stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lentolaivue 28

| Lentolaivue 28 |
| --- | --- |
 Messerschmitt Bf 109 G-2
Toiminnassa:  1939–1948
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  hävittäjätoiminta
Koko:  laivue
Kalusto:  Morane-Saulnier M.S.406
Sodat ja taistelut:  talvi-, jatko- ja Lapin sota
Lentolaivue 28 oli Suomen ilmavoimien toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentolaivue. Lentorykmentti 2:een kuulunut laivue perustettiin 8. joulukuuta 1939, ja se osallistui sotatoimiin talvi-, jatko- ja Lapin sodissa. Laivue lakkautettiin Pariisin rauhansopimuksen sotilaallisten rajoitusten seurauksena 15. syyskuuta 1948.
Perustaminen ja toiminta talvisodassa

Talvisodan alettua Ranska lahjoitti Suomelle 50 Morane-Saulnier M.S. 406 -hävittäjälentokonetta, joista kuitenkin vain 30 tuli Suomeen. Saapuvia koneita varten perustettiin Lentorykmentti 2:een kolmas laivue, Lentolaivue 28. Laivueen komentajaksi määrättiin majuri Niilo Jusu. Kaluston saavuttua helmikuussa 1940, kolme lentuetta käsittävän laivueen tukikohdaksi tuli Säkylän lentokenttä, myöhemmin laivueesta irrotettuja pienempiä lento-osastoja siirtyi myös Turkuun, Uttiin ja Hollolan Pyhäniemeen.
Laivue osallistui talvisodan ilmasotatoimiin 288:lla sotalennolla, joista torjuntalentoja oli 260, tiedustelulentoja 8 ja maataistelulentoja 20. Moranet joutuivat ilmataisteluun 22 päivän aikana 28 kertaa, saavuttaen 14 ilmavoittoa ja menettäen yhden koneen ilmatorjunnan alasampumana. Talvisodan viimeiset taistelut laivueen osalta suoritti Osasto Siren 11. maaliskuuta 1940.
Toiminta jatko- ja Lapin sodassa

Välirauhan aikana laivue siirtyi Naarajärvelle, jossa se oli ryhmittyneenä jatkosodan alkaessa 25. kesäkuuta 1941, komentajanaan kapteeni Sven-Erik Sirén. 4. heinäkuuta 1941 laivue siirtyi Joroisiin, lähemmäs tulevaa sotatoimialuetta, päätehtävänään Karjalan armeijan etenemisen suojaus. Kenttäarmeijan etenemisen myötä laivue siirtyi 18. elokuuta Karkunrantaan ja edelleen 19. lokakuuta Viitanaan, josta muodostui laivueen tukikohta lähes vuoden ajaksi. Laivue käytti lisäksi työkenttänään Äänislinnan lentokenttää. Laivueen 2. lentue lakkautettiin väliaikaisesti kalustomenetyksien takia 26. heinäkuuta 1942 alkaen. 3. elokuuta 1942 laivue siirtyi Hirvakseen. Laivueen komentaja vaihtui 24. elokuuta 1942, kun komentajaksi määrättiin majuri Auvo Maunula. 2. lentue jatkoi toimintaansa lokakuussa 1942, Ranskasta hankittujen lisäkoneiden saavuttua peruskorjauksen jälkeen laivueeseen. 14. helmikuuta 1944 laivueen nimeä täsmennettiin lisäämällä nimeen laivueen tehtävää kuvaava etuliite, jolloin nimeksi tuli Hävittäjälentolaivue 28 (HLeLv 28). 17. toukokuuta 1944 laivueen komentaja majuri Maunula sai surmansa ilmataisteluharjoituksessa, uudeksi komentajaksi määrättiin 1. kesäkuuta alkaen majuri Per-Erik Sovelius.
Laivue toimi edelleen Hirvakseen tukeutuen, kunnes se  Kannaksen suurhyökkäyksen alettua vetäytyi rintaman siirtymisen takia 17. kesäkuuta alkaen Värtsilään. 10. heinäkuuta laivueen 2. ja 3. lentueesta muodostettiin majuri Soveliuksen komentama Osasto Sovelius, joka alistettiin Lentorykmentti 3:lle. Osaston tukikohdaksi tuli Lappeenranta, kalustona oli kymmenen Morane-konetta. 1. heinäkuuta laivue vastaanotti ensimmäisen Messerschmitt Bf 109 -hävittäjän. MT-koneita saatiin heinäkuun aikana lisää 2. ja 3. lentueen kalustoksi, jolloin lentueiden Morane-kalusto luovutettiin 1. lentueelle. Hävittäjälentolaivue 28 saavutti 9. elokuuta 1944 viimeisen ilmavoittonsa, joka jäi myös viimeiseksi todistetuksi Suomen ilmavoimien jatkosodassa saavuttamaksi ilmavoitoksi. Laivue saavutti jatkosodassa 121 ilmavoittoa, menettäen sotatoimissa 27 Morane-konetta sekä 17 lentävään henkilökuntaan kuuluvaa kaatuneena.
Aselevon solmimisen jälkeen Lapin sodassa laivue siirtyi 9. syyskuuta 1944 alkaen Onttolaan, josta edelleen 2. lokakuuta Vaalaan, tehtävänään Tornion maihinnousua seuranneen hyökkäyksen tukeminen. 13. lokakuuta laivue lensi viimeisen sotalentonsa, jonka jälkeen se siirtyi hyökkäyksen edetessä Kemiin 15. lokakuuta, josta edelleen Rissalaan 27. marraskuuta. 4. joulukuuta 1944, Ilmavoimien siirtyessä rauhanajan vahvuuteen, laivueen uudeksi nimeksi tuli Hävittäjälentolaivue 21.
Sodan jälkeen

Vuosina 1945–48 laivue toimi Rissalassa kouluttavana yksikkönä. Kalustona laivueella oli Morane-koneista muunnetut, venäläisellä Klimov-moottorilla varustetut MSv-koneet. Pariisin rauhansopimuksen salliessa Suomen ilmavoimille vain 60 hävittäjäkonetta, vanhentuneet Moranet poistettiin käytöstä ja laivue lakkautettiin 15. syyskuuta 1948.
Aiheesta muualla

Stenman, Kari: Moranelaivue.  Espoo:  Kustannusliike Kari Stenman, 2014.  ISBN 978-952-68233-0-0.
Lentolaivue 28:n ohjaajia lokakuussa 1942: vasemmalta luutnantti Kalle Uola, kapteeni Reino Turkki ja vääpeli Uuno Karhumäki.
Morane-Saulnier M.S. 406.
Elateia

Elateia (kreik. Ελάτεια, m.kreik. Ἐλάτεια, lat. Elatia) tai Elatia (kreik. Ελάτια) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Elateia, antiikin aikainen kaupunki Epeiroksessa
Elateia, antiikin aikainen kaupunki Fokiin maakunnassa
Eláteia, kaupunki ja Amfíkleia-Eláteian kunnan kunnallisyksikkö Fthiotiin alueyksikössä Keski-Kreikan alueella
Elátia, Zákynthoksen kunnan kunnallisyksikkö Jooniansaarten alueella
Elatiá eli Karántere, vuori Rodópi-vuoristossa Itä-Makedonian ja Traakian alueella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Elateia”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Energiaorja

Energiaorja (engl. Energy Slave) on metafora, jolla fossiilisten polttoaineiden polttamisesta ihmisen käyttöön vapautunutta energiaa verrataan ihmisen lihasvoimaan. Käsitettä käytetään yleensä perusteltaessa fossiilisten polttoaineiden suurta merkitystä öljykauden moderneille teollisuusyhteiskunnille. Perusajatuksena on, että pelkällä ihmisen lihasvoimalla on mahdotonta saavuttaa nykyaikaista tuotannon määrää ja elintasoa.
Energiaorjan määrittely

Termin energiaorja otti vuonna 1944 ensimmäisenä käyttöön yhdysvaltalainen arkkitehti ja visionääri Buckminster Fuller, joka laski yhden miestyövuoden tarkoittavan 150 000 jalkanaulan eli noin 203,4 kilojoulen päiväkulutusta 250 päivän ajan. Yhteensä miestyövuosi olisi noin 50 843 kilojoulea. Tähän lukuun hän päätyi vähentämällä sotilaiden energiankulutuksesta kerätyistä tiedoista heidän elimistönsä normaaliin ylläpitoon tarvittavan energian, jolloin jäljelle jäi työskentelyyn suunnattava nettoenergia.
William R. Catton määrittelee energiaorjan teoksessaan Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change siten, että yksi energiaorja vastaa 121 litraa bensiiniä. Tämän määrän polttaminen vapauttaa yhtä paljon energiaa kuin keskimääräinen aikuinen ihminen kykenee saamaan elimistöönsä vuoden aikana syömästään ruoasta. Siten 121 litralla bensiiniä voi tehdä yhtä paljon työtä kuin ihmisorja kykenisi tekemään vuoden aikana olettaen, että polttomoottorin ja ihmisruumiin hyötysuhde on sama.
Dave Hughes ottaa energiaorjan määritelmän lähtökohdaksi sen, että keskiverto ihminen kykenee lihasvoimalla pitkäkestoisessa työssä tuottamaan tarpeeksi energiaa 100 W:n hehkulampun valaisemiseen. Yksi öljybarreli sisältää energiaa 1700 kWh. Tehden 8 tunnin työpäivää 5 päivänä viikossa, sekä pitäen normaalit lomat, ihmiseltä kuluisi 8,6 vuotta tuottaa yhtä monta kilowattituntia kuin öljybarreli sisältää. Tehtäessä 12 tunnin työpäiviä 7 päivänä viikossa ilman lomia aika lyhenisi 3,8 vuoteen.
Energiaorjien määrä

Buckminster Fuller laski koko maailman vuoden 1950 energiankulutukseksi 80,17 triljoonaa naulajalkaa eli noin 1,9 triljoonaa kilojoulea, josta hän oletti vain 4 %:n hyötysuhteen vuoksi nettotyön olevan 3,2 triljoonaa naulajalkaa eli noin 4,3 miljardia kilojoulea. Tämä tarkoitti, mikäli miestyövuoden oletetaan vastaavan 37,5 miljoonaa naulajalkaa, 85,5 miljardia koneellisesti tuotettua miestyövuotta. Jokaisella maailman silloisesta 2,25 miljardista asukkaasta oli siis keskimäärin 38 energiaorjaa käytössään. Energiaorjat eivät kuitenkaan jakautuneet maailman ihmisille tasapuolisesti, vaan siinä missä pohjoisamerikkalaisilla oli käytössään jopa 347 energiaorjaa henkeä kohden, Väli-Amerikassa vastaava luku jäi alle yhteen. Historiallisena vertailuna Fuller esitti, että keskimääräisellä amerikkalaisella perheellä oli vuonna 1820 käytössään yhteensä vain yksi energiaorja, kun vuonna 1950 amerikkalaisen perheen yhteenlaskettu energiaorjien määrä oli 1735.
Keskimääräinen kanadalainen kuluttaa öljyä vuodessa 24,7 barrelia eli noin 3927 litraa. Tästä Dave Hughes laskee, että jokaisella kanadalaisella on käytössään noin 204 energiaorjaa. Hughesin näkemyksen mukaan tämä on suunnaton määrä energiaa yhden ihmisen käytössä. Nykyihmisellä on enemmän orjia käytössään kuin roomalaisilla tai egyptiläisillä rikkaillakaan taloilla koskaan oli, ja orjia on viisi kertaa enemmän kuin keskimääräisellä 1800-luvun yhdysvaltalaisella plantaasilla.
Suomalainen kuluttaa öljyä vuorokaudessa keskimäärin noin 6 litraa. Tämä tarkoittaa sitä, että jokaisella suomalaisella on keskimäärin pelkästään öljyn muodossa 24 energiaorjaa ympäri vuorokauden.[lähde? ] Jos Suomen koko energiankulutus otetaan huomioon, samalla kaavalla laskien oli vuonna 2008 jokaisella suomalaisella käytössään 77 energiaorjaa ympäri vuorokauden. Kahdeksan tunnin työvuoroilla tämä vastaisi jo 231 orjaa.
Energiaorjat ihmisen arjessa

Vuonna 2009 brittiläinen TV-yhtiö teetti kokeen, jossa omakotitalon koko energiantarve katettiin viereisessä talossa olevien 100 vapaaehtoisen polkupyöräilijän lihasvoimalla. Talossa asunut perhe ei tiennyt asiaa, vaan käytti talon sähkölaitteita normaaliin tapaan luullen sähkön tulevan yleisestä jakeluverkosta. Uunin lämmittäminen vaati 24 pyöräilijän ja leivänpaahdin 11 pyöräilijän panoksen. Kun television työntekijät kertoivat perheelle, että teeveden lämmittäminen oli kuluttanut osan pyöräilijöistä voimat loppuun, he eivät voineet uskoa korviaan. Kokeen lopuksi monet pyöräilijöistä luhistuivat, ja jotkut eivät kyenneet kävelemään moneen päivään. Yhden talon sähköjen tuottaminen yhden päivän ajan oli liikaa 100 hyväkuntoiselle ihmiselle.
Yllä mainitun kokeen tarkoituksena oli osoittaa, kuinka vahvasti moderni elämäntapa rakentuu energiaorjien varaan. Erityisen merkittävä energiaorjien rooli on teollisessa tuotantojärjestelmässä ja logistiikassa. Esimerkiksi 60 tonnin painoisen ajoneuvoyhdistelmän vetoon vaaditaan vähintään 300 kW:n (noin 402 hevosvoiman) tehoinen moottori, mikä vastaa 3 000 aikuista ihmistä. Energiaorjien hyödyntäminen merkitsee siis sitä, että teollisuusmaissa merkittävä osa työstä ja tuotannosta tehdään fossiilisten polttoaineiden voimalla.
Maailman energiankulutus öljykiloina henkeä kohden maittain vuonna 2003. Suomi kuuluu eniten energiaa kuluttavien maiden joukkoon. Yksi energiaorja jatkuvasti ympäri vuorokauden käytössä tarkoittaa noin 83 kg:n vuosikulutusta.
Lars Olsson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lars Olsson |  Lars Olsson |  Lars Olsson |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten hiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Zakopane 1962 | 4 × 10 km |  |
Lars Olsson (s. 13. lokakuuta 1932 Bograngen, Torsbyn kunta) on ruotsalainen hiihtäjä, joka kilpaili 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alkupuolella.
Lars Olsson tai paremmin tunnettu lempinimellä ”Finnskoga-Lasse” kotiseutunsa mukaan oli ennen kaikkea lyhyempien matkojen eli 15 kilometrin kilpahiihtäjä. Hän oli mukana Ruotsin olympiajoukkueessa Squaw Valleyssä 1960. Hän ei päässyt 15 kilometrille, joka aiheutti siihen aikaan keskustelua ruotsalaislehdistössä. Hänet valittiin sitten 4 × 10 kilometrin viestin avausosuudelle, jolla hän toi Ruotsin joukkueen ykkösenä vaihtoon. Ruotsin joukkue jäi kuitenkin mitalisijojen ulkopuolelle neljänneksi tässä viestissä. Seuraavissa hiihdon arvokisoissa eli Zakopanen vuoden 1962 MM-hiihdoissa tuli sitten menestystä, kun Ruotsin joukkue otti kultaa. Finnskoga-Lasse hiihti siinä myös avausosuuden. Hän hiihti myös 15 kilometriä ja sijoittui siinä kahdeksanneksi. Vuoden 1964 Innsbruckin talviolympialaisissa Seefeldin laduilla hän oli 15 kilometrillä 16:s eikä päässyt enää hiihtämään viestiä, jonka Ruotsi silloin myös voitti. Olssonin korvasi silloin vielä varsin kokematon Karl-Åke Asph.
Energiapolitiikka

Energiapolitiikka on valtion päätös tavoitteista energian käytön ja tuotannon suhteen sekä erilaisia lainsäädännöllisiä ja verotuksellisia keinoja ja tukia joilla turvataan energian saanti ja ohjataan energian hallintaa, tuotantoa, jakelua ja kulutusta. [lähde? ] Energiapoliittiset tavoitteet ja keinot vaihtelevat äänestäjien mielipiteen ja sitä kautta puolueiden valtasuhteiden sekä taloudellisen tilanteen ja teknologisen kehityksen mukaan eri aikakausina. Ilmastopolitiikka on nykyään olennainen osa energiapolitiikkaa.
Suomen energiapolitiikka

Suomessa energiapolitiikasta vastuussa on työ -ja elinkeinoministeriö, jonka keskeisiä tehtäviä energiapolitiikassa ovat uusiutuvan energian ja energiatehokkuuden edistäminen, energiamarkkinoiden ja toimitusvarmuuden kehittäminen sekä ydinenergian sääntely. Ministeriölle kuuluu myös ilmastopolitiikan kansallisen valmistelun ja toimeenpanon yhteensovittaminen sekä päästökaupan toimeenpano. Työ- ja elinkeinoministeriö laatii muutaman vuoden välein energia- ja ilmastostrategian, jonka uusin versio on laadittu vuonna 2016.
Euroopan unionin energiapolitiikka

Euroopan unionin energiapolitiikan perusperiaatteet ovat kilpailukyky, kestävyys ja toimivarmuus.
Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 194 artiklan mukaan EU:n energiapolitiikalla pyritään:
varmistamaan energiamarkkinoiden toimivuus
varmistamaan energian toimitusvarmuus
edistämään energiatehokkuutta ja energiansäästöä sekä uusiutuvien energialähteiden kehittämistä
edistämään energiaverkkojen yhteenliittymistä
Aiheesta muualla

EU:n Energiapolitiikka
Ilmastonmuutos ja ilmaston lämpeneminen
| --- | --- |
Syyt:   Kasvihuoneilmiö  Kasvihuonekaasu  Hiilidioksidi  Metaani  Auringon aktiivisuus  Ilmaston viileneminen  Milankovićin jaksot  Vulkanismi  Laattatektoniikka  Termohaliinikierto 
Vaikutukset:   Ilmastopakolaisuus  Merien happamoituminen  Merenpinnan nousu  Tulvat  Sadannan muutokset  Kuivuuskaudet  Lämpöaallot  Äärimmäiset sääilmiöt  Trooppiset hirmumyrskyt 
Tiede:   Hallitustenvälinen ilmastopaneeli IPCC  Ilmastoherkkyys  Ilmastomalli  Palautekytkennät  Kaupunkisaarekeilmiö  Keskiajan lämmin kausi  Pieni jääkausi  Hiilinielu  Otsonikato  Historialliset vaikutukset 
Keskustelu ja politiikka:   Hillitseminen  Hinku-verkosto  Sopeutuminen  Kioton sopimus  Kööpenhaminan ilmastokokous  UNFCCC  Päästökauppa  Sternin raportti  Uusiutuva energia  Energiansäästö  Oregonin vetoomus  Energiapolitiikka  Euroopan unionin energiapolitiikka  Suomen energiapolitiikka  Kiinan energiapolitiikka
Life Goes On

Life Goes On voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Life Goes On, Sashin albumi vuodelta 1998
Life Goes On, Traen albumi vuodelta 2007
Elämä voittaa (Life Goes On), yhdysvaltalainen televisiosarja vuosilta 1989–1993.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Life Goes On”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ernst Märzendorfer

Ernst Märzendorfer (26. toukokuuta 1921 – 16. syyskuuta 2009) oli itävaltalainen kapellimestari. Hän syntyi Oberndorf bei Salzburgissa ja opiskeli Clemens Kraussin johdolla Salzburgin Mozarteumissa. Märzendorferista tuli vuonna 1945 Grazin oopperan ensimmäinen kapellimestari. 1951 ja 1952 hänet kutsuttiin Teatro Colóniin Buenos Airesiin, ja vuosina 1953–1958 hän toimi Mozarteum-orkesterin pääkapellimestarina. Vuonna 1954 hänestä tuli Salzburger Festspielen vieraileva kapellimestari.
Vuonna 1961 Märzendorferista tuli Wienin valtionoopperan pysyvä kapellimestari, ja vuodesta 1964 hän johti säännöllisesti Berliinin Staatsoperia. Hän esiintyi myös Pohjois- ja Etelä-Amerikassa sekä Japanissa. Vuonna 1999 hänet nimitettiin Wienin valtionoopperan kunniajäseneksi. Märzendorfer johti Wienin valtionoopperaa viimeistä kertaa helmikuussa 2007. Hän kuoli 88-vuotiaana Wienissä pitkään sairastettuaan.
Lentolaivue 34

| Lentolaivue 34 |
| --- | --- |
 Laivueen muistopatsas Kymin lentokentällä.
Toiminnassa:  10. lokakuuta 1934 – 1. tammikuuta 1938 27. maaliskuuta 1940 – 1. lokakuuta 1941 23. tammikuuta 1943 – 1. elokuuta 1958
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Sodat ja taistelut:  jatkosota
Lentolaivue 34 oli Suomen ilmavoimien lentolaivue, joka perustettiin ensimmäisen kerran 10. lokakuuta 1934. Laivue lakkautettiin ja perustettiin uudelleen kolme kertaa, lopullisesti se lakkautettiin 1. elokuuta 1958. Laivue osallistui jatkosodan ilmasotatoimiin saavuttaen 345 ilmavoittoa ja menetti taistelutoimissa 18 konettaselvennä.
1934–1938

Ilmavoimien vuoden 1933 organisaatiouudistuksessa siirryttiin lento-osastoihin perustuvasta järjestelmästä numeroituihin laivueisiin. Viipurin Turkinsaaressa ollut lentoasema 4:n lentolaivue nimettiin ilmavoimien komentajan päiväkäskyllä 10. lokakuuta 1934 lentolaivue 34:ksi. Majuri Arvo Nisosen komentaman laivueen pääkalustona oli Blackburn Ripon -meritoimintakoneet, joiden rinnalla se käytti myös Hansa- ja Sääski-koneita. Llv 34 lakkautettiin ilmavoimien uudelleenjärjestelyssä 1. tammikuuta 1938, jolloin kalusto ja osa henkilöstöstä siirrettiin lentolaivue 14:ään.
1940–1941

Talvisodan päätyttyä lentolaivue 34 perustettiin uudelleen 27. maaliskuuta 1940. Se alistettiin samalla päivämäärällä perustetulle lentorykmentti 3:lle ja oli tarkoitus varustaa Fokker D.XXI -kalustolla. Fokkereita ei kuitenkaan laivueelle saatu, ja se varustettiin Polikarpov I-15bis -koneilla. Kapteeni Olavi Ehrnroothin komentama, täydennyslentorykmentille 22. kesäkuuta 1941 alkaen alistettu laivue vastasi henkilöstön kouluttamisesta, ja se oli sijoitettuna välirauhan aikana Parolan lentokentälle. Jatkosodan liikekannallepanon yhteydessä lakkautettavaksi määrätty laivue jatkoi toimintaansa 1. lokakuuta 1941 asti. Hävittäjälentäjien täydennyslentotoiminta keskittyi yhteen lentolaivueeseen, jonka mukaisesti LLv 34 liitettiin ensin samana päivänä lakkautettuun täydennyslentolaivue 25:een (T-LLv 25), jonka henkilöstö ja kalusto liitettiin edelleen Vesivehmaalta toimineeseen T-LLv 35:een.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lentolaivue 34 Wikimedia Commonsissa
Soiri, Tuomo: Iskulaivue - Kymen torjuntahävittäjät Etelä-Suomen ja meririntaman puolustuksessa 1943-1944.  Anjalankoski:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-17184-0.
Soiri, Tuomo: Mersut tulevat - Hävittäjälaivue 34:n Messerschmittit Etelä-Suomen ja meririntaman puolustuksessa kevätkesällä 1943.  Anjalankoski:  Apali, 2004.  ISBN 952-5026-38-8.
Stenman, Kari: Mersulaivue - Lentolaivue 34 sodassa.  Espoo:  Koala, 2012.  ISBN 978-952-99743-7-5.
Lentolaivue 34:n 1930-luvulla käyttämä Blackburn Ripon.
Lentolaivue 34:n 1930-luvulla käyttämä VL Sääski.
Lentolaivue 34:n Messerschmitt-koneita Malmilla vuonna 1943.
Lang Lang

Lang Lang vuonna 2010.
Lang Lang (s. 14. kesäkuuta 1982 Shenyang, Liaoning, Kiina) on kiinalainen pianisti. Hänen innostuksensa klassiseen musiikkiin sai alkunsa, kun hän kuuli kahden vuoden ikäisenä Tom ja Jerry -televisio-ohjelmassa Franz Lisztin säveltämää musiikkia.
Lang teki läpimurtonsa lännessä 1999. Tuolloin André Watts tarvitsi tuuraajaa Ravennan festivaalin ”vuosisadan gaala” -tilaisuudessa. Niinpä Lang Lang ja Chicagon sinfoniaorkesteri esittivät yhdessä Tšaikovskin ensimmäisen pianokonserton. Myöhemmin Lang on ollut solistina lukuisten maailman huippuorkestereiden esityksissä.
Lang Lang on Unicefin hyvän tahdon lähettiläs.
Aiheesta muualla

Lang Langin virallinen sivusto
Diskografia (Arkistoitu – Internet Archive)
Lang Lang Classical Club, International (Website) (Arkistoitu – Internet Archive)
Lang Lang Classical Club, International (Forum) (Arkistoitu – Internet Archive)
Labrit

| Labrit/Landesinpaimenkoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Akvitania,  Ranska
Määrä:  uhanalainen/sukupuuttoon kuollut
Rodun syntyaika:  ikivanha
Alkuperäinen käyttö:  lampaiden paimentaminen
Muita nimityksiä:  landetako labrit txakurra
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  47–55 cm
Väritys:  fawn (eri sävyineen), blue merle, tummanharmaa ja musta
Labrit eli landesinpaimenkoira (baskiksi landetako labrit txakurra) on ranskalainen koirarotu, joka on saanut nimensä Mont-de-Marsanin lähellä sijaitsevasta kotikunnastaan. Se sekoitetaan usein erittäin samankaltaisen ja maantieteellisesti läheisen pyreneittenpaimenkoiran kanssa. Jopa jotkut ranskalaiset paimenet kutsuvat myös pyreneittenpaimenkoiraa ja muita samankaltaisia lammaskoiria nimellä labrit, mikä vain kasvattaa väärinkäsityksiä.
Ulkomuoto

Labrit on pitkäkarvainen, keskikokoinen paimenkoira, joka muistuttaa paljon pitkäkarvaista pyreneittenpaimenkoiraa. Se on kuitenkin tätä kookkaampi, lyhytkarvaisempi ja pitkäpäisempi, ja sen runko on neliömäinen (ns. COB-rakennetyyppi), kun taas pyreneittenpaimenkoiran runko on enemmän suorakaiteenmuotoinen. Pää muistuttaa ruskeakarhun päätä ja korvat ovat joko pystyt tai puolipystyt. Häntä on alasasettunut ja kärjestä kaartunut. Karvapeite on karheaa, vuohenvillan kaltaista ja kuivaa, ja muodostaa niskan ympärille kauluksen. Väritys voi olla musta, tummanharmaa, blue merle tai hiekka (fawn) eri sävyisenä. Säkäkorkeus on 47–55 cm.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on valpas, eloisa ja rohkea työkoira, jolla on käyttötarkoituksensa takia vielä nykyisinkin villi, väsymätön ja hieman levoton luonne. Se ei arkaile kohdata haasteita paimenen sille asettavan tehtävän saattamisessa päämääräänsä: se on valmis tarpeen vaatiessa jopa loikkaamaan veteen. Se on vieraita kohtaan varautunut ja saattaa olla toisinaan jopa aggressiivinen, mutta omistajaansa kohtaan se on erittäin uskollinen ja rakastava. Sillä on voimakas vastustuskyky erinäisiä sairauksia ja kylmää säätä vastaan, minkä lisäksi se kykenee olemaan syömättä muutamaan päivään muuta kuin ruohoa.
Alkuperä

Labritin kotialuetta on Lounais-Ranskan Akvitaniassa Landesin departementissa sijaitseva Labrit-niminen kunta. Se on kuitenkin levinnyt myös kahdelle Pyrénées-Atlantiquesin departementin alueelle, Béarnin tasangoille ja Pohjoiseen Baskimaahan. Tämän vuoksi baskit, joiden kansallisylpeys yltää koirarotuihin asti, väittävät sen olevan osittain myös baskilainen rotu.
Labritin uskotaan polveutuvan mahdollisesti pyreneittenpaimenkoirasta, ja juuri näiden kahden rodun edustaman pitkäkarvaisen, keskikokoisen lammaskoiratyypin arvellaan olevan ranskalaisista paimenkoirista kaikkein vanhin. Päinvastoin kuin tunnetumpi vuoristoon sopeutunut lähisukulaisensa, se on kuitenkin jalostettu paimentamaan tasangoilla. Eräät baskiasiantuntijat uskovat rodun olevan lisäksi läheistä sukua myös baskienpaimenkoiralle.
Vuonna 1922 herra Dhers pani ensi kerran merkille labritin ja pyreneittenpaimenkoiran virheellisen sekoittamisen toisiinsa ja ilmaisi jo tuolloin L'éleveur-lehdessä kantansa siitä, ettei kyse ollut yhdestä ja samasta rodusta. Tämän johdosta vuonna 1930 Daxissa pidetyssä vuotuisassa maatalousnäyttelyssä eläinlääkärit Chêne ja Léon Boulet kirjoittivat rotumääritelmän, josta kävivät myös ilmi keskeiset erot pyreneläiseen rotuun. Valitettavasti labritista ei heidän yrityksistään huolimatta kiinnostuttu tarpeeksi eikä sitä ehditty noteerata omana rotunaan, minkä vuoksi se on nykyisin äärimmäisen uhanalainen ellei jopa sukupuuttoon kuollut.
Elster

Elster tarkoitaa muun muassa seuraavia:
Sukunimi

Ingolf Elster Christensen (1872–1943), norjalainen juristi, upseeri ja Høyren poliitikko
Jon Elster (s. 1940), norjalainen sosiologi ja poliittinen filosofi
Kristian Elster (vanhempi) (1841–1881), norjalainen kirjailija, toimittaja
Kristian Elster (nuorempi) (1881–1947), norjalainen kirjailija ja kirjallisuushistorioitsija
Torolf Elster (1911–2006), norjalainen toimittaja ja kirjailija, yleisradiojohtaja