stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lönnrotinkatu
Arkkitehtuuri > Pariton puoli

Mannerheimintie
Lönnrotinkatu 1, arkkitehti Einari Teräsvirta, valmistunut 1962 (Hotelli Marski)
Lönnrotinkatu 3, Florentin Granholm, 1896
Yrjönkatu
Lönnrotinkatu 5, Armas Lindgren, 1911
Lönnrotin puistikko 1–3, Sebastian Gripenberg, 1880 (Ressun lukio)
Lönnrotin puistikko
Lönnrotinkatu 7, Georg Wasastjerna, K.V. Polón, 1905
Annankatu
Lönnrotinkatu 9, Selim A. Lindqvist, 1910
Lönnrotinkatu 11, Esko Kahri, Jussi Mikkilä, Paavo Mykkänen, 1973
Lönnrotinkatu 13, Erkki Karvinen, 1963
Lönnrotinkatu 15, Gustaf Adolf Lindberg, Knut Wasastjerna, 1907
Fredrikinkatu
Lönnrotinkatu 17, Lars Sonck, 1912
Lönnrotinkatu 19, Artur Kullman, 1940
Lönnrotinkatu 21, T.A. Elo, 1927
Lönnrotinkatu 23, David Frölander-Ulf, 1925
Lönnrotinkatu 25, VPK:n talo, Kaj Salenius, 1957
Albertinkatu
Lönnrotinkatu 27, Kaj Englund, 1938
Lönnrotinkatu 29, Karl Lindahl, Valter Thomé, 1903 (Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnan Vanha Poli)
Lönnrotinkatu 31, Eino Tuompo, 1960
Lönnrotinkatu 33-35, Väinö Vähäkallio, 1925
Abrahaminkatu
Lönnrotinkatu 37 - Abrahaminkatu 2, Jussi Paatela, 1939
Lönnrotinkatu 37, Carl Ludvig Engel, 1827, alkujaan varuskuntasairaala, ollut myöhemmin VTT:n käytössä
Hietalahdenkatu 1 - Lönnrotinkatu 37, Carl Ludvig Engel, 1835
Hietalahdenkatu
Lönnrotinkatu 39, Fredrik Elenius, Oiva Suvanto, 1924
Lönnrotinkatu 41, Iikka Martas, Jussi Lappi-Seppälä, 1941
Lönnrotinkatu 43a, Artur Kullman, Helena Lindgren-Ruohtula, 1930
Lönnrotinkatu 43b, Veijo Martikainen, 1989
Köydenpunojankatu
Lönnrotinkatu 45, Helge Lundström, 1939
Lönnrotinkatu 47, Maunu Siitonen, 1941
Ruoholahdenranta
Arkkitehtuuri > Parillinen puoli

Mannerheimintie
Lönnrotinkatu 2, P. Salomaa, 1960
Lönnrotinkatu 4, Onni Tarjanne, 1911
Lönnrotinkatu 4 - Yrjönkatu 13, Onni Tarjanne, 1890
Yrjönkatu
Vanha kirkkopuisto; Johan Sederholmin hautakappeli, Carl Ludvig Engel, ?
Lönnrotinkatu 6, Vanha kirkkopuisto; Vanha kirkko, Carl Ludvig Engel, 1826
Annankatu
Lönnrotinkatu 8-10, W. G. Palmqvist, 1937
Lönnrotinkatu 12, Tapani Leppälä, 1992
Lönnrotinkatu 14, Jalmari Kekkonen, 1924
Fredrikinkatu
Lönnrotinkatu 16, Cronstedt, Schultz & Röneholm, 1927
Lönnrotinkatu 18, Ragnar Gustafsson, 1939
Lönnrotinkatu 20, Antti Miettinen, 1972
Lönnrotinkatu 22, A. A. Siren, M. Stigell, 1882
Lönnrotinkatu 24, Klaus Groth, 1969
Albertinkatu
Lönnrotinkatu 26, Vietti Nykänen, 1929
Lönnrotinkatu 28, Sven Kuhlefelt, 1932
Lönnrotinkatu 30, Ole Gripenberg, 1932
Lönnrotinkatu 32, K. Andersson, 1890, (Teknillisen korkeakoulun vanhan päärakennuksen laajennusosa, myöhemmin Metropolia Ammattikorkeakoulun käytössä)
Abrahaminkatu
Hietalahdentori; Hietalahden kauppahalli, Selim A. Lindqvist, 1904 (ei osoitenumeroa)
Hietalahdenkatu
Hietalahdenkatu 4 - Lönnrotinkatu 36, Theodor Höijer, 1885
Lönnrotinkatu 36, Einar Sjöström, 1910
Lönnrotinkatu 38, T.A. Elo, 1926
Lönnrotinkatu 40, Heikki Kaartinen, 1911
Köydenpunojankatu
Köydenpunojankatu 2b, Sakari Halonen, 1990
Lönnrotinkatu 42, Heimo Kautonen, 1957
Ruoholahdenranta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lönnrotinkatu Wikimedia Commonsissa
Vaunut.org
Helsingin Vanha kirkko Lönnrotinkadulta nähtynä.
Portaat Ruoholahdenrannasta ylös Lönnrotinkadulle.
Yksityiskohta Lönnrotinkadulta.
Lönnrotinkatu alkaa Mannerheimintieltä. Taustalla näkyy Pohjoisesplanadi.
Johan Sederholmin hautakappeli Lönnrotinkadun ja Yrjönkadun risteyksessä.
Kesäinen näkymä Annankadun risteyksestä lounaaseen eli kohti Ruoholahdenrantaa.
Fredrikinkadun risteys. Katselusuunta lounaaseen.
Lönnrotinkadun ja Albertinkadun kulma.
Hietalahdenkadun ja Abrahaminkadun välisellä osalla sijaitsee Kaartin lasaretti, 1820-luvulla rakennettu varuskuntasairaala. Oikealla Hietalahden kauppahallin kulma. Kuvan katselusuunta on koillinen.
Köydenpunojankadun ja Hietalahdenkadun välinen osa. Katselusuunta koilliseen.
Lönnrotinkadun lounaisosa.
Lönnrotinkatu 12.
David Grossman

| David Grossman |
| --- | --- |
 David Grossman vuonna 2015
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. tammikuuta 1954 (ikä 71) Jerusalem, Israel
Kansalaisuus:  Israel
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
David Grossman ( s. 25. tammikuuta 1954 Jerusalem) on israelilainen kirjailija. Hänen isänsä Yizhak Grossman muutti Itä-Euroopasta Palestiinaan 1930-luvulla, äiti Michaela oli puolestaan syntyperäinen jerusalemilainen. Varhaiskypsä David Grossman esiintyi radion lastenohjelmissa. Suoritettuaan asevelvollisuutensa Israelin armeijan tiedustelupalvelussa 1971–1975 hän opiskeli Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa filosofiaa ja teatteria. Samanaikaisesti hän jatkoi radiouraansa juontajana ja uutisankkurina. Grossman erotettiin radiosta 1988 hänen jouduttuaan poliittisten mielipiteidensä vuoksi erimielisyyksiin johdon kanssa. Sittemmin hän on toiminut täysipäiväisenä kirjailijana.
Grossman solmi vuonna 1976 avioliiton Michal Eshelin kanssa. Heillä on kaksi poikaa, Jonathan ja Uri, sekä tytär Ruti. Grossman asuu Jerusalemin lähistöllä Mevasseret Zionin asuinalueella.
Grossmania pidetään oman sukupolvensa parhaimpiin kuuluvana israelilaisena kirjailijana. Hän on kirjoittanut useita romaaneja, lasten- ja nuortenkirjoja ja poliittisia kirjoitelmia, joista osa on koottu kirjoiksi. Hänen kirjojaan on käännetty useille kielille. Hän on saanut monia arvostettuja kirjallisuuspalkintoja ja ollut muun muassa Nobelin kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana.
Teosluettelo > Suomennetut

Hakusana rakkaus.  ((Ayyen erekh ’ahava: Roman, 1986.) Suom. Kristiina Lampola)  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 978-951-1-14308-6
Sydämen kielioppi.  ((Sefer ha-dikduk ha-penima, 1994.) Suom. Kristiina Lampola)  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13294-6
Leijonahunaja: Simsonin myytti.  ((Devaš arayyot: Sippur Šimšon, 2006.) Suom. Kristiina Lampola. Myytti-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 978-951-31-2329-1
Sinne missä maa päättyy.  ((Iša borakhat mi-besora, 2008.) Suom. Markku Päkkilä)  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-24798-2
Hevonen meni baariin. (Sus echad nichnas lebar, 2014) Suom. Arto Schroderus. Helsinki: Otava, 2018. ISBN 978-951-1-32097-5.
Kun Nina sai tietää.  ((Itti ha-hayyim mesahek harbe, 2019.) Suom. Minna Tuovinen)  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-35628-8
Teosluettelo > Hepreankieliset, englanniksi käännetyt

The Jogger (1983)
The Smile of the Lamb (1983)
See under:Love (1986)
The Yellow Wind (1987)
The Book of Intimate Grammar (1991)
Sleeping on a Wire : Conversations with Palestinians in Israel (1993)
The Zigzag Kid (1994)
Be my knife (2002)
Someone to Run With (2002)
Death as a Way of Life: Israel Ten Years After Oslo (2003)
In Another Life (2003)
To the End of the Land (2010)
Falling Out of Time (2014)
A Horse Walks Into a Bar (2017)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kajava, Marie: David Grossman: Sinne missä maa päättyy Maailman kuvalehti. 6.2.2012.
Länsirannalta ei mitään uutta, (Arkistoitu – Internet Archive) Turun Sanomat
Petri Liukkonen, David Grossman (b. 1954) Authors Calendar (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Gudea

Lagašin ensi Gudea.
Gudea oli mesopotamialaisen Lagašin kaupungin ensi eli hallitsija. Hänen hallituskautensa on ajoitettu vuosiin 2144–2124 ennen ajanlaskun alkua.
Elämäkerta

Gudea ei todennäköisesti ollut syntyjään kaupunkilainen. Hän oli mennyt naimisiin kaupungin hallitsijan Ninallan (hallisijana 2164–2144 eaa.) tyttären kanssa ja päässyt näin hoviin. Toisten aikansa kaupunkiruhtinaiden tapaan hän ei koskaan mainitse ylempää herraansa, Urin kuningasta Šulgia, joka kerskui olevansa koko Sumerin kuningas. Gudealla vaikuttaakin olleen melko itsenäinen asema, ja hän kävi omia sotia itäisessä Tigrismaassa silloisen Elamin rajalla sijainnutta Anšania vastaan.
Saamaansa sotasaalista Gudea käytti rakentamiseen. Piirtokirjoituksissaan hän kertoo hankkineensa rakennusaineita paitsi Anšanista, Tilmunista (nyk. Bahrain), setripuita Amanuksesta, kallisarvoisia kiviä Syyriasta ja kultaa Arabiasta. Mitä hän antoi vaihtotavarana, ei ole tiedossa. Lisäksi hän kertoo hallitsevansa 216 000 alamaista.
Piirtokirjoituksissaan, jotka ovat tyyliltään runollisia, Gudea antaa kuvan hallitsijasta, joka on tyyliltään kokonaan toisenlainen kuin aikansa kerskuvat itsevaltiaat. Hänen mukaansa ihmisen velvollisuus on palvella jumalia. Unissaan hän saa käskyn rakentaa temppeleitä. Peruskiven laskemisjuhlassa Gudea teki jotain ennenkuulumatonta: hän teki kaikkein hankalimmat työt. Temppelin rakennustöitä hän kuvaili ylpeänä, että ketään ei lyöty, ei edes orjaa eikä orjatarta.
Kun temppeli oli valmis, juhlittiin seitsemän päivää. Orjat olivat isäntiensä ja emäntiensä rinnalla. ja köyhä ja rikas nukkuivat rinnakkain. Jumalien palvelemisen ohella Gudea piti ihmisen velvollisuutena ja autuutena työn tekemistä.
Nuolenpääkirjoituksissa Gudea kertoo, että Lagašin kaupungin todellinen hallitsija on paikkakunnan nimikkojumala Ningirsu. Gudea uskoi näkyihin ja enteisiin, kuten itämailla on yleistä. Unessa Ningirsu ilmaisi tahtonsa Gudealle ja antoi ohjeet temppelirakennusten koristelutöistä sekä uusien monumentaalisten temppelien rakentamisesta Lagašin kaupungin keskustaan. Kaupunkilaisten velvollisuus oli auttaa temppelien rakentamisessa tai muuten he vetäisivät päälleen kirouksen. Gudea uhrasi eläimiä Ningirsu-jumalan temppelissä. Nyljettyään lampaan tai vuohen hän otti taljan makuualustakseen, suitsutti palavaa sypressipuuta suitsutusastiassa ja kävi nukkumaan temppelin lattialle toivoen saavansa unessa viestin jumalolennoilta.
Gudean piirteet ovat säilyneet jälkipolville monissa  säilyneissä patsaissa. Niissäkään hän ei esiinny sotaisana, vaan nöyränä jumalia palvelevana hallisijana. Hallitsijana Gudeaa seurasi hänen poikansa Ur- Ningirsu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gudea Wikimedia Commonsissa
Edzard, Dietz Otto: Gudea and His Dynasty. University of Toronto Press Incorporated. Toronto, Buffalo, London 1997
Vasili Grossman

| Vasili Semjonovitš Grossman> Josif Solomonovitš Grossman |
| --- | --- |
 Vasili Grossmanin muistolaatta Donetskissa
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1905 ja 12. joulukuuta 1905  Berdytšiv 
Kirjailija
Tuotannon kieli: venäjä, jiddiš
Tyylilajit:  proosa
Aiheet:  totalitarismi
Pääteokset:  Elämä ja kohtalo,  (kirj. 1959, julk. lännessä 1980) Kaikki virtaa,  (kirj. 1961, julk. 1970)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vasili Semjonovitš Grossman, oik. Josif Solomonovitš Grossman (ven. Васи́лий Семёнович Гро́ссман; 12. joulukuuta (J: 29. marraskuuta) 1905 Berdytšiv, Kiovan kuvernementti – 14. syyskuuta 1964 Moskova) oli neuvostoliittolainen lehtimies ja kirjailija.
Tausta

Grossman oli kansallisuudeltaan ukrainanjuutalainen. Hän valmistui vuonna 1929 kemian insinööriksi Moskovan valtionyliopistosta. Hän työskenteli insinöörinä Donbassin kaivosalueella ja opettajana Donetskin lääketieteellisessä instituutissa sekä monissa muissakin tehtävissä. Vuonna 1933 hän palasi Moskovaan tehdasinsinööriksi ja alkoi samaan aikaan julkaista tekstejään eri kertomuskokoelmissa.
Sanomalehtitoimittajana sodan aikana

Toisen maailmansodan aikana Grossman toimi Puna-armeijan sanomalehden Krasnaja Zvezdan sotakirjeenvaihtajana. Hän oli todistamassa muiden muassa Kurskin taistelua, Treblinkan keskitysleirin vapauttamista ja Berliinin antautumista. Lehteen hän kirjoitti myönteisessä hengessä sotasankareista ja raportoi natsien sotarikoksista. Sodan aikana hän julkaisi noin 40 artikkelia ja kertomusta Krasnaja Zvezdassa. Erityisesti ne koskivat Stalingradin taistelua. Samaan aikaan hän teki myös omia muistiinpanoja sodasta.
Kirjailijana

Grossman kirjoitti sotamuistiinpanojensa pohjalta useita teoksia. Jo sodan aikana hän julkaisi teokset Narod bessmerten (Kuolematon kansa, 1942)  ja Stalingrad (1943). Sodan jälkeen hän suhtautui kriittisesti moniin maansa totalitarismin ilmiöihin ja joutui epäsuosioon. Tähän vaikutti myös hänen avoin juutalaisuutensa.
Muistiinpanojensa pohjalta hän kirjoitti myös pääteoksensa Žižn i sudba (1959; suom. Elämä ja kohtalo), jonka keskeisenä tapahtumana oli Stalingradin taistelu. Kirjailija uskoi teoksen pääsevän julkisuuteen maailmanpoliittisen suojasään aikana, jolloin myös Stalinin tekemät rikokset oli virallisesti tuomittu. Teos kuitenkin takavarikoitiin, ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääideologi Mihail Suslov, joka piti teosta jopa vaarallisempana kuin Boris Pasternakin Tohtori Živagoa, julisti, ettei sitä tultaisi julkaisemaan Neuvostoliitossa ”ainakaan kahteensataan vuoteen”. Grossman oli kuitenkin piilottanut käsikirjoituksesta kaksi kopioita, joista tehtiin akateemikko Andrei Saharovin avustuksella mikrofilmi, joka salakuljetettiin ulkomaille. Teos julkaistiin vasta kauan Grossmanin kuoleman jälkeen Sveitsissä vuonna 1980 ja Mihail Suslovin ennustuksen vastaisesti lopulta myös Neuvostoliitossa vuonna 1988 Mihail Gorbatšovin avoimuuspolitiikan aikana. Sitä on verrattu Tolstoin romaaniin Sota ja rauha ja pidetty jopa sitä parempana. Sama kohtalo oli myös Grossmanin teoksella Kaikki virtaa (Всё течёт…), jonka hän kirjoitti vuonna 1961. KGB tuhosi sen käsikirjoituksen, ja Grossman kirjoitti sen muistinvaraisesti uudelleen. Tämä versio julkaistiin lännessä vuonna 1970.
Kuolema ja jälkimaine

Grossman kuoli syöpään vuonna 1964 eikä kuollessaan tiennyt, voidaanko Elämä ja kohtalo -romaani julkaista.
Elämä ja kohtalo on puhutteleva teos rehellisyytensä ja moraalisuutensa ansiosta. Siinä Grossman kuvaa kaunistelematta maansa vankileirejä, ilmiantojärjestelmää, kulakkien tuhoamista ja Ukrainan nälänhätää. Teoksen loppuosa koostuu laajasta leninismin ja venäläisen kansanluonteen pohdinnasta.
Grossmanin teokseen V gorode Berditsheve perustuu Aleksandr Askoldovin ohjaama elokuva Komissaari (Komissar, 1967).
Suomennetut teokset

Kansa on kuolematon: kertoelma, suom. L. Helo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1945
Voittamaton kansa, suom. R. R. Ryynänen. Kansankulttuuri, 1945
Elämä ja kohtalo, suom. Esa Adrian. WSOY, 1984 ISBN 951-0-12652-7
Tarkoin vartioitu katu, kirj. Boris Jampolski – S. 261-284: Viimeinen tapaaminen, kirj. Vasili Grossman, suomentanut Ulla-Liisa Heino. SN-kirjat, 1990 ISBN 951-615-714-9., ISBN 5-05-003179-6 (Sateenkaari-sarja)
Kaikki virtaa, suomentanut Esa Adrian. WSOY, 1991 ISBN 951-0-16854-8
Elämä ja kohtalo, suomentanut Esa Adrian. WSOY, 2003. (Laatukirjat.). ISBN 951-0-28476-9
Matti Gustafson

Matti Juhani Gustafson (30. marraskuuta 1936 Helsinki – 1. marraskuuta 2020 Riihimäki) oli suomalainen konsuli ja kulttuuriasiainneuvos, joka työskenteli pitkään opetus- ja kulttuuriministeriössä ja edisti Suomen ja muiden maiden kulttuuriyhteistyötä.
Gustafson vietti lapsuutensa Riihimäellä ja suoritti siellä ylioppilastutkinnon vuonna 1955. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa pohjoismaisia kieliä ja englantia ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1962 sekä sai maisterin arvon 1964. Hän jatkoi opintojaan Lontoossa ja Reykjavíkissa sekä ASLA-Fulbright-stipendiaattina Yhdysvalloissa.
Gustafson työskenteli Yleisradiossa kuuluttajana 1963–1974 ja aloitti uransa opetusministeriössä vuonna 1967 esittelijänä. Hän eteni  Kalervo Siikalan alaisuudessa kulttuuriasiainneuvokseksi 1980, apulaisosastopäälliköksi 1987 ja kansainvälisten asioiden johtajaksi. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1998. Hänelle myönnettiin konsulin arvo vuonna 2002.
Gustafson hoiti runsaasti erilaisia luottamustehtäviä, jotka liittyivät Suomen ja muiden maiden kulttuurivaihtoon, muun muassa Pohjoismaiden Neuvoston toiminnassa, Suomen Lontoon-instituutin ja muiden säätiöiden hallituksessa.
Geir Gulliksen

| Geir Gulliksen |
| --- | --- |
 Geir Gulliksen 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. lokakuuta 1963 (ikä 61) Kongsberg, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija, ja kustantaja
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Geir Gulliksen 2013
Geir Gulliksen (31. lokakuuta 1963 Kongsberg, Norja) on norjalainen kirjailija ja kustantaja.
Gulliksen työskentelee Oktober-kustantamossa. Hän julkaisi esikoisteoksensa Mørkets munn 1986, joka koostuu proosarunon katkelmista. Hän on kirjoittanut runojen lisäksi esseitä, näytelmiä, lastenkirjoja ja romaaneja, joista hän on saanut useita palkintoja. Kertomus eräästä avioliitosta oli Pohjoismaiden Neuvoston kirjallisuuspalkintoehdokas.
Gulliksen tunnetaan erityisesti runoilijana. Hän on merkittävä uuden norjalaisen kirjallisuuden edustaja. Hänen runonsa ovat monien kriitikoiden arvioissa kaikkein keskeisimpiä nykyrunoudessa, mutta ne puhuttelevat myös yleisemmin lukijoita. Gulliksen etsii runosta yleistä ja yleisestä runoa. Kaunista kieltä käyttäen hän haastaa runouden äärirajoja. Hänen runonsa ”Alt dette skal begynne en gang til” (kokoelmasta Se på meg nå) valittiin Norjan radiossa kuulijoiden ja ammattituomariston mielestä vuoden 2005 parhaaksi runoksi.
Suomennetut teokset

Kertomus eräästä avioliitosta (Historie om et ekteskap), suomentanut Hanna Tarkka.  Helsinki:  Siltala, 2017 ISBN 978-952-234-421-2
Einar Grönberg

Einar Alexander Laurentius Grönberg (10. elokuuta 1894 Helsinki – 14. lokakuuta 1947) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat kauppias Alexander Grönberg ja Ida Lindholm.
Opinnot

Grönberg kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1913 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa syyslukukauden vuonna 1913.
Jääkärikausi

Grönberg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 9. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, jossa haavoittui lievästi 10. tammikuuta 1917. Parannuttuaan hänet siirrettiin 20. helmikuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja toimi pataljoonan työnvälitystoimistossa Hampurissa. Pataljoonaan ja 3. komppaniaan hän palasi 10. lokakuuta 1917, josta hänet siirrettiin jälleen pataljoonan täydennysjoukkoon 1. joulukuuta 1917.
Suomen sisällissota

Grönberg saapui Suomeen 16. helmikuuta 1918 ja astui Armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä 1. maaliskuuta 1918. Hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi sisällissotaa käyviin joukkoihin Pohjois-Hämeen rykmentin 3. pataljoonan 1. komppaniaan. Hän toimi 1. komppanian päällikkönä ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kuhmoisissa, Eräjärvellä, Orivedellä, Vääksyn-Kangasalan akselilla ja Lempäälässä sekä  Tampereella, missä haavoittui 3. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Grönberg siirrettiin 1. kesäkuuta 1918 alkaen 3. Jääkärirykmenttiin (myöh. Savon jääkärirykmentti n:o 3). Hän oli kuitenkin sairauslomalla aina lokakuuhun 1918, jolloin hänet siirrettiin 27. joulukuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, jonka nimi muutettiin myöhemmin Porin rykmentiksi. Hän toimi rykmentin adjutanttina 16. tammikuuta – 1. elokuuta 1919 välisen ajan, jonka jälkeen hänet siirrettiin 3. komppanian päälliköksi. Hän oli komennettuna Suomen senaatin sota-asiain toimituskunnan käytettäväksi 28. lokakuuta 1918 – 15. tammikuuta 1919 väliseksi ajaksi. Armeijasta hän erosi 26. lokakuuta 1921 ja matkusti vuonna 1923 siirtolaiseksi Kanadaan ja toimi siellä liikemiehenä Torontossa, josta hän palasi myöhemmin Ruotsiin Lundiin, jonne hänet on haudattu.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
M/S Celestyal Crystal

| M/S Celestyal Crystal |
| --- | --- |
 Celestyal Crystal vuonna 2015.
Tyyppi:  Risteilyalus
Nykyinen reitti:  Istanbul – Pireus
Lippuvaltio:   Malta
IMO-numero:  7827213
MMSI-numero:  229001000
Tunnuskirjaimet:  9HA2978
Operaattori:  Cuba Cruises
Omistaja:  Cristal Trading Opco LLC,
Rakennustelakka:  Aker Finnyards, Rauman telakka, Suomi
Rakennusnumero:  309
Tilattu:  27. kesäkuuta 1990
Vesillelasku:  25. heinäkuuta 1991
Luovutettu:  23. maaliskuuta 1992
Neitsytmatka:  25. maaliskuuta 1992
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  10
Pituus:  158,9 m
Leveys:  25,2 m
Syväys:  5,8 m
Bruttovetoisuus (GT):  25 611
Nettovetoisuus (NT):  11 743
Koneisto:  4 × Wärtsilä-Pielstick 12PC2-5Vdiesel
Koneteho:  19 120 kW
Jääluokitus:  1A SUPER
Nopeus:  21 kn
Hyttipaikkoja:  1 409
Hyttejä:  482
Matkustajia:  1 409
Autokapasiteetti:  0
M/S Celestyal Crystal (ent. M/S Sally Albatross, M/S Leeward, M/S Superstar Taurus, M/S Silja Opera, M/S Opera, M/S Cristal ja M/S Louis Cristal) on risteilyalus, joka teki muun muassa Silja Linen omistuksessa ollessaan risteilyjä Helsingistä Pietariin, Riikaan, Tallinnaan ja Visbyhyn sekä Tukholmasta Tallinnaan. Alus  on tällä hetkellä sijoitettuna Kyprokselle. Sen omistaa Louis Cruise Lines.
Historia

M/S Celestyal Crystal on entinen M/S Sally Albatross, joka rakennettiin vuonna 1992 samannimisen risteilyaluksen rungon päälle Finnyardsin Rauman telakalla.
Historia > Viking Saga 1980

Alkuperäinen alus, M/S Viking Saga, rakennettiin vuonna 1980.
Historia > Sally Albatross (I) 1986

Viking Saga muutettiin Sally Albatross -risteilyalukseksi vuonna 1986. Laiva paloi vesirajan yläpuolisilta osin korjauskelvottomaksi vuonna 1990 ollessaan korjattavana Finnbodan telakalla Nackassa.
Historia > Sally Albatross (II) 1992

Laivan omisti Rederi AB Sally. Se siirtyi Silja Linen taustayhtiöille samana vuonna 1992.
Sally Albatross risteili Helsingistä käsin 4. maaliskuuta 1994 asti. Tuolloin laiva ajoi Porkkalan edustalla pahasti karille, koska komentosillan henkilökunta ei hallinnut laivan navigointijärjestelmää. Se vajosi osittain matalikolle. Alus saatiin pelastettua, ja sitä korjattiin ensin Helsingin Vuosaaren telakalla ja lokakuusta 1994 alkaen La Speziassa Italiassa.
Historia > Leeward / SuperStar Taurus 1995

Alus vuokrattiin Norwegian Cruise Linelle, jonka liikenteessä alus oli 20. lokakuuta 1995 alkaen vuosituhannen vaihteeseen saakka. Laivan nimenä oli Leeward.
Laiva aikarahdattiin Star Cruises -varustamolle. Superstar Taurus -nimisenä alus risteili Japanin ja Korean välillä maaliskuusta 2000 joulukuuhun 2001 saakka.
Historia > Laivan vaiheita 2000-luvulla

Uutta rahtaajaa ei löytynyt, joten vuonna 2002 alus palasi Itämerelle ja aloitti risteilytoiminnan Silja Opera -nimisenä kesäkuussa 2002. Risteilyjä oli Helsingistä Tallinnaan, Pietariin, Riikaan ja Visbyyn.
Alus rekisteröitiin Sea Containers Opera Ltd. -yhtiölle 19. heinäkuuta 2006. Laivan nimeksi tuli Opera ja kotisatamaksi Nassau. Sea Containers myi Operan toukokuussa 2007 kyproslaiselle Louis Cruise Linesille. Heinäkuussa alus sai silloisen Cristal-nimensä. Se korvasi M/S Sea Diamond -aluksen, joka upposi 6. huhtikuuta 2007 Välimerellä.
Joulukuussa 2013 laiva aloitti Louis Cristal -nimisenä yhteistyössä kanadalaisen matkatoimiston kanssa ensimmäisenä viikon risteilyt Kuuban ympäri.
Alkuvuodesta 2015 laivan nimeksi muutettiin Celestyal Crystal. Kesäkuussa 2015 alus törmäsi toisen aluksen kanssa Turkin rannikolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta M/S Celestyal Crystal Wikimedia Commonsissa
Sagasta sävellettiin Opera, Turun Sanomat
M/S Sally Albatrossin pohjakosketus Porkkalan edustalla 4.3.1994, Onnettomuustutkintakeskus
m/s Sally Albatross (Arkistoitu – Internet Archive), valkeatlaivat.net
Viking Saga – Sally Albatross – Silja Opera, postikortteja
M/S Viking Saga ja M/S Sally Albatross faktaomfartyg.se., faktaomfartyg.se
Sally Albatrossin karille ajo Ylen Elävässä arkistossa
Silja Opera Helsingin satamassa
Silja Opera ohittaa Kustaanmiekan.