stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neljän marttyyrin kirkko

| Neljän marttyyrin kirkko Ναός Τεσσάρων Μαρτύρων |
| --- | --- |
 Neljän marttyyrin kirkko.
Sijainti:  Réthymno, Kreeta, Kreikka
Koordinaatit:  35°22′00″N, 24°28′31″E
Kirkkokunta:  Kreetan kirkko
Hiippakunta:  Réthymnon ja Avlopótamoksen hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1972–1975
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neljän marttyyrin kirkko (kreik. Ναός Τεσσάρων Μαρτύρων, Naós Tessáron Martýron) on ortodoksinen kirkko Réthymnon kaupungissa Kreetan saarella Kreikassa. Se on omistettu Kreetan uusmarttyyreille, jotka olivat Angelis, Manuel, Georgios ja Nikolas.
Kirkon seinä- ja kattomaalauksia.
Kreetan uusmarttyyrit teloitettiin Réthymnossa Suuren portin eli Guoran portin lähellä 28. lokakuuta 1824. Nykyisin heitä pidetään kaupungin suojeluspyhinä. Kirkko on rakennettu surmapaikalle, ja sijaitsee nykyisen Neljän marttyyrin aukion (Plateía Tessáron Martýron) laidalla heti Réthymnon vanhankaupungin eteläpuolella. Sen paikalla on ollut aiemmin varhaisempia neljälle marttyyrille omistettuja kirkkoja. Niistä ensimmäisen rakentaminen alkoi vuonna 1905, ja se purettiin vielä keskeneräisenä vuonna 1947. Tämän jälkeen paikalle rakennettiin pienempi kirkko, joka purettiin vuonna 1972. Tämän jälkeen paikalle rakennettiin nykyinen kirkko, joka vihittiin käyttöön 28. joulukuuta 1975.
Kirkkorakennus on kolmilaivainen ja varustettu kupolilla. Sen julkisivussa on kaksi tornia. Kirkko on koristeltu sisältä bysanttilaistyylisillä seinä- ja kattomaalauksilla. Alttarin yhteydessä säilytetään marttyyrien pyhäinjäännöksiä. Kirkon alakerroksessa on pyhittäjä Sabbakselle (Ósios Sávvas) omistettu kappeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neljän marttyyrin kirkko Wikimedia Commonsissa
Nicolas Jacques Pelletier

Nicolas Jacques Pelletier (k. 25. huhtikuuta 1792) oli ranskalainen maantierosvo. Hän oli ensimmäinen Ranskassa giljotiinilla mestattu henkilö. Mestauksen suoritti pyöveli Charles Henri Sanson, joka myöhemmin mestasi giljotiinilla muun muassa Ranskan kuninkaan Ludvig XVI:n.
Tuomari Jacob-Augustin Moreau tuomitsi Pelletierin kuolemaan ryöstöstä ja murhasta joulukuussa 1791. Tuomion täytäntöönpanoa jouduttiin lykkäämään, koska giljotiinia (jota tuolloin kutsuttiin nimellä Louison tai Louisette) vasta kehitettiin. Sitä testattiin aluksi eläimillä, jonka jälkeen kokeiltiin sen tehoa ruumiin pään katkaisuun. Sen terä jouduttiin muuttamaan kolmiomaiseksi ja putoamiskorkeutta kasvattamaan ennen kun se teki siistejä pään katkaisuja. Tämän jälkeen Sanson ilmoitti olevansa tyytyväinen uudelleen suunnitteluun ja Pelletier pystyttiin mestaamaan.
Aiheesta muualla

Walsh, Robert: France’s Prolific Executioner: The Life and Death of Charles-Henri Sanson The Lineup.  29.8.2016. Viitattu 25.4.2020. (englanniksi)
White, Edward: The Bloody Family History of the Guillotine The Paris Review.  6.8.2018. Viitattu 25.4.2020. (englanniksi)
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1998

Vuoden 1998 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Ranskassa 10. kesäkuuta – 12. heinäkuuta.
Vuonna 1998 MM-lopputurnaukseen osallistui ensi kertaa 32 joukkuetta. Muita uudistuksia olivat kultaisen maalin käyttöönotto ja lisäajan näyttäminen avustavan erotuomarin elektronisella taululla. Turnauksen voitti kotijoukkue Ranska, joka kukisti loppuottelussa Brasilian maalein 3–0. Näin Ranskasta tuli seitsemäs maailmanmestaruuden voittanut maa. Kyseessä oli myös kuudes ja samalla viimeisin kerta, jolloin isäntämaa voitti mestaruuden.
Yhteenveto

Turnauksen avausottelussa hallitseva maailmanmestari Brasilia voitti Skotlannin 2–1. Alkulohkovaiheen yllätys nähtiin, kun Norja kaatoi Brasilian viime hetkien rangaistuspotkumaalilla ja eteni jatkoon. Suurin pettymys oli alkulohkoonsa jäänyt Espanja. Maailmanpoliittisista syistä huomiota herätti Iranin voitto Yhdysvalloista.
Neljännesvälierissä isäntäjoukkue Ranska voitti Paraguayn 1–0 jatkoajalla Laurent Blancin tehtyä MM-historian ensimmäisen kultaisen maalin. Toisen kierroksen puhutuin ottelu käytiin kuitenkin Argentiinan ja Englannin välillä. Ottelu muistetaan erityisesti Englannin Michael Owenin upeasta soolomaalista ja David Beckhamin ulosajosta. Argentiina eteni lopulta jatkoon rangaistuspotkukilpailun jälkeen ottelun päätyttyä 2–2.
Puolivälierissä Ranska voitti Italian rangaistuspotkuilla maalittoman tasapelin jälkeen. Brasilia puolestaan kaatoi Tanskan värikkäiden vaiheiden jälkeen 3–2. Alankomaat voitti Argentiinan 2–1 Dennis Bergkampin upealla viime hetkien maalilla. Turnauksen yllätysjoukkueeksi noussut Kroatia taas kaatoi Saksan 3–0.
Välierissä Ranska voitti Kroatian 2–1 Lilian Thuramin tehtyä maajoukkueuransa ainoat maalit. Toisessa välierässä Brasilia kaatoi Alankomaat rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Ottelun varsinainen peliaika oli päättynyt 1–1 Alankomaiden Patrick Kluivertin tasoitettua viime hetkillä. Pronssiottelussa Kroatia voitti Alankomaat 2–1. Kroatian Davor Šuker teki ottelussa turnauksen kuudennen maalinsa ja voitti näin maalikuninkuuden.
Ennen loppuottelua suurta keskustelua herätti Brasilian tähtipelaajan Ronaldon saama mystinen sairauskohtaus. Ranska voitti loppuottelun vakuuttavasti maalein 3–0. Zinédine Zidane teki ensimmäisellä puoliajalla kaksi puskumaalia kulmapotkutilanteista. Kolmannen maalin viimeisteli aivan ottelun loppuhetkillä Emmanuel Petit. Ronaldo valittiin finaalitappiosta huolimatta turnauksen parhaaksi pelaajaksi.
Stadionit

| Kaupunki | Stadion | Katsomo |
| --- | --- | --- |
| Saint-Denis | Stade de France | 80 000 |
| Marseille | Vélodrome | 60 000 |
| Pariisi | Parc des Princes | 49 000 |
| Lens | Félix-Bollaert | 41 800 |
| Lyon | Gerland | 41 200 |
| Nantes | La Beaujoire | 38 500 |
| Toulouse | Municipal | 37 000 |
| Saint-Étienne | Geoffroy-Guichard | 36 000 |
| Bordeaux | Parc Lescure | 35 200 |
| Montpellier | La Mosson | 33 900 |
Parhaat maalintekijät

6 maalia
Davor Šuker
5 maalia
Christian Vieri
Gabriel Batistuta
4 maalia
Ronaldo
Marcelo Salas
Luis Hernández
3 maalia
Bebeto
César Sampaio
Rivaldo
Thierry Henry
Oliver Bierhoff
Jürgen Klinsmann
Dennis Bergkamp
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1998 Wikimedia Commonsissa
Mjøsa

| Mjøsa |
| --- | --- |

Valtiot:   Norja
Paikkakunta:  Akershusin lääni, Opplandin lääni, Hedmarkin lääni
Koordinaatit:  60°40′00″N, 11°00′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Vorma
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  121 – 123 m
Pituus:  117  km
Leveys:  15  km 
Rantaviiva:  273  km 
Pinta-ala:  365 km²
Tilavuus:  56 244  hm3 
Keskisyvyys:  155 m
Suurin syvyys:  468 m
Valuma-alue:  16 555,36 km2 
 fiMjøsa 
Mjøsa on Norjan suurin järvi. Se sijaitsee maan kaakkoisosassa Gudbrandsdalenissa Akershusin, Opplandin ja Hedmarkin alueilla. Järven pituus on 100 kilometriä ja pinta-ala 368 neliökilometriä. Järven pinta on 123 metriä merenpinnan yläpuolella. Vedenkorkeutta on säädelty useaan otteeseen vuosien mittaan. Suurin virallisesti mitattu syvyys on 449 metriä. Järvi on Norjan kolmanneksi syvin. Se laskee eteläpäästään Vorma-jokea Glomman kautta Oslonvuonoon.
Vuonomainen Mjøsa on 117 kilometrin pituinen.
Mjøsalla liikennöi siipiratasalus Skibladner.
Järven suurin saari on Helgøya, joka samalla on suurin Norjan järvien saarista. Hamarin, Mjøsan ja Lillehammerin kaupungit sijaitsevat järven rannalla.
Suurin Mjøsaan laskevista joista on Gudbrandsdalslågen. Joki on antanut norjankielisen nimen muikulle, alun perin lågensild, nykyään lagesild. Mjøsasta on pyydetty muikkua ammattimaisesti vuosittain 100–150 tonnia, mutta kalastuksen taloudellinen merkitys on hiipumassa. Järven muu kalasto on tyypillistä Pohjoismaille.
1940-luvulla järven vesi oli erittäin sameaa, ja 1960-luvun lopulla viherlevät olivat paha ongelma. 1970-luvulle tultaessa ongelmat olivat pienentyneet, ja niistä ajoista fosforipäästöt ovat vähentyneet, ja järven tila on kohentunut huomattavasti. Parhaimmillaan 2000-luvun alussa veden näkösyvyys oli jopa 12 metriä. Se on huonontunut jälleen 2010-luvulla, osasyynä lienevät rankkasateiden järveen huuhtovat ravinteet vuosina 2011, 2013 ja 2014.
Ympäristöongelmia

Norjan puolustusvoimat ja paikallinen ammustehdas ovat upottaneet 1940-luvulta 1970-luvulle järveen ammuksia jopa tuhat, kaksi tuhatta tonnia. Aiemmin puhuttiin 100–200 tonnista. Sidewinder-ohjusten koealueelle on upotettu tuhat ohjusta. Ohjuksissa ei uskota olevan räjähteitä, mutta niiden runko on alumiinia. Ammukset voivat sisältää lyijyä, elohopeaa ja kuparia. Järvestä tulee monen kunnan juomavesi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mjøsa Wikimedia Commonsissa
Nicolas Hulot

Nicolas Hulot
Nicolas Hulot (s. 30. huhtikuuta 1955 Lille, Ranska) on ranskalainen poliitikko, ympäristöaktivisti ja entinen toimittaja. Hän on ollut valtioministeri sekä ekologisen ja solidaarisen siirtymän ministeri Édouard Philippen ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa. Hän oli ympäristöministeri Emmanuel Macronin hallituksessa. Hän jätti Macronille eroilmoituksena 28. elokuuta 2018, syynnä tyytymättömyys hallituksen ympäristö- ja ilmastotoimiin. Hulot on ollut suosittu ministeri, ja hänen eroaan pidetään kolauksena Macronille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nicolas Hulot Wikimedia Commonsissa
Nicolas Hulot Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Fondation Nicolas Hulot pour la Nature et l'Homme (ranskaksi)
École nature Nicolas Hulot (ranskaksi)
Neal Smith

Neal Smith
Neal Edward Smith (23. maaliskuuta 1920 – 2. marraskuuta 2021) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Iowasta vuosina 1959–1995. Vuoteen 1973 hän edusti Iowan viidettä, sen jälkeen neljättä vaalipiiriä. Hän oli vielä kuolleessaan Iowan pisimpään palvellut edustajainhuoneen jäsen.
Smith sai palveluksestaan toisessa maailmansodassa muun muassa Purppurasydämen. Hän opiskeli Missourin, Syracusen ja Draken yliopistoissa. Hänen paikkansa kongressissa otti vuonna 1995 republikaani Greg Ganske.
Smith oli naimisissa Beatrix ”Bea” Havensin kanssa vuodesta 1946 vuoteen 2016, tämän kuolemaan saakka. Parilla oli yhdessä poika Doug ja tytär Sharon.
Neal Smithin omaelämäkerta Mr. Smith Went to Washington: From Eisenhower to Clinton julkaistiin vuonna 1996.
Nakijinin gusuku

| Nakijinin linna> Nakijin gusuku |
| --- | --- |
 Nakijinin gusukun muuri
Sijainti:   Nakijin, Okinawan prefektuuri, Japani
Rakennustyyppi:  Ryūkyūlainen linna
Valmistumisvuosi:  vanhimmat osat 1200-luvulta
Omistaja:  Nakijinin kylä
Tilavuus:  6 ha
 Liitetty Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2000 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nakijinin gusukun sijainti Japanin kartalla.
Nakijinin gusuku (jap. 今帰仁城, Nakijin-jō) on gusuku eli ryūkyūlainen linna Nakijinissa, nykyisessä Okinawan prefektuurissa. Linnoituksen rakentaminen aloitettiin 1200-luvulla ja se toimi Shurin linnan etuvartiostona vuoteen 1665 asti. Tämän ajan se oli alueeltaan Okinawan suurin gusuku ja sen alueella sijaitseva pyhäkkö yksi Okinawan tärkeimmistä pyhistä paikoista. Toisen maailmansodan jälkeen Nakijinin gusukun suojelu ja kunnostus aloitettiin yhteistyössä Yhdysvaltojen sotavoimien kanssa, kun Okinawan hallinto nimesi sen suojeltavaksi historialliseksi kohteeksi. Nykyisin raunioina oleva linna liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2000 osana gusukujen ja muiden Ryūkyū-kuningaskunnan omistusten muodostamaa kokonaisuutta.
Historia

Motobun niemimaalla seisovan linnan rakennustöiden on arkeologisen tutkimuksen mukaan arvioitu alkaneen 1200-luvun lopussa. Lopullisen muotonsa Nakijinin gusuku sai 1400-luvun alussa. Aikanaan gusuku oli alueeltaan Okinawan suurin ja siihen kuului noin 6 hehtaaria maata. Gusukua ympäröivä vuoristo muodostaa linnoitukselle luonnollisen puolustuksen, vaikeuttaa hyökkääjien kulkua ja rajaa mahdollisia hyökkäyssuuntia.
Sanzan-kauden alussa Nakijinin gusukun hallitsija julisti itsensä pohjoisen Okinawan kuninkaaksi, ja pian Okinawa jakautui kolmeen kuningaskuntaan: Hokuzaniin, Chūzaniin ja Nanzaniin. Nakijinin gusukusta tuli pohjoisen Hokuzanin kuninkaan linna. Vuonna 1416 Chūzanin kuningas Shō Hashi aloitti hyökkäyksen Hokuzania ja Nakijinin gusukua vastaan. Linnoituksen puolustuksen kaaduttua Hokuzanin kuningas lähimpine vasalleineen suoritti itsemurhan, ja Nakijinin gusuku siirtyi osaksi Chūzanin kuningaskuntaa. Shō Hashi määräsi Nakijinin linnan uudeksi komentajaksi nuoremman veljensä, ja seuraavan kahdensadan vuoden ajan se toimi Ryūkyūn kuninkaan palatsin, Shurin linnan, etuvartiostona. Linnoituksen toiminta lakkasi vuonna 1665, kun Ryūkyū-saaret Tokugawa-shōgunaatin käskystä vuonna 1609 vallannut Japanin Shimazu-klaani kutsui Nakijinin sijaishallitsijan takaisin Shuriin. Nakijinin gusuku oli aikanaan merkittävä myös uskonnollisesti ja se sisälsi useita rukouspaikkoja.
Linnoitus

Nakijinin gusuku sijaitsee kukkulalla, jota ympäröivän maaston muodot: joki, jyrkänteet ja syvä laakso, helpottivat aikanaan linnan puolustusta. Linnan kalkkikivestä valmistettu 3 metrin levyinen ulkomuuri on 1 500 metriä pitkä ja 6–10 metriä korkea. Muurin yläreuna on 2–3 metriä leveä, ja se on alaspäin levenevä. Muurin harjalla on 70 senttimetriä korkeat ja 50 senttimetriä leveät kaiteet. Nykyisin Nakijinin gusukulla pystyssä oleva portti Heirōmon on peräisin vuoden 1962 uudelleenrakennuksesta. Pääportilta suurelle linnapihalle johtavat kiviportaat rakennettiin 1960. Nakijinin ylimmällä tasolla sijaitsee valtion sali, ja sen edessä pohjoinen ja eteläinen sali. Näiden väliin jää linnapiha, joka yhdessä salien kanssa muodosti suuren rituaalialueen. Linnan alempi pyhäkkö (Soitsugi-no-utaki) oli yksi Ryūkyūn tärkeimmistä pyhistä paikoista, ja se oli pyhitetty Najikinin gusukun suojelusjumaluudelle Kanahiyabulle.
Suojelutoimet ja nykytila

Toisen maailmansodan jälkeen toimet Okinawan kulttuuriperintökohteiden suojelemiseksi aloitettiin yhteistyössä Yhdysvaltojen sotavoimien kanssa. Japanin pääsaarten hallinnosta erilleen asetettu Ryūkyū-saarten hallitus nimesi Nakijinin gusukun historialliseksi kohteeksi vuonna 1955, erityiseksi historialliseksi kohteeksi vuonna 1958 ja aineelliseksi kulttuuriperinnöksi vuonna 1962. Nimitysten myötä siitä tuli lainvoimaisesti suojeltava kohde. Linnan muureja kunnostettiin vuosina 1962–1967.
Okinawan hallinto palautettiin Yhdysvalloilta Japanille vuonna 1972, ja samana vuonna Japanin hallitus nimesi Nakijinin gusukun Japanin kansalliseksi historialliseksi kohteeksi. Suojeltua aluetta laajennettiin 1979 ja linnan säilymiseen tähtäävät korjaustyöt aloitettiin 1980. Gusukua hallinnoi Nakijinin kylän opetuslautakunta. Linnoitus on avoinna yleisölle.
Vuonna 2000 Nakijinin gusuku liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon osana gusukujen ja muiden Ryūkyū-kuningaskunnan omistusten muodostamaa kokonaisuutta. Hyväksymiskriteerit olivat (II), (III) ja (VI). Maailmanperintöluetteloon liitetty Nakijinin alue on 7,9 hehtaaria ja sitä ympäröi 25,3 hehtaarin suoja-alue.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nakijinin gusuku Wikimedia Commonsissa
Gusukut ja muut Ryūkyūn kuningaskunnan omistukset (englanniksi)
Nicolas Isimat-Mirin

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 15. marraskuuta 1991 (ikä 32)
Syntymäpaikka:  Meudon, Ranska
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 189 cm
Paino: 80 kg
Seura
Seura:  Beşiktaş
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2008–2009 |  Rennes B | – | (–) |
| 2009–2010 |  Valenciennes B | – | (–) |
| 2010–2013 |  Valenciennes | 73 | (1) |
| 2013–2015 |  Monaco | 6 | (0) |
| 2013 | →  Monaco II | 1 | (0) |
| 2014–2015 | →  PSV | 15 | (1) |
| 2014 | →  PSV II | 1 | (0) |
| 2015–2019 |  PSV | 78 | (3) |
| 2019– |  Beşiktaş | 14 | (0) |
| 2019– | →  Toulouse | 9 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 27. marraskuuta 2019.
Nicolas Isimat-Mirin (s. 15. marraskuuta 1991 Meudon, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa kaudella 2019–2020 ranskalaisseura Toulousea lainalla turkkilaisesta Beşiktaşista.
Isimat-Mirin pelasi kaudet 2008–2009 ja 2009–2010 ranskalaisissa CFA- ja CFA2-sarjoissa Stade Rennais FC:n ja Valenciennes FC:n reservijoukkueissa. Ammattilaisuransa hän aloitti Valenciennesissä, jonka edustusjoukkueessa hän teki ensiesiintymisensä Ranskan pääsarjassa Ligue 1:ssä 26. syyskuuta 2010 joukkueen hävitessä vierasottelun Stade Brestoisille 0–1. Isimat-Mirin oli ottelussa avauskokoonpanossa ja pelasi täydet minuutit. Yhteensä hän pelasi kaudella 2010–2011 kymmenen liigaottelua, joista kuudessa hän oli avauskokoonpanossa. Kahden seuraavan kauden ajan Isimat-Mirin lukeutui Valenciennesin runkopelaajiin pelaten yhteensä 63 liigaottelua, joista hän aloitti yhtä vaille kaikki.
Kaudeksi 2013–2014 Isimat-Mirin siirtyi neljän miljoonan euron siirtosummalla toiseen Ranskan pääsarjajoukkueeseen Monacoon. Ensimmäisellä Monaco-kaudellaan hän pelasi kuusi liigaottelua, joista viisi avauskokoonpanossa. 1. syyskuuta 2014 Monaco lainasi Isimat-Mirinin Alankomaiden pääsarjan Eredivisien PSV Eindhoveniin.
Saavutukset

Monaco:
Ligue 1:n toinen sija: 2013–2014
Jalkaväkirykmentti 10 (talvisota)

| Jalkaväkirykmentti 10 ruotsinkielinen |
| --- | --- |
 Marjapellonmäki itäiseltä puolelta - Mannerheim-linjan verinen taistelupaikka Johanneksen pitäjän Karhulan kylän läheisyydessä. Paikka oli osa rintaman Karhulan lohkoa ja oli JR 10:n vastuulla.
Toiminnassa:  1939 - 1940
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  everstiluutnantti Runar Lilius majuri Runo Wiberg 
Jalkaväkirykmentti 10 (ruots. Infanteriregemente 10) oli Uudenmaan ruotsinkielisistä reserviläisistä koottu rykmentti talvisodassa. Sen I pataljoonan miehet tulivat Helsingistä, II pataljoona Sipoosta, Porvoosta, Porvoon maalaiskunnasta ja Helsingistä sekä III pataljoona Helsingistä, Karjaalta, Kirkkonummelta, Liljendalista, Degerbystä ja Inkoosta.
Joukot koottiin 9.-14. lokakuuta 1939 Helsinkiin, josta siirtyminen Kannakselle tapahtui junakuljetuksella 16. lokakuuta 1939. Purkamispaikkana oli Makslahden asema Viipurista Koiviston suuntaan lähtevän radan varrella.
Keskittäminen

Jalkaväkirykmentti 10 keskitettiin 16. lokakuuta 1939 Koiviston alueelle osaksi 4. divisioonan puolustusryhmitystä. Rykmentti oli 17. lokakuuta - 30. marraskuuta 1939 alueen varustelutöissä.
Komentajat

eversti Runar Lilius  31. joulukuuta 1939 asti
majuri Runo Wiberg 31. joulukuuta 1939 alkaen
Taistelut > Vetäytyminen väliasemaan

Summan kylässä tapahtuneen pääaseman menettämisen seurauksena divisioonan esikunta sai 15. helmikuuta määräyksen vetäytymisestä ja 4. divisioonan joukkojen irtautuminen pääasemasta alkoi seuraavan päivän iltahämärissä. Divisioonan osalta pääasemasta luopuminen tapahtui puna-armeijan havaitsematta asiaa ja vasta 17. helmikuuta puna-armeijan ilmavoimien tiedustelu havaitsi suomalaisjoukkojen vetäytyneen alueeltaan.
4. divisioonan joukot vetäytyivät uuteen puolustusasemaan (ns. Väliasema) seuraavan päivän kuluessa siten, että Osasto Wiberg (JR 10 ja PPP 5) vastasi väliaseman puolustamisesta Yläsommeen ja Viipurinlahden välillä. Neuvostojoukot pääsivät osittain yllättämään suomalaisjoukot jo 18. helmikuuta edetessään noin pataljoonan vahvuisin voimin osasto Wibergin vasta osittain miehittämiin asemiin. Seuraavana päivänä yhdessä JR 67 joukkojen kanssa suoritettu vastahyökkäys tuotti kuitenkin tulosta, ja väliaseman menetetyt tukikohdat saatiin vallattua takaisin. Parin seuraavan päivän aikana neuvostojoukot jatkoivat väliasemaan ryhmittymässä olevia 4. divisioonan joukkoja vastaan. Divisioonan ryhmitys puolustusasemaan valmistui 21. helmikuuta. Seuraavana päivänä puna-armeijan joukot pääsivät nousemaan maihin puolustusasemaan kuuluvaan Lasisaareen. Seuraava yritys Lasisaaren takaisinvaltaamiseksi aloitettiin 25. helmikuuta. Koko päivän kestäneissä kiivaissa taisteluissa hyökkäävä pataljoona (II/JR 10) saikin työnnettyä neuvostojoukot aivan saaren eteläiseen kärkeen. Hyökkäyksen etenemistä haittasi puna-armeijan tykistön erittäin voimakas tuli saareen. Iltaan mennessä suurin osa saaresta oli siis suomalaisten hallinnassa, ja hyökkäyksen suorittanut pataljoona vaihdettiin lepoon. Saaren puolustukseen saapui III/JR 10.
Lähialueella taistelleiden muiden divisioonien puolustuksen alkaessa murtua sai divisioonan esikunta käskyn aloittaa valmistelut väliasemasta luopumiseksi ja ns. taka-asemaan vetäytymiseksi. Divisioonan esikunta antoi 27. helmikuuta alaisilleen joukoille käskyt vetäytymisestä. Päivän aikana käytiin vielä kiivaitakin taisteluita väliasemassa. Vetäytyminen alkoi seuraavana yönä ja viimeiset joukot aloittivat vetäytymisensä 28. helmikuuta iltapäivällä. Divisioonan viimeiset varmistusosastot Viipurinlahden itärannalta poistuivat seuraavan päivän iltana. Divisioonan muut joukot olivat ryhmittymässä jo aiemmin mainittuun, käytännössä täysin linnoittamattomaan, taka-asemaan Viipurinlahden länsirannalle.
Taistelut > Maaliskuun taistelut Viipurinlahden länsirannalla

4. divisioonan maaliskuussa käymien taisteluiden taustalla oli neuvostojoukkojen suunnitelma saarrostaa Viipuri hyökkäämällä Viipurinlahden yli kaupungin lounaispuolelta. Puna-armeija keskitti alueelle kaikkiaan noin viiden divisioonan vahvuiset joukot. Maaliskuun alussa suomalaisjoukkojen johtosuhteissa ja komentajissa tapahtui useita muutoksia sangen lyhyen ajan sisällä ja alueelle jouduttiin keskittämään runsaasti uusia joukkoja neuvostoliittolaisten hyökkäykseen osallistuvien joukkojen määrän alkaessa hahmottua ylemmille johtoportaille. 1. maaliskuuta alkaen pääosa 4. divisioonasta oli alistettuna Rannikkoryhmälle.
Divisioonan puolustusalue joulukuussa näkyy kartasta Suomenlahteen rajoittuvana.
Marjapellonmäki oli noin puolitoista kilometriä pitkä metsäinen harju
Johanneksen Karhulan kylän itälaidalla, harjun suunta luoteesta kaakkoon. Sen korkein kohta oli merkittävästi 38 metriä merenpinnasta. Mannerheimlinja kulki Kaukjärveltä Summan kautta Summajoen ja Työppölänjoen vartta Marjapellonmäelle ja siitä Hatjalahdenjärveen. Puolustusasemien rakentaminen oli edelleen kesken, kun sota alkoi.
Karjalankannas talvisodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta 1940.
Jade Thirlwall

| Jade Amelia Thirlwall |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Jade Amelia Thirlwall
Syntynyt: 26. joulukuuta 1992 (ikä 31) South Shields, Tyne and Wear, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Jade Thirlwall
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2011–
Tyylilajit:  pop, R&B
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Columbia Records
Aiheesta muualla
little-mix.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jade Amelia Thirlwall (s. 26. joulukuuta 1992 South Shields, Tyne and Wear, Yhdistynyt kuningaskunta), paremmin tunnettu nimellä Jade Thirlwall on englantilainen laulaja-lauluntekijä.  Hän nousi tunnetuksi Little Mix -tyttöryhmän jäsenenä.  Yhtye on myynyt yli 60 miljoonaa levyä maailmanlaajuisesti, mikä tekee siitä yhden maailman menestyneimmistä tyttöryhmistä.
Yhdessä Little Mixin kanssa heistä tuli ensimmäinen ryhmä, joka voitti X Factorin brittiläisen version. Yhtye on sittemmin julkaissut kuusi studioalbumia ja saavuttanut viisi singleä ykköseksi Britannian singlelistalla.  Soolotyönsä lisäksi Thirlwall on osallistunut Little Mixin kappaleiden kirjoittamiseen, mukaan lukien kaksi Britannian singlelistan kärkeen noussutta "Wings" ja "Shout Out to My Ex".  Huhtikuussa 2019 hän solmi lauluntekijänä Sony/ATV Musicin kanssa sopimuksen ja on kirjoittanut kappaleita muille artisteille, kuten Britney Spearsille, Iggy Azalealle, Billy Porterille, Twicelle ja Nayeonille.
Thirlwall tunnetaan LGBTQ+-oikeuksien puolestapuhujana ja osallistumisestaan hyväntekeväisyystyöhön. Vuonna 2021 hänelle myönnettiin Gay Times Honor for Allyship tunnustuksena hänen työstään tasa-arvon edistämiseksi LGBTQ+-yhteisön hyväksi. Vuonna 2022 hän allekirjoitti levytyssopimuksen RCA Recordsin kanssa.