Necronomicon (Simon)
Julkaisu ja vastaanotto

Necronomiconin julkaisi Schlangekraft vuonna 1977 nahkakantisena 666 kappaleen painoksena. Myöhemmin julkaistiin 3333 kappaleen kangaskantinen laitos. Necronomiconia mainostettiin voimallisena loitsukirjana. Esoteriaan erikoistuneissa lehdissä siitä ilmoiteltiin jo kesäkuussa 1974. Mainonta korosti, että kyseessä ei ollut väärennös. Vuonna 1980 Avon julkaisi kirjasta taskukirjaversion, joka on tunnetuin ja parhaiten saatavilla oleva Necronomicon.
Kirjailija William S. Burroughs innostui Necronomiconista jo ennen sen virallista julkaisua ja kuvaili kirjaa ”kovaksi kamaksi” (good shit). Vaikka Burroughs ei uskonut Necronomiconiin, hän piti sitä kiinnostava kauhuviihteenä, ”mitä salaisimpana kirjana, joka on saatavilla pokkarina”. Okkulttisen kirjallisuuden laaja levikki oli Burroughsin mukaan osoitus sananvapauden voitosta. Fate-lehti julkaisi keväällä 1978 J. Gordon Meltonin arvostelun. Melton esittää uskovansa Simonin väitteitä mutta vitsailee samalla kirjan kustannuksella. Arvion mukaan ”jotkut” saattavat nähdä Necronomiconin ”yrityksenä rahastaa Lovecraft-villityksellä” – ”osa taikuudesta johtaa haaveelliseen eskapismiin, osa manipuloivaan vallanhavitteluun ja osa hulluuden rajamaille. Uusi Necronomicon edustaa lähinnä jälkimmäistä.” The Grimoire of Armadelin vuoden 1980 laitoksen esipuheessa Francis King kuvaili Necronomiconia ”lystikkääksi väärennökseksi, josta todennäköisesti tulee keräilyharvinaisuus”. Marraskuussa 1984 Robert M. Price huomautti ”Simonomiconin” poikkeavan muista Necronomicon-väärennöksistä: ”Simon haluaa ihmisten ottavan kirjansa vakavasti. Se on tarkoitettu oikeisiin rituaaleihin; kirjoittaja jopa antaa oppitunteja aiheesta.”
Skeptikko James Randi erehtyi vuoden 1995 hakuteoksessaan An Encyclopedia of Claims, Frauds, and Hoaxes of the Occult and Supernatural pitämään Necronomiconia aitona, joskaan ei käsitellyt aihetta sen laajemmin. Vastaavan virheen on tehnyt moni kirjailija ja toimittaja, vaikka Necronomiconin epäaitous onkin melko yleisessä tiedossa. Myös useimmat okkultistit myöntävät kirjan olevan väärennös. Osa heistä katsoo sen rituaalien toimivan silti, koska ne perustuvat todelliseen mytologiaan ja todellisiin okkulttisiin käytäntöihin. Joidenkin okkultistien mukaan kirjan rituaalit ovat vaarallisia, koska Simon on jäljitellyt aitoa esoteerista kirjallisuutta ymmärtämättä sen todellista merkitystä.
Mesopotamialaista uuspakanuutta harjoittavan John Wisdom Gonce III:n (2003) mukaan Necronomicon sivuuttaa Mesopotamian kulttuurin moraalijärjestelmän ja oikeustajun kokonaan. Lopputuloksena on ”amoraalinen pimeys, jonka keskiössä ovat voima ja nokkeluus”, joiden avulla magian harjoittaja alistaa kapinointiin taipuvaiset yliluonnolliset olennot valtaansa. Necronomicon neuvoo kutsumaan erilaisia pahoja henkiolentoja, mutta siinä ei kuvailla demoneilta suojaavien piirien luomista, vaikka jauhoista tehdyt maagiset kehät olivat keskeinen osa Mesopotamian maagillisia tekstejä. Goncen mukaan kirja on magian apuvälineenä hyödytön tai jopa vaarallinen.
Lovecraft-harrastajien parissa Necronomicon-väärennösten maine on ollut kehno. Simon ei näytä tuntevan Lovecraftin tuotantoa syvällisesti, ja Necronomicon epäonnistuu tarjoamaan esikuvilleen uskollisen tulkinnan Cthulhu-tarustosta. Mythos Tomes -sivustolla vuonna 2006 julkaistun arvostelun mukaan Simonin kirja ei muistuta kauhutarinoiden kuvauksia juuri lainkaan, ja monet kuuluisat katkelmat (”that is not dead which can eternal lie...”) puuttuvat siitä kokonaan. Kirja viittaa itseensä nimellä Mustan maan kirja, ja ilman Simonin esipuhetta sitä tuskin edes tajuaisi Necronomiconiksi. Arvostelija huomauttaa, että kirja on valtavan laajalevikkinen ja siinä on mukana loitsu, jonka voimalla voi tuhota koko maailman. ”Kirja on ollut tuhansien vihaisten teinien käsissä”, mutta maailma on silti edelleen olemassa, mikä arvion mukaan kertoo sen maagisista voimista kaiken tarpeellisen.