stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gary Kildall
Elämä ja ura

Gary Kildall syntyi ja kasvoi Seattlessa, missä hänen perheensä omisti merenkulkualan oppilaitoksen. Isä, Joseph Kildall, oli norjalaiset sukujuuret omaava merikapteeni. Äiti Emma oli puoleksi ruotsalainen – Garyn isoäiti oli syntynyt Långbäckissa Skellefteån kunnassa, mutta hän oli lähtenyt siirtolaiseksi Kanadaan 23-vuotiaana.
Gary kävi University of Washingtonia aikomuksenaan valmistua matematiikan opettajaksi, mutta hän kiinnostui yhä enemmän tietojenkäsittelytieteestä. Valmistuttuaan hän suoritti asevelvollisuuden Yhdysvaltain laivastossa opettamalla Naval Postgraduate Schoolissa (NPS) Montereyssä Kaliforniassa. Asuessaan muutaman tunnin ajomatkan päässä Piilaaksosta Kildall kuuli ensimmäisestä kaupallisesta mikroprosessorista, Intel 4004:stä. Hän osti yhden prosessorin ja ryhtyi kirjoittamaan sille kokeellisia tietokone-ohjelmia. Oppiakseen enemmän prosessorista hän työskenteli osa-aikaisena konsulttina Intelillä.
Intel lainasi Kildallille 8008- ja 8080-suorittimia käyttäviä järjestelmiä, ja vuonna 1973 hän kehitti PL/M:n, ensimmäisen korkean tason ohjelmointikielen mikroprosessoreille. Hän loi CP/M:n samana vuonna saadakseen 8080:n ohjaamaan levykeasemaa yhdistäen ensimmäistä kertaa kaikki tietokoneessa tarvittavat osat mikrotietokoneen tasolla. Kildall esitteli CP/M:ää Intelille, mutta Intel ei osoittanut kiinnostusta markkinoiden sen sijaan PL/M:ää.
CP/M

Kildall ja hänen vaimonsa Dorothy perustivat vuonna 1976 yrityksen, alkuperäiseltä nimeltään ”Intergalactic Digital Research” (myöhemmin nimellä Digital Research, Inc.), markkinoimaan CP/M:ää alan harrastelehdissä julkaistavissa mainoksissa. Yhä useampien valmistajien lisensoitua CP/M:n siitä tuli käytännön standardi ja sen tuli tukea yhä useampaa laitteistoa. Tämän ongelman ratkaisuksi Kildall kehitti BIOSin käsitteen, joukon pieniä tietokonelaitteistoon tallennettuja ohjelmia, mitkä mahdollistivat CP/M:n toimimisen erilaisissa järjestelmissä muutoksitta. Vuoteen 1981 mennessä ollessaan suosionsa huipulla CP/M toimi 3 000:ssa erilaisessa tietokonemallissa ja DRI:n vuotuinen liikevaihto oli 5,4 miljoonaa dollaria.
IBM lähestyi Digital Researchiä vuonna 1980 Bill Gatesin ehdotuksesta lisensoidakseen tulevan version CP/M:stä, CP/M-86:n IBM PC:lle. Kildall neuvotteli IBM:n kanssa lisensoinnista: IBM olisi maksanut 200 000 dollaria saadakseen rojaltivapaan lisenssin pysyvästi mutta Kildall halusi enemmän. Lisensointineuvottelut eivät johtaneet tulokseen ja IBM teki sopimuksen Microsoftin kanssa, joka hankki yksinoikeudet QDOS:iin. Microsoft sopi kappalekohtaisesta lisenssistä IBM:n kanssa ja IBM maksoi Microsoftille 700 000 dollaria ohjelmiston siirtämisestä uudelle arkkitehtuurille.
IBM:n sopimuksen kariuduttua Garyyn ja Dorothyyn kohdistui paineita kokeneempien yritysjohtajien palkkaamiseen ja Garyn vaikutusvalta yrityksessä väheni. Hän työskenteli lukuisissa tutkimusprojekteissa, kuten CP/M:n moniajoversion ja Logo-ohjelmointikielen parissa. Kildall toivoi Logon korvaavan BASICin opetusalalla, mitä se ei tehnyt. Nähtyään Apple Lisan esittelyn Kildall johti DRIn oman graafisen käyttöliittymän, Graphics Environment Manager (GEM) Desktopin kehitystä.
Vaihtoehdoksi MS-DOS:lle Digital Research kehitti CP/M-86-version sekä DR-DOSin.
Novell hankki DRIn itselleen vuonna 1991 kaupalla, josta Kildall sai useita miljoonia dollaria.
Aiheesta muualla

Computer Chronicles – Gary Kildall Special. 1995 julkaistu dokumenttivideo Internet Archivessa.
by Dr. Dobb's Special Report, Spring 1997 by Michael Swaine
Digital Research tribute to Dr. Kildall
"Kildall, Industry Pioneer" in Microprocessor Report vol 8, no. 10, August 1, 1994 (pdf)
Internet archive of defunct Digital Research website
The Gary Kildall Legacy by Sol Libes
The man who could have been richer than Bill Gates
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gary Kildall
Käännös suomeksi
Garrick Ohlsson

Garrick Ohlsson vuonna 2010.
Garrick Ohlsson (s. 3. huhtikuuta 1948 Bronxville, New York) on yhdysvaltalainen pianisti.
Ohlsson aloitti pianonsoiton opiskelun 8-vuotiaana ja pääsi 13-vuotiaana Juilliard Schoolin valmentavalle kurssille, jonka piti Sascha Gorodnitzki. Ohlsson pysyi Juilliard Schoolissa Rosina Lhévinnen oppilaana. Yksityisopintoja hän suoritti Olga Barabinin, Irma Wolpe Rademacherin ja Claudio Arraun johdolla. Vuonna 1966 Ohlsson voitti Busoni-pianokilpailun. Vuonna 1968 Ohlsson voitti Montrealin pianokilpailun ja vuonna 1970 ensimmäisenä yhdysvaltalaisena Varsovan kansainvälisen Frédéric Chopin -pianokilpailun. Ohlsson soitti pianoa New Yorkin filharmonisen orkesterin konsertissa vuonna 1971, koska yksi pianisti oli sairaana ja Ohlsson tuurasti häntä. Frédéric Chopinin musiikki on ollut hänelle läheistä myöhemmälläkin uralla. Hän onkin esittänyt resitaaleissa ja levytyksillä useita kertoja säveltäjän koko pianotuotannon. Ohjelmisto kuitenkin ulottuu Joseph Haydnin musiikista 2000-luvun teoksiin. Vaikka Ohlssonia pidettiin pitkään lähinnä johtavana Chopin-tulkitsijana , hän on saanut tunnustusta myös Wolfgang Amadeus Mozartin, Ludwig van Beethovenin ja Franz Schubertin teosten esityksistään. Useita uusia sävellyksiä on laadittu erityisesti Ohlssonia varten.
Kamarimusiikissa Ohlsson on tehnyt yhteistyötä eri jousikvartettien kanssa. Hän perusti viulisti Jorja Fleezanisin ja sellisti Michael Grebanierin kanssa FOG Trion. Hän on myös soittanut resitaaleissa sellaisten laulajien kuin Magda Oliveron, Jessye Normanin ja Ewa Podleśin kanssa. Levytyksiä Ohlsson on tehnyt muiden muassa Hyperionille. Bridge Recordsille hän levytti kaikki Beethovenin pianosonaatit, ja yksi näistä levyistä toi hänelle vuonna 2008 Grammyn. Vuonna 1994 Ohlssonille myönnettiin Avery Fisher Prize ja vuonna 2018 puolalainen Gloria Artis -mitali. Chopin-kilpailun voittonsa jälkeen pianisti on monesti palannut maahan esiintymään. Vuonna 2015 Ohlsson istui tuomariston jäsenenä Varsovan 17. Chopin-pianokilpailussa. Ohlsson on avoimesti homoseksuaalinen.
Ohlsson on esiintynyt Suomessa, ja Ohlsson viimeksi esiintyi Helsingin Musiikkitalolla vieraana Helsingin kaupunginorkesterille 21. marraskuuta 2019.
Georges Eekhoud

| Georges Eekhoud |
| --- | --- |
 Georges Eekhoud
Henkilötiedot
Syntynyt: 1854
Kuollut: 1927 (72–73 vuotta)
Kansalaisuus:  Belgia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: flaami
Tuotannon kieli: ranska
Kirjallinen suuntaus: romantiikka
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Georges Eekhoud (1854–1927) oli belgialainen kirjailija. Hän oli flaamilaista syntyperää mutta sai alkukasvatuksensa ranskan kielellä.
Eekhoudin esikoiskokoelma on "Myrtes et cyprès" (1876) ja seuraava "Zigzags poétiques" (1877), joissa hän esiintyy täydellisenä romantikkona. Eekhoud julkaisi vuonna 1883 ensimmäisen laajahkon novellinsa "Kees Dorik", jota seurasivat novellikokoelma Kermesses (1885), romaanit Les milices de Saint-François (1886), La nouvelle Carthage ja Les fusillés de Malines (1891), Faneuse d’amour (1900). Näissä teoksissa ilmenee flaamilainen henki ja realistinen maalaisväestön kuvaus, mitkä seikat asettivat hänet ranskan kielellä kirjoittavien nuorten belgialaisten kirjailijoiden eturiviin. Yhdessä Max Wallerin (Maurice Warlomont’in) kanssa hän perusti aikakauskirjan La Jeune Belgique. Hän sai 1893 kunniapalkinnon ansioistaan ranskankielisen kirjallisuuden alalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georges Eekhoud Wikimedia Commonsissa
Charlotte Lilius : Belgialaisia kirjailijoita. Georges Eekhoud (1854-1927). Kirjallinen kapinasielu, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 07.05.1933, nro 19, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Arkadi Babtšenko

| Arkadi Babtšenko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1977 (ikä 47) Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  toimittaja, kirjailija
Kirjailija
Aiheet:  sota
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Arkadi Arkadjevitš Babtšenko (ven. Арка́дий Арка́дьевич Ба́бченко; s. 18. maaliskuuta 1977) on venäläinen toimittaja ja kirjailija. Oikeustiedettä opiskellut moskovalainen työskentelee Novaja Gazeta -lehden toimittajana ja sotakirjeenvaihtajana.
Vuonna 1996 Tšetšenian sotaan joutunut Babtšenko kirjoitti neljän vuoden sotakokemuksistaan teoksen Sodan värit. Like Kustannus julkaisi kirjan suomennettuna vuonna 2010.
Helmikuussa 2017 Babtšenko muutti pois Venäjältä, ensin Prahaan ja sieltä Kiovaan. 29. toukokuuta 2018 hänen uutisoitiin tulleen ammutuksi asunnossaan Kiovassa. Se oli kuitenkin Ukrainan turvallisuuspalvelun mukaan lavastettu tapaus, jotta venäläisagentit saataisiin paljastettua. Babtšenko esiintyi seuraavana päivänä Kiovassa tiedotustilaisuudessa.
Asikkalan työväentalo

| Asikkalan työväentalo |
| --- | --- |
Sijainti:  Asikkalan kirkonkylä, Asikkala
Valmistumisvuosi:  1910-1912
Rakennuttaja:  Asikkalan Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  lauta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Asikkalan työväentalo oli Asikkalan kunnan kirkonkylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Asikkalan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1904. Talon yhdistys hankki vuosien 1910 ja 1912 välillä, sillä vuoden 1910 SDP:n puoluetilastoon yhdistys ei vielä ilmoittanut omistavansa taloa, mutta vuonna 1912 talo jo oli. Kyseisen vuoden lopulla yhdistyksen jäsenluku oli 10. Vuonna 1913 yhdistys järjesti talollaan kesäjuhlan.
Vuonna 1931 yhdistys ei ollut ”pitkään aikaan ollut säännöllisessä toiminnassa”.
Vuonna 1954 yhdistys vietti 50-vuotisjuhliaan. Ilmeisesti sillä ei ollut enää taloa käytössään, sillä juhla pidettiin nuorisoseuratalolla.
Astrosytooma

Kaksi PET-kuvaa, joista ylemmässä terveet aivot ja alemmassa astrosytooma.
Astrosytoomat ovat aivokasvaimia, tyypillisimpiä glioomia. Ne jaetaan neljään gradukseen, ja niistä pahanlaatuisin ja selkeästi yleisin on glioblastooma.
Gradukset

I: Pilosyyttinen astrosytooma
II: Diffuusi astrosytooma
III: Anaplastinen astrosytooma
IV: Glioblastooma multiforme
Aiheesta muualla

Mayo Clinic: Astrocytoma (englanniksi)
Anna Boleyn

| Anna Boleyn |
| --- | --- |
 Pembroken Markiisitar
 
Englannin kuningatar
Valtakausi:  28. toukokuuta 1533 - 17. toukokuuta 1536
Kruunajaiset:  1. kesäkuuta 1533

Syntynyt:  1501 tai 1507 Blickling Hall, Norfolk, Englanti
Kuollut:  19. toukokuuta 1536 Lontoon Tower
Lapset:  Elisabet I
Suku:  Boleyn
Isä:  Thomas Boleyn, Wilthshiren 1. jaarli
Äiti:  Elisabet Howard
Nimikirjoitus:  
Anna Boleyn (engl. Anne Boleyn), Pembroken markiisitar, (noin 1501 tai 1507 – 19. toukokuuta 1536) oli Englannin kuninkaan Henrik VIII:n toinen vaimo ja kuningatar Elisabet I:n äiti.
Henrik VIII:n ero ensimmäisestä vaimostaan Katariina Aragonialaisesta ja sitä seurannut avioliitto Anna Boleynin kanssa johtivat monimutkaiseen tapahtumaketjuun, joka aloitti Englannin uskonpuhdistuksen. Boleyn tunnetaan myös ensimmäisenä Henrik VIII:n teloitetuista vaimoista: Boleyn teloitettiin vuonna 1536 syytettynä aviorikoksesta ja valtiopetoksesta, vaikka todellinen syy teloitukseen oli tyttären synnyttäminen.
Poliittinen vaikutusvalta

Vaikutti siltä, ettei paavi Klemens VII vielä 1529 ollut sen enempää kuin vuonna 1527 aikeissa myöntää Henrikille avioeroa. Anna Boleynin liittolaiset ilmoittivat, että osaongelmana oli hänen liittolaisekseen luultu kardinaali Wolsey, joka oli vakuuttanut Anna Boleynille, että paavi tekisi hänestä kuningattaren. Kardinaalin vastustajia oli ollut hovissa jo vuosikymmenen ajan, ja heistä Anna Boleyn oli sopiva välikappale kardinaalin kaatamiseen. Henrik kieltäytyi uskomasta, kunnes Wolseyn lupaukset paljastuivat katteettomiksi, kun yksi paavin lähettiläistä ei suostunut tekemään kuninkaalle mieliksi vaan siirsi asian käsittelyn takaisin Roomaan.
Anna Boleyn painosti kuningasta, kunnes Wolsey 1529 erotettiin virastaan. Henrik vaati Wolseya palaamaan Yorkiin ja pysymään erossa politiikasta. Kardinaali anoi Anna Boleynia auttamaan hänet takaisin valtaan, mutta tämä ei suostunut. Wolsey yritti sitten juonittelemalla saada paavin tukea. Kun se paljastui, Henrik käski pidättää Wolseyn. Jos Wolsey ei olisi kuollut sairauteen vuonna 1530, hänet olisi saatettu teloittaa maanpetoksesta. Seuraavana vuonna Katariina Aragonialainen karkotettiin hovista.
Kun Wolsey oli poissa, Anna Boleynista tuli hovin vaikutusvaltaisin jäsen. Hänellä oli huomattavasti valtaa nimityksissä ja poliittisissa asioissa. Hän otti yhteen kuninkaan uuden tärkeimmän ministerin, sir Thomas Moren kanssa, sillä tämä vastusti katolisen kirkon reformaatiota, jota taas Anna Boleyn veljineen kannatti. Hänen tyytymättömyytensä Vatikaaniin sai hänet myös tarjoamaan Henrikille uutta vaihtoehtoa: hän ehdotti, että kuningas noudattaisi niiden William Tyndalen kaltaisten uskonnon radikaalien neuvoja, jotka kielsivät paavin arvovallan ja olivat sitä mieltä, että monarkin tuli johtaa oman kansakuntansa kirkkoa. Kun Canterburyn arkkipiispa William Warham kuoli, Anna Boleyn sai nimitetyksi virkaan omaan perheensä kappalaisen, Thomas Cranmerin. Hän myös helpotti Thomas Cromwellin nousua kuninkaan suosimaksi neuvonantajaksi.
Tänä aikana Anna Boleynilla oli merkittävä rooli Englannin asemassa ulkomailla, sillä hän oli mukana lujittamassa Englannin ja Ranskan liittoa. Hänellä oli erinomaiset suhteet Ranskan suurlähettilääseen Giles de la Pommerayeen, joka oli ihastunut häneen. Suurlähettilään avulla hän auttoi järjestämään talvella 1532 Calais’ssa tapaamisen, jossa Henrik toivoi saavansa Ranskan kuningas Frans I:n tuen uudelle avioliitolleen.
Ennen Calais’n matkaa Henrik antoi Anna Boleynille Pembroken markiisittaren arvonimen. Hänen perheensäkin hyötyi: hänen isästään, joka oli jo Rochfordin varakreivi, tuli Ormonden ja Wiltshiren jaarli. Anna Boleynin ansiosta hänen leskeksi jäänyt sisarensa Mary Boleyn sai 100 punnan vuosittaisen eläkkeen ja tämän poika Henry Carey sai korkealaatuista koulutusta arvostetussa sisterssiläisluostarissa.
Avioliitto

Calais’n tapaaminen oli poliittinen riemuvoitto, sillä Ranskan hallitus antoi tukensa Henrikin uudelle avioliitolle. Alison Weirin mukaan Henrik ja Anna Boleyn täydellistivät suhteensa Calais’n matkan jälkeen, ja pian Anna Boleyn tuli raskaaksi. Henrik oli riemuissaan, ja hänet ja Anna Boleyn vihittiin salaa tammikuussa 1533, ja he saivat viimeinkin täydellistää suhteensa seitsemän vuoden jälkeen. Itse asiassa Henrikistä tuli bigamisti, sillä hänen ensimmäistä avioliittoaan ei ollut vielä mitätöity.
Katariina Aragonialainen menetti virallisesti kuningattaren arvonimensä, kun Anna Boleyn kruunattiin kesäkuussa 1533. Paavia vastustaen Cranmer julisti nyt, että Englannin kirkon pää oli Henrik eikä Rooma. Niin koitti kuuluisa välirikko Rooman kanssa, joka merkitsi Englannin loppua katolisena maana. Vain harvat tajusivat asian merkitystä tuolloin, ja vielä harvempi oli valmis puolustamaan paavin auktoriteettia. Anna Boleyn oli iloissaan asioiden kulusta: hän oli katolinen, mutta piti paavinvaltaa turmeltuneena ja sen vaikutusta kristinuskon moraaliin epäsuotuisana.
Kruunajaisten jälkeen Anna Boleyn asettui rauhassa aloilleen ja odotti lapsensa syntymää. Hän oli hyvin ahdistunut, kun Henrik ihastui erääseen hovinaiseen, mistä aiheutui heidän ensimmäinen suuri riitansa. Tyttö oli vain ohimenevä ihastus, eikä Henrik halunnut vaarantaa vaimonsa raskautta.
Henrikin ja Anna Boleynin lapsi syntyi syyskuun 7. päivänä 1533 kuninkaan lempipalatsissa Greenwichissa. Lapsi oli tyttö ja sai nimen Elisabet kuninkaan äidin, Yorkin Elisabetin kunniaksi. Prinsessalle järjestettiin upeat ristiäiset, mutta Anna Boleyn pelkäsi, että Katariina Aragonialaisen tyttärellä Maryllä olisi yhä tarpeeksi tukijoita, jotka uhkaisivat Elisabetin asemaa. Henrik lohdutti vaimonsa pelkoa erottamalla Maryn tämän palvelijoista ja lähettämällä tämän vartioitavaksi Hatfield Houseen, missä prinsessa Elisabetilla oli oma mahtava henkilökuntansa ja palveluskuntansa. Maalaisilma oli parempi lapsen terveyden kannalta, mutta Anna Boleyn oli rakastava äiti, joka kävi usein tapaamassa tytärtään. Hänen vierailuidensa aikana nähtiin yhteenottoja hänen ja prinsessa Maryn välillä, joka nimitti häntä ”isäni rakastajattareksi”. Anna Boleyn kutsui puolestaan prinsessa Marya ”kirotuksi äpäräksi”.
Tuho

Anna Boleynin palvelija, flaamilainen muusikko Mark Smeaton pidätettiin ja häntä kidutettiin. Smeaton kielsi alun perin olleensa kuningattaren rakastaja, mutta tunnusti sen kidutettuna. Hän antoi kuulustelijoilleen myös toisen hovimiehen, sir Henry Norrysin tai Henry Norrisin nimen, joka oli Anna Boleynin vanha ystävä. Norris pidätettiin vapunpäivänä, mutta häntä ei voitu kiduttaa, koska hän oli aristokraatti. Kaksi päivää myöhemmin pidätettiin sir Francis Weston. Hovimies William Brereton pidätettiin myös aviorikoksesta syytettynä, mutta hän tuntuu olleen syytön ja itse asiassa Thomas Cromwellin vanhan kaunan uhri. Anna Boleynin oma veli pidätettiin myös insestistä ja maanpetoksesta syytettynä: hänellä väitettiin olleen seksuaalinen suhde omien sisartensa kanssa.
2. toukokuuta 1536 Anna Boleyn pidätettiin lounaalla ja vietiin Thamesjokea pitkin Lontoon Toweriin, missä hän murtui hetkeksi ja vaati saada tietää kaikki yksityiskohdat perheensä olinpaikasta ja häntä vastaan esitetyistä syytteistä.
Neljä miestä joutui oikeuteen toukokuun 15. päivänä 1536. Weston, Brereton ja Norris kielsivät julkisesti syyllisyytensä, ja vain kidutettu Smeaton tuki hallitusta myöntämällä olevansa syyllinen. Kaksi päivää myöhemmin Anna ja George Boleyn joutuivat erikseen oikeuteen. Henrikiä ja hänen rakastajattarenaan pidettyä Jane Seymouria epäiltiin laajalti. Anna Boleynia syytettiin aviorikoksesta, insestistä ja maanpetoksesta. Vaikka hän ei ollut millään muotoa suosittu kansan keskuudessa, hänen oikeudenkäyntinsä oli niin puolueellinen, että jopa kansalaiset vastustivat sitä. Kuningas vaati joka tapauksessa hänen päätään, ja Anna Boleyn tuomittiin kuolemaan.
Teloitus

Toukokuun 17. päivänä 1536, jolloin Boleynin oletetut ”rakastajat” teloitettiin julkisesti, Anna Boleynilta riistettiin kuningattaren arvonimi ja hänen tyttärensä Elisabet julistettiin äpäräksi. Seuraavana päivänä Anna Boleyn osallistui viimeistä kertaa messuun ja vannoi julkisesti olevansa syytön. Kun kuningattaren vanginvartija William Kingston kertoi hänelle, että hänelle myönnettäisiin erityinen oikeus tulla teloitetuksi ranskalaisen miekkaekspertin käden kautta, hän nauroi. ”Olen kuullut sanottavan, että pyöveli on oikein hyvä, ja minulla on kapoinen kaula.” Kingston oli ihmeissään siitä, että Anna Boleyn oli niin rauhallinen, ja kirjoitti: ”Hän iloitsi suuresti kuolemassa.”
Anna Boleyn pukeutui tyylikkääseen mustaan pukuun ja kampasi kuuluisan tumman tukkansa toukokuun 19. päivän aamuna 1536. Joukko viranomaisia oli kerääntynyt Towerin pihamaalle seuraamaan hänen teloitustaan. Hän ei myöntänyt syyllisyyttään syytöksiin mutta vältti diplomaattisesti hyökkäämästä kuningasta vastaan, jotta tämä ei vainoaisi hänen sukulaisiaan. Sitten hän polvistui, ja hänen hovinaisensa sitoi hänen silmänsä. Pyöveli katkaisi hänen kaulansa nopealla miekaniskulla. Silminnäkijät väittivät, että kun hänen päätään näytettiin, silmät olivat auki ja hän näytti yrittävän puhua. Anna Boleyn haudattiin myöhemmin samana päivänä läheiseen St Peter ad Vinculan kappeliin.
Anna Boleynin kuolinpäivänä yksi Thomas Cranmerin oppilaista palasi Italiasta ja löysi Cranmerin puutarhastaan tietämättä mitään sen hetkisestä tilanteesta. Kun oppilas lähestyi Cranmeria ja tiedusteli, mikä oli vialla, Cranmer purskahti itkuun: ”Hänestä, joka oli kuningatar maan päällä, tulee tänään taivaan kuningatar.”
Vuonna 1542 kun Anna Boleynin veljen leski, Rochfordin varakreivitär Jane Boleyn teloitettiin hänen osallisuutensa vuoksi kuningatar Katariina Howardin avioliiton ulkopuolisissa hairahduksissa, Jane Boleyn tunnusti syyttäneensä väärin perustein aviomiestään insestistä Anna Boleynin kanssa.
Muotokuvat

Vielä nykyäänkin kiistellään jonkin verran siitä, mikä on oikea Anna Boleynia esittävä muotokuva. Hänen ollessaan kuningatar hänestä maalattiin kokovartalomuotokuva, mutta se katosi seuraavien vuosisatojen kuluessa. Hänen tyttärensä kuningatar Elisabet I:n hallituskautena taulusta tehtiin useita kopioita, joissa kaikissa hänellä on samanlainen musta puku ja helmikaulanauha, mutta ihon ja hiusten väritys vaihtelee. Kuningatar Elisabetilla oli medaljonki, jossa oli hänen äitinsä kuva.
Tallella on myös kaksi saksalainen Hans Holbeinin muotokuvaa. Ensimmäinen niistä on maalattu joskus vuoden 1530 tienoilla, mutta se kirjattiin Anna Boleynin muotokuvaksi vasta vuonna 1649 yli sata vuotta hänen kuolemansa jälkeen, joten useimmat historioitsijat eivät pidä sitä aitona. Toinen Holbeinin luonnos kirjattiin Anna Boleynin muotokuvaksi Edvard VI:n hallituskaudella, mutta muotokuvien merkinnässä tehtiin joitakin virheitä. Lisäksi kuvan esittämän naisen fyysiset piirteet eivät juuri muistuta Anna Boleynia. Todisteet osoittavat, että muotokuva saattaa esittää jotakuta Wyattin perheen naista. Kuvan naisella on kauniit piirteet, turkisreunusteinen puku ja puuvillamyssy.
Flaamilaisen taiteilijan Lucas Horenboutin miniatyyrin tunnistettiin esittävän Anna Boleynia 1980-luvulla, sillä naisen riipus esittää valkoista haukkaa, josta tuli Anna Boleynin symboli vuonna 1533. Valkoinen haukka oli kuitenkin myös Anna Boleynin irlantilaisen perheen tunnus, joten muotokuva voi esittää ketä tahansa hänen naispuolista sukulaistaan. Riipuksen haukan siivet ovat lisäksi alaspäin, kun taas Boleynin suvun haukan siivet osoittivat yleensä ylös. Oikeastaan kuva on liian pieni, jotta riipusta voisi edes tunnistaa haukaksi.
Nidd Hallissa Englannissa riippuu maalaus, joka on oletettavasti maalattu Anna Boleynin elämän loppupuolella. Tutkimus on kuitenkin osoittanut, että maalaus on tehty 1560-luvulla ja että sen omistajat käyttivät maalausta osoittaakseen kiintymystään Anna Boleynin tytärtä Elisabetia kohtaan. Myöhempinä vuosisatoina tehtiin satoja muotokuvia tyydyttämään yleisön uteliaisuutta Anna Boleynia kohtaan. Myöhempien aikojen muotokuvat esittävät hänet usein vääränlaisissa vaatteissa tai hänen kuolemansa hetkellä.
Armahdus nykyaikana

1. huhtikuuta 2005 komentaja George Melville-Jackson lähestyi Britannian sisäministeri Charles Clarkea anoakseen armahdusta Anna Boleynille. Vaikka Anna Boleyn oli kuollut kauan sitten, Melville-Jackson esitti, ettei Anna Boleyn ollut koskaan ansainnut rikollisen leimaa. Mikäli kuningatarta ei voitaisi julistaa syyttömäksi, hän pyysi ainakin, että tämä armahdettaisiin. Hän anoi myös sitä, että Anna Boleynin maalliset jäännökset siirrettäisiin tämän lepopaikasta Lontoon Towerista Westminster Abbeyyn, minne Elisabet I oli haudattu. Pyyntö torjuttiin myöhemmin, koska tapaus oli niin vanha ja niin paljon alkuperäistä todistusaineistoa oli tuhottu, ettei hallitus pystynyt todistamaan Anna Boleynin viattomuutta.
Kirjallisuutta

Marie-Louise Bruce (1972): Anne Boleyn.
Hester W. Chapman (1974): The Challenge of Anne Boleyn.
Carolly Erickson (1984): Mistress Anne.
R.M. Warnicke (1989): The Rise and Fall of Anne Boleyn: Family politics at the court of Henry VIII.
Antonia Fraser (1992): The Wives of Henry VIII.
David Loades (1994): The Politics of Marriage.
Karen Lindsey (1995): Divorced Beheaded Survived: A Feminist Reinterpretation of the Wives of Henry VII.
Caroline Meyer (2002): Doomed Queen Anne.
David Starkey (2003): Six Wives: The Queens of Henry VIII.
Joanna Denny (2004): Anne Boleyn: A new life of England's tragic queen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anna Boleyn Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Katariina Aragonialainen | Henrik VIII:n vaimot 25. tammikuuta 1533 –  19. toukokuuta 1536 | Seuraaja: Jane Seymour |
Hans Holbein, Henrik VIII. Henrik pommitti Anna Boleynia kymmenillä rakkauskirjeillä.
Annan sisar Mary Boleyn.
Katariina Aragonialainen nuorena. Hän menetti virallisesti arvonimensä vuonna 1533, mutta asemansa hän menetti jo aiemmin.