stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Watford FC
Historia > Ray Lewington (2002–2005)

Lewington otti vastuun kaudelle 2002–2003. Kesän aikana monet Viallin hankinnoista lähtivät seurasta. Lewingtonilla oli vähät varat vahvistaa joukkuetta, ja hän sai hankittua vain kaksi pelaajaa, kokeneen Neal Ardleyn and Sean Dychen. Watfordin taloudellisten vaikeuksien laajuus julkistettiin syksyllä. Vaikeuksia lisäsi entisestään Viallille ja joillekin pelaajille maksettaviksi määrätyt korvaukset sopimuksien purkamisen johdosta, sekä Viallin päätös haastaa seura oikeuteen keväällä 2003. Joukkue aloitti kauden hyvin, huolimatta siitä, että pelaajien piti tyytyä pienempään palkkaan. Kausi päättyi keskikastissa, ja yllättävään FA Cupin välierään, jossa tappio tuli valioliigan Southamptonille. Watford kävi myös pelaamassa Kuopiossa Kuopion Palloseuraa vastaan ystävyysottelun, jonka Watford voitti 3–1.
Jatkuneet taloudelliset vaikeudet johtivat useiden pelaajien poistamiseen, mukaan lukien ennätyshankinta Allan Nielsen sekä hyökkääjät Gifton Noel-Williams ja Tommy Smith. Uusi hyökkäyskalusto loi kuitenkin toivoa. Danny Webber ja Jimmy Davis ManU:sta, sekä vanha tähti Bruce Dyer.
Davis kuitenkin kuoli auto-onnettomuudessa kauden avauspäivänä. Tällä oli suuri merkitys joukkueen esityksiin kauden alussa. Erityisesti Davisin hyvä ystävä Webber oli poissa tolaltaan. Koko talven joukkue oli vaikeuksissa, pyörien juuri karsiutumisrajan yläpuolella. Vahva kauden päätös laituri Lee Cookin johdolla nosti seuran taulukon keskivaiheille.
Kausi 2004–2005 jatkui siinä hyvässä nosteessa jossa edellinen päättyi. Kauden edetessä seura alkoi kuitenkin vajota kohti putoamisrajaa. Jälleen hyvä menestys cupissa auttoi seuran taloudellista tilaa, joukkueen yltäessä välierään liigacupissa. Huono menestys liigassa johti kuitenkin maaliskuun 22. päivänä valmentaja Lewingstonin irtisanomiseen. Irtisanominen oli ristiriitainen, useiden fanien ollessa tyytymättömiä ratkaisuun erottaa valmentaja, joka oli johdattanut seuran kahteen cup välierään kolmessa vuodessa.
Historia > Aidy Boothroyd (2005–2008)

35-vuotias Adrian ”Aidy” Boothroyd palkattiin valmentajaksi toimittuaan Leeds Unitedin apuvalmentajana, ja 70-vuotias Keith Burkinshaw hankittiin hänen kakkosmieheksensä. Hänen kokemattomuutensa loi epäluuloa fanien keskuuteen, jotka pelkäsivät ettei hän pystyisi pitämään seuraa mestaruussarjassa.
Fanien vastalauseet jatkuivat läpi kesän, Boothroydin irtisanottua legendaarisen valmentajan Nigel Gibbsin, joka oli toiminut seurassa jo yli kaksikymmentä vuotta. Fanit saivat nähdä myös useiden suosikkipelaajiensa lähtevän, mukaan lukien hyökkääjäkaksikko Heidar Helguson ja Danny Webber. Näin seuraan jäi vain yksi hyökkääjä.
Elokuun lopun rykäyksessä Boothroyd hankki seuraan hyökkääjät Darius Hendersonnin ja Marlon Kingin, topparit Clarce Carlislen ja Malky Mackay, keskikenttämies Matthew Springin sekä maalivahti Ben Fosterin (kauden mittainen lainasopimus), poistaen useiden kannattajien epäilykset liian kapeasta materiaalista.
Vaikkakin Watford hävisi kauden avausottelunsa Prestonia vastaa, oli Boothroydin ensimmäinen kausi vakuuttava, joukkueen pitäessä tukevasti kiinni sarjan kolmannesta sijasta. Hyvä vire kevätkaudella 2006 johti myös vaikuttavaan vierasvoittoon sarjakakkosesta Sheffield Unitedista. Voitto nosti jo toiveita kakkospaikasta ja suorasta noususta. Pieni notkahdus loppukaudesta hautasi haaveet suorasta noususta, mutta paikka nousukarsintoihin varmistui huhtikuun 9. päivä tasapelillä Lutonia vastaan. Nousukarsintojen välierissä Watford kaatoi Crystal Palacen vieraissa 3–0, ja toisessa osaottelussa kotikentällä päädyttiin maalittomaan tasapeliin 0–0. Watford eteni voitollaan loppuotteluun, joka pelattiin Millennium Stadiumilla Cardiffissa. Loppuottelussa Watford löylytti Leedsiä numeroin 3–0. Jay DeMerit, Neil Sullivan (oma maali) ja Darius Henderson takasivat maaleillaan Watfordille nousun valioliigaan ja arviolta 40 miljoonan punnan lisätulot.
Valioliigavisiitti jäi kuitenkin yhden kauden mittaiseksi ja joukkue putosi takaisin Mestaruussarjaan. Boothroyd jätti seuran marraskuussa 2008.
Historia > Mestaruussarjaa ja paluu Valioliigaan (2008–)

Boothroydin jätettyä seuran joukkueen managerina toimi ensin väliaikaisesti Malky Mackay ennen kuin manageriksi palkattiin Brendan Rodgers. Rodgersin aikakin jäi varsin lyhyeksi, sillä hän sai lähteä jo 27 ottelun jälkeen kesäkuussa 2009 ja tilalle palkattiin jälleen Mackay. Rodgersin 27 ottelun mittaisen uran voittoprosentti oli hieman päälle 40.
Mackayn ensimmäisellä kaudella Watford sijoittui 16:nneksi mestaruussarjassa. Seuraavana kaudella sijoitus oli 14:s. Kaudelle 2011–2012 valmentajaksi tuli Sean Dyche. Kauden päätteeksi Watford sijoittui 11:nneksi. Kaudella 2012–2013 seuraa valmensi Gianfranco Zola, joka nosti joukkueensa mestaruussarjan kolmanneksi. Zolan tilalle tuli kesken kauden 2013–2014 Giuseppe Sannino ja joukkue sijoittui 13:nneksi. Sanninon korvasivat lyhyeksi ajaksi Óscar García Junyent ja Billy McKinlay, jotka kummatkin valmensivat vain muutaman ottelun ajan Watfordia. Lokakuussa 2014 valmentajaksi tuli Slaviša Jokanović ja kauden 2014–2015 päätteeksi Watford sijoittui toiseksi ja nousi Valioliigaan.
Watfordin valmentajaksi tuli kesäkuussa 2015 Quique Flores. Kaudella 2015–2016 joukkue sijoittui Valioliigassa 13:nneksi ja kaudella 2016–2017 Walter Mazzarrin valmennuksessa 17:nneksi. Kaudella 2017–2018 valmentajana aloitti Marco Silva mutta tammikuussa 2018 hänen tilalleen tuli Javi Gracia. Watford sijoittui tuolloin lopulta 14:nneksi ja seuraavalla kaudella 11:nneksi. Keväällä 2019 Watford selviytyi toisen kerran FA Cupin loppuotteluun, jossa se hävisi Manchester Citylle 0–6. Kauden 2019–2020 päätteeksi Watford putosi mestaruussarjaan.
Kotikentät

1883: Vicarage Meadow
1883–1889: Colney Butts
1889–1922: Cassio Road
1922–: Vicarage Road
Sarjahistoria

1920: Alkuperäinen joukkue 3. divisioonassa
1921–1958: 3. divisioona (eteläinen)
1958–1960: 4. divisioona
1960–1969: 3. divisioona
1969–1972: 2. divisioona
1972–1975: 3. divisioona
1975–1978: 4. divisioona
1978–1979: 3. divisioona
1979–1982: 2. divisioona
1982–1988: 1. divisioona
1988–1992: 2. divisioona
1992–1996: 1. divisioona
1996–1998: 2. divisioona
1998–1999: 1. divisioona
1999–2000: Valioliiga
2000–2004: 1. divisioona
2004–2006: Mestaruussarja
2006–2007: Valioliiga
2007–2015: Mestaruussarja
2015–2020: Valioliiga
2020–2021: Mestaruussarja
2021–2022:     Valioliiga
2022–:     Mestaruussarja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Watford FC:n sivusto
Soccerbase – paljon Watford-tietoa (Arkistoitu – Internet Archive)
Valioliigaottelun Watford–Bournemouth alkuseremoniat Vicarage Roadilla 31.3.2018.
Watford FC:n kotistadion Vicarage Roadin puolelta.
Zenaga

| Zenaga> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:   Mauritania  Länsi-Sahara
Puhujia:  5 000
Kirjaimisto:  tifinagh
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  afroaasialaiset kielet
Kieliryhmä:  berberikielet
Kielikoodit
ISO 639-2:  zen
ISO 639-3:  zen
 Ohje 
Zenaga on Mauritaniassa ja Länsi-Saharassa asuvien beduiinien puhuma uhanalainen berberikieli. Unesco arvioi kielen puhujamääräksi noin 4 000 Mauritaniassa ja 1 000 Länsi-Saharassa, mutta tarkkoja tilastoja ei ole saatavilla. Mauritanian väestönlaskennassa ei ole koskaan kysytty ihmisten äidinkieltä eikä Länsi-Saharassa ole tehty virallista väestönlaskentaa ollenkaan.
Ulkopuoliset kutsuvat zenagaa useimmiten termillä tamazight, joka on berberikielten yhteisnimitys.
Youssef Rossi

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 28. kesäkuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Casablanca, Marokko
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 181 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1994–1997 1997–1999 1999–2000 2000–2003 2003–2005 2005–2008 |  Raja Casablanca  Stade Rennais  NEC Nijmegen  Dunfermline Athletic  Raja Casablanca  Al-Khor |  41 (0) 1 (0) 21 (1) |
Maajoukkue
| 1996–2001 |  Marokko | 33 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Youssef Rossi (arab. يوسف روسي‎‎, s. 28. kesäkuuta 1973 Casablanca, Marokko) on marokkolainen entinen jalkapalloilija. Puolustajana pelannut Rossi aloitti uransa kotimaassaan Marokossa, jossa hän edusti kolme kautta Raja Casablancaa. Sittemmin hän pelasi Euroopassa edustaen Stade Rennais'ta, NEC Nijmegenia ja Dunfermline Athleticia.
Rossi edusti myös Marokon maajoukkuetta vuosien 1998 Afrikan-mestaruuskisoissa ja 1998 MM-kisoissa. Hän saavutti menestystä vain Marokossa, jossa Rossi voitti kolmesti Marokon mestaruuden (1996, 1997 ja 2004), sekä kerran Marokon cupin (2005).
Šilka (kaupunki)

| Šilka Шилка |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Taka-Baikalian aluepiiri
Piiri:  Šilka
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  43 km²
Korkeus:  510 m
Väkiluku (2009):  14 043
 – Väestötiheys:  327 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šilka (ven. Ши́лка) on kaupunki Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Šilkajoen laaksossa 248 kilometriä (rautateitse) aluepiirin pääkaupungista Tšitasta itään. Kaupunki on Šilkan piirin keskus. Sen kautta kulkee Siperian rautatie. Asukkaita on 14 000 henkeä (vuonna 2009).
Kasakoiden vartiopaikka Šilkaan laskevan Kijajoen suussa mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1765. Vuonna 1897 tapahtuneen tulvan takia paikalla sijainneen Mitrofanovskajan kasakkakylän asukkaat muuttivat ylemmäksi rakennetun Šilkan rautatieaseman luokse. Paikkakunnan myöhempi historia liittyy rautatieliikenteen kehitykseen. Vuonna 1929 Šilka sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja vuonna 1951 siitä tuli kaupunki.
Nykyään Šilkassa toimii rautatieliikennettä palvelevia yrityksiä. Kaupungissa on ammattikoulu, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja sairaalaa. Nähtävyyksiin kuuluvat 1900-luvun alussa pystytetyt jugend-tyyliset rakennukset. Paikallislehtenä ilmestyy Šilkinskaja pravda (”Šilkan totuus”).
Aiheesta muualla

Šilkan kaupunki Šilkan piirin sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Šilka Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Taka-Baikalian aluepiirin kaupungit
Pääkaupunki: Tšita

Balei | Borzja | Hilok | Krasnokamensk | Mogotša | Nertšinsk | Petrovsk-Zabaikalski | Šilka | Sretensk
lippu
Alexander von Homeyer

Alexander von Homeyer
Alexander von Homeyer (19. tammikuuta 1834 Vorland Saksa − 1903 Greifswald) oli saksalainen sotilas ja lintutieteilijä.
Homeyer liittyi Preussin armeijaan vuonna 1852 ja erosi majurin arvoisena 1878. Hän osallistui Paul Poggen johtamalle Afrikan tutkimusretkelle 1874. Hän teki tutkimusmatkan myös Baleaareille 1861.
Homeyer julkaisi yli 150 lintutieteellistä artikkelia. Hän jätti jälkeensä 35 000 perhosen ja 900 linnunmunan kokoelmat.
Homeyer nimesi linnuista kyproksentaskun (Oenanthe cypriaca) ja balkaninsiepon (Ficedula semitorquata).
Voicey-gaala 2008

Voicey-gaala 2008 oli toista kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Kanadan Voices.com jakoi vuotuiset Voicey-palkinnot vuoden 2008 parhaille ääninäyttelijöille. Gaala järjestettiin 22. helmikuuta 2008 Kanadassa.
Ehdokkaat ja voittajat

Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Ehdokkaat ja voittajat > Paras lapsiääni

Brandi Munro
Ehdokkaat ja voittajat > Paras teiniääni

Jesse Springer
Michelle Dunphy
Ehdokkaat ja voittajat > Paras uusi ääni

Jason Clark
Jeffrey Kafer
Jenna Holinsworth
David Houston
Georgette Perna
Ehdokkaat ja voittajat > Paras miesääni

Bob Barnes
David Kaye
James Herron
Bob Souer
J. J. Wilson
Ehdokkaat ja voittajat > Paras naisääni

Summer Crockett Moore
Moe Egan
Debbie Munro
Jacqueline Samuda
Gale Van Cott
Ehdokkaat ja voittajat > Paras ulkomaalaisääni

Lili Wexu
Giovanni Noto
Marc Chase
Adam Behr
Sylvain Tribouillard
Daniela Maria Krueger
Andy Turvey
Claire Dodin
Juan Carlos Hernandez
Liz de Nesnera
Jane Nolan
Barto Mora
Adela Bolet
Sanjo Ogunseye
Rachel Salaman
Ehdokkaat ja voittajat > Paras ääniryhmä

Maggie's Voice & Thom Wilkins
Terry Daniel & Trish Basanyi
Forrest Rainier & Diane Havens
Adam Fox & Kara Edwards
Dana Detrick & Paul Clark
Ehdokkaat ja voittajat > Paras henkilökohtainen tuotteistaminen

Allen Farmer
Kara Edwards
Jessica Levesque
DC Goode
David J. Lawrence
Ehdokkaat ja voittajat > Elämän saavutus

Bob Bergen
Pat Fraley
Bryan Cox
Rita Pardue
David K. Jones
Aiheesta muualla

XTV World[vanhentunut linkki]
Voicey-palkinto
Voicey-gaala 2007 |
Voicey-gaala 2008 |
Voicey-gaala 2009
Aleksei Tšeremisinov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Aleksei Tšeremisinov |  Aleksei Tšeremisinov |  Aleksei Tšeremisinov |  |
Maa:   Venäjä
Miesten miekkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rio de Janeiro 2016 | joukkue |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kazan 2014 | yksilö |  |
|  Hopeaa | Moskova 2015 | joukkue |  |
Aleksei Borisovitš Tšeremisinov (ven. Алексей Борисович Черемисинов, s. 9. heinäkuuta 1985) on venäläinen florettimiekkailija ja olympiavoittaja. Tšeremisinov saavutti olympiakultaa Rio de Janeiron olympialaisissa floretin joukkuekilpailussa yhdessä Artur Ahmathuzinin ja Timur Safinin kanssa. Yksilökilpailussa Tšeremisinov jäi lopulta sijalle 23. Tšeremisinov on voittanut myös MM-kultaa vuonna 2014 sekä MM-hopeaa vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksei Tšeremisinov Wikimedia Commonsissa
Aleksei Tupolev

| Aleksei Tupolev> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. toukokuuta 1925 Moskova, Neuvostoliitto
Kuollut: 12. toukokuuta 2001 (75 vuotta) Moskova
Ammatti:  lentokoneiden suunnittelija
Vanhemmat:  Andrei Tupolev
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Tupolev Tu-144 toinen kahdesta yliäänikoneesta jotka on suunniteltu matkustamista varten.
Aleksei Andrejevitš Tupolev (ven. Алексе́й Андре́евич Ту́полев; 20. toukokuuta 1925 Moskova, Neuvostoliitto – 12. toukokuuta 2001 Moskova) oli neuvostoliittolainen lentokoneiden suunnittelija, joka johti ensimmäisen ääntä nopeamman matkustajakoneen, Tupolev Tu-144:n kehitystä. Hän myös auttoi Buran avaruussukkulan ja pitkän kantaman raskaan pommikoneen Tu-2000:n suunnittelussa. Molempien kehitystyö keskeytettiin myöhemmin rahoituksen puutteen vuoksi.
Tupolev oli kuuluisan Neuvostoliiton lentokoneinsinöörin Andrei Tupolevin poika. Hän valmistui Moskovan ilmailuinstituutista vuonna 1949. Aleksei Tupolev aloitti työskentelyn isänsä johtamassa Tupolevin suunnittelutoimistossa. Hänestä tuli Tupolevin pääsuunnittelija vuonna 1963 ja yleinen suunnittelija vuonna 1973.
Aiheesta muualla

Wines, Michael: Aleksei Tupolev, Russian Plane Designer, 75 The New York Times.  15.5.2001. Viitattu 01.05.2018.
Turnill, Reginald: Obituary: Alexei Tupolev The Guardian.  18.5.2001. Viitattu 01.05.2018.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Alexei Tupolev
Käännös suomeksi
Alexander von Krobatin

Alexander von Krobatin vuonna 1914.
Alexander von Krobatin (12. syyskuuta 1849 Olmütz, Määri – 28. syyskuuta 1933 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen sotamarsalkka, joka toimi Itävalta-Unkarin sotaministerinä vuosina 1912–1917, eli suurimman osan ensimmäisen maailmansodan ajasta.
Krobatin valmistui tykistöakatemiasta vuonna 1869 ja perehdyttyään vuosien ajan tykistön käyttöön sodankäynnissä hän toimi teknisen sotilasakatemian ohjaajana vuosina 1877–1882. Vuodesta 1896 hän työskenteli sotaministeriössä ja yleni 1895 everstiksi, 1900 kenraalimajuriksi, 1905 sotamarsalkkaluutnantiksi ja 1910 Feldzeugmeisteriksi. Hän kantoi huolta etenkin tykistön aseistuksesta ja vuonna 1912 hänestä tuli keisarikunnan sotaministeri. Heinäkuun kriisin aikana vuonna 1914 Krobatin vaati äänekkäästi välitöntä sodanjulistusta Serbialle ja tuki näin esikuntapäällikkö Franz Conrad von Hötzendorfia. Sodan aikana Krobatin ei sotaministerinä onnistunut lisäämään ase- ja tarviketeollisuutta siinä määrin kuin Itävalta-Unkarin asevoimat olisivat tarvinneet, mutta hän sai kolminkertaistettua tykkien määrän.
Krobatin korotettiin vapaaherraksi vuonna 1915 ja ylennettiin kenraalieverstiksi seuraavana vuonna. Sen jälkeen kun Conrad von Hötzendorf oli maaliskuussa 1917 syrjäytetty esikuntapäällikön paikalta myös Krobatinin asema kävi hankalaksi. Huhtikuussa samana vuonna hänet lopulta vapautettiin omasta pyynnöstään sotaministerin tehtävistä ja siirrettiin rintamalle, ensin neljännen armeijan komentajaksi Galitsiaan ja syksyllä uuden kymmenennen armeijan komentajaksi Kärnteniin Italian-vastaiselle rintamalle. Voittoisassa Caporetton taistelussa lokakuussa 1917 Krobatinin armeija sai vangiksi kaksi italialaista divisioonaa, ja hänet palkittiin 5. marraskuuta ylennyksellä sotamarsalkaksi. Vuonna 1918 Krobatinin joukot osallistuivat epäonnistuneeseen hyökkäykseen Piavejoella. Aivan sodan lopussa italialaiset tuhosivat hänen armeijansa Vittorio Veneton taistelussa. Krobatin vetäytyi palveluksesta sodan päätyttyä.
Alex Rapp

Alex Rapp: Raunioita, 1918.
Jakob Alexander (Alex) Rapp (17. kesäkuuta 1869 Oulu – 11. heinäkuuta 1927) oli suomalainen taide- ja koristemaalari.
Rappin vanhemmat olivat maanviljelijä ja nahkuri Jakob Rapp ja Birgitta o.s. Vuoti. Hän kävi Taideteollista keskuskoulua vuosina 1888–1891 ja 1893–1894 sekä opiskeli Kööpenhaminassa A. von Beckerin johdolla Det klg. Akademiet for de Skönne Kunster-akatemiassa 1891–1893. Hän toimi Taideteollisen keskuskoulun opettajana vuosina 1905–1927 opettaen koristemaalausta sekä ammatti- ja ornamenttimaalausta.
Rapp osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1900–1919 välillä sekä vielä 1925.
Alex Rappin pojat Aarne Rapp ja Eino Rapp olivat myös taidemaalareita sekä Alex Rappin veli Oskar Rapp toimi paitsi taidemaalarina niin myös ammatti-, kilpi-, koriste- ja mainosmaalarina.
Aiheesta muualla

Alex Rapp Kansallisgallerian kokoelmissa
Youssou N’Dour

| Youssou N’Dour |
| --- | --- |
 Youssou N’Dour Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1959 (ikä 65)
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1970–
Tyylilajit:  mbalax
Soittimet:  laulu, perkussiot
Levy-yhtiöt:  Chaos Recordings Real World Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Youssou N’Dour (lausutaan jussu n̩ˈduːʀ; s. 1. lokakuuta 1959 Dakar) on senegalilainen laulaja. Hän teki tunnetuksi paikallisen populaarimusiikin tyylilajin mbalaxin. Vuonna 1979 N’Dour perusti Étoile de Dakar -yhtyeen, mutta hänet tunnetaan silti paremmin sooloartistina. Hänen tunnetuin kappaleensa on ”7 Seconds”, jonka hän on levyttänyt Neneh Cherryn kanssa vuonna 1994 ja esittänyt Didon kanssa Live 8 -konsertissa kesällä 2005.
N’Dour valittiin Senegalin kulttuuri- ja matkailuministeriksi huhtikuussa 2012. Hänet vapautettiin ministerin tehtävistä syyskuussa 2013, jolloin hän siirtyi presidentin neuvonantajaksi.
N’Dour sai Polar-palkinnon vuonna 2013.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Youssou N’Dour Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto
Alex Ramula

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 17. tammikuuta 2005 (ikä 19)
Pelipaikka: maalivahti
Seura
Seura:  HJK
Pelinumero: 78
Junioriseurat
2010-2016: Leppävaaran Pallo
2016-2020: FC Espoo
2020-2023:  HJK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2022- | Klubi 04 | 7 | (0) |
| 2023 |  HJK | 1 | (0) |
Maajoukkue
| 2021-2022 |  Suomi U17 | 5 | (0) |
| 2022 |  Suomi U18 | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 29. syyskuuta 2023.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 29. syyskuuta 2023.
Alex Ramula (s. 17. tammikuuta 2005) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ykkösessä pelaavaa Klubi 04:ää. Pelipaikaltaan hän on maalivahti.
Ramula on Leppävaaran Pallon (LePa) kasvatti. LePasta hän siirtyi FC Espooseen vuonna 2016, kunnes siirtyi HJK:hon vuonna 2020. Veikkausliiga-debyyttinsä Ramula teki 18-vuotiaana heinäkuussa 2023, kun hän pääsi kentälle SJK-HJK-ottelussa maalivahti Dejan Ilievin loukkaannuttua. Hän voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden kauden päätteeksi.
Ramula on pelannut seitsemän maaottelua Suomen alle 17-vuotiaiden ja alle 18-vuotiaiden maajoukkueissa.
Aiheesta muualla

Ramula Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
Ramula Veikkausliigan sivuilla
Zena Marshall

Zena Moyra Marshall (1. tammikuuta 1925 – 10. heinäkuuta 2009) oli Nairobissa, Keniassa syntynyt brittiläinen näyttelijä. Hänet muistetaan varsinkin roolista elokuvassa Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962).
Lisäksi Marshall esiintyi muun muassa Ken Annakinin elokuvassa Nuo mainiot miehet lentävissä koneissaan (1965).
Aiheesta muualla

Zena Marshall Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ylivallin rautatieasema

Ylivallin rautatieasema (lyh. Ylv, ratakm 301,8) on rautatieliikennepaikka rataosalla Tampere–Seinäjoki. Liikennepaikka sijaitsee Kurikan kaupungin Ylivallin kylässä entisen Jalasjärven kunnan alueella, noin 115 kilometrin päässä Tampereen asemalta ja noin 45 kilometrin päässä Seinäjoen asemalta. Sitä hyödyntää muun muassa turvetuotanto. Liikennepaikkaa on käytetty myös puutavaran lastaukseen.
Liikennepaikka on rakennettu junien kohtaamisia sekä turpeen kuormausta varten. Varsinaista asemarakennusta liikennepaikalla ei ole, ainoastaan pieni laitetila.
Aiheesta muualla

Junalauta.net
Ylivesi

Ylivesi oli kylä entisessä Viipurin maalaiskunnassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Nykyisin Yliveden alueella on jonkin verran asutusta, mutta venäläistä asutusnimeä sillä ei ole.
Yliveden kylä sijaitsi Viipurin maalaiskunnan pohjoisosassa Viipurista pohjoiseen vievän valtatie 14 varrella. Seurakunnallisesti Ylivesi kuului Viipurin maalaiskunnan pohjoisosan käsittäneeseen Ihantalan seurakuntaan. Yliveden naapurikyliä olivat Juustila, Ihantala, Tali, Konkkala, Saarela, Ventelä ja Tikkala. Kylän etelärajalla sijaitsee Ventelänselkä, johon laskee kylän läpi virtaava Kilpeenjoki. Vuonna 1937 kylässä oli 334 asukasta. Yliveden koulupiiriin kuuluneissa pikkukylissä Konkkalassa oli 87 asukasta ja Saarelassa 47 asukasta.
Elinkeinot ja palvelut

Yliveden asukkaat saivat elantonsa pääasiassa maataloudesta. Vuonna 1937 kylässä oli 472 ha peltoa, 43 ha niittyä ja 1 319 ha metsää. Kylässä oli Saimaankanavan Osuusliikkeen myymälä. Yliveden nuorisoseuralla oli oma talo lähellä koulua.
Yliveden kansakoulu sijaitsi kylän pohjoisrajalla. Koulupiiriin kuului Yliveden lisäksi Ihantalan, Konkkalan ja Saarelan kylät sekä osia Kilpeenjoen kylästä. Koulurakennus valmistui vuonna 1900 ja se tuhoutui talvisodassa. Vuonna 1942 kunta rakensi väliaikaisen koulutalon. Vuonna 1939 koulussa oli kolme opettajaa ja 102 oppilasta.
Historia

Talvisodan aikana Yliveden väestö evakuoitiin Keski-Suomeen. Moskovan rauhassa Ylivesi muun Viipurin maalaiskunnan kanssa luovutettiin Neuvostoliitolle. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä 1944.
Akrotíri

Akrotíri (kreik. Ακρωτήρι, ”Niemi”) voi viitata seuraaviin paikkoihin:
Akrotíri, niemimaa Kreetan saarella
Akrotíri, Chanián kunnan kunnallisyksikkö ja entinen kunta Kreetan saarella
Akrotíri, niemimaa Kyproksen saarella
Akrotíri, kylä Akrotírin niemimaalla
Akrotíri, Yhdistyneen kuningaskunnan tukikohta-alue Akrotírin niemimaalla
Akrotíri, kylä Thíran saarella Santorínin saariryhmässä Etelä-Egean saarten alueella
Akrotírin minolainen kaupunki, minolaisaikaisen kaupungin arkeologinen kohde Akrotírin kylän lähellä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Akrotíri”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.