stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sara Wacklin
Elämä > Sata muistelmaa Pohjanmaalta

Wacklin muutti syksyllä 1843 Tukholmaan, mistä hän osti kivitalon Köpmansgatanilta. Hän asui sen neljännessä kerroksessa, ja vuokralaisena hänellä oli nuori taideopiskelija Edla Jansson. Wacklin alkoi keskittyä Tukholmassa kirjalliseen uraansa. Hänen ensimmäinen ideansa oli Lyhyt ote Suomen historiasta ynnä muita tietoja Suomen Pohjanmaalta, jota varten hän oli lukenut historiallista kirjallisuutta ja tehnyt sukututkimusta. Wacklinin suunnitelmat kuitenkin muuttuivat, kun hänen pikkuserkkunsa, apupappi ja kirjailija Gustaf Henrik Mellin oli innostanut häntä kirjoittamaan lisää. Mellin auttoi myös löytämään teokselle kustantajan.
Teoksen Hundrade minnen från Österbotten (1844–1845) kaksi ensimmäistä osaa ilmestyivät K. R. Loonströmin kustantamana vuonna 1844 ja kolmas osa seuraavana vuonna. Kustannussopimuksella oli ankarat ehdot, ja Wacklin olisi joutunut ostamaan jäännöspainoksen, jos tuhannen kappaleen laitosta ei saataisi myytyä vuoden 1845 aikana. Wacklinin teos myytiin kuitenkin loppuun parissa kuukaudessa. Ennakkotilauksiakin sille kertyi peräti 600. Teos julkaistiin suomeksi vuosina 1872–1876 nimellä Satanen muistelmia Pohjanmaalta, ja uusin suomennos Sata muistelmaa Pohjanmaalta julkaistiin 1960-luvulla.
Sata muistelmaa Pohjanmaalta sisältää lyhyitä kertomuksia, jotka sijoittuvat enimmäkseen Ouluun ja sen lähiseuduille. Päähenkilöinä on tavallisia ihmisiä, mutta myös kuuluisia henkilöitä. Kirjallisuushistoriallisesti teos on mielenkiintoinen, sillä sillä ei varsinaisesti ole Suomessa edeltäjiä eikä seuraajia. Kirjan lähin esikuva lienee Fredrika Bremerin porvariskuvaukset. Wacklin saattoi tuntea Ranskan-ajaltaan myös Honoré de Balzacin leikilliset tarinat. Tutkimuksessa kirjan naiskuva on nähty ristiriitaisena: toisaalta se on romanttista ja toisaalta ironosoivaa ja realistista.
Sata muistelmaa Pohjanmaalta otettiin vastaan pääosin myönteisesti, ja esimerkiksi Zachris Topelius ylisti sen sivistyshistoriallista arvoa, sujuvaa sanontaa ja elämänmyönteisyyttä. Wacklinia kuitenkin myös arvosteltiin, ja häntä syytettiin juoruilusta ja valehtelusta, sillä monet henkilöt olivat tunnistettavia.
Elämä > Kuolema ja muistelmien jatko-osa

Wacklin tunsi joistakin vastoinkäymisistä huolimatta olevansa etuoikeutettu ja piti itseään ”yhtenä onnellisimmista ikäneidoista maan päällä”. Hänen onnensa Tukholmassa ei kuitenkaan kestänyt kauan, sillä hän kuoli sappivaivojen ja halvauskohtausten haurastuttamana 28. tammikuuta 1846. Hän oli testamentissaan kieltänyt kalliit hautajaiset ja muistomerkit, ja hänet haudattiin Tukholman pohjoistullin ulkopuolella olleeseen yhteishautaan. Wacklin lahjoitti testamentissaan tuhat pankkiriksiä stipendirahastoksi Helsingin yliopistolle.
Wacklin ei ehtinyt saada valmiiksi jatko-osaksi aiottua Satanen muistelmia Etelä-Suomesta. Wacklinin nimellä julkaistiin 1850-luvulla vaasalaisessa Ilmarisessa joukon tarinoita nimellä Pohjalaisia kaskuja, jälkisatoa, Sara Wacklinilta. Vaasan saaristolaismurteella tehtyjen kaskujen alkuperä on kuitenkin epäselvä, eikä Wacklinin tiedetä käyneen Vaasassa.
Kuoleman jälkeen

Kuolemansa jälkeen Wacklin on saanut Oulussa useita tunnustuksia. Vuonna 1908 Oulun Kuusiluodossa nimettiin katu Saarankaduksi, ja vuonna 1927 Pohjois-Pohjanmaan museon edessä paljastettiin Into Saxelinin tekemä muistoreliefi. Wacklin valittiin vuonna 1971 Oulun ”vuoden naiseksi”, ja hänen Tukholman-kotinsa ja Franzénin talon seiniin hankittiin muistolaatat. Vuoden Sara -kunniakirjaa on vuodesta 1987 jaettu naiselle tai yhteisölle, joka on toiminut naisten hyväksi Oulussa.
Wacklinin syntymän 200-vuotisjuhlan kunniaksi Oulussa järjestettiin useita tapahtumia, ja Myllytullissa nimettiin palvelutalo Sara Wacklin -taloksi. Johanna Enckellin kirjoittama näytelmä Sadan unelman Sara kantaesitettiin vuonna 1995 Oulussa, ja Wacklin valittiin vuonna 2005 sanomalehti Kalevan järjestämässä äänestyksessä kaikkien aikojen oululaiseksi.
Suomennokset

Satanen muistelmaa Pohjanmaalta, suom. Johan Aulén. Turku: Wilén: Edlund 1872-1876
Satanen muistelmia Pohjanmaalta. 1–3. suom. Helmi Setälä; runokappaleet suom. A. V. Forsman; tekiän elämäkerran kirj. Artturi H. Snellman. Kuopio: Otava 1898–1900
Satanen muistelmia Pohjanmaalta ynnä Saara Wacklinin kuoltua julkaistuja pohjalaisia kaskuja, suom. K. A. Järvi; julkaissut ja elämäkerralla varustanut Helena Westermarck. Jyväskylä: Gummerus 1924
Sata muistelmaa Pohjanmaalta, suom. Katri Ingman-Palola; johdannon kirj. Aimo Halila. Helsinki: WSOY 1966
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sara Wacklin Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Sara Wacklin on Wikiaineistossa
Vapaasti ladattavia Sara Wacklinin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa sekä Project Gutenbergissa.
Oulun kaupunginkirjasto: Pohjoista kirjallisuutta Sara Wacklin -sivut.
Hundrade minnen från Österbotten. Ensimmäinen painos digitoituna Kirjastot.fi:ssä.
Wacklin, Sara hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Mitä sivistynyt nainen tiesi historiasta 100 vuotta sitten. Tukholman kuninkaallisesta kirjastosta löytyneiden Saara Wacklinin papereiden mukaan kirjoittanut fil. tohtori Aulis J. Alanen, Suomen Kuvalehti, 28.08.1937, nro 35, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset
Into Saxelinin veistämä Sara Wacklinin muistoreliefi Ainolan puistossa Oulussa.
Pueblo de Taos

| Pueblo de Taos |
| --- | --- |
 Pueblo de Taos Ansel Adamsin valokuvaamana vuonna 1941.
Maailmanperintökohde
Sijainti:  New Mexico, Yhdysvallat  36°26′20″N, 105°32′30″W
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  IV
Tunnusnumero:  492
Valintahistoria
Valintavuosi:  1992
 Pueblo de Taos
Pueblo de Taos on New Mexicossa sijaitseva pueblo-kylä, joka rakennettiin noin vuonna 1400. Historiallinen pueblo on rakennettu kokonaan savitiilestä, ja se on muodostunut kahdesta rakennusryhmästä. Pueblo de Taos kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Historia

Taosin ympäristön arkeologisten jäänteiden perusteella alueella on ollut asutusta noin vuodesta 900. Ensimmäinen pueblo-kylä rakennettiin alueelle kuitenkin vasta 1325. Alkuperäinen kylä sijaitsee itään nykyisestä kylästä, joka rakennettiin noin vuonna 1400. Syytä kyläläisten muuttoon ei tiedetä.
Pueblo de Taos oli pitkään alkuperäisasukkaiden välisen kaupan solmukohtana. Sen kautta Rio Granden varren asukkaat kävivät kauppaa koillisessa asuvien tasankointiaanien kanssa. Taosin pueblossa oli joka syksy markkinat sadonkorjuun jälkeen. Ne tekivät vaikutuksen myös ensimmäisiin alueella vierailleisiin espanjalaisiin. Ensimmäiset espanjalaiset vierailivat pueblossa vuonna 1540. Vierailijat kuuluivat Francisco Vásquez de Coronadon retkikuntaan, joka pysyhtyi useissa New Mexicon puebloissa etsiessään seitsemää kultaista kaupunki.
Pueblo de Taosin arkkitehtuuri sai ensimmäiset espanjalaisvaikutteensa 1598, kun kuvernööri Juan de Oñaten määräyksestä Francisco de Zamora tuli sinne perustamaan lähetysasemaa. Pueblon ensimmäinen katolinen kirkko, San Geronimo de Taos valmistui noin vuonna 1620. Aikalaisraporttien mukaan Taosin alkuperäiset asukkaat vastustivat kirkon rakentamista ja katolista uskoa. New Mexicon alueella ristiriidat espanjalaisten ja alkuperäisasukkaiden välillä alkoivat kärjistyä 1600-luvulla, eikä Taosin pueblo ollut tästä poikkeuksena. Vuoteen 1660 mennessä pueblossa oli tapettu paikallinen pappi ja kirkko tuhottu. Vain muutama vuosi kirkon jälleenrakentamisen jälkeen alkoi 1680 suuri pueblokapina, jonka aikana San Geronimon kirkko tuhottiin jälleen ja kaksi pappia tapettiin.
San Geronimon kirkko rakennettiin kolmannen kerran 1800-luvun alkuun mennessä. Tuona aikana myös espanjalaisten ja paikallisten suhteet olivat suhteellisen hyvät, sillä he joutuivat hetken taistelemaan yhdessä alueelle tunkeutuvia uteja ja comancheja vastaan. New Mexicosta tuli Yhdysvaltain territorio 1847. Tämän jälkeen meksikolaiset ja intiaanit, jotka eivät halunneet liittyä Yhdysvaltoihin, aloittivat Taos-kapina, jota johtivat meksikolainen Pablo Montoya ja Pueblo de Taosin johtaja Tomasito. Kapinoitsijat onnistuivat tappamaan muun muassa New Mexicon kuvernöörin Charles Bentin, mutta kapina kukistettiin lopulta Pueblo de Taosin piirityksen jälkeen. Kapinoitsijat pakenivat San Geronimon kirkkoon, jota yhdysvaltalaiset joukot pommittivat. Pommituksissa kuoli osa kapinoitsijoista ja kirkko tuhoutui jälleen. Uusi kirkko rakennettiin noin vuonna 1850 uuteen paikkaan.
Taosin pueblon kulttuuri on hiljalleen muuttunut Yhdysvaltoihin liittymisen jälkeen, ja esimerkiksi sen asukkaista suurin osa asuu nykyään alkuperäisten muurien ulkopuolella. Taosin pueblon pyhä kohde Blue Lake siirtyi liittovaltion kansallismetsään 1906. Se palautettiin puebloille vuonna 1970.
Arkkitehtuuri

Pueblo de Taosin rakennukset on rakennettu kokonaan savitiilestä, ja ne ovat monikerroksisia. Historiallinen pueblo koostuu kahdesta rakennusryhmästä. Asuinrakennusten lisäksi puebloon kuuluu useita pyöreitä kivoja, ympäröivä puolustusmuuri, alkuperäisen pueblon rauniot ja seremoniallinen juoksurata. Alkuperäisestä San Geronimo de Taosin kirkosta on jäljellä kellotorni ja rauniot. Savitiilirakennukset rapataan edelleen vuosittain. Puebloa hallinoiva heimoneuvosto ei salli historialliselle alueelle juoksevaa vettä tai sähköä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pueblo de Taos Wikimedia Commonsissa
Taosin pueblon kotisivut (englanniksi)
Pueblo Unescon sivuilla (englanniksi)
Unescon maailmanperintökohteet Yhdysvalloissa
Cahokia
Carlsbad Caverns
Chacon kanjoni
Everglades
Grand Canyon
Great Smoky Mountains
Hawaii Volcanoes
Independence Hall
Kluane / Wrangell-St. Elias / Glacier Bay / Tatshenshini-Alsek (Kanadan kanssa)
La Fortaleza ja San Juan National Historic Site
Mammoth Cave
Mesa Verde
Monticello ja Virginian yliopisto
Olympic
Papahānaumokuākea
Pueblo de Taos
Redwood
Vapaudenpatsas
Waterton Glacier (Kanadan kanssa)
Yellowstone
Yosemite
Sorvanjärvi

Sorvanjärvi voi tarkoittaa seuraavia:
Sorvanjärvi, järvi Luhangassa
Sorvanjärvi, järvi Virroilla
Singaporen dollari

| Singaporen dollari |
| --- | --- |
ISO 4217 -koodi:  SGD (nro. 702)
Keskuspankki:  Monetary Authority of Singapore
Symboli:  S$, $
Käyttäjät:   Singapore  Brunei
Inflaatio:  0,60%
Jaettava yksikkö:  sentti
Singaporen dollari (englanniksi Singapore dollar) on Singaporen rahayksikkö.  Singaporen dollarin kansainvälinen valuuttakoodi (ISO 4217) on SGD, mutta paikallisesti käytetään lyhennettä S$ .  Dollari jaetaan sataan senttiin (cent).
Osana Malaijan federaatiota ja sittemmin Malesiaa Singapore käytti Malesian dollaria, mutta pian vuoden 1965 itsenäistymisen jälkeen silloinen rahaliitto alkoi rakoilla ja vuonna 1967 Singapore loi oman valuuttansa.  Singaporen dollari ja Malesian dollari pidettiin arvoltaan samoina vuoteen 1973 asti, ja Singaporen dollari on edelleenkin 1:1-rahaliitossa Brunein dollarin kanssa.
Singaporen dollari on sidottu valuuttakoriin, jonka tarkka koostumus ei ole julkinen.  Elokuussa 2010 yksi euro oli n. 1,7 Singaporen dollaria.
Puuharyhmä

Vesipuisto Serenan ulkoallas.
Puuharyhmä Oyj on suomalainen yhtiö, joka on keskittynyt teema-, vesi- ja huvipuistoliiketoimintaan. Puuharyhmän osakkeet myytiin vuonna 2007 espanjalaiselle Aspro Ocio S.A. -yritykselle. Aspro Ociolla on yli 30 huvipuistoa eri puolilla maailmaa.
Huvipuistot > Nykyiset

Puuhamaa, Janakkalan Tervakoski
Serena, Espoo
Visulahti, Mikkeli
Tropiclandia, Vaasa
Huvipuistot > Entiset

Wasalandia, Vaasa
Aiheesta muualla

http://www.puuharyhma.fi/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Puuharyhmä Oyj Pörssitiedon netissä
Puuhiomo

Tampereen Puuhiomo 1870-luvulla.
Puuhiomo on teollisuuslaitos, jossa puuta mekaanisesti hiomalla tuotetaan paperinvalmistuksessa käytettävää mekaanista puumassaa eli hioketta. Aiemmin puuhiomot toimivat usein omina erillisinä laitoksinaan ja puumassa kuljetettiin paperitehtaisiin junalla tai laivalla. Puumassan laatuvaatimusten noustua ovat puuhiomot siirtyneet toimimaan osana paperitehtaita. Usein puhutaan paperitehtaan massaosastosta, josta puuhioke pumpataan suoraan paperikoneelle putkia pitkin. Puuhioketta ei pidä sekoittaa kemiallisesti valmistettuun puumassaan eli  selluun. Hiokkeita  ovat PGW (Pressure Groundwood) eli painehioke ja SGW (Stone Groundwood) eli hioke. Lisäksi mekaanista puumassaa valmistetaan myös hiertämällä. Hierteitä ovat TMP (Thermomechanical pulp) eli kuumahierre ja CTMP (Chemithermomechanical pulp) eli kemikuumahierre. TMP:n valmistuksessa hake on ennen kuidutusta esikäsitelty höyryllä ja CTMP:n valmistuksessa lisäksi myös kemikaaleilla.
Historiaa

Saksalainen kutomomestari Friedrich Gottlob Keller kehitti vuonna 1844 menetelmän, jolla vedessä pyörivällä hiomakivellä jauhettiin puusta massaa, joka soveltui lumppumassaan sekotettuna paperin valmistuksen. Paperin kysyntä oli kasvanut voimakkaasti 1800-luvun alkupuolella eikä perinteistä paperin raaka-ainetta lumppuja ollut enää riittävästi saatavilla. Talousvaikeuksiin joutunut Keller myi mentelmänsä vuonna 1846 Heidrich Voelterille, joka jatkoi hiomakoneen kehittämistä. Voelter esitteli kehittelyn tuloksena syntyneen teolliseen tuotantoon soveltuneen hiomakoneen Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1867.
Perinteisen puuhiomon tuotantoprosessi

Seuraavassa on kuvattu ensimmäisten - 1900-luvun alkupuolen - puuhiomoiden tuotantoprosessi yksinkertaistettuna.
Hiomot sijaitsivat yleensä koskien yhteydessä hiomakoneiden voimansaannin vuoksi. Paperipuut tulivat hiomoille yleensä uittamalla, koska muutakaan kuljetusmuotoa ei ollut. Sen jälkeen ne katkaistiin hiomakoneiden kitoihin sopiviksi. Tämän jälkeen puut kuorittiin kuorimarummussa tai aiemmin käsin.
Kuorimon jälkeen puupöllit siirtyivät hiomakoneille. Hiomakoneet toimivat aluksi suoralla vesivoimalla, mutta myöhemmin sähköllä. Myös höyrykonetta käytettiin joissakin tapauksissa.
Hiomakoneen jälkeen olevassa seulassa massasta erotettiin suuremmat tikut ja lajittelijat erottelivat loput. Tämän jälkeen massa siirtyi saottajiin. Saottajissa massasta erotettiin vesi, ja massa jäi veden pinnalle. Lopuksi hioke kuivattiin yleensä Kamyr-kokoojakoneessa suuriksi levyiksi.
Tämän jälkeen isot levyt leikattiin pienemmiksi levyiksi, pinottiin ja puristettiin verkkojen avulla. Tämän jälkeen verkot poistettiin ja levyt ladottiin paaleiksi. Hiokkeen kuivuus oli noin 60 %.selvennä Massaan lisättiin erilaisia myrkkyjä pilaantumisen estämiseksi. Massan pilaantuminen oli suuri ongelma puuhiomoiden toiminnassa. Tämän vuoksi hiomot toimivat nykyään osana paperitehtaita. Kuivaamisen jälkeen hiokepaalit siirrettiin varastoon kapearaiteisella käsin työnnettävällä vaunulla. Lisäksi eri vaiheiden välillä saattoi olla varastointivaiheita tarpeen mukaan.
Puuhiomot Suomessa

Suomessa on toiminut useita puuhiomoita ja massatehtaita. Aluksi hiomot toimivat erillään ja sittemmin osana paperi- tai kartonkitehdasta. Uusimpia massatehtaita ovat BCTMP-kemihierretehtaat.
Pál Schmitt

| Pál Schmitt |
| --- | --- |

Unkarin presidentti
 6. elokuuta 2010 – 2. huhtikuuta 2012  
Edeltäjä:  László Sólyom (2005–2010)
Seuraaja:  János Áder
Euroopan parlamentin jäsen
 20. heinäkuuta 2004 – 13. toukokuuta 2010  
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 1942 (ikä 82) Budapest, Unkari
Tiedot
Puolue:  Fidesz
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.schmitt.hu
| Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Maa:   Unkari> Miesten miekkailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa |  México 1968 | kalvan joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa |  München 1972 | kalvan joukkuekilpailu |  |
Pál Schmitt (s. 3. toukokuuta 1942 Budapest) on unkarilainen poliitikko, joka toimi Unkarin presidenttinä vuosina 2010–2012. Tätä ennen hän on ollut muun muassa Euroopan parlamentin jäsenenä. Ennen poliittista uraansa hän työskenteli diplomaattina ja loi 1960–1970-luvuilla merkittävän urheilu-uran miekkailijana voittaen muun muassa kaksi olympiakultaa. Unkarin presidentin tehtävästä hän erosi vuonna 2012 väitöskirjastaan syntyneen plagiaattikohun takia.
Elämä ja ura

Schmitt kilpaili urheilu-urallaan 1960- ja 1970-luvuilla. Hän osallistui kolmiin olympialaisiin. Méxicon olympialaisissa 1968 Schmitt oli mukana kalvan joukkuekilpailussa, jonka Unkari voitti. Münchenin olympialaisissa 1972 Schmitt osallistui joukkuekilpailun lisäksi henkilökohtaiseen kilpailuun, jossa hän putosi jatkosta puolivälierissä. Joukkuekilpailussa hän oli voittamassa toista olympiakultaansa. Montréalin olympialaisissa 1976 Schmitt osallistui joukkuekilpailuun, jossa Unkari sijoittui neljänneksi.  Hän on toiminut kansainvälisessä olympiakomiteassa 1980-luvulta asti.
Urheilu-uran jälkeen hän toimi vuosina 1983–1988 Unkarin olympiakomitean sihteerinä. Hänet valittiin kommunistivallan kaaduttua vuonna 1989 Unkarin olympiakomitean puheenjohtajaksi. Tässä tehtävässä hän toimi aina vuoteen 2010. Vuonna 1996 Pal Schmitt valittiin Kansainvälisen Olympiakomitean KOK:n jäseneksi.
Schmitt valittiin Unkarin Espanjan-suurlähettilääksi 1993. Hän toimi virassa neljä vuotta, ja vuodet 1999–2002 hän oli maan Sveitsin-suurlähettiläs. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin vuonna 2004 ja uudelleen vuoden 2009 vaaleissa.
Unkarin parlamentti valitsi Schmittin presidentiksi äänin 263–59, ja hän astui virkaan 5. elokuuta 2010. Unkarilainen HVG-lehti esitti epäilyn että Schmittin väitöskirja vuodelta 1992 on kopio bulgarialaisen urheiluvaikuttajan Nikolai Georgijevin (k. 2005) väitöskirjasta vuodelta 1987. Schmittin tohtorinarvo otettiin pois maaliskuussa 2012, kun väitöskirja oli todettu plagiaatiksi. 2. huhtikuuta 2012 Schmitt ilmoitti eroavansa presidentin tehtävästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pál Schmitt Wikimedia Commonsissa
Pál Schmitt Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Unkarin kolmannen tasavallan presidentit (1989–)
Mátyás Szűrös (1989–1990) | Árpád Göncz (1990–2000) | Ferenc Mádl (2000–2005) | László Sólyom (2005–2010) | Pál Schmitt (2010–2012) | János Áder (2012–2022) | Katalin Novák (2022–2024) | Tamás Sulyok (2024–)
Pyörön kirjasto

| Pyörön kirjasto |
| --- | --- |
 Pyörön kirjasto toimii Petosen keskustassa sijaitsevan kerrostalon alakerrassa.
Sijainti:  Jalkasenkatu 3, 70820 Kuopio
Koordinaatit:  62.83910°N, 27.64224°E
Tyyppi:  yleinen kirjasto, lähikirjasto
Perustettu:  1994
Kotisivut
Pyörön kirjasto tai Pyörön lähikirjasto on Kuopion Petosen asuinalueen keskustassa, Litmasen kaupunginosassa sijaitseva yleinen kirjasto. Se on osa Kuopion kaupunginkirjastoa.
Pyörön kirjasto on perustettu vuonna 1994.
Aiheesta muualla

Pyörön lähikirjaston sijainti Kuopion kartalla (kartta.kuopio.fi)
Pál Gyulai

| Pál Gyulai |
| --- | --- |
 Pál Gyulai
Henkilötiedot
Syntynyt: 1826
Kuollut: 1909 (82–83 vuotta)
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija, kriitikko, kirjallisuushistorioitsija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pál Gyulai (1826–1909) oli unkarilainen kirjallisuushistorioitsija, arvostelija ja kirjailija. Hän oli ensin lukion opettajana Kolozsvárissa ja sanomalehtimiehenä Budapestissä, ja sen jälkeen hänet nimitettiin 1876 unkarilaisen kirjallisuuden historian professoriksi Budapestin yliopistoon.
Gyulain tärkeät kirjallisuushistorialliset pääteokset ovat Vörösmarty életraiza ('Vörösmartyn elämä', 1866) Emlékbeszédek ('Muistopuheita', 1879, muun muassa László Aranysta) ja Katona József és Bánk bánja ('Jószef Katona ja hänen murhenäytelmänsä Bánk baani', 1883). Gyulai oli myös syvätunteinen ja hienoaistinen runoilija (kokoelma Költemények 1870, 3., laajennettu p. 1894) ja novellisti (kokoelma Vázlatok és képek, 1867, sis. muun muassa "Vanha näyttelijä", "Vanhan aateliskartanon viimeinen isäntä", "Naiset kuvastimen edessä", ilmestyivät myös erikseen, ei suomennettu).
Gyulai, jota muuten pidetään aikansa parhaimpana unkarilaisen proosatyylin mestarina, vaikutti kritiikillään hyvin tuntuvasti unkarilaisen kirjallisuuden kehitykseen ja kirjallisen yleisön makuun, joskin tämä vaikutus sittemmin väheni, koska hänen edustamansa kirjallisen suunnan, Aranyn ja Sándor Petőfin kansallisen suunnan, jälkeen syntyneet uudemmat virtaukset jäivät hänelle vieraiksi. Gyulai toimitti vuodesta 1873 alkaen kuolemaansa asti Budapesti szemle -nimistä huomattavaa yhteiskunnallis-kirjallista aikakauskirjaa.
Suomennettu runo

Herra luutnantti, suom. Julius Krohn. Unkarin albumi 1, s. 182. Weilin & Göös 1881 (Runon kirjoittajan nimi on teoksessa muodossa Paavo Gyulai.)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pál Gyulai Wikimedia Commonsissa
Pál Gyulain teoksia Internet Archivessa
Rakhee Gulzar

| Rakhee Gulzar |
| --- | --- |
 Rakhee Gulzar vuonna 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rakhee Majumdar
Syntynyt: 15. elokuuta 1947 (ikä 77) Ranaghat, Länsi-Bengali, Intia
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:   Ajay Biswas  (vih. 1963; ero 1965)  Gulzar  (vih. 1973) 
Lapset:  Meghna Gulzar
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Rakhee
Aktiivisena:  1967–
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Rakhee Gulzar (o.s. Majumdar; s. 15. elokuuta 1947 Ranaghat, Länsi-Bengali, Intia), myös pelkästään Rakhee, on intialainen näyttelijä. Hän on näytellyt hindin- ja bengalinkielisissä elokuvissa. Rakhee on voittanut National Film Awards -palkinnon ja kolme Filmfare Awards -palkintoa. Intian valtio myönsi hänelle Padma Shri -palkinnon vuonna 2003.
Yksityiselämä

Rakheen ensimmäisen avioliiton päätyttyä eroon hän meni naimisiin Gulzarin kanssa vuonna 1973, mutta he muuttivat erilleen vain vuoden naimisissa olon jälkeen. Heillä on tytär, elokuvaohjaaja Meghna Gulzar.
Valikoitu filmografia

Daag (1973)
Kabhi Kabhie (1976)
Muqaddar Ka Sikandar (1978)
Kaala Patthar (1979)
Shaan (1980)
Ram Lakhan (1989)
Khalnayak (1993)
Baazigar (1993)
Karan Arjun (1995)
Border (1997)
Soldier (1998)
Ek Rishtaa: The Bond of Love (2001)
Dil Ka Rishta (2003)
Palkinnot

Bengal Film Journalists’ Association Awards
1973: Paras naissivuosa (hindi) – Daag
1984: Paras naispääosa – Parama
Filmfare Awards
1973: Paras naissivuosa – Daag
1976: Paras naispääosa – Tapasya
1989: Paras naissivuosa – Ram Lakhan
National Film Awards
2002: Paras naissivuosa – Shubho Mahurat
Muita palkintoja
2003: Padma Shri
Aiheesta muualla

Rakhee Gulzar Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Rakhee Gulzar Allmoviessa (englanniksi)
Rautamalmi

Hematiittia.
Rautamalmipellettejä.
Rautamalmi on kiveä, josta kannattaa erottaa metallista rautaa. Rauta itse on yleensä oksideina eli joko magnetiittina (Fe3O4) tai hematiittina (Fe2O3).  Puhtaat magnetiitti- tai hematiittiesiintymät alkavat olla jo lopussa, joten nykyisin louhitaan takoniitin tyyppisiä kivilajeja, joissa rautapitoisempi aines on sekoittuneena runsaaseen sivukiveen. Sen takia rautakaivokset tuottavat runsaasti jätemateriaalia, joka on monin paikoin ympäristöongelma. Kaupallinen tuote ovat rautamalmipelletit.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rautamalmi Wikimedia Commonsissa
Rautalanka extra

| Rautalanka extra Quiets |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 1989
 Formaatti: CD-levy, LP, Kasetti
 Kesto: 37.26
 Levy-yhtiö: Euros
Quiets muut julkaisut
| More 1989 | Rautalanka extra 1989 | La strada 1994 |
Rautalanka extra on suomalaisen yhtyeen Quietsin kokoelma-albumi. Se julkaistiin vuonna 1989.
Kappaleet

Ajomies
Evening twist
Exodus
High noon
In a persian market
Little midinett
Mexican
Misty river
Moonshot
Out of this world
Perfidia
Restless gun
Smoke signal
Una aventura mas
RCEP
Aiheesta muualla

Regional Comprehensive Economic Partnership agreement (legally verified text and annexes of the RCEP Agreement) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (rcepsec.org)