Nancy Wake
Toinen maailmansota

Ranskassa hän tapasi varakkaan liikemiehen Henri Fioccan, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1939. Saksan hyökätessä Ranskaan pariskunta asui Marseillessa. Ranskan antauduttua Wakesta tuli Ranskan vastarintaliikkeen kuriiri, ja hän liittyi myöhemmin kapteeni Ian Garrow’n pakoverkostoon. Gestapo kutsui häntä Valkoiseksi hiireksi, koska hänen kiinniottamisensa osoittautui äärimmäisen vaikeaksi. Vastarintaliike joutui toimimaan Waken suhteen äärimmäisen varovasti, sillä hänen henkensä oli jatkuvasti vaarassa ja Gestapo salakuunteli hänen puhelujaan ja avasi hänelle lähetettyjä kirjeitä.
Hän oli vuonna 1943 Gestapon innokkaimmin etsimä etsintäkuulutettu, ja hänen löytämisestään luvattiin viiden miljoonan frangin palkkio. Kun pakoverkosto petettiin joulukuussa 1943, Waken oli paettava Marseillesta. Fiocca jäi yhä kaupunkiin, ja Waken tietämättä Gestapo sieppasi Fioccan ja kidutettuaan teloitti tämän 16. lokakuuta 1943. Wake sai tietää Fioccan kohtalosta vasta sodan päättymisen jälkeen. Wake pidätettiin Toulousessa mutta vapautettiin neljän päivän kuluttua. Hänen onnistui kuudennella yrityksellä ylittää Pyreneet ja päästä Espanjaan.
Espanjasta Wake suuntasi ensin Gibraltariin, ja sieltä Britanniaan. Kymmenen päivää kestäneen laivamatkan jälkeen hän saapui Greenockin satamaan 17. kesäkuuta 1943. Kuukausia kestäneen kuolemanvaaran väsyttämä Wake pysytteli asunnossaan ja omissa oloissaan, kunnes heinäkuun puolivälissä päätti ottaa yhteyttä Vapaan Ranskan päämajaan liittyäkseen heihin sabotöörinä. Vapaan Ranskan ja Britannian War Officen välit olivat tuolloin huonot, eivätkä ranskalaiset kelpuuttaneet Wakea joukkoonsa, sillä he epäilivät tämän vakoilevan War Officen lukuun. Tällaista vakoilua myös tapahtui, sillä pian Wake sai puhelun War Officesta, ja häneltä kysyttiin miksei hän tarjoutunut vapaaehtoiseksi MI9-tiedustelupalvelulle. Waken vastattua rehellisesti – hänellä oli voimakkaat antipatiat palvelun johtajaa kohtaan – hänelle ehdotettiin palvelua Special Operations Executive -yksikössä. Wake liittyi yksikköön, ja häntä koulutettiin muun muassa aseettomaan taisteluun, räjähteiden valmistukseen sekä laskuvarjohyppyihin.
Aamuyöllä 29. helmikuuta 1944 hän palasi miehitettyyn Ranskaan ja hyppäsi laskuvarjolla Auvergneen. Hänestä tuli Lontoon ja kapteeni Henri Tardivatin johtaman maquis-ryhmän välinen yhteyshenkilö. Hän koordinoi vastarintaliikkeen toimintaa ennen Normandian maihinnousua ja rekrytoi jäseniä liikkeeseen. Wake myös johti hyökkäyksiä saksalaisten asemiin ja Gestapon Montluçonissa sijainneeseen paikalliseen päämajaan. Huhtikuusta 1944 Ranskan lopulliseen vapauttamiseen hänen 7 000 maquisardiaan taistelivat 22 000 SS-sotilasta vastaan aiheuttaen viholliselle 1 400 miehen tappion. Itse he menettivät vain sata miestä. Waken ranskalaiset toverit, erityisesti Henri Tardivat, kiittivät hänen taistelutahtoaan, jota hän osoitti muun muassa tappaessaan SS-vartiomiehen paljain käsin estääkseen tätä tekemästä hälytystä. Eräässä toisessa tapauksessa, radio-operaattorin jouduttua tuhoamaan koodiavaimet saksalaisten hyökätessä, Wake lähti hakemaan uudet ja pyöräili 500 kilometriä 71 tunnissa usean saksalaisten tarkastuspisteen läpi.