stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kazanin piiritys
Piiritys

23. elokuuta 1552 Iivana marssitti armeijansa jälleen Kazanin edustalle. Tällä kertaa armeijaa voitiin huoltaa helposti lähellä olleesta linnakkeesta. Venäläisarmeija oli kooltaan luultavasti pienempi kuin puolustavien tataarien joukot, mutta Iivanalla oli etunaan suuri tykistö. Tataarien ratsuväki pyrki estämään sen levittämistä piiritykseen, mutta venäläisten ratsuväki onnistui suojaamaan oman tykistönsä. 29. elokuuta 150 kanuunaa oli kaivettu asemiinsa.
Tataarit puolustivat kaupunkia päättäväisesti. Pelotellakseen heitä antautumaan Iivana esitteli saamiaan vankeja kaupungin portilla, mutta kertoman mukaan muurilla seisseet tataarivartijat ampuivat nämä  itse. Iivanan pioneerit, joita kerrotaan olleen tuhansia, ryhtyivät kaivamaan tunnelia räjäyttääkseen osan muurista maan alta käsin. He osuivat sattumalta kaupungin lähteitä ruokkineeseen vesiputken, jonka he räjäyttivät tukkoon 3. syyskuuta. Tataareille jäi vain muurien sisällä ollut pieni lähde, mutta heillä ei ollut aiettakaan luovuttaa vielä. Pioneerit alkoivat kaivamaan toista tunnelia toteuttaakseen ensisijaisen suunnitelmansa samalla kun tykistö jatkoi muurien pommittamista. Seuraavaksi venäläiset esittelivät uuden välineensä: Ivan Vyrodkovin rakentaman suuren kolmikerroksisen piiritystornin, jonka korkein kerros ulottui muurien yläpuolelle. Siihen oli kiinnitetty kymmenen suurta ja 50 pientä tykkiä. Venäläiset toivat tornin muurin lähelle, josta he pääsivät tulittamaan suoraan kaupungin siviilejä puolustajien taistelutahdon murentamiseksi.
2. lokakuuta hetkeä ennen aamunkoittoa pioneerit räjäyttivät muurin alle kaivamansa räjähdelastin. Räjähdys oli niin suuri, että se toi alas kaksi osiota kaupunginmuurista. Venäläissotilaat ryntäsivät aukoista sisään ja verinen lähitaistelu kaupungin kaduilla alkoi. Vaikka monet venäläisistä sotilaista jäivät ryöstelemään taistelun sijasta, tataarien puolustus murtui aikanaan. Tästä ajasta Iivana vietti osan ratsastaen johtamassa joukkojaan, ja osan rukoillen voittoa kappeliksi muokatussa teltassa. Illalla hän ilmestyi kaupungin muurille, johon hän tuotti myös kristittyjen tunnuksia. Tämän kerrotaan valaneen taisteluintoa tuon ajan uskonnollisiin sotilaisiin. Kun kaupunki oli vallattu venäläiset järjestivät puolustajien joukkomurhan, jossa he surmasivat kymmeniä tuhansia. Lisäksi lähes kaikki tataarien moskeijoista ja kirjastoista poltettiin.
Lue myös

Venäjän–Krimin sota (1552–1576)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kazanin piiritys Wikimedia Commonsissa
Piirros venäläisestä aikalaiskronikasta.
Kazanin valtaus, Pjotr Mihailovitš Shamshinin maalaus vuodelta 1894.
Carlos Gamarra

| Mitalit> Maa:   Paraguay.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Paraguay.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Paraguay.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Paraguay> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | jalkapallo |  |
Carlos Alberto Gamarra Pavon (s. 17. helmikuuta 1971 Ypacarai, Paraguay) on paraguaylainen jalkapalloilija. Gamarra on yksi kokeneimmista paraguaylaisista jalkapalloilijoista. Hän on pelannut 110 maaottelua ja toiminut Paraguayn maajoukkueen kapteenina.
Gamarra aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan Cerro Porteñon joukkueessa vuonna 1991. Seuraavalla kaudella hän voitti Paraguayn mestaruuden ja hänen taidoistaan kiinnostuttiin muuallakin. Argentiinalainen Independiente osti hänet seuraavaksi kaudeksi, mutta Gamarra siirtyi hyvin nopean visiitin jälkeen takaisin kotimaahansa. Tämän kauden jälkeen hän pelasi myös ensimmäisen maaottelunsa Boliviaa vastaan. Paraguay kuitenkin hävisi ottelun.
Vuonna 1995 Gamarra vaihtoi jälleen joukkuetta. Tällä kertaa suuntana oli Internacional, joka on yksi brasilialaisista huippuseuroista. Hänen uransa sai uuden sykäyksen Brasiliassa ja vuosina 1997 ja 1998 ABC Color -lehti nimesi hänet Paraguayn parhaaksi jalkapalloilijaksi. Seuraavaksi Gamarra siirtyi portugalilaiseen SL Benficaan, kunnes palasi takaisin Brasiliaan, jälleen yhteen suurseuraan SC Corinthiansiin.
Suurimman kunnianosoituksen Gamarra sai vuoden 1998 MM-kilpailuissa, kun FIFA valitsi hänet kisojen tähtikentälliseen. Myös eurooppalaiset suurseurat kiinnostuivat Gamarrasta ja kauden 1999 päätteeksi hän siirtyi espanjalaiseen Atlético Madridiin. Hänen uransa Espanjassa jäi kuitenkin lyhyeksi ja hän siirtyi jälleen Brasiliaan. Kreikkalainen AEK kiinnostui hänestä ja Gamarra suuntasi ateenalaisseuraan. Kreikassa tulikin menestystä ja Gamarra saavutti Kreikan Cupin voiton.
Vuoden 2002 MM-kilpailuiden aikana Gamarra jälleen vakuutti suuret eurooppalaisseurat. Yksi Euroopan huippuseuroista, italialainen Inter kiinnostui hänestä ja siirto varmistui vielä saman vuoden aikana. Heti ensimmäisellä kaudellaan hän teki voittomaalin Pirelli Cupissa, jonka finaalissa Inter voitti AS Roman 2-1.
Vuoden 2004 olympialaisissa Gamarra toimi Paraguayn kapteenina, kun joukkue voitti hopeaa häviten finaalissa Argentiinalle 1-0. Saksan MM-kisoissa 2006 Gamarra teki oman maalin alkusarjan ottelussa, jonka Paraguay hävisi Englannille 1-0. Gamarran seurana oli tuolloin brasilialainen Palmeiras.
Gamarra pelasi 110 maaottelua ja teki niissä 12 maalia vuosina 1993–2006.
Gamelia

| Gamelia> Γαμηλία |
| --- | --- |
 Zeuksen ja Heran avioliitto. Metooppi Selinuksen Temppelistä E, n. 480–460 eaa.
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Zeuksen ja Heran kunniaksi
Päivämäärä:  Gamelion 27. (tammi-helmikuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Ateena, Attika, Kreikka
Gamelia (m.kreik. Γαμηλία, Gamēlia) eli Theogamia (Θεογάμια, ”Jumalten avioliitto”) eli Hieros gamos (Ἱερός γάμος, ”Pyhä avioliitto”) oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka juhlisti Zeuksen ja Heran pyhää avioliittoa. Sitä vietettiin juhlasta nimensä saaneen Gamelion-kuun 27. päivä eli nykyisen tammi-helmikuun aikoihin.
Juhla oli omistettu Zeukselle Zeus Teleioksena eli perheenpäänä ja Heralle Hera Teleiana. Yhdessä nämä toimivat avioliittojen suojelijoina. Juhlasta tiedetään vain vähän, mutta siihen kuului juhlapidot. Koko Gamelion-kuukautta pidettiin sen ansiosta otollisena hääjuhlille. On kuitenkin mahdollista, että kuukausi oli alun perinkin yleinen hääkuukausi, koska kevät saapui pian sen jälkeen, ja juhla kehittyi tämän perusteella myöhemmin.
Gambrion

| Gambrion> Γάμβριον.Sijainti |
| --- | --- |
 Gambrion
Koordinaatit:  39°15′N, 27°15′E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Bergama/Kınık, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aiolis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gambrion (m.kreik. Γάμβριον, myös Gambreion, Γάμβρειον) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyisiä Bergamaa ja Kınıkiä.
Gambrionin historiasta ei tiedetä paljoakaan. Sen tiedetään olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Poliksena kaupungin mainitsee muun muassa Ksenofon. Kaupunki oli suuren osan klassisesta kaudesta Persian vallan alla ja mahdollisesti osa Lyydian satraappikuntaa. Se oli vielä tuohon aikaan oletettavasti vain osittain kreikkalaistunut. Persian kuningas antoi kaupungin hallittavaksi Gongylos Eretrialaiselle 400-luvulla eaa., ja tämän jälkeläiset hallitsivat kaupungissa vielä seuraavalla vuosisadalla. Kaupunki löi omaa hopea- ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Gambreiōtēs (Γαμβρειώτης). Gambrionin suhde Palaigambrioniin (”Vanha Gambrion”) on epäselvä.
Kehitysbiologia

Erään äyriäisheimon (Diastylidae) kehitysvaiheet vuonna 1900 julkaistussa teoksessa.
Kehitysbiologia on eliöiden yksilönkehitystä sekä kasvua tutkiva biologian haara. Sen tutkimusalueeseen kuuluu eliön kehitys sukusolusta täysikasvuiseksi, sekä eliön eri osien kehitys sekä erilaistuminen.
Historia

Mikroskopian puutteellisuuden vuoksi varhainen yksilönkehitys pysyi mysteerinä 1800-luvulle saakka. Keskeinen kysymys kuului: syntyykö yksilö kehityksen tuloksena (epigeneesi) vai kasvaako hän valmiista miniatyyristä (preformaatio-oppi). Keskiaikaisen tieteen auktoriteetti Aristoteles oli kannattanut epigeneesiä. Kun skolastinen luottamus Kreikan filosofeihin alkoi valistusajalla haihtua, kasvoi preformaatio-opin suosio. Tutkimusvälineistön puutteellisuuden vuoksi tutkijat joutuivat turvautumaan arvailuihin ja filosofiaan.
1800-luvun puolivälissä alettiin ymmärtää eliöiden koostuvan soluista, ja kehitysbiologian ongelmia voitiin lähteä ratkaisemaan uudesta näkökulmasta. Havaittiin, että munasolu on yksi ainoa suuri solu, jonka on jakauduttava muodostaakseen uuden yksilön. Näin ollen ainoastaan epigeneesiteoria saattoi olla oikeassa. Yhden tärkeimmistä huomioista teki saksalainen August Weissmann (1834–1914). Hänen mukaansa jälkeläinen ei saa vanhemmiltaan kuin sukusolun kumpaiseltakin, eikä vanhempien kehon muilla soluilla ole merkitystä jälkeläisen kannalta. Weissmann tuli näin luoneeksi eron somaattisten ja ituradan solujen välille. Soluteoria antoi siis tärkeän sysäyksen kehitysbiologiselle tutkimukselle.
Soluteoria ei kuitenkaan vielä selvittänyt sitä, minkä vuoksi jälkeläiset kasvavat muistuttamaan molempia vanhempiaan. Preformaatio-opin huippuvuosina oli ajateltu koko yksilön olevan valmiina siittiön sisällä. Vasta itävaltalaisen Gregor Mendelin (1822–1884) perinnöllisyysoppien tultua laajempaan tietoisuuteen ymmärrettiin, että jälkeläinen saa kehitykseensä vaikuttavia tekijöitä sekä äidin munasolusta että isän siittiöstä. Myöhemmin nämä tekijät nimettiin kromosomeiksi.
Nykyisin kehitysbiologista tutkimusta toteutetaan geeniteknisin ja biokemiallisin keinoin, käyttäen esimerkiksi transgeenisiä koe-eläimiä. Suuri kysymys on, mitkä geenit ja mitkä proteiinit vaikuttavat yksilönkehityksen eri vaiheissa. Moderni kehitysbiologinen tutkimus nojaa tiettyihin malliorganismeihin. Näistä parhaiten tunnettu on kynsisammakon (Xenopus) kehitys.
Malliorganismit

Kaikkein tunnetuin kehitysbiologian malliorganismi on afrikankynsisammakko (Xenopus laevis). Kehitysbiologisessa tutkimuksessa sammakon etuja ovat valtavan kokoiset munasolut, joita on runsaasti, sekä nopea kehitystahti. Hedelmöityneen munasolun kehitys nuijapääksi kestää uskomattomat neljä tuntia. Isoilla munasoluilla on ollut helppo tehdä kokeita, joissa palanen alkiota siirretään alkion toiselle puolelle. Näin on tuotettu esimerkiksi kaksipäisiä nuijapäitä ja opittu pään sekä muiden osien kehitystä ohjaavista tekijöistä.
Myös kana on ollut suosittu tutkimuskohde suuren munasolun vuoksi. Kanan alkiot kestävät kohtalaisen hyvin leikkelyitä ja kehittyvät jonkin aikaa munan ulkopuolellakin.
Nisäkkäistä tutkituin on hiiri. Hiiren prenataalinen kehitys lähentelee ihmisen vastaavaa, mutta tutkimukseen ei sisälly samoja eettisiä aspekteja kuin ihmisalkioiden tutkimukseen. Hiiren etuna on myös se, että sitä on käytetty malliorganismina muussakin, esimerkiksi perinnöllisyystieteen tutkimuksessa ja hiiren genomista tiedetään paljon. Myös hiiren raskausaika on lyhyt. Vaikeaksi tutkimuksen tekee tietenkin se, että hiiri kehittyy emonsa sisällä.
Uudeksi tulokkaaksi on nousemassa kaloista seeprakala (Danio rerio). Edut ovat pitkälti samat kuin sammakolla. Lisäksi seeprakala on noussut yhdeksi geneettisen tutkimuksen malliorganismeista.
Selkärangattomista yksilönkehityksen tutkimuksiin on valjastettu malliorganismien 'grand old man' Drosophila melanogaster eli banaanikärpänen. Banaanikärpäsestä on massiivisesti tutkimusdataa, sen genomi on sekvensoitu ja eliötä on helppo kasvattaa ja tutkia. Monet muilla eliöillä tehtävät tutkimukset pohjautuvat banaanikärpäsellä saatuihin tuloksiin. Yllättävän monet selkärangattomien geenit löytävät homologinsa myös selkärankaisilta. Toinen selkärangaton suosikki on sukkulamato Caenorhabditis elegans. C. elegansin kehossa on vain 959 solua, joten siitä on kasvanut tärkeä tutkimusobjekti.
Kirjallisuutta

Sariola, Hannu: Elämä: Lyhyt oppimäärä.  (Hippokrates Duodecim)  Helsinki: Duodecim, 2006.  ISBN 951-656-197-7
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Kefoksitiini

| --- | --- |

Kefoksitiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(6R,7S)-3-(karbamoyylioksimetyyli)-7-metoksi-8-okso-7-[(2-tiofen-2-yyliasetyyli)amino]-5-tia-1-atsabisyklo[4.2.0]okt-2-eeni-2-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 35607-66-0
ATC-koodi: J01DC01
PubChem CID: 441199
DrugBank: DB01331
Kemialliset tiedot
Kaava: C16H17N3O7S2 
Moolimassa: 427,466
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 149–150 °C (hajoaa)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 70 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 40–55 minuuttia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: intravenoosi, intramuskulaarinen
Kefoksitiini (C16H17S2N3O7) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö

Kefoksitiini on huoneenlämpötilassa kiteistä ainetta. Se liukenee asetoniin ja vähäisessä määrin veteen. Kefoksitiini kuuluu niin sanottuihin toisen sukupolven kefalosporiineihin ja sen antibioottiset ominaisuudet perustuvat bakteerien soluseinän synteesin estoon. Lääkeaine on laajakirjoinen ja tehoaa useisiin grampositiivisiin bakteereihin esimerkiksi stafylo- ja streptokokkeihin (ei MRSA:han) ja beetalaktamaasistabiiliutensa vuoksi myös gramnegatiivisiin bakteereihin. Erityisen hyödyllinen se on hoidettaessa anaerobisten bakteerien aiheuttamia infektioita. Kefoksitiini annostellaan ruiskeena lihakseen tai suoneen. Yhdistettä käytetään ennen leikkauksia, keuhkokuumeen hoitoon ja erityisesti anaerobisten bakteerien aiheuttamien vatsan ja lantion tulehdusten hoidossa. Koirilla ja kissoilla kefoksitiinia käytetään muun muassa vatsan tulehdusten ja haavojen hoidossa sekä ennen leikkausta.
Haittavaikutukset

Kefoksitiinin aiheuttamat haittavaikutukset ovat kefalosporiineille tyypillisiä esimerkiksi ripuli ja suoliston bakteerikannan häiriöt.
Valmistus

Kefoksitiini on puolisynteettinen yhdiste ja sitä voidaan valmistaa transamidointireaktiolla kefamysiini C:stä. Toinen tapa on lähteä 7-aminokefalosporaanihaposta, josta tehdään bentshydryyliesteri. Seuraavassa vaiheessa yhdisteen aminoryhmästä tehdään diatsoniumsuola, jota seuraa bromaus. Bromi korvautuu metoksiryhmällä hopeatetrafluoroboraatin toimiessa katalyyttinä. Diatsoniumryhmä pelkistään vedyttämällä ja seuraava vaihe on reaktio 2-(2-tienyyli)asetyylikloridin kanssa. Bentshydryyliesteri hydrolysoidaan hapolla ja asetyyliesteri entysmaattisesti. Viimeiset vaiheet kefoksitiinin synteesissä ovat reaktio kloorisulfonyyli-isosyanaatin kanssa ja muodostuneen yhdisteen hydrolyysi.
Kazakstanilainen elokuva

Kazakstanilainen elokuva sai alkunsa 1920–1930-luvuilla ja kehittyi 1940-luvulta lähtien osana monikansallista neuvostoelokuvaa. Maassa toimii vuonna 1944 perustettu elokuvastudio Qazaqfïlm.
Alkuvaiheet

Ensimmäinen elokuvanäytäntö Kazakstanin alueella järjestettiin vuonna 1910. Ensimmäinen tasavallassa kuvattu dokumenttielokuva valmistui vuonna 1925. Vuonna 1928 Sovkino-studiolla kuvattiin paikalliseen aiheeseen perustuva näytelmäelokuva Mjatež. Samana vuonna perustettiin Vostokkino-yhtymä, jonka Almatyn osasto alkoi tehdä uutiselokuvia. Viktor Turinin ohjaama, Turkestanin–Siperian rautatien rakentamisesta kertova dokumenttielokuva Turksib (1929) oli yksi neuvostoelokuvan merkkiteoksista. Vostokkino tuotti myös näytelmäelokuvia.
Vuonna 1934 perustettiin Almatyn uutiselokuvastudio, joka alkoi tuottaa säännöllisiä uutiskatsauksia ja myöhemmin myös dokumenttielokuvia. Moskovassa alettiin jälkiäänittää elokuvia kazakiksi. Ensimmäinen kazakstanilainen näytelmäelokuva oli Lenfilmillä kuvattu Amangeldi (ven. Amangeldy, 1939).
Vuonna 1941 perustettiin Almatyn näytelmäelokuvastudio, joka saman vuoden marraskuussa yhdistettiin kaupunkiin toisen maailmansodan ajaksi evakuoituihin Mosfilmiin ja Lenfilmiin. Niistä muodostettiin Neuvostoliiton yhdistetty elokuvastudio TsOKS, joka sodan aikana tuotti 80 % maan näytelmäelokuvista. TsOKSilla työskentelivät muun muassa Vasiljevin veljekset, Vsevolod Pudovkin, Ivan Pyrjev, Grigori Rošal ja Sergei Eisenstein. Studio teki elokuvia myös kazakstanilaisista aiheista. Almatyn uutiselokuvastudiolla työskenteli muun muassa dokumenttiohjaaja Dziga Vertov.
Osana neuvostoelokuvaa

Vuonna 1944 perustettiin Almatyn elokuvastudio (vuodesta 1959 lähtien Qazaqfïlm), joka tuotti sodan jälkeen lähinnä uutiskatsauksia ja dokumenttielokuvia. Sen ensimmäinen näytelmäelokuva oli Rošalin ja Jefim Aronin ohjaama, Abay Qunanbaevin elämästä kertova Abay änderi (ven. Pesni Abaja, 1946). Säännöllinen näytelmäelokuvien tuotanto sai alkunsa Şäken Aymanovin ohjaamasta elokuvasta Maxabbat turalı añız (Poema o ljubvi, 1954).
Kazakstanilaisen elokuvan taiteellisesta kehityksestä todistivat Aymanovin elokuvat Biz osında turamız (My zdes živjom, 1956) ja Bizdiñ süyikti däriger (Naš milyi doktor, 1957), Mäjït Begalïnin Onıñ waqıtı keledi (Jego vremja pridjot, 1957) ja Sultanaxmet Qojıqovin Biz Jetisudanbız (My iz Semiretšja, 1959). Tasavallan elokuvataiteen kukoistuskausi oli 1960–1970-luvuilla, jolloin tehtiin muun muassa Aymanovin elokuvat Atameken (Zemlja ottsov, 1967) ja Kasakkapäällikön loppu (Atamannıñ aqırı, ven. Konets atamana, 1971), Begalïnin Konekiväärityttö (Mänşük turalı dastan, ven. Pesn o Manšuk, 1970), Qojıqovin Qız-Jibek (Kyz-Žibek, 1971) sekä Abdolla Qarsaqbaevin Meniñ de atım Qoja (Menja zovut Koža, 1964) ja Alpamıs mektepke baradı (Alpamys idjot v školu, 1978). Mosfilmin kanssa tuotettu Aleksei Saharovin suurelokuva Vkus hleba (1979) sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1980. Kazakkielokuvien teemoja olivat nykyaika ja maaseudun arki, kuuluisien henkilöiden elämäkerrat sekä vallankumoushistorialliset aiheet. Jälkimmäiselle tyylilajille ominaiset neuvostovallan vihollisten karikatyyrit muuttuivat 1960-luvulla psykologisemmaksi ihmiskuvaukseksi.
Kazakstanilaisen dokumenttielokuvan uranuurtaja oli toisen maailmansodan jälkeen työskennellyt Oraz Äbişev. 1980-luvulla hänen rinnalleen tulivat muun muassa Igor Vovnjanko ja Sergei Azimov. Dokumenttielokuvat Qumşağıl oqiğası (Kumšagalskaja istorija, 1987), Araldı joqtaw (Rekvijem po Aralu, 1988), Joqtaw. Öli teñiz şejiresi (Žoktau. Hronika mjortvogo morja, 1989–1990) ja Poligon (1990) kiinnittivät huomiota tasavallan ympäristöongelmiin. Kazakstanilaisen animaatioelokuvan pani alulle Ämen Qaydarov vuonna 1968.
1980–1990-luvun vaihteessa esiin astui ”uuden aallon” ohjaajapolvi, jonka elokuville oli ominaista dokumenttielokuvan muotoa lähentelevä kriittinen yhteiskuntakuvaus. Käännekohdan muodosti Serik Aprımovin ohjaama Qiyan (Konetšnaja ostanovka, 1989), joka murensi neuvostoelokuvan käsitykset maaseudun hyvinvoinnista. Viktor Tsoin tähdittämästä Raşid Nuğımanovin Piikistä (Ine, ven. Igla, 1988) tuli nuorison kulttisuosikki. Satıbaldı Narımbetovin Akkordeonist balanıñ ömirbayanı (Žizneopisanije junogo akkordeonista, 1994) herätti huomiota myös ulkomailla.
Nykypäivä

2000-luvun alussa tapahtuneen taantuman jälkeen Kazakstanin valtio on jälleen lisännyt elokuva-alan rahoitusta ja maassa tuotetaan vuosittain yli 20 elokuvaa. Ne keräävät palkintoja kansainvälisillä festivaaleilla, mutta kotimaassaan vain harvat voivat nähdä niitä nykyaikaisten elokuvateattereiden vähäisyyden ja levitysjärjestelmän puuttumisen takia. Kazakstanissa järjestetään vuosittain kansainvälinen elokuvajuhla Euraasia.
Aiheesta muualla

Qazaqfïlmin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Euraasia-festivaalin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi), (englanniksi)
Bruno Galliker

| Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Sveitsi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tukholma 1958 | 400 metrin aidat |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | 4×400 metriä |  |
Bruno Galliker (29. joulukuuta 1931 Emmenbrücke – 27. toukokuuta 2020 Zürich) oli sveitsiläinen 400 metrin aitajuoksija.
Galliker saavutti Tukholman EM-kilpailuissa 1958 pronssia 400 metrin aitajuoksussa ajalla 51,8 s. Rooman kesäolympialaisissa 1960 hän jäi loppukilpailussa kuudenneksi eli viimeiseksi ajalla 51,0 s. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän saavutti pronssia 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Galliker juoksi viestissä ensimmäisen osuuden joukkueen loppuajan oltua 3.07,0. Galliker kuoli Zürichissä 88-vuotiaana 27. toukokuuta 2020.
Aiheesta muualla

Bruno Galliker Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics
Kefotetaani

| --- | --- |

Kefotetaani
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(6R,7S)-7-[[4-(2-amino-1-karboksi-2-oksoetylideeni)-1,3-ditietaani-2-karbonyyli]amino]-7-metoksi-3-[(1-metyylitetratsol-5-yyli)sulfanyylimetyyli]-8-okso-5-tia-1-atsabisyklo[4.2.0]okt-2-eeni-2-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 69712-56-7
ATC-koodi: J01DC05
PubChem CID: 53025
DrugBank: DB01330
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H17N7O8S4 
Moolimassa: 575,656
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 88 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 3,5 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: intramuskulaarinen, intravenoosi
Kefotetaani (C17H17S4N7O8) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö

Kefotetaani kuuluu niin kutsuttuihin toisen sukupolven kefalosporiineihin. Sen antibioottiset ominaisuudet perustuvat muiden kefalosporiinien tavoin bakteerien soluseinän synteesin estoon. Lääkeaine on laajakirjoinen ja tehoaa enterokokkeja lukuun ottamatta suurimpaan osann grampositiivisista bakteereista ja moniin gramnegatiivisiin bakteereihin, mutta ei Pseudomonas-suvun lajeihin. Kefotetaani on suhteellisen stabiili beetalaktamaasien vaikutuksia vastaan. Lääkeaine annostellaan ruiskeena suoneen tai lihakseen. Sitä voidaan käyttää esimerkiksi hengitystieinfektioiden, virtsatulehdusten, vatsan tulehdusten hoitoon ja ennen leikkausta annettavana antibioottina. Eläinlääketieteessä kefotetaania käytetään kissojen ja koirien vatsan tulehdusten sekä tulehtuneiden haavojen hoitoon.
Haittavaikutukset

Kefotetaani voi aiheuttaa haittavaikutuksinaan ihottumaa, huonovointisuutta, oksentelua ja ripulia. Kefotetaani voi aiheuttaa immuunivälitteistä hemolyyttistä anemiaa.
Valmistus

Kefotetaani no puolisynteettinen yhdiste. Synteesin ensimmäisessä vaiheessa 7-aminokefalosporaanihaposta johdettu bromiasetamidojohdannainen reagoi 4-karboksi-3-hydroksi-5-merkaptoisotiatsolin kanssa. Muodostunut yhdiste reagoi 1-metyyli-1,2,3,4-tetratsoli-5-tiolin kanssa emäksisissä olosuhteissa. Tällöin molekyyliin liittyy 1-metyylitetrasolitioleetteriryhmä ja merkaptoiostiatsolirengas toisiintuu 1,3-ditietaanirenkaaksi.