stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urho Hietanen
Analyysia hahmosta

Käsikirjoittaja Tove Idström pitää Hietasta naisiin vaikutuksen tekevänä miehenä ja konekiväärikomppanian ”hehkuvana kamiinana”. Hietanen on luonteeltaan tunteellinen ja herkkä eikä häpeä sitä. Hän pelkää, mutta pystyy voittamaan pelkonsa vaikeissa paikoissa. Kapteeni Kaarna kuuntelee mielellään Hietasen vilkkaasti säksättävää varsinaissuomalaispuhetta ja huomaa sen pitävän yllä koko joukkueen mielialaa.
Pohjoiskarjalaisen Rahikaisen kanssa Hietanen on romaanin alusta saakka huonoissa väleissä, koska heidän suhtautumisensa lähimmäisiin ovat täysin päinvastaiset. Hietanen ei etsi koko ajan omaansa. Sotavangin ampumisesta hän kiivastuu kaikkein eniten, koska hän näkee pelokkaassa vangissa ihmisen, samanlaisen kuin hän itse. Vaikka Hietanen tuhoaa raskaan neuvostoliittolaisen panssarivaunun miinalla, häntä ei missään vaiheessa kuvata tappamassa. Suhteessaan naisiin Hietanen on Rahikaisen täydellinen vastakohta sikäli, että hän ei lähde mukaan rivoihin juttuihin. Hietasen Petroskoissa tapaama itäkarjalainen opettaja Vera, joka on palavasieluinen kommunisti, saa hänet punastelemaan ja tuntemaan itsensä kömpelöksi ja alempiarvoiseksi.
Hietasella on huono lauluääni, mikä käy romaanissa selväksi useaan kertaan. Romaanin hahmoista Hietanen on melkeinpä ainoa, joka kehittyy ja muuttuu: puheliaasta ja lapsellisesta nuorukaisesta on keväällä 1944 tullut hiljainen ja usein jonnekin kaukaisuuteen tuijottava aikuinen mies. ”Mekotuksen” tilalle ei kuitenkaan ole tullut masennus, vaan vakavuus ja vastuuntunto. Joukkueenjohtajaksi kohonneen Hietasen erityisen huolenpidon kohteena ovat nuoret ja kokemattomat alokkaat. Hietasen haavoittumisessa ja kuolemassa romaanin kertoja näyttää koko sodan julmuuden. Kertoja on tarkoin harkinnut, kenet hän on valinnut kauheimman kohtalon uhriksi. Hietasen, Sarastien ja Kariluodon kuolinpaikaksi on paikannettavissa Pultsoila Laatokan Karjalassa hieman Tarton rauhan rajan itäpuolella.
Hahmon esikuvat

Hietasen esikuvana pidetään Väinö Linnan asetoveria, vehmaalaista kersantti Pauli Santasta (1919–1982). Toisin kuin Hietanen hän ei kuollut sodassa, vaan Linna oli tältä osin yhdistellyt ja muutellut tapahtumia vapaasti, ja joitakin piirteitä on saatettu ottaa myös parista muusta henkilöstä.
Hietasen sankariteoksi kuvatun Klim Vorošilov -panssarivaunun tuhoamisen miinalla teki todellisuudessa eräs Jalkaväkirykmentti 8:n 1. komppanian pioneerikersantti Prääsän ja Pyhäjärven välisellä tiellä Neuvosto-Karjalassa 10. syyskuuta 1941. Väinö Linna kertoi itse myöhemmin saaneensa eräiltä kriitikoilta arvostelua siitä, että hän olisi liioitellut Tuntemattoman sotilaan henkilöhahmojen urotekoja, mutta ”minkä minä sille voin, kun minä omin silmin näin tämänkin tapauksen. Tämäntapaisen sankariteon luo usein itse tilanne enemmän kuin mies, mutta tarvitaan siinä luonnettakin ja neuvokkuutta.” Hietasen tavoin myös panssarivaunun tuhonnut kersantti sai teostaan Vapaudenristin. Vuoden 1955 Tuntematon sotilas -elokuvassa käytettiin KV-1 -panssarivaunun asemesta – mahdollisesti poliittisista tai saatavuussyystä (armeijalla oli kaksi tällaista panssarivaunua) syistä – saksalaista Panzerkampfwagen IV -tyypin vaunua, joka ei todellisuudessa ehtinyt olla käytössä Suomen armeijalla jatkosodassa.
Hietanen dramatisoinneissa

Pyynikin kesäteatterin Tuntemattomassa Hietasen roolissa nähtiin muiden muassa Matti Varjo. Edvin Laineen vuonna 1955 valmistuneessa elokuvasovituksessa Hietasen roolissa oli Heikki Savolainen, vuonna 1985 Rauni Mollbergin ohjaamassa elokuvassa Hietasen roolin tulkitsi Pirkka-Pekka Petelius sekä vuonna 2017 julkaistussa Aku Louhimiehen ohjaamassa elokuvassa Hietasta näytteli Aku Hirviniemi.
Kulttuurisia viittauksia

Myöhemmin Hietasen hahmo on esiintynyt runoilija Heli Laaksosen kokoelmaan Pulu uis sisältyneessä pitkässä runossa. Runossa Hietanen ja runoilija kulkevat junarataa pitkin Helsingistä kohti Turkua ja asettuvat asumaan kaksioon Aurajoen varteen lähelle Kakolaa.
Hilsepunkki

| Hilsepunkki |
| --- | --- |
 Aikuinen hilsepunkki valomikroskooppikuvassa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Leukakoukulliset Chelicerata
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Alaluokka::  Punkit Acari
Lahko::  Aitopunkit Acariformes
Alalahko::  Eleutherengona
Heimo::  Cheyletoidea
Suku::  Cheyletiella
Laji::  yasguri
Kaksiosainen nimi
 Cheyletiella yasguri  Smiley, 1965 
Katso myös
   Hilsepunkki Wikispeciesissä   Hilsepunkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hilsepunkki  eli kanikapi (Cheyletiella yasguri) on koiran ulkoloinen, joka käyttää ravinnokseen vaurioittamastaan ihon pintakerroksesta tihkuvaa kudosnestettä. Hilsepunkkia tavataan erityisesti pennuilta, koska aikuisille koirille kehittyy yleensä immuniteetti hilsepunkkia vastaan. Tartunnan saaneelta koiralta hilsepunkkeja löytyy erityisesti pään ja selän alueen iholta, mutta niitä voi löytyä muualtakin.
Hilsepunkin koko elämänkierto munasta toukaksi ja toukasta aikuiseksi hilsepunkiksi kestää noin kuukauden, ja se tapahtuu koiran iholla. Aikuinen naaraspunkki laskee munansa koiran karvapeitteeseen, ja ne kiinnittyvät tiukasti koiran karvoihin. Hilsepunkki elää vain muutaman vuorokauden isäntänsä ulkopuolella, mutta sopivissa olosuhteissa eli viileässä ja kosteassa ne voivat elää jopa muutaman viikon ilman isäntäeläintä. Hilsepunkki tarttuu helposti koirasta toiseen suoran kosketuksen kautta.
Ulkonäkö ja tunnistaminen

Hilsepunkki on harmaa, lähes väritön punkki. Valomikroskoopissa koirasta otetusta raapenäytteestä voidaan tunnistaa hilsepunkkeja, joilla on niille ominainen vyötärömäinen kavennus ja voimakkaasti kehittyneet leukaraajat. Lisäksi jalkojen päissä voidaan havaita kampamaisia rakenteita. Karvoihin kiinnittyneitä munia voidaan myös löytää valomikroskoopilla näytteestä. Jos valomikroskooppia ei ole käytettävissä, tunnistus voi tapahtua myös hilsettä siirrettäessä tummalle alustalle, jolloin ”hilseen” nähdään liikkuvan, eli todellisuudessa hilsepunkit liikkuvat näytteessä.
Oireet

Hilsepunkit aiheuttavat koiralle ihon voimakasta hilseilyä ja kutinaa. Ihmisen ihossa hilsepunkki ei viihdy, mutta se saattaa aiheuttaa punaisia, kutisevia näppylöitä ihoon, kun ihminen käsittelee hilsepunkkitartunnan saanutta koiraa. Ihmisten saamien iho-oireiden vuoksi hilsepunkkitartuntaa saatetaan erehtyä luulemaan koira-allergiaksi.
James Hilton

| James Hilton> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. syyskuuta 1900 Leigh, Lancashire, Britannia
Kuollut: 20. joulukuuta 1954 20. joulukuuta 1954 (54 vuotta) Long Beach, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Puoliso:  Alice Brown Galina Kopineck
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
James Hilton  (9. syyskuuta 1900 Leigh, Lancashire, Britannia – 20. joulukuuta 1954 Long Beach, Kalifornia, Yhdysvallat) oli brittiläinen kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on Tiibetissä sijaitsevasta kuvitteellisesta onnenmaasta Shangri-Lasta kertova romaani Sininen kuu (Lost Horizon, 1933).
Hiltonin isä oli rehtori. Perhe muutti Lontooseen, jossa Hilton kävi useita kouluja ja siirtyi sitten Cambridgeen The Leys Schooliin, jossa hän kirjoitteli koulun lehteen. Opiskelun alkuaikoina Christ's Collegessa Hilton sai artikkelin Manchester Guardianiin, ja hänen ensimmäinen romaaninsa Catherine Herself ilmestyi 1920.
Hilton päätti opintonsa 1921 ja siirtyi toimittajaksi The Irish Independentiin, ja kun toimeentulo oli turvattu, hän kirjoitti 1920-luvulla muutamia romaaneja. Kun And Now Goodbye sai 1931 hiukan menestystä, hän jäi täysipäiväiseksi kirjailijaksi. Menestyksekäs Sininen kuu ilmestyi 1933 ja sai seuraavana vuonna Hawthornden Prizen. Seuraava menestys syntyi kun häneltä tilattiin kertomus. Hän pohti aihetta pyöräretkellä, ja sen aikana koko tarina syntyi välähdyksenomaisesti hänen päässään. Neljässä päivässä hän kirjoitti rehtorista kertovan tarinan Goodbye, Mr Chips (suom. Hyvästi, Mr. Chips, 1935). Menestyksen ansiosta myös hänen aiemmat teoksensa julkaistiin uudelleen.
Hilton avioitui 1935 Alice Brownin kanssa. He siirtyivät Hollywoodiin, jossa Hilton ihastui kaupungin loistoon. Hän oli suosittu käsikirjoittaja, ja hänen teoksistaan tehtiin useita elokuvia. Avioliitto päättyi 1937 eroon, ja jo viikon kuluttua hän avioitui Galina Kopineck -nimisen tähtösen kanssa. Kahdeksan vuoden kuluttua sekin avioliitto päättyi. Hilton sairastui maksasyöpään, ja sairastelun aikana hänen ja entisen vaimon Alice Brownin välit kohenivat, ja Brown hoiti häntä loppuun asti.
Suomennetut teokset

Aamumatka, (alkuteos: Morning journey) suom. Heliä-Kaarina Salminen. Tammi, 1952.
Elämä on ihmeellinen (alkuteos: Nothing so strange), suom. Oiva Talvitie. Tammi, 1950. - (Tammen kirjapiiri, 6).
Hyvästi, Mr. Chips, suom. V. Hämeen-Anttila. Karisto, 1935. - (Uusia romaaneja; 40).
Ja nyt hyvästi (alkuteos: And now Good-bye), suom. V. Hämeen-Anttila. Karisto, 1937. - (Uusia romaaneja; 45).
Me emme ole yksin (alkuteos: We are not alone), suom. V. Hämeen-Anttila. Karisto, 1947.
Muistan sen päivän (alkuteos: So well remembered), suom. Oiva Oksanen. Tammi, 1947.
Ritari ilman panssaria (alkuteos: Knight without armour), suom. Alpo Kupiainen. Karisto, 1936. - (Uusia romaaneja 42).
Sattuma korjaa satoa (alkuteos: Random harvest), suom. Pekka Häkli. Tammi, 1949. - (Terho-sarja; 1).
Sininen kuu (alkuteos: Lost horizon), suom. Eino Palola. Karisto, 1936. - (Suomen kansan kirjakerhon romaaneja 2). (2. p. Otava, 1954, 3. p. Tammi, 1987 ISBN 951-30-6790-4)
Aiheesta muualla

James Hilton Society Arkistoitu 21.5.2013. (englanniksi)
James Hilton Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Hindustan Aeronautics HF-24 Marut

Hindustan Aeronautics HF-24 Marut
Hindustan Aeronautics HF-24 Marut (sanskriittiä tarkoittaen "Myrskyn jumala") oli intialainen 1960-luvulla toteutettu hävittäjäpommittaja, joka oli Intian ensimmäinen suihkulentokone. Sen ensilento tehtiin 17. kesäkuuta 1961.
Marutin suunnitteli saksalainen Kurt Tank. Suunnittelutyöt aloitettiin vuonna 1957, ja hän jatkoi muun muassa tämän koneen kehittelyä vuoteen 1967 asti, jolloin lähti pois Intiasta.  Suunnittelun alulle oli erikoista, että koneen malline oli lentävä liitokone. Suihkumoottorit (2x) olivat tyyppiä Bristol Orpheus 703, jolloin huippunopeus oli 1 112 km/h. Valmistaja on Bangaloressa toimiva Hindustan Aeronautics Limited (HAL).
Kone kaavailtiin kaksinkertaisen äänennopeuden saavuttavaksi.  Suunnittelu johti kuitenkin lievästi ylisooniseen versioon (max. nop. Mach = 1.2.). Aseistus kattoi järeät 4x 30 mm Aden-tykit, muun kuten pudotettavan aseistuksen ohella.  Ongelmana oli - kuten globaalisti 1950-luvun lopussa - heikot suihkumoottorit. Pommikoneena sen kantokyky oli rajoitettu. Hindustan Aeronautics rakensi 147 Marutia, joista 18 oli kaksipaikkaisia harjoituskoneita. Marutista saatu kokemus johtikin Intian ilmavoimat ostamaan lentokoneensa lähinnä Neuvostoliitosta. Marut oli kuitenkin käytössä ainakin vuoteen 1985 asti, osin sitäkin pidempään eli ainakin vuosiin 1990 - 1991.
Kuvan HAL HF-24 Marut on museoituna Bangaloressa.
Konetyyppi osallistui Indo-Pakistanin sotatoimiin, mikä tapahtui vuonna 1971: vastustajien ollessa Pakistanin ilmavoimien F-86 Sabre -konetyypin koneita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hindustan Aeronautics HF-24 Marut Wikimedia Commonsissa
Hindustan fighter HF-24 Marut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
David Hilbert

David Hilbert 1912.
David Hilbert (23. tammikuuta 1862 Wehlau, lähellä Königsbergiä, Preussi (nykyinen Kaliningradin alue, Venäjä) – 14. helmikuuta 1943 Göttingen, Saksa) oli saksalainen matemaatikko. Häntä pidetään yhtenä 1800- ja 1900-lukujen merkityksellisimmistä matemaatikoista. Hilbert työskenteli laajasti matematiikan eri aloilla ja korjasi muun muassa Eukleideen geometrisen aksiomatisoinnin virheitä. Myöhemmin hänen työnsä pohjalta syntyi Hilbertin avaruuden käsite.
Hilbertin kunniaksi nimettyjä matematiikan käsitteitä

Hilbertin aksioomat
Hilbertin avaruus
Hilbertin hotelli
Hilbertin luokkakunta
Hilbertin ongelmat
Kirjallisuutta

Sieg, Wilfried: Hilbert’s Programs and Beyond.  Oxford:  Oxford University Press, 2013.  ISBN 978-0-19-537222-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Hilbert Wikimedia Commonsissa
Blanchette, Patricia: The Frege-Hilbert Controversy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Zach, Richard: Hilbert's Program The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
1900-luvun filosofia  Looginen empirismi
| --- | --- |
Wienin piiri:  Gustav Bergmann  Rudolf Carnap  Herbert Feigl  Philipp Frank  Kurt Gödel  Hans Hahn  Victor Kraft  Karl Menger  Otto Neurath  Moritz Schlick  Friedrich Waismann 
Berliinin piiri:  Kurt Grelling  Carl Gustav Hempel  David Hilbert  Richard von Mises  Hans Reichenbach 
Muita edustajia:  Alfred J. Ayer  Eino Kaila  Ernest Nagel  Karl Popper  Louis Rougier  Alfred Tarski  Willard Van Orman Quine 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hilja Skantzin murha

Hilja Skantzin murha oli Helsingissä 6. toukokuuta 1929 tapahtunut ryöstömurha, jonka uhrina oli talonmiehenvaimo Hilja Maria Skantz. Tekijäksi paljastui Skantzin perheen tuttava, toimeton viilari Kalervo Vilkuna (1906–1964), jonka isä oli kirjailija Kyösti Vilkuna.lähde?
Kirjallisuutta

Miika Viljakainen ja Lauri Silvander : Helvetinkone ja 49 muuta suomalaista rikosta. Gummerus 2018, ISBN 9789512411351
Aiheesta muualla

Hilja Skantzin murha, Hki 1929. Tekijänä Kalervo Vilkuna, Hejac. Rikosaiheinen sivusto
Hirvikivääri

Hirvikivääri on luodikko, jonka kaliiperi saavuttaa metsästyslain asetuksen määrittämän hirvelle vaadittavan osumatehon ja luodin painon.
Hirven metsästämiseksi aseen patruunan tulee täyttää metsästysasetuksien 16 ja 23 määräykset.
Asetuksien mukaan luodin on oltava vähintään 9 gramman painoinen ja sen on saavutettava 100 metrin päässä 2 700 joulen iskuenergia.
Jos luoti painaa 10 grammaa tai yli, on sen saavutettava vastaavalla matkalla 2 000 joulen iskuenergia. Patruuna saa olla tehdas- tai omavalmisteinen. Aseen on oltava rihlattu.
Luoti ei saa olla kokovaippainen, joten on käytettävä puolivaippaista luotia. Tässä luodissa kärki on päällystämätön ja se on suunniteltu muotoutumaan ja antamaan mahdollisimman voimakas osuman vaikutus.
Aseella voidaan ampua muitakin riistaeläimiä käyttämällä erityyppisiä patruunoita ja luoteja. Tavallisia kaliipereja ovat 308 ja 30-06.
Esimerkiksi metsäkaurista metsästettäessä tulee käyttää asetta, jonka luodin paino on 3,2 grammaa tai enemmän ja iskuvoima 800 joulea sadan metrin päässä.
Josyp Hirnjak

| Josyp Hirnjak |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1895 Strusiv, Terebovljan piiri, Galitsia
Kuollut: 17. tammikuuta 1989 (93 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, teatteriohjaaja
Puoliso:  Olimpija Dobrovolska
Josyp Hirnjak (14. huhtikuuta 1895 Strusiv, Terebovljan piiri, Galitsia – 17. tammikuuta 1989 New York, New York, Yhdysvallat) oli johtava ukrainalainen teatterinäyttelijä ja teatteriohjaaja.
Hirnjak aloitti uransa 1914 Ukrainan Sitšin kiväärimiesten amatööriseurueessa ja työskenteli sitten Ukrajinska Besidan ammattilaisseurueissa 1916–1918, Lvivin uudessa teatterissa 1919–1920, Kiovan ukrainalaisessa draamateatterissa ja sen studiossa 1920–1922 ja Berezil-teatterissa Kiovassa ja Harkovassa 1922–1933. Hän työskenteli yhteistyössä ohjaaja Les Kurbasin kanssa. Hänet pidätettiin Stalinin vainojen aikana 1933, ja hänet karkotettiin Siperiaan Tšibjuun, missä hän esiintyi Kosolapkinin teatterissa 1934–1940. Hän näytteli 1942–1944 ja ohjasi Lvivin oopperateatteriin muun muassa ensimmäisen ukrainankielisen tuotannon William Shakespearen Hamletista.
Pakolaisina toisen maailmansodan jälkeen 1946 Hirnjak ja hänen vaimonsa Olimpija Dobrovolska perustivat Itävaltaan Landeckiin ukrainankielisen teatteristudion (J. Hirnjakin ja O. Dobrovolskan teatteristudio), esiintyivät kiertueilla Itävallassa ja Böömissä. Muutettuaan Yhdysvaltoihin he tuottivat ja ohjasivat ukrainalaisia ja länsieurooppalalaisia näytelmiä, joissa he näyttelivät. Hän oli 1954–1964 Amerikan ukrainalaisen teatterin taiteellinen johtaja, ja hän kuului myös sen perustajiin. Hirnjak kehitti edelleen Kurbasin ”transformaatiojärjestelmää” ja pyrki yhdistämään ukrainalaista perinnettä moderniin teatteriin. Hän kirjoitti artikkeleita ukrainalaisen teatterin historiasta ja muistelmat Spomyny.
Hirnjakin veli oli upseeri Nykyfor Hirnjak, joka muutettuaan 1949 Yhdysvaltoihin kirjoitti useita kirjoja Ukrainan itsenäisyystaistelusta 1920-luvun alussa.
Teokset

Спомини, 1982;b uusi painos: Kharkiv: Publisher Oleksandr Savchook, 2022. ISBN 978-617-7538-80-5
Tony Hillerman

| Tony Hillerman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. toukokuuta 1925 Sacred Heart, Oklahoma
Kuollut: 26. lokakuuta 2008 (83 vuotta) Albuquerque, New Mexico
Aiheesta muualla
ehillerman.unm.edu
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tony Hillermanin mukaan nimetty kirjasto Albuquerquessa.
Tony Hillerman (27. toukokuuta 1925 Sacred Heart, Oklahoma, Yhdysvallat – 26. lokakuuta 2008 Albuquerque, New Mexico, Yhdysvallat) oli palkittu yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja. Hän kirjoitti sekä dekkareita että tietoteoksia Uuden Meksikon ja Arizonan luonnosta ja ihmisistä.
Tony Hillermanin isä oli maanviljelijä ja maakauppias August A. Hillerman ja äiti Lucy Grove Hillerman. Hänellä oli kaksi vanhempaa sisarusta, sisko ja veli. Vuonna 1948 hän nai Marie Unznerin ja heille syntyi kuusi lasta.
Hillerman osallistui toiseen maailmansotaan 1943–1945 kranaatinheitinmiehenä. Hän haavoittui jalkoihin ja kasvoihin 1945. Sodan jälkeen hän työskenteli toimittajana ja myöhemmin journalismin opettajana New Mexicon yliopistossa. Hän asui kuolemaansa asti Albuquerquessa Uudessa Meksikossa.
Hillermanille myönnettiin Edgar-palkinto vuonna 1974.
Tuotanto

Hillerman kirjoitti luontoa ja navajo-kulttuuria esitteleviä dekkareista, jokta kuvaavat rikosjuonen osana tai rinnalla amerikkalaisen valtakulttuurin ja paikallisen intiaanikulttuurien yhteentörmäystä.
Lähes kaikissa Hillermanin dekkareissa on päähenkilönä navajo-heimopoliisi. Varhaisemmissa teoksissa valtakulttuuriin sopeutunut Joe Leaphorn toimii yksin, mutta myöhemmin hän saa avukseen nuoren konstaapelin Jim Cheen. Jim Chee on perinteinen navajo, joka joutuu tehtävässään kamppailemaan navajo-kulttuurin ja amerikkalaisen valtakulttuurin arvojen yhteen sovittamiseksi siinä aina onnistumatta. Hillermanin Leaphorn- ja Chee-sarjan myötä ihmiset vanhenevat ja muuttuvat, kuten maailma heidän ympärilläänkin.
Hillermanin muistelmat Seldom Disappointed ilmestyivät 2001. Teos sai Agatha Awardin parhaana tietokirjana.
Dekkarit > Suomennetut

Musta tuuli (The Dark Wind, 1982), suom.  Jyri Raivio, Helsinki: Otava 1991 Sarja: Crime club ISBN 951-1-11908-7
Ajan varas (A Thief of Time, 1988), suom. Jyri Raivio,  Helsinki: Otava 1989 Sarja: Crime club ISBN 951-1-10608-2
Puhuva Jumala (Talking God, 1989), suom.  Jyri Raivio, Helsinki: Otava 1990 Sarja: Crime club ISBN 951-1-11084-5
Kojootin jälki (Coyote Waits, 1990), suom.  Jyri Raivio, Helsinki: Otava 1991 Sarja: Crime club ISBN 951-1-11494-8
Pyhät ilveilijät (Sacred Clowns, 1993), suom. Ilkka Terho, Helsinki: Otava 1995 Sarja: Crime club ISBN 951-1-13423-X
Langennut mies (The Fallen Man, 1997), suom. Ilkka Rekiaro, Helsinki: Otava 1998 Sarja: Crime club ISBN 951-1-15067-7
Ensimmäinen kotka (The First Eagle, 1998), suom. Juhana Rossi, Helsinki: Otava 2000 Sarja: Crime club ISBN 951-1-15979-8
Dekkarit > Kaikki

The Blessing Way (1970)
The Fly On The Wall
Dance Hall of the Dead (1973)
Listening Woman (1978)
People Of Darkness (1980)
The Dark Wind (1982) (Suom. Musta tuuli)
The Ghost Way (1984)
Skinwalkers (1986)
A Thief of Time (1988) (Suom. Ajan varas)
Talking God (1989) (Suom. Puhuva Jumala)
Coyote Waits (1990) (Suom. Kojootin jälki)
Sacred Clowns (1993) (Suom. Pyhät ilveilijät)
The Fallen Man (1997) (Suom. Langennut mies)
The First Eagle (1998) (Suom. Ensimmäinen kotka)
Hunting Badger (1999)
Wailing Wind (2002)
Sinister Pig (2003)
Skeleton Man (2004)
The Shape Shifter (2006)
Maria de’ Medici

| Maria de’ Medici |
| --- | --- |
 
Ranskan kuningatar
Valtakausi:  1600– 14. toukokuuta 1610
Edeltäjä:  Valois’n Margareta
Sijaishallitsija
Valtakausi:  1610–1614
Kuningataräiti
Valtakausi:  1614–1642

Syntynyt:  26. huhtikuuta 1575 Palazzo Pitti, Firenze, Firenzen herttuakunta
Kuollut:  3. heinäkuuta 1642 Sternengasse 10, Kölnin keisarillinen vapaakaupunki, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Puoliso:  Henrik IV
Lapset:  Ludvig XIII Elisabet Ranskalainen (1602–1644) Henrietta Maria Gaston
Suku:  Medici
Isä:  Frans I
Äiti:  Itävallan arkkiherttuatar Johanna
Maria de’ Medici (ransk. Marie de Médicis); (26. huhtikuuta 1575 Palazzo Pitti, Firenze, Firenzen herttuakunta – 3. heinäkuuta 1642 Kölnin keisarillinen vapaakaupunki, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta) oli vaikutusvaltaisen Medici-suvun prinsessa, Ranskan kuningatar vuosina 1600-1610, puolisonsa kuoleman jälkeen poikansa sijaishallitsija vuoteen 1614 ja sen jälkeen kuningataräiti aina kuolemaansa saakka.
Maria de' Medici lapsena
Suku ja lapsuus

Marian vanhemmat olivat Toscanan suurherttuan Frans I de’ Medici (1541–1587) ja Itävallan arkkiherttuatar Johanna (1548–1578), joka oli keisari Ferdinand I:n ja Anna Böömiläisen tytär, Maksimilian II:n sisar.lähde?
Maria oli vanhempiensa kuudes tytär. Hänen viidestä vanhemmasta sisarestaan ​​Eleonora (1567–1611) eli aikuiseksi, Anna (1569–1584) kuoli 14-vuotiaana ja nuorin veli Filip de' Medici (1577–1582) kuoli nelivuotiaana.lähde?
Maria menetti äitinsä viisivuotiaana tämän kaaduttua huhtikuussa 1578 herttuallisen palatsin portaissa, viimeisillään kahdeksatta kertaa raskaana ollessaan ja myös ennenaikaisesti syntynyt poikalapsi kuoli. Muutama kuukausi myöhemmin isä, suurherttua Frans I, avioitui pitkäaikaisen rakastajattarensa Bianca Cappellon kanssa. Avioliitto julkistettiin virallisesti seuraavan vuoden kesäkuussa.
Maria ja sisar Eleonora, jonka kanssa hän oli läheinen, viettivät lapsuutensa Firenzessä Palazzo Pittissä. Heidät otti hoiviinsa kotiopettaja yhdessä isänpuoleisen serkun Virginio Orsinin (1572–1615), Braccianon herttuatar Isabella de' Medicin pojan kanssa. Sisarensa avioiduttua vuonna 1584 Mantovan herttuakunnan perillisen Vincenzo I Gonzagan (1562–1612) kanssa ja tämän lähdön jälkeen miehensä kotimaahan Marian ainoa leikkitoveri oli Virginio Orsini, jolle hän antoi kaiken kiintymyksensä. Hänen äitipuolensa toi Palazzo Pittiin Marialle naispuolisen seuralaisen, nuoren tytön Dianora Dorin, joka sai uudeksi nimekseen Leonora. Tämä Mariaa muutaman vuoden vanhempi tyttö sai pian niin suuren vaikutusvallan prinsessaan, että Maria ei tehnyt päätöksiä keskustelematta ensin Leonoran kanssa. Leonora Dori Galigaï (1568–1617) avioitui vuonna 1600 Concino Concinin, markiisi d'Ancren, kanssa (1569–1617), josta tuli Marian tärkein neuvonantaja Ranskan hovissa. He seurasivat Mariaa tämän avioiduttua vuonna 1600 Ranskaan, jossa Leonorasta tuli hänen hovinaisensa.lähde?