stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolan perimyssota
Sotatapahtumat

Venäjän 30 000 miehen armeija tunkeutui Puolaan lokakuussa 1733 ja eteni Varsovaan nostaakseen Augustin kuninkaaksi. Venäläisten lisäksi myös 10 000 saksilaista tunkeutui Puolaan. Puolalla ei käytännössä ollut armeijaa, joten Leszczyński pakeni Danzigiin. Syyskuussa August kruunattiin Puolan kuninkaaksi Krakovassa. Yhdistynyt saksilais-venäläinen armeija ryhtyi piirittämään Danzigia tammikuussa 1734. Vaikka piiritetyn kaupungin avuksi saapui meritse 2 200 miehen ranskalaisarmeija, Danzig antautui kesäkuussa 1734. Leszczyński pakeni kaupungista Preussiin juuri ennen piirityksen loppumista. Hän oli puolalaisten keskuudessa suositumpi vaihtoehto kuninkaaksi kuin August. Leszczyński ei saanut juurikaan apua Ranskalta, koska kardinaali André Hercule de Fleury halusi lopettaa sodan Ranskalle suosiolliseen rauhaan.
Sotaa käytiin Reinin laaksossa huhtikuusta syyskuuhun 1734. Sotatoimien ainoa merkittävä seuraus oli Philippsburgin linnoituksen valtaus. Venäjän armeija eteni Reinin laaksoon sodan lopulla, mutta silloin rauhanneuvottelut olivat jo alkaneet.
Italiassa Ranska ja Espanja hyökkäsivät Lombardiaan, Napoliin ja Sisiliaan. Itävaltalaiset voittivat Parman taistelun 29. kesäkuuta ja ranskalaiset puolestaan Luzzaran taistelun 19. syyskuuta. Itävaltalaiset voittivat sodan lopulla käydyn Bitonton taistelun 25. toukokuuta 1735.
Rauha

Rauha solmittiin marraskuussa 1738 Wienissä. Sopimuksessa August III tunnustettiin Puolan kuninkaaksi ja Leszczyński luopui vaatimuksistaan kruunuun. Leszczyński sai korvaukseksi Lothringenin herttuakunnan, joka siirtyi vuonna 1766 hänen kuolemansa jälkeen Ranskalle. Espanjan kuninkaan poika Kaarle sai rauhassa Napolin kuningaskunnan ja Sisilian, josta korvauksena hän luovutti kolme herttuakuntaansa Itävallalle.
Eurooppa vuoden 1738 solmitun Wienin rauhan jälkeen.
New York Dolls

| New York Dolls |
| --- | --- |
 New York Dolls vuonna 1973
Tiedot
Toiminnassa:  1971–1977, 2004−2011
Tyylilaji:  glam rock protopunk
Kotipaikka:   New York, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  David Johansen,  laulu   Sylvain Sylvain,  kitara   Earl Slick,  kitara (2011–)  Kenny Aaronson,  basso (2011–)  Brian Koon,  koskettimet (2004–)  Jason Sutter,  rummut (2011–) 
Entiset jäsenet:  Johnny Thunders,  kitara (k. 1991)  Arthur Kane,  basso (k. 2004)  Billy Murcia,  rummut (k. 1972)  Jerry Nolan,  rummut (k. 1992)  Steve Conte,  kitara   Sami Yaffa,  basso   Brian Delaney,  rummut  
Levy-yhtiö:  Roadrunner Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
New York Dolls oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka oli alun perin toiminnassa vuosina 1971–1977. Yhtye perustettiin uudelleen vuonna 2004.
Yhtyeen musiikki ja tyyli edustivat protopunkia ja glam rockia. New York Dolls lukeutuu punkin tärkeimpiin edelläkävijöihin. Sillä oli suuri vaikutus myös 1980-luvun glam rock -yhtyeisiin, kuten Hanoi Rocksiin ja Guns N’ Rosesiin. Yhtye sai nopeasti mainetta erikoisen lavapukeutumisensa ansiosta.
Historia > Alkuperäinen yhtye

Laulaja David Johansen, kitaristit Johnny Thunders ja Rick Rivets, basisti Arthur ”Killer” Kane sekä rumpali Billy Murcia muodostivat yhtyeen vuonna 1971 New Yorkissa. Rivets kuitenkin korvattiin muutaman kuukauden kuluttua Sylvain Sylvainilla.
New York Dollsin musiikkiin vaikuttivat perinteinen rhythm and blues, varhainen The Rolling Stones, MC5, The Stooges sekä yhdysvaltalaisten tyttöyhtyeiden kappaleet ja glam rockin kehittäjät Marc Bolan ja David Bowie. Yhtyeen ulkoasu oli tyypillinen esimerkki glam rock -tyylistä. New York Dolls yhdisti perinteiseen rocktyyliin androgyynisen pukeutumisen.
New York Dollsin ensimmäinen esiintyminen järjestettiin vuonna 1971 kodittomien yömajassa nimeltä Endicott Hotel. Yhtyeelle muodostui pian uskollinen yleisö, kun se esiintyi sellaisissa New Yorkin paikoissa kuin Coventry, Kenny’s Castaway, Mercer Arts Center ja Max’s Kansas City. Yhtyettä kävivät kuuntelemassa muun muassa David Bowie, Alice Cooper, Todd Rundgren ja manageri Steve Paul.
Historia > Billy Doll

Yhtye teki läpimurtonsa, kun Rod Stewartin johtama Faces-yhtye pyysi sitä lämmittelijäkseen Lontoon konserttiinsa. Konsertti herätti median ja levy-yhtiöiden huomion, mutta matka Englantiin päättyi tragediaan. Yhtyeen ensimmäinen suuri takaisku oli rumpali Billy Murcian kuolema Lontoossa vuonna 1972. Onnettomuus sattui, kun Murcia oli käyttänyt liikaa huumeita yhdessä alkoholin kanssa konsertin jälkeisissä juhlissa ja sammunut. Juhlissa olleet teinit laittoivat Murcian kylpyammeeseen ja juoksuttivat hänen päälleen kylmää vettä, jolloin Murcia hukkui. Myöhemmin New York Dollsia ihaillut David Bowie kirjoitti Aladdin Sane -albumilleen Billy Murcian muistoksi kappaleen ”Time”. Vapaaksi jääneen rumpalin paikan otti vastaan Jerry Nolan.
Historia > New York Dollsin klassikkoalbumit

Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa New York Dolls vuonna 1973. Levyn musiikillinen tyyli oli aggressiivinen ja räväkkä. Esimerkiksi Stereo Review -lehti totesi New York Dollsin kitaroiden kuulostavan ruohonleikkureilta. Levyn tuotti Todd Rundgren, ja sen julkaisi Mercury Records -levy-yhtiö. Levyn myynti jäi vaatimattomaksi, mutta se sai hyvät arvostelut. Nykyisin sitä pidetään rock-klassikkona.
Esimerkiksi Rolling Stone -popkulttuurilehti on listannut sen kaikkien aikojen 213. parhaaksi albumiksi. Creem Magazinen äänestyksessä yhtye valittiin sekä parhaimmaksi että huonoimmaksi vuoden 1973 tulokkaaksi. Vuonna 1974 New York Dolls julkaisi toisen albuminsa Too Much Too Soon. Sen tuotti George ”Shadow” Morton. Kriitikot ylistivät levyä, mutta ostava yleisö ei innostunut siitä alkuunkaan.
Historia > Yhtyeen hajoaminen

Johnny Thunders ja Jerry Nolan lähtivät yhtyeestä vuonna 1975 muodostamaan The Heartbreakersia yhdessä kitaristi Walter Luren ja entisen Television-basisti Richard Hellin kanssa. Jäljelle jäänyt New York Dolls soitti ennakkoon sovitut keikat eri muusikoiden taustatuen avulla. Thundersin ja Nolanin tilalle ei koskaan löydetty sopivia muusikoita, vaikka monet kävivät kokeilemassa.Tunnetuin New York Dollsin riveissä tänä aikana ollut muusikko oli Blackie Lawless.
New York Dolls hajosi lopullisesti vuonna 1977. Hajoamisen viralliseksi syyksi sanotaan Johnny Thundersin ja Jerry Nolanin ero yhtyeestä sekä yhtyeen vakava päihderiippuvuus ja brittiläisen managerin Malcolm McLarenin ja yhtyeen väliset erimielisyydet. Vaatimattomasta menestyksestään ja hajoamisestaan huolimatta New York Dolls oli ehtinyt tehdä suuren vaikutuksen moniin aloitteleviin punk-muusikoihin.
Yhtyeen reunion

Brittiläinen rocktähti ja New York Dollsin pitkäaikainen ihailija Morrissey organisoi yhtyeen uudelleen perustamisen elossa olleiden jäsenten eli Sylvainin, Johansenin ja Kanen kanssa Meltdown Festivals -tapahtumassa vuonna 2004. Alku näytti lupaavalta Morrisseyn julkaisemien LP:iden ja DVD:iden ja erityisesti elokuvan New York Doll julkaisemisen myötä. Elokuvassa esiintyivät kaikki yhtyeen elossa olevat jäsenet, ja se kertoi Kanen näkökulman uudelleen syntyvästä New York Dollsista. Arthur Kane kuitenkin kuoli 13. heinäkuuta 2004 leukemiaan.
Heinäkuussa 2005 ainoat alkuperäiset jäsenet Sylvain ja Johansen ilmoittivat jatkavansa esiintymistä ja julkaisevansa uuden New York Dolls -albumin. Uusi levy One Day It Will Please Us To Remember Even This julkaistiin 25. heinäkuuta 2006. Albumilla soittavat yhtyeen uudet jäsenet: kitaristi Steve Conte, rumpali Brian Delaney, kosketinsoittaja Brian Koonin ja suomalainen basisti Sami Yaffa, joka on Hanoi Rocksin alkuperäinen basisti.
Heinäkuun 20. päivänä yhtye esiintyi Late Night with Conan O'Brien -ohjelmassa, jota seurasi live-esiintyminen WXPN All About The Music Festivalilla. 22. heinäkuuta yhtye esiintyi The Henry Rollins Show’ssa. Elokuun 18. päivänä New York Dolls esiintyi ilmaiskonsertissa 9 000 ihailijalle New Yorkin South Street Seaportissa.
New York Dolls vaihtoi levy-yhtiötään syksyllä 2007. Marraskuussa 2008 se ilmoitti levyttäneensä uuden albumin vanhan tuottajansa Todd Rundgrenin kanssa. Albumi nimeltä Cause I Sez So julkaistiin 5. toukokuuta 2009. Albumia seurasi kaksi vuotta kestänyt maailmankiertue.
Syksyllä 2010 New York Dollsin kokoonpano muuttui ja yhtye ilmoitti äänittävänsä viidennen levyn. Maaliskuussa 2011 julkaistiin Dancing Backward in High Heels -albumi. Sillä Johansenia ja Sylvainia säestävät uudet jäsenet Blondie-yhtyeen kitaristi Frank Infante ja David Bowien kitaristi Earl Slick, Kenny Aaronson (basso) sekä Jason Sutter (rummut). Viidettä albumia seuranneen kiertueen jälkeen New York Dolls lopetti toimintansa. Sylvain Sylvain kuoli syöpään kotonaan Nashvillessä 13. tammikuuta 2021. David Johansen oli yhtyeen ainoa elossa oleva alkuperäinen jäsen.
New York Dollsin vaikutus rockmusiikkiin

New York Dolls vaikutti aikakautensa yhtyeisiin ja muusikoihin, kuten Kiss, Hanoi Rocks, Blondie, Ramones, XTC, Mötley Crüe, Guns N’ Roses, The Damned ja The Smithsin Morrissey. Yhtyeellä oli myös vaikutus The Sex Pistolsiin, jonka kitaristi Steve Jones sanoi häpeävänsä sitä, kuinka paljon hän jäljitteli Johnny Thundersia. Erityisesti 1980-luvun alussa Hanoi Rocks muokkasi ja kehitti New York Dollsin sekä Johnny Thunders & The Heartbreakersin aloittamaa glam punkia nostaen tyylisuunnan uudelleen julkisuuteen ja suosioon maailmalla.
New York Dolls Suomessa

New York Dolls on esiintynyt Suomessa seuraavasti:
8. heinäkuuta 2006 Ruisrockissa Turussa
7. joulukuuta 2007 Tavastia-klubilla Helsingissä (liput myytiin loppuun)
28. heinäkuuta 2009 DBTL:ssä Turussa (viimeisten laulujen aikana lavalla esiintyi myös Michael Monroe)
29. heinäkuuta 2009 Virgin Oilissa Helsingissä
30. heinäkuuta 2009 Pakkahuoneella Tampereella
1. elokuuta 2009 Ankkarockissa Vantaalla
Jäsenet

| --- | --- |
Alkuperäinen  (1971–1972):  David Johansen – laulu  Johnny Thunders – kitara, laulu  Sylvain Sylvain – kitara  Arthur Kane – basso  Billy Murcia – rummut
Tunnetuin  (1972–1975):  David Johansen – laulu  Johnny Thunders – kitara, laulu  Sylvain Sylvain – kitara  Arthur Kane – basso  Jerry Nolan – rummut
(1975):  David Johansen – laulu  Blackie Lawless – kitara  Sylvain Sylvain – kitara  Arthur Kane – basso  Chris Robison – koskettimet  Tony Machine – rummut
(1975–1976):  David Johansen – laulu  Blackie Lawless – kitara  Sylvain Sylvain – kitara  Peter Jordan – basso  Tony Machine – rummut
(2004):  David Johansen – laulu  Steve Conte – kitara  Sylvain Sylvain – kitara  Arthur Kane – basso  Gary Powell – rummut
(2004–2010):  David Johansen – laulu  Steve Conte – kitara  Sylvain Sylvain – kitara  Sami Yaffa – basso  Brian Delaney – rummut
(2010–2011):  David Johansen – laulu  Frank Infante – kitara  Sylvain Sylvain – kitara  Jason Hill – basso  Brian Delaney – rummut
(2011):  David Johansen – laulu  Frank Infante – kitara  Sylvain Sylvain – kitara  Jason Hill – basso  Jason Sutter – rummut
David Johansen – laulu
Sylvain Sylvain – kitara
Johnny Thunders – kitara, laulu (1971–1975)
Arthur Kane – basso (1971–1975, 2004)
Billy Murcia – rummut (1971–1972)
Jerry Nolan – rummut (1972–1975)
Blackie Lawless – kitara (1975–1976)
Chris Robison – koskettimet (1975)
Tony Machine – rummut (1975–1976)
Peter Jordan – basso (1975–1976)
Steve Conte – kitara (2004–2010)
Gary Powell – rummut (2004)
Sami Yaffa – basso (2004–2010)
Brian Delaney – rummut (2004–2011)
Frank Infante – kitara (2010–2011)
Jason Hill – basso (2010–2011)
Jason Sutter – rummut (2011)
Diskografia > Studioalbumit

1973 – New York Dolls
1974 – Too Much Too Soon
2006 – One Day It Will Please Us To Remember Even This
2009 – Cause I Sez So
2011 – Dancing Backwards In High Heels
Diskografia > Muut

1981 – Lipstick Killers - The Mercer Street Sessions 1972
1984 – Red Patent Leather
1992 – Seven Day Weekend
1993 – Paris Le Trash
1998 – Live In Concert, Paris 1974
2002 – From Paris With Love
2003 – Manhattan Mayhem
2004 – The Return of the New York Dolls - live from Royal Festival Hall, 2004
Kirjallisuutta

Nyman, Jake: Rocktieto. Osa 3 N–Z, s. 19–20.  (Soundi-kirja 16)  Pirkkala:  Fanzine Oy, 1982.  ISBN 951-99372-4-2
Needs, Kris & Porter, Dick: Trash! The Complete New York Dolls.  Plexus Publishing Limited, 2006.  ISBN 978-0-85965-369-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sylvain Sylvainin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
New York Dolls vasemmalta oikealle: Jerry Nolan, Sylvain Mizrahi, Arthur Kane, Johnny Thunders, David Johansen
New York Dollsin uusi kokoonpano vuonna 2006
David Johansen
Goalkeeper CIWS

Goalkeeper brittiläisessä Invincible-luokan lentotukialuksessa.
Goalkeeper CIWS on alankomaalainen ohjustentorjuntajärjestelmä. Lyhenne CIWS tulee sanoista close-in weapon system, Goalkeeper puolestaan viittaa järjestelmän tehtävään suojata maalivahdin tavoin aluettaan. Järjestelmän muodostavat konetykki ja kehittynyt tutkaan perustuva valvontajärjestelmä. Goalkeeper on elektroniikkakonserni Thales Groupin valmistama, sen 30 mm:n gatling-tyyppinen konetykki on peräisin General Electriciltä. Tykki on samaa GAU-8 Avenger -tyyppiä, jota käytetään A-10 Thunderbolt II -maataistelukoneessa. Järjestelmän pääasiallinen käyttöympäristö on sotalaivoilla, joilla se torjuu vihollisen ampumia meri- ja ilmatorjuntaohjuksia, mutta sitä voidaan käyttää myös lentokenttien suojaamiseen.
Muita vastaavia järjestelmiä maailmalla on esimerkiksi yhdysvaltalainen Phalanx CIWS.
Kehitystyö

Goalkeeperin kehitystyö aloitettiin Alankomaissa vuonna 1975. Prototyyppi otettiin Alankomaiden laivaston käyttöön vuonna 1979.
Tekniset tiedot

Ase: 30 mm gatling-tyyppinen GAU-8 Avenger konetykki
Tulinopeus: 70 laukausta/s (teoreettisesti 4 200 ls/min)
Lähtönopeus: 1 109 m/s
Kantama: riippuen ampumatarvikkeesta 1 500–2 000 metriä, minimietäisyys 350 metriä.
Putken suuntaus: sivusuunnassa 360°, pystysuuntaus +85 – -25 astetta
Ammustäyttö: 1 190 kranaattia, uudelleenlataukseen kuluva aika 9 minuuttia.
Lavetti
Korkeus: 3,71 m (yht. 6,2 m sisältäen aluksen runkoon jäävän osan)
Paino: 6 372 kg sisältäen 1 190 ammusta, koko järjestelmän yhteispaino 9 902 kg
Tornin sivusuuntausnopeus 360°/8 s., putken pystysuuntaus 80°/s.
Käyttäjämaat

Alankomaat
Belgia
Chile
Etelä-Korea
Portugali
Yhdistynyt kuningaskunta
Aiheesta muualla

Goalkeeper (englanniksi)
Minttu (likööri)

| Minttu |
| --- | --- |

Tyyppi:  Likööri
Valmistaja:  Pernod Ricard
Alkuperä:   Suomi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Minttu on suomalainen Pernod Ricardin valmistama piparminttulikööri. Juoman kirkas väri kertoo sen erityylisestäselvennä sokerista. Mintun yhtenä ainesosana on vahva raikkaanmakuinen ja -tuoksuinen piparminttu.
Syntyvaiheet

Minttu kehitettiin alun perin Chymoksella Alkon taholta tulleen idean pohjalta. Alko oli saanut näyte-erän amerikkalaista piparminttulikööriä vuonna 1986 Italiassa alan messuilla. Amerikkalaisilla oli ollut ajatus, että siitä pitää kehittää uusi, ainutlaatuinen ja eksoottinen tuote, ja siksi se piti valmistaa kaukaisena ja kylmänä pidetyssä Pohjolassa. Lisäksi amerikkalaiset halusivat, että juoma on kirkasta ja että nimessä pitää olla snapsia tarkoittava sana ”schnapps”. Tuotteen vahvuuden oli oltava 100 proof, joka tarkoittaa 50 tilavuusprosenttia. Näin uusi tuote erottuisi muista markkinoilla olleista piparminttulikööreistä. Alko ei ollut kiinnostunut, mutta se tarjosi Chymokselle mahdollisuutta ryhtyä kehittämään suomalaiseen makuun sopivaa juomaa, joka kelpaisi myös amerikkalaisille.
Amerikan valloitus

Uusi tuote kehitettiin nopeasti ja esiteltiin amerikkalaisille, jotka hyväksyivät sen. Chymoksen insinöörit olisivat halunneet pyöreän pullon, joka olisi ollut tuotannon kannalta tehokas, mutta jotakin erikoisempaa halunneen markkinointipuolen mielipide voitti: Minttu pakattiin nelikulmaiseen niin sanottuun ”parrunpätkään”. Pullon pinta muotoiltiin jäätä jäljitteleväksi, koska haluttiin antaa mielikuva kylmästä Pohjolasta. Etiketin suunnitteli Chymoksen graafikko Aimo Vuorinen.
Ensimmäinen takaisku tuli ensimmäisen laivalastillisen Minttua saapuessa Yhdysvaltoihin. Osa lastista oli kirkasta kuten pitikin, mutta osa oli värjäytynyt matkalla keltaiseksi. Chymoksen saama palaute oli murskaavaa, ja yhteistyö amerikkalaisten kanssa päättyi ennen kuin se oli ehtinyt alkaakaan. Amerikkalaiset onnistuivat kuitenkin myymään kellastuneen erän – ja vieläpä korkeammalla hinnalla. Ostajille selitettiin, että keltainen oli ”vanhempaa vuosikertaa” ja siksi kalliimpaa.
Kellastumisen syyksi paljastui laboratoriotutkimuksissa Lappeenrannan rautapitoinen vesi. Ongelma poistui Chymoksen siirryttyä käyttämään tislattua vettä.
Euroopan markkinoilla

Mintun myynti suuntautui tämän jälkeen Eurooppaan verovapaille alueille sekä Saksaan ja Itävaltaan, varsinkin Alppien ympärille. Markkinointia suunnattiin erityisesti laskettelukeskuksiin. Myyntiä edisti juoman vahvuus ja se, että viinan maku ei erottunut. Leikillisesti sanottiin, että Minttu raikasti hengityksen ja sai aikaan hövelin käytöksen.
Suomen markkinoilla

Minttu tuli Suomen markkinoille 1990-luvun alussa, ja Euroopassa saadun maineen perustella sen myynti kasvoi heti alussa nopeasti. Tämä aiheutti paineita tuotannossa, koska ”parrunpätkän” pullotuslinja oli rajallinen. Parhaina aikoina tehtiin töitä kahdessa ja jopa kolmessa vuorossa. Keskustelua käytiin myös pullon vaihtamiseksi pyöreään, mutta markkinointi ei suostunut insinöörien vaatimuksiin.
Vuonna 1993 Salmiakkikoskenkorvasta tuli Mintulle kilpailija mutta ei kuitenkaan suuri, koska kohderyhmät olivat erilaiset. Lehdet kirjoittivat paljon ongelmatilanteista, joita oli toisaalta nuorilla alkoholinkäyttäjillä ja toisaalta sydänpotilailla alkoholin ja ammoniumkloridin (salmiakin) yhteisvaikutuksista. Salmiakkikoskenkorva vedettiin pois myynnistä, ja painostusta kohdistui myös Minttuun. Alkossa kuitenkin päätettiin, että Minttua voi myydä edelleen, mutta sen alkoholiprosentti laskettiin 50:stä 40:een ja hinta pidettiin ennallaan. Samassa yhteydessä myös etiketin ”schnapps”-sana muutettiin ”liqueur”-sanaksi. Seurauksena oli, että Mintun myynti laski ja se putosi kategoriaan ”normaalit alkoholijuomat”. Myöhemmin Mintun markkinointi keskittyi Suomessakin laskettelukeskuksiin.
Myöhemmät vaiheet

Vuonna 2009 Mintun valmistus siirtyi Pernod Ricardille, joka on kehittänyt tuoteperhettä. Myös pakkausilmettä on uudistettu siirtymällä jäähilepintaisesta pullosta sileäpintaiseen.
Mintun valikoimaan kuuluu kuusi eri makua: Minttu Peppermint 40- tai 50-prosenttisena, 35-prosenttiset salmiakilla maustettu Minttu Black Mint, suklaalla maustettu Minttu Choco, Minttu Chocolate Bar Limited Edition, Minttu Pear ja chilillä maustettu Minttu Chili Mintlähde?.
Minttu on vakiinnuttanut asemansa myös Pohjoismaissa ja Baltiassa. Suomessa Minttu Peppermint on ollut Alkon myydyimpien tuotteiden listalla siitä asti, kun tilastoa on julkaistu. Vuonna 2013 se oli 13. sijalla kategoriassa "Muut väkevät".
Vuonna 2024 Suomalainen juomayhtiö Hartwall kertoi ostavansa alkoholiyhtiö Pernod Ricardilta sen suomalaisbrändit ja niiden valmistuksen johon myös kuului Minttu-likööri.
Minttu Black Mint 35%.
London Knights

| London Knights |
| --- | --- |

Perustettu:  1965
Entiset nimet:  London Nationals (1965–1968) London Knights (1968–)
Kaupunki:   London, Ontario
Kotiareena:  John Labatt Centre
– kapasiteetti:  9 100
Sarjataso:  OHL
Konferenssi:  Läntinen
Divisioona:  Keskilänsi
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Mark Hunter
Puheenjohtaja:   Dale Hunter
Päävalmentaja:   Dale Hunter
Mestaruudet:  Memorial Cup (2005, 2016)   OHL (2005, 2012, 2013, 2016)
Infobox OKNimi-testi OK: 
London Knights on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue Londonin kaupungista, Ontariosta. Se pelaa CHL:ään kuuluvaa OHL-sarjaa. Knights on voittanut kahdesti OHL:n mestaruuden ja kerran Kanadan juniorijääkiekon lopputurnauksen, Memorial Cupin.
Historia

London Knights aloitti B-juniorijoukkueena kaudella 1950–1951. Joukkue käytti 1950-luvulla useita eri nimiä, jotka riippuivat sen hetkisestä sponsorista. 1960-luvun alussa joukkue sai nimekseen London Nationals pääsponsorin Canadian National Railwayn mukaan. Kun Metro Junior A League kaatui ja Toronto St. Michael's Majors -joukkue hajosi, niin Toronto Maple Leafs halusi uuden junioriseuran, johon sijoittaa pelaajiaan. Maple Leafs yrittikin saada Nationalsia OHA-liigaan (nykyinen OHL). Nationals pääsi lopulta sarjaan kaudeksi 1965–1966. Seura pelasi Nationalsin nimellä kaksi kautta, mutta vuonna 1968 sponsorintijärjestelmä purettiin. Howard Darwin osti joukkueen ja muutti nimen London Knightsiksi.
Vuonna 1994 kiinteistömagnaatti Doug Tarry vanhempi osti Knightsin. Hän kuitenkin kuoli pian oston jälkeen, ja joukkueen omistus siirtyi Doug Tarry nuoremmalle, joka ei välittänyt jääkiekosta. Tarry muutti joukkueen perinteiset värit munakoison ja sinivihreän sekoitukseen. Lisäksi hän nimesi joukkueen jäähallin uudestaan London Ice Houseksi. Hunterin veljekset Dale ja Mark ostivat seuran vuonna 2000. Heidän lisäkseen joukkueen osaomistajaksi tuli Basil McRae, kaikki entisiä NHL-pelaajia. Kaksi vuotta myöhemmin Hunterit palauttivat seuran perinteiset värit: vihreän, kullan, mustan ja valkoisen. Myöhemmin samana vuonna Knights muutti uuteen John Labatt Centreen.
Knights voitti ensimmäisen kerran historiassaan OHL:n mestaruuden kaudella 2004–2005. OHL-mestarina joukkue pääsi myös Kanadan juniorijääkiekkoilun lopputurnaukseen, Memorial Cupiin, jonka se voitti myös historiansa ensimmäisen kerran. Londonin kausi oli yksi Kanadan juniorijääkiekkohistorian parhaita. Joukkue rikkoi kauden aikana OHL:n ja CHL:n ennätyksiä. Se pelasi muun muassa 32 tappiotonta ottelua putkeen, mikä oli CHL:n ennätys. OHL:n pudotuspeleissä joukkue hävisi vain kahdesti ja voitti 16 kertaa. Memorial Cupin lopputurnauksessa joukkue voitti alkusarjassa kaikki ottelunsa ja finaalissa se kaatoi Rimouski Océanicin 4–0.
Suomalaiset pelaajat seurassa:
Olli Määttä 2011–2013
Olli Juolevi 2015–2016
Kasper Halttunen 2022-
Jesse Nurmi 2024-
Joukkue

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 31 |  | Austin Elliott | L | 2004 | Strathmore, Alberta, Kanada |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 2 |  | Henry Brzustewicz | R | 2007 | Washington, Michigan, Yhdysvallat |
| 3 |  | Sam Dickinson | L | 2006 | Toronto, Ontario, Kanada |
| 17 |  | Ethan MacKinnon | L | 2003 | London, Ontario, Kanada |
| 51 |  | Jared Woolley | L | 2006 | Port Hope, Ontario, Kanada |
| 59 |  | Oliver Bonk | R | 2005 | Ottawa, Ontario, Kanada |
|   |  | Cam Allen | R | 2005 | Toronto, Ontario, Kanada |
|   |  | Andoni Fimis | R | 2006 | Richmond Hill, Ontario, Kanada |
|   |  | Liam Spencer | L | 2006 | London, Ontario, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 7 |  | Easton Cowan | L | KH | 2005 | Mount Brydges, Ontario, Kanada |
| 11 |  | Ryder Boulton | L | H | 2006 | Atlanta, Georgia, Yhdysvallat |
| 13 |  | Jacob Julien | L | VLH | 2004 | London, Ontario, Kanada |
| 14 |  | Evan Van Gorp | L | VLH / KH | 2006 | Watford, Ontario, Kanada |
| 23 |  | Sam O'Reilly | R | OLH | 2006 | Toronto, Ontario, Kanada |
| 24 |  | Jaxon Cover | L | VLH | 2008 | Aurora, Ontario, Kanada |
| 55 |  | Rene Van Bommel | L | VLH | 2006 | Strathroy, Ontario, Kanada |
| 74 |  | Noah Aboflan | L | VLH | 2005 | Elliot Lake, Ontario, Kanada |
| 77 |  | Chris O'Flaherty | L | VLH | 2005 | Chicago, Illinois, Yhdysvallat |
| 86 |  | Denver Barkey | L | KH | 2005 | Newmarket, Ontario, Kanada |
| 90 |  | Landon Sim | L | KH | 2004 | New Glasgow, Nova Scotia, Kanada |
| 92 |  | Noah Read | L | H | 2007 | St. Catharines, Ontario, Kanada |
|   |  | Juan Copeland | L | VLH | 2005 | Fowlerville, Michigan, Yhdysvallat |
|   |  | Kasper Halttunen | R | OLH | 2005 | Helsinki, Suomi |
|   |  | Jesse Nurmi | L | VLH | 2005 | Valkeala, Suomi |
|   |  | Gleb Semjonov | R | KH | 2007 | Moskova, Venäjä |
Lähde: EliteProspects