stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karelitšy
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karelitšy Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kaupunkikuvaus (englanniksi) (byinfo.org)
Korelichi region - by local administration (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (byinfo.org)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Valokuvia kaupungin rakennuksista (venäjäksi) (globus.tut.by)
Valokuvia Karelitšyn piiristä (englanniksi) (Radzima.org)
Heraldics of the region & towns[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
History of Mir castle[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaiset topografiakartat piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Karbamatsepiini

| --- | --- |

Karbamatsepiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
Bentso[b][1]bentsatsepiini-11-karboksamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 298-46-4
ATC-koodi: N03AF01
PubChem CID: 2554
DrugBank: DB00564
Kemialliset tiedot
Kaava: C15H12N2O 
Moolimassa: 236,27 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 190,2 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 80 %
Proteiinisitoutuminen: 76 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 25–65 tuntia
Ekskreetio: virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste
Antotapa: suun kautta
Karbamatsepiini (CBZ) on antiepileptinen lääkeaine, joka kehitettiin Sveitsissä jo 1950-luvulla. Lääke tuli käyttöön 1960-luvulla. Sitä käytettiin alun alkujaan vain pelkästään epilepsian hoitoon. Myöhemmin käyttö yleistyi manian ja kaksisuuntaisen mielialahäiriön (bipolaarinen) hoidossa. Karbamatsepiinia on käytetty myös alkoholin aiheuttamassa epilepsisissä episodeissa ja kouristeluun. Alkoholistien vieroitushoidossa karbamatsepiini on esiintynyt käytössä myös ainakin joissain määrin. Siitä ei ole katsottu tulevan riippuvaiseksi, kuten bentsodiatsepiineista. Karbamatsepiinin kauppanimiä ovat olleet Neurotol, Tegretol ja Temporol.
Nykypäivänä lääkettä käytetään kolmoishermosäryn eli trigeminusneuralgian hoidossa.
Karbamatsepiinin pitoisuutta on yleensä syytä tarkkailla hoidon aikana verikokein. Liian suurella annostuksella saattaa muun muassa esiintyä maksan toksisuutta, mistä syystä uudemmat karbamatsepiinijohdannaiset kuten okskarbatsepiini (mm. kauppanimellä Trileptal) ovatkin osin korvanneet sen rutiininomaisessa käytössä. Tavanomainen hoitoannostus eli terapeuttinen leveys liikkuu välillä 200–800 mg/vrk.
Lääkkeellä tunnetaan yhteisvaikutuksia useiden muiden eri ryhmiin kuuluvien lääkeaineiden suhteen. Jotkin masennuslääkeet eivät sovellu yhdessä karbamatsepiinin kanssa, luultavimmin lähinnä vanhat trisykliset depressiolääkkeet.
Odottaville äideille ei yleensä ole katsottu karbamatsepiinin soveltuvan, sillä se lisää sikiön vaurioitumisriskiä.
Karbamatsepiini saattaa sivuoireinaan aiheuttaa huimausta, pahoinvointia ja suun kuivumista. Näköhäiriöt ovat myös mahdollisia. Harvinaisempia, mutta vaarallisia sivuvaikutuksia voivat olla luuytimen toimintahäiriöt ja maksan toiminnan muutokset. Jälkimmäiset erityisesti tulisi ottaa huomioon, jos käytetään muunkinlaista lääkitystä.
Aiheesta muualla

PubChem: Carbamazepine (englanniksi)
DrugBank: Carbamazepine (englanniksi)
KEGG: Carbamazepine (englanniksi)
ChemBlink: Carbamazepine (englanniksi)
Kouristuksen estolääkkeet
| GABAergiset |
| --- | --- |
GABAAR PAM: Barbituraatit: barbeksakloni • fenobarbitaali • metarbitaali • metyylifenobarbitaali • pentobarbitaali • primidoni • Karbamaatit: felbamaatti • Bentsodiatsepiinit: diatsepaami • klobatsaami  • klonatsepaami • kloratsepaatti • loratsepaami • midatsolaami • nimetatsepaami • nitratsepaami • tematsepaami • Muut: bromidi (kaliumbromidi, natriumbromidi) • imepitoiini • paraldehydi • stiripentoli
GABA-T -inhibiittorit: Rasvahapot (ja liittyvät): valproaatti • valpromidi • valproaatti pivoksiili • vigabatriini
Muut: GABAR-reseptorinaktivoijat: progabidi • GAT-1 -inhibiittorit: tiagabiini
| Kanavamodulaattorit |
| --- | --- |
Natrium-salpaajat: Hydantoiinit: etotoiini • fenytoiini • fosfenytoiini • mefenytoiini • Karboksamidit: eslikarbatsepiiniasetaatti • karbamatsepiini • okskarbatsepiini • Muut: lakosamidi • lamotrigiini • rufinamidi • topiramaatti • tsonisamidi
Kalsium-salpaajaat: Oksatsolidiinidionit: etadioni • parametadioni • trimetadioni • Suksinimidit: etosuksimidi • fensuksimidi • mesuksimidi • Gabapentinoidit: gabapentiini • pregabaliini
Kalium-avaajat: retigabiini
| Muut |
| --- | --- |
Hiilihappoanhydraasi-inhibiittorit: Sulfonamidit: asetatsolamidi • etoksotsolamidi • sultiaami
Muut: beklamidi • brivarasetaami • etirasetaami • kannabidioli • levetirasetaami • perampaneeli
Kaarle Kari

Kaarle Kari
Kaarle (Kaarlo) Kustaa Kari (15. syyskuuta 1897 Kuhmalahti – 19. tammikuuta 1944 Lampero) oli suomalainen eversti ja Mannerheim-ristin ritari numero 66.
Kari kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918–1919, Kadettikoulun 1926–1927 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston 6. kurssin 1926–1927 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon 1932. Vuoden 1918 Suomen sisällissotaan Kari osallistui sotamiehenä ja ryhmänjohtajana mm. Pohjois-Hämeen Rykmentissä. Hän toimi nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Pioneeripataljoona 1:ssä 1918–1921. Kari siirtyi Rajavartiolaitoksen palvelukseen 1923 jossa hän toimi aseupseerina ja adjutanttina 1923–1927. SM rajavartio-osastossa hän toimi adjutanttina 1927–1929 ja yleisesikuntaupseerina 1931–1932. Rajavartiolaitoksen esikunnassa hän palveli yleisesikuntaupseerina 1932–1938. Kainuun rajavartioston komentajan apulaisena hän oli 1938–1939.
Talvisodan sytyttyä Kari toimi toimistopäällikkönä ja 9. divisioonan kuuluvan osasto Karin komentajana Suomussalmen alueen taisteluissa. Välirauhan aikana hän toimi toimistopäällikkönä JR 44:ssä, esikuntapäällikkönä 9. divisioonan esikunnassa ja Kainuun sotilasläänin esikunnassa ja Rajavartiosto 1:n komentajana 1940–1941. Jatkosodan alkaessa Kari komensi Sissipataljoona 1:ä. JR 60:a hän komensi 5.8.1941–7.5.1942. Seuraavaksi hän siirtyi JR 45:n komentajaksi 8.5.1942 alkaen. Kari kuoli rykmentin komentajana 19. tammikuuta 1944.
Ylennykset: alikersantti 15.9.1918, vääpeli 12.4.1919, vänrikki 10.8.1919, luutnantti 16.5.1921, kapteeni 6.12.1927, majuri 29.9.1934, everstiluutnantti 29.11.1940, eversti 13.4.1943.
Karin Mannerheimin-ristin myönnön perusteluissa mainitaan hänen osallisuutensa Äänislinnan, Suununiemen, Käppäselän sekä Karhumäen taisteluissa.
Veli Karhu

Veli Juhani Karhu (1. toukokuuta 1942 Pyhäselkä – 24. elokuuta 2023 Tampere) oli suomalainen taloustieteilijä, joka toimi uransa aikana useissa Suomen yliopistoissa, muun muassa Tampereen, Jyväskylän ja Joensuun yliopistoissa. Eläkkeelle hän jäi Tampereen yliopiston kunnallistalouden professorin tehtävästä vuonna 2006. Kunnallistalouden teoreettisten kysymysten lisäksi hänen tutkimusalaansa kuuluivat empiirinen taloudellinen tutkimus, yritysten investoinnit, tuottavuus ja kilpailukyky sekä talouden rakennemuutos.
Teoksia

On the Treatment of Expectations in Econometric Investment Studies, Veli Karhu, 1981, ISBN 951-44-1158-7
Akseleraatioteoriaan perustuvia investointifunktiokokeiluja yritystason aineistolla, Veli Karhu ja Pasi Ahde 1982, ISBN 951-683-160-5
The Emergence and Control of Distributional Effects in Econometric Demand Analysis, Veli Karhu, 1983, ISBN 951-44-1448-9
Valtionosuuskriteerit ja palvelutuotannon kustannustekijät. Tutkimus opetustoimen sekä sosiaali- ja terveystoimen valtionosuusjärjestelmän toimivuudesta, Veli Karhu, Aki Viitasaari ja Pasi Rentola, 2000, ISBN 951-44-4868-5
Kanukkakasvit

| Kanukkakasvit |
| --- | --- |
 Punamarjakanukka (Cornus mas)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Cornales
Heimo::  Kanukkakasvit Cornaceae  Bercht. & J.Presl, nom. cons.
Synonyymit
 Alangiaceae DC., nom. cons. 
Suvut
 Alangium – kanukkeet  Cornus – kanukat 
Katso myös
   Kanukkakasvit Wikispeciesissä   Kanukkakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kanukkakasvit (Cornaceae) on koppisiemenisten Cornales-lahkoon kuuluva kasviheimo, jossa on kaksi sukua ja 85 lajia.
Tuntomerkit

Kanukkakasvit ovat puita tai pensaita, joskus rönsyllisiä varpuja, harvoin ruohoja. Niistä joihinkin kerääntyy alumiinia. Sekundaarisiin aineenvaihduntatuotteisiin kuuluvat erilaiset iridoidit, alkaloidit, saponiinit, flavonolit ja tanniinit. Joillakin lajeilla on limaa, joillakin maitiaisnestettä. Tukisolukoissa on kivisoluja eli sklereidejä. Solukarvat ovat T:n muotoisia. Lehdet sijaitsevat tavallisesti vastakkaisesti, harvemmin kierteisesti tai kahdessa rivissä. Lapa on ehytlaitainen, joskus liuskainen, sulka- tai kourasuoninen. Kukat ovat tavallisesti 4-lukuisia, joskus jopa 10-lukuisia, ja sijaitsevat mykeröissä tai muissa tiheissä kukinnoissa. Kukinnon kukat avautuvat melkein yhtaikaisesti. Verhiö on huomattavan pieni, toisinaan yhdislehtinen; teriö on erilehtinen. Heteet sijaitsevat kohdakkain verholehtien kanssa, määrältään niitä voi olla jopa nelinkertainen määrä verholehtiin nähden. Yhdislehtinen ja kehänalainen sikiäin on yhdestä neljään emilehden muodostama, vartalo on tavallisesti lyhyt ja luotti tylppä tai pallomainen. Sikiäimen päällä on mettä erittävä kehrä eli diskus. Luumarja on yksi- tai kaksisiemeninen, ja sen seinämässä on kivisoluja. Siemenessä on hemiselluloosapitoinen endospermi ja vihreä alkio. Kromosomiluku n = 8–11.
Levinneisyys

Kanukkakasveja kasvaa hajanaisesti eri puolilla maapalloa, kuitenkin enimmäkseen pohjoisella pallonpuoliskolla arktisia alueita myöten. Tropiikissa ne rajoittuvat vuoristoihin. Suomessa heimoa edustaa koko maahan levinnyt ruohokanukka (Cornus suecica) sekä pari viljelystä karannutta pensasta: yleisempi idänkanukka (Cornus alba) ja harvinainen mustamarjakanukka (Cornus sanguinea).
Evoluutio ja luokittelu

Kanukkakasvit kuuluvat Cornales-lahkossa samaan kladiin yhdessä sälepensaskasvien Grubbiaceae heimon ja keihäspuukasvien (Curtisiaceae) kanssa. Niillä on siiviläputkien plastideissa myös monikulmaisia proteiinikiteitä, vastakkainen lehtiasento, lehtiparia yhdistävä varren poikki kulkeva juova ja pienet kukat.
Kanukkakasvien heimon evoluutiopuun haarautuminen lienee alkanut noin 67 miljoonaa vuotta sitten eli heti liitukauden päättymisen ja suuren sukupuuttoajan jälkeen. Kanukoiden (Cornus) hedelmäfossiileja tunnetaan Pohjois-Amerikasta Pohjois-Dakotan paleoseenisista kallioista, joiden iäksi on arvioitu 58 miljoonaa vuotta.
Kanukkakasvien kaksi sukua ovat kanukat (Cornus) ja kanukkeet (Alangium). Kanukoita on 65 lajia ja kanukkeita 20 lajia.
Alangium platanifolium
Karhu 3

| Karhu 3 |
| --- | --- |

Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Veljekset Karhumäki
Miehistö:  2
Ensilento:  1928
Valmistusmäärä:  1 
Kehitetty mallista:  Karhu 2
Mitat
Kärkiväli:  noin 11 m
Karhu 3 oli Karhumäen veljesten kolmas itserakentama lentokone. Kone rakennettiin Karhu 2:n tuhouduttua joulukuun 1927 ja maaliskuun 1928 välisenä aikana Karhumäen navetan yläkerrassa. Koneen rakentamiseen osallistui Karhumäen veljesten lisäksi ensimmäinen Karhumäkien palkattu työntekijä, Veikko Ahola. Karhu 3 valmistui Karhu 2:n pohjalta, joskin tämän heikkoudet pyrittiin välttämään.
Kone oli kaksipaikkainen, vapaastikantava puinen alataso. Kone oli paljon Karhu 2:ta kestävämpi rakenteensa puolesta. Ohjaaja ja matkustaja istuivat peräkkäin samassa tilassa, molemmilla oli ohjainlaitteet. Koneen runko oli tummanpunainen ja siivet hopeanhohtoiset, peräsimessä oli ensimmäistä kertaa tunnus, "K3". Karhu 3 oli ensimmäinen Karhumäen veljesten lentokone, jossa käytettiin laskutelineissä suksien lisäksi myös pyöriä kesäkäyttöä ajatellen.
Karhu 3 lensi ensilentonsa huhtikuun alussa 1928 ja jo 14. huhtikuuta 1928 paluulennolta Kuhmoisista Haacke-moottori rikkoontui sylinterin irrottua. Moottori vaihdettiin Karhu 2:n Vulpine-moottoriin. Kone myytiin jo huhtikuussa 1928 Keljon lentokerholle, joskin Karhumäen veljeksillä oli siihen käyttöoikeus pitkän maksuohjelman ja kerhon jäsenyyden takia. Keljon lentokerho päätti myydä koneen tammikuussa 1930 yksityiselle ostajalle, joka opetellessaan lentämistä rikkoi koneen ennen kaupan toteutumista.
Karhu 3 -koneella suoritettiin monipuolista lentotoimintaa: esittely- ja yleisölentoja, matkalentoja, lennonopetusta, Karhumäen veljeksille tärkeitä ilmavalokuvauksia ja jopa yölentoja. Karhu 3 -koneella lennettiin yhteensä toistasataa lentoa, kokonaislentotuntien ollessa noin 50.
Aiheesta muualla

Ismo Tervonen: KAR-AIR tilauslentoliikenteen edelläkävijänä 1957-1980, Apali Oy 2004, ISBN 952-5026-40-X
Ismo Tervonen: KARAIR matkustajalentoliikenteen perinteiden vaalijana 1980-1996, Apali Oy 2007, ISBN 978-952-5026-64-1
Kansallisromantiikka

Suomalainen luonto innoitti monia suomalaisia taiteilijoita 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Kolivaaran maisema inspiroi kuvataiteessa Eero Järnefeltiä ja Pekka Halosta, kirjallisuuden alalla Juhani Ahoa ja säveltaiteessa Jean Sibeliusta.
Romantiikka
Caspar David Friedrich, , 1818.
Pääsuunnat
Romantiikka | Kansallisromantiikka
Muut virtaukset
Düsseldorfin koulukunta | Hudson River -koulukunta |  Goottikulttuuri | Karelianismi
Aiheet
Vastavalistus | Romantiikan musiikki | Pittoreski | Subliimi | Yhtenäistaideteos | Boheemi | Ossianin laulut | Maailmantuska
Teokset
Medusan lautta | Vapaus johtaa kansaa
Tekijät
Ivan Aivazovski | Albert Bierstadt | William Blake | John Constable | Eugène Delacroix | Robert Wilhelm Ekman | Caspar David Friedrich | Henry Fuseli | Théodore Géricault | Francisco de Goya | Aleksander Lauréus | Friedrich Overbeck | Vasili Tropinin | William Turner
Kansallisromantiikka on oman kansakunnan menneisyydestä virikkeitä etsinyt romanttinen tyylisuuntaus Euroopan eri maissa noin 1890–1910. Kansallisromantiikka suosi kansallisia aiheita tai kansallisuusaatteen värittämää romantiikkaa. Kansakunnan omaksi katsottu perintö ja erityislaatu olivat arvostuksen, jäljittelyn ja ihannoinnin kohteita. Kansallisromantiikka ilmeni muun muassa historiankirjoituksessa sekä taidesuuntauksissa, joka esiintyi useissa Euroopan maissa pitkin 1800-lukua ja erityisesti vuosien 1890 ja 1910 välillä. Paikallisista eroista huolimatta näitä taidesuuntauksia yhdisti pyrkimys hakeutua isänmaan luonnon ja maisemien pariin ja perehtyä sen kansanelämään. Myös kansanrunoudesta, mytologiasta ja menneisyydestä poimittuja aiheita sovellettiin taideteoksissa.
Kansallisromantiikan aatteellisena lähteenä oli 1800-luvun nationalismi.
Kansallisromanttinen musiikki

Kansallisromanttisen musiikin tyylipiirteitä olivat kansallisen tunteen värittämä sävelkieli sekä kansantarinoista ja myyteistä kumpuavat aihepiirit. Sävellysten osana saatettiin käyttää kansansävelmiä tai niiden mukaelmia. Kansallisromanttiselle musiikille oli ominaista myös tunnepitoisuus, kuten romantiikan musiikille laajemminkin.lähde?
Tunnettuja kansallisromanttisia säveltäjiä olivat Antonín Dvořák, Edvard Grieg, Nikolai Rimski-Korsakov, Sergei Rahmaninov, Edward Elgar sekä Jean Sibelius.
Kansallisromantiikka suomalaisessa taiteessa

Suomessa Kalevala ja karelianismi eli karjalaisen kulttuurialueen ihannointi olivat jo kauan ohjailleet taiteen aihevalintoja. Arkeologia ja kansatiede lisäsivät kiinnostusta menneisyyteen, josta esimerkkeinä olivat keskiaikaiset harmaakivikirkot ja niiden säilynyt esineistö. Kansallisromanttisessa arkkitehtuurissa yhdisteltiin piirteitä kivilinnoista ja karjalaistalosta. Muista eurooppalaisista maista omaksuttiin eläin- ja hirviöhahmojen käyttö ulkoseinissä, pylväissä ja portaikoissa. Ornamentiikassa suosittiin kansallisiksi miellettyjä aiheita, joista yleisimpiä olivat karhu, orava, mänty, kuusi, käpy ja erilaiset lehdet. Kansallisromantiikka liittyi erottamattomasti jugendiin.
Kansallisromantiikan ajan tärkeimmät taidemaalarit Suomessa olivat Albert Edelfelt ja Akseli Gallen-Kallela, arkkitehdit Eliel Saarinen, Lars Sonck ja Josef Stenbäck. Säveltaiteen tärkein nimi oli Jean Sibelius (muun muassa Kullervo-sinfonia ja Lemminkäis-sarja) ja kirjallisuudessa Juhani Aho sekä Eino Leino. He kaikki ammensivat inspiraatiota kansallisista aiheista ja perinteestä.
Suomalaisen mytologian kansallisromanttinen kuvaaminen sai alkunsa, kun Elias Lönnrot julkaisi Kalevalan vuonna 1835. Jo eepoksen nimi Kalewala taikka Wanhoja Karjalan Runoja Suomen kansan muinosista ajoista kertoi, mistä runot oli koottu. Monet kansallisromantiikan ajan taiteilijat lähtivät Karjalaan etsimään oikeaa, alkuperäistä suomalaisuutta ja kalevalaisen runouden alkukotia. Tämä karelianismina tunnettu ilmiö (vaikka karelianismi-sanan otti käyttöön Yrjö Hirn vasta vuonna 1939) sai lukuisia taiteilijoita tekemään tutkimusretkiä Karjalaan 1800-luvulla. Muiden muassa Severin Falkman, Carl Eneas Sjöstrand ja Robert Wilhelm Ekman matkustivat Karjalaan jo 1840–1850-luvuilla tekemään etnografisia luonnoksia, joita he myöhemmin käyttivät Kalevalan kuvauksissaan. Esimerkiksi Ekmanin maalauksessa Väinämöisen soitto Väinämöinen on pukeutunut karjalaiseen kansanpukuun. Muutoin tänä aikana kansallinenkin taide oli vielä hyvin klassistisesti suuntautunutta.
1880-luvulla tuli kansallisromantiikka muotiin, ja se oli vallitsevana tyylisuuntana lähes kaikessa suomalaisessa taiteessa. Se sekoittui realismiin ja symbolismiin sekä arkkitehtuurissa ja muotoilussa jugendtyyliin. Taiteilijoiden pyhiinvaellusmatkoiksi rinnastetut vierailut Karjalaan yleistyivät: vuonna 1890 Gallen-Kallela ja Louis Sparre matkasivat Karjalaan, ja seuraavina vuosina heitä seurasivat monet muut, kuten Emil Wikström, Pekka Halonen, Eero Järnefelt, Juhani Aho, Eino Leino, Jean Sibelius, I. K. Inha, Viktor Sucksdorff ja Yrjö Blomstedt. Sortokausien alkaminen antoi vauhtia kansallisen hengen herättämiseen taiteen keinoin. Itsenäisyys puolestaan vei tarpeen oman kansakunnan korostamiselta. Siihen aikaan myös jugendtyyli oli hiljalleen väistynyt klassismin tieltä.
Kansallisromantiikan maalaustaidetta

Eugène Delacroix, Vapaus johtaa kansaa, 1830.
Hans Gude ja Adolph Tidemand, Brudeferden i Hardanger, 1848.
Robert Wilhelm Ekman, Ilmatar, 1860.
Robert Wilhelm Ekman, Väinämöisen soitto, 1866.
Peter Nicolai Arbo, Valkyria, 1869.
Albert Edelfelt, Lapsen ruumissaatto, 1879.
Akseli Gallen-Kallela, Väinämöisen lähtö, 1895.
Pekka Halonen, Väinämöisen soitto, 1897.
Hugo Simberg, Haavoittunut enkeli, 1903.
Akseli Gallen-Kallela, Velisurmaaja, 1903.
Hugo Simberg, Köynnöksenkantajat, 1905–1906.
Viktor Vasnetsov, Sammakkoprinsessa, 1918.
Kirjallisuutta

Wäre, Ritva: Rakennettu suomalaisuus: Nationalismi viime vuosisadan vaihteen arkkitehtuurissa ja sitä koskevissa kirjoituksissa.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto. Suomen muinaismuistoyhdistyksen aikakauskirja 95)  Helsinki:  Suomen muinaismuistoyhdistys, 1991.  ISBN 951-9056-98-X
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Karakaktukset

| Karakaktukset |
| --- | --- |
 Kiehkurakarakaktus Quiabentia verticillata.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Opuntioideae
Suku::  Karakaktukset Quiabentia  Britton & Rose (1923)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karakaktukset (Quiabentia) on eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku, joka on sukua opuntioille (Opuntia).
Tuntomerkit

Karakaktukset ovat puumaisia tai pensastavia kasveja, joilla on kiehkuroissa meheviä ja liereitä haaroja, joissa on möyheitä lehtiä. Ne ovat leveän soikeita tai lusikkamaisia, enintään seitsemän senttimetrin mittaisia. Areoleissa on väkäskarvoja (glokidioita) ja paljon piikkejä. Kukat kehittyvät varren kärkeen tai sen tuntumaan ja ovat avoinna päivällä. Kukka on kehältään ratasmainen, näyttävä, punainen tai vaaleanpunainen. Pohjuksessa on lehtiä, areoleja, glokidioita ja piikkejä. Hedelmä on pitkänomainen, mehevä ja tavallisesti sileä. Se sisältää kookkaita, litteitä ja vaipallisia siemeniä.
Lajit ja levinneisyys

Karakaktuksia on kaksi lajia, joista kiehkurakarakaktus (Quiabentia verticillata) kasvaa Boliviassa, Paraguayssa ja Argentiinan luoteisosassa kuivilla alangoilla. Quiabentia zehntneri on puolestaan kotoisin Brasilian Bahiasta.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Quiabentia
Suomen Lajitietokeskus: Karakaktukset – Quiabentia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q138411  Wikispecies: Quiabentia  BioLib: 400652  CoL: 76JF  EoL: 5195263  FNA: 127844  GBIF: 7282833  GRIN: 16217  iNaturalist: 181127  IPNI: 30148864-2  IRMNG: 1091091  ITIS: 907045  NCBI: 107610  Open Tree of Life: 433100  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30148864-2  Tropicos: 40021811  WFO: wfo-4000032388
Haukkamies

| Haukkamies |
| --- | --- |

Luoja(t):  Gardner Fox Dennis Neville
Kustantamo:  DC Comics
Ensiesiintyminen:  Flash Comics nro 1 (tammikuu 1940)
Henkilötiedot
Henkilöllisyydet:  Carter Hall Katar Hol Fel Andar Charley Parker
Haukkamies (engl. Hawkman) on nimi neljälle eri DC Comics -kustantamon sarjakuvissa esiintyvälle siivekkäälle supersankarille. Alkuperäinen Gardner Foxin ja Dennis Nevillen luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1940 Flash Comics -sarjakuvalehden ensimmäisessä numerossa.
Alkuperäinen Haukkamies, 1940-luku

Ensimmäinen Golden Agen sarjakuvissa esiintynyt Haukkamies on yhdysvaltalainen museonhoitaja Carter Hall, joka on muinaisen Egyptiläisen prinssin Khufun inkarnaatio. Hän valmisti itselleen painovoimaa uhmaavan vyön Egyptistä löytämästään yhdeksännestä metallista (Nth metal) ja suuret, keinotekoiset siivet, jotka on kiinnitetty lennon mahdollistavasta erikoismetallista valmistettuihin valjaisiin ja käytti muinaisia aseita, kuten nuijaa, verkkoja, keihäitä ja kilpiä, joilla voi taistella rikollisuutta vastaan. Hänellä oli myös kumppanihaukka nimeltä Big Red, joka auttoi häntä rikollisuuden torjunnassa. Mukana seurasi tyttöystävä Shiera Saunders, josta tuli myöhemmin Haukkatyttö. Haukkamies oli Oikeuden Yhteiskunnan ensimmäisen supersankariryhmän jäsen ja pitkäaikaisin johtaja. Carterin ja Shieran siivet eivät kestäneet seuraavalle vuosikymmenelle. Heidän pojastaan Hector Hallista tuli myöhemmin Silver Scarab niminen supersankari ja kolmas Tohtori Kohtalo. Hector Hall oli jäsen supersankariryhmissä Infinity Inc ja JSA, joissa hän työskenteli isänsä rinnalla.