stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koristeportulakka

| Koristeportulakka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Portulakkakasvit Portulacaceae
Suku::  Portulakat Portulaca
Laji::  grandiflora
Kaksiosainen nimi
 Portulaca grandiflora  Hook. 
Katso myös
   Koristeportulakka Wikispeciesissä   Koristeportulakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koristeportulakka (Portulaca grandiflora) on mehevälehtinen kasvi, jonka kukkia on monenvärisiä.
Koristeportulakalla on mehevät, vihreät tai sinivihreät lehdet. Yksinkertaiset tai kerrannaiset, heleänväriset kukat ovat 2–5 cm:n kokoiset. Kukan keskusta on keltainen; terälehtien väri voi olla keltainen, oranssi, valkoinen tai punainen.
Koristeportulakka kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Amerikassa Perusta Brasiliaan. Se on levinnyt viljelykarkulaisena laajalti muillekin mantereille.
Anne Alho

Anne Alho, Portrait 1998, Kankaanpää.
Anne Alho (23. heinäkuuta 1955 Joensuu – 15. maaliskuuta 2010 Jyväskylä) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Elämä ja ura

Anne Alhon muutti lapsuudenperheensä mukana Jyväskylään vuonna 1956. Hän opiskeli kuvanveistoa Kankaanpään taidekoulussa, josta valmistui vuonna 1984. Alho suoritti taiteilijan pedagogiset opinnot Taideteollisessa korkeakoulussa 1992–1995.
Alhoon eniten vaikuttaneita kuvanveistäjiä olivat Kankaanpään taidekoulun rehtorina toiminut Ossi Somma, jyväskyläläinen Unto Hämäläinen ja Alhon elämänkumppani Harald Karsten. Alhon töiden päämateriaali oli teräs, mutta hän käytti lukuisia muitakin materiaaleja. Veistokset olivat usein isokokoisia, jolla Alho pyrki muuttamaan käsitystä naispuolisille kuvanveistäjille oletetusta ”askartelusta”. Ideat teoksiin Alho otti yhteiskunnasta ja omasta ympäristöstään, hän ei nimennyt itselleen tyylisuuntaa ja hänen töissään oli samaan aikaan läsnä voima ja herkkyys. Kuvanveiston lisäksi Anne Alho myös maalasi.
Anne Alho osallistui lukuisiin yhteis- ja ryhmänäyttelyihin Suomessa ja myös yhteis- ja ryhmänäyttelyihin Ruotsissa ja Italiassa. Yksityisnäyttelyitä hän piti 16. Alho opetti myös taideaineita Jyväskylän työväenopistossa.
Anne Alholla on yksi tytär. Alho sairastui syöpään 2000-luvun alkupuoliskolla ja kuoli vuonna 2010. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2007.
Julkiset teokset

Anne Alhon julkisiin teoksiin kuuluvat muun muassa Jyväskylässä olevat teokset Kukka (1989), Rannasta saareen - saaresta rantaan (1997) ja Rondo (1997). Lisäksi Jyväskylässä on Alhon yhdessä Harald Karstenin kanssa toteuttama vuonna 2004 paljastettu moniosainen ympäristötaideteos Unelma. Vaasassa on teos Sopimus vuodelta 1997 ja Kankaanpäässä Portrait, joka on paljastettu vuonna 1998.
Aiheesta muualla

Anne Alho Kansallisgallerian kokoelmissa
Rondo, 1997, Jyväskylä.
Sopimus, 1997, Vaasa.
Hồ Chí Minhin huoltotie

Pohjoisvietnamilaiset kuljettivat tarvikkeita huoltotiellä varsinkin alussa myös kantamalla.
Hồ Chí Minhin huoltotie vuonna 1967.
Hồ Chí Minhin huoltotie (eli Truong-Son vuorten strateginen huoltotie) oli Vietnamin sodan aikana reitti, jota kautta kuljetettiin joukkoja, aseita ja tarvikkeita Pohjois-Vietnamista Etelä-Vietnamin Vietkong-sisseille. Tie kulki vuorten ja viidakoiden halki. Sen kokonaispituus oli 400 kilometriä. Käytännössä se oli polkujen, tunnelien ja muiden väylien verkosto, jossa kulkuväyliä oli 15 000 kilometriä. Huoltotie alkoi Laosin Mu Gian solan seuduilta ja päättyi Saigonin seuduille. Ho Chi Minhin huoltotien tarkoitus oli saada tarpeellinen määrä kalustoa rintamalle ja huhujen mukaan myös amerikkalaisten linjojen taakse. Alueella toimiminen oli vaikeaa niin Pohjois-Vietnamin armeijalle kuin amerikkalaisille ja etelävietnamilaisille. Pohjois-Vietnamin armeija pystyi estämään Yhdysvaltain vastatoimet huoltotietä vastaan. Erikoisjoukkojen kuljetukset lentoteitse, pommitukset ja maahyökkäys Laosiin epäonnistuivat, kun huoltotie tukittiin. Niinpä Pohjois-Vietnamin kansanarmeija pystyi parantamaan tietä jatkuvasti.
Huoltotien alkuvuodet

Ho Chi Minhin huoltotie oli alun perin vain polku viidakossa. Se ei ollut kokonaan näkyvissä. Pohjoisvietnamilaiset alkoivat tiedustella sopivaa joukkojen siirtoreittiä vuonna 1959. He käyttivät apuna apuna annamiittien vähemmistökansoja. Ensimmäinen sotilasosasto kulki Etelä-Vietnamiin kesäkuussa 1959. Pohjoisvietnamilaiset pyrkivät kulkemaan varoen jättämättä jälkiä. Tien kulkijat ylittivät 9-tien vain yöllä. Pian Etelä-Vietmanin armeija huomasi jälkiä kulkemisesta Kha Sanhin lähellä. Vuonna 1960 etelävietnamilaiset vangitsivat ensimmäiset vesitse kulkeneet soluttautujat. Vuonna 1960 Yhdysvallat suunnitteli Etelä-Vietnamin rajojen sulkemista soluttautumiselta maalla ja merellä. Vuonna 1961 Hanoin sotilasjohto siirsi reitin Laosiin, josta eräs kenraali oli siirtänyt parhaat sotilasosastonsa pois, koska halusi käyttää niitä vallan saamiseen. Pohjois-Vietnam alkoi järjestää reitille väliasemia. Vuonna 1961 etelävietnamilaiset löysivät yhden väliaseman. Vuosina 1962–1963 reitin kautta kulki yli 30 000 sotilasta etelään.
Tien laajentaminen

Vuoteen 1964 asti Pohjois-Vietnam empi, rakentaisiko se reitille kuorma-autojen kuljettavia teitä. Vuonna 1964 Pohjois-Vietnam lähetti pioneereja rakentamaan teitä reitille.  Tiestä tuli jo vuoteen 1965 mennessä mutkikas tieverkosto, jossa oli väliasemia. Näitä pohjoisvietnamilaiset kutsuivat nimellä Binh tram . Reittiä valvonut Osasto 665 reititti tieverkoston kautta tulleet kolonnat aina turvallisimmalta näyttävää tietä pitkin.  Väliasemia oli kymmeniä.  Reitin avainkohtia puolustivat ilmatorjuntapatteristot. Osasto 665 oli se joka kuljetti tavaraa ja joukkoja reitillä. Vuonna 1965 se kuljetti tavaraa yhtä paljon kuin aiempina vuosina yhteensä. Kuorma-autot saattoivat ajaa  tietä vain kuivan kauden aikana. .  Mutta yhtä hyvin maasto ja olot olivat vaikeita amerikkalaisille ja pohjoisvietnamilaisille. Kulkutaudit, nälkä, vaikea maasto, villieläimet, amerikkalaisten erikoisjoukot ja pommitukset vaivasivat pohjoisvietnamilaisia
Yhdysvaltain erikoisjoukot

Yhdysvaltain U2-tiedustelukoneet huomasivat Laosissa tapahtuvat pohjoisvietnamilaisten tienrakennuksen maaliskuussa 1964.. Kesäkuussa  etelävietnamilaiset kommandot pudotettiin operaatio "Leaping Lenan" puitteissa Seponesta pohjoiseen ja 9. tiestä etelään. Suurin osa kommandoista katosi, vain muutama palasi hengissä.
Vuonna 1965 Yhdysvallat kiihdytti osallistumistaan Vietnamin sotaan. Niinpä Yhdysvaltojen "tiedustelupartiot" alkoivat toimia, ja tuloksia kuvattiin hyviksi. Mutta liikkuminen pensaikossa oli vaikeaa, myrkkykäärmeet ja malariahyttyset aiheuttivat vaikeuksia. Yhdysvaltain ja paikallisista joukoista koostuvat "SOG" joukot ja pohjoisvietnamilaiset sotivat tien hallinnasta. Helikopterit kuljettivat SOG-joukkoja kohteisiinsa. Joskus erikoisjoukkoja pudotettiin laskuvarjoillakin. SOG perusti eteentyönnettyjä tukikohtia. 
. Huoltotietä vastaan taistelevien Spike-erikoisryhmien helikopterikuljetus oli vaikeaa. Erikoisjoukkojen tukikohtia oli vain muutamia.  Viidakoiden lehväpeitto laajalti esti helikopterien laskeutumisen, harvoja aukkoja lukuun ottamatta. Aukot olivat yleensä pohjoisvietnamilaisten tai Laosin sissien valvomia. Mahdollisten hyökkäyskohteiden, aukkojen, lähteiden, polkujen jne lähellä oli vartijoita, jotka varoittivat esimerkiksi kiväärinlaukauksin lähestyvästä vaarasta. SOG-erikoisjoukkojen kuljetukseen ja suojaamiseen käyttämä noin viiden lentokoneen lentue piti kovaa ääntä, jolloin vartijat valpastuivat ja tekivät hälytyksen .
Pohjois-Vietnamin joukot pyrkivät hävittämään Yhdysvaltain armeijan ja sen liittolaisten tukikohtia, jotka uhkasivat huoltotietä. Esimerkiksi A Shaussa pohjoisvietnamilaiset iskivät erikoisjoukkojen leiriin helmikuussa 1966. Vuonna 1968 pohjoisvietnamilaiset valtasivat Kham Ducin leirin, joka oli pohjoisten Spike-erikoisjoukkojen tukikohta.
Hyökkäys Laosiin

Yhdysvallat myös pommitti tietä, mutta pohjoisvietnamilaiset korjasivat vauriot. He myös kykenivät vastatoimista huolimatta laajentamaan tietä.
Yhdysvaltain vastatoimet jäivät loppujen lopuksi aina puolinaisiksi. Vuonna 1966 suuri määrä pohjoisvietnamilaisten joukkoja, panssareita, pioneereja kulki tietä etelään. Vuonna 1967 tie alkoi olla kommunistijoukoille välttämätön. Erinäisissä pommituksissa kuoli yli 10 000 ylläpitoon osallistunutta ihmistä.
Yhdysvaltain armeijan hyökkäys vuonna 1970 Kamputseassa ja Laosissa oli yritys pysäyttää huoltotien toiminta kokonaan.  Etelä-Vietnamin armeija hyökkäsi 8. helmikuuta Laosiin. Mutta Pohjois-Vietnamin armeija ajoi hyökkääjät pois Laosista maaliskuun loppuun mennessä. Pohjois-Vietnamin kuorma-autot kulkivat tietä pitkin uudestaan muutaman päivän kuluttua hyökkäyksen päättymisestä. Tien merkitys oli suurin Vietnamin sodan lopussa, jolloin amerikkalaisia joukkoja ei enää ollut merkittävästi Vietnamissa. Silloin tie kulki Vietnamin alueella. Ho Tsi Minhin huoltotien kautta Sihanoukvilleen vienyt merireitti sulkeutui 1969..
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hồ Chí Minhin huoltotie Wikimedia Commonsissa
Abu Dawud

Sunan Abi Dawud -kokoelma
Haozdarin raunioportti muinaisessa Sistanissa (Abu Dawudin kotikaupungissa)
Abu Dawud (817–889) syntyi Sistanissa, Persian Khorasanissa ja kuoli Irakin Basrassa. Hän kuului islamilaisen lain shafi'i-koulukuntaan.
Orientalisti Joseph Schacht toteaa, että imaami al-Shafi'in vaikutuksesta sunna eli jumalan tahdon mukainen elämä alettiin 800-luvulla liittää profeetta Muhammedin elämäntapaan, joka näin liitettiin islamilaiseksi oikeuslähteeksi. Tämän jälkeen alettiin kerätä tarinoita, jotka kertoivat siitä. Keräystyön tuloksia olivat lukuisat Muhammedin sunnaa esittelevät hadith-kokoelmat. Niistä Malik ibn Anasin nimissä oleva Muwatta oli varhaisin. Kuusi tärkeintä, joihin Sunan Abu Dawud kuuluu, muodostavat kokoelman kutub al-sittah.
Abu Dawudia pidetään yleisesti neljänneksi merkittävimpänä hafizina. Kunnianimi tarkoittaa, että henkilö osasi ulkoa yli 100 000 hadithia kertojaketjuineen. Tämän kerrotaan tehneen heistä ylivoimaisia arvioimaan hadithien luotettavuutta – taito, jota sen koommin ei samassa mitassa ole esiintynyt muslimien keskuudessa. Tämä seikka myös sementoi "kuuden kirjan" kokoelman arvovallan. Abu Dawudin keruukohteiksi mainitaan Khorasan, Irak, Hijaz, Sham (Syyria), Egypti ja Nishapur. Abū Dāwūdin kerrotaan sanoneen: “Olen kirjoittanut 500 000 hadithia Jumalan lähettiläästä, joista valitsin 4800 kaikkein autenttisinta tähän kirjaan (Sunan Abi Dawud)".
Taustaa

Islamin mukaan Jumalan laki (šaria, eli "polku") välittyi profeetta Muhammedin kautta kahdella tavalla. Ensimmäisen osan siitä muodostivat Muhammedin saamat ilmestykset, jotka koottiin Koraaniksi. Toisen osan Jumalan laista muodosti profeetta Muhammedin esikuvallinen elämäntapa, josta kertovat tarinat kiersivät suullisena perinteenä kaksisataa vuotta, kunnes ne 800-luvulla kirjattiin hadith-kokoelmiin. Islam sai esikuvansa tähän rakenteeseen juutalaisuudesta, missä Mooseksen välittämä Jumalan laki (halakha eli "polku") välittyi samalla tavoin kahta reittiä: kirjallisesti Tooran kautta ja suullisesti kertomuksina Mooseksen teoista (mišna-kirjallisuus). Yhdessä Koraanin kanssa kutub al-sittah muodostaa 1000-luvulla vahvistetun sunni-islamin pyhien kirjoitusten kokoelman ja sisältävät Koraania tarkentavat tiedot Jumalan laista eli šariasta.
Aiheesta muualla

Sunan Abi Dawud
Nakajima B5N

| Nakajima B5N |
| --- | --- |
 Nakajima B5N
Tyyppi:  torpedokone
Valmistaja:  Nakajima
Suunnittelija:  Katsuhi Nakamura
Ensilento:  tammikuu 1937
Valmistusmäärä:  1 149 
Nakajima B5N (jap. 九七式艦上攻撃機, kyū-nana-shiki kanjō kōgeki-ki "laivaston tyypin 97 torpedokone" ja liittoutuneiden raportointinimi Kate) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien torpedokone. Se oli luotettava ja monikäyttöinen lentokone, jonka suurin heikkous oli heikko aseistus ja hitaus.
Tausta

Vuonna 1932 keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimat julkisti 7-Shi-vaatimukset. Aichi, Mitsubishi ja Nakajima valmistivat vaatimusten  mukaiset prototyypit, mutta yhdenkään ei katsottu olevan käyttökelpoisia. Laivasto julkaisi sen sijaan 9-Shi-vaatimukset, jolla haettiin korvaajaa laivaston tyypin 92 torpedokoneelle B3Y1. Vaatimusten mukaisen kone suunniteltiin Yokosukan laivaston lentoteknisellä varikolla . Lentokone laitettiin tuotantoon laivaston tyypin 96 torpedokone B4Y1, joka oli kuitenkin ainoastaan väliaikainen ratkaisu suunniteltaessa vaatimukset täyttävää suunnitelmaa.
Vuonna 1935 laivasto julkaisi 10-Shi-vaatimukset, joka määritteli yksimoottorisen ja yksitasoisen torpedokoneen. Vaatimuksina olivat:
Siipien kärkiväli ei saanut ylittää 16 metriä ja koneessa tuli olla taittuvat siivet, jotta kärkiväli voitiin supistaa 7,5 metriin
Aseistuksen tuli olla 800 kilogramman torpedo tai vastaava pommikuorma ja yksi 7,7 millimetrin konekivääri
Huippunopeus 180 solmua 2 000 metrin korkeudessa
Lentonopeus 135 solmua, 4 tunnin lentoaika ja 7 tuntia maksimilentoaika
Kolmen hengen miehistö
Moottorina joko Nakajima Hikari tai Mitsubishi Kinsei.
Katsuji Nakamuran johtama ryhmä käytti Nakajiman tyypin K alatasoa, johon suunniteltiin sisäänvedettävät laskutelineet. Suuret siivet voitiin taittaa ylöspäin ja siipien kärjet menivät ristiin ylös ja taakse ohjaamon päälle taitettuina. Rungon kokonaispituus oli vain 10,3 metriä, jotta se kyettiin siirtämään käytössä olevien lentotukialusten hisseillä. Koneen muina uutuuksina oli säätölapapotkuri ja Fowler-siivekkeet. Prototyypin moottorina oli ilmajäähdytteinen 9-sylinterinen Nakajima Hikari 2. Kone valmistui joulukuussa 1936 ja teki ensilennon tammikuussa 1937 saaden virallisen nimen B5N1. Hydraulijärjestelmässä havaitut ongelmat häiritsivät koelentoja, mutta ne saatiin kuitenkin nopeasti ratkaistua.
Kone ylitti koelennolla vaaditun huippunopeuden reilusti, mutta siitä huolimatta laivaston esikunta esitti huolensa koneen lukuisista innovaatioista. Erityisesti huolta aiheuttivat mahdolliset ylläpito-ongelmat. Toisesta prototyypistä alkaen hydraulinen siiventaittojärjestelmä korvattiin manuaalisella järjestelmällä ja Fowler-siivekkeet vaihdettiin perinteisiin siivekkeisiin. Muina muutoksina oli kiinteälapaisella propellilla varustetun Hikari 3 -moottorin käyttöönotto samoin kuin lisätankkien asentaminen siipiin. Näin muutettuna malli voitti Mitsubishi B5M1 -mallin testeissä. Laivasto määräsi marraskuussa 1937 mallin tuotantoon Koizumin tehtaalle nimellä laivaston tyypin 97 lentotukialus torpedokone malli 1.
Käyttö

Japanissa järjestetyn miehistöjen koulutuksen jälkeen lentokone, joka oli nimetty uudelleen laivaston tyypin 97 lentotukialus torpedokoneeksi malli 11, sijoitettiin palvelukseen lentotukialuksille. Saman aikaisesti maatukikohdissa toimivat yksiköt saivat lentokoneita taistelutoimiin Kiinassa, missä pommein varustetut lentokoneet  toimivat maavoimien taktisena tukena. Koneiden operoidessa niitä suojaavien laivaston tyypin 96 lentotukialushävittäjien kanssa, ne osoittautuivat kohtuullisen onnistuneiksi heikosta omasuoja-aseistuksesta ja puuttuvasta panssaroinnista huolimatta. Koneiden omasuojana oli ainoastaan radio-operaattorin 7,7 millimetrin tyypin 92 konekivääri. Pommituslennoilla tähystäjä, joka istui lentäjän ja radio-operaattorin välissä, vastasi pommien pudottamisesta. Tähtääminen tapahtui avaamalla pienet luukut lattiassa. Kiinan-Japanin sodan aikana mallista ei löytynyt puutteita, jotka olisivat vaatineet muutoksia. Ainoat muutokset olivat radiojärjestelmien päivitys. Myöhemmin tuli tarve parantaa lentokoneen suorituskykyä, kun kohdattiin moderneja hävittäjiä.
Uusi versio B5N2 teki ensilentonsa joulukuussa 1939 ja siirrettiin tuotantoon nimellä laivaston tyypin 97 lentotukialustorpedokone malli 12. Kone oli ulkoisesti samanlainen kuin edeltänyt B5N1, mutta sen moottorina oli 1 000 hevosvoiman 14-sylinterinen kaksirivinen Nakajima Sakae 11, joka oli kuitenkin halkaisijaltaan pienempi kuin aiempi 9-sylinterinen yksirivinen Nakajima Hikari 3 -moottori. Nakajiman suunnittelijat esittivät moottorin koteloinnin pienentämistä lentäjän näkökentän laajentamiseksi. Huolimatta 36 prosentin tehonlisäyksestä kone ei kuitenkaan ollut merkittävästi edeltäjäänsä nopeampi. Laivasto kuitenkin hyväksyi moottorin vaihdon, koska toimintavarmemman Sakaen ylläpito oli helpompaa.
Uusi malli oli ensilinjan yksiköissä täysin korvannut edeltäjänsä B5N1:n ja B4Y1:n Japanin hyökätessä Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941. Malli osallistui kaikkiin lentotukialusoperaatioihin, kunnes se korvattiin 1944 laivaston lentotukialustorpedokone Tenzanilla. B5N2, joka sai liittoutuneilta koodinimen Kate, oli myös maakentille sijoitetuissa lentoyksiköissä ottaen osaa Salomon saarten taisteluihin ja viimeisen kerran aktiivisesti operaatioissa Filippiinien taisteluissa 1944. Kun hälyttävän suuret tappioluvut ja riittämätön suorituskyky pakottivat mallin siirtämisen toisarvoisiin tehtäviin, kone sai pitkän toimintasäteensä vuoksi tehtäväksi tiedustelussa ja sukellusveneidentorjunnassa operoiden liittoutuneiden hävittäjien toiminta-alueen ulkopuolella tutkalla tai magneettisen häiriön ilmaisimilla varustettuina. Osa koneista sijoitettiin koulukoneiksi täydentämään B5N1-K-kalustoa. Samoin osa oli hinaamassa Chikara erityispurjekoneita.
Tekniset tiedot (Nakajima B5N2)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3 (lentäjä, maalinetsijä/navigaattori/pommittaja ja radisti/taka-ampuja)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.030000010,30 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&015.051000015,51 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.07000003,70 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02277.&&&&002 277 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&04108.&&&&004 108 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Nakajima NK1B Sakae 11 -14-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0746.&&&&00746 kW (&&&&&&&&&&&01000.&&&&001 000 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0378.&&&&00378 km/h 3 600 metrissä
Toimintasäde: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”.2 000 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&08260.&&&&008 260 m
Aseistus
yksi 7,7 mm konekivääri
yksi 800 kg torpedo tai sama määrä pommeja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nakajima B5N Wikimedia Commonsissa
Chambers, Mark: Nakajima B5N 'Kate' and B6N 'Jill' Units.  (Combat Aircraft 119)  Oxford, UK:  Osprey Publishing, 2022.  ISBN 978-1-4728-1874-4  (englanniksi)
Paduch, Dariusz: Nakajima B5N Kate.  (Monographs 79)  Lublin:  Kagero, 2021.  ISBN 978-83-66673-54-0  (englanniksi)
The Nakajima B5N (englanniksi)
Nakajima B5N "Kate" (ranskaksi)
Nakajima B5N
Yrjö Rosola

Helsingin 400-vuotismuistomerkki vuodelta 1950 on kaksiosainen.
Kustaa Vaasan tyylitelty profiilireliefi.
Korkokuva Helsingin asemakaavasta vuosina 1550–1640.
Yrjö Rosola, ent. Rosvall (27. marraskuuta 1904 Helsingin pitäjä  – 2. helmikuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä ja lasitaiteilija.
Henkilöhistoria ja ura

Yrjö Rosolan vanhemmat olivat puuseppä Robert Werner Rosvall ja Vilhelmiina Suominen ja puoliso vuodesta 1936 mainospiirtäjä Hilkka Aina Margareta Lavi. Rosolan taiteilijan ura alkoi 1920-1930-lukujen vaihteessa. Hän kirjoittautui 17-vuotiaana Taideteollisen keskuskouluun kuvanveistolinjalle ja jo opiskeluvaiheessa hänestä tuli opettajansa Gunnar Finnen apulainen. Yhteistyötä kesti kymmenen vuotta. Yrjö Rosola oli mukana muun muassa Topeliuksen muistomerkin luomisessa ja Eduskuntatalon koristelutöissä. Rosola oli Taideteollisen oppilaitoksen yliopettaja vuodesta 1958. Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulun Rosola kävi 1931–1932 ja teki useita opintomatkoja Pohjoismaihin ja Keski-Eurooppaan 1920-, 1930- ja 1940-luvuilla. Rosola tuli tunnetuksi lasin reliefikoristelijana ja monumentalistina, hänen töitään oli esillä näyttelyissä kotimaassa ja ulkomailla. Rosolan huomattava muovailun ja veiston opettajan ura kesti 1930-luvulta aina vuoteen 1970 asti. Rosola oli Suomen kuvanveistäjäliiton ja Ornamon kunniajäsen.
Teoksia > Pakilan kirkon alttarireliefi

Rosola suunnitteli Pakilan kirkkoon alttarireliefin, jonka aineena on Hyvä Paimen. Reliefi valmistui jo edellisenä vuonna ja oli paikoillaan alttariseinällä kirkon ensimmäisessä jumalanpalveluksessa jouluna 1949. Reliefi oli vaalea ja sen taustaseinä oli sininen. Teos sai sivuvaloa alttarisyvennyksessä olleesta ikkunasta. Kun Pakilan kirkkoa eli nykyistä Hyvän Paimenen kirkkoa laajennettiin 2000-luvun alussa, vanhan kirkkosalin alttariseinä joutui purettavaksi. Vanha kirkkosali tulisi toimimaan seurakuntasalina ja sen erottaisi uudesta kirkkosalista siirtoseinä. Reliefiä ei voinut siirtää ehjänä, mutta sen haluttiin säilyvän. Akateemikko Juha Leiviskä ratkaisi ongelman siten, että reliefistä tehtiin muotti, jolla se valettiin uudelleen ja sijoitettiin vanhan alttariseinän vierelle vanhan kirkkosalin sivuseinälle. Kun Hyvän Paimenen kirkon kirkkosalin ja seurakuntasalin välinen siirtoseinä on auki, näkyy Hyvä Paimen -reliefi kirkkosaliin ja se saa sivuvaloa uuden kirkkosalin alttariseinän ikkunoista. Reliefin tähtien kultaus on uutta, vanhassa Pakilan kirkossa niitä ei oltu kullattu.
Teoksia > Muita teoksia

IIsalmen kirkon saarnatuolin puuveistokset (1934)
Suomen Pankin Tampereen konttorin lasireliefit (1944)
Kulutusosuuskuntien Keskusliiton hallintoneuvoston kokoussalin puuveistokset (1945)
Lastenklinikan lasireliefit (1946)
Ahlaisten sankaripatsas, Ahlaisten kirkolla (1949)
Pyhärannan sankaripatsas, Pyhärannan kirkolla (1948)
Sallan kirkon lasireliefit (1949)
Helsingin 400-vuotismuistomerkki (1950), tummanharmaa graniitti, Vanhakaupunki, Helsinki.
Teoksia > Valokuvia julkisista teoksista

Unohdettujen vainajien muistomerkki, 1934, Lohja.
Sankarimuistomerkki, 1948, Pyhäranta.
Ahlaisten sankarimuistomerkki, 1948, Pori.
Ahlaisten sankarimuistomerkki, 1948, Pori.
Hyvä paimen, 1949, Helsinki.
Suomen Pankin toimitalon korkokuvat, Emil Filénin kanssa, 1951, Vaasa.
Leinelän rautatieasema

Leinelän rautatieasema (lyh. Lnä, ruots. Lejle järnvägsstation) on yksi 1. heinäkuuta 2015 avatun kehäradan viidestä rautatieasemasta. Liikennepaikka sijaitsee Leinelän alueella Vantaan Koivukylän kaupunginosassa  Koivukylänväylän eteläpuolella, noin viiden kilometrin etäisyydellä Helsinki-Vantaan lentoaseman rautatieasemalta koilliseen.
Aseman rakentaminen saatiin valmiiksi yhdessä itäisen avorataosuuden kanssa 9. lokakuuta 2013. Aseman Koivukylänväylän puoleisessa tukimuurissa on Tuula Närhisen alumiinilevyistä tehty taideteos Animaatio.
Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja lentoasemalle raiteelta 2.
Asemalla pysähtyvät junat

I (Helsinki–Tikkurila–Lentoasema–Huopalahti–Helsinki)
P (Helsinki–Huopalahti–Lentoasema–Tikkurila–Helsinki)
Linja-autoyhteydet

574 (Peijas–Ruskeasanta-Aviapolis–Myyrmäki)
623 (Hakaniemi–Peijas)
624 (Tikkurila–Ilola–Leinelä–Päiväkumpu)
624N (Tikkurila–Leinelä–Ilola)
631 (Tikkurila–Korso–Kulomäki)
633N (Rautatientori–Simonkylä–Korso–Ahjo–Kerava)
641 (Tikkurila–Leinelä–Hyrylä–Kerava)
642 (Leinelä–Riihikallio–Lahela–Hyrylä)
642K (Leinelä–Riihikallio–Ruotsinkylä–Lahela–Hyrylä)