stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hugo Turunen
Sisällissodan jälkeinen aika

Turunen toimi sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentin XI pataljoonan 2. komppanian päällikkönä, josta tehtävästä hänet siirrettiin 27. kesäkuuta 1918 komppanianpäälliköksi Kaartin jääkäripataljoonan 2. komppaniaan ja edelleen 2. huhtikuuta 1919 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, missä hän toimi myös pataljoonankomentajana ja rykmentin talouspäällikkönä. Puolustusvoimista Turunen siirrettiin 5. syyskuuta 1925 suojeluskuntajärjestöön, jossa hän toimi Yliesikunnan vanhempana sotilastarkastajaksi ja 6. joulukuuta 1925 alkaen Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin päällikkönä. Suojeluskunnista hän erosi 3. toukokuuta 1927 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä kotitilallaan Rantasalmella. Takaisin Suojeluskuntiin hän liittyi 1. lokakuuta 1928 ja hänet määrättiin Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin ja 1. huhtikuuta 1930 alkaen Viipurin suojeluskuntapiirin kansliapäälliköksi. Toistamiseen hän erosi Suojeluskunista 15. joulukuuta 1934 ja työskenteli sen jälkeen 1. kesäkuuta 1935 alkaen Hakkapeliitan levikkipäällikkönä.
Talvi- ja jatkosota

Turunen osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikkönä ja myöhemmin Kotijoukkojen esikunnassa majoitus- ja rakennustoimiston päällikkönä. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Kotijoukkojen esikunnan majoitus- ja kuljetusvälinetoimiston päälliköksi. Vuonna 1944 hänet siirrettiin Viipurin suojeluskuntapiirin ilmasuojelutoimiston komentajan apulaiseksi ja oli tehtävässä sodan loppuun saakka. Suojeluskuntatyönsä ohella hän työskenteli myös Konttorityö Oy:n Viipurin konttorin johtajana sotien loppuun saakka. Turunen työskenteli sotien jälkeen Konttorimies Oy:n toimitusjohtajana Lappeenrannassa aina vuoteen 1963 saakka.
Luottamustoimet

Turunen toimi Keski-Suomen rykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1922–1924 ja Kouvolan kauppalanvaltuuston jäsenenä vuosina 1924–1925. Lappeenrannan Kerho Oy:n johtokunnan jäsenenä ja taloudenhoitajana hän toimi vuosina 1949–1959 ja Kaakkois-Suomen kauppakamarin toiminnanjohtajana vuodesta 1948 alkaen. Oy Etelä-Savon johtokunnan jäsenenä ja toiminnanjohtajana sekä sanomalehti Savo-Karjalan taloudenhoitajana hän toimi vuosina 1952–1958.  Kirjapaino Oy:n johtokunnan jäsenenä ja toiminnanjohtajana sekä sanomalehti Karjalan taloudenhoitajana hän taasen toimi vuosina 1958–1963. Kaakon Messut toimitusjohtajana hän toimi vuodesta 1967 alkaen. Lappeenrannan taksoituslautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1948–1950 ja Saimaa-Suomenlahti liikennetoimikunnan sihteerinä ja rahastonhoitajana vuosina 1949–1953 sekä Liikesivistysrahaston Kaakkois-Suomen paikallistoimikunnan sihteerinä vuosina 1949–1965. Etelä-Saimaan Seutusuunnitelmayhdistyksen sihteerinä ja rahastonhoitajana hän toimi taasen vuosina 1949–1967 ja Saimaan Matkailuyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuodesta 1965 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. kesäkuuta 1917  Gruppenführer 9. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1924  Everstiluutnantti 1941 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Leijonan 1. lk. ritarimerkki  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan haavoittumismerkki  Italian Kruunuritarikunnan upseerimerkki  Kauppakamarin 20 v. ansiomerkki  Puolustusvoimain pronssinen ansiomitali  Reservin upseeriliiton Etelä-Karjalan piirin hopeinen ansiomerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Shōhei Ōoka

| Shōhei Ōoka> 大岡昇平 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1909 Tokio, Japani
Kuollut: 25. joulukuuta 1988 (79 vuotta)
Kansalaisuus:  japanilainen
Ammatti:  toimittaja, kääntäjä, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: japani
Tuotannon kieli: japani
Pääteokset:  Tulia tasangolla
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Shōhei Ōoka (jap. 大岡昇平, Ōoka Shōhei, 6. maaliskuuta 1909, Tokio, Japani – 25. joulukuuta 1988) oli japanilainen kirjailija. Hänen teoksensa perustuvat pitkälti hänen toisen maailmansodan aikaisiin kokemuksiinsa Japanin armeijan sotilaana Filippiineillä. Hän oli myös kirjallisuuskriitikko ja Ranskan kirjallisuuden kääntäjä. Hän oli sodanjälkeisessä Japanissa hyvin vaikutusvaltainen kirjoittaja.lähde?
Ōoka syntyi Tokiossa, mutta hänen vanhempansa olivat kotoisin Wakayaman prefektuurista. Isä oli pörssimeklari. Ōoka valmistui Kioton yliopistosta. Hänen innoittajiaan oli tunnettu kirjallisuuskriitikko Hideo Kobayashi. Valmistumisensa jälkeen Ōoka työskenteli hallitusta myötäilevän Kokumin Shinbun -lehden toimittajana, ja sinä aikana hän kiinnostui psykologisesti suuntautuneen ranskalaisen kirjailijan Stendhalin teksteistä.lähde?
Toisessa maailmansodassa Ōoka joutui Filippiineille taistelemaan Yhdysvaltojen armeijaa vastaan ja jäi vangiksi. Sotakokemuksiin perustuva teos Tulia tasangolla (Nobi, 1951) on merkittävä sotahistorian psykologinen yksilökuvaus. Kirjassa on hyvin karheita kuvauksia, jopa kannibalismia, siitä miten äärimmäisissä oloissa selviydyttiin hengissä. Hän saa lukijansa pohtimaan myös sodan moraalia yleensä. Teoksesta on tehty myös televisioelokuva.lähde?
Palkinnot

1948 Yokomitsu Riichi -palkinto, teoksesta Furyoki (Taken Captive)
1951 Yomiurin kirjallisuuspalkinto, teoksesta Nobi (Tulia tasangolla, 1964)
1961 Mainichi-kulttuuripalkinto ja Shinchosha-kirjallisuuspalkinto, teoksesta Hanakage (The Shade of Blossoms)
1971 Mainichi-taidepalkinto, teoksesta Leyte senki (The Battle of Leyte Gulf)
1974 Noma-kirjallisuuspalkinto, teoksesta Nakahara chūya
1978 Japanin rikoskirjailijoiden palkinto, teoksesta Jiken (The Incident)
1988 Yomiurin kirjallisuuspalkinto, teoksesta Shōsetsuka Natsume Sōseki (Natsume Sōsekin elämäkerta)
Suomennettu teos

Tulia tasangolla: Romaani.  (Nobi, 1951)  Suomentanut saksankielisestä käännöksestä Kyllikki Härkäpää. Weilin & Göös, 1964.  ISBN 951-35-2654-2
Kun jouduin vangiksi, antologiassa Shōsetsu: japanilaisia kertojia, toim. Veikko Polameri, Otava 1983 ISBN 951-1-07298-6
Tyrrell 026

| Tyrrell 026 |
| --- | --- |

Talli:   Tyrrell
Suunnittelija(t):   Harvey Postlethwaite
Kuljettajat:  20.  Ricardo Rosset 21.  Toranosuke Takagi
Teknisiä tietoja
Renkaat:  G Goodyear
Polttoaine:  Elf
Runko:  hiilikuitumonokokki
Moottori:  Ford Zetec-R 72° V10
Voimansiirto:  Tyrrell 6-vaihteinen puoliautomaattinen pituussuuntainen vaihdelaatikko
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Australian GP 1998
Kilpailuja:  16
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Palkintosijoja:  0
MM-pisteitä:  0
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Tyrrell 026 oli Harvey Postlethwaiten suunnittelema auto, jolla Tyrrell-talli kilpaili kaudella 1998. Autoa ajoivat Ricardo Rosset ja Toranosuke Takagi.
Auto oli Tyrrellin viimeinen, sillä talli oli myyty British American Tobaccolle. Auto oli kaikkea muuta kuin kilpailukykyinen, sillä useimmat kilpailuista päättyivät keskeytyksiin, ja joistain jopa karsiuduttiin.
Talli ei saanut valmistajien MM-sarjassa sijoitusta, sillä se ei saavuttanut yhtään MM-pistettä.
Teknisiä tietoja

moottori: Ford Zetec-R 72° V10
vaihdelaatikko: Tyrrell 6-vaihteinen, puoliautomaattinen
polttoaine: Elf
renkaat: Goodyear
Saavutukset

kilpailuja: 16
voittoja: 0
paalupaikkoja: 0
nopeimpia kierroksia: 0
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | Tyrrell | Ford V10 | G |  | AUS | BRA | ARG | SMR | ESP | MON | CAN | FRA | GBR | AUT | GER | HUN | BEL | ITA | LUX | JPN | 0 | - |
| 1998 | Tyrrell | Ford V10 | G | Ricardo Rosset | Kesk. | Kesk. | 14 | Kesk. | DNQ | DNQ | 8 | Kesk. | Kesk. | 12 | DNQ | DNQ | DNS | 12 | Kesk. | DNQ | 0 | - |
| 1998 | Tyrrell | Ford V10 | G | Toranosuke Takagi | Kesk. | Kesk. | 12 | Kesk. | 13 | 11 | Kesk. | Kesk. | 9 | Kesk. | 13 | 14 | Kesk. | 9 | 16 | Kesk. | 0 | - |
Orcus (mytologia)

Orcusta esittävä veistos Bomarzon puutarhassa
Orcus oli roomalaisessa mytologiassa kuoleman ja manalan pelätty jumala sekä Juppiterin veli. Hän oli kreikkalaisen mytologian Plutonin eli Haadeksen roomalainen vastine. Orcuksen nimi oli myös manalan synonyymi. Myöhemmässä perinteessä hän sulautui Dis Paterin kanssa.
Opus reticulatum

Opus reticulatum Villa Adrianan ulkomuurissa
Opus reticulatum (lat. reticulatum, verkkomainen) oli Antiikin Roomassa käytetty pinnoitustekniikka, jossa Opus caementiciumista valmistetun muuriytimen pintaan aseteltiin pyramidinmuotoisia kiviä vinoriveihin niiden kärki muuriydintä kohti.
Menetelmä oli käytössä ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. aina puoliväliin ensimmäistä vuosisataa jaa. Sitä edelsi lyhyesti opus quasi reticulatum, jonkinlainen opus incertumin ja opus reticulatumin välimuoto, jossa rivit eivätkä kivet olleet täysin säännönmukaisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opus reticulatum Wikimedia Commonsissa
Opechancanough

John Smithin vuonna 1624 tekemä piirros hänestä itsestään ottamassa Opechancanoughia vangiksi, piirroksen Opechancanough perustuu John Whiten vuonna 1585 piirtämään kuvaan Virginialaisesta intiaanista (kuva)
Opechancanough (~1554-1646) oli Virginiassa vaikuttaneisiin powhataneihin kuulunut heimopäällikkö, ja powhatanien liiton johtaja vuosina 1618–1646. Opechancanough tarkoittaa sananmukaisesti "hän, jonka sielu on valkoinen".
Varhainen elämä

Opechancanough syntyi powhatanien liittoon kuuluneeseen pamunkey-heimoon vuonna 1554. Opechancanough oli powhatanien liiton luoneen päällikkö Wahunsunacockin veli tai velipuoli, ja hän johti omaa heimoryhmäänsä, joka asutti Pamunkeyjoen vartta. Englantilaisten tullessa Virginiaan vuonna 1607 hän oli jo kerännyt mainetta soturina ja hyvänä päällikkönä. Opechancanough ei pitänyt englantilaisten kasvavasta vallasta ja hän vangitsi löytöretkeilijä John Smithin ja toi tämän Werowocomocoon, joka oli toinen powhatanien kahdesta pääkaupungista. Täällä syntyi myytti Pocahontasista, joka tarinan mukaan pelasti Smithin hengen heittäytymällä tämän turvaksi, kun häntä oltiin teloittamassa. Tarinan paikkansapitävyys on nykyisin kyseenalaistettu. Pocahontas meni naimisiin englantilaisen John Rolfen kanssa 1614 ja tämä loi rauhan, joka kesti vuoteen 1622.
Powhatanien päällikkönä

Opechancanough pääsi powhatanien liiton päälliköksi Wahunsonacockin kuoltua vuonna 1618. Välit englantilaisiin alkoivat huonontua siirtolaisten tuotua tupakan viljeltäväksi Virginiaan. Alueelle alkoi tämän jälkeen muuttaa laumoittain siirtolaisia.  Kahdeksan vuotta kestänyt rauha päättyi vuoden 1622 intiaaniverilöylyyn, jossa Opechancanoughin joukot tappoivat noin 350 siirtolaista. Hän ei kuitenkaan pystynyt tuhoamaan kaikkia englantilaisia ja hän joutui tekemään rauhan eurooppalaisten kostoretkikuntien hyökkäysten jälkeen vuonna 1636. Sodan jälkeen Opechancanoughin terveys heikkeni, ja on mahdollista, että hän kärsi myasthenia gravis -nimisestä lihasheikkoutta aiheuttavasta sairaudesta. Opechancanough yritti kuitenkin vielä lähes satavuotiaana ja osittain halvaantuneena tuhota englantilaiset hyökkäämällä jälleen kerran vuonna 1644 tappaen 500 siirtolaista. Hän hävisi kuitenkin taistelussa William Berkeleyn johtamille miliiseille ja hänet otettiin vangiksi. Opechancanough kuoli vankeudessa vuonna 1646 tarinan mukaan vartijan ampumana.
Opus vittatum

Augustuksen teatteri Augusta Rauricassa
Opus vittatum (lat. vitta, nauha) oli Antiikin Roomassa käytetty pinnoitustekniikka, jossa Opus caementiciumista valmistetun muuriytimen pinta viimeisteltin vuorottelevin tuffikuutio- ja tiilikerroksin.
Menetelmä oli suosittu 300-luvun ensimmäisellä alkukolmanneksella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opus vittatum Wikimedia Commonsissa
Orleanssi

Orleanssi (ransk. orléans) on alpakkakangasta, jossa loimi on kerrattua puuvillaa, kude hienoa villasta kehrättyä kampalankaa tai mohairia. Nimi johtuu Orléansin kaupungista. Kangas voi olla joko yksiväristä tai meleerattua.
Martin Opitz

Martin Opitz (Bartholomäus Strobelin maalaus)
Martin Opitz von Boberfeld (23. joulukuuta 1597 Bunzlau, Sleesia – 20. elokuuta 1639 Danzig, Saksa) oli saksalainen runoilija, uudemman saksalaisen runouden isä.
Elämä ja työ

Opitz kävi kotikaupunkinsa latinankoulua sekä Breslaun ja Beuthen an der Oderin lukiota. Oltuaan pari vuotta kotiopettajana hän jatkoi opintojaan ja opiskeli kirjallisuutta, filosofiaa ja runoutta Heidelbergin yliopistossa ja toimi siellä professorina opettaen runoutta ja filosofiaa. 30-vuotisen sodanu hatessa hän matkusti Hollantiin ja Jyllantiin. Hän palasi Saksaan 1621 ja siirtyi 1622 Weissenburgiin Transilvaniaan akateemisen lukion opettajaksi. Hän siirtyi Wieniin ja sai runoillaan keisarin suosion. 30-vuotisen sodan jatkuessa ja sen uhan alla hän palasi kotiseudulleen, otti yhteyttä ruotsalaisiin joukkoihin ja toimi heidän palveluksessan. Vuonna 1637 hänestä tuli Puolan kuninkaan Vladislav IV:n historiankirjoittaja. Kun sitten ruttoepidemia saavutti Danzigin, hän lähti kotiseudulleen auttamaan sairaita, mutta kuoli itsekin ruttoon.
Opitz oli aikanaan oppinut mies. Hän julkaisi useita teoksia, jo lukioaikanaan latinankielisiä runoja ja oli aikanaan hyvin arvostettu ja palkittu runoilija. Keisari Ferdinand II myönsi hänelle "seppelöidyn runoilijan" (poeta laureatus) -arvon 1625 ja aateloi hänet 1627 nimellä von Boberfeld. Hän halusi uudistaa saksalaista runoutta muiden maiden mallin mukaan kohti renessanssin runoutta ja luopuikin runoissaan ja virsissään perinteisistä antiikin ajan runomitoista. 1642 ilmestyi hänen pääteoksena Buch von der deutschen Poeterey. Hän laajensi teosta 1625 käsitelemään niin maallista kuin hengellistä runoutta.
Opitzin mielestä runoissa tuli olla tarkka riimi, siten, että säkeistöissä olisi aina sama tavumäärä sekä painollisten ja painottomien tavujen vuorottelu. Näin ei vielä tuohon aikaan ollut. Lisäksi hän suosi runomittoina germaanisten kielten mukaisia jambi- ja trokee-mittoja. Julkaisemallaan runousopilla hän vaikutti suorastaan lainlaatijan tavoin tarkoituksenaan, että saksalaiset oppisivat jäljittelemään niitä, jotka olivat päässeet heitä pitemmälle runon sepittämisen taidossa. Hänen opetuksillaan olikin myönteinen vaikutus Saksan runouteen, myös virsirunouteen.
Yksi Opitzin virsi on säilynyt Suomessa ja Ruotsissa, vuonna 1643 Opizin julkaisemassa kokoelmassa ”Zehn Psalmen Davids” ilmestynyt virsi "O Licht geboren aus dem Lichte". Se on Suomen ev. lut. kirkon virsikirjassa aamuvirsien osastossa virsi 536 "Kristus, valo valkeuden" (Säk. 1–3 Martin Opitz 1634, ruots. ja säk. 4–5 Johannes Melartopaeus 1664. Suom. virsikirjaan 1701, uud. Elias Lönnrot 1872, Anna-Maija Raittila 1984, säv. Johann Schop. Ruotsin kirkon virsikirjassa se on osastossa,”Kirkkovuoden loppu” virsi 488 "Kristus, valo valkeuden" (Ruots. Johannes Melartopaeus 1664, Karl-Gustaf Hildebrand 1984, uud. suom. Anna-Maija Raittila 1999, säv. Johann Schop). Virren ruotsintaja oli suomalainen pappi Johannes Christierni Melartropaeus (1635-1679. Hän on kääntänyt virren eri runomittaan kuin Opitzin teksti on ja kirjoittanut siihen kaksi lisäsäkeistöä.
Suomennettuja runoja

Aamuruskolle, suom. Yrjö Jylhä, Saksan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Rafael Koskimies, Porvoo: WSOY, 1930
Oi armas, joutukaamme (Ach liebste laß uns eilen), suo. Aale Tynni Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Rakkauden kutsu Laulujen virta: saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY 1936
Tyrvään kirkko

| Tyrvään kirkko |
| --- | --- |
 Tyrvään kirkko
Sijainti:  Sastamala
Koordinaatit:  61°20′38.6″N, 022°54′15.8″E
Seurakunta:  Sastamalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1855
Suunnittelija:  P. J. Gylich
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  1000
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tyrvään kirkko on vuonna 1855 valmistunut kaksitorninen tiilikirkko Sastamalassa Liekoveden rannalla. Se edustaa uusgoottilaista tyyliä. Kirkon suunnitteli Turun kaupunginarkkitehti P. J. Gylich. Kirkon sisälle mahtuu noin tuhat ihmistä. Kolme alttaritaulua ovat R. W. Ekmanin vuonna 1866 maalaamia. Ensimmäiset, Kangasalan urkutehtaan rakentamat urut saatiin kirkkoon vuonna 1883. Kirkon valmistuttua Pyhän Olavin keskiaikainen kivikirkko jäi pois käytöstä sadaksi vuodeksi. Tyrvään kirkko uudistettiin perusteellisesti arkkitehti Bertel Strömmerin suunnitelmien mukaan vuonna 1938. Uudistuksessa muun muassa muurattiin kuori-ikkunat umpeen.
Kirkon peruskorjaus valmistui joulukuussa 1981 – tällöin mm. kuori-ikkunat avattiin jälleen –, mutta rakennus vaurioitui tulipalossa seuraavan vuoden helmikuussa ja otettiin uudestaan käyttöön neljäntenä adventtisunnuntaina 1982. Kirkon urut vaurioituivat palossa korjauskelvottomiksi, ja niiden tilalle asennettiin vuonna 1986 uudet 30-äänikertaiset urut, jotka on valmistanut Åkerman & Lundin urkurakentamo Ruotsin Knivstassa.
Tyrvään kirkko on ensimmäinen Suomen kahdesta kaksitornisesta kirkosta; toinen on Helsingin Johanneksenkirkko. Kirkossa on kolme R. W. Ekmanin maalaamaa alttaritaulua, Ristiinnaulitseminen, Kirkastuminen ja Ylösnousemus, jotka ovat vuodelta 1866. Lisäksi kuorissa on kipsijäljennös Ville Vallgrenin Kristus-veistoksesta.
Tyrvään kirkon hautausmaa

Tyrvään kirkon hautausmaa valmistui kirkon rakennustöiden yhteydessä ja vihittiin käyttöön samanaikaisesti itse kirkon kanssa.
Kirkon pihalle on haudattu 220 sankarivainajaa. Kirkkomaalla on myös vuonna 1991 käyttöön otettu muistolehto tuhkahautauksia varten. Muistolehdon edessä on kuvanveistäjä Ari Virtasen veistos Maa, ilma, tuli, vesi. Kirkon pääovea vastapäätä ovat sankarihaudat, joiden vieressä on Lauri Leppäsen veistämä sankaripatsas vuodelta 1953. Syyskuussa 2018 1918 ei koskaan enää-tapahtuman yhteydessä paljastettiin vakaumuksensa puolesta menehtyneiden muistomerkki, johon on kirjattu yli 200 nimeä. Muistomerkin ja tapahtuman järjestämisen organisoivat paikalliset sosialidemokraatit ja vasemmistoliittolaiset.
Tunnettuja Tyrvään kirkon hautausmaalle haudattuja

Karl Abiel Heikel, kirkkoherra
Taavetti Kaunisto, jääkärimajuri
Mirjam Kulmala, arkkitehti
Jalmari Pusa, kansanedustaja
Kuvia

Kirkon uusgoottilainen julkisivu
Kirkko sivusta
Kirkon torni
Saarnastuoli kirkossa
Tyrvään kirkon urut
Kirkon eteläinen ovi
Kirkon kolmitauluinen alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tyrvään kirkko Wikimedia Commonsissa
Marja-Liisa Rönkkö: Tyrvään kirkko 150 vuotta. Tyrvään seudun Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja LXXXVII, 2005, Vammala. ISBN 951-9279-41-5.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Tyrvään kirkko (Q15517644)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Sastamala
katuosoite: Kirkkokatu 1
koordinaatit: 61°20′N 22°55′E﻿ / ﻿61.34°N 22.91°E﻿ / 61.34; 22.91

Tyrvään kirkko, sankarihaudat
Sodissa 1939–1944 kaatuneille
Orenstein & Koppel

Orenstein & Koppel on saksalainen metallitehdas.
Orenstein & Koppelin logo liukuportaissa
Yhtiö valmisti aikoinaan runsaasti kapearaiteisia höyryvetureita; sen kalustoa tuli Suomeen runsaasti, koska helsinkiläinen monialayhtiö Ivar Lindfors Ab sai jo varhain yhtiön Suomen-edustuksen.
Vetureista on säilynyt useita; Minkiön kapearaidemuseossa on kolme: Loviisan-Vesijärven rautatien veturi numero 7, Äänekoski-Suolahden rautatien veturi numero 3 sekä Åminneforsin teollisuusradan veturi numero 2.
Kovjoen museorautatiellä on Ojakkalan–Olkkalan rautatien veturi numero 3.
Yhtiö valmisti myös sähkövetureita: Forssan sähköradan ykkösveturi on museoitu lasikaappiin Forssan kaupunginkirjaston pihaan.
Höyryaikakauden päättyessä Orenstein & Koppel siirtyi muihin metallituotteisiin; Kone Oy osti sen osake-enemmistön. Nykyisin näkee liukuportaissa Orenstein & Koppelin vetureista tutun logon eli vinoneliöön sijoitetun kirjainyhdistemän "O & K". O & K tuli tunnetuksi myös maansiirtokoneiden ja etenkin suurten kaivoskoneiden tekijänä.
Orenstein & Koppelin tehtaankilpi.
Kirjallisuutta

Käyhkö Arttu: Maanrakennuskoneita Suomessa. Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Turun kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta

TuKY:n logo
Turun kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta (lyh. TuKY tai Turun KY, engl. The Student Union of Turku School of Economics) oli julkisoikeudellinen yhteisö, jonka jäseniä olivat kaikki Turun kauppakorkeakoulussa alempaa (KTK) tai ylempää (KTM) korkeakoulututkintoa suorittavat opiskelijat. Myös jatko-opiskelijat saattoivat liittyä ylioppilaskunnan jäseniksi. Jäseniä oli vuonna 2007 yli 2 200. Vuonna 2010 TuKY ja Turun yliopiston ylioppilaskunta yhdistyivät Turun yliopiston ja Turun kauppakorkeakoulun yhdistymisen myötä. Yhdistymisen seurauksena TuKY lakkasi olemasta ylioppilaskunta, mutta TuKYn perinteitä ja työtä jatkamaan perustettiin Turun kauppatieteiden ylioppilaat ry (lyhennetään myös TuKY). Entisen ylioppilaskunnan perinteet, omaisuus, sopimukset ja toimijat siirtyivät uuden yhdistyksen alle.
Ylioppilaskunnan toiminnan tarkoituksena oli olla jäsentensä yhdyssiteenä ja edistää heidän yhteiskunnallisia, sosiaalisia ja henkisiä pyrkimyksiään. TuKY huolehti jäsentensä hyvinvoinnista tarjoamalla erilaisia palveluita sekä tukemalla monipuolista vapaa-ajan ja harrastustoimintaa. Ylioppilaskunta pyrki myös tukemaan jäsentensä opiskelua ja valmistautumista työelämään. Lisäksi ylioppilaskunnan tärkeänä tehtävänä oli toimia jäsentensä edunvalvojana mm. yliopiston hallinnossa ja opiskelijoiden hyvinvointia koskevissa asioissa.
Historia

TuKY perustettiin vuonna 1950. Varsinainen perustamiskokous pidettiin 12. lokakuuta 1950. Syyskuun 25. päivän iltana 1950 kokoontui Lehtisen kahvilaan Yliopistonkadun varrelle kahdeksan opiskelijaa äskettäin sadan opiskelijan voimin aloittaneen silloin yksityisen Turun Kauppakorkeakoulun neljältä vuosikurssilta. Tapaamisessa keskusteltiin oman ylioppilaskunnan perustamisesta ja sääntöehdotusta laatimaan valittiin Jyrki Valtanen, ylioppilaskunnan ensimmäinen puolestapuhuja. Perustavassa kokouksessa 12. lokakuuta 32 opiskelijaa vahvisti säännöt, valitsi hallituksen ja näin loi pohjan ylioppilaskunnan toiminnalle. Toiminta aloitettiin aineellisesti niukoin voimavaroin, mutta yritystahto oli voimakas.
Hallinto

Ylioppilaskunnan ylintä päätösvaltaa käytti välittömillä ja suhteellisilla vaaleilla valittu 21-jäseninen edustajisto. Hallinto- ja toimeenpanovaltaa käytti edustajiston asettama hallitus. Lisäksi ylioppilaskunnassa työskenteli palkattuina viranhaltijoina viisi sihteeriä: pääsihteeri, taloussihteeri, korkeakoulupoliittinen sihteeri, sosiaaliasiainsihteeri ja tiedotussihteeri. Ylioppilaskunnan taloutta koskevissa asioissa ylintä päätös-, hallinto- ja toimeenpanovaltaa käytti edustajiston valitsema taloustoimikunta. Ylioppilaskunnan hallinnosta määrättiin ylioppilaskunnan säännöissä, jotka hyväksyi edustajisto ja vahvistaa Turun kauppakorkeakoulun rehtori. Ylioppilaskunnan asemasta on säädetty yliopistolakiin sisältyvässä ylioppilaskunta-asetuksessa.
Organisaatio > Toimijaryhmät > Jaostot

KY-Sport - Urheilujaosto
Ulkkis - Ulkoasiainjaosto
NESU-TuKY - Nordiska Ekonomie Studerandes Union
Kulttis - Kulttuurijaosto
CIA - Committee for International Affairs
EVA - Edunvalvontajaosto