stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siniselkätangara

| Siniselkätangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Sinisiipitangarat Pipraeidea
Laji::  melanonota
Kaksiosainen nimi
 Pipraeidea melanonota  (Vieillot, 1819) 
Alalajit
 P. m. melanonota  P. m. venezuelensis 
Katso myös
   Siniselkätangara Wikispeciesissä   Siniselkätangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siniselkätangara (Pipraeidea melanonota) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Siniselkätangara voi kasvaa noin 14 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Siniselkätangaran pää, selkä ja siivet ovat väriltään siniset. Silmiä ympäröi musta naamio. Lajin kurkku, rinta ja vatsa ovat kellertävät. Naaras muistuttaa ulkonäöltään koirasta, mutta ei ole väritykseltään yhtä kirkas ja on erityisesti selästään ruskehtavampi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siniselkätangaran levinneisyysalue on kaksiosainen. Sitä tavataan länsiosista Venezuelasta Argentiinaan ulottuvalta alueelta ja lisäksi Brasilian kaakkoisosasta, Uruguaysta ja Paraguaysta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja pensaikot sekä metsien reunamaat. Useimmiten siniselkätangara liikkuu yksin tai pareittain. Siniselkätangaran ravintoa ovat hyonteiset ja useat hedelmät. Pesänsä lintu rakentaa puihin päällyskasvien kätköihin.
Vanha Suurtori

Rakennuksia Vanhan Suurtorin laidalla: Vanha Raatihuone, Brinkkalan talo ja Katedralskolan i Åbo.
Vanha Suurtori (ruots. Gamla Stortorget) on Turun vanhassa keskustassa sijaitseva tori. Suurtori sijaitsee II kaupunginosassa, aivan Turun tuomiokirkon välittömässä läheisyydessä. Suurtori oli satoja vuosia Suomen tärkeiden teiden ja liikenneväylien keskeisin solmukohta. Torilla yhtyivät Hämeen härkätie, Satakunnasta tuleva tie, rantatie Viipurista sekä Aurajoki, jonne saapuivat laivat Itämeren muista kaupungeista. Hämeestä tulevaa tietä kutsuttiin kaupungin alueella Hämeenkaduksi ja Viipurista tulevaa rantatietä Karjakaduksi.
Tori oli alun perin pitkänomainen ja sen pohjoisessa päässä sijaitsi kaupungin raatihuone. Torin pituuden on arveltu olleen keskiajalla ja 1500-luvulla noin 80 metriä ja 1700-luvulla lähes 120 metriä. Torin leveys oli tuolloin 25–27 metriä. Arkeologisissa kaivauksissa on tavoitettu torin kirkon puoleinen reuna ajalta ennen vuoden 1827 suurta paloa. Nykyisin tällä kohdalla sijaitsee Kain Tapperin veistos Ajan virta. On oletettu, että tori olisi heti alkuaan ollut muodoltaan samankaltainen kuin myöhemminkin. Lisäksi Aurajoen yli rakennettiin 1400-luvulla torin jatkeeksi silta joen länsipuolelle, jonne oli rakennettu uusi kaupunginosa, Aninkaisten kortteli. Sillan rakentamisen jälkeen Aurajoen länsirannalle muodostui Suurtorin ja sillan jatkeeksi vielä pieni toriaukio. Suurin piirtein samalla paikalla sijaitsee nykyisin Vähätori.
Torilla käytiin aikanaan runsaasti kauppaa. Sen molemmin puolin sijaitsi kivisiä toriaittoja ainakin 1400-luvun alusta lähtien. Varhaisin maininta torilla sijaitsevista aitoista on vuodelta 1414. Sen jälkeen aitat mainitaan useaan otteeseen 1400- ja 1500-luvun kirjallisessa lähdeaineistossa. Lähellä raatihuonetta torilla sijaitsi myös vaakahuone, jossa punnittiin ne tavarat, jotka kaupunginlain mukaan oli punnittava julkisesti ennen myyntiä. 1400-luvun kuluessa Suurtorin alueelle rakennettiin runsaasti muitakin kivitaloja ja lähellä toria, Raatihuoneenkadun varrella, sijaitsi myös Turun vanhin tunnettu kiltatalo, Pyhän Nikolauksen kilta, joka mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran jo vuonna 1355.
Alue oli Turun hallinnollinen ja kaupallinen keskus kaupungin syntyhetkistä 1200-luvulta aina Turun paloon asti. Nykyisin Vanhan Suurtorin varrella on rakennuksia vain torin eteläisellä sivustalla, sillä sen pohjoispuolella olevat korttelit muutettiin Turun palon jälkeen Porthaninpuistoksi. Torin varrella sijaitsee neljä historiallisesti arvokasta rakennusta: Brinkkala, Vanha Raatihuone, Hjeltintalo sekä Juseliuksentalo. Nämä rakennukset Turun kaupunki on saneerannut kulttuurikäyttöön. Pääosa nykyisistä torin rakennuksista on peräisin Turun palon jälkeiseltä ajalta ja ne edustavat uusklassismia.
Historia > 1500-luku

Kustaa Vaasan kuningaskaudella Turunkin markkinaperinteitä muutettiin hieman, kun vuonna 1531 julistettiin kesäheikinmarkkinat niin sanotuiksi vapaiksi markkinoiksi, joilla kuka tahansa sai tulla tekemään kauppaa. Lisäksi lauantai vakiintui yleiseksi toripäiväksi, tosin käytäntö vakiintui vasta Kustaa II Aadolfin käskystä vuonna 1616. Kauppaa käytiin aitoista kuten keskiajallakin ja vielä pitkään sen jälkeenkin. Torilla oli myös kiviaittoja, katuaittoja ja luukkupuoteja. Erityisinä tori- ja markkinapäivinä torille pystytettiin lisäksi siirrettäviä kojuja. Kun Suomen käskynhaltija kreivi Axel Leijonhufvud suunnitteli vuonna 1588 ostavansa eräältä saksalaiselta kauppiaalta suuren määrän verkaa sotaväkeä varten, hän antoi alaisilleen tehtäväksi "kierrellä katuaitoissa" Turussa kyselemässä hintoja ja ostamassa näytepaloja käskynhaltijalle. Myös Aurajoen varresta myytiin suoraan laivoista esimerkiksi viljaa, kalkkia, sillejä, hylkeen rasvaa, kuparia ja rautaa. Kalaa ja karjaa oli luvallista myydä ainoastaan torilta käsin – elävänä ja kuolleena, kuten kauppakaari määräsi. Ostokset torilla tuli tehdä julkisesti, mikä ilmenee myös Kustaa Vaasan kirjeessä vuodelta 1531 turkulaisille: "myös se vilja ja muu tavara, jota talonpojat vievät Turkuun myytäväksi, heidän tulee myydä torilla, älköötkä he käykö kauppaa taloissa niin salaisesti kuin he tähän mennessä ovat tehneet".
Torilla ei myyty ja ostettu enää ainoastaan tavaroita, vaan tärkeää osaa esittivät myös vanhojen velkojen maksaminen ja uusien sopiminen, sillä kauppiaitten maalaisille myöntämä luotto oli myös keskeisessä asemassa. Markkinaelämän erästä puolta valaisee 25. marraskuuta 1592 päivätty pöytäkirja Tukholman raastuvanoikeudesta. Kolme tukholmalaista porvaria oli Turun Heikinmarkkinoilla ostanut humalaa, verkaa ja palttinaa, mutta nämä tavarat oli torikaupan valvoja Taneli Niilonpoika takavarikoinut. Taneli puolustautui sanomalla, että "kiellosta huolimatta he olivat ostaneet kalliimmalla kuin oli määrätty". Eversti Stenbock oli antanut käskyn sen tähden, että tavarat oli takavarikoitava ja jaettava "vaatteettomalle sotaväelle". Valituksen esittäjät voivat esittää vaatimuksen korkeammalle virkavallan edustajalle, totesi valvoja pöytäkirjassa.
Turun markkinat tarjosivat paljon huvituksia ja yleistä meteliä kaikille osallistujille. Oluttuvissa tarjoiltiin runsaasti juotavaa ja ne houkuttelivat sisäänsä runsaasti markkinoilla kauppaa tehnyttä väkeä. Markkinoilla tavattiin runsaasti tuttuja ja temppujaan kävivät esittämässä erilaiset narrit ja ilveilijät, akrobaatit, karhunkesyttäjät, laulajat ja ennustajat. Raatihuoneesta käsin julistettiin markkinarauha ja luettiin erilaisia julistuksia, joista nykypäivään on säilynyt joulurauhan julistus.
Suurtorilla järjestettiin myös julkisia häpeärangaistuksia ja mestauksia. 10. marraskuuta 1599 Suurtorilla järjestettiin Turun verilöyly, jossa Kaarle-herttua mestautti yhdeksäntoista poliittista vastustajaansa. Teloitettujen päät naulattiin raatihuoneen katon päätyyn.
Historia > 1600-luku

Vuonna 1636 Turku sai kolmannet vapaamarkkinansa, kun valtakunnankansleri Axel Oxenstierna antoi Tukholmalle ja Turulle luvat kolmiviikkoisiin syysmarkkinoihin. Turku sai markkinansa syyskuun 8. päivästä lähtien. Myöhemmin markkina-aikaa pidennettiin vielä viikolla vuonna 1650. Tammikuun heikinmarkkinat säilyttivät silti yhä suosionsa, mistä kertovat muun muassa velkajutut ajalta säilyneissä tuomiokirjoissa. Sisämaasta oli helpointa kulkea reen kyydissä Turkuun juuri tammikuussa, kun taas kesämarkkinoiden aika oli sisämaan talonpojille hankalampi. Kaupunkiin kuljettiin Hämeen, Uudenmaan ja Satakunnan tullien kautta, joilla kuljettajien oli maksettava tullia tavaroistaan. Kaupunki oli ympäröity tulliaidalla eli staketilla vuonna 1622.
Tärkeinä tuontiartikkeleina säilyivät suola ja kankaat, mutta niiden merkitys pieneni vuosisadan kuluessa. Erityisesti Euroopassa raivonneet sodat ja merenkulun epävarmuus vähensivät suolakauppaa. Alkoholijuomat nousivat tärkeiksi tuontitavaroiksi. Kaupungissa oli aiempia vuosisatoja enemmän hienostoa, joka halusi nautittavakseen ulkomailta tuotuja viinejä. Vuodelta 1637 säilyneissä asiakirjoissa suurin alkoholin tuontiryhmä on ollut oluet, joita on tuotu Tallinnasta, Rostockista ja Lyypekistä. Melkein yhtä paljon on tuotu viinejä, joista suurin osa on tuotu Ranskasta. Myös simaa, mummaa ja viinietikkaa oli joukossa jonkin verran sekä paloviinaa. Uusi tuote oli myös tupakka, joka löi itsensä läpi 1630-luvulla. Sen kaupasta tuli ensin pitkäksi aikaa kiivas salakaupan kohde, jota hallitus yritti erilaisilla tupakkamonopoleilla, tarkastajilla ja neuvotteluilla valvoa. Varsin monet turkulaiset saivat silloin tällöin tupakanmyyntioikeuksia, esimerkiksi pormestari Schaefer sai vuonna 1668 myyntioikeuden 5000 naulalle tupakkaa.
Turunkin vientituotteista nousi tärkeimmäksi terva, mutta 1660-luvulta lähtien Pohjanmaan-kaupan menetys merkitsi kaupungille voimakasta taantumista, jota vielä pahensi 1670-luvulla alkanut syvä lama, ja niinpä sekä terva että vilja häipyivät Turun kaupasta. Kuparin ja raudan osalta Turku oli kuitenkin sataprosenttisesti vientisatama. Tämä johtui suurkauppias Jakob Wollesta, jonka perustamat ruukit tuottivat runsaasti rautalankoja vientiin. Tuotteiden muuttuminen Turussa ja samalla niiden arvon vähentyminen vaikuttivat lamaannuttavasti kaupunkiin ja lisäksi uudelle vuosisadalle tultaessa kaupunkia kohtasi kolme katastrofia: nälkä, rutto ja sota.
Historia > 1700-luku

Isonvihan vuosien aikana markkinoita järjestettiin, mutta varsin vähäisinä. Rauhan palattua vuonna 1721 heikinmarkkinoitten merkitys palasi ennalleen ja tammikuun markkinat olivat peräti kaksiviikkoiset. Syysmarkkinat, jotka pidettiin vakiintuneesti 8.–28. syyskuuta olivat erityisesti saaristolaisten markkinat, joilla vaihdettiin etenkin suolakalaa sisämaasta tulleeseen viljaan. Helmikuussa alettiin 1700-luvulla järjestää myös laskiaismarkkinoita, joten Turussa oli neljät suuret vuosittaiset markkinat 1700-luvulla. Kun 1753 siirryttiin uuteen, gregoriaaniseen kalenteriin, pidettiin maaseudun sadonkorjuun kannalta soveliaana markkinapäivien siirtämistä muutamaa päivää myöhemmin pdettäviksi, joten alkamispäivät olivat Ruotsin vallan ajan loppupuolella talvimarkkinoiden osalta 18. tammikuuta, kesämarkkinoiden 21. kesäkuuta ja syysmarkkinoiden 13. syyskuuta.
Heikinmarkkinat keräsivät edelleen runsaasti talonpoikia aina Savoa ja Karjalaa myöten. Tullimaksut aiheuttivat kaupungin porteilla yhä jatkuvaa valitusta, josta kertovat valtiopäiville ajanjaksona tehdyt valitukset. Aurajoen rannassa olivat yhä saaristolaiset, jotka myivät vieri vierin veneistään omia tuotteitaan. Esimerkiksi vuonna 1771 saapui kesämarkkinoille 224 ja syysmarkkinoille 134 alusta. Veneistä käsin myytiin suolattua ja tuoretta kalaa, kalkkia, puuastioita, niintä, nahkatuotteita, voita, talia, lihaa ja myös karjaa. Maaseudun talonpojilla taas oli tervaa, puuastioita, tynnyreitä, tuohta ja tietysti viljaa. Vakka-Suomen puuastiat olivatkin jo satoja vuosia vanha perinne, joka antoi nimen koko luoteiselle osalle maakuntaa. Myös pellavakankaita ja erilaisia nauhoja oli myytävänä. Erityisesti Nousiainen oli erikoistunut nauhoihin. Vuonna 1760 avattiin torin varrelle oma sokerileipurinpuoti, Sakarias Hallingin omistama, ja vuosisadan lopussa oli kaupungissa jo kolme sokerileipuria. Vuonna 1776 Turun leipurit järjestäytyivät jo omaksi ammattikunnakseen.
1700-luvun markkinoiden tunnelmasta on säilynyt myös muutamia aikalaiskuvauksia. A. A. Hülpers kuvailee kirjassaan Dagbok och samlingar uppå en resa om sommaren 1760 Turun markkinoita seuraavasti:
»Eteenpäin pääsi vain vaivoin liikkumaan, niin suuri oli tungos kaduilla, eikä vielä missään Ruotsin markkinapaikassa ole nähty enemmän väkeä. Mutta lukuun ottamatta muutamia kaupungin käsityöläisten kojuja ei ketään vieraita myyjiä näkynyt. Iltapuolella kaupankäynti lakkasi ja saaristosta saapuneet talonpojat lähtivät veneillään rannoilta. Tällöin lukuisat soutajat tarjosivat kukkulalta katsottuna mitä viehättävimmän näkymän.»
N. Wrazall puolestaan kertoo kirjassaan En tur till Stockholm 1774 kesämarkkinoista seuraavasti:
»Täällä pidetään nyt suuria vuotuisia markkinoita, ja viime tunnin olen huvitellut katselemalla huoneeni ikkunasta kolmea- tai neljäätuhatta koolla olevaa suomalaista talonpoikaa, jotka muodostavat omalaatuisen näkymän maalaisissa tamineissaan.»
Historia > 1800-luku

Suomen siirryttyä Venäjän vallan alaiseksi Turusta tuli hetkellisesti suuriruhtinasmaan pääkaupunki. Väkiluku kasvoi 9000:sta 12 000:een ja myös torilla käyty kauppa vilkastui entisestään. Jo vuonna 1818 kaupungin maistraatti päätti siirtää markkinakojut Uudelle torille ja Åbo Tidningarissa julkaistiin ja tuomiokirkossa luettiin julistus markkinakaupan kieltämisestä vanhalla suurtorilla. Muutamat käsityöläiset valittivat päätöksestä ja niinpä vielä vuonna 1820 vanhalla torilla oli pystyssä muutamia myyntikojuja. Kalastajien satama siirtyi sekin vanhan torin kohdalta Läntisen rantakadun varteen nykyisestä Auransillasta ylöspäin.
Syyskuun 4. ja 5. päivänä 1827 kohtasi Turkua sen historian vakavin onnettomuus: kolme neljäsosaa kaupungista paloi pohjoismaiden historian suurimmassa kaupunkipalossa tuhkaksi.  Tapaus herätti koko maan huomion ja keisari määräsi Pietarista suuren määrän rahaa kaupunkilaisten auttamiseksi ja köyhille järjestettiin nopeasti ruoanjakelua. Vain kolmessa viikossa piirsi arkkitehti Carl Ludvig Engel kaupungille uuden asemakaavan. Paloa seuranneiden vuosien aikana Turussa vallitsi ennennäkemätön uudisrakentaminen, jonka tuloksena syntyi uusi, uusklassinen kaupunki suorine ja leveinen katuineen, tilavine aukioineen ja runsaine puistoineen.
Kaupankäynnin keskus määrättiin tässä yhteydessä kokonaan uudelle torille, joka sai nyt laajennettuna nimen Raatihuoneentori vielä rakentamattoman raatihuoneen mukaan. Myöhemmin keisari Nikolai I:n määräyksestä raatihuoneen sijaan paikalle rakennettiinkin ortodoksinen kirkko ja tori nimettiin Aleksanterin toriksi ja sen vierestä kulkeva katu Venäjän kirkkokaduksi. Suurtorin varren tuhoutuneet talot jäivät suurilta osin rakentamatta ja entisöidyissä ja korjatuissa taloissa vaihtuivat omistajat. Hovioikeus sai käyttöönsä akatemiatalon, jolloin hovioikeudentalo siirtyi kymnaasille vuonna 1830. Sen viereen rakennutti kauppias C. E. Trygg oman kivitalon, mutta Tryggin talo lunastettiin 1860 ja liitettiin Katedralskolaniin, ja molemmat rakennukset olivat kolmikerroksisia. Brinkhallin talo jälleenrakennettiin samaten kuin raatihuone ja niihin asettui maistraatti ja kaupungin hallinto.
Tuomiokirkon ja Suurtorin väliin tuli laaja aukio, Nikolaintori, joka oli rakentamaton sekä paloturvallisuuden että empiren asemakaavan ihanteiden mukaisesti. Asemakaavan suunnitellut Engel piti näin suurta toria liian laajana, mutta sekä tuomirovasti Gadolin että kaupungin porvarit kannattivat ajatusta ja senaatti asettui heidän puolelleen. Niinpä Vanhan Suurtorin pohjoisreuna muuttui aukioksi ja tuomiokirkon hahmo korostui suuresti. Vuonna 1833 kirkolliskokous päätti ruohokenttien ja istutusten hankkimisesta toriaukioille ja ainakin 1834 alettiin istuttaa vaahteroita ja lehmuksia vanhojen talojen tasatuille raunioille. Kenraalikuvernööri Arseni Zakrevski oli huomauttanut vierailullaan Turussa vuonna 1830, että vielä kahden ja puolen vuoden kuluttua palosta oli jäljellä vielä suuria kasoja tiili- ja kivimurskaa.
Suurtorin ympäristön Empirekaupunki

Vuoden 1827 Turun palon jälkeen Carl Ludvig Engel laati Turulle uuden asemakaavan, jossa määrättiin että uuden Nikolaintorin ympärille oli rakennettava monumentaalisia, tyylillisesti yhtenäisiä kaksikerroksisia kivitaloja. Näin haluttiin luoda Tuomiokirkon ja sen edustalle syntyneen uuden aukion ympärille harmoninen ja arvokas kaupunkimiljöö empiretyylin suosimaan malliin. Loppujen lopuksi toria kiertävään rakennusriviin nousi vain kolme uutta taloa, sillä muilta osin tyydyttiin kunnostamaan vanhat paloa edeltäneen ajan rakennukset.
Suurtorin ympäristön Empirekaupunki > Hjeltin talo

Turun palon jälkeen vuonna 1830 rakennutti kapteeni Hjelt itselleen kaksikerroksiseksi kaupunkipalatsikseen ja yleisiksi liiketiloiksi monien ympäristön rakennusten tapaan nykyisen Hjeltintalon. Hjeltin talo edustaa arkkitehtuuriltaan puhdasta pietarilaista empiretyyliä. Talossa toimi pitkään poliisiaseman putka, minkä jälkeen rakennuksen alakertaan muutti Turun kaupunginkirjaston lasten- ja nuortenkirjasto. Talon yläkerrassa toimi myös Kulttuurikeskus. Kirjasto on muuttanut Linnankadulla sijaitsevaan uuteen pääkirjastoon. Kulttuurikeskus on muuttanut viereiseen Vanhaan Raatihuoneeseen.
Vuoden 2008 alussa taloon muutti neljä Itämeri-toimijaa. Ylemmässä kerroksessa on Itämeren kaupunkien liiton ympäristökomissio ja ympäristöasioiden ja kestävän kehityksen sihteeristön toimisto, Itämeren alueen Terveet kaupungit -toimisto   sekä Centrum Balticum Alakerrassa toimii Varsinais-Suomen kestävän kehityksen ja energia-asioiden palvelukeskus Valonia.. Talo avattiin 19. elokuuta 2008 virallisesti Itämeritaloksi.
Suurtorin ympäristön Empirekaupunki > Juseliuksen talo

Uusrenessanssityylinen, vuonna 1892 tehtailija Juseliuksen asunnokseen rakennuttama Juseliuksen talo on Vanhan Suurtorin alueen rakennuksista nuorin. Se on palvellut mm. kaupungin virkamiesten asuntona, poliisin toimitilana ja lääkärien toimistona. Nyt rakennuksessa toimii muun muassa ravintola Teini.
Suurtorin ympäristön Empirekaupunki > Katedralskolan i Åbo

Katedralskolan i Åbo on Turun kaupungin ruotsinkielinen lukio. Sen rakennus on rakennettu Turun palon raunioille, ja se edustaa tyyliltään empireä. Entisen hovioikeuden raunioille 1829 nousseen jälleenrakennuksen suunnitteli C.L. Engel. Tuomiokirkon yhteydessä on toiminut viimeistään 1300-luvun alussa kirkollinen oppilaitos, Turun katedraalikoulu.
Tapahtumat

Vanhalla Suurtorilla järjestetään ympäri vuoden erilaisia tapahtumia. Kesä-heinäkuun vaihteessa järjestettävät Turun keskiaikaiset markkinat levittäytyvät torin lisäksi Porthaninpuistoon, sisäpihoille sekä Luostarin Välikadulle. Suomen joulukaupunkitapahtumiin kuuluvat joulumarkkinat pidetään vanhan ajan hengessä joulukuussa kolmena viikonloppuna. Tuhannet ihmiset kerääntyvät niin ikään joulukuussa, jouluaattona seuraamaan torille keskiaikaista perinnettä, joulurauhan julistusta.
Myös alueelle sijoittuneet toimijat, kuten Turun Kirjakahvila, Valonia ja Suomi-Venäjä –seura järjestävät alueella omia tapahtumiaan. Näin Vanha Suurtori on mukana myös elokuisessa Taiteiden yössä sekä syyskuisessa Turun päivässä.
Tulevaisuuden näkymät

Vanhaa Suurtoria ja sitä ympäröiviä historiallisia kortteleita on suunniteltu markkinoitavaksi Turun vanhana kaupunginosana. EU-rahoituksen turvin on tarkoitus elävöittää aluetta eurooppalaiseen tyyliin houkuttelemalla sinne entisestään kahviloita ja ravintoloita sekä järjestämällä torilla ja puistossa erilaisia tapahtumia. Lisäksi vuonna 2013 vihittiin käyttöön uusi silta kirjastolta Rettingin palatsin kulmalle. Silta yhdistää vanhan keskustan ja nykyisen liikekeskustan toisiinsa, ja sen innoittajana toimi historiallinen Pennisilta.
Joulukuussa 2012 arkkitehti Marco Casagrande ehdotti, että Suurtorin autoliikenne ohjattaisiin kulkemaan Aurajoen ali kahdessa kolmikaistaisessa ja noin kilometrin pituisessa kalliotunnelissa. Näin tunnelin maanpäälliset alueet – Tuomiokirkkosilta ja sen läheiset pätkät Uudenmaan- ja Aninkaistenkatua – voitaisiin rauhoittaa liikenteellä. Ratkaisu antaisi keskustan sydänalueet Tuomiokirkolta Kauppatorille jalankulkijoille, pyöräilijöille ja joukkoliikenteelle. Tunneleista olisi kulkuyhteydet kahteen isoon pysäköintiluolaan, jotka sijoittuvat joen molemmin puolin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ihmiselle parempi keskusta -hanke (Internet Archivessa)
(Arkistoitu – Internet Archive)
Luostarin Välikatu toimi keskiaikana valtaväylänä, joka johti Kaskenmäen luostarista tuomiokirkolle.
Lisa von Lübeck on replika 1400-luvun Hansaliiton koggilaivasta, joita Turkukin käytti omassa kaupankäynnissään.
Turun keskiaikaisilla markkinoilla voi aistia tunnelmaa, joka torilla on aiempina vuosisatoina ollut.
Axel Oxenstierna muotokuva vuodelta 1635.
1736 kaupunkiin rakennettiin uusi raatihuone. Turun palossa raatihuone tuhoutui kivijalkaansa asti, ja se korjattiin asuintaloksi johon ei enää palautettu kellotornia.
Turun keskustan alue vuonna 1811 ennen Turun paloa. Vanha Suurtori sijaitsee kuvassa joen oikealla puolella.
Turun tuomiokirkon ja Vanhan Suurtorin ympäristön kartta ja rakennukset.
Joulurauha julistetaan Brinkkalan talon parvekkeelta. Vasemmalla näkyy mieskuoro sekä Laivaston soittokunta.
Vanha raatihuone nykyisessä ulkoasussaan keskellä. Hjeltin talo näkyy vasemmassa reunassa ja Brinkkalan talo oikealla.
Rauman raatihuone on rakennettu Turun esikuvan pohjalta ja se muistuttaa ulkoasultaan Turun raatihuonetta ennen Turun paloa.
Hjeltin talo
Aarne Vehkonen

Aarne Eino Henrik Vehkonen (16. heinäkuuta 1927 Kajaani – 29. maaliskuuta 2011 Hämeenlinna) oli suomalainen painonnoston olympiaedustaja ja EM-mitalisti. Seuratasolla hän edusti huippuvuosinaan Jyväskylän Veikkoja ja Tikkakosken Tikkaa.
Vehkonen sijoittui Helsingin kesäolympialaisissa 1952 alle 56 kilogramman sarjassa 13:nneksi yhteistuloksella 267,5 kg. Vuonna 1951 hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi ja saavutti EM-hopeaa alle 56 kilogramman sarjassa. Vuonna 1954 hän oli MM-kilpailuissa kuudes ja saavutti EM-pronssia. Vuonna 1955 hän sijoittui MM-kilpailuissa 11:nneksi ja EM-kilpailuissa kuudenneksi. Vuonna 1956 EM-sijoitus oli kahdeksas.
Vehkonen voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1953, 1957–1959 ja 1963. Suomen mestaruuden hän voitti kahden käden nostoissa alle 56 kilogramman sarjassa vuosina 1951, 1953, 1954 ja 1963 sekä alle 60 kilogramman sarjassa vuosina 1956–1959. Antwerpenin 3-ottelussa hän voitti Suomen mestaruuden alle 56 kilogramman sarjassa vuonna 1950. TUL:n mestaruuden hän voitti 13 kertaa.
Vavož

Vavož (ven.  ja udmurtiksi Ваво́ж) on kylä ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Valan sivujoen Uvan rannalla 133 kilometriä Iževskistä länteen. Kylä on Vavožin piirin keskus. Asukkaita on 5 600 henkeä (vuonna 2002).
Kylä on perustettu vuonna 1716. Sen asukkaat ovat etupäässä udmurtteja ja venäläisiä.
Vavožista on maantieyhteydet Iževskiin ja Možgaan. Vavožin rautatieasemalle on matkaa 12 kilometriä. Tärkeimmät elinkeinot ovat maatalous ja metsäteollisuus. Kylässä on keskikoulu, kaksi kirjastoa ja piirisairaala.
Aiheesta muualla

Vavožin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Sinisulkahautoja

| Sinisulkahautoja |
| --- | --- |
 Sinisulkahautoja George Albert Boulengerin piirtämänä.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Sulkahautojat Ophthalmotilapia
Laji::  ventralis
Kaksiosainen nimi
 Ophthalmotilapia ventralis  (Boulenger, 1898) 
Synonyymit
 Paratilapia ventralis Boulenger, 1898  Ophthalmochromis ventralis (Boulenger, 1898)  Ophthalmochromis ventralis ventralis (Boulenger, 1898)  Ophthalmotilapia ventralis ventralis (Boulenger, 1898) 
Katso myös
   Sinisulkahautoja Wikispeciesissä   Sinisulkahautoja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinisulkahautoja (Ophthalmotilapia ventralis) on kirjoahventen heimoon ja sulkahautojien sukuun kuuluva kalalaji. Sitä pidetään akvaariokalana.