Šarian historia
Teorian ja käytännön ristiriita

Šarialaki antoi tarkat ohjeet uskonnolliselle kultille ja rituaaleille, ja sellaisten kohdalla šarian seuraaminen oli pisimmällä, vaikka ei täydellistä. Uskonnonharjoituksen ulkopuolella lain soveltaminen vaihteli enemmän. Šarian ote oli vankimmillaan perhe- ja perintöoikeudessa, mistä jo Koraani antaa ohjeita sekä uskonnollisten säätiöiden (wakf) alueilla. Sen ote oli heikoin rikoslain, verotuksen, valtiojärjestyksen ja sodankäynnin aloilla. Sopimusoikeudessa sillä oli jonkin verran vaikutusta. Valtiojärjestyksen suhteen šarian soveltaminen oli nimellistä, ja myös perheoikeudessa esiintyi paikallisia poikkeamia. Rikoslaissa seurattiin paikallisia tapoja ja käytettiin sakkorangaistuksia, jotka eivät kuuluneet šariaan. Sopimusoikeuden kentällä šaria joutui väistymään paikallisten tapojen tieltä. Pyhä laki kykeni muuttamaan asioita, mutta menestys vaihteli eikä šaria  missään onnistunut nousemaan yksinomaiseen asemaan. Syynä oli šarian joustamattomuus ja kiinnittyminen syntyaikansa abbasikalifaatin olosuhteisiin.
Kauppaoikeudessa šaria joutui ristiriitaan muiden tavoitteiden kanssa. Ongelman ratkaisuksi löydettiin juridiset kiertotiet (hijyal). Šaria esimerkiksi kielsi koron ottamisen, ja vaatimus oli niin selvä, ettei sitä voinut suoraan vastustaa. Satoja juridisia temppuja kehitettiin asian ratkaisemiseksi. Yksi keino oli antaa lainan vakuudeksi reaaliomaisuutta, jota velanantaja sai hyödyntää koko laina-ajan keston. Toinen keino oli kaksinkertainen myynti, missä esimerkiksi orja myydään tietyllä hinnalla ja ostetaan saman tien takaisin suuremmalla summalla. Hintojen erotus palvelee sitten sovitun velan korkona.  Menettelyn nimi on mukhatara tai 'ina. Sen käyttämistä helpotti šarialle ominainen ulkokohtaisuus, missä itse teko oli tärkeämpää kuin teon motiivi. Lakikoulukunnista hanafit suhtautuivat näihin juridisiin temppuihin muita myönteisemmin. Muut madhhabit usein tuomitsivat ne, vaikka toisaalta ne voitiin todeta lainmukaisiksi.  Korkokiellolla on ollut merkittäviä taloudellisia seurauksia, sillä se esimerkiksi jarrutti osakeyhtiöiden perustamista muslimimaissa.
Kauppaoikeudessa islamilainen laki suhtautui aluksi torjuen kirjallisiin sopimuksiin ja suosi todistajien käyttöä. Tämä oli vastoin Koraanin sanoja. Myöhemmin kuitenkin kirjalliset sopimukset havaittiin välttämättömiksi. Tällöin päädyttiin teeskentelemään, että kirjaukset olivat ainastaan omia muistiinpanoja, kun taas todistajien käyttö oli todellisuudessa ratkaiseva asia. Varsinkin juridisten hijyal -konstien yhteydessä kirjalliset sopimukset olivat sitä tarpeellisempia, mitä monimutkaisempaa oli hijyal.
Teorian ja käytännön ristiriita ilmeni islamilaisessa maailmankuvassa yleisellä tasolla ajatuksena islamin "kulta-ajasta" oikeaan johdettujen kalifien aikana ja sen jälkeisestä rappion ajasta. Islamissa ihanne ja todellisuus pysyivät kuvitellun kulta-ajan jälkeen aina ristiriidassa keskenään vastakohtina toisaalta uskonoppineeet (ulama) ja toisaalta islamilaiset hallisijat. Šariaan omaksuttiin ajatus, että välttämättömät tarpeet tekivät oikeutetuksi sen, että säännöksiä ei kirjaimellisesti noudatettu. Tähän antoi mahdollisuuden lakiin sisältyvä erioikeusperiaate ruksha. Niin kauan kuin pyhä laki edes periaatteessa hyväksyttiin uskonnolliseksi ihanteeksi, ulama oli valmis kompromisseihin sen toteutuksessa. Uskonnollisen lain merkitys on muslimeille kuitenkin suuri. Edes modernistiset suuntaukset eivät ole hylänneet šariaa. Muslimit ovat silti tottuneet elämään järjestelmässä, missä šariaa täydentää maallinen laki.