stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tasmanian aboriginaalit

| Tasmanian aboriginaalit |
| --- | --- |
 Viimeiset täysveriset Tasmanian aboriginaalit
Väkiluku:  >17 000
Asuinalueet:   Tasmania
Kielet:  englanti, palawa kani
Uskonnot:  kristinusko, uniaika-uskomukset
Tasmanian aboriginaalit (Palawa) olivat Tasmanian alkuperäisasukkaita. Nykyään täysverisiä Tasmanian aboriginaaleja ei enää ole jäljellä, mutta valkoisiin sekoittuneita ja muualta Australiasta muuttaneita aboriginaaleja oli Tasmaniassa vuonna 2006 noin 16 900. Suurin osa Tasmanian alkuperäisväestöstä kuoli tauteihin, jotka eurooppalaiset siirtolaiset toivat mukanaan 1800-luvun alussa. Tasmaniassa käytyä mustaa sotaa on sanottu usein ensimmäiseksi uudenajan kansanmurhaksi. Nykyisin Tasmanian aboriginaalit puhuvat englantia, mutta vanhoja tasmanialaisia kieliä on yritetty elvyttää luomalla palawa kani -kieli.
Historia

Ensimmäiset ihmiset saapuivat Tasmaniaan noin 40 000 vuotta sitten pitkin maasiltaa, joka oli Tasmanian ja Australian välillä viime jääkauden aikaan. Maasillan jäätyä veden alle noin 12 000 vuotta sitten tasmanialaiset eivät päässeet enää pois saareltaan, sillä heillä ei ollut merenkäyntiin tarvittavaa veneenrakennustaitoa. Heiltä puuttuivat myös aboriginaalien Australiassa kehittämät tekniikat, kuten bumerangi, koukut ja tulentekotaito. He kehittivät kuitenkin omaa tekniikkaansa vaihtamalla luusta tehdyt metsästysvälineet kivisiin ja rakentamalla alkukantaisia puusta tehtyjä taloja. Tasmanian aboriginaalit olivat järjestäytyneet heimoiksi ja perhekunniksi, jotka omistivat maa-alueita. Näiden ryhmien tiedetään vaihtaneen vaimoja keskenään sekä sotineen jonkin asteisia sotia toisiaan vastaan. Australian mantereen aboriginaaleista poiketen kaikki Tasmanian aboriginaaliheimot puhuivat toisilleen sukua olevia kieliä. Ennen eurooppalaisten saapumista heimoja oli ollut olemassa vähintään yhdeksän.
Ensimmäinen Tasmaniassa käynyt eurooppalainen oli Abel Tasman, joka nimesi saaren Van Diemenin maaksi. Tasman ei havainnut aboriginaaleja tällä matkallaan. Ensimmäisinä aboriginaalit havainneet olivat ranskalaisia, jotka tulivat saarelle vuonna 1772 Marion Dufresnen johtamina. Rauhallisesti alkanut tapaaminen muuttui väkivaltaiseksi tuntemattomasta syystä. Aboriginaalit alkoivat heittää keihäitä kohti ranskalaisia ja he vastasivat tuleen musketeillaan tappaen kertoman mukaan ainakin yhden aboriginaalin. Ranskalaiset tekivät Tasmaniaan myöhemmin kaksi muutakin matkaa, jotka sujuivat ilman yhteenottoja. Ensimmäinen britti saarella oli James Cook vuonna 1777, hän tapasi myös aboriginaaleja rauhallisissa merkeissä.
1800-luvun alussa saarelle alkoi tulla yhä enemmän eurooppalaisia, lähinnä Britanniasta. Tämä johti väkivaltaisuuksiin siirtolaisten ja aboriginaalien välillä vuosina 1803–1823. Eurooppalaiset kaappasivat aboriginaalinaisia seksiorjiksi ja lapsia työvoimaksi. Taudit alkoivat levitä aboriginaalien yhteisöissä vuonna 1829. Aboriginaalit alkoivat tehdä entistä laajempia hyökkäyksiä eurooppalaisten kimppuun, mikä johti poikkeustilan julistamiseen vuonna 1828, jolloin alkoi niin sanottu musta sota. Sodan aikana eurooppalaiset tekivät epäonnistuneen yrityksen koota kaikki aboriginaalit poissiirtämistä varten niin sanotulla mustalla viivalla. Aboriginaaleja vastaan tähdättyjen toimien laajuus vaikutti aboriginaalien tahtoon jatkaa vastarintaa ja lopulta he antautuivat, jolloin heidät siirrettiin Flinderinsaarelle Tasmanian pohjoispuolelle. Saarelle muutti 220 jäljelle jäänyttä aboriginaalia, joista suurin osa kuoli 14 vuoden sisällä tauteihin. Jäljelle jääneet 47 aboriginaalia muutettiin Oyster Coveen. Heidän lukumääränsä jatkoi vähenemistään ja viimeinen heistä, nainen nimeltä Trugernanner, kuoli vuonna 1876.
Nykypäivä

Kun viimeinen täysverinen Tasmanian aboriginaali kuoli, hävisi myös heidän identiteettinsä ja heitä pidettiin kadonneena kansana. Nykypäivän Tasmanian aboriginaaleilla onkin enemmän eurooppalaista kuin aboriginaalien perimää. Monet aboriginaaliaktivistit ovat kuitenkin viime aikoina ajaneet kampanjoita, joilla on pyritty herättämään Tasmanian aboriginaalien kulttuuria ja identiteettiä. Aboriginaaliksi luokittelusta on epäselvyyksiä, ja apuna on yritetty käyttää DNA-testejä. Suurin Tasmanian aboriginaalien ryhmä Lia-Pootah väittää periytyvänsä Bassinsalmelle viedyistä aboriginaaleista. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan Tasmaniassa oli 16 900 aboriginaalia, mukaan lukien mannermaalta ja Torresinsalmen saarilta muuttaneet henkilöt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tasmanian aboriginaalit Wikimedia Commonsissa
Birger Simonsson

| Birger Simonsson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Birger Jörgen Simonsson
Syntynyt: 3. maaliskuuta 1883 Uddevalla, Ruotsi
Kuollut: 11. lokakuuta 1938 (55 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  taidemaalari
Aiheesta muualla
www.birger-simonsson.se
Birger Jörgen Simonsson (3. maaliskuuta 1883 Uddevalla – 11. lokakuuta 1938 Tukholma) oli ruotsalainen taidemaalari. Hän opiskeli Pariisissa Henri Matissen alaisuudessa ja Ruotsiin palattuaan toimi opettajana Valandin taidekorkeakoulussa Göteborgissa sekä professorina Kuninkaallisessa taidekorkeakoulussa Tukholmassa.
Teoksia

Omakuva (1910)
Badande (1937)
Kusten, Bohuslän
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Birger Simonsson Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN
Pohjoismainen taidekoulu

Pohjoismainen taidekoulu toimi Renlundin koulussa.
Pohjoismainen taidekoulu, myös Nordiska konstskolan, oli Kokkolassa toiminut vuonna 1984 perustettu oppilaitos, joka valmensi taiteen korkeakouluopintoihin. Pohjoismaista taidekoulua ylläpitävä kuntayhtymä Kvarnen päätti kesällä 2018 lopettaa koulun ylläpidon, koska oppilaita ei tullut riittävästi.
Opiskelu Pohjoismaisessa taidekoulussa oli kokopäiväistä, lisäksi opetusta oli kahtena iltana viikossa. Opiskelijat opiskelivat koulussa 1–2 vuotta. Koulun opetus ja opettajakunta oli kansainvälistä, ja myös opiskelijoita oli eri pohjoismaista. Vierailevat opettajat pitivät parin viikon intensiivikursseja ja opetusjaksoja taiteen eri alueista kuten piirustus, maalaus, grafiikka, audio-visuaaliset projektit, tilateokset ja valokuvaus. Piirustus oli koulussa tärkeällä sijalla. 
Koulun opettajina on ollut nykytaiteen kentällä aktiivisesti toimivia taiteilijoita. Suuri osa opetuksesta tapahtui työskentelyn ja omien taideprojektien ohjauksena. Opiskelijat työskentelivät koulussa ateljeetiloissaan, joissa opettajat vierailivat antamassa henkilökohtaista palautetta.
Koulu teki yhteistyötä Kuninkaallisen taidekorkeakoulun (Tukholma), Taikin, Valandin taidekorkeakoulun (Göteborg) ja Bergenin taidekorkeakoulun kanssa.
Aiheesta muualla

Pohjoismaisen taidekoulun kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Heimdall (kraatteri)

Kallistosta tehty kartta, joka perustuu Galileo- ja Voyager-tietoihin. Heimdall on kirkas piste alhaalla.
Heimdall on yksi suurimmista tunnetuista törmäyskraattereista Jupiterin kiertolaisessa Kallistossa, ja sen halkaisija on 210 kilometriä. Se sijaitsee lähellä Kalliston etelänapaa. Viitteitä kraaterista saatiin ensin Voyagerin kuvista, ja myöhemmin Galileon kuvat vahvistivat kraatterin olemassaolon.
Kraatteritasot muodostavat Kalliston vanhimman tunnistettavan osan, mutta hienovaraiset erot väreissä ja kraatterien esiintymistiheydessä viittaavat alueellisiin eroihin sen kehityksessä. Adlindan, Asgardin, Valhallan, Heimdallin ja Lofnin kraatterin muodostuminen näyttää tapahtuneen tässä järjestyksessä.
Heimdall nimettiin norjalaisen mytologian Asgårdin vartijan mukaan; Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni hyväksyi tämän nimen vuonna 2000.
Andrei Tarkovski

| Andrei Tarkovski> Андре́й Арсе́ньевич Тарко́вский |
| --- | --- |
 Andrei Tarkovski venäläisessä postimerkissä.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Andrei Arsenjevitš Tarkovski
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1932 Kadyin piiri, Kostroman alue, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 29. joulukuuta 1986 (54 vuotta) Neuilly-sur-Seine, Pariisi, Ranska
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1958–1986
Tunnetuimmat ohjaukset:  Andrei Rublev Solaris Peili Stalker
Palkinnot
 Prix de la mise en scène 1983 Nostalgia Kultainen leijona 1986 Uhri 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Andrei Arsenjevitš Tarkovski (ven. Андре́й Арсе́ньевич Тарко́вский; 4. huhtikuuta 1932 Kadyin piiri, Kostroman alue, Venäjän SFNT – 29. joulukuuta 1986 Neuilly-sur-Seine, Pariisi, Ranska) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja. Runollisia elokuvia tehnyttä Tarkovskia pidetään merkittävimpänä venäläisenä elokuvaohjaajana sitten Sergei Eisensteinin.
Tarkovskin elämä ennen elokuvauraa

Andrei Tarkovski syntyi taiteilijaperheeseen. Hänen isänsä oli tunnettu ukrainalaissyntyinen runoilija Arseni Tarkovski ja äitinsä näyttelijä Marija Ivanovna Višnjakova. Varsinkin isällä oli suuri vaikutus tulevaan elokuvaohjaajaan, joka käytti isänsä runoja usein elokuviensa pohjana. Tarkovskin vanhemmat erosivat hänen ollessaan vielä lapsi, ja hän varttui äitinsä hoivissa yhdessä siskonsa Marinan kanssa. Toisen maailmansodan aikana Andrei ja Marina pakenivat Moskovasta maaseudulle, jolloin he joutuivat eroon myös äidistään.lähde?
Tarkovski opiskeli vuosina 1951–1954, aluksi Moskovan itämaisessa instituutissa arabiaa ja musiikkia ja myöhemmin jonkin aikaa geologiaa Siperiassa. Vuonna 1954 hän pääsi opiskelijaksi maineikkaaseen Moskovan elokuvakouluun (Moskovan yleisliittolainen elokuvainstituutti VGIK – Vsesojuznyi Gosudarstvennyi Institut Kinematografii) ja aloitti elokuvataiteen opiskelun. Koulun opettajiin kuului tuolloin muun muassa Mihail Romm. Opiskellessaan Tarkovski ohjasi oppilastöinä elokuvat Tappajat (Убийцы, 1956) ja Tänään loma on peruttu (Сегодня увольнения не будет, 1959). Lastenelokuva Höyryjyrä ja viulu (Каток и скрипка 1960), joka palkittiin vuonna 1961 New Yorkin kansainvälisillä nuorten elokuvajuhlilla, oli Tarkovskin opinnäytetyö.lähde? Hän opiskeli VGIK:ssa Mihail Rommin oppilaana, ja valmistui ohjaajaksi VGIK:sta vuonna 1960 Mihail Rommin mestarikurssiltalähde?.
Työskentely Ruotsissa

Tarkovski teki viimeisen elokuvansa Uhri (Offret, 1986) Ruotsissa. Tuotantoryhmään kuului monia Ingmar Bergmanin työtovereita, kuten kuvaaja Sven Nykvist ja näyttelijä Erland Josephson, jolla oli ollut rooli jo Nostalgiassa. Elokuva sai Cannesin elokuvajuhlilla tuomariston palkinnon, kriitikkojen palkinnon ja ekumeenisen palkinnon.
Tarkovskilta ilmestyi kaksi kirjaa: Vangittu aika (Sapetšatljonnoje vremja, 1984), jossa hän käsittelee elokuvateoriaansa ja taidetta yleisesti, sekä Martyrologia (Martyrolog, 1989), päiväkirja vuosilta 1970–1981.
Tarkovski kuoli joulukuussa 1986 keuhkosyöpään Pariisissa, ja hänet on haudattu Sainte-Geneviève-des-Bois’n venäläiselle hautausmaalle.
Tarkovskin kotiseudun Ivanovon alueen hallinto osti syksyllä 2012 Sothebyn huutokaupasta hänen arkistonsa, joka sisältää kirjeitä, valokuvia ja äänityksiä, säilytettäväksi Ivanovon kaupungissa sijaitsevassa Tarkovski-museossa.
Filmografia ohjaajana

Tappajat (Ubiitsy, 1956), lyhytelokuva
Concentrate (1958)
Tänään loma on peruttu (Segodnja uvolnenija ne budet, 1959)
Höyryjyrä ja viulu (Katok i skripka, 1960) lyhytelokuva
Ei paluuta (Ivanovo detstvo, 1962)
Andrei Rublev (1966)
Solaris (Soljaris, 1972)
Peili (Zerkalo, 1975)
Stalker (1979)
Voyage in Time (1982), dokumentti
Nostalgia (Nostalghia, 1983)
Uhri (Offret, 1986)
Kirjat

Martyrologia. Päiväkirjat 1970–1981 (1989). Mabuse. ISBN 952-9502-02-8.
Vangittu aika.  ((Zapetšatljonnaja vremja.) Suomeksi toimittaneet Risto Mäenpää, Velipekka Makkonen, Antti Alanen. Runot suomentanut Risto Mäenpää)  Helsinki:  Love kirjat, 1989.  ISBN 951-8978-04-2
Kirjallisuutta

Mäenpää, Risto & Pyhälä, Jaakko: ”Taiteen on jalostettava katsojia”, Tarkovskin haastattelu. Filmihullu 8/1976.
Tarkovski-teemanumero, Filmihullu 2/2020.
Öhman, Mia: ”Tarkovskin kuvat”, Filmihullu 5/2016.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mistä puhumme kun puhumme Tarkovskista, Kirjoitus Episodi.fi-sivustolla (Jussi Huhtala).
Tarkovskin vapaus (Mia Öhman).
Nostalghia.com, kattava Tarkovskille omistettu sivusto. (englanniksi)
Senses of Cineman essee Tarkovskista. (englanniksi)
Suomen Andrei Tarkovski arkisto, kuvia ja tietoa Tarkovskin tuotannosta ja suomenkielisistä julkaisuista.
Tarkovski-sitaatteja Goodreadsissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tarkovskille tyypillinen unenomainen kohtaus elokuvasta Peili (1975).
Kuva Tarkovskin elokuvan Uhri (1986) loppuhuipennuksesta, jossa poltetaan oikea puutalo.
Tauno Palon muistomerkki

Tauno Palon muistomerkin osia, graniittipaadet ja pronssireliefi.
Tauno Palon muistomerkki on Helsingin Kalliossa sijaitseva, kuvanveistäjä Kain Tapperin toteuttama muistomerkki näyttelijä Tauno Palolle. Moniosainen muistomerkki ja siihen liittyvä ympäristötaideteos sijaitsevat Tauno Palon puistossa Helsinginkadun varrella, ja ne ovat valmistuneet vuonna 1993.
Muistomerkki muodostuu useasta osasta, jotka on sijoiteltu hajalleen puistoon. Minimalistinen päämuistomerkki käsittää kaksi päällekkäin aseteltua lähes kuutioimaista punagraniittilohkaretta, joista ylempi on asetettu diagonaalisesti alempaan nähden. Lohkareiden hiottuun pintaan on jätetty yksittäisiä, tiilenpäitä muistuttavia ruutumaisia kohoumia ja upotuksia. Graniittimuodostelman korkeus on yhteensä kolme metriä. Lähellä kadun vartta on erilliseen jalustaan kiinnitetty Palon pronssinen muotokuvareliefi. Lisäksi teokseen kuuluvat puiston vesiallas, siihen virtaava puro ja ruusuistutukset. Kuvanveistäjä Tapperin mukaan ”graniitti muistuttaa Palon järkälemäisyydestä ja ruusuistutukset sekä kalliolta soliseva vesi taiteilijan herkkyydestä”. Tapper on suunnitellut myös puistoa kadun puolelta reunustavan, matalista kivipaasista muodostuvan muurin, kävelypolut ja Alppikadun puoleiselta kalliolta laskeutuvat portaat.
Aloitteen Tauno Palon muistomerkistä teki Kallio-Seura 1980-luvun lopussa ja se rahoitettiin keräyksellä. Helsingin kaupunki kunnosti Helsinginkadun varrella sijainneen rakentamattoman tontin puistoksi, joka suunniteltiin yhteistyössä kuvanveistäjä Tapperin kanssa. Palo oli asunut lapsena muutaman vuoden samassa korttelissa sijaitsevassa Paasilan talossa. Tapper halusi alun perin toteuttaa muistomerkin puupalkeista, mutta valitsi lopulta materiaaliksi ulkoilmassa paremmin kestävän graniitin. Muistomerkki paljastettiin 26. elokuuta 1993. Tilaisuuteen osallistui tasavallan presidentin puoliso Tellervo Koivisto. Puisto nimettiin virallisesti Tauno Palon puistoksi vuonna 1997, mutta jo pian paljastustilaisuuden jälkeen sitä nimeä käytettiin.
Kardámyla

| Kardámyla Καρδάμυλα |
| --- | --- |
 Kunnallisyksikön sijainti
 Kardámyla
 Koordinaatit: 38°31′43″N, 26°05′33″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Egea
Alue:  Pohjois-Egean saaret
Alueyksikkö:  Chíos
Kunta:  Chíos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kylä
 – Kallikrates-koodi:  570106
Väkiluku (2011):  2 234
 – Kylä­yhdys­kunta:  1 643
 – Kylä:  710
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  82300
Rekisterikilpi:  ΧΙ
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kardámyla (kreik. Καρδάμυλα), antiikin Kardamyle (Καρδαμύλη), on Kreikan kylä sekä samanniminen Chíoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Καρδαμύλων, Dimotikí Enótita Kardamýlon) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Chíoksen saarella, Chíoksen alueyksikössä Pohjois-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 2 234 ja varsinaisen Kardámylan kylän väkiluku 710 (vuonna 2011).
Kardámylan vanha kylä sijaitsee Chíoksen koillisosassa sisämaassa noin kahden kilometrin päässä rannikosta noin 28 kilometriä saaren pääkaupungista Chíoksesta pohjoiseen. Kardámylan ranta-asutus Mármaro sijaitsee meren rannalla. Kardámylan kunnallisyksikkö käsittää Chíoksen saaren koko koillisosan.
Kardámyla tunnettiin jo antiikin aikana nimellä Kardamyle, ja Thukydides mainitsee sen. Nykyinen Kardámyla oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Chíoksen kuntaan yhdessä Ágios Mináksen, Amanín, Ionían, Kampóchoran, Mastichochórian ja Omiroúpolin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Kardámylan kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Amádes | Amádes | 136 |
| Amádes | Kértis (saari) | 0 |
| Amádes | Paralía Amádon | 4 |
| Kampiá | Kampiá | 50 |
| Kardámyla | Ámpelos | 0 |
| Kardámyla | Delfíni | 0 |
| Kardámyla | Giósonas | 20 |
| Kardámyla | Glastriá (saari) | 0 |
| Kardámyla | Kardámyla | 710 |
| Kardámyla | Margaríti (saari) | 0 |
| Kardámyla | Mármaro | 875 |
| Kardámyla | Nagós | 0 |
| Kardámyla | Pyrgiá | 15 |
| Kardámyla | Sarakinópetra (saari) | 0 |
| Kardámyla | Strovíli (saari) | 0 |
| Kardámyla | Vlycháda | 23 |
| Pityoús | Pityoús | 257 |
| Spartoúnta | Spartoúnta | 36 |
| Víki | Keramós | 0 |
| Víki | Víki | 108 |
Yhteensä: 2 234
Satu Taskinen

| Satu Taskinen |
| --- | --- |
 Satu Taskinen heinäkuussa 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1970 (ikä 54–55) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija ja kriitikko
Kirjailija
Esikoisteos:  Täydellinen paisti (2011)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Satu Taskinen (s. 1970 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja kriitikko. Hän on asunut vuodesta 1999 Wienissä.
Taskinen kävi Kallion ilmaisutaidon lukion. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa teoreettista filosofiaa ja germaanista filologiaa ja valmistunut filosofian maisteriksi. Hän on koulutukseltaan sosiaalineuvoja (Lebens- und Sozialberaterin) ja työskenteli 2000–2012 Wienissä aikuiskouluttajana. Taskinen on Suomen Kirjailijaliiton ja Suomen arvostelijain liiton jäsen. Hän on kirjoittanut muun muassa Kiiltomatoon, Parnassoon ja Nuoreen Voimaan esseitä, arvioita, haastatteluja, käännöksiä ja kolumneja. Vuosina 2008-2013 Taskinen toimi Voima-lehden verkkojulkaisun Fifin Wienin kirjeenvaihtajana. Vuosina 2016–2017 Taskinen kirjoitti Yhteiskuntapolitiikka-lehteen kolumnia nimellä Evoluutioita.
Kirjailijana

Taskisen esikoisromaani Täydellinen paisti ilmestyi vuonna 2011 ja sai Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon. Se palkittiin myös Akateemisen Kirjakaupan suosituimpana esikoisteoksena. Vuonna 2012 teos oli European Book Prize -ehdokkaana. Keväällä 2013 romaani julkaistiin saksaksi nimellä Der perfekte Schweinsbraten Transit Buchverlagin kustantamana ja Regine Pirschelin kääntämänä.
Taskisen toinen romaani Katedraali julkaistiin vuonna 2014. Se on toinen osa romaanitrilogiaa ja sai Toisinkoinen-kirjallisuuspalkinnon 2014. Romaanin saksankielinen käännös Die Kathedrale ilmestyi syyskuussa 2015 Residenz Verlagin kustantamana, kääntäjänä Regine Pirschel.
Trilogian itsenäinen päätösosa Lapset ilmestyi keväällä 2017. Romaanin saksankielinen käännös Kinder ilmestyi helmikuussa 2018 Residenz Verlagin kustantamana Regine Pirschelin käännöksenä.
Teokset ja antologiat

Huonotuulisten basaarissa, käsikirjoitus Radioateljee / Yle, 2009.
Muistijälkiä Esseitä saksankielisestä nykykirjallisuudesta. Avain, 2010. ISBN 978-951-692-810-7.
Täydellinen paisti.  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-381-3
Schriftproben, léttretage, Berlin, 2013. ISBN 978-3-9812062-8-9.
Katedraali.  Teos, 2014.  ISBN 978-951-851-599-2
Kompositio Neue finnische Literatur, 2014. ISBN 978-952-93-4356-0.
Lapset.  Teos, 2017.  ISBN 978-951-851-695-1
Neue Rundschau, 128. Jahrgang, 2017. ISBN 978-3-10-809109-5.
Luomistyö.  Helsinki:  Teos, 2023.  ISBN 978-952-363-071-0
Palkinnot ja tunnustukset

Nuori Voima -lehden Vuoden avustaja -palkinto 2010
Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto 2011
Akateemisen Kirjakaupan kirjallisuuspalkinto 2012
European Book Prize ehdokkuus 2012
Toisinkoinen-kirjallisuuspalkinto 2014
Mahdollisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2015
EU-kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2016
Tulenkantaja-kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2018
Valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2018–2020
Aiheesta muualla

Satu Taskisen kotisivu
Satu Taskinen haastattelussa Prosak-proosaklubilla Kirjastokaista-video. 20.3.2012.
Satu Taskinen lukee teostaan Täydellinen paisti Kirjastokaista-video. 20.3.2012.
Satu Taskinen kertoo Katedraalista Aamun kirjassa Yle Areena. 26.9.2014.
Kirjailija Satu Taskinen ja romaani Katedraali Viikon kirjassa Yle Areena. 8.10.2014.
Satu Taskinen Raisa Rauhamaan haastattelussa Helsingin kirjamessuilla 2014 Yle Areena. 25.10.2014.
Kantokorpi, Mervi: Pakkokeräilijän tarinasta tuli mahtava romaani HS.fi. 29.8.2014. (Arvio romaanista Katedraali)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Giuseppe Tartini

Giuseppe Tartini
Giuseppe Tartini (8. huhtikuuta 1692 – 26. helmikuuta 1770) oli italialainen säveltäjä ja viulisti. Suurin osa Tartinin sävellyksistä ovat viulusonaatteja ja -konserttoja.
Elämäkerta > Varhaisen vaiheet Piranossa ja Padovassa

Tartini syntyi Istrian niemimaalla Piranossa, joka on nykyään osa Sloveniaa ja nimeltään Piran. Giuseppe oli vanhempiensa Giovanni Antonio Tartinin ja Catarina Zangrandin neljäs lapsi. Isä Tartini oli Firenzestä kotoisin oleva menestynyt kauppias. Isä suunnitteli pojalleen pappisuraa. Poika kuitenkin kieltäytyi tästä, eikä uransa aikana kirjoittanut montaakaan uskonnollista sävellystä. Sen sijaan hän kirjoittautui Padovan yliopistoon vuonna 1709 lakia lukemaan. Yliopistossa Tartini kiinnostui enemmän musiikista ja otti viulutunteja Giulio di Terniltä. Vuosia myöhemmin asetelma kääntyi toisin päin. Vuonna 1710 Giuseppe solmi salassa avioliiton Elizabetta Premazoren kanssa. Tämä oli Padovan piispan sukulainen. Noin kolmen vuoden päästä avioliitto paljastui, ja pariskunnan piti paeta kaupungista. Tartini asettui Assisiin, jonka luostarissa asui eräs hänen sukulaisensa. Giuseppe opiskeli viulunsoittoa nyt isä Boemon (luultavasti tšekkiläinen muusikko Bohuslav Cernohorsky) opastuksella. Muutaman vuoden kuluttua eräs padovalainen vierailija tunnisti Tartinin, kun hän esiintyi. Sopu Padovan piispaa kanssa silti syntyi. Vuonna 1715–16 pariskunta muutti Venetsiaan.
Elämäkerta > Venetsia ja Ancona

Venetsiassa asui ja työskenteli kuulu viulusti Francesco Veracini, jonka soitto vaikutti suuresti Tartiniin. Tartini paneutui Venetsiassa viulunsoiton periaatteisiin ja etenkin jousiin.  Veracinin mielenterveys horjui ja lopulta petti, jolloin Tartini siirtyi Anconaan ja opiskeli intensiivisesti itsekseen viulunsoittoa, jousia, kieliä, akustiikkaa ja erilaisia tekniikoita. Thomas L. Phipson kirjoitti vuonna 1877, että tuolloin Tartini löysi ja otti selville viulusta sellaisia ominaisuuksia, joita yhä tänä päivänä hyödynnetään viulunsoiton opetuksessa.