stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Snapple

Snapple on yhdysvaltalaisen Snapple Beverage Corpin omistama tee- ja mehujuomamerkki. Snapple perustettiin vuonna 1972 silloisen valmistajansa Unadulterated Food Productsin toimesta. Snapple Beverage Corp. on elintarvikeyhtiö Keurig Dr Pepperin tytäryhtiö.
| Snapple |
| --- | --- |

Tuotetyyppi:  juoma
Omistaja:  Snapple Beverage Corp.
Valmistaja:  Snapple Beverage Corp.
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Perustettu:  1972
Edelliset omistajat:  Unadulterated Food Products
Kotisivu:  https://www.snapple.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Snapple-tuotemerkillä valmistetaan yli 30 makua muovipulloissa ja tölkeissä myytäviä tee- ja mehujuomia. Juomat tunnetaan erityisesti pullonkorkeista, joiden kääntöpuolella on sattuinen fakta. Helmikuuhun 2023 mennessä Real Facts -nimisiä faktoja on ollut noin 1 700, mutta osa on poistettu virheiden vuoksi.
Snapple tunnetaan myös 1990-luvulla tuotetuista mainoksista, joissa Snapple Ladyksi kutsuttu nainen vastasi asiakkaiden kirjeisiin. Hahmon näyttelijä, Wendy Kaufman oli Snapplella töissä vakituisesti. Myös pop-kulttuurilla oli vahva osuus markkinoinnissa.
Juomia myytiin ennen vuotta 2017 metallikorkkisissa lasipulloissa, mutta pakkaus vaihdettiin PET-muoviin ympäristön ja toimituskustannusten vuoksi. Muovietiketti vaihdettiin pesussa poistuvaan musteeseen.
Historia

New Yorkilaiset ikkunanpesijät ja veljekset Leonard Marsh ja Hyman Golden sekä Marshin koulukaveri Arnold Greenberg loivat Long Islandissa vuonna 1972 Snapple-tuotemerkin, jonka nimi tuli sanoista snappy (pirteä) ja apple (omena). Ensimmäinen tuote oli hiilihapotettu omenajuoma. Hedelmämehujen tullessa valikoimaan perustettiin emoyhtiö Unadulterated Food Corporation, sittemmin Snapple Beverage Corporation.
Vuonna 1987 lanseerattiin ensimmäinen tee (sitruunatee) ja markkina-alue laajentui koilliseen sekä Kaliforniaan. Suosiota kiihdyttivät Snapple Lady -mainoskampanjat ja esiintyminen The Howard Stern Show -radio-ohjelmassa. Liikevoiton yllettyä kymmeniin miljooniin dollareihin yhtiö ja tuotemerkki myytiin bostonilaiselle sijoitusyhtiölle, THL Partnersille ja emoyhtiöstä tuli julkinen.
Vuonna 1994 liiketoiminta myytiin Quaker Oatsille, joka kuitenkin lopetti aikaisemmat mainoskampanjat. Kritiikin ja tappion siivittämänä toiminta myytiin kolme vuotta myöhemmin Triarcille, joka palautti aiemman tyylin.
Vuonna 2000 toiminta myytiin Cadbury Schweppesille ja eriytettiin vielä Amerikan juomayksikköön kuusi vuotta myöhemmin. Vuonna 2008 Cadbury Schweppes siirsi Pohjois-Amerikan juomayksikön erilliseksi yhtiöksi, joka on nykyään Snapplen omistaja Keurig Dr Pepper.
Faktat

Snapplen pullonkorkeissa on vuodesta 2002 ollut Real Facts -faktoja, joita on helmikuuhun 2023 mennessä ollut noin 1 700, joista osa on poistettu tai jätetty julkaisematta. Faktoja on koottu Snapplen sivuille, vapaaehtoisiin tekstiviesteihin ja laajimmillaan GitHubiin.
Faktat > Väärät faktat

Snapplen mukaan faktojen totuus varmistetaan ensi käteen, mutta silti valheellista tietoa pääsee pullonkorkkeihin.
Fakta numero 31 väittää ihmisen nielevän kahdeksan hämähäkkiä elämässään unen aikana, mutta väite on todistettu vääräksi. Muita valheellisia tietoja ovat muun muassa fakta 89, jonka mukaan keskivertoihminen kävelee noin 18 000 askelta päivässä. Todellisuudessa esimerkiksi keskivertoamerikkalainen kävelee vain noin 6 000 askelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Snapple Wikimedia Commonsissa
Real Fact numero 735.
Suomen Kommunistisen Puolueen historia

Suomen Kommunistinen Puolue (SKP) perustettiin 29. elokuuta 1918. Se lopetti poliittisen toiminnan 1990, ajautui konkurssiin 1992 ja purettiin 1996. Vuosina 1918-1944 SKP oli kielletty Suomessa mutta toisen maailmansodan jälkeen 1944 se laillistettiin, kun Neuvostoliitto kuului toisen maailmansodan voittajiin.
Laittomuuden aika 1918–1944 > Perustaminen sisällissodan jälkeen

Suomalainen Kommunistinen Puolue (SKP) perustettiin 29. elokuuta 1918 Moskovassa. Kahdeksan päivää kestäneiden keskustelujen jälkeen puolue aloitti toimintansa 5.9.1918. Nimi Suomen Kommunistinen Puolue otettiin käyttöön 1920. Vaatimuksia uudesta puolueesta olivat alkaneet esittää Neuvosto-Venäjälle paenneet punaisten johtajat heti sisällissodan päätyttyä ja punapakolaisten keskuuteen syntyikin erilaisia järjestöjä. Uusi puolue oli sen perustajien mielestä välttämätön Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen osoittauduttua kykenemättömäksi johtamaan vallankumousta. Aiemmin Suomessa suhteellisen vähän tunnetut Vladimir Leninin johtaman bolsevikkipuolueen linjaukset saivat nyt tukea suomalaisten etsiessä syitä tappioonsa. Perustetun SKP:n tavoitteeksi asetettiin sisällissodassa kärsittyjen vääryyksien korjaaminen eli uuden kapinan valmistelu Suomessa. Aseellisen toiminnan painotus oli vahva myös alkuaikojen Kominternissa, johon SKP kuului sen perustamisesta (1919) lähtien. Varsin pian SKP:ssa jouduttiin kuitenkin toteamaan, ettei työväenluokka ollut valmis aloittamaan uutta kumousyritystä.
Keskeisiä SKP:n perustajia olivat Venäjälle tulonsa jälkeen bolševikeiksi ryhtyneet vanhan sosiaalidemokraattisen työväenliikkeen johtajat tunnetuimpina Kullervo Manner, Yrjö Sirola ja Otto Wille Kuusinen. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Sirola. Puolueen keskuskomiteaan valittiin Mannerin, Sirolan ja Kuusisen lisäksi Jukka ja Eino Rahja, K. M. Evä ja Lauri Letonmäki.
Koska Neuvosto-Venäjä muuttui vuoden 1918 kuluessa yhden puolueen hallitsemaksi ja kaikki muu puoluetoiminta estettiin, SKP:n perustaminenkin tapahtui Venäjän kommunistisen puolueen ehdoilla. SKP:n toiminnan piti edistää suomalaisten kommunistien tavoitteiden lisäksi myös venäläisten bolševikkien politiikkaa. SKP:n jäsenet liittyivät samalla myös bolševikkipuolueen jäseniksi.
Laittomuuden aika 1918–1944 > Petrogradin keskus

SKP:n ja puna-armeija tekivät alusta alkaen yhteistyötä, mikä oli luonnollista, koska vastavallankumoukselliset valkokenraalit armeijoineen uhkasivat suomalaisten pakolaisten uutta kotimaata ja myös suomalaisilla kommunisteilla oli motiivi puolustaa  neuvostovaltiota. SKP:n keskuskomitean alaisuudessa toimi sotilasjaosto, jonka puheenjohtaja oli Eino Rahja. Se julisti 26. marraskuuta 1918 suomalaisille pakolaisille asevelvollisuuden, aloitti kutsunnat ja ryhtyi kokoamaan eri puolille Neuvosto-Venäjää perustettuja suomalaisia puna-armeijan joukko-osastoja Petrogradiin. Se perusti myös oman sotilassairaalan. Petrogradissa aloitti samaan aikaan Eino Rahjan johdolla kansainvälinen punaupseerikoulu, jossa Suomen sisällissodassa punakaartissa taistelleista pakolaisista ryhdyttiin kouluttamaan päällystöä puna-armeijan tarpeisiin. SKP:n sotilasjärjestön tehtävä jatkossa oli huolehtia suomalaisten joukko-osastojen poliittisesta valvonnasta.
Petrogradissa sijaitsi SKP:n maanalaisen toiminnan ja poliittisen valmentautumisen keskus, mistä valvottiin etappiteitä Suomeen. Eino Rahjan aloitteesta SKP:n sotilasjärjestö päätti lähettää salaisesti Suomeen huhtikuun 28. päivän 1920 jälkeen yhteensä 32 punaupseeria käynnistämään punakaartien toimintaa uudestaan. Etsivä Keskuspoliisi pääsi kuitenkin pian heidän jäljilleen ja yritys epäonnistui. Myös SKP:n taloudellinen toiminta keskittyi Petrogradiin, missä toimi useita tuotantolaitoksia hallinnut teollisuuskomitea. Petrogradin keskus muuttui kaupungin nimen vaihdoksen myötä Leningradin toimistoksi. Siitä vastasi pitkään Tyyne Tokoi.
Laittomuuden aika 1918–1944 > Revolverioppositio

Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun piirissä kehittyi SKP:n keskuskomitean vastainen oppositio, joka syytti puoluejohtoa taloudellisista väärinkäytöksistä ja ylellisestä elämäntavasta. Tyytymättömyys tuli esiin SKP:n toisessa edustajakokouksessa elo-syyskuussa vuonna 1919 ja se kohdistui erityisesti Eino ja Jukka Rahjaan. Erimielisyyttä yritettiin selvittää Venäjän kommunistisen puolueen välityksellä vuoden ajan, mutta turhaan. Seurauksena olivat ns. Kuusisen klubin murhat 31.8.1920, niitä seuranneet oikeudenkäynnit ja syyllisille langetetut tuomiot. Tapaus jäi SKP:n sisäiseksi yhteenotoksi, johon venäläisillä bolševikeilla ei ollut halua liiemmälti puuttua.
Laittomuuden aika 1918–1944 > Suuri puhdistus

Suomalaisten kommunistien asema Neuvostoliitossa joutui uhatuksi, kun Venäjän kommunistisen puolueen edustajat päättivät  vuonna 1933 puhdistaa puolueen jäsenistön vieraasta aineksesta. SKP osallistui Otto Wille Kuusisen johdolla Stalinin puhdistusten toimeenpanoon Neuvosto-Karjalassa niitä suomalaisia vastaan, jotka olivat laittomasti tulleet rajan yli 1930-luvun alkuvuosina. Neuvosto-Karjalaa ja sen suomalaistamista johtaneet Edward Gylling ja Kustaa Rovio tuomittiin kuolemaan ja   teloitettiin vuonna 1938.
Leningradissa Tyyne Tokoi valvoi kaikkien Suomesta saapuneiden toverien tarkastusprosesseja ja lähetti henkilötiedot edelleen Moskovaan SKP:n pääsihteerille Arvo Tuomiselle puoluetarkistusta varten. Tuominen toimitti saamansa tiedot edelleen NKVD:lle, joka saattoi kysellä lisätietoja. Tokoi kävi viikoittain NKVD:n Leningradin toimistossa keskustelemassa suomalaisten asioista ja antamassa heistä lisätietoja. Tarkastusten jälkeen suomalaiset maahanmuuttajat toimitettiin puolueen Petroskoin toimistoon Karjalaan. Vaikka SKP:n jäsenet läpäisivätkin tarkastukset, se ei vielä taannut jäsenyyttä Venäjän kommunistisessa puolueessa. Tokoin ja Tuomisen konsulttiapu kelpasi NKVD:lle, kunnes lähes kaikki suomalaiset olivat tuomittavien listalla. Tokoi itse kutsuttiin ensimmäiseen NKVD:n kuulusteluun 7. joulukuuta vuonna 1935, puoluekirjansa hän menetti 8. joulukuuta. Vuoden 1937 elokuun 3. päivänä Tyyne Tokoi vangittiin kansan viholliseksi epäiltynä. Suurin osa SKP:n alkuperäisistä perustajista, jotka olivat jääneet Moskovaan, teloitettiin vuosien 1937-38 aikana. Arvo Tuominen lähti elokuussa vuonna 1937 Moskovasta puoluekomennukselle Tukholmaan. Viimeiset SKP:n jäsenet vangittiin huhtikuussa vuonna 1938. Puhdistusten jälkeen henkiinjääneiden suomalaiskommunistien ryhmä oli mitättömän pieni.
Yhteydet Suomen ja Neuvostoliiton välillä vähenivät. Karjalankannaksen kaikki 17 salaista etappitietä suljettiin ja rajavyöhykkeeltä poistettiin kaikki suomalaiset, karjalaiset ja inkeriläiset. SKP:n yhteydet Suomeen olivat mahdollisia vuoden 1937 jälkeen vain Neuvostoliiton Suomen lähetystön tai Tukholmassa asuneen Tuomisen kautta.
Laittomuuden aika 1918–1944 > Kansanrintamapolitiikka

SKP:n toimintastrategia muuttui jälleen 1930-luvun puolessavälissä, jolloin se alkoi noudattaa Kominternin linjan mukaista kansanrintamapolitiikkaa. Tämä tarkoitti yhteistyötä aiemmin ”sosiaalifasisteiksi” leimattujen sosiaalidemokraattien kanssa. Kommunisteja kehotettiin nyt liittymään SDP:n jäseniksi ja toimimaan sen riveissä pyrkien vaikuttamaan puolueen politiikkaan ja laajemman fasisminvastaisen rintaman luomiseksi. Kansanrintamaperiaate hyväksyttiin SKP:n 6. edustajakokouksessa syyskesällä 1935 ja puolue oli virallisesti sen takana sotien päättymiseen asti. Vuoden 1935 edustajakokous, joka jäi viimeiseksi ennen talvisodan syttymistä, julisti SKP:n tavoitteeksi aiempaan tapaan Neuvosto-Suomen luomisen.
Riihimäen vankilaneuvosto muodostettiin 1938, kun suuri joukko poliittisia vankeja siirrettiin sinne Tammisaaresta. Neuvoston johtoon kuuluivat Matti Huhta, Kauko Heikkilä, Yrjö Leino, Ville Pessi ja Aimo Aaltonen, jotka vapauduttuaan 1944 muodostivat puolueen ydinjohdon.
Kommunistien vaikutusmahdollisuudet osoittautuivat rajallisiksi muun muassa monien vangitsemisten ja Neuvostoliiton sekasortoisen tilanteen takia. Etsivän keskuspoliisin ansiosta Suomen valtion ylin johto oli 1920- ja 1930-luvuilla hyvin perillä SKP:n toiminnasta, minkä vuoksi kommunistien yritykset pystyttiin torjumaan Suomessa tehokkaasti.
Laittomuuden aika 1918–1944 > Toinen maailmansota

Moskovassa SKP:n johtajista oli lopulta 1938 toimintakykyisenä käytännössä ainoastaan Kuusinen, kun hänen tuellaan puolueen pääsihteeriksi valittu Arvo Tuominen kieltäytyi palaamasta Neuvostoliittoon majapaikastaan Tukholmasta. Sota-aikana Tuominen alkoi julkisesti kritisoida Neuvostoliittoa ja puoluettaan, jota tosin koki edustavansa pääsihteerin ominaisuudessa. ”Poika” Tuominen sai myöhemmin kommunistisessa liikkeessä antisankarin ja luopion roolin.
Sotien aikana kaikki vähänkin epäilyttävät vasemmistolaiset ainekset pyrittiin Suomessa keräämään vankiloihin eikä SKP pysynyt toimintakykyisenä. Talvisodan alkaessa kommunistit eivät pystyneet organisoituun vastatoimintaan. Venäjällä tosin Kuusinen nousi niin sanotun Terijoen hallituksen johtoon. Kuusinen oli 30.11.1939 kutsunut Armas Äikiän ja Inkeri Lehtisen luokseen Leningradin Kirovski Prospektille käsittelemään luonnosta julistukseksi työkansan hallituksen perustamiseksi. Julistuksen antaminen oli hyväksytty tilanteen sanelemana ratkaisuna. Kokouksen jälkeen osanottajat oli viety puna-armeijan autoilla parinkymmenen kilometrin päähän Terijoelle, missä oli pidetty 1.12.1939 Terijoen hallituksen perustava kokous.
Rivikommunistit taistelivat sodissa neuvostoliittolaisia vastaan muiden suomalaisten rinnalla. Loikkauksia tapahtui kuitenkin varsin vähän. Välirauhan aikana vasemmisto saattoi hetken aikaa toimia julkisestikin Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seurassa, jossa oli 40 000 jäsentä ennen lakkauttamistaan joulukuussa 1940. Jatkosodan alkaessa kommunistit olivat paremmin valmistautuneita ja aloittivatkin vastarintatoiminnan, mikä tarkoitti muun muassa siltojen räjäyttämisiä. Vastarintaa harrastaneet saatiin kuitenkin pääosin kiinni jo ennen vuoden 1941 päättymistä. Tämän jälkeen ei kommunistien vastarinnalla ollut juuri sotilaallista merkitystä.
SKP:n Helsingissä toiminut johtoryhmä välitti sodan aikana yhteyksiä ja levitti julistuksia. Puolueen ohella ryhmä käytti kannanotoissaan nimeä Suomen Kansan Vapauden Liitto. Linjaa vetivät Aimo Rikka ja Yrjö Leino, kunnes Leino syrjäytti Rikan joulukuussa 1941. Leino muodosti kantansa pääasiassa neuvostoliittolaisten radiolähetyksistä saamiensa tietojen pohjalta. SKP:n nimellä sota-aikana tehtyjen julistusten poliittinen merkitys jäi vähäiseksi. Kesän 1942 pidätysten jälkeen Leinon ympärille jäi hyvin suppea joukko ja kesäkuussa 1944 Leinon yhteydet katkesivat kokonaan, kun hänen lähipiirinsä pidätettiin. Suurin osa kommunistien kannattajista toimi sota-ajan normaalisti osana muuta yhteiskuntaa rintamalla ja siviilissä.
SKP:ssä oli ennen vuotta 1944 runsaasti sekä poliisin että sotilastiedustelun tiedottajia. Monet johtotasonkin kommunistit olivat ryhtyneet pidätyksensä jälkeen yhteistyöhön poliisin kanssa.
Joukkopuolueena 1944–1990 > 1950-luku

Oppositioasemassa kommunistit joutuivat jälleen valtiovallan tiiviin tarkkailun alaisiksi. SKP oli alkuvuonna 1949 toimintansa aloittaneen Suojelupoliisin kotimaahan suuntautuneen tiedustelun pääkohde. SKP vastasi muun muassa tiukentamalla jäsenyysehtoja. Jäsenten tekemisiä ja moraalia alettiin taas seurata aktiivisesti eikä kurinpitotoimenpiteiltä vältytty. Raoul Palmgren erotettiin puolueesta titolaisena 1951. Kannatus pysyi korkeana 1950-luvulla, mutta puolue eristäytyi muusta yhteiskunnasta. SKP:n päätöksenteosta vastasivat pienet piirit eikä puolueessa käyty periaatteellisia keskusteluja.
Nikita Hruštšov esitti tunnetun Stalin-kritiikkinsä NKP:n 20. edustajakokouksessa 1956 ja Neuvostoliitossa ryhdyttiin joihinkin uudistuksiin. Monien maiden kommunistipuolueissa reagoitiin tähän voimakkaasti, mutta Suomessa keskustelu jäi varsin vähäiseksi. Puoluejohto myönsi, että Neuvostoliitossa oli tehty virheitä, ja että Stalin-kulttia oli esiintynyt Suomessakin, mutta SKP:n sisäinen toiminta, tai sen demokraattisuus, ei ollut tästä ongelmasta kärsinyt. Rauhanomaisen tien mahdollisuus siirryttäessä sosialismiin kirjattiin puolueen asiakirjoihin 1957.
Joukkopuolueena 1944–1990 > Uudistuslinjan synty

Laajempi linjakeskustelu alkoi 1960-luvun alussa, kun tyytymättömyys puolueen kykenemättömyyteen uudistua tuli julkisuuteen esimerkiksi Kansan Uutisissa käydyssä puoluekeskustelussa. Esiintyi vaatimuksia puolueen itsenäisemmästä suomalaisesta roolista ja oman menneisyyden kriittisestä tarkastelusta ja kansanrintamasta työväen tavoitteiden ajamiseksi. 14. edustajakokousta 1966 uudistajat saivat kovan väännön jälkeen vaihdettua puoluejohtoa mieleisekseen. Puheenjohtajaksi valittiin Rakennustyöläisten liiton Aarne Saarinen, jonka johdolla SKP alkoi rakentaa yhteistyöhaluisempaa linjaa. SKDL meni hallitukseen 1966. Ammattiyhdistysliike eheytyi SAK:n puitteissa kansandemokraattien ja sosiaalidemokraattien päästyä asiasta sopuun. Keskitetyn tulopolitiikan edellytykset luotiin.
Joukkopuolueena 1944–1990 > Oppositio muodostuu

14. edustajakokouksen jälkeen puolueeseen muodostui syrjäytetyn Aimo Aaltosen ympärille kerääntynyt oppositio, joka vastusti monia puoluejohdon linjauksia. Oppositio ei halunnut luopua marxismi-leninismin tai proletariaatin diktatuurin tapaisista käsitteistä. Se suhtautui kielteisesti SKDL:n oman identiteetin luomiseen ja halusi säilyttää läheiset suhteet Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Oppositio arvosteli hallitus- ja tulopolitiikkaa.
Tärkeä askel kommunistisen puolueen hajoamiseen johtaneessa kehityksessä oli suhtautuminen Tšekkoslovakian miehitykseen. SKP ja SKDL tuomitsivat miehityksen ainoina puolueina Suomessa. Oppositio myötäili NKP:n kantaa ja antoi miehittäjille varauksettoman solidaarisuutensa.
Ennen 15. edustajakokousta oppositio teki kaikkensa saadakseen kannattajansa liikkeelle edustajia valittaessa. Projekti epäonnistui opposition jäätyä vähemmistöksi. Tämän selvittyä vähemmistö marssi Markus Kainulaisen kädennostosta ulos kokoussalista pitämään omaa neuvottelukokoustaan Koiton talolle.
SKP:n 17 piirijärjestöstä 10 tuki 1960-luvun lopussa puoluejohtoa ja 7 oppositiota.
Joukkopuolueena 1944–1990 > Osapuolisopimuksen aika

Puolue pysyi muodollisen yhtenäisenä alkuvuodesta 1970 solmitulla osapuolisopimuksella, jolla oppositiolle taattiin edustus SKP:n johtavissa elimissä. Sopimusta edelsi puheenjohtaja Aarne Saarisen ja Taisto Sinisalon tekemä Moskovan matka, jonka myötä selvisi NKP:n kanta enemmistön ja vähemmistön voimasuhteisiin SKP:ssä. Mihail Suslov tuki Sinisalon esitystä, että vähemmistö saa itse nimetä edustajansa SKP:n johtoelimiin. Valtataistelu SKP:n sisällä oli johtanut henkilökysymysten kärjistymiseen ja uhkasi hajottaa puolueen, joten Suslovin kanta riitaan rauhoitti tilannetta. Osapuolisopimuksen myötä puolueen hajoamiselta vältyttiin ja vaalitaisteluun voitiin lähteä muodollisesti yhtenäisenä puolueena. Taisto Sinisalosta tehtiin toinen varapuheenjohtaja. Julkisuudessa oppositio nimettiin taistolaisiksi sen saatua liittolaisia opiskelijaliikkeestä ja kulttuurialalta.
Maaliskuussa 1970 järjestetyissä eduskuntavaaleissa SKDL kärsi tappion.
Joukkopuolueena 1944–1990 > Lopullinen kahtiajako

1980-luvulle tultaessa sisäiset välienselvittelyt kärjistyivät. Osa enemmistöstä halusi erottaa koko opposition. Taistolaiset nimesivät jyrkkiä järjestöllisiä toimenpiteitä kannattaneet kirveslinjaksi. Myös oppositio hajosi. Syntyi niin sanottu kolmaslinjalaisuus, jonka kannattajat pyrkivät ylittämään vanhan osapuolijaon. Ylimääräisessä edustajakokouksessa 1982 kolmaslinjalaisten tukema Jouko Kajanoja valittiin puheenjohtajaksi. 20. edustajakokouksessa 1984 pääsihteeri Arvo Aalto valittiin puheenjohtajaksi opposition, kolmaslinjalaisten ja NKP:n vastustaessa. Puheenjohtajaksi tultuaan Aalto teki selväksi, ettei vanhaan ole paluuta ja uusi sääntöjä kunnioittava aika SKP:ssa alkaisi. Oppositiopiirit kutsuivat määrävähemmistöllään koolle ylimääräisen edustajakokouksen 1985.
Opposition piirijärjestöt erotettiin 1985, jolloin erotetut muodostivat SKP:n järjestöjen toimikunnan, jonka nimeksi 1986 vaihdettiin Suomen Kommunistinen Puolue (yhtenäisyys) (SKPy). Järjestöjä johti Taisto Sinisalo. Myös SKDL hajosi, kun erotetut perustivat Demokraattisen vaihtoehdon uudeksi yhteistyöpuolueeksi keväällä 1986.
Joukkopuolueena 1944–1990 > Konkurssi ja purku

NKP tuki taloudellisesti SKP:n toimintaa. Mihail Gorbatšovin aikana NKP piti yllä yhteyksiä SKP:n molempiin osapuoliin. Virallinen SKP kieltäytyi tosin kaikesta yhteistyöstä SKP(y):n kanssa. SKP uudisti sääntönsä ja ohjelmansa 21. edustajakokouksessa.
1980-luvun lopussa ajatus SKP:n ja SKDL:n yhdistämisestä alkoi saada uudelleen kannatusta. Helmikuussa 1990 SKP päätti 22. edustajakokouksessaan siirtää poliittisen toimintansa uudelle puolueelle, joka perustettiin huhtikuussa. SKP, SKDL ja SNDL yhdistyivät Vasemmistoliitoksi, johon tulivat mukaan myös Devan ja SKPy:n jäsenet.
1980-luvun lopussa SKP sai julkisuutta taloussekoilujensa vuoksi. Aalto erosi ja Jarmo Wahlström valittiin uudeksi puheenjohtajaksi 1988. Kasinopelistä kertyi tappioita noin 50 miljoonaa markkaa. Menetykset eivät kuitenkaan kaataneet puoluetta, ja järjestöllä oli vielä 1990-luvun alussa runsaasti varallisuutta. Omaisuus tuhottiin lopullisesti vuonna 1990 tehdyissä kaupoissa. SKP:n varat oli tarkoitus siirtää välikäsien kautta Vasemmistoliiton käyttöön ja puolue ajettiin suunnitelmallisesti konkurssiin. Toimintaa johti Variant Oy ja mukana olivat muun muassa yhtiöt Fenet, Scan Fantasy, Equity Invest, Rakomo ja OR-Invest. Laman iskettyä vaikeudet alkoivat ja operaatio epäonnistui. SKP haettiin konkurssiin vuonna 1992, kun puolueella oli velkaa 70 miljoonaa. Variant meni konkurssiin lokakuussa 1993.
Oppositio aloitti oikeustaistelun SKP:tä vastaan heti maaliskuun 1985 ylimääräisen edustajakokouksen jälkeen. Joulukuussa 1986 Helsingin käräjäoikeus julisti sääntömuutokset ja niiden perusteella tehdyt erottamiset mitättömiksi. Hovioikeus vahvisti käräjäoikeuden päätöksen 11. kesäkuuta 1987 – päivää ennen SKP:n 21. edustajakokousta, joka tämän seurauksena päätti erottaa oppositiojärjestöt uudelleen. Heinäkuussa 1988 Korkein oikeus vahvisti päätöksen alkuperäisten erottamisten laittomuudesta. Helmikuussa 1989 raastuvanoikeus tuomitsi laittomiksi myös vuoden 1987 erottamiset. Laittomuuksien johdosta SKPy:n piirit saivat oikeuden osallistua vuoden 1990 edustajakokoukseen. Hovi- ja korkein oikeus vahvistivat raastuvanoikeuden vuoden 1989 tuomion vuonna 1992. Elokuun 1993 puoluekonferenssissa SKPy esitti SKP:n toimintaa jatkavan edustajakokouksen koolle kutsumista. Marraskuussa 1994 pidetyn kokouksen osanottajat päättivät uuden rekisteröidyn puolueen perustamisesta sekä hyväksyivät puolueella uuden ohjelman. Ryhmittymä alkoi kutsua itseään Suomen Kommunistiseksi Puolueeksi. Joulukuussa 1995 uuden SKP:n hallussa olleet piirijärjestöt esittivät Heljä Ketolan johtamalle SKP:n keskuskomitealle ylimääräisen edustajakokouksen pitämistä. Keskuskomitea vastusti esitystä ja asia vietiin oikeuteen, mutta Uudenmaan lääninhallitus päätti hyväksyä kokouksen pitämisen toukokuussa 1996. Korkein hallinto-oikeus vahvisti päätöksen ja edustajakokous pidettiin elokuussa. SKP:n enemmistöjohto lopetti taistelun puolueesta. Kokous muutti yhdistyksen Järjestöyhdistys Tähdeksi ja nimi Suomen Kommunistinen Puolue siirrettiin entiselle urheiluseuralle. Tähti poistettiin yhdistysrekisteristä.