stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rokote
Valmistus > Suomessa

Suomella oli omaa rokotetuotantoa yli sadan vuoden ajan. Sitä kuitenkin pidettiin liian kalliina. Suomalainen rokotetuotanto loppui samalla, kun Kansanterveyslaitos lopetti jäykkäkouristus-, hinkuyskä- ja kurkkumätärokotteiden valmistuksen vuoden 2004 alussa.
Muutama vuosi oman rokotetuotantonsa lopettamisen jälkeen Suomi joutui kamppailemaan saadakseen maailmalta riittävästi rokotetta vuoden 2009 sikainfluenssapandemiaa vastaan.
Oman rokotetuotannon aloittaminen uudelleen olisi mahdollista. Suomessa oli esimerkiksi vuonna 2020 noin viisi yritystä, joilla oli rokotteiden valmistukseen tarvittavaa osaamista.
Kuitenkin, myös sikainfluenssapandemian aikana rokotteiden tuottamista Suomessa pidettiin liian kalliina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eviran eläinten rokotteita koskeva sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Rokotteen antaminen.
Nièvre (joki)

| Nièvre |
| --- | --- |
 Nièvre-joki Neversissä
Alkulähde:  lähellä Bourras-la-Grangen kylää  47°18′33″N, 3°20′05″E
Laskupaikka:  Nevers  46°59′03″N, 3°09′40″E
Maat:  Ranska
Pituus:  49.90 km
Alkulähteen korkeus:  276 m
Virtaama:  5.28 m³/s
Valuma-alue:  630 km²
 Nièvren valuma-alue
Nièvre on Loiren sivujoki Ranskassa Bourgogne-Franche-Comtén alueella.
Nimen alkuperä

Nimen alkumuoto on Albert Dauzat'n mukaan ollut Nevera, joka on metateesin johdosta muuntunut ensin muotoon Nevra tai Nevre ja lopulta nykyiseen muotoon Nièvre.  Vastaavaa metateesiä ei kuitenkaan ole tapahtunut Neversin nimessä, jonka alkumuoto Nevirnum esiintyy roomalaisaikaisessa teoksessa Itinerarium Antonini.
Nimen vanhoja kirjoitusasuja ovat olleet [Molendinum super] Nervium [fluvium] (1200-luvulla), [Ripparia] Nervii (1298), [Riviere de] Nyevre (1429), La Nieuvre (1598) ja La Niepvre (1629)..
Maantiede

Nièvre on 49,98 kilometrin pituinen ja virtaa pohjoiskoillisesta etelälounaaseen. Se saa alkunsa Champlemyn kunnasta lähellä Bourras-la-Grangen kylää, 276 metrin korkeudella merenpinnasta. Se on 49,98 kilometrin pituinen ja virtaa pääasiassa pohjoiskoillisesta etelälounaaseen.
Nièvre laskee Loireen aivan Neversin keskustassa, oikeustalon ja kulttuuritalon välissä, 171 metrin korkeudella.
Nièvre virtaa laajojen niittyalueiden halki. Sillä on useita sivuhaaroja, ja se kulkee Urzyn ja Coulanges-lès-Neversin kuntien kautta. Aikoinaan Nièvre kulki alajuoksullaan Neversin suojavarustusten ohi ja laski Loireen hiemen kaupungin keskustasta alavirtaan. Tämä osuus on nykyisin aivan vähävetinen ja osittain maanalainen. Suurin osa Nièvren vesistä johdetaan Loireen vuosina 1863–1865 kaivetun kanavan, Canal de dérivation de la Nièvren kautta, joka johtaa ne Coulanges-lès-Neversiin Bords-de-Loiren kaupunginosaan Neversin itäpuolella.
Maantiede > Nièvre ja sen latvajoet

Varsinaisesti nimi Nièvre sellaisenaan tarkoittaa vain joen osuutta Guérignystä Neversiin. Laajemmassa mielessä Nièvreen kuuluviksi luetaan kuitenkin myös sen latvajoet, joiden nimiin myös sisältyy nimi Nièvre:
Nièvre de Champlemy (”Champlemyn Nièvre”) eli ”Suuri Nièvre” (ransk. Grande Nièvre) alkaa Champlemyn kunnan alueelta ja virtaa etelään. Se kulkee Dompierre-sur-Nièvren, La Celle-sur-Nièvren, Beaumont-la-Ferrièren ja Saint-Aubin-les-Forgesin kautta Guérignyyn, jossa se ja Nièvre d'Arzembouy yhtyvät.
Nièvre d'Arzembouy (”Arzembouyn Nièvre”) on 28,7 kilometrin  pituinen ja alkaa Arzemboyn kunnasta. Se virtaa lounaaseen ja kulkee Giryn, Prémeryn, Sichampsin, Nolayn ja Poiseux'n kautta Guèrignyyn, jossa se kohtaa Champlemyn Nièvren. Sitä myötäilee koko pituudeltaan entinen Neversin ja Clamecyn välinen rautatie.
Nièvre de Saint-Franchy ja Nièvre de Saint-Benin-des-Bois alkavat kumpikin nimensä mukaisista kunnista ja yhtyvät toisiinsa Prémeryn kylässä, josta lähtien joen nimenä on Nièvre de Prémery eli ”Pieni Nièvre” (ransk. Petite Nièvre).  Tämä virtaa Lurcy-le-Bourgin ohi ja laskee Alzembouyn Nièvreen Doudoyen kylän luona Prémeryn kunnassa.
Guérignyssä siis Champlemyn ja Arzembouyn Nièvret yhtyvät toisiinsa. Tästä yhtymäkohdasta Neversiin, Loiren varrelle saakka joen nimenä on yksinkertaisesti Nièvre.
Nièvren latvajoista Nièvre de Champlemyn lähde sijaitsee kauimpana Loiresta. Sieltä Nièvren ja Loiren yhtymäkohtaan mitattuna joki on 53 kilometrin pituinen.
Maantiede > Jokivarren kunnat ja kantonit

Nièvre on kokonaan Nièvren departementissa. Se virtaa kolmentoista kunnan ja kuuden kantonin kautta.
Jokivarren kunnat ovat  Champlemy, Saint-Malo-en-Donziois, Châteauneuf-Val-de-Bargis, Dompierre-sur-Nièvre, La Celle-sur-Nièvre, Beaumont-la-Ferrière, Saint-Aubin-les-Forges, Parigny-les-Vaux, Guérigny, Urzy, Saint-Martin-d'Heuille, Coulanges-lès-Nevers ja Nevers. Jokivarren kantonit ovat Prémeryn kantoni, jossa sen lähde sijaitsee, sekä Donzyn, Charité-sur-Loiren, Pougues-les-Eaux'n ja Guérignyn kantoni, joista viimeksi mainitun alueella se laskee Loireen.
Nièvren valuma-alue ulottuu kaikkiaan 12 kantonin ja 49 kunnan alueelle.
Nièvren mukaan nimensä ovat departementin lisäksi saaneet La-Celle-sur-Nièvren ja Dompierre-sur-Nièvren kunnat.
Maantiede > Sivujoet

Nièvrellä on 21 sivujokea, joista huomattavimpia ovat:
Pélérin, oikealta, pituus 5,1 km tai toisten lähteiden mukaan 4,7 km, Châteauneuf-Val-de-Bargis'n, Colméryn, Saint-Malo-en-Donziois'n ja Champlemyn kuntien alueella
Nièvre de Champlemy, Basse Nièvre eli Branche de Champlemy, vasemmalta, pituus 8,8 km, Champlemyn ja Châteauneuf-Val-de-Bargis'n kuntien alueella; sen sivujoki on:
Thouezin puro (3 km)
Saint Bonnot, vasemmalta, pituus 7,8 km tai 7,5 km, Giryn, Saint-Bonnot'n ja Champlemyn kuntien alueella; sen sivujoki on:
Rochanderien puro, vasemmalta, pituus 1,6 km, kokonaan Saint-Bonnot'n kunnan alueella
Réaux, vasemmalta, 5,9 km, Prémeryn, Beaumont-la-Ferrièren, Dompierre-sur-Nièvren ja Giryn kuntien alueella; sen sivujoki on:
Coursier'n puro, vasemmalta, 2,7 km, Prémeryn, Dompierre-sur-Nièvren ja Giryn kuntien alueella
Choulot, vasemmalta, 3,1 km, Saint-Aubin-les-Forgesin ja Beaumont-la-Ferrièren kuntien alueella; siihen laskee oikealta 0,9 kilometrin pituinen nimetön sivujoki, joka on kokonaan Beaumont-la-Ferrièren kunnan alueella
Doue, oikealta, 2,7 km, kokonaan Saint-Aubin-les-Forgesin kunnan alueella
Nièvre d'Arzembouy, oikealta, 30,2 kilometrin pituinen, yhtyy Nièvreen Guèrignyssä; sen sivujokia ovat:
Petite Nièvre, 17 km
Renèvre, 16 km
Germenayn puro, 3,8 km
Mussyn puro, oikealta, 2,9 km, Urzyn ja Parigny-les-Vaux'n kuntien alueella
Heuille, vasemmalta, 8,7 km, Saint-Martin-d'Heuillen ja Ballerayn kuntien alueella
Heuillon, vasemmalta, 0,8 km, kokonaan Saint-Martin-d'Heuillen kunnan alueella
Niffond, oikealta, 4,8 km, Varennes-Vauzellesin ja Urzyn kuntien alueella
Meulot, vasemmalta, 11 km, kolmen kunnan alueella
Eperon, vasemmalta, 9,1 km, Neversin, Saint-Éloin, Coulanges-lès-Neversin ja Montigny-aux-Amognesin kuntien alueella.
Pique, oikealta, 5 km, Neversin, Varennes-Vauzellesin, Coulanges-lès-Neversin ja Urzyn kuntien alueella.
Nièvre-joki samannimisen departementin länsiosassa, jossa se virtaa pohjoisesta etelään ja laskee Loireen Neversissä.
Vieno Nikander

Vieno Nikander (26. heinäkuuta 1905 Turku – 1969) oli suomalainen jalkapalloilija.
Keskustukena ja hyökkääjänä pelannut Nikander edusti urallaan Turun Palloseuraa. Hän oli mukana perustamassa seuraa, ja voitti sen riveissä Suomen mestaruuden 1928. Kaikkiaan Nikander pelasi viiden mestaruussarjakauden aikana 47 ottelua, joissa hän teki 12 maalia.
Nikander pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1925.
Nikhaka

Majakkalaiva Helsingin merkinantonikhaka syksyn 2005 asussaan
Nikhaka on pienikokoinen tykki. Nimitystä käytetään vanhanaikaisen irtoruudilla ladattavan tykin pienimmistä malleista.
Nikha'an koko vaihteli 0,5–3 naulaan. Näitä tykkejä käytettiin etupäässä pursissa ja barkasseissa yleensä keulaan asennetuina.  Myös laivoissa ne olivat tavallisia: niitä käytettiin etupäässä lähitaistelussa.
Asetyyppi siirtyi merkinantokäyttöön räjähtävien ammusten yleistyessä, ja sellaisessa sitä käytetään edelleen. Esimerkiksi majakkalaiva Helsingissä käytettiin tällaista tykkiä sen palveluskauden loppuun. Tykki on säilynyt ja museoitu aluksen mukana; se on ampumakunnossa ja sillä ammutaan merkkilaukauksia erikoistilaisuuksissa.
Muutamat erikoistuneet aseiden valmistajat tekevät edelleen vanhanmallisia nikhakoja. Ne ovat osittain koriste-esineitä, mutta mustaruutiaseiden harrastajia varten niistä tehdään myös ampumakelpoisia kappaleita. Tällaisten asemallien lupakäytäntö on hyvin tiukka ja vaatii pitkäaikaista harrastusta.
Tykistä on olemassa myös nykyaikaistettu versio, joka ladataan haulikon panoksilla. Näillä tykeillä ammutaan mm. purjehduskilpailujen lähtö- ja merkkilaukauksia.
Leonora Ruffo

Leonora Ruffo vuonna 1960.
Leonora (Eleonora) Ruffo (13. tammikuuta 1936 Rooma – 27. toukokuuta 2007 Rooma) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Kaunis ja herkkä Leonora Ruffo aloitti näyttelijänuransa Francesco De Robertisin elokuvassa Gli amanti di Ravello (”Ravellon rakastavaiset”) vuonna 1951. Hänen merkittävin roolinsa oli Federico Fellinin elokuvassa Vetelehtijät (1953). Myöhemmin Ruffo esiintyi lähinnä seikkailuelokuvissa ja televisiossa. Hänen elokuvauransa päättyi 1960-luvun lopussa.
Elokuvia

Vetelehtijät, 1953
Herkuleen kosto, 1960
Maciste contro il vampiro, 1961
Herkules voittaa helvetin, 1961
Aiheesta muualla

Leonora Ruffo Elonetissä.
Leonora Ruffo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Seppo Nikkilä (jalkapalloilija)

Seppo Nikkilä (s. 10. tammikuuta 1962) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelanneen Nikkilän ura alkoi Tampereen Pallo-Veikoista 1981. Hän oli mukana nostamassa seuraa 3. divisioonasta 1. divisioonaan 1981–1986. Kaudeksi 1987 Nikkilä siirtyi mestaruussarjassa pelanneeseen Tampereen Ilvekseen. Hän pelasi Ilveksessä 1987–1995 ja voitti Suomen Cupin 1990. Kaikkiaan Nikkilä pelasi yhdeksän kauden aikana 196 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 46 maalia.
Nikkilä pelasi maajoukkueessa vuonna 1988 neljä maaottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Peliuran jälkeen Nikkilä on toiminut jalkapallovalmentajana ja valmentaa nykyään mm. Ilveksen A-nuoria.
Ruby (1652)

| Ruby |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Deptfordin telakka
Laskettu vesille:  1652
Palveluskäyttöön:  1652
Poistui palveluskäytöstä:  Ranskan laivaston valtaama 1707
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  556 77/94 bm
Pituus:  38,25 m (tykkikansi) 32,16 m (köli)
Leveys:  9,6 m
Syväys:  4,8 m
Miehistöä:  150
Aseistus
Aseistus:  46 tykkiä
Ruby oli Englannin tasavallan laivaston vuonna 1652 vesillelaskettu Ruby-luokan 46-tykkinen neljännen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin toukokuussa 1651 Deptfordin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi Peter Pett. Se laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1652.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen vuonna 1652 päällikkönään John Lambert. Myöhemmin samana vuonna päällikkyyden vastaanotti Anthony Houlding. Ensimmäisessä Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui 19. toukokuuta 1652 Doverin taisteluun, Kentish Knockin taisteluun 28. syyskuuta ja Portlandin taisteluun 18. helmikuuta 1653, jossa Houlding sai surmansa. Aluksen päällikkönä oli tämän jälkeen Robert Sanders, jonka alaisuudessa se osallistui valkoisen laivueen pääosastossa Gabbardin taisteluun 2.-3. kesäkuuta. Myöhemmin aluksen päällikkönä oli Edmund Curtis.
Alus osallistui myös toisen ja kolmannen Englannin-Hollannin sodan taisteluihin. Se palveli sotien jälkeen Länsi-Intiassa, ja vuonna 1683 se siirrettiin Leewardsaarille suojaamaan brittiläistä siirtokuntaa Karibianmeren merirosvoilta.
Alus rakennettiin uudelleen vuonna 1687 Blackwallissa Sir Henry Johnsonin telakalla. Se osallistui Espanjan perimyssotaan, jonka aikana se osallistui amiraali John Benbowin mukana taisteluun elokuussa 1702.
Alus rakennettiin uudelleen Deptfordissa vuonna 1706 neljännen luokan aluksena, jolloin sillä oli 46-54 tykkiä. Ranskan laivaston Mars valtasi HMS Rubyn Lizardin taistelussa 21. lokakuuta 1707. Alus siirrettiin Brestiin, jossa se liitettiin Ranskan laivastoon nimellä Ruby. Alus osallistui Lähi-idän sotatoimiin ennen kuin se poistettiin palveluksesta ja romutettiin vuonna 1708.
Rotonde de la Villette

| Rotonde de la Villette |
| --- | --- |
 Bassin de la Villette ja Rotonde de la Villette sen rannalla
Osoite:  Place de la Bataille-de-Stalingrad
Sijainti:  La Villette, Pariisi, Ranska
Koordinaatit:  48°53′00″N, 2°22′10″E
Rakennustyyppi:  tulliasema, nyk. ravintola ja taidegalleria
Valmistumisvuosi:  1788
Suunnittelija:  Claude-Nicolas Ledoux
Rakennuttaja:  Ludvig XVI
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rotonde de la Villette on Pariisissa La Villetten kaupunginosassa, Place de la Bataille-de-Stalingradin laidalla sijaitseva historiallinen rakennus, joka alun perin oli yksi Pariisia kiertäneen kaupunginmuurin varrella olleista tulliasemista. Se rakennettiin vähän ennen Ranskan vallankumousta vuosina 1775–1788, ja sen suunnitteli arkkitehti Claude-Nicolas Ledoux.
Sijainti ja nykyinen käyttö

Rotonde de la Villette sijaitsee Place de la Bataille-de-Stalingrad -nimisen aukion laidalla, Bassin de la Villette -nimisen tekojärven rannalla Pariisin 19. arrondissementissa. Vuodesta 2009 lähtien rakennuksessa toimii ravintola ja nykytaiteen galleria.
Arkkitehtuuri

Arkkitehti Claude-Nicolas Ledoux suunnitteli Pariisin laidoille noin 40 tullitoimistoa, joista huomattavimmista hän käytti antiikin aikaista nimitystä propylaia. Niihin hän sovelsi samoja valistuksen aikaisia, antiikin esikuviin perustuvia arkkitektonisia ajatuksia, joiden mukaisesti hän oli jo aikaisemmin suunnitellut Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehtaan. Kaikista Pariisin laidoille rakennetuista propyleioista Rotonde la Villette oli mittasuhteiltaan suurin ja vaikuttavin.
Rotonden julkisivu rakennettiin suurikokoisista kivilohkareista. Pohjapiirrokseltaan se muistuttaa antiikin aikaisia esikuvia. Niinpä se on pohjaltaan kreikkalaisen ristin muotoinen, ja pystysuunnassa se on lieriön muotoinen osoittaen suoraan kohti taivaan korkeinta kohtaa eli zeniittiä samoin kuin monet Andrea Palladion suunnittelemat rakennukset. Pohjakerroksessa sen jokainen julkisivu koostuu kahdeksasta lyhyestä ja massiivisesta toscanalaisesta pylväästä, joiden yllä on päätykolmio. Sen keskellä olevaa salia ympäröivät holvikaaret, joissa ikkunoiden karmit muodostuvat 40 doorilaistyylisestä pylväästä ja muistuttavat näin italialaista palladiolaista arkkitehtuuria. Katto on suppilomainen, ja sen korkeimmassa pyöreässä osassa on valoaukkona toimiva ikkuna. Rakennuksen katto on doorilaistyylinen, ja siinä vuorottelevat metoopit ja triglyfit.
Rakennuksessa yhdistyvät näin ollen toisaalta antiikin, toisaalta Italian renessanssin aikaisten esikuvien mukaiset idealisoidut ja hyvin puhtaaksi kehitetyt muodot.
Rotonde de la Villette.
Rotonde de la Villetten sisätilat ja katossa oleva valoaukko.
Rakennuksen symmetrinen muoto
Nykytila

Nykyisin rakennuksessa toimii ravintola, jonka edustalla on 1500 m2:n laajuinen ulkoterassi ja jossa on myös vastaanottotilana toimiva sali. Lisäksi rakennuksessa on nykyaikaisen taiteen galleria, ja sen lisärakennuksessa on pieni kerhohuone. Rakennuksen ylimmässä kerroksessa on toimistoja.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Rotonde de La Villette
Käännös suomeksi
Nikeforos III

Nikeforos III
Nikeforos III Botaniates (1002–1081) oli Bysantin keisari 1078–1081. Nikeforos kuului ylhäiseen sotilassukuun, ja oli sukua keisari Fokasille. Kun tyytymätön kansa kapinoi keisari Mikael VII:tä vastaan Konstantinopolissa, Nikeforoksen kannattajat julistivat hänet uudeksi keisariksi 7. tammikuuta 1078. Nikeforos Botaniatesta tukivat etenkin aristokraatit ja papisto.
Kilpaileva kruunintavoittelija oli toinen kenraali Nikeforos Bryennios vanhempi. Yhdessä Aleksios Komnenoksen kanssa Bikeforos kukisti Bryennioksen. Lopulta Nikeforos riitaantui Aleksioksen kanssa. Aleksios käytti hyväkseen armeijan tukea syrjäyttääkseen Nikeforoksen, joka pakotettiin menemään luostariin.
Kirjallisuutta

John Julius Norwich: Byzantium: The Apogee.  Viking, 1991.  ISBN 0-394-53779-3
Georg Ostrogorsky: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Mikael VII | Bysantin keisari | Seuraaja: Aleksios I Komnenos |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Kreikka  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Ruhtinaskalastaja

| Ruhtinaskalastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat Alcedinidae
Suku::  Sulttaanikalastajat Pelargopsis
Laji::  amauroptera
Kaksiosainen nimi
 Pelargopsis amauroptera  (Pearson, 1841) 
Katso myös
   Ruhtinaskalastaja Wikispeciesissä   Ruhtinaskalastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruhtinaskalastaja (Pelargopsis amauroptera) on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasian rannikkoalueilta.
Koko ja ulkonäkö

Ruhtinaskalastaja on suhteellisen suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 35–37 senttimetriä pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään rushtinaskalastaja on kellanoranssi ja ruskea. Linnun pää, rinta ja vatsa ovat väriltään kellanoranssit. Selän ja siipien hyöhenet ovat ruskeat. Linnun yläperä on sinertävän vihreä. Ruhtinaskalastajan nokka on suurikokoinen ja muistuttaa muodoltaan keihäänkärkeä. Väriltään se on punainen ja myös jalat ovat punaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruhtinaskalastajaa tavataan Intiasta Malesiaan ulottuvalta rannikkovyöhykkeeltä. Lajin elinympäristöt ovat rajoittuneet rannikkoalueiden magrovemetsät, mutatasangot ja estuaarit. Toisinaan sitä tavataan jokien varsilla muutamia kilometrejä sisämaahan. Linnun ravintoa ovat kalat ja ravut, joita se pyydystää vedestä. Ruhtinaskalastaja tekee pesänsä rantatörmään kaivamaansa tunneliin. Pesimäkausi on maalis–huhtikuussa. Vaikka laji onkin suhteellisen yleinen sen katsotaan olevan uhanalaisuusluokitukseltaan silmälläpidettävä laji. Tämä johtuu siitä, että se on rajoittunut elämään rannikkoalueilla ja magrovemetsiä uhkaa kaataminen.
Niittysuolaheinä

| Niittysuolaheinä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Tatarkasvit Polygonaceae
Suku::  Hierakat Rumex
Laji::  acetosa
Kaksiosainen nimi
 Rumex acetosa  L., 1753 
Katso myös
   Niittysuolaheinä Wikispeciesissä   Niittysuolaheinä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niittysuolaheinä (Rumex acetosa) on kaikkialla Suomessa yleinen hierakoiden sukuun kuuluva ruohovartinen kasvi.
Ulkonäkö, koko ja maku

Niittysuolaheinä kasvaa 30–100 cm korkeaksi. Lehdet ovat pitkänsoikeat, nuolikantaiset  ja isommat kuin ahosuolaheinällä. Kasvi on kaksikotinen, hedeyksilöiden kukat ovat punertavat ja heteet keltaiset, emiyksilöissä kukat ovat purppuranpunaiset. Lehdet maistuvat happamilta ja suolaisilta, maku muistuttaa vähän raparperiä tai ketunleipää.
Levinneisyys

Niittysuolaheinää kasvaa villinä lähes koko Euroopassa, ja sitä on viljelty jo muinaisessa Egyptissä ja Intiassa. Lajia esiintyy myös Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Lapissa kasvaa alalajia nimeltään lapinsuolaheinä (Rumex acetosa ssp. lapponicus).
Kasvupaikka

Niittysuolaheinää kasvaa niityillä. Sen kasvupaikkoja ovat myös kosteat lähteiköt, puronvarret ja pensastot.
Käyttö

Niittysuolaheinää on käytetty ravinnoksi keittoihin ja salaatteihin. Ranskassa viljellään isolehtistä lajiketta, tarhasuolaheinää (Rumex acetosa var. hortensis). Oksaalihapon takia sitä ei pidä käyttää liikaa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Niittysuolaheinän (Rumex acetosa) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Niittysuolaheinä (Rumex acetosa)
LuontoPortti: Niittysuolaheinä (Rumex acetosa)
Valokki – Nettikasvio: Niittysuolaheinä (Rumex acetosa)
ITIS: Rumex acetosa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Rumex acetosa (englanniksi)
Flora of China: Rumex acetosa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26297  Wikispecies: Rumex acetosa  APDB: 151523  APNI: 104330  BioLib: 38783  CoL: 4TPGJ  Ecocrop: 9398  EoL: 485385  EPPO: RUMAC  EUNIS: 177593  FNA: 200006745  FoC: 200006745  GBIF: 2888951  GRIN: 32518  iNaturalist: 55821  IPA: 33767  IPNI: 332105-2  IRMNG: 10888514  ITIS: 504901  MichiganFlora: 2301  MoBotPF: 285455  NatureServe: 2.139185  NBN: NBNSYS0000003778  NCBI: 41241  NZOR: 7a184de9-a205-489a-a480-d513a2006eff  NZPCN: 2915  Observation.org: 7368  Open Tree of Life: 134757  PalDat: Rumex_acetosa  Plant List: kew-2424198  PLANTS: RUAC2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:332105-2  Tropicos: 26000095  VASCAN: 8200  WisFlora: 4915  WFO: wfo-0000403595  Laji.fi: MX.38279
Nikeforos Bryennios vanhempi

Nikeforos Bryennios (Νικηφόρος Βυρέννιος) oli usurpaattori joka yritti kaapata vallan Bysantin valtakunnassa vuonna 1078. Hänen poikansa (tai lapsenlapsensa) nimi oli myös Nikeforos Bryennios. Nikeforoksen kapinasta kirjoittivat omissa teoksissaan ainakin hänen poikansa ja tämän vaimo Anna Komnena jotka olivat kummatkin historioitsijoita.lähde?
Keisari Mikael VII Dukas oli erittäin epäsuosittu sen jälkeen, kun hänen aikanaan valtakunta oli menettänyt alueita Italiasta ja Vähästä-Aasiasta. Armeija oli kapinan partaalla ja vuonna 1078 kaksi eri kenraalia kapinoivat. Nikeforos Botaniates marssi Nikaiaan ja julistautui siellä keisariksi. Samaan aikaan myös Nikeforos Bryennios, joka oli Mikaelin aikana ollut Dyrrakionin dux, aloitti kapinansa Balkanilla, jossa hänellä oli suurin tuki. Konstantinopolin aristokraatit ja papisto tukivat mieluimmin Botaniatesta ja tunnustivat hänet keisariksi.lähde?
Kun Botaniates pääsi valtaan, hän lähetti nuoren kenraali Aleksios Komnenoksen kukistamaan Bryenniosta joka oli jo saanut valtaansa suurimman osan Balkanista. Aleksioksen tytär Anna Komnena isänsä elämäkerrassa kertoo kuinka Aleksios oli vähällä hävitä taistelun, mutta sai lopulta sotajuonen ansiosta Bryennioksen armeijan kukistettua.lähde?
Taistelun jälkeen Bryennios vangittiin ja lähetettiin keisarin luokse. Bryennioksen kapinaa jatkoi hänen alaisensa Basilakios jonka Aleksios myös kukisti myöhemmin.lähde?
Kirjallisuutta

Georg Ostrogorsky: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4
John Julius Norwich: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
Nikkeliformiaatti

| Nikkeliformiaatti> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  3349-06-2
PubChem CID:  27506
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  (HCO2)2Ni
Moolimassa:  148,726
Ulkomuoto:  Vihreä kiteinen aine
Sulamispiste:  250 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,154 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
Nikkeliformiaatti ((HCOO)2Ni) on nikkeli- ja formiaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä.