stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kėdainiai
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kėdainiai Wikimedia Commonsissa
Kaupungin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (liettuaksi)
Kaupungin virallinen matkailusivusto (englanniksi) (liettuaksi)
Kaunasin lääni
| --- | --- |
Kunnat:  Birštonasin kunta • Jonavan kunnallispiiri • Kaunasin kaupunkikunta • Kaunasin kunnallispiiri • Kaišiadorysin kunnallispiiri • Kėdainiain kunnallispiiri • Prienain kunnallispiiri • Raseiniain kunnallispiiri
Kaupungit:  Birštonas • Jonava • Kaunas • Garliava • Vilkija • Ežerėlis • Kaišiadorys • Žiežmariai • Kėdainiai •  Prienai • Jieznas • Raseiniai • Ariogala
Kauppalat:  Akademija (Kaunas) • Karmėlava • Rumšiškės • Žasliai • Kruonis • Josvainiai • Šėta • Krakės • Akademija (Kėdainiai) • Dotnuva •  Balbieriškis • Veiveriai • Pakuonis • Viduklė • Girkalnis • Nemakščiai • Šiluva • Betygala
Kylät:  Birštono Vienkiemis • Kernuvės • Bučiūnai • Siponys • Geležūnai • Jundeliškės • Škėvonys • Naudžiūnai • Žemaitkiemis (Birštonas) • Upninkai • Šveicarija • Užusaliai • Bukonys • Kuigaliai • Šilai • Išorai • Domeikava • Raudondvaris • Neveronys • Ringaudai • Šlienava • Vilainiai • Vainotiškiai • Pelėdnagiai • Labūnava • Pravieniškės II • Gudiena • Stasiūnai • Dovainonys • Pravieniškės • Stakliškės • Išlaužas • Skriaudžiai • Geruliai • Mauručiai • Paliepiai • Gyliai (Raseiniai) • Norgėlai
Liettuan kaupungit
Vilna | Kaunas | Klaipėda | Šiauliai | Panevėžys | Alytus | Marijampolė | Mažeikiai | Jonava | Utena | Kėdainiai | Telšiai | Visaginas | Tauragė | Ukmergė | Kretinga | Šilutė | Radviliškis | Palanga | Druskininkai | Gargždai | Rokiškis | Biržai | Elektrėnai | Kuršėnai | Garliava | Jurbarkas | Vilkaviškis | Raseiniai | Anykščiai | Lentvaris | Naujoji Akmenė | Grigiškės | Prienai | Joniškis | Kelmė | Varėna | Kaišiadorys | Pasvalys | Kupiškis | Zarasai | Skuodas | Kazlų Rūda | Širvintos | Molėtai | Šalčininkai | Šakiai | Švenčionėliai | Ignalina | Pabradė | Kybartai | Šilalė | Nemenčinė | Pakruojis | Švenčionys | Trakai | Vievis | Kalvarija | Lazdijai | Rietavas | Žiežmariai | Eišiškės | Ariogala | Neringa | Šeduva | Birštonas | Venta | Akmenė | Tytuvėnai | Rūdiškės | Vilkija | Pagėgiai | Viekšniai | Žagarė | Ežerėlis |Skaudvilė | Gelgaudiškis | Kudirkos Naumiestis | Simnas | Salantai | Linkuva | Veisiejai | Ramygala | Priekulė | Joniškėlis | Jieznas | Daugai | Obeliai | Varniai | Virbalis | Vabalninkas | Seda | Subačius | Baltoji Vokė | Dūkštas | Pandėlys | Dusetos | Užventis | Kavarskas | Smalininkai | Troškūnai | Panemunė
Ruotsin armeijan sotilaita Kėdainiaissa 1600-luvulla. Józef Brandtin maalaus.
Oulun Elokuvakeskus

Oulun Elokuvakeskus R.Y. (OEK) on vuonna 1973 perustettu pohjoissuomalainen elokuvan kulttuurijärjestö. Järjestö pyrkii edistämän elokuvataiteen ja elokuvan historian tuntemusta ja tutkimusta, missä tarkoituksessa se tuo maahan 35 mm:n ja 16 mm:n elokuvakopioita.
OEK ylläpitää Oulun Kulttuuritalo Valveella Studio-elokuvateatteria, missä se järjestää myös Kansallisen audiovisuaalisen arkiston (KAVA) paikallisen esityssarjan näytökset. Studio aloitti toimintansa Oulun urheilutaloon rakennetussa 50-paikkaisessa salissa 1979. OEK:lla on KAVA:n jälkeen Suomen laajin elokuva-alan kirjasto ja arkisto, ja se myös julkaisee alan kirjallisuutta. Lisäksi OEK esittää elokuvia päiväkodeissa ja kouluissa, ja järjestää vuosittain ohjaaja- ja asiantuntijavierailuja ja seminaareja.
Marraskuussa OEK järjestää vuosittaisen Oulun kansainvälisen lasten- ja nuortenelokuvien festivaalin.
Keskuksen toiminnanjohtaja-elokuvasihteeri hoitaa Pohjois-Pohjanmaan alueen 42 kunnan maakunnallista elokuvaneuvontaa. Oulun kaupunki lakkautti oman kunnallisen elokuvatoimensa 1993 ja siirsi tehtävät elokuvakeskukselle, jonka toimintaa kaupunki tukee taloudellisesti.
Historiaa

Oulun Elokuvakeskus perustettiin vuonna 1973, kun Suomessa käynnistettiin kunnallista elokuvatoimintaa. Se oli ensimmäinen Suomen alueellisista elokuvakeskuksista. Yhdistys syntyi Suomen Elokuva-arkiston (nyk. KAVI) myötävaikutuksella, ja sen toiminta-alueeksi määriteltiin koko Pohjois-Suomi. Ensimmäisten 10 toimintavuoden kuluessa elokuvakeskuksen toimintaan kuului esitystoiminnan lisäksi kirjaston ja arkiston kartuttaminen, 16 mm:n elokuvakopioiden välitys, koulutus ja neuvonta, tapahtumien järjestäminen ja julkaisutoiminta.
Vuonna 1982 valmistuneeseen Oulun kaupunginkirjaston uudisrakennukseen tuli 168-paikkainen elokuvasali, jossa alettiin näyttää kunnallisia elokuvanäytöksiä Oulun Kirjastokinon nimellä.
Kirjallisuutta

Autio, Antti: Oulu: Elokuvakeskuksessa tapahtuu. Filmihullu, 2013, nro 1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Aki Heiskanen

Aki Heiskanen (2. helmikuuta 1952 Kuopio – 6. huhtikuuta 2023) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä ja keskikentällä pelannut Heiskanen edusti koko uransa kuopiolaisia seuroja. Kuopion Palloseurassa hän pelasi vuoteen 1972 asti, jonka jälkeen hän siirtyi Kuopion Pallotovereihin viideksi kaudeksi. Heiskanen palasi Palloseuraan 1978 ja siirtyi sieltä Kuopion Eloon kaudeksi 1980. Eloa hän edusti vuoteen 1984 asti. Heiskasen paras saavutus seuratasolla on SM-hopea KuPS:ssa 1969. Hän kuului KuPS:in miehistöön myös kaudella 1979, jolloin joukkue saavutti SM-hopeaa, mutta ei pelannut tuolloin yhtään sarjaottelua. Urheilutoimittajain liitto valitsi Heiskasen vuoden pelaajaksi 1976.
Maajoukkueessa Heiskanen pelasi 32 maaottelua, joissa hän teki seitsemän maalia.
Aki Heiskasen veli Esa oli myös maajoukkuetason jalkapalloilija.
Heiskanen menehtyi 71-vuotiaana sairastettuaan syöpää. Hänet on haudattu Kuopion Isolle hautausmaalle.
Daakian sodat

Daakian sodat käytiin Rooman valtakunnan ja Daakian kuningaskunnan välillä vuosina 101–102 ja 105–106. Ensimmäisessä Daakian sodassa roomalaiset onnistuivat keisari Trajanuksen johdolla lyömään kuningas Decebaluksen johtamat daakialaiset ja solmimaan edullisen rauhansopimuksen. Toinen Daakian sota alkoi, kun Decebalus halusi kostaa ja hyökkäsi Rooman liittolaisten kimppuun, ja sen seurauksena roomalaiset valtasivat Daakian kokonaan ja liittivät sen Rooman provinssiksi. Sodan aikana ja Rooman miehityksen alla Daakian väestö ja kulttuuri katosivat täysin, ja maa annettiin muista Rooman provinsseista saapuneille siirtolaisille.
Osapuolet > Rooman valtakunta

Rooma oli ensimmäisen vuosisadan alkuun mennessä saavuttanut ne rajat, jotka pysyivät suunnilleen muuttumattomina monen vuosisadan ajan. Keisari Augustus oli suunnitellut valtaavansa Germaniassa Reinin itäpuoliset osat ja etenevänsä aina Elbelle asti. Myös Balkanin niemimaalla Tonavan ylitys oli suunnitelmissa, mutta kolmen roomalaisen legioonan menetys Teutoburgin taistelussa vuonna 9 jaa. sai Augustuksen perumaan kaikki laajennusaikeensa. Hän myös kehotti seuraajiaan tekemään samoin. Roomalaiset noudattivatkin Augustuksen tahtoa eivätkä tehneet merkittäviä aluevaltauksia ennen Daakian sotia, lukuun ottamatta keisari Claudiuksen Britannian valtausta vuonna 43.
Ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla legioonalaiset olivat varustautuneet rautakypärillä, lorica segmentata -levyhaarniskalla tai lorica hamata -rengashaarniskalla sekä suurella suorakulmaisella scutum-kilvellä, joka suojasi hyvin viholliselta. Aseistukseen kuului raskas heittokeihäs pilum, lyhyt miekka gladius sekä joskus myös tikari.
Legioonalaisten lisäksi Rooman armeijaan kuului suuri määrä apujoukkoja eli auxilia-osastoja, jotka koostuivat ulkomaalaisista sotilaista, Rooman liittolaisten sotaväestä. Auxilia-joukoilla oli tärkeä rooli roomalaisten sotatoimissa, sillä niitä oli usein saman verran kuin legioonalaisia, joskus jopa enemmänkin. Auxilia-joukkoja käytettiin muun muassa ratsuväkenä, jousimiehinä ja kevyenä jalkaväkenä, ja niillä oli joskus roomalaiset aseet ja haarniskat. Tosin usein auxilia-joukkojen annettiin pitää omat aseensa. Ensimmäisen vuosisadan puolivälistä alkaen roomalaisten oli ollut tapana käyttää auxilia-joukkoja aina etulinjassa säästääkseen legioonalaiset eli Rooman kansalaiset miestappioilta.
Osapuolet > Daakia

Daakialaiset olivat traakialainen kansa, joka asui muinaisessa Daakiassa Vähän-Aasian luoteispuolella, nykyisen Romanian alueella. Rikkaiden luonnonvarojen, kuten kulta- ja hopeakaivosten ansiosta daakialaiset olivat kehittyneempiä kuin läheiset germaani- tai kelttiheimot. Daakian maasto oli hyökkääjän kannalta erittäin vaikeakulkuista, ja daakialaiset olivat lisäksi rakentaneet linnakkeita turvaamaan valtakunnan rajoja. Tärkeimmät niistä olivat Orăștie-vuoriston alueella sijainneet Costești, Blidaru, Piatra Rosie ja Sarmizegethusa.
Daakialaisista, kuten ei monista muistakaan barbaarikansoista, ollut vastusta roomalaisille avoimessa taistelussa, eikä daakialaisilla ollut pysyvää kenttäarmeijaa. Paikalliset heimopäälliköt ja ylimykset (pileati) rekrytoivat miehiä sotaväkeen tarvittaessa, ja lisäksi Daakian kuningas Decebalus pystyi kutsumaan liittolaisjoukkoja roksolaanien ja bastarnien parista. Roksolaanien ensiluokkaisten ratsuväkimiesten merkitys olikin suuri Daakian sodissa. Daakialaiset tapasivat värvätä myös Rooman armeijasta karanneita sotilaita, ja heidän armeijansa olikin usein koulutettu ja järjestetty Rooman mallin mukaan.
Daakialaissotilailla ei ollut erityistä univormua, vaan useimmat miehet taistelivat tavallisissa vaatteissa. Varusteina heillä oli yleensä soikea kilpi ja käyrää vesuria muistuttava ase (falx), jota viholliset erityisesti pelkäsivät. Sitä käytettiin viiltämiseen, ja se oli erittäin tehokas suojaamattomia ruumiinosia vastaan. Rintapanssareita ja kypäriä oli yleensä vain rikkaimmilla sotilailla. Daakialaiset tunnettiin hurjuudestaan. He kulkivat taisteluun sotatorven (carnyx) säestyksellä, ja torvensoittajaa seurasi Draco, erityinen daakialainen standaari. Siinä oli suden pää ja pronssista tehty lohikäärmettä muistuttava ruumis, joka päättyi raidallisiin ja värikkäisiin vaatekappaleisiin. Se oli kiinnitetty puiseen varteen, ja kun dracoa pidettiin ilmassa, siitä lähti viheltävä ääni. Daakialaiset käyttivät myös roomalaisilta kaapattuja aseita ja varusteita.
Taustaa

Burebista oli noussut Daakian kuninkaaksi vuonna 82 eaa. Hän oli yhdistänyt alueen heimot voimakkaaksi valtioksi, joka huolestutti roomalaisia. Daakialaiset olivat usean vuosikymmenen ajan tehneet hyökkäyksiä Tonavan yli. Lisäksi he olivat hyökänneet Olbiaan, joka oli kreikkalainen enklaavi Krimillä, ja hyökkäys Makedoniaankin oli mahdollinen. Julius Caesar oli suunnitellut hyökkäystä Burebistan valtakuntaa vastaan, mutta suunnitelma raukesi molempien miesten kuolemaan vuonna 44 eaa. Seuraavina vuosina Daakian kuningaskunta hajosi heikon johtajuuden ja useiden vallantavoittelijoiden takia. Marcus Licinius Crassus valtasi Tonavan etelänpuoleiset osat vuonna 27 eaa., ja vuoteen 7 eaa. mennessä Daakian alue oli pienentynyt huomattavasti. Vaikka daakialaisilla oli nyt vain noin 40 000 soturia entisten 200 000:n sijasta, he olivat yhä vakava uhka roomalaisille. Talvella 10 eaa. daakialaiset hyökkäsivät jäätyneen Tonavan yli Moesiaan. Hyökkäys pystyttiin vain vaivoin torjumaan, eivätkä edes rajalle rakennetut rajalinnakkeet pystyneet estämään ryöstöretkiä.
Taustaa > Domitianuksen Daakian sodat

Burebistan kuoleman jälkeen daakialaiset eivät saaneet yhtä vahvaa johtajaa moneen vuosikymmeneen. Tilanne muuttui lopulta ensimmäisen vuosisadan jaa. lopulla, kun Daakian kuninkaaksi nousi Diurpaneus. Hän alkoi heti koota voimakasta armeijaa ja oli myös innokas värväämään Rooman armeijan karkureita. Lopulta hän alisti naapuriheimot, kuten sarmaatit ja bastarnit, valtaansa. Roomalaisen historioitsijan Dio Cassiuksen mukaan Diurpaneus ymmärsi sodan luonteen ja oli erittäin taitava sodankävijä.
Seuraavina vuosina daakialaiset jatkoivat taas hyökkäyksiään Tonavan yli. Vuonna 85 Moesian maaherra Gaius Oppius Sabinus kuoli taistelussa daakialaisia vastaan, ja vain keisari Domitianuksen nopea reaktio esti provinssin menettämisen daakialaisille. Keisari tekikin seuraavina vuosina useita menestyksekkäitä vastahyökkäyksiä, mutta hän joutui pian lähtemään Roomaan ja jättämän armeijan komennon pretoriaaniprefekti Cornelius Fuscukselle vuonna 86 tai 87. Fuscus sai kuitenkin surmansa Tapaessa, missä daakialaiset saivat roomalaisen legioonan väijytykseen, tuhosivat sen täysin ja kaappasivat sen tunnuksen. Taistelun jälkeen Diurpaneus vaihtoi nimensä Decebalukseksi, joka tarkoitti rohkeaa.
Kostaakseen Fuscuksen kärsimän tappion Domitianus alkoi valmistella uutta sotaretkeä seuraavalle vuodelle. Joukkoja jouduttiin ottamaan muualta Rooman raja-alueilta, muun muassa Britanniasta, josta irrotettiin Legio II Adiutrix. Moesia uudelleenorganisoitiin ja jaettiin kahdeksi uudeksi provinssiksi, Moesia Superioriksi ja Moesia Inferioriksi. Vuoden 88 sotaretkeen otti osaa yhteensä kuusi legioonaa. Domitianus joutui kuitenkin pian lähtemään takaisin Roomaan, koska huhut kertoivat juonitteluista keisaria kohtaan. Hän jätti Lucius Tettius Julianuksen armeijan ja sotaretken johtoon. Julianus menestyi hyvin ja voittikin daakialaiset seuraavana vuonna Tapaessa, mutta syksyn ja talven tulo esti häntä jatkamasta sotaretkeä. Seuraavaksi Germania Superiorin maaherra Lucius Antonius Saturninus kapinoi Domitianusta vastaan, ja lisäksi tilanne paheni yhä Tonavalla, missä markomannien ja kvadien germaaniheimot olivat alkaneet käyttäytyä vihamielisesti roomalaisia kohtaan. Domitianuksen oli lopulta pakko solmia rauha daakialaisten kanssa Roomalle epäedullisin ehdoin.
Daakia oli virallisesti Rooman vasalli, ja se sai vuosittain suuria summia rahaa Roomalta. Rauhanehtoihin kuului myös, että roomalaisten piti lähettää eri alojen käsityöläisiä Daakian pääkaupunkiin Sarmizegethusaan. Lisäksi daakialaiset saivat sotilaallisia neuvonantajia, joiden johdolla he rakensivat muun muassa erilaisia sotakoneita. Pian Daakiasta ja sen kuninkaasta Decebaluksesta tuli yhdistävä voima kaikille, jotka vastustivat Rooman kasvavaa valtaa, ja daakialaiset solmivat liiton muun muassa sarmaattiheimo roksolaanien kanssa. Daakialaiset uskoivat, että roomalaiset eivät uskaltaisi tulla armeijoineen Karpaattien yli.
Ensimmäinen Daakian sota > Alkuvalmistelut

Keisari Nervan adoptoima sotapäällikkö Marcus Ulpius Trajanus nousi keisariksi adoptioisänsä kuoleman jälkeen tammikuussa 98. Hän oli luultavasti alkanut suunnitella Daakian sotaa jo ensimmäisenä keisarivuotenaan, ja ilmeisesti hän halusi nöyryyttää daakialaisia, jotka olivat tulleet entistä röyhkeämmiksi roomalaisia kohtaan. Hän oli luultavasti myös sitä mieltä, että Tonavaa seuraava raja ei ollutkaan niin edullinen kuin saattoi luulla. Lisäksi sotilaallinen voitto auttaisi häntä vakiinnuttamaan valta-asemansa. Trajanus piti luultavasti daakialaisia ja kuningas Decebalusta uhkana Tonavan provinsseille. Pienikin daakialaisten menestys saattoi provosoida lännessä germaaneja tai idässä parthialaisia hyökkäämään Roomaa vastaan.
Daakian sota alkoi maaliskuussa vuonna 101. Sodan tarkoitus ei ilmeisestikään ollut vallata Daakiaa vaan palauttaa Rooman arvovalta; kyseessä oli siis eräänlainen kostoretki. Tätä kuvaa se, että ennen sotaretkeä lyödyissä rahoissa sodan jumala Marsista käytettiin nimeä Mars Ultor (Koston Mars). Trajanus oli valmistautunut hyökkäykseen nimittämällä Daakian läheisten provinssien johtoon kokeneita kenraaleja, joihin hän saattoi luottaa. Trajanus itse lähti Roomasta 25. maaliskuuta arvaaliveljien rukouksien saattelemana. Hän otti sotaretkelle mukaan pretoriaanikaartin, toisen pretoriaaniprefekteistään ja useita kenraaleja, jotka olivat johtaneet joukkoja jo Domitianuksen daakialaisodassa. Kun keisarin saattue pääsi Tonavalle, sinne oli kerääntynyt jo yhdeksän legioonaa ja 90 auxilia-yksikköä. Legioonalaisia ja auxilia-joukkoja oli yhteensä yli 55 000. Paikalla oli myös Rooman klienttivaltioiden joukkoja. Trajanuksen Daakian sotaretkeen otti osaa muun muassa palmyralaisia, brittejä ja maureja. Joukkoja oli yhteensä noin 100 000. Trajanuksen armeija oli suurin, minkä Rooma oli koskaan koonnut yhtä sotaa varten.
Ensimmäinen Daakian sota > Tonavan ylitys

Trajanus määräsi Tonavan yli rakennettavaksi suuren ponttonisillan, jota pitkin joukot pystyivät ylittämään joen ja armeijaa voitaisiin myös huoltaa. Siltoja oli tärkeää suojella, jotteivat roomalaiset joutuisi eristyksiin Moesiassa olevista tukikohdista. Roomalaiset hakkasivat myös joen vartta reunustavaan kallioon teitä ja levensivät niitä puusilloilla, jotta Rooman laivasto voisi helposti huoltaa joukkoja joelta käsin.
Kun silta oli valmis, Trajanus ylitti Tonavan luultavasti Lederatassa, minkä jälkeen hän uhrasi Mars-jumalan kunniaksi villisian, lampaan ja härän. Uhrauksen jälkeen armeija marssi kohti pohjoista, missä sijaitsi Berzobiksen kaupunki, minkä jälkeen roomalaiset etenivät Aiziin. Armeija marssi enimmäkseen joen vartta, jotta joukkoja voitiin huoltaa vesitse. Jokivarressa oli lisäksi hedelmällistä laidunmaata ja viljapeltoja. Sotilaat marssivat monen kilometrin pituisena kolonnana kuusi miestä rinnakkain. Marssitavoite oli 30 kilometriä päivässä, mutta vaikeakulkuisessa maastossa päivämatka jäi usein 16–19 kilometriin. Armeijan edellä kulki myös tiedustelijoita sekä pioneerijoukkoja, joiden piti rakentaa teitä ja siltoja pääosastoa varten. Trajanus muisti yhä Cornelius Fuscuksen kärsimän tappion Domitianuksen aikana, joten hän eteni joukkoineen hitaasti ja järjestelmällisesti. Roomalaiset olivat varuillaan, koska he eivät halunneet tulla yllätetyiksi. Vaikka Rooman armeija oli suuri, se ei kuitenkaan liikkunut yhtenä suurena kenttäarmeijana, vaan pienempinä osastoina. Samalla kun Trajanuksen johtama osasto eteni Berzobiksen kautta lännestä kohti Rautaportin solaa, etelästä lähestyi toinen roomalaisosasto. Se ylitti Tonavan Drobetan lähellä samanlaista ponttonisiltaa pitkin kuin Lederatassa ja eteni pohjoiseen kohti Tapaeta.
Dio Cassiuksen mukaan roomalaisten daakialaiset liittolaiset toivat Trajanukselle viestin, joka oli kirjoitettu latinaksi valtavan kokoiseen sieneen. Siinä kehotettiin Trajanusta palaamaan takaisin Moesiaan ja pitämään rauha Decebaluksen kanssa. Trajanus ei kuitenkaan piitannut viestistä.
Ensimmäinen Daakian sota > Tapaen taistelu

Daakialaiset välttelivät taistelua selvästi voimakkaampia roomalaisia vastaan, ja roomalaiset valtasivat daakialaisten linnoitukset yksi kerrallaan. Daakialaiset pystyivät tekemään vain pienempiä sissihyökkäyksiä, mutta taistelut olivat silti rajuja. Roomalaisten edetessä kohti Rautaporttia heidän linnoituksensa joutuivat usein hyökkäyksen kohteiksi.
Ensimmäinen suuri yhteenotto oli Tapaen taistelu, joka luultavasti on yksi Trajanuksen pylväässä kuvatuista taisteluista. Dio kertoo, että taistelu oli erittäin kiivas ja roomalaisia haavoittui niin paljon, että sidontapaikoilta loppuivat sidetarpeet. Helpottaakseen pulaa Trajanus luovutti vaatteitaan leikattaviksi kääreiksi. Tosin pylvään kuvaukset kertovat tästä vasta myöhemmässä taistelukohtauksessa, joten saattaa olla, että Dion kertomus ei liity Tapaessa käytyyn taisteluun. Taistelun jälkeen sotilaat huusivat Trajanuksen imperatoriksi jo toisen kerran; ensimmäinen kerta oli ollut, kun hänet oli valittu Nervan seuraajaksi. Molempien osapuolien tappiot olivat suuret, ja Trajanus pystytti kaatuneiden roomalaisten kunniaksi taistelupaikalle alttarin.
Raskaiden tappioiden takia Trajanus ei pystynyt käyttämään voittoa hyväkseen. Talvi lähestyi, joten hän ei pystynyt jatkamaan sotaretkeään. Sotaa pidettiin kuitenkin jo tuolloin menestyksenä. Trajanus jäi armeijoineen rajalle Tonavan varteen odottelemaan vahvistuksia, jotka saapuivat ennen seuraavaa kesää. Vuoden 102 sotaretkeä varten saapuivat ainakin Legio I Flavia Minervia ja Legio XI Claudia sekä Britannian maaherran henkilökohtainen kaarti ja valioyksikköjä (vexillationes) useasta eri legioonasta.
Ensimmäinen Daakian sota > Daakialaisten hyökkäys Moesiaan

Syksyn tullen Decebalus päätti hyökätä roomalaisia vastaan Moesia Inferiorissa. Talvella 101–102 hänen joukkonsa ylittivät Tonavan ja hyökkäsivät useisiin vihollislinnakkeisiin Moesiassa. Kuultuaan hyökkäyksestä Trajanus kokosi heti armeijansa ja marssi daakialaisia vastaan. Hän kohtasi Decebaluksen luultavasti Adamklississa, missä käytiin suuri daakialaisten ja roomalaisten välinen taistelu. Trajanus voitti lopulta taistelun, ja daakialaiset joutuivat vangiksi tai pakenivat. Taistelussa kunnostautuivat erityisesti roomalaisten puolialastomat, nuijilla aseistetut auxilia-joukot, jotka Trajanus palkitsi rahasummilla taistelun jälkeen.
Ensimmäinen Daakian sota > Vuosi 102

Kesän 102 sotaretken aluksi roomalaiset ylittivät Tonavan Lederatassa ja Drobetassa kuten edellisenäkin vuonna, mutta eteneminen oli tällä kertaa vaivalloisempaa. Roomalaisten onnistui kuitenkin hankkia takaisin Cornelius Fuscuksen menettämä roomalainen standaari. Trajanus hyökkäsi sen jälkeen Rautaportista kohti daakialaisten pääkaupunkia Sarmizegethusaa, ja ilmeisesti vuoden aikana käytiin vain yksi suurempi taistelu. Trajanuksen pylvään kohokuvat ovat taas tärkein lähde sotatoimista. Niiden mukaan legioonalaiset olivat tällä kertaa etulinjassa, ja ballistat, palmyralaiset jousimiehet sekä baleaarien linkomiehet tukivat roomalaisia, jotka murtautuivat vihollisen linjaan. Tämän jälkeen he hyökkäsivät lähistöllä sijaitsevaan linnoitukseen käyttäen testudo-muodostelmaa, jossa legioonalaiset asettivat kilpensä päälle ja sivuille suojaamaan vihollisen heittoaseilta. Kyseinen linnoitus oli luultavasti Piatra Rosie lähellä Sarmizegethusaa. Kun roomalaiset menestyivät yhä paremmin sotatoimissa, monet daakialaiset ylimykset ja sotilaat jättivät Decebaluksen ja siirtyivät roomalaisten puolelle.
Samalla kaksi uutta roomalaisten sotajoukkoa eteni etelästä. Lusius Quietuksen johtama kevytaseinen mauriratsuväki hyökkäsi todennäköisesti Vulcanin solan kautta daakialaisten selustaan. Toinen osasto eteni Laberius Maximuksen johdolla Alutusjokea pitkin pohjoiseen, valtasi Karpaattien yli kulkevan solan ja sitä vartioivat linnakkeet sekä otti vangiksi useita daakialaisia, joiden joukossa oli Decebaluksen tytär. Tämän jälkeen Trajanuksen, Quietuksen ja Maximuksen osastot kohtasivat Aquaessa, 34 kilometriä Sarmizegethusasta pohjoiseen.
Ensimmäinen Daakian sota > Rauhansopimus

Kun roomalaiset olivat valloittaneet Karpaattien yli johtavat solat, Decebalus lähetti Daakian ylimystön jäseniä neuvottelemaan Trajanuksen kanssa rauhasta. Trajanus suostui sillä ehdolla, että Decebalus antautuisi ja liittoutuisi Rooman kanssa. Decebalus luovutti kaikki piirityskoneensa ja pioneerinsa sekä roomalaiset karkurit ja lupasi, ettei värväisi heitä enää.
Roomalaisten valtaamat alueet liitettiin Rooman valtakuntaan, jonka raja siirtyi nyt Tonavan pohjoispuolelle. Baanaatin tasanko liitettiin Moesia Superioriin. Etelä-Karpaattien alueelle roomalaiset rakensivat linnoituksia turvaamaan pohjoisen rajansa. Tärkeimpiä näistä linnoituksista olivat Legio IIII Flavia Felixin tukikohta Colonia Ulpia Traiana Augusta Dacia, jota pian alettiin kutsua Daakian entisen pääkaupungin mukaan Sarmizegethusaksi, ja Legio XIII Geminan tukikohta Berzobis. Trajanus rakennutti myös sillan Tonavan yli, jotta joen toisella puolella olevia linnoituksia voitaisiin huoltaa kaikkina vuodenaikoina. Kreikkalaisen Apollodoros Damaskolaisen suunnittelemassa Trajanuksen sillassa (pons Traiani) oli puinen ajotie ja kaksikymmentä kivipilaria.