stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martti Rapola
Opinnot ja ura

Rapola oli Suomen murteiden ja vanhan kirjakielen tutkija ja tuntija, ja hän julkaisi useita kymmeniä teoksia ja yli 400 artikkelia. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Porin lyseosta 1910 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1914, maisteriksi 1915, lisensiaatiksi 1919 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1923.
Rapola työskenteli Helsingin uuden yhteiskoulun suomen ja historian opettajana 1919–1924, Suomen liikemiesten kauppaopiston opettajana 1919–1920. Merkittävimmän uransa hän teki yliopistojen palveluksessa, ensin Helsingin yliopiston suomen kielen dosenttina 1921–1926, Turun yliopiston suomen kielen ja sen sukukielten virkaa tekevänä professorina 1923–1924 ja professorina 1924–1930. Hän oli myös Turun yliopiston vararehtori 1924–1925, humanistisen tiedekunnan dekaani 1927–1930 ja ylioppilaskunnan inspehtori 1926–1930. Turusta hän siirtyi Helsingin yliopiston professoriksi.
Yliopistouransa ohessa Rapolalla oli suuri määrä luottamustoimia:
Kotikielen seuran esimies 1921–1924
valtion tieteellisen keskustoimikunnan jäsen 1939–1955
valtion humanistisen toimikunnan jäsen 1939–1955
tieteellisen keskuslautakunnan jäsen 1943–1949
Sanakirjasäätiön johtokunnan puheenjohtaja 1946–1966
Akatemialautakunnan jäsen 1947–1969
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran esimies 1947–1972
Suomen Akatemian kielilautakunnan puheenjohtaja 1949–1968
Suomalaisen Tiedeakatemian esimies 1959–1960
Teoksia

Muuan lainsuomentaja. Eripainos 1913.
Kantasuomalaiset pääpainottomain tavujen i-loppuiset diftongit suomen murteissa. SKS 1919–1920. (Väitöskirja.)
Pääpainottomain tavujen a-, ä-loppuiset vokaaliyhtymät Suomen murteissa. 1923.
Pääpainottomiin tavuihin kehittyneiden pitkien vokaalien käsittely Suomen itämurteissa. SKS 1923.
Äännehistoriallinen tutkimus Abraham Kollaniuksen lainsuomennosten kielestä. SKS 1925.
Vanhan kirjasuomen toimi johdannaisineen. Turun yliopisto 1928.
Hämäläinen Bjong-suku. Omakustanne 1929.
Kansankulttuuria ja kansankieltä: Turun yliopiston suomen kielen opiskelijain tutkielmia. Toimite. Sanakirjasäätiö 1931.
Kaskenviljely. Sanakirjasäätiö 1932.
Hämeen heimo esi-isiensä perintöä tallettamassa: Katsaus hämäläisen kansanrunouden keruun varhaisimpiin vaiheisiin. Hämeen heimoliitto 1933.
Suomen kirjakielen historia pääpiirteittäin 1: Vanhan kirjasuomen kirjoitus- ja äänneasun kehitys. SKS 1933
Suomen kielen jalo sanan merkityshistoriaa. Turun yliopisto 1938.
Lisiä kirjasuomen sanaston historiaan. 1941.
Eräistä kirjan käsitepiiriin liittyvistä nimityksistä vanhassa kirjasuomessa. SKS 1943.
Simpukankuori: Muisteltua – uneksittua kesästä ja ihmisestä. Otava 1943.
Suomen kielen äännehistorian luentojen pääkohdat. Helsingin yliopisto 1945.
Vanha kirjasuomi. SKS 1945.
Johdatus Suomen murteisiin. SKS 1947.
Kieli elää: Pakinoita ja tutkielmia. WSOY 1947.
Suomettaren perustajien kirjoitukset lehden ensimmäisessä vuosikerrassa. SKS 1947.
Koivunporras: Vanha idylli. Otava 1951.
Risukoista riipomia: Uusi sarja pakinoivia tutkielmia. WSOY 1953.
H. C. Andersenin satuja. Suomennos. Otava 1955.
Antti Wikmanin sanakirja. SKS 1956.
Suomalaisia näköaloja: Puheita ja kirjoitelmia. Otava 1956.
Kielitaitoa suomen kielen opiskelijalle ja opettajalle. SKS 1957.
Lehtiä Mikael Agricolan raamatusta. Otava 1957.
Vaarin maisema: Elegistä tarinaa. Otava 1959.
Vanhan kirjasuomen lukemisto. SKS 1959.
Sanojemme ensiesiintymiä Agricolasta Yrjö Koskiseen. SKS 1960.
Suomalainen kurkihirsi. SKS 1961.
Agricolan apajalla. SKS 1962.
Kielen kuvastimessa: Sana- ja tyylihistoriallisia tutkielmia kirjasuomen aiheista. WSOY 1962.
Henrik Hoffman: Puristinen kielenkorjaaja. SKS 1963.
Suomen kirjallisuus 1: Kirjoittamaton kirjallisuus. Toimite. SKS 1963.
Suomen kirjallisuus 2: Ruotsin ajan kirjallisuus. Toimite. SKS 1963.
Kanta-Hämettä: Rintamaiden ja salomaisemien kauneutta. WSOY 1964.
Pelto jää taakse: Esseitä ja impressioita. WSOY 1965.
Suomenkielinen proosa Ruotsin vallan aikana. SKS 1967.
Aiheesta muualla

Rapola, Martti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Valentin Rasputin

| Valentin Rasputin |
| --- | --- |
 Valentin Rasputin vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1937 Ust-Uda, Neuvostoliitto
Kuollut: 14. maaliskuuta 2015 (77 vuotta) Moskova, Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Valentin Grigorjevitš Rasputin (ven. Валентин Григорьевич Распутин; 15. maaliskuuta 1937 Ust-Uda, Neuvostoliitto – 14. maaliskuuta 2015 Moskova, Venäjä) oli venäläinen kirjailija. Hän syntyi Siperian itäosassa Ust-Udassa ja muutti myöhemmin Irkutskiin, missä hän yliopisto-opintojen ohessa toimi myös toimittajana.
Kirjailijanura

Rasputinin esikoisteos Marian rahat julkaistiin vuonna 1968. Suomeksi on julkaistu ainakin kansainvälisesti katsottuna läpimurtoteos, novelli Elä ja muista. Jäähyväiset Matjoralle on myös filmatisoitu. Rasputinia pidettiin yhtenä merkittävimmistä uudemman aikakauden neuvostokirjailijoista. Hän saikin useita tunnustuksia ja kunnianosoituksia kirjailijantyöstään, kuten valtionpalkintoja.
Rasputinin kirjallinen tyylilaji oli eeppisen kerronnallista proosaa. Esikuvikseen hän mainitsi Tšehovin ja Tolstoin.
Rasputin oli tunnettu myös luonnonsuojelijana, erityisesti Siperian jokien suhteen.
Palkinnot ja tunnustukset

Neuvostoliiton valtion kirjallisuuspalkinto 1977 ja 1987
Leninin kirjallisuuspalkinto 1984
UNEP-maininta (kattoi kaikkiaan 500 kirjailijaa) 1988
Solženitsyn-kirjallisuuspalkinto 2000
Lisäksi lukuisia muita kirjallisuuden tunnustuspalkintoja.
Suomennetut teokset

Elä ja muista (Živi i pomni), suom. Esa Adrian, Tammi 1977 Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-30-3661-8
Viimeinen raja (Poslednij srok), suom. Esa Adrian, Tammi 1978 Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-30-4263-4
Jäähyväiset Matjoralle (Proščanie s Matëroij), suom. Esa Adrian, Tammi 1979 Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-30-4689-3
Marian rahat (Dengi dlja Marii), novellikokoelma, suom. Esa Adrian, Tammi 1983 Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-30-5789-5
Natasa (Ne mogu, Nataša)
Marian rahat (Den'gi dlja Marii)
Mitä terveisiä varikselle?
"En kestä-ä"
Rakkautta ikä kaikki (Vek živi vek ljubi čto peredat vorone)
Tulipalo ja muita kertomuksia (Požar), novellikokoelma, suom. Esa Adrian, Pekka Parkkinen, Raija Rymin, Tammi 1988 ISBN 951-30-6770-X
Eukko
Huhu
Ranskan tunteja (myös antologiassa Neuvostoproosaa 3, WSOY 1979)
Rudolfio
Tapaaminen
Tulipalo
Ulita-täti
Vasali ja Vasilisa
Äiti meni jonnekin
Viimeinen raja, TNL 1977
Mummo, suom. Esa Adrian, 	Helsinki: Työväen Näyttämöiden Liitto 1981. (Näytelmämoniste)
Marian rahat, kuunnelma, Yleisradio 1991
Rautakangas

Rautakangas (ven. Раутакангас) on entinen Sortavalan kaupungin hallinnon alaisuuteen kuulunut kylähallintoalue ja siihen kuulunut kylä Karjalan tasavallassa Venäjällä Suomen 1944 luovuttamalla alueella. Rautakankaan alueen asukasluku oli noin 2 000 vuonna 1987.
Rautakankaan kylähallintoalueen hallinnollinen keskus oli Helylä, joka ei kuitenkaan kuulunut itse kylähallintoalueeseen. Kylähallinnon alaisia kyliä ovat Helylä (ei sama kuin Helylän taajama), Karmala (ven. Заозерный, Zaozernyi), Kirjavalahti, Lahdenkylä, Leppäselkä, Rautakangas, Rytty (155 asukasta vuonna 1996), Suikka, Tuokslahti, Tuoksjärvi ja Hotinlahti. Vuoden 2006 kuntauudistuksen jälkeen kylät kuuluvat Haapalammen ja Kaalamon kuntiin.
Historia

Rautakankaan alue kuului Suomen aikana pääasiassa Sortavalan maalaiskuntaan, mutta alueeseen kuuluu myös pieni osa entistä Ruskealan kuntaa.
Raketti-ilmiö

Raketti-ilmiö on kantoraketin tai luotainraketin laukaisun aiheuttama valoilmiö, joka saattaa näkyä kirkaalla ilmalla laajalla alueella. Raketti-ilmiö on monimuotoinen, mutta yleensä helposti tunnistettava. Monesti raketti-ilmiö kuvataan pallon, meduusan tai joskus spiraalin muotoiseksi. Vanat hajoavat ajan mukana epämääräisiksi mutkitteleviksi nauhoiksi. Luotainraketin laukaisu on monesti valopallo tai pilvimäinen valo. Raketti-ilmiöt ovat monesti aiheuttaneet ufoilmoituksia.
Joulukuussa 2009 (9.12.2009) näkyi Pohjois-Norjassa ja Pohjois-Ruotsissa valtava spiraalimainen valoilmiö, joka oli Bulava-ohjuksen epäonnistunut laukaisu.
Ilmiön ulkonäkö

Kantoraketin laukaisu voi olla hyvin monimuotoinen ilmiö. Se muistuttaa usein valopalloa, jolla on perässään viuhkamainen pyrstö. Joidenkin laukaisujen yhteydessä nähdään spiraalimaisia muotoja, jotka viittaavat epäonnistuneeseen laukaisuun. Valopallon kärjessä oleva kirkas kohde jättää vanoja taivaalle.
Usein kantoraketin laukaisussa näkyy kolme utumaista vanaa, joista keskimmäinen ja erityisesti sen kärki on kirkkain. Monesti rakettilaukaisuja kuvataan meduusan muotoisiksi. Vanat tekevät taivaalla kaaren lopulta horisontista horisonttiin ja jäävät muutamia minuutteja näkyneen kirkaan valoilmiön jälkeen pariksi tunniksi taivaalle.
Monesti nähdään myös uuden rakettivaiheen syttymisestä johtuva kirkas välähdys, joka levittää sumumaisen valon ympäristöön. Ilmiö kestää tyypillisesti viisi minuuttia. Vanat hajoavat ajan kuluessa epämääräisiksi mutkitteleviksi pilvimäisiksi suikaleiksi.
Suomessa näkyvät laukaisut

Suomen lähialueilla on useita rakettikeskuksia. Niistä tunnetuin lienee itäkoillisen suunnalla, Arkangelin eteläpuolella sijaitseva Plesetskin avaruuskeskus, josta on tehty menneinä vuosina useita satelliittilaukaisuja. Vienanmereltä ja Barentsin mereltä tehdään toisinaan ohjuskokeita sukellusveneistä, jotka toisinaan aiheuttavat mitä kummallisimpia valoilmiöitä yötaivaallemme. Myös Ruotsin Kiirunan ja Norjan Andöyen luotainraketit ovat aiheuttaneet valoilmiöitä. Raketit ammutaan 100 km:n korkeuteen ja ne putoavat Pohjoiseen Jäämereen.
Plesetskin avaruuskeskus

Plesetskin kosmodromi sijaitsee 450 kilometriä Suomen rajalta itään ja 100 kilometriä Arkangelista etelään. Tätä vuonna 1966 perustettua avaruuskeskusta pidettiin pitkään länsimedialle salaisena. Siitä kehittyi nopeasti maailman vilkkain avaruuskeskus, joka toimi Neuvostoliiton sotilaallisten satelliittilaukaisujen keskuksena. Vuosikymmenten kuluessa sieltä on tehty lähes puolet maailman satelliittilaukaisuista. Laukaisuja tehtiin mm. 1970- ja 1980-luvulla vilkkaimmillaan enemmän kuin yksi viikossa.
Plesetskin kantoraketit laukaistaan pääosin pohjoiseen, koilliseen ja itään. Laukaisu saatetaan nähdä valoilmiönä Suomen horisontissa, kun raketti on noussut riittävän korkealle maanpinnasta. Kun laukaisu tehdään muulle kuin polaariradalle, raketin suuttimista purkautuvat palamiskaasujen lieskat osoittavat Suomeen päin. Raketti ilmestyy näkyviin parisen minuuttia laukaisutornista irtoamisen jälkeen. Suomesta katsoen raketti näyttää kohoavan, pysyttelevän pari minuuttia lähes paikoillaan ja laskeutuvan himmenevänä valopisteenä kohti taivaanrantaa. Valoilmiö näkyy kaikkiaan viisi minuuttia. Lopulta raketti asettuu 200 km:n korkeuteen. Rakettivaiheiden irrotessa ja uusien syttyessä sammuu, kirkastuu ja hiipuu. Valokaaret, joita kohde piirtää taivaalle, saattavat näkyä taivaallamme parin tunnin ajan.
Plesetskistä ammutaan muutaman kymmenen kilometrin korkeuteen tiettävästi myös luotainraketteja, jotka näkyvät lähes yhtä kirkkaina valopalloina kuin suuret kantoraketit.
Pohjoiset merialueet

Venäjän pohjoinen laivasto tekee toisinaan kokeita pohjoisilla merialueilla, kuten Barentsin merellä ja Vienanmerellä. Näissä ohjukset laukaistaan sukellusveneistä. Laukaisujen läheinen sijainti mahdollistaa ohjuskokeiden aiheuttamien valoilmiöiden näkymisen myös Suomen taivaalla. Nämä aiheuttavat taivaalle toisinaan spiraalimaisia valoja tai hyvin värikkäitä pakokaasuvanoista muodostuvia pilvimäisiä muotoja matalalla koillishorisonttiin.
Kiiruna ja Andöya

Pohjois-Ruotsin Kiirunassa sijaitsee Euroopan avaruusjärjestön avaruuskeskus, josta tehdään luotausrakettien laukaisuja. Näissä raketti nousee yleensä lähes 300 km:n korkeuteen ja palaa takaisin Maahan. Vastaavia kokeita tehdään myös Pohjois-Norjan Andöyassa sekä Huippu-vuorien Ny-Ålesundissa. Silloin tällöin näiden pohjoisten avaruuskeskusten laukaisut aiheuttavat valoilmiöitä Suomenkin taivaalle jos sää ja laukaisun ajankohta on otollinen. Rakettien laukaisut näkyvät utumaisina nousevina valoina, joilla on perässään sumumainen pyrstö. Kiirunassa tehtiin 1960- ja 1970-luvuilla muutamia barium-kokeita, jotka näkyivät taivaallamme turkoosinhohtavina pilvinä.
Bariumpilvi valoilmiönä

Bariumpilvikokeiden tarkoitus on tutkia ylemmän ilmakehän ilmavirtauksia ja sähkövarauksia. Pilvi luodaan laukaisemalla lataus noin sadan kilometrin korkeudella. Valtava kuumuus kaasunnuttaa barium-metallin. Bariumpilvi on monesti pitkulainen, sinertävä pilvi, joka näkyy taivaalla pari tuntia ja muuttaa melko nopeasti muotoaan laajetessaan ajan myötä.
Pilvi näyttää aina alussa pieneltä pallolta. Yli sadan kilometrin korkeudessa se laajenee melko pallomaisesti, tasaisesti, mutta alempana ilmakehässä venyy pitkulaiseksi ja epämääräisen muotoiseksi, ja voi joskus muistuttaa lautastakin. Pilvi voi myös näyttää pallojen ja soikioitten ryhmältä, tai laajempaan himmeämpään pilveen liittyvältä soikiolta tai sikarilta. Pilven liikettä mittaamalla voidaan tutkia ilmakehän yläosien sähkökenttiä.
Kantoraketin laukaisu valoilmiönä

Kantoraketin, esimerkiksi satelliittia kuljettavan, laukaisu nähdään laajalla alueella huikaisevan kirkkaana valona, jos on pilvetöntä ja yö.
Se näyttää viuhkamaiselta tai kartiolta ja muuttaa muotoaan. Valoilmiö nousee ensin korkealle, ja laskee sitten esimerkiksi metsän taakse. Yleensä kolmiomaisen viuhkan kärjessä on soikio pallo, joka monesti näyttää kasvavan ja joskus pyörivän. Valoa saattaa ympäröidä myös spiraali, jossa on samankeskisiä kehiä. Viuhka voi sulkeutua toiselta puolelta, ja kohde näyttää amerikkalaiselta jalkapallolta. Kohteesta voi näyttää lähtevän kirkkaita ohuita valonsäteitä. Lopussa näkyy siksakmainen, mutkitteleva valo, kun vana muuttaa muotoaan tuulessa. Värinä on havaittu mm vihreää, kaltaista, punaista ja valkoista.
Jos rakettilaukaisu havaitaan esimerkiksi liikkuvasta autosta tai lentokoneesta, se näyttää seuraavan havaitsijaa. 
Rakettilaukaisun kirkkaus ylittää kirkkaudeltaan kapean kuunsirpin ja luo selviä varjoja. Rakettilaukaisussa on muun muassa vihreää valoa. Havaitsija luulee kohteen olevan usein huomattavasti lähempänä kuin mitä se todellisuudessa on, koska kohteelle ei ole vertailukohtia. 6 metrin läpimittainen pallomainen kohde voi näyttää olevan noin 50 metrin päässä. Kohde on monesti kirkas valo, jolla on kolme pyrstöä, ja joka häipyilee välillä. Katsojasta saattaa valo näyttää tulevan kovaa vauhtia kohti. Valo saattaa näyttää pysähtyvän ja räjähtävän, kun uusi rakettivaihe syttyy. Raketin pakokaasu jää leijumaan pilvenä tunneiksi laukaisun jälkeen. Ohjuskoe tuottaa rakettilaukaisua muistuttavan, mutta pienemmän valoilmiön.
Aiheesta muualla

SpaceX:n raketin aiheuttama valo­ilmiö hämmensi Kalifornian taivaalla – some täyttyi hetkessä alieneista ja salaliitto­teorioista
Raketti-ilmiöopas (Arkistoitu – Internet Archive)
Tutkija selittää: Näin syntyi Siperian taivaan valaissut pyöreä valoilmiö
Rauhan äiti

Rauhan äiti on Aulikki Oksasen kirjoittama ja Kaj Chydeniuksen säveltämä neliosainen kantaatti. Se sai ensiesityksensä 1975 Helsingin Laulufestivaalilla. Rauhan äiti on puheenvuoro liennytyksestä . Se on myös vetoomus kaiken kauniin, elävän ja luonnollisen puolesta, jota sota ja väkivalta uhkaa. Rauhan äidin kantaesityksen esittivät Kaisa Korhonen, Agit Prop –kvartetti, poikasopraano Jaakko Solla ja KOM-teatterin yhtye johtajana Kaj Chydenius.
Televisio-ohjelma

Televisioversion ohjasivat Claes Olsson ja Erkki Pohjanheimo. Sen lähtökohtana on Korhosen, Agit Propin ja yhtyeen esitys, mutta sitä kuvitetaan voimakkaasti elokuvan keinoin. Televisioversiossa pikkupoikaa esittää 12-vuotias Jukka Koskinen. Mukana ovat myös Tuula Sid ja Petriikka Pohjanheimo.  Olsson ja Pohjanheimo kokeilevat runon, musiikin ja dokumenttielokuvan ja fiktiivisen aineiston yhdistämistä. Tärkeää osaa näyttelevät myös Markku Lehmuskallion ja Teuvo Suomisen luontokuvat sekä Dimitri Baltermanin valokuvat.  Rauhan äidin ensiesitys oli Yle TV1:ssä 13.10.1977 ja se uusittiin 14.7.1978  sekä 1.5.1982 ja Yle Teemalla 24.12.2016
Rauhan äidistä kirjoitettua

”Ohjaajat Claes Olsson ja Erkki Pohjanheimo toteuttivat Rauhan äidin televisiolle 1977... Se oli alun perin tarkoitettu lähetettäväksi äitienpäivänä, mutta Yleisradio siirsi sen lähetystä.” (Ilta-Sanomat 13.10.1977, Kaarina Timonen: Vihdoinkin Rauhan äiti).
”Sensuroitu äiti. Torstain Rauhan äiti -kantaatti sensuroitiin pois äitienpäivästä – ohjelmaneuvokset kauhistuivat nimiä Aulikki Oksanen/Kaisa Korhonen/Agit Prop ja arvelivat, ettei se VOI olla sanomaltaan äitienpäivään sopivaa tekstiä.” (Jaana 41/1977, Tv-viikko)
”Rauhan äiti kasvaa puheenvuoroksi kaikkien maailman lasten puolesta… Sen toteutus ei kelvannut viime äitienpäivän ohjelmaksi televisioon, joten näemme sen vasta tänä iltana klo 19.55 Tv1:ssä.” (Ilta-Sanomat 13.10., Kaarina Timonen: Vihdoinkin Rauhan äiti)
”Rauhan äidin humanismi tehosi, eritoten hellyttävä suhde lapseen ja lapsesta kasvavan vastuuseen.” (Helsingin Sanomat 15.7.1977, Jukka Kajava: Rauhan äidin humanismi tehosi).
Mauri Rantasalo

Mauri Nikolai Rantasalo (3. tammikuuta 1891 Alastaro – 31. toukokuuta 1962) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa muun muassa konekiväärikomppanian päällikkönä. Hän osallistui vielä talvisotaankin toimien päällikkönä divisioonan konekiväärikomppaniassa.
Perhe ja koulutus

Rantasalon vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Vihtori Juva ja Elisabet Rekola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Valpuri Lydia Kuidun kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Orismalan maamieskoulun vuosina 1909–1911 ja Orismalan maamieskoulun.
Jääkärikausi

Rantasalo työskenteli maanviljelijänä Loimaalla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 3. maaliskuuta 1916. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella. Riianlahdelta hänet komennettiin 9. lokakuuta 1916 värväystehtäviin Suomeen. Suomesta hän palasi takaisin pataljoonaan 14. elokuuta 1917, jonka jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen Libaussa syyskesällä vuonna 1917 pidetyille moottoripyöräkursseille. Myöhemmin hänet komennettiin 1. lokakuuta 1917 Polangenin erikoiskursseille.
Suomen sisällissota

Rantasalo saapui takaisin Suomeen 8. joulukuuta 1917 aselaiva S/S Equityn toisella retkellä Aspuskäriin Merikarvialle. Merikarvialta hän matkusti kotipitäjäänsä Loimaalle. Mukanaan hänellä oli Saksasta tuotuja pistooleja ja käsikranaatteja. Kotipitäjässään hän ryhtyi välittömästi kouluttamaan suojeluskuntajoukkoja ja järjesteli miehiä Vimpelin kouluun kursseille. Sisällissodan puhjetessa Rantasalo oli Helsingissä, eli vihollisalueella, mutta selvisi omiensa joukkoon Jyväskylään 29. tammikuuta 1918. Jyväskylässä hän toimi lähes kolmen viikon ajan kaupunkiin kokoontuneiden suojeluskuntajoukkojen järjestäjänä ja kouluttajana. Lopulta Rantasalo määrättiin 18. helmikuuta 1918 Kuhmoisiin, missä hän järjesti paikkakunnan puolustuksen. Rantasalo johti Kuhmoisten ensimmäistä torjuntataistelua. Joukkoina hänellä oli suojeluskuntajoukkoja. Myöhemmin hän toimi päällikkönä Pohjois-Hämeen rykmentin 1 pataljoonan konekiväärikomppaniassa ja osallistui sen päällikkönä taisteluihin Kuhmoisissa, Vehkajärvellä, Padasjoella, Kurhilassa, Vääksyn kanavalla ja Lahdessa. Sisällissodan jälkeen Rantasalo palveli edelleen Pohjois-Hämeen rykmentissä, josta hän erosi 8. elokuuta 1918, ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Loimaalla.
Talvi- ja jatkosota

Rantasalo osallistui talvisotaan konekiväärikomppanian päällikkönä. Myöhemmin hän toimi ELK:n päällikkönä 21. Divisioonassa, josta hänet siirrettiin konekiväärikomppanian päälliköksi Jalkaväkirykmentti 61:een. Jatkosodan puhjettua Rantasalo komennettiin toimistopäälliköksi Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin esikuntaan. Tehtävästä hänet vapautettiin vuonna 1942, jonka jälkeen hän työskenteli maanviljelijänä Loimaalla. Hänet on haudattu Loimaalle.
Luottamustoimet

Rantasalo toimi Loimaan suojeluskunnan esikunnan jäsenenä vuosina 1918–1927 ja Loimaan kunnan verotuslautakunnan jäsenenä vuosina 1922–1924 ja 1930–1936 sekä oli valtuuston jäsen vuonna 1930 ollen samalla eri kunnallisten tonni- ja valiokuntien jäsen. Hän toimi myös Tasavallan presidentin valitsijamiehenä vuonna 1931.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 1918  Luutnantti 1918  Kapteeni 1941 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera 1918 ja 1940  Suojeluskuntain ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali *Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Raskaustesti

Kotona tehtävä raskaustesti.
Raskaustesti on koe, jolla voidaan määrittää, onko nainen raskaana. Nykyään raskaustestin voi suorittaa laboratorion asemasta itse kaupallisilla testituotteilla, jotka antavat lähes yhtä luotettavan tuloksen kuin laboratoriossa tehtävä koe. Kotitestejä voi ostaa apteekista, hyvin varustetuista päivittäistavarakaupoista ja internetin kautta.
Historia

Ennen kemiallisten testien kehittämistä raskauden testaamiseen käytettiin 1940- ja 1950-luvuilla kynsisammakkoa. Sammakkoon ruiskutettiin naisen virtsaa, ja mikäli hän oli raskaana, sammakko alkoi laskea kutua, koska gonadotropiini aiheuttaa sammakonmunien kypsymisen alle vuorokaudessa. Kynsisammakon käyttö oli ensimmäinen luotettava raskaustesti.
Toimintaperiaate

Raskaustestit mittaavat verestä tai virtsasta istukkahormonin (hCG, humaani koriongonadotropiini) pitoisuuksia. Suurin osa testeistä käyttää vasta-ainetta, joka sitoutuu istukkahormonin β-alayksikköön. Istukkahormonia erittää alkio pian hedelmöityksen jälkeen, ja kun alkion implantaatio kohtuun on tapahtunut, hormonin eritys siirtyy istukan tehtäväksi. Hormonin pitoisuus veressä kaksinkertaistuu noin 48 tunnin välein ja saavuttaa huippunsa 50–70 päivän kohdalla. Istukkahormoni on noussut mitattavalle tasolle 11 päivää hedelmöityksen jälkeen 98 %:lla naisista.
Raskaustesti voi antaa joko kvalitatiivisen (on tai ei ole raskaana) tai kvantitatiivisen tuloksen (istukkahormonin määrä noin tarkkuudella 1 IU/l). Jälkimmäisiä testejä käytetään laboratoriossa muun muassa raskauden kehittymistä seurattaessa ja diagnosoitaessa kohdunulkoista raskautta tai rypäleraskautta.