stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kenttähyyppä
Esiintyminen

Eteläaasialainen laji, joka elää Irakista ja Iranista Intiaan ja Kaakkois-Aasiaan aina Malakan niemimaalle saakka. Lajinkanta on elinvoimainen. Pohjoisimmat Keski-Aasian populaatiot ovat muuttolintuja, valtaosa kannasta on paikkalintuja. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Monentyyppiset avomaat vesistöjen läheisyydessä.
Lisääntyminen

Pesä on avoimesti maassa. Munia on tavallisesti 4, usein 3, joskus 2. Molemmat emot hautovat. Poikaset ovat pesäpakoisia.
Ravinto

Maassa elävät hyönteiset ja etupäässä kovakuoriaiset, sekä myös muut pienet selkärangattomat.
Kosti Pollari

Kosti Johannes Pollari (6. elokuuta 1895 Kauhava – 22. marraskuuta 1971) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Pollarin vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Pollari ja Anna Passi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Aili Susanna Iso-Somppin kanssa. Hän kävi kansakoulun. Hän kävi armeijan aseupseerikurssin Kuopiossa vuonna 1918.
Jääkärikausi

Pollari työskenteli maanviljelijänä Kauhavalla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Pollari astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918. Hänet ylennettiin aliupseeriksi sen jälkeen kun hän oli vannonut sotilasvalan ja allekirjoittanut palvelusitoumuksensa. Takaisin Suomeen hän palasi jääkärien etujoukon mukana Vaasaan 18. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet komennettiin aluksi komppanianpäälliköksi Virtain pataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Porin rykmentin II pataljoonan 6. komppanian päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vaskivedellä, Kurussa, Muroleessa, Teiskossa, Viljakkalassa, Ylöjärvellä, Tampereella ja Vammalassa. Vammalan taistelun jälkeen hän koulutti noin viikon ajan Punkalaitumen suojeluskuntaa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pollari siirrettiin sisällissodan jälkeen 4. heinäkuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Valkoisen kaartin rykmenttiin, josta hänet siirrettiin edelleen 17. elokuuta 1918 alkaen Karjalan kaartin rykmenttiin. Armeijasta hän erosi 28. helmikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 7. helmikuuta 1919 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kauhavan suojeluskuntaan, jossa hän palveli 15. maaliskuuta 1924 saakka. Hän toimi tuona aikana myös sotilasohjaajana Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirissä 1. kesäkuuta - 31. joulukuuta 1920 välisen ajan. Myöhemmin hän työskenteli maanviljelijänä Kauhavalla.
Talvi- ja jatkosota

Pollari osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä 45. Kuormastokomppaniassa ja Osasto Haapaveden komentajana Jalkaväenkoulutuskeskus 5:ssä. Jatkosodan puhjettua hän toimi niin ikään kuormastokomppanian päällikkönä ja osallistui sotatoimiin Uhtualla. Vuonna 1942 hänet vapautettiin sotapalveluksesta. Sotien jälkeen hänet pidätettiin asekätkennästä. Hänet on haudattu Kauhavalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918  Luutnantti 1938 |     |  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1940)  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Frederick Cuthbert Poole

Frederick Cuthbert Poole noin vuonna 1918.
Frederick Cuthbert Poole (1869 – 1936) oli brittiläinen kenraalimajuri, joka aloitti sotilasuransa vuonna 1889 Kuninkaallisen tykistön palveluksessa. Myöhemmin hän oli mukana muun muassa Brittiläisen Intian rajasodissa sekä toisessa buurisodassa vuosina 1899–1902. Ennen eroaan vuonna 1909, Poole palveli vielä Somalimaassa sekä Nigeriassa. Hän liittyi armeijan palvelukseen uudelleen vuonna 1914 ensimmäisen maailmansodan sytyttyä.
Vuosina 1918–1919 Poole oli ympärysvaltojen joukkojen ylipäälliikkö ns. Pohjois-Venäjän interventiossa, johon osallistui myös brittien kokoama entisistä suomalaisista punakaartilaista muodostettu Muurmannin legioona. Hän kuului koko operaation innokkaimpiin tukijoihin ja Poolea pidetään myös suurelta osin vastuullisena sen epäonnistumisesta.
Poltettu oranssi

| Poltettu oranssi – balladi sanan ja veren ansoista |
| --- | --- |
Kirjailija:  Eeva-Liisa Manner
Kieli:  suomi
Genre:  draama
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  1968
Sivumäärä:  108
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Poltettu oranssi – balladi sanan ja veren ansoista (1968) on Eeva-Liisa Mannerin kirjoittama näytelmä. Alaotsikkonsa mukaan näytelmä "tapahtuu pikkukaupungissa kymmenluvulla ennen I maailmansotaa". Tapahtumat sijoittuvat 1900-luvun alun porvalliseen kotiin, josta perheen tytärtä viedään psykoterapeutin pakeille. Näytelmän nimi viittaa tytön unissaan näkemäänsä hevoseen, jonka nimi on Poltettu oranssi.
Psykoanalyyttinen näytelmä voidaan nähdä niin aikakautensa kuvaukseksi kuin ajattomaksi perhesuhteiden tutkimukseksi.
Keskeiset henkilöt

Tytär Marina Klein
Äiti Amanda Klein
Isä Ernest Klein
Tohtori Fromm
Tohtori Frommin apulainen
Versiot > Kirja

Näytelmästä on julkaistu kaksi painosta:
1968: Kustannusosakeyhtiö Tammi, 108 s
2003: Kirja kerrallaan, Lasipalatsin Mediakeskus Oy, 92 s, pehmeäkantinen nidottu. ISBN 952-5439-34-8
Versiot > Teatteri

Näytelmä on ollut ilmestymisestään asti suosittu. Sitä on esitetty lukuisissa eri teattereissa ympäri Suomea.
Versiot > Ooppera

Tauno Marttinen sävelsi kirjan pohjalta samannimisen oopperan, joka sai kantaesityksensä televisiossa 1971 ja näyttämöensiesityksensä Suomen Kansallisoopperassa 1975. Teosta pidetään Marttisen parhaana oopperana.
Aiheesta muualla

Kirja-arvostelu (Kiiltomato.net)
Michael Pollan

Michael Pollan vuonna 2008.
Michael Pollan (s. 6. helmikuuta 1955) on yhdysvaltalainen kirjailija, toimittaja, aktivisti sekä tiede- ja ympäristöjournalismin professori Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä. Hänet tunnetaan kirjoittamistaan ruokaa, ruokakulttuuria ja ruoantuotantoa kuvaavista lehtiartikkeleista ja kirjoista. Pollan on kritisoinut ruoan teollista tuotantoa, ruokakulttuurin muuttumista epäterveelliseksi sekä tuotantoeläinten kohtelua.
Teoksia

Pollanin pääteoksena voidaan pitää kirjaa The Omnivore's Dilemma: A Natural History of Four Meals (2006, "Sekasyöjän pulma: neljän aterian luonnonhistoria", ei suomennettu), jonka The New York Times ja The Washington Post valitsivat vuoden 2006 kymmenen parhaan kirjan joukkoon.
Kirjassa Pollan kuvaa Yhdysvaltojen ruokakulttuuria ja ruoantuotantojärjestelmää vertaamalla teollista ruoantuotantoa, esiteollisia omavaraisia viljelysmenetelmiä hyödyntävää pientilatuotantoa sekä metsästäjä-keräilijäkulttuuria. Hän käyttää aineistona ruoka-alan toimijoiden haastatteluja ja omakohtaisia kokemuksiaan tilavierailuista perheaterioihin. Hän kritisoi voimakkaasti muun muassa amerikkalaisen ruokakulttuurin muutosta pikaruokapainotteiseksi, ruoantuotantojärjestelmän teollistumista ja etääntymistä esiteollisen ajan tuotantotavoista, eläinten kohtelua teollisessa ruoantuotantoketjussa sekä maissin ja soijan tuotannon tukemista ja niistä valmistettujen tuotteiden, kuten maissisiirapin, runsasta käyttöä teollisesti valmistetuissa elintarvikkeissa. Pollan esittää teollisen ruoantuotannon tilalle paikallista pientilatuotantoa, joka takaa, että kuluttaja voi halutessaan valvoa ruokansa tuotantoa.
Kirjassaan Oikean ruoan puolesta (2008) Pollan puolustaa tavallista ruokaa ja arvostelee teollista ruokaa, nutritionismia sekä ruokatiedettä, joka hänen mukaansa hukkaa yksittäisiin ravintoaineisiin keskittyessään käsityksen siitä, mikä on oikeaa ruokaa. Pollanin mukaan ihmisten vääristynyt suhde ruokaan aiheuttaa nykyajan länsimaisen sairaus- ja lihavuusepidemian.
Tunnustuksia

Pollanille on myönnetty lukuisia journalistisia palkintoja, kuten James Beard Award vuoden 2003 parhaasta ruokakirjoitussarjasta aikakauslehteen, ja Reuters-I.U.C.N. 2000 Global Award for Environmental Journalism -ympäristöjournalismipalkinto. Hänen artikkeleitaan on julkaistu Yhdysvaltain parhaiden tiedekirjoitusten kokoelmissa.
Geenimuuntelun arvostelua

Huhtikuussa 2012 Pollan antoi GMO-vastaiselle aktivistille haastattelun, jossa hän arvosteli Stanfordin yliopiston tutkimusta luomutuotteiden hyödyttömyydestä terveydelle sillä perusteella, että se oli metatutkimus, "ei uutta tutkimusta", ja uhkasi siksi "dumpata" sen lehdistössä.
Samassa haastattelussa Pollan myönsi, että hän on journalismissaan puolueellinen ja on manipuloinut New York Times -lehden hyväuskoista toimitusta. "Media on todellakin ollut enimmäkseen puolellamme - - [Kirjoitan, että] pitää syödä heinällä syötettyä karjaa ja että luomu on parempi, ja newyorkilaiset toimittajat eivät tajua, että kaikki eivät ole samaa mieltä." Pollan kehuu saaneensa olla pitkään "vapaamatkustaja" mutta valittaa, että nyt vastapuoli on saanut lehdet ymmärtämään, että vastapuolellekin pitää antaa puheenvuoro.
New York Timesin tiedetoimittaja Amy Harmonin GM-artikkelia Pollan syytti teollisuuden näkökantojen esittelyksi, mitä esimerkiksi Kalifornian yliopiston biologi Michael Eisen piti "alhaisena jopa Pollanille".
Suomennetut teokset

Halun kasvioppi.  ((The Botany of Desire, 2001) Suom. Jussi Hirvi)  Helsinki:  Green Spot, 2002.  ISBN 952-5459-00-4
Oikean ruoan puolesta.  ((In Defense of Food: An Eater’s Manifesto, 2008.) Suom. Tiina Ohinmaa)  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-546-0
Oikean ruoan ohjeet: Syöjän käsikirja.  ((Food Rules: An Eater's Manual, 2008.) Suom. Tiina Ohinmaa)  Jyväskylä:  Atena, 2011.  ISBN 978-951-796-737-2
Toinen luonto: Puutarhurin oppivuodet.  ((Second Nature: A Gardener's Education, 1991.) Suom. Tapani Kilpeläinen)  Tampere:  niin&näin, 2018.  ISBN 978-952-7189-35-1
Tuntematon mieli – Mitä uusi psykedeelien tutkimus opettaa. (How to Change Your Mind. What the New Science of Psychedelics Teaches Us About Consciousness, Dying, Addiction, Depression, and Transcendence, 2018.) Suom. Mika Pekkola. Like, 2021. ISBN 9789511383154
Muut teokset

A Place of My Own: The Education of an Amateur Builder. New York: Random House. 1997. ISBN 978-0-679-41532-9.
The Omnivore's Dilemma: A Natural History of Four Meals. New York: Penguin Press. 2006. ISBN 978-1-59420-082-3.
Cooked: A Natural History of Transformation. New York: Penguin Press. 2013. ISBN 978-1594204210.
How to Change Your Mind: What the New Science of Psychedelics Teaches Us About Consciousness, Dying, Addiction, Depression, and Transcendence. New York: Penguin Press. 2018. ISBN 978-1594204227.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Pollan Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Bruno Pontecorvo

Bruno Pontecorvo kuvassa oikealla.
Bruno Pontecorvo, ven. Бру́но Макси́мович Понтеко́рво, Bruno Maksimovich Pontekorvo (22. elokuuta 1913 – 24. syyskuuta 1993) oli italialainen ydinfyysikko. Hän oli Enrico Fermin avustaja. Pontecorvo osallistui Yhdysvaltojen ydinaseprojektiin eli Manhattan-projektiin.
Sodan jälkeen Pontecorvo työskenteli vuodesta 1949 Britannian ydintutkimuslaitoksessa Hartwellissa, lähellä Oxfordia. Pontecorvo oli saanut Britannian kansalaisuuden vuonna 1948.
Loikkaus Neuvostoliittoon

Pontecorvo oli perheensä kanssa lomalla Italiassa, mistä hän oli perheensä kanssa matkustanut SAS:n lennolla Tukholmaan 1.syyskuuta 1950. Pontecorvo oli naimisissa ruotsalaissyntyisen Marianne Nordblomin kanssa ja heillä oli kolme poikaa.
Pontecorvo matkusti perheineen 2. syyskuuta Aeron lennolla Bromman lentoasemalta Malmin lentoasemalle . Samalla lennolla matkusti kansanedustaja Johannes Virolainen. Perhe jatkoi matkaa bussilla Helsingin keskustaan. Matkustajina olivat myös Johannes Virolainen ja tämän puoliso Kaarina, joka oli tullut häntä vastaan Malmilla. Ruotsalaisen teatterin kulmalla Pontecorvo perheineen jäi pois bussista. Perhe lähti kahden tuntemattoman miehen kanssa klo 15.00 kohti Aeron toimistoa, joka sijaitsi Kalevankadulla. Mannerheimintien taksitolpalta perhe otti taksin, jolla he matkustivat Neuvostoliiton vuokra-alueelle Porkkalaan. Porkkalan rajalla vastassa oli kaksi neuvostovalmisteista Zim-autoa kuljettajineen, jotka veivät perheen rajan yli.
Lokakuussa tuli tieto Pontecorvon loikkauksesta Neuvostoliittoon länsimaalaisten sanomalehtien kautta.Tapaus nostatti varsinkin länsimaissa suuren kohun . Britannian viranomaiset pyysivät Suojelupoliisin apua Pontecorvon loikkauksessa, joka jäi kuitenkin selvittämättä . Kansainväliset lehdet väittivät, että Johannes Virolainen olisi avustanut Pontecorvoa loikkauksessa. Virolainen joutui vakuuttamaan kansainväliselle lehdistölle, ettei hänellä ollut mitään tekemistä tapauksen kanssa eikä mitään tietoa Pontecorvon liikkeistä.
Maaliskuussa 1955 Neuvostoliiton Tiedeakatemian talossa Moskovassa Bruno Pontecorvo astui kansainvälisen lehdistön eteen kädessään Neuvostoliiton passi. Pontecorvosta oli tullut Neuvostoliiton kansalainen vuonna 1952 . Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1955. Hänestä tuli Neuvostoliiton Tiedeakatemian jäsen vuonna 1958 .  Vuonna 1963 Pontecorvo sai Leninin palkinnon. Vuonna 1967 Pontecorvo nimitettiin Baikonurin avaruuskeskuksen toiseksi johtajaksi.
Synnyinmaassaan Italiassa Pontecorvo kävi ensimmäistä kertaa loikkauksen jälkeen vuonna 1978 ydinfyysikkojen kansainvälisessä kokouksessa Roomassa.  Myöhemmin Pontecorvo työskenteli Dubnan ydintutkimuskeskuksessa, jossa hänen ilmoitettiin kuolleen.
Pohjois-Irlanti

| Pohjois-Irlanti Northern Ireland Tuaisceart Éireann Norlin Airlann |
| --- | --- |
  
Valtiomuoto:  itsehallinnollinen perustuslaillinen monarkia
Britannian kuningas:  Charles III
Pääministeri ja varapääministeri:  Michelle O’Neill Emma Little-Pengelly
Pääkaupunki:  Belfast 
Muita kaupunkeja:  Londonderry
Pinta-ala:  
– yhteensä:  13 576 km²  (sijalla )
Väkiluku (2013):  1 829 725 (sijalla )
– väestötiheys:  134,8 as. / km²
 
Viralliset kielet:  englanti ja iiri, tunnustettu vähemmistökieli ulsterinskotti
Valuutta:  Englannin punta (GBP)
BKT (2002):  
– yhteensä:  33,2 mrd.
– per asukas:  19,603
Aikavyöhyke:  +0
– kesäaika:  UTC+1
Itsenäisyys itsehallintolaki:   1998
Lyhenne:  GB
Kansainvälinensuuntanumero:  +44
Tunnuslause:  Dieu et mon droit
Kansallislaulu:  ”God Save the King”
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjois-Irlanti (engl. Northern Ireland, iiriksi Tuaisceart Éireann, ulsterin skotiksi Norlin Airlann) on Irlannin saarella sijaitseva alue, joka on osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13 576 neliökilometriä ja asukkaita on vuoden 2013 arvion mukaan noin 1,8 miljoonaa. Pääkaupunki on Belfast (iiriksi Béal Feirste). Muita ovat Londonderry eli Derry (iiriksi Doire), Newry, Armagh ja Lisburn.
Pohjois-Irlannin alue muodostettiin vuonna 1921, kun Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentti jakoi Irlannin eteläiseen ja pohjoiseen osaan. Eteläisestä osasta muodostui lopulta itsenäinen valtio Irlanti ja pohjoisesta osasta Pohjois-Irlanti. Osin 1600-luvun alun Ulsterin uudisasutuksen myötä alueiden väestöjen etninen rakenne poikkesi toisistaan. Väestöryhmien ristiriita johti vuosien 1968–1998 levottomuuksiin.
Pohjois-Irlannista käytetyt nimet

Pohjois-Irlannin virallisena nimenä pidetään Pohjois-Irlantia (engl. Northern Ireland, iiriksi Tuaisceart na hÉireann), mutta alueesta käytetään myös monia muita nimiä. Osa tasavaltaisista käyttää nimitystä ”the six counties” (”kuusi kreivikuntaa”) tai jopa ”the occupied six counties” (”miehitetyt kuusi kreivikuntaa”).
Unionistit ja lojalistit käyttävät usein Pohjois-Irlannista nimeä Ulster. Tämä nimi on kuitenkin selvästi epätarkka ja monien mielestä epäkorrekti, koska Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta vain kuusi kuuluu Pohjois-Irlantiin. Unionistit ja lojalistit käyttävät muutenkin poliittisessa kuvastossaan paljon Ulsterin provinssin symboliikkaa, kuten Ulsterin punaista kättä.
Nimellä Pohjois-Irlantikin on ongelmansa, sillä Irlannin saaren pohjoisin kolkka ei sijaitse Pohjois-Irlannissa, vaan Donegalin kreivikunnassa Irlannin tasavallan puolella.
Maantiede

Pohjois-Irlanti sijaitsee Irlannin saaren koillisosissa ja käsittää noin kuudesosan saaren pinta-alasta. Sen erottaa Irlannin tasavallasta noin 480 kilometriä pitkä raja. Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13 843 neliökilometriä.
Pohjois-Irlannin keskialueiden maastoa hallitsee Yhdistyneen kuningaskunnan suurimman järven Lough Neaghin tasanko. Sitä reunustavat Sperrins luoteessa, Antrimin ylätasanko koillisessa ja Mournevuoret etelässä. Korkein kohta on Mournevuorilla sijaitseva 852 metrin korkuinen Slieve Donard.
Pohjois-Irlannin ilmasto on samantapainen koko maassa. Atlantin vaikutuksesta Pohjois-Irlannin talvet ovat leutoja ja kesät viileitä. Koko vuoden keskilämpötila alavilla alueilla on 8,5–9,5 astetta. Ylänköalueilla on hieman viileämpää. Helmikuu on yleensä rannikolla vuoden kylmin kuukausi ja heinäkuu lämpimin. Heinäkuun päivän ylin lämpötila on keskimäärin 17–20 astetta. Sademäärät vaihtelevat merkittävästi. Vuoristoalueilla sataa noin 1 600 millimetriä vuodessa, Tyronen kreivikunnassa maan länsiosissa peräti 1 950 millimetriä. Strangford Loughin rannalla itärannikolla ja Lough Neaghin etelä- ja itärannoilla sataa hieman alle 800 millimetriä vuodessa. Sateisimmat kuukaudet koko maassa ovat loka–tammikuussa. Lumisateita rannikolla tulee noin kymmenenä päivänä vuodessa, mutta sisämaan vuoristoissa sataa lunta yli 35 päivänä vuodessa.
Historia > Katolilaisten ja protestanttien vastakkaisasettelun synty

Protestanttiseksi muuttuva Englanti valtasi katolilaisten Irlannin vuosina 1171–1607. Uudet isännät tekivät irlantilaisista toisen luokan kansalaisia. Englantilaiset veivät irlantilaisten parhaat maat. Kun irlantilaiset menettivät suuren osan kansalaisoikeuksistaan, he kapinoivat 1600–1800-luvuilla ajoittain Ison-Britannian hallintoa vastaan. Nykyinen vastakkaisasettelu katolilaisten ja protestanttien järjestöjen välillä syntyi jo ennen 1800-lukua. Kuninkaalle lojaalit protestantit perustivat Oranialaisveljeskunnan vuonna 1795 vastapainoksi itsenäisyyshaluisille protestanteille ja katolilaisille. Irlantilainen nationalismi alkoi nousta 1870-luvulla. Se johti aseistettujen kaartien perustamiseen 1910-luvulla. Vuoden 1916 pääsiäiskapina oli irlantilaisten parissa aluksi epäsuosittu, mutta brittiarmeijan kovat otteet käänsivät suuren osan irlantilaisista itsenäisyyden kannalle. Tämä johti vuosien 1918–1921 itsenäisyyssotaan. Tämän jälkeen politiikasta kiistelevät irlantilaiset kävivät sisällissodan. Vuonna 1922 sovittiin Irlannin jakamisesta brittien ja irlantilaisten kesken.  Pohjois-Irlanti jäi brittien vallan alle. Pohjois-Irlantiin jäi protestanttien lisäksi paljon katolilaisia. Pohjois-Irlannissa kuoli heinäkuussa 1920–1922 yli 600 ihmistä protestanttien ja  katolilaisten välisissä kahinoissa. Tämän jälkeen jatkui vuosikymmeniä tilanne, jossa protestantit kohtelivat katolilaisia toisen luokan kansalaisina. Tämä nostatti IRA:n kapinaan. IRA toimi myös Irlannin hallitusta vastaan, koska vastusti sen brittien kanssa tekemää sopimusta. Britit ja irlantilaiset kukistivat kapinan muun muassa pidätyksin 1940-luvulla. IRA alkoi 1950-luvun alusta hyökätä hankkien hyökkäyksissä aseita. Tämä johti vuosien 1956–1962 kapinaan.
Yhdysvaltain värillisten kansalaisuusliikkeestä saaneet vaikutteet johtivat Pohjois-Irlannissakin kansalaisuusliikkeen syntyyn vuonna 1964. Tämä aloitti marssinsa toden teolla vuonna 1968. Protestantit katsoivat marssien olevan IRA:n vaikutusta. Ulsterin vapaaehtoisjoukot alkoivat hyökätä mielenosoittajien kimppuun. Poliisi ja katolilaiset protestoijat ottivat yhteen. ”Hankaluudet”, ”The Troubles”, olivat alkaneet.
Politiikka

Pohjoisirlantilaiset ovat perinteisesti jakautuneet unionisteihin, jotka kannattavat unionia Britannian kanssa, ja nationalisteihin, jotka kannattavat itsenäisyyttä tai liittymistä Irlannin tasavaltaan. Niitä unionisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan lojalisteiksi. Kaikki lojalistit kannattavat protestanttista uskoa, kun unionisteissa voi olla myös katolilaisia. Niitä nationalisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan tasavaltalaisiksi (esim. IRA). Unionistit ja lojalistit ovat olleet uskonnoltaan pääosin protestantteja, nationalistit ja tasavaltalaiset katolilaisia. Vuoden 2005 kyselyssä 40 prosenttia pohjoisirlantilaisista nimesi itsensä unionisteiksi, 22 prosenttia nationalisteiksi ja 35 prosenttia ei kummaksikaan.
Politiikka > Puolueet

Pohjois-Irlannin ainoat uskontorajat ylittävät puolueet, Alliance Party, Green Party ja Women's Coalition, ovat tällä hetkellä varsin marginaalisia vaikuttajia. Vaalitaistot käydään pääosin kahden unionistipuolueen ja kahden nationalistipuolueen kesken. Miltei poikkeuksetta nationalistit keräävät tukensa katolilaisilta ja unionistit protestanteilta. Unionistien äänistä kilpailevat ennen muuta Ulster Unionist Party sekä pastori Ian Paisleyn ja Peter Robinsonin kiivaista kannanotoista tunnettu Demokraattinen unionistipuolue. Muitakin unionistipuolueita on, joskaan ne eivät ole onnistuneet keräämään kovinkaan suurta kannatusta. Osalla niistä on likeiset suhteet aseellisiin lojalistiryhmittymiin. Katolilaisten puolella keskiluokka sekä IRA:n aseellista toimintaa kaihtavat ovat äänestäneet yleensä Social Democratic Labour Partya, joka ei nimestään huolimatta ole erityisen vasemmistolainen tai sosiaalidemokraattinen, nuoret ja työväestö tukevat IRA:ta lähellä olevaa Sinn Féiniä. 2000-luvulla DUP ja Sinn Féin ovat keränneet yhteishallintoprosessin hitauteen kyllästyneiden äänestäjien turhautuneisuuden hedelmät ja ovat nousseet alueen suurimmiksi puolueiksi.
Alueet

Pohjois-Irlanti on jaettu paikallishallinnon tasolla 11 alueeseen (district) vuodesta 2015 alkaen. Jokaista aluetta johtaa valtuusto, council, jossa istuu vaaleilla valittuja valtuutettuja.
Historiallisesti Pohjois-Irlanti on muodostunut kuudesta Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta. Pohjois-Irlantiin kuuluvat Antrim (Aontroim), Armagh (Ard Mhacha), Derry (Doire), Tyrone (Tír Eoghain), Fermanagh (Fear Manach) ja Down (An Dún).