Iranin historia
Qajar-dynastia > Venäjän sodat

Agha Muhammad oli ennen kuolemaansa nimennyt vallanperijäkseen sisarenpoikansa Fath Ali Šahin. Tämä hallitsi maata 37 vuoden ajan ja hän on saanut huomattavan aseman Iranin historiassa. Tämä johtuu osittain siitä että hänen valtakaudellaan Persia joutui kosketuksiin kasvavassa määrin eurooppalaisten kanssa, aikakaudella jolloin Euroopan maat hakivat itselleen uusia liittolaisia vallankumousten ja Napoleonin sotien aikana.
Ensimmäinen eurooppalainen valtuuskunta teki sopimuksen Persian kanssa, oli John Malcolmin johtama Englannin Itä-Intian kauppakomppanian lähetystö. Lontoossa huolestutti se, että Napoleon oli valloittanut Egyptin 1798 ja Ranska oli jo lähettänyt Teheraniin oman valtuustonsa, minkä vuoksi briteille tuli kiire päästä šaahin kanssa sopimukseen. Vuonna 1801 britit solmivat Fath Ali Šahin kanssa sopimuksen, jonka mukaan britit lupasivat šaahille sotatarvikkeita, mikäli paštut tai ranskalaiset hyökkäisivät Persiaan. Vastaavasti Fath Ali Šah lupasi briteille tukensa, mikäli paštut hyökkäisivät Intiaan. Persialaisille Ranskaa suuremman uhan muodosti kuitenkin Venäjä, joka oli käytännössä liittänyt Georgian alueisiinsa ja vahvistanut joukkojaan Kaukasuksella Agha Muhammadin järjestämän verilöylyn jälkeen. Vuonna 1804 Venäjän ja Persian välille puhkesi sota, kun venäläiset pyrkivät siirtämään valtakuntien välistä rajaa etelämmäs Araksjoelle. Fath Ali Šah vetosi brittien kanssa tehtyyn sopimukseen ja pyysi näiltä apua sotatoimiin Venäjää vastaan, mutta brittien kiinnostus Persiaa kohtaan oli jo hiipunut. Britit olivat myös liittoutuneet Venäjän kanssa Napoleonia vastaan, eivätkä näin ollen halunneet vaarantaa suhteitaan Venäjään. Ranskalaiset sen sijaan lähestyivät muuttuneessa tilanteessa Persiaa, ja Napoleon solmi vuonna 1807 Fath Ali Šahin kanssa sopimuksen, jonka mukaan persialaiset kääntyivät nyt brittejä vastaan ja lupasivat hyökätä Intiaan, vastineeksi Napoleon lupasi sotilasapua venäläisiä vastaan. Pian ranskalaiset kuitenkin löivät ratkaisevassa Friedlandin taistelussa venäläiset, jotka alistuivat myös ranskalaisten valtaan, jolloin briteille tuli kiire vahvistaa suhteitaan Persiaan ennen kuin nämä muodostaisivat uhan Intialle. Vuonna 1809 yhteistyösopimusta vahvistettiin ja britit lupasivat tukea Persiaa, mikäli mikä tahansa eurooppalaisvalta hyökkäisi maahan, kun taas šaahi lupasi tukensa briteille, mikäli paštut hyökkäisivät Intiaan. Persian ja Venäjän välinen sota Kaukasuksella oli edelleen käynnissä tilanteiden muuttuessa. Venäläiset saivat kokea että Kaukasus oli hankala paikka sotia, eikä alueen valloitus käynyt helposti. Britit rohkaisivat persialaisia jatkamaan sotaa Venäjää vastaan, mutta vuonna 1812 Napoleon hyökkäsi jälleen Venäjälle, minkä johdosta Britannia ja Venäjä liittoutuivat jälleen ja brittien halu auttaa Persiaa loppui taas. Sota Kaukasuksella alkoi käydä Persialle liian raskaaksi, ja joistakin merkittävistä voitoista huolimatta sota kääntyi ilman ulkopuolista tukea jääneen Persian tappioksi. Persia joutui solmimaan Venäjän kanssa vuonna 1813 Gulistanin rauhan, jossa Persia joutui luovuttamaan venäjälle kaikki Araksjoen pohjoispuoliset alueet. Alue käsitti Dagestanin Širvanin ja Georgian, joissa sijaitsi merkittäviä kaupunkeja jotka olivat kuuluneet Persiaan jo vuosisatoja, kuten Baku, Gəncə ja Tbilisi. Venäjä pidätti myös itselleen oikeuden sekaantua Persian kruununperimykseen, mitä persialaisten oli vaikea sulattaa.
Venäläisten sanelemat rauhanehdot synnyttivät Persiassa vihaa venäläisiä kohtaan, ja mullahit yllyttivät kansaa uuteen jihadiin venäläisiä vastaan. Persialaisjoukkoja johtanut Abbas Mirza, Fath Ali Šahin poika, ryhtyi jo vahvistamaan maan armeijaa uuteen sotaan Venäjää vastaan. Napoleon kukistui lopullisesti vuonna 1815, minkä jälkeen Britannia tarjosi jälleen apuaan Persialle. Persian ja Venäjän välinen sota syttyi uudelleen vuonna 1826. Persialaiset menestyivät aluksi sodassa ja etenivät Kaspianmeren rannikkoa pohjoiseen ja valloittivat Gəncən takaisin. Britit eivät enää kuitenkaan tukeneet Persiaa vedoten siihen, että tällä kertaa Persia oli itse hyökkääjä. Alkumenestyksen jälkeen persialaisten sotamenestys kääntyi. Venäläiset valtasivat Gəncən ja etenivät Gulestanin rauhan rajan yli valloittaen Jerevanin ja Tabrizin. Persia joutui taipumaan Turkmantšain rauhaan, jonka rauhanehdot olivat Golestanin rauhaakin nöyryyttävämmät. Persia joutui luovuttamaan Venäjälle loputkin Araksjoen pohjoispuoliset alueet, Armenian ja Nahitševanin. Persian piti muun muassa myös maksaa mittavat sotakorvaukset ja venäläisten kauppiaiden tuli antaa toimia Persiassa vapaasti. Persiassa ei hyväksytty venäläisten sekaantumista maan tapoihin, ja tilanne kärjistyi väkivaltaisuuksiksi Teheranissa Venäjän suurlähetystön edustalla vuonna 1829. Kahakassa sai surmansa rauhanehtojen toteuttamista valvomaan saapunut venäläisdiplomaatti Aleksandr Gribojedov.
Sodat Venäjää vastaan osoittivat, että vaikka Persia ei ollut juurikaan teknologisesti merkittävästi jäljessä eurooppalaisia, sillä ei ollut samankaltaista valtiorakennetta kuin eurooppalaisilla. Qajar-dynastian hallinto perustui liittoihin paikallisten heimojen kanssa, ja maan byrokratia oli varsin vähäistä. Tämä järjestäytymättömyys aiheutti sen ettei Persia kyennyt ylläpitämään yhtä vahvaa armeijaa kuin Venäjä. Noin kolmanneksesta puoleen persialaisväestöstä toimi edelleen paimentolaisina, eikä suurta osaa väestöstä juuri koskettanut Kaukasuksen tapahtumat.