stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ensimmäinen kirje Timoteukselle
Kirjallisuutta > Suomeksi

Peltola, Olavi: ”Ensimmäinen kirje Timoteukselle”, Löytöretki Uuteen testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-362-9  Teoksen verkkoversio.
Thurén, Jukka & Koskenniemi, Erkki: Korinttilaiskirjeet – Tessalonikalaiskirjeet – Paimenkirjeet.  Aurinko, 2008.  ISBN 9789516189225
Kirjallisuutta > Englanniksi

Collins, Raymond F.: 1 & 2 Timothy and Titus: A Commentary.  (New Testament library)  Westminster John Knox Press, 2002.  ISBN 0664222471
Fulford, H. W.: Epistles to Thessalonians, Timothy and Titus.  Cambridge University Press, 2003.  ISBN 052104247X
Howard, Harley: The First Epistle of Paul the Apostle to Timothy.  Xulon Press, 2005.  ISBN 159781220X
Ironside, H. A.: 1 and 2 Timothy, Titus, and Philemon.  (Ironside Expository Commentaries)  Kregel Academic, 1947.  ISBN 0825493226
Liddon, H. P.: Explanatory Analysis of St. Paul's First Epistle to Timothy.  Wipf and Stock Publishers, 2008.  ISBN 1556357656
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen kirje Timoteukselle Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Ensimmäinen kirje Timoteukselle[vanhentunut linkki] (1992)
Ensimmäinen kirje Timoteukselle[vanhentunut linkki] (1938)
Ensimmäinen kirje Timoteukselle. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
Ensimmäinen kirje Timoteukselle (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.
Aiheesta muualla > Muuta

Aherne, Cornelius: Epistles to Timothy and Titus Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Kirby, Peter (toim.): 1 Timothy. Early Christian Writings. (englanniksi)
Koskenniemi, Olli & Thurén, Petri: Ensimmäinen kirje Timoteukselle. SLEY:n raamattuluennot.
| n k Uusi testamentti |
| --- | --- |
Evankeliumit ja apostolien teot:  Evankeliumi Matteuksen mukaan  Evankeliumi Markuksen mukaan  Evankeliumi Luukkaan mukaan  Evankeliumi Johanneksen mukaan  Apostolien teot 
Paavalin kirjeet:  Kirje roomalaisille  Ensimmäinen kirje korinttilaisille  Toinen kirje korinttilaisille  Kirje galatalaisille  Kirje efesolaisille  Kirje filippiläisille  Kirje kolossalaisille  Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille  Toinen kirje tessalonikalaisille  Ensimmäinen kirje Timoteukselle  Toinen kirje Timoteukselle  Kirje Titukselle  Kirje Filemonille  Kirje heprealaisille 
Katoliset kirjeet:  Jaakobin kirje  Ensimmäinen Pietarin kirje  Toinen Pietarin kirje  Ensimmäinen Johanneksen kirje  Toinen Johanneksen kirje  Kolmas Johanneksen kirje  Juudaksen kirje 
Profetiat:  Johanneksen ilmestys
Juminkeko

Juminkeko on arvoitukselliselle Jumi-henkiolennolle kuulunut paikka tai asia, jonka merkitys on epävarma. Ainakin joitakin Länsi- ja Varsinais-Suomessa sijaitsevia napakiviä on kutsuttu nimellä juminkeko tai jumin kurikka, mutta juminkeko voi tarkoittaa muutakin.
Juminkeko on myös Juminkeko-säätiön ylläpitämä Kalevalan ja karjalaisen kulttuurin informaatiokeskus Kuhmossa.
Ensimmäinen Salpausselkä

Salpausselkien sijainti Etelä-Suomen kartalla.
Hankoniemen hiekkarantaa Hangossa.
Lohjan kaupungin ylle kohoava Lohjanharju.
Lahden Salpausselkä ja hyppyrimäki kuvattuna Vesijärveltä.
Ensimmäinen Salpausselkä, eli I Salpausselkä tai myös Salpausselkä I (lyh. SS I), on viime jääkauden loppuvaiheessa nuoremmalla Dryas-kaudella noin 12 250–12 050 vuotta sitten syntynyt Salpausselkiin kuuluva eteläisin reunamuodostuma . Se alkoi muodostua Heinolan deglasiaation ja Salpausselkä-etenemisen päätteeksi 13 000–12 250 vuotta sitten . Salpausselkiä on kaksi muutakin, jotka muodostuivat hieman myöhemmin ja ne sijaitsevat Ensimmäistä Salpausselkää hieman pohjoisempana. Ensimmäinen Salpausselkä on noin 600 kilometriä pitkä lähes yhtenäisesti sijoittuneiden reunamuodostumien ketju, joka alkaa Suomenlahden rannasta Hangossa, kulkee Lahden ja Lappeenrannan kautta, piipahtaa lyhyesti Värtsilässä Venäjällä, ja päättyy Kaakkois-Suomessa lähellä Joensuuta. Myös Pohjoismaissa ja Venäjällä esiintyy monilla seuduilla samanaikaisia reunamuodostumia, joista Salpauselät ovat kuitenkin komeimpia ja kuuluisimmat.
Taajamia ja liikenneyhteyksiä

Ensimmäisellä Salpausselällä sijaitsevia taajamia ovat esimerkiksi Hanko, Karjaa, Lohja, Nummela, Hyvinkää, Salpakangas (Hollola), Lahti, Nastola, Kausala (Iitti), Kouvola, Taavetti (Luumäki), Lappeenranta, Mansikkala (Imatra) ja Simpele (Rautjärvi).
Selännettä seuraavat lännessä Hangon ja Hyvinkään välinen valtatie 25 , Lahden ja Kouvolan välinen valtatie 12 ja Kouvolan ja Simpeleen välinen valtatie 6. Salpausselkä jää Simpeleen koillispuolella Venäjän puolelle, josta se palaa takaisin Suomen puolelle ennen Puhosta. Valtatie 6 siirtyy Puhoksen pohjoispuolella seuraamaan toista Salpausselkää. Teiden lisäksi rautateiden rakentaminen on ollut edullista Ensimmäistä Salpausselkää pitkin. Hangon rata ja Hyvinkää–Karjaa-rata seuraavat Salpausselän läntistä osuutta eli Lohjanharjua . Riihimäki–Pietari-rata seuraa Salpausselkää sen eteläpuolella, mutta sen reitti on nostettu Salpausselälle Lahdessa ja Nastolan ja Iitin välisellä osuudella. Kouvolassa se kulkee sen eteläpuolella, mutta Kouvolan jälkeen se nousee takaisin Salpausselälle Kaipiaisessa, poistuu siltä Luumäellä, palaa takaisin vasta Kivijärven itäpuolella, ja poistuu siltä vähäksi aikaa ennen Lappeenrantaa Luumäen asemalle asti. Täällä rata haarautuu Venäjän Vainikkalalle ja Lappeenrantaan. Luumäen asemalta jatkaa Karjalan rata Joensuuhun asti. Tämä rata palaa Ensimmäiselle Salpausselälle Sarvilahdella ja jatkaa siinä Rautjärven Simpeleelle asti. Sen jälkeen rata vaihtaa Toiselle Salpausselälle.
Ensimmäisen Salpausselän reunatasanteille on voitu rakentaa suoraan lentokenttiä. Sellaisia ovat Hangon lentokenttä, Nummelan lentokenttä, Hyvinkään lentokenttä, Utin lentoasema, Lappeenrannan lentokenttä ja Immolan lentokenttä.
Merkittäviä kohteita

Osa reunamuodostumista sisältävät enemmän soraa tai hiekkaa kuin tavanomaiset harjut ja monet niistä ovat voimaperäisen soranoton runtelemat. Yleensä luonnon ja pohjavesien takia on niitä alettu varovaisesti suojella. Muodostumat ovat myös geologisista syistä tärkeitä ja niitä tarkkailaankin harjujensuojeluohjelma puitteissa. Osa reunamuodostumasta kulkee merenpohjalla ja vain korkeimmat kohdat pilkistävät vedestä saarina. Alla on joitakin merkittäviä ja tunnettujakin reunamuodostumia :
Bengtskär
Hankoniemi
Lohjanharju
Solttilannummi
Pässinlukot ja Nummenlukot
Sairakkalan reunatasanteet
Lahden Salpausselkä
Utin lentoaseman muodostumat
Joutsenonkangas
Vihavaisenkangas
Laikonkangas
Koitsanlahdenkangas
Muodostumisteoria > Ilmaston kylmeneminen

Jääkauden kylmyysjakso päättyi ilmaston voimakkaaseen lämpenemiseen. Salpausselät katsotaan syntyneen monimutkaisesta tapahtumasarjasta, jossa mannerjäätikön eteenpäin liukuva liike ei aiheuttanut enää jäätikön pinta-alan kasvamisen ja jäätikön reunan siirtymisen eteenpäin. Kesänaikainen voimakas sulaminen ehti hävittämään talviajan etenemisen tuoman lisäjään ja sulattamaan edelliseen kesään verrattuna vielä lisää jäätä. Mannerjäätikön reuna oskilloi näin vuodenaikojen mukaan ja jäätikön vuosittain peittämän alue pinta-ala supistui, kunnes ilmastossa tapahtui voimakas viileneminen. Viilenemiskausia oli esiintynyt useita kertoja ennenkin ennen ensimmäisen Salpausselän syntymistä. Tätä ankaraa viilenemiskautta kutsutaan nuorimmaksi Dryas-kaudeksi ja sen kokonaiskesto oli noin tuhat vuotta. Ensimmäinen Salpausselkä muodostui Dryas-kauden ensimmäisinä vuosisatoina.
Yleensä jäätikön reuna joko siirtyi kylmien kausien aikana eteenpäin tai reuna lämpimien kausien aikana perääntyi. Jäätikön reunan etenevän ja perääntyvän liikkeiden välinen tasapaino on siksi ollut harvinainen tapahtuma ja siksi reunamuodostumat ovat maastossa harvinaisia. Dryas-kausi ei ollut paikallisen ilmaston kylmeneminen, vaan siitä on merkkejä koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Pohjoismaissa ja Venäjällä, havaitaan samantapaisia reunamuodostumia lukuisissa kohteissa. Ne muodostavat mannerjäätikön reunaa seuraavien reunamuodostumien sarjan, jonka perusteella on voitu hahmottaa jäätikön levinneisyyden 200 vuoden ajalta. Samanlaisia reunamuodostumia tunnetaan nuorimman Dryas-kauden muilta kylmyyskausilta. Kyseinen reunamuodostuma on säilynyt parhaiten täällä Suomessa lähinnä muodostuman valtavan massan takia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salpausselät Wikimedia Commonsissa
Lunkka, Juha-Pekka & al.: Baltic Ice Lake levels and a LiDAR/DEM-based estimate of the glacio-isostatic uplift gradient of the Salpausselkä zone, SE Finland. Bulletin of the Geological Society of Finland, 2019, nro 91, s. 119–137.  doi:10.17741/bgsf/91.1.005  ISSN 1799-4632  Artikkelin verkkoversio. (PDF) Viitattu 18.9.2021. (englanniksi)
Animaatio Salpausselän muodostumisesta.
Epigrammi

Epigrammi (< m.kreik. ἐπίγραμμα, epigramma) on lyhyt ja naseva, usein satiirinen ivaruno tai samantyyppinen proosateksti. Epigrammeille ovat luonteenomaisia paradoksien ja antiteesien viljely, yllätyksellisyys ja nokkeluus. Epigrammeissa on usein lopussa terävä pisto tai lakoninen tai kiusoitteleva toteamus. Epigrammit ovat hyvä osoitus runouden voimasta oivallusten ja sukkeluuksien esittämisessä.
Alun perin epigrammi tarkoitti rakennuksen päätykirjoitusta ”päälle kirjoitettua”, temppelilahjojen omistuskirjoitusta tai päällekirjoitusta. Hautakiviin piirretyt epigrammit kertoivat haudatun nimen ja jotain hänen elämänvaiheistaan. Jo muinaisessa Egyptissä laadittiin epigrammeja. Ensimmäinen nimeltä tunnettu epigrammirunoilija on kreikkalainen Arkhilokhos (n. 680–645 eaa.). Roomalainen Martialis (n. 40–104 jaa.) laati yli 1 500 satiirista epigrammia, joista on suomennettu valikoima Venus, viini ja vapaus. Suomalaisia epigrammaatikkoja ovat esim. J. L. Runeberg, V. A. Koskenniemi ja Otto Manninen.
Kreikkalaisen epigrammirunouden tärkein lähde on Kreikkalainen antologia. Roomalaiset epigrammit ovat paljossa velkaa kreikkalaisille edeltäjille ja aikalaisille. Roomalaiset epigrammit olivat kuitenkin kreikkalaisia useammin satiirisia ja käyttivät joskus epäsiveellistä kieltä vaikutuksen aikaansaamiseksi. Nykypäivänä epigrammin tunnetuin muoto on viisisäkeinen limerikki.
Merkitys journalismissa

Journalismissa epigrammi ei tarkoita runomuotoista kerrontaa vaan pelkästään poikkeuksellisen napakkaa ja asian ytimekkäästi kiteyttävää toteamusta.
Kirjallisuutta

Hautojen lauluja.  (Suomennos ja selitykset Arto Kivimäki, Erkki Sironen, Pekka Tuomisto ja Sampo Vesterinen)  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-3883-7  Antiikin aikaisten kreikan- ja latinankielisten hautaepigrammien suomennoksia.
Ensimmäinen kirje korinttilaisille

| Ensimmäinen kirje korinttilaisille> Πρὸς Κορινθίους ἐπιστολή A΄.Raamattu Uusi testamentti |
| --- | --- |
 1. Kor. 13, Codex Vaticanus kreikaksi.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Paavali
Kirjoituspaikka:  Efesos
Kohde:  Korintin seurakunta
Ajoitus:  n. 55–56 jaa.
Teksti
Genre:  kirje
Alkukieli:  koinee-kreikka
Lyhenne:  1. Kor.
Lukuja:  16
Jakeita:  437
Edeltävä: < Room.Seuraava: 2. Kor. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Ensimmäinen kirje korinttilaisille eli 1. Korinttolaiskirje (m.kreik. Πρὸς Κορινθίους ἐπιστολή A΄, Pros Korinthiūs epistolē 1) on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Paavali Korintissa sijainneelle seurakunnalle. Kirjettä voi pitää Paavalin eettisen opetuksen pääkirjeenä, siinä missä Roomalaiskirje on hänen opillinen pääkirjeensä.
Historia

Paavali on kirjoittanut kirjeen noin vuonna 56–57. Korintin kaupunki sijaitsi liikenteellisesti ja erityisesti merenkulun kannalta keskeisellä paikalla kapean kannaksen kohdalla. Siksi kaupunki tunnettiin paheiden pesänä. Paavali joutui siksi kirjoittamaan kaupunkiin usein ja paimentamaan seurakuntia kirjeissään tiukasti mutta lempeästi.
Jakeessa 1. Kor. 5:9 Paavali viittaa aiemmin samalle Korintin seurakunnalle kirjoittamaansa kirjeeseen. Se on todennäköisesti kadonnut ja siksi tuntematon, aikaisempi kirje. Myöhemmin Paavali kirjoitti seurakunnalle myös Toisen kirjeen korinttilaisille, joka oli todellisuudessa puolestaan neljäs kirje.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Junkkaala, Eero: Opas 1. korinttilaiskirjeeseen.  Perussanoma, 2014.  ISBN 9789518886917
Peltola, Olavi: ”Ensimmäinen kirje korinttilaisille”, Löytöretki Uuteen testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-362-9  Teoksen verkkoversio.
Thurén, Jukka & Koskenniemi, Erkki: Korinttilaiskirjeet – Tessalonikalaiskirjeet – Paimenkirjeet.  Aurinko, 2008.  ISBN 9789516189225
Kirjallisuutta > Englanniksi

Fee, Gordon D.: The First Epistle to the Corinthians.  (Revised Edition. The New International Commentary on the New Testament 30)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 2014.  ISBN 0802871364
Morris, Leon: The First Epistle of Paul to the Corinthians: An Introduction and Commentary.  (Tyndale New Testament commentaries 7)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1985.  ISBN 0802800645
Oden, Thomas C.: 1–2 Corinthians.  (Ancient Christian Commentary on Scripture)  Routledge, 1999.  ISBN 1579580718
Thiselton, Anthony C.: The First Epistle to the Corinthians: A Commentary on the Greek Text.  (Liverpool Studies in European Regional Cultures. New international Greek Testament commentary 7)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 2000.  ISBN 0853645590
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen kirje korinttilaisille Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Ensimmäinen kirje korinttilaisille[vanhentunut linkki] (1992)
Ensimmäinen kirje korinttilaisille[vanhentunut linkki] (1938)
Ensimmäinen kirje korinttilaisille. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
Ensimmäinen kirje korinttilaisille (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.
Aiheesta muualla > Muuta

Aherne, Cornelius: Epistles to the Corinthians Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hujanen, Pasi & Koskenniemi, Erkki: Ensimmäinen kirje korinttilaisille. SLEY:n raamattuluennot.
Kirby, Peter (toim.): 1 Corinthians. Early Christian Writings. (englanniksi)
| n k Uusi testamentti |
| --- | --- |
Evankeliumit ja apostolien teot:  Evankeliumi Matteuksen mukaan  Evankeliumi Markuksen mukaan  Evankeliumi Luukkaan mukaan  Evankeliumi Johanneksen mukaan  Apostolien teot 
Paavalin kirjeet:  Kirje roomalaisille  Ensimmäinen kirje korinttilaisille  Toinen kirje korinttilaisille  Kirje galatalaisille  Kirje efesolaisille  Kirje filippiläisille  Kirje kolossalaisille  Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille  Toinen kirje tessalonikalaisille  Ensimmäinen kirje Timoteukselle  Toinen kirje Timoteukselle  Kirje Titukselle  Kirje Filemonille  Kirje heprealaisille 
Katoliset kirjeet:  Jaakobin kirje  Ensimmäinen Pietarin kirje  Toinen Pietarin kirje  Ensimmäinen Johanneksen kirje  Toinen Johanneksen kirje  Kolmas Johanneksen kirje  Juudaksen kirje 
Profetiat:  Johanneksen ilmestys
Epitalamus

Epitalamus värjätty punaisella
Epitalamus (lat. epithalamus) on väliaivojen tumake. Sen osia ovat muun muassa umpieritysjärjestelmään kuuluva käpylisäke, trigonum habenularis, sekä aivosarven alla sijaitseva ydinjuova. Se yhdistää limbistä järjestelmää muihin aivojen osiin, kuten keskiaivoihin.
Kirjallisuutta

Crossman, A. R. & Neary, D.: Neuroanatomy.  (An illustrated colour text, 3rd Edition)  Churchill Livingstone, 2006.  ISBN 978-0-443-10036-9
Episkopín luostari

| Episkopín luostari Μονή Επισκοπής |
| --- | --- |
 Episkopín luostarin kirkko ja yksi sen kappeleista.
Sijainti:  Síkinos, Kykladit, Kreikka
Koordinaatit:  36°40′11″N, 25°05′33″E
Kirkkokunta:  ortodoksinen kirkko
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Episkopín luostari (kreik. Μονή Επισκοπής, Moní Episkopís) on entinen ortodoksinen luostari Síkinoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren lounaisosassa noin neljä kilometriä Síkinoksen eli Chóran kylästä lounaaseen.
Luostarin kirkon ovi.
Luostarin kirkko oli alun perin roomalaisaikainen 200-luvulla jaa. rakennettu hautamuistomerkki. Myöhemmin sitä käytettiin ilmeisesti Apollon Pythioksen temppelinä. Se sijaitsi lähellä antiikin Sikinoksen kaupunkia. 400-luvulla rakennus muutettiin kirkoksi, joka oli omistettu Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumiselle. Myöhemmin rakennus on vaurioitunut maanjäristyksessä. Kirkon nykyinen muoto on peräisin 1600-luvulta. Nykyisin rakennus on Síkinoksen suosituin nähtävyys.
Kirkko on nykyisellään erikoinen yhdistelmä antiikin aikaista temppeliä ja myöhempää kirkkorakentamista. Temppeli on muutettu kirkoksi rakentamalla sen itäpäähän puolikaaren muotoinen apsis ja katolle kupoli sekä muuraamalla julkisivun pylväiden välit umpeen seinäksi. Katolle oven yläpuolelle on tehty myös kellotorni. Rakennuksen alla on maanalaisia holvattuja kryptia, jotka ovat jäänne rakennuksen toimimisesta hautarakennuksena. Kirkon ympärillä on kappeleita, keljoja sekä antiikin aikaisia jäännöksiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Episkopín luostari Wikimedia Commonsissa
Bruno Junk

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bruno Junk |  Bruno Junk |  Bruno Junk |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | 10 000 metrin kävely |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | 20 kilometrin kävely |  |
Bruno Junk (27. syyskuuta 1929 – 22. syyskuuta 1995) oli Neuvostoliittoa edustanut virolainen kilpakävelijä ja olympiamitalisti.
Junk saavutti 10 000 metrin kävelyssä olympiapronssia Helsingissä 1952 ajalla 45.41,0.  Neljä vuotta myöhemmin Melbournen 1956 olympialaisissa laji oli vaihtunut 20 kilometrin kävelyksi ja Junk saavutti jälleen pronssia ajalla 1.32.12,0.
Englanti

| Englanti England |
| --- | --- |
 Lippu:  Vaakuna
 Englannin sijainti Britanniassa ja Euroopassa.
  
 Koordinaatit: 52°33′42.942″N, 1°27′53.474″W 
Valtio:  Yhdistynyt kuningaskunta
Hallinto:  
 – suurin kaupunki:  Lontoo (8,8 milj. as.) 
 – Kuningas:  Charles III
Pinta-ala:  130 000  km²
Väkiluku (2021):  56 miljoonaa 
 – väestötiheys:  434  as./km²
Englanti (engl. England, korniksi Pow Sows) on maa, joka on osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja sen osista suurin niin pinta-alaltaan kuin asukasluvultaankin. Se sijaitsee pääasiassa Ison-Britannian saarella ja peittää siitä kaksi kolmannesta. Vuoden 2021 väestönlaskennassa Englannissa oli noin 56 miljoonaa asukasta eli 84 prosenttia Britannian koko väestöstä. Englanti rajoittuu Walesiin lännessä ja Skotlantiin pohjoisessa. Maata ympäröivät Pohjanmeri, Irlanninmeri, Atlantti ja Englannin kanaali.
Englannilla ei ole ollut itsehallintoa vuoden 1707 unionisopimuksen jälkeen, jolloin Ison-Britannian kuningaskunta perustettiin. Se kuitenkin poikkeaa lakijärjestelmältään Skotlannista ja Pohjois-Irlannista, sekä myös pienemmistä alueista kuten Mansaaresta, koska se kuuluu Englannin ja Walesin kokonaisuuteen. Englannin suurin kaupunki Lontoo on Yhdistyneen kuningaskunnan pääkaupunki. Englannin nimi juontuu muinaisenglannin sanasta Englaland ja tarkoittaa anglien maata.
Maantiede

Englanti käsittää Ison-Britannian saaresta kaksi kolmasosaa. Se sijaitsee saaren etelä- ja keskiosassa. Maalle kuuluu myös joitakin saaria, joista suurin on Isle of Wight. Englanti on Skotlantia ja Walesia lähempänä Manner-Eurooppaa, ja matkaa Ranskaan Englannin kanaalin kautta on lyhimmillään vain 38 kilometriä. Kanaalin tunneli Folkestonen lähellä yhdistää Englannin mantereeseen. Englannin ja samalla koko Britannian sekä Ranskan raja on tunnelin puolivälissä.
Pääosa Englantia on kumpuilevia kukkuloita, mutta pohjoisessa on vuoristoisempaa. Siellä Penniinien matala vuorijono jakaa lännen ja idän. Itäisessä Englannissa on myös matalaa suota, mistä suuri osa on kuivatettu hyötykäyttöön.
Englannin suurin kaupunki on Lontoo, joka koostuu 32 kaupunkipiiristä; varsinainen Lontoon City on hyvin pieni. Toiseksi suurin on Birmingham. Sitä seuraavat Liverpool, Leeds, Sheffield, Bristol ja Manchester.
Korkein Englannissa mitattu lämpötila, 40,3 °C, mitattiin 19. heinäkuuta 2022 Coningsbyssä, Lincolnshiressa. Englannin alhaisin todettu lämpötila on −26,1 celsiusastetta 10. tammikuuta 1982 Shropshiressa, lähellä Walesin rajaa.
Englannin merkittävimmät joet ovat Thames, Severn, Trent, Humber, Ouse, Tyne, Mersey, Dee ja Avon. Maassa on myös satoja muita jokia.
Hallinto

Englannin ja Skotlannin kuningaskunnat liittyivät personaaliunioniin vuonna 1603 ja reaaliunioniin vuonna 1707. Tällöin ne muodostivat yhden valtion, Ison-Britannian kuningaskunnan. Vuoden 1800 unionilailla Irlannin kuningaskunta liitettiin Ison-Britannian kuningaskuntaan. Myöhemmin liittoon jäi vain Pohjois-Irlanti ja nykyisen mallinen Britannian valtio, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, syntyi. Sen jälkeen Britanniaa on hallinnut yhteinen hallitus, Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus. Vuonna 1999 Skotlanti ja Wales saivat omat parlamenttinsa ja Englanti jäi ainoaksi Britannian osaksi, jolla ei ole edustavaa elintä. Lainsäädännössä Englanti on vuoden 1284 Rhuddlan-asetuksen ja vuoden 1536 unionisopimuksen voimaanastumisten jäljiltä samassa yksikössä kuin Wales (Englanti ja Wales). Skotlanti ja Pohjois-Irlanti ovat erillisiä yksiköitä myös lainsäädännössä.
Skotlannilla, Pohjois-Irlannilla ja Walesilla on alueparlamentit, joilla on valtaa oman alueensa asioihin, mutta Englannin, Britannian suurimman alueen, asioista päättää Britannian parlamentti. Tämä johtaa siihen, että samalla kun englantilaisilla ei ole valtaa moneen Skotlantia koskevaan asiaan, skotlantilaisilla on valtaa vastaaviin Englantia koskeviin asioihin. Brittipolitiikassa ongelmaa kutsutaan nimellä Länsi-Lothianin kysymys. Eräät tahotselvennä ovat kaivanneet uutta Englannin parlamenttia, mutta muun muassa Työväenpuolue pitää Englantia liian suurena, jotta sille voisi perustaa oman edustuselimen, ja ajaa sen sijaan paikallishallitusten perustamista. Kannatus Englannin parlamentille on suurinta maan pohjoisosissa.lähde?
Hallinto > Alue- ja paikallishallinto

Englannin alue- ja paikallishallintoa on uudistettu useaan kertaan 1990- ja 2000-luvuilla. Ylimmällä tasolla maa on jaettu yhdeksään alueeseen, jotka muodostettiin toimialueiksi vuonna 1994 perustetuille aluehallintovirastoille. Virastot kuitenkin lakkautettiin 2011, minkä jälkeen aluejako on ollut käytössä lähinnä tilastoinnissa. Ainoastaan Suur-Lontoon alueella on yhä itsehallinto, josta vastaa vuonna 2000 toimintansa aloittanut Suur-Lontoon yleishallintoviranomainen.
Varsinaisia aluehallinnon yksiköitä ovat 63 yhtenäishallintopiiriä (unitary authorities) ja 21 shire-kreivikuntaa (shire counties), joista jälkimmäiset jakautuvat edelleen 164 hallintopiiriin. Suur-Lontoon alueella paikallishallinnon yksiköitä ovat Lontoon kaupunkipiirit (London borough). Paikallishallinnon alimpana tasona toimivat kunnat (civil parish), joilla on varsin vähän poliittista valtaa. Englannissa oli 10 480 kuntaa 1. huhtikuuta 2022, ja siihen kuului myös alueita, joissa ei ole lainkaan kunnallista itsehallintoa.
Vanhempi jako pääosin jo keskiajalta periytyviin muodollisiin kreivikuntiin toimii usein maantieteellisenä viitekehyksenä. Jokaisella muodollisella kreivikunnalla on kuningattaren paikallisina edustajina lordiluutnantti ja suurseriffi. Kuusi niistä on metropolikreivikuntia, joissa kaikki paikallishallinto on keskitetty metropolikaupunkipiireille.
Kulttuuri > Kansalliset symbolit

Englannin lipussa on ollut Pyhän Yrjön risti 1200-luvulta asti. Vuodesta 1606 se on ollut osa Yhdistyneen kuningaskunnan lippua. Muita symboleja ovat Tudor-ruusu, valkoinen lohikäärme ja kolme leijonaa. Tammi Englannin symbolina kuvaa vahvuutta, ja liitetään Kaarle II:n piilopaikkaan. Leijonat vaakunassa liittyvät Rikhard Leijonamieleen.