Vietnamin tasavalta
Historia

Vietnamin jako syntyi Geneven konferenssissa 1954 Việt Minh -joukkojen taisteltua vuodesta 1941 japanilaismiehitystä ja Ranskan siirtomaaherruutta vastaan. Toisen maailmansodan jälkeen ja itsenäisyyssodan tai ensimmäisen Indokiinan sodan jatkuessa ranskalaiset luopuivat siirtomaaherruudestaan ja loivat antikommunististen vietnamilaisten kanssa Vietnamin valtion (Quốc gia Việt-nam), jonka nimelliseksi päämieheksi asetettiin entinen keisari Bảo Đại.
Geneven konferenssin seurauksena Việt Minh ja Ho Tši Minh (Hồ Chí Minh) jäivät valtaan pohjoisessa ja 17. leveyspiirin eteläpuolella hallitsi Bảo Đạin Vietnamin valtio. Konferenssissa sovittiin maanlaajuisesta kansanäänestyksestä yhtenäishallituksen muodostamiseksi. Vuoden kuluttua etelän pääministeri Ngô Đình Diệm kaappasi vallan ja syrjäytti Bảo Đạin. Epämääräisesti järjestetyn kansanäänestyksen jälkeen Diệm sai 98 % äänistä ja julisti Vietnamin tasavallan perustetuksi 22. lokakuuta 1955 ja itsensä sen presidentiksi. Vietnamin tasavallan tunnusti 36 valtiota. Vietnamien välit pysyivät kireinä ja raja niiden välillä oli suljettu kaikkea kauppaa ja postin välitystä myöten.
Diệmin hallitus aloitti oman maauudistuksensa pohjoisessa järjestetyn vastapainoksi. Peläten Việt Minhin vaikutusvallan kasvua se kuitenkin lakkautti paikallisvaalit ja maaseudulle kylien johtoon nimitettiin ulkopuolisia, lähinnä katolilaisia vietnamilaisia. Diệm piti kaikkia entisiä Việt Minhin taistelijoita kommunisteina, vaikka näin ei todellisuudessa ollut. Diệm aloitti puhdistuskampanjan kommunisteja vastaan (To Cong) että maata hallitsevia rikollisliigoja vastaan. Arviolta 50 000 ”kommunistia” siirrettiin poliittisiin uudelleenkoulutuskeskuksiin. Etelä-Vietnamissa aloitettiin myös laaja asutus- ja väestönsiirto-ohjelma, jolla aiottiin raivata viidakkoon tiloja 200 000 tilattomalla ja pakolaiselle lähinnä rannikolta Annamista. Ylängön montagnard-heimot vastustivat etnisten vietnamilaisten siirtoa mailleen ja asutusohjelma jouduttiin hylkäämään aseellisen vastarinnan vuoksi vain neljänneksen valmistuttua.
Diệm kieltäytyi järjestämästä Genevessä heinäkuuksi 1956 sovittua koko maan kattavaa kansanäänestystä yhtenäishallituksen muodostamiseksi. Yhdysvallat tuki Etelä-Vietnamia voimakkaasti. Yhdysvaltain presidentti Eisenhower oli 1954 todennut, että 80 % vietnamilaisista olisi luultavasti äänestänyt vapaustaistelija Hồ Chí Minhia.
Ngô Đình Diệm, veljensä Ngô Đình Nhu ja tämän vaimo Madame Ngô Đình Nhu alkoivat myöhemmin rajoittaa kaikkea poliittista toimintaa. Vuoden 1957 lopulla sanomalehtiä alettiin häiritä ja Saigonin suurin lehti lopetettiin maaliskuussa 1958 hallitukselle kriittisen pääkirjoituksen jälkeen. Opposition toiminta käytännössä pysähtyi 1959 mennessä. Keväällä 1960 joukko intellektuelleja julkaisi niin sanotun Caravellen manifestin Diệmin hallitusta vastaan. Se allekirjoittajista 11 oli entisiä ministereitä.
Suurin uhka Diệmia vastaan oli enää sotilasvallankaappaus. Marraskuussa 1960 kolme laskuvarjojoukkojen pataljoonaa nousi kapinaan Saigonissa, mutta tilanne ei edennyt kaappaukseen asti. 27. helmikuuta 1962 kaksi Vietnamin ilmavoimien konetta pommitti presidentinpalatsia Diệmin ja Nhuiden surmaamiseksi, mutta yritys epäonnistui.
Joulukuussa 1960 Etelä-Vietnamin kansallinen vapautusrintama (FNL; tunnettu myös nimellä Vietkong) julisti olemassaolonsa manifestilla. Alkuvuodesta 1961 virkaan astuneen Yhdysvaltain presidentti Kennedyn hallinnon mukaan FNL oli Pohjois-Vietnamin käskyläinen. Yhdysvaltain politiikan kriitikoiden mukaan sodan alku oli Etelä-Vietnamin hallinnon syytä. Yhdysvallat alkoi avustaa Diệmin hallitusta voimakkaasti loppuvuodesta 1960, jonka jälkeen Pohjois-Vietnam lähetti etelästä Geneven rauhan jälkeen evakuoidut Việt Minhin veteraanit takaisin etelään.