stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun linnalääni
Hallinto 1500-luvulla > Hallinnollinen aluejärjestelmä

Ruotsin valtakuntaa johtaneella kuninkaalla ja hänen alaisuuteensa 1500-luvun aikana kehittyneillä keskushallintoelimillä oli edustajinaan ja tahtonsa toimeenpanijoina paikallisia arvohenkilöitä eli sillä seudulla asuvia valtaneuvoksia ja seudulla työskenteleviä laamanneja. Heidän lisäkseen valtiollisia hallinto- ja johtotehtäviä suorittivat käskynhaltijat ja linnanisännät.
Myös hallinnollinen aluejako pohjautui hallintopitäjiin ja kihlakuntiin. Hallinnon tärkein tehtävä oli verojen kerääminen ja verovarojen käyttö. Tässä järjestelmässä hallintopitäjistä oli muodostettu suurempia aluekokonaisuuksia, joita nimitettiin voutikunniksi ja joita hoitivat voudit. Vaikka voutikuntajako pohjautui kihlakuntajakoon, ei Turun linnaläänissä useinkaan ollut neljää voutikuntaa, vaan kaksi kihlakuntaa saatettiin yhdistää yhdeksi voutikunnaksi.
Alkuaan Turun linnalääni muodosti yhden voutikunnan. Kihlakuntajakoon perustuvia voutikuntien rajoja alettiin käyttää 1540-luvulla, mutta 1550- ja 1560-luvuilla kokeiltiin pienempiä voutikuntia, jotka yleensä koostuivat kolmesta hallintopitäjästä. Kun kaksi kihlakuntaa yhdistettiin saman voudin hallintaan, noudatettiin tiettyä järjestystä. Toisinaan yhdistettiin Turkua lähinnä olevat kihlakunnat eli Maskun ja Piikkiön kihlakunnat yhdeksi voutikunnaksi. Tällöin voitiin pitää Halikon ja Vehmaan kihlakunnat erillisinä voutikuntina tai yhdistää saman voudin alaisuuteen. Tavallisempi yhdistämistapa oli liittää Maskun ja Vehmaan kihlakunnat yhden voudin alaisuuteen ja Halikon ja Piikkiön kihlakunnat toisen voudin alaisuuteen. Tämä pohjautui ’’Suomen’’ maakunnan vanhaan kahtiajakoon, jossa alueista käytettiin nimityksiä Etelä-Suomi ja Pohja-Suomi, joita ei pidä sekoittaa samankaltaisiin nykyajan nimityksiin, vaan käsittää ne Varsinais-Suomen osiksi. Tämä vanha kahtiajako ilmeni myös laamannikuntajaossa.
Hallinnollisen jaon hallintopitäjää pienemmät aluekokonaisuudet olivat nimeltään verokuntia, jotka olivat samaa veroerää ja osaksi yhteisiä veroja suorittavien maanomistajien välinen yhteisö. Verokunnat olivat alueeltaan erikokoisia, mutta veronmaksukyvyltään suhteellisen yhdenmukaisia. Jotta näistä alueyksiköistä olisi saatu muodostettua tasavertaisia, hallintopitäjät jouduttiin jakamaan kahteen, kolmeen tai neljään osaan. Saaristopitäjissä verokuntia saattoi olla huomattavasti enemmänkin kuin neljä, mutta niissä verokunnat olivat jossain määrin toisenlaisia. Näin verokuntien alue muodostui tiheään asutuilla seuduilla pienemmäksi, mutta veroyksiköiden määrät olivat eri verokunnissa lähes yhtä suuria.
Hallinto 1500-luvulla > Kirkollinen aluejärjestelmä

Turun hiippakunnan suurin kirkollishallinnollinen alueyksikkö 1500-luvulla oli rovastikunta, jollaisia oli Varsinais-Suomessa neljä kappaletta. Kihlakuntajako oli keskeisessä asemassa myös kirkon hallinnossa, sillä rovastikunnat oli nimetty kihlakuntien mukaan. Niiden nimet olivat Halikon kihlakunnan rovastikunta, Maskun kihlakunnan rovastikunta, Piikkiön kihlakunnan rovastikunta ja Vehmaan kihlakunnan rovastikunta. Hallinnollinen ja kirkollinen aluejärjestelmä poikkesi kuitenkin toisistaan eli kihlakuntien ja rovastikuntien alueet eivät olleet yhteneväisiä. Merkittävä poikkeama oli esimerkiksi se, että Halikon länsiosa kuului Halikon kihlakunnan rovastikuntaan, mutta Piikkiön kihlakuntaan, ja Satavan saari kuului Maskun kihlakunnan rovastikuntaan, mutta Piikkiön kihlakuntaan. Myös Auran seudun kohdalla oli poikkeama, sillä se kuului Piikkiön kihlakunnan rovastikuntaan, mutta Maskun kihlakuntaan.
Hallinnollisen ja kirkollishallinnollisen aluejaon erilaisuus periytyi kaukaa menneisyydestä, sillä pienempiä alueyksiköitä eli pitäjiä oli jo 1400-luvun alussa kahdenlaisia nimittäin hallintopitäjiä ja kirkkopitäjiä. Asutuksen mukana syntyneet kirkkopitäjät muodostivat aluejärjestelmän vanhan rungon ja keskittyivät seurakunnan yhteisen kirkon ympärille. Hallintopitäjät olivat puolestaan veronkanto- ja hallintoyksiköitä sekä käräjäpiirejä, joissa tuomarin johdolla pidettiin kihlakunnankäräjät.
Samoin kuin kirkkopitäjien koot myös niiden osa-alueiden eli yökuntien koot vaihtelivat. Yökunnan muodosti kylä- tai taloryhmä, jonka lähekkäin asuva väestön oli luontevaa toimia yhdessä. Yökunnan velvollisuutena oli majoittaa ja kestitä kirkkoherra, kun tämä kiersi seurakunnassaan virkatehtäviään hoitamassa. Myös pappilan rakennusten ylläpito oli jaettu kirkkopitäjän yökuntien kesken.
Tornator (entinen yritys)

| Tornator Oy |
| --- | --- |
Perustettu:  1887
Lakkautettu:  1941
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tornator oli suomalainen metsäyhtiö, joka valmisti muun muassa sellua. Tornator sulautettiin Enso-Gutzeitiin joulukuussa 1941. Vuonna 2002 Stora Ensolle päätynyttä pöytälaatikkoyhtiötä käytettiin yhtiön metsäomaisuuden yhtiöittämiseen Tornator-yritykseksi.
Historia > Tornator Oy 1932–1941

Vuonna 1932 myös valtio myi omat osakkeensa Enso-Gutzeitille. Yhtiön nimeksi tuli Tornator Oy ja se säilyi muodollisesti itsenäisenä yhtiönä.[lähde? ] Tornator sulautettiin Enso-Gutzeitiin joulukuussa 1941.
Historia > Myöhemmät vaiheet

Lahden lankarullatehdas lakkautettiin vuonna 1952 ja Tainionkosken sulfiittisellutehdas suljettiin 17. huhtikuuta 1962. Tainionkosken paperitehdas toimi Enso-Gutzeit Oy:n alaisuudessa 31. elokuuta 1965 saakka. Jäljellä olevissa vanhoissa Tornatorin tehtaan tiloissa toimii Stora Enson tutkimuskeskus. Tiloissa oli myös koepaperikoneita.[lähde? ]
Koneet valmistivat ruskeaa käärepaperia ja rasvatiivistä paperia.
Elokuussa 2002 Stora Enso kertoi yhtiöittävänsä 600 000 hehtaria metsää Suomesta. Yhtiön liiketoiminta perustui hakkuuoikeuksien myyntiin ja metsänhoitopalveluiden tarjoamiseen. Yhtiön osakkeita aiottiin tarjota suomalaisille ja ulkomaalaisille sijoittajille. Metsäyhtiön nimi saatiin pöytälaatikkoyhtiö-Tornatorilta, joka oli ollut Enso-Gutzeitin ja sen seuraajan Stora Enson hallussa.
Historia > Myöhemmät vaiheet > Tainionkosken tehtaan paperikoneet

[lähde? ]
| Kone | Valmistaja | Toiminnassa vuosina | Viiraleveys | Nopeus | Kapasiteetti | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Paperikone PKI | Füllner | 1897–1935 | mm | m/min | 2 500–3 000 t/a, Luonnonruskea paperi | Romutettu vuonna 1935. |
| Paperikone PKII | Pusey & Jones | 1897–1965 (uusittu 1935) | 2 500 mm | m/min | 2 500 – 3 000 t/a, Luonnonruskea paperi, Sulfaatti- ja sulfiittipaperit, Sanomalehti- ja tapettipaperit, Puupitoiset painopaperit 40–350 g/m² | Siirretty osittain Roermondin paperitehtaalle Etelä-Hollantiin vuonna 1966. |
| Paperikone PKIII | Pusey & Jones | 1908–1965 | 2 600 mm | m/min | 6 000 t/a, Pergamiini- ja imitaatiopergaminipaperit | Yankee-sylinteri. Siirretty osittain Roermondin paperitehtaalle Etelä-Hollantiin vuonna 1966 sekä Tainionkosken uudelle tehtaalle paperikoneeksi PK7. |
Kirjallisuutta

Ahvenainen, Jorma: Enso Gutzeit Oy 1872–1992. Osa I: Vuodet 1872–1923. Gummerus. Jyväskylä. 1992
Ahvenainen, Jorma: Enso Gutzeit Oy 1872–1992. Osa II: vuodet 1924–1992. Gummerus. Jyväskylä. 1992
Helander, Anders Benjamin: Tornator-yhtiön vaiheita 1908–1932. Enso-Gutzeit 1975
Nykänen, Panu – Paulapuro, Hannu: Telan ympäri: Vuosisata suomalaista paperikone- ja paperinvalmistustekniikkaa. Tekniikan Historian Seura THS ry. Helsinki 2005.
Metsäyhtiö Tornatorin toimihenkilöitä ryhmäkuvassa. Edessä keskellä ylimetsänhoitaja Veikko Hirvensalo.
Titanis

| Titanis |
| --- | --- |
 Rekonstruoitu luuranko
 plioseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käärmekurkilinnut Cariamiformes
Heimo::  †Hirmulinnut Phorusrhacidae
Suku::  †Titanis  Brodkorb, 1963
Laji::  walleri
Kaksiosainen nimi
 † Titanis walleri  Brodkorb, 1963 
Katso myös
   Titanis Wikispeciesissä   Titanis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Titanis on sukupuuttoon kuollut hirmulintuihin kuuluva lintujen suku, jonka ainoa tunnettu laji on Titanis walleri. Sen jäänteitä on löydetty Yhdysvaltojen Floridasta ja Texasista, ja ne on ajoitettu plioseenille. Titanis on ainoa tunnettu hirmulintujen jäsen, joka eli Pohjois-Amerikassa, ja useimmat muut niistä elivät Etelä-Amerikassa. Niukasta ja vajaasta fossiiliaineistosta huolimatta Titanis on suosittu viihdekirjallisuudessa.
Kuvaus

Titanis oli valtava lentokyvytön lintu. Muiden hirmulintujen tapaan sillä oli luultavasti kapea ruumiinrakenne, pitkät juoksemiseen soveltuvat jalat sekä mitättömät siivet ilman kynsiä. Titanis oli yksi suurimmista hirmulinnuista; sen korkeus oli arviolta 1,4–1,9 metriä ja paino noin 150 kilogrammaa. Se painoi siis suunnilleen yhtä paljon kuin nykyinen strutsi, mutta se oli sitä raskasrakenteisempi. Titaniksen kallo oli arviolta noin 36–56 senttimetriä pitkä, ja sen nokka oli suurikokoinen.
Levinneisyys ja ajoitus

Perinteisesti Titaniksen on uskottu saapuneen Pohjois-Amerikkaan Panamankankaan kautta suuressa Amerikan eläimistövaihdossa. Tämä perustuu kuitenkin virheelliseen ajoitukseen. Titaniksen fossiilijäänteet ajoitettiin alun perin myöhäiselle pleistoseenille, mutta uudempien analyysien perusteella kaikki jäänteet ovat peräisin plioseenilta. Lintu saapui siis Pohjois-Amerikkaan ennen Panamankankaan muodostumista, luultavasti liikkuen saarelta toiselle joko Keski-Amerikan tai Karibian kautta.
Nykyisen ajoituksen perusteella Titanis kuoli sukupuuttoon ennen pleistoseenin alkua, kun sen aiemmin luultiin selvinneen myöhäispleistoseenille. Se ei siis elänyt Pohjois-Amerikassa samaan aikaan ihmisten kanssa. Sukupuuton aiheutti mahdollisesti kilpailu suurten nisäkäspetojen, kuten koira- ja kissaeläinten sekä karhujen, kanssa.
Elintavat

Titanis oli luultavasti sen läheisimpien elävien sukulaisten, käärmekurkien, tapaan opportunistinen saalistaja, joka saalisti milloin mitäkin eläimiä, jotka se pystyi saamaan kiinni. Mahdollisesti se suosi saaliita, jotka se pystyi nielemään kokonaan, kuten käärmekurjet nykyään. Titanis ei pystynyt käyttämään lyhyitä siipiään saalistuksessa. Titaniksen elinympäristöä olivat luultavasti suhteellisen avoimet ruohomaat, jokseenkin samoin kuin käärmekurjilla.
Aiheesta muualla

Titanis (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Taiteilijan näkemys
Vakkermo

Vakkermo on asuinalue Simon Asemakylällä. Vakkermon osa-alueita ovat Veteraanintie, Montajankuja ja Vakkermontie, jotka muodostavat Vakkermon kokonaisuuden. Vakkermo sijaitsee niin sanotulla Länsi-Asemalla eli rautatien ja nelostien länsipuolella. Vakkermossa sijaitsee Asemakylän terveyskeskus ja suuret rivitalolähiöt 1970- ja 1980-luvuilta.
Vakhtang Blagidze

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten kreikkalais-roomalainen paini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 52 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | México 1978 | 52 kg |  |
|  Kultaa | Oslo 1981 | 52 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sofia 1978 | 52 kg |  |
|  Kultaa | Prievidza 1980 | 52 kg |  |
Vakhtang Germanovitš Blagidze (georg. ვახტანგ ბლაგიძე, s. 23. heinäkuuta 1954 Lantšhutin piiri, Gruusian SNT) on entinen neuvostoliittolainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
52 kilogramman painoluokassa paininut Blagidze kilpaili ensi kertaa aikuisten arvokilpailuissa vuonna 1978, jolloin hän voitti kultaa sekä Sofian EM-kisoissa että syksymmällä Mexico Cityn MM-kisoissa. Vuonna 1980 hän voitti uransa toisen EM-kultamitalin Prievidzan kisoissa ja olympiakultaa heinäkuussa Moskovan olympialaisissa. Uransa toisen maailmanmestaruuden Blagidze voitti 1981 Oslossa. Vielä 1982 hän kuului maailmancupissa Neuvostoliiton joukkueeseen, tuloksena toinen sija.
160 senttimetrin pituinen ja 52 kilogramman painoinen Blagidze edusti seuratasolla Tbilisin Dynamoa.
Tähtäinjousi

Tähtäinjousi eli olympiajousi on jousityyppi, jossa nuolen lentoa ei arvioida vaan lasketaan. Siinä käytetään liikuteltavaa tähtäintä, jonka avulla saadaan ammuttua tarkasti. Tähtäinjousi on ainoa jousityyppi, jolla ammutaan olympialaisissa.
Tähtäinjousen osat

Keskiosa eli runko
Lavat, jotka ovat tyypillisesti vaihdettavia ja koostuvat useista kerroksista
Jänne
Tähtäin
Vakaimet, jotka rauhoittavat jousen liikettä ja poistavat laukaisun jälkeistä tärinää
Tuure Kilpeläinen (albumi)

| Tuure Kilpeläinen Tuure Kilpeläinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 14. maaliskuuta 2003
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 04.40
 Levy-yhtiö: Sony BMG
Tuure Kilpeläisen muut julkaisut
|   | Tuure Kilpeläinen 2003 | Just 2005 |
Singlet albumilta Tuure Kilpeläinen
 ”Älä revi mua” Julkaistu: 2002  ”Vesitornin varjossa” Julkaistu: 2003  ”Ihoni alla” Julkaistu: 2003 (Promo)
Tuure Kilpeläinen on Tuure Kilpeläisen esikoisalbumi, joka julkaistiin 14. maaliskuuta 2003.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Tuure Kilpeläinen.
Älä revi mua – 3.30
Vesitornin varjossa – 4.03
Ihoni alla – 3.43
Aika vaihtuu – 4.07
Auringonpilkut – 4.21
Haloo Hanoi – 3.31
Hiekkamies – 3.30
Viimeinen kerta – 4.34
Muistan unohtaa – 3.48
Kivi sakset paperi – 3.33
Kokoonpano

Tuure Kilpeläinen – laulu, piano
Jussi Jaakonaho – kitara, kosketinsoitin, bassokitara
Pekka Gröhn – kosketinsoitin, piano
Arvostelut

Soundi:
Aiheesta muualla

Diskografia Tuure Kilpeläisen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Tähystäjäneito

| Tähystäjäneito |
| --- | --- |

Kirjailija:  Anneli Kanto, Terhi Rannela
Kieli:  suomi
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  978-951-23-5450-4
Sarja: Kuparisaari
Seuraava:  Korkea puoliso
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tähystäjäneito on Anneli Kannon ja Terhi Rannelan fantasiaromaani vuodelta 2011, Kuparisarja-trilogian ensimmäinen osa.
Juoni

Sarmatian tähystäjäneidoksi valittu Amaya lähtee Khalkoksen saarelle, tehtävänään osallistua kuninkaallisiin hautajaisiin. Amaya tutustuu Khalkokseen oppaanaan Miroslav, töykeä neujonantaja korkeasta hovista. Amaya saa selville että hänen sijaisäidillään, Sarmatian hallitsijalla on suunnitelmia että Amaya naisi Khalkoksen nuoren  prinssin, Samuelin, joka vielä leikkii nukeilla. Amaya ei enää pääse pois Khalkokselta, joten joutuu naimaan Samuelin, vaikka hän on rakastunut Miroslaviin.
Uusi-Seelanti yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 34. | 6 | 1 | 1 | 8 |
Uusi-Seelanti on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä kahdeksan mitalia, joista kuusi on kultaa. Kaikki mitalit on saavutettu heittolajeista.
Uuden-Seelannin ensimmäinen MM-mitalisti ja samalla maailmanmestari oli kiekonheiton Ateenassa 1997 voittanut Beatrice Faumuina. Seuraavissa kisoissa Sevillassa 1999 hän sijoittui viidenneksi mutta oli edelleen maansa paras urheilija. Pariisissa 2003 sijoittui kuulantyönnössä viidenneksi Valerie Adams, joka Helsingissä 2005 Valerie Vili -nimisenä saavutti hopeaa sekä Osakassa 2007 ja Berliinissä 2009 kultaa. Kolmannen kultamitalinsa hän voitti Daegussa 2011 jälleen Adams-nimellä ja neljännen kultamitalinsa Moskovassa 2013. Faumuina sijoittui Helsingissä neljänneksi ja Kimberley Smith 10 000 metrin juoksussa Osakassa 2007 neljänneksi ja Berliinissä 2009 kahdeksanneksi. Edellä mainittujen lisäksi Uuden-Seelannin naisista MM-kilpailuissa pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon on yltänyt 800 metrin juoksussa kuudenneksi vuonna 1997 sijoittunut Toni Hodgkinson ja kuulantyönnössä seitsemänneksi sekä Eugenessa 2022 että Budapestissä 2023 sijoittunut Maddison-Lee Wesche.
Uuden-Seelannin miesten parhaat saavutukset MM-kilpailuissa ovat kuulantyöntäjä Tomas Walshin kulta Lontoossa 2017 ja pronssi Dohassa 2019. Lisäksi pistesijalle ovat yltäneet keihäänheittäjä Gavin Lovegrove (neljäs Tokiossa 1991), Tomas Walsh (neljäs Pekingissä 2015, Eugenessa 2022 ja Budapestissä 2023), estejuoksija George Beamish (viides Budapestissä 2023), kymmenottelija Simon Poelman (kuudes Roomassa 1987 ja Tokiossa 1991), 1 500 metrin juoksija Nicholas Willis (kuudes Pekingissä 2015 ja seitsemäs Lontoossa 2017), kuulantyöntäjä Jacko Gill (kahdeksas Pekingissä 2015, seitsemäs Dohassa 2019 ja Eugenessa 2022 ja kuudes Budapestissä 2023) ja kävelijä Craig Barrett (seitsemäs 50 kilometrin kävelyssä Sevillassa 1999).
Uuden-Seelannin MM-mitalit kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983–1995 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1997 Ateena | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 22. |
| 1999 Sevilla | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2001 Edmonton | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2003 Pariisi | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2005 Helsinki | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 26. |
| 2007 Osaka | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 14. |
| 2009 Berliini | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 15. |
| 2011 Daegu | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 14. |
| 2013 Moskova | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 13. |
| 2015 Peking | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2017 Lontoo | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 23. |
| 2019 Doha | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 31. |
| 2022 Eugene | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2023 Budapest | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Yhteensä | 1 | 0 | 1 | 5 | 1 | 0 | 6 | 1 | 1 | 8 | 34. |
Uuden-Seelannin MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Valerie Adams | 4 | 1 | 0 | 5 | 2005–2013 |
| Tomas Walsh | 1 | 0 | 1 | 2 | 2017–2019 |
| Beatrice Faumuina | 1 | 0 | 0 | 1 | 1997 |
Valide Sultanin moskeija (Réthymno)

| Valide Sultanin moskeija> Τζαμί Βαλιδέ Σουλτάνας |
| --- | --- |
 Valide Sultanin moskeijan minareetti.
Sijainti:  Réthymno, Kreeta, Kreikka
Koordinaatit:  35°22′02″N, 24°28′30″E
Rakennustyyppi:  moskeija
Valmistumisvuosi:  n. 1654
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valide Sultanin moskeija (kreik. Τζαμί Βαλιδέ Σουλτάνας, Tzamí Validé Soultánas) on entinen moskeija Réthymnon kaupungissa Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Réthymnon vanhankaupungin laidalla lähellä Megáli Pórtaa eli kaupungin suurta porttia.
Moskeija on rakennettu viimeistään vuonna 1654, jolta vuodelta on varhaisin maininta siitä. Se on omistettu nimellään Turhan Hatice Sultanille, joka kuului sulttaani Ibrahimin haaremiin ja josta tuli valide sultan eli sulttaanin äiti, kun hänen poikansa Mehmed IV nousi sulttaaniksi vuonna 1648. Vuonna 1671 moskeija mainitaan Konstantinopolin Valide Sultanin moskeijan alaisena. Moskeijan toiminta lakkasi Kreikan ja Turkin väestönvaihdon myötä vuonna 1925.
Moskeijassa on kaksi kupolia ja minareetti. Nykyisin moskeija on niin muiden rakennusten ympäröimä, että vain sen minareetti näkyy kaupunkikuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valide Sultanin moskeija Wikimedia Commonsissa
Vakkola

Kirjailija Johannes Linnankosken koti Vakkolassa.
Vakkola on kylä Askolan kunnassa itäisellä Uudellamaalla. Se sijaitsee viisi kilometriä Monninkylästä koilliseen ja pari kilometriä Askolan keskustasta lounaaseen Porvoonjoen varrella.
Museovirasto on vuonna 2009 luokitellut Vakkolan kylän Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Vakkolan kylä  on ollut pysyvästi asuttuna 1300-luvulta lähtien joen länsipuolelta, ja asutus on levinnyt itäpuolelle maantien varteen viimeistään 1700-luvun lopulla. Kylä on rakentunut näyttävälle paikalle Porvoonjoen Vakkolankosken kohdalle. Kolmiaukkoinen kiviholvisilta vuodelta 1908 on perinteisesti yksi tärkeimmistä Porvoonjoen ylityspaikoista. Koski on tuonut kylään vesivoimalla toimivaa mylly- ja sahatoimintaa. Sähkölaitos saatiin vuonna 1909. Yhtenäisenä ja tiiviinä säilynyt kylä koostuu maatilojen pihapiireistä vanhoine aittoineen.
Kylän keskusta viljavarastoineen ja apteekkeineen on muodostunut joen itärannalle. Funkistyylinen Askolan osuuskaupan rakennus on valmistunut vuonna 1938, apteekki 1950, tiilirakenteinen osuuspankki 1961 ja maisemaa hallitseva korkea viljavarasto 1966.
Vakkola on kirjailija Johannes Linnankosken synnyinpaikka. Johannes Linnankosken nuoruudenkoti toimii kotimuseona.
Kylän pohjoisosassa lähellä Askolan keskustaa toimii Askolan ja Pukkilan kuntien yhteinen yläkoulu Askolan koulu. Askolan kansakoulu valmistui 1960, minkä jälkeen sitä on laajennettu 1965, 1983 ja 1991.  Jan Södersved, toimittanut: Askola ja Pukkila, s. 37.  (Jari Jurvanen sekä Jussi Kemppainen, kuvankäsitteky ja taitto, Hanna TIkkanen, sihteeri)  Lohja:  Aero-Kuva Oy, 2005.  ISBN 952-5467-30-9.
Vaajasalmen työväentalo

| Vaajasalmen työväentalo |
| --- | --- |
Sijainti:  Vaajasalmi, Rautalampi
Valmistumisvuosi:  1913
Rakennuttaja:  Vaajasalmen Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  lauta
Kerrosluku:  1
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaajasalmen työväentalo oli Rautalammin kunnan Vaajasalmen kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Vaajasalmen työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Vuonna 1912 yhdistyksellä oli 7 jäsentä. Talohanke oli vireillä pitkään, ja talo valmistui lopulta vuonna 1913. Talo oli vaatimaton, ja pienellä kylällä sen toiminta kävi pian kannattamattomaksi. Yhden lähteen mukaan yhdistys myi talon tontteineen osuusliike Kansanvoimalle, joka rakensi tontille myymälän 1930-luvun lopulla.
Vuonna 1933 ilmoitettiin kuitenkin lakkautetun Vaajasalmen työväenyhdistyksen talon pakkohuutokaupasta. Ennen tätä talo lienee ollut paikallisen suojeluskunnan hallussa, sillä siellä järjestettiin suojeluskunnan kesäjuhla 1931. Edellisenä vuonna talolla oli vietetty Itä-Rautalammin maamiesseuran kesäjuhlaa. Jo vuonna 1928 talvikäräjillä käsiteltiin joidenkin alueen työväenyhdistysten lakkauttamista kihlakunnanoikeuden päätöksellä. Tällöin kirjoitettiin, että Vaajasalmen yhdistys oli jo aiemmin ilmoittanut yhdistysrekisteriin lopettavansa toimintansa. Talon myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.
Rakennus

Talo oli hirsirakenteinen, yksikerroksinen, ja siihen kuului ainoastaan sali ja näyttämö. Talon pakkohuutokaupassa myytiin myös sen "vähäinen kalusto ja kirjasto".
Timanttipolku-buddhalaisuus

Timanttipolku-buddhalaisuus (engl. Diamond Way Buddhism) on kansainvälinen buddhalaisten keskusten yhdistys. Sen on perustanut tanskalainen Lama Ole Nydahl, joka on 16. Gyalwa Karmapan oppilas.
Linja

Timanttipolku-buddhalaisuus-järjestö seuraa Tiibetin buddhalaista Karma Kagyu -välityslinjaa 17. Karmapa Trinlay Thaye Dorjen hengellisessä ohjauksessa.
Järjestö

Yhdistyksellä on yli 650 keskusta tai ryhmää Euroopassa, Venäjällä, Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, Australiassa sekä Itä-Aasiassa ja Etelä-Afrikassa. Toiminta perustuu ystävyyteen ja idealismiin.