stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ultima
Ultima V: Warriors of Destiny

Ultima V:ssä (1988) Lord British katosi tutkimusmatkallaan maanalaiseen maailmaan, ja hänen ystävänsä Lord Blackthorn ryhtyi sijaishallitsijaksi. Tosin samaan aikaan kolme Varjolordia ilmaantui Britanniaan, ja ilmeisesti heidän vaikutuksestaan Blackthornin hallinnosta muodostui todellinen tyrannia, jossa kahdeksasta hyveestä tehtiinkin erittäin tiukka laki.
Ultima V oli teknisesti huomattavasti kehittyneempi kuin Ultima IV. Grafiikkatyyli pysyi samana, mutta grafiikkaa oli huomattavasti enemmän, ja se oli pikkutarkkaa. Keskustelut olivat huomattavasti monipuolisempia kuin Ultima IV:n vielä suhteellisen yksinkertaiset ja kaavamaiset keskustelut. Myös kirjoitusasuun alettiin panostaa. Musiikkia oli myös huomattavasti enemmän (niillä tietokoneilla, jotka tukivat musiikkia). Kaikkein tärkeimpänä uudistuksena oli kuitenkin ajan huomioon ottaminen: vuorokaudenajat vaihtuivat, yöllä näkökyky heikkeni hämäryyden takia, ja eri ei-pelaajahahmoilla oli päivittäinen rutiini, jota he seurasivat. Pelin Amiga-versio viivästyi parilla vuodella, ja kun se lopulta ilmestyi, se huomattiin silti teknisesti hyvin vaatimattomaksi.
Ultima V (1988)
Ultima VI: The False Prophet

Ultima VI:ssä (1990) Britannian suurena ongelmana olivat gargoilit, jotka olivat vallanneet hyveiden pyhäköt. Avatarin tehtäväksi osoittautuu siis gargoilien julistaman sodan pysäyttäminen, ja samalla heihin päästään tutustumaan tarkemmin.
Teknisesti Ultima VI oli merkittävä, koska se oli ensimmäinen Ultima-peli, jossa pääasialliseksi kohdealustaksi muodostuivat PC-yhteensopivat tietokoneet. Aikaisemmat osat suunniteltiin lähinnä 8-bittiset mikrotietokoneet ja erityisesti Apple II mielessä, mutta Ultima VI otti kaiken irti PC:n ääni- ja grafiikkaominaisuuksista. Amiga-versio oli huonosti ohjelmoitu porttaus PC:stä, minkä vuoksi peli oli varsin hidas, samoin Commodore 64-versiosta näki, että peliä ei yksinkertaisesti oltu tehty 8-bittisiä koneita varten.
Ultima VI (1990)
Ultima VII: The Black Gate ja Ultima VII Part Two: Serpent Isle

Ultima VII julkaistiin kahdessa osassa, joista kumpikin pohjautui samaan ohjelmakoodiin.
Ensimmäisessä osassa (The Black Gate, 1992) Avatar saa vastaansa Guardian-nimisen olennon, joka on vallannut useita muita maailmoja ja uhkaa nyt vallata Britannian. Guardianin suunnitelma ei kuitenkaan selviä heti. Sen sijaan Avatar saa tutustua uuteen uskontokuntaan, Veljeskuntaan (the Fellowship), ja sen johtajaan, Batliniin. Veljeskunta on osaltaan yhdistelmä monista 1990-luvun alun new age-uskonnoista, ehkä tärkeimpänä skientologiasta.
Ultima VII: The Black Gate oli ensimmäinen vain ja ainoastaan PC:tä varten tehty Ultima-peli – toisin kuin Ultima VI, Ultima VII julkaistiin aluksi vain PC:lle (myöhemmin julkaistiin hyvin riisuttu versio SNESiä varten). Peli oli lähes täysin hiirikäyttöinen. Myös Ultima IV:ssä kehitetty avainsanapohjainen keskustelujärjestelmä sai väistyä modernin dialogipuun tieltä, mutta Avatarin keskusteluvaihtoehdoissa vuorosanat olivat edelleen avainsanoja. Tästä tosin oli se ennalta-arvaamaton etu, että vuorosanat pystyi kuvittelemaan haluamikseen, tai ainakaan omat vuorosanat eivät koskaan olleet häiritsevän huonoja.
Toisessa osassa (Serpent Isle, 1993) Avatar seuraa Batlinia Käärmesaarelle, joka on eräs vanhan Sosarian osista (Lands of Danger and Despair, yksi neljästä mantereesta ensimmäisessä Ultimassa). Pelissä on runsaasti viitteitä todella kauas pelimaailman historiaan, jopa asioihin, joita käsiteltiin ensimmäisen kerran Ultima I -pelissä. Peli käyttää hieman parannettua Ultima VII -pelimoottoria; sitä ei kuitenkaan nimetty Ultima VIII:ksi koska se oli aivan suoraa jatkoa Ultima VII:lle, ja Richard Garriott halusi, että kaikki Ultima-sarjan osat ohjelmoidaan alusta alkaen puhtaalta pöydältä, toisin kuin eräät senaikaisista kilpailijoista tekivät.
Kumpaankin osaan tehtiin myös lisälevy. Black Gaten lisälevy Forge of Virtue tarjosi uusia pieniä seikkailuita sekä mahdollisuuden maksimoida Avatarin voimat ja saada pelimaailman voimakkain ase. Serpent Islen lisälevy Silver Seed tarjosi myös pieniä seikkailuja, sekä useita mielenkiintoisia lisäesineitä.
Ultima VII (1992)
Ultima VIII: Pagan

Ultima VIII:ssä (1994) Avatar löytää itsensä Pagan-nimiseltä planeetalta, ja päästäkseen sieltä pois hän joutuu tekemisiin elementaalititaanien kanssa.
Ultima VIII oli julkaisuaikaan varsin huonomaineinen, koska se oli huomattavasti aikaisempia toimintatäyteisempi peli, jossa kaiken lisäksi jouduttiin seikkailemaan yksin. Lisäksi alkuaikoina pelaajat turhautuivat kaiken toiminnan kömpelyyteen ja tarkkaa hyppimistä vaativiin pulmiin, minkä johdosta pelistä nopeasti tuli pelaajien suussa "Super Avatar Brothers" (viitaten runsasta hyppimistä sisältävään Super Mario Bros.-peliin). Näihin saatiin lievitystä vasta myöhemmässä päivityksessä, joka korjasi monia puutteita ja lisäsi peliin tarkan ja yksinkertaisen hiirellä ohjattavan hyppimisen. Viime aikoina Ultima VIII on osoittautunut jonkinasteiseksi kulttiklassikoksi – pelin grafiikka, tarina, pelimaailma, äänet ja erityisesti musiikki ovat kaikesta huolimatta laadukkaita ja hyvin suunniteltuja. Suurin osa faneista pitää peliä varsin hyvänä toiminnallisena roolipelinä, mutta fanit eivät siltikään välttämättä miellä peliä "oikeaksi Ultimaksi".
Ultima VIII:n ohjelmakoodia käytettiin myöhemmin Crusader-pelisarjassa.
Peliin suunniteltiin lisälevy The Lost Vale, jota kuitenkaan ei koskaan julkaistu.
Ultima VIII (1994)
Ultima IX: Ascension

Ultima IX:ssä (1999) Avatar palaa Britanniaan viimeiseen välienselvittelyyn Guardianin kanssa.
Ultima IX oli täysin kolmiulotteinen ja käytti ensimmäisenä sarjassa grafiikkakorttien 3D-ominaisuuksia. Julkaisu viivästyi aluksi standardien puutteen vuoksi; Glide API jäi nopeasti pois käytöstä, ja peli piti muuttaa toimimaan Direct 3D:llä.
Pelin maine jäi huonoksi johtuen aluksi siitä, että se oli julkaisuaikaan hyvin buginen ja vaati tehokkaan laitteiston, mutta myös siksi, että se löi laimin useita juonellisia seikkoja edellisistä peleistä.
Ultima IX (1999)
Muut osat

Näiden pelien lisäksi julkaistiin muitakin osia, tärkeimpänä kaksi Ultima Underworld -peliä (kolmiulotteisia seikkailupelejä) ja kaksi Worlds of Ultima -peliä (pohjautuen Ultima VI -pelimoottoriin).
Aiheesta muualla

Ultima Archive (englanniksi)
Pelisarja MobyGames-sivustolla (englanniksi)
-pelisarja
| --- | --- |
Pääsarja:   Ultima I  Ultima II  Ultima III  Ultima IV: Quest of the Avatar  Ultima V  Ultima VI  Ultima VII  Ultima VIII  Ultima IX  Ultima Collection 
Worlds of Ultima:   The Savage Empire  Martian Dreams 
Ultima Underworld:   Ultima Underworld: The Stygian Abyss  Ultima Underworld II: Labyrinth of Worlds 
Muita pelejä:   Akalabeth  Ultima Online  Ultima Worlds Online: Origin  Ultima X: Odyssey  Arthurian Legends 
Muuta:   Richard Garriott  Lord British  Avatar
Charles Farrar Browne

| Charles Farrar Browne |
| --- | --- |
 Artemus Ward
Henkilötiedot
Syntynyt: 1834
Kuollut: 1867 (32–33 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  luennoitsija, toimittaja, kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Artemus Ward
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Charles Farrar Browne, alun perin Brown, kirjailijanimi Artemus Ward, (1834 Waterford, Maine, Yhdysvallat – 1867 Southampton, Englanti) oli yhdysvaltalainen humoristinen kirjailija.
Browne oli nuorena Bostonissa kirjapainossa latojana. Myöhemmin hän aloitti kirjailijana ja kirjoitti humoristisia kirjoitelmia clevelandiläiseen The Plain Dealeriin. Hänestä tuli 1861 pilalehti Vanity Fairin (ilmestyi 1859–1863) toimittaja. Browne oli ihailtu luennoitsija, ja hänen hauskat kuvauksensa on julkaistu usean kirjan sarjana. Koottuina hänen teoksensa julkaistiin kuvitettuna laitoksena Lontoossa nimellä Complete Works 1875, jossa liitteenä on M. D. Landenin kirjoittama elämäkerta. Yhdysvalloissa Complete Works ilmestyi 1898.
Browne oli Mark Twainin uran alkuaikojen kannustaja ja ystävä kuolemaansa saakka.
Teokset

Artemus Ward His Book (1862) (kirja verkossa)
Artemus Ward His Travels (1865) (fkirja verkossa)
Artemus Ward Among the Mormons (1865) (kirja verkossa)
Artemus Ward in London (1867) (kirja verkossa)
Artemus Ward's Panorama (1869) (kirja verkossa)
Artemus Ward's Lecture (1869) (kirja verkossa)
Artemus Ward's Complete Works (London 1899 "New Edition") (kirja verkossa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Farrar Browne Wikimedia Commonsissa
Cantinovum

Kamarikuoro Cantinovum on Jyväskylän ammattikorkeakoulun (JAMK) vuonna 1989 perustettu edustuskuoro. Kamarikuoroa johtaa diplomikuoronjohtaja Rita Varonen. Cantinovumin laulajista suuri osa opiskelee musiikkia, joko Jyväskylän ammattikorkeakoulussa tai Jyväskylän yliopistossa.
Kuoron nimi on latinaa ja tarkoittaa ”uutta laulua”. Cantinovumille on ominaista esittää juuri sille sävellettyä musiikkia, ja nimensä mukaisesti kuoro onkin kantaesittänyt lukuisia kuoroteoksia. Cantinovumin ohjelmisto koostuu a cappella- ja orkesteriteoksista, renessanssimusiikista aina moderniin ja kevyeen musiikkiin. Cantinovum on tehnyt useita kertoja yhteistyötä Jyväskylä Sinfonian ja muiden orkestereiden kanssa. Kuoro on saavuttanut menestystä monissa kuorokilpailuissa[lähde? ].
Levytykset

Suven henki (2012) sisältää Jussi Chydeniuksen, Juha Holman, Heikki Korhosen, Mia Makaroffin ja Tellu Turkan säveltämää musiikkia. Mukaan on mahtunut myös pari vanhempaa klassikkoa Toivo Kuulalta ja Selim Palmgreniltä. Kolme kappaleista on sävelletty Cantinovumille tilausteoksina, ja neljä on ensilevytyksiä.
Cantinovum Kamarikuoro -singleltä (2010) löytyvät kappaleet Mia Makaroffin ”Winds” ja Juha Holman ”Sweet Afton”.
Lauloa minä lupasin -albumin (2006) laulut perustuvat suomalaiseen kansanrunouteen
Commissioned by Cantinovum -levyltä (2000) löytyy Cantinovumin tilaamaa tai sille omistettua musiikkia
Ulkomaanmatkat

Konserttimatka Saksaan Berliinin ympäristöön syksyllä 2012
Festivaalimatka Reykjavíkiin, Islantiin Nordic-Baltic kuorofestivaaleille 2010 Sulasolin sekä Finlands svenska sång- och musikförbundin virallisena edustajana
Kilpailumatka Slovakiaan Banska Bystricaan 2009
Konserttimatka Roomaan ja Napoliin 2007
Konserttivierailu Roomaan ja Vatikaaniin 2007
Konserttikiertue Yhdysvalloissa 2005
Joululaulufestivaali Espanjan Bilbaossa 2001
Konserttimatka Viroon 2000
Flanderin kansainvälinen kuorofestivaali Belgiassa 1999
Konserttimatka Hollantiin 1999
Kaksi konserttimatkaa Unkariin 1990 ja 1996
Kansainvälinen kuorofestivaali Ateenassa, Kreikassa 1994
Konserttimatka Liettuaan 1991
Kilpailut

Absolut winner of ABB (Akademicka Banska Bystrica) 2009
Tampereen Sävel 2003, kaksi kultaleimaa
Flandersin kansainvälinen kuorofestivaali Belgiassa 1999, ensimmäisen palkinto sekakuorosarjassa
Tampereen Sävel 1997
Toinen palkinto valtakunnallisessa Klemetti-kuorokilpailussa 1996
Toinen palkinto Ateenan kansainvälisessä kuorokilpailussa 1994
Tilaussävellyksiä

Jaakko Mäntyjärvi: El Hambo (1996)
Sami Klemola: Meditation on Death (1997)
Jaakko Mäntyjärvi: Stabat Mater (1998)
Sami Klemola: Stabat Mater (1998)
Sami Klemola: Under the Greenwood Tree (1998)
Juha Holma: Belle qui tiens ma vie (1998)
Erkki Raiski: Stabat Mater (1999)
Juha Holma: Stabat Mater  (2001)
Juha Holma: Älä lapsi paljon laula (2005)
Jan Hellberg: Lauloa minä lupasin (2005)
Sandra Milliken: Laulu rakkaudesta
Sandra Milliken : Badagarang
Robert A. Ross: Psalm 51 (2000)
Liisa Matveinen: Vellamo (2006)
Hreiðar Ingi: Stabat Mater (2007)
Tero Lanu: Stabat Mater (2007)
Hreiðar Ingi: Requiem (2009)
Juha Holma: En fågel (2009)
Heikki Korhonen: Kuin musta ja valkea (2010)
Hreiðar Ingi: O Magnum Mysterium (2010)
Mia Makaroff: Winds ( 2010)
Jussi Chydenius: Kaivonkatsoja (2010)
Pascal Martiné: Ave Maria (2010)
Heikki Korhonen: Stabat Mater (2011)
Pascal Martine: The Dove (2011 )
Aiheesta muualla

Cantinovumin kotisivut
Cantinovum Myspacessa
Cantinovum Facebookissa
Cantinovum Youtubessa
Charles MacArthur

| Charles MacArthur> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. toukokuuta 1895 Scranton, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 21. huhtikuuta 1956 (60 vuotta)
Ammatti:  kirjailija, käsikirjoittaja
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Palkinnot
 Parhaan alkuperäisen tarinan Oscar-palkinto 1935 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Charles MacArthur (5. toukokuuta 1895 Scranton, Pennsylvania – 21. huhtikuuta 1956) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja.
MacArthur teki paljon yhteistyötä kirjailija Ben Hechtin kanssa. Yhteistyönä syntyi muun muassa näytelmä The Front Page (suom. Etusivu tai Etusivun juttu), josta on myöhemmin tehty useita elokuvasovituksia. Hecht myös kirjoitti MacArthurin elämäkerran vuosi tämän kuoleman jälkeen.
MacArthur sai vuonna 1935 parhaan alkuperäisen tarinan Oscar-palkinnon käsikirjoituksesta elokuvaan Moraaliton mies. Samassa kategoriassa hän oli ollut ehdolla vuonna 1933 elokuvasta Rasputin. Vuonna 1939 hän oli ehdolla parhaan sovitetun käsikirjoituksen palkinnon saajaksi elokuvasta Humiseva harju.
Aiheesta muualla

Charles MacArthur Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Charles MacArthur Elonetissä.
Britannian siirtomaavirasto

Foreign and Commonwealth Office -rakennus 1866.
Britannian siirtomaavirasto (Colonial Office) oli Yhdistyneen kuningaskunnan ministeriö, joka vastasi Brittiläisen imperiumin siirtokuntien hallinnoimisesta siirtomaista ja merentakaisista alueista vastaavan ministerin (Secretary of State for the Colonies) alaisuudessa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Colonial Office
DNS (täsmennyssivu)

DNS voi viitata ainakin seuraaviin asioihin:
Den Nationale Scene, yksi Norjan kolmesta kansallisesta teatterista
Domain Name System, internetin nimipalvelujärjestelmä
DNS (Did not start), urheilun, esimerkiksi yleisurheilun, tuloslistoissa lyhenne kilpailijalle, joka ei aloittanut kilpailua
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”DNS”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Charles Vanik

Charles Vanik kolmantena vasemmalta.
Charles Albert Vanik (7. huhtikuuta 1913 – 30. elokuuta 2007) oli  yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Clevelandissa, Ohiossa, ja toimi uransa varhaisvaiheessa mm. kaupunginvaltuutettuna 1938–1939 sekä osavaltion senaattorina 1940–1942.
Charles Vanik opiskeli lakia ja valmistui Western Reserve Universitystä. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1955–1981.
Vanikin isovanhemmat olivat Tšekkoslovakiasta. Hän kuoli 94-vuotiaana kotonaan Floridan Jupiterissa.
Chapultepec

Chapultepec-järvi, taustalla Polancon tornit.
Chapultepec, espanjaksi usein Bosque de Chapultepec (Chapultepecin metsä), on Méxicossa sijaitseva puisto. Se kuuluu maailman suurimpiin kaupunkipuistoihin ja toimii sekä virkistysalueena että kulttuurielämän keskuksena. Puistossa on mm. useita museoita, kaksi huvipuistoa, eläintarha ja vesialueita. Puiston historiallisesti merkittävin osa on kukkula, jolla sijaitsee nykyisin historiallisena museona toimiva Chapultepecin linna.
Puiston osat

Puisto koostuu kolmesta osasta, jotka on liitetty siihen eri aikoina. Vanhimmalla alueella sijaitsevat eläintarha, järvi vuokrattavine veneineen, puiston tunnetuimmat museot sekä Chapultepecin linna (Kansallinen historiallinen museo). Museoista huomattavin on Kansallinen antropologinen museo, jonka esikolumbiaanisen taiteen kokoelma on maailman suurin. Muita merkittäviä museoita ovat Modernin taiteen museo sekä Tamayo-museo, joka esittelee meksikolaisen maalarin Rufino Tamayon taidetta sekä kansainvälistä nykytaidetta.
Puiston toinen osa avattiin vuonna 1962. Siellä sijaitsee kaksi huvipuistoa, kaksi järveä, nykyinen presidentin virka-asunto Los Pinos, lasten museo Papalote, urheilupaikkoja, ravintoloita ja kahviloita. Siellä on myös hautausmaa, johon on haudattu useita presidenttejä sekä kuuluisia taiteilijoita, kuten maalari Diego Rivera ja sekä laulaja-näyttelijä Augustin Lara.
Puiston kolmas osa on luonnontilaisin ja vähiten vierailtu. Kasvien ja eläinten lisäksi siellä on mm. arkkitehtuurikoulun toimipiste ja liikuntamahdollisuuksia. Tämä osa puistosta avattiin vuonna 1974.
Historia

Chapultepec on ollut kaikille avoin kaupunkipuisto vuodesta 1530. Juuret ulottuvat kuitenkin kauemmas: puisto sai nimensä tolteekeilta, jotka hallitsivat Meksikon laaksoa 900-luvulta 1100-luvulle. Chapultepec merkitsee tolteekkien puhumalla nahuatlin kielellä heinäsirkkakukkulaa. Tolteekkien jälkeen atsteekit pitivät paikkaa pyhänä ja tekivät siitä hallitsijoidensa viimeisen leposijan.
Espanjalaiset rakensivat Chapultepecin linnan 1700-luvulla. Linna ehti palvella mm. sotilasakatemiana sekä keisari Maksimilianin ja Meksikon presidenttien virka-asuntona ennen kuin siitä tehtiin museo vuonna 1940.
Vuonna 1847 Chapultepec oli Meksikon ja Yhdysvaltojen välisen sodan taistelupaikka. Chapultepecin taistelusta muistuttaa puistossa marmorinen Los Niños Héroes -monumentti. Se on omistettu kuudelle teini-ikäiselle kadetille, joiden kerrotaan vetäytymiskäskystä piittaamatta puolustaneen maataan kuolemaan saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chapultepec Wikimedia Commonsissa
Chapultepecin linna.
Los Niños Héroes -monumentti.
Charles L’Eplattenier

Charles L’Eplattenier, omakuva
Charles L’Eplattenier (9. lokakuuta 1874 Neuchâtel, Neuchâtelin kantoni, Sveitsi – 1946 Les Brenets, Neuchâtelin kantoni, Sveitsi) oli sveitsiläinen taidemaalari ja arkkitehti. Hän oli Sveitsin merkittävimpiä art nouveau -taiteilijoita ja merkittävä opettaja La Chaux-de-Fondsin taidekoulussa.
L’Eplattenier opiskeli piirtämistä Neuchâtelissa, mutta isänsä kuoleman jälkeen hän muutti Budapestiin tätinsä luokse. Budapestissä hän opiskeli koristetaidetta. Sieltä hän muutti Pariisiin, missä hän opiskeli École des Beaux-Artsissa maalaustaidetta, kuvanveistoa ja arkkitehtuuria Luc-Olivier Mersonin studiossa. L’Eplattenier palasi Sveitsiin vuonna 1898, jolloin hänestä tuli La Chaux-de-Fondsin taidekoulun opettaja.
L’Eplattenier’n ansiosta La Chaux-de-Fondsin taidekoulusta kehittyi merkittävä keskus. Hän auttoi useita oppilaitaan löytämään lahjakkuutensa, ja lisäksi hän tutustutti oppilaansa arts and crafts -liikkeeseen sekä William Morrisin ja John Ruskinin ajatuksiin. Hänen oppilaisiinsa kuului muun muassa nuori Charles-Édouard Jeanneret, joka tunnetaan myöhemmin nimellä Le Corbusier. L’Eplattenier oli henkilö, joka lopulta rohkaisi Le Corbusier’ta ryhtymään arkkitehdiksi.
L’Eplattenier’n tuotannon tyyliä on kutsuttu ”pihtatyyliksi”, sillä hänen teoksissaan oli toistuvia elementtejä pihdoista, männyistä ja muista luonnonkohteista. Hän etsikin usein inspiraatiota maaseudulta. Hän rohkaisi oppilaitaankin etsimään aiheita luonnosta ja tutkimaan paikallisia kasveja ja eläimiä.
L’Eplattenier kuoli vuonna 1946 vaellusretkellä pudottuaan Les Brenetsin lähellä Doubsjoen varrella olevalta kalliokielekkeeltä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles L’Eplattenier Wikimedia Commonsissa
Cathy Hughes

| Cathy Hughes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1947 (ikä 77) Omaha, Nebraska
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Vanhemmat:  William Alfred ja Helen Jones Woods
Lapset:  Alfred Liggins
Catherine Elizabeth Hughes, o.s. Woods, (22. huhtikuuta 1947 Omaha, Nebraska) on yhdysvaltalainen yrittäjä. Hän on Radio One -radioketjun perustaja ja ensimmäinen afroamerikkalainen nainen pörssiyhtiön johdossa.
Hughes osti vuonna 1980 pienen washingtonilaisen WOL-AM radioaseman yhdessä puolisonsa kanssa. Kauppahinta oli 1,5 miljoonaa dollaria, josta suurin osa rahoitettiin pankkilainalla. Lainaa he joutuivat hakemaan 33 eri pankista, ennen kuin se myönnettiin. Vuonna 1987 Hughes hankki omistukseensa myös WMMJ-FM-aseman. Myöhemmin Hughes on laajentanut radioketjuaan ostamalla taloudellisissa vaikeuksissa olevia radioasemia eri puolilta Yhdysvaltoja. Radio One listautui pörssiin 1999. Tuolloin ketjun arvoksi arvioitiin 924 miljoonaa dollaria.
Hughes nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2010.
Cabaret

Cabaret voi tarkoittaa seuraavia asioita:
kabaree, ravintoloissa ja yökerhoissa esitettävä viihdemuoto
Cabaret, Broadway-musikaali vuodelta 1966
Cabaret, musikaaliin pohjautuva elokuva vuodelta 1972.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Cabaret”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Chris Romano

Chris Romano, joka tunnetaan myös nimellä Romanski, on yhdysvaltalainen näyttelijä, tuottaja, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten sarjasta Blue Mountain State, jossa hän näyttelee Sammy Cacciatorea. Romano myös tuottaa ja käsikirjoittaa sarjaa. Romano on näytellyt Ensisilmäyksellä-sarjassa Punchy-hahmoa, tuottanut sarjaa, ja käsikirjoittanut jakson Tweleve Horny Women. Romano on tuottanut ja käsikirjoittanut Sarah Silverman Program-ohjelmaa.
Aiheesta muualla

Chris Romano Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Cab unit

EMD F9 on esimerkki cab unit -rakenteella rakennetusta veturista
Cab unit -rakenteella tarkoitetaan veturissa käytettävää rakennetta, jossa veturin kori on itsekantava. Ohjaamo ja konehuone ovat sulavalinjainen kokonaisuus, ja myös konehuone on veturin levyinen toisin kuin hood unit -rakenteessa. Niinpä veturissa ei ole käyntisiltoja, vaan konehuoneen huoltokäytävä kulkee veturin sisällä. Näkyvyys taaksepäin on hyvin heikko, ja niinpä tätä rakennetta käytettiin lähinnä linjavetureissa, sillä cab unit -rakenne on hyvin virtaviivaisen näköinen.selvennä Cab unit -rakennetta suosittiin etenkin amerikkalaisissa diesellinjavetureissa aina 1960-luvulle asti, esimerkkeinä muun muassa EMD:n tavaraliikenteeseen tarkoitettu F-sarja ja matkustajaliikenteeseen tarkoitettu E-sarja. Suomalaisista vetureista esimerkiksi Dr12:n rakenne vastaa cab unit -rakennetta.
Bristolinlahti

| Bristolinlahti |
| --- | --- |
 Bristolinlahti (Bristol Bay)
Koordinaatit:  57.75°N, 159.50°W
Sijainti:  Beringinmeri
Valtio:  Alaska,  Yhdysvallat
Merialue:  Tyynimeri
Bristolinlahti (engl. Bristol Bay, Keski-Alaskan jupikiksi Iilgauaq) on itäisin osa Beringinmerta Alaskan lounaisosassa. Lahti suustaan on 400 kilometriä pitkä ja 290 leveä. Tärkeimmät Bristolinlahteen laskevista joista ovat Cinder, Egegik, Igushik, Kvichak, Meshik, Nushagak, Naknek, Togiak ja Ugashik.
Verraten matalan Bristolinlahden vuorovesivaihtelut ovat Yhdysvaltain suurimpia. Nugshagakinlahdella ja Kvichakinlahdella vuorovesierot ovat 9,9 metriä, eli maailman kahdeksanneksi suurimmat. Vuorovesien lisäksi Bristolinlahden matalikot ja hiekkasärkät tekevät merenkulusta vaarallisen, etenkin lahdella tavanomaisten voimakkaiden tuulien aikana. Bristolinlahti on Beringinmeren matalinta aluetta ja täten yksi vaarallisimmista merialueista suurille aluksille.
Bristolinlahti on maailman suurin punalohen nousualue. Punalohen lisäksi lahteen laskeviin jokiin nousevat lohilajeista: kuningaslohi, hopealohi, koiralohi, kyttyrälohi ja kirjolohi.
Bristolinlahtea on tutkinut muun muassa James Cook, joka nimesi sen Augustus Herveyn, kolmannen Bristolin jaarlin mukaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maailman suurin apaja, Marco Casagrande