Mihail Fokin
Balettiura

Vuonna 1902 Fokinille tarjottiin opetusvirka Keisarillisessa balettikoulussa. Hänen oppilaitaan oli muun muassa Bronislava Nižinska. Vuonna 1904 Fokin teki käsikirjoituksen ensimmäiseen balettiinsa, joka perustui antiikin legendaan Dafnis ja Khloe. Hän lähetti sen Keisarillisten teattereiden johtaja Vladimir A. Teljakovskille liitteenä kirje uudistuksista, jotka hän halusi nähdä koreografien ja tuottajien hyväksyvän. Hänen ristiretkensä baletin taiteellisen yhtenäisyyden puolesta oli jo alkanut, mutta tässä vaiheessa sillä ei ollut juurikaan vaikutusta. Häntä ei kannustettu tuottamaan Daphnis et Chloéa baletiksi. Hän teki sen vasta vuonna 1912 Sergei Djagileville.
Vaikka Pietarissa hänellä ei ollut valtaa toteuttaa omia näkemyksiään, Mihail Fokin aloitti työskentelyn siellä koreografina. Hänen ensimmäinen balettinsa, joka luotiin vuonna 1905 oppilasesityksiä varten, oli antiikin ajan sisilialaiseen legendaan perustuva Acis et Galatée. Fokinin innostus antiikin kulttuuriin ei perustunut Isadora Duncanin "vapaan tanssin" ajatuksiin, vaikka Duncanin esiintyminen Venäjällä vuonna 1905 vahvisti suuresti Fokinin omia näkemyksiä. Vuonna 1905–1907 hän teki myös Kuoleva joutsen soolon Anna Pavlovalle. Hän jatkoi balettien luomista, ja kolme hänen Mariinski-teatterille tehtyä teostaan: Le Pavillon d'Armide, Une Nuit d'Égypte (Cléopâtre) ja Chopiniana (Les Sylphides) ​​sisällytettiin tarkistettuina versioina Ballets russes -seurueen ensimmäisellä ja merkittävällä näytöskaudella vuonna 1909.
Vuonna 1907 Fokin sai luvan Keisarillisten teattereiden johtajan sijaiselta Aleksandr Krupenskilta lähteä tekemään koreografiaa Le Pavillon d'Armide balettiin Mariinski-teatteriin, joka oli ollut Aleksandr Benois'n idea jo vuosikymmeniä. Hän oli työstänyt teosta yhdessä säveltäjä Nikolai Tšerepninin kanssa ja suunnitteli itse lavastuksen ja puvut.
Fokin oli olennainen osa Ballets russesin menestystä Pariisissa. Sergei Djagilevin nerokas ajatus yhdistää taiteilijat yhteistyöhön produktiossa teki Fokinista pääkoreografina yhdistävän linkin tanssijoiden Tamara Karsavinan, Vatslav Nižinskin ja Adolph Bolmin; näyttämösuunnittelijoiden Aleksandr Benois'in ja Léon Bakstin ja säveltäjä Igor Stravinskyn välillä loistavissa kokonaistaideteoksissa kuten Tulilintu (1910), Šeherazade (1910) ja Petruška (1911) sekä Le Spectre de la Rose (Ruusu-unelma) 1911.
Fokinin side Ballets russes'iin heikkeni, kun Djagilev alkoi käyttää Vatslav Nižinskiä koreografina. Hän lähti seurueesta jo vuonna 1912, mutta vuonna 1914 Djagilev suostutteli hänet vielä palaamaan ja hän teki baletit Midas, Joosefin leganda ja Le Coq d'Or (Kultainen kukko). Hän pysyi seurueessa vuoteen 1914 asti, jolloin hän palasi Venäjälle. Samana vuonna hän esitti balettia koskevan manifestinsa The Timesiin lähettämässään kirjeessä, jossa hän puolusti uuden liikkeen luomista balettiin, joka vastaa musiikin aihetta, aikakautta ja luonnetta. Tanssilla ja mimiikalla ei ole merkitystä, elleivät ne ilmaise draamallista toimintaa, tavanomaista mimiikkaa tulisi käyttää vain silloin, kun baletin tyyli vaatii sitä. Muuten merkitys tulisi ilmaista koko kehon liikkeellä, tämän ilmaisukyvyn tulisi ulottua yksilöstä ryhmään ja seurueeseen yhtä lailla kuin sooloihinkin. Myös balettiteoksen muodostavien taiteiden: tanssin, musiikin sekä lavastus- ja pukusuunnittelun liitossa tulisi vallita täydellinen tasa-arvo.
Mihail Fokin lähti Venäjältä vuonna 1918 ja asui New Yorkissa vuodesta 1923 lähtien. Hän työskenteli useiden balettiseurueiden kanssa Yhdysvalloissa ja Euroopassa luoden yli 80 uutta balettia, kuten L’Épreuve d’amour (1936), Don Juan (1936) Tuhkimo (1938) ja Paganini (1939). Mikään näistä myöhemmistä baleteista ei kuitenkaan ylittänyt hänen kuuluisimpiaan töitään kuten Chopiniana (Les Sylphides, 1907), Carnaval (1910) ja Le Pavillon d'Armide (1907). Hän aloitti viimeisen balettinsa, komedian Troijan Helena, American Ballet Theatrelle vähän ennen kuolemaansa. Sen viimeisteli David Lichine, ja se sai ensi-iltansa Méxicossa 10. syyskuuta 1942. Hänen vaimonsa tanssijatar Vera Fokina, joka oli esiintynyt monissa hänen baleteissaan, kuoli vuonna 1958.
Yhtenä harvoista koreografeista, jolla jo ensimmäisessä harjoituksessa oli selkeitä ja kokonaisia ideoita balettia varten, Fokinilla oli erinomaiset valmiudet ja nopeus koreografian luomiseksi, intensiivinen musikaalisuus ja kyky muistaa orkesteripartituuri. Hän ei ollut missään nimessä tasainen työssään. Primaballerina Tamara Karsavina kirjoitti omaelämäkerrassaan Mihail Fokinista, että "hän oli äärimmäisen ärtyisä eikä hallinnut malttiaan", mutta tanssijat olivat hänelle omistautuneita.