Suomen metsäteollisuus
Suomen metsäteollisuuden historia

Pohjanlahden alueella ensimmäinen vientituote oli terva, jota käytettiin puulaivojen kyllästämiseen. Tervanvienti alkoi 1600-luvun alussa ja erityisesti se kasvoi Englannin ja Hollannin noustua merimahdeiksi, mikä lisäsi tervan tarvetta maailmalla. Oulusta tuli yksi maailman tärkeimmistä tervasatamista Arkangelin ohella. Tervanpolttoa harjoitettiin etenkin idässä, Kainuussa, josta sitä kuljetettiin veneillä Ouluun. Maan ensimmäinen vesisaha rakennettiin 1533, mutta ne yleistyivät hitaasti. Ohutteräsahat tekivät sahauksesta kannattavampaa 1700-luvulta alkaen. Tervasta tuli 1700-luvulla Suomen tärkein vientituote. Suomen puutavaralla alkoi 1700-luvulla olla kysyntää Euroopassa. Vuosina 1721–1772 Suomeen perustettiin noin 70 uutta vientisahaa, joiden omistajat olivat suurkauppiaita ja laivanvarustajia. Lisäksi sahoja oli tähän aikaan Venäjälle kuuluneilla Viipurin ja Haminan seuduilla. Sahalaitokset toimivat alueensa kauppakeskuksina. Ympäristön talonpojat myivät sahalle tukkipuuta ja maalaistuotteita sekä toimivat rahdin kuljettajina.
Suomen suuriruhtinaskuntaan alkoi 1800-luvulla syntyä nykyaikaista höyryvoimalla toimivaa sahateollisuutta. Sen rakentamisessa olivat osallisina monet ulkomailta muuttaneet yrittäjät (Hans Gutzeit, James Salvesen), Suomen yrittäjähenkiset aateliset (Carl Fredrik Rosenlew, Gustaf Tigerstedt), porvarit (Marie Hackman) sekä muutamat talonpoikais- ja pappistaustaiset henkilöt (Erik Johan Längman, Nils Ludvig Arppe ja Antti Ahlström). Vielä 1800-luvun puolimaissa suurin osa Suomen puusta käytettiin talouksissa polttopuuksi, rakentamiseen, valaistukseen ja maatalouden tarpeisiin.
Sahateollisuuden nousuvaihe 1870-luvulla oli dramaattinen. Suuria höyrysahoja perustettiin satamakaupunkeihin, ja sahatavaran arvo nousi uittoreittien varsilla koko Suomessa. Toiminta houkutteli Suomeen myös ulkomaalaisia yrittäjiä, kuten Hans Gutzeitin ja James Salvesenin. Samaan aikaan otettiin askeleita kohti nykyaikaista paperintuotantoa, jonka uranuurtaja Suomessa oli Fredrik Idestam. Suomen teollistuminen ei kuitenkaan alkanut metsästä, sillä rautaruukkeja ja tekstiiliteollisuutta oli virinnyt jo 1600–1700-luvuilla. Puunkäytön nopea lisääntyminen, kaskiviljely ja suunnitelmallisen metsänhoidon puuttuminen vähensivät metsävaroja. Puun suurkuluttajaksi metsäteollisuus tuli kuitenkin vasta 1900-luvulla.
1800-luvulla noussut sahateollisuus oli tärkein puun jalostaja 1950-luvulle saakka. Tärkein vientimaa oli Britannia. Venäjälle ei juuri viety sahatavaraa, sillä sen omat tehtaat tyydyttivät kysynnän. Paperiteollisuuden tuotteet nousivat viennin arvolla mitattuna suurimmaksi ryhmäksi jo 1930-luvulla (jolloin sahateollisuus taantui voimakkaasti). Paperituotteiden päämarkkina-alue autonomian aikana oli Venäjä. Suomen ensimmäinen selluloosatehdas perustettiin Valkeakoskelle 1880 (natronselluloosa, muutettiin sulfaattiselluloosaa valmistavaksi 1886). Puuhioke tuli ensimmäisten paperitehtaiden raaka-aineeksi 1870-luvun alussa (Kyröskoski, Valkeakoski ja Kuusankoski).
Oma episodinsa Suomen metsäteollisuudessa oli lankarullien valmistus, joka oli maailman suurinta ja erittäin kannattavaa: 1900-luvun taitteessa parikymmentä tehdasta sorvasi koivusta lankarullia, joita vietiin lankavalmistajille erityisesti Englantiin ja Saksaan. Sotien jälkeen markkina hävisi, kun kotiompelu väheni valmisvaatteiden myötä ja muovi syrjäytti puun lankarullien materiaalina.
Koska Suomessa ei ollut vielä 1900-luvun alussakaan laajaa rautatie- eikä tieverkkoa, puuta kuljetettiin uittamalla. Maaseudun vähävaraisille asukkaille talviajan ansiolähteenä toimi puiden kaataminen ja kuljettaminen uittopaikoille. Järjestelmällinen metsienhoito kuten myös metsätyöntekijöiden määrä lisääntyi 1950–1960-luvuilla. Muutos metsätaloudessa oli kuitenkin nopea, sillä jo seuraavina vuosikymmeninä koneellistuminen syrjäytti metsurit ja hevoset.
Läpi 1900-luvun Suomen metsäteollisuuden tuotteiden myynti sekä kotimaahan että vientimarkkinoille hoidettiin pääosin eri yritysten yhteisten myyntiyhdistysten kautta. Näitä olivat maailman suurin yksittäinen paperinmyyjä Finnpap, kartonkeja myyvä Finnboard, markkinasellua välittävä Finncell sekä pakkauksia ja muita kartonkijalostetuotteita markkinoiva Converta. 1980-luvun lopusta alkaen yhtiöt alkoivat kansainvälistyä ja yhtiökoko kasvoi yrityskauppojen ja fuusioiden kautta, mikä teki myös myyntiyhdistykset vähitellen tarpeettomiksi. Uuden kilpailunrajoituslain 1992 ja Suomen EU-jäsenyyden 1995 myötä myyntiyhdistykset katsottiin kilpailua rajoittaviksi kartelleiksi ja lopetettiin. Converta lakkautettiin jo 1992 sen tärkeimmän markkina-alueen Neuvostoliiton romahdettua.
Metsäteollisuuden viennin arvo putosi vuosina 2000–2012 noin kolmanneksella. Painopaperin kysyntä pieneni, ja laman takia myös sahatavaran kysyntä väheni. Toisaalta verkkokaupan yleistyessä pakkausmateriaalien kuten kartongin, ja sen valmistamiseen tarvittavan sellun kysyntä lisääntyvät. Vuonna 2014 maailman suurimmista metsäteollisuusyrityksistä (liikevaihdon perustella mitattuina) Stora Enso oli viides ja UPM-Kymmene seitsemäs.
Äänekoskelle valmistui vuonna 2017 Suomen metsäteollisuuden historian suurin investointi, Metsä Groupiin kuuluvan Metsä Fibren biotuotetehdas.