Vincent-Marie Viénot de Vaublanc
Vallankumouksen aika > Maanpaossa kansalliskonventin ja hirmuvallan aikana (1792–1795)

Muistelmiensa toisessa osassa Vaublanc kuvaa hirmuvallan ajan yleistä ilmapiiriä niin kuin sen tunsi aateliin kuuluva kuningasmielinen, jonka piti pysyä liikkeessä pitkin upouutta Ranskan tasavaltaa siitä huolimatta, että oli kaiken aikaa vaarassa joutua teloitetuksi. 10. elokuuta Vaublanc joutui pakenemaan kokouksen arkistonhoitajan Camus'n luokse. Joitakin päiviä myöhemmin hän pelastautuu hotelli Strasbourgiin Neuve Saint Eustache -kadun varrelle. Runsaat kaksi viikkoa myöhemmin hän kuuli hotellin pihalta huutoja ja arveli tulleensa paljastetuksi, mutta se olikin vain ohikulkeva väkijoukko, joka kantoi kepin päähän pistettyä Lamballen prinsessan päätä.
20. syyskuuta 1792 oli kokoontunut ensimmäinen yleisen äänioikeuden pohjalta valittu kansalliskonventti. Heti seuraavana päivänä kuningasvalta lopetettiin virallisesti ja Ranska julistettiin tasavallaksi. Tästä päivästä tuli kymmenjärjestelmään perustuvan vallankumouskalenterin aloituspäivä. Tasavaltaan tarvittiin uusi perustuslaki.
Kansalliskonventin yhteisen hyvän ja valvonnan komiteat julkaisivat säädöksen, jonka mukaan Vaublanc oli joutunut ”lain ulkopuolelle” ja hän oli Pariisin kunnan etsintäkuulutettujen listalla. Säädöksen vuoksi hänen oli pakko poistua kaupungista ja etsiä turvaa ensin Normandiasta, jossa hän tapasi perheensä, ja sitten maaseutuasunnostaan Bélombresissa lähellä Melunia. Hän asui siellä piilossa useita kuukausia, minä aikana hän sai muun muassa kuulla, että sanomalehti Gorsas syytti häntä yhtenä niistä, jotka olivat ”saaneet kuningattarelta 300 000 frangia järjestääkseen vastavallankumouksen Provencessa” ja että ”hän tapaili tätä salaa”.
Laki syyllisistä hyväksyttiin 17. syyskuuta 1793, ja Vaublancin nimi oli luetteloissa. Eräs vallankumousryhmä tuli tekemään etsintöjä Vaublancin taloon, josta hän pakeni suin päin, yksin ja jalkaisin, sattumanvaraisten olosuhteiden ohjaamana. Hän harhaili majatalosta toiseen ja kuvasi erityisesti ahdistustaan siitä pelosta, että hänet ilmiannettaisiin kaupunkiin tullessaan ja että hänen täytyisi esittää passinsa paikalliselle valvontakomitealle.
Kuningatar Marie-Antoinetten oikeudenkäynnin aikana 14.–16. lokakuuta 1793 Vaublancin nimi esiintyi yhdessä syytteistä François Jaucourtin nimen rinnalla.
Päätettyään lähteä ensin kohti Etelä-Ranskaa ja Bordeaux’ta Vaublanc muutti suunnitelmiaan kuultuaan konventin edustajan Tallienin siellä ajamista raivokkaista kapinan tukahdutustoimista sekä niihin liittyvistä vaaroista. Hän kulki Poitiersiin ja La Rochelleen, joissa hän viipyi kuukauden. Kun Vaublanc ei halunnut ottaa riskiä, että joutuisi kansalliskaartiin ja siellä tunnistetuksi, hän tekeytyi sairaaksi ja kirjoittautui potilaaksi Gersin seudulla sijaitsevaan Castéra-Verduzan kylpylään. Jottei hänen teeskennelty sairautensa herättäisi epäilyksiä, hän pisteli säännöllisesti ikeniään saadakseen aikaan ”parantumattoman keripukin” oireet. Juuri siellä hän sai kuulla Robespierren tappiosta vallankumouskalenterin mukaan thermidorin 9. päivänä (27. heinäkuuta 1794). Hänen piti kuitenkin odottaa Pariisiin paluutaan neljä kuukautta, kunnes hänen perheensä sai pidätysmääräyksen kumotuksi.