stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grano
Historia > Lönnberg Painot (1933–2017)

Frans Georg Lönnberg hankki vuonna 1922 helsinkiläisen paperitukkuliikkeensä takahuoneeseen painokoneen. Siihen liittyvä liiketoiminta kasvoi niin, että vuonna 1933 Frans Georg ja hänen vaimonsa Lempi Lönnberg perustivat Oy Kirjapaino F.G. Lönnbergin. Vuonna 1938 kirjapaino muutti isompiin tiloihin. Yhtiö toimi osoitteesssa Lönnrotinkatu 28 lähes 50 vuoden ajan.
Vuonna 1948 Lönnbergistä tuli WSOYn tytäryhtiö.
Lokakuussa 1978 espoolainen Sävypaino fuusioitiin Lönnbergiin. Syksyllä 1984 ostettiin Mainos ja Etiketti -yhtiö.
Vuonna 1986 yritys muutti Malminkartanoon rakennettuun uuteen toimitaloon.
Toiminimi Lönnberg Painot Oy rekisteröitiin toukokuussa 1997.
WSOY:n yritysfuusion seurauksena kirjapainon omistajaksi vaihtui SanomaWSOY-konserni vuonna 1999. Syksyllä 2005 kirjapaino siirtyi AV Holding Oy:n omistukseen.
Tammikuussa 2012 Lönnberg Painot Oy ja Art-Print Oy yhdistyivät. Art-Print Oy oli 1963 perustettu tilauskirjapaino.
Vuonna 2017 Lönnberg osti pakkauspainaja Keilin. Elokuussa Grano osti Keski-Pohjanmaan Kirjapainon tytäryhtiönpainotalo Lönnbergin. Lönnbergillä oli tuolloin 170 työntekijää.
Historia > Grano 2014–2018

Kopijyvä ja DMP-Digital Media Partners Oy yhdistyivät kesäkuussa 2014 ja uusi yhtiö otti nimekseen Grano. Yrityksellä oli 450 työntekijää 12 paikkakunnalla ja sen toimitusjohtajaksi nimitettiin Heimo Viinanen. Marraskuussa Grano sopi Suomen Hiihtoliiton kanssa yhteistyöstä maastohiihdon SM-kisoissa, Suomen Cupissa ja mäkihypyn ja yhdistetyn SM-kisoissa. Yhtiön liikevaihto oli 58 miljoonaa ja se toimi pääkaupunkiseudun lisäksi Keski- ja Itä-Suomessa.
Toukokuussa 2015 Grano kertoi fuusioituvansa Multiprintin kanssa. Yhtiön toimitusjohtajaksi nimettiin Multiprintin toimitusjohtaja Jaakko Hirvonen ja Granon toimitusjohtaja Heimo Viinanen siirtyi hallitukseen. Fuusiota varten perustettiin uusi yritys, Digiprint Finland Group, jonka suurin omistaja oli Panostaja. Fuusion jälkeen yhtiön liikevaihto oli noin 90 miljoonaa euroa, työntekijöitä oli yli 800 ja toimipisteitä 23. Kesäkuussa Grano osti Sporttipainon.
Tammikuussa 2016 Grano osti startup-digitoimisto Luotan. Grano alkoi panostaa automatisointiin vuonna 2011, esimerkiksi tilausprosessissa tarvittavien ihmisten määrää pieneni merkittävästi. Viidessä vuodessa se nosti koodaajien määrän nollasta 40:een. Elokuussa Grano osti b-to-b-markkinointipalveluihin erikoistuneen MicroMedian postitus-, pakkaus- ja varastointipalvelut. Granolla oli Suomessa ja Virossa yhteensä yli 800 työntekijää. Marraskuussa Grano osti vuonna 1910 perustetun vaasalaisen painotalo Framin ja sen kehittämän tilaus- ja varastointijärjestelmä Printboxin. Granon neljä suurinta yksikköä toimivat Jyväskylässä, Kuopiossa, Tampereella ja Vantaalla, yhtiön pääkonttori oli Vallilassa Helsingissä. Yhtiö oli erikoistunut markkinointiviestintään, dokumentointiin ja aineistonhallintaan.
Huhtikuussa 2017 Granon tytäryhtiö, suoramarkkinoinnin palveluja tarjoava Grano Diesel Oy osti vuonna 2002 perustetun markkinoinnin suunnittelutoimisto Planeetta 10:n. Kesäkuussa Grano osti turkulaisen Finepressin ja Kuopion Neon 2 Oy:n. Elokuussa ruotsalaiselta Brand Factory Groupilta ostettiin sen suomalainen tytäryhtiö. Brand Factory Finlandilla oli 80 työntekijää. Samassa kuussa ostettiin myös Keski-Pohjanmaan Kirjapainon tytäryhtiö, helsinkiläinen painotalo Lönnberg. Lönnberg oli ostanut aiemmin samana vuonna pakkauspainaja Keilin.
Kesäkuussa 2018 Grano osti KL-Kopio Oy:n Rovaniemeltä. Elokussa ostettiin kuopiolainen Arsmat. Marraskuussa käynnistettiin toimitusjohtajahaku, kun Jaakko Hirvonen oli jäämässä eläkkeelle. Hirvonen kertoi, että kuusi yrityskauppaa kahdessa vuodessa oli ollut ehkä hieman liikaa, sillä yrityskulttuurien muuttamisessa on paljon työtä. Joulukuussa uudeksi toimitusjohtajaksi nimitettiin Mikko Moilanen.
Historia > Grano 2019–

Syyskuussa 2019 Moilasen seuraajana Granon toimitusjohtajana aloitti Pekka Mettälä. Hän oli työskennellyt aiemmin MPY Palvelut Oyj:n toimitusjohtajana.
Koronakeväänä 2020 yrityksen tuotteiden kysyntä laski ja henkilökuntaa lomautettiin. Yhtiö alkoi valmistaa terveydenhuollolle suojaesiliinoja. Lokakuussa Grano toi markkinoille virusteipin, jonka avulla koronavirusta voitiin väitetysti tuhota esimerkiksi julkisten tilojen ja liikennevälineiden ovenkahvoista, kaiteista ja muilta tarttumispinnoilta. Tuotteen oli kehittänyt Clean Touch Medical.
Toukokuussa 2021 Granon liikevaihto ja tulos alkoivat taas kasvaa. Joulukuussa se kertoi myyvänsä ruotsalaiselle iBinder Groupille SokoPron. SokoPro on rakennusalalla käytetty pilvipalvelu, jossa hallitaan rakennusprojekteihin liittyvää dokumentaatiota. Palvelulla oli noin 90 000 käyttäjää, joista kymmenes ulkomailla. Grano jatkoi SokoPron jälleenmyyjänä Suomessa.
Tammikuussa 2022 Granon toimitusjohtaja Mettälän seuraajaksi nimitettiin Kimmo Kolari.
Organisaatio

Vuonna 2014 perustettu yritys palvelee Suomessa 21 paikkakunnalla. Sen pääkonttori sijaitsee Helsingissä. Konsernissa työskentelee noin 900 ammattilaista. Yhtiön 
toimitusjohtaja on Kimmo Kolari.
Vuonna 2016 yhtiön suurimpia omistajia olivat sijoitusyhtiö Panostaja, Turun Metsänkävijät ry ja toimiva johto. Vuonna 2021 Panostaja omisti Granosta 55,2 prosenttia.
Granon tytäryhtiö Grano Diesel tarjoaa esimerkiksi luovaa suunnittelua, sisällöntuotantoa, -hallintaa ja -julkaisua sekä mittaamista. Granon muita tytäryhtiötä ovat Grano Oy ja Suomen Arkistovoima Oy.
Tuotteet

Grano tarjoaa asiakkailleen myyntiin, brändiarvoon ja tulosta edistäviin toimintoihin liittyviä markkinoinnin ja viestinnän palveluja. Se tuottaa painotuotteiden lisäksi digitaalisia palveluita, esimerkiksi aineistopankkien ja asiakasrekisterien hallintaa. Se myy myös ohjelmistoja, esimerkiksi rakennusalan dokumentaatioon keskittyvää SokoPro-palvelua.
Grano on ryhmitellyt tuotteensa viiteen ryhmään:
Markkinoinnin tuotantopalvelut koostuu suunnittelu- ja tuotantopalveluista
Kokonaisratkaisut kattaa esimerkiksi myymälöiden, toimitilojen, messujen ja tapahtumien suunnittelun. Myös rakentaminen ja kiinteistönhallinta sekä teollisuuteen tuotetut pakkaukset ja etiketit kuuluvat ryhmään.
Markkinointimateriaalit-tuotteet liittyvät esimerkiksi painamiseen, pakkauksiin, etiketteihin, teippauksiin, tarroihin, valomainoksiin ja suurkuvatulosteisiin. Myös digitaaliset tuotteet, turvatuotteet, kieli- ja käännöspalvelut, suoramarkkinointi ja näyttöratkaisut kuuluvat samaan ryhmään.
Brändin- ja materiaalinhallinta -ryhmään kuuluu esimerkiksi aineistonhallintaan, tilauskanaviin, digitointiin ja logistiikkaan liittyviä palveluita
Digitaalinen markkinointi ja uusasiakashankinta koostuu suoramarkkinointiin, kohderyhmiin ja verkkosivuihin liittyvistä palveluista
Tunnustuksia

Syksyllä 2018 Grano sai designpapereiden sertifioinnin Arjowigginsiltä. Grano oli neljäs yritys Euroopassa, jolle kyseinen sertifikaatti myönnettiin.
Granolle on myönnetty pohjoismainen Joutsenmerkki ja eurooppalainen ClimateCalc-sertifikaatti. Sille on myönnetty myös ISO 14001-ympäristösertifikaatti ja ISO 9001-laatusertifikaatti.
Kaarle (Itävallan arkkiherttua)

| Kaarle |
| --- | --- |
 Itävallan arkkiherttua  Teschenin herttua
 Arkkiherttua Kaarle, Anton Einslen maalaama muotokuva.
Syntynyt:  5. syyskuuta 1771 Firenze, Toscana
Kuollut:  30. huhtikuuta 1847 (75 vuotta) Wien, Itävalta
Lapset:  7
Suku:  Habsburg
Isä:  Leopold II
Äiti:  Maria Luisa
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Anton Dominik Fernkornin veistämä Kaarlen ratsastajapatsas Wienin Heldenplatzilla.
Kaarle (saks. Karl Ludwig Johann, myös Carl; 5. syyskuuta 1771 Firenze – 30. huhtikuuta 1847 Wien) oli Itävallan arkkiherttua ja sotamarsalkka, jota on pidetty yhtenä liittoutuneiden taitavimmista sotapäälliköistä Napoleonin sotien aikana. Hän oli myös sotateoreetikko ja Itävallan armeijan uudistaja.
Suku

Kaarlen vanhemmat olivat Toscanan suurherttua, vuodesta 1790 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold II ja keisarinna, Espanjan infanta Maria Luisa. Kaarlen äidinisä oli Espanjan kuningas Kaarle III. Kaarlen veljiä olivat Itävallan keisari Frans I, Toscanan suurherttua Ferdinand III ja sotapäällikkönä toiminut arkkiherttua Juhana. Hänen siskojaan olivat Saksin kuningatar Maria Teresia ja Molempain Sisiliain kruununperijän puoliso Maria Klementina.
Sotilasura

Kaarle varttui Italiassa. Hän osallistui vuonna 1792 alkaneisiin Ranskan vallankumoussotiin ja menestyi vuonna 1793 Aldenhovenin ja Neerwindenin taisteluissa, minkä jälkeen hänet nimitettiin Itävallan Alankomaiden kenraalikuvernööriksi. Vuonna 1796 hänestä tuli Itävallan Reinin-armeijan ylipäällikkö ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kenraalisotamarsalkka. Samana vuonna hän löi useasti kenraali Jean-Baptiste Jourdanin ja kenraali Jean-Victor-Marie Moreaun komentamat ranskalaiset joukot ja pakotti ne perääntymään Reinin länsipuolelle. Toisen liittokunnan sodassa (1798–1802) Kaarle oli jälleen Reinin armeijan johdossa ja päihitti jälleen Jourdanin sekä André Massénan joukot. Kaarle joutui jättämään tehtävänsä huonon terveyden vuoksi vuonna 1800, mutta hänet kutsuttiin takaisin Itävallan kärsittyä tappion Hohenlindenin taistelussa. Ranskalaisten voiton jälkeen Kaarle ei kyennyt kuitenkaan pysäyttämään Moreaun etenemistä Wieniin.
Kaarle toimi vuodesta 1801 kuninkaallisen sotaneuvoston (Hofkriegsrat) puheenjohtajana ja sai laajat valtaoikeudet – olihan hän ainoa itävaltalainen kenraali, joka oli kyennyt saamaan voittoja ranskalaisista. Hän toteutti maan asevoimissa merkittäviä ja kauaskantoisia uudistuksia, jotka osin perustuivat ranskalaisten saavutusten hyödyntämiseen. Uudistuksiin kuuluivat kansalaisten aseistaminen ja sotilasakatemioiden perustaminen. Vuonna 1805 uudelleen puhjenneen sodan aikana Kaarle komensi Itävallan pääarmeijaa Italiassa. Hän voitti jälleen Massénan Caldieron taistelussa, mutta Napoleonin Saksassa saavuttamat voitot päättivät sodan Ranskan eduksi. Kaarle kutsuttiin armeijoineen vielä Saksaan, mutta mitään ei ollut enää tehtävissä. Hän palasi sen jälkeen jatkamaan Itävallan armeijan uudelleenjärjestelyä. Työ keskeytyi jälleen sodan sytyttyä uudelleen vuonna 1809. Kaarle voitti tällä kertaa Napoleonin toukokuussa Aspern-Esslingissä, mutta kärsi heinäkuussa tappion Wagramin taistelussa.
Kaarle ei vuoden 1809 jälkeen osallistunut Napoleonin sotiin, mutta hänen käynnistämänsä Itävallan armeijan kehitystyö edesauttoi Napoleonin kukistamista vuosina 1813–1814. Kaarle toimi vuodesta 1815 Mainzin kuvernöörinä.
Sotateoreetikkona

Kaarle kirjoitti myös aikalaisiin merkittävästi vaikuttaneita sotateroreettisia teoksia, joista tunnetuin on vuonna 1814 ilmestynyt kolmiosainen Grundsätze der Strategie erläutert durch die Darstellung des Feldzuges von 1796 in Deutschland (”Strategian perusteet selitettyinä vuoden 1796 Saksan sotaretken kuvauksen avulla”). Kirjoituksissaan Kaarle painotti taisteluissa varovaisuutta ja harkintaa, vaikka komentajana hän oli itse suosinut aggressiivista ja uhkarohkeaa lähestymistapaa. Hänen oppejaan alettiin pitää jo omana aikanaan jossain määrin vanhentuneina.
Avioliitto ja lapset

Kaarle oli vuodesta 1815 naimisissa prinsessa Henriette von Nassau-Weilburgin kanssa. Tämä kuoli keuhkokuumeeseen ja tulirokkoon 32-vuotiaana vuonna 1829.
Kaarlelle ja Henriettelle syntyi seitsemän lasta:
Maria Teresia (1816–1867), Molempain Sisiliain kuningatar, puoliso kuningas Ferdinand II
Albrekt (Albrecht, 1817–1895), Teschenin herttua, sotamarsalkka
Kaarle Ferdinand (Karl Ferdinand, 1818–1874)
Friedrich (1821–1847), vara-amiraali
Rudolf (k. 1822), kuoli alle kuukauden ikäisenä
Maria Karoline (1825–1915), puoliso arkkiherttua Rainer Ferdinand
Vilhelm Frans (1827–1894), Saksalaisen ritarikunnan suurmestari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarle (Itävallan arkkiherttua) Wikimedia Commonsissa
Matti Lappalainen: Vieläkö lisä Napoleonin arvostettuihin tulkitsijoihin? Itävallan arkkiherttua Kaarlen panoksesta sotataidon ja sotatieteiden rintamassa (pdf) Tiede Ja Ase 47 (1989), s. 153–167
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 2  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  IdRef 
Kaarle lapsineen, puoliso Henriette on kuvattuna vasemmalla rintakuvana, Johann Enderin maalaus (n. 1833).
Tōhoku

Tōhokun alue tummennettuna Japanin kartalla.
Tōhoku (jap. 東北地方, Tōhoku-chihō, "koillisseutu") on Japanin pääsaaren Honshūn pohjoisosat käsittävä alue. Se koostuu Akitan, Aomorin, Fukushiman, Iwaten, Miyagin ja Yamagatan prefektuureista.
Tōhoku sijaitsee kaukana Japanin poliittisen ja taloudellisen elämän keskuksista, joten se on suurilta osin säilyttänyt maaseutuluonteensa nykyaikaan saakka. Alue on muun Japanin tavoin vuoristoinen ja toimii merkittävänä riisintuottaja-alueena. Tōhoku voidaan jakaa itäiseen ja läntiseen osaan alueen lävistävän pohjois-eteläsuuntaisen Ōu-vuorijonon avulla tai pohjoiseen ja eteläiseen osaan siten, että Iwaten ja Akitan prefektuurit jäävät pohjoisosaan ja Miyagin sekä Yamagatan prefektuurit eteläiseen osaan.
Tōhokun länsipuolinen osa on itäpuolta eristyneempi liikenneyhteyksien kannalta ja rajoittuu Japaninmereen. Länsipuoli on talvella runsaslumisempi kuin Tyynenmeren rannikon suojaisa itäpuoli. Pohjois-eteläsuuntainen jako on kuitenkin merkityksellisempi, sillä Tōhokun eteläpuolisko on taloudellisesti pohjoispuoliskoa huomattavasti kiinteämmässä yhteydessä Kantōn tasankoon ja Tokioon. Tōhoku Shinkansenin rakentamisen myötä raja on kuitenkin siirtymässä pohjoiseen. Tōhokun lounaisraja naapuriseutu Hokurikuun on suureksi osaksi keinotekoinen. Pohjoisessa Tōhokun erottaa Hokkaidōsta Tsugarun salmi, jonka nykyään alittaa Seikan-tunneli.
Tōhoku oli Japanin alkuperäiskansan, ainujen, viimeinen hallussaan pitämä alue Japanin pääsaarella. Japanilaisen asutuksen raja levisi alueelle etelästä 600–800-luvuilla. Nykyään asutus on keskittynyt suureksi osaksi laaksoon, joka erottaa Ōu-vuorijonon Kitakamin ja Abukuman ylängöistä. Merkittävin alueellinen kaupunki on Sendai.
Tohtori Gachet’n muotokuva

| Tohtori Gachet’n muotokuva |
| --- | --- |

Nimi:  Tohtori Gachet’n muotokuva
Tekijä:  Vincent van Gogh
Valmistumisvuosi:  1890
Taiteenlaji:  maalaus
Korkeus:  67 cm
Leveys:  56 cm
Sijainti:  yksityiskokoelma
Toinen versio samasta aiheesta. Van Gogh, 1890.
Tohtori Gachet’n muotokuva on Vincent van Goghin öljyvärimaalaus vuodelta 1890. Se esittää lääkäri Theo Gachet'ta, joka hoiti Van Goghia Auversissa.
Van Gogh kuvasi Gachet'n tämän luonteen mukaisesti melankolikon asentoon. Kasvojen ja kirjojen kalpean keltaiset värit luovat kontrastin taustan siniselle taustalle.
Muotokuva on toistaiseksi kalleimmalla hinnalla myyty Vincent van Goghin taulu. Se myytiin huutokaupassa vuonna 1990 japanilaiselle liikemiehelle Ryoei Saitolle 82,5 miljoonan dollarin hintaan, mikä oli aikanaan maailmanennätys.
Van Gogh teki maalauksesta toisenkin version, joka on Musée d'Orsayssa, Pariisissa.
Laura Toikkanen

Laura Toikkanen (s. 19. syyskuuta 1995 Kuopio) on suomalainen pesäpalloilija. Hän on kauden 2018 loppuun mennessä pelannut naisten Superpesiksessä 139 runko- ja loppusarjaottelua sekä pudotuspelejä. Hän on Puijon Pesiksen kasvatti ja on edustanut Superpesiksessä Siilinjärven Pesistä kaudella 2011, Vuokatin Vetoa kaudella 2013, lappeenrantalaisseura Pesä Ysejä kausina 2014–2016, Rauman Lukkoa kaudella 2017 sekä jyväskyläläisseura Kirittäriä kaudesta 2018. Kaudella 2018 hän voitti Suomen-mestaruuden.
Tirebolu

| Tirebolu |
| --- | --- |

 Tirebolun piirikunta Giresunin maakunnan kartalla
 Tirebolu
 Koordinaatit: 41°0′20″N, 38°49′0″E 
Valtio:  Turkki
Maakunta:  Giresun
Väkiluku (2020)  (Piirikunta):  32 055
 
 tirebolu.bel.tr 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tirebolu on kaupunki ja piirikunta Turkin Giresunin maakunnassa Mustanmeren rannikolla. Piirikunnan asukasluku oli 32 055 vuonna 2020.
Maantiede

Tirebolu sijaitsee Turkin Giresunin maakunnassa Mustanmeren rannikolla. Matkaa Trabzonin kaupunkiin idässä on noin 80 kilometriä.
Historia

Antiikin miletosilaiset perustivat 600-luvulla eaa. nykyisen Tirebolun paikkeille Tripolis-nimisen siirtokunnan. Siirtokunta ei kasvanut kummoisemmaksi, sillä sen satama oli suhteellisen suojaton ja yhteyksiä sisämaahan hankaloittivat jyrkät kohoamat.
Vuodesta 1204 alue oli Trabzonin Komnenos-suvun läänitys. Ruy González de Clavijo mainitsee sen muistiinpanoissaan. Osmanisulttaani Mehmed II valtasi Trebizondin keisarikunnan vuonna 1461. Kaupunkia kutsuttiin nimellä Driboli ja sen ympäristöön asutettiin Čepni-heimon turkmeeneja. Itse kaupungin asukkaat olivat vielä kristittyjä. Evliya Çelebi kuvaili paikkakuntaa vuonna 1640 kukoistavaksi kreikkalaiseksi kaupungiksi. Joseph Pitton de Tournefort kuvaili sitä toisaalta vuonna 1701 kyläksi.
Vuonna 1834 kaupungissa oli erään arvion mukaan 400 muslimiperhettä ja 100 kristittyä perhettä. Toinen arvio vuodelta 1846 on 450 muslimiperhettä ja 150 kristittyä perhettä. 1890-luvun alussa tehdyssä arviossa asukkaita oli noin 8 000 ja heistä 5 600 oli muslimeja, 2 000 kreikkalaisortodokseja ja 400 gregoriaanisia armenialaisia. Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916 Venäjän joukot etenivät Turkissa aina Harşitjoen itärannalle saakka. Kaupungin muslimiasukkaat pakenivat ja kreikkalaiset pakkosiirrettiin Şebinkarahisariin.
Sodan jälkeen asukasluku oli romahtanut ja vuonna 1927 tehdyssä väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli vain 3 375. Asukasluku ylitti vuoden 1914 asukasluvun vasta 1980-luvulla. Alueen maaseutu tunnettiin aikanaan etenkin pähkinöiden kasvatuksesta, mutta sittemmin tee on korvannut pähkinöitä viljelykasvina.
Väestö

Turkin tilastokeskuksen mukaan Tirebolun piirikunnan asukasluku oli vuonna 2020 32 055 ja heistä 19 750 asui Tirebolun kaupungissa.
Titus Andronicus

Ensimmäisen painoksen (1594) nimiösivu.
Titus Andronicus on luultavasti William Shakespearen varhaisin tragedia; sen valmistumisen uskotaan sijoittuvan jonnekin vuoden 1584- ja 1590-luvun alun välille. Se kuvaa roomalaista kenraalia, joka on kostonkierteessä vihollisensa Tamoran, goottien kuningattaren kanssa. Näytelmä on Shakespearen verisin teos. Väkivaltaisuutensa takia sitä vieroksuttiin viktoriaanisena aikakautena ja se on palannut suosioon vasta aivan viime aikoina.
Suomennos

Titus Andronicus.  (Suomentanut Pentti Saaritsa)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-33062-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Titus Andronicus Gutenbergissä
Toholammin vaakuna

Toholammin vaakuna
Toholammin kunnanvaakuna on puhuva vaakuna. Vanha murresana ”totto” tarkoittaa vartiotulta, ja vaakuna kuvaa vartiotulien ketjua.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 28. toukokuuta 1952. Vaakunan selitys on ”hopeakentässä alainen, musta, yläpuoleltaan oksakoroinen polviorsi; kustakin sakarasta nousee punainen tulenlieska”.
Titaanitrikloridi

| Titaanitrikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7705-07-9
PubChem CID:  62646
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  TiCl3
Moolimassa:  152,22
Ulkomuoto:  Tummanvioletti kiteinen aine
Sulamispiste:  440 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,64 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen (reagoi)
Titaanitrikloridi eli titaani(III)kloridi (TiCl3) on titaani- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä orgaanisen kemian reaktioissa, ja sitä valmistetaan yleensä pelkistämällä titaanitetrakloridista.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa titaanitrikloridi on violettia tai ruskeaa kiteistä ainetta. Se on polymorfista, ja sillä on 4 eri kidemuotoa α-, β-, γ- ja δ-muodot. Näistä sinisiä ovat α-,γ- ja δ-titaanitrikloridit. Niiden rakenteelle on tunnusomaista kerrosmaisuus, ja kerrokset koostuvat TiCl6-oktaedreistä. Alkeiskoppi on α-muodossa heksagonaalinen ja γ-titaanitrikloridissa kuutiollinen. Sen sijaan δ-titaanitrikloridin rakenne ei ole yhtä järjestäytynyt ja muistuttaa α- ja γ-muotojen välimuotoa. β-Titaanitrikloridi on väriltään ruskeaa, ja sen rakenteessa jokainen titaani-ioni on sitoutunut kolmeen kloridi-ioniin, jotka toimivat siltoina titaani-ionien välissä. Titaanitrikloridin kidemuodoista α-muoto on stabiilein, ja esimerkiksi β-titaanitrikloridi muuntuu α-titaanitrikloridiksi kuumennettaessa noin 250 °C:n lämpötilaan. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen heksahydraatti (TiCl3·6H2O)
Titaanitrikloridi liukenee hyvin veteen ja muodostaa vedessä sinisiä, violetteja tai vihreitä akvakomplekseja. Yhdiste liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, dimetoksietaaniin ja tetrahydrofuraaniin, mutta ei dietyylieetteriin eikä bentseeniin. Kuiva yhdiste saattaa syttyä palamaan ilman ja kosteuden vaikutuksesta. Yhdiste muodostaa monien liuottimien kanssa komplekseja; esimerkiksi tetrahydrofuraanikompleksi on väriltään sinivihreä ja pyridiinin kanssa muodostuva kompleksi vihreä. Titaanitrikloridi hajoaa voimakkaasti kuumennettaessa disproportioituen titaanitetrakloridiksi ja titaanidikloridiksi. Yhdiste on voimakas pelkistin.
Valmistus ja käyttö

Titaanitrikloridia voidaan valmistaa liuottamalla metallista titaania laimeaan vetykloridiin, mutta yleensä sitä tuotetaan pelkistämällä titaanitetrakloridista. Pelkistimenä voidaan käyttää joko vetyä, titaania, alumiinia tai sinkkiä 500 °C:n lämpötilassa. Näin muodostuu α-kidemuotoa. Muita kidemuotoja voidaan valmistaa pelkistämällä titaanitetrakloridia alkyylialumiiniyhdisteillä joko 80 °C:n lämpötilassa, jolloin muodostuu β-muotoa, tai 150–200 °C:n lämpötilassa, jolloin muodostuu γ-titaanitetrakloridia. Jauhamalla joko α- tai γ-titaanitrikloridia muodostuu δ-kidemuotoa.
Titaanitrikloridia käytetään useissa reaktioissa katalyyttinä. Yhdessä trietyylialumiinin kanssa sitä käytetään alkeenien polymeroinnissa tarvittavana Ziegler–Natta-katalyyttinä. Yhdistettä voidaan käyttää myös pelkistimenä muun muassa väriaineiden valmistuksessa ja karbonyyliyhdisteiden pelkistävässä kytkennässä visinaalisiksi dioleiksi ja alkeeneiksi. Yhdisteen vesiliuoksia käytetään mittaliuoksina titanometrisissä titrauksissa.
Tō-ji

| Tō-ji> 東寺 |
| --- | --- |
 Tō-jin viisikerroksinen pagoda.
Perustiedot
Sijainti:   Kioto, Japani
Rakennustyyppi:  Temppeli
Uskonnollinen käyttö:  Shingon
Arkkitehtuuri
Valmistumisvuosi:  794
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tō-ji (jap. 東寺, kirjaimellisesti ’itäinen temppeli’) on shingon-koulukunnan buddhalainen temppeli Kiotossa Japanissa. Temppelillä oli aiemmin läntinen vastineensa Sai-ji: nämä temppelit seisoivat Heian-kyōn portin, Rashōmonin, molemmilla puolilla. Tō-ji sijaitsee Minami-kun alueella Ōmiya- ja Kujō-katujen risteyskohdassa Kioton rautatieaseman eteläpuolella. Temppeli tunnetaan myös nimellä Kyō-ō-gokoku-ji (jap. 教王護国寺).
Tō-ji perustettiin vuonna 794 suojelemaan kaupunkia, ja vuonna 823 se siirtyi shingon-lahkon perustajan Kūkain hallintoon teologiseksi yliopistoksi. Varsinaisen Heian-kaudella rakennetun temppelin lisäksi Tō-jissä on rakennuksia 1300–1600-luvuilta. Monet temppelin rakennukset tuhoutuivat tulipaloissa ja taistelussa 1400-luvulla, ja suurin osa lopuista Azuchi-Momoyama-kauden aikana.
Tō-jin 57 metriä korkea pagodi on Japanin korkein, ja Kioton symboli. Nykyinen Tokugawa Iemitsun Edo-kaudella rakennuttama pagodi on vuodelta 1643. Muita tärkeitä rakennuksia ovat Kōdō (jap. 講堂) eli luentohalli, joka on 1600-luvulta. Hallissa on Kūkain pääkaupungin suojelemiseksi kehittämä veistosmandala (mikkyō), jota on pidetty Kūkain itsensä kaivertamana 800-luvun alussa. Veistokset ovat Japanin esoteerisen buddhalaisuuden vanhimmat. Kondō (jap. 金堂) eli päähalli on vuorostaan rakennettu uudelleen vuonna 1606, ja siellä on Yakushi-kolminaisuutta esittäviä Momoyama-kauden patsaita. Temppelin pääportti on siirretty paikalle vuonna 1894 Higashiyaman alueella sijaitsevasta Sanjūsangen-dōn temppelistä.
Tō-ji liitettiin yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994. Paikalla järjestetään joka kuukauden 21. päivä Kūkain (Kōbō Daishin) kunniaksi Kōbō-saniksi kutsuttu kirpputori.