stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raivopäät (elokuva)
Arvioita

Iltalehden videopalstalla vuonna 1983 Heikki Eteläpää valitteli, ettei kantriballadiin perustuva pinnallinen tarina tarjoa juuri aineksia ihmiskuvaukseen tai elokuvan henkilöiden toiminnan motiivien selvittelyyn. Kun päävihollisten Rubber Duckin ja sheriffi Wallacen välistä periaatekiistaakaan ei kunnolla avata, herää kysymys miksi sen pohjalta sitten piti ryhtyä elokuvaa tekemään.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano luonnehtii elokuvaa sarjakuvamaiseksi ja räiskyväksi machoiluksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Raivopäät Elonet.
Raivopäät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Nuorikkoa näyttämässä

| Nuorikkoa näyttämässä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kalle Päätalo
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1984
Sivumäärä:  620
Sarja: Juuret Iijoen törmässä
Edeltävä:  Pohjalta ponnistaen
Seuraava:  Nouseva maa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nuorikkoa näyttämässä on Kalle Päätalon Juuret Iijoen törmässä -sarjan neljästoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1984 Gummeruksen kustantamana. Kirja sijoittuu 1940-luvun puolivälin sodanjälkeiseen Suomeen. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin.
Kirjan tapahtumat

Suomen valtakunta on vuonna 1945 niin pohjalla, ettei edes yleisiin kulkuvälineisiin riitä tarvittavia varaosia, ja ihmisten elämiselle ja liikkumiselle on asetettu monen monta haittaa ja vastusta. Vaikeuksista huolimatta nuoren aviomiehen mieli palaa takaisin tutun Taivalkosken maisemiin.
Kalle ja Laina päättävät lähteä kesälomallaan Kallen lapsuudenkotiin Taivalkosken Jokijärvelle. Matka on pitkä ja he joutuvat käyttämään matkavälineinä junaa, autoa sekä kävelemäänkin mukanaan runsaasti matkatavaroita. Tarkoituksena on Lainan ystävän Salli Lisäkkään neuvomana tienata matkarahat trokaamalla eli myymällä laittomasti viinaa. Raskaan matkan jälkeen pariskunta saapuu perille, mutta ovatko selkosen eli Pohjois-Pohjanmaan erämaan ihmiset sodan jälkeen enää samoja?
Sotavuodet ovat jättäneet selvät jälkensä Pohjolan kasvoihin: Oulussa on yhä raunioita pommitusten jäljiltä, ja Taivalkoskella saksalaiset ovat polttaneet taloja. Kaikkialla on miinoja vaanimassa niin raivaustöihin palkattuja pioneereja kuin tavallisia arkisia kulkijoitakin. Suomalaiset eivät kuitenkaan lannistu, vaan käyvät hammasta purren käsiksi suureen jälleenrakennusurakkaan. Tampereelta lomalle lähtenyt nuoripari saa jopa huomata, etteivät vaarat ja vaikeudet ole sammuttaneet pohjoisten eläjien huumorinlahjaa. Monesta ahtaasta paikasta selvitään juuri holjan huumorin avulla.
Ahdistettu maa

| Ahdistettu maa |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kalle Päätalo
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1977
Sivumäärä:  648
Sarja: Juuret Iijoen törmässä
Edeltävä:  Loimujen aikaan
Seuraava:  Miinoitettu rauha
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ahdistettu maa on Kalle Päätalon Juuret Iijoen törmässä -sarjan seitsemäs osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1977 Gummeruksen kustantamana.
Kirjan tapahtumat

Kirjan alussa Kalle matkustaa Toivo Räisäsen kanssa täpötäydessä junassa vapaaehtoisena asevelvollisuutta suorittamaan Elimäen Korialle. Heti heidän päästyään perille alkaa ankara höykytys, kun pojista yritetään pikavauhtia kouluttaa pioneereja taistelevan armeijan tarpeisiin. Koulutusta häiritsevät kova pakkanen, ilmahälytykset ja pommitukset. Talvisota on käynnissä ja Kallen kotiväki on evakossa Haukiputaan Kellossa.
Alokaskoulutuksen paineessa esimiehet ja jotkut kaveritkin näyttävät pahimman karvansa. Monet heistä osoittautuvat kuitenkin kiinnostaviksi ja moniulotteisiksi ihmisiksi. Myös Kallesta itsestään löytyy yllättäviä ominaisuuksia, jotka tuovat hänelle muun muassa himojynssärin ja armottoman perunankuorijan maineen ja joiden ansiosta hän ennen pitkää kohoaa keittiöpossun korkeaan asemaan. Siinä vaiheessa Kallella ja hänen tovereillaan on kuitenkin edessä rintamalle lähtö.
Sota päättyy ja vähän aikaa näyttää siltä, että Kallen pioneerikomppania olisi unohdettu metsään. Kun se jälleen keksitään, se marssitetaan kiireen kaupalla asemalle, lastataan junaan ja kuljetetaan Petsamoon rakentamaan Jäämerentietä, kahteen kertaan katkennutta Suomen elinsuonta. Kirjan lopussa komppania on sijoitettuna Savukosken kirkonkylälle. On nähty Norjan tunturit, vapaina ja miehitettyinä, on myös käyty laivassa ja nähty musta mies. Mutta mikä rauha se semmoinen on, kun maanteiden varsia miinoitetaan?
Kirjassa esiintyy ensimmäistä kertaa Ilmari Vouvila Iijoki-sarjassa, Nälkämäki romaanissa hänet oli jo mainittu Matti Liekon ystävänä, josta tulee Kallen ystävä vuosikymmeniksi.
Chrysler Building

| Chrysler Building |
| --- | --- |

Tiedot
Sijainti:  New York, New York, Yhdysvallat
Rakennettu:  1928–1930
Avajaiset:  1930
Käyttötarkoitus:  Toimistotilat
Tila:  valmis
Yritykset
Arkkitehti:  William Van Alen
Omistaja:  Abu Dhabi Investment Council (90 %) Tishman Speyer (10 %)
Tekniset tiedot
Kerroksia:  77
Kerrospinta-ala:  111 000 m²
Hissien määrä:  32
Korkeus
Antenni:  319 m
Kattokorkeus:  285 m
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Chrysler Building on vuonna 1930 valmistunut New Yorkissa sijaitseva 318,9 metriä korkea, 77-kerroksinen ja art deco -tyylinen pilvenpiirtäjä. Rakennuksen kattokorkeus on 285 metriä. Chrysler Building sijaitsee Manhattanilla osoitteessa 405 Lexington Avenue. Rakennuksessa on 3 862 ikkunaa. Chrysler Building on metallirunkoinen. Se oli ensimmäisiä suuria rakennuksia maailmassa, jonka ulkokuoressa on käytetty merkittävät määrät metallia.
Chrysler Building lisättiin Yhdysvaltain historiallisten paikkojen rekisteriin historiallisena maamerkkinä vuonna 1976.
Historia

Chrysler Buildingin rakentaminen aloitettiin vuonna 1928. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti William Van Alen ja sen rakentamiseen osallistui jopa 2 000 työmiestä. Arvioiden mukaan työmiehet rakensivat neljä kerrosta viikossa. Rakennustyöt saatiin valmiiksi vuonna 1930. Chrysler Building oli valmistuttuaan maailman korkein rakennus, mutta vain seuraavat yksitoista kuukautta, jolloin Empire State Building valmistui. Ennen Chrysler Buildingia maailman korkein rakennelma oli Eiffelin torni.
Rakennus on nimetty ensimmäisen omistajansa ja rakennuttajansa, autotehtailija Walter Percy Chryslerin mukaan. Nykyään rakennuksen omistaa GVP AG.
Arkkitehtuuri

Rakennus on kokonaan art deco -tyylinen. Esimerkiksi sen Y-kirjaimen muotoinen aula on täynnä art deco -koristeluita ja aulan katossa on yksi maailman suurimpiin maalauksiin kuuluva Edward Trumbullin liikennettä ja ihmisen hankkeita esittävä teos. Chrysler Buildingin näyttävin osa on ruostumattomasta teräksestä valmistetun huipun auringonsäteitä muistuttava pelkistetty kuviointi. Julkisivun ja sisustuksen koristelu on pitkälti geometrista. Rakennuttajan toivomuksesta koristelussa on käytetty paljon teräksisiä autonosiin – mm. auton jäähdyttimen korkkiin –  viittavia muotoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chrysler Building Wikimedia Commonsissa
The story of Chrysler Building (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Mediawan Finland

| Mediawan Finland Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Toimitusjohtaja:  Jussi Lipponen
Kotipaikka:  Tampere
Toimiala:  taiteellinen luominen
Liikevaihto:   6 380 000 € (2009)
Liikevoitto:   20 000 € (2009)
Henkilöstö:  18
Kotisivu:  mediawan.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mediawan Finland Oy (toukokuuhun 2023 Aito Media Oy) on suomalainen elokuvia ja televisio-ohjelmia tuottava yritys. Sen toimintaan kuuluvat pääsäännöllisesti dokumentaariset elokuvat, keskustelu- ja faktapohjaiset ohjelmat. Yritys aloitti toimintansa vuonna 2003 ja sillä on toimipisteet Helsingissä ja Tampereella. Yritys on tuottanut muun muassa ohjelmat Venäjän halki 30 päivässä, Poliisit ja Pelastushelikopteri. Uudempaa tuotantoa ovat esimerkiksi Silkkitie 30 päivässä, Suomensukuiset 30 päivässä ja Hengaillaan.
Mediawan Finlandin toimitusjohtaja on Jussi Lipponen.
Massiivinen vastahyökkäys

Massiivinen vastahyökkäys tai massiivinen kostoisku on doktriini ja ydinasestrategia, jossa valtion tulee hyökkäyksen kohteeksi joutuessaan vastata paljon suuremmalla voimalla, kuin millä sitä itseään vastaan hyökättiin. Tämä liittyy etenkin ydinaseiden käyttöön, koska niillä on mahdollista aiheuttaa valtavaa tuhoa. Käsite juontaa juurensa Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhowerin hallinnon ydinasepolitiikkaan 1950-luvulle, kylmän sodan alkuajoille.
Strategia

Massiivinen vastahyökkäys toimii periaatteena yksinkertaisesti niin, että hyökkäys itseä kohtaan kostetaan suhteettoman suurella vastaiskulla. Teoriassa massiivinen vastahyökkäys voidaan tehdä mistä vain itseen kohdistuvasta sotatoimesta, oli se kuinka pieni tahansa. Tämän ideana on, että se estää vihollista hyökkäämästä ensin, koska vihollinen tietää kärsivänsä itse lopulta enemmän. Strategia toimii vain, jos kaikki valtion viholliset tietävät riskin. Vihollisten täytyy uskoa, että valtio kykenee tekemään vastaiskun hyökkäyksen kohteeksi joutumisen jälkeen sekä on halukas toimimaan näin; toisin sanoen käyttämään ydinaseita suuria määriä, mikä johtaisi valtavaan tuhoon ja mahdollisesti miljoonien ihmisten kuolemaan.
Jos kummallakin osapuolella on kyky aiheuttaa valtavaa tuhoa toisilleen, pätee teoria molemminpuolinen varma tuho. Tällöin massiivisella vastahyökkäyksellä ei voita, koska myös itse voi tulla tuhotuksi joko vihollisen tekemässä ensi-iskussa tai oman hyökkäyksen jälkeisessä suuressa vastaiskussa. Massiivisella vastaiskulla voi toki aiheuttaa yhtä suurta tuhoa kuin vihollinen omalle valtiolle, mutta tällöin kumpikin kärsivät valtavia tappioita, eikä ydinsodalla ole voittajia.
Historia

Vuonna 1953 Yhdysvalloissa valtaan nousseen presidentti Eisenhowerin hallitus ajatteli, että tavanomaisten asevoimien ylläpito oli liian kallista ja tehotonta, muun muassa käynnissä olleen Korean sodan perusteella. Ydinpelotteella tavallisen sotilasvoiman tarvetta voitaisiin pienentää, ja Eisenhower halusi hyödyntää Yhdysvaltojen ydinaseylivoimaa uudessa New Look -politiikassaan. Yhdysvalloilla oli tuolloin kylmän sodan alussa enemmän ydinaseita kuin arkkivihollisella Neuvostoliitolla, jolla ei ollut vielä kunnollista vastahyökkäyskykyä. Se vaatii käytännössä ydinaseiden sijoittamista merillä piilossa pysyviin sukellusveneisiin (SLBM-ohjukset). Molemminpuolisen varman tuhon teoriaa ei ollut vielä olemassa, koska Yhdysvallat olisi kyennyt aiheuttamaan valtavaa tuhoa Neuvostoliitossa, mutta Neuvostoliitto ei olisi enää ensi-iskun jälkeen kyennyt samaan Yhdysvalloissa.
Massiivisen kostoiskun käsite (engl. massive retaliation) tuli tunnetuksi Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dullesin puheesta vuonna 1954, kun hän esitteli sotastrategian, jonka mukaan Yhdysvallat voisi hyökätä massivisella voimalla ja itse valitsemillaan keinoilla Neuvostoliiton tai Kiinan kohteisiin vastauksena kaikenlaiseen agressioon missä tahansa päin maailmaa. Edellisen presidentin, Trumanin hallinnon ydinasepolitiikka oli pidättäytyväisempää ja Eisenhowerin hallinnon mielestä aloitteetonta sekä lyhytnäköistä. Trumanin aikana ydinaseet olivat hyvin uusi asia, ja niitä oli vielä vähän.
Olikin siis hyvä pelote, että mikä tahansa Neuvostoliiton/Varsovan liiton hyökkäystoimi Yhdysvaltoja/Länsi-Euroopan Nato-maita vastaan voitaisiin kostaa valtavalla ydinhyökkäyksellä. Kommunistiblokilla oli Euroopassa tavanomaisen sotilasvoiman ylivoima Natoon nähden. Kärjistäen minkä tahansa hyökkäyksen Neuvostoliitto tekisi, siihen ei tarvitsisi vastata suurilla sotilasjoukoilla, koska voitaisiin suoraan tuhota Neuvostoliiton talous, asevoimat ja suuri osa väestöstä ydinasein. Koko pelotteen tarkoitus oli siis saada Neuvostoliitto pidättäytymään kaikenlaisista hyökkäyksistä, koska se tiesi tuhoutuvansa silloin itse.
Doktriinia kritisoitiin alusta lähtien. Tärkein vastalause oli, että ydinpelotetta painotettiin liikaa, ja sen merkitys heikkenksi, kun Neuvostoliiton kasvavat ydinasekyvyt saavuttaisivat Yhdysvaltojen tason. Kritiikki kasvoi, kun Neuvostoliitto osoitti teknologisia kykyjään esimerkiksi laukaisemalla Sputnikin ja kehittelemällä jopa yhdysvaltalaisia paremmaksi pelättyjä mannertenvälisiä ballistisia ohjuksia (Missile gap). Molemminpuolinen varma tuho tulikin voimaan 1960-luvulla, kun kummallakin supervallalla oli kymmeniä tuhansia ydinaseita ja triadin kyvyt niiden laukaisemiseen.
Presidentti John F. Kennedy hylkäsi massiivisen vastahyökkäyksen doktriinin Kuuban ohjuskriisin aikoihin 1962. Uusi molemminpuolisen varman tuhon aikainen strategia, Flexible response (suom. joustava vastaus), antoi mahdollisuuden monentyyppisiin sotilaallisiin vastauksiin, eikä rajoittunut vain ydinaseisiin. Tavoitteena oli pitää luja ydinpelote, mutta välttää ydinsota konfliktin sattuessa.
Eisenhower ja Dulles vuonna 1956.
Omega-7-rasvahapot

Palmitoleiinihappoa saadaan muun muassa tyrnistä.
Triglyseridi on mikä tahansa glyserolin esteri, jossa kaikki kolme hydroksyyliryhmää ovat esteröityinä rasvahapoilla.
Tyydyttymätön rasvahappo
Kertatyydyttymätön rasvahappo
Monityydyttymätön rasvahappo
Transrasva
Omega-rasvahapot:
ω−3
ω−6
ω−7
ω−9
Tyydyttynyt rasvahappo
Katso myös
Rasvahappo
Välttämätön rasvahappo
Luettelo monityydyttymättömistä rasvahapoista
n
k
Omega-7-rasvahapot ovat tyydyttymättömiä rasvahappoja, joiden hiili-hiilisidos sijaitsee hiiliketjun päässä seitsemännen hiilen kohdalla. Monityydyttymättömillä omega-7-rasvahapoilla rakenne on muotoa CH3-(CH2)5-CH=CH-(CH2)n-CO2H.
Maitorasva sisältää omega-7-rasvahappoja. Omega-7-rasvahappoja esiintyy lisäksi runsaasti australianpähkinäöljyssä ja tyrnimarjojen sisältämässä öljyssä. Esimerkkiyhdisteitä ovat muun muassa palmitoleiinihappo, vakseenihappo ja paulliinihappo.
Lisäksi tunnetaan neljä ryhmään kuuluvaa yhdistettä, joilla ei ole virallista IUPAC-nimeä.
Aiheesta muualla

Terveyskirjasto: Ursula Schwab, Omega-rasvahapot, Lääkärikirja Duodecim, 28.9.2011
Rasvahapot
| --- | --- |
Tyydyttyneet:  Etikkahappo (C2)  Propionihappo (C3)  Voihappo (C4)  Valeriaanahappo (C5)  Kapronihappo (C6)  Enantyylihappo (C7)  Kapryylihappo (C8)  Pelargonihappo (C9)  Kapriinihappo (C10)  Hendekaanihappo (C11)  Lauriinihappo (C12)  Tridekyylihappo (C13)  Myristiinihappo (C14)  Pentadekyylihappo (C15)  Palmitiinihappo (C16)  Margariinihappo (C17)  Steariinihappo (C18)  Nonadekyylihappo (C19)  Arakidihappo (C20)  Heneikosyylihappo (C21)  Beheenihappo (C22)  Trikosyylihappo (C23)  Lignoseriinihappo (C24)  Pentakosyylihappo (C25)  Keroottihappo (C26)  Heptakosyylihappo (C27)  Montaanihappo (C28)  Nonakosyylihappo (C29)  Melissiinihappo (C30)  Henatriakontyylihappo (C31)  Lakkerihappo (C32)  Psylliinihappo (C33)  Geddiinihappo (C34)  Keromuovihappo (C35)  Heksatriakontyylihappo (C36) 
Omega-1: Undekyleenihappo (11:1)
Omega-3:  Alfalinoleenihappo (18:3)  Rumeleenihappo (18:3)  Parinaarihappo (18:4)  Stearidonihappo (18:4)  Eikosapentaeenihappo (20:5)  Dokosaheksaeenihappo (22:6) 
Omega-5:  Myristoleiinihappo (14:1)  Granaattiomenahappo (18:3)  Trumpettipuuhappo (18:3) 
Omega-6:  Linolihappo (18:2)  γ-linoleenihappo (18:3)  Kehäkukkahappo (18:3)  Pinoleenihappo (18:3)  Dihomo-γ-linoleenihappo (20:3)  Podokarpiinihappo (20:3)  Arakidonihappo (20:4)  Dokosatetraeenihappo (22:4) 
Omega-7:  Palmitoleiinihappo (16:1)  Vakseenihappo (trans-18:1)  Rumeenihappo (18:2)  Paulliinihappo (20:1) 
Omega-9:  Oleiinihappo (18:1)  Elaidiinihappo (trans-18:1)  Eikoseenihappo (20:1)  Erukahappo (22:1)  Nervonihappo (24:1)  Meadin happo (20:3) 
Omega-12: Petroseliinihappo (18:1)
Huittisten jäähalli

| Huittisten jäähalli |
| --- | --- |
 Huittisten jäähalli kesäkuussa 2020.
Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Opintie 6 C, 32700 Huittinen
Koordinaatit:  61°11′02″N, 22°41′34″E
Avattu:  1996
Omistaja:  Huittisten Jäähalli Oy
Käyttäjät
 Lauttakylän Luja 
Kentän mitat
 28 x 58 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Huittisten jäähalli (mainosnimeltään Telilä-areena) on Huittisissa vuonna 1996 valmistunut jäähalli. Se toimii II-divisioonassa pelaavan Lauttakylän Lujan kotihallina. Jäähallia hallinnoi Huittisten Jäähalli Oy. Hallissa on mahdollisuus pelata myös curlingia, kaukalopalloa, ringetteä ja harrastaa taitoluistelua. Jäähallin kaukalon koko on 28 x 58 m.lähde?
Aiheesta muualla

Huittisten jäähalli MyHuittisissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kulta-Arena (Q18680796)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: arkkitehtoninen rakenne
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Huittinen
koordinaatit: 61°11′02″N 22°41′34″E﻿ / ﻿61.183889°N 22.692778°E﻿ / 61.183889; 22.692778
Raviurheilu Suomessa

Suomenhevosen käyttö on Suomen raviurheilun ainutlaatuinen piirre.
Suomen raviurheilua leimaa suomenhevosen käyttö modernien lämminveristen rotujen kuten amerikanravurin ohella. Laukkaurheilun puuttuessa Suomesta kokonaan on raviurheilu Suomen tärkein hevosurheilulaji. Peitsareilla ei Suomessa kilpailla lainkaan.
Ajaminen kilpaa kirkolta kotiin oli ollut perinne jo kauan ennen kuin Suomen ensimmäinen organisoitu ravikilpailu järjestettiin vuonna 1817. Nykyaikainen kilpa-ajo alkoi 1960-luvulla, kun lämminveriset rodut saivat osallistumisluvan ja totovedonlyönti sai suosiota. Nykyisin raviurheilu on suosittu laji, ja tärkeimmissä tapahtumissa on jopa kymmeniä tuhansia katsojia.
Historia

Raviurheilu Suomessa alkoi tavasta ajaa kilpaa kotiin kirkossakäynnin jälkeen. Kilpa-ajo oli suosittu perinteinen hupi maanviljelijöiden keskuudessa. Ensimmäinen järjestetty kilpailu ajettiin Turussa vuonna 1817. Vuonna 1865 aloitettiin läänien hallintokaupungeissa järjestämään valtionajoja ja 1884 järjestettiin ensimmäinen keisarillisella asetuksella perustettu Suuri orikilpailu. Sen seuraajaksi puolestaan perustettiin Kuninkuusravit vuonna 1924. Maaseudun koneellistuessa 1900-luvulla työhevosten tarve väheni, ja myös raviurheilu alkoi taantua. 1950-luvulle tultaessa vuosittain järjestettiin vain puolet niin paljon paikallisraveja kuin lajin suosion huippukautena edellisinä vuosikymmeninä. Myös suomenhevosten määrä romahti, koska hevosilla ylipäätään ei vaikuttanut olevan sijaa modernissa yhteiskunnassa.
Vuoteen 1959 asti Suomessa sai kilpailla raveissa vain suomenhevosilla. 1960-luvun alusta lähtien raveja ja totovedonlyöntiä alettiin tarjota kaupunkilaisille uutena huvittelun muotona. Uusia raviratoja rakennettiin ja vanhoja kunnostettiin, ja maahantuodut ravurirodut antoivat kilpailuihin uudenlaista tunnelmaa. Aiemmin lähinnä maanviljelijöiden harrastuksena olleesta raviurheilusta tuli ammattimaisempaa kun erityisesti juoksemaan jalostetut kevyet rodut kuten orlovravuri ja amerikanravuri ilmestyivät radoille. Vuonna 1965 Suomen totovedonlyöntiä koskevia säännöksiä muutettiin siten, että pelin vaihdosta suurempi osa maksettiin voittoina. Tämä lisäsi entisestään kiinnostusta vedonlyöntiin, ja kasvava pelivaihto puolestaan mahdollisti useammat lähdöt ja korkeammat palkintosummat, mikä antoi ravurien kasvattajille uusia mahdollisuuksia ja kannustimia.  1960-luvulta 1970-luvulle tultaessa ravien katsojamäärät olivat viisinkertaistuneet, ja suomenhevonen vakiinnutti asemansa ravurina.
Vuonna 1965 suomenhevoskantakirjan yleishevossuunta muutettiin ravurisuunnaksi. Vaikka suomenhevosten määrä väheni aina vuoteen 1987 asti, raviurheilun suosio käänsi rodun varsamäärät uuteen nousuun vuoden 1970 historiallisen alhaisista luvuista.
Raviurheilu on nykyäänkin suosittu yleisölaji, ja Kuninkuusraveihin on 2000-luvun alussa osallistunut jopa yli 50 000 katsojaa. 8 000 hevosta osallistuu kilpailuihin vuosittain ja ravilähtöjä järjestetään vuoden jokaisena päivänä joulua lukuun ottamatta. Ravit ovat Suomen toiseksi seuratuin urheilulaji jääkiekon jälkeen noin 800 000 vuosittaisella katsojalla.
Lämminveriset

Lämminveriravurit saivat osallistua Suomessa raveihin ensi kertaa vuonna 1960. Ensimmäinen merkittävä lämminverirotu oli venäläinen orlovravuri. Nopeampi risteytys venäjänravuri sai pian jalansijaa, ja myöhemmin sen tärkeä vaikute amerikanravuri. Alkuaikoina ulkomailta saatu hevosmateriaali oli alhaista tasoa, ja suomalainen lämminverikasvatus toimi tuontimaiden "roskakorina". Tuontivaatimuksia kiristettiin, mutta jalostustyö oli jo ehditty alkaa huonolaatuisella hevoskannalla. Noin vuosikymmenen ajan harjoitettiin risteytystä venäjän-, ranskan- ja amerikanravurirotujen välillä, kunnes 1980-luvulla puhdasveriset amerikanravurit valtasivat radat lopullisesti.
Kylmäveriset

Suomessa on järjestetty erikseen suomenhevosille tarkoitettyja lähtöjä 1900-luvun keskivaiheilta lähtien, ja suomenhevosten virallisia suomenmestaruusajoja eli  kuninkuusraveja on pidetty vuodesta 1924 lähtien. Raviurheilu on säilyttänyt suosionsa yleisölajina, ja 2000-luvun alussa Kuninkuusraveihin saapui yli 50 000 katsojaa.
Suomenhevonen on ainoa Suomessa kasvatettava kylmäveriravurirotu. Johtuen sen nopeudesta rotu ei yleensä saa osallistua muiden maiden kylmäverilähtöihin. Suomen raviurheilusääntöjen suomenhevosia koskevat kohdat kattavat kuitenkin myös muut kylmäverirodut, ja ruotsalaiset ja norjalaiset kylmäveriset saavatkin osallistua suomalaisiin kylmäverilähtöihin, jos niitä ei ole erityisesti rajattu vain suomenhevosille.
Nykyään noin 2 000:a suomenhevosta valmennetaan ja 3 000:a kilpailutetaan ravikäytössä. Hiljattain suomenhevosen ravikäyttö on kuitenkin vähentynyt hieman, ja kylmäverilähtöjä joudutaan peruuttamaan silloin tällöin osallistujapulan vuoksi. Raviurheilu sinänsä ei kärsi tällaisesta laskusuhdanteesta. Suomenhevosten suosion laskua voidaan selittää monilla tekijöillä. Hevosten ylläpitokulut esimerkiksi ovat Suomessa korkeat, joten aikaisemmin kilpailemaan kykenevät lämminveriset ovat taloudellisesti haluttavampia. Lämminverilähtöjen palkinnot ovat myös korkeammat, koska niissä on enemmän osallistujia ja täten enemmän osallistumismaksutuloja. Suomenhevosten kilpailuttaminen ei silti välttämättä ole vähemmän kannattavaa: rodun rakenne kestää kilpailujen rasitusta lämminverisiä paremmin ja voi siksi kilpailla kauemmin. Menestys suomenhevosella saattaa myös olla helpommin saavutettavissa, koska monia suomenhevosia harjoitetaan ja kilpailutetaan lähinnä harrastuksenomaisesti, joten menestymiseen ei välttämättä tarvita täysimittaista ammattimaista paneutumista.
Kylmäveriset > Parhaat kylmäveriset

Toistaiseksi menestynein suomenhevosravuri on ori Viesker. Se voitti ravikuninkuuden viidesti peräkkäin vuosina 1996–2000 ja oli vuoden 2002 ajallaan 1:19,9a ensimmäinen suomenhevonen, joka rikkoi 1:20,0 haamurajan. Lopettaessaan kilpauransa 15 vuoden iässä Viesker oli ensimmäinen miljoonan euron voittosummarajan ylittänyt hevonen Suomessa.
Toistaiseksi menestynein suomenhevosravuritamma on vuonna 1988 syntynyt I.P. Sukkula. Se oli ravikuningatar vuosina 1996, 1999, ja 2000, ja sen ennätys oli 1.23,2aly.
Nykyinen suomenhevosten nopeusennätys on ori V.G. Voiton aika 1.18,2aly (laskettu kilometriä kohden, lyhyen matkan juoksu) Mikkelistä vuodelta 2024.
Raviradat

Suomessa on yhteensä 43 totoraveja järjestävää ravirataa, jotka Suomen Hippos on jakanut kolmeen luokkaan. Suomen pääratana toimii Helsingin Vermo, jonka lisäksi on 19 maakuntarataa sekä 23 kesärataa. Maakuntaradat järjestävät kilpailuja pääsääntöisesti ympärivuotisesti ja kesäradat nimensä mukaisesti vain kesäkautena. Raviurheilun ja hevoskasvatuksen keskusjärjestö Suomen Hippos linjasi 2023 alussa, että ympäri vuoden kilpaa ajavien raviratojen määrä lasketaan kahdeksaan. Joulu‒helmikuussa ravit keskitettäisiin pääasiassa kahdeksalle raviradalle: Jyväskylä, Kuopio, Lahti, Oulu, Seinäjoki, Tampere, Turku, Vermo. Näiden lisäksi kaksi ravirataparia Kouvola ja Mikkeli sekä Joensuu ja Pori ajaisivat talvikauden puoliksi.
Alla lueteltujen 43 raviradan ohella Suomessa on lukuisia harjoitus- ja paikallisraviratoja, joilla ei järjestetä totoraveja.
Suomessa kilpaillaan talvisin myös ns. jääraveissa, joissa väliaikainen rata on tehty jonkin vesistön, yleensä järven jäälle. Myöskään näissä kilpailuissa ei järjestetä verdonlyöntiä, poikkeuksena maaliskuussa 2011 ensimmäistä kertaa järjestetyt Levin jääravit.