stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fontainebleaun palatsi
Historia

Ensimmäisen metsästyslinnan Fontainebleauhun rakennutti Capet-sukuinen Robert II vuonna 998. Vuonna 1169 Ludvig VII laajensi linnaa, ja häntä pidetään sen varsinaisena perustajana. Fontainebleau oli Filip II:n ja Ludvig IX:n suosikkiasuinpaikka.
Vuonna 1527 Frans I puratti vanhan linnan ja aloitti nykyisen palatsin rakennuttamisen. Hän palkkasi arkkitehdiksi Gilles le Bretonin. Kuningas kutsui töihin myös arkkitehti Sebastiano Serlion ja Leonardo da Vincin. Frans I:n galleria, jossa on Rosso Fiorentinon freskoja, toteutettiin vuosien 1522–1540 aikana. Henrik II:n valtakautena The Salle des Fêtes koristeltiin italialaisten manieristien, kuten Francesco Primaticcion ja Niccolò dell’Abbaten, töillä. Benvenuto Cellinin Fontainebleaun nymfi on nykyään esillä Louvressa.
Henrik IV lisäsi palatsiin useita rakennuksia 1500- ja 1600-luvun taitteessa ja myös halkaisi puiston 1 200 metriä pitkällä kanavalla sekä määräsi istutettavaksi mäntyjä, jalavia ja hedelmäpuita. Noin 200 vuotta myöhemmin palatsi oli ajautunut huonoon kuntoon: Ranskan vallankumouksen aikana monia alkuperäisistä huonekaluista myytiin, kuten monista muistakin kuninkaallisista palatseista. Kuitenkin noin vuosikymmenissä Napoleon I onnistui muuttamaan palatsin suuruutensa symboliksi. Napoleon I on vastuussa rakennuksen nykyisestä ulkoasusta. Hän muun muassa rakennutti mukulakivillä päällystetyn ajotien sisäänkäynnille, joka oli tarpeeksi leveä hänen vaunuilleen.
Filip IV, Henrik III ja Ludvig XIII syntyivät palatsissa ja kaksi ensiksi mainittua myös kuolivat siellä. Ruotsin kuningatar Kristiina asui Fontainebleaussa vuosia vuoden 1654 kruunusta luopumisensa jälkeen. Vuonna 1685 palatsissa kirjoitettiin Fontainebleaun edikti, joka kumosi Nantesin ediktin. Bourbon-suvun kuninkaalliset vieraat, kuten Pietari Suuri, majoittuivat palatsissa. Myös paavi Pius VII majoittui palatsissa, kun hän tuli Ranskaan kruunaamaan Napoleonin vuonna 1804 sekä ollessaan vuodet 1812–1814 Napoleonin vankina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fontainebleaun palatsi Wikimedia Commonsissa
Fontainebleaun museo (ranskaksi)
Palatsin epäviralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi, ranskaksi, espanjaksi)
Fontainebleaun palatsi UNESCOn sivuilla (englanniksi)
Aarne Haapakoski : Metsästyslinnasta keisarin palatsiksi. Kuvauksia Fontainebleaun linnasta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 06.04.1930, nro 14, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
Palatsin sisustusta
Napoleon I:n makuuhuone, kuva vuosien 1890 ja 1905 väliltä.
Ilkka Niiniluoto

| Ilkka Niiniluoto |
| --- | --- |
 Niiniluoto kuuntelemassa luentoa vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1946 (ikä 78) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  matematiikka, filosofia
Aiheesta muualla
researchportal.helsinki.fi/en/persons/b15ff744-1bc3-4621-a047-89aebe839a42
Ilkka Maunu Olavi Niiniluoto (s. 12. maaliskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen filosofi ja matemaatikko. Niiniluoto toimi Helsingin yliopiston kanslerina vuosina 2008–2013. Sitä ennen hän toimi yliopiston rehtorina vuosina 2003–2008. Tieteen akateemikoksi hänet nimitettiin 10. maaliskuuta 2017. Joskus Niiniluotoa on kutsuttu ”valtakunnan viralliseksi filosofiksi”.
Elämä ja ura

Ilkka Niiniluoto syntyi helsinkiläiseen toimittajaperheeseen. Hänen isänsä Yrjö Niiniluoto (1900–1961) oli Helsingin Sanomien pitkäaikainen päätoimittaja ja äitinsä Marja Niiniluoto (1919–1995) saman lehden kulttuuriosaston esimies. Perheen kolmesta lapsesta kaksi vanhinta, Maarit Niiniluoto ja Markku Niiniluoto, ryhtyivät vanhempiensa tavoin journalisteiksi. Kuopus Ilkka sen sijaan valitsi akateemisen uran.
Niiniluoto kirjoitti ylioppilaaksi Arkadian yhteislyseosta vuonna 1964 ja aloitti samana vuonna opinnot Helsingin yliopistossa. Hän opiskeli aluksi matematiikkaa ja fysiikkaa mutta siirtyi myöhemmin teoreettiseen filosofiaan.
Niiniluoto kertoo oman filosofisen heräämisensä tapahtuneen 10. heinäkuuta 1965, kun hän oli 19-vuotias. Herääminen tapahtui, kun hän tutustui analyyttiseen filosofiaan Eino Kailan ja Ludwig Wittgensteinin teosten kautta. Hänen omien sanojensa mukaan taustalla oli oivallus, että filosofia voisi olla "eksaktin tieteellistä ja järjestelmällistä kuten matematiikka mutta samalla yhtä romanttista ja kiehtovaa kuin kaunokirjallisuus”.
Niiniluoto valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi vuonna 1967, filosofian maisteriksi matematiikasta vuonna 1968 ja lisensiaatiksi vuonna 1971. Hän toimi filosofian osapäiväassistenttina vuosina vuosina 1969–71, vierailevana tutkijana Stanfordin yliopistossa vuonna 1972 ja Suomen Akatemian filosofian tutkimusassistenttina vuosina 1971–73. Niiniluoto väitteli filosofian tohtoriksi teoreettisesta filosofiasta vuonna 1974.
Niiniluoto toimi Helsingin yliopiston matematiikan apulaisprofessorina vuosina 1973–1981 ja teoreettisen filosofian professorina vuosina 1977–2014. Yliopiston humanistisen tiedekunnan dekaanina Niiniluoto toimi vuosina 1990 ja 1993–1994. Niiniluoto toimi yliopiston kolmantena vararehtorina vuodet 1998–2003 ja rehtorina vuosina 2003–2008. Helsingin yliopiston kanslerina hän toimi vuosina 2008–2013. Rehtorina ja kanslerina toimiessaan hän oli virkavapaalla teoreettisen filosofian professorin virastaan. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2014.
Niiniluoto on toiminut Suomen filosofisen yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1975. Sitä ennen hän toimi filosofisen yhdistyksen sihteerinä vuosina 1970–73 ja varapuheenjohtajana vuonna 1974.
Luottamustoimet

Ilkka Niiniluoto on toiminut lukuisissa tieteellisissä järjestöissä ja luottamustoimissa. Hän oli muun muassa Suomen tieteentutkimuksen seuran puheenjohtaja vuosina 1985–86 ja International Federation of Philosophical Societiesin johtokunnan jäsen vuosina 1985–88 sekä uudestaan vuodesta 1998 lähtien. Hän on ollut myös Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1985 lähtien, Institute International de Philosophien jäsen vuodesta 1988 lähtien ja Academia Europæan jäsen vuodesta 2004 lähtien. Niiniluoto oli Tieteellisten seurain valtuuskunnan hallituksen puheenjohtaja vuosina 2000–2014.
Niiniluoto on toiminut Acta Philosophica Fennican päätoimittajana vuodesta 1980 sekä useiden muiden tieteellisten julkaisujen toimituskunnassa.
Näkemyksiä > Maailmankuva ja maailmankatsomus

Niiniluodon mukaan maailmankuva on uskonnollinen, jos siihen sisältyy väitteitä, joiden ainoana tukena on vetoaminen joihinkin uskonnollisiin arvovaltoihin (esimerkiksi Raamattuun) tai henkilökohtaisiin uskonnollisiin kokemuksiin. Maailmankuva on epätieteellinen, jos se sisältää tieteellisen maailmankuvan kanssa ristiriidassa olevia väitteitä. Vaikka tieteessä ei olekaan ehdottomia takeita totuudesta, tällaisessa ristiriitatilanteessa on Niiniluodon mukaan järkiperäisempää hyväksyä tieteen tulokset. Näin ei tule menetellä siksi, että ne välttämättä olisivat tosia, vaan siksi, että ne on saavutettu kriittisen ja julkisesti valvottavissa olevan menetelmän avulla.
Uskonnollisiin arvovaltoihin tai elämyksiin vetoavia perusteluja ei voi Niiniluodon mukaan pitää tieteellisesti todistusvoimaisina, sillä ne rikkovat tieteen menetelmää koskevia kriittisyyden ja puolueettomuuden vaatimuksia. Mikään tai kukaan arvovalta ei voi vaatia tieteessä itselleen ikuista asemaa. Vetoaminen uskonnollisiin arvovaltoihin sisältää lisäksi kehäpäätelmän. Yksityisten henkilöiden omat kokemukset ja elämykset eivät ole sisällöltään julkisesti koeteltavissa, joten ne eivät myöskään kelpaa tieteelliseksi todistusaineistoksi niiden kohteen olemassaolosta. Itse nämä elämykset voidaan kylläkin asettaa psykologian tutkimuskohteeksi, ja niiden syntytavalle voidaan yrittää antaa tieteellinen selitys.
Uskonnollinen maailmankuva on Niiniluodon mukaan edellä mainitussa mielessä epätieteellinen, jos se sisältää väitteitä, jotka ovat ristiriidassa tieteen tulosten kanssa. Uskonnollinen ja tieteellinen maailmankuva voivat tässä suhteessa joutua ristiriitaan keskenään.
Niiniluodon mukaan tieteellinen ja uskonnollinen maailmankuva voivat olla joissakin tapauksissa yhteensopivia. Tieteellinen ja uskonnollinen maailmankatsomus ovat hänen mukaansa kuitenkin ristiriidassa keskenään. Uskontojen arvovaltoina pitämiin kirjoituksiin nojautuva käsitys todellisuutta koskevan tiedon hankkimisesta ja perustelemisesta on Niiniluodon mukaan välttämättä ristiriidassa tieteen epädogmaattisen menetelmän kanssa. Tieteellisen maailmankatsomuksen kannattaja hyväksyy arvokäsityksen, jonka mukaan tieteellisen tutkimuksen keskeinen tavoite on totuus, ja tieto-opin, jossa sallitaan vain kriittinen tieteellinen menetelmä todellisuutta koskevan tiedon muodostamisen välineeksi.
Näkemyksiä > Yliopistomalli ja korkeakoulujärjestelmä

Niiniluoto kannattaa Wilhelm von Humboldtin luomaa tutkimusyliopistomallia ja katsoo että siihen voidaan yhdistää tulosvastuullisuutta korostava malli, kunhan yliopistojen tuottama tulos ymmärretään sivistysyliopistolle ominaisella tavalla
»Myös sivistysyliopisto voi olla tehokas. »
Niiniluoto vierastaa ajatusta siirtymisestä Suomessa ”yritysyliopistoihin”. Hänestä yliopistolaitoksen ydinarvot kiteytyvät seuraavasti, kuten Helsingin yliopiston strategiassa on esitetty:
Kriittisyys
Totuus
Tieto
Tieteidenvälisyys
Autonomia
Sivistys
Eettisyys
Tulosvastuullisuus ja tehokkuus ovat vain välttämätön ehto yliopistojen ydinarvojen saavuttamisessa.
»Yliopisto on näin ollen arvoyhteisö, joka ei pyri liiketaloudelliseen voittoon. Harjoitettaessa yhteistoimintaa yritysten kanssa yliopisto molempien edun mukaisesti pitää kiinni ankarasta tieteellisestä menetelmästä ja tutkimusetiikan perusteista.»
Vaikka Niiniluodon mielestä yliopistojen tuottamat tekniset keksinnöt vaikuttavat merkittävästi kansalliseen talouskasvuun ja kilpailukykyyn, yliopistojen kansalaisiin kohdistuva sivistystehtävä on vähintään yhtä merkittävä voimavara. Yliopistot vaikuttavat kulttuuristen, yhteiskunnallisten ja hallinnollisten uudistusten kautta kansalaisten elämän laatuun ja tätä kautta niillä on suuri joskin epäsuora taloudellinen merkitys. Tiedeperustainen ajattelutapa kasvattaa kriittistä ajattelutapaa ja antaa näkemystä havaita propaganda ja huuhaa informaation tulvasta.
»Tietojemme sisällöt ovat jatkuvasti historiallisesti muuttuvia ja vaihtuvia, jolloin jähmeän tietovaraston sijasta keskeiseksi nousee suhtautumisemme oppimiseen ja tiedonhankintaan, pysyvä opinhalu ja tiedonjano, sekä siihen liittyvä käsitys tiedon hankkimisen kriittisistä menetelmistä ja luovasta luonteesta.
Sivistys on näin ollen inhimillisten kykyjen, taitojen, tietojen, asenteiden ja arvojen jatkuvaa uusintamista, kehittämistä ja jalostamista. sivistyksellä näin määriteltynä on yhtä aikaa välinearvoa ja itseisarvoa. Yhtäältä se on tieteen ja taiteen luoma strateginen pääoma, toimintavalmiuksien varanto, jota kansalainen tarvitsee elämänsä hallinnassa ja tavoitteiden toteuttamisessa. Toisaalta se on alati muuttuva prosessi, joka ilmaisee – niin yksilön kuin kansakunnankin tasolla – hyvän inhimillisen elämän perimmäisiä päämääriä. Humboldtin ja Snellmannin ihanneyliopistoissa viedään sivistystä eteenpäin tutkimuksen avulla: ”Bildung durch Wissenschaft”.»
Teoksia > Kirjoittanut

Johdatus tieteenfilosofiaan: Käsitteen- ja teorianmuodostus.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-05435-X
Tieteellinen päättely ja selittäminen.  Helsingissä:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07379-6
Tiede, filosofia ja maailmankatsomus: Filosofisia esseitä tiedosta ja sen arvosta.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08016-4
Haaparanta, Leila & Niiniluoto, Ilkka: Johdatus tieteelliseen ajatteluun.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 3/1986)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1986 (6., korjattu painos 1991).  ISBN 951-45-4077-8
Informaatio, tieto ja yhteiskunta: Filosofinen käsiteanalyysi.  Helsinki:  Valtion painatuskeskus, 1989 (5. täydennetty painos: Edita, 1996).  ISBN 951-861-072-X
Maailma, minä ja kulttuuri: Emergentin materialismin näkökulma.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-11070-5
Järki, arvot ja välineet: Kulttuurifilosofisia esseitä.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13060-9
Truthlikeness (1987, Synthese Library, Springer)
Critical scientific realism.  (Clarendon library of logic and philosophy)  Oxford:  Oxford University Press, 1999.  ISBN 0-19-823833-9  (englanniksi)
Totuuden rakastaminen: Tieteenfilosofisia esseitä.  Helsingissä:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18589-6
Dynaaminen sivistysyliopisto: Sata puhetta ja kirjoitusta vuosilta 1987–2010.  Helsinki:  Gaudeamus, 2011.
Hyvän elämän filosofiaa.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2015.  ISBN 978-952-222-240-4
Tekniikan filosofia.  Tallinna:  Gaudeamus, 2020.  ISBN 978-952-345-088-2
Teoksia > Toimittanut

Saarinen, Esa & Alanen, Lilli & Niiniluoto, Ilkka (toim.): Rakkauden filosofia.  Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12168-1
Niiniluoto, Ilkka & Nyman, Heikki (toim.): Tulevaisuus: Juhlakirja akateemikko Georg Henrik von Wrightin 70-vuotispäivän 14.6.1986 kunniaksi.  Helsingissä:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08975-7
Halonen, Ilpo & Airaksinen, Timo & Niiniluoto, Ilkka (toim.): Taito.  (Suomen filosofisen yhdistyksen Helsingissä 11.–12.1.1990 järjestämän kollokvion esitelmät)  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1992.  ISBN 951-9264-15-9
Niiniluoto, Ilkka & Stenman, Petri (toim.): Minä: Suomen filosofisen yhdistyksen Helsingissä 13.–14.1.1986 järjestämän kollokvion esitelmät.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 1/1996)  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1988.  ISBN 951-9264-01-9
Manninen, Juha & Niiniluoto, Ilkka (toim.): Ajatuksen laboratorio: Filosofisen yhdistyksen pöytäkirjat 1873–1925.  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1996.  ISBN 951-9264-26-4
Niiniluoto, Ilkka & Löppönen, Paavo (toim.): Euroopan henkinen tila ja tulevaisuus.  (Areena-sarja)  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21551-1
Niiniluoto, Ilkka & Halonen, Ilpo (toim.): Järki.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 1/1996)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-341-7
Niiniluoto, Ilkka (toim.): Maailman henkinen tila ja tulevaisuus.  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16555-0
Niiniluoto, Ilkka & Koskinen, Heikki J. (toim.): Wienin piiri.  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-866-4
Niiniluoto, I. & Sintonen, Matti & Woleński, Jan (toim.): Handbook of epistemology.  Dordrecht:  Kluwer Academic, 2004.  ISBN 1-4020-1985-8  (englanniksi)
Niiniluoto, Ilkka & Sihvola, Juha (toim.): Nykyajan etiikka: Keskusteluja ihmisestä ja yhteisöstä.  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-939-3
Niiniluoto, Ilkka & Vilkko, Risto (toim.): J. V. Snellman – filosofi ja valtio-oppinut.  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 2006.  ISBN 951-9264-61-2
Manninen, Juha & Niiniluoto, Ilkka (editors): The philosophical twentieth century in Finland: A bibliographical guide.  (Acta philosophica Fennica 82)  Helsinki:  Societas philosophica Fennica, 2007.  ISBN 978-951-9264-63-9
Niiniluoto, Ilkka & Sihvola, Juha (toim.): Tarkemmin ajatellen: Kansakunnan henkinen tila.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-088-6
Hanski, Ilkka & Niniluoto, Ilkka & Hetemäki, Ilari (toim.): Kaikki evoluutiosta.  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-098-5
Klockars, Kristian & Niiniluoto, Ilkka & Rolin, Kristina (toim. ): Oikeus.  (Filosofisia tutkimuksia Helsingin yliopistosta 33)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2010.  ISBN 978-952-10-6734-1
Niiniluoto, Ilkka & Vilkko, Risto & Kuorikoski, Jaakko (toim.): Talous ja filosofia.  (Kirjan artikkelit perustuvat esitelmiin Helsingissä 9.–10.1.2012 järjestetyssä Suomen filosofisen yhdistyksen Talous-kollokviossa)  Helsinki:  Gaudeamus, 2013.  ISBN 978-952-495-310-8
Niiniluoto, Ilkka & Forsberg, Ulla-Maija & Evers, Aino-Maija (toim.): Akateemisen johtamisen ydinkysymyksiä.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2014.  ISBN 978-952-10-9208-4
Hermès (sukkula)

Hermès-sukkulan pienoismalli Expo 92 -maailmannäyttelyssä Sevillassa 1992.
Hermès [ermes] oli Ranskan avaruusjärjestön 1980-luvulla kehittämä avaruussukkula, josta tuli ESAn ohjelma 1990-luvulla. Hermès-ohjelma alkoi Ranskassa vuonna 1978. Nimettynä sukkulaprojektina se alkoi vasta marraskuussa 1987. Tällöin sen kaavaltiin olevan käytössä vuonna 1995. Ohjelma kuitenkin lopetettiin vuonna 1993 ohjelman kustannusylitysten ja ESAn rahoitusvaikeuksien vuoksi.
Ohjelma oli syntynyt aikana, jolloin NASAn avaruussukkula oli operatiivisessa käytössä ja Neuvostoliitto rakensi Buran-sukkulaansa. Hermeksen piti lentää länsi-eurooppalaiselle avaruusasemalle (Man-Tended Free Flyer, MTFF), mutta tämäkään hanke ei toteutunut.
Euroopan avaruusjärjestöllä ESAlla on kuitenkin edelleen oma avaruussukkulaohjelmansa, nimeltä Phoenix. Tavoitteena on saada sukkula käyttöön suunnilleen vuosina 2015–2020. ESA teki toukokuussa 2004 Kiirunassa sukkulan pienoismallilla koelennon, jolla testattiin onnistuneesti automaattista laskeutumista.
Muiden Euroopan maiden hankkeet

ESAn kehitellessä Hermès-sukkulaansa keskittyi Saksa omaan Sänger-avaruussukkulaansa. Myös Englanti suunnitteli HOTOL-sukkulan rakentamista. Molemmat projektit kuitenkin lopetettiin jo kauan ennen prototyypin rakentamista, syynä rahoitusongelmat.
Tekniikkaa

Hermès oli tarkoitus laukaista Ariane 5 -kantoraketilla, eikä sukkulassa ollut lainkaan omia voimakkaita rakettimoottoreita.
Hermès-sukkulassa on samoja piirteitä kuin amerikkalaisessa 1950-luvun lopun X-20 Dynasoar -sukkulasuunnitelmassa. Hermèsiin sopi kolme astronauttia ja 3 000 kg rahtia. Sen laukaisumassa oli 21 000 kg.
Hermès-sukkulan kehityksen päätekijät olivat ranskalaiset lentokonetehtaat Aérospatiale ja Dassault.
Coral Atkins

| Coral Atkinson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Coral Rosemary Atkinson
Syntynyt: 13. syyskuuta 1936 Richmond upon Thames, Surrey, Englanti
Kuollut: 9. joulukuuta 2016 (80 vuotta) Newbury, Berkshire, Englanti
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Jeremy Young, Peter Whitehead
Näyttelijä
Merkittävät roolit:   Emmerdale  Ashtonin perhe  Herrasmiesagentti 
Aiheesta muualla
IMDb
Coral Rosemary Atkins (13. syyskuuta 1936 Richmond upon Thames, Surrey, Englanti – 9. joulukuuta 2016 Newbury, Berkshire, Englanti) oli brittiläinen näyttelijä. Hänet muistetaan Ruth Jamesonin roolista sarjassa Emmerdale (1993) sekä Sheila Ashtonin roolista sarjassa Ashtonin perhe. Atkins kuoli syyskuussa 2016 syöpään. Häntä jäi kaipaamaan poika Harry ja kaksi lapsenlasta.
Risto Saalasti

Risto Vilppu Saalasti (10. syyskuuta 1937 Nivala – 18. huhtikuuta 2024 Kokkola) oli suomalainen kuvanveistäjä. Saalasti opiskeli Kotkan saha- ja puuteollisuusopistossa teknikoksi. Hän oli päätoiminen taiteilija 1970-luvun alusta asti.
Risto Saalastin äiti oli opetusneuvos Kerttu Saalasti, eno kuvanveistäjä Kalervo Kallio ja isoisä presidentti Kyösti Kallio. Saalastin isä oli maanviljelysteknikko Teuvo Saalasti, joka kuoli sodassa saamaansa keuhkosairauteen vuonna 1947. Teuvo Saalastin isä oli agrologi Filip Saalasti. Risto Saalasti vietti lapsuutensa Nivalassa Keskitalon tilalla.
Julkisia teoksia

Kyösti Kallio (muistomerkin reliefi), Ylivieska, 1971
Tervansoutajan patsas, Kuhmo, 1973
Elämän pursi, Kokkola, 1975
Laukunkantajan patsas, Kuhmo, 1979
Linnut (suihkukaivoveistos), Kokkola, 1979
Rumpalipoika, Kokkola, 1980
Kauno Kleemolan patsas, Kokkola, 1981
Kylväjä – nivalalaisen työn muistomerkki, Nivala, 1986
Kolmen sodan muistomerkki, Nivala, 1987
Roomari, Utajärvi, 1988
Uittomiespatsas, Evijärvi, 1992
Matti Lepistön muistoreliefi, Toholampi, 2001
Lakeuden seppä, Ylihärmä, 2007
Vastatuuleen, Oulu, 2008
Julkisia teoksia > Valokuvia julkisista teoksista

Kyösti Kallio, Ylivieska, 1971.
Tervansoutajan patsas, Kuhmo, 1973.
Elämän pursi, 1975, Kokkola.
Laukunkantajan patsas, Kuhmo, 1979.
Linnut, Kokkola, 1979.
Rumpalipoika, Kokkola, 1980.
Kauno Kleemolan patsas, Kokkola (Kälviä), 1981.
Kylväjä, Nivala, 1986.
Roomari, Utajärvi, 1988.
Ivar Wilskmanin patsas, Alavus (Töysä), 1990
Matti Lepistön muistoreliefi, 2001, Toholampi.
Lakeuden seppä, Kauhava (Ylihärmä), 2007.
Vastatuuleen, Oulu, 2008.
Bostonin yliopisto

| Bostonin yliopisto> Boston University |
| --- | --- |

 lat. Universitas Bostoniensis 
Motto:  Learning, Virtue, Piety
Perustettu:  1839
Tyyppi:  yksityinen
Opiskelijoita:  15 981
Jatko-opiskelijoita:  11 446
Sijainti:  Boston, Massachusetts  Yhdysvallat
Yhteistyö:  NEASC   United Methodist Church
Sivusto:  bu.edu
Bostonin yliopisto (engl. Boston University, BU) on yksityinen yliopisto Massachusettsin pääkaupungissa Bostonissa, Yhdysvalloissa. Sille myönnettiin yliopisto-oikeudet vuonna 1869, mutta sen historia ulottuu vuoteen 1839, jolloin Newbury Biblical Institute perustettiin Vermontin Newburyssa.
Noin 30 000 opiskelijallaan Bostonin yliopisto on Yhdysvaltain neljänneksi suurin yksityinen yliopisto. Se on myös Bostonin neljänneksi suurin työllistäjä. Yliopiston pääkampus sijaitsee Fenway-Kenmoren alueella, Charlesjoen varrella.
Maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa Bostonin yliopisto sai vuonna 2014 sijaluvun 72.
Aiheesta muualla

Bostonin yliopiston viralliset Internet-sivut
Brooke (etunimi)

Brooke on englantilaiselta kielialueelta lähtöisin oleva etunimi, jota käytetään yleensä naisennimenä.
Alun perin Brooke on ollut sukunimi, mutta myöhemmin se on omaksuttu myös etunimeksi. Englannin brook-sana merkitsee puroa, joten Brooke-suvun kantaisä on mahdollisesti asunut jonkin puron lähellä.
Nimi Suomessa

Brooke-etunimi saapui Suomeen 1970-luvulla. Vuoteen 2024 mennessä Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on kirjattu noin 60–70 tämännimistä naista.
Toisin kuin joskus on väitetty, televisiosarja Kauniit ja rohkeat ei missään vaiheessa tehnyt Brookesta ja Ridgestä suosittuja lasten etunimiä. Nimistöntutkimuksen dosentti Minna Saarelma-Paukkalan mukaan näiden nimien yleistymistä Suomessa hillitsee se, että ne ovat vaikeita ääntää.