stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ari Aaltonen
Ura > Pelaajaura

Aaltonen oli Porin Ässien kasvatti. Hän voitti joukkueessa A-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 1980. Aaltonen pelasi kaudella 1981–1982 Ässissä kaksi SM-liigaottelua, kunnes hän siirtyi vuoden 1981 lopulla I-divisioonajoukkue Joensuun Kiekko-Poikiin hakemaan nostetta uralleen. Aaltonen pelasi hetken myös Karhu-Kissoissa opiskellessaan Helsingissä palomieheksi. Pääosin hän pelasi uransa kuitenkin JoKP:ssa ja hän oli kaudella 1984–1985 16 osumallaan joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja ja jakoi Ketterän Jari Lippojoen kanssa koko I-divisioonan puolustajien maalipörssin toisen sijan edellään vain KalPan Jari Järvinen. Aaltonen oli JoKP:n tehokkain puolustaja myös kahdella seuraavalla kaudella. Hän lopetti pelaajauransa kevääseen 1988.
Ura > Valmentajaura

Aaltonen aloitti valmentajauransa Suomen Jääkiekkoliiton Savo-Karjalan aluevalmentajana 1980-luvun lopulla. Hän valmensi sittemmin Jokipoikia, joiden miesten joukkueen apuvalmentajana Aaltonen toimi Seppo Revolle I-divisioonassa kaudella 1999–2000. Kaudeksi 2000–2001 hänet nimettiin I-divisioonan korvanneeseen Mestikseen Jokipoikien päävalmentajaksi. Aaltonen joutui kuitenkin jättämään tehtävänsä joulukuussa 2000 palkkarästien vuoksi. Joukkuetta valmensi loppukauden ajan Markku Kyllönen. Jokipojat ajautui kauden päätteeksi konkurssiin ja putosi Suomi-sarjaan. Aaltonen itsekin siirtyi joukkueen jätettyään valmentamaan Suomi-sarjajoukkue Savonlinnan Pallokerhoa helmikuussa 2001. Hän valmensi joukkuetta myös seuraavan kauden 2001–2002.
Aaltonen suoritti ammattilaisvalmentajatutkinnon Lapin Urheiluopistossa vuonna 2002. Hän valmensi sittemmin Jokipoikien junioreita eri ikäluokissa; mm. C-nuorten SM-sarjajoukkuetta kausina 2008–2009 ja 2014–2015 sekä B-nuorten SM-sarjajoukkuetta vuosina 2012–2014. Kaudeksi 2015–2016 Aaltonen nimettiin taas Jokipoikien edelliskeväänä takaisin Mestikseen nousseen miesten joukkueen päävalmentajaksi. Jokipoikien varsin omavaraisella ja vähäisellä Mestis-kokemuksella varustettu pelaajarunko sijoittui runkosarjassa yllättäen kolmanneksi ja voitti lopulta pronssia. Aaltonen palkittiin kauden päätteeksi Mestiksen parhaana valmentajana Raimo Määttänen -palkinnolla.
Kaudella 2016–2017, helmikuussa 2017 Jokipojat oli Mestiksessä kuudentenä. Joukkueella oli kuitenkin takanaan seitsemän ottelun tappioputki, joten Aaltonen sai väistyä päävalmentajan paikalta 20. helmikuuta 2017, jolloin hänen tilalleen Jokipoikien peräsimeen siirtyi joukkuetta aiemminkin valmentanut Jouni Varis.
Muuta

Aaltosen isä Heikki pelasi 1950-luvulla SM-sarjaa Rauman Lukossa. Ari Aaltosen poika Miro on myös jääkiekkoilija ja Anaheim Ducksin NHL-varaus vuodelta 2013. Arin lapsista myös Reetu ja Anniina ovat pelanneet jääkiekkoa. Hän itse harrasti nuorempana jääkiekon ohella myös jalkapalloa.
Aaltonen on työskennellyt siviilielämässään palomiehenä Pohjois-Karjalan pelastuslaitoksella.
Blake Parlett

| Blake Parlett |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. toukokuuta 1989 (ikä 35) Bracebridge, Ontario, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada  Kroatia
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Parzy
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  186 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  HC Košice
Sarja:  Tipos Extraliga
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2015–
Aik. seurat:  Connecticut Whale (AHL) Greenville Road Warriors (ECHL) Springfield Falcons (AHL) Providence Bruins (AHL) San Antonio Rampage (AHL) Medveščak Zagreb (KHL) Tappara (SML) Eisbären Berlin (DEL) Kunlun Red Star (KHL) EHC München (DEL) Nürnberg Ice Tigers (DEL) HC Bolzano (ICEHL)
Blake Parlett (s. 13. toukokuuta 1989 Bracebridge, Ontario, Kanada) on kanadalais-kroatialainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Slovakian pääsarjassa Extraliga-joukkue HC Košicessa.
Ura > Maajoukkueura

Parlett edusti Kanadaa Spengler Cupissa vuonna 2016, jolloin joukkue voitti turnauksen. Hän jakoi Kanadan sisäisen tehotilaston voiton Shaun Heshkan ja Chay Genowayn kanssa lukemalla +3. Parlett edusti myös Canada Ontarion joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2006.
Pelityyli

Elite Prospects -sivuston Erik K. Pirin mukaan Parlett on yleispuolustaja, joka pelaa hyvin omassa päässä ja avaa peliä hyvin. Piri mainitsee myös hänen laukauksensa hyväksi. Parlett tykkää pelata omassa puolustuspäässä melko röyhkeästi ja hän on ajoittain myös tapellut. Tapparan päävalmentaja Jussi Tapolan mukaan Parlettin vahvuuksiin kuuluu puolustus- ja alivoimapelaaminen, mutta hän tukee hyvin myös hyökkäyksiä kiekottomana. Tapola mainitsee Parlettin hyväksi yleispelaajaksi, joka pystyy hyvään luisteluun ja kiekolliseenkin peliin. Parlett laukoo oikealta.
Muuta

Parlettin isoäiti on lähtöisin Kroatiasta.
Helsingin suuri alueliitos

Kartassa Helsingin alueliitosta edeltävä alue punaisella ja Helsinkiin liitetyt alueet vaaleanpunaisilla sävyillä. Helsingin maalaiskunnan jäljelle jäänyt alue keltaisella.
Helsingin suuri alueliitos tarkoittaa vuonna 1946 tapahtunutta Helsingin alueen laajentamista.
Alueliitos

Alueliitoksessa 1. tammikuuta 1946 Helsinkiin liitettiin Helsingin maalaiskunnasta muun muassa Tali, Pitäjänmäki, Konala, Pakila, Tuomarinkylä, Suutarila, Pukinmäki, Malmi, Tapanila, Puistola, Viikki, Vartiokylä, Mellunkylä, Herttoniemi, Herttoniemeen tuolloin kuulunut Roihuvuoren alue, Laajasalo ja Santahamina sekä osia Kaarelasta, Helsingin pitäjän kirkonkylästä ja Tikkurilasta. Lisäksi Helsinkiin liitettiin silloinen Haagan kauppala sekä Huopalahden, Kulosaaren ja Oulunkylän kunnat. Huopalahden kuntaan kuuluivat muun muassa Lauttasaari ja Munkkiniemi.
Alueliitosta oli valmisteltu 1920-luvulta saakka. Kaupungin alue kasvoi liitoksessa noin kahdeksankertaiseksi. Samalla maalaiskunta menetti suurimmat taajamansa, hallinnollisen keskuksensa (Malmi), kolmanneksen pinta-alastaan ja yli kaksi kolmasosaa asukkaistaan. Myös Helsingin tuolloinen päälentoasema, Helsinki-Malmin lentoasema, siirtyi maalaiskunnasta Helsingin puolelle.
Vuosaari jäi vuoden 1946 alueliitoksessa vielä osaksi Helsingin maalaiskuntaa. Vuosaari liitettiin Helsinkiin vasta vuonna 1966.
Syyt esikaupunkien syntyyn

Asutuksen leviäminen 1900-luvun alussa Helsinkiä ympäröivälle maaseudulle johtui kaupungissa vallinneesta asuntopulasta, kehnoista asunto-oloista ja korkeista vuokrista. Varsinkin vähävaraisempia ihmisiä muutto esikaupunkiin houkutteli, vaikka asumisen taso siellä oli alempi kuin kaupungissa. Useimmissa esikaupungeissa ei ollut hyväkuntoisia katuja, ei vesi- eikä viemärijohtoja ja sähkö- ja kaasulaitoksen palvelutkaan eivät ulottuneet joka kolkkaan. Vastapainona oli se, että asuminen esikaupungissa oli halvempaa ja viihtyisämpää. Monia maaseudulta kaupunkiin muuttaneita ihmisiä houkutteli myös se, että esikaupungissa oli mahdollisuus viljellä pientä puutarhapalstaa.
Moni sellainenkin helsinkiläinen, jolle korkea vuokra ei ollut este kaupungissa asumiselle, halusi muuttaa tilavampaan omakotitaloon esikaupunkiin. Helsingin kunnallispolitiikalle oli ominaista, että suosittiin yksipuolisesti korkeita kerrostaloja. Yksi- ja kaksikerroksiset asuintalot alkoivat väistyä kaupungista 1880- ja 1890-luvuilla. Poikkeuksina olivat muutamat kaupungin laita-alueet kuten matalasti rakennettu Eira, jolle vahvistettiin asemakaava 1908, sekä kaupungin pohjoisosiin rakennetut, muusta kaupunkirakenteesta erillään sijainneet pientaloalueet kuten Kumpula ja Puu-Käpylä.
Puutarhan ympäröimä yhdenperheentalo edusti korkeampaa asumis- ja elintasoa, minkä vuoksi sellainen houkutteli varakkaampiakin kaupunkilaisia. Vilkas tonttien kysyntä huvilakaupungeissa sai yksityiset yrittäjätkin ottamaan asian omakseen. Näin syntyi yrityksiä, jotka ostivat maata, jakoivat sen asuntotonteiksi ja myivät tontit halukkaille muuttajille. Näin kaupungin ympäristöön syntyi omakoti- ja huvilayhdyskuntia.
Taajaväkisten yhdyskuntien synty

Ensimmäisinä esikaupunkeina syntyivät Hermanni, Toukola ja Pasila. Esikaupunkien ilmestyminen kaupungin rajoille synnytti ajatuksen luoda kaupunkien ja maalaiskuntien hallinnon välimuoto. Helsingin esikaupunkikysymys johti vuoden 1894 valtiopäivillä tehtyyn aloitteeseen komitean asettamisesta tutkimaan asiaa. Komitea sai mietintönsä valmiiksi 1896. Asetus taajaväkisten maalaisyhdyskuntien järjestämisestä annettiin 15. kesäkuuta 1898. Yhdyskuntien mallisäännöt laati protokollasihteeri K. J. Ståhlberg. Vähitellen syntyi useita taajaväkisiä yhdyskuntia: Haaga, Oulunkylä, Pakinkylä, Pukinmäki, Kulosaari, Tikkurila, Pasila, Munkkiniemi, Malmi–Tapaninkylä, Pitäjänmäki, Degerö, Lauttasaari, Herttuanniemi ja Puodinkylä. Näistä Pasila kuitenkin liitettiin Helsinkiin jo vuonna 1910, Hermanni ja Toukola jo sitä ennen.
Esikaupunkeja omiksi kunniksi

Esikaupunkien kasvaessa niiden kunnallisten tehtävien hoito haluttiin järjestää siten, että niistä tehtiin itsenäisiä kuntia. Huopalahden kunta erotettiin Helsingin maalaiskunnasta 1920, Oulunkylän maalaiskunta 1921 ja Kulosaaren maalaiskunta 1922. Haagan kauppala erosi Huopalahden kunnasta 1923.
Joulukuussa 1917 tehtiin Helsingin maalaiskunnan valtuustossa aloite Malminkylän ja Tapanilankylän muodostamiseksi Malmi–Tapanila-nimiseksi kauppalaksi. Asiaa selviteltiin useita vuosia, mutta se jäi ratkaisematta, kun alettiin selvittää esikaupunkien liittämistä Helsinkiin.
Espoon maalaiskunnan alueelle perustettu Kauniaisten kauppala aloitti toimintansa vuoden 1920 alussa. Kauniaisten itsenäistyminen toimi kannustimena, kun Leppävaaran asemanseudun asukkaat ryhtyivät neuvottelemaan eroamisestaan Espoon kunnasta. Aloite itsenäisestä Leppävaarasta ei koskaan johtanut tuloksiin, mutta sekin muodostettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi. Myös itsenäisen Suomenlinnan kunnan perustamista selviteltiin, sillä pääsaaret jakautuivat kahteen kuntaan, Helsingin kaupunkiin ja Helsingin maalaiskuntaan, rajan kulkiessa Kuninkaansalmen kautta. Tämäkään selvitystyö ei johtanut tuloksiin.
Esikaupunkien asukkaat

Esikaupunkien kaupunkilaiselinkeinojen varassa elävä väestö oli asettunut asumaan maanviljelijöiden asunsijoille. Vuonna 1930 esikaupungeissa asui 35 344 henkilöä ja niissä oli 5 916 rakennettua kiinteistöä. Helsingin omistuksessa oli 5 173 hehtaaria esikaupunkien maata.
Esikaupunkien asukkaiden tarpeet ja harrastukset poikkesivat suuresti maanviljelijäväestön tarpeista ja harrastuksista. Kaupungin talouspiiriin kuuluvien eri osien keskittämistä saman kunnan hallintaan pidettiin monessa suhteessa välttämättömänä. Tämä ilmeni erityisesti asemakaavoituksessa ja rakennustoiminnassa. Haluttiin, että asutuksen laajeneminen tapahtui keskitetyn johdon alaisena ja siten, ettei rakentaminen muodostu esteeksi järjestetyn asutuksen kehittymiselle. Ei myöskään haluttu, että esikaupunkeihin vakiintuu kaupunkia alempi elin- ja asumistaso.
Muutamat esikaupungit kuten Kulosaari ja Munkkiniemi olivat lähinnä varakkaiden asuntoalueita, mutta useimmissa muissa asukkaiden keskimääräinen tulotaso oli alempi kuin itse kaupungissa. Vuoden 1930 väestölaskennan mukaan 6 100 esikaupunkialueen asukasta kävi Helsingissä töissä. Tämä oli 33 prosenttia esikaupunkien työntekijöiden määrästä. He työskentelivät pienipalkkaisissa töissä ja he olivat muuttaneet esikaupunkeihin halvempien elinkustannusten, erityisesti asumiskustannusten houkuttelemina. Kaupunkiväestöön verrattuna heistä oli suurempi osa perheellisiä ja useampilapsisia. Esikaupunkien väestö oli taloussuhdanteiden vaihtelulle tuntuvasti alttiimpia kuin varsinainen kaupunkiväestö. Pulakausina he joutuivat kaupunkilaisia nopeammin työttömiksi ja julkisen huollon piiriin.
Esikaupunkien huoltomenot kuten köyhäinhoito, lastensuojelu, sairaanhoito ja työttömyyshuolto rasittivat kuntia kaupunkikuntaa enemmän, sillä kaupungeilla oli laajempi verotuspohja. Epäsuhta huoltomenojen ja verotuspohjan välillä kärjistyi pula-aikoina, jolloin huoltomenot kasvoivat ja verotetut tulot laskivat.
Helsingin maalaiskunnan olot

Helsingin maalaiskunta oli kaupungin ympäristön kunnista se, jonka oloja esikaupunkiasutus oli eniten muuttanut. Esikaupunkien väestö oli kunnassa selvänä enemmistönä ja valtuuston 41 jäsenestä vain 10 edusti varsinaista maanviljelijäväestöä. Maalaiskunta ei enää ollut maanviljelijöiden itsehallintoyhdyskunta. Viljelijät valittivat, että esikaupunkiväestö rasitti kunnan taloutta. Esimerkiksi 1932 köyhäinhoidon osuus kunnan saamista verotuloista oli 42,8 prosenttia. Vuonna 1934 köyhäinhoidon ja varatöiden menot olivat 49,5 % menojen loppusummasta.
Maalaiskunnan taloudellinen asema ei sallinut varojen käyttämistä esikaupunkien erikoistarpeisiin. Kunta myös laiminlöi esikaupunkien olojen järjestelyä.
Helsingin maalaiskunta piti kunnassa olevia köyhien työläisten asuttamia esikaupunkialueita uhkana taloudelleen. Se teki 1919 valtioneuvostolle esityksen, että esikaupungit liitettäisiin Helsinkiin. Asiaa edisti myös se, että Helsinki oli aloittanut 1917 maanostot Pukinmäestä, Tuomarinkylästä ja Pakilasta. Maanhankinta jatkui 1920- ja 1930-luvuilla.
Helsingin kaupunginvaltuusto asetti 1920 viisijäsenisen valtuuskunnan selvittelemään lähialueiden liittämistä kaupunkiin. Valtuuskunta neuvotteli myös ympäristökuntien valtuustojen edustajien kanssa liitosalueen sopivista rajoista. Valtuuskunta kokosi laajan aineiston, mutta sen työ pysähtyi 1923 johtamatta lopulliseen ehdotukseen.
Valtioneuvosto päätti 1928 keskittää selvitystyön yhdelle henkilölle. Selvitysmieheksi valittiin kunnallisen keskustoimiston johtaja ja Suomen kaupunkiliiton sihteeri, maisteri Yrjö Harvia. Laaja mietintö valmistui 1936 kahtena osana ja lausuntoja sisältävä kolmas osa ilmestyi 1940.
Liitosten edellytyksenä oli sopiva lainsäädäntö. Vuonna 1925 säädettiin kunnallisen jaotuksen muutoksia koskeva laki ja laki maan siirtämisestä kameraalisessa suhteessa hallinnollisesta tai oikeudellisesta alueesta toiseen. Vuoden 1931 kaupunkien asemakaavalaki antoi kaupunkikunnille valtuudet säännöstellä esikaupunkiasutusta yksityisellä maalla. Samana vuonna vahvistettiin uusi laki taajaväkisistä yhdyskunnista maaseudulla.
Helsingin laajeneminen

Helsingin kaupunginhallitus antoi kesäkuussa 1939 liittoasiassa lausuntonsa, johon kaupunginvaltuusto yhtyi. Kaupunki piti tärkeimpänä asiana saada yhdistetyksi itseensä ne alueet, joissa kaupunki omisti huomattavia maa-alueita.
Kaupunginhallitus päätti maaliskuussa 1940 kiirehtiä liittosasiaa niin, että se tapahtuisi vuoden 1941 alusta. Syynä kiirehtimiseen oli se, että Suomi luovutti Neuvostoliitolle laajoja maa-alueita Moskovan rauhassa. Helsinki halusi sijoittaa luovutettujen alueiden asukkaita kaupungin omistamille maille ympäristökuntiin, sillä kaupungissa ei ollut vapaata rakentamiseen soveltuvaa maata. Kiirehtiminen ei auttanut, vaan liitos toteutui vasta jatkosodan jälkeen.
Harvian vuonna 1936 laatiman ehdotuksen mukaan Helsinkiin olisi liitetty myös Espoon itäisin osa, muun muassa Leppävaara. Tältä osin liitos ei kuitenkaan toteutunut.
Ennen liitosta muodostuneiden esikaupunkien lisäksi liitosalueella oli paljon silloin vielä rakentamattomia alueita. Seuranneiden vuosikymmenien aikana sinne alettiin rakentaa suuri joukko lähiöitä, samoin kuin myös Espooseen ja Vantaan jäljelle jääneelle alueellekin.
Aiheesta muualla

Valtioneuvoston päätös 707/1944 Wikiaineistossa.
Pirjo Kivistö: Alueliitokset ovat nakertaneet Vantaata kuin hiiri juustoa
Kulosaari - Helsingin 42. kaupunginosa
Lotto

Lotto on Italiassa kehitetty onnenpeli, jossa pelaaja yrittää arvata oikein mahdollisimman monta arvottavaa numeroa. Lotossa arvattujen numeroiden järjestyksellä ei ole merkitystä.
Lotto eri maissa > Suomi

Suomessa Veikkaus aloitti loton myynnin joulukuussa 1970, ja ensimmäinen lottoarvonta televisioitiin 3. tammikuuta 1971. Ensimmäisen loton päävoitto oli arvoltaan 343 825 markkaa. Lottoarvonta täytti 40 vuotta 3. tammikuuta 2011, ja tuohon mennessä arvonta on suoritettu 2 126 kertaa. Siitä lähtien lotossa on pelattu yksi kierros arvontoineen joka viikko. Loton peliaika päättyy yleensä lauantaina kello 21.45, ja arvonta suoritetaan yleensä lauantaina kello 22.15. Suuret lauantaille osuvat juhlapyhät saattavat siirtää arvonnan sunnuntaille. Lottoarvonnalla on kaksi virallista valvojaa. 3.1.1971–29.9.2013 lottoarvonta on televisioitu Yle TV1:llä. Lokakuussa 2013 Loton arvonnat siirrettiin MTV3:llä näytettäväksi kymmenen iltauutisten jälkeen, koska Viestintäviraston mukaan Veikkauksen ja Ylen sponsorointiyhteistyö oli lainvastaista.
Nykyisessä Suomessa pelattavassa lotossa pelaaja valitsee seitsemän numeroa väliltä 1–40 (alkujaan, syksyyn 1980 saakka valittiin kuusi numeroa väliltä 1–40, sen jälkeen muutaman vuoden ajan seitsemän numeroa väliltä 1–37 ja sittemmin seitsemän numeroa väliltä 1–39). Arvonnassa arvotaan seitsemän numeroa ja yksi (aikaisemmin kolme ja sittemmin kaksi) lisänumero; rivihinta on 1 euro. Voittoluokkia muutettiin muun muassa vuoden 2011 kierroksesta 41 lähtien. Päävoiton sai tuolloin 7 oikein -tuloksella ja pienimmän voiton kolmella varsinaisella ja yhdellä lisänumerolla, joiden määrä pieneni kolmesta kahteen. Loton palautusprosentti on 41,1.
Toinen Suomessa pelattava lottopeli on Vikinglotto, jota voi pelata kaikissa Pohjoismaissa sekä Virossa, Latviassa ja Liettuassa. Vikinglotossa arvotaan kuusi varsinaista numeroa  48 numerosta sekä yksi vikingnumero viidestä vaihtoehdosta. Voittoluokkia on kahdeksan: 6+ vikingnumero, 6 oikein, 5+ vikingnumero, 5 oikein, 4+ vikingnumero, 4 oikein, 3+ vikingnumero 
ja 3 oikein.
Suomessa lottovoittajat jättävät lunastamatta vuosittain keskimäärin kuusi miljoonaa euroa voittamiaan voittoja.
Lotto eri maissa > Espanja

Maailman toistaiseksi suurin lottopotti 2,5 miljardia euroa pelattiin joulukuussa 2022 Espanjassa, jossa El Gordoksi nimettyä peliä on pelattu jo vuodesta 1812 lähtien.
Lotto eri maissa > Italia

Italian valtion lotossa, SuperEnalotto-pelissä, oli jaossa 155,8 miljoonan euron potti lokakuussa 2010.
Lotto eri maissa > Ruotsi

Loton myynti aloitettiin Ruotsissa 1980, ja numeroita arvotaan 7 numeroa 35 mahdollisesta. Suurin voitto on ollut 214,6 miljoonaa kruunua 27. maaliskuuta 2010.lähde?
Trivia

Bulgariassa arvottiin sama lottorivi kahteen kertaan 6. ja 10. päivänä syyskuuta 2009. Numerot olivat 4, 15, 23, 24, 35 ja 42. Numerot arvottiin eri järjestyksessä, ensimmäisellä kerralla kukaan ei voittanut päävoittoa, mutta toisella kerralla päävoittoja löytyi 18 kpl.  Jokainen voittaja sai 10 164 levaa eli noin 5 200 euroa. Israelissa arvottiin sama kuuden numeron lottorivi uudestaan kuukauden sisään vuoden 2010 lopulla.
Elokuvat

Kaikki oikein (Solar Films 2018)
Kirjallisuutta

Outi Niemelä: Lottokirja (Sammakko, 2013)
Falk, Pasi: Lottomiljonäärit – tutkimus suomalaisista lottovoittajista.  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-703-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Veikkauksen Lotto-sivut
Loton matematiikkaa (Solmu 2/2002)
Seppo Mustonen: Lotto-ohjelma (10/2002)
Veikkauksen loton logo vuosina 2011–2016
Aleksandar Dragović

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 6. maaliskuuta 1991 (ikä 33)
Syntymäpaikka: Wien, Itävalta
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 186 cm
Paino: 79 kg
Junioriseurat
1997–2009:  Austria Wien
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2008 |  Austria Wien II | 8 | (2) |
| 2009–2011 |  Austria Wien | 67 | (1) |
| 2011–2013 |  Basel | 78 | (5) |
| 2013–2016 |  Dynamo Kiova | 66 | (0) |
| 2016–2021 |  Bayer Leverkusen | 71 | (3) |
| 2017–2018 | →  Leicester City | 11 | (0) |
| 2021– | →  Crvena Zvezda | 0 | (0) |
Maajoukkue
| 2007 |  Itävalta U16 | 1 | (0) |
| 2007–2008 |  Itävalta U17 | 11 | (2) |
| 2008–2009 |  Itävalta U19 | 6 | (2) |
| 2009– |  Itävalta | 93 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 16. kesäkuuta 2021.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 25. kesäkuuta 2021.
Aleksandar Dragović (s. 6. maaliskuuta 1991 Wien) on itävaltalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan molempijalkainen Dragović on keskuspuolustaja. Hän on kotimaansa lisäksi pelannut Sveitsissä, Ukrainassa, Saksassa ja Englannissa. Kaudeksi 2021–2022 hän siirtyy Serbiaan Belgradin Punaisen Tähden joukkueeseen. Hän on pelannut Itävallan maajoukkueessa vuodesta 2009.
Ura > Seurajoukkueura

Dragovićin kasvattajaseura on Austria Wien, jonka edustusjoukkueessa Itävallan Bundesliigassa hän pelasi vuosina 2009–2011. Otteluita kertyi 67 ja maaleja yksi. Kaudella 2008–2009 hän voitti Austrian kanssa Itävallan cupin. Dragović debytoi Austria Wienin paidassa myös Eurooppa-liigassa.
Tammikuussa 2011 Dragović siirtyi Sveitsin Raiffeisen Super Leaguen FC Baseliin. Hän pelasi seurassa kaksi ja puoli kautta ja voitti kolme kertaa Sveitsin mestaruuden sekä kerran, vuonna 2012, Sveitsin cupin. Samana vuonna hänet valittiin myös Sveitsin liigan parhaaksi puolustajaksi. Kaudella 2011–2012 Dragović debytoi Baselin paidassa Mestareiden liigassa, jossa hän pelasi Baselin jokaisessa kahdeksassa ottelussa täydet minuutit. Otteluita seuran paidassa kertyi 78 ja maaleja viisi.
Heinäkuussa 2013 Dragović siirtyi Ukrainan valioliigan Dynamo Kiovaan. Hän voitti Ukrainan-mestaruuden kausilla 2014–2015 ja 2015–2016, Ukrainan cupin 2014 ja 2015 sekä Ukrainan supercupin 2016. Hän pelasi Ukrainan pääsarjassa kaikkiaan 66 ottelua. Mestarien liigassa hän pelasi kahdeksan ottelua ja teki yhden maalin. Eurooppa-liigassa hän pelasi 19 ottelua.
Dragović siirtyi Bundesliigan Bayer Leverkuseniin 18 miljoonalla eurolla kesällä 2016. Kauden 2017–2018 hän pelasi lainasopimuksella Englannin Valioliigan Leicesterissä 11 liigaottelua. Leverkusenissa hän pelasi 71 ottelua ja teki kolme maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ja Eurooppa-liigassa 19 ottelua. Jälkimmäisessä hän teki maalin joulukuussa 2020 vierasottelussa OGC Nicea vastaan.
Ura > Maajoukkueura

Dragović on edustanut Itävaltaa alle 16-, 17- ja 19-vuotiaiden maajoukkueissa. Debyytti Itävallan miesten maajoukkueessa tapahtui kesäkuussa 2009 MM-karsintaottelussa Serbiaa vastaan. Avausmaalinsa maajoukkueessa Dragović teki marraskuussa 2014 ystävyysottelussa Brasiliaa vastaan. Hän pelasi kaksi ottelua EM-kilpailuissa 2016. Hän on pelannut 25 MM- ja 24 EM-karsintaottelua. Hän teki maaliskuussa 2021 ensimmäisen MM-karsintamaalinsa kotiottelussa Färsaaria vastaan.
Muuta

Dragović on syntynyt Wienissä kahdelle serbivanhemmalle, jotka ovat kotoisin Serbian Grockasta. Näin ollen Dragović olisi voinut edustaa maajoukkuetasolla myös Serbiaa, mitä vastaan hän debytoikin maajoukkuetasolla.
Toukokuussa 2012 Dragović aiheutti pahennusta, kun hän läpsi poliitikko Ueli Maureria useita kertoja päähän FC Baselin voitonjuhlissa Sveitsin cupin mestaruuden jälkeen. Dragović pyysi myöhemmin Maurerilta henkilökohtaisesti anteeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandar Dragović Wikimedia Commonsissa
Itävallan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2016
1 Almer |
2 Garics |
3 Dragović |
4 Hinteregger |
5 Fuchs |
6 Ilsanker |
7 Arnautović |
8 Alaba |
9 Okotie |
10 Junuzović |
11 Harnik |
12 Lindner |
13 Suttner |
14 Baumgartlinger |
15 Prödl |
16 Wimmer |
17 Klein |
18 Schöpf |
19 Hinterseer |
20 Sabitzer |
21 Janko |
22 Jantscher |
23 Özcan |
Valmentaja Koller
Itävallan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2020
1 A. Schlager |
2 Ulmer |
3 Dragović |
4 Hinteregger |
5 Posch |
6 Ilsanker |
7 Arnautović |
8 Alaba |
9 Sabitzer |
10 Grillitsch |
11 Gregoritsch |
12 Pervan |
13 Bachmann |
14 Baumgartlinger |
15 Lienhart |
16 Trimmel |
17 Schaub |
18 Schöpf |
19 Baumgartner |
20 Onisiwo |
21 Lainer |
22 Lazaro |
23 X. Schlager |
24 Laimer |
25 Kalajdžić |
26 Friedl |
Valmentaja Foda
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle