Jean-Luc Godard
Elämä ja ura

Porvarilliseen protestanttiseen sveitsiläis-ranskalaiseen perheeseen syntynyt Godard opiskeli 1940-luvun lopulla etnologiaa Sorbonnen yliopistossa ja teki 1950-luvun alkupuolella sekalaisia töitä muun muassa Zürichissä toimineelle televisiokanavalle. Hän eli nuoruutensa viettämällä boheemia elämää samoihin elokuvakerhoihin kuuluneiden Jacques Rivetten ja Éric Rohmerin kanssa. Nämä olivat myös Godardin kanssa perustamassa elokuvalehteä Gazette du cinéma, jota julkaistiin muutama numero. He jatkoivat sittemmin kirjoittamalla elokuvakritiikkiä lehteen Cahiers du cinéma ja tekivät lyhytelokuvia.
Godard teki läpimurtonsa elokuvaohjaajana heti ensimmäisellä pitkällä elokuvallaan Viimeiseen hengenvetoon (À bout le souffle, 1960), jota pidetään François Truffaut'n 400 kepposen (Les quatre cents coups, 1959) rinnalla ranskalaisen elokuvan uuden aallon pelinavauksena. Tyylillisesti Godard oli kuitenkin Truffaut'n vastakohta: siinä missä Truffaut luotti konventioihin, Godard käytti paljon kokeellisia elementtejä elokuvissaan, erityisesti vieraannuttamisefektejä. Godard teki 1960-luvulla tuotteliaasti elokuvia, jotka kattoivat useita genrejä: Pieni sotilas (Le petit soldat, 1963) oli sotaelokuvaa, Alphaville (Alphaville, une étrange aventure de Lemmy Caution, 1965) sci-fiä, Hullu Pierrot (Pierrot le fou, 1965) luetaan rikoselokuvan piiriin ja Nainen on aina nainen (Une femme est une femme, 1961) on Godardin musikaali.
1960-luvun loppupuolella poliittisuus alkoi tulla yhä selvemmin esiin Godardin elokuvissa, erityisesti alkaen elokuvista Made in USA (Made in U.S.A., 1966) ja Kiinatar (La Chinoise, 1967). Viikonloppu (Week End, 1967) oli tästä äärimmäisin esimerkki: elokuvan konventiot täydellisesti tuhonnut kokoelma sketsejä, joka kritisoi kulutusyhteiskuntaa ja porvarillisuutta. Godard siirtyi hetkeksi kokonaan poliittisen elokuvan piiriin, kun hän perusti sosialistisen elokuvaryhmän Dziga-Vertov yhdessä ohjaaja Jean-Pierre Gorinin kanssa. Godard tuotti tästä lähtien elokuvia, jotka eivät olleet pelkästään poliittisia, vaan myös äärimmäisen kokeellisia. Godardin ns. poliittinen kausi jatkui 1970-luvun alkupuolelle, jolloin hänen yhteistyönsä Dziga-Vertov-ryhmän kanssa hiipui.
1970-luvulla Godard jätti filmin, ja perusti videostudion pieneen Grenoblen kylään. Yhdessä Anne-Marie Miévillen kanssa hän teki useita videoproduktioita televisiolle, joista Numéro deux (1975) on ehkä tunnetuin. Godard palasi filmin ja teatterielokuvien pariin vuonna 1980. Tällöin syntyi elokuvia kuten Pelastukoon ken voi (Sauve qui peut, 1980) ja katolisuutta kohtaan herännyttä myöhäistä kiinnostusta heijastava Etunimi: Carmen (Prénom Carmen, 1984).
Elokuvan satavuotisjuhlien aikoihin Godard julkaisi nelituntisen työn Histoire(s) du cinéma, jossa hän esitti näkemyksensä elokuvan historiasta. Uusia medioita ohjaaja kokeili muun muassa ohjaamalla minuutin mittaisen festivaalitrailerin Une catastrophe (2008), joka on esillä esimerkiksi YouTubessa. Vuonna 2014 Godard julkaisi 3D-elokuvan Adieu au langage, joka sai Cannesin elokuvajuhlilla jaetun tuomariston palkinnon ja jonka yhdysvaltalainen The National Society of Film Critics valitsi vuoden parhaaksi elokuvaksi.  Elokuva sai Suomen-ensi-iltansa Sodankylän elokuvajuhlilla kesäkuussa 2015.
Godard teki syyskuussa 2022 kotonaan Rollessa, Sveitsissä avustetun itsemurhan. Godardin lakimiehen Patrick Jeanneret'n mukaan  Godard oli kärsinyt useista toimintakykyyn vaikuttavista vaivoista, minkä vuoksi hän päätyi avustettuun itsemurhaan.