stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erikoistehtävä Mannerheimin salaisena asiamiehenä 1932–1945
Tie talvisotaan

Tahvanaisen mukaan presidentti Svinhufvudilla ja Mannerheimilla yhdessä oli luottamukselliset yhteydet Neuvostoliittoon Mannerheimin epävirallisten kontaktien avulla. Mannerheimin yhteistyökumppaneina Neuvostoliitossa olivat "Gregori", "Luci" ja "Irina", joiden kautta hänellä oli yhteys itse Staliniin. Tahvanaisen kirjan toimittajat olivat saaneet myöhemmin selville, että "Irina" oli Puna-armeijan yleisesikunnan päällikkö marsalkka Boris Šapošnikov; itse toiminnan aikaan vain koodinimet olivat tiedossa. Tahvanaisen mukaan Stalin tunsi kunnioitusta ja jopa sympatiaa Mannerheimia kohtaan ja olisi mielellään halunnut pitää Suomen luotettavana ja liittoutumattomana naapurina. Myös Svinhufvudilla oli myönteinen kuva Stalinin suhtautumisesta Suomeen. Mannerheimilla puolestaan oli oman elämänhistoriansa vuoksi lämmin suhde Venäjään.
Suomen ja Neuvostoliiton virallinen suhde lähti huononemaan, kun Euroopassa alkoi 1934 kiertää huhuja, että Suomi ja Viro suunnittelisivat Suomenlahden sulkemista Neuvostoliitolta. Suomen kannalta tilanne huononi edelleen, kun 1937 Svinhufvud jäi sivuun ja Kalliosta tuli presidentti. Mannerheim ei ollut Kallion suosiossa ja joutui sivuun puolustusneuvostosta. Suora mutta epävirallinen tasavallan presidentin yhteys Neuvostoliittoon katkesi. Samaan aikaan ulkoministeri Holsti neuvotteli lähetystösihteeri Jartsevin kanssa ilman Mannerheimin osallisuutta. Toisaalta Holsti neuvotteli myös Saksan kanssa, mikä herätti Neuvostoliitossa epäilyksiä Suomea kohtaan. Tilanteen hallintaa haittasi myös se, että Holsti piti omana tietonaan monia asioita, jotka olisivat kuuluneet hallitukselle ja puolustusneuvostolle.
Neuvostoliitossa Leningradin alueen sotilaspiiri alkoi 1938 varustautua rajan pinnassa ilman Stalinin hyväksymistä. Neuvostoliitossa sotilasjohto oli Tahvanaisen mukaan se taho, joka määräsi Neuvostoliiton politiikan. Stalin ikään kuin joutui asettumaan valloituspolitiikan johtoon ja hyväksymään sen, että Suomi olisi valloitettava. Emigranttikommunistien suunnitelma oli muuttunut 1930-luvun lopulla niin, että osan sijasta koko Suomi olisi pitänyt valloittaa. Stalin oli omaksi puolustuksekseen harventanut kommunistien rivejä, mutta samalla emigranttikommunistien toimet olivat kuitenkin saaneet voimaa.
Tutkijoiden kritiikkiä

Tutkijat ovat pyrkineet selvittämään Erikoistehtävä-teoksessa esitettyjä tapahtumakulkuja, historiantulkintoja ja kirjoittajan toiminnastaan esittämiä väitteitä.  
Huomiota on kiinnitetty mm. siihen, etteivät Erikoistehtävän julkaisuajankohtana (1971) elossa olleet Mannerheimin adjutantit (Osvald Bäckman, Ragnar Grönvall ja Carl Olof Lindeman kommentoineet kirjan väitteitä julkisuudessa. Kirjassa adjutantteja ei mainita. Professori Ohto Manninen otsikoi teosta käsittelevän Historiallinen aikakauskirja -lehden pääkirjoituksen: Agenttitarinoita, todeten kuitenkin tekstin kirjoitetuksi niin, ettei yksityiskohtia voida lähteiden puuttuessa todistaa vääriksi.
Juurtotatti

| Juurtotatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Kaunotatit Caloboletus
Laji::  radicans
Kaksiosainen nimi
 Caloboletus radicans  (Pers.) Vizzini 
Katso myös
   Juurtotatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juurtotatti (Caloboletus radicans, syn. Boletus radicans) on Suomessa erittäin harvinainen syötäväksi kelpaamaton tattilaji. Siitä tunnetaan löytöjä Suomessa ainoastaan Varsinais-Suomesta. Sienen lakki on harmaanvalkoinen, halkeillut tai oliivinvärinen. Sienen jalka on kellertävä ja maku on karvas. Sieni kasvaa kalkkimailla lehdoissa ja puistomailla.
Johan Mauritz von Essen

Johan Mauritz von Essen.
Johan Mauritz von Essen (25. toukokuuta 1830 Oravainen – 1. elokuuta 1872 Turku) oli suomalainen virkamies ja toimittaja.
Essenin vanhemmat olivat Pohjanmaan jalkaväkirykmentin luutnantti Otto Mauritz von Essen ja tämän toinen puoliso Lovisa Charlotta Asp. Hän kävi Vaasan triviaalikoulua ja lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä vuonna 1849. Essen opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1853.
Essen työskenteli Turun tuomiokapitulin amanuenssina ja sai vakinaisen viran vuonna 1863. Vuodesta 1865 aina kuolemaansa saakka hän oli tuomiokapitulin varanotaari. Essen toimi myös Suomen talousseuran notaarina vuosina 1854–1857, kirkolliskomiteoiden ja raamattuseuran sihteerinä vuodesta 1861, pappissäädyn notaarina vuoden 1863 valtiopäivillä ja sihteerinä vuoden 1864 pappeinkokouksessa.
Essen työskenteli lastenlehti Eosin toimittajana. Hän liittyi Åbo Underrättelserin toimitukseen vuonna 1860, oli sen päätoimittaja vuosina 1867–1868 ja jatkoi uutistoimittajana kuolemaansa saakka. Essen oli vuodesta 1864 myös yksi lehden kustannusyhtiön omistajista.
Essen kirjoitti humoristis-satiirisia runoja, mutta ei koskaan julkaissut niitä. Hän on toimittanut runovalikoiman Svenska skaldeprof för barn och ungdom.
Professori Carl Gustaf von Essen oli Johan Mauritz von Essenin veli.
Teoksia

Svenska skaldeprof för barn och ungdom. Åbo: J.W. Lillja, 1859.
Espoon kartanon Sågbron silta

| Sågbro |
| --- | --- |
 Sågbro
Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Mankinjoki (läntinen uoma)
Sijainti:  Espoonkartano, Espoo
Siltatyyppi:  kivinen holvisilta
Pituus:  17,2 m
Leveys:  5,6 m
Alituskorkeus:  1,3 m
Avattu liikenteelle:  1778 ja 1816 välillä
Koordinaatit:  60°11.906′N, 24°34.898′E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Espoon kartanon Sågbron silta (Espoon kartanon silta numero II, Sågbro) on Espoossa Espoonkartanon kaupunginosassa sijaitseva kivinen holvisilta. Sen arvellaan valmistuneen vuosien 1778 ja 1816 välillä. Silta on tyypillinen 1770-luvun kiviholvisilta, ja sitä pidetään vanhimpana Suomen museosilloista. Silta on tehty niin sanottuna kylmämuurina, eli sen kivet on sovitettu paikoilleen käyttäen kiilakiviä mutta ei laastia. Sillan kivet ovat muokkaamattomia. Kokonaispituudeltaan 17,2-metrisen sillan kokonaisleveys on 6,9 metriä, hyötyleveyttä sille jää 5,6 metriä. Holviaukko on 2,7 metriä leveä, ja sillan "alikulkukorkeus" on 1,3 metriä.
Sågbron silta on otettu museosillaksi vuonna 1982. Espoon kartanon ympäristö sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Siltaa on vaikea päästä katsomaan sivulta. Sågbron silta sekoitetaan usein viereiseen Espoon kartanon Qvarnbron siltaan. Mankinjoki ja siinä oleva Kartanonkoski jakaantuvat Espoon kartanon kohdalla kahdeksi uomaksi. Sågbron silta on läntisessä uomassa, jossa on ollut useita sahoja, joista viimeisin säilyi 1900-luvun alkupuolelle asti.
Espoon kartanon kivisillat ja Suuri Rantatie

Suuri Rantatie oli olemassa jo 1300-luvulla ja siirretty nykypaikalleen viimeistään vuonna 1556, jolloin Espoon kuninkaankartano perustettiin. Talonpoikaisasutusta on seudulla ollut jo paljon ennemmin, ja kartanon ympäristössä on runsaasti muinaisjäännöksiä. Kartanon sijoittamiseen vaikutti suuresti Mankinjoen Kartanonkoskesta saatava vesivoima. Asutuksen sijoituksen vaikutti myös Gumbölenjoki, joka yhtyy Mankinjokeen parisataa metriä alajuoksuun kartanosta. Mankinjoki laskee Espoonlahteen. Joki jakaantuu kartanon kohdalla kahteen haaraan, eli jokeen muodostuu pieni saari. Molemmissa jokihaaroissa oli aluksi puusillat. Jokihaarat ja niiden väliin jäävä saari ovat kiinteä muinaisjäännös.
Kivisiltojen rakentaminen aloitettiin vuonna 1775. Kustaa III ulotti eerikinretkensä Suomeen asti ja oli läsnä tilaisuudessa, jossa kartanon silloinen omistaja Anders Henrik Ramsay laski kivisillan peruskiven. Kyseessä oli todennäköisesti Qvarnbro, joka valmistui vuoden 1778 tammikuussa. 1700-luvulla teiden ja siltojen rakentamisvelvollisuus kuului pitäjäläisille, kullekin omistamansa maan määrän mukaan jaettuna. Vuoden 1778 talvikäräjillä Ramsay vaati oman maksuosuutensa pienentämistä, koska hän oli rakennuttanut omin varoin korjausta kaipaamattoman kivisillan. Kartano maksoi myöhemmin myös toisen kivisillan rakentamisen.
Nykyään kivisiltojen yli kulkee yhdystie 11310 eli Kuninkaankartanontie. Siltojen painorajoitus on 16 tonnia.
Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat

| Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat |
| --- | --- |
 Elokuvajuliste
Ohjaaja:  Aleksi Mäkelä
Käsikirjoittaja:  Heikki Vihinen
Tuottaja:  Markus Selin
Säveltäjä:  Johnny Lee Michaels
Kuvaaja:  Pini Hellstedt
Leikkaaja:  Jari Innanen
Lavastaja:  Mika Karttunen
Erikoistehosteet:  Timo Jyllikoski
Pääosat:  Santeri Kinnunen  Juha Veijonen  Minna Pirilä
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Harlin & Selin Productions
Ensi-ilta:  11. marraskuuta 1994
Kesto:  88 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  3 120 375 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut suomalainen toiminta- ja komediaelokuva. Juha Veijonen sai roolistaan parhaan miespääosan ja Aleksi Mäkelä parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon  .
Elokuvan nimi juontaa juurensa vuoden 1969 lännenelokuvaan Butch Cassidy and the Sundance Kid, joka suomennettiin nimellä Butch ja Kid – auringonlaskun ratsastajat.
Elokuvan on tuottanut Harlin & Selin Productions ja näinkin lukee alkuperäisessä elokuvassa. Mutta vuonna 2006 julkaistu Aleksi Mäkelä Collection DVD-boksin mukana tulleessa elokuvassa alku- ja lopputeksteissä lukee kuitenkin että elokuvan olisi tuottanut "Markus Selin Productions" -niminen tuotantoyhtiö.
Tarina

Tietokonemyyjä Vesa saa työmatkallaan kuulla, että vaimo aikoo muuttaa kreikkalaisen naapurinmiehen kanssa tämän synnyinmaahan. Pikku haaverin ansiosta Vesa saa kyytiinsä pikkurikollisen Esan, jonka vauhdikas pankkikäynti herättää poliisin huomion. Vesalla on kiire kotiin estämään vaimonsa aikeet, Esalla on kiire poliisia pakoon. Vesa huomaa pitävänsä tällaisesta elämäntyylistä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Santeri Kinnunen  | … |  Vesa Rajala   |
|  Juha Veijonen  | … |  Esa Haanpää   |
|  Minna Pirilä  | … |  Margit Hautala   |
|  Aino Seppo  | … |  Sanna Rajala   |
|  Emmi Parviainen  | … |  Miisa Rajala   |
|  Teemu Lehtilä  | … |  Georgios   |
|  Risto Tuorila  | … |  Komisaario Saari   |
|  Kari Hietalahti  | … |  Paananen   |
|  Antti Litja  | … |  Makkonen   |
|  Vesa Mäkelä  | … |  Makkosen partneri   |
|  Vesa Vierikko  | … |  Ossi Kemppainen   |
|  Remu Aaltonen  | … |  HD -kauppias   |
|  Niko Saarela  | … |   1. vastaanottovirkailija    |
|  Minna Turunen  | … |   2. vastaanottovirkailija    |
Juustjärvi (järvi)

| Juustjärvi Юстозеро, Justozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Paikkakunta:  Hirvas
Koordinaatit:  62°46′58″N, 33°32′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suunujoki
Laskujoki:  Semsjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  157 m
Pituus:  3,2 km
Leveys:  0,8 km
Rantaviiva:  9,8 km
Pinta-ala:  1,4 km²
Tilavuus:  0,0067 km³
Keskisyvyys:  4,8 m
Valuma-alue:  36,9 km²
 fiJuustjärvi 
Juustjärvi (ven. Юстозеро, Justozero) on Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Hirvaksen kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 1,4 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 36,9 neliökilometriä ja keskisyvyys 4,8 metriä.
Juustjärvi laskee Semsjoen kautta Suunujokeen. Järven kalalajeja ovat hauki, särki, säyne, lahna, made, ahven ja kiiski.
Järven itärannalla sijaitsee Juustjärven kylä.
Juutalaisitalia

| Juutalaisitalia> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:   Italia  Kreikka
Puhujia:  noin 200
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  romaaniset kielet italian kieli
ISO 639-3:  itk
 Ohje 
Juutalaisitalia (omakielisiä nimityksiä latino tai volgare) on Italian juutalaisten puhumasta italian kielen variantista käytetty nimitys.
Juutalaisitalia muodostui keskiajan alussa keski- ja eteläitalialaisten murteiden pohjalta. Varsinkin Roomassa se säilytti arkaaisia 1200-luvun puhekielen piirteitä. Kielellä on laadittu uskonnollista ja maallista kirjallisuutta lähinnä heprealaista kirjaimistoa käyttäen. Italiassa kirjakielen historia ulottuu keskiajalta 1600-luvulle saakka, Korfun juutalaisyhteisö käytti sitä 1500–1700-luvuilla. 1600-luvulta lähtien Italian juutalaisten puhumista murteista käytettiin nimitystä italkia.
Nykyään juutalaisitalia on jäänyt lähes kokonaan pois käytöstä ja sen puhujia on enää hyvin vähän. Ethnologuen arvion mukaan kielellä olisi noin 200 puhujaa, joiden lisäksi noin 4 000 henkilöä käyttää joitakin kielen elementtejä satunnaisesti. Kielen puhujat asuvat pääasiassa Roomassa ja muutama saattaa olla vielä jäljellä myös Korfulla.
Ercole contro i tiranni di Babilonia

| Ercole contro i tiranni di Babilonia |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Domenico Paolella
Käsikirjoittaja:   Domenico Paolella  Luciano Martino 
Tuottaja:  Fortunato Misiano
Säveltäjä:  Angelo Francesco Lavagnino
Kuvaaja:  Augusto Tiezzi
Leikkaaja:  Jolanda Benvenuti
Lavastaja:  Pier Vittorio Marchi
Pääosat:   Peter Lupus  Helga Liné  Anna Maria Polani  Livio Lorenzon 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Romana Film
Levittäjä:  American International Pictures Netflix
Ensi-ilta:  25. joulukuuta 1964
Kesto:  90 min (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  132 098 250 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ercole contro i tiranni di Babilonia (”Herkules vastaan Babylonian tyrannit”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Domenico Paolella. Sen sankaria Herkulesta esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Peter Lupus alias Rock Stevens. Peplumien kukoistuskauden loppuvaiheessa kuvattu elokuva on paikoin absurdi mutta viihdyttävä. Se menestyi vaatimattomasti Italian elokuvateattereissa.
Juoni

Assur, Salmanassar ja heidän sisarensa Tanit hallitsevat julmasti Babyloniaa. Heidän orjiensa joukossa on Kreikan kuningatar Esperia, jota Assyrian kuningas Phaleg tavoittelee vaimokseen. Tanit ja hänen veljensä saavat selville Phalegin aikeet ja yrittävät tappaa hänet kotimatkalla. Esperiaa etsimään lähtenyt Herkules pelastaa kuninkaan, joka lähettää hänet miehineen Babyloniin. Vallanhimoinen hallitsijakolmikko tuhoaa toisensa, Herkules pelastaa Esperian ja kapinoivat orjat surmaavat Phalegin. Sitä ennen Herkules sortaa maahan Babylonin kaupungin Daidaloksen suunnitteleman salaisen koneiston avulla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Lupus  | … |  Herkules   |
|  Helga Liné  | … |  Tanit   |
|  Anna Maria Polani  | … |  Esperia   |
|  Livio Lorenzon  | … |  Salmanassar   |
|  Tullio Altamura  | … |  Assur   |
|  Franco Balducci  | … |  Mobsab   |
|  Mirko Valentin  | … |  Behar   |
|  Diego Pozzetto  | … |  Crisippo   |
|  Andrea Scotti  | … |  paimen   |
|  Diego Michelotti  | … |     |
|  Adriano Vitale  | … |     |
|  Rosy Di Leo  | … |  Gita   |
|  Mario Petri  | … |  kuningas Phaleg   |
|  Eugenio Bottai  | … |     |
Tuotanto

Ercole contro i tiranni di Babilonia on kuvattu Superpanoramico-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Eliosin studiolla Roomassa sekä Tor Caldaran maisemissa. Samalla kokoonpanolla tehtiin samaan aikaan toinenkin elokuva, Golia alla conquista di Bagdad, jossa käytetään samaa kuva-aineistoa. Kuvastoa on lainattu myös Robert Aldrichin Sodomasta ja Gomorrasta.
Peplumin kukoistuskauden lopussa tehty elokuva on yksinkertainen, paikoin absurdi, mutta samalla melko viihdyttävä toimintaseikkailu. Kömpelönoloinen Peter Lupus oli viimeisenä Italiaan tullut amerikkalainen kehonrakentajanäyttelijä. Hän lausuu elokuvassa tyylilajin sankareita osuvasti kuvaavat vuorosanat: ”Mitä väliä nimelläni on? Teitä kiinnostavat vain lihakseni.” Sivuosissa nähdään nimettömät voimamiehet Mario Novelli ja Puccio Ceccarelli.
Elokuva tuotti Italiassa vaatimattomat 132 miljoonan liiran pääsylipputulot. Sen laajakangasversio on saatavilla italialaisena ja ranskalaisena DVD-julkaisuna. Ranskalainen versio sisältää myös italiankielisen ääniraidan. Amerikkalainen versio on tarjolla heikkotasoisina public domain -julkaisuina.
Aiheesta muualla

Ercole contro i tiranni di Babilonia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Aarne Jutila

Aarne Evert Jutila (s. 1. heinäkuuta 1940 Helsinki) on emeritusprofessori ja tekniikan tohtori. Hän toimi Teknillisen korkeakoulun (TKK) sillanrakennustekniikan professorina 1. syyskuuta 1984 – 31. heinäkuuta 2008, jolloin hän jäi tästä virasta eläkkeelle. Hän jatkoi siltasuunnittelun asiantuntijauraansa vuonna 1977 perustamansa Insinööritoimisto Extraplan Oy:n puitteissa.lähde?
Hän valmistui Teknillisen korkeakoulun sillanrakennustekniikan oppituolista diplomi-insinööriksi vuonna 1966, tekniikan lisensiaatiksi vuonna 1982 ja väitteli tekniikan tohtoriksi vuonna 1985. Hän sai kunniatohtorin arvon Budapestin tekniikan ja taloustieteiden yliopistosta vuonna 2002.lähde?
Jutila on suunnitellut itsenäisesti ja ollut suunnitteluryhmän jäsenenä tai johtajana 143 sillan suunnittelussa Suomessa.lähde?
Vuonna 2000 Jutila toimi kuusijäsenisen suunnitteluryhmän jäsenenä Stonecutters Bridge -sillan kansainvälisessä siltasuunnittelukilpailussa. Suomalaisen suunnitteluryhmän ehdotus valittiin viiden parhaan joukkoon alun perin 28 ryhmän joukosta.lähde?
Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL myönsi Jutilalle Sillanrakennuksen erikoispalkinnon 11. lokakuuta 2016.
Julkaisut

The effect of bracing on the behaviour of girder slap bridges, (väitöskirja) Finnish Academy of Technical Sciences, 1985
Juvan vaakuna

Juvan vaakuna
Juvan vaakuna on Juvan kunnan tunnus. Sen aiheen risti viittaa nimikkopitäjän keskiaikaiseen ja nyt jo hävinneeseen Pyhän Ristin -kirkkoon. Apilanlehti on puolestaan maatalouden tunnus. Vaakunassa käytetyt koristeelliset kuviot ovat esimerkki damaskoinnista, jota on käytetty vaakunoiden tyhjien kenttien täyttämisessä, eivätkä ne varsinaisesti kuulu osaksi vaakunan heraldista selitystä.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä risti, saatteena oikeassa ylänurkassa apilanlehti, kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Tapio Vallioja, ja Juvan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 19. kesäkuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 23. elokuuta samana vuonna.
Eero Juva

Eversti Eero Juva
Eero Juva (vuoteen 1935 Juvelius) (15. helmikuuta 1900 Oulu – 31. lokakuuta 1959) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja pitkäaikainen rykmentin komentaja. Hänen isänsä oli vankilanjohtaja V. O. Juvelius.
Juva osallistui sisällissotaan, kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918-1919, Kadettikoulun 1922-1923 sekä Sotakorkeakoulun 1931-1933. Hän osallistui myös Aunuksen retkeen. Juva toimi Jääkäriprikaatissa eri tehtävissä 1925-1926 sekä Pohjanmaan jääkäripataljoonassa komppanianpäällikkönä ja aliupseerikoulun johtajana 1927-1930. Kadettikoulussa hän opetti 1930-1931 sekä Taistelukoulussa 1933-1939. Viipurin rykmentin aliupseerikoulun johtajana hän toimi 1934-1935. Yleisesikuntaupseerina Sortavalan sotilaspiirissä hän oli 1939.
Talvisodan sytyttyä Juva toimi 12. divisioonan operatiivisen toimiston päällikkönä ja myöhemmin esikuntapäällikkönä. Välirauhan aikaan hän toimi Savo-Karjalan sotilasläänin esikuntapäällikkönä. Etelä-Pohjanmaan läntisen sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1941. Jatkosodan sytyttyä hänet nimitettiin JR 58:n komentajaksi 19.6.1941-8.10.1944. Vuonna 1944 hän toimi myös Lapin sodassa Rajajääkäriprikaatin komentajan viransijaisena. Jatkosodan jälkeen Juva komensi JR 2:a 1944-1950.
Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1921, kapteeni 1924, majuri 1930, everstiluutnantti 1940, eversti 31.8.1942.
Jari Eskola

Jari Eskola (s. 1959) on suomalainen yhteiskunta- ja kasvatustieteilijä. Hän on toiminut urallaan usean yliopiston palveluksessa hoitaen eri virkoja assistentuureista professuureihin sekä sosiaalipsykologiassa että kasvatustieteissä.
Eskola on ollut Tampereen yliopiston kasvatustieteen lehtori. Ennen sitä hän toimi Kuopion yliopistossa sosiaalipsykologian yliassistenttina ja määräaikaisena professorina. Eskola teki myös pitkän päivätyön Lapin yliopistossa kasvatustieteiden tiedekunnassa. Hän on Lapin yliopiston yhteiskuntatieteiden tiedekunnan dosentti. Toinen dosentuuri hänellä on Turun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnassa. Eskola oli Kasvatus-lehden päätoimittaja vuosina 2004-2006.
Eskola opiskeli Tampereen yliopistossa yhteiskunta- ja kasvatustieteellisiä aineita, ja väitteli niiden tutkimusmenetelmistä Kuopion yliopistossa 1998. Hänen erikoisalaansa ovat muiden teemojen ohella yhteiskunta- ja kasvatustieteiden tutkimusmenetelmät. Esimerkki tältä tutkimusalueelta on menetelmäoppikirja Johdatus laadulliseen tutkimukseen.
Teokset

Eläytymismenetelmän käyttö sosiaalitutkimuksessa – tekninen opas aloittelijoille, 1991.
Eläytymismenetelmän käytöstä sosiaalitutkimuksessa – esimerkkinä korkeakoulututkimus, 1992.
Eläytymismenetelmäopas, 1997.
Eläytymismenetelmä sosiaalitutkimuksen tiedonhankintamenetelmänä, 1998.
Eskola, Jari & Suoranta, Juha: Johdatus laadulliseen tutkimukseen.  Jyväskylä:  Gummerus, 1998 (7. painos 2005).  ISBN 951-768-035-X
Teokset > Toimittajana

Eskola, Jari (toim.): Puhetta opetuksesta ja opiskelusta.  (Tampereen yliopisto, sosiologian ja sosiaalipsykologian laitos. A, Tutkimuksia 23)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1992.  ISBN 951-44-3086-7
Aiheesta muualla

Kasvatus-lehden kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Juvan kartano (Espoo)

| Juvan kartano> Jufva |
| --- | --- |
Sijainti:  Niipperi, Espoo
Rakennustyyppi:  kartano
Valmistumisvuosi:  1830-luku
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Juvan kartano (ruots. Jufva gård) sijaitsee Niipperissä koillisessa Espoossa lähellä Vantaan rajaa. Aivan kartanon eteläpuolitse kulkee Kehä III. Juva on yksi Gammelgårdin kylän kantataloista.[vanhentunut linkki]
Juva muodostui viimeistään 1630, jolloin kaksi tilaa yhdistettiin. Ensimmäisenä isäntänä mainitaan Erik Simonsson. Juva oli ratsupalvelustila ennen vuotta 1643, ja katselmuskirjurin palkkatila 1669. Sittemmin se toimi Uudenmaan rakuunoiden majoitusmestarin hevostilana. Talonpoikaissuvut omistivat Juvan aina 1800-luvulle. Pitkäaikainen omistaja oli vapaaherra Johan Gripenberg, joka omisti kartanon 1848–1880. Oskar W. Juslin osti Juvan 1917.
Juvan päärakennus oli alkuaan yksikerroksinen multapenkkirakennus. Toinen kerros rakennettiin 1830-luvulla, jolloin talo sai nykyisen empirehenkisen ilmeensä. Päärakennuksen eteläpuolella sijaitsee kaksi piharakennusta: luhtiaitta 1700-luvulta ja syytinkitalo vuodelta 1952. Koillispuolella on klassishenkinen vierasrakennus ja renkitupa. Vanhasta pihapiiristä erilleen rakennettiin uusi päärakennus vuonna 1960.
Juvan nimi on 1500-luvulta, ja se palautuu isännän etunimeen Juha(n). Juva-nimestä on sittemmin johdettu useita lähistöllä kulkevien katujen nimiä.