stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltojen arkkitehtuuri
Itsenäisen Yhdysvaltojen varhainen arkkitehtuuri > Aristokraattien maalaistalot

Yhdysvaltojen itärannikolla varakkaat asukkaat ja plantaasinomistajat rakensivat 1600-luvulta alkaen ylellisiä asuintaloja, jotka jäljittelivät englantilaisia esikuvia. Siirtomaan aristokratian asuinakennuksissa yleistyi georgiaaninen tyyli. John McPhersonin Philadelphiaan suunnitteleman Mount Pleasantin (1761–1762) uloskäynnissä on doorilaisten pylväiden tukema päätykolmio. Uusklassisen tyylin mukaisesti rakennuksessa on myös balustradein koristeltu katto ja symmetrinen julkisivu. Samuel McIntire suunnitteli John Gardner-Pingreen talon (1805) Salemiin. Rakennuksessa on matala katto, balustradeja ja se on rakennettu tiilistä. Puoliympyrän muotoisen pylväsportiikin esikuva on palladiolainen.lähde?
1780-luvulla federal style syrjäytti vähitellen georgiaanisen tyylin ja korvasi sen kokonaan itsenäisyyssodan aikoihin. Asuinrakennuksissa ei enää ollut suorakulmion muotoisia pohjapiirrokssia. Kaarevat muodot ja koristeelliset yksityiskohdat kuten köynnökset ja uurnat yleistyivät. Jotkut eteiset ovat ellipsin muotoisia ja yksi tai useimmat huoneet olivat soikeita tai pyöreitä.lähde?
Thomas Jefferson rakennutti omaan käyttöönsä Monticellon kartanon Virginiassa lähellä Charlottesvilleä. Rakennus on esimerkki palladiolaisuudesta ja muistuttaa Pariisissa sijaitsevaa hôtel de Salmia, johon Jefferson oli tutustunut asuessaan Pariisissa suurlähettiläänä. Jeffersonin suunnittelemassa rakennuksessa on antiikin rakenneosia, kuten doorilaisia pylväitä, tetrastyylinen portiikki ja keskuskupoli. Myös useita muita Etelävaltioiden siirtomaa-ajan asuintaloja rakennettiin palladiolaiseen tyyliin. Esimerkkejä ovat Robert Carter I:n suunnittelema Shirley House (1720–1740), Drayton Hall Etelä-Carolinassa ja Mount Airyn plantaasirakennus Richmondissa Virginiassa. Myös Pohjoisvaltioissa rakennettiin palladiolaisia kartanoita, esimerkiksi Isaac Royall House Medfordssa Massachusettsissa.
Louisianassa joissakin siirtomaa-ajan rakennuksissa oli uuskreikkalainen päätykolmio ja pylväitä, esimerkkinä Belle Meade Plantation Tennesseessä. Rakennus on ulkonäöltään symmetrinen. Siinä on pylväin varustettu kuisti ja lähekkäin olevat ikkunat. Etelän maalaisarkkitehtuuri rikkoi klassisia malleja laittamalla parvekkeen talon keskikohtaan ja jättämällä päätykolmion pois pääsisäänkäynnin yläpuolelta. Esimerkkejä ovat Charleston-rakennukset Etelä-Carolinassa ja Oak Alley Plantation Louisianassa. Rakennusten arkkitehtuuri sopeutui alueen ilmastoon ja plantaasitalouteen.lähde?
Itsenäisen Yhdysvaltojen varhainen arkkitehtuuri > Washingtonin julkinen arkkitehtuuri

Kaupungin monumentaaliarkkitehtuurissa ja uusklassismissa näkyvät Yhdysvalloissa vaikuttaneen city beautiful-kaupunkisuunnitteluliikkeen ajatukset. Useita muitakin kaupunkeja pyrittiin rakentamaan saman uusbarokkisen beaux-arts-ajattelun pohjalta, mutta Washington on suunnittelultaan onnistunein.lähde?
Valkoinen talo rakennettiin kongressin joulukuussa 1790 säätämän lain perusteella. Irlantilaistaustainen James Hoban  voitti suunnittelukilpailun ja työt alkoivat lokakuussa 1792. Rakennuksen ensimmäisen ja toisen kerroksen esikuvana on Irlannissa sijaitseva entinen herttuan palatsi Leinster House, joka on nykyisin Irlannin parlamentin rakennus. Vuoden 1812 sodan aikana suuri osa Washingtonista tuhoutui ja Valkoinen talo turmeltui pahoin. Vain ulkoseinät jäivät jäljelle, mutta rakennus rakennettiin uudelleen. Ulkoseinät maalattiin valkoisiksi tulipalovahinkojen peittämiseksi ja 1900-luvun alussa rakennukseen lisättiin kaksi siipeä hallinnon lisääntyneen tilatarpeen vuoksi.lähde?
Yhdysvaltain nykyinen kongressirakennus United States Capitol rakennettiin useissa vaiheissa vuodesta 1792 alkaen. Projektin johdossa oli ensin ranskalainen Étienne Sulpice Hallet, mutta sen viimeisteli englantilainen William U. Walter. Pian valmistumisensa jälkeen rakennus osittain paloi englantilaisten sytytettyä sen tuleen vuoden 1812 sodassa. Jälleenrakennus alkoi vuonna 1815 ja päättyi vasta vuonna 1830. Rakennusta laajennettiin 1850-luvulla merkittävästi Thomas U. Walterin suunnitelmien mukaan. Rakennuksen kupolin päälle sijoitettiin vuonna 1863 valtava vapaudenpatsas Pariisin Panthéonin esikuvaa jäljitellen.
Washington Monument on obeliski, joka pystytettiin Yhdysvaltain ensimmäisen presidentin George Washingtonin muistoksi. Alkuperäiset suunnitelmat teki Robert Mills vuonna 1838. Noin 170 metriä korkea monumentti valmistui 1884 ja avattiin yleisölle 1888. Rakennustyö keskeytyi välillä rahapulan vuoksi, ja siksi monumentin väri muuttuu kohti huippua.lähde?
Lincoln Memorial (1915–1922) on marmorista ja kalkkikivestä rakennettu kreikkalaista temppeliä jäljittelevä rakennus, jossa on doorilainen pylväistö ilman päätykolmiota. beaux-arts-tyylisuunnalta vaikutteita saanut arkkitehti Henry Bacon halusi rakennuksen pylväiden lukumäärän kuvaavan Yhdysvaltain osavaltioita, joita oli Lincolnin kuoleman aikaan 36.lähde?
1940-luvulla rakennettu Jefferson Memorial on viimeinen beaux-arts-traditioon pohjannut suuri julkinen monumentti. Arkkitehti John Russell Pope halusi korostaa Jeffersonin mieltymystä roomalaisiin rakennuksiin ja jäljitteli Rooman Pantheonia, johon lisättiin näyttävä 39 metrin korkeuteen yltävä kupoli. Rakennus sai voimakasta kritiikkiä Bauhaus-tyylisuuntaa Yhdysvalloissa mukailleen international style-arkkitehtuurisuuntauksen tukijoilta.lähde?
1800-luku > Uuskreikkalainen greek revival -tyylisuunta

Uusklassinen uuskreikkalainen tyyli viehätti useita Yhdysvalloissa 1800-luvun alussa työskennelleitä arkkitehteja. Englantilaisten hallinnasta vapautunut nuori kansakunta näki itsensä uutena Ateenana, demokratian kotina. Vuonna 1787 laaditussa Yhdysvaltain perustuslaissa julistettiin kansallinen suvereniteetti, hajautettiin valtarakenteita ja perustettiin uusia instituutioita. Uudet instituutiot tarvitsivat toimiakseen myös tiloja.
Hallinnollinen, uskonnollinen ja yksityinen arkkitehtuuri heijastelivat näitä ajatuksia, ja niissät on vaikutteita Ateenan Akropoliin rakennuksista. Itärannikon maalaistaloihin rakennettiin propylaia-porttirakennuksia. Benjamin Henry Latrobe (1764–1820) sekä hänen oppilaansa William Strickland (1788–1854) ja Robert Mills (1781–1855) suunnittelivat pankkeja ja kirkkoja Philadelphiaan, Baltimoreen ja Washingtoniin.
Yhdysvaltojen nykyinen kongressirakennus United States Capitol, Pohjois-Carolinan osavaltion hallintorakennus (joka rakennettiin myöhemmin uudelleen vuosina 1833–1840 tulipalon jälkeen) ja Indianan osavaltion hallintorakennus Indianapolisissa ovat esimerkkejä uuskreikkalaisesta tyylistä. Myöhempi esimerkki on Henry Waltersin suunnittelema  Ohion osavaltion hallintorakennus (1861) Columbuksessa. Symmetriseen pohjapiirrokseen perustuvan rakennuksen yleisilme on riisutun julkisivun, rakennuksen mittaisen korniisin ja puuttuvan kupolin ansiosta kookas ja ankara. Rakennuksessa sijaitsevat kirjasto ja osavaltion korkeimman oikeuden tilat.
1800-luku > Uusgoottilainen tyyli ja keskiaikaisten muotojen paluu

Mieltymys goottilaiseen arkkitehtuuriin ei ollut koskaan täysin kadonnut Euroopassa ja Yhdysvalloissa. 1700–1800-luvuilla Yhdysvaltojen väestönkasvu oli nopeaa ja maassa rakennettiin lukuisia kirkkoja. Yhdysvalloissa voimistui 1840-luvulta alkaen uusgoottilainen tyyli vastareaktiona uusklassiseen arkkitehtuuriin. Taustalla vaikutti myös romantiikan aatemaailma. Uusgoottilaisen tyylin keskeisiä vaikuttajia oli Andrew Jackson Downing (1815–1852). Rakennuksiin palasivat piippujen, kattopäätyjen, hammastettujen tornien, holvattujen ikkunoiden, gargoilien ja lasimaalausten kaltaiset keskiaikaiset muodot. Katot olivat jälleen jyrkkiä. Pohjakaavat eivät olleet symmetrisiä ja klassisen kurinalaisia.
Harvardin yliopisto ja useita kirkkoja rakennettiin uusgoottilaiseen tyyliin. Richard Upjohn (1802–1878) suunnitteli maalaiskirkkoja maan koillisosassa, mutta hänen päätyönsä on Trinity Church New Yorkissa. Rakennuksen punaisen hiekkakiven käyttö viittaa eurooppalaiseen 1300-lukuun. Nykyisin rakennus puristuu Manhattanin valtavien pilvenpiirtäjien väliin.
James Renwick Jr suunnitteli vuonna 1888 New Yorkiin Pyhän Patrikin tuomiokirkon, joka on Reimsin Notre-Damen ja Kölnin tuomiokirkon elegantti synteesi. Koska rakennuksessa käytettiin kiveä kevyempiä materiaaleja, ei tukikaaria ja ulkoisia tukipilareja tarvittu. Renwick suunnitteli myös Smithsonian-instituutin pääkaupunkiin Washingtoniin. Rakennusta kritisoitiin, sillä sen katsottiin rikkovan pääkaupungin arkkitehtonisen harmonian. Punatiilistä rakennusta pidettiin sekavana kokonaisuutena bysanttilaisia, romaanisia ja lombardialaisia lainoja sekä arkkitehdin omia lisäyksiä. Uusgoottilaisen tyylisuunnan vaikutus jatkui 1900-luvun alkuun saakka ja on nähtävissä useissa New Yorkin ja Chicagon pilvenpiirtäjissä.
James Renwick Jr: Pyhän Patrickin tuomiokirkon (1885-1888), New York. Uusgoottilainen julkisivu.
Princetonin yliopisto, New Jersey. Uusgoottilainen tyyli.
Smithsonian-instituutti, Washington.
1800-luku > 1800-luvun yksityiskartanot

Itärannikon mahtisuvut alkoivat rakentaa valtavia suurtiloja ja villoja uusgoottilaiseen tyyliin vastareaktiona uusklassismille. Rakennusten esikuva oli englantilainen, Sir Horace Walpolen Strawberry Hillistä. Alexander Jackson Davis (1803–1892) työskenteli Hudson-joen huvilaprojektien parissa. Hänen suunnittelemansa rakennukset verhoiltiin mielikuvituksellisilla, keskiajasta johdetuilla yksityiskohdilla. George Merrittin residenssissä Lyndhurstissa oli monimutkainen pohjapiirroksen ja lukuisia erkkereitä. Kokonaisuus muistutti kirkkojen lasimaalauksia.
1800-luvun jälkipuoliskolla arkkitehdit Richard Morris Hunt, Henry Hobson Richardson ja Frank Furness suunnittelivat Amesien ja Vanderbiltien kaltaisille rikkaille suvuille uusromaanisen ja uusrenessanssin tyylisuuntien mukaisia residenssejä. Ajanjakso oli McKim, Mead and White-toimiston kaltaisten suurten arkkitehtitoimistojen ja kertaustyylien kulta-aikaa ja arkkitehtuurin avulla ilmaistiin arvovaltaa. Teollisuus- ja liikennepohatat tilasivat eurooppalaisia palatseja muistuttavia kivihuviloita. Biltmore Estate lähellä Ashevilleä Pohjois-Carolinassa oli maan suurin yksityinen asuinrakennus. Richard Morris Hunt kopioi rakennukseen Ludvig XII ja Frans I:n Blois’n linnan siipirakennukset.
1800-luku > Aikakauden pienet asuinrakennukset

1800-luvun alussa levisi pattern books-nimellä tunnettuja rakentamisen käsikirjoja. Uudisraivaajat käyttivät rakennuksissaan 1840–1850-luvuilla balloon frame-tekniikkaa, jonka ensimmäinen esimerkki oli ilmeisesti St. Mary's-kirkko Chicagossa. Tekniikka yleistyi, sillä standardisoiduista laudoista ja nauloista rakentaminen oli nopeaa. Lähes kuka tahansa pystyi rakentamaan puurunkoisen ja limivuorauslaudoitetun talon, jonka sisäseinät vuorattiin kipsillä tai puulla. Kaupungit nousivat nopeasti ja uudisasutus Yhdyisvaltojen alueella levisi. Rakennuksissa ei kuitenkaan ollut hyviä saniteettioloja ja ne paloivat helposti.
Stick Stylee on amerikkalainen rakennustapa, jossa puuseinäisessä talossa on korkea, äkkijyrkkä katto. Pohjapiirros on epäsymmetrinen ja sisätilat avautuvat ulos kuistien kautta. Ulkokuoressa on ylisuurten ja hienostuneiden konsolien kaltaisia koristeita, mutta tavoite on ennen kaikkea asumisen mukavuus. Esimerkki tyylistä on Richard Morris Huntin suunnittelema John N. Griswold House-rakennuksen (1862) Newportissa. Stick style hylättiin vuoden 1873 kriisin jälkeen ja sen korvasi shingle style, jolle tyypillistä on yksinkertaisuus ja pyrkimys asumisen mukavuuteen. Henry Hobson Richardson suunnitteli William Watts Sherman Housen (1874–1875), jossa puurakenne jätettiin näkyviin. Mrs. F. Stoughtonin talossa (1882–1883) Cambridgessa ja Newportin kasinossa (1879–1881) limivuorauslaudoitus on jätetty näkyviin. Länsirannikolla asuinrakennusarkkitehtuuri kehittyi yhä modernimmaksi.
Haight-Ashbury’n kortteli (1860–1900) San Franciscossa on esimerkki italianisoituneesta viktoriaanisesta arkkitehtuurista. Rakennukset ovat äärimmäisen koristeellisia ja värikkäitä, niissä on useita kerroksia ja erkkereitä. Kortteli säästyi vuoden 1906 maanjäristyksessä talojen rakennusmateriaalin punapuun ansiosta. Rakennuksissa oli kaikki nykyajan mukavuudet: keskuslämmitys, sähkö ja juokseva vesi. Talojen mitat on standardisoitu: niiden julkisivu 8 metriä leveä ja syvyys 30 metriä.
1910-luvulla Irving Gill suunnitteli Kaliforniaan useita tasakattoisia rakennuksia.  Talojen rakennusmassoittelu ja ulkoinen koristelu yksinkertaistaistuivat. Esimerkki Gillin suunnittelemista rakennuksista on Walter Luther Dodge House talo Los Angelesissa. Rudolf M. Schindler ja Richard Neutra toivat 1920-luvulla eurooppalaisen modernismin kalifornialaiseen kontekstiin. Esimerkkejä heidän suunnittelemistaan rakennuksista ovat Lovell Beach House Newport Beachissä ja Health House Los Angelesissa.
1800-luvun lopusta vuoteen 1914 > Eklektismi ja Beaux-Arts (1860–1914)

Eklektismi vaikutti arkkitehtuurin tyylisuuntauksena läntisessä maailmassa 1860-luvulta ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Pariisin Académie des beaux-arts -koulussa syntynyt suuntaus yhdisti elementtejä eri traditioista, toisin kuin uusklassinen arkkitehtuuri, jonka yhdenmukaiset rakennukset saivat vaikutteita vain kreikkalais-roomalaisesta antiikin perinteestä.
Académie des beaux-arts -koulutetut amerikkalaiset arkkitehdit noudattivat tarkoin Ranskassa oppimiaan periaatteita: he suunnittelivat symmetrisiin pohjakaavoihin perustuvia suureellisia ja monumentaalisia rakennuksia, joissa oli runsas koristelu ja suuria puoliympyrän muotoisia ikkuna-aukkoja. Esimerkiksi rautatieasemarakennuksissa käytettiin runsaasti klassista ornamentiikkaa. Trinity Church Bostonissa on tyylisuunnan merkittävimpiä esimerkkejä. Arkkitehti Henry Hobson Richardson suunnitteli rakennuksen keskeiskirkoksi ja pinosi lukuisia geometrisia kappaleita pyramidin muotoon. Rakennuksen materiaalit olivat hiekkakiveä ja graniittia. Lasimaalauksia kehystävät pyörökaaret ovat tyypillisiä uusromaaniselle tyylille.
New York ja Washington ovat merkittävimpiä kertaustyylikaupunkeja. Esimerkkejä tyylistä ovat New Yorkin julkinen kirjasto (New York Public Library), Columbian yliopiston kampus, Metropolitan Museum of Art, American Museum of Natural History ja Brooklyn Museum. Vuonna 1913 valmistunut Grand Central Terminal on Manhattanin suurin rautatieasema, jonka monumentaalista julkisivua rytmittävät pylväät ja suuret pyörökaariset ikkuna-aukot. Myös Brooklyn Bridge on esimerkki kertaustyylistä. Silta oli positiivisen edistyksen symboli, jota verrattiin Eiffel-torniin. Insinööri John Augustus Roeblingin mestariteosta kritisoitiin myös liian moderniksi. Suippokaaret vaikuttavat historiallisilta, mutta silta oli näyttö nykyaikaisesta teknisestä osaamisesta. Teräskaapelien kannatteleman sillan pisin jänneväli on 487 metriä ja se oli yksi aikakautensa korkeimmista rakennuksista.
Art deco-tyylisuunta haastoi kertaustyylejä 1920-luvulta alkaen. Merkittäviä kertaustyylien mukaisia rakennuksia valmistui silti yhä, esimerkkeinä Paul Philippe Cretin Detroit Institute of Arts (1927) sekä Bertram Goodhuen Rockefeller Memorial Chapel (1928) ja Nebraskan osavaltion hallintorakennus (1919–1932). John Russell Popen suunnitteleman National Gallery of Artin (1940) taustalla oli edelleen Rooman Pantheon.
1800-luvun lopusta vuoteen 1914 > Teollinen vallankumous ja cast-iron-rakentaminen (1800-luvun jälkipuolisko)

1800-luvun jälkipuolisko Yhdysvalloissa oli sisällissodan jälkeisen jälleenrakennuksen ja talouskasvun aikaa. Teollinen vallankumous toi rakentamiseen teräksen ja betonin kaltaisia uusia materiaaleja. Kaupungistuminen, väestönkasvu ja kapitalismi mullistivat amerikkalaisen yhteiskunnan. Sekä valtiolle että nousevalle porvaristolle työskennelleiden arkkitehtien työ keräsi myös virallista tunnustusta. Aikakausi synnytti elokuvan kaltaisia uusia viihdemuotoja, joita varten tarvittiin uudenlaista arkkitehtuuria. Elokuvateattereiden suunnittelijana New Yorkiin tunnettiin erityisesti Thomas W. Lamb.
1800-luvulla yleistyi uusia teräksen valmistusmetodeja, esimerkiksi Thomas-Gilchristin menetelmä, Bessemer-prosessi ja Siemens-Martin-uunit. Keksinnöt mahdollistivat laadukkaan teräksen massatuotannon. Teollisuuspohatat halusivat näyttää metallin arvon rakennusmateriaalina ja syntyi valurautarakentamiseksi (cast-iron building) kutsuttu tyylisuunta. Standardisoidut osat laskivat rakentamisen hintaa ja tulipaloriskiä saatiin pienennettyä palosuojaustöillä.
James Bogardus (1800–1874) oli cast-iron-rakentamisen keskeisiä nimiä. New Yorkissa rakennettiin useita cast-iron-tekniikkaa soveltaneita tehtaita ja myymälöitä. Haper-tornitalo (1854) imitoi renessanssipalatsin julkisivua. Daniel Badger (1806–1884) valmisti metalliosia, joilla koristeltiin Haughwout-tornitalo. Rakennukseen asennettiin ensimmäinen Otisin höyrytoiminen hissi, joka kuljetti kävijöitä viiden kerroksen välillä. Rakennuksen julkisivun koristelu piilotti sen metallisen sisärungon. Tornitalon ikkunat ympäröitiin korinttilaisilla pylväillä ja kokonaisuuden viimeisteli perusteellisesti ornamentoitu korniisi.
Cast-iron-arkkitehtuuriin kuuluivat lasimaalaukset, joista valo heijastui sisälle rakennukseen. John Eisenmann suunnitteli Clevelandiin arkadeja (1890) esikuvanaan Galleria Vittorio Emmanuele Milanossa Italiassa. John D. Rockefellerin ja Marcus Hannan rahoittamissa holvikaarissa on 1800 lasiruutua.
1800-luvun lopusta vuoteen 1914 > Pilvenpiirtäjien synty (1878–1914)

Pilvenpiirtäjien rakentamisesta tuli teknisesti mahdollista kun terästeollisuus ja hissit kehittyivät. Pilvenpiirtäjien yleistymisen taustalla olivat myös kaupunkien ruutuasemakaavat, markkinoiden kiihtyvä kilpailu ja yritysten koon kasvu.
Historian ensimmäinen pilvenpiirtäjä on joko Richard Morris Huntin suunnittelema 78 metriä korkea New York Tribune Building (1878) tai Chicagon Home Insurance Building (1884–1885), jonka suunnittelivat Chicagon koulukunnan arkkitehdit Louis Sullivan, William Le Baron Jenney, Daniel Burnham, William Holabird ja Martin Roche. Jälkimmäisen rakennuksen yksinkertaisuuden ja funktionaalisuuden on nähty ennakoivan myös tulevaa rationalismia. Louis Sullivanin Saint Louisiin suunnittelema Wainwright Building (1890) on esimerkki Chicagon koulukunnan työstä. Rakennuksen rautarunko on vahvistettu betonilla.
Arkkitehti Cass Gilbertin vuonna 1913 suunnittelema 60-kerroksinen Woolworth Building New Yorkissa on uusgoottilaisista pilvenpiirtäjistä onnistunein. Kolme ensimmäistä kerrosta on rakennettu kalkkikivestä, jonka korvaa seuraavissa kerroksissa terrakotta. Uusgoottilainen tyyli näkyy rakennuksen valetukipilareissa ja gargoileissa. Rakennus on niin kookas, että koriste-elementit ovat ylisuuria näkyäkseen alas kadulle saakka. Chicago Tribune-lehden rakennuksen (1925) suunnittelivat Raymond Hood ja John Mead Howellsille. Kaupungin merkittävä uusgoottilainen maanmerkki on kuin maallinen katedraali.
Useat amerikkalaiset arkkitehdit, esimerkiksi Louis Sullivan, alkoivat pian kritisoida uutta pystysuuntaista arkkitehtuuria. Rakennusten korkeus esti auringonvalon tulon kadulle. Suorakulmainen asemakaava edisti liikenteen puuroutumista. Riskinä oli myös kaupunkien keskustojen yhdenmukaistuminen. Rakennuksiin liittyi lisäksi turvallisuusongelmia, erityisesti tulipalovaara. New Yorkissa tuli vuonna 1916 voimaan uusi kaavoituslaki (zoning law), joka velvoitti arkkitehdit sopeuttamaan tornitalojen korkeuden tontin kokoon. Laki oli voimassa vuoteen 1961 saakka. Uudet rakennukset tuli rakentaa pyramidin muotoon ja ylimpien kerrosten oli oltava pohjakerroksia kapeampia (Empire State Building). Toisaalta voitiin rakentaa vain osalle tontista, kuten Ludwig Mies van der Rohen ja Philip Johnsonin Seagram Buildingissa (1958), joka vetäytyy 28 metriä Park Avenuelta. Nykyisinkin pilvenpiirtäjien rakennusoikeus on erittäin säädelty.
Vuonna 1904 Frank Lloyd Wright kiinnostui valon ongelmasta ja suunnitteli Buffaloon Larkin Buildingin. Rakennus oli ryhmitetty suuren keskuskuilun ympärillä, johon oli näkymä jokaisesta kerroksesta. Tornitalo avautui sisäänpäin ja siinä oli suuri yhteinen sali. Wright hylkäsi pilvenpiirtäjien standardimallin käyttämällä kiveä ja tiiltä ja leikkaamalla kerrokset vaakatasossa.
Daniel Burnham: The Chicago Masonic Temple Building (1891-1892), Chicago.
Tribune Tower, Chicago. Uusgotiikka.
Cass Gilbert: Woolworth Building1913), New York. Uusgotiikka.
Daniel Burnham: Flatiron Building (1902), New York. Kertaustyylit.
1900-luvun arkkitehtuuri (1914–) > Frank Lloyd Wright

Preeriatyyli (engl. Prairie School) aloitti Yhdysvalloissa orgaanisen arkkitehtuurin aikakauden. Tyylisuunnan pääedustajina pidetään Louis Sullivania ja Frank Lloyd Wrightia. Ensimmäinen preeriatyylinen suuri talo on Wrightin Ward W. Willittsille suunnittelema Highland Park (1902) Illinoisissa. Rakennus on malliesimerkki luontoon avautuvasta horisontaalisesta asuintalosta. Wright suunnitteli rakennukseen takan ympärille jäsennetyn epäsymmetrisen keskeispohjapiirroksen. Sisäänkäynti on vaatimaton ja huoneissa on matala katto: omaelämäkerrassaan (1932) Wright toteaa, että rakennus on suunniteltu 174 senttimetrin pituiselle ihmiselle. Puhtain esimerkki preeriatyylistä on kohoavaa valtamerilaivaa muistuttava Robie House (1906–1909) Chicagossa.
Vietettyään aikaa Japanissa Frank Lloyd Wright palasi Yhdysvaltoihin ja kehitti ”textile block”-tekniikan, jossa pinottiin standardisoituja betonilohkoja. Esimerkki rakennustavasta on Alice Millardin talo (1923) Pasadenassa Kaliforniassa. Wright jatkoi kokeilujaan mesenaatti Edgar J. Kaufmannin tuella ja suunnitteli tunnetun Fallingwater-talon vuonna 1936. Rakennuksessa oli ulkonevat kannatuspalkit ja kulmikkaat ikkunat. Kaiken kaikkiaan Frank Lloyd Wright suunnitteli noin 120 rakennusta vuosien 1948 ja 1959 välillä.
1900-luvun arkkitehtuuri (1914–) > Art deco amerikkalaisessa arkkitehtuurissa

1920-luvun lopussa amerikkalaisessa arkkitehtuurissa voimistui art decon vaikutus. Tyylisuunta yhdisti nykyaikaisen kaupunkiympäristön vaatimukset ja esikolumbiaaniset vaikutteet ja johti geometriseen yksinkertaistumiseen, tyylittelyyn ja ylellisten materiaalien käyttöön. Vaikutus näkyy erityisesti New Yorkin pilvenpiirtäjissä, esimerkkeinä Chrysler Building (1928-1930), Empire State Building (1929–1931) ja Chanin Building (1927–1929). Art deco-rakennuksia ovat myös Board of Trade Building (1930) Chicagossa, Fisher Building (1928) ja Guardian Building (1929) Detroitissa, Argyle Hotel (1931) ja The Eastern Building (1930) Los Angelesissa ja Golden Gate Bridge (1937) San Franciscossa.
Vaikka Wall Streetin pörssi romahti vuonna 1929 pilvenpiirtäjiä rakennettiin edelleen hämmästyttävän nopeasti. Presidentti Franklin Delano Roosevelt tuki rakennusalan työllisyyttä sarjalla suuria julkisia rakennustöitä. Empire State Buildingia pidettiin yhtenä maailman seitsemästä ihmeestä. Rockefeller Center (1930-1939) oli valtava arkkitehtoninen kompleksi Manhattanin sydämessä. Kunnianhimoinen "kaupunki kaupungissa" rakennettiin vaikeina taloudellisina vuosina.
Floridassa syntyi samaan aikaan omaleimainen tropical art deco-trendi. Vuoden 1926 hurrikaanin tuhojen jälkeen Miami Beachille rakennettiin hotelleja, joiden stukko- ja marmorikoristeet hakivat innoitusta paikallisesta flamingojen kaltaisesta eläimistöstä ja palmujen kaltaisesta kasvillisuudesta. Rakennuksissa käytettiin pastellivärejä. Floridassa on yli 800 tyylisuunnan iloittelevaa rakennusta, valtaosa Lincoln Road Mallin ja Ocean Driven varrella. Floridan tropical art decon korvasivat 1920-luvulta 1940-luvulle tultaessa zig-zag modern-, mediterranean revival-, streamline moderne- ja depression modern-tyylisuunnat.