stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen viestijoukkojen historia
Järjestäminen aselajiksi

Vuodesta 1921 olivat viestijoukot ja pioneerijoukot yhden teknillisen aselajin esikunnan muodostama kokonaisuus ranskalaisen mallin mukaan. Suomen puolustusvoimissa Saksan hävittyä 11. marraskuuta 1918 ensimmäisen maailmansodan alkoi Suomen yleisen saksalaisuuntauksen päätyttyä maa- ja ilmavoimissa ranskalaisvaikutus. Maan ulkopolitiikka heijasti yleistä reunavaltiopolitiikkaa.
Viestijoukkojen järjestäminen hallinnollisesti selkeästi omaksi aselajikseen alkoi juuri ennen toista maailmansotaa, ja talvisodassa todettiin, että viestimiesten osuutta kokonaisvahvuuksista yhteyksien vuoksi voisi lisätä. Menestystä viestijoukoissa saavutti erityisesti radiotiedustelu, johon osallistui erittäin vähäinen määrä viestialan koko vahvuudesta.
Taistelua vain tukevana aselajina ei viestijoukoilla ollut aluksi omaa asemaa, vaan vasta 1934 alettiin yhdistää viestitoimintoja yhteen aselajiin. Vuonna 1934 kaikki Suomen sotilasviestitoimintaan erikoistuneet viestiyksiköt ja joukko-osastot keskitettiin Viipuriin. 1938 nämä yksiköt ja joukko-osastot järjestettiin yhdeksi kokonaisuudeksi ja aselajin koulutustehtäviä alkoi hoitaa Viestirykmentti. Myös Viestirykmentin sijaintipaikka oli Viipuri.
Viestijoukkojen perustaminen 1939

Suomen puolustusministeri Juho Niukkasen päätöksellä perustettiin 18. lokakuuta 1939 pioneerijoukoista erilliset viestijoukot ylijohdollisesti omaksi aselajikseen. Tätä ennen sotilasviestitoimintaa harjoittavat yksiköt ja joukko-osastot olivat kuuluneet yhdessä pioneeri-, auto- ja hyökkäysvaunujoukkojen kanssa teknillisiin joukkoihin. Ajatus siitä, että viestijoukot ja pioneerit toimivat yhdessä teknillisenä aselajina, on ranskalainen. Ranskalla oli Saksan valtakunnan 11. marraskuuta 1918 ensimmäisen maailmansodan antautumisen jälkeen 1919 suuri osuus Suomen puolustusvoimien kehityksessä oli ympärysvaltoilla. Käynnissä oli tällöin vielä Venäjän sisällissota.
Talvisota

Talvisodassa oli 10 viestipataljoonaa, mutta jatkosodassa niiden määrä oli jo kasvanut 27:ään. Talvisodassa huomattiin tarve lisätä viestitoimintaan erikoistuneita sotilaita. Myös Lotta Svärd -järjestö osallistui sotilasviestitoiminnan kokonaisuuteen.
Jatkosota

Jatkosodassa toimi:
4 Päämajan viestipataljoonaa:
VP1 Päämajan sisäiset ja lähialueen viestiyhteydet sekä ylijohdon radioyhteyksien ylläpito, organisaatio Päämajan A-tyypin viestipataljoona
VP2 Päämajan ja Laatokan Karjalan joukkojen väliset puhelinyhteydet, organisaatio Päämajan B-tyypin viestipataljoona
VP3 Päämajan ja Kannaksen alueen armeijakuntien väliset puhelinyhteydet, organisaatio Päämajan B-tyypin viestipataljoona
VP10 Päämajan ja kenttäarmeijan selusta alueen viestiyhteydet, organisaatio Päämajan  erikoisviestipataljoona
6 armeijakunnan viestipataljoonaa (VP5 ja 11–15)
16 divisioonan viestipataljoonaa (VP:t 21–36)
Lisäksi oli vielä kymmeniä viestikomppanioita ja erillisiä viestijoukkueita. Tulee lisäksi huomata, että osan rintamavastuusta jatkosodassa Nurmeksen pohjoispuolella kantoivat saksalaiset, minkä vuoksi kokonaisviestinnän määrä oli huomattavasti talvisotaa laajempi.
Sotien jälkeen vuonna 1944 rykmentin toiminta siirtyi Riihimäen varuskuntaan, joka oli rakennettu pääasiassa 1900-luvun alussa Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan ajan lopulla.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1944

Viestijoukkojen kokoonpano rauhankannalle palauduttuaan marraskuun 1944 jälkeen:
Viestikoulu
Viestirykmentti
Erillinen Viestikomppania
Aselajien v-yksiköt
Viestivarikko
Ilmavoimien viestipataljoona
Toisen maailmansodan jälkeen > 1952

Viestirykmentti jakautuu 1. Erilliseen Viestikomppaniaan ja Erillisestä Viestikomppaniasta tulee 2. Erillinen Viestikomppania. 1. Erillinen Viestikomppania siirtyi 1953 Ouluun.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1961

2. Erillinen viestikomppania nimetään 4. Erilliseksi Viestikomppaniaksi ja perustetaan 2. Erillinen Viestikomppania ja 15. toukokuuta 3. Erillinen Viestikomppania Kouvolaan. 2. Erillinen Viestikomppania siirtyy Turkuun 1963.
Viestirykmentistä, Sähköteknillisestä Koulusta ja Viestivarikolta ohjataan henkilöitä perustettavalle Viestikeskuskorjaamolle.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1967

Viestirykmentistä ohjataan henkilöitä perustettavalle 5. Erilliselle Viestikomppanialle Keuruulle. Ilmavoimien Viestipataljoonan pohjalta perustetaan Ilmavoimien Viestikoulu. Panssariprikaatille perustetaan Panssapriprikaatin Viestikomppania. 4. Erillinen Viestikomppania jatkaa Hämeenlinnassa.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1976

Viestirykmentti siirtyy käytännösä pataljoonakokoonpanoon, kun sen Viestikoulu siirretään suoraan Pääesikunnan alaiseksi. Keuruun varuskunnassa sijoitetut 4. Erillinen Viestikomppanista ja 5. Erillinen Viestikomppaniasta muodostavat Keski-Suomen Viestipataljoonan.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1979

3. Erillinen Viestikomppania siirretään Kouvolasta Savon Prikaatiin Mikkelin Karkialammelle sen osaksi.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1985

Riihimäen varuskunnan kaikki varusmieskoulutusta antavat joukot liitetään Viestirykmenttiin. Sen kaksi perusyksiköstä (komppaniasta) ja Viestikouluun kuuluneesta Aliupseerikoulusta muodostetaan uusi joukkoyksikkö eli Etelä-Suomen Viestipataljoona. Viestikoulu ja Sähköteknillinen Koulu liitetään osaksi Viestirykmenttiä. Eskuntakomppania jää erilliseksi perusyksiköksi osaksi Viestirykmenttiä.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1988

2. Erillinen Viestikomppania Turussa liitetään hallinnollisesti Turun ilmatorjuntapatteristoon. Panssariprikaatin Viestikomppaniaan yhdistetään 1. Erillinen Autokomppania Panssariprikaatin Viestipataljoonaksi.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1993

Sähköteknillinen Koulu irrotetaan Viestirykmentistä ja liitetään sotilaslaitoksena vuoden alussa perustettuun Puolustusvoimien materiaalilaitokseen.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1994

2. Erillinen Viestikomppania Turusta lakkautettiin ja sen osat siirrettiin Viestirykmenttiin.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1995

Sähköteknillinen Koulu alistetaan jälleen Viestirykmentille joukkoyksikkönä.
Toisen maailmansodan jälkeen > 1997

3. Erillinen Viestikomppania lakkasi ja sen tehtävät siirtyivät Keski-Suomen Viestipataljoonalle Keuruulle.
Toisen maailmansodan jälkeen > 2003

Viestikoulu ja Sähköteknillinen Koulu lakkautetaan. Molempien koulujen tehtävät annetaan perustetulle Viesti- ja Sähkötekniselle Koululle.
Toisen maailmansodan jälkeen > 2005

Viesti- ja Sähkötekninen koulu lopettaa varusmieskoulutuksen. Tietoliikenneasentajien koulutus siirretään Etelä-Suomen Viestipataljoonalle.
Toisen maailmansodan jälkeen > 2009

Viesti- ja Sähköteknisen koulun nimi vaihtuu Viestikouluksi. Elektroniikkalaitos itsenäisenä laitoksena lakkautetaan.
Toisen maailmansodan jälkeen > 2014

Viestirykmentti itsenäisenä joukko-osastona lakkautetaan ja sen osia siirretään Panssariprikaatiin.
Viestirykmentin komentajia

eversti (1940) Arthur Saarmaa (1892–1971) 1938–1939
eversti (1942) Mauno Liesi (1896–1960) 1944–1954
eversti (1948) Viljo Turunen (1900–1976) 1954–1959
kenraalimajuri (1965) Pehr-Johan Gummerus (1911–1967) 23.1.1959–17.4.1963
kenraalimajuri (1968) Aijol Brandt (1909–1992) 17.4.1963–1.9.1964
eversti (1963) Olavi Larkas (1913–1984) 1964–1967
insinöörikenraalimajuri (1974) Pentti Myyryläinen (1920–2008) 5.4.1967–23.4.1968
eversti (1965) Rudolf Aumo (1914–1976) 1968–1971
eversti (1971) Jouko Mäntynen (1918–1983) 1971–1975
eversti (1975) Mauri Näsänen (1924–1999) 1975–1979
everstiluutnantti (1977) Jouko Ahonen (s. 1928) 1979–1982
eversti (1984) Matti Savonheimo (s. 1935) 1982–1984
eversti (1986) Antti Aittoniemi (1937–1996) 1984–1989
eversti (1987) Olli Tuomola (s. 1934) 1989–1993
eversti (1993) Jarmo Myyrä (s. 1943) 1993–1994
eversti (1994) Seppo Uro (s. 1943) 1994–1998
eversti (1998) Veli-Pekka Kuparinen (s. 1949) 1998–2000
eversti (2000) Heikki Liimatainen (s. 1955) 1.8.2000–30.9.2003
eversti (2003) Tapio Forselius (s. 1955) 1.10.2003–31.3.2006
everstiluutnantti (1996) Tapani Patteri (s. 1953) 1.4. - 31.7.2006
eversti (2004) Esa Salminen (s. 1958) 1.8.2006–28.2.2009
eversti (2004) Harri Virtanen (s. 1959) 1.3.2009–31.12.2012
everstiluutnantti (2002) Jukka Kauppila (1961–2015) 1.1.2013–31.12.2014
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Víctor Balaguer (laulaja)

| Víctor Balaguer |
| --- | --- |
 Víctor Balaguer Eurovision laulukilpailussa 1962
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1921 Barcelona, Espanja
Kuollut: 17. huhtikuuta 1984 (63 vuotta) Barcelona, Espanja
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Tyylilajit:  pop, zarzuela
Levy-yhtiöt:  Ariola 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Víctor Balaguer (24. maaliskuuta 1921 – 17. huhtikuuta 1984) oli espanjalainen laulaja, joka tunnettiin monipuolisena pop- ja zarzuelalaulajana. Balaguer lauloi sekä espanjaksi että katalaaniksi.
Balaguer sijoittui 1961 toiseksi Espanjan euroviisukarsinnassa kappaleella Ba, Be, Bi, Bo, Bu. Vuotta myöhemmin Balaguer osallistui Espanjan karsintaan kappaleilla Llámame ja Grandioso, joista ensiksimainittu voitti karsinnan ja jälkimmäinen sijoittui kolmanneksi. Kansainvälisessä Eurovision laulukilpailussa Balaguer sijoittui jaetulle viimeiselle sijalle nollalla pisteellä.
Euroviisuedustuksensa jälkeen Balaguer palasi laulamaan pääasiassa katalaaniksi. Balaguer kuoli paksusuolen syöpään 63-vuotiaana Barcelonassa 17. huhtikuuta 1984.
Watkins Glen International

| Watkins Glen International |
| --- | --- |

Sijainti:  Watkins Glen, New York, Yhdysvallat
Valmistumisvuosi:  1956
Katsojakapasiteetti:  41 000
Suurimmat tapahtumat:  Formula 1, NASCAR, Indy Racing League, Watkins Glenin 6 tunnin ajo
1961–1970
Radan pituus:  3,701 km
Mutkia:  8
Rataennätys:  1.02,74 Jacky Ickx, Ferrari, 1970
1971–1980
Radan pituus:  5,435 km
Mutkia:  11
Rataennätys:  1.34,068 Alan Jones, Williams-Ford, 1980
Formula 1
Kilpailun pituus:  320,665 km
Ensimmäinen GP:  1961
Viimeinen GP:  1980
Grand Prix’itä ajettu:  20
Eniten voittoja:   Jim Clark    Graham Hill (3)
Watkins Glen International on kilparata Watkins Glenissä, Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa. Rata valmistui vuonna 1956.
Radalla ajettiin Formula 1 -sarjan Yhdysvaltain Grand Prix kausilla 1961–1975 ja Itä-Yhdysvaltain Grand Prix kausilla 1976–1980. Formula 1 -sarjan lisäksi rataa käyttävät – tai ovat joskus käyttäneet – muun muassa NASCAR, Indy Racing League, Formula 5000 ja Champ Car.
Formula 1 -sarjan osakilpailuissa Watkins Glenillä on kuollut kaksi kuljettajaa. 1973 kuoli aika-ajoissa ranskalainen François Cevert ja seuraavana vuonna 1974 itävaltalainen Helmuth Koinigg.
Thomas Gray

Thomas Grayn muotokuva. John Giles Eccardt (1747–1748).
Thomas Gray (26. joulukuuta 1716 Lontoo – 30. heinäkuuta 1771 Cambridge) oli englantilainen runoilija ja Cambridgen yliopiston professori. Hänet tunnetaan erityisesti runosta Elegia maakylän kirkkomaalla sekä laajasta kirjeenvaihdosta.
Elämänvaiheet

Thomas Gray syntyi Lontoossa Cornhillin kaupunginosassa. Hänen isänsä Philip Gray oli rahanvaihtaja ja äitinsä Dorothy Gray hatuntekijä. Perheeseen syntyi kaikkiaan kaksitoista lasta, mutta ainoastaan Thomas saavutti aikuisiän. Vanhemmat erosivat, koska isä oli kiivasluontoinen, ja Thomas eli äitinsä kanssa.
Gray kävi kuuluisaa Etonin yksityiskoulua mutta keskittyi kirjojen lukemiseen ja vältteli voimistelua; hän sai asua enonsa taloudessa. Hän ystävystyi Horace Walpolen kanssa, joka oli pääministeri Robert Walpolen poika. Etonin jälkeen Gray opiskeli Cambridgen yliopiston Peterhouse-collegessa oikeustiedettä vuodesta 1734 alkaen ja sittemmin Pembroke-collegessa, mutta kirjallisuus kiinnosti häntä enemmän kuin laki.
Vuosina 1739–1741 Gray matkusteli Ranskassa ja Italiassa ystävänsä Horace Walpolen kanssa. Heidän tiensä erosivat Toscanassa, ja Gray palasi Cambridgeen ja suoritti opintonsa loppuun. Hän vietti loppuelämänsä Cambrigden yliopiston palveluksessa. Hänelle tarjottiin vuonna 1757 hovirunoilijan tointa, mutta hän kieltäytyi. Vuodesta 1768 alkaen hän hoiti yliopistossa uuden ajan historian professuuria. Hän matkusteli eri puolilla Britanniaa etsien maalauksellisia maisemia ja muinaisia muistomerkkejä; näin hän ennakoi järvikoulua.
Gray kuoli Cambridgessa vuonna 1771. Hänet on haudattu Stoge Pokesin maalaiskirkon hautausmaahan Buckinghamshireen.
Tuotanto

Runoilijana Thomas Gray oli itsekriittinen, eikä hän julkaissut elinaikanaan kuin kolmetoista runoa. Niistä tunnetuin ja suosituin on Elegia maakylän kirkkomaalla (1751), jossa hän kuvaa surumielisesti unohdettua kirkkomaata, yksinäisyyden kauneutta ja katoavaisuuden majesteettisuutta. Runossa yhdistyvät paimenidylli ja eleginen valituslaulu. Runon muoto on peräisin klassillisesta tyylistä (Francesco Petrarca, John Milton), ei niinkään kreikkalaisesta elegiarunoudesta. Runo oli synnyttämässä uutta tyylilajia, hautuumaarunoutta, ja se on merkittävä käännekohta Englannin runoudessa. Runo alkaa seuraavalla säkeistöllä:
Runo on mahdollisesti kirjoitettu Grayn Etonin-toverin runoilija Richard Westin muistoksi, ja sen ensimmäiset versiot ovat vuodelta 1742.
Gray oli kiinnostunut kansanrunoudesta, ja hän uskoi että runous paljastaisi kansakunnan sielullisen yksilöllisyyden. Hän ihaili Walesin muinaisia runonlaulajia ja islantilaista muinaisrunoutta. Hän kirjoitti pindarolaisia oodeja (Runouden retki, Runolaulaja) ja islantilaisia mukaelmia (Kohtalokkaat sisaret, Odinin matka manalaan). Gray teki "barbaarirunoutta" tunnetuksi Euroopassa ja näin ennakoi romantiikan aikakautta.
Teoksia

The Complete Poems of Thomas Gray: English, Latin and Greek. Toim. Herbert W. Starr & J. R. Hendrickson. Oxford: Clarendon Press, 1966.
The Correspondence of Thomas Gray 1–3. Toim. Paget Toynbee & Leonard Whibley. Oxford: Clarendon Press, 1935.
Teoksia > Suomennettu runo

Elegia maakylän kirkkomaalla, suom. Yrjö Jylhä, teoksissa: Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Eino Railo, WSOY 1933 – Veri ja kulta: Yrjö Jylhän suomentamaa maailmanlyriikkaa, Otava 1954
Kirjallisuutta

R. L. Mack: Thomas Gray: A Life. 2000.
A. L. Sells: Thomas Gray: His Life and Works. 1980.
R. W. Ketton-Cremer: Thomas Gray. 1955.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Thomas Gray Archive.
Wassana Winatho

| Mitalit> Maa:   Thaimaa.Naisten yleisurheilu.Aasian-mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Thaimaa.Naisten yleisurheilu.Aasian-mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Thaimaa.Naisten yleisurheilu.Aasian-mestaruuskilpailut  | Maa:   Thaimaa> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Kōbe 2011 | seitsenottelu |  |
|  Kultaa | Pune 2013 | seitsenottelu |  |
|  Pronssia | Manila 2003 | 400m aidat |  |
Wassana Winatho (s. 30. kesäkuuta 1980 Prachinburi) on thaimaalainen seitsenottelija ja 400 metrin aitajuoksija.
Winatho pitää hallussaan Thaimaan ennätystä seitsenottelussa ja 4x400m viestissä osana neljän hengen joukkuetta. Moskovan MM-kisojen seitsenottelussa Winatho paransi vanhaa keihäsennätystään yli kuudella metrillä.
Henkilökohtaiset ennätykset

Lähde: IAAF
200 metrin juoksu: 24,74 (2007)
800 metrin juoksu: 2.16,85 (2007)
100 metrin aitajuoksu: 13,62 (2011)
Korkeushyppy: 182 (2013)
Pituushyppy: 630 (2007)
Kuulantyöntö: 11,98 (2013)
Keihäänheitto: 41,74 (2013)
Seitsenottelu: 5889 (2007)
400 metrin aitajuoksu: 56,40 (2003)
800 metrin juoksu: 2.17,18 (2006)
60 metrin aitajuoksu: 8,55 (2009)
Korkeushyppy: 179 (2006)
Pituushyppy: 605 (2008)
Kuulantyöntö: 11,68 (2009)
Viisiottelu: 4184 (2008)
Westberg

Westberg on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Eric Westberg (1892–1944), ruotsalainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja sellisti
Erik Westberg (s. 1956), ruotsalainen kuoronjohtaja
Karl-Johan Westberg (s. 1992), ruotsalainen maastohiihtäjä
Sebastian Westberg (s. 1992), suomalainen freestyle motocrossin (FMX) extremeurheilu-ammattilainen
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Vouliagméni (kaupunki)

| Vouliagméni Βουλιαγμένη |
| --- | --- |
 Vouliagménin kaupunki ilmasta nähtynä.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Vouliagméni
 Koordinaatit: 37°49′19″N, 23°46′32″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Attika
Alue:  Attika
Alueyksikkö:  Itä-Attika
Kunta:  Vári-Voúla-Vouliagméni
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  490203
Väkiluku (2011):  4 180
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  166 xx
Suuntanumero(t):  210
Rekisterikilpi:  ZΧ
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vouliagméni (kreik. Βουλιαγμένη; transl. myös Vuliagméni) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Vári-Voúla-Vouliagménin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Βουλιαγμένης, Dimotikí Enótita Vouliagménis) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Itä-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 4 180 (vuonna 2011).
Vouliagménin kaupunkia.
Vouliagméni-järvi.
Vouliagméni sijaitsee Saroninlahden rannalla noin 20 kilometriä Ateenan keskustasta eteläkaakkoon. Osa kaupungista on rakennettu Kavoúrin niemelle. Kaupunki on nykyisin rantalomakohde ja siellä on useita hiekkarantoja sekä luonnonkaunis Vouliagméni-järvi (suomeksi ”Vajonnut”), joka on antanut kaupungille nimensä. Se on syntynyt luolan katon romahdettua. Järvi sijaitsee vain 100 metrin päässä merenrannasta. Antiikin aikaisiin nähtävyyksiin kuuluvat Apollon Zosterin temppelin rauniot.
Vouliagméni oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Vári-Voúla-Vouliagménin kunnaksi yhdessä Várin ja Voúlan kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vouliagméni Wikimedia Commonsissa
Vittorio Gassman

Vittorio Gassman
Vittorio Gassman (1. syyskuuta 1922 Genova – 29. kesäkuuta 2000 Rooma) oli italialainen näyttelijä ja ohjaaja, joka työskenteli elokuvissa kuudella vuosikymmenellä 1946–1999.  Hänet tunnettiin lempinimellä Il Mattatore 1950-luvun televisiosarjan mukaan. Elokuvien ja television rinnalla Gassman työskenteli koko uransa ajan myös teatterissa; vuoden 1956 Otello oli varhainen menestys. Shakespearen lisäksi hän esitti usein Dostojevskin näytelmiä ja kreikkalaisia klassikoita. Klassisesta taustastaan huolimatta Gassmanista tuli yksi italialaisen komedian (Commedia all’italiana) näkyvimmistä tähdistä. Hän oli parhaimmillaan roiston rooleissa.  Gassmann näytteli myös Hollywoodissa englanninkielisissä elokuvissa. Hän sai Kultainen leijona -kunniapalkinnon vuonna 1996.
Gassmanin sukujuuret olivat hänen äitinsä puolelta juutalaiset ja isänsä puolelta saksalaiset.
Elokuvia

Gassman esiintyi kaiken kaikkiaan 129 elokuvassa.  Tunnetuimpiin kuuluivat
Katkeraa riisiä (Riso amaro) 1949
Mehän rakastimme toisiamme niin paljon (C’eravamo tanto amati) 1974
Mitkä häät! (A Wedding) 1978
Illallinen (La Cena) 1998
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vittorio Gassman Elonetissä.
Viivi Paarmio

Flora Olivia ”Viivi” Paarmio-Vallgren (ent. Paarmio (Palander), o.s. Lindbohm, 11. lokakuuta 1867 Rautalampi – 25. joulukuuta 1952) oli suomalainen kuvanveistäjä materiaaleinaan lähinnä savi ja pronssi.
Viivi Paarmion pronssiveistos hänen ja Ville Vallgrenin haudalla Näsinmäen hautausmaalla.
Paarmio kävi Jyväskylän tyttökoulun ja valmistui vuonna 1889 Jyväskylän seminaarista. Taideopintoja hän harjoitti Helsingin yliopiston piirustussalissa ja vuodesta 1905 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Hän sai oppia myös Akseli Gallen-Kallelalta ja A. W. Finchiltä. Taideteollisuuskeskuskoulussa hän opiskeli 1907–1909. Paarmio kävi opintomatkoilla Pariisissa ja Tukholmassa.
Paarmion ensimmäinen puoliso oli varatuomari, Tampereen kaupunginviskaali Karl Verner Palander. Erottuaan Palanderista 1905 taiteilija hankki huvilan Espoon Leppävaarasta. Paarmion toinen puoliso oli vuodesta 1917 kuvanveistäjä Ville Vallgren, johon Paarmio tutustui Helsingissä tämän palattua Pariisista vuonna 1913. Paarmio ja Vallgren asuivat Leppävaaran huvilassa. Vuonna 1919 he muuttivat Pariisiin.
Paarmion tunnetuimpana teoksena pidetään surevaa naista esittävää pronssipatsasta hänen ja Ville Vallgrenin haudalla Porvoossa.
Julkaisuja

Sydämeni kirja - elämäni muistelmia (1949)
Voukourestíou

| Voukourestíou Οδός Βουκουρεστίου |
| --- | --- |
 Voukourestíou-katua.
Maa:  Kreikka
Kaupunki:  Ateena
Tieluokka:  katu
Pituus:  670 m
Alkupiste:  Stadíou
Päätepiste:  Lykavittós (670 m)
Voukourestíou (kreik. Οδός Βουκουρεστίου, Odós Voukourestíou, ”Bukarestin katu”) on katu Ateenassa Kreikassa. Se on nimetty toisen Balkanin sodan vuonna 1913 päättäneen Bukarestin rauhansopimuksen mukaan.
Voukourestíou-katu sijaitsee Kolonákin kaupunginosassa. Se saa alkunsa Ateenan ydinkeskustasta Stadíou-kadulta ja suuntautuu koilliseen päättyen Lykavittós-kukkulan juurelle. Kadun pituus on noin 670 metriä.
Kadun reitti oli alun perin ennen viemäröintejä Lykavittókselta tullutta pientä joenuomaa. Paikalle rakennetun kadun nimi oli alun perin Anchesmoú (Οδός Αγχεσμού, Odós Anchesmoú) Lykavittóksen yhden huipun mukaan. Nykyisen nimen katu sai alun perin vuonna 1914. Vuodesta 1946 katu oli nimetty virallisesti Jan Smutsin, kreikkalaisittain Gian Smats, mukaan. Nykyinen nimi palautettiin noin vuonna 1961.
Kadun alkuosa Stadíou- ja Akadimías-katujen välillä muutettiin kävelykaduksi vuonna 1978, ja se on näin Ateenan vanhin kävelykatu. Se tunnetaan erityisesti lukuisista luksusmerkkimyymälöistään, joissa ovat edustettuina sekä kreikkalaiset että kansainväliset merkit. Akadimíaksesta eteenpäin katu on muutoin tavallista katua, mutta Lykavittóksen päässä se on porrastettu ja sopii vain jalankulkijoille.
Voukourestíou-katua.
Voukourestíou-katua.
Voukourestíou-katua.
Voukourestíou-katua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voukourestíou Wikimedia Commonsissa
Ateenan merkittävimmät kadut ja tiet
| --- | --- |
Moottoritiet:   A1 (PATHE)  A6 (Attikí Odós) 
Valtakadut:   Alexándras  Andréa Syngroú  Athinón  Kifisías  Konstantinoupóleos  Mesogeíon  Vasiléos Konstantínou  Vasilíssis Amalías  Vasilíssis Ólgas  Vasilíssis Sofías  Vouliagménis 
Kadut:   Aiólou  Akadimías  Athinás  Dionysíou Areopagítou  Ermoú  Filellínon  Ierá Odós  Iródou Attikoú  Mitropóleos  Óthonos  Panepistimíou  Patisíon (28is Oktovríou)  Peiraiós (Panagí Tsaldári)  Sólonos  Stadíou  Tripódon  Vasiléos Georgíou A'  Voukourestíou