stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kanervan–Tukiaisen tekstiviestikohu
Tapahtumien kulku > Kannanottoja

Tekstiviestit herättivät paljon huomiota mediassa ja esimerkiksi ruotsalainen Aftonbladet-sanomalehti nosti tekstiviestikohun ykkösuutisekseen verkkosivuillaan. Kohu kasvoi lopulta niin suureksi, että sitä kommentoivat pääministeri Vanhanen, kokoomuksen puheenjohtaja Katainen ja tasavallan presidentti Tarja Halonen. Halonen toivoi Kanervan ottaneen opikseen, muttei suostunut kommentoimaan, oliko Kanerva käyttäytynyt ministerin arvovallalle sopimattomasti.
Ilta-Sanomat kertoi perjantaina 14. maaliskuuta 2008 englantilaisen politiikan asiantuntijan ja kommentaattorin Iain Dalen pitävän itsestäänselvyytenä, että Kanervan käytös tekee hänestä turvallisuusriskin Suomelle. Myös Suojelupoliisi oli huolissaan Kanervan tekstittelystä nuorille naisille, muttei pitänyt häntä turvallisuusriskinä. Sekä Kanerva että Tukiainen kertoivat saaneensa tekstiviestijupakan seurauksena tappouhkauksia.
17. maaliskuuta 2008 kokoomuksen kansanedustaja Tuija Nurmi vaati Kanervan eroa. 28. maaliskuuta SDP:n puheenjohtaja Eero Heinäluoma vaati Yle TV1:n Lauantaiseurassa kokoomukselta selkeää kannanottoa siihen, tukeeko se ulkoministeriä vai ei. Hän sanoi tapauksen alkaneen vaikuttaa Suomen uskottavuuteen ulkoasiain hallinnan osalta.
Tekstiviestikohun takia Kanervasta tehtiin oikeuskanslerille kantelu, jossa pyydettiin selvittämään, oliko Kanerva rikkonut virkamieslain 14. pykälää, jonka mukaan virkamiehen on käyttäydyttävä asemansa ja tehtäviensä edellyttämällä tavalla. Kantelussa mainitut virheet olivat virka-aseman ja työpuhelimen väärinkäyttö, suurelle yleisölle valehteleminen sekä seksuaalinen ja kotirauhan häirintä. 25. maaliskuuta mennessä Kanervasta oli tehty jo yhdeksän kantelua, joissa vaadittiin oikeuskansleria ja eduskunnan oikeusasiamiestä ottamaan kantaa Kanervan toimiin ministerinä.
31. maaliskuuta oikeuskansleri Jaakko Jonkka antoi asiasta päätöksensä, jonka mukaan mitään lakia ei ollut rikottu eivätkä kantelut aiheuttaneet toimia. Hän kertoi, ettei tällaisten asioiden arviointi kuulu hänen toimialaansa, vaan siitä vastaavat lähinnä ne poliittisen päätöksenteon toimielimet, jotka ovat olleet päättämässä hallituksen kokoonpanosta, ja perustuslain mukaan ministerit ovat virkatoimistaan vastuunalaisia eduskunnalle. Hän kuitenkin muistutti, että ministerin rehellisyyden arvioimisessa kysymys ei ole yksittäisten henkilöiden tai tahojen tekemästä arvioinnista, vaan myös yleisestä näkemyksestä.
Tapahtumien kulku > Viestien vuotaminen tiedotusvälineisiin

Hymy-lehti ilmoitti 27. maaliskuuta julkaisevansa viestejä, minkä seurauksena Tukiainen jätti käräjäoikeudelle turvaamistoimihakemuksen, jossa vaati oikeutta estämään viestien julkaisemisen. Suomen Kuvalehden tiedon mukaan julkaisukieltoa haettiin myös sillä perusteella, että Kanervakin vastusti viestien julkaisemista. Käräjäoikeus hylkäsi vaatimuksen väliaikaisesta turvaamistoimesta. Lehdellä ei siten ollut laillista estettä viestien julkaisemiselle, vaikka Tukiainen palautti viesteistä saamansa palkkion, yritti tuloksettomasti purkaa Hymyn kanssa tekemänsä sopimuksen ja sitoutui maksamaan lehdelle 10 000 euron sopimussakon.
29. maaliskuuta Tukiainen myönsi viestien sisältävän ”alapään juttuja”, ja Ilta-Sanomat julkaisi yhden viesteistä, jossa Kanerva kysyi Tukiaiselta, haluaisiko tämä "tehdä sitä jossain jännässä paikassa", ja tiedusteli, mikä se paikka voisi olla. Viesti oli lähetetty aamuyöllä 20. helmikuuta. Kanerva väitti viestin sisällön olleen vastaus Tukiaisen tekemään ehdotukseen. Tukiainen kiisti tämän väittäen Kanervan valehtelevan. Kokoomuksen eduskuntaryhmän varapuheenjohtaja Marja Tiura oli aikaisemmin kertonut Kanervan vakuuttaneen puolueensa jäsenille, ettei viesteissä ollut alapään juttuja.
Hymy-lehti julkaisi lisää viestejä 1. huhtikuuta. Viesteissä Kanerva muun muassa kysyi Tukiaiselta oliko tämä pitänyt puutarhansa kunnossa ja sopisiko hänen koskettaa Tukiaista yökerhossa sormilla. Lisäksi Kanerva ilmaisi viesteissään kiinnostusta Tukiaisen Julia-siskoon. Kanerva myös pyysi Tukiaista hoitamaan asian niin ettei siitä tule juttuja lehtiin.
Tapahtumien kulku > Kanervan ero ulkoministerin tehtävästä

Myös ulkomailla tiedotusvälineet alkoivat kertoa Suomen ulkoministerin tekstiviestittelystä ja Hymy-lehden julkaistua tekstiviestejä kokoomuksen puheenjohtaja Jyrki Katainen antoi 1. huhtikuuta 2008 lausunnon, jonka mukaan Kanerva ei voisi jatkaa ministerinä. Syitä olivat "harkintakyvyn puute yksityiselämässä, hämmennystä aiheuttaneet lausunnot sekä toimintakyvyn heikkeneminen yleisen uskottavuuden romahdettua". Kanerva jäi samana päivänä sairauslomalle. 4. huhtikuuta uutena ulkoministerinä aloitti Euroopan parlamentin jäsen Alexander Stubb.
Kanervan ero uutisoitiin ympäri maailmaa. Suuren huomion se sai Virossa, Ruotsissa ja Norjassa. Kansainvälisten uutistoimistojen välityksellä uutinen levisi ympäri maailman. Reutersin uutista käyttivät verkkolehdet Uudesta-Seelannista Yhdysvaltoihin, missä se pääsi muun muassa CNN:n etusivulle. Kohun kustannuksella pilaili myös Japanin merkittävimpiin televisiokanaviin kuuluva Fuji TV. Myös brittiläinen BBC uutisoi aiheesta. Ruotsalainen Aftonbladet-lehti nimesi Ilkka Kanervan törkyvaariksi.
Mediatutkija Erkki Karvosen mukaan eron syynä oli valehtelu kohun alkuvaiheessa ja pitkään jatkunut kielteinen julkisuus, jolle ei näkynyt loppua.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Ilkka Kanervan kujanjuoksu
Kaitalampi (Jyväskylä)

| Kaitalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jyväskylä
Koordinaatit:  62°20′30″N, 25°35′24″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Tuomiojärven−Palokkajärven v−a (14.29)
Laskuoja:  oja Ylä-Kännääseen 
Järvinumero:  14.294.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  135,7 m  
Pituus:  570 m  
Leveys:  170 m  
Rantaviiva:  1,294 km  
Pinta-ala:  4,031 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaitalampi 
Kaitalampi  on Keski-Suomessa Jyväskylässä Puuppolan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4,0 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Vasarajoen valuma-alueeseen (14.294) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 135,7 metriä mpy.
Iwal

| Iwal |
| --- | --- |
Muu nimi:  Kaiwa
Tiedot
Alue:  Papua-Uusi-Guinea
Puhujia:  n. 1900
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalaiset aakkoset
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Austronesialaiset kielet
Kieliryhmä:  Malaijilais-polynesialaiset kielet Oseanialaiset kielet Länsioseanialaiset kielet Huonlahden kielet
Kielikoodit
ISO 639-3:  kbm
 Ohje 
Iwal on austronesialainen kieli, jota puhutaan Morobessa, Papua-Uudessa-Guineassa. Se kuuluu eteläisten Huonlahden kielten alaryhmään. Iwalin ei katsota olevan uhanalainen, ja sen lähimpiä sukulaiskieliä ovat muun muassa hote ja piu. Iwalilla ei myöskään ole tunnettuja murteita.
Kielellä on arviolta 1900 puhujaa.
Iwalia kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti käännettiin iwaliksi ensimmäisen kerran vuonna 1984.
Fonologia > Konsonantit

|  | Labiaali | Alveolaari | Palataali | Velaari | Glottaali |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaali | m | n |  | ŋ |  |
| Klusiili | p | b | t | d |  | k | g |  |
| Frikatiivi | v | s |  |  | h |
| Lateraali |  | l |  |  |  |
| Tremulantti |  | r |  |  |  |
| Puolivokaali | w |  | j |  |  |
Lähde:
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen | Keskinen | Takainen |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i |  | u |
| Puoliavoin | e |  | o |
| Avoin |  | a |  |
Lähde:
Kivijärvi (Ulvila)

| Kivijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Ulvila
Koordinaatit:  61°27′11″N, 22°15′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  metsäoja Pirttijärveen 
Järvinumero:  35.142.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  68,1 m 
Rantaviiva:  1,243 km 
Pinta-ala:  0,06572 km² 
 fiKivijärvi 
Kivijärvi on Satakunnassa Ulvilassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Kullaan alueeseen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 6,572 hehtaaria ja sen halkaisija on 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 1,6 kilometriä pitkä laskuoja, joka virtaa umpeen kasvaneen Veikkojärven kautta.
Järven rantaviiva on 1,243 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, joka on rannasta soistunutta.
Luonto

Maasto järven ympärillä on kivistä. Myös järvessä on pintakiviä ja yksi luoto.
Ruotujakolaitos

Ruotujakolaitos (ruots. indelningsverket) oli kuningas Kaarle XI:n Ruotsissa ja Suomessa 1680-luvulla toimeenpanema sotalaitoksen uudistus. Maatiloista muodostettiin 2–6 talon ryhmiä, ruotuja, jotka kukin joutuivat kustantamaan yhden sotilaan varusteineen ja aseineen. Ruotu järjesti palvelusajaksi sotilaalle myös torpan ja palan viljelysmaata. Ruotusotamiehen perhe sai elantonsa tämän torpan maasta ja kotieläimistä. Ruotujakolaitoksen puitteissa hoidettiin myös armeijan päällystön sekä joidenkin siviilivirkamiesten rahoitus. Ruotsissa ruodutuksesta päätettiin vuosina 1680–1682. Ruotujako liittyy läheisesti veropalkkalaitokseen, jonka mukaan tiettyjen maatilojen verot osoitettiin tietyn viranhaltijan (upseerin) palkan maksamiseen.
Ruotsalaista ruotuväkeä 1830-luvun univormuissa
Ruotujakolaitoksen synty

Tarkoitus oli luoda yhtenäinen vakinaisen sotamiehenpidon järjestelmä koko valtakuntaan, mutta kukin maakunta sai päättää itsenäisesti siirtymisen aikataulusta. Ruotsin läänit suostuivat ruodutukseen vuoteen 1688 mennessä. Suomessa ruotsalaiseen ylhäisaateliin kuuluva Viipurin ja Savonlinnan läänin maaherra Carl von Falkenberg neuvotteli ruotujakolaitoksesta kaikkien Suomen läänien talonpoikien kanssa. Viipurin ja Savonlinnan, Turun ja Porin, Hämeen ja Uudenmaan läänit liittyivät siihen vuoteen 1696 mennessä, Pohjanmaa vasta vuonna 1733.. Ruotujakolaitoksen toimeenpanon jälkeen Suomessa ylläpidetty sotaväki käsitti vajaat 11 000 miestä.
Ruotujakolaitoksen synty > Jalkaväen ja laivamiesten ruodut

Jalkaväen ylläpitämiseksi maakunnat määrättiin ylläpitämään 1 000–1 200 miestä, siten että alueen talot jaettiin yleensä 2–4 talon muodostamiin ruotuihin, jotka joutuivat pestaamaan ja palkkaamaan sotilaan. Sisämaassa ruodut asettivat miehiä jalkaväkeen ja rannikoilla laivastoon (laivamiesruodut). Jos sotilas kuoli, tuli ruodun järjestää uusi mies tilalle. Sotamiehet saivat ruodulta 10–125 kruunun pestin, 2–15 kruunun vuosipalkan ja palvelusajakseen perheelleen sotilastorpan niittyineen ja ulkorakennuksineen. Ruodun oli maksettava 1770-luvulta alkaen valtiolle passevolanssimaksua (ruots. passevolans), (ransk. passe-volans), jolla kustannettiin armeijan kuormaston hankintaa.
Ruotujaosta vapautettuja olivat säteritilat, kuninkaankartanot ja pappilat samoin kuin useimmat muut virkatilat ja osa kestikievareista.
Ruotujakolaitoksen synty > Ratsutilat

Ratsutilojen tuli vastaavasti hoitaa armeijalle ratsusotilas varusteineen ja hevosineen. Mikäli sotilas tai ratsu kuoli, tai varusteita hävisi, oli ratsutilan korjattava asia. Ratsutilalliset saivat kuninkaalta vapautuksen veroista. Jos verovapautta ei katsottu riittäväksi korvaukseksi ratsupalveluksesta, ne saivat augmenttioikeuden eli oikeuden kantaa määrättyjen lähitilojen verot.
Ruotujakolaitoksen synty > Upseerit ja reservi

Upseerit saivat entisiä kruununtiloja virkataloina asuttavakseen ja viljeltäväkseen. Talo muodosti osan upseerin palkasta ja loput maksettiin niin, että jotkut lähitalojen talonpojat maksoivat veronsa heille veropalkkalaitosjärjestelmän mukaisesti. Samoihin joukko-osastoihin kuuluvat upseerit ja miehistö asuivat myös samalla seudulla ja kokoontuivat aika ajoin yhteisiin harjoituksiin.
Kustaa III:n aikana määrättiin että ruotujen ja ratsutilojen tuli ylläpitää varaväkeä vakinaisten sotilaiden lisäksi. Tämä noin 4 000 miehen vahvuinen varaväki toimi ruotuarmeijan reservinä. Lisäksi Suomen itärajalle muodostettiin Savon prikaati-niminen kevyt joukko-osasto jonka ensimmäiseksi komentajaksi tuli Georg Magnus Sprengtporten ja perustettiin 1779 Haapaniemen sotakoulu upseerien kouluttamista varten. Kustaa III:n sodassa 1788–1790 Suomen ruotujakoarmeijassa palveli jalkaväessä 6 702 miestä ja ratsuväessä 2 250 miestä.
Ruotusotilasnimet

Komentokieleksi oli määrätty ruotsi vuonna 1689, siltä varalta että suomenkielisiä ja ruotsinkielisiä yksiköitä jouduttaisiin komentamaan yhtä aikaa. Jokaisella sotilaalle annettiin ruotsinkielinen lisänimi, eli sotilasnimi (ruots. wedernamn, til-namn), joka saattoi myös periytyä komppanian saman numeron omaavalta kaatuneelta sotilaalta. Sotilasnimet viittasivat yleensä eläimiin, sotilaan ominaisuuksiin, ammattiin, tai sotilasvarusteisiin. Nimet olivat yleensä lyhyitä ja poikkesivat rakenteeltaan ja sisällöltään 1700-luvun ruotsalaisista sukunimistä. Tyypillisiä olivat esimerkiksi Hiorth, Vädur, Haare, Abborre (eläinnimet),Menlöös, Lustig, Värre, Rödh, Trafvare, Spanior (ominaisuudet ja ammatit) sekä Klinga, Kruus ja Nyckiel (varusteet).
Ruotujakoarmeija sodassa

Vuonna 1700 alkanut Suuri Pohjan sota vaati paljon sotilaita Ruotsin armeijalta. Pian sodan syttymisen jälkeen kuningas antoi käskyn, jossa määrättiin kolme ruotua ja kolme ratsutilaa varustamaan yhdessä ylimääräisen sotilaan. Myöhemmin kolme ruotua määrättiin varustamaan kaksi ylimääräistä sotilasta ja vastaavasti kolme ratsutilaa varustamaan kaksi ylimääräistä ratsumiestä. On arvioitu, että eteläisen Suomen työkykyisistä miehistä joka neljäs oli vuoden 1700 lopulla sodassa. Se merkitsi pulaa palveluskelpoisista miehistä, mistä seurasi, että oli turvauduttava poikiin. Sotilaiden lapset sekä orvot ja pakolaiset olivat ensimmäisten joukossa.
Ruotujakolaitos autonomian ajalla

Suomessa Suomen sodan jälkeen 1809 Aleksanteri I suostui säätyjen pyyntöön että Suomi armeijan asettamisen sijaan maksaisi erityistä veroa. Ruotujakoarmeija hajotettiin, mutta sen upseerit ja aliupseerit saivat kuitenkin edelleen nauttia aikaisempia palkkaetujaan vähentämättöminä. Miehistö sen sijaan menetti torppansa ja palkkansa, koska sen etuja eivät säädyt puolustaneet papistoa lukuun ottamatta. Keisarillinen manifesti 27. maaliskuuta 1810 määräsi miehistölle maksettavaksi eläkkeitä Ruotsin vallan aikana voimassa olleiden asetusten mukaan.
Tämän jälkeen perittiin vain vakanssimaksua pienten vakinaisten joukko-osastojen ylläpitämiseksi. Näiden osastojen vahvuus oli enimmillään muutama tuhat miestä. Näistä osastoista vain Suomen Kaarti jäi pysyväksi muiden tullessa hajotetuiksi ajan kuluessa.
Krimin sodan aikana 1853–1856 ryhdyttiin taas kokoamaan ruotujoukkoja siten, että kaksi ruotua yhdessä asetti yhden sotamiehen ja samalla ne vapautuivat vakanssimaksusta. Tällä tavoin saatiin koottua yhdeksän ruotupataljoonaa Suomen puolustamiseen täällä jo olevien venäläisten joukkojen rinnalle.
Vuonna 1857 nämä ruotupataljoonat hajotettiin ja sen jälkeen Suomessa oli omaa sotaväkeä vajaa tuhat miestä. Värvätyistä miehistä koostunut Suomen Kaarti otti osaa 1877–1878 käytyyn Venäjän–Turkin sotaan Balkanilla.
Ruotsissa ruotujakolaitoksesta luovuttiin 1901. Viimeinen ruotuväkisotilas suoritti kuitenkin sopimukseen kuuluvia aseharjoituksia vielä 1900-luvun jälkipuoliskolla Uppsalassa.
Aiheesta muualla

Tietoa ruotuarmeijaan liittyvistä lähteistä (Arkistolaitos)
Ruotujakolaitoksen aikaiset värvätyt joukko-osastot (Arkistolaitos)
Armeija ja ruotujakolaitos (Arkistoitu – Internet Archive)
Ruotusotaväki (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuorimies, Heikki: Ruotusotilaiden tutkiminen. Suomen Sukututkimusseura, 2011.
Ruotusotamies, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1927, s. 58, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne Sihvo : Ratsumiestorppa, Hakkapeliitta, 13.01.1931, nro 2, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aarne Sihvo : Ratsumiestorppa, jatkoa, Hakkapeliitta, 20.01.1931, nro 3, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ruotusotamies rauhan toimissa, Hakkapeliitta, 24.10.1933, nro 43, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Upseerien puustellit ja sotamiesten torpat, Hakkapeliitta, 18.12.1934, nro 51-52, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oltiin ruotuväessä ja "äkseerättiin". Ruotusoturi oli palkkasoturi, joka käväisi harjoituksissa ja hoiteli vapaa-ajat mökkiänsä, Seura, 26.08.1936, nro 35, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sotilasvirkatalokartta Google Maps https://www.google.com/maps/d/edit?mid=18JVy8q-3tfeSZMr-KtdzrDTA_Nx66O8N&usp=sharing
| n k Suomen sotahistoria |
| --- | --- |
 Luettelo Suomen sodista  Suomen aluemuutokset 
 Asemies  Asevelvollisuuden historia  Hakkapeliitat  Hevosasevelvollisuus Suomessa  Huovi  Linnaleiri  Ratsupalvelus  Ratsutila  Ruotujakolaitos  Sotilasnimi  Sotilastorppa  Säteriratsutila  Upseerikoulutuksen historia
Lars Björn

| Lars Björn |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. joulukuuta 1931 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 15. elokuuta 2024 (92 vuotta)
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Lasse
Pelipaikka:  puolustaja
Hockey Hall of Fame
 IIHF Hall of Fame 1998 
| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Oslo 1952 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Zürich ja Basel 1953 |  |  |
|  Kultaa | Moskova 1957 |  |  |
|  Pronssia | Tukholma 1954 |  |  |
|  Pronssia | Oslo 1958 |  |  |
Lars ”Lasse” Björn (16. joulukuuta 1931 Tukholma, Ruotsi – 15. elokuuta 2024) oli ruotsalainen jääkiekkoilija, joka edusti Ruotsin maajoukkuetta 217 maaottelussa. Hän pelasi puolustajana. Hän saavutti MM-kisoissa kultaa vuosina 1953 ja 1957 sekä lisäksi kaksi pronssia. Olympialaisiin hän osallistui kolmesti ja saavutti pronssia 1952. Björn nimettiin Kansainvälisen jääkiekkoliiton Hall of Fameen 1998.
Djurgårdens IF on jäädyttänyt Björnin pelinumeron 12.
Hänen lapsenlapsensa Douglas Murray on NHL-pelaaja.
Robert Maxwell

Robert Maxwell (1989)
Ian Robert Maxwell (10. kesäkuuta 1923 – 5. marraskuuta 1991) oli tšekkoslovakialaissyntyinen brittiläinen mediakeisari ja parlamentaarikko. Maxwell perusti laajan kustannusyhtymän, joka kaatui Maxwellin kuoleman jälkeen paljastuneisiin talousimperiumin ylläpitämiseksi tehtyihin taloudellisiin väärinkäytöksiin, kuten eläkerahojen väärinkäyttöön.
Varhainen elämä

Robert Maxwell syntyi Ján Ludvík Hoch -nimisenä köyhään jiddišinkieliseen ortodoksijuutalaisperheeseen Slatinské Dolyn pikkukaupungissa Karpato-Ruteniassa. Se oli toista maailmansotaa edeltäneen Tšekkoslovakian itäisintä provinssia ja on nykyään osa Slatina-Dolya  Ukrainassa). Maxwell saapui 17-vuotiaana sotaa pakoon Britanniaan vuonna 1940. Hän liittyi brittiarmeijan pioneerijoukkoihin 1941 ja osallistui taisteluihin kersanttina Normandiassa. Sodan viimeisenä vuonna hänet ylennettiin kapteeniksi, ja tammikuussa 1945 hänelle myönnettiin Military Cross -kunniamerkki. Samana vuonna hän ampui saksalaisen kaupungin pormestarin, kaupungin jota hänen yksikkönsä yritti vallata. Tuona aikana hän muutti nimeään useaan otteeseen, kunnes päätyi Ian Robert Maxwelliin.
Kustantajana

Sodan jälkeen Maxwell työskenteli ensiksi brittien sotilasjohdon lehdistösensorina liittoutuneiden miehitysvyöhykkeellä Länsi-Berliinissä. Myöhemmin hän käytti liiketoimissaan hyväksi suhteitaan miehitysviranomaisiin tullakseen tieteellisiä julkaisuja kustantavan Springer Verlagin Britannian ja Yhdysvaltojen jakelijaksi. Vuonna 1951 hän osti Springer Verlagilta pienen oppikirjoja julkaisevan Pergamon Press Limitedin (PPL) ja ryhtyi kustantajaksi. Hänen johdollaan Pergamonista kasvoi merkittävä kustannustalo. 1960-luvulle tultaessa Maxwell oli rikas mies, vaikka edusti julkisuudessa nuoruudessaan omaksumaansa sosialismia.
Maxwell oli pitkään tavoitellut päivittäin ilmestyvän sanomalehden ostoa poliittisen vaikutusvaltansa kasvattamiseksi. Vuonna 1969 hänen arkkikilpailijansa Rupert Murdoch esti News of the Worldin oston, ja Maxwell syytti kilpailijaansa ”viidakon lakien käytöstä” lehden hankkimisessa.
Vuonna 1970 Maxwell perusti Maxwell Foundationin Liechtensteinin veroparatiisiin. Tuon tyyppisen yrityksen tarvitsi julkaista vain vähän tietoa toiminnastaan, mikä sopi Maxwellin liiketoimintamenetelmiin.
1980-luvulle tultaessa Maxwellin lukuisten yritysten omistuksiin kuuluivat Daily Mirror, Sunday Mirror, Scottish Daily Record ja Sunday Mail sekä useita muita sanomalehtiä, Pergamon Press, Nimbus Records, Collierin kirjat, Maxwell Directories, Prentice Hall Information Services, yhdysvaltalainen Macmillan-kustantamo ja Berlitzin kielikoulut. Hän omisti myös osan Euroopan MTV:stä ja muuta televisioalaa, Maxwell Cable TV:n ja Maxwell Entertainmentin.
Muu toiminta

Vuonna 1964 Maxwell valittiin Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin alahuoneeseen työväenpuolueen edustajaksi. Hän toimi Buckinghamin vaalipiirin edustajana vuoteen 1970, jolloin hän menetti paikan konservatiivien William Benyonille.
Maxwell oli myös jalkapalloklubi Oxford United FC:n puheenjohtaja. Hän pelasti seuran konkurssilta ja johti sen Englannin liigacupin voittoon 1986.
Vaikeudet liiketoimissa

Maxwellin velkaantuneisuudesta ja epärehellisistä liiketoimista oli vuosia pyörinyt huhuja. Hänen rahoituspohjansa oli kuitenkin vahva ja hänellä oli hyviä asianajajia, mikä hillitsi potentiaalisia kriitikkoja mahdollisesti kalliiksi käyvien herjausoikeudenkäyntien korvauksien välttämiseksi.
Oli näyttöä siitä, että Maxwellin talousimperiumi rakentui velalle ja petokselle. Hän oli ”lainannut” miljoonia Englannin puntia yritystensä eläkerahastoilta tukeakseen yritystensä taloudellista asemaa. Tuohon aikaan kyseessä oli kuitenkin melko yleinen eikä laiton käytäntö. 1980-luvun lopulla hän osti ja myi yrityksiä ripeään tahtiin ilmeisesti peittääkseen toimintansa kestämättömän pohjan. Vuonna 1990 hän käynnisti kunnianhimoisen suunnitelman: ylikansallisen sanomalehden The Europeanin. Seuraavana vuonna hän joutui myymään Pergamon Pressin ja Maxwell Directoriesin Elsevierille 440 miljoonalla  Englannin punnalla velkojensa maksamiseksi, mutta hän käytti kuitenkin osan myyntituloistaan New York Daily Newsin ostamiseksi.
Vuoden 1990 lopulla tutkivat journalistit, lähinnä Murdochin lehdet, tutkivat Maxellin yritysten eläkerahaston manipulointia. Toukokuussa 1991 Maxwellin yritysten ja eläkerahaston ilmoitettiin jättäneen noudattamatta pakollisia raportointivelvollisuuksia. Hänen yritystensä työntekijät valittivat Britanniassa ja Yhdysvalloissa säätelyviranomaisille yrityksen eläkerahaston väärinkäytöstä. Vähän ennen kuolemaansa Maxwell yritti erilaisilla osakejärjestelyillä parantaa taloudellista asemaansa.