stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tarawan taistelu
Taustaa

Vuosi Pearl Harborin jälkeen Yhdysvaltain asevoimat valmistautui vastahyökkäykseen japanilaisia vastaan. Tukikohtiin Havaijille, Fidžisaarille ja Uusille-Hebrideille koottiin joukkoja, laivoja ja lentokoneita. Päämääräksi päätettiin kaksipuolinen hyökkäys, jossa maavoimat etenisivät Uuden-Guinean suuntaan ja kohti Filippiinejä. Samaan aikaan laivasto ja merijalkaväki etenisivät keskisen 
Tyynenmeren saariryhmiä pitkin. Ensimmäiseksi kohteeksi valittiin Gilbertsaaret. Japanilaiset tajusivat tämän ja olivat siksi raskaasti linnoittaneet Gilbertsaaret. Suurimmat puolustusasemat olivat Makinin ja Tarawan atolleilla.
Tarawan linnoituksesta

Tarawa oli sekä ihmisen ja luonnon rakentama linnoitus. Koralliriutta, joka ympäröi saaria, oli paha este laivolle. Lisäksi japanilaiset olivat miinoittaneet siinä olevat aukot. Rannoille oli vedetty piikkilankaesteitä ja korealaiset orjatyöläiset olivat rakentaneet yli 400 tykkiasemaa ja bunkkeria. Näiden varustuksien tarkoitus oli ohjata hyökkääjän joukot raskaan tykistön tuleen. Tarawalla oli muun muassa Singaporesta siirrettyjä 203 mm:n (8 tuuman) rannikkotykkejä. Saareen oli niiden lisäksi kätketty maahan tavallisia kenttätykkejä ja panssarivaunuja. Kontra-amiraali Shibasaki komensi Tarawan noin 4 800 miehen varuskuntaa, joista puolet kuului merivoimien erikoisjoukkoihin.
Yhdysvaltalaisten suunnitelmasta ja riskeistä

Yhdysvaltalaiset varasivat maihinnousuhyökkäykseen 5. amfibioryhmän komentajanaan kontra-amiraali Richmod K. Turner. Tukena oli vara-amiraali Raymond A. Spruancen johtama 5. laivasto, johon kuului muun muassa 11 lentotukialusta sekä kuusi taistelulaivaa.
Yllätys tuntui yhdysvaltalaisten mielestä olevan parhain keino murtaa japanilaisten puolustus Tarawalla, joten hyökkäystä edeltävästä laivaston tulivalmistelusta luovuttiin, samoin tykistön sijoittamisesta lähimmälle miehittämättömälle saarelle. Tämä merkitsi myös sitä, että sotilaat joutuisivat nousemaan maihin ilman, että vastustajan puolustusta olisi mitenkään heikennetty.
Yksikkö, joka määrättiin hyökkäämään Betio Islandille Tarawa-atollin lounaiskulmaan, oli 2. merijalkaväkidivisioona (kyseinen divisioona kunnostautui myöhemmin Inchonin maihinnousussa). Sitä komensi kenraalimajuri Julian Smith. Maihinnousua varten koulutetut Yhdysvaltain merijalkaväen joukkojen ensimmäiset hyökkäysaallot päätettiin kuljettaa maihinnousuvaunuilla, amtraceilla. Kuitenkin vain 125 tällaista alusta oli saatavilla, joka tarkoitti sitä, että loput joukot piti lähettää veneillä ja jos ne juuttuisivat koralliriuttohin, pitäisi miesten kahlata laguunin poikki vihollisen tulen alla. Enteet eivät siis olleet hyviä.
Yhdysvaltalaiset hyökkäävät

Yhdysvaltalaisten hyökkäys alkoi ilmahyökkäyksillä japanilaisia vastaan 13.–17. marraskuuta. Sen jälkeen merivoimat jatkoivat sulkutulella, jonka suojassa maihinnousujoukot irtautuivat aluksistaan kohti Makinin rantaa. 20. marraskuuta eräs Yhdysvaltain laivastotykeistä oli osunut suoraan japanilaisten pääbunkkeria päin, minkä seurauksena japanilainen amiraali Keiji Shibazaki ja useat japanilaiset upseerit saivat surmansa. Yhdysvaltalainen jalkaväki nujersi 20. päivään mennessä saaren 250 japanilaisen vastarinnan. Makin oli näin vallattu ja huomio kääntyi Tarawaan.
Hyökkäys alkoi marraskuun 20. päivän aamuna 1943 rynnäköllä Betio Islandin pohjoiselle rannikolle. Sotilaat laskeutuivat maihinnousuvaunuihin, jotka lähtivät viemään heitä koralliriutan poikki. Laivasto avasi viime hetkillä sulkutulen, joka ei kuitenkaan heikentänyt japanilaisten puolustusta. Kranaatteja alkoi sadella maihinnousijoiden niskaan pakottaen laivat vetäytymään ja jättämään merijalkaväen yksin. Kun maihinnousijat saapuivat rantaan, he huomasivat laivaston sulkutulen vaurioittaneen japanilaisten puolustusta vain vähän. Kranaatit ja konekiväärituli niittivät yhdysvaltalaisia rantaan.
Yhdysvaltain merijalkaväen 1. pataljoona menetti 10 % miehistään ennen kuin se pääsi edes rantaan. Sitä seuranneet pataljoonat menettivät noin 20 % miehistään vedessä. Kun eloonjääneet pääsivät rantaan, aloittivat japanilaiset tulen bunkkereistaan. Merijalkaväki joutui tuhoamaan bunkkerit kranaatein ja räjähtein yksi kerrallaan. Kun maihinnousuvaunut oli lähetetty, seuraavat hyökkäysaallot tulivat veneillä, jotka juuttuivat koralliriuttoihin. Miesten oli siis kahlattava rantaan. Keskipäivään mennessä merijalkaväki oli vielä jumissa rantakaistaleella, joka oli vain kuusi metriä leveä. Jotkut maihinnousuvaunujen kuljettajat ohjasivat vaununsa takaisin pelastaakseen koralliriutalla kahlaavia sotilaita. Lisäjoukkoja saapui hitaasti rantaan ja iltaan mennessä 5 000 yhdysvaltalaista oli rantautunut Tarawalle. Yhdysvaltalaiset ylittivät rantavallin yöllä ja tuhosivat japanilaisten tykkiasemia ja bunkkereita. Maihinnousu oli vaatinut jo tuolloin 1 500 yhdysvaltalaista uhria ja se onkin suhteellisesti yksi verisimpiä yhteenottoja, joita yhdysvaltalaiset ovat käyneet. Yön suojassa he toivat omaa tykistöään rantaan.
Seuraavana päivänä myös toinen amerikkalainen maihinnousu sai vastaansa murhaavaa tulta, mutta yhä enemmän sotilaita pääsi rantaan ja amerikkalaisen tykistön murjoessa japanilaisten bunkkereita alkoi olla selvää, että taistelu kääntyisi amerikkalaisten eduksi. Kahta päivää myöhemmin Betiosaari oli vallattu, vähän myöhemmin koko Tarawa.
Jälkiseuraukset

Yli tuhat yhdysvaltalaista kuoli Tarawan taisteluiden aikana. Tieto järkytti kotirintamaa ja se osoitti, ettei japanilaisia voitettaisi helpolla. Opittiin että tällaisia rintamahyökkäyksiä tuli aina edeltää laivaston ja ilmavoimien tulivalmistelu.
Tarawalla havaittiin myös, että laivatykistön miinakranaatein ampuma laakatuli teki siivotonta jälkeä maastossa mutta jätti vankat korsut ja kasematit ehjiksi. Silloin siirryttiinkin käyttämään epäsuoraa kaaritulta panssariammuksin ja teho lisääntyi huomattavasti. Lisäksi tulituksen käyttöä muutettiin, aikatauluista luovuttiin ja siirryttiin lentotähystykseen. Tulenjohtokone seurasi vene- ja traktoririvien etenemistä, jolloin tulituki voitiin pitää yllä aivan viime hetkeen asti ennen rantautumista. Samoin taistelusukeltajat aloittivat työnsä, vedenalaiset esteet raivattiin räjähteiden avulla ja muun muassa Borneon maihinnousussa räjäytettiin koralliriuttoihin satojen metrien laajuisia turvallisia aukkoja.
Myös maihinnousuveneitä ja uivia panssarivaunuja tuli olla enemmän. Tämä operaatio auttoi merijalkaväkeä valtaamaan lisää uusia saaria.
Tarawan taistelua kuvannyt dokumenttifilmi With the Marines at Tarawa voitti vuoden 1944 Oscar-palkinnon parhaasta lyhytdokumentista.
Tarawa Atollin sijainti
Tarawa Atollin linnoitukset ja lentokenttä
Toisen Merijalkaväkidivisioonan tunnus Seuraa minua (engl. Follow Me)
Maihinnousun valmistelua
Tawara ilmasta vuonna 1943
Kaatuneita Tarawan rannalla
Puusarvi

Puusarvi on muodoltaan eläimen sarvea muistuttava trumpettisoitin, jonka pituus vaihtelee 25–35 senttimetrin välillä. Polttaen tai puukolla kaivertaen tehtyjä sormiaukkoja puusarvissa on neljästä kuuteen. Joissakin soittimissa on soittimen alapuolella myös peukaloaukko.
Ehytputkinen puusarvi on tehty kaivertamalla ja polttamalla. Kahdesta osasta tehtyä puusarvea on kutsuttu muun muassa lulletiksi. Lulletti rakennettiin halkaisemalla puu, kovertamalla osat ja sitten liittämällä osat toisiinsa tuohivanteella.
Puusarvella on soitettu paimenessa ollessa. Kuuluva ääni on myös pelottanut mahdollisia petoja.
Puu ja lehti

| Puu ja lehti> Tree and leaf.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  J. R. R. Tolkien
Julkaistu:  1964
Suomennos
Suomentaja:  Vesa Sisättö, Kersti Juva, Johanna Vainikainen-Uusitalo
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  951-0-27195-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Puu ja lehti (engl. Tree and leaf) on ensi kertaa vuonna 1964 ilmestynyt J. R. R. Tolkienin kokoomateos. Teos sisältää Tolkienin tutkielman Saduista (On Fairy-Stories) vuodelta 1937 ja novellin Niukun lehti (Leaf by Niggle) vuodelta 1945. Vuoden 1988 laitos sisältää myös runon ”Mythopoeia”.
Aiheesta muualla

Jukka Halme: Puu ja lehti (Arkistoitu – Internet Archive). Tähtivaeltaja 4/2002.
Tasku (saari)

Tasku
| --- | --- |
Sijainti:  64°42′39″N, 024°23′12″E, Raahe Pohjois-Pohjanmaa Suomi
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tasku on saari Perämerellä Raahen edustalla. Raahen tuloväylän läheisyydessä sijaitseva karikkojen ympäröimä saari on tunnettu hyvänä uimapaikkana sekä saarella sijaitsevasta 150-vuotiaasta puisesta tunnusmajakastaan. Saarella on lisäksi vanha kalastajan asunto, joka palvelee yleisenä erätupana, ja sen pihapiirissä on wc/liiteri sekä vuonna 2008 rakennettu grillausmaja.
Taskun pooki

Saarella sijaitsee Taskun pookina tunnettu tunnusmajakka, merenkulun apuväline, jonka silloinen Luotsilaitos rakennutti vuonna 1853. Pookin suunnitteli Albin Stjerncreutz. Tunnusmajakka on edelleen pystyssä, ja Merenkulkuhallitus luovutti sen vuonna 1983 Raahen kaupungin hallintaan. Kaupunki vastaa myös tunnusmajakan ylläpidosta.
Pooki on rakennettu ympärysmitaltaan puolitoistametrisen keskuspilarin varaan. Pookin pohja on neliön muotoinen, ja seinät jatkuvat noin puoliväliin asti suorina. Puolivälistä ylöspäin huippu on katkaistun pyramidin muotoinen. Huippumerkkinä on puinen risti, joka kohoaa 19,2 metriä merenpinnan yläpuolelle. Pookin seinät ovat keltaisia.
Taskun saarella on ollut jo aiemmin tunnusmajakka, mutta sen kokoa tai ulkonäköä ei tunneta. Taskun pooki on kulttuurihistoriallisesti arvokas rakennus ja kuuluu olennaisena osana Suomen merenkulun
rakennusperintöön.
Taskun pooki on kunnostettu ja maalattu vuosina 2002–2003. Suomen Majakkaseura myönsi Raahen kaupungille tunnustuksena Vuoden loistavin teko 2004 –palkinnon.
Aiheesta muualla

Suomen Majakkaseura: Raahen pookit, retki helmikuussa 2005 (Internet Archivessa, tallennettu 18.1.2006)
Raahen kaupunki: Ookko kuullu? Taskun pooki (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Tasku (Q11896580)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: saari
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Raahe
koordinaatit: 64°42′39″N 24°23′12″E﻿ / ﻿64.7108°N 24.3867°E﻿ / 64.7108; 24.3867
Puumalan kirkko

| Puumalan Johannes Kastajan kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko huhtikuussa 2012
Sijainti:  Kirkkotie 1, Puumala
Seurakunta:  Mikkelin tuomiokirkkoseurakunta (Puumalan alueseurakunta)
Rakentamisvuosi:  1830-1832
Suunnittelija:  Gustav Wilhelm Viksten ja Carlo Bassi, rakentanut Taavetti Rahikainen
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1 200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Puumalan Johannes Kastajan kirkko on Puumalassa sijaitseva Taavetti Rahikaisen 1830-1832 rakentama puinen tasavartinen kaksoisristikirkko eli kahtamoinen, jonka piirustukset laati 1823 Gustav Wilhelm Viksten valtionarkkitehti Carlo Bassin vahvistamana Intendentinkonttorissa. Rahikainen muutti kuitenkin piirustuksia muun muassa korottamalla kirkon seiniä ja lisäämällä toisen kerroksen ikkunoita. Kirkossa on seinänkorkuiset kulmaulokkeet, neliömäisestä attikasta kohoaa monisärmäinen kuputorni. Sakaroiden päädyistä ulkonevat matalat satulakattoiset eteiset. Sisäkatoissa on tynnyriholvaus, ulokkeissa taitekatot ja ristikeskustassa monitaitteinen kupolinjalusta, josta kohoaa kahdeksankulmainen kupu. Kirkon pinta-ala on 1300 neliötä ja istumapaikkoja siellä on 1200 hengelle. Kirkkoa on korjattu 1905, 1911, 1921, 1927 ja 1938. Sisätilojen alkuperäinen holvaus paljastettiin vuosien 1961-1962 entisöinnissä, jonka suunnitteli arkkitehti Heikki Havas. Alttaritaulun Ristiinnaulittu maalautti ja lahjoitti Johannes Luukkonen 1878. Kirkon 36-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1962, niiden julkisivu on Jens Zachariassenin uruista vuodelta 1898.
Kirkon peruskorjaus tehtiin 2006–2007 arkkitehti Jaakko Merenmiehen johdolla, jolloin muun muassa uusittiin sähköt sekä valaistus-, äänentoisto- ja hälytysjärjestelmät, samoin kuin maalattiin uudelleen kaikki kirkon maalatut pinnat. Kirkon erillinen puinen kellotapuli on vuodelta 1806 ja se rakennutti ja ehkä suunnittelikin Jussi Salonen. Tapulin paanukatto uusittiin 1999 ja tapuli korjattiin kirkon peruskorjauksessa 2006. Tapulin kahdesta kellosta suurempi on valettu Tukholmassa 1801 ja sen kyljessä on teksti "Tulkaa tänne lapset kuulkaat minua minä opetan teille Herran pelvo. Ps 34,12". Kirkon ja kellotapulin välissä on sankarihautausmaa, jonka muistomerkin Tulevaisuus suunnitteli kuvanveistäjä Armas Tirronen 1959.
Tasoaalto

Tasoaaltojen aaltorintamat
Tasoaalto on vakiotaajuuksinen aalto, jonka aaltorintamat ovat yhdensuuntaisia pintoja. Tasoaallossa aaltorintamat ovat aina kohtisuorassa etenemissuuntaa vastaan.
Matemaattinen muotoilu

Tasoaaltoa voidaan kuvata yhtälöllä
u(x,t)=Ae^{i(\mathbf {k} \cdot \mathbf {x} -\omega t)},
missä  \scriptstyle x on aallon paikan etenemissuuntainen komponentti,  t aika,  A kompleksinen amplitudi,  i imaginaariyksikkö,  \mathbf {k}  aaltovektori ja  \omega  kulmataajuus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tasoaalto Wikimedia Commonsissa
Tarton raatihuone

| Tarton raatihuone |
| --- | --- |

Osoite:  Raekoja plats 1A, 51007 Tartu
Koordinaatit:  58.380°N, 26.722°E
Valmistumisvuosi:  1789
Suunnittelija:  J. H. B. Walther
Omistaja:  Tarton kaupunki
Käyttäjä:  Tarton kaupunginhallitus
Tyylisuunta:  varhainen uusklassismi
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarton raatihuone (vir. Tartu raekoda) sijaitsee Viron toiseksi suurimmassa kaupungissa Tartossa Raatihuoneentorin  (Raekoja plats) laidalla. Se on rakennettu 1789, ja se on Tarton keskeinen symboli. Se edustaa tyyliltään barokkivaikutteista varhaista uusklassismia. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti J. H. B. Walther. Rakennus on kolmas raatihuone samalla paikalla.
Historia

Nykyisen raatihuoneen paikalla on seissyt useampi aiempi raatihuone. Raatihuoneentorilla eli Suurtorilla on ollut raatihuone keskiajan lopulta lähtien, mutta rakennus kärsi vahinkoja tulipalossa vuonna 1601. Vanhan raatihuoneen viereen rakennettiin kaksikerroksinen uusi raatihuone. Rakennuksessa järjestettiin Tarton yliopiston avaamisen jälkeen pidetty juhlavastaanotto vuonna 1632, mutta muuten vaatimaton rakennus ei kuitenkaan riittänyt Tarton kaupungille. Vuonna 1684 määrättiin rakennettavaksi uusi raatihuone, johon oli saatu rahoitusta kuninkaalta. Uusi rakennus nousi keskiaikaisen raatihuoneen paikalleja se otettiin käyttöön vuonna 1693. Rakennus kärsi useampaan otteeseen vahinkoja tulipaloissa, ensimmäisen kerran se paloi osittain suuren Pohjan sodan aikana vuonna 1708 ja vuoden 1775 Tarton suurpalon jälkeen alettiin kerätä rahaa jälleen uutta raatihuonetta varten. Nykyisen raatihuoneen peruskivi laskettiin vuonna 1782 ja rakennus vihittiin käyttöön vuonna 1786. Raatihuoneen kellarissa oli vankilatiloja ja sen sokkelissa vaakahuone.
Raatihuone on nykyisin Tarton kaupunginvaltuuston ja -hallituksen kokoustila. Ensimmäisessä kerroksessa on apteekki ja Tarton Vierailukeskus. Aikoinaan ensimmäisessä kerroksessa on ollut vankila ja vaakahuone, ylemmissä kerroksissa istui kaupungin asioista päättävä raati.
Rakennus

Tarton raatihuone edustaa tyyliltään uusklassismia. Muodoltaan rakennus on kuutiomainen ja se on aumakattoinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarton raatihuone Wikimedia Commonsissa
Kaur Alttoa, Tarton raatihuoneen esite (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Tarton raatihuone, Kultuurimälestiste riiklik register (viroksi)
Tarton raatihuone, suunnittelija J. H. B. Walther. Piirros Johann Christoph Brotzen Estonica-kokoelmasta.
Raatihuone joulukuussa
Puutarhaneuvos

Puutarhaneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 8. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 6 200 euroa tai 1 550 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1948 valtionpomologi Olavi Collanille. Vuosien 1918–2013 aikana puutarhaneuvoksen arvonimi on myönnetty 50 henkilölle.
Puutarhaneuvokseksi on nimetty esimerkiksi Kotkan kaupunginpuutarhuri Heikki Laaksonen vuonna 2009.
Tatinriesa

| Tatinriesa |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Luokka::  Sordariomycetes
Alaluokka::  Hypocreomycetidae'
Lahko::  Hypocreales
Heimo::  Hypocreaceae
Suku::  Sienenriesat Hypomyces
Laji::  chrysospermus
Kaksiosainen nimi
 Hypomyces chrysospermus  Tul. & C. Tul 
Katso myös
   Tatinriesa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tatinriesa (Hypomyces chrysospermus vanh. Apiocrea chrysosperma)  on valkoinen kotelosieni, joka kasvaa toisten sienten itiöemien päällä. Sen yleisimpiä isäntiä ovat herkkutatti ja samettitatti. Tatinriesa on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi.
Tatinriesan leviäminen alkaa tatin pillistön pinnalta, mistä se etenee valkoisena homeen kaltaisena massana peittämään koko isäntäsienen.
Tatinriesa sisältää skyriini-nimistä kaksoisantrakinonia, joka on muun muassa sienivärjäykseen soveltuva aromaattinen väriaine. Sillä saadaan lankoihin keltaisen sävyjä puretuksesta riippuen. Rautavihtrilli antaa punaruskean sävyn.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tatinriesa (Hypomyces chrysospermus)
Inaturalist: Tatinriesa (Hypomyces chrysospermus)
UniProt: Taxonomy - Hypomyces chrysospermus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3487883  BioLib: 59743  CoL: 3NXJJ  EoL: 160651  EPPO: HYPMCH  FloraBase: 50271  Fungorum: 204359  GBIF: 2561867  iNaturalist: 152947  IRMNG: 10696453  MycoBank: 204359  NatureServe: 2.881111  NBN: NBNSYS0000015593  NCBI: 5131  NZOR: c7022a6d-b63d-4710-9c75-717c95025450  Observation.org: 16181  Open Tree of Life: 264479  Laji.fi: MX.238866
Puutarhakadun liiketalo

| Puutarhakadun liiketalo |
| --- | --- |
 Puutarhakadun liiketalo vuonna 2020.
Osoite:  Puutarhakatu 21 Näsilinnankatu 22
Sijainti:  Tammerkoski, Tampere
Koordinaatit:  61°29′55″N, 23°45′15″E
Rakennustyyppi:  liike-, toimisto- ja asuinrakennus
Valmistumisvuosi:  1968
Suunnittelija:  Heikki ja Kaija Siren
Tyylisuunta:  modernistinen arkkitehtuuri
Julkisivumateriaali:  klinkkeri
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puutarhakadun liiketalo (viralliselta nimeltään Kiint.oy Tampereen keskus) on arkkitehtipari Heikki ja Kaija Sirenin suunnittelema kuusikerroksinen rakennus, joka sijaitsee Tampereella osoitteessa Puutarhakatu 21 ja Näsilinnankatu 22. Talo on valmistunut vuonna 1968, ja siinä on liike-, toimisto- ja asuintiloja. Se on eräs Tampereen keskustan moderneista arvorakennuksista.
Puutarhakadun liiketalossa näkyy useita 1960-luvun arkkitehtuurille tyypillisiä piirteitä. Sellaisia ovat etenkin talon pelkistetty, suorakulmainen muotoilu ja nauhamaiset ikkunat. Aikakaudelle ominaista on myös se, että talo muodostaa kontrastin suhteessa vanhaan rakennuskantaan. Julkisivussa on käytetty klinkkeriä, jonka yllättävä, tumma väri saa rakennuksen erottumaan selvästi ympäristöstään. Toisaalta Sirenien moderni liiketalo myös hieman mukailee viereistä jugendtaloa. Kaksi alinta kerrosta on vedetty sisään niin, että sisäänveto noudattaa samaa linjaa jugendtalon graniittisen jalustan kanssa.
Liiketalossa on toiminut muun muassa useita yökerhoja.
Elinkeinoelämän tutkimuslaitos

| Elinkeinoelämän tutkimuslaitos |
| --- | --- |

Tutkimuslaitoksen tiedot
Perustettu:  1946
Sijainti:  Helsinki
Johtaja:  toimitusjohtaja Aki Kangasharju
Tytärlaitokset:  Etlatieto Oy ja Taloustieto Oy 
Kotisivu
Elinkeinoelämän tutkimuslaitos (Etla tai ETLA) on suomalainen yksityinen ja voittoa tavoittelematon talouden tutkimuslaitos. Sen tutkimukset liittyvät elinkeinoelämään ja kansantalouteen. Talouspolitiikan ja muutosvoimien vaikutuksia tutkimalla kerätään tietoa esimerkiksi yritysten kilpailu- ja toimintaedellytysten parantamisesta Suomessa ja vientimarkkinoilla ja Suomen talouspolitiikan reunaehdoista.
Historia > Taloudellinen Tutkimuskeskus (1946–1970)

Etlan edeltäjä Taloudellinen Tutkimuskeskus aloitti toimintansa 1. elokuuta 1946. Sitä olivat perustamassa muun muassa Suomen Teollisuusliitto, Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliitto ja Suomen Työnantajain Keskusliitto. Keskus teki peruskartoituksia ajankohtaisista aiheista, esimerkiksi teollisuuden sosiaalisen toiminnan laajuudesta ja työvoiman tarjonnan vahvistamisesta. Keskuksen ensimmäinen johtaja oli Esa Kaitila (1946–1950).
1950- ja 1960-luvuilla johtajina toimivat Lars Wahlbeck (1951–1959), Jouko Paakkanen (1960), Kaarlo Larna (1961–1963), Jukka Wallenius(1963–1965) ja Aarni Nyberg(1965–1969).
1970-luvun alussa laitos alkoi tehdä säännöllisiä suhdanne-ennusteita.
Historia > Elinkeinoelämän tutkimuslaitos (1971–1999)

Vuonna 1971 Elinkeinoelämän tutkimuslaitokseksi nimensä muuttaneen laitoksen kannatusyhdistykseen liittyi muun muassa rahoituslaitoksia. Laitoksen johtajia 1970-luvulla olivat Nils Meinander (1970–1971), Ahti Molander (1971–1973), Kaarlo Larna(1973–1975) ja Tauno Ranta (1976–1983).
Pentti Vartia johti keskusta vuosina 1983–2005.
Historia > Elinkeinoelämän tutkimuslaitos (2000–)

2000-luvun alussa Etlan ja Elinkeinoelämän valtuuskunta Evan toimintaa muutettiin niin, että niille tuli yhteinen hallitus, toimitusjohtaja ja taloushallinto. Samalla Eva muutti Etlan toimitiloihin. Etlan kannatusjäseniä olivat Elinkeinoelämän keskusliitto EK, Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton säätiö ja Palvelutyönantajien yleinen työnantajaliitto PTYTL. Etlalla oli noin 60 työntekijää. Vuonna 2005 Etlan ja Evan hallitusten puheenjohtajana aloitti Jorma Ollila.
Sixten Korkman toimi laitoksen toimitusjohtajana vuosina 2005–2012, hänen seuraajansa Vesa Vihriälä vuodet 2012–2019. Joulukuussa 2017 Ollilan seuraajaksi Etlan ja Evan hallitusten puheenjohtajana valittiin Carl Haglund. Samalla kannatusyhdistykseen otettiin uusia jäseniä: Finanssiala, Kaupan Liitto, Teknologiateollisuusja Metsäteollisuus.
Maaliskuussa 2018 Helsingin Sanomat uutisoi, että Etlan kannatusyhdistyksen tuoreet jäsenet Metsäteollisuus ry:stä eli UPM:n hallituksen puheenjohtaja Björn Wahlroos, Metsä Groupin pääjohtaja Kari Jordan ja UPM:n toimitusjohtaja Jussi Pesonen olivat arvostelleet Etlan ja erityisesti sen tutkimusjohtaja Mika Malirannan Twitterissä esittämiä näkemyksiä yritystuista. Etlan toimitusjohtaja Vihriälän mukaan Etlan näkemykset perustuvat tutkimushavaintoihin. Vuonna 2021 Maliranta kertoi, että sekä Etlan toimitusjohtajat että hallitus ovat panostaneet tutkimuksen riippumattomuuteen.
Aki Kangasharju on johtanut Etlaa maaliskuusta 2019 lähtien. EVAn johtajana aloitti muutama kuukausi myöhemmin Emilia Kullas.
Organisaatio

Etlan toimitusjohtaja on Aki Kangasharju. Etlassa työskentelee noin 40 ihmistä. Etlalla on kaksi tytäryhtiötä: projektitutkimukseen keskittynyt Etlatieto Oy ja talousalan kirjankustantamo Taloustieto Oy.
Etlan  toimintaa ovat rahoittaneet esimerkiksi Suomen Akatemia, Business Finland, Valtioneuvosto, eri ministeriöt, säätiöt ja Euroopan komissio. Noin kolmannes rahoituksesta saadaan kannatusyhdistykseltä. Sen jäseniä ovat Elinkeinoelämän keskusliitto ja Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliiton TT-säätiö, Finanssiala, Kaupan Liitto, Metsäteollisuus ja Teknologiateollisuus.
Etlalla on yhteinen hallitus ja toimitusjohtaja Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) kanssa. Niillä on toimitilat Arkadiankadulla.
Toiminta

Etlan tavoite on tuottaa Suomen talouspolitiikkaan vaikuttavaa tietoa. Vaikka Etlan rahoitus tulee osittain elinkeinoelämältä, sen tutkimus perustuu tieteellisiin lähtökohtiin. Se julkaisee tutkimuksiaan kirjoina ja lyhyempinä raportteina. Laajoja talousennusteita Etla julkaisee kaksi kertaa vuodessa Suhdanne-sivustolla.
Kirjallisuutta

Vesa Vihriälä (toim.): Taloustutkimus päätöksenteon tukena.  Helsinki:  Elinkeinoelämän tutkimuslaitos ETLA, 2016.  ISBN 978-951-628-671-9  Teoksen verkkoversio.
Timo Nikinmaa ja Pentti Vartia (toim.): Luotettavaa tietoa taloudesta.  Helsinki:  Elinkeinoelämän tutkimuslaitos ETLA, 2006.  ISBN 951-628-441-8  Teoksen verkkoversio.