stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gunnar Hernberg

Vuorineuvokset Gunnar Hernberg (vas.) ja John Grundström vuonna 1948.
Gunnar Robert Alarik Hernberg (3. kesäkuuta 1904 Helsinki – 24. joulukuuta 1993 Helsinki) oli Suomen Sokeri Oy:n pääjohtaja, koulutukseltaan filosofian kandidaatti (1928) ja diplomi-insinööri (1932).
Hernberg oli Suomen Sokeri Oy:n Töölön tehtaan kemisti 1926–1946, Suomen Sokerin toimitusjohtaja 1948–1949 ja pääjohtaja vuodesta 1949. Lisäksi hän oli vuodesta 1949 Oy Juurikassokerin johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1951 ja Itä-Suomen Raakasokeritehdas Oy:n johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1954. Hän toimi Suomen Teollisuusliiton puheenjohtajana 1955–1959, Elintarviketeollisuusliiton puheenjohtajana vuodesta 1954 ja Kemian Keskusliiton puheenjohtajana 1948–1955. Hänelle myönnettiin vuorineuvoksen arvonimi vuonna 1956.
Hernbergin veli oli Villayhtymän pääjohtaja Runar Hernberg. Hänen puolisonsa oli Malin Helmi Charpentier, ja perheen pojasta Sven Hernbergistä tuli lääkäri ja Työterveyslaitoksen johtaja.
Aiheesta muualla

Hernberg, Gunnar hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Talousvaikuttajat  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
David Goldblatt

| David Goldblatt> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. lokakuuta 1930 Randfontein, Etelä-Afrikka
Kuollut: 25. kesäkuuta 2018 Johannesburg, Etelä-Afrikka
Kansalaisuus:  eteläafrikkalainen
Taiteilija
Ala:  valokuvaaja
Aiheesta muualla
www.davidgoldblatt.com
David Goldblatt (29. lokakuuta 1930 Randfontein, Etelä-Afrikka –  25. kesäkuuta 2018 Johannesburg, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen valokuvaaja, joka tunnetaan erityisesti apartheidin aikaa käsittelevistä mustavalkokuvistaan. Goldblatt kuvasi apartheidin taustaa, syitä ja todellisuutta laajempana sosiaalisena ilmiönä pelkän reportaasi- ja uutiskuvaamisen sijasta. Goldblatt on todennäköisesti tunnetuin eteläafrikkalainen valokuvaaja, joka palkittiin elämänsä aikana useilla merkittävillä tunnustuksilla, esimerkiksi Hasselblad-palkinnolla.
Elämä ja ura

Goldblatt syntyi juutalaiseen perheeseen vain valkoisille tarkoitetussa Randfonteinin pikkukaupungissa. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet maahan Liettuasta, jossa olivat kokeneet itsensä uhatuiksi. Goldblatt kiinnostui valokuvauksesta jo poikana ja kuvasi kotikaupunkinsa lähellä sijainneiden kaivosten mustien työntekijöiden elämää. Hän yritti 1950-luvun alussa lehtikuvaajaksi, mutta ei aluksi onnistunut. Hän sai kuitenkin vähitellen työtä uutis- ja reportaasikuvaajana ja kun Goldblattin isä kuoli vuonna 1963 hän myi perheen omistaman kaupan ja ryhtyi täysipäiväiseksi valokuvaajaksi. Kaupallisten töiden ohessa Goldblatt jatkoi kuitenkin myös ympäröivän todellisuuden kuvaamista.
Vuonna 1973 Goldblatt julkaisi kaivostyöläisistä kertovan ensimmäisen On the Mines -valokuvakirjansa, johon myöhemmin kirjallisuuden Nobel-palkinnon voittanut Nadine Gordimerin kirjoitti esseen. Goldblatt julkaisi myöhemminkin apartheid-todellisuutta käsittelevät kuvansa pääosin kirjoina. Boksburg (1982) kuvasi valkoisen kaupungin todellisuutta, joka perustui mustien työntekijöiden työhön. The Transported of Kwandebele: A South African Odyssey (1989) kuvasi kaivostyöläisten päivittäisiä pitkiä matkoja töihin linja-autoilla.
Goldblatt kuvasi apartheidia käsittelevät kuvansa mustavalkoisina. Yksittäisten kuvien sijasta kokonaisuus rakentui kuvasarjoista. Kuvat esittivät helposti tulkittavien yleistysten sijasta kompleksisempaa todellisuutta, joka koostui erilaisista näkökulmista ilman valmiita vastauksia. Goldblattin itsensä mukaan valokuvaajan tehtävä oli faktojen tallentaminen, ei tulkinta ja kommentointi. Goldblatt kielsi yhteiskunnallisten valokuviensa esittämisen journalistisessa reportaasikontekstissa. Hänen työnsä alkoi kerätä laajempaa huomiota vasta 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa.
1990-luvun lopusta alkaen Goldblatt kuvasi myös värikuvia. Apartheidin purkauduttua Goldblatt jatkoi ympäröivän todellisuuden ja yhteiskunnan kuvaamista. Hän kuvasi esimerkiksi väkivaltaisista rikoksista tuomittuja rikospaikoillaan sarjassa Ex-Offenders at the Scene of the Crime. Goldblatt suhtautui myös apartheidin jälkeiseen Etelä-Afrikkaan kriittisesti ja totesi, että apartheidin oli hänen mielestään korvannut arvotyhjiö ja ahneus. Valokuvaamisen lisäksi Goldblattista tuli tärkeä neuvonantaja ja tukija Etelä-Afrikan nuorelle sukupolvelle taiteilijoita ja valokuvaajia.
Palkintoja ja tunnustuksia

2001: Taiteen kunniatohtori, Kapkaupungin yliopisto.
2006: Hasselblad-palkinto.
2007: Kirjallisuuden kunniatohtori, Witwatersrandin yliopisto.
2007: Kunniajäsenyys, Royal Photographic Society.
2009: HCB-apuraha, Henri Cartier-Bresson -säätiö.
2011: The Order of Ikhamanga, Etelä-Afrikan kunniamitali. Goldblatt kieltäytyi ottamasta vastaan palkintoa.
2011: Taiteen kunniatohtori, San Francisco Art Institute.
2013: Infinity-palkinto elämäntyöstä, International Center of Photography, New York.
Valikoituja julkaisuja

On the Mines. Cape Town: C Struik, 1973. ISBN 0-86977-029-2.
Cape Dutch Homesteads. Cape Town: C Struik, 1981. ISBN 0-86977-140-X.
In Boksburg. Cape Town: The Gallery Press, 1982. ISBN 0-620-05933-8. (in English)
Lifetimes: Under Apartheid. New York: Alfred A Knopf, 1986. ISBN 0-394-55406-X.
The Transported of KwaNdebele: A South African Odyssey. New York: Aperture Books, 1989. ISBN 0-89381-366-4
David Goldblatt. Phaidon 55. London: Phaidon, 2001. ISBN 0-7148-4051-3.
David Goldblatt: Photographs: Hasselblad Award 2006. Ostfildern, Hatje Cantz, Göteborg: Hasselblad Foundation, 2006. ISBN 3-7757-1917-2.
Regarding Intersections. Göttingen: Steidl, 2014. ISBN 978-3869307145. Värivalokuvia 200 –2011.
Structures of Dominion and Democracy. Göttingen: Steidl, 2018. ISBN 978-3-95829-391-5. Valikoitu retrospektiivi.
Aiheesta muualla

David Goldblattin kuvagalleria. Artnet. (englanniksi)
Goldblatt kertoo sarjastaan Ex-Offenders at the Scene of the Crime. Multistory, 2017. Youtube, 07:50. (englanniksi)
Goldblatt kertoo sarjastaan Boksburg. San Francisco Museum of Modern Art, 2012. Youtube, 04:19. (englanniksi)
Goldblatt kertoo urastaan kahdenkymmenen valokuvan kautta. Design Indaba, 2016. Youtube, 43:51. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
| n k Hasselblad-palkinto |
| --- | --- |
1980-luku:  Lennart Nilsson (1980)  Ansel Adams (1981)  Henri Cartier-Bresson (1982)  Manuel Álvarez Bravo (1984)  Irving Penn (1985)  Ernst Haas (1986)  Hiroshi Hamaya (1987)  Édouard Boubat (1988)  Sebastião Salgado (1989) 
1990-luku:  William Klein (1990)  Richard Avedon (1991)  Josef Koudelka (1992)  Sune Jonsson (1993)  Susan Meiselas (1994)  Robert Häusser (1995)  Robert Frank (1996)  Christer Strömholm (1997)  William Eggleston (1998)  Cindy Sherman (1999) 
2000-luku:  Boris Mihailov (2000)  Hiroshi Sugimoto (2001)  Jeff Wall (2002)  Malick Sidibé (2003)  Bernd ja Hilla Becher (2004)  Lee Friedlander (2005)  David Goldblatt (2006)  Nan Goldin (2007)  Graciela Iturbide (2008)  Robert Adams (2009) 
2010-luku:  Sophie Calle (2010)  Walid Raad (2011)  Paul Graham (2012)  Joan Fontcuberta (2013)  Miyako Ishiuchi (2014)  Wolfgang Tillmans (2015)  Stan Douglas (2016)  Rineke Dijkstra (2017)  Oscar Muñoz (2018)  Daidō Moriyama (2019) 
2020-luku:  Alfredo Jaar (2020)  ei jaettu (2021)  Dayanita Singh (2022)  Carrie Mae Weems (2023)
Sven Hernberg

Sven Gunnar Hernberg (25. huhtikuuta 1934 Helsinki  – 10. kesäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen lääketieteen tutkija ja professori, joka erikoistui työlääketieteeseen.
Hernberg opiskeli lääketiedettä Helsingin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1967 tutkielmalla Life span, potassium fluxes and membrane ATPases of erythrocytes from subjects exposed to inorganic lead. Hän työskenteli pitkään Työterveyslaitoksessa, aloitti apulaislääkärinä 1960 ja toimi tutkimusjohtajana 1974–1994. Hänellä oli työterveysopin dosentuuri Helsingin yliopistossa 1970–1999.
Hernberg hoiti kansainvälisiä luottamustehtäviä muun muassa työterveysjärjestön International Commission on Occupational Health (ICOH) hallituksessa sekä puheenjohtajana 1993–2000. Hän oli perustamassa aikakauskirjaa Scandinavian Journal of Work Environment & Health ja hoiti päätoimittajan tehtävää 1975–2000. Hän julkaisi noin 300 tieteellistä kirjoitusta.
Sven Hernbergin isä oli vuorineuvos Gunnar Hernberg. Sven Hernbergin puoliso vuodesta 1958 oli Isabella Cedercreutz (1936–1973), ja heillä oli kolme lasta.
Aiheesta muualla

Hernberg, Sven hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Sven Hernbergin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  Scopus 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Henrik VI (Saksa)

Henrik VI, aikalaismuotokuva, Peter von Eboli Liber ad honorem Augusti, 1196
Henrikin isä Fredrik I Barbarossa ja hänen poikansa kuningas Henrik VI ja herttua Fredrik VI, Welf-suvun kronikka, Weingartenin luostari 1179-1191
Henrik VI (syksy 1165 Valkhofin keisarillinen palatsi, Nijmegen, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta — 28. syyskuuta 1197, Messina, Sisilian kuningaskunta) oli Saksan kuningas vuosina 1190–1197 ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari vuosina 1191–1197 sekä Sisilian kuningas vuosina 1194–1197.
Suku ja koulutus

Hänen isänsä oli Fredrik I Barbarossa ja äitinsä Burgundin kreivitär Beatrice I:n (1143–1184), joka oli Burgundin kreivi Reginald III:n ja herttuatar Agathe de Lorrainen ainoa perijä ja Burgundin hallitsija vuodesta 1148 omalla oikeudellaan, suo jure.  Hänellä oli kymmenen sisarusta, joista vanhin sisar Beatrice (1162 /1163–1174/1179) avioitui Chalonin kreivi Guillaume II:n kanssa; nuorempi veli Konrad (1167–1191) oli nimellä Fredrik VI Svaabian herttua; Otto I (1170–1200) Burgundin kreivi salamurhattiin noin 30-vuotiaana Besançonissa; Konrad II (1172–1196) oli Svaabian ja Rothenburgin herttua ja nuorin veli Filip (1177–1208) oli Saksan kuningas vuonna 1198, salamurhattiin Bambergissa. Hän kuului Hohestaufen-sukuun.
Henrik oli hyvin koulutettu, hän osasi latinaa sekä tunsi roomalaisen ja kanonisen oikeuden, ja hän oli myös runoilijoiden suojelija ja itse taitava runoilija.
Henrik seurasi isäänsä tämän Italian sotaretkelle Lombardian liittoa vastaan vuosina 1174–1176, jossa häntä koulutti kronikoitsija Gottfried von Viterbo (lat. Godefridus Viterbiensis, n. 1120 – n. 1196) ja hänellä oli yhteyksiä minnelaulajiin, kuten Friedrich von Hauseniin, Bligger von Steinachiin ja Bernger von Horheimiin. Henrik puhui sujuvasti latinaa, ja kronikoitsija, kirjailija sistersiläismunkki Aubry de Trois-Fontainesin (lat. Albericus Trium Fontium, toimi 1230–1251, k. noin 1252) mukaan:
"hän erottui tiedonlahjoillaan, oli laakeroitu kaunopuheisuuden kukilla ja oppinut sekä kanonisessa että roomalaisessa oikeudessa"
Hän oli runoilijoiden ja runouden suojelija, ja sävelsi lähes varmasti kappaleen nimeltä Kaiser Heinrich, joka on nykyisin Weingartenin luostarin arkiston laulukäsikirjoitusten joukossa. Arvonsa mukaisesti hänet on kuvattu keisarillisen kotkan (Reichsadler), regaalien ja kirjakäärön kanssa kuuluisassa Codex Manessessa, 1300-luvun laulukirjan käsikirjoituksessa, jossa on mukana 140 maineikasta runoilijaa ja ainakin kolmea runoa pidetään nuoren ja romanttisen Henrik VI:n tekeminä. Yhdessä niistä hän kuvailee romanssia, joka saa hänet unohtamaan kaiken maallisen valtansa, eikä rikkaus tai kuninkaan arvo voi olla suurempi kuin hänen kaipuunsa tuota naista kohtaan:
ê ich mich ir verzige, ich verzige mich ê der krône – 

[ennen kuin luovun hänestä, luovun mieluummin kruunusta]
Palattuaan Saksaan vuonna 1178 Henrik tuki isäänsä kapinallista herttua Henrik Leijonaa vastaan. Hän ja hänen nuorempi veljensä Friederich lyötiin ritareiksi helluntaina Mainzin valtiopäivillä vuonna 1184. Samana vuonna Henrik oli melkein menettänyt henkensä Erfurtin käymäläonnettomuudessa, jossa noin 60 aatelista menehtyi pudottuaan käymälälietteeseen sen jälkeen, kun Erfurtin katedraalin toisen kerroksen puulattia oli romahtanut sen syövyttyä alla olleen jätelietteen vuoksi. Henrik selvisi vain siksi, että istui erillisessä kivisessä ikkunakomerossa.
Avioliitto ja jälkeläiset

Henrikin puoliso oli Sisilian kuningatar Constanza I omalla oikeudellaan, suo jure, kuningas Roger II:n ja tämän kolmannen puolison, ranskalaisen aatelinainen Beatrice de Rethelin (1130/1135–1185) tytär. Heidät vihittiin Milanossa 27. tammikuuta 1186. Heidän ainoa lapsensa oli keisari Fredrik II.
Sijaishallitsija

Isänsä Fredrik Barbarossan lähdettyä kolmannelle ristiretkelle pääsiäisenä 1189, Henrik otti hoitaakseen keisarikunnan asiat sijaishallitsijana. Vuosina 1189–1190 hän kukisti kapinoivan entisen Saksin ja Baijerin herttua Henrik Leijonan.
Perintö

Henrik VI kuoli malariaan Messinassa 28. syyskuuta 1197. Hän yritti tehdä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariudesta perinnöllisen Hohenstaufen-suvussa siinä onnistumatta ja hänen seuraajakseen kruunattiin Otto IV, joka kuului Welf-sukuun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henrik VI Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Fredrik I Barbarossa | Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija  1190–1197 | Seuraaja: Otto IV |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Henrik VI kuvattuna keisarillisten kotkien ja kirjakäärön kanssa Codex Manasse käsikirjoituksessa 1300-luvun alusta
Barbara Hepworth

Barbara Hepworth, Monolyth-Empyrean, 1953. Kenwood House, Lontoo.
Jocelyn Barbara Hepworth, DBE (10. tammikuuta 1903 Wakefield, West Yorkshire – 20. toukokuuta 1975) oli brittiläinen kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän oli kuvanveistäjä Henry Mooren aikalainen ja ystävä.
Elämä ja ura

Hepworth opiskeli 16-vuotiaasta alkaen Leedsin taidekoulussa, jossa hän tutustui Mooreen. Molemmat siirtyivät vuonna 1921 Royal College of Artiin. Myöhemmin Hepworth opiskeli jonkin aikaa Italiassa, sillä hän oli kiinnostunut etruskien taiteesta. Ratkaisevat vaikutteet abstraktiin kuvanveistoon hän sai Constantin Brâncușin ja Hans Arpin taiteesta, kun hän vieraili heidän luonaan Pariisissa.
Hepworth kuuluu 1900-luvun merkittävimpiin kuvanveistäjiin ja taidemaalareihin. Hänen työnsä ovat esimerkkejä modernismista ja brittiläisten aikalaistensa Ivon Hitchens, Henry Moore, Ben Nicholson, Naum Gabo ynnä muiden tavoin hän kehitti valtavasti nykytaidetta, etenkin kuvanveistoa. Hänen arvostetuimpia teoksiaan on Single Form Dag Hammarskjöldin muistolle YK:n rakennuksessa New Yorkissa.
Vuodesta 1921 alkaen Hepworth teki teoksensa suoraan lopullisesta materiaalista, puusta tai kivestä. Metalleja hän ei yleensä käyttänyt. Veistäessään hän saattoi lähteä seuraamaan materiaalin antamia virikkeitä, koska hän toteutti työtään ilman luonnosta. Ihmisen muoto, joka toisinaan oli pelkistetty lähes tuntemattomaksi, hallitsi hänen töitään vuoteen 1934 saakka ja ajoittain myöhemminkin. Muissa töissään hän mukaili orgaanisia muotoja, kuten munia, lintuja, pesiä ja perhoskoteloita. Usein tämä tekniikka johti teoksen ryhmittelyyn kahdeksi tai kolmeksi erilliseksi massaksi. Ajoittain hän pyrki tiukkaan geometrisuuteen tai dynaamisuuteen, jonka hän toteutti kireälle vedettyjen lankojen avulla.
Hepworthin ensimmäinen puoliso oli kuvanveistäjä John Skeaping. Toisen kerran hän avioitui taidemaalari Ben Nicholsonin kanssa 1938. He erosivat 1951.
Hepworth kuoli tulipalossa työhuoneellaan St Ivesissä Cornwallissa 72-vuotiaana. Hänen työhuoneensa ja kotinsa ovat nykyisin museona. Barbara Hepworthin museon lisäksi hänen töitään on esillä The Hepworth Wakefield -museossa hänen synnyinkaupungissaan Länsi-Yorkshiren Wakefieldissä.
Kirjallisuutta

Penelope Curtis, Barbara Hepworth. Tate Publishing, ISBN 1-85437-225-4.
Barbara Hepworth, Hepworth, Barbara: A Pictorial Autobiography. Tate Publishing, ISBN 1-85437-149-5.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Barbara Hepworth Wikimedia Commonsissa
BarbaraHepworth.org.uk (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  FID  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Helsingin historia

Virallinen Helsingin historia alkaa vuonna 1550, jolloin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa perusti kaupungin Vantaanjoen suulle Tallinnan kanssa kilpailevaksi kauppapaikaksi. Asukkaiksi pakkosiirrettiin  Porvoon, Tammisaaren, Rauman ja Ulvilan porvareita. Helsingin seutua olivat asuttaneet jo rauta-ajalta lähtien hämäläiset heimot, joita vastaan tehtyjen voittoisien ristiretkien jälkeen alueelle tuli ruotsalaisia siirtolaisia noin 1300-luvulla. Helsingin kasvu oli kituliasta, ja vuonna 1640 kenraalikuvernööri Pietari Brahe siirsi kaupungin Vantaanjoen suulta Vironniemelle.
1700-luvulla voimistunut Venäjän keisarikunta valloitti Helsingin kahdesti. Helsingin edustalle suojaksi rakennetun Suomenlinnan linnoitustöiden seurauksena kaupunki alkoi kasvaa. Suomesta tuli Suomen sodan jälkeen osa Venäjän keisarikuntaa vuonna 1809, ja autonomisen Suomen pääkaupunki siirrettiin Helsinkiin lähemmäksi Pietaria ja kauemmaksi Ruotsista. Myöhemmin Helsinkiin siirrettiin myös yliopisto. Senaatintorin ympäristön uusklassiset rakennukset muistuttavat Helsingin historiasta Venäjän keisarikunnan hallintokaupunkina.
Helsingistä tuli Suomen itsenäistymisen myötä maan pääkaupunki vuonna 1917. Jo seuraavana vuonna 1918 Helsinki oli merkittävässä osassa sisällissodan syttymisessä, ja saksalaiset joukot valtasivat Helsingin Helsingin taistelussa. Kaupunkia pommitettiin useaan otteeseen toisessa maailmansodassa. Vuonna 1952 Helsingissä pidettiin kesäolympialaiset ja 1975 kylmän sodan aikana merkittävä ETYK-kokous.
Helsingin kaupungin alue laajeni vähitellen Senaatintorin ympäristöstä useiden alueliitosten myötä nykyiseen kokoonsa. Ensin kaupunkiin liitettiin Töölön kylä, vuonna 1906 esimerkiksi Meilahti, Kumpula ja Käpylä, ja vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa muun muassa Huopalahden kunta, Haagan kauppala, Oulunkylän kunta ja Kulosaaren huvilakaupunki. Vuonna 1966 kaupunkiin liitettiin Vuosaari ja viimeisimmässä alueliitoksessa vuonna 2009 osia Sipoosta ja Vantaasta.
Varhaishistoria

Rautakaudella Helsinki, kuten valtaosa muustakin Uudestamaasta, kuuluivat hämäläisten alueisiin. Heidän reittinsä merelle kulkivat sisämaasta Vantaanjokea pitkin. Vaatimaton, kalanmädistä nimensä saanut Mätäoja, yhdisti Vantaanjoen mereen Huopalahden kohdalla jota pitkin kulkiessaan välttyi joen merenpuoleisilta koskilta. Tämän väylän lisäksi Etelä-Hämeen asukkaat käyttivät myös Sipoonjokea kulkiessaan merelle. Hattulaan aiemmin kuuluneen Orimattilan väestö osasi vielä myöhään kertoa kalastusmatkoistaan merelle, ja vuodelta 1347 on säilynyt kirjallinen lähde, jossa mainitaan hattulalaisten ja hauholaisten alueella sijainneet kalastusalueet. Paikannimissä on säilynyt jäänteitä varhaisesta hämäläisasutuksesta. Esimerkiksi Konala-nimen tulkittu juontuvan nimestä Konhola, jolloin alueen asutus olisi alun perin peräisin Akaan pitäjän Konhon kylästä. Hämäläisten lisäksi myös virolaiset käyttivät rannikkoaluetta kalastukseen ja muuttoliike Suomenlahden eteläpuolelta oli pidempiaikainen ilmiö läpi aikojen.
Ruotsalaiset tulivat Helsingin alueelle keskiajalla hämäläisiä vastaan tehdyn voitokkaan ristiretken myötä. Ruotsalaisten kolonisaatiolla pyrittiin vahvistamaan tuoreita aluevaltauksia. Helsingin vaakuna on suunniteltu myöhemmin kuvaamaan tätä tapahtumaa. Helsingin seudun ruotsalainen asutus on kuitenkin varsin nuorta verrattuna Sipooseen, Pernajaan ja Porvooseen, jotka olivat alueen tärkeimmät ruotsalaisen kolonisaation kohteet 1200-luvun lopulla ja erityisesti 1300-luvulla. Itäisen Uudenmaan ruotsalaissiirtolaisuuden on arveltu alkaneet yhdestä suuresta väestönsiirrosta Keski-Ruotsista Porvooseen, josta väki olisi sitten levinnyt alueelle. Paikannimen Helsinge (Helsinki) on tulkittu viittaavan siirtolaisten alkuperään Hälsinglandissa. Nykyisin käsitystä pidetään kuitenkin kyseenalaisena, sillä murretutkimuksen perusteella uudisasukkaat tulivat Uplannista ja sen lähiseuduilta. Osa pitäjän länsi- ja pohjoisosasta säilytti kuitenkin suomalaisen asutuksensa. Pitäjässä sijaitsikin kylä nimeltä Tolkby, jossa on katsottu tapahtuneen tulkitsemista ja kääntämistä uusien ja vanhojen asukkaiden välillä. Helsingin pitäjän synty voidaan ajoittaa suunnilleen 1300-luvun loppuun.
Autonomian aika

Uudenmaan läänin maaherra Gustav Fredrik Stjernvall teki 1810 ehdotuksen pääkaupungin siirtämisestä Helsinkiin. Ehdotus keräsi kannatusta muun muassa Viaporin linnoituksen ansiosta, ja lopullisesti pääkaupunki siirrettiin Turusta 4 000 asukkaan Helsinkiin vuonna 1812 kolme vuotta sen jälkeen, kun Suomi oli siirtynyt Venäjän keisarikunnan osaksi. Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I halusi Suomen pääkaupungin lähemmäksi Pietaria ja kauemmaksi Ruotsista. Samassa yhteydessä Carl Ludvig Engel valittiin suunnittelemaan Helsingin keskusta uudelleen palon jäljiltä, enemmän keisarikunnan hallintokaupungin näköiseksi. Rakennustöiden toinen johtaja oli helsinkiläinen Johan Albrecht Ehrenström, joka loi myös Helsingin asemakaavan. Monet Helsingin uusklassisista rakennuksista, erityisesti Senaatintorin ympäristö Tuomiokirkkoineen ovat Engelin käsialaa. Helsingin kantakaupungin monien kaupunginosien katukuvaa vallitsevat tyyliltään jugendia edustavat rakennukset ovat kuitenkin peräisin 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoilta.
Turun palon jälkeen vuonna 1827 myös yliopisto, joka oli jäänyt pääkaupungin siirron yhteydessä Turkuun, siirrettiin Helsinkiin. Helsingistä kehkeytyi hallinto-, yliopisto- ja varuskuntakaupunki, ja se kasvoi maan todelliseksi teollisuuskeskukseksi. Teollisuusalueina tunnettiin ennen kaikkea Hakaniemi, Sörnäinen ja Munkkisaari.
Vuonna 1840 kaupungissa oli jo 20 000 asukasta. Tärkeät rautatieyhteydet rakennettiin Hämeenlinnaan 1862 ja Pietariin 1870. Vuonna 1890 asukkaita oli yli 65 000 ja vuonna 1920 yli 120 000. Ensimmäisen maailmansodan aikana Helsingin ympärille rakennettiin kolme linnoitusvyöhykettä osana Pietarin puolustusta. Vuonna 1906 Viaporin kapinassa paukkuivat tykit muutaman päivän ajan Helsingin edustalla.