Avaarit (Kaukasia)
Etninen historia

Avaarien esi-isiksi on oletettu muinaisen Kaukasian Albanian heimoja sekä Ptolemaioksen 100-luvulla mainitsemia savireja. 400–500-luvulla alueelle syntyi Seririn kuningaskunta, joka oli voimakkaimmillaan 900–1000-luvuilla.
Nimitys avaari esiintyy ensimmäisen kerran Muhammed Rafin 1300-luvulla laatimassa Dagestanin historiassa. Sen uskotaan perustuvan Seririä hallinneeseen Avar-nimiseen kuninkaaseen. Nykykäsityksen mukaan dagestanilaista kansaa tarkoittavalla avaari-nimityksellä ei ole mitään tekemistä samannimisen muinaisen paimentolaiskansan kanssa. Myöskään avaarien omakielistä nimeä magarulal ei enää yhdistetä käsitteeseen ”vuoristolaiset” (mugrulal). Eräiden tutkijoiden mukaan se liittyy Kaukasian Albaniaan kuuluneeseen galbi-kansaan. Avaarien sukukansat käyttävät heistä samankaltaisia nimityksiä.
Kristinusko levisi avaarien keskuuteen aluksi Kaukasian Albaniasta ja myöhemmin Georgiasta käsin. Alueelta tunnetaan useita kirkkorakennuksia, joista parhaiten on säilynyt Avarskoje Koisun laaksossa sijaitseva, 800–1000-luvulle ajoitettu Datunin georgialaistyylinen basilika. Islam saapui Dagestaniin arabivalloittajien mukana 700-luvulla. Se levisi kuitenkin varsin hitaasti maan vuoristoalueelle, josta suurin osa jäi arabien pysyvän valtapiirin ulkopuolelle. Avaarit alkoivat kääntyä muslimeiksi 1200-luvulta lähtien, ja lopullisesti uusi uskonto vakiintui 1400-luvulla.
Saririn kuningaskunnan tilalle syntyi 1100–1200-lukujen vaihteessa feodaalivaltioita sekä lukuisia kyläyhteisöjen muodostamia vapaita liittokuntia. Feodaalivaltioista voimakkain oli Avarian kaanikunta, jonka keskuksena toimi Hunzah. Sen kuuluisin hallitsija oli vuonna 1634 kuollut Umma-kaani, jonka valta ulottui Carin ja Balakənin alueelle saakka. Umma-kaani II:n (1776–1801) aikana Georgian kuningas, Derbentin, Quban ja Şəkin kaanit sekä monet liittokunnat maksoivat veroa Avarialle. 1600-luvun loppupuolella syntyi pienempi Mehtulin kaanikunta, johon kuului myös kumykkeja. Vapaille liittokunnille oli ominaista väestön tasa-arvoisuus ja feodalismin vastaisuus. Monet niistä edustivat kieleltään ja kulttuuriltaan poikkeavia kansanryhmiä.
Kaanit ja liittokunnat rakensivat suojakseen vartiotorneja, suojamuureja ja linnoituksia. Ulkopuolisen hyökkäyksen uhatessa he yhdistivät voimansa. Vuonna 1741 nykyisen Gunibin piirin alueella sijainnut Andalalin liittokunta löi persialaisen Nadir-šaahin satatuhantisen armeijan muiden avaarien ja naapurikansojen tuella. Kamppailu yhteisiä vihollisia vastaan vahvisti avaarien identiteettiä.
Vuonna 1813 solmitussa Gulistanin rauhassa Dagestan liitettiin Venäjään. Venäläisten paikallisten vallanpitäjien tukemana harjoittama sorto herätti laajaa tyytymättömyyttä, jota muslimipapisto käytti hyväkseen. Vastarintaliikkeen johtajista tunnetuin on imaami Šamil, joka pystytti islamilaiseen lakiin perustuneen teokraattisen sotilasvaltion. Alueen väestö joutui sekä venäläisten että imaamikunnan sota- ja kostotoimenpiteiden kohteeksi. Pitkään jatkunut näännyttävä kamppailu päättyi Šamilin vangitsemiseen Gunibissa vuonna 1859. Sodan jälkeen kaanikunnat lakkautettiin ja avaarien asuinalue jaettiin Avarian, Andin, Gunibin ja Zaqatalan piirikunniksi.