stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DKW F93
Valmistus

F93 esiteltiin 20.–21. syyskuuta 1955 DKW-autojen jälleenmyyjätapaamisessa Düsseldorfissa, päivää ennen Frankfurtin autonäyttelyn alkua. Autonäyttelyssä yleisölle esiteltiin kaksioviset sedan-mallit Limousine Normal ja Limousine Spezial, neliovinen sedan, coupé sekä kaksi- ja nelipaikkaiset cabriolet-muunnelmat. Edeltäjämalli F91:n tapaan auton markkinointinimiä olivat 3=6 ja Sonderklasse. Auton silmiinpistävin ero edeltäjäänsä oli laaja ovaalin muotoinen jäähdyttimen säleikkö, jossa oli viisi poikittaista rimaa. Muita eroja olivat leveämpi raideväli ja levennetyt lehtijouset, jotka paransivat matkustusmukavuutta merkittävästi. Leveämpi raideväli kasvatti rungon reunoilla vääntörasitusta, mikä johdettiin rakenteen keskiosaan lisätyn tukiristikon avulla. Kolmisylinterisen kaksitahtimoottorin teho oli saatu edelleen kehittämällä nostettua 38 hevosvoimaan.
Tuotanto alkoi riisutulla sedanilla Limousine Normal. Helmikuussa 1956 Karmann aloitti kaksi- ja nelipaikkaisen cabrioletin tuotannon Osnabrückissä, samaan aikaan kun Düsseldorfissa alkoi neliovisen sedanin valmistus. Cabriolet-mallien tuotanto loppui jo saman vuoden syyskuussa. Düsseldorfissa oli suunniteltu mallivuodelle 1957 uudistettu kaksipaikkainen cabriolet josta Karmann rakensi näytekappaleen, mutta toimeksiantosopimusta auton valmistuksesta ei lopulta solmittu.
Auto Union aloitti vuoden 1957 malliston valmistuksen lokakuun alussa 1956, jonka silmiinpistävin ero edellisvuoden malliin oli jäähdyttimen hunajakennomaski. Vuonna 1957 mallistoa täydennettiin DKW 3=6 Universal -nimellä markkinoidulla farmarimallilla. Syyskuussa 1957 Auto Union esitteli Frankfurtissa pikkuautoprotyypin sekä uuden Auto Union 1000 -mallin rinnalla uudistuneen F93- ja F94-malliston. Kolmivaihteinen Limousine Normal pudotettiin pois valikoimasta ja jäljelle jäivät nimellä Limousine myyty kaksiovinen sedan, neliovinen sedan, coupé ja farmari. Maaliskuussa 1958 Auto Unionin markkinointiosasto painatti esitteitä, joissa auton mallinimenä oli mainittu DKW 900. Kesäkuussa 1958 Auto Union 1000:sta esiteltiin neliovinen muunnelma, minkä takia neliovisen F94:n tuotanto lopetettiin helmikuussa 1959. Koko malliston valmistus päättyi saman vuoden heinäkuussa.
Valmistus > Tuotantomäärät

| Malli | 1956 | 1957 | 1958 | yht>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Limousine Normal | 3 879 | 2 803 | – | 6 682 |
| Limousine Spezial (1958: Limousine) ja Coupé | 34 575 | 32 811 | 42 486 | 109 872 |
| 2-paikkainen Cabriolet | 205 | – | – | 205 |
| 4-paikkainen Cabriolet | 103 | – | – | 103 |
| 4-paikkainen Limousine | 4 366 | 5 756 | 10 320 | 20 442 |
| Universal | – | 4 292 | 14 348 | 18 640 |
| vuosituotanto yhteensä | 46 128 | 45 662 | 67 154 | 158 944 |
Valmistus > Lisenssivalmistus

Vuonna 1958 brasilialainen Vemag S. A. Vehiculos e Máquinas Agricolas alkoi valmistaa F94-malleja lisenssillä. Neliovisen sedanin nimeksi tuli Vemag Belcar ja Universal-jakeluautoa myytiin nimellä Vemag Vemaguet. Vuotta myöhemmin kumpaankiin tuli Auto Union 1000:ssa käytetty suurempi, 981-kuutioinen moottori. Valmistuksen päättymiseen 1967 mennessä kumpaankin malliin oli tehty lukuisia muutoksia siten että ne poikkesivat merkittävästi alkuperäisistä esikuvistaan.
Teknisiä tietoja > Moottori ja voimansiirto

Auton voimanlähteenä oli kolmisylinterinen, kaksitahtinen rivimoottori. Sen iskutilavuus oli 896 cm³ ja puristussuhde 7,25:1. Sylinterin halkaisija oli 71 mm ja iskun pituus 76 mm. Alkuvaiheessa moottorin teho oli 38 hevosvoimaa, mutta mallivuonna 1957 tehoa nostettiin 38:sta 40 hevosvoimaan. Samalla öljynkulutusta pienennettiin, ja sekoitussuhde oli nyt 1:40. Öljyn sekoittaminen polttoaineeseen tapahtui automaattisesti tavaratilassa olleen sekoittimen avulla.
Vaihteistovaihtoehdot olivat kolmivaihteinen täyssynkronoitu sekä nelivaihteinen, jonka toinen, kolmas ja neljäs vaihde oli synkronoitu. Kumpaankin vaihteistoon sisältyi vapaakytkin.
Kytkin oli kuiva ja yksilevyinen. Tammikuussa 1957 DKW:hen tuli ensimmäisenä Saksassa valinnaiseksi varusteeksi Fichtel & Sachsin kehittämä Saxomat-automaattikytkin. Vaihdetangossa olleen sähköisen katkaisimen avulla avattiin imusarjassa ollut venttiili, mikä aktivoi alipainetoimisen, kytkintä käyttäneen servomoottorin. Moottorin käyntinopeuden pudotessa tyhjäkäynnille keskipakotoiminen mekanismi irrotti kytkimen.
Vuoden 1958 mallistossa kaksiovisen sedanin ja coupén moottoreihin tuli uudet kaasutin, imuilman vaimennin, jäähdyttimen puhallin ja pakoputkisto.
Teknisiä tietoja > Runko ja alusta

Kantavana rakenteena oli umpinainen kotelopalkkirunko. Sekä etu- että taka-akselilla oli poikittaiset lehtijouset. Mallivuonna 1958 kaksiovisen sedanin ja coupén taka-akselille tuli iskunvaimentimet ja progressiiviset lehtijouset. Edessä oli kolmiotuet ja takana putkiprofiilista tehty jäykkä akseli. Jarruina oli rumpujarrut. Rengaskoko oli 5,60×15".
Teknisiä tietoja > Kori ja varusteet

Kolmivaihteisesta, perusvarustellusta sedan-mallistaa Limousine Normal puuttui koristelistat, ohjauslukko ja käsinojat. Takasivuikkunoista puuttui avausmahdollisuus. Vanteet olivat suurella keskireiällä varustettua halvempaa mallia, ja niiden keskellä oli alumiiniset pölykapselit. Nelivaihteinen, paremmin varusteltu sedan Limousine Spezial erottui perusmallista paitsi koristelistojensa puolesta, myös kaksivärimaalauksella. Malliston huipulla ollut Luxus-Coupé oli kaksivärinen ja siinä oli runsas koristelistoitus. Keinonahkainen verhoilu oli kaksivärinen. Takasivuikkunat olivat alaslaskettavat. Sekä etu- että takamatkustajia varten oli käsinojat ja hansikaslokero oli lukittavissa. Pyörissä oli valkosivurenkaat, reikävanteet ja kromatut pölykapselit. Karmannin valmistamat kaksi- ja nelipaikkaiset cabrioletit pohjautuivat Luxus-Coupé-malliin. Niiden kokonaan keinonahalla verhoillut penkit sai erikoistilauksesta makuuasentoon käännettävinä.
Kokonaan uusi korimalli oli neliovinen sedan mallinimeltään F94. Sen akseliväli oli 10 cm pidempi kaksiovisiin malleihin verrattuna. Etuovien ikkunat olivat kokonaan alaslaskettavat, mutta takaovien ikkunoita pystyi avaamaan vain noin 15 cm. Myös etu- ja takaovissa olleet kolmioikkunat olivat avattavat. Etuistuimena oli yhtenäinen penkki. Takaikkuna koostui yhdestä lasista.
Vuonna 1957 mallistoon tulleessa Universal-farmarissa oli sama pidennetty runko kuin neliovisessa, ja myös sen mallinimi oli F94. Ensimmäisenä mallivuonnaan sitä sai vain yksivärisenä. Yksiovinen takaluukku oli saranoitu vasemmalta. Varapyörä ja polttoainetankki oli sijoitettu tavaratilan alle. Takaistuimen selkänojan voi kääntää alas tavaratilan kasvattamiseksi. Farmarimallista osa oli nelipaikkaisia, osa viisipaikkaisia.
Vuoden 1958 mallistossa farmarin ja neliovisen sedanin muutokset rajoittuivat jäähdyttimen säleikön vieressä olleiden kromilistojen poistoon, mutta kaksiovinen sedan sekä coupé uusittiin perinpohjaisemmin. Selvin ero oli ovissa jotka olivat nyt saranoitu edestä ja uudenlaisissa ovenkahvoissa jotka avautuivat painonapilla. Tavaratilan kahvaa ja koristelistoja oli muutettu. Ovien sisäpuolella olleeiden uulistojen tilalla oli korinvärinen pelti. Etuistuimet, jotka olivat samat kuin Auto Union 1000:ssa, olivat nyt pituussuunnassa säädettävät.
Tavaratilaan oli sijoitettu 45 litran polttoainetankki, joka oli munuaisen muotoinen mahdollistaakseen varapyörän sovittamisen tilan pohjalle. Pyörän päällä oli vanerinen kansi. Tavaratilassa oli myös kaksitahtiöljyn ja bensan automaattisekoitin Shell-Mixer. Kaksiovisissa malleissa kuljettajan viereisen istuimen voi taittaa, mikä helpotti kulkemista takapenkille.
Lämmityslaite uusittiin mallivuonna 1957. Moottorista oli jätetty jäähdytysnesteen termostaatti pois ja jäähdytysilman ohjausta oli muutettu, minkä takia moottorin lämpötilaa oli seurattava ajon aikana. Lämpötilaa pystyi säätämään sisältä käsin jäähdyttimen kaihtimella, mikä rajoitti ilman kulkua jäähdyttimen läpi.
Teknisiä tietoja > Mitat ja massat

| Korimalli | F93 2-ov>  sedan | F93 coupé | F93 2-paikk>  cabriolet | F93 4-paikk>  cabriolet | F94 4-ov>  sedan | F94 farmari |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| akseliväli | 2 350 mm | 2 350 mm | 2 350 mm | 2 350 mm | 2 450 mm | 2 450 mm |
raideväli edessä/takana: 1 295 mm / 1 350 mm
| pituus | 4 225 mm | 4 225 mm | 4 225 mm | 4 225 mm | 4 325 mm | 4 175 mm |
| leveys | 1 695 mm | 1 695 mm | 1 695 mm | 1 695 mm | 1 695 mm | 1 640 mm |
| korkeus | 1 465 mm | 1 465 mm | 1 465 mm | 1 470 mm | 1 488 mm | 1 565 mm |
| omamassa | 890 kg | 895 kg | 925 kg | 935 kg | 940 kg | 975 kg |
| kokonaismassa | 1 305 kg | 1 305 kg | 1 305 kg | 1 305 kg | 1 400 kg | 1 455 kg |
Ominaisuuksia

Kaksiovisen sedanin ja coupén polttoaineenkulutus oli 8,6 l /100 km. Sedan-mallin huippunopeudeksi ilmoitettiin 120–125 km/h. Neliovinen sedan kulutti 9,5 l /100 km ja farmarimalli 8,2 l /100 km; kummankin mallin huippunopeus 115 km/h.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta DKW F93 Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta DKW F94 Wikimedia Commonsissa
Vuoden 1957 DKW F93.
Vemag Belcar -muunnelmia; oikealla viimeisen valmistusvuoden 1967 malli.
Vuoden 1957 mallin 40-hevosvoimainen moottori.
Neliovinen DKW F94 kaksivärimaalauksella.
Digitaalikamera

Filmikamera
Valokuvafilmi
mustavalkofilmi
värifilmi
dia
filmiherkkyys
Digitaalikamera
Valokuvakenno
CMOS
CCD
rajauskerroin
kohina
ISO-luku
Digitaalinen tallennusmedia
Muistikortti
CF
SD
xD
Memory Stick
Valokuvien tiedostomuoto
JPEG
RAW:t
TIFF
Objektiivi
laajakulma
normaali
kauko
bokeh
tynnyri
tyyny
vinjetointi
Kuvankäsittely
Kuvankäsittelyohjelma
Photoshop
Photo-Paint
GIMP
Krita
PaintShop Pro
Pixel32
Paint.NET
RawTherapee
Teemasivu
n
k
Digitaalikamera tai digikamera on kamera, joka tallentaa kuvattavan kohteen digitaalisen kuvan valoherkän CCD- tai CMOS-kennon näkemänä. Digitaalikameran tallentaa kuvat massamuistiin, yleensä muistikortille.
Ensimmäiset digitaalikamerat tulivat markkinoille 1990-luvun puolivälissä. Myös kännykkäkamera saattaa olla digitaalikamera.lähde?
Canon PowerShot A95, suosittu
digitaalitaskukamera eli puhekielellä ”digipokkari”.
Historia

Ensimmäinen oikea digitaalikamera, joka tallensi kuvan digitaalisessa muodossa, oli Fuji DS-1P vuodelta 1988. Siinä oli 16 MB sisäinen muistikortti, ja se käytti paristoja tiedon pitämiseen muistissa. Kameraa ei valmistettu kaupallisesti. Ensimmäinen kaupallisesti saatavilla oleva digitaalikamera oli Kodak DCS-100 vuonna 1991. Siinä oli 1,3 megapikselin kenno ja se maksoi 13 000 dollaria. Tästä alkoi lähes loputon virta ammattilaisille tarkoitettuja digitaalisia järjestelmäkameroita Kodakilta. Ne perustuivat osaltaan tavallisiin filmikäyttöisiin järjestelmäkameroihin, usein Nikonin valmistamiin.
Digitaaliformaattiin siirtymistä helpotti JPEG- ja MPEG-standardien kehittyminen 1988, joka mahdollisti kuvan ja videon pakkaamisen huomattavasti alkuperäistä pienempään tilaan kuvanlaadun kuitenkaan merkittävästi kärsimättä. Ensimmäinen kuluttajille suunnattu kamera nestekidenäytöllä oli Casio QV-10 vuodelta 1995, ja ensimmäinen, joka käytti CompactFlash-tallennustekniikkaa, oli Kodak DC-25 vuonna 1996.
Ensimmäisille kuluttajille suunnatuissa digitaalikameroissa oli varsin alhainen resoluutio; yhden megapikselin (miljoona pikseliä) raja rikottiin vuonna 1997. Ensimmäinen kuluttajakamera, jolla pystyi tallentamaan videopätkiä, saattoi olla Ricoh RDC-1 vuonna 1995.
Vuonna 1999 esiteltiin Nikon D1, 2,7 megapikselin kamera, joka oli ensimmäinen suuren valmistajan kehittämä aito digitaalinen järjestelmäkamera. Sen hinta markkinoille tullessa oli alle 6 000 dollaria, mikä oli monen ammattilaisen budjettiin kohtuullinen hinta, ottaen huomioon aikaisemmat hinnat tämän tason kameroista. Tämä kamera myös käytti Nikonin F-kiinnityksen objektiiveja, mikä salli monen filmikuvaajan käyttää samoja objektiiveja, joita he jo omistivat.
2003 Canon esitteli harrastajakuvaajille suunnatun EOS 300D -mallin, jossa oli 6 megapikselin kenno. Se oli ensimmäinen digitaalinen järjestelmäkamera alle 1 000 dollarin hintaluokassa.
Vuonna 2008 Panasonic esitteli ensimmäisen pienikokoisen peilittömän järjestelmäkameran Lumix DMC-G1, jossa optinen etsin on korvattu elektronisella etsimellä. G1 on Olympuksen ja Panasonicin luoman Micro Four Thirds -standardin mukainen. Micro Four Thirds -kameroita ovat seuranneet Samsungin ja Sonyn pienikokoiset peilittömät järjestelmäkamerat, ja tätä myöten elektroniset etsimet yhä useammin korvaavat perinteiset optiset etsimet järjestelmäkameroissa. Nämä kamerat lähestyvät video-ominaisuuksiltaan digitaalisia videokameroita ja perustuvat esimerkiksi automaattitarkennuksen osalta samoihin tekniikoihin.
Digitaalinen valokuvaus

Digitaalikameroiden myynti ylitti Suomessa filmikameroiden myynnin vuonna 2003. Sittemmin peruskäyttöön on Suomessa alettu myydä yksinomaan digitaalikameroita. Myyntimäärät ovat kuitenkin laskeneet älypuhelimien yleistyttyä. Digitaalikamerat syrjäyttivät filmikamerat lähinnä siksi, koska niillä otettuja kuvia ei tarvinnut kehittää haitallisilla kemikaaleilla, kuvien ottaminen oli halvempaa ja niiden selaaminen ja jakaminen onnistui myös tietokoneella.
Digitaalikameroiden hinta on laskenut jatkuvasti. Kun vuonna 2000 paperikuviin riittävä kahden megapikselin kamera maksoi Suomessa 5 000–8 000 markkaa, vuonna 2012 huomattavasti paremman kameran sai jopa alle sadalla eurolla ja digitaalisen järjestelmäkameran halvimmillaan alle 400 eurolla.lähde?
Digitaalinen valokuvaus > Digitaalinen valokuva

Digitaalisia valokuvia otetaan digitaalikameralla, digitaalisella järjestelmäkameralla tai digitaaliperällä. Digitaalisella tallentamisella tarkoitetaan valokuvan, dian, värinegatiivin, mustavalkofilmin ja painetun kuvan tallentamista taso-, dia- tai rumpuskannerilla kuvatiedostoksi. Siten digitaalisen kuvan voi tehdä myös filmikameran kuvasta. Tallennetun kuvatiedoston pienintä osaa – kuvaelementtiä – kutsutaan pikseliksi. Kuvatiedoston pikselien määrä lasketaan kertomalla leveyspikselien määrä korkeuspikselien määrällä. Muita kuvatiedoston – digitaalisen valokuvan – osatekijöitä ovat muun muassa väritila, tasot, kanavat, värisyvyys, sävyjakauma, valkotasapaino, kirkkaus, kontrasti, värikylläisyys, kuvasuhde, tarkkuus, tiedosto- ja tulostuskoko.
Digitaalinen valokuvaus > Digitaalikamera kuvatuotannossa

Digitaalikamera on tietokoneella toteutettavassa kuvatuotannossa syöttölaite. Kameraa säädetään sen mukaan, mitä kohteesta halutaan tallentaa. Tallennettua kuvatiedostoa muokataan, säädetään ja käsitellään kuvankäsittelyohjelmalla. Kuvankäsittelytapa määräytyy aineisto- ja laatuvaatimusten pohjalta. Ne vaihtelevat kuvan arkistointi-, esittämis- ja jakelutavan mukaan.
Digitaalinen valokuvaus > Digitaalikameran toimintaperiaate

Digitaalikamerat mittaavat ja tallentavat kuvattavasta kohteesta heijastuvien valonsäteiden kirkkaus- ja värieroja. Digitaalikamerassa on valoherkkä kenno, johon objektiivi kokoaa valonsäteet. Kenno koostuu pienistä piidiodisoluista eli pikseleistä. Digitaalikamera mittaa pikseliin osuvan valonsäteen kirkkauden synnyttämän sähköisen varauksen ja tallentaa varauksen binäärisinä arvoina muistikortille. Kamera laskee kullekin pikselille väriarvot pikselin päälle ryhmitellyistä RGB-värisuotimista. Kuvatiedosto tallentuu muistikortille pikselimatriisina, kuvaushetkellä valitun kuvasuhteen ja pikselimäärän mukaisesti.
On huomattava, että digitaalikameran pikselimääräksi ilmoitetaan kennon kaikkien kuvapisteiden lukumäärä, vaikka jokainen niistä rekisteröi vain yhden värin. Siten 4 miljoonan pikselin kamerassa on 2 milj. vihreää pikseliä ja 1 milj. punaista ja 1 milj. sinistä pikseliä. Lopullisessa kuvassa näiden neljän miljoonan pikselin värit lasketaan (interpoloidaan) naapuripisteistä mitatuista arvoista. On myös kuvakennoja, jotka havaitsevat jokaisen kuvapikselin kaikki kolme värikomponenttia.
Digitaalinen järjestelmäkamera ja kompaktikamera

Digitaalikamerat voidaan filmikameroiden tavoin jakaa karkeasti kahteen luokkaan: järjestelmäkameroihin ja kompaktikameroihin. Järjestelmäkameroissa on vaihdettava objektiivi, objektiivin kautta tapahtuva tähystys sekä tyypillisesti suuri kuvakenno. Kompaktikameroissa on sen sijaan yleensä kiinteä zoom-objektiivi, erillinen optinen tai sähköinen etsin ja pieni kenno.
Kompaktikamerat ovat pienikokoisempia ja kevyempiä kuin järjestelmäkamerat. Järjestelmäkameroissa on puolestaan kompaktikameroita parempi kuvanlaatu, toimintojen nopeus ja monipuolisuus.
Koska järjestelmäkamera on pikemminkin järjestelmä kuin runko, johon ostetaan lisälaitteita, sitoutuu järjestelmäkameran ostaja objektiivien kiinnityksen kautta käytännössä yhteen rungon edellyttämään valikoimaan objektiiveja.
Tunnettuja digitaalisten järjestelmäkameroiden valmistajia ovat Canon, Nikon, Olympus, Sony, Fujifilm ja Panasonic.
Digitaalikameran osat > Valoherkkä kenno

Digitaalikamerassa on valoherkkä CMOS- tai CCD-kenno. Valoherkät kennot ovat suorituskyvyltään ja toimintatavaltaan erilaisia. Kenno koostuu pienistä valoherkistä kuvapisteistä, joita nimitetään pikseleiksi. Kuvapisteiden määrä ilmaistaan miljoonina pikseleinä eli megapikseleinä.
Kennojen koot vaihtelevat muutaman neliömillimetrin kennoista (käsipuhelinten kamerat) kinofilmikokoisiin kennoihin (ammattikäyttöön tarkoitetut järjestelmäkamerat) ja vielä suurempiinkin. Kinofilmikokoista 36 × 24 mm kennoa käyttävät mm. Canon 1Ds MkII, Canon EOS 5D, Nikon D4,  Nikon D800 ja Sony α 900. Useimmissa edullisissa järjestelmäkameroissa on tätä noin 40 prosenttia pienempi APS-C-kokoinen kenno (esim. Canonin, Nikonin ja Sonyn harrastelijakamerat) tai 75 prosenttia pienempi 4/3 kenno (esim. Micro Four Thirds kamerat.)
Suuren kennon etuja ovat suurempi pikselimäärä ja kyky kerätä enemmän valoa, mikä vähentää kohinan osuutta signaalissa ja parantaa valokuvien laatua. Se kuitenkin edellyttää kookkaampien ja kalliimpien objektiivien käyttöä. Pienemmät kennot tarvitsevat myös pienemmät objektiivit.
Digitaalikameran osat > Objektiivit

Hyvälaatuinen objektiivi on välttämätön edellytys hyvälaatuisille valokuville. Järjestelmäkameroissa objektiivi on vaihdettavissa, ja eri tarkoituksiin on saatavissa hinnaltaan ja laadultaan erilaisia objektiiveja.
Digitaalikameran osat > Objektiivit > Objektiivin ominaisuuksia

Objektiivin polttoväli kertoo sen, kuinka paljon kameran edessä olevasta näkymästä piirtyy kennolle. Koska kameroissa on eri kokoisia kennoja, on vakiintuneeksi tavaksi tullut usein laskea polttovälin vaikutusta kuvakulmaan suhteutettuna 35 mm:n filmiä vastaavaksi, jolloin voidaan tehdä vertailuja erikokoisten kennon sisältävien kameroiden kuvakulmien välillä. Digitaalisen kameran kennon halkaisijan suhdetta 35 mm filmin halkaisijaan (43,27 mm) kutsutaan polttovälikertoimeksi.
Mitä suurempi polttoväli objektiivilla on, sitä pienempi on sen kuva-ala, eli tällöin objektiivi saa kaukaiset kohteet näyttämään suuremmilta. Vastaavasti pienellä polttovälillä kuva-ala on suuri, jolloin kuvaan mahtuu paljon kohteita myös läheltä, mutta kaikki näyttää pienemmältä.
Muotokuvissa on tyypillisesti käytetty noin 85 mm polttoväliä. Maisemakuvissa halutaan kuvaan mahtuvan paljon jolloin pyritän käyttämään alle 30 mm vastaavaa polttoväliä. Lintuja kuvatessa taas halutaan käyttää mahdollisimman suuripolttovälistä objektiivia, koska linnut ovat verrattain pieniä kohteita, joita on usein vaikea kuvata läheltä.
Digitaalikameran osat > Objektiivit > Zoom-objektiivi

Zoom-objektiivi on objektiivi, jonka polttoväliä voidaan muuttaa kuvan rajaamiseksi halutulla tavalla.
Digitaalisen ja mekaanisen zoomin ero on siinä, että digitaalinen zoomi valitsee kuvasta pienemmän alueen ja suurentaa sitä ohjelmallisesti, kun mekaaninen zoomi käyttää kuvan suurentamiseen optiikkaa kuvan laadun pysyessä samana.
Tyypillisessä pienessä taskukamerassa on noin 5–20 mm polttovälin objektiivi, joka kuvakulmaltaan vastaa noin 28–112 mm polttoväliä kinofilmikamerassa (kennon halkaisija on noin 5,6 kertaa filmin halkaisijaa pienempi, eli kamerassa on tällöin nelinkertainen zoom ja sen rajauskerroin on 5,6)
Niin sanotuissa superzoom-kameroissa zoom voi olla jopa 40 kertainen, jolloin pisin polttoväli vastaa 1 000 mm polttoväliä kinofilmikameralla. Kooltaan nämä kamerat vastaavat järjestelmäkameraa, mutta kuvanlaatu on heikompi. Taskukameroiden ja varsinaisten supersoom-kameroiden väliin on viime vuosina tulleet taskukokoiset superkamerat, joissa zoomkerroin on luokkaa 12–20 ja pisin polttoväli vastaa kuvakulmaltaan 300–500 mm polttoväliä kinofilmikameralla. Kooltaan nämä eivät välttämättä ole ollenkaan taskukameroita suurempia.
Digitaalikameran osat > Objektiivit > Polttovälikertoimesta ja järjestelmäkameroiden objektiiveista

Digitaalisissa järjestelmäkameroissa voidaan usein käyttää saman valmistajan filmikameroille tarkoitettuja objektiiveja. Tällöin on otettava huomioon digitaalikameran kennon fyysisen koon vaikutus kuvan rajaukseen, sillä se voi erota 35 mm filmiruudun koosta.
Huolimatta siitä, että objektiivi olisi tarkoitettu käytettäväksi vain digitaalijärjestelmän kanssa, objektiivien polttoväli ilmoitetaan objektiivin todellisen polttovälin mukaan. Esimerkiksi Canon EF -objektiivit käyvät digitaalikameroihin, joihin myydään Canon EF-S -objektiiveja, mutta pienikennoisille digitaalijärjestelmälle tarkoitetut EF-S -objektiivit eivät käy tavallisiin 35 mm:n järjestelmäperiin. EF-S-linssien kiinnittäminen filmiperällisiin kameranrunkoihin on estetty lisäämällä objektiiviin muovinen renkaanmuotoinen kohouma, mikä ottaisi kameran peiliin kiinni. Joissain valmistajan hyväksymättömissä objektiivien muunnelmissa Canon EOS 350D:n mukana tulevaa 17–35 mm f/3,5 -ohjektiivista on sahattu kohouma irti objektiivin sovittamiseksi filmiperäisiin EOS-kameraan. Menetelmä ei ole valmistajan hyväksymä eikä suosittelema ja sisältää riskejä.
Kennokoon erojen aiheuttama rajausvaikutus ilmaistaan polttovälikertoimella.
Käytettäessa kennoa, jonka koko vastaa 40 % 35 mm filmiruudun koosta polttovälikerroin on 1,6 ( =1/{\sqrt {0.4}}) Tällöin objektiivi tuottaa samanlaisen kuvan kuin filmikamera, jonka objektiivin polttoväli on 1,6-kertainen; esimerkiksi 50 mm objektiivi tuottaa digikuvan, joka on samanlainen kuin on 80 mm:n objektiivin kuva kinofilmillä. Jotta saataisiin käyttöön sama kuvakulma kuin 50 mm polttovälillä, tulee käyttää objektiivia jonka polttoväli on noin 31 mm (= 50 mm / 1,6).
Kooltaan 70 % 35 mm filmiruudusta olevalle kennolle polttovälikerroin on 1,2. Tällöin 50 mm objektiivi toimii kuten 60 mm objektiivi kinokamerassa.
Kuvien tallennus > Kuvatiedostot

Digikamera voi tallentaa kuvia pakkaamattomana tai pakattuna. Yleensä digitaalikameroiden kuvatiedostot ovat pakattuja JPEG-kuvia. JPEG-pakkaus pienentää kuvan tiedostokokoa, minkä ansioista pakattuja kuvia mahtuu muistikortille enemmän kuin pakkaamattomia. Toisaalta JPEG-pakkauksen yhteydessä väritarkkuus vähenee. Kuvasta tulee epäterävämpi ja vaaleilla alueilla näkyy artefakteja, jolloin kuvan jälkikäsittely vaikeutuu.
Useat harrastajaluokan ja lähes kaikki ammattilaiskäyttöön tarkoitetut kamerat mahdollistavat kuvan tallentamisen pakkaamattomana. Pakkaamaton kuvatiedosto on yleensä RAW- tai TIFF-tiedostomuodossa. RAW-muoto on raakadataa kameran kuvakennolta, jota on käsiteltävä ennen kuin se on käyttövalmis kuva.
Kuvien tallennus > Tallennusmediat

Kuvat tallentuvat yleensä erilliselle muistikortille, joskin on olemassa myös kameroita, joissa on pienehkö sisäinen muisti. On olemassa myös kuvat DVD-levylle tallentavia kameramalleja.