stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antipatros Etesias

Antipatros Etesias oli Makedonian kuningas 45 päivän ajan vuonna 279 eaa. Antipatros oli Kassandroksen veljen Filippoksen poika. Antipatros sai lisänimensä Etesias-tuulesta joka puhalsi yleensä juuri 45 päivän ajan.
Ennen Antipatrosta kuninkaina olivat olleet Ptolemaios Keraunos ja hänen veljensä Meleagros. Kummatkaan eivät pystyneet kukistamaan Makedoniaan hyökkääviä kelttejä. Myös Antipatros epäonnistui tässä ja hänet syrjäytettiin.
Antipatroksella oli kuitenkin vielä jonkinlaista kannatusta Makedoniassa, mutta Antigonos II Gonatas kukisti hänet noin vuonna 277 eaa. Antipatros pakeni Egyptiin, jossa hänen nimensä esiintyy papyruksessa 20 vuotta näiden tapahtumien jälkeen. Papyruksessa Antipatroksen kerrotaan olevan mainio nopanpelaaja. Ilmeisesti Ptolemaios II toivoi voivansa käyttää Antipatrosta Antigonosta vastaan.
Fenytoiini

| --- | --- |


Fenytoiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
5,5-difenyyli-imidatsolidiini-2,4-dioni  Fenytoiinilla on ollut merkitystä myös sydänlääkkeenä.
Tunnisteet
CAS-numero: 57-41-0
ATC-koodi: N03AB02
PubChem CID: 1775
DrugBank: DB00252
Kemialliset tiedot
Kaava: C15H12N2O2 
Moolimassa: 252,266 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 286 °C 
Liukoisuus veteen: 32 mg/l (22 °C)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 90 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 6–24 tuntia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  D(US) 
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, ruiskeena
Fenytoiini eli 5,5-difenyylihydantoiini (C15H18N2O2) on epilepsian ja rytmihäiriöiden hoitamiseen käytettävä lääkeaine. Fenytoiini on hydantoiinin johdannainen. Karbamatsepiini on jossain määrin korvannut fenytoiinin epilepsialääkkeenä.
Synteesi

Fenytoiinia voidaan syntetisoida monella tavalla. Erään synteesin lähtöaineina ovat urea ja bentsiili. Reaktio on emäksellä katalysoitu additioreaktio. Yhdistettä voidaan synteisoida myös bentsofenonista ja ammoniumkarbonaatista.
Vaikutusmekanismi ja metabolia

Fenytoiinin toiminta perustuu natriumionikanavien salpaamiseen ja neuronaalisten solukalvojen tasapainottamiseen. Maksan CYP2C9 on tärkein lääkeainetta metaboloiva entsyymi. Entsyymi hydroksyloi fenytoiinin eli liittää bentseenirenkaaseen hydroksyyliryhmän. Nämä aineenvaihduntatuotteet ovat lääkeaineina tehottomia.
Sydänvaikutuksiensa vuoksi fenytoiinia on myös käytetty sydänlääkkeenä. Se vaikuttaa solukalvojen natrium-kalium-pumppuun, ja täten parantaa sähköisten impulssien johtumisnopeutta sydänlihaksessa. On myös arveltu, että fenytoiinin keskushermostovaikutukset saattavat epäsuorasti vaikuttaa rytmihäiriötaipumukseen. Samasta syystä digitalismyrkytyksessä on katsottu lääkkeestä olevan mahdollisesti hyötyä.
Sivuvaikutukset

Fenytoiinin sivuvaikutuksia voivat olla silmävärve eli nystagmia, uneliaisuus, ihottuma ja suolisto-oireet. Vakavampi, ja harvinaisempi, sivuvaikutus on lääkkeestä aiheutuva maksatulehdus. Fenytoiinilääkinnän seurauksena foolihappopitoisuudet ihmiskehossa pienenevät. Ruiskeena annettuna yhdiste voi aiheuttaa hypertensiaa. Fenytoiini voi lisätä pienessä määrin sikiön kehittymisvaurioiden riskiä raskauden alkuvaiheessa.
Aiheesta muualla

Lääkelaitos: Hydantin[vanhentunut linkki] (pdf)
KEGG: Phenytoin (englanniksi)
ChemBlink: 5,5-Diphenylhydantoin (englanniksi)
Kouristuksen estolääkkeet
| GABAergiset |
| --- | --- |
GABAAR PAM:  Barbituraatit: barbeksakloni • fenobarbitaali • metarbitaali • metyylifenobarbitaali • pentobarbitaali • primidoni • Karbamaatit: felbamaatti • Bentsodiatsepiinit: diatsepaami • klobatsaami  • klonatsepaami • kloratsepaatti • loratsepaami • midatsolaami • nimetatsepaami • nitratsepaami • tematsepaami • Muut: bromidi (kaliumbromidi, natriumbromidi) • imepitoiini • paraldehydi • stiripentoli
GABA-T -inhibiittorit:  Rasvahapot (ja liittyvät): valproaatti • valpromidi • valproaatti pivoksiili • vigabatriini
Muut:  GABAR-reseptorinaktivoijat: progabidi • GAT-1 -inhibiittorit: tiagabiini
| Kanavamodulaattorit |
| --- | --- |
Natrium-salpaajat:  Hydantoiinit: etotoiini • fenytoiini • fosfenytoiini • mefenytoiini • Karboksamidit: eslikarbatsepiiniasetaatti • karbamatsepiini • okskarbatsepiini • Muut: lakosamidi • lamotrigiini • rufinamidi • topiramaatti • tsonisamidi
Kalsium-salpaajaat:  Oksatsolidiinidionit: etadioni • parametadioni • trimetadioni • Suksinimidit: etosuksimidi • fensuksimidi • mesuksimidi • Gabapentinoidit: gabapentiini • pregabaliini
Kalium-avaajat:  retigabiini
| Muut |
| --- | --- |
Hiilihappoanhydraasi-inhibiittorit:  Sulfonamidit: asetatsolamidi • etoksotsolamidi • sultiaami
Muut:  beklamidi • brivarasetaami • etirasetaami • kannabidioli • levetirasetaami • perampaneeli
Faust

Rembrandt, Faust, 1650–1652.
Faust on fiktiivinen henkilöhahmo, joka myi sielunsa paholaiselle ja sai vastineeksi rajattoman tiedon sekä yliluonnollisia kykyjä maallisen elämänsä ajaksi, mutta alkoi myöhemmin katua kauppaansa. Tarinassa paholaisen edustajana esiintyy Mefistofeles-niminen hahmo. Tarinan eri versioissa on joko traaginen tai onnellinen loppu: Faust joko päätyy ikuiseen kadotukseen tai pelastuu katuvaisena Jumalan armon ansiosta.
Faustin tarina on peräisin tuntemattoman saksalaisen kirjailijan vuonna 1587 ilmestyneestä kirjasta Kertomus tohtori Johann Faustenista, laajalti tunnetusta noidasta ja taikurista, miten hän tiettynä aikana myi itsensä paholaiselle, – – kunnes hän vihdoin sai hyvin ansaitun palkkansa. On arveltu, että Faust-hahmo perustuu todelliseen esikuvaan, vuosina 1480–1540 eläneeseen Johann Faustiin.
Faust kirjallisuudessa

Englantilainen renessanssikirjailija Christopher Marlowe kirjoitti tarinasta uuden version, The Tragicall History of Dr. Faustus (1594). Kuuluisin aiheeseen perustuva teos on saksalaisen runoilija-kirjailija-hovimies-luonnonfilosofi Johann Wolfgang von Goethen runomuotoinen tragedia Faust, jonka ensiosa ilmestyi vuonna 1808 ja toinen 1832, pian runoilijan kuoleman jälkeen.
Aiheeseen tarttui myös runoilija Heinrich Heine, joka julkaisi vuonna 1851 teoksen Der Doctor Faust. Thomas Mannin romaani Tohtori Faustus: saksalaisen säveltäjän Adrian Leverkühnin elämä erään hänen ystävänsä kertomana (1947) on oman aikamme merkkiteos.
Faustin hahmo näyttelee keskeistä osaa myös Paavo Rintalan viimeiseksi jääneessä romaanissa Faustus (1996), jossa nykyajan Faustit elävät paholaisen aikaa.
On olemassa grimoire eli loitsukirja, jota on väitetty Faustin kirjoittamaksi, mutta luultavasti joku on vain laittanut kirjan hänen nimiinsä.
Faust kansantarinoissa

Suomalaisissa kansantarinoissa Faust eli "Vauhtus" oli uskonpuhdistaja Martti Lutherin veli. Veljekset olivat poppamiehiä ja matkustelivat ympäri maailmaa kierrellen myös Suomessa. Vauhtus oli tehnyt pirun kanssa sopimuksen, jonka mukaan piru saisi hänen ruumiinsa kuoleman jälkeen mutta Vauhtuksen eläessä pirun täytyi auttaa häntä kaikessa. Tarinoiden Vauhtus oli keksinyt pelikortit ja veljensä kanssa hän matkasi paholaisen vetämässä lasiarkussa pitkin merenpohjaa piirtäen samalla tarkat merikortit kaikista pohjoismeristä.
Kansantarinoiden aiheet lienevät kulkeutuneet Suomeen merimiesten, kauppiaiden ja ulkomailla opiskelleiden suomalaisten välityksellä.
Faust klassisessa musiikissa

Newyorkilainen Janet I. Wasserman on luetteloinut pelkästään musiikillisia Faust-aiheisia teoksia yli viisisataa – joista runsaat kuusikymmentä oopperoita, tragedioista koomisiin ja rock-oopperaan, tai operetteja – ja niitä syntyy jatkuvasti lisää. Valtaosa sävellyksistä perustuu Goethen teoksen ensimmäiseen osaan, joka päättyy Gretchenin kuolemaan.
Muun muassa seuraavat säveltäjät ovat säveltäneet Faust-aiheisia teoksia:
Joseph Haydn (kuoroteos)
Louis Spohr (ooppera Faust)
Robert Schumann (suurkuoro-orkesteriteos Kohtauksia Goethen Faustista)
Ludwig van Beethoven (laulu Es war einmal ein König)
Franz Schubert (muiden muassa laulut Gretchen am Spinnrade, Der König von Thule)
Felix Mendelssohn (kantaatti; oktetto; laulu Gretchen)
Hector Berlioz (draamallinen legenda Faustin tuomio; kantaatti; laulu)
Johannes Brahms (näytelmämusiikkia)
Antonín Dvořák (ooppera Paholainen ja villi Käthe)
Joseph Strauss (ooppera Faustin elämä ja teot)
Modest Musorgski (Mefiston laulu Auerbachin kellarissa)
Giuseppe Verdi (laulu)
Richard Wagner (Faust-alkusoitto; lauluja)
Henryk Wieniawski (Fantaisie Brilliante)
Hugo Wolf (laulu)
Ferruccio Busoni (ooppera Doktor Faust; lauluja)
Mihail Glinka (laulu Meine Ruh’ ist hin)
Charles Gounod (ooppera Faust, saksalainen nimi Margarethe; laulu)
Arrigo Boito (ooppera Mefistofele)
Franz Liszt (Faust-sinfonia; Mefisto-valsseja ja -polkka; lauluja)
Lili Boulanger (kantaatti Faust et Hélène)
Gustav Mahler (8. sinfonia)
Igor Stravinski (baletti-musiikkiteatterikappale Sotilaan tarina)
Bernard Herrmann (Oscar-palkittu elokuvamusiikki)
Hans Werner Henze (kuoro-orkesteriteos)
Hermann Reutter (ooppera)
Wolfgang Rihm (kamariooppera Faust und Yorick)
Alfred Schnittke (Faust-kantaatti; ooppera)
Magnus Lindberg (Project Faust, nauhamusiikkia)
Kiusausta kajota aiheeseen ei voinut välttää myöskään 1800-luvun säveltäjä Karl Faust (pianoteokset Mefisto-galoppi, Gretchen-polkka, Famulus-kvadrilli).
Faust elokuvissa

Kirjallisuuden lisäksi Faustista on tehty suuri määrä elokuvia, kuten F. W. Murnaun Faust (1926).
Kirjallisuutta

Lecourt, Dominique: Prometheus, Faust ja Frankenstein: Tieteen etiikka ja sen myyttiset kuvat.  ((Prométhée, Faust, Frankenstein: Fondements imaginaires de l' éthique, 1996.) Suomentanut Kaisa Sivenius)  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-836-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Goethe eli suuri mies (Arkistoitu – Internet Archive)
Henry Bacon: Kapitalismin henki ja nais-iki-ihanne Goethen Faustissa, Tieteessä tapahtuu, 1.9.2000
Arno Forsius: Tohtori Johann Faust - mies joka myi sielunsa paholaiselle (Arkistoitu – Internet Archive)
International Movie DataBase
Faustin ja Lutherin matkat maassamme. Suomalaisia kansantarinoita Faustista ja Lutherista, Seura, 18.11.1936, nro 47, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Antikkala

Antikkalan kylää Hietamäentieltä nähtynä. Oikealla on Antintalon talouskeskuksen rakennuksia. Kuvan vasemmalla puolella näkyy Kotirannan tila, joka rakennettiin alun perin Antintalon vanhanväenrakennukseksi.
Antikkala on kylä Mynämäen kunnan  Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee Laajoen rannalla, Sydänperän ja Hietamäen kylän välissä.
Historia

Antikkalan kylässä on sijainnut kaksi taloa, Antintalo ja Haijala eli Hajala. Molemmat tiloista ovat olleet rälsseinä. Antintalo kuului myös Turun tuomiokirkon omaisuuteen vuodesta 1421. Kirkontilojen peruutusten myötä Antintalo joutui kruunun haltuun vuonna 1555, mutta Haijala säilyi rälssitilana vielä ison reduktion jälkeenkin. Antintalosta tuli yksi Mietoisten ensimmäisistä perintötiloista vuonna 1761.
Antintaloon kuului 1900-luvun alussa myös Lehtimäen torppa. Lisäksi tilan mailla asui mäkitupalaisia. Haijalaan kuulunut Mäkilän torppa puolestaan liitettiin myöhemmin Karjalan kuntaan. Sodan jälkeinen asutus on syntynyt jo pääasiassa olemassa olevan rakennuskannan yhteyteen.
Kylämaisema ja luonto

Antikkalan kyläkeskus on sijoittunut Laajoen länsirannalle, alavalle maalle ja on peltoaukeiden ympäröimä. Kylän pellot yltävät pohjoisessa Uudenkaupungin rataan asti. Kylän pellot jakautuvat kahteen erilliseen osaan, jotka Hietamäen ja Ravean kylän maat erottavat toisistaan. Kylän asutus on sijoittunut pääasiassa Hietamäentien läheisyyteen tai Lauttanpäässä sijaitsevalle erillisalueelle Pyheen taajamaan. Myös Pyheen sahan tyhjilleen jääneet rakennukset sijaitsevat kylässä.
Antiikkiesine

Italialainen antiikkilipasto 1500-luvulta.
Antiikkiesine on vanha esine, kuten huonekalu, kirja, raha, maalaus yms. Niitä myydään antiikkiliikkeissä ja huutokaupoissa. Antiikkiesineet ovat yleensä jaoteltu tyylisuuntien ja aikakausien mukaan. Ne voivat olla arvokkaita.
Suomessa antiikkiesineiksi lasketaan yli 100 vuotta vanhat esineet.
Kirjallisuutta

Kokki, Kari-Paavo ym. (toim.): Suomen antiikkiesineet: jugendista modernismiin.  Helsinki:  WSOY: Weilin + Göös, 2006.  ISBN 951-0-29253-2
Kotilainen, Marketta (toim.): Ihanaa antiikkia: tunnista kertaustyylien esineet.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36608-0
Nokela, Leena: Wanhain tawarain sanakirja.  (3. uusittu painos)  Helsinki:  Otava, 1993 (4. painos 2001).  ISBN 951-1-12514-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antiikkiesine Wikimedia Commonsissa
RMS Antonia

| RMS Antonia |
| --- | --- |

Tyyppi:  höyrylaiva
Rakennustelakka:  Vickers, Barrow-in-Furness, Yhdistynyt kuningaskunta
Vesillelasku:  11. maaliskuuta 1921
Status:  romutettu Skotlannissa 1948
Tekniset tiedot
Bruttovetoisuus:  13 867 brt
Koneisto:  8500 SHP kaksoishöyryturbiinit
Nopeus:  15 kn
RMS Antonia oli Cunard Linen omistama höyrylaiva. Laiva rakennettiin Vickersin telakalla Barrow-in-Furnessissa. Antonia teki neitsytmatkan Lontoosta Montrealiin 15. kesäkuuta 1922.
Toisen maailmansodan aikana Antonia oli joukkojenkuljetusaluksena. Britannian meriministeriö osti laivan vuonna 1942 ja muutti sen korjausalus HMS Waylandiksi. Laiva romutettiin vuonna 1948.
Antiikin Kreikan uskonto

Nuoren karjun uhraus. Kuva attikalaisessa punakuviotekniikalla tehdyssä ja kalos-kirjoituksella (ΕΠΙΔΡΟΜΟΣ ΚΑΛΟΣ) varustetussa kyliksissä noin vuodelta 510–500 eaa.
Antiikin kreikkalainen uskonto koostui useista toistensa kanssa rinnan eläneistä kulteista, uskomuksista ja toimituksista, joiden alkuperä ja historia vaihtelivat. Uskomukset ja toimitukset olivat usein luonteeltaan paikallisia, joten todellisuudessa voitaisiin puhua "kreikkalaisista uskonnoista" tai "kulteista" monikossa, vaikkakin kautta kreikkalaisen maailman uskomuksissa ja toimituksissa oli paljon yhtäläisyyksiä.
Kreikkalaisessa uskonnossa ei ollut kyse pelkästä kreikkalaisesta mytologiasta ja sen jumaluuksista; siihen liittyy erilaisia kansanuskomuksia, kulttitoimituksia ja arkisia rituaaleja, sekä mysteeriuskontoja. Kreikkalainen uskonto oli luonteeltaan yhteisöllinen: jumalten palvonta oli kaupunkivaltion tehtävänä. Mysteerikultit, joista kuuluisin oli Eleusiin mysteerikultti, tarjosivat yksilöllisempää uskonelämää. Vaikka Kreikan mytologia onkin säilynyt varsin hyvin, on hankala saada kuvaa tavallisen kansan uskomuksista, jotka näyttävät eronneen tuntuvasti sivistyneistön kehittyneemmistä uskonnollisista rakenteista.
Kreikkalaiseen uskontoon ei kuulunut mitään dogmaattisia tai teologisia oppirakennelmia. Uskonnollisen elämän painopiste oli kultissa. Ihmiset saivat ajatella jumalista mitä halusivat, kunhan valtion suojeluksessa olevaa jumalten kulttia ei loukattu. Monet kreikkalaiset tunnustivat merkittävimmät, niin kutsutut olympolaiset jumalat: Zeus, Poseidon, Haades, Hera, Apollon, Artemis, Afrodite, Ares, Hefaistos, Athene, Hermes ja Hestia; lisäksi joukkoon voitiin lukea myös Hebe sekä Dionysos ja Demeter. Merkittävimpiä jumalia palvottiin eri kaupunkivaltioissa, mutta jumalten nimiin saatettiin lisätä epiteettejä, jotka ilmaisivat niiden erillistä ja paikallista luonnetta. Lisäksi monilla kaupungeilla oli omat suojelijajumalansa, kuten esimerkiksi Ateenalla Athene. Jotkut kreikkalaisen filosofian koulukunnat, kuten stoalaisuus ja platonismin eräät muodot, käyttivät kieltä, joka vaikuttaa viittaavan yhteen transsendenttiin jumaluuteen.
Kreikkalaiset uskonnolliset käytännöt ulottuivat kauas Manner-Kreikan ulkopuolelle, Joonian rannikolle ja saarille Vähä-Aasiaan, Sisilian ja Etelä-Italian Suur-Kreikkaan sekä eri puolilla läntistä ja eteläistä Välimerta sijainneisiin siirtokuntiin. Nykyisen Italian alueella kreikkalaiset uskonnolliset ajatukset sekoittuivat yhteen etruskien uskonnon kanssa, muodostaen roomalaisen uskonnon. Rooman valtakunnan itäosissa kreikkalainen uskonto kietoutui yhä enemmän yhteen itäisten uskomusten ja kulttien kanssa.
Historia > Alkuperä

Kreikkalainen uskonto vaikuttaa kehittyneen pronssikautisen Kreikan mykeneläisen kulttuurin uskonnosta. Uskonto on saattanut sisällyttää itseensä alueen varhaisempia uskomuksia ja käytäntöjä, kuten minolaisen kulttuurin uskonnon.
Mykeneläisistä lineaari-B-tauluista muun muassa Knossoksesta, Pyloksesta, Thebasta ja Kydoniasta on voitu tunnistaa suuri määrä erilaisia jumaliin viittaavia nimiä. Näihin kuuluu sekä jumalia että jumalattaria. Osa on suurella varmuudella samoja, jotka tunnetaan myöhemmästä kreikkalaisesta mytologiasta. Osa puolestaan vaikuttaa olevan näiden varhaisia muotoja, kun taas osa jää kokonaan tunnistamattomiksi. Näin mykeneläisessä uskonnossa on joka tapauksessa havaittavissa ensimmäiset merkit myöhemmän antiikin kreikkalaisen uskonnon pantheonista eli jumalten kokonaisuudesta.
Selvimmin mykeneläisistä teksteistä voidaan tunnistaa Zeus (di-we, di-wo), Hera (e-ra) ja Poseidon (po-se-da-o, po-se-da-wo-ne). Tunnistettavissa vaikuttavat olevan myös muun muassa myöhempi Apollonin nimitys Paian (pa-ja-wo-ne), Ares (a-re) eli Enyalios (e-nu-wa-ri-jo), Artemis (a-te-mi-to, a-ti-mi-te), Athene eli Athena (a-ta-na), Dionysos (di-wo-nu-so), Eileithyia eli Eleuthia (e-re-u-ti-ja) sekä Hermes tai Hermes Areias (e-ma-*25 a-re-ja). Vaikka teksteissä esiintyy tuttuja nimiä, ne eivät kuitenkaan kerro siitä, oliko näillä jumalilla sama tehtävä kuin myöhemmin. Jotkut tutkijat ovat katsoneet, että erityisesti kreikkalaisen mytologian vahvat naisjumaluudet, kuten Hera ja Artemis, olisivat peräisin jo minolaisesta uskonnosta.
Kreikan varhaiset, pohjoisesta noin 2000 eaa. saapuneet indoeurooppalaiset asukkaat vaikuttavat olleen maanviljelijöitä, ja heille keskeisellä sijalla oli maan alta vaikuttavat alamaailman jumalat, ktooniset jumalat, jotka hallitsivat maan hedelmällisyyttä ja kasvua tai hankaloittivat sitä. Siksi heitä haluttiin lepyttää rituaaleilla. Nämä henget saivat lopulta inhimillisen muodon ja tulivat osaksi jumalmaailmaa jumalina ja jumalattarina. Keskeisellä sijalla olivat maahan ja sen kasvuvoimaan liittyneet jumalattaret Demeter, joka oli maanviljelyn jumalatar, ja Hera, joka käsitettiin myös maaäidiksi; sekä Dionysos-jumala, joka oli viinin ja hedelmällisyyden jumala.
Myöhemmin pohjoisesta saapuneet indoeurooppalaiset soturiheimot toivat mukanaan omia jumaliaan. Näistä keskeisin oli taivaan jumala Zeus, joka korvasi aiemmat suuret jumalattaret ylimpänä jumalana. Zeus asettui hallitsemaan Olymposvuorelta käsin, ja hänen ympärilleen muodostui eräänlainen muiden jumalten hierarkia. Samalla muun muassa Athene, jolla oli aiemmin ollut kenties samanlainen rooli kuin muilla jumalattarilla, muuntui hänkin sodanjumalaksi. Monet pronssikautiset kulttipaikat säilyivät käytössä, vaikka kulteissa tapahtui usein muutoksia. Samoin monet varhaiset antiikin aikana käytetyt kulttikuvat olivat minolaisia tai mykeneläisiä kulttiesineitä.
Historia > Arkaainen kausi

Olymposvuorella hallinneiden niin kutsuttujen olympolaisten jumalten kokonaisuus vakiintui Kreikan arkaaisella kaudella. Tuolloin Homeros ja Hesiodos loivat eepoksensa, jotka kuvasivat kreikkalaisen mytologian jumalten alkuperää (Jumalten synty) sekä keskeisiä tapahtumia (Ilias, Odysseia). Herodotos piti myöhemmin Jumalten syntyä auktoriteettina koskien jumalten nimiä ja heidän ominaisuuksiaan. Homeros ja Hesiodos eivät kuitenkaan keksineet jumalia, ja he ottivat suurimmaksi osaksi jumalille nimet vanhoista kulteista. Heidän voi kuitenkin nähdä antaneen kreikkalaisille heidän pantheoninsa, jumalmaailmansa; erityisesti Homeroksen ansiosta vanhemmat paikalliset jumaluudet jäivät vähitellen syrjään olympolaisten jumalten tieltä, ja homerolaisista jumalista tuli näin yleiskreikkalaisia jumalia.
Vanhempi, paikallinen jumalmaailma ei kuitenkaan hävinnyt kokonaan. Se eli edelleen homerolaisen jumaltaruston rinnalla, osin kietoutuneena yhteen sen kanssa. Mytologia kertoo useita tapauksia, joissa uudempi jumala oli syrjäyttänyt vanhemman jossakin paikassa; esimerkiksi Apollon tuli Delfoihin surmaten siellä aiemmin vaikuttaneen Pythonin, ja samalla vanha kultti korvautui uudella. Usein vanha ja uusi jumala sulautuivat yhteen; esimerkiksi synnytyksen jumalatar Eileithyia käsitettiin usein samaksi kuin Hera tai Artemis, mutta toisin paikoin hänet luettiin itsenäiseksi jumalattareksi. Vanhemmat uskomukset ilmenivät myös muun muassa käsityksissä, joissa homerolainen jumaluus kytkettiin johonkin eläimeen, kuten Zeus härkään ja Poseidon hevoseen.
Kaikkia vanhempia, primitiivisempiä jumalia homerolainen jumalmaailma ei korvannut lainkaan. Osa kreikkalaisen jumalmaailman merkittävimmistä jumalista oli alkuperältään esihomerolaisia: näihin luetaan Demeter, Dionysos ja Asklepios. Varsinkaan Dionysosta ja Asklepiosta ei koskaan luettu ainakaan täysin olympolaisten jumalten joukkoon, vaan ne säilyivät ikään kuin ulkopuolisina. Vanhempi piirre oli myös kauan säilynyt usko erilaisiin daimoneihin, henkiolentoihin. Henkiä nähtiin kaikissa luontokappaleissa, kuten eläimissä, kasveissa, virroissa, kallioissa, lähteissä ja kivissä. Lisäksi kansanuskomuksissa esiintyi paljon erilaisia jumalhenkiä, joilla oli jokin yksittäinen tehtävä; esimerkiksi Taraksippos-nimisen hengen tehtävänä oli hevosten säikyttäminen kilpa-ajoissa.
Jälkihomeerisella kaudella syntyivät niin kutsutut Homeeriset hymnit, jotka oli omistettu uskonnollisissa juhlissa eri jumalille. Arkaaiselta kaudelta lähtien eeppisten runoilijoiden työtä jaetun uskonnollisen ja mytologisen tietoisuuden luomisessa jatkoivat muut runoilijat, kuten lyyrikot ja tragediarunoilijat.
Historia > Klassinen kausi

Kreikan klassista kautta voidaan luonnehtia enemmän maalliseen suuntautuneeksi kuin maailmasta vetäytyväksi. Tämä pätee erityisesti Ateenaan. Uskonnolla oli kuitenkin suuri merkitys kreikkalaisten elämässä. Viralliset menot kohdistuivat perinteiseen olympolaiseen, homeeriseen uskontoon, ja kulttimenoja vietettiin usein suurina kansanjuhlina. Kulteissa yleiskreikkalainen ja paikallinen kultti saatettiin kytkeä yhteen; näin tehtiin esimerkiksi Ateenassa korostamalla Athenen asemaa Zeuksen tyttärenä. Pohjoisesta ja idästä saapui Kreikkaan erilaisia orgiastisia kultteja, joista eräs oli äitijumalatar Kybelen kultti. Kansan keskuudessa suosittuja olivat erityisesti mysteeriuskonnot, kuten Eleusiin mysteerit, johon kuului lupauksia palkinnosta kuolemanjälkeisessä elämässä, sekä Dionysoksen mysteerit, jossa korostuivat ekstaattiset piirteet.
Klassisena aikana kreikkalainen uskonto kohtasi myös arvostelua. Monet tunnetut filosofit arvostelivat perinteisiä uskomuksia. Varhaisimpia oli Ksenofanes, joka arvosteli jumalten kuvaamista antropomorfisina eli ihmisen muotoisina sekä sitä, että jumalten kuvataan omaavan inhimillisiä paheita. Myös muut esisokraatikot esittivät luonnonfilosofisia käsityksiä, joissa jumalilla ei ollut osuutta maailman luonnolliseen kulkuun. Sokrates puolestaan arvosteli muun muassa yrityksiä saada jumalat toimimaan ihmisten tahdon mukaan. Uusien uskonnollisten ajatusten esittämisessä oli kuitenkin myös vaaransa, mikä näkyi esimerkiksi Anaksagoraan karkotuksessa sekä Sokrateen saamassa syytteessä ja kuolemantuomiossa. Myöhemmin esimerkiksi Platon ei puhunut polyteistisistä jumalista, vaan keskittyi yhteen jumalaan, jota kutsui Hyvän ideaksi. Aristoteles puhui ensimmäisestä liikuttajasta. Varsinaista ateismia ei vielä juurikaan esiintynyt.