stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Addicted to You (Aviciin kappale)

| ”Addicted to You” Avicii |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: True
 Julkaistu: 17. helmikuuta 2014
 Formaatti: CD, digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Avicii, Ash Pournouri
 Tyylilaji: elektroninen tanssimusiikki, soul, country
 Kesto: 02.28
 Levy-yhtiö: Universal Island
Aviciin muut singlet
| ”Hey Brother” 2013 | ”Addicted to You” 2014 | ”Lay Me Down” 2014 |
Addicted to You on ruotsalaistuottaja Aviciin kappale. Kappaleen ovat sanoittaneet Avicii, Ash Pournouri, Mac Davis, sekä Josh Krajcik ja se julkaistiin Aviciin True-debyyttialbumilta. Yhdysvaltalainen folk rock laulaja-lauluntekijä Audra Mae esittää kappaleella kreditoimattomat sanoituksetselvennä. Julkaistuna True-albumin neljäntenä singlenä "Addicted to You" julkaistiin Australian radioasemilla 27. marraskuuta 2013; Myöhemmin Avicii ilmoitti että "Addicted to You" sai täyden singlejulkaisun Isossa-Britanniassa 7. huhtikuuta 2014.
Kappalelista

Digital download — remix
"Addicted to You" (David Guetta remix) – 5:18
Digital download — remixes
"Addicted to You" (Avicii by Avicii) - 5:31
"Addicted to You" (David Guetta remix) - 5:18
"Addicted to You" (Sick Individuals remix) - 5:00
"Addicted to You" (Albin Myers remix) - 5:31
"Addicted to You" (Ashley Wallbridge remix) - 4:51
"Addicted to You" (Bent Collective remix) - 5:57
Käännös suomeksi
Alex Bent

| Alex Bent |
| --- | --- |
 Alex Bent esiintymässä Battlecrossin kanssa Heavy Montréalissa vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. tammikuuta 1993 (ikä 31) Oakland, Kalifornia, Yhdysvallat
Muusikko
Aktiivisena:  2005-
Soittimet:  rummut
Yhtyeet:  Trivium Arkaik  Dragonlord
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Alex Bent (s. 31. tammikuuta 1993) on yhdysvaltalainen rumpali, joka parhaiten tunnistetaan yhtyeistä Trivium, Dragonlord sekä Arkaik. Bent on soittanut myös yhtyeissä Battlecross sekä Brain Drill ja kiertänyt Testamentin sekä Decepit Birthin kanssa.
Lapsuus ja nuoruus

Bent syntyi 31. tammikuuta 1993 Kalifornian Oaklandissa. Hän aloitti rumpujen soiton 11-vuotiaana ja osallistui soittokilpailuihin jo nuorena. Bentin täytettyä 15 hän soitti marssiorkesteri Modesto Junior Jazz Bandin kanssa  ja täytettyään 18 hän osallistui Guitar Centerin rumpukilpailuun päästen oman alueen finaaleihin saakka.
Ura

Vuonna 2011 Bent liittyi metalliyhtye Arkaikiin ja kiersi heidän sekä Decrepit Birthin ja Hatriotin kanssa vuonna 2012.
2015 Bent liittyi Testament -kitaristi Eric Petersonin black metal -projektiin Dragonlordiin. Samana vuonna amerikkalaisyhtye Battlecross pyysi Bentin soittamaan heidän "Summer of Doom" -kesäkiertueelle yhtyeiden Crowbar ja Lord Dying kanssa. Myöhemmin samana vuonna Testament pyysi Bentiä tuuraamaan Gene Hoglania muutaman keikan ajaksi.
Tammikuussa 2017 Trivium erotti rumpali Paul Wandtken yhtyeestä ja aloitti uuden rumpalin etsinnän. Tuottaja Mark Lewis ehdotti Bentiä uudeksi rumpaliksi ja Trivium kutsui hänet koesoittoon. Myöhemmin samassa kuussa Trivium ilmoitti, että Bent on yhtyeen uusi rumpali.
Diskografia

Arkaik
Metamorphignition (2012, Unique Leader Records)
Battlecross
Rise to Power (2015, Metal Blade Records)
Dragonlord
Dominion (2018, Spinefarm Records)
Trivium
The Sin and the Sentence (2017, Roadrunner Records)
What the Dead Men Say (2020, Roadrunner Records)
In the Court of the Dragon (2021, Roadrunner Records)
Amos Whitney

Amos Whitney
Amos Whitney (8. lokakuuta 1832 – 5. elokuuta 1920) oli yhdysvaltalainen mekaanikko ja tehtailija, jonka nimi on tullut tunnetuksi Pratt & Whitneyn toisena perustajana. Hän syntyi Biddefordissa Mainessa ja kävi kansakoulua Biddefordissa ja Saccarappassa sekä New Hampshiren Exeterissä. Kolmetoistavuotiaana hän pääsi oppipojaksi Massachusettsin Lawrencessa sijainneeseen Essex Machine Companyyn, joka valmisti vetureita ja työkaluja. Oppipoika- ja kisällivuosien jälkeen Whitney pääsi töihin Samuel Coltin asetehtaaseen Hartfordiin Connecticutiin. Whitney ystävystyi asetehtaassa työskennelleen Francis Prattin kanssa ja molemmat miehet hakeutuivat Phoenix Iron Worksin palvelukseen.
Vuonna 1860 Whitney ja Pratt alkoivat rakentaa koneita vapaa-ajallaan. Vuonna 1864 he saattoivat jättää työnsä vieraan palveluksessa ja keskittyä uuteen Pratt & Whitney -yritykseen. Yritys menestyi loistavasti ja Whitney toimi yrityksen koneenrakennuksesta vastaavana johtajana. Yrityksen kasvaessa hänestä tuli varatoimitusjohtaja ja vuonna 1898 toimitusjohtaja. Vuoden 1902 yritysjärjestelyn jälkeen Whitney jäi eläkkeelle, mutta hän jatkoi vielä vuosikaudet hallituksen jäsenenä. Whitney kuoli Portlandissa Mainessa.
Amos Sawyer

| Amos Sawyer |
| --- | --- |

Liberian presidentti
 1990–1994  
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1945
Kuollut: 16. helmikuuta 2022 (76 vuotta)
Ammatti:  poliitikko, politiikan tutkija
Amos Claudius Sawyer (15. kesäkuuta 1945 – 16. helmikuuta 2022) oli Kansallisen Yhtenäisyyden Väliaikaishallituksen presidentti Liberiassa 22. marraskuuta 1990 – 7. maaliskuuta 1994. Hän oli kansanpuolue LPP:n jäsen.
Presidentti Samuel Doen sieppauksen (ja mahdollisen murhan) jälkeen, 9. syyskuuta – 22. marraskuuta 1990, sekä kapinallisjohtaja Prince Johnson että Charles Taylor vaativat itselleen presidentin paikan. Elokuussa Guineassa pidetyn hätäkokouksessa Sawyer valittiin väliaikaishallinnon presidentiksi ja piispa Roland Diggs varapresidentiksi. Valinnan suoritti 35 liberialaista, jotka edustivat seitsemää poliittista puoluetta ja yhtätoista muuta ryhmää. Yksivuotinen määräaika pidennettiin sisällissodan jälkeen. Vuonna 1994 Sawyer joutui luopumaan presidentin paikasta osana rauhanneuvotteluja. Tämän jälkeen Liberian virallinen johtaja ei enää ollut presidentti, vaan kansankokouksen valtionneuvoston presidentti.
Sawyer on koulutukseltaan filosofian tohtori yhdysvaltalaisesta Northwestern Universitystä. Hänen pääaineensa oli politiikan tutkimus.
Presidenttikautensa jälkeen Sawyer muutti tutkijaksi Indianan yliopistoon Yhdysvaltoihin.
Yxnollaykkönen (albumi)

| Yxnollaykkönen 101 |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1997
 Formaatti: CD, c-kasetti
 Levy-yhtiö: K-Tel International Finland
muut julkaisut
| Aamuyö 1995 | Yxnollaykkönen 1997 |   |
Yxnollaykkönen on 101-yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1997. Se menestyi edeltäjäänsä huonommin ja yhtye katosi julkisuudesta toisen albumin jälkeen.
Kappaleet

Jungle Eva – 4.19
Haluan Extaasiin – 3.34
Sen minkä pyytää – 4.39
Viereeni vielä jää – 4.01
Rakkaudesta sinuun – 4.00
Uskothan – 3.51
Kuolen ikävään – 4.16
Ei oo – 3.31
Luotan kohtaloon – 4.19
Paeta jos voisin – 3.43
Miksi rakkain – 4.13
En koskaan – 4.04
Kuulee yö – 5.12
Haluan extaasiin (80's house remix) – 4.48
Žibuoklė Martinaitytė

Žibuoklė Martinaitytė-Rosaschi (s. 1973 Leningrad) on liettualainen säveltäjä.
Martinaitytė opiskeli aluksi Juozo Naujalio muzikos gimnazijassa Kaunasissa ja jatkoi sitten sävellysopintoja Liettuan musiikki- ja teatteriakatemiassa vuosina 1991–1993 Bronius Kutavičiuksen sekä vuosina 1993–1997 Julius Juzeliūnaksen johdolla. Hän osallistui myös monille ulkomailla järjestetyille kursseille, kuten Darmstadtin uuden musiikin kesäkursseille Saksassa vuonna 1998. Martinaitytė voitti vuonna 2010 parhaan orkesteriteoksen palkinnon teoksella Thousand Doors to the World Liettuan säveltäjäliiton järjestämässä sävellyskilpailussa. Hän on tullut useassa muussakin yhteydessä Liettuan säveltäjäliiton palkitsemaksi ja saanut muitakin palkintoja. Esimerkiksi vuonna 2020 hänelle myönnettiin sekä Liettuan kansallinen kulttuuri- ja taidepalkinto että Guggenheim-stipendi.
Martinaitytė on säveltäjänä ollut aktiivisin kamarimusiikin parissa. Hän on suosinut epätavallisia instrumentaatioita, joissa korostuvat matalan rekisterin äänet. Hän on teoksissaan myös haastanut soitinten teknisiä rajoja. Maita, joissa Martinaitytėn tuotantoa on esitetty, ovat olleet Liettua, Suomi, Venäjä, Ukraina, Puola, Saksa, Itävalta, Ranska ja Yhdysvallat. Aloitettuaan uransa Euroopassa säveltäjä on asettunut New Yorkiin.
Albert Barillé

Albert Barillé vuonna 2007.
Albert Barillé (14. helmikuuta 1920 Pariisi – 5. helmikuuta 2009 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen piirrossarjojen tekijä. Hän oli intohimoinen opettaja ja tuli tunnetuksi opettavaisista Olipa kerran -sarjoistaan. Barillé kuoli 88-vuotiaana Neuilly-sur-Seinessa.
»Kun lapsemme haluavat tietää, ruoki heidän uteliaisuuttaan. Kohtele heitä myös yksilöinä, jotka ymmärtävät usein enemmän kuin aikuiset luulevat. Se vahvistaa heitä ja he tulevat kiittämään sinua siitä.» 
(Albert Barillé)
Tuotanto

Barillén ensimmäinen ohjaustyö oli nukkeanimaatio Colargoli vuonna 1974. Tätä seurasi animaatiostudio Procidiksen perustaminen. Studio keskittyi tuottamaan opettavia ja viihdyttäviä piirrosanimaatioita lapsille. Kaikkiaan hän loi seitsemän Olipa kerran -sarjaa:
Olipa kerran ihminen (Il était une fois... l'Homme, 1978)
Olipa kerran avaruus (Il était une fois... l'Espace, 1981)
Olipa kerran elämä (Il était une fois... la Vie, 1986)
Olipa kerran Amerikka (Il était une fois... les Amériques, 1991)
Olipa kerran keksijät (Il était une fois... les Découvreurs, 1994)
Olipa kerran löytöretket (Il était une fois... les Explorateurs, 1997)
Olipa kerran planeetta Maa (Il était une fois... notre Terre, 2008)
Sarjoja on käännetty yli 30 kielelle, ja ne ovat saaneet maailmanlaajuista tunnustusta.
Aiheesta muualla

Albert Barillé Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Procidis (englanniksi, ranskaksi)
Ylen Elävä arkisto: Albert Barillé teki maailmanhistorian tutuksi koko perheelle
Albrecht von Hagen

Von Hagen (edessä) ja Peter Yorck von Wartenburg natsien kansantuomioistuimessa
Albrecht von Hagen (11. maaliskuuta 1904 Langen, Pommeri – 8. elokuuta 1944 Plötzenseen vankila, Berliini) oli saksalainen lakimies ja upseeri, joka osallistui natsihallinnon vastaiseen heinäkuun 20. päivän salaliittoon.
Hagen opiskeli asianajajaksi Heidelbergissä. Vuonna 1935 hän meni vapaaehtoisena upseerikoulutukseen, joten toisen maailmansodan sytyttyä hänet kutsuttiin asepalvelukseen reservinupseerina. Hän tutustui Claus von Stauffenbergiin Pohjois-Afrikan taistelujen aikana. Stauffenberg suostutteli Hagenin liittymään natsien vastaiseen salaliittoon.
Keväällä 1944 Hagen ja Joachim Kuhn hankkivat räjähteen, josta tehtiin pommi Adolf Hitlerin salamurhaa varten. Pommi toimitettiin kenraalimajuri Hellmuth Stieffin välityksellä Stauffenbergille, joka räjäytti pommin 20. heinäkuuta 1944 Hitlerin Itä-Preussin päämajassa Sudenpesässä. Hitler jäi kuitenkin henkiin ja salaliittolaisten vallankaappausyritys epäonnistui.
Monien muiden salaliittolaisten lailla Hagen tuomittiin natsien kansantuomioistuimessa Volksgerichtshofissa kuolemaan ja hänet hirtettiin Plötzenseen vankilassa Berliinissä 8. elokuuta 1944.
Albrecht Mayer

Albrecht Mayer
Albrecht Mayer (s. 3. kesäkuuta 1965 Erlangen) on saksalainen oboisti.
Mayer aloitti musiikillisen toimintansa katedraalikuorossa kotikaupungissaan Bambergissa. Hän sai piano-, nokkahuilu- ja lauluopetusta ennen oboensoiton aloittamista 10-vuotiaana. Hänen opettajiaan olivat Gerhard Scheuer, Georg Meerwein, Maurice Bourgue ja Ingo Goritzki. Mayer aloitti ammattiuransa vuonna 1990 Bambergin sinfoniaorkesterin ensimmäisenä oboistina. Vuonna 1992 hän siirtyi samaan toimenkuvaan Berliinin filharmonikkoihin. Mayer on tullut tunnetuksi solistina; hän on soittanut muiden muassa Claudio Abbadon, Simon Rattlen, Nikolaus Harnoncourtin ja Jakub Hrůšan johdolla. Hän on myös johtanut itse orkestereita soittaessaan. Mayer teki Carnegie Hall -debyyttinsä vuonna 2007 Orpheus Chamber Orchestran kanssa. Kamarimusiikissa hänen yhteistyökumppaneihinsa ovat kuuluneet Thomas Quasthoff, Hélène Grimaud, Leif Ove Andsnes, Lars Vogt ja Vital Julian Frey. Mayer on perustanut myös oman kokoonpanonsa, Ensemble New Seasonsin.
Mayer on soittanut oboen lisäksi oboe d'amorea ja englannintorvea. Hän on alkuperäisen oboelle suunnatun ohjelmiston lisäksi soittanut ja levyttänyt muille soittimille ja laulajille sävellettyjä teoksia oboelle sovitettuina. Hän on levytyksillään saavuttanut menestystä sekä klassisen musiikin että popin listoilla.
Joulukuussa 2006 Mayer sai Bambergin kaupungin E.-T.-A.-Hoffmann-Preisin. Hän sai Echo Klassik -palkinnon "vuoden instrumentalistina" 2004 ja 2010 sekä "vuoden musiikki-DVD-äänityksestä" 2008. Vuonna 2013 Mayer pääsi Gramophone Hall of Fameen.
Mayer perusti lokakuussa 2011 Albrecht-Mayer-Stiftungin verkkokalvon ja näköhermon sairauksien tutkimuksen ja hoidon tukemiseksi.
Albert LeGatt

Albert LeGatt (s. 6. toukokuuta 1953 Melfort) on kanadalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Prince-Albertin hiippakuntaan 9. kesäkuuta 1983 ja nimitettiin Saskatoonin hiippakunnan johtoon 26. heinäkuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Blaise-Ernest Morand, jota avustivat James Martin Hayes ja Peter Joseph Mallon.
LeGatt sai 3. heinäkuuta 2009 nimityksen Saint-Bonifacen arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 21. syyskuuta.
Yvonne van Gennip

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yvonne van Gennip |  Yvonne van Gennip |  Yvonne van Gennip |  |
Maa:   Alankomaat
Naisten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Calgary 1988 | 1 500 m |  |
|  Kultaa | Calgary 1988 | 3 000 m |  |
|  Kultaa | Calgary 1988 | 5 000 m |  |
| Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Skien 1988 | yleisluistelu |  |
|  Pronssia | West Allis 1987 | yleisluistelu |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1989 | yleisluistelu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Groningen 1985 | yleisluistelu |  |
|  Hopeaa | Geithus 1986 | yleisluistelu |  |
|  Hopeaa | Groningen 1987 | yleisluistelu |  |
|  Pronssia | Kongsberg 1988 | yleisluistelu |  |
|  Pronssia | Sarajevo 1991 | yleisluistelu |  |
Yvonne van Gennip (s. 1. toukokuuta 1964 Haarlem, Alankomaat) on alankomaalainen pikaluistelija ja kolminkertainen olympiavoittaja Calgaryn kisoista 1988.
Van Gennip loukkasi jalkansa, ja se leikattiin vain kaksi kuukautta ennen Calgaryn olympialaisia. Itä-Saksan naiset olivat suuria suosikkeja pitkillä matkoilla, mutta van Gennip yllätti heidät. Hän teki 3 000 ja 5 000 metrillä maailmanennätysajat 4.11,94 ja 7.14,13 sekä voitti kultaa myös 1 500 metrillä ajalla 2.00,68. Neljä vuotta aiemmin van Gennip sijoittui Sarajevon olympialaisissa 3 000 metrillä viidenneksi, 1 000 metrillä kuudenneksi ja 1 500 11:nneksi. Neljä vuotta suurmenestyksensä jälkeen Albertvillen olympialaisissa 1992 hän sijoittui 3 000 metrillä kuudenneksi ja 1 500 metrillä hänet hylättiin.
Yleisluistelun MM-kilpailuissa van Gennip voitti kolme mitalia: hopeaa Skienissä 1988 sekä pronssia West Allisissä 1987 ja Lake Placidissä 1989. Lisäksi hän sijoittui neljänneksi vuosina 1985 ja 1986 sekä viidenneksi vuonna 1991. EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa vuosina 1985, 1986 ja 1987 sekä pronssia vuosina 1988 ja 1991. Vuonna 1992 hän sijoittui neljänneksi ja vuonna 1989 viidenneksi. Nuorten sarjassa hän saavutti MM-hopeaa vuonna 1982 ja MM-pronssia vuonna 1981.
Calgaryn olympialaisten kahden maailmanennätyksensä lisäksi van Gennip luisteli maaliskuussa 1987 Heerenveenissä 3 000 metrin maailmanennätyksen 4.16,85 sekä 5 000 metrin ME-ajan 7.20,36. Maaliskuussa 1988 hän luisteli Heerenveenissä arvokisaohjelmaan kuulumattomalla 10 000 metrillä maailmanennätyksen 15.25,25.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yvonne van Gennip Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Albrecht Kossel

| Albrecht Kossel |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1853 Rostock
Kuollut: 1927
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Felix Hoppe-Seyler
Tutkimusalue:  Biokemia ja fysiologia
Palkinnot:   Nobelin lääketieteen palkinto (1910)
Ludwig Karl Martin Leonhard Albrecht Kossel (1853–1927) oli saksalainen lääkäri, joka sai Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon vuonna 1910 solubiologian, etenkin proteiinien ja nukleiinihappojen tutkimuksesta.
Kossel syntyi Rostockissa  ja meni vastaperustettuun Strasbourgin yliopistoon opiskelemaan lääketiedettä. Osan opinnoistaan hän suoritti kotikaupunkinsa Rostockin yliopistossa, missä hän sai valmiiksi lääketieteen tohtorin tutkinnon vuonna 1878. Hän työskenteli useissa Saksan yliopistoissa: Berliinissä, Freiburgissa, Marburgissa ja Heidelbergissä.
Aamulehti

| Aamulehti |
| --- | --- |

 Aamulehden ensimmäisen numeron etusivu (3.12.1881).
Lyhenne:  AL
Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Sanoma
Julkaisija:  Sanoma
ISSN:  ISSN 0355-6913
Levikki:  98 408 (LT 2016)
Kokonaislevikki:  107 477 (LT 2016)
Perustettu:  1881
Päätoimittaja:  Sanna Keskinen vastaava
Sitoutuneisuus:  sitoutumaton (1992 asti Kok.)
Kotikunta:  Tampere
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloidi
Ilmestymistiheys:  7 päivänä viikossa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Aamulehden konttori vuonna 1906.
Aamulehti (AL) on vuonna 1881 perustettu tamperelainen sanomalehti. Se on levikiltään Suomen toiseksi suurin seitsenpäiväinen sanomalehti. Aamulehti oli vuosina 1998–2020 osa Alma Media -konsernia. Sen omistaa toukokuusta 2020 lähtien Sanoma. Ensimmäinen lehti julkaistiin 3. joulukuuta 1881. Lehti oli pitkään kokoomuksen äänenkannattaja, mutta maakuntalehdistön yleistä suuntausta noudattaen se julistautui sitoutumattomaksi vuonna 1992. Aamulehden levikki vuonna 2016 oli 98 408.
Aamulehteä julkaistiin aiemmin broadsheet-muodossa, mutta se siirtyi tabloidi-kokoon 1. huhtikuuta 2014.
Aamulehden toimitus sijaitsee Tampereen Keskustorin laidalla Finlaysonin alueella niin sanotussa Siperia-kiinteistössä. Lehden paino toimii kaupungin eteläpuolella Sarankulmassa. Ennen muuttoa vuonna 2001 toimitus sijaitsi Sarankulmassa.
Aamulehden muut tuotteet

Aamulehti.fi ja Aamulehden uutissovellus
Moro – torstaisin ilmestyvä viikkolehti, joka kertoo tamperelaisista ilmiöistä. Moron jakelumäärä on 175 000 kpl.
Koti-lehti – kodinetsijöiden, kiinteistönvälittäjien, uudisrakentajien ja vuokranantajien lauantaisin ilmestyvä lehti. Asuntoilmoitusten ohessa Koti tuo esille ajankohtaisia asumisen aiheita.
Linja

Aamulehti julisti syyskuussa 2017 pyrkivänsä sukupuolineutraaliin kielenkäyttöön. Lehti ilmoitti luopuvansa muun muassa nimikkeistä puhemies, lautamies, luottamusmies ja palomies.
Kohu sepitetyistä jutuista

Aamulehti poisti 551 toimittaja Matti Kuuselan kirjoittamaa juttua sen jälkeen, kun Kuusela oli elämäkerrassaan kertonut käyttäneensä fiktiota joissakin lehdelle kirjoittamissaan jutuissa. Aamulehti valitsi tutkija Maria Lassila-Merisalon selvittämään Kuuselan juttujen toden­peräisyyttä.
Lassila-Merisalo tutki Aamulehden poistamat, Kuuselan vuosina 2015–2023 kirjoittamat jutut. Lassila-Merisalo kuvaili Kuuselan käyttäneen teksteissään kaunokirjallisia keinoja ja myös puhdasta sepitettä, ja lisäksi laiminlyöneen eräitä journalismin perusperiaatteita, mutta hän ei kuitenkaan löytänyt viitteitä siitä, että Kuusela olisi tarkoituksellisesti johtanut toimitusta tai lukijoita harhaan tai tavoitellut toiminnallaan mitään erityistä etua. Lassila-Merisalon mukaan lehden vakituiset lukijat tunnistivat Kuuselan jutut omaksi lajikseen ja osa heistä myös piti niitä arvossa.
Kuuselan jutuista noin 30 sisälsi sepitettä ja noin kymmenessä niistä keksitty aineisto oli muodossa, jota lukija ei voinut tunnistaa sepitteeksi. Journalismieettisiä ongelmia oli kaikkiaan noin viidessä prosentissa selvitysaineiston 607 jutusta.
Selvityksen jälkeen Aamulehti palautti Kuuselan jutut lehden verkkosivuille erityismerkinnöin varustettuina.
Vastaavat päätoimittajat

F. V. Jalander 1881–1883
Kaarlo Viljakainen 1884–1905
Aukusti Alhovuori 1905–1912
Eetu A. Alha 1913–1926
Vilho Osonen 1926–1931
Jaakko Tuomikoski 1931–1956
Jaakko Hakala 1956–1964
Väinö Peltonen 1964–1970
Raino Vehmas 1971–1979
Pertti Pesonen 1979–1990
Raimo Seppälä 1991–1995
Hannu Olkinuora 1995–2000
Matti Apunen 2000–2010
Jouko Jokinen 2010–2017 vastaava
Jussi Tuulensuu päätoimittaja 2015–, vastaava 2017 (vt.), 2018–2023
Tomi Lähdeniemi 2023–
Sanna Keskinen 2023–
Tunnettuja toimittajia

Matti Arjanne
Jussi Kirjavainen
Sakari Kumpulainen
Erkka Lehtola
Matti Pitko
Jorma Pokkinen
Eero Rekola
Uuno Sinisalo
Oiva Talvitie
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aamulehti Wikimedia Commonsissa
Aamulehden kotisivut
Aamulehti 1881–1910 Kansallisarkiston historiallinen sanomalehtikirjasto.
Seppälä, Raimo: Sata vuotta Suomen puolesta. Aamulehden linjanvetoa vuosina 1881–1981.  Tampere:  Tampereen kirjapaino, 1981.  ISBN 951-99330-8-5.
Amos Tversky

Amos Tversky (hepr. ‏עמוס טברסקי‎; 16. elokuuta 1937 – 2. kesäkuuta 1996) oli israelilainen psykologi ja tutkija. Hänet tunnetaan erityisesti prospektiteorian kehittämisestä, kognitiivisten vinoumien tutkimisesta ja pitkästä yhteistyöstä Daniel Kahnemanin kanssa.
Toisten teoksia Tverskystä

Lewis, Michael: The Undoing Project: A Friendship that Changed Our Minds.  New York:  W. W. Norton & Company, 2017.  ISBN 978-0-393-25459-4.
Albert Leménager

Albert Leménager (13. helmikuuta 1900 – 17. elokuuta 1967) oli kanadalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 5. huhtikuuta 1924 ja nimitettiin Yarmouthin piispaksi 6. heinäkuuta 1953. Piispaksi vihkiminen seurasi 31. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ildebrando Antoniutti, jota avustivat Camille-André Le Blanc ja Albini LeBlanc. Leménager osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja kuoli 67-vuotiaana elokuussa 1967.
Alankomaiden kommunistinen puolue

Alankomaiden kommunistisen puolueen logo.
Alankomaiden kommunistinen puolue (hollanniksi Communistische Partij Nederland, CPN) oli vuosina 1909–1991 Alankomaissa toiminut kommunistinen puolue puolue. Se tunnetaan myös nimellä Hollannin kommunistinen puolue. Alankomaiden kommunistisen puolueen alkuperäinen nimi oli Sosiaalidemokraattinen puolue.
Historia

Sosiaalidemokraattinen puolue (SDP) perustettiin vuonna 1909. SDP:n perustaja ja ensimmäinen puheenjohtaja oli David Wijnkoop.
SDP vaihtoi nimensä Alankomaiden kommunistiseksi puolueeksi 17. marraskuuta vuonna 1918 ja otti ohjelmaansa marxismi-leninismin. Huhtikuussa vuonna 1919 CPN liittyi Kominterniin. Alkuvuosina puoluetta heikensivät erimielisyydet, jotka johtivat trotskilaisen Henk Sneevlietin ympärille muodostuneen oppositioryhmän eroon ja jäsenmäärän kutistumiseen. Jäsenmäärä kasvoi kuitenkin 1930-luvulla ja oli 11 000 vuonna 1940.
Toisen maailmansodan aikana toukokuussa vuonna 1940 CPN perusti saksalaismiehitystä vastustaneen maanalaisen vastarintaliikkeen, minkä seurauksena natsi-Saksan miehityshallinto kielsi puolueen toiminnan. Helmikuussa vuonna 1941 CPN osallistui yleislakon organisointiin. Miehityshallinto mursi kuitenkin lakon kovin ottein ja aloitti CPN:n jäsenten maanlaajuisen vainon. Yli puolet CPN:n jäsenistä menetti henkensä taistelussa miehittäjiä vastaan. Taistelun aikana CPN alkoi julkaista lehteä nimeltä De Waarheid (suom. Totuus), josta tuli sodan jälkeen puolueen pää-äänenkannattaja.
Sodan jälkeen puoluetta johti Paul de Groot. Vuoden 1946 parlamenttivaaleissa CPN sai 10,6 % annetuista äänistä ja 10 edustajapaikkaa parlamentin alahuoneeseen. Maolaiset erosivat puolueesta 1960-luvulla ja perustivat oman puolueen. CPN siirtyi politiikassaan 1970-80-luvuilla pois marxismi-leninismin linjalta ja sulautui lopulta yhteen kolmen muun puolueen kanssa vuonna 1991, jolloin syntyi sosiaalidemokraattisia ja liberaaleja arvoja edustava puolue nimeltään GreenLeft.