stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Outi Nieminen
Levytykset

2020 Ismaila Sané Saïsba: Ekiinafrik
2011 Sakari Kukko & Humbalax: Paratiisi. (Rockadillo records)
2006 Elävät Työt. Juho Koirasen sävellyksiä ystävien esittämänä (CD 5KYCD)
2002 Ismaila Sané: Ñamandu (CD AZCD02-18, Azel Producciones, Teneriffa, Espanja)
1999 Ismaila Sané: Ñamandu (CD AZCD99-10, Azel Producciones, Teneriffa, Espanja)
1998 Piirpauke: Laula sinäkin (CD ZENCD 2058, Rockadillo Records)
1993 Piirpauke: Terra Nova - Muuttolinnut CD ZENCD2037 (Rockadillo Records)
Ismaila Sané: Ñamandu (2002, AZCD02-18, Outi Nieminen)

Piirpauke: Laula sinäkin (1998, ZENCD 2058, Outi Nieminen)

Piirpauke: Terra Nova - Muuttolinnut (1993, Zen Master ZENCD2037, Outi Nieminen)
Dominik Badinka

| Dominik Badinka> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. marraskuuta 2005 (ikä 19) Chomutov, Tšekki
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  190 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura (P):  Carolina Hurricanes
Nyk. seura:  Malmö Redhawks (SHL)
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2023–
NHL-varaus:  34. varaus, 2024 Carolina Hurricanes
Dominik Badinka (s. 27. marraskuuta 2005 Chomutov, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Badinka edustaa lainasopimuksella SHL-joukkue Malmö Redhawksia. Hänellä on tulokassopimus NHL-joukkue Carolina Hurricanesin kanssa kauden 2026–2027 loppuun saakka.
Badinkan kasvattajaseura on Piráti Chomutov. Carolina Hurricanes varasi hänet toisella kierroksella 34. varausvuorolla vuoden 2024 NHL:n varaustilaisuudessa. Hän on pelannut 63 SHL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on tehnyt kolme maalia ja viisi syöttöä eli yhteensä kahdeksan tehopistettä. Uran tilastot päivitetty 14. tammikuuta 2025.
Kaija Pakarinen

| Kaija Pakarinen |
| --- | --- |
 Kaija Pakarinen vastaanottamassa Suomi-palkintoa vuonna 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. tammikuuta 1954 (ikä 71) Rääkkylä
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1979–
Merkittävät roolit:   Lumikit (1986) – Sisko  Katsastus (1988) – Mallu  Lahja (1997) – Leila  Kiinnisidottu (1994) – Henna 
Palkinnot
  Jussi-palkinto: Tilinteko (1987)  Koura-palkinto: Kiinnisidottu (1994)  Suomi-palkinto 2022  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kaija Pakarinen (s. 7. tammikuuta 1954 Rääkkylä) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt pitkään Yleisradiossa, mutta myös Suomen Kansallisteatterissa, Helsingin ja Espoon kaupunginteatterissa, Tampereen Komediateatterissa, Mikkelin Teatterissa, Ryhmäteatterissa ja Rakastajat-teatterissa. Hän sai Suomi-palkinnon 2022.
Kaija Pakarinen varttui maanviljelijäperheessä Pohjois-Karjalan Rääkkylässä, jossa hän kiinnostui näyttelijän urasta esiintyessään lapsena isänsä piirtämässä Rasivaaran nuorisoseurantalossa. Hän kävi Suomen Teatterikoulun näyttelijälinjan vuosina 1975–1979. Pakarinen näytteli Televisioteatterissa 1979–1990, toimi sitten Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyön lehtorina 1990–1992 ja palasi Yleisradioon vuosiksi 1992–2002. Sen jälkeen hän on toiminut freelancerinä.
Yksi ensimmäisiä Kaija Pakarisen rooleja on Sisko Paavonen Lumikit-televisionäytelmässä (1986), jossa seurataan naistentautien yhden huoneen potilaiden elämää vuorokauden ajan. Vuonna 2001 hän ohjasi Lumikit Kajaanin kaupunginteatteriin.
Läheisimmiksi teatteritöikseen Pakarinen on maininnut Riku Saastamoisen ohjaukset Idiootti ja Kevään ensimmäinen saalis, Johanna Freundlichin vuoden 2014 ohjauksen Kati Kaartisen näytelmästä Nätti tyttö, vähän pehmee, Heidi Könkään monologin Sandra ja Juha Jokelan Kansallisteatterille kirjoittaman ja ohjaaman Patriarkan (2012).
Pakarinen on näytellyt myös monissa kotimaisissa elokuvissa. Hän sai vuonna 1988 Jussi-palkinnon parhaasta naispääosasuorituksesta Veikko Aaltosen elokuvassa Tilinteko. Hänellä on ollut pieniä rooleja esimerkiksi Aki Kaurismäen elokuvissa Mies vailla menneisyyttä ja Kauas pilvet karkaavat..
Pakarinen on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Helsingin herra, Kallio, Taivaan tulet ja Kovaa maata.
Yksityiselämä

Pakarisella on 1980-luvulla syntynyt kehitysvammainen tytär.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva / Televisiosarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1986 | Lumikit | Sisko Paavonen |
| 1987 | Tilinteko | Leena Palo |
| 1988 | Katsastus | Mallu |
| 1989 | Likaiset kädet | Olga |
| 1994–1997 | Kovaa maata | Virpi |
| 1994 | Kiinnisidottu | Henna |
| 1995, 2000 | Kotikatu | opettaja |
| 1996 | Kauas pilvet karkaavat | aamutakkinen nainen |
| 1997 | Vuoroin vieraissa | Sirpa Jalander |
| 1997 | Lahja | Leila |
| 1999 | Lapin kullan kimallus | Aili Ervast |
| 2000 | Raid | Niemisen leski |
| 2000 | Levottomat | terveydenhoitaja |
| 2000 | Sano Oili vaan | neiti Kirsch |
| 2001 | Kaverille ei jätetä | Helena |
| 2002 | Mies vailla menneisyyttä | Kaisa Nieminen |
| 2003 | Hovimäki | Katri Ingberg |
| 2004 | Joensuun Elli | Aune, Veijon äiti |
| 2004 | Perkele | Hilkka |
| 2004 | Juoksuhaudantie | Merja Kesämaa |
| 2006 | Uudisraivaaja | Paula Laine |
| 2008 | Maleena | mummi |
| 2008–2010 | Ihmisten puolue | Regina Mälkki |
| 2009 | Postia pappi Jaakobille | Leilan sisko (ääni) |
| 2009 | Puolustuksen puheenvuoro | tuomari |
| 2010 | Kallio | Leea |
| 2010–2011 | Taivaan tulet | Karjalainen |
| 2011 | Hella W | Linda Tanner |
| 2012 | Tähtitaivas talon yllä | anoppi |
| 2012 | Kohta 18 | terapeutti |
| 2012 | Helsingin herra | Riitta Rautio |
| 2012 | Ja saapuu oikea yö | Marja |
| 2012 | Roba | valittajanainen |
| 2012 | Rakkauden rasvaprosentti | Stigun äiti |
| 2013 | 8-pallo | vanginvartija |
| 2014 | Raja | Anja Aropalo |
| 2014 | Vadelmavenepakolainen | naapuri |
| 2015 | Hinnalla millä hyvänsä | Annukka Törmänen |
| 2015–2020 | Downshiftaajat | Kaija Kuusela |
| 2016 | Jättiläinen | Marja Riekkola-Vanhanen |
| 2016 | Syke | Ritva |
| 2016 | Tulen morsian | Valborg Magnusdotter |
| 2016 | Syysprinssi | äiti |
| 2017 | Kimmo | Hertta |
| 2017 | Toivon tuolla puolen | Wikströmin vaimo |
| 2017 | Nuoruustango | Natalia |
| 2018 | Tyhjiö | Pihlan äiti |
| 2019 | Huone 301 | Eeva Kurtti |
| 2020 | Paratiisi | Päivi Koivu |
| 2020 | Karppi | Marjatta |
| 2022 | Sininen enkeli | Markon äiti |
| 2022 | Häät ennen hautajaisia | Anneli |
| 2022 | Transport | Anita Korvola |
Marie-Anne Collot

Marie-Anne Collot, Etienne Falconet'n maalaus vuodelta 1773.
Marie-Anne Collot (1748–1821) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hänen appensa ja opettajansa oli kuvanveistäjä Etienne Falconet. Hänen tuotannostaan tunnetaan parhaiten muotokuvat.
Collot liikkui Ranskassa ollessaan piireissä, joihin kuului valistuskirjailijoita kuten Denis Diderot. Collot veisti Diderot'sta muotokuvan ja oli tämän kanssa kirjeenvaihdossa.
Monet Collot'n varhaisimmista töistä ovat kadonneet. Ollessaan vuosina 1766–1778 Venäjällä yhdessä Étienne Maurice Falconet'n kanssa työstämässä Vaskiratsastajaa, hän tutustui hovipiireihin ja Katariina Suuri myönsi hänelle eläkkeen. Collot oli suunnitellut ja veistänyt ratsastajapatsaassa kuvatun Pietari Suuren kasvot.
Ranskan suuri vallankumous mullisti myös taiteilijoiden elämän. Hänen aviomiehensä, moni ystävistään ja hänen opettajansa olivat kuolleet. Collot lopetti uransa vuoden 1791 paikkeilla, keskittyen perheeseensä ja eli rauhallista elämää Bordonnayn kylässä.
Valikoituja teoksia

Suuriruhtinatar Natalia Alexeievna
Mary Cathcart
Étienne Maurice Falconet
Pierre-Etienne Falconet
Malli Pietari Suuren päätä varten “Vaskiratsastaja”-patsaaseen
Käännös suomeksi
ORP Ślązak (1921)

| ORP Ślązak |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Stettiner Maschinenbau A. G. Vulcan, Stettin
Kölinlasku:  1916
Laskettu vesille:  31. maaliskuuta 1917
Palveluskäyttöön:  15. lokakuuta 1921
Poistui palveluskäytöstä:  1938
Tekniset tiedot
Uppouma:  330 t (suunniteltu) 381 t (max)
Pituus:  61,10 m (kokonaispituus) 60,12 m (vesiraja)
Leveys:  6,41 m
Syväys:  2,21 m (etuosa) 2,24 m (perä)
Koneteho:  6 000 hv
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  3 upseeria ja 70 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  2 x 47 mm tykkiä 2 x 450 mm torpedoputkea
ORP Ślązak oli Puolan laivastolle Versaillesin rauhansopimuksen mukaisesti luovutettu Saksan keisarillisen laivaston torpedovene SMS A-59, joka oli siten 1918 itsenäistyneen maan laivaston ensimmäisiä aluksia.
Valmistus

Saksan keisarikunnan laivasto tilasi aluksen Stettiner Maschinenbau A. G. Vulcanilta Stettinistä, missä köli laskettiin vuonna 1916 telakkanumerolla 479. Alus laskettiin vesille 13. huhtikuuta 1917 ja  otettiin palvelukseen 9. kesäkuuta 1917 torpedoveneenä nimellä SMS A-59. Valmistuessaan aluksen aseistuksena oli kaksi 8,8 cm KL/30 -tykkiä ja yksi 45 cm torpedoputki.
Palvelus

Ensimmäisessä maailmansodassa alus oli Saksan keisarikunnan laivastossa Flanderissa ja myöhemmin miinanraivaajalaivueessa, mistä se vapautui 30. syyskuuta 1920. Versailles'n rauhassa alus määrättiin luovutettavaksi sotakorvauksena Puolalle. Luovutettu alus oli huonossa kunnossa ja huollettiin Rosythissä, minkä jälkeen se luovutettiin 28. syyskuuta 1921 Puolalle.
Alus otettiin koeajojen jälkeen virallisesti Puolan merivoimien palvelukseen 15. lokakuuta 1921 nimellä ORP Ślązak. Se palveli torpedoveneviirikössä (puol. Dywizjon Torpedowców). Alus oli toimitettu aseistamattomana, joten siihen asennettiin kaksi 47 millimetrin wz. 85 Hotchkiss -tykkiä ja kaksi 7,92 millimetrin Maxim wz. 08 -konekivääriä. Tykit vaihdettiin 1924 75 millimetrin Scheider wz. 97 -tykkiin. Samalla aseistusta täydennettiin kahdella 450 millimetrin torpedoputkella.
Ślązak osallistui laivastovierailuihin, joita tehtiin muun muassa 1923 Libauhun ja Riikaan sekä 1929 Kööpenhaminaan.  Alus saattoi 1930 matkustaja-alus Poloniaa, joka kuljetti presidentti Ignacy Mościckin viralliselle vierailulle Viroon.
Alus oli vuodesta 1937 koululaivana ja palveli ilmavoimien maalialuksena. Toisen maailmansodan alkaessa alus oli Puckissa, jossa se ei osallistunut taisteluihin. Saksalaiset valtasivat aluksen ja romuttivat sen.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
35 vuotta lauluja

| 35 vuotta lauluja KOM-teatteri |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1971–2003
 Julkaistu: 2006
 Formaatti: CD (LXCD 648)
 Tyylilaji: folk rock, jazz, näyttämömusiikki, työväenmusiikki
 Kesto: 156.29
 Levy-yhtiö: Johanna
KOM-teatterin muut julkaisut
| KOM-teatterin joulu 2003 | 35 vuotta lauluja 2006 |   |
35 vuotta lauluja on vuonna 2006 ilmestynyt KOM-teatterin kokoelmalevy. Se on järjestyksessään 14. ja toistaiseksi viimeisin KOM-teatterin albumi. Tupla-CD julkaistiin juuri ennen teatterin 35-vuotiskonsertteja, jotka järjestettiin Helsingin Kulttuuritalolla tammikuussa 2006.
Kokoelma sisältää lauluja KOM-kvartetin nimellä ilmestyneitä Älä tuhlaa aikaa ja Väinämöisen soitto -albumeja lukuun ottamatta kaikilta KOM-teatterin levyiltä. Lisäksi mukana on neljä vain singleillä tai vuoden 1986 EP-levyllä julkaistua kappaletta; Kalliolle kukkulalle, Palomita palomita, Serenadi ja Mirabeaun silta.
Vojtěch Čihař

| Vojtěch Čihař> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. maaliskuuta 2007 (ikä 17) Chomutov, Tšekki
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura:  HC Energie Karlovy Vary
Sarja:  Extraliga
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2024–
Vojtěch Čihar (s. 29. maaliskuuta 2007 Chomutov, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Cihar edustaa Tšekin Extraligassa pelaavaa HC Energie Karlovy Varya. Hänellä on sopimus joukkueen kanssa kauden 2024–2025 loppuun saakka.
Čiharin kasvattajaseura on Piráti Chomutov. Čihar on pelannut 32 Tšekin Extraligan ottelua. Näissä otteluissa hän on tehnyt kolme maalia ja neljä syöttöä eli yhteensä seitsemän tehopistettä.Uran tilastot päivitetty 13. tammikuuta 2025.
HMS Vestal (J215)

| HMS Vestal |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  11. tammikuuta 1943
Laskettu vesille:  19. kesäkuuta 1943
Palveluskäyttöön:  24. elokuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 26. heinäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Vestal (viirinumero J215) Britannian kuninkaallisen laivaston 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 11. tammikuuta 1943 telakkanumerolla 1147. Se laskettiin vesille 19. kesäkuuta ja valmistui vielä samana vuonna  24. elokuuta.
Palvelus

Alus upposi 26. heinäkuuta 1945 Phuketinlahdella kamikazen osuttua siihen.
Tuomo Könönen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 29. joulukuuta 1977 (ikä 47)
Syntymäpaikka: Trollhättan, Ruotsi
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja
Pituus: 175 cm
Junioriseurat
1988–1994: VisanP
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1994–1998 | VisanP | 63 | (6) |
| 1998–2001 | RoPS | 94 | (4) |
| 2002–2005 | MyPa | 87 | (3) |
| 2003 | → Rakuunat (laina) | 4 | (0) |
| 2006–2008 | Odd Grenland | 56 | (1) |
| 2009 | MyPa | 25 | (1) |
| 2010 | PS Kemi | 23 | (1) |
| 2011–2013 | RoPS | 75 | (4) |
| 2014–2016 | PS Kemi | 47 | (4) |
| 2017 | TP-47 | 10 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 484 | (24) |
Maajoukkue
| 2008 | Suomi B | 1 | (0) |
| 2004–2006 | Suomi | 6 | (0) |
Valmennusura
2013: RoPS (apuv.)
2015–2016: PS Kemi (apuv.)
2017: FC Kemi
2018: PS Kemi (apuv.)
2021: Kemi City
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Tuomo Könönen (s. 29. joulukuuta 1977 Trollhättan, Ruotsi) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja tai keskikenttäpelaaja.
Ura

Könönen on kemiläisen Visan Pallon kasvatti. Suomessa hän on pelannut pääsarjatasolla Rovaniemen Palloseurassa, jossa hän debytoi kaudella 1998, ja Myllykosken Pallossa. Jälkimmäisessä hän voitti Suomen-mestaruuden kaudella 2005, SM-hopeaa 2002 ja Suomen cupin 2004.
Vuosina 2006–2008 Könönen pelasi Norjassa Odd Grenlandin joukkueessa. Kaudeksi 2010 hän palasi kotiseudulleen Kemiin ja teki kaksivuotisen sopimuksen Ykkösessä pelanneen PS Kemin kanssa.
Suomen maajoukkueessa Könönen on pelannut kuusi maaottelua vuosina 2004–2006. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki 3. joulukuuta 2004 Omania vastaan.
Jalkapallon ohella Könönen on pelannut futsalia FTK:ssa ja Kanuunoissa.
Saavutukset

Suomen mestaruus 2005
SM-hopea 2002
Suomen Cup 2004, 2013
Aiheesta muualla

Könönen Veikkausliigan sivustolla
Könönen Palloliiton sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Muğul

Muğul (tadžikiksi Муғул, myös Mevağul, Мевағул ja Mevağal, Мевағал; uzb. Moʻgʻultogʻ) on vuoristo Syrdarjan oikealla rannalla Tadžikistanissa ja Uzbekistanin rajalla. Sen pituus on 35 (tai toisen lähteen mukaan 85) kilometriä ja leveys 12–15 kilometriä. Vuorten keskikorkeus on 1 200–1 300 metriä. Korkein kohta on Muzbek (1 624 metriä). Pohjoisessa Mirzorabotin alanko erottaa Muğulin Quramavuorista.
Muğulvuoret ovat muodostuneet etupäässä paleotsooisen kauden granodioriitista ja sedimenttikivilajeista. Niiden paljaita ja kivisiä rinteitä halkovat syvät veden uurtamat laaksot. Rinteillä on aavikkokasvillisuutta. Vuotuinen sademäärä on 200–250 millimetriä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat volframi ja molybdeeni.
Miki Jauhiainen

Miki Jauhiainen (s. 8. heinäkuuta 1997) on suomalainen ex-lentopalloilija.
Jauhiainen syntyi vuonna 1997 Kanadan Vancouverissa, jossa perhe asui Mikin toisen vanhemman opiskelujen takia. Vuonna 1999 perhe muutti Englantiin ja sieltä edelleen Suomeen vuonna 2003 Jauhiaisen ollessa kuusivuotias. Lentopallon Jauhiainen aloitti 11-vuotiaana tamperelaisessa Kalevan Lentopallossa. Sittemmin lukioikäisenä hän opiskeli Kuortaneen urheilulukiossa ja harjoitteli Kuortaneella Suomen lentopalloliiton valmennuskeskuksessa. Lukion ensimmäisellä luokalla Jauhiainen pelasi kakkossarjaa ja myöhemmillä luokilla Kuortaneen valmennuskeskuksen ykkössarjajoukkueen riveissä. Hän esiintyi samalla ikäluokkansa maajoukkueessa.
Jauhiainen solmi puoli vuotta kestävän sopimuksen Rantaperkiön Iskun 1-sarjajoukkueen kanssa kauden 2016-17 aluksi, ja siirtyi sen jälkeen Yhdysvaltoihin opiskelemaan vuosiksi 2017-2021. Siellä hän pelasi yliopistosarja NCAA:ssa utahilaisen Brigham Youngin yliopiston joukkueen BYU Cougarsin riveissä. Jauhiaisesta tuli heti tulokaskaudella ensimmäisen suomalainen lentopalloilija USA:n yliopistosarjan NCAA:n loppuottelussa keväällä 2017. Tie ei kuitenkaan kantanut mestaruuteen saakka, kun Ohio State voitti kotiyleisönsä edessä NCAA:n mestaruuden BYU:n nenän edestä 3-0. Keväällä 2020 BYU johti yliopistosarjaa, kunnes se katkaistiin koronapandemian takia kesken. Jauhiainen päätti jatkaa opintojaan vuodella päästäkseen pelaamaan vielä yhden kauden. Keväällä 2021 BYU eteni jälleen loppuotteluun, mutta edellisellä kaudella keskeytyshetkellä toisena ollut Havaijin yliopisto vei tällä kertaa mestaruuden.
Jauhiainen valittiin syksyllä 2016 Suomen miesten lentopallomaajoukkueen EM-karsintaryhmään. Vuotta aiemmin hän oli ollut mukana EM-kisoihin nimetyssä lentopallomaajoukkueen 26 pelaajan ryhmässä sekä keväällä 2016 valitussa yli 20 pelaajan Maailmanliigan pelaajaryhmässä.
Suomeen palattuaan Jauhiainen oli mukana miesten maajoukkueryhmässä ja osallistui vuoden 2021 EM-kisoihin, joiden alkulohko pelattiin Tampereella.
Savo Volleyn riveissä Jauhiainen saavutti Suomen Cupin mestaruuden kaudella 2021, Mestaruusliigan hopeaa keväällä 2022 ja pronssia keväällä 2023. Ammattilaisuransa Jauhiainen päätti kevään 2023 viimeiseen otteluun.
Seurat

Kasvattajaseura: Kalevan Lentopallo
2013–2016 Kuortaneen valmennuskeskuksen joukkue
2016 Rantaperkiön Isku
2017–2021  Brigham Youngin yliopisto (Utah, Yhdysvallat)
2021–2023 Savo Volley
Henrik Johan Aminoff (konsuli)

Henrik Johan Aminoff (24. marraskuuta 1919 Kuopio – 24. huhtikuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen konsuli ja yritysjohtaja.
Perhe

Aminoffin vanhemmat olivat kauppaneuvos Adolf Esaias Aminoff ja Anna Elisabeth Schreck. Aminoff avioitui Eeva Elina Pekkalan kanssa, joka oli Suomen pääministeri Mauno Pekkalan tytär. Pariskunta sai kaksi lasta: Eeva-Liisa Aminoffin ja Kari Aminoffin. Yritysjohtaja Lars Mikael Aminoff oli hänen veli.
Opinnot

Aminoff valmistui Iisalmen yhteislyseosta ylioppilaaksi vuonna 1938.  Aminoff valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1946.
Opintojen välissä hän osallistui toiseen maailmansotaan. Hän sai yliluutnantin arvon.
Ura

Aminoff aloitti uran konttoripäällikkönä Iisalmen Sahat Oy:ssä. Hänen isä oli yrityksen perustajia. Aminoff valittiin yrityksen toimitusjohtajaksi vuonna 1949. Aminoffin aikana yrityksestä kehitettiin tehokas teollisuuslaitos. Huomattavaa kasvua tapahtui 1960- ja 1970-lukujen aikana.
Hän oli myös Putkola Oy:n johtokunnan jäsen, Iisalmen kauppakamarin hallituksen jäsen ja Kuopion kauppakamarin hallituksen jäsen. Aminoff osallistui useisiin maakunnallisiin kehittämishankkeisiin.
Aminoff sai konsulin arvonimen tasavallan presidentti Urho Kekkoselta vuonna 1971.
Vapaa-ajan harrastuksia olivat kirjallisuus ja hyväntekeväisyys. Hän lahjoitti varoja Pohjois-Savon kulttuurirahastolle. H.J. Aminoffin rahasto kantaa hänen nimeään. Rahaston varoilla ostettiin Eemil Halosen Sotkottaret-patsas.
Aminoff menehtyi 55-vuotiaana ja hänen poika Kari Aminoff jatkoi perheyrityksen johdossa.
Ritarikunnat

Vapaudenristin ritarikunta neljännen luokan vapaudenristi
Vapaudenristin ritarikunta kolmannen luokan vapaudenristi
Zolderin 24 tunnin ajo

Zolderin Rata.
Zolderin 24 tunnin ajo on Circuit Zolderin radalla Belgiassa ajettava urheilu- ja vakioautojen kestävyysajo. Ensimmäinen kestävyysajo siellä ajettiin vuonna 1983.
Kilpailusta tuli osa Belcar-sarjaa vuonna 1997.
Aiheesta muualla

Kilpailun sivusto (englanniksi)
Autourheilun kestävyysajot
| --- | --- |
24 tuntia:  Le Mansin 24 tunnin ajo  Daytonan 24 tunnin ajo  Nürburgringin 24 tunnin ajo  Span 24 tunnin ajo  Dubain 24 tunnin ajo  Fujin 24 tunnin ajo  Zolderin 24 tunnin ajo  Silverstonen 24 tunnin ajo  Portimãon 24 tunnin ajo  Barcelonan 24 tunnin ajo  Bathurstin 24 tunnin ajo  Tokachin 24 tunnin ajo 
12 tuntia:  Sebringin 12 tunnin ajo  Bathurstin 12 tunnin ajo  Gulfin 12 tunnin ajo  Brnon 12 tunnin ajo  Reimsin 12 tunnin ajo  Sepangin 12 tunnin ajo  Mugellon 12 tunnin ajo  Estorilin 12 tunnin ajo  Kuwaitin 12 tunnin ajo 
10 tuntia:  Petit Le Mans  Suzukan 10 tunnin ajo 
9 tuntia:  Kyalamin 9 tunnin ajo 
8 tuntia:  Bahrainin 8 tunnin ajo  Indianapolisin 8 tunnin ajo  Kalifornian 8 tunnin ajo 
6 tuntia:  Abu Dhabin 6 tunnin ajo  Bogotán 6 tunnin ajo  Fujin 6 tunnin ajo  Monzan 6 tunnin ajo  Portimãon 6 tunnin ajo  Span 6 tunnin ajo  Watkins Glenin 6 tunnin ajo  Bathurstin 6 tunnin ajo  Montereyn 6 tunnin ajo  Silverstonen 6 tunnin ajo  Doningtonin 6 tunnin ajo  Nürburgringin 6 tunnin ajo  São Paulon 6 tunnin ajo  Circuit of the Americasin 6 tunnin ajo  Bahrainin 6 tunnin ajo  Méxicon 6 tunnin ajo  Shanghain 6 tunnin ajo  Vallelungan 6 tunnin ajo 
1000 mailia: Mille Miglia
1000 km:  Bathurst 1000  Brands Hatch 1000 km  Buenos Aires 1000 km  Zeltweg 1000 km 
Muita:  Carrera Panamericana  Targa Florio 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:24 Hours of Zolder
Käännös suomeksi
Narvikin taistelu

Narvikin taistelut käytiin toisessa maailmansodassa Saksan ja liittoutuneiden välillä 9. huhtikuuta – 8. kesäkuuta 1940 Narvikin sataman ja sen ympäristön hallinnasta. Ne voidaan jakaa Ofotfjordissa käytyihin kahteen meritaisteluun ja maalla käytyyn taisteluun kaupunkia ympäröivillä vuorilla. Syynä alueesta käytyihin taisteluihin oli Narvikiin Kiirunasta Ruotsista tuleva junarata ja satama, joka aina sulana mahdollisti ympärivuoden rautamalmin kuljetuksen edelleen.
Vuonossa 10. ja 13. huhtikuuta käydyt meritaistelut käytiin Ison-Britannian kuninkaallisen laivaston ja Kriegsmarinen laivasto-osastojen välillä, kun taas maataisteluihin osallistuivat liittoutuneista Norjan, Ranskan, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Puolan joukkoja. Saksan vuoristojoukkojen täydennyksenä oli meritaisteluissa tuhoutuneiden alusten miehistöjä sekä laskuvarjojoukkoja. Vaikka Saksa kärsi merkittäviä tappioita merellä ja sen joukot työnnettiin lähelle Ruotsin rajaa, se lopulta sai hallintaansa koko Narvikin. Syynä tähän oli liittoutuneiden Ranskan taisteluissa kärsimä tappio ja sitä seurannut Ranskan antautuminen kesäkuussa 1940.
Narvikin ensimmäinen meritaistelu

Britannian amiraliteetti lähetti Bernard Warburton-Leen johtman 2. hävittäjälaivueen viisi alusta Narvikiin 10. huhtikuuta. Käydyssä taistelussa tuhoutui kummallakin osapuolella kaksi hävittäjää sekä niiden lisäksi vaurioitui yksi brittiläinen ja neljä saksalaista hävittäjää. Satamassa tuhoutui yksi ammuslaiva ja kuusi rahtialusta.
Narvikin toinen meritaistelu

Vara-amiraali William Whitworth lähetti Narvikiin yhdeksän hävittäjän suojaamana taistelulaiva HMS Warspiten sekä rannikon edustalle viiden hävittäjän suojaamana lentotukialus HMS Furiousin. Osasto saapui 13. huhtikuuta Ofotvuonoon havaiten saksalaisten heikon tilanteen polttoaineen vähyyden vuoksi. Warspitelta laukaistu torpedopommittaja Fairey Swordfish upotti Herjangsfjordissa havaitsemansa sukellusveneen U-64.
Taistelussa tuhoutui kolme saksalaishävittäjää loppujen upottautuessa polttoaineen ja ampumatarvikkeiden loputtua. Hyökkäyksessä vaurioitui kolme brittiläistä hävittäjää, jolloin sai surmansa 28 ja haavoittui 55 miehistönjäsentä. Saksalaiset menettivät kaikkiaan 128 sotilasta kaatuneina ja 67 haavoittuneina. Alusten miehistöistä muodostettiin merijalkaväkiosasto, joka osallistui maataisteluihin.
Maataistelut

Saksalaisjoukot saivat täydennyksinä noin tuhat laskuvarjojääkäriä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battles of Narvik