stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilajoki (läntinen haara)
Joen kulku

Korppisenjärven eteläpäässä sijaitsee lahtimainen järvenosa Pieni-Korppinen, josta Vilajoki alkaa alle kilometrin mittaisena uomana. Se laskee sitten Sotkalampeen, josta se jatkaa Pyörteenjoen nimellä kohti kaakkoa ja kääntyy kohti itää Marjukkainjoen nimisenä. Sitten joki putoaa jyrkemmin alas Pajuportaankoskessa, joka on yli 300 metriä pitkä. Kosken jälkeen joki virtaa noin kaksi kilometriä kohti itää, missä sijaitsee Ylämaan taajama-alue. Matkalla jokeen yhtyy pohjoisesta tuleva Metjärven laskuoja. Taajama-alueella se alittaa ensin pienen kylätien ja sitten Koskenkylässä yhdystien 3864. Sillan jälkeen joki jatkaa 300 metriä Lamminniityn peltoaukealle, jossa se kohtaa vesistöalueen pääuoman, jota myös kutsutaan Vilajoeksi.
Vilajoen vesistö

Vilajoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 344,09 neliökilometriä, josta 252,42 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja noin 92 neliökilometriä Venäjälle. Suomen puoleisen alueen järvisyys on 6,33 %.
Vilajoen läntinen haara on yksi Vilajoen pääuoman merkittävistä sivu-uomista. Sille ovat vesistöviranomaiset määrittäneet vesistöjaossa oman Läntisen Vilajoen valuma-alueen (08.005). Valuma-alueen pääuoma alkaa Paikkatietoikkunan  verkkopalvelun mukaan Herajärvestä, seuraa sitten Uitto-ojaa, Harattalanjokea ja Yläjokea Korppisenjärveen, josta vesireitti jatkaa Vilajoen nimellä. Sille kertyy pituutta noin 20 kilometriä.
Huomioita

1 2 3  Pääuoman määritys ja sekä joen että pääuoman pituuden määritys on selostettu artikkelin Vilajoen vesistö kappaleessa Vesistöalueen sivu-uomia ja järviä.
Maahockey

| Maahockey |
| --- | --- |

Alkuperämaa:  Englanti
Piirteet
Tyyppi:  mailapeli
Pelaajien määrä:  11
Varusteet:  maahockeymaila ja pallo
Pelialue:  91,40 × 55 m
Peliaika:  4 × 15 min.
Kilpailutoiminta
Kansainvälinen kattojärjestö:  Fédération Internationale de Hockey sur Gazon
Jäsenliittoja:  135
Olympialaisissa:  1908, 1920, 1928–nykyaika
MM-kilpailut:  MM-kilpailut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maahockey on mailapeli, jossa kaksi yhdentoista pelaajan joukkuetta yrittää tehdä maaleja pelaamalla palloa käyrillä mailoilla. Ottelu koostuu nykyisin neljästä 15 minuutin jaksosta.
Nykyaikaisen maahockeyn säännöt kehitettiin Englannissa vuonna 1852. Nykyisin Kansainvälisellä maahockeyliitolla on viisi maanosaliittoa ja 135 kansallista jäsenliittoa. Pakistanissa maahockey on kansallispeli.
Ensi kertaa maahockeytä pelattiin olympiatasolla vuonna 1908. Maahockey on kuulunut yhtäjaksoisesti olympiakisojen ohjelmaan vuodesta 1928 lähtien.
Pelikenttä

Maahockeyssa kentän tulee olla 91,40 metriä pitkä (eli 100 jaardia) ja 55 metriä leveä. Pelikenttä merkitään rajoin, jotka kuuluvat alueeseen, jota ne rajoittavat. Rajat ovat 30 cm leveitä, lukuun ottamatta rangaistuslaukauspistettä, joka 15 cm leveä.
Pelikenttä jaetaan kahteen kenttäpuoliskoon, jotka erottaa toisistaan keskiviiva. Kenttäpuoliskot on jaettu vielä puoliksi. Yhden neljänneksen pituus on 22,90 m (25 jaardia).
Kentän molemmissa päädyissä päätyrajan keskellä sijaitsee maali, jonka edessä on puoliympyrän muotoinen maalirinki (säde maalista 14,63 metriä eli 16 jaardia) ja puoliympyrän muotoinen 23 metrin alue (säde maalista 22,90 metriä eli 21 jaardia). Rangaistuslaukauspiste on 6,40 metrin päässä maalista. Kentän alustana on tavallisesti tekonurmi.
Maalikehikko koostuu kahdesta tolpasta, joista kumpikin on yhtä etäällä kentän kulmissa sijaitsevista kulmalipuista. Pystytolppien välillä on vaakasuora ylärima. Etäisyys ylärimasta maahan on 2,14 m ja maalipylväiden välinen etäisyys toisistaan 3,66 m (4 jaardia). Maalikehikko on valkoinen ja tolpat sekä ylärima ovat 5 cm leveitä ja 50–75 mm paksuja.
Pelikentän molemmissa päädyissä on merkit, joista annetaan lyhyt kulma ja pitkä kulma. Lyhyen kulman merkki on 9,1 tolpasta, maalin molemmilla puolilla. Pitkä kulma annetaan sivurajalta, noin 5 m päätyrajasta.
Pelivälineet

Maahockeymailan koukun pitää olla suorassa linjassa mailan varteen nähden ja pään pitää olla joko J:n tai U:n muotoinen. Mailassa saa olla kaarevuutta maksimissaan 25 millimetriä.
Pallo saa olla mistä tahansa materiaalista tehty. Sen ympärysmitta on 224–235 mm ja paino 156–163 grammaa. Tavallisesti pallo on tehty kiinteästä muovista ja sen ydin korkista.
Maalivahti saa käyttää sekä käsi- että jalkasuojuksia, joiden koko on määritelty. Toinen käsisuojus on oltava sellainen, ettei maila irtoa siitä missään tilanteessa. Maalivahdin suojukset ovat siis samankaltaiset kuin jääkiekossa.
Säännöt > Peliaika

Maahockeyottelu koostuu neljästä 15 minuutin jaksosta. Vuoteen 2019 asti pelattiin kahdessa 35 minuutin jaksossa. Pelikello pysähtyy ainoastaan tuomarin määräyksestä tai maalivahdin vaihdon yhteydessä.
Säännöt > Joukkueet, pelaajat ja pallonkäsittely

Maahockeyssa on kymmenen kenttäpelaajaa sekä maalivahti. Maalivahdin täytyy pukea eri värinen paita kuin muulla joukkueella. Palloa saa pelata vain mailalla, ja ainoastaan sen suoralla puolella. Maalivahti saa pelata palloa millä tahansa ruumiinosalla maaliringin sisäpuolella, mutta sen ulkopuolella ainoastaan mailalla.
Säännöt > Vaihdot

Maahockeyssa on niin sanotut lentävät vaihdot jääkiekon tapaan. Pelaajia saa vaihtaa siis aina, paitsi lyhyen kulman aikana. Myös kenttäpelaaja saa korvata loukkaantuneen maalivahdin.
Säännöt > Erikoistilanteet

Lyhyt kulma syntyy puolustavan joukkueen rikkeestä maaliringissä tai tahallisesta virheestä kentän neljänneksen sisällä. Maaringin pitää olla tyhjä pelaajista ja neljä puolustavan joukkueen pelaajaa saa olla maaliviivan takana. Lyhyen kulma pallo pitää pysäyttää ringin ulkopuolella. Loput pelaajat odottavat keskiviivalla lyönnin antamista.
Pitkä kulma syntyy, kun puolustavan pelaajan lyömä pallo ylittää päätyrajan tahottomasti.
Rangaistuslaukaus syntyy puolustavan pelaajan tahallisesta rikkeestä maaliringissä. Rangaistuslaukaus annetaan 6,4 m:n päästä maalista. Maalivahdin täytyy seistä molemmat jalat maaliviivalla, eikä hän saa liikkua ennen kuin rangaistuslaukauksen laukoja on laukonut.
Bully tarkoittaa tapaa, jolla peliä jatketaan jos peliaika on keskeytetty loukkaantumisen tai muun asian takia, josta ei kuitenkaan tuomita jäähyä. Bully voidaan suorittaa neljällä tavalla:
annetaan läheltä sitä paikkaa, jossa peli on keskeytetty (ei kuitenkaan 15 metriä lähempää päätyviivasta).
aloituksena, jolloin vastakkain olevien pelaajien oikealle puolella pitää olla heidän oma maalinsa.
aloituksena, jossa vastakkain olevat pelaajat laittavat mailansa pallon oikealle puolelle. Tuomarin merkistä pelaajat nostavat mailansa, lyövät ne vastakkain pallon yläpuolella jolloin palloa saa taas pelata.
kaikkien pelaajien on oltava 5 m:n päästä pallosta
Vapaalyönti toteutetaan seuraavissa tilanteissa:
jos rangaistuslaukauksesta ei syntynyt maalia, puolustava joukkue antaa vapaalyönnin 15 m:n päästä maaliviivasta
jos pallo ylittää kokonaan sivurajan. Vapaalyönti annetaan kohdasta, josta sen joukkueen lyömä pallo, joka ei koskenut palloon sen ylittäessä sivurajan, on ylittänyt sivurajan.
jos hyökkäävä joukkue pelaa pallon yli sivurajasta
Säännöt > Rikkeet ja rangaistukset

Maahockeyssa vaarallinen pelaaminen on kielletty. Vaarallista pelaamista on muun muassa päin vastustajaa nostettu korkea pallo, maalivahdin potkaisema korkea pallo tai vastustajan lyöminen mailalla.
Rangaistuksia tuomitaan vain, jos pelaaja tai joukkue on rikkonut sääntöjä. Rangaistus voidaan toteuttaa vapaalyönnillä, lyhyellä kulmalla tai rangaistuslaukauksena. Muita varoituksen muotoja ovat huomautus (suullinen varoitus), varoitus (vihreä kortti), hetkellinen sulkeminen ottelusta (vähintään viiden minuutin rangaistus, keltainen kortti) ja ulosajo (punainen kortti).
Pelin kulku > Aloitus

Ennen ottelua suoritetaan kolikonheitto. Voittaja saa päättää hyökkäyssuunnan tai aloittaa pelin keskussyötöllä. Hyökkäyssuuntaa vaihdetaan puoliajalla. Keskussyöttöä käytetään aloittamaan puoliaika sekä maalin jälkeen. Maalin jälkeisen keskussyötön antaa sen joukkueen pelaaja, jota vastaan maali tehtiin. Keskussyötön saa antaa mihin suuntaan tahansa ja pelaajien pitää olla omalla kenttäpuoliskollaan
Pelin kulku > Pallonkäsittely

Palloa ei saa yleensä kohottaa lyönnissä, paitsi vippauksissa ja lakaisuissa. Palloa ei saa pelata hartialinjan yläpuolelta. Erilaisia maahockeylyöntejä ovat lyönti, lakaisu, vippaus ja kuljetus.
Lyönnillä palloon saadaan luja vauhti. Siinä maila viedään mahdollisimman taakse ennen heilautusta, ja polvet ovat koukussa.
Lakaisussa pallo halutaan siirtää tarkasti lyhyen matkan päähän. Veto lähtee ranteella, ja pallo liikkuu hitaammin kuin lyötäessä.
Vippausta käytetään lähinnä erikoistilanteissa. Siinä pallo kohotetaan maasta viime hetken ranneliikkeellä.
Kuljetuksessa palloa viedään eteenpäin nopeilla mailanliikkeillä, ja palloa suojataan samalla mailaa käännellen.
Pallonriistossa pelaaja ei saa koskettaa vastustajaa, eikä suojata palloa omalla vartalollaan. Yleisin pallonriisto on edestä, jolloin puolustava pelaaja laskee mailansa maata pitkin. Rystypuolelta pallonriisto tapahtuu pitelemällä mailaa kärjellään. Kämmenpuolelta mailaa pidellään oikeinpäin, jolloin pallonriisto on helpompaa kuin rystypuolelta.
Suomalaisia joukkueita

Axia, Tuusula
ABC-Team, Helsinki
BMT - Break Men Team, Lahti
Espoo Hockey Club (EHC), Espoo
Humppila Hockey
HC Kilppari, Turku
Hockey Team-85 (Arkistoitu – Internet Archive) (HT-85), Hämeenlinna
Narukerä, Pori
Porvoo HC, Porvoo
Tempo, Helsinki
HT-85, Hämeenlinna
Seinäjoki United, Seinäjoki
Vantaa HC, Vantaa
Warriors Hockey Club, Helsinki
Historia

Maahockey on erilaisten hockey-pelien kuten jääpallon ja jääkiekon kantalaji, ja sillä on myös useita sisarlajeja. Kepeillä ja palloilla on pelattu jo yli kolmen tuhannen vuoden ajan eri puolilla maailmaa. Hockey-nimitystä on käytetty ainakin vuodesta 1363. On mahdollista, että nykyaikainen maahockey on monen eri variaation yhdistelmä.
Nykyaikainen maahockey syntyi 1800-luvun alkupuoliskolla. Ensimmäiset säännöt kirjoitettiin Lontoon Harrow'n koulussa 1852, mutta säännöissä oli senkin jälkeen vaihtelua. Ensimmäinen lajiyhdistys perustettiin 1870-luvulla, ja samalla sääntöjä yritettiin harmonisoida ja pelin luonne erottaa jalkapallosta ja rugbysta. Hockey Association perustettiin 1886, ja siitä tuli Englannin johtava lajiyhdistys. Ensimmäinen virallinen maaottelu pelattiin Walesin ja Irlannin välillä tammikuussa 1895. Brittiläinen International Hockey Board perustettiin 1900, ja siitä tuli lajin sääntökomitea.
Maahockeysta tuli 1900-luvun taitteeseen mennessä suosittua myös Manner-Euroopassa, ja se oli Lontoon olympiakisojen 1908 ohjelmassa. Intiasta tuli maahockeyn suurmaa 1880-luvulta lähtien, ja maa vei kaikki olympiakullat vuosina 1928–1956, kunnes Pakistan voitti kultaa vuoden 1960 kisoissa.
Kansainvälinen maahockeyliitto perustettiin 1924. Pelin sääntöihin on tehty 1900-luvulla joitain muutoksia: esimerkiksi paitsiosäännöstä luovuttiin 1996, ja 2000-luvulla palloa on alkanut saada pelata myös mailan reunalla ja mailaa on saanut puolustustilanteessa nostaa aiempaa korkeammalle. Mailat valmistetaan nykyisin lasikuidusta, kevlarista tai hiilikuidusta aiemman puun sijaan.
Euroopan-mestaruuskilpailut aloitettiin 1970, ja maailmanmestaruuskilpailut 1971. Kisoja hallitsivat Intia ja Pakistan 1980-luvun alkuun asti, mutta sen jälkeen Hollanti, Saksa, Uusi-Seelanti, Australia ja Espanja ovat nousseet lajin huipulle.
Naisten kansainvälinen maahockeyliitto perustettiin 1927. Naisten maahockey tuli olympialaisten ohjelmaan 1980.
Suomeen maahockey tuli ensimmäisen kerran 1915 Saksassa opiskelleen Erik von Frenckellin mukana. Suomessa lajin kilpailutoiminta käynnistyi vuonna 1951, jolloin Suomen mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa. Maajoukkue pelasi seuraavan vuoden olympiakisoissa yhden ottelun, jossa se hävisi Belgialle 0–6 ja putosi jatkosta. Maahockeytä hallinnoi Suomen Hockeyliitto.
Muunnelmia

Maahockeysta kehitettyjä pelejä ovat sisähockey ja hockey 5. Sisähockey kehitettiin toimimaan maahockeyn harjoittelumuotona maissa, joissa sydäntalvella ei voida pelata ulkona. Sitä pelataan normaalein maahockeyvälinein ja -varustein sisätiloissa. Lajin suurin ero maahockeyhyn verrattuna on se, ettei palloa saa nostaa lattian pinnasta muutoin kuin maalilaukauksissa. Nykyisin sisähockeyta pelataan kilpalajina varsinkin Keski-Euroopassa, mutta myös Suomessa. Hockey 5 kehitettiin nuorten olympialaisiin Nanjingiin 2014. Se eroaa maahockeystä muun muassa pelaajamääränsä (1+4) ja eräiden sääntöjen osalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maahockey Wikimedia Commonsissa
Suomen Hockeyliitto.
Euroopan Hockeyliitto (EHF). (englanniksi)
Kansainvälinen Hockeyliitto (FIH). (englanniksi)
Flashscoren Maahockey tulospalvelu
Pelikenttä, mittayksikkönä jaardit. (englanniksi)
Maahockeymaila ja -pallo.
Lyhyen kulman puolustaminen. Suomi vs. Liettua 2015, Vilna.
Villähde

Lahden Autokori Oy:n entinen koritehdas Villähteellä. Nykyään tehtaassa sijaitsee yli 40 yritystä käsittävä Liike- ja Yrityskeskus Kori.
Villähteeläinen Valtteri Bottas.
Villähde on entisen Nastolan kunnan lounaisosaan sijoittuva kylä, joka kuuluu nykyään Lahteen. Salpausselän reunamuodostuma, rautatie ja maantiet halkovat kylää. Siellä sijaitsevat mm. K-Market Solina, Sale, kyläkirjasto ja -toimisto, ABC Nastola, Tokmanni Nastola, S-market Villähde, Lähde-grilli, Lähdekrouvi, Erstan ja Villähteen koulut, Villähteen Leipä sekä Villähteen Kukkasen ja Kymijärven uimarannat. Villähteellä toimi aikaisemmin myös Lahden Autokorin linja-autotehdas, jonka tuotanto siirrettiin uusiin tiloihin Lahteen. Nykyisin Autokorin tiloissa toimii Liike- ja yrityskeskus Kori yli 40 yrityksen voimin.lähde?
Villähteelle on myös joulukuussa 2010 avattu rautatieasema, jossa pysähtyvät Lahden ja Kouvolan välillä kulkevat taajamajunat. Asema oli henkilöliikenteen käytössä aiemmin vuosina 1888–1970.
F1-kuljettaja Valtteri Bottas on kotoisin Villähteeltä.
Aiheesta muualla

Villähteen kyläyhdistys ry
Lahti
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Ahtiala · Asemantausta · Hennala · Jalkaranta · Jokimaa · Järvenpää · Kartano · Kerinkallio · Keski-Lahti · Kilpiäinen · Kiveriö · Kivimaa · Koiskala · Kolava · Kujala · Kunnas · Kytölä · Kärpänen · Laune · Metsäkangas · Mukkula · Myllypohja · Möysä · Niemi · Nikkilä · Okeroinen · Paavola · Pesäkallio · Pirttiharju · Renkomäki · Salpausselkä · Sopenkorpi · Viuha · Ämmälä
Asuinalueet:  Anttilanmäki · Harjunalusta · Hiekkanummi · Kariniemi · Karisto · Liipola · Lotila · Metsäkangas · Petsamo · Riihelä · Saksala · Soltti · Venetsia
Järvet:  Alasenjärvi · Joutjärvi · Kymijärvi · Merrasjärvi · Pikku-Vesijärvi · Vesijärvi
Saaret:  Enonsaari
Museot:  Lahden kaupunginmuseon yksiköt: Hiihtomuseo · Historiallinen museo · Kuvakokoelma · Lahden visuaalisten taiteiden museo Malva · Radio- ja tv-museo · Sotilaslääketieteen museo  Muut: Askon museo · Ravintolamuseo · Sairaalamuseo · Suomen sotilasmusiikkimuseo
Rakennukset ja alueet:  Jokimaan ravikeskus · Lahden kaupungintalo · Lahden rautatieasema · Lahden teatteritalo · Lahden kaupunginkirjasto-maakuntakirjasto · Lahden kisapuisto · Lahden stadion · Radiomäki · Ristinkirkko · Salpausselän hyppyrimäet · Sibeliustalo
Puistot:  Fellmaninpuisto · Erkonpuisto · Kariniemen puisto · Lanu-puisto · Pikku-Vesijärven puisto
Luonnonsuojelualueet:  Häränsilmä-lampi · Linnaistensuo · Pesäkallio
Patsaat, muistomerkit ja -laatat:  Hakkapeliittain kotiinpaluu · Hirvi-patsas · Lahden taistelussa kaatuneiden saksalaisten muistomerkki · Launeen neidot · Lumisota · Mannerheimin ratsastajapatsas · Mikael Agricolan muistomerkki · Punavankien muistomerkki · Vapauden Hengetär
Tapahtumat:  F1 Powerboat Racing · Lahden julistebiennale · Lahden kansainvälinen kirjailijakokous · Lahden markkinat · Lahden runomaraton · Salpausselän Kisat · Summer Up
Sorkkaeläimet

| Sorkkaeläimet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Synnyttävät nisäkkäät Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla  Owen, 1848
Heimot 
 Siat Suidae  Pekarit Tayassuidae  Virtahevot Hippopotamidae  Kamelit Camelidae  Kääpiökauriit Tragulidae  Myskihirvet Moschidae  Hirvieläimet Cervidae  Hanka-antiloopit Antilocapridae  Kirahvieläimet Giraffidae  Onttosarviset Bovidae 
Katso myös
   Sorkkaeläimet Wikispeciesissä   Sorkkaeläimet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aksishirvi (Axis axis).
Sorkkaeläimet (Artiodactyla) on kookkaiden maalla elävien kasvinsyöjänisäkkäiden lahko. Sorkkaeläimet keskittävät painonsa parilliselle määrälle (kaksi tai neljä) sarveisaineen päällystämiä varpaita eli sorkkia. Kavioeläimillä puolestaan varpaita on pariton määrä.
Sorkkaeläinheimoja on kymmenen, ja perinteisesti ne jaettiin edelleen kolmeen alalahkoon, sikaeläimiin (Suiformes), kamelieläimiin (Tylopoda) ja märehtijöihin (Ruminantia). Jako ei kaikilta osin vastaa nykyistä käsitystä heimojen sukulaisuussuhteista, eikä itse perinteinen sorkkaeläinten lahkokaan muodosta yhtenäistä kehityslinjaa, sillä valaiden on todettu olevan sorkkaeläimiin kuuluvien virtahepojen lähimpiä sukulaisia. Perinteistä alalahkoluokitusta ei siksi aina käytetä.
Sorkkaeläimet ovat olleet hyvin menestyksellisiä nisäkkäitä. Niihin kuuluu nykyään 240 eri elossa olevaa lajia, ja eri lajit ovat sopeutuneet kylmille ja myös paahtavan kuumille seuduille. Vaikka lajit ovat suurikokoisia, uusia lajeja on löytynyt yhä lisää muun muassa Kaakkois-Aasiasta. Monia lajeja uhkaa salametsästyksen ja metsähakkuista tai muusta seikoista johtuvan elinalueiden pienenemisen vuoksi sukupuuttoon kuoleminen. Virtahevot ovat perinteisistä sorkkaeläimistä ainoita, jotka ovat sopeutuneet ainakin osittain vesielämään. Painavin laji on Afrikassa elävä virtahepo, joka painaa noin 4,5 tonnia, kun taas kevyimpiä ja pienimpiä sorkkaeläimiä ovat kääpiökauriit (n. 1 kg, säkäkorkeus 35 cm). Pisin kaula on kirahvilla.
Monet sorkkaeläimet ovat tärkeitä riistataloudessa ja maataloustuotannossa, muun muassa sika, lammas, vuohi ja nauta.
Evoluutio > Sorkkaeläinten alkuperä

Varhaisin sorkkaeläimeksi luokiteltavan eläimen fossiili on peräisin varhaiseoseenikaudelta, noin 54 miljoonaa vuotta sitten. Eläin kuului Diacodexis-sukuun ja luokitellaan kamelieläimiin. Dinosaurukset olivat kuolleet sukupuuttoon noin 10 miljoonaa vuotta aiemmin, minkä ansiosta nisäkkäiden käyttöön vapautui uusia ekolokeroita ja nisäkkäiden oli mahdollista kehittyä yhä suuremmiksi ja hyödyntämään eri ravintolähteitä monipuolisemmin. Ennen liitukauden lopun joukkosukupuuttoa, eli dinosaurusten valtakaudella, nisäkkäät olivat enimmäkseen pienikokoisia (suurimmat noin metrin mittaisia) ja söivät lähinnä selkärangattomia. Liitukauden loppua kohden nisäkkäät alkoivat myös enemmän hyödyntämään kasveja ravinnokseen.
Diacodexis-sorkkaeläimet olivat kaikkiruokaisia ja niillä oli jokaisessa jalassa viisi varvasta, mutta kolmas ja neljäs varvas oli alkanut pidentyä, mikä viittaa vahvasti sorkkaeläimiin. Niiden telaluun rakenne oli myös kuin nykyisillä sorkkaeläimillä. Nämä ensimmäiset sorkkaeläimet olivat kooltaan vielä pieniä (50 cm), mutta pitkäraajaisia, mikä viittaa ketteryyteen ja nopeajalkaisuuteen. Nykyisistä lajeista ne muistuttivat kääpiökauriita, joiden häntä tosin on selvästi vaatimattomampi kuin edeltäjillään. Esihistoriallisten sorkkaeläinten alkuperä on jäänyt hieman epäselväksi, mutta läheisin sukulainen lienee ollut varhaispaleoseenikaudella kehittyneet pesukarhua muistuttaneet Chriacus-nisäkkäät, jotka kuuluivat Condylarthra-lahkoon. Tässä kohtaavat sorkkaeläinten kehityslinja kavioeläinten, valaiden ja Paenungulata-nisäkkäiden kanssa (norsut, sireenieläimet ja tamaanit) kehityslinjojen kanssa.
Sorkkaeläinten nopea kehittyminen eoseenikaudella on nähty merkkinä siitä, etteivät ne voineet kehittyä kylmällä holarktisella alueella, mutta juuri tältä alueelta varhaisimmat fossiilit ovat peräisin. Jo varhaisessa vaiheessa kehittyi sorkkaeläimiä, jotka olivat sopeutuneet kosteiden soiden vesielämään. Niistä kehittyivät virtahepojen (Anthracotheriidae) ja valaiden edeltäjät (Archeoceti).
Ulkonäkö ja rakenne > Yleistä

Pienimmät sorkkaeläimet kuuluvat kääpiökauriiden heimoon. Massaltaan suurin parivarpainen on 4,5 tonnia painava virtahepo, kun kaikkein korkein on kirahvi. Sorkkaeläinten kallo on pitkänmallinen ja silmät sijaitsevat pään sivuilla. Niiden korvat ovat joko suippomaiset tai lähes pyöreät ja hännän pituus vaihtelee pitkästä pieneen tynkään.
Valtaosalla sorkkaeläimistä on paksu turkki, pohjoisimmilla lajeilla kaikkein paksuimmat. Poikkeuksena virtahevot, jotka ovat käytännössä paljaita, ja jotka ovat myös poikkeuksellisesti sopeutuneet vesielämään. Turkki koostuu kahdesta kerroksesta, joista alempi, pohjavilla, on lyhyempää ja tiiviimpää kuin pidempi peitekarva. Turkin päätarkoituksena on estää lämpökarkailu, mutta myös kosteudelta. Toissijaisena tehtävänä turkki, tai sen kuviot ja väritys, häiritsevät tai harhauttavat saalistajia. Joillakin lajeilla karvoitus viestittää myös iästä, sosiaalisesta asemasta laumassa tai jopa vaarasta.
Useimpien nisäkkäiden tapaan sorkkaeläimet imettävät poikasiaan nännien erittämällä maidolla. Nännien lukumäärä vaihtelee kahdesta neljään, mutta sioilla vaihteluväli on 6–12.
Suurimmalla osalla sorkkaeläinlajeista on jonkinlainen ulkoinen puolustusmekanismi. Eittämättä yleisin ja silmiinpistävin ovat niiden yksihaaraiset suorat tai kippurat sarvet tai monihaaraiset, kuten hirvieläimillä. Vain onttosarvisilla on varsinaisiksi sarviksi luokiteltavat sarvet. Varsinaisten sarvilta vaaditaan, että ne eivät ole monihaaraiset ja ne kasvavat suoraan otsaluusta. Kirahvien sarvet kasvavat päälaen luista, joten ne eivät ole varsinaisia sarvia, vaikka ovatkin yksihaaraisia. Sikaeläimistä löytyy myös lajeja, joilla on ylipitkät kulmahampaat. Näitä puolustusvälineitä eläimet eivät käytä suojana petoja vastaan, kuten esimerkiksi Charles Darwin arveli, vaan ainoastaan lajinsisäisissä välienselvityksissä. Urosten sarvet ovat naaraita pidemmät, koska urokset kilpailevat naaraista paritteluaikana puskemalla päitään toisiaan vastaan.
Hampaat ovat kasvinsyömiseen ja eri tehtäviin erikoistuneita. Suurimmalla osalla märehtijöistä yläetu- ja yläkulmahampaat ovat hävinneet ja kasvinosien leikkaamiseen ne käyttävät alakulmahampaita. Kääpiökauriilla ja myskihirvillä yläkulmahampaat eivät ole hävinneet, vaan pikemminkin suurentuneet. Muilla sorkkaeläimillä kulmahampaissa ei ole havaittavissa minkäänlaisia surkastumisia. Joillakin sioilla hampaat ovat kasvaneet hyvin suuriksi, ulos suusta. Esimerkiksi pahkasialla on komeat kaarevat kulmahampaat. Kitaluun siiven kanava (engl. alisphenoid canal) puuttuu niiltä kokonaan, eikä niiden nenäluissa ole takaosan laajennusta. Sorkkaeläinten hampaiden määrä vaihtelee välillä 30–44.