stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Praktololi

| --- | --- |

Praktololi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N-[4-[2-hydroksi-3-(propan-2-yyliamino)propoksi]fenyyli]asetamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 6673-35-4
ATC-koodi: C07AB01
PubChem CID: 4883
DrugBank: DB01297
Kemialliset tiedot
Kaava: C14H22N2O3 
Moolimassa: 266,336
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 134−136 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa:  ?
Praktololi (Cardiol, Cardiolyt, Eraldin, Praktol, Pralon) on beetasalpaaja. Se on eräs lääkeaine, jota käytetään sydän- ja verenkiertoelinten sairauksissa. Lääke laskee sydämen syketaajuutta ja alentaa verenpainetta. Praktololin antotavat ovat olleet suun kautta otettava tabletti ja kapseli sekä iv.-ruiske. Lääkeaineinjektio annetaan hitaasti ruiskuttaen.
Praktololia on suositeltu käytettäväksi keuhkoastmaa sairastavilla potilailla, sillä lääkeaineen vaikutustapa ei ilmeisesti ole yhtä lailla hengitystoimintaa haittaavaa, kuin joillain toisilla samaan lääkeaineryhmään eli beetasalpaajiin liittyvillä valmisteilla. Praktololin haittavaikutuksina esitetään olleen silmä- ja iho-oireita, joista jotkin ovat muistuttaneet psoriasista ja niin sanottua LED-oireyhtymää. Lääkkeen käytön äkillinen lopettaminen on voinut johtaa takykardiaan ja rintakipujen esiintymisiin.
Praktololin kemiallinen kaava on C14H22N2O3, moolimassa 266,336 g/mol ja CAS-numero 6673-35-4.
Aiheesta muualla

PubChem: Practolol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Practolol (englanniksi)
DrugBank: Practolol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Practolol (englanniksi)
Beetasalpaajat
| --- | --- |
Epäselektiiviset beetasalpaajat:  alprenololi  bopindololi  bupranololi  karteololi  kloorianololi  mepindololi  nadololi  oksprenololi  penbutololi  pindololi  propranololi  sotaloli  tertatololi  timololi 
β1-selektiiviset salpaajat:  asebutololi  atenololi  betaksololi  bevantololi  bisoprololi  epanololi  esmololi  metoprololi  nebivololi  praktololi  s-atenololi  seliprololi  talinololi 
β2-selektiiviset salpaajat: butoksamiini
Beeta- ja alfasalpaajat:  karvediloli  labetaloli
Matti Poutvaara

Matti Poutvaara (vuoteen 1936 Poutanen; 18. huhtikuuta 1909 Parikkala – 22. joulukuuta 1989 Parikkala) oli suomalainen valokuvaaja. Poutvaara tunnetaan erityisesti pilvisten maisemien kuvaajana ja hän julkaisi useita kuvateoksia Suomen maakunnista ja kaupungeista.
Teoksia

Kaunis Häme. WSOY 1947, 2. painos 1948, 3. painos 1949, 4. uudistettu laitos 1952, 5. uud. painos 1961
Suomen sydän : kaunista Keski-Suomea. WSOY 1948
Satakunta. WSOY 1949
Komea Koillis-Suomi : Kemijärvi - Pyhätunturi - Pelkosenniemi - Savukoski - Salla - Posio - Kuusamo ; pitäjänesittelyt Eila Jokela, Reino Rinne, Kaarlo Julkunen. WSOY 1951, 2. painos 1966
Oi, kallis Suomenmaa ; tunnettuja lauluja kuvaillen valokuvannut, suunnitellut ja koonnut Matti Poutvaara. WSOY 1951
Suomi - Finland ;  valokuvaus, suunnittelu, taitto ja teksti Matti Poutvaara. WSOY 1952, 3. painos 1955, 5. painos 1958, 7. painos 1961, 9. painos 1966
Lappi : Keskiyön auringon maa. WSOY 1953, 2. painos 1957, 3. painos 1964
Tampere - Tammerfors : teollisuuden ja taiteen kaupunki. WSOY 1955, 2. painos 1958, 3. painos 1964
Suomen kaupungit sanoin ja kuvin. WSOY 1958
Lappeenranta. WSOY 1959
Lennämme Suomessa. WSOY 1959
Etelä-Karjala. WSOY 1961, 2. tark. painos 1969
Etelä-Pohjanmaa ; johdannon kirj. Artturi Leinonen. WSOY 1961
Tornionlaakso. Artko, Tampere 1965
Kemistä Utsjoelle. Artko, Tampere 1965
Nokia ; kuvatekstit ja johdanto Martti Joenpolvi ym. Nokian kauppala, Tampere 1966
Lohja ; kuvatekstit Iris Kähäri; johdanto Toivo Peltonen. Lohjan kauppala, Lohja 1967
Tampere : sinisten järvien kaupunki. Artko, Tampere 1967
Rovaniemi : Napapiirin maa : Rovaniemen kaupunki, maalaiskunta, seurakunta ; tekstit Jorma Etto. WSOY 1968
Postia sortokaudelta : sortovuosien passiivinen vastarinta postin käytössä. Gummerus 1973. ISBN 951-20-0315-5.
Poutvaaran kuvia on julkaistu myös useissa kokoomajulkaisuissa, muun muassa WSOY:n teoksessa Suomi kuvina.
Pohjois-Haaga

| Pohjois-Haaga> Norra Haga |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Pohjois-Haaga korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Läntinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  293
Pinta-ala:  1,70 km² 
Väkiluku:  9 691 (2019)
Väestötiheys:  5700 as./km²
Osa-alueet:  on itse Haagan osa-alue
Postinumero(t):  00400
Lähialueet:  Etelä-Haaga, Lassila, Pirkkola, Maunulanpuisto, Kivihaka, Pohjois-Pasila
Pohjois-Haaga (ruots. Norra Haga) on Haagan kaupunginosan osa-alue Helsingissä. Sitä rajaa idässä Hämeenlinnanväylä. Etelässä ja lännessä puistokaistaleet erottavat sen naapurikaupunginosa-alueista Etelä-Haagasta ja Lassilasta. Etelässä Pohjois- ja Etelä-Haagan raja kulkee myös Metsäläntietä pitkin. Pohjoisessa kaistale Lassilaa tulee vastaan Kaupintien ja Aku Korhosen tien eteläpuolisen puistoalueen takana. Pohjois-Haagan keskeisiin kohteisiin kuuluu Thalianaukio, jossa on myös taksiasema. Pohjois-Haagasta on Hämeenlinnanväylän ylittävien kevyen liikenteen siltojen kautta yhteys Keskuspuistoon ja Pirkkolan liikuntapuistoon.
Osa-alueella asuu vajaat 9 500 asukasta (1.1.2014) ja työpaikkoja se tarjoaa noin 4 000:lle (31.12.2012). Asukkaista monet ovat asuneet alueella sen rakentamisesta lähtien. Siksikin asukkaiden keski-ikä on keskimääräistä korkeampi; alueella asuu runsaasti yli 65-vuotiaita.
Pohjois-Haagan korkein maastonkohta on Ida Aalbergin tien pohjoispuolella olevilla kallioilla (44 m mpy.) ja matalin Hämeenlinnanväylän varressa Etelä-Haagan rajalla (10,5 m mpy.) Etäisyys Pohjois-Haagasta Helsingin keskustaan on noin kymmenen kilometriä.
Pohjois-Haagassa toimii vuonna 1956 perustettu kotiseutuyhdistys Pohjois-Haaga Seura ry.
Kadunnimistö

Pohjois-Haagassa useimpien katujen nimet viittaavat teatteriin. Alueen kokoojakatu on nimeltään Näyttelijäntie, ja sen poikkikatuja ovat muun muassa kuuluisien suomalaisten näyttelijöiden Ida Aalbergin, Aino Acktén ja Adolf Lindforsin mukaan nimetyt tiet. Alueella on suomalaisten näytelmäkirjailijoiden nimikkokatuja kuten Maiju Lassilan, Maria Jotunin, Järviluoman- ja Teuvo Pakkalan tiet. Alueella sijaitsee myös kirjailija Walentin Chorellin tie.
Thalian aukion nimi taas johtuu kreikkalaisen mytologian näytelmätaiteen muusan nimestä Thalia. Alueen kaakkoisosan katujen nimet kuten Nuijamiestentie, Ilkantie, Poutuntie, Krankantie ja Huovitie sekä Linnaleirin aukio viittaavat kuitenkin nuijasotaan.
Historia

Nykyinen Pohjois-Haaga kuului ennen vuotta 1946 pääosin Haagan kauppalaan, mutta oli rakentamatonta aluetta, pääosin suota, mäntyvaltaista metsää ja kallioita. Eliel Saarisen Munkkiniemi–Haaga-suunnitelma vuodelta 1915 ulottui Pohjois-Haagankin alueelle, mutta sen mukaisesti alueelle ei rakennettu mitään. Pohjois-Haagan alue liitettiin Helsinkiin suuressa alueliitoksessa ja siitä tuli Haagan kaupunginosan osa-alue vuonna 1959.
1910-luvun alussa perustettu partiolippukunta Toimen Pojat retkeili tulevan Pohjois-Haagan alueella ainakin jo vuodesta 1912 alkaen. Partiolaisten retkeily päättyi ja heidän rakentamansa metsämajan käyttö loppui, kun alueelle ryhdyttiin sodan uhatessa rakentamaan linnoituksia.
Professori Laura Kolbe kuvaa kirjassaan Luokkaretkellä hyvinvointiyhteiskunnassa elämäänsä 1950-luvun Pohjois-Haagassa seuraavasti: "Kotini Pohjois-Haagassa, 1950-luvun uudessa helsinkiläisessä esikaupungissa, edusti uutta aikaa. Lapsuuteni kaupunginosassa korostuivat järjestys ja moderni valoisuus, selkeys ja toimivuus. Elettiin yhä säädyllisyyden ja hierarkkisuuden normittamassa maailmassa, johon uusi urbaani keskiluokka oli kasvamassa. Haagan asuntoihin eivät muuttaneet maalaiset, vaan sinne tulivat modernia elämää hakemaan juristi-, insinööri-, ekonomi- ja lääkäriperheet sekä työläis- ja palveluammateissa toimivat. Kaksikielisyys oli melko tavallista. Lapsia oli paljon ja kaikkialla. Olimme aina ulkona leikkimässä, emmekä niinkään toistemme kotona. Sosiaalinen tausta oli pihan leikeissä häivytetty taustalle."
Historia > Pohjois-Haaga kansalaissodassa

Kerrostalojen välisillä puistoalueilla on satunnaisesti näkyvissä jäänteitä ensimmäisen maailmansodan aikana lähinnä ampumahaudoiksi rakennetuista linnoitteista, jotka kuuluivat niin sanottuun Krepost Sveaborgiin. Puolustustarkoituksiin tehtyjä linnoitteita ei jouduttu käytännössä juuri kokeilemaan. Satunnaisia yhteenottoja syntyi punakaartilaisten ja saksalaisten välille jälkimmäisten tullessa Leppävaaran suunnasta 11. huhtikuuta 1918. Yksi hyvin säilynyt linnoituskokonaisuus sijaitsee Runar Schildtin puiston länsipäässä. Muistona linnoitustöistä on Pohjois-Haagan puistoissa lisäksi muutama nykyisin ulkoilureittinä palveleva mukulakivinen tykkitie.
Valkoisten avuksi kansalaissodan aikana saapuneet saksalaiset toimeenpanivat punakaartilaisten joukkoteloituksen Etelä-Haagassa nykyisten Riistavuoren vanhainkodin ja Vihdintien liikenneympyrän välisellä suoalueella 12. huhtikuuta 1918. Pohjois-Haagan metsään haudattiin 28 punakaartilaista ja lisäksi neljä virolaista, joista yksi oli silloinen Viron oikeusministeri Jüri Vilms. Virolaiset olivat olleet matkalla Suomen kautta Isoon-Britanniaan neuvottelemaan Viron itsenäistymisestä, jota Saksa vastusti. Vuonna 1920 virolaiset onnistuivat jäljittämään kadonneet maanmiehensä, Vilmsin ja hänen seuralaistensa ruumiit kaivettiin haudasta ja kuljetettiin kunnianosoituksin Tallinnaan. Samana vuonna haudalle pystytettiin muistokivi, jossa on ainoastaan vuosiluku 1918. Hauta on nykyisin Helsingin kaupungin omistama suojelukohde.
Historia > Pohjoismaiden suurin ampumarata

Pohjois-Haagan alueelle valmistui vuonna 1924 Kronohagens Idrottsföreningenin (Kiffen) ampumarata, joka oli valmistuessaan Pohjoismaiden suurin. Ampumaradan yhteyteen rakennettiin hirsipaviljonki, jonka julkisivu oli nykyisen Eliel Saarisen tien suuntainen. Ampumasuunta radalla oli nykyisen Maria Jotunin tien eteläpäästä suoraan pohjoiseen, ja maalitaulut sijaitsivat pohjoispään hiekkaisessa rinteessä. Ampumakatoksen pohja on vielä nykyisin näkyvissä Eliel Saarisen tien ja Maria Jotunin tien välissä. Myöhemmin rata myytiin Helsingin suojeluskuntapiirille, joka käytti sitä sekä harjoitteluun että kilpailuihin. Rataa käyttivät myös puolustusvoimat, ja siellä vierailivat muun muassa marsalkka Mannerheim ja presidentti P. E. Svinhufvud. Toiminta ampumaradalla päättyi, kun suojeluskuntajärjestö lakkautettiin vuonna 1944. Ampumaradan paviljonki siirtyi Helsingin kaupungille, ja sitä käytettiin retkeily- ja hiihtomajana. Nurmijärventien vilkas liikenne ja asutuksen lisääntyminen vähensivät majan käyttöä, ja vuodesta 1967 paviljonki toimi nuorisotilana, kunnes se paloi vuonna 1974. Paviljongin paikalla on nykyisin Marjatta-koulu.
Historia > Pohjois-Haagan rakentaminen

Jatkosodan päätyttyä Helsingissä oli noin 340 000 asukasta, joista monet olivat menettäneet kotinsa pommituksissa. Asuntonsa menettäneille kaupunkilaisille, kaupunkiin tulleelle siirtoväelle ja maaseudulta Helsinkiin työhön siirtyvälle väestölle oli saatava koteja. Asuntopulan poistamiseksi oli ryhdyttävä suunnittelemaan ja rakentamaan uusia asuinalueita. Tällöin käynnistyi myös Haagan pohjoisosan suunnittelu asuntotarkoitukseen. Metsäiselle alueelle oli helppo suunnitella asuinrakennuksia, koska vanhaa asutusta ei juuri ollut.
Suurin osa Pohjois-Haagan kerrostaloista on 1950-luvulta, ja ne rakennettiin kolmessa vaiheessa. Ensimmäisinä valmistuivat Ilkantien, Eliel Saarisen tien ja Nuijamiestentien rajaaman alueen talot vuosina 1951−1954, toisina Thalianaukion ympärillä olevat talot vuosina 1954−1957 (näiden joukossa Tolarin kansakoulu, nykyinen Pohjois-Haagan ala-asteen koulu vuonna 1956) ja kolmansina Ida Aalbergin tien ja Adolf Lindforsin tien ympäristössä olevat korkeat kerrostalot, Näyttelijäntien pohjoispuolen kerrostalot sekä ostoskeskus vuosina 1958−1960. Näitä taloja suunnittelivat muun muassa arkkitehdit Aulis Blomstedt ja Martti Välikangas.
Neljäs suuri rakennuskohde olivat vuosina 1971−1973 rakennetut Maiju Lassilan tien ja sen poikkikatujen varsilla olevat elementtirakenteiset talot. Tiiviillä rakentamisella pyrittiin kantakaupungin tavoin saamaan palvelut asukkaiden välittömään läheisyyteen, missä ei kuitenkaan täysin onnistuttu. Nämä talot sijaitsevat entisen ampumaradan paikalla ja niiden takana olevasta hiekkatörmästä on vielä viime aikoinakin löytynyt luoteja.
Ensimmäisen rakennusvaiheen valmistuttua vuonna 1954 Pohjois-Haagassa oli 973 asukasta. Huippuvuonna 1965 asukasluku oli yli 12 000. Vuonna 1985 asukkaita oli hieman yli 10 000. Vuosina 1965–1985 lasten määrä Pohjois-Haagassa putosi puoleen. Lasten ja nuorten väheneminen johtuu lähiön iästä, koska monet alueelle sen rakentamisvaiheessa muuttaneista asuivat siellä vielä 1980-luvulla ja heidän aikuistuneet lapsensa olivat muuttaneet pois. Ensimmäinen nimenomaan vanhuksille tarkoitettu asuintalo valmistui Tolarintielle vuonna 1956 ja Krankantielle rakennettiin Helsingin kaupungin 400-vuotissäätiön omistama vanhusten asuintalo vuonna 1965.
Pohjois-Haagan vanhin päiväkoti, Kanerva, aloitti toimintansa vuonna 1954. Ensimmäinen leikkikenttä avattiin Näyttelijäntien ja Ida Aalbergin tien kulmassa vuonna 1958. Marjatta-koulu perustettiin vuonna 1972 ja se toimi Hakavuoren kirkon tiloissa, kunnes sille valmistui oma talo Poutuntien varrelle.
Ennen Hämeenlinnanväylän valmistumista 1970-luvun alkupuolella Nuijamiestentie oli valtatie 3:n osa.
Eliel Saarisen tien varteen Haagan keskiosiin rakennetaan uusia asuinrakennuksia. Sinne on viime vuosina noussut myös muutamia palvelutaloja.
Paikkoja Pohjois-Haagassa

Pohjois-Haagassa sijaitsevat mm.
Pohjois-Haagan ala-asteen koulu (aikaisemmin Tolarin kansakoulu)
Pohjois-Haagan yhteiskoulu (yläaste ja lukio, urheilukoulu)
Marjatta-koulu
Helsingin tekniikan alan oppilaitos (Haagan koulutusyksikkö)
Valkea talo (useita kuuroja palvelevia toimintoja, koulutustiloja; lisäksi muun muassa Kuurojen museo)
Pohjois-Haagan ostoskeskus (suojeltu)
Hakavuoren kirkko
Haagan terveysasema (yhteinen Etelä-Haagan kanssa)
Kuljetusristikko ja -kuutio, Suomen kuljetus ja logistiikka SKAL:n ja Suomen Taksiliiton päätoimipaikat
Haagan nuorisotalo
Nuorisotalo Clubi
Luoteis-Helsingin musiikkiopisto eli Luhmo
Lassilan liikuntapuisto
Pirkkolan liikuntapuisto
Pohjois-Haagan skeittipuisto
Pohjois-Haagan kirjasto
Leikkipuisto Laurinniitty
Leikkipuisto Pohjois-Haaga
Keskuspuisto
Päiväkoti Ella
Päiväkoti Kanerva
Päiväkoti Lassi
Päiväkoti Niitty
Haagan seurakunnan päiväkerho
Työväenopiston Pohjois-Haagan toimipiste
Taka-Lassilan koirapuisto (Lassilassa Kehä I:n ja siirtolapuutarha-alueen välissä)
Aino Acktén koirapuisto (Pohjois-Haagan ja Lassilan välisellä puistoalueella, skeittipuiston ja viljelypalstojen välissä)
Laajasuon alppiruusupuisto (Rhodopuisto)
Lassilan Palstaviljelijät ry
Haagan viljelypalstat (Hyötykasviyhdistys)
Leevin palvelutalo
Runar Schildtin puisto, kunnostettu vuosina 2015-16.
Peking House
Julkinen liikenne

Pohjois-Haagasta on erinomaisetlähde? raide- ja bussiyhteydet eri puolille pääkaupunkiseutua. Lähiö sijaitsee Kehä I:n ja Hämeenlinnan moottoritien (Valtatie 3) muodostamassa kulmauksessa ja lähellä Turun moottoritien ja Tuusulanväylän liittymiä.
Julkinen liikenne > Raideliikenne

Kehäradan eli entisen M-junan asema Pohjois-Haaga sijaitsee Pohjois-Haagan länsipuolella Lassilassa. Pohjois-Haagan eteläpuolella sijaitsee Huopalahden rautatieasema, josta on Helsingin päärautatieasemalle matkaa noin 6 km ja Pasilan asemalle noin 3 km. Raiteita on Huopalahden asemalla neljä: raiteet 1 ja 3 Kirkkonummen ja Vantaankosken suuntiin sekä raiteet 2 ja 4 Helsinkiin. Raiteilla liikennöivät nopeat lähijunat S, U ja E.
Julkinen liikenne > Bussiliikenne

Suomen Turistiauto aloitti Helsingin keskustan ja Pohjois-Haagan välisen linja-autoliikenteen vuonna 1956. Pohjois-Haagan kautta ajavat Helsingin sisäisen liikenteen linja-autot 40 ja 41 keskustasta Pohjois-Haagan asemalle, Kannelmäkeen ja Paloheinään. Lisäksi linja 43 kulkee keskustasta Pohjois-Haagan kautta Kannelmäkeen.
Poikittaisista linjoista huomattavin on Eliel Saarisen tietä kulkeva runkolinja 550, joka liikennöi Westendin asemalta Espoosta Itäkeskukseen. Linjan pysäkkejä on Pohjois-Haagassa kolme. Poikittaisia linjoja kulkee Pohjois-Haagan kautta myös Malminkartanoon, Arabiaan ja Hakaniemeen.
Hämeenlinnanväylällä on linja-autopysäkki Pohjois-Haagan kohdalla Pirkkolantien ylittävällä sillalla.
Julkinen liikenne > Taksit

Pohjois-Haagan taksitolppa sijaitsee Thalianaukiolla.
Tunnettuja pohjoishaagalaisia

Pohjois-Haagassa eri aikoina asuneita julkisuuden henkilöitä ovat olleet muun muassa pilapiirtäjä Kari Suomalainen, professori Laura Kolbe, kirjailija Mauri Sariola, aitajuoksija Arto Bryggare, Kokoomuksen puheenjohtaja Juha Rihtniemi, näyttelijä ja ohjaaja Åke Lindman, muusikko Arto Sotavalta, rockmuusikko Remu Aaltonen ja laulajat Ture Ara, Teijo Joutsela ja Kalevi Korpi sekä viihdealan monitaiteilija Vesa-Matti Loiri. Hurriganes piti ensimmäisen konserttinsa yhteiskoululla Pohjois-Haagassa, josta on kotoisin myös kaksi suomalaisen rockmusiikin tunnettua nimeä Cisse Häkkinen ja Dave Lindholm. Iskelmälaulaja Jukka Kuoppamäki muutti Pohjois-Haagaan teini-ikäisenä. Myös elokuvaohjaaja Jukka-Pekka Siili asui nuoruutensa Pohjois-Haagassa.
Fiktiivinen Pohjois-Haagan asukas on rikostarkastaja Olavi Susikoski. Hänen asuntonsa sijaitsee Ilkantien varrella.
Kirjallisuutta

Poutanen, Markku: Balladi Pohjois-Haagasta: Pohjois-Haagan historiaa, nostalgiaa ja muisteluja vuosilta 1956-1965.  Helsinki:  Markku Poutanen, 2022.  ISBN 978-952-94-6394-7
Portimokosken vesivoimalaitos

Portimokosken vesivoimalaitos
| Portimokosken voimalaitos |
| --- | --- |

Tyyppi:  Vesivoimalaitos
Teho:  10,5 MW 
Tuotanto:  33-34 GWh 
Pudotuskorkeus:  16,5 m 
Rakennevirtaama:  30 m³/s 
Omistaja:  Tornionlaakson Sähkö Oy 
Perustaja:  Tornionlaakson Sähkö Oy
Rakentaminen aloitettu:  1985 
Kytketty sähköverkkoon:  1987 
Sijainti:  Tengeliö
Koordinaatit:  66.37866°N, 23.78408°E
Joki:  Tengeliönjoki
Portimokosken vesivoimalaitos
Portimokosken voimalaitos sijaitsee Ylitornion Tengeliössä Tengeliönjoessa ja se on valmistunut vuonna 1987. Voimalaitoksen putouskorkeus on 16,5 metriä ja sen teho on 10,5 megawattia. Joen keskivirtaama vuosina 32 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), mutta se on saavuttanut keväisin 160 m³/s keskiylivirtaaman. Voimalaitoksen vuosituotanto on keskimäärin 34 gigawattituntia.
Voimalaitos > Rakentaminen ja voimalaitoksen rakenne

Voimalan rakennusluvan antoi Pohjois-Suomen vesioikeus 7.6.1985. Lupaan sisältyi Portimojärven säännöstelyoikeus, jonka korkein oikeus on vahvistanut 27.12.1985. Rakennustyöt käynnistyivät syyskuussa 1985 ja voimala otettiin käyttöön vuonna 1987. Haapakoskessa ollut pato jätettiin paikalleen, mutta Portimokosken niskalle rakennettiin joen poikki säännöstelypato. Sillä säännösteltiin Portimojärven vedenpintaa. Padon läheltä alkoi niin sanottu yläkanava, joka on kartan mukaan neljä kilometriä pitkä ja noin 30 metriä leveä. Voimalaitoksen turbiinirakennus sijaitsee kanavan päässä 200 metrin päässä Haapakosken voimalarakennuksista. Vesi virtaa voimalaitoksen alta  esiin 250 metriä pitkään kanavaan, jonka jälkeen se laskee Haapakosken alapuoliseen suvantoon.
Voimalaitos > Vaikutukset ympäristöön

Säännöstelypato tukkii Tengeliönjoen luonnollisen uoman estäen vaelluskalojen nousun yläjuoksulle. Tilanne oli jo sama Haapakosken voimalaitoksen toimiessa. Tällä kertaa ei kuitenkaan tarvinnut huomioida puunuittoa, joka loppui jo 1960-luvulla. Haapakosken voimalassa oli kalaportaat, jotka eivät koskaan toimineet kunnolla. Voimalaitoksen rapu- ja kalataloudellisia tappioita korvaamaan on voimalaitos velvoitettu istuttamaan tilalle tietty määrä harjusta, taimenta, pohjasiikaa ja vaellussiikaa.
Portimojärven säännöstelyluvassa vaaditaan Haapakoskeen ohijuoksutusta, jonka pitää olla kesäaikana vähintään 2 m³/s ja muulloin vähintään 0,5 m³/s. Näillä vesimäärillä ei Haapakosken voimalaitosta olisi ollut kannattavaa käyttää, joten sen toiminta pysäytettiin. Kun Portimojärveen tulee alle 70 m³/s, aletaan Portimojärven vedenpintaa laskemaan viikon aikana kesäajan yläkorkeuteen, joka on 64,00 metriä (mpy.). Muuna aikana on yläkorkeus kuitenkin 64,50 metriä ja alakorkeus on aina 63,50 metriä.
Vuonna 1856 annettiin toiminimelle Anders Kurt & Co lupa laskea Portimojärven vedenpintaa hyötykäyttöön tarkoitetun vesijättömaan saamiseksi. Vuonna 1899 suotitettiin järvenlaskun jälkeen isojako, joka lisäsi hankkeen osallistujien viljelyalaa melkoisesti. Järven vesijättömaat kärsivät kuitenkin kevättulvista, jotka täyttivät järven entisen järvialtaan kokonaan. Kesällä vedenpinta aleni merkittävästi paljastaen järvenpohjasta satoja hehtaareita vesiniittyä ja matalia järvilampia. Lampia olivat Lapinlahti, jonne Tengeliönjoen vesi ei kesällä yltänyt, sekä länsiosassa kaksi syvenpää kohtaa. Tengeliönjoki virtasi järven pohjan keskilinjaa pitkin Portimonkoskeen. Alue kärsi lisäksi hallanarkuudesta.
Historiaa: Haapakosken voimalaitos

Oulun läänin maaherra antoi yhtiölle Aktiebolaget Tengeliö Osakeyhtiö luvan rakentaa Haapakoskeen voimalan 28.5.1920. Päätöksessä oli kirjattu ylös seuraavanlaisia historiallisia asioita koskien Portimokosken aikaisemmista käyttötavoista. Koski oli ennen valjastamistaan noin 1,5 kilometriä pitkä ja sen omisti vuonna 1920 Anders Kurt & C:o Aktiebolag. Koskella oli pudotusta 9,27–10,61 metriä. Sen vasemmalla rannalla (alavirtaan päin katsoen) sijaitsi vesivoimalla käynnyt vuonna 1762 perustettu saha, joka oli 1920-luvulla käyttökelvoton. Oikealla rannalla oli sijainnut kaksi kotitarpeeseen jauhanutta vesimyllyä, mutta ne olivat vuonna 1920 hävitetty. Kosken jälkeen tuli 1,5 kilometriä pitkä lähes virraton suvanto, jonka yli toimi Ylitornion ja Raanujärven välisen maantien lautta. Suvanto päättyi 0,6 kilometriä pitkään Haapakoskeen, jolla on pudotusta 4,5 metriä. Sen vasemmalla rannalla sijaitsi vesiturbiinilla käyvä Riekkolan mylly ja sirkkelisaha, ja kosken oikealla rannalla sijaitsi Harilan vesiratasmylly. Tämä alapuolella sijaitsi niin sanottu ”yhtiön mylly”, joka oli mennyt rappiolle. Myllyille otettiin vesi rantoja seuraavista kanavista eikä uoman poikki kulkenut patoa. Kosken suulla sijaitsi uittoyhtiön ”möljä”.
Haapakosken voimalan rakentaja oli hankkinut edellä mainitut laitteet, rakennukset ja maa-alueet itselleen ja niistä oli jo vuonna 25.10.1916 muodostettu Oulun läänin Kuvernöörin myötävaikutuksella Haapakoski niminen koskitila. Yhtiö otti tällä välin uudeksi nimekseen Ab Aavasaksa Oy. Voimalaitos valmistui vuonna 1923 ja sen toiminta päättyi vuonna 1987, jolloin Porttikosken voimalaitos käynnistyi. Haapakosken voimalasta tuli kolmiturbiininen ja kaksi turbiineista pyörittivät läheisen puuhiomon kiviä ja kolmas tasavirtageneraattoria. Yhtiön taloudellisten vaikeuksien takia voimalaitos myytiin K. J. Säipälle. Epäonni jatkui myöhemminkin, kun hiomo paloi vuonna 1934 ja saha ja mylly useita kertoja 1930- ja 1940-luvuilla. Voimalaitokseen asennettiin vaihtovirtageneraattori ja sähköenergiaa alettiin toimittamaan Tornionlaakson Sähkölle. Kun eversti Nordström osti yhtiön ja nimesi sen nyt Aavasaksa Oy:ksi, asennettiin toinenkin vaihtovirtageneraattori. Nordströn rakennutti vielä Kaaranneskosken voimalaitoksen ja Jolmankosken voimalaitoksen, mutta myös hän joutui rahavaikeuksiin. Vakuutusyhtiöt Salama, Kullervo ja Pohjola ostivat yhtiöt 1960-luvun alussa ja ne sulautettiin Aavasaksa osakeyhtiöön. Lopuksi vakuutusyhtiöt myivät yhtiöt Tornionlaakson Sähkölle vuonna 1980. Samalla yhtiö jätti vesioikeudelle hakemuksen rakentaa Haapakosken voimalaitoksen tilalle Portimokosken voimalaitoksen.
Etymologiaa

Sana portimo tarkoittaa kärppää.