stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viiksinselkä

| Viiksinselkä |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä 
Paikkakunta:  Ilomantsi (Suomi) Loimola (Venäjä)
Koordinaatit:  62°28′01″N, 31°10′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Niemenjoki
Järvinumero:  04.991.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  145 m 
Rantaviiva:  82,24 km 
Pinta-ala:  18,54 km² 
Suurin syvyys:  7 m 
 fiViiksinselkä 
Viiksinselkä (ven. Виксинселькя) on Vuoksen vesistön Pielisen reitin latvoilla oleva keskikokoinen järvi. Järvi sijaitsee Suomen ja Venäjän rajalla. Suomen puoleinen osa kuuluu Ilomantsin kuntaan ja Venäjän puoleinen osa Loimolan kuntaan. Ennen 1940-luvun Suomen alueluovutuksia järvi kuului kokonaan Suomelle ja silloin se kuului lähes kokonaan Ilomantsiin, vain eteläisin kärki kuului Korpiselän kuntaan.
Viiksinselän Venäjän puoliseen osaan laskee etelästä Volgajoki ja idästä Tolvajärven laskujoki Tolvajoki. Viiksinselän pinta on 145 metriä meren pinnan yläpuolella. Ostronsaari jakaa järven osiin, joita ovat muun muassa Melaselänjärvi, Mutalahdenselkä ja Kohtikankaanselkä Suomen puolella sekä Hiidenselkä Venäjän puolella. Viiksinselkä laskee Niemenjokea pitkin pohjoiseen Haapojärveen.
Suomen puolella järven eteläpäässä on Mutalahden kylä ja pohjoispäässä Nehvonniemen kylä. Venäjän puoleiset rannat ovat nykyisin asumattomia, mutta Suomelle kuuluessaan järven etelärannikolla Korpiselän kunnan puolella oli Karalin ja Tšikin kylät sekä Ilomantsin puolella Melaselkä.
Aiheesta muualla

Ympäristökeskuksen kuvaajia Viiksinselästä
Vihola (Muolaa)

Vihola (v:sta 1948 ven. Малыгино, Malygino) on kylä Muolaanjärven itärannalla Kyyrölän kunnassa Leningradin alueella Venäjällä. Vihola kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.
Historia > Kyläkuva

Vihola sijaitsi Suomelle kuuluessaan Muolaan kunnan keskiosassa Muolaanjärven itärannalla noin 10 kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta länteen. Viholan naapurikyliä olivat pohjoisessa Oinala, idässä Kyyrölä ja Parkkila, etelässä Lavola sekä lännessä Muolaanjärven toisella puolella Taaperniemi ja Keskikylään kuuluneet Norkkola, Jääskelä, Pyykkölä ja Orola. Viholaan kuului myös erillinen metsäpalsta, joka käsitti osan Muolaanjärven länsirannikosta sekä Muolaanjärven pohjoisosassa olevat saaret: Suursaari, Petäjäsaari ja Ruma Koirasaari. Tämän erillispalstan ranta-alueella sijaitsi Suurniemen kulmakunta, joka kuitenkin luettiin yleensä läheisen Taaperniemen kylän osaksi.
Viholan pinta-ala oli vuonna 1936 yhteensä 11,95 neliökilometriä, josta oli peltoa 245 hehtaaria, niittyä seitsemän hehtaaria ja metsää 928 hehtaaria. Viholan kautta kulki Muolaanjärven itärantaa kulkeva kylätie Lavolasta Kangaspeltoon. Kylän pellot olivat keskittyneet Muolaanjärven rannalle ja siihen laskevan Ruotsiojan varsille. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Viholan kylän elämään toi väriä ja lisäansioita noin 30 huvilaa käsittänyt huvila-asutuskeskus. Suomen itsenäistymisen jälkeen huvilat kuitenkin tyhjenivät.
Viholan koulupiiri perustettiin vuonna 1936 jakamalla Muolajärven koulupiiri kahtia Viholan ja Keskikylän piireihin. Viholan koulupiiriin kuului Viholan lisäksi Oinolan ja Tervolan kylät. Kun koulupiirin jakamisen yhteydessä Muolajärven koulu jäi Keskikylän piirin alueelle, valmistui Viholan piirille uusi koulu vuonna 1937.
Viholan erotti Kyyrölästä ja Suuresta Pietarintiestä Muolajärven itäpuolella laaja suoalue, jonka takia kylään oli vain pelkkä polku ja talvisin rekiura. Asia korjaantui vuonna 1830, jolloin rakennettiin tie kruununvouti Nils Hertzinin johdolla suoalueen läpi Kyyrölään.
Historia > Sota-aika

Viholan alueen väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäivät taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Viholan asukkaat asutettiin Kylmäkoskelle.
Skyros (kaupunki)

| Skyros> Σκῦρος.Sijainti |
| --- | --- |
 Skyros
Koordinaatit:  38°54′20″N, 24°34′04″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Chóra, Skýros, Euboia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Pohjoiset Sporadit
Skyros (m.kreik. Σκῦρος, lat. Scyrus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Skýros) Kreikassa. Se oli pääosan historiastaan Ateenan vallan alla. Skyroksen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Skýroksen kylän paikalla.
Maantiede

Skyroksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi saaren itärannikolla samalla paikalla kuin nykyinen Skýroksen kylä eli Chóra. Sen akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina toimi nykyinen Kástron kukkula, joka on toiminut linnoituspaikkana myös keskiajalla. Nykyinen kylä on rakennettu suureksi osaksi kukkulan pohjois- ja länsirinteeseen. Itärinne laskeutuu jyrkästi mereen. Näin Homeros kuvaa kaupungin oikein ilmaisulla ”jyrkkä/korkea Skyros” (Σκῦρον αἰπεῖαν, Skȳron aipeian).
Skyroksen kaupunkivaltion alueeseen kuului koko saari, eikä sillä ollut muita poliksia. Saaren vastakkaisella puolella eli lounaisrannikolla sijaitsi toinen kaupunki tai asutus nimeltä Kresion (Κρήσιον). Saaren koillisrannikolla oli satamapaikka nimeltä Akhilleion (Ἀχίλλειον), jossa ei kuitenkaan ilmeisesti ole ollut ainakaan merkittävämpää asutusta. Se yhdistetään saaren itärannikolla Skýroksen kylästä etelään sijaitsevaan lahteen nykyisen, antiikin aikaisen nimen oletettavasti säilyttäneen Achíllin kylän kohdalla.
Skyroksen saaren maaperä oli karua ja hedelmätöntä, mutta se tunnettiin vuohistaan ja marmorilouhoksistaan. Saarella virtasi Kefissos-niminen joki, mikä vaikuttaa viittaavan Attikan Kefissokseen. Nykyisin saari luetaan Sporadeihin ja tarkemmin Pohjoisiin Sporadeihin.
Historia > Esihistoria ja mytologia

Skyroksen saari on ollut asuttu mahdollisesti jo paleoliittisella ja viimeistään mesoliittisella kaudella. Enemmän varhaisia löytöjä on neoliittiselta kaudelta. Saari kukoisti varhaiselta pronssikaudelta lähtien ja edelleen mykeneläisellä kaudella. Kreikkalaisen perinteen mukaan Skyroksen saaren alkuperäisiä asukkaita olivat pelasgit, kaarialaiset ja dolopit.
Skyros esiintyy usein kreikkalaisessa mytologiassa, ja se tunnetaan erityisesti Theseukseen ja Akhilleukseen liittyvistä kertomuksista. Thetis piilotti poikansa Akhilleuksen Skyrokselle naiseksi pukeutuneena Lykomedeen tytärten joukkoon, jotta tämän ei tarvitsisi lähteä Troijan sotaan, sillä hän tiesi poikansa kuolevan, mikäli osallistuisi sotaan. Odysseus sai kuitenkin paljastettua Akhilleuksen ja vietyä hänet mukaansa Troijaan. Skyroksella kasvoi myös Neoptolemos eli Pyrrhos, Deidameian Akhilleukselle saama poika, ja sieltä Odysseus haki hänet Troijan sotaan hänen isänsä kuoltua.
Toisen perinteen mukaan Akhilleus valtasi Skyroksen. Attikalaisissa legendoissa tämä valloitus yhdistettiin Ateenan kuninkaan Theseuksen kuolemaan. Theseus oli vetäytynyt Skyrokselle sen jälkeen, kun hänet oli karkotettu Ateenasta. Siellä Lykomedes otti hänet vastaan vieraanvaraisesti, mutta myöhemmin syöksi hänet petoksellisesti mereen eräältä saaren kallioista. Peleus lähetti Akhilleuksen valtaamaan saaren kostoksi.
Historia > Antiikki

Thukydideen mukaan dolopit asuttivat saarta edelleen klassisen kauden alussa persialaissotien jälkeen, kun Kimon valtasi saaren Ateenalle. Oraakkeli kehotti vuonna 476/475 eaa. ateenalaisia hakemaan Theseuksen luut takaisin saarelta. Kimon valtasi saaren joko tuolloin tai vasta vuonna 470/469 eaa. Tämän jälkeen Theseuksen luut vietiin Ateenaan suurin juhlallisuuksin, ja ne asetettiin hänelle omistettuun pyhäkköön Theseioniin. Kimon karkotti dolopit saarelta ja se asutettiin uudelleen ateenalaisilla klerukhia-siirtokuntalaisilla. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Skyrios (Σκύριος).
Tämän jälkeen Skyros oli Ateenan vallan alla. Sitä ei koskaan mainita Deloksen meriliiton jäsenenä, mikä voi tarkoittaa sitä, että saaren asukkaat säilyttivät Ateenan kansalaisuuden. Kaupunki löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien.
Ateena joutui luopumaan Skyroksesta peloponnesolaissodan päättäneessä rauhassa vuonna 404 eaa., jonka jälkeen kaupunki oli lyhyen aikaa itsenäinen. Ateena sai sen kuitenkin takaisin haltuunsa vuoteen 392 eaa. mennessä. Ateena vahvisti oikeutensa Skyrokseen Antalkidaan rauhassa vuonna 386 eaa. Vielä paljon myöhemminkin Skyros luettiin yhdessä Lemnoksen ja Imbroksen kanssa alueisiin, joihin Ateenalla oli erityiset oikeudet. Skyros kuului ateenalaisille edelleen 320-luvulla eaa., mikä tarkoittanee, että Filippos II:n Makedonia tunnusti näiden oikeuden saareen. 300-luvulla eaa. saaren väestö jakautui ateenalaisiin ja muihin, joilla oli metoikkeja vastaavat oikeudet.
Myöhemmin noin vuodesta 322 eaa. lähtien Skyros kuului Makedonialle. Roomalaiset saivat Filippos V:n palauttamaan saaren ateenalaisille vuoden 196 eaa. rauhassa. Roomalaisella kaudella saarelta louhittiin suosittua breccia-marmoria.
Rakennukset ja löydökset

Skyroksen kaupunki on ollut ympäröity muurein, jotka ovat sulkeneet sisäänsä noin 4,5 hehtaarin kokoisen alueen. Myös kaupungin akropolis on ollut varustettu muurein, ja tämän alueen pinta-ala on ollut noin 0,5 hehtaaria. Akropoliin muurien rakenteita on käytetty nykyisen Kástron venetsialaisaikaisissa muureissa. Muurien antiikin aikaiset osat ajoitetaan 400-luvulle eaa.
Kaupungin lähellä sijaitsi sen suojelijalle Athenelle omistettu temppeli, josta oletetaan tehdyn joitakin löytöjä. Akhilleionissa nykyisen Achíllin tienoilla sijaitsi Akhilleukselle omistettu pyhäkkö, jonka Eustathios mainitsee.
Saarelta tehtyjä esinelöytöjä on esillä Skýroksen arkeologisessa museossa.
Antiikin Skyroksen akropolis eli nykyinen Kástron kukkula ja nykyistä Skýroksen kylää.
Akhilleus Skyroksella. Mosaiikki Zeugmasta.
Skyroksen lyömiä rahoja, n. 485–480 eaa. Kuvituksessa muun muassa vuorikauriita.
Keramiikkalöytöjä eri puolilta saarta. Skýroksen arkeologinen museo.
Skoptsit

Skoptsit (ven. скопцы 'kuohilaat') olivat keisarillisella Venäjällä vaikuttanut uskonnollinen ryhmä. Skoptsit tunnetaan parhaiten miesten kuohitsemisesta ja naisten rintojen poistamisesta, koska heidän oppiensa mukaan seksuaalista himoa oli vältettävä. Liike alkoi toimia 1700-luvun jälkipuoliskolla. Sekä Venäjän imperiumi että Neuvosto-Venäjä vainosivat lahkoa, mutta se kasvoi silti jonkin verran ennen kuin se hiipui olemattomiin 1900-luvulla.
Uskomukset ja kastraatio

Nimi skoptsi on sanan skopets monikko. Sana tarkoittaa kuohilasta. Kuten jo liikkeen nimi osoittaa, sen tärkein piirre oli kastraatio. Skoptsit uskoivat, että jouduttuaan karkotetuiksi Eedenin puutarhasta Aatami ja Eeva saivat kielletyn hedelmän puolikkaat ruumiisiinsa kiveksinä ja rintoina. Niinpä näiden elinten poistaminen palautti skoptsit tilaan, joka vallitsi ennen syntiinlankeemusta, koska lahkon uskomuksen mukaan Jumala loi ihmisen ilman sukupuolielimiä.
Kastraatioita oli kahdenlaisia: "vähäisempi" ja "suurempi sinetti" (osittainen ja täydellinen kastraatio). Miehillä "vähäisempi" tarkoitti vain kivesten poistoa, "suurempi" myös peniksen poistoa. Tässä he sanoivat noudattavansa Jeesuksen ohjetta — Matteus 19:12 ja 18:8,9.
Varhaisin merkintä naisten kastraatiosta on vuodelta 1815. Yleensä vain rinnat poistettiin, kuten vuoden 1911 Encyclopædia Britannica mainitsee. On myös mainintoja häpyhuulten poistamisesta. Skoptsit uskoivat myös, että "maailman pahuus" on juurtunut lepostiin (ruumiillinen kauneus, seksuaalisuus, himo jne.), joka estää saamasta yhteyttä Jumalaan. Täydellisyys saavutetaan, kun poistetaan syyt, niin että sielu voi vapautua. Kuohitseminen varmistaa sen, ettei ainuttakaan lepostin aiheuttamaa syntiä voi tehdä.
"Suuremman sinetin" tehneet miehet käyttivät virtsatessaan apuna lehmän sarvea. Leikkaukset suoritettiin alkeellisilla välineillä, kuten nahka- ja partaveitsellä, eikä kivunlievitystä ollut. Silminnäkijöiden kuvausten mukaan naisten rinnat kurottiin narulla ja miehet hauduttivat kiveksiään kuumassa vedessä ennen irrottamista.
Historia

Venäjän viranomaiset havahtuivat skoptsien olemassaoloon vuonna 1771 Orjolin alueella. Talonpoika nimeltä Andrei Ivanov tuomittiin hänen houkuteltuaan 13 muuta talonpoikaa kastroimaan itsensä. Hänen apulaisenaan toimi toinen talonpoika nimeltään Kondrati Selivanov. Tutkinnan jälkeen Ivanov ruoskittiin ja lähetettiin Siperiaan. Selivanov pakeni, mutta hänet pidätettiin uudestaan vuonna 1775.
Skoptsien liike kuitenkin kasvoi. Selivanov pakeni Siperiasta ja julistautui Jumalan pojan inkarnaatioksi Venäjän tsaari Pietari III:n hahmossa. (Pietari III oli ollut suosittu vanhauskoisten keskuudessa, koska hän salli heille omantunnonvapauden, sekä talonpoikien keskuudessa, koska he saivat omaa maata maareformissa.) Selivanov otti tittelikseen "Jumalten Jumala ja Kuningasten Kuningas" sekä julisti mahdollistaneensa uskovien pelastuksen kastraation välityksellä.
Selivanov eli 18 vuotta Pietarissa opetuslapsensa rakennuttamassa talossa ja nautti kaksinkertaista kunniaa Kristuksena ja tsaarina. Vuonna 1797 hänet pidätettiin jälleen tsaari Paavali I:n määräyksestä ja vangittiin hullujenhuoneeseen. Tsaari Aleksanteri I:n aikana hänet vapautettiin, mutta hän joutui vuonna 1820 jälleen lukkojen taakse, tällä kertaa luostariin Suzdalissa. Hän kuoli siellä vuonna 1832 noin satavuotiaana.
Skoptsien liike ei kuitenkaan kuollut. Liikkeen jäseniksi ei liittynyt ainoastaan talonpoikia; myös ylhäisön jäseniä, sotilashenkilöitä, siviilivirkamiehiä, pappeja ja kauppiaita liittyi sen riveihin. Vaikka vuosina 1847–1866 karkotettiin 515 miestä ja 240 naista Siperiaan, liikkeen olemassaoloon se ei vaikuttanut. Vuonna 1884 lahkoon kuului ainakin 5 444 jäsentä, joista 1 465 naista. Näistä 703 miestä ja 100 naista oli antanut kastroida itsensä.
Skoptseja vastaan yritettiin taistella eri tavoin, kuten asettamalla heidät naurunalaisiksi: miespuolisia skoptseja kuljetettiin kylien läpi puettuina naisten vaatteisiin ja narrinhattuun. Vuonna 1876 karkotettiin 130 skoptsia. Vainoja paetakseen jotkut lahkon jäsenet poistuivat maasta, enimmäkseen Romaniaan, ja siellä jotkut heistä sekoittuivat vanhauskoisiin pakolaisiin, jotka tunnetaan lipovaneina. Vaikka Venäjällä laki oli ankara ja vaati jokaista eunukkia rekisteröitymään, ei skoptsiliikkeen suosio vähentynyt.
1900-luvun alussa liikkeellä saattoi olla niinkin paljon kuin 100 000 seuraajaa, vaikka vaino jatkui ja liikkeen jäseniä joutui oikeuteen. Neuvostovallan alla vaino sekä kollektivisointi vähensivät jäsenmäärää raportoituun muutamaan tuhanteen vuonna 1929. Liikkeen uskotaan lähestulkoon kadonneen nykyaikaan mennessä.
Kartanolaisuuden perustaja Alma Kartano oleskeli 1900-luvun alkupuolella pitkähköjä aikoja Inkerinmaalla, jossa hän tutustui paikallisen, Satakunnassa vaikuttaneen saarnaajan Voldemar Kurjen johdolla skoptsien ja hlystien eli "piiskaajien" yhteisöihin. Näihin liikkeisiin tutustuminen vakuutti Kartanon siitä, että kaikki seksuaalisuus oli pahasta, myös avioliitossa.
Muita tapoja ja uskomuksia

Skoptsit eivät täysin tuominneet avioliittoa, ja joskus sallittiin yksi lapsi, Bukarestissa olevilleselvennä kaksi, ennen täyttä jäsenyyttä.
Skoptsit eivät olleet pessimistisiä maailmanlopun odottajia, vaan he tähtäsivät paremminkin yksilön täydellistämiseen. Uskonnollisiin seremonioihin kuului hymnien laulamista, antautuminen kiihkeään, hurmostilaan päättyvään tanssiin (samoin kuin hlystit ("piiskaajat") ja sufilaisuuden tanssivat derviššit). Kaikilta jäseniltä vaadittiin tiukat valat salassapidosta. Jäsenet myös auttoivat toisiaan tarvittaessa.
Kokoontumiset järjestettiin öisin kellareissa ja kestivät aamunkoittoon. Näissä miesten yllä oli pitkä, väljä valkoinen paita vyöllä ja väljät housut. Myös naiset pukeutuivat valkoiseen. Kaikilla oli joko valkoiset sukat tai olivat paljasjaloin. He kutsuivat itseään "valkeiksi kyyhkyiksi".
Skoptsit olivat millenarianisteja ja odottivat Messiasta, joka perustaisi pyhien (eli puhtaiden) valtakunnan. He uskoivat Messiaan tulevan vasta, kun skoptsien lukumäärä olisi 144 000 (Ilmestyskirjan 14:1,3), ja he ponnistelivat saavuttaakseen sen. Vuoteen 1911 mennessä monien skoptsien mielessä on sanottu olleen ajatus, että heidän oppinsa täyttyi siveässä syrjässä elämisessä.
Taiteessa

Alfred Besterin sci-fi-kirjassa Määränpäänä tähdet (The Stars My Destination, 1956) esitellään futuristinen versio skoptsilahkosta, joka opettaa kaikkien aistihavaintojen olevan väärin, ja jäseniksi tulevien kaikki aistinhermot katkaistaan.
Kirjallisuutta

Anatole Leroy-Beaulieu: The Empire of the Tsars (Eng. trans., 1896), vol. iii.
E. Pelikan: Geschichtlich-medizinische Untersuchungen über das Skopzentum in Rußland (Gießen, 1876)
K. K. Grass: Die geheime heilige Schrift der Skopzen (Leipzig, 1904)
K. K. Grass: Die russischen Sekten (Leipzig 1907 &c).
Lane, Christel: Christian Religion in the Soviet Union: a Sociological Study, s. 94-95.  Albany, New York:  SUNY Press, 1978.  ISBN 0-8739-5327-4  Teoksen verkkoversio (Google Books) (viitattu 23.6.2010). (englanniksi)
Nina Lavonen: Puhtaat pojat, taivaan tyttäret - Inkerin kuohittujen lahko, s. 271.  Petroskoi:  Juminkeko-säätiö: KRC Kielen, kirjallisuuden ja historian instituutti, 2012.  ISBN 9789525385700
Aiheesta muualla

Pieni Tietosanakirja / IV. San Remo - Öölanti , Runeberg-projekti
Käännösnäyte Elias Canettin (1905–1994) pääteoksesta Joukko ja valta (1960)
The Castrati ("Skoptsy") Sect in Russia: History, Teaching and Religious Practice by Irina A. Tulpe and Evgeny A. Torchinov
From Heresy to Harm: Self-Castrators in the Civic Discourse of Late Tsarist Russia by Laura Engelstein (Chapter 1 PDF)
Staff writer: Skoptsy Members on Trial (PDF)  6.10.1910. The New York Times. (englanniksi)
Castration and the Heavenly Kingdom: A Russian Folktale (2003) by Laura Engelstein
"Suuremman sinetin" tehneet mies ja nainen
Kondrati Selivanov (n. 1732–1832) (ru:Кондратий Селиванов), skoptsiliikkeen johtaja ja perustaja.
Skällbergetin muinaislinna

| Skällbergetin muinaislinna> Skällberget |
| --- | --- |
 Skällbergetin linnavuoren lakea
Sijainti
 Skällbergetin muinaislinna
Koordinaatit:  60.17650599°N, 24.20170597°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Siuntio
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Huippukausi:  rautakausi, keskiaika
Aiheesta muualla
  Skällbergetin muinaislinna Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Skällbergetin muinaislinna on Uudellamaalla Siuntion Tyyskylän (ruots. Tjusterbyn) kylässä sijaitseva linnavuori.
Skällberget

Linnavuoren laki sijaitsee vuoren alla olevasta Siuntion kirkosta noin 150 metriä länteen ja sijaitsee aivan Tyyskylän kartanon vieressä. Lohjalle vievä seututie 116 kulkee linnavuoren ja kirkon välistä. Kirkon itäpuolelta virtaa Kirkkojoki ja muinainen Suuri rantatie ohittaa linnan. Kalliohuippuinen mäki kuuluu osana Tjusterbybergetin kohoumaan ja se kohoaa yli 35 metriä ympäröiviä peltoja korkeammalle. Lakialue erottuu kohoamalla noin 15 metriä ylemmäksi Tjusterbybergetin itäisestä osasta. Mäen pohjois- ja itäreunan jyrkänteen ympäristö on jyrkkää rinnettä, jonka suojavaikutusta on tehostettu rakentamalla kaksi itä-länsisuuntaista kivivallia mäen länsipuolen kapeimpaan kohtaan. Vallit olivat vuoden 1935 mittauksissa 10–11 metriä pitkät, 1,5–2,0 metriä korkeat ja 2–3 metriä leveät. Vallit koostuvat maa-aineksesta ja mahdollisesti kivistä. Vallit jatkuvat mahdollisesti matalampana seuraten länsirinteen yläpuolella. Pohjoisen vallin keskellä on katkos, jota pidetään linnanporttina.
Tutkimuksia

Varhaisin kirjallinen maininta linnavuoresta on Siuntion pastori Joh. Fr. Cajanin pitäjänkertomuksen käsikirjoituksessa vuodelta 1847. Siinä hän mainitsee sen nimityksellä "vallitukset" (ruots. förskansningar). Hjalmar Appelgren ei käsitellyt muinaislinnaa väitöskirjassaan vuodelta 1891. Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla, mutta sitä on tarkasteltu pintapuolisesti vuosina 1935 (Ella Kivikoski), 1984 (Helena Edgren) ja 2014 (Vesa Laulumaa). Vuorilinnan rautakautinen ajoitus on vain arkeologinen arvio ja se voi yhtä hyvin olla varhaiselta keskiajalta.
Hoitaminen ja opastus

Linnavuoren hoito aloitettiin 1990-luvun alussa (Jukka Moisanen) ja se on ollut hoidettuna muinaisjäännöskohteena 1990-luvulta lopulta lähtien, mutta resurssien puuttumisen vuoksi hoito on ollut 2000-luvun alussa vähäistä.
Kirjallisuutta

Hamari, Pirjo & Ranta, Helena (toim.): Maiseman muisti. Valtakunnallisesti merkittävät muinaisjäännökset, s. 33–34, 2001, Vammala
Suomen muinaislinnat
| --- | --- |
Ahvenanmaa:  Borgbodan linnavuori • Borgdalsbergin linnavuori • Borgön linnavuori • Hammarlandin linnavuori • Jomalan linnavuori • Svelandsberget
Etelä-Karjala:  Kannuksen linnavuori • Kuivaketveleen linnavuori • Lassilan linnavuori • Pieni Linnamäki • Turasalon linnavuori • Sarajärven linnavuori • Suuri Pyhäkalan Linnavuori
Etelä-Savo:  Haukiveden linnasaari • Ihanteensalon linnavuori • Ikoinniemen linnavuori • Otavan linnavuori • Otralan linnavuori • Sairilan linnavuori • Sulkavan linnavuori • Vatilan linnavuori
Kanta-Häme:  Aulangonlinna • Hakoisten linnavuori • Hakovuori • Hangastenmäen linnavuori • Hyypiönvuori • Kestinpäänkallio • Kiianlinna • Kotkonlinna • Kyläkallio • Lammin Linnamäki • Laurinkallio • Lippilinnanmäki • Mantereenlinna • Palvaanlinna • Piilosaari • Tenholan linnavuori • Teponlinna • Unikkolinna
Keski-Suomi:  Linnasenvuori • Pukinvuori • Päijälän linnavuori
Kymenlaakso:  Kirkkovuori • Kuoppalan linnavuori • Salmenkylän Linnamäki
Pirkanmaa:  Apianlahden linnosaari • Arasalon linnavuori • Eskolanvuori • Hiukkasaari • Huntilan linnavuori • Kaakilan linnankallio • Kirvunlinna • Lammelan muinaislinna • Nuutajärven linnavuori • Pentin linnavuori • Pirunlinna • Rapolan muinaislinna • Rutajärven linnavuori • Siuron linnavuori • Valkkisten linnamäki • Veneslinna
Pohjois-Karjala:  Havukkakallio • Linnalampi
Päijät-Häme:  Hankaan linnavuori • Hämeenkosken linnakallio • Kapatuosian linnavuori • Kiiluanmäen linnoitus • Nuppilinna • Pyhäjärven linnanmäki • Salajärven Linnakallio • Villampi • Virmailan linnasaari
Satakunta:  Harolan linnaluoto • Kauttuan linnavuori • Kokemäen linna • Liinmaan linna • Räätikäsvuori
Uusimaa:  Bocklintin linnavuori • Bonäsholmenin linnavuori • Grabbacka • Haveråkersberget • Husholmenin linna • Iso Linnanmäki • Junkarsborg • Pöykärin linnavuori • Riddarkilin viikinkivallit • Sipoonlinna • Skällbergetin muinaislinna • Sutarkullan linnavuori • Uusipöylin linnavuori • Vartiokylän linnavuori
Varsinais-Suomi:  Borgholmin linnasaari • Bårnholm • Hakastaron linna • Hautvuori • Huttalan linnavuori • Häävälän linnamäki • Kajamonvuori • Kaskalan Linnanmäki • Kaupinlinna • Kirkkelinna • Knuuttilan linnasmäki • Koljolan linnavuori • Kulhon linnavuori • Kuuvanvuori • Kärmeorvonmäki • Lallisen linnavuori • Lankvuori • Lautkankareen linnamäki • Liedon Vanhalinna • Luonnonmaan linnavuori • Mynämäen linnavuori • Nakolinna • Nousiaisten linnamäki • Nousiaisten linnavuori • Pailinnan linnamäki • Prusin linnasmäki • Pussilan linnavuori • Pöylän linnanmäki • Pöytiön linnamäki • Rekottilan linnavuori • Repolan Linnavuori • Rikalan Linnamäki • Muurmäki • Seppälän linnavuoret • Tontereenmäki • Vaimaron linnavuoret • Veitakkalan linnavuori • Viikan linnavuori • Vinkkilän linnavuori • Yltjärven linnavuori