stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nätkelmäpunatäplä
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
koiraan genitaalit (englanniksi)
naaraan genitaalit (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1131333  Wikispecies: Zygaena lonicerae  BioLib: 48378  BOLD: 205577  CoL: 93SFH  EPPO: ZYGALO  Fauna Europaea: 440562  Fauna Europaea (new): 045e57b9-5c11-43e9-a676-a504635a84fc  GBIF: 8426357  iNaturalist: 82108  IRMNG: 10335122  LepIndex: 80588  LoB: 5083  MaBENA: ZygaeLonic  NBN: NBNSYS0000005677  NCBI: 287380  Observation.org: 26626  Laji.fi: MX.59987
Saksan 8. vuoristodivisioona

| 8>  vuoristodivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan hihatunnus
Toiminnassa:  27. helmikuuta - huhtikuu 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer (Wehrmacht)
Koko:  divisioona
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Saksan 8. vuoristodivisioona (saks. 8.Gebirgs-Division) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa.
Ensimmäinen divisioona

Divisioona perustaminen aloitettiin maaliskuussa 1944 Lapissa, jolloin sen runkona oli Vuoristojääkärirykmentti 139. Divisioona nimettiin pian uudelleen komentajansa eversti Mathias Kräutlerin mukaan ryhmä Kräutleriksi ja edelleen erillisdivisioona 140:ksi 7. syyskuuta, jolloin siihen kuuluivat erillisdivisioonan esikunta, vuoristojääkärirykmentti 139, jääkäripataljoona 3, tykistörykmentti 139 sekä pioneeri ja viestikomppaniat. Divisioona vetäytyi muun armeijan mukana Norjaan, jossa se antautui sodan lopulla briteille.
Toinen divisioona

Toisen yhtymän historia alkaa Münchenistä VII täydennysalueesta (saks. Kommandeur der Ersatztruppen VII), joka asetettiin liikekannalle 26. elokuuta 1939. Siitä muodostettiin 9. marraskuuta Divisioona Nr 157 ja se nimettiin 12. joulukuuta 1942 edelleen 157. täydennysdivisioonaksi. Seuraavana keväänä divisioonaan kuuluivat täydennysrykmentit 7 ja 157, vuoristotäydennysrykmentti 1, tykistötäydennysrykmentti 7, täydennystulenjohtopatteristo 7, täydennyspanssarintorjuntapataljoona 7, täydennyspioneeripataljoona 7, täydennysmoottoripataljoonat 7 ja 27, täydennyskuljettajapataljoonat 7 ja 27 sekä täydennysrakentajapataljoona 7.
Divisioonasta muodostettiin 1. lokakuuta 1942 157. reservidivisioonaksi, jolloin siihen kuului reservikrenatöörirykmentit 7 ja 157, reservivuoristorykmentti 1, reservitykistörykmentti 7 ja reservipioneeripataljoona 7. Se oli sijoitettu Besanconiin Ranskaan varuskuntajoukoksi. Sen vahvuus oli 1. syyskuuta 1943 lähes 12000 sotilasta. Italian antauduttua divisioona siirrettiin Grenobleen, jossa se nimettiin 1. syyskuuta 1944 157. vuoristodivisioonaksi ja edelleen helmikuussa 1945 8. vuoristodivisioonaksi. Divisioona täydennettiin Mittenwaldissa Baijerissa, jonka jälkeen se siirrettiin Westfaleniin ja edelleen Ranskaan Besanconiin. Divisioona lähetettiin Italian antauduttua Grenobleen lähelle Italian rajaa, jolloin se liitettiin osasto von Zangeniin (myöhemmin Ligurian armeija) taistelemaan Pohjois-Italian partisaaneja vastaan.
Divisioona ei koskaan saavuttanut määrävahvuutta. Se nimettiin 1. syyskuuta 1944 157. reservivuoristodivisioonaksi ja edelleen helmikuussa 1945 8. vuoristodivisioonaksi, jolloin se samalla siirrettiin ensimmäistä kertaa etulinjaan taistelemaan Rovereto-Trenton alueen Yhdysvaltain joukkoja vastaan. Divisioona osallistui Po-joen laakson taisteluihin Italian toisen maailmansodan viimeisiin sotatoimiin. Divisioonan vahvuus oli noin 3000 miestä, mutta se oli kuitenkin Saksan 10. armeijan suurin yhtymä. Divisioona antautui huhtikuun lopulla Yhdysvaltain joukoille.
Komentajat

Divisioonankomentajana oli kenraaliluutnantti Paul Schricker syyskuusta 1944 aina antautumiseen saakka.
Saksan 9. jalkaväkidivisioona

| Infanterieführer V 9>  jalkaväkidivisioona 9. kansankrenatööridivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Tukikohta:  Gießen
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan 9. jalkaväkidivisioona (saks. 9.Infanterie-Division) oli Saksan armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminnen

Wehrkreis V perusti 1. lokakuuta 1934 Gießenissä divisioonan peitenimellä Infanterieführer V, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 9. jalkaväkidivisioonaksi. Sen yksiköt muodostettiin Reichswehrin 5. divisioonasta. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Gießeniin ja se liitettiin Wehrkreis IX:n alaisuuteen.
Palvelus

Toisen maailmansodan alkaessa divisioona suojasi Saksan länsirajaa Saarin alueella. Taistelun Ranskasta alkaessa divisioona ylitti Luxemburgin ja Belgian rajan 10. toukokuuta 1940 jatkaen etenemistä Ranskaan.
584. divisioonasta ja 9. divisioonan jäänteistä muodostettiin 9. lokakuuta 1944 9. krenatööridivisioona. Se oli joulukuusta 1944 tammikuuhun 1945 länsirintamalla. Divisioona osallistui maaliskuussa Trierin alueen taisteluihin. Se antautui Yhdysvaltain joukoille toukokuussa.
Komentajat

kenraalimajuri Erich Lüdke 15. kesäkuuta 1935 - 7. maaliskuuta 1936
kenraaliluutnantti Erwin Osswald 7. maaliskuuta 1936 - 1. joulukuuta 1938
kenraaliluutnantti Georg von Apell 1. joulukuuta 1938 - 31. heinäkuuta 1940
kenraaliluutnantti Erwin Vierow 1. elokuuta - 31. joulukuuta 1940
kenraaliluutnantti Siegmund Freiherr von Schleinitz 1. tammikuuta 1941 - 19. elokuuta 1943
kenraaliluutnantti Friedrich Hoffmann 20. elokuuta 1943 - toukokuu 1944
eversti Otto-Hermann Brücker toukokuu 1944
kenraaliluutnantti Friedrich Hoffmann toukokuu - 16. kesäkuuta 1944
kenraalimajuri Werner Kolb 16. kesäkuuta - 1. marraskuuta 1944
kenraaliluutnantti Werner Kolb 1. marraskuuta 1944 - antautumiseen
Saksan demokraattinen tasavalta yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11. | 21 | 19 | 16 | 56 |
Saksan demokraattinen tasavalta (DDR) osallistui yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1983 ja 1987, jonka jälkeen maa liittyi Saksan liittotasavaltaan. Se oli mukana myös 50 kilometrin kävelyn MM-kilpailussa vuonna 1976 ja olympiaohjelmaan kuulumattomien naisten juoksulajien MM-kilpailuissa vuonna 1980. Vuotta 1976 lukuun ottamatta se oli aina kisoihin osallistuessaan mitalitilaston ykkönen.
Saksan demokraattisen tasavallan MM-historian menestyneimmät urheilijat ovat pikajuoksijat Marita Koch, joka Helsingissä 1983 voitti kultaa 200 metrillä ja molemmissa viesteissä sekä hopeaa 100 metrillä, ja Silke Gladisch, joka vuoden 1983 pikaviestivoiton jatkoksi saalisti Roomassa 1987 kultaa 100:lla ja 200 metrillä sekä hopeaa pikaviestissä. Kolme kultamitalia voitti myös aita- ja viestijuoksija Sabine Busch ja kaksi henkilökohtaista kultamitalia kiekonheittäjä Martina Hellmann. Saksan liittotasavallan riveissä uraansa jatkaneista menestyneimmät ovat kaksi kultaa ja neljä muuta MM-mitalia urallaan voittanut Heike Drechsler ja vuoden 1987 maailmanmestaruuden jatkoksi kolme muuta MM-mitalia saavuttanut kiekonheittäjä Jürgen Schult.
Yksittäisissä lajeissa Saksan demokraattinen tasavalta saavutti kolmoisvoiton naisten 400 metrin aitajuoksussa vuonna 1980 ja naisten seitsenottelussa vuonna 1983. Roomassa 1987 yksikään maa ei yltänyt kolmoisvoittoon, mutta DDR vei kaksoisvoiton miesten 50 kilometrin kävelyssä, naisten 100 metrin juoksussa, naisten 800 metrin juoksussa ja naisten kiekonheitossa – viimeksi mainitusta tuli myös neljäs sija, ja kolmoisvoitto jäi 62 senttimetrin päähän.
Saksan demokraattisen tasavallan MM-mitalit kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1976 Malmö | 0 | 0 | 0 | – | – | – | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1980 Sittard | – | – | – | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 3 | 1. |
| 1983 Helsinki | 2 | 3 | 2 | 8 | 4 | 3 | 10 | 7 | 5 | 22 | 1. |
| 1987 Rooma | 4 | 2 | 2 | 6 | 9 | 8 | 10 | 11 | 10 | 31 | 1. |
| Yhteensä | 6 | 5 | 4 | 15 | 14 | 12 | 21 | 19 | 16 | 56 | 11. |
Saksan demokraattisen tasavallan parhaat MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Marita Koch | 3 | 1 | 0 | 4 | 1983 |
| Silke Gladisch | 3 | 1 | 0 | 4 | 1983–1987 |
| Sabine Busch | 3 | 0 | 0 | 3 | 1983–1987 |
| Marlies Göhr | 2 | 1 | 0 | 3 | 1983–1987 |
| Martina Hellmann | 2 | 0 | 0 | 2 | 1983–1987 |
| Dagmar Neubauer * | 2 | 0 | 0 | 2 | 1983–1987 |
| Ellen Fiedler | 1 | 1 | 1 | 3 | 1980–1983 |
| Heike Drechsler | 1 | 1 | 1 | 3 | 1983–1987 |
| Ronald Weigel | 1 | 1 | 0 | 2 | 1983–1987 |
| Petra Müller | 1 | 1 | 0 | 2 | 1987 |
| Kirsten Emmelmann | 1 | 0 | 1 | 2 | 1987 |
| Cornelia Ullrich | 1 | 0 | 1 | 2 | 1987 |
| Bärbel Broschat | 1 | 0 | 0 | 1 | 1980 |
| Detlef Michel | 1 | 0 | 0 | 1 | 1983 |
| Bettine Jahn | 1 | 0 | 0 | 1 | 1983 |
| Ramona Neubert | 1 | 0 | 0 | 1 | 1983 |
| Ingrid Auerswald * | 1 | 0 | 0 | 1 | 1983 |
| Kerstin Walther * | 1 | 0 | 0 | 1 | 1983 |
| Undine Bremer * | 1 | 0 | 0 | 1 | 1983 |
| Thomas Schönlebe | 1 | 0 | 0 | 1 | 1987 |
| Hartwig Gauder | 1 | 0 | 0 | 1 | 1987 |
| Jürgen Schult | 1 | 0 | 0 | 1 | 1987 |
| Torsten Voss | 1 | 0 | 0 | 1 | 1987 |
| Sigrun Wodars | 1 | 0 | 0 | 1 | 1987 |
*) Ei henkilökohtaisia mitaleja
Saksan puolalaiset

| Saksan puolalaiset |
| --- | --- |
 Rodło, Saksan puolalaisten käyttämä symboli.
 Puolalaisten osuus Saksan väestöstä piirikunnittain vuonna 2021.
Väkiluku:  noin 2 000 000
Kielet:  puola, saksa
Uskonnot:  katolilaisuus
Saksan puolalaiset ovat Saksassa asuvia puolalaisia. Saksan ja Puolan rajalla historiallisesti asuneiden puolalaisten lisäksi heitä on tullut suuressa mittakaavassa töihin Saksaan 1800-luvulta lähtien. Puolalaisia on Saksassa arviolta 2 000 000, ja heillä on virallinen vähemmistön asema.
Historia

Puolalaisia muutti Saksaan suuressa määrin 1800-luvun keskivaiheilta 1900-luvun alkuun. Puolalaisia muutti Saksaan maatalouden työvoimapulan tähden. Leutenot-nimellä tunnettu pula työntekijöistä johtui saksalaisten suuresta muuttoaallosta Yhdysvaltoihin. Puolalaiset vaikuttivat maatalouden lisäksi myös Ruhrin hiilikaivoksilla, joita oli alettu laajentaa 1800-luvun alulla. Puolalaiset perustivat Ruhrille monia puolalaisia seuroja. Ensimmäinen niistä oli katolilainen työseura Jednosch. Tärkeimpiä puolalaisten yhteyssiteitä oli puolankielinen lehti Wiarus Polski. Kun Preussissa alettiin pelätä slaavilaistumista, puolalaisia alettiin sulauttaa saksalaiseen yhteiskuntaan. 1890-luvulla lakkautettiin esimerkiksi puolalaiset koulut. Lisäksi vuodesta 1899 työpaikan säilyttämisen edellytykseksi asetettiin saksan kielen taito. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Ruhrin alueella oli arviolta 500 000 puolalaista, joista suuri osa muutti takaisin Puolaan sodan jälkeen. Alueelle jäi noin 150 000 puolalaista, jotka sulautuivat maailmansotien välillä nopeasti saksalaisiin. Toisessa maailmansodassa Natsi-Saksa otti noin 300 000 puolalaista sotavankia ja 1 000 000 siviiliä pakkotöihin. Sodan jälkeen suurin osa puolalaista palasi Puolaan. Puolalaisia on alkanut uudestaan tulla etenkin maatalouden palvelukseen 1990-luvulta lähtien. Suurin osa heistä työskentelee maassa väliaikaisesti.
Nälkiintyminen

Vietkongin vankileirillä nälkiintynyt mies
Nälkiintyminen on ravinnon puutteesta riutumista. Nälkiintynyt ihminen laihtuu ja saa erilaisia oireita, ja hänen vastustuskykynsä tartuntataudeille heikkenee. Jatkuessaan syömättömyys johtaa kuolemaan tyypillisesti 45–60 vuorokauden kuluttua.
Esiintyminen

Vastentahtoista nälkiintymistä esiintyy esimerkiksi nälänhädissä ja vankileireillä, joissa vangit eivät saa riittävästi ruokaa.
Poliittisen protestin välineenä itsensä nälkiinnyttämistä kutsutaan syömälakoksi. Sitä ovat hyödyntäneet esimerkiksi suffragetit, irlantilaiset tasavaltalaisaktivistit sekä Mahatma Gandhi.
Vapaaehtoista nälkiintymistä on joskus käytetty viihteenä. Nälkäperformanssit olivat suosittuja 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Yhdysvaltalainen taikuri David Blaine näännytti itseään julkisesti 44 päivän ajan vuonna 2003 Lontoossa Thamesjoen yläpuolella riippuneessa läpinäkyvässä laatikossa.
Jotkut ovat näännyttäneet itseään paastoamalla uskonnollisista syistä.
Anoreksia nervosasta kärsivä ihminen näännyttää itsensä joskus henkeä uhkaavaan tilaan asti.
Tilan eteneminen

Kun ihminen alkaa kärsiä ruoan puutteesta, hän alkaa aluksi käyttää maksan ja lihasten glykogeenivarantoja, jotka riittävät 10–14 vuorokautta. Samalla paino laskee huomattavasti. Kun glykogeeni on ehtynyt, elimistö alkaa käyttää muita energianlähteitä kuten vararasvaa. Samalla lihasmassan määrä pienenee. Kun rasvavarat ovat ehtyneet, keho alkaa käyttää proteiineja energian tuotantoon. Aliravitsemuksen vakavat oireet alkavat 35–40 vuorokauden kuluessa. Kuolema seuraa tyypillisesti 45–60 vuorokauden kuluttua syömättömyyden alkamisesta. Tyypillinen kuolinsyy on sydäninfarkti, joka tapahtuu tyypillisimmin kun painoindeksi on noin 12,5.
Ilman nestettä ihminen kuolee normaalioloissa muutamassa päivässä, vegetatiivisessa tilassa 10–14 vuorokaudessa.
Oireet

Nälkiintymisen tyypillisiä oireita ovat turvotus, anemia, sydämen hidastunut toiminta, apatia ja masentuneisuus. Osittaista nälkiintymistä käsitelleissä tutkimuksissa on havaittu, että alentuneen painon ja vähentyneen aktiivisuuden johdosta ihmisen perusaineenvaihdunta voi laskea 1400–2000 kilokalorista alle tuhanteen kilokaloriin päivässä.
Nälkiintyminen heikentää vastustuskykyä ja altistaa tartuntataudeille, jotka voivat johtaa kuolemaan. Näistä yleisimpiä nälänhädissä ovat olleet suolisto- ja kuumesairaudet kuten punatauti, lavantauti ja kolera sekä hengitystieinfektiot. Proteiinipuutos kasvattaa tuberkuloosin riskiä. Jotkin tartuntataudit voivat myös altistaa aliravitsemukselle aiheuttaessaan ravintoaineiden menetystä.
Jälleenruokkimissyndrooma

Kun ihminen on vakavasti nälkiintynyt, syömisen uudelleen aloittaminen on vaarallista ja johtaa helposti kuolemaan. Tämä niin sanottu jällenruokkimissyndrooma johtuu siitä, että syömisen jatkaminen pitkän tauon jälkeen lisää insuliinin eritystä, mikä johtaa hypofosfatemiaan, jossa fosfaatin pitoisuus veressä pienenee kohtalokkaasti. Jälleenruokkimissyndrooma voi ilmetä yli 40 erilaisella tavalla, kuten usein dokumentoituina nopeasti kuolemaan johtavina alavatsakipuina.
Sukupuolierot

Miehet kuolevat nälkiintymiseen naisia herkemmin. Biologisia syitä tälle ovat miesten suurempi ruumiinkoko, nopeampi aineenvaihdunta ja vähäisempi kehon suhteellinen rasvapitoisuus. Sosiaalisiksi syiksi on lisäksi ehdotettu sitä, että miehet ovat naisia liikkuvaisempia ja siksi alttiimpia tartuntataudeille, sekä sitä, että naisia on suosittu esiteollisessa köyhäinhoidossa ja katastrofiavussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nälkiintyminen Wikimedia Commonsissa
Île Saint-Louis

Île Saint-Louis
Île Saint-Louis nähtynä eteläpuolelta, Pont de la Tournellelta
| --- | --- |
Sijainti:  Pariisi Île-de-France, Pariisi Ranska
Vesialue:  Seine
Pinta-ala:  0,11 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2426
Kieli:  ranska
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Île Saint-Louis on Seinejoen saari Ranskan pääkaupungissa Pariisissa, Île de la Citén itäpuolella. Se on nimetty 1200-luvulla eläneen kuningas Ludvig IX:n eli Ludvig Pyhän (ransk. Saint-Louis) mukaan. Saari on kytköksissä manner-Pariisiin sen molemmilta puolilta lähtevien siltojen kautta, ja Île de la Citén saarelle Pont Saint Louis -sillan kautta. Saari kuuluu Pariisin 4. arrondissementtiin.
Vaikka Île Saint-Louis sijaitsee suurkaupungin sydämessä, se muistuttaa ilmapiiriltään ranskalaista maalaiskylää.
Maantiede

Île Saint-Louis on viereisen Île de la Citén ohella ainoa nykyisessä Pariisissa säilynyt alkujaan luonnon muodostama saari; kaupungin länsiosassa sijaitseva Île aux Cygnes on täysin keinotekoinen.
Île Saint-Louis on selvästi pienempi kuin Île de la Cité, ja sen pinta-ala on noin 11 hehtaaria. Se on likipitäen suunnikkaan muotoinen, ja sen pidemmät sivut ovat 525 metrin, lyhemmät 250 metrin pituiset.  Pidemmät sivut ovat suunnilleen länsi-itä-suuntaiset. Sen pidempi, luode-kaakko-suuntainen lävistäjä, joka ulottuu Place Louis-Aragonilta Square Baryelle, on noin 700 metrin pituinen.
Hallinnollisesti Île Saint-Louis kuuluu Pariisin 4. arrondissmenttiin, jolla on myös nimi Arrondissement de  l’Hôtel-de-Ville. Yhdessä Île de la Citén itäosan kansaa se muodostaa kaupunginosan nimeltä Quartier Notre-Dame.
Ennen vuotta 1860 saari kuului Pariisin silloiseen 9. arrondissementtiin ja muodosti yksinään Île-Saint-Louis'n kaupungiosan. Ranskan vallankumouksen aikana se oli yksi Pariisin 48 sektiosta, ja se sai tuolloin nimen Section de la Fraternité ("veljeyden sektio").
Saaria lukuun ottamatta 4. arrondissementti sijaitsee Seinen pohjoispuolella eli oikealla rannalla (ransk. Rive droite), josta saarelle johtaa kolme siltaa. Lisäksi saarelta johtaa yksi silta Île de la Citélle sekä kaksi siltaa Seinen eteläpuolelle eli vasemmalle rannalle' (ransk. Rive gauce), Pariisin 5. arrondissementtiin.  Saaren itäkärjen kautta kulkee bulevardi Boulevard Henri IV, joka johtaa Boulevard Saint-Germainin itäpäästä Place de la Bastillelle.
Vuoden 2013 alussa saarella asui 2426 henkilöä.
Historia > Alkuperä

Pariisi sijaitsi alun perin Citén saarella. Kuningas Kaarle Kaljupää lahjoitti sen itäpuolella sijainneen silloin vielä asumattoman saaren, nykyisen Île Saint-Louis'n, Pariisin piispalle vuonna 867. Myöhemmin saari joutui Notre-Damen tuomiokapitulin hallintaan, minkä vuoksi se sai nimen Île Notre-Dame, vaikka itse Notre-Damen katedraali sijaitseekin viereisellä Citén saarella. Tällä nimellä saari tunnettiin vuoteen 1726 saakka. Saari yhdistettiin 1300-luvulla joen etelärantaan puusillalla, joka sijaitsi nykyisen Pont de la Tournellen paikalla.  Saarta käytettiin varsinkin laidunmaana ja varastoalueena, mutta Ranskan kuninkaat järjestivät siellä toisinaan myös suuria julkisia seremonioita.
Kun Filip II August 1200-luvulla rakennutti Pariisia ympäröineen linnoitusten ketjun, Île Notre-Dame jaettiin kanavalla kahtia muurin kohdalta. Kanavan länsipuolisella saarella säilyi nimi Île Notre-Dame, kun taas tällöin muodostunut pienempi itäinen saari sai nimen  sai nimen Île aux vaches ("Lehmien saari").
Île aux Vaches oli niittyjen peittämä saari, jossa ei ollut asutusta. Se yhdistettiin jälleen Île Notre-Dameen 1600-luvulla, kun saarta ryhdyttiin rakentamaan kaupunkimaisesti.
Historia > Rakentaminen

Jo Henrik IV:n aikana esitettiin suunnitelmia Île Notre-Damen ja Île aux Vachesin rakentamiseksi kaupunkimaisesti, mutta vasta Ludvig XIII:n vuonna 1614, jolloin Ludvig XIII:n oli jo kuninkaana mutta leski­kuningatar Maria de’ Medici toimi vielä sijais­hallitsijana, silta­urakoitsija Christophe Marie sai tehtäväkseen saarten rakentaminen. Île Saint-Louis'sta tuli Pariisin ensimmäinen yhtenäisen suunnitelman mukaan rakennettu alue. Marien yhteistyökummaneina toimivat Lugles Poulleter ja François Le Regrattier, ja hän vastasi saarten välisen kanavan täyttämisestä, pysyvien siltojen rakentamisesta ja rantalaiturien vahvistamisesta, minkä vastineeksi hän sai saareen hallintaoikeuden 60 vuoden ajaksi.
Notre-Damen tuomiorovastien vastalauseista huolimatta saari rakennettiin noin 30 vuoden kuluessa täyteen asuintaloja. Saarten välinen kanava täytettiin, joten ne muodostivat jälleen yhden ainoan saaren. Rakennusten tukemiseksi saari ympäröitiin pengerretyillä rantakaduilla, jotka olivat sen verran korkeita, että ne jäivät kuivilleen joen tulviessakin. Kadut rakennettiin ruutukaavan mukaisesti siten, että saaren halki pituussuunnassa kulki Rue Saint-Louis-en-l'Île.
Saarelle rakennettiin joukko palatsimaisia asuintaloja, hôtels particuliers, joiden vuoksi se sai liikanimen "palatsien saari".. Osan niistä suunnittelivat arkkitehdit Louis le Vau ja François Le Vau, jotka itsekin muuttivat asumaan saarelle. Jälkimmäinen suunnitteli myös saarella sijaitsevan kirkon, Église Saint-Louis-en-l’Îlen, joka valmistui vuonna 1644.
Saarelta manterelle Seinen kummallekin puolelle rakennettiin joukko siltoja. Pont Marie valmistui vuonna 1635, ja Pont de la Tournelle rakennettiin aikaisemmin tuhoutuneen sillan paikalle vuonna 1656. Pont Saint-Louis, joka yhdisti Île Saint-Louis'n ja Île de la Citén, valmistui vuonna 1630, mutta se romahti jo muutamaa vuotta myöhemmin, ja aikojen kuluessa paikalle on jo kuusi kertaa rakennettu uusi silta puretun tai tuhoutuneen tilalle.
Historia > Myöhemmät vaiheet

Île Saint-Louis sai nykyisen nimensä vuonna 1726. Se nimettiin Ranskan kuningas Ludvig IX:n eli Pyhän Ludvigin (ransk. Saint-Louis mukaan, joka oli Ludvig XIII:n suojeluspyhimys ja samalla hänen esi-isänsä. Perimätiedon mukaan Ludvig IX:llä olisi ollut tapana tulla Île aux Vachesille rukoilemaan, ja sinne hän olisi kokoontunut ritariensa kanssa vuonna 1269 ennen lähtöään kahdeksannelle ristiretkelle, joka kuitenkin koitui hänelle kohtalokkaaksi: hän kuoli vuotta myöhemmin Tunisissa punatautiin.
Île Saint-Louis on pitkälti pysynyt sellaisena kuin miksi se 1600-luvulla rakennettiin. Muutamia rakennuksia on tosin purettu, varsinkin 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella, osa niistä uusien katujen rakentamiseksi. Erityisesti Haussmannin johdolla 1800-luvulla toteutun Pariisin suurisuuntainen uudelleenrakennushankkeen yhteydessä saaren itäisen kärjen läpi rakennettiin Boulevard Henri IV siltoineen (Pont Sully), jolloin sen tieltä purettiin muutamia rakennuksia, joista huomattavin oli Hôtel de Bretonvilliers. Muilta osin Haussmannin kaupunkiuudistuskin jätti saaren vanhan rakennuskannan koskemattomaksi.
Ennen Haussmannin aikaa nykyisen Pont Sullyn paikkeilla oli ollut vain kaksi vanhaa kävelysiltaa. Muistakin saarelle johtaneista silloista osa on myöhemmin korvattu uudelle. Vuonna 1862 saarelta Seinen pohjoisrannalle rakennettiin kokonaan uusi silta, Pont Louis-Philippe, ja sen jatkeeksi vanhojen korttelien läpi puhkaistiin katu Rue du Bellay. Myös Île de la Citén ja Île Saint-Louis'n välillä oli silta jo 1600-luvulla, mutta nykyinen silta, Pont Saint-Louis, on rakennettu vasta vuonna 1970.
1980-luvulta lähtien Île Saint-Louis on tullut suosituksi myös sellaisten henkilöiden keskuudessa, jotka varsinaisesti asuvat muualla ja joilla on vain toissijainen asunto Pariisissa. Saaren keskiosissa varsinkin monet pienet huoneistot on muutettu toissijaisiksi asunnoiksi..
Hôtel Lambergin omistaa nykyisin Qatarin hallitsijasuvun jäsen Abdallah Ben Abdallah-Al-Than. Rakennuksessa syttyi heinäkuussa 2013 suuri tulipalo.
Saaren länsipää, vasemmalla Pont Louis-Philippe.
Rakastavaisia Île Saint-Louis'n kärjessä.