stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ähtärin reitti
Aiheesta muualla

Etelä-Pohjanmaan vedet nyt ja tulevaisuudessa. Ähtärin reitti (pdf)  26.3.2007. Valtion ympäristöhallinto. Viitattu 13.2.2010.
Seppä, Heikki & Matti Tikkanen: Land uplift-driven shift of the outlet of Lake Ähtärinjärvi, western Finland, s. 8, 10.  (Bulletin of the Geological Society of Finland, Vol. 78)  Helsinki:  Suomen geologinen seura, 2006.  artikkelin verkkoversio (pdf) (viitattu 10.8.2010). (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Seppä, Heikki & Tikkanen, Matti: Ähtärinjärven vanha lasku-uoma. Geologi, Määritä ajankohta! Helsinki:  Suomen Geologinen Seura. ISSN 0046-5720  Artikkelin verkkoversio. (pdf) Viitattu 5.1.2013. (Arkistoitu – Internet Archive)
(35)
Ähtärin järvet
Ähtärinjärvi
• Niemisvesi-Pemu
• Hankavesi-Välivesi
• Peränne
• Liesjärvi
Kivijärvi
• Ouluvesi
• Jauhojärvi
• Iso Haapajärvi
• Valkeinen
• Vähä Haapajärvi
• Iso Vehkajärvi
• Kortteinen
• Hautojärvi
Voilampi
• Hirvijärvi
• Pusaanjärvi
• Alainen-Tuhkio
• Huikurinlampi
• Renkainen
• Saarinen
• Arpainen
• Kolunjärvi
• Niemijärvi
• Soukanjärvi
• Vehunjärvi
Vähä Liesjärvi
• Iso-Manalainen
• Pyhikki
• Iso Koirajärvi
• Yläinen-Sappio
• Karvalampi
• Alainen-Sappio
• Lylylampi
• Keskinen
• Saarijärvi
• Iso Niemolampi
• Aitojärvi
• Keskinen-Tuhkio
• Yläinen-Tuhkio
• Savilampi
• Haapolampi
• Likolampi
• Hiironen
• Keskinen-Sappio
• Vihtalampi
• Iso-Nuoramo
• Mantilanjärvi
• Pöyhösenlampi
• Kalliolampi
• Tyystänjärvi
• Palolampi
Kuorelampi
• Polvilampi
• Matolampi
• Särkijärvi
• Ahvenlampi
• Kapealampi
• Saarilampi
• Heikinlampi
• Lintulampi
• Rajalampi
• Heinä-Arpainen
• Yläinen Heikinlampi
• Pitkäjärvi
• Ohenlampi
• Heinälammi
• Riutto
• Suoverlampi
• Mustalampi
• Paloharjunlampi
• Suolampi
• Kaamatti
• Onkilampi
• Sysilampi
• Kuolemainen
• Kalliolampi
• Mekkolampi
• Hämeenlampi
Niinilampi
• Likolampi
• Iso Itälampi
• Suolampi
• Perilampi
• Pieni Koirajärvi
• Hirvilampi
• Hirvilampi
• Mustalampi
• Iso Perimmäinen
• Levä
• Haukilampi
• Ohralampi
• Kumpulampi
• Heinälampi
• Pieni-Manalainen
• Ahvenlampi
• Pieni Lintulampi
• Hangonlampi
• Rautolampi
• Rautionlampi
• Korteslampi
• Iso Säynäslammi
• Sirkuslampi
• Suolampi
• Kapealampi
• Niittylampi
• Kylkiäinen
• Ahvenlampi
• Sammakkolampi
• Valkealampi
• Housulammi
• Kaakkolampi
• Kalliolampi
• Pökkölänlampi
• Iso Hoikkalampi
• Keskimmäinen-Nuoramo
• Kotalampi
• Pieni Itälampi
• Pieni Palolampi
• Paskolampi
• Haukilampi
• Haukilampi
• Haukilampi
• Hanhilampi
• Kaakkolampi
• Kissalampi
• Koivulampi
Suolilampi
• Huippalampi
• Jutulampi
• Peuralampi
• Lepikkolampi
• Kaakkolampi
• Pöntislampi
• Pumppulampi
• Likolampi
• Valkealampi
• Lehtilampi
• Iso Helvelampi
• Vasamanlampi
• Sepänlampi
• Saralammi
• Luodeslampi
• Rumpulampi
• Torakkalampi
• Onkilampi
• Saralammi
• Pieni-Perimmäinen
• Paskolampi
• Likolampi
• Pahkalampi
• Rasinlampi
• Rajalampi
• Iso Haapalampi
• Pylkäslampi
• Heinälampi
• Niinilampi
• Pihtisulku
• Murtolampi
• Perunalampi
• Kuolemainen
• Heinälammi
• Suolikot
• Pieni-Särkijärvi
• Pykälikönlampi
• Kilpilampi
• Housulammi
• Kaakkolampi
Äänekosken maalaiskunnan vaakuna

Äänekosken maalaiskunnan vaakuna (1958–1968)
Äänekosken maalaiskunnan vaakuna oli Äänekosken maalaiskunnan tunnus, joka oli saanut aiheensa kunnan sijainnista vesistöjen ja liikenneyhteyksien risteyskohdassa.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä reunoihin ulottuva punainen jousikaarisilta”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 30. kesäkuuta 1958. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1969 Äänekosken maalaiskunnan liityttyä Äänekoskeen.
Kantoliina

Kantoliinassa selässä kannettava vauva.
Vauva nukkuu kantoliinassa.
Oikealla vauvan lonkkia tukeva asento kantoliinassa.
Kantoliina on lasten kantamiseen tarkoitettu kangas, joka kiedotaan lapsen ja kantajan kehon ympäri. Liinoja on olemassa monia eri tyyppejä: trikoo­liinoja, kudottuja kantoliinoja, rengasliinoja, neliöliinoja. Tietynlaisia esimerkiksi kolmiomaisia kantoliinoja eli mitelloja käytetään myös yläraajamurtumien hoidossa. Tavallisesti liina kiedotaan niin, että se on tuettu hartioiden kohdalta, mutta sen voi kietoa pelkästään vyötärönkin ympäri.
Kantoliinoja on käytetty useissa kulttuureissa jo vuosisatoja. Ainakin Suomessa vauvoja oli ennen vanhaan tapana kantaa huivin tai muun liinan sisällä, mutta sittemmin tapa hiipui. Jossain vaiheessa Euroopassa alettiin käyttää aasialais-, afrikkalais- ja eteläamerikkalaistyylisiä kantoliinoja. Kanga-reppu oli ensimmäinen Suomessa myyty kantoliinalähde?. Nykyään kantoliinoja ja -reppuja on markkinoilla kymmeniä eri malleja.
Lapsi asettuu kantoliinaan haarat levällään niin kutsuttuun sammakkoasentoon. Jos jalat ovat yhdessä tai roikkuvat suoraan alaspäin, riskinä on, että lapselle kehittyy lonkkavika.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kantoliinayhdistys - tietoa kantoliinoista ja kantorepuista.
Kantoliinakanava - tietoa kantoliinoista, sidontaohjeita yms
Äänijänne

Äänijänne on parillinen elin, joka yhdistää kummankin kurkunpään kannuruston kilpirustoon. Äänijännettä, siihen liittyvää lihasta ja edellisten limakalvoa kutsutaan yhteisnimellä äänihuuleksi. Se ei ole jänne sanan varsinaisessa merkityksessä.
Ämmän voimalaitos

| Ämmän voimalaitos |
| --- | --- |

Tyyppi:  Vesivoimala
Teho:  16 MW
Pudotuskorkeus:  10-13 m
Omistaja:  Fortum Oyj
Sijainti:  Emäjoki, Ämmänsaari
Ämmän voimalaitos on Emäjoessa Ämmänsaaressa Suomussalmella sijaitseva Aarne Ervin suunnittelema vesivoimalaitos. Oulujoki Oy rakensi voimalaitoksen vuonna 1959 Ämmän ruukin paikalle. Sen putouskorkeus vaihtelee 10–13 metrin välillä, sillä se on samalla Kiantajärven säännöstelyvoimalaitos. Voimalassa on yksi Kaplan-turbiini. Teho oli valmistumisaikaan 14 500 kW., nyt se on 16 MW.
Aiheesta muualla

Kuuskoski, Mauri; Salminen, Pekka; Vahtola, Jouko; Vasala, Paavo: Vesivoimaa Oulujoesta 50 vuotta, s. 47-52.  Oulujoki Oy, 1991.  ISBN 952-90-2754-0
| n k Perustiedot Wikidatassa: Ämmän voimalaitos (Q18682942)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: vesivoimalaitos
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Suomussalmi
koordinaatit: 64°52′47″N 28°54′42″E﻿ / ﻿64.879751°N 28.911778°E﻿ / 64.879751; 28.911778
Timo-Pekka Heikkinen

| Timo-Pekka Heikkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1985 (ikä 39) Jyväskylä, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Tipe
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  173 cm
Paino:  78 kg
Seura
Seura:  PYRY
Sarja:  Suomi-sarja
Pelinumero:  66
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2008–
Aik. seurat:  FPS (Mestis) D-Kiekko (S-S) D Team (Mestis) JYP (SML) KooKoo (Mestis)
Timo-Pekka Heikkinen (s. 21. maaliskuuta 1985 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Suomi-sarjajoukkue Nokian Pyryssä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Heikkinen pelityyliltään kahden suunnan hyökkääjä. Hän laukoo oikealta.
Ura

Heikkinen on JYPin kasvatti. Hän voitti joukkueen B-nuorissa SM-hopeaa vuonna 2002 ja kaudella 2002–2003 sisäisen pistepörssin tehoilla 12+12=24. JYPin A-nuorissa Heikkinen voitti Suomenmestaruuden vuonna 2006, SM-hopeaa vuonna 2004 ja SM-pronssia vuonna 2005. A-juniori-iän päätyttyä hän siirtyi JYPin SM-liigajoukkueen päävalmentajan Matti Alatalon ehdotuksesta kaudeksi 2006–2007 Mestis-joukkue Forssan Palloseuraan, jossa tulokaskausi toi 43 runkosarjaottelussa tehot 3+2=5. Joukkue putosi kauden päätteeksi kuitenkin sarjatasoa alemmas Suomi-sarjaan, jossa Heikkinen pelasi kauden 2007–2008 kotikaupungissaan D-Kiekon riveissä. Hän oli alkulohko ja varsinainen Suomi-sarjan yhteenlaskettuna tehoilla 18+27=45 joukkueen paras pistemies ja syöttäjä. Heikkinen voitti keväällä 2008 Suomi-sarjan mestaruuden ja oli nostamassa D-Kiekkoa Mestikseen.
D-Kiekko muutti Mestikseen noustua nimensä D Teamiksi kaudeksi 2008–2009. Heikkinen haki monen muun pelaajan tavoin joukkueesta pelipaikkaa try-outin kautta, jonka päätteeksi hän sai sopimuksen. Heikkinen voitti D Teamin runkosarjan sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 11+23=34, kuten myös kevään 2009 pudotuspeleissä kolmella osumallaan. Hän pelasi kauden aikana myös kaksi SM-liigaottelua JYPissä. Hän teki liigadebyyttinsä 12. joulukuuta 2008 Tampereen Ilvestä vastaan. Heikkinen teki ottelussa myös liigauransa ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan maalinsa. Maaliskuussa 2009 hän teki kolmivuotisen jatkosopimuksen D Teamin kanssa.
Heikkisestä tuli kaudella 2009–2010 D Teamin varakapteeni. Hän oli 12 osumallaan joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä ja hän voitti Mestis-hopeaa keväällä 2010. Heikkinen pelasi taas kaksi ottelua JYPissä ja teki yhden syöttöpisteen. Kaudella 2010–2011 hän voitti taas D Teamin sisäisen pistepörssin tehoilla 13+17=30. Heikkinen voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Suomi-sarjajoukkue Nokian Pyryyn.
Maaliskuussa 2011 Heikkinen teki vuoden mittaisen sopimuksen KooKoon kanssa. Hän voitti Mestis-pronssia keväällä 2012. Huhtikuussa 2012 Heikkinen teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2012–2013 hän jakoi lukemalla +10 KooKoon sisäisen tehopörssin voiton Jarno Lippojoen kanssa ja voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa. Kausi 2013–2014 päättyi Mestiksen-mestaruuteen ja kausi 2014–2015 Mestis-hopeaan.
Kaudeksi 2015–2016 Heikkinen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Suomi-sarjajoukkue Nokian Pyryn riveihin. Siirron taustalla oli myös hänen perheensä muuttaminen Ylöjärvelle siviilitöiden myötä. Kaudella 2016–2017 Heikkinen jakoi 27 osumallaan koko Suomi-sarjan maalipörssin voiton joukkuetoverinsa Antti Hildénin kanssa.
Älyllisen itsepuolustuksen pikakurssi

| Älyllisen itsepuolustuksen pikakurssi> Petit cours d’autodéfense intellectuelle |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Normand Baillargeon
Suomennos
Suomentaja:  Tapani Kilpeläinen
Kustantaja:  Eurooppalaisen filosofian seura
Julkaistu:  2011
ISBN:  978-952-5503-55-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Älyllisen itsepuolustuksen pikakurssi (ransk. Petit cours d’autodéfense intellectuelle) on kanadalaisen Normand Baillargeonin vuonna 2005 julkaistu kirja kriittisestä ajattelusta. Teoksen on julkaissut suomeksi vuonna 2011 Eurooppalaisen filosofian seura. Teoksen on suomentanut Tapani Kilpeläinen.
Baillargeon arvostelee postmodernismia, sosiaalista konstruktivismia, relativismia ja psykoanalyysia.
Aiheesta muualla

Marko Hamilo: Suojaa aivosi propagandalta (Arkistoitu – Internet Archive). Tiede 2011.
Johan Lahdenperä: Näätäsanat ovat tyhjiä munankuoria (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 11.1.2012.
Luettelo Formula 1 -maailmanmestareista

Tämä on luettelo Formula 1 -sarjan maailmanmestareista. F1-mestaruudesta on kilpailtu vuodesta 1950 lähtien. Eniten mestaruuksia on Michael Schumacherilla ja Lewis Hamiltonilla, molemmilla seitsemän. Iältään vanhin maailmanmestari on Juan Manuel Fangio (kaudella 1957 hän oli 46 vuoden 41 päivän ikäinen) ja nuorin on Sebastian Vettel (kaudella 2010 hän oli 23 vuoden 134 päivän ikäinen).
Emil Svensson

Korkeavuorenkatu 31-33
Kansanvalistusseuran talo
Emil Alfred Svensson (2. maaliskuuta 1882 Pietari – 27. marraskuuta 1954) oli suomalainen rakennusmestari, joka suunnitteli useita rakennuksia varsinkin Helsingin Etu-Töölön kaupunginosaan.
Emil Svenssonin vanhemmat olivat insinööri Johan Alfred Svensson (1849–1902) ja Anna Lovisa Malén (1849–1889). Hän muutti perheensä kanssa Pietarista Helsinkiin 1890.
Svensson kävi Helsingin Taideteollisuuskeskuskoulun 1897–1900 ja Helsingin Teollisuuskoulun 1902. Hänellä oli vuodesta 1907 alkaen oma suunnittelutoimisto osoitteessa Nervanderinkatu 5. Svenssonin suunnittelemat rakennukset olivat aluksi myöhäisjugendtyylisiä, mutta myöhemmin hän siirtyi pelkistettyyn klassismiin.
Rakennuksia

1907 Korkeavuorenkatu 31-33, Helsinki (yhdessä Emil Holmin kanssa)
1908 Huvilakatu 3, Helsinki
1908 Huvilakatu 5-7, Helsinki
1909 Rauhankatu 5 – Meritullinkatu 12a, Helsinki
1910 Punavuorenkatu 18, Helsinki
1911 As Oy Aurorankatu 9, Helsinki
1911 Lapinlahdenkatu 19 – Lapinrinne 4, Helsinki
1911 Korkeavuorenkatu 6 – Tarkk'ampujankatu 6, Helsinki
1912 Kansanvalistusseuran talo, Museokatu 18 – Cygnaeuksenkatu 4, Helsinki
1912 Tunturikatu 1 – Cygnaeuksenkatu 2, Helsinki
1913 Yrjönkatu 21 – Kalevankatu 3, Helsinki
1913 Ehrensvärdintie 19, Helsinki
1913 Ehrensvärdintie 21, Helsinki
1914 As Oy Nervanderinkatu 5, Aurorankatu 11 – Nervanderinkatu 5, Helsinki
1914 Jääkärinkatu 7, Helsinki
1919 Wuolteen kartano, Pokkarin eli Tourun huvila, Vitsiälä, Hauho, Hämeenlinna
1925 Runeberginkatu 33 A, Helsinki
1926 Asunto Oy Kotikontu, Dagmarinkatu 12 - Freesenkatu 5, Helsinki
Kirjallista tuotantoa

Byggnadsritningar för småbruk. Landtmannabanken, Helsingfors 1917
Koneoppiminen

Koneoppiminen on tekoälyn osa-alue, jonka tarkoituksena on saada ohjelmisto toimimaan entistä paremmin pohjatiedon ja mahdollisen käyttäjän toiminnan perusteella. Koneoppimisessa ohjelmistolle ei ole välttämättä määritetty toimintamenetelmää (algoritmia) jokaista tilannetta varten, vaan kone oppii itsenäisesti päätymään haluttuun lopputulokseen. Esimerkiksi hakukoneet pyrkivät tarjoamaan mahdollisimman osuvia – ja oikeita – hakutuloksia käyttäjälleen. Hyvä hakukoneohjelmisto osaa esimerkiksi tunnistaa kirjoitettua tekstiä muun muassa kirjoitusvirheiden varalta, tunnistaa synonyymeja tai eri kirjoitusmuotoja. Koneen oppiminen kehittyy itsestään sitä mukaa, kun tietoa lisätään tietokantaan. Toinen käytännön esimerkki ovat roskapostisuodattimet.
Oppimista on kahdenlaista: induktiivista ja deduktiivista. Induktiiviset koneoppimismenetelmät muodostavat sääntöjä ja malleja suurista tietojoukoista. Koneoppimisella on paljon yhteistä tilastotieteen kanssa, koska molemmissa tehdään päätelmiä aineistosta, mutta koneoppimisessa selvitetään ohjelmallisten toteutusten laskennallista vaativuutta. Monet päättelyongelmat ovat NP-kovia tai vaikeampia, joten koneoppimistutkimukseen kuuluu myös likimääräisten päättelyalgoritmien kehittäminen.
Syväoppiminen on oppimista neuroverkkoon perustuen, jäljittelemällä karkeasti ihmisaivojen tapaa oppia. Syväoppimisessa virtuaaliset neuronit mallintavat todellista aivotoimintaa kerros kerrokselta.
Algoritmityypit

Koneoppimisalgoritmit luokitellaan niille annettavan opetusdatan luonteen perusteella. Yleisimmät algoritmityypit ovat:
Ohjattu oppiminen — opetusdatasta tiedetään ennalta haluttu ulostulo
Vahvistusoppiminen — oppiminen tapahtuu mallin ja ympäristön jatkuvan vuorovaikutuksen seurauksena, kun ympäristöä havainnoiva agentti arvioi mallin tuottaman ulostulon hyvyyden
Ohjaamaton oppiminen — opetusdatasta ei tiedetä mitään ennalta
Yhteydet muihin tieteenaloihin

Koneoppiminen käsittelee samankaltaisia kysymyksiä kuin matemaattinen tilastotiede, informaatioteoria, optimointiteoria ja tietojenkäsittelytiede. Toisaalta koneoppiminen voidaan nähdä myös yhtenä tekoälyn osa-alueena. Toisaalta ero perinteiseen tekoälyyn on se, että se ei yritä matkia ihmisen älykästä käytöstä, vaan ennemminkin ratkoo tiukasti määriteltyjä tehtäviä, jotka ovat ihmisen älykkyyden vahvuusalueiden ulkopuolella. Esimerkiksi koneoppimisalgoritmit löytävät helposti sellaisia säännönmukaisuuksia isoista aineistojoukoista, joita ihminen ei löydä. Tällainen säännönmukaisuus voi olla esimerkiksi tekstimassassa piilevä semanttinen piirre, joka voidaan etsiä aihemallinnuksen avulla.
Verrattaessa koneoppimista perinteiseen tilastotieteeseen, koneoppiminen on yleisempää ja enemmän painottunut algoritmien kehitykseen. Perinteisessä tilastotieteessä myös usein oletetaan aineistojoukon noudattavan tiettyä jakaumaa, kuten normaalijakaumaa, mutta koneoppimisessa ei tavallisesti tehdä mitään oletuksia aineiston jakautumisesta.
Optimointiteoriaa käytetään tavallisesti algoritmin opetusvaiheessa koneoppimisessa. Optimoinnin tavoitteina on minimoida jokin virhe koulutustiedossa ja toisaalta suorituskyvyn maksimointi.
Sovelluskohteet

Koneoppimista sovelletaan muun muassa hakukoneissa, lääketieteellisissä diagnooseissa, bioinformatiikassa, luottokorttipetosten havaitsemisessa, osakemarkkinoiden analysoinnissa, DNA-sekvenssien luokittelussa, puheentunnistuksessa, käsinkirjoituksen tunnistamisessa, konenäössä, dokumenttien luokittelussa, tietokonepeleissä ja robottien liikuttamisessa.
Kirjallisuutta > Yliopistotason oppikirjoja

Kämäräinen, Joni: Koneoppimisen perusteet.  (Otatieto-sarja)  Gaudeamus, 2023.  ISBN 9789516723795  Finna:3amk.304745
Kirjallisuutta > Muuta

Alpaydin, Ethem: Koneoppiminen.  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra Cognita, 2021.  ISBN 978-952-7367-16-2  Finna:3amk.293302
Kelleher, John D.: Syväoppiminen.  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Terra Cognita, 2020.  ISBN 978-952-7367-03-2  Finna:3amk.286452
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koneoppiminen Wikimedia Commonsissa
Imumonnit

| Imumonnit |
| --- | --- |
 Nuolimonni (Otocinclus macrospilus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit   Loricariidae  Bonaparte, 1831
Alaheimot
 Alkuimumonnit Lithogeneinae  Valeplekot Neoplecostominae  Pikkuimumonnit Hypoptopomatinae  Plekot Hypostominae  Plekot Ancistrinae  Siimapyrstöt Loricariinae 
Katso myös
   Imumonnit Wikispeciesissä   Imumonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Imumonnit (Loricariidae) kuuluvat monnikalojen (Siluriformes) lahkoon.
Alaheimot ja suvut

Imumonnit jaetaan kuuteen alaheimoon. Alaheimoihin kuuluu lukuisia sukuja, joista seuraavassa on luetteloitu tunnetuimmat.
Alkuimumonnit Lithogeneinae
Valeplekot Neoplecostominae
Pikkuimumonnit Hypoptopomatinae
Plekot Hypostominae
Plekot Ancistrinae
Siimapyrstöt Loricariinae
Alkuperä

Imumonneja elää Etelä-Amerikan jokivesistöissä maanosan pohjoisrannikolta alas Argentiinan pohjoisosiin Paranájoelle saakka. Joitain imumonnilajeja esiintyy jopa Keski-Amerikassa Costa Ricassa ja Panamassa.
Luokittelu

Akvaarioliikkeisiin tuodaan usein Etelä-Amerikasta sellaisia imumonneja, joiden taksonominen määrittely ei ole selvä. Niille on keksitty L-numero, jota käytetään kalaryhmien tunnistamiseen. Joskus käy niin, että kaksi tai useampia L-numeroita osoittautuu saman lajin eri alueilta kotoisin oleviksi populaatioksi, joskus taas samalla L-numerolle on luokiteltu kahta lajia.
Aiheesta muualla

Family Loricariidae (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.).  (englanniksi)
Akvaristi (Arkistoitu – Internet Archive) lehdissä vuonna 2006 esiteltiin imumonnilajit L-numeron mukaan
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q663380  Wikispecies: Loricariidae  ADW: Loricariidae  BioLib: 15770  BOLD: 48102  CoL: C7H  EoL: 5097  GBIF: 5158  iNaturalist: 85876  IRMNG: 114127  ITIS: 164340  NBN: NHMSYS0021168966  NCBI: 31002  Open Tree of Life: 87895  Paleobiology Database: 209057  Plazi: A31587C7-FFF8-1276-36BD-FA98FE9FB2B2  uBio: 4780745  WoRMS: 154623
Siitonen

Siitonen on suomalainen sukunimi.
Tunnettuja Siitosia:
Aino Siitonen (s. 1994), seiväshyppääjä
Armas Siitonen (1883–1952), arkkitehti
Eva-Riitta Siitonen (s. 1940), kansanedustaja, europarlamentaarikko ja Helsingin kaupunginjohtaja (kokoomus)
Hanna-Riikka Siitonen (1970–2018), muusikko, laulaja ja näyttelijä
Hannu Siitonen (s. 1949), keihäänheittäjä ja luontokuvaaja
Ilkka Siitonen (s. 1965), jalkapallomaalivahti
Juha Siitonen (s. 1960), metsänhoitaja, entomologi ja Luonnonvarakeskuksen tutkija
Kaisa Siitonen (s. 1960), juoksija
Kirsti Siitonen (1951–2020), kielitieteilijä ja kielenopetuksen kehittäjä
Konstantin Siitonen (1851–1925), kirjallisuuden suomentaja
Kristiina Siitonen (s. 1974), ringettepelaaja
Lempi Siitonen, alk. Pääkkönen (s. 1937), yleisurheilija
Matti Siitonen (1942–2021), laulaja, taiteilijanimi Fredi
Maunu Siitonen (1911–1986), arkkitehti
Pasi Siitonen (s. 1978), hip hop- ja R&B-muusikko, taiteilijanimi Stig (ennen Stig Dogg)
Pauli Siitonen (1938–2024), maastohiihtäjä
Reijo Siitonen (s. 1961), seiväshyppääjä
Sakari Siitonen (1926–2024), arkkitehti
Simo Siitonen (s. 1961), lääkintäprikaatikenraali ja Puolustusvoimien ylilääkäri
Tero Siitonen, Pelle Miljoona-yhtyeen basisti
Tuomo Siitonen (s. 1946), arkkitehti
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Sankt-Hedwigs-Kathedrale

Sankt-Hedwigs-Kathedrale.
Sankt-Hedwigs-Kathedrale on kirkkorakennus Bebelplatzilla Berliinissä. Se on Berliinin roomalais-katolisen arkkihiippakunnan katedraali.
Sisäkuva.
Katedraalin rakennutti Preussin kuningas Fredrik II Suuri vuosina 1747–1773 ja suunnitteli arkkitehti Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff. Katedraali nimettiin Sleesian suojeluspyhimyksen pyhän Hedvigin mukaan. Katedraali tuhoutui lähes kokonaan toisen maailmansodan ilmapommituksissa vuonna 1943, ja vain ulkoseinät jäivät pystyyn. Kirkko jälleenrakennettiin vuosina 1952–1963.
Venezuelankerttuli

| Venezuelankerttuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttulit Parulidae
Suku::  Kruunukerttulit Basileuterus
Laji::  griseiceps
Kaksiosainen nimi
 Basileuterus griseiceps  (PL Sclater & Salvin, 1869) 

Katso myös
   Venezuelankerttuli Wikispeciesissä   Venezuelankerttuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Venezuelankerttuli (Basileuterus griseiceps) on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Venezuelankerttulia tavataan pienellä alueella Venezuelan koillisosissa. Sen kannaksi arvioidaan 2 500–9 999 yksilöä. Laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, koska sen elinympäristöt lajin pienellä esiintymisalueella ovat tuhoutumassa.
Elinympäristö

Venezuelankerttuli elää pääasiassa koskemattomissa subtrooppisissa metsissä. Se voi elää myös luonnontilattomissa metsissä, jos niissä on tiheä aluskasvillisuus. Lajia on tavattu 1 200–2 440, mutta pääasiassa 1 400–2 100 metrin kordeulla merenpinnasta.
Äänisniemi

Kižin pogosta on Äänisniemen tunnetuin maamerkki.
Äänisniemi (ven. Заоне́жье, Zaonežje) on Venäjällä Karjalan tasavallassa sijaitseva noin 12 000lähde? neliökilometrin laajuinen niemimaa, joka muodostaa erikoisen luonnonmaantieteellisen ja kulttuurihistoriallisen alueen.
Ääniseen työntyvän niemimaan luontoa hallitsevat jääkauden luoteis-kaakkoissuunnassa muovaamat kapeat harjut ja järvet. Alueeseen kuuluvat myös niemen eteläpuolella sijaitsevat saaret. Hedelmällisen maaperänsä ja leudon ilmastonsa ansiosta Äänisniemi soveltuu hyvin maanviljelyyn ja sen kasvimaailma on poikkeuksellisen rikas. Hyötykaivannaisiin kuuluvat vanadiini ja seudulle ominainen šungiitti.
Alueelta on löydetty Peurasaaren mesoliittikautinen asuinpaikka sekä Peurasaaren kalmisto. Äänisniemellä asui saamelaisia sekä vepsäläisiä ja karjalaisia, jotka myöhemmin sulautuivat keskiajalla saapuneisiin venäläisiin. 1400-luvun alussa perustettiin Paleostrovin ja 1500-luvun alussa Kliimon (Klimetskin) luostarit. Yksi Solovetskin luostarin perustajista, munkki Sosima, oli kotoisin Tolvojasta. Sunkulainen Daniil Vikulin perusti Uikujoen vanhauskoisyhteisön. Tärkeiden kauppareittien risteyksessä sijainneesta Sungusta muodostui huomattava markkinapaikka. Seudulla kehittyi ainutlaatuinen venäläinen kansankulttuuri, joka vepsäläis- ja karjalaisvaikutteiden ohella säilytti paljon muinaisia novgorodilaisia piirteitä. Äänisniemi on kuuluisa puuarkkitehtuuristaan, joka on parhaiten säilynyt Kižin saaren museoalueella. 1800-luvulla seudulta kerättiin runsaasti satuja ja bylinoita.
1920-luvulle saakka Äänisniemi jakautui Heinälahden, Sungun, Suurlahden ja Tolvojan kuntiin. Vuonna 1927 muodostettiin Äänisniemen piiri, joka vuonna 1959 liitettiin Karhumäen piiriin. Nykyiset kunnat ovat Sunku, Suurlahti ja Tolvoja. Maatalouden keskittymisen ja maaltapaon seurauksena monet kylät ovat jääneet autioiksi.