburgin Vanhana suomalaisena (Staryi finski) asuinalueena. Taajamassa on myös uutena suomalaisena tunnettu asuinalue (ven. Новый финский жилой комплекс, Novyi finski žiloi kompleks).
Väestö

Nadimin kunnallispiirin väestötilastoissa Jamburgin kaasuntuotantotaajaman vuoden 2010 asukasluku oli 0 henkeä, mutta taajaman työntekijöiden määräksi kunnallispiiri ilmoitti 13418 henkeä. Kaasuntuotantotaajaman asukkaat koostuvat tyypillisesti ehkä kuukauden kerrallaan paikalla olevista kausityöntekijöistä, jotka asuvat perheineen vuorokuukaudet muilla paikkakunnilla. Asukkaita myös lähetetään ankaran kylmän ilmaston ja talven kaamoksen vastapainoksi terveyssyistä välillä suurempiin kaupunkeihin tai etelään virkistäytymään. Kerrallaan saa taajamassa asua korkeintaan 2 kuukautta. Vuonna 2005 taajama oli mitoitettu enimmillään 14 000 hengelle. Kerrallaan Jamburgissa asuu ja/tai työskentelee siten ehkä 5000-7000 henkeä.
Liikenneyhteydet

Jamburgiin maantie- ja rautatieyhteys tulee Novyi Urengoin kautta; etäisyys rautateitse on 246 km. Novyi Urengoista pääsee edelleen Gubkinskiin, Nojabrskiin ja muun muassa Hanti-Mansian Surgutiin. Jamburgissa on myös lentoasema ja rahtisatama, joskin Obinlahden mataluuden vuoksi kaupungin satamaan ei pääse syvyykseltään suurimmilla aluksilla täydessä lastissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jamburg Wikimedia Commonsissa
Neftegazovyi kompleks (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (minenergo.gov.ru)
Tonton Macoute

| Tonton Macoute> Volontaires de la Sécurité Nationale |
| --- | --- |
 Kansallisen turvallisuuden vapaaehtoiset 
Perustettu:  1958
Lakkautettu:  1986
Perustaja:  François Duvalier
Kotipaikka:  Haiti
Päämaja:  Port-au-Prince
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tonton Macoute oli Haitin presidentti François Duvalierin henkilökohtainen puolisotilaallinen poliisiorganisaatio. Duvalier perusti organisaation vuonna 1958 presidentiksi tulonsa jälkeen. Tonton Macoute -joukkojen keskeinen tehtävä oli poliittisten vastustajien salamurhaaminen ja Haitin väestön terrorisoiminen.
Yhdysvaltain ensimmäinen nainen

| Yhdysvaltain ensimmäinen nainen |
| --- | --- |
 First Lady of the United States
 
 Nykyinen Melania Trump 20. tammikuuta 2025 lähtien
Virka-asunto:  Valkoinen talo
Perustettu:  30. huhtikuuta 1789
Ensimmäinen:  Martha Washington
Kotisivut:  The First Ladies
Viisi ensimmäistä naista Dallasissa huhtikuussa 2013. Vasemmalta oikealle: Michelle Obama, Laura Bush, Hillary Clinton, Barbara Bush ja Rosalynn Carter.
Yhdysvaltain ensimmäinen nainen on Yhdysvaltain presidentin vaimo. Hän toimii Valkoisessa talossa hallinnoijanaselvennä sekä järjestettyjen vastaanottojen, juhlien ja virallisten illallisten emäntänä. Hänen odotetaan nykyisin myös toimivan miehensä hallinnon edustajana yhteiskunnallisissa asioissa. Hänellä ei kuitenkaan ole virallista asemaa, eikä hän saa palkkaa.
Nimitys

Nimitystä ”ensimmäinen nainen” (engl. First Lady) alettiin käyttää Yhdysvalloissa sisällissodan jälkeen, ensimmäisenä Ulysses S. Grantin vaimosta Julia Grantista. Aiemmin presidentin vaimosta käytettiin muita nimityksiä, kuten Lady Washington, Rouva Presidentti, presidentitär (presidentress) sekä tasavallan kuningatar tai demokraattinen kuningatar.
Asema ja historia

Yhdysvaltain ensimmäisten presidenttien vaimot olivat vielä näkymättömiä maan politiikassa. Ensimmäisen naisen rooli muuttui aiempaa näkyvämmäksi ja poliittisesti merkittävämmäksi 1900-luvun alussa. Edith Roosevelt oli miehensä Theodore Rooseveltin (presidenttinä 1901–1909) neuvonantaja. Hän oli myös ensimmäinen, joka palkkasi itselleen omaa henkilökuntaa. Edith Wilson toimi käytännössä jonkin aikaa maan johtajana miehensä Woodrow Wilsonin saatua sairauskohtauksen 1919. Eleanor Roosevelt määritteli ensimmäisen naisen roolin uudelleen vuosina 1933–1945: hän antoi haastatteluja, piti lehdistötilaisuuksia ja ajoi poliittisia tavoitteitaan monella alueella.
Jacqueline Kennedy nousi ihailluksi tyyli-ikoniksi 1960-luvun alussa. Lady Bird Johnson, Betty Ford, Rosalynn Carter ja Hillary Clinton olivat yhteiskunnallisesti aktiivisia ensimmäisiä naisia, ja etenkin Carter ja Clinton myös poliittisesti aktiivisia ja vaikutusvaltaisia. Hillary Clinton on ensimmäinen Yhdysvaltain ensimmäisistä naisista, joka on valittu poliittiseen virkaan, kun hänet valittiin New Yorkin senaattoriksi 2000. Hän toimi Yhdysvaltain ulkoministerinä vuosina 2009–2012, ja hän on pyrkinyt kahdesti presidentiksi.
Jill Bidenista tuli vuonna 2021 ensimmäinen Yhdysvaltain presidentin vaimo, joka jatkaa omaa työtään Valkoisen talon ulkopuolella. Biden työskentelee yliopiston opettajana ja on myös ensimmäinen tohtoriksi väitellyt presidentin puoliso Yhdysvalloissa.
Elossa olevat entiset ensimmäiset naiset

Hillary Clinton,
1993–2001
Laura Bush,
2001–2009
Michelle Obama,
2009–2017
Jill Biden, 2021–2025
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
National First Ladies’ Library
Jordan Oesterle

| Jordan Oesterle |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1992 (ikä 32) Dearborn Heights, Michigan, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  Nashville Predators / Milwaukee Admirals
Sarja:  NHL / AHL
Pelinumero:  82
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2014–
Aik. seurat:  Oklahoma City Barons (AHL) Edmonton Oilers (NHL) Bakersfield Condors (AHL) Chicago Blackhawks (NHL)   Arizona Coyotes (NHL)   Detroit Red Wings (NHL) Calgary Flames (NHL) Calgary Wranglers (AHL)   Boston Bruins (NHL)   Providence Bruins (AHL)
Jordan Oesterle (s. 25. kesäkuuta 1992) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Nashville Predatorsissa. Hän pelaa pääasiassa AHL-joukkue Milwaukee Admiralsissa.
Ura

Varaamattomaksi pelaajaksi jäänyt Oesterle pelasi yliopistokiekkoa vuosina 2010–2014. Tämän jälkeen hän siirtyi vapaana agenttina kahden vuoden tulokassopimuksella Edmonton Oilersiin.
Ammattilaistason debyyttikaudellaan 2014–2015 Oesterle pelasi pääosin AHL:ssä Oklahoma City Baronsissa. Hän teki 21 pistettä 49 pelissä ennen 20. helmikuuta 2015 tullutta ensimmäistä kutsua NHL:n puolelle. Seuraavana päivänä hän teki debyyttinsä ottelussa Anaheim Ducksia vastaan.
Maaliskuussa 2025 Bruins asetti Oesterlen siirtolistalle, jolta Nashville Predators poimi hänet joukkueeseensa.
Käännös suomeksi
Mark Jankowski

| Mark Jankowski |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. syyskuuta 1994 (ikä 30) Hamilton, Ontario
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  193 cm
Paino:  92 kg
Seura
Seura:  Carolina Hurricanes
Sarja:  NHL
Pelinumero:  77
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2016–
Aik. seurat:  Stockton Heat (AHL) Calgary Flames (NHL)   Pittsburgh Penguins (NHL)   Buffalo Sabres (NHL) Rochester Americans (AHL) Nashville Predators (NHL) Milwaukee Admirals (AHL)
NHL-varaus:  21. varaus, 2012 Calgary Flames
Mark Jankowski (s. 13. syyskuuta 1994 Hamilton, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa keskushyökkääjänä Carolina Hurricanesin organisaatiossa.
Jankowski oli Calgary Flamesin ensimmäisen kierroksen varaus vuoden 2012 NHL:n varaustilaisuudessa. Hänen isoisänsä Lou Jankowski pelasi urallaan 130 NHL-ottelua Chicago Blackhawksin ja Detroit Red Wingsin riveissä vuosina 1951–1955.
Lokakuussa 2020 Jankowski teki vapaana agenttina Pittsburgh Penguinsin kanssa yksivuotisen ja 700 000 arvoisen sopimuksen.
Marraskuussa 2021 Jankowski teki vapaana agenttina Buffalo Sabresin kanssa yksivuotisen ja yhteensä 750 000 dollarin arvoisen sopimuksen.
Heinäkuussa 2022 Jankowski teki vapaana agenttina Nashville Predatorsin kanssa yksivuotisen ja yhteensä 750 000 dollarin arvoisen sopimuksen.
Maaliskuussa 2025 Predators kauppasi Jankowskin Carolina Hurricanesiin vaihdossa viidennen kierroksen varausvuoroon vuoden 2025 varaustilaisuudessa.
Ville Mikkonen

Ville Mikkonen (s. 1991) on suomalainen näyttelijä
Mikkonen nousi suurempaan suosioon Tampereen Teatterin suurtuotannosta Taru Sormusten herrasta. Hän vetää näytelmässä Faramirin, Voivalvatin ja Haldirin roolit. Hän valmistui keväällä 2021 Tampereen yliopiston teatterityön tutkinto-ohjelmasta teatteritaiteen maisteriksi, ja samana vuonna hänet kiinnitettiin Tampereen Teatterin näyttelijäksi.
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2025 | Putous | useita |
Gustaf Retzius

Gustaf Retzius vuonna 1908.
Magnus Gustaf Retzius (17. lokakuuta 1842 Tukholma – 21. heinäkuuta 1919 Tukholma) oli ruotsalainen anatomi, biologinen antropologi, Karoliinisen instituutin professori ja sanomalehti Aftonbladetin omistaja ja päätoimittaja. Hän oli monipuolinen tutkija, jonka merkittävimmät tutkimukset liittyvät hermojärjestelmän histologiaan. Suomessa Retzius tunnetaan vuonna 1873 Suomeen tekemästään tutkimusretkestä, jonka yhteydessä hän keräsi kymmeniä suomalaisten pääkalloja rotututkimuksiaan varten.
Elämänvaiheet > Perhetausta

Retzius syntyi tunnettuun tieteilijäsukuun. Hänen isoisänsä Anders Jahan Retzius oli Lundin yliopiston luonnonhistorian professori, hänen isänsä Anders Adolf Retzius Karoliinisen instituutin anatomian professori ja hänen setänsä Magnus Kristian Retzius Karoliinisen instituutin obstetriikan professori. Retziuksen äiti oli Emilia Sofia Wahlberg ja eno luonnonhistorian professori Peter Fredrik Wahlberg. Retzius varttui Karoliinisen instituutin alueella.
Elämänvaiheet > Tieteellinen ura

Retzius kävi koulunsa Tukholmassa, kirjoitti ylioppilaaksi 1860, valmistui lääketieteen kandidaatiksi Uppsalan yliopistosta 1866 ja lääketieteen lisensiaatiksi Karoliinisesta instituutista 1869 sekä väitteli lääketieteen tohtoriksi Lundin yliopistosta 1871. Hän oli Karoliinisessa instituutissa dosenttina vuodesta 1871, histologian henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina vuosina 1877–1889 sekä anatomian vt. professorina 1888–1889 ja vakinaisena professorina 1889–1890. Hän erosi professuurista nimitykseen liittyneiden riitojen vuoksi ja voidakseen omistautua kokonaan tutkimustyölleen. Hän kehitti Karoliinisen instituutin anatomista museota.
Retzius julkaisi omalla kustannuksellaan yli 300 tieteellistä tutkielmaa, joiden aihepiireinä olivat muun muassa kuvaileva makroskooppinen ja mikroskooppinen anatomia, vertaileva anatomia, patologinen anatomia, embryologia, fyysinen antropologia, etnografia, eläintiede ja kasvitiede. Julkaisut olivat pääosin saksankielisiä ja Retziuksen itsensä taitavasti kuvittamia. Hän laati myös tieteenhistorialliset tutkielmat Emanuel Swedenborgista ja Carl von Linnéstä. Patologi Axel Key oli Retziuksen tärkeä yhteistyökumppani tämän uran alkuvaiheessa. He tekivät kansainvälisen läpimurtonsa yhdessä laatimallaan hermojärjestelmän anatomiaa käsitelleellä tutkimuksella Studien in der Anatomie des Nervensystems und des Bindegewebes (1875–1876), joka palkittiin Ranskan tiedeakatemian Prix Montyon -palkinnolla. He julkaisivat myös vuosina 1872–1889 suurelle yleisölle suunnatun 37-osaisen vihkosarjan Ur vår tids forskning, jossa esiteltiin uusia tieteellisiä tutkimustuloksia. Retziuksen ja Keyn yhteistyö päättyi 1870-luvun jälkeen ja he olivat myöhemmin vihamielisissä väleissä. Pääosa Retziuksen tutkimuksista koottiin vuosina 1890–1921 ilmestyneeseen 19-osaiseen julkaisusarjaan Biologische Untersuchungen.
Retzius valittiin jäseneksi Lundin kuninkaalliseen fysiografiseen seuraan vuonna 1878, Ruotsin kuninkaalliseen tiedeakatemiaan vuonna 1879, Uppsalan ja Göteborgin kuninkaallisiin tiedeseuroihin vuonna 1882 ja Ruotsin akatemiaan vuonna 1901 A. E. Nordenskiöldin seuraajana. Lisäksi hän oli useiden ulkomaisten tieteellisten akatemioiden jäsen. Retzius vihittiin Uppsalan, Bolognan, Harvardin, Würzburgin ja Budapestin yliopistojen kunniatohtoriksi. Hän oli vuonna 1878 yksi Ruotsin maantieteellisen seuran (nykyinen Svenska Sällskapet för Antropologi och Geografi) perustajista. Hänelle ehdotettiin Nobelin fysiologian ja lääketieteen palkintoa 23 kertaa yhtenätoista eri vuonna.
Elämänvaiheet > Muu toiminta

Retziuksen puolisona oli vuodesta 1876 Anna Hierta-Retzius, joka oli Aftonbladet-lehden perustajan Lars Johan Hiertan tytär ja perijä. Hiertan perintö takasi Retziukselle taloudellisen riippumattomuuden. Hän oli aikanaan yksi Ruotsin rikkaimmista ihmisistä. Retzius ja Hierta-Retzius omistivat Aftonbladetin vuosina 1884–1907 ja Retzius oli lehden päätoimittajana joulukuusta 1884 joulukuuhun 1887. Hän säilytti Aftonbladetin linjan poliittisesti liberaalina, mutta muutti sitä kulttuurikysymyksissä konservatiivisempaan suuntaan. Retzius ja hänen vaimonsa saivat kyseenalaista mainetta kampanjoimalla useita siveettöminä pitämiään kirjailijoita kuten Gustaf Frödingiä, Oscar Levertiniä, Ellen Keytä ja Selma Lagerlöfiä vastaan. He olivat myös merkittäviä lahjoittajia. Retzius kuului Tukholman kaupunginvaltuustoon vuosina 1890–1891.
Retzius julkaisi matkakertomukset retkistään Egyptissä, Sisiliassa ja Pohjois-Amerikassa vuosina 1891–1894 sekä runokokoelmat Söderifrån, Sonetter (1871) ja Dikter (1911). Hän ruotsinsi vuonna 1872 siskonsa Elisabetin kanssa kokoelman Robert Burnsin runoja. Retziuksen kaksiosaiset muistelmat Biografiska anteckningar och minnen ilmestyivät postuumisti vuosina 1933 ja 1948.
Tutkimukset ja tieteelliset saavutukset > Lääketieteelliset tutkimukset

Retzius tutki muun muassa hermojärjestelmää, solunjakautumista, luustoa, rusto-, tuki- ja lihaskudosta, maksaa ja pernaa sekä munasoluja ja siittiöitä. Eniten hän julkaisi tutkimuksia neuroanatomian ja neurofysiologian aloilta. Hänen mikroskooppiset tutkimuksensa hermoista vaikuttivat neurofysiologian kehitykseen ja edustivat tarkinta tietoa, jota silloisilla valomikroskoopeilla oli mahdollista saada. Hän puolusti kiisteltyä neuronioppia, joka myöhemmin osoitettiin oikeaksi. Retziuksen kaksiosaista tutkimusta Das Menschenhirn (1896) on sanottu 1800-luvun tärkeimmäksi aivojen makroskooppista anatomiaa käsitteleväksi tutkimukseksi. Retzius kuvaili ensimmäisenä eräitä aivojen mantelitumakkeen osia ja nimesi löytämänsä hajuaivojen aivopoimut isänsä mukaan Retziuksen poimuiksi. Retziuksen on sanottu ensimmäisenä tajunneen aivojen lukinkalvosta kovakalvoon työntyvien Pacchionin granuloiden merkityksen. Retziuksen kansainvälistä mainetta lisännyt kaksiosainen teos Das Gehörorgan der Wirbelthiere (1881–1884) puolestaan sisältää anatomisia kuvauksia tärykalvon lihaksista, kuuloluista, korvatorvesta ja Cortin elimestä. Teoksen kuvia käytettiin pitkään oppikirjojen kuvituksena.
Useat Retziuksen ystävät testamenttasivat aivonsa hänen tutkittavikseen. Löytääkseen yhteyden aivojen rakenteen ja ihmisen lahjakkuuden välillä Retzius tutki viiden poikkeuksellisen lahjakkaana pidetyn henkilön säilöttyjä aivoja. Henkilöt olivat suomalainen tähtitieteilijä Hugo Gyldén, venäläinen matemaatikko Sofja Kovalevskaja, ruotsalainen fyysikko Per Siljeström, ruotsalainen fysiologi Otto Lovén ja tuntematon valtiomies. Retzius tutki myös sadan muun ihmisen aivot selvittääkseen, oliko miesten ja naisten aivoissa eroja. Hänen havaintojensa mukaan eri aivopoimu- ja uurretyyppien jakaumat olivat samat molemmilla sukupuolilla, mutta hän löysi naisten aivoista pienemmän määrän rakenteellisen päätyypin muunnelmia. Hän teki myös vertailevia tutkimuksia ihmisten ja ihmisapinoiden aivoista. Retzius määräsi säilömään omatkin aivonsa kuolemansa jälkeen. Niitä säilytetään nykyään Karoliinisen instituutin lääketieteen kirjastossa Solnassa.
Tutkimukset ja tieteelliset saavutukset > Antropologiset ja kansatieteelliset tutkimukset

Retziuksen toinen suuri erikoisala oli fyysinen antropologia. Antropologina ja etnografina hän jatkoi isänsä Anders Adolf Retziuksen työtä ja julkaisi tämän kootut etnografiset työt saksaksi vuonna 1864. Retzius teki 1890-luvulla Ruotsin maantieteellisen seuran toimeksiannosta yhdessä Carl Magnus Fürstin ja Vilhelm Hultkrantzin kanssa Ruotsin miesväestöä koskeneen suurtutkimuksen, jossa 45 000 asevelvollista mitattiin antropometrisillä mittauksilla. Tulokset julkaistiin teoksessa Anthropologia Suecica (1902). Retzius julkaisi myös kuvauksen Suomen saamelaisista. Hän osoitti kiinnostusta arkeologiaan.
Tutkimukset ja tieteelliset saavutukset > Antropologiset ja kansatieteelliset tutkimukset > Kallo- ja rotututkimukset

Retzius käytti kallonmittausta rotubiologiseen tutkimukseen, joka on tahrannut hänen jälkimainettaan. Hän uskoi pääkallojen todistavan toisten ihmisrotujen olevan toisia ylivertaisempia. Hän hyödynsi tutkimuksissaan isänsä kehittämää kalloindeksiä, joka jaotteli ihmiset pitkä- ja lyhytkalloisiin rotuihin kallon mittasuhteiden mukaan. Toisaalta monista aikalaisistaan poiketen Retzius ei uskonut kallojen tai aivojen anatomian voivan osoittaa sukupuolten tai yhteiskuntaluokkien välisiä kyvykkyyseroja.
Retzius teki kesällä 1873 tutkimusretken Suomeen voidakseen todistaa isänsä teorian, jonka mukaan suomalaiset kuuluivat vähemmän kehittyneeseen lyhytkalloiseen mongolidiseen rotuun eivätkä samaan pitkäkalloiseen germaaniseen rotuun kuin ruotsalaiset ja muut pohjoismaalaiset. Retkeen osallistuivat myös lääkärit Erik Nordenson ja Christian Lovén. Tutkijat mittasivat eläviä suomalaisia ja keräsivät noin 70 pääkalloa, niistä noin 40 Pälkäneen Pyhän Mikaelin rauniokirkon lattian alla olleista haudoista ja muut Enosta, Pielavedeltä ja Rautalammilta. Retzius julkaisi retken ja kalloista tekemiensä mittausten pohjalta tutkimuksen Finska kranier jämte några natur- och litteratur-studier inåm några andra områden af finsk antropologi (1878), joka oli hänen ensimmäinen suuri antropologinen tutkimuksensa. Hän ei kyennyt muodostamaan johtopäätöstä suomalaisten rodusta, sillä osa tutkituista kalloista oli lyhyitä, osa pitkiä. Hän kuvaili myös Suomen heimojen tyypillisiä luonteenpiirteitä. Suomessa teos sai myönteisen vastaanoton, koska Retziuksen katsottiin kumonneen oletuksen suomalaisista ”mongoleina”.
Retzius kuvaili tutkimuksissaan myös muinaisia ruotsalaisia ja intialaisia pääkalloja. Ruotsin antropologian ja maantieteen seura jakoi vuosina 1913–2015 hänen mukaansa nimettyä palkintoa, mutta sen jakaminen lopetettiin, kun sanomalehti Dagens Nyheterin reportaasi Retziuksen ja hänen isänsä keräämistä kallokokoelmista nosti heidän nimensä kielteiseen julkisuuteen. Suomessa ja Ruotsissa syntyi 2010-luvulla liike, joka vaati Retziuksen Suomesta keräämien kallojen palauttamista. Suomen presidentti Sauli Niinistö ilmaisi vuonna 2019 tukensa vaatimukselle kutsuen kallojen keräämistä ”haudan häpäisyksi”. Vuonna 2024 Karoliininen instituutti lopulta palautti Suomeen 82 Retziuksen retkikunnan keräämää kalloa, joista 45 haudattiin uudelleen Pälkäneen rauniokirkkoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gustaf Retzius Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Adolf Erik Nordenskiöld | Ruotsin akatemia, tuoli 12 1902–1919 | Seuraaja: Adolf Noreen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii  Leopoldina 
Taiteenala:  Scientific illustrators  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Retziuksen ja hänen puolisonsa Anna Hierta-Retziuksen hauta Solnan kirkkomaalla.
Retzius valmistautumassa mittaamaan härjedalenilaisen saamelaismiehen päätä.
Anthony Hopkinsin filmografia ja teatteriesiintymiset

Anthony Hopkins vuonna 2009.
Tämä on Anthony Hopkinsin filmografia ja teatteriesiintymiset.