stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eerik Maununpoika (kuningas)
Kapina

1350-luvun puolivälissä Eerik joutui kosketuksiin isäänsä vastustavien ruotsalaisten aristokraattisten piirien kanssa ja esiintyi heidän kapinassaan vuonna 1356 kapinan näkyvänä johtajana. Todellisen johtajan on täytynyt itse asiassa olla Nils Turesson (Bielke). Tyytymättömyyttä oli lisännyt kuningas Maunu Eerikinpojan osoittama suosio herttua Bengt Algotssonille, joka nimitettiin noin vuonna 1353-1355 Hallannin ja Suomen herttuaksi. Tyytymättömyys kuninkaan politiikkaan puhkesi kapinassa, jonka Eerik aloitti yhdessä monien valtakunnan valtaherrojen kanssa vuonna 1356. Häntä tukivat lukuisat kuningas Maunun vanhat vastustajat, tyytymättömät skånelaiset ja muutoin kelkkansa kääntäneet, joista vaikutusvaltaisin oli Maunun vanha liittolainen ja lanko, herttua Albrekt Mecklenburgilainen. Eerikiä tukivat myös Lundin arkkipiispa Jacob Nielsen sekä viisi Ruotsin piispaa kuudesta.
Herttua Bengt joutui pakenemaan maasta ja Maunu Eerikipojan oli vuonna 1357 luovutettava suuri osa valtakunnasta pojalleen.
Eerik otti kuninkaan tittelin itselleen samana vuonna ja pakotti isänsä Jönköpingin sopimuksella 28. huhtikuuta 1357 luovuttamaan itselleen Skånen, eteläisen Hallandin, Blekingen sekä osan Smålandista, Itä-Götanmaasta ja Suomesta. Tuore kuningas pyrki vahvistamaan kannatustaan etenkin Suomessa, jonne hän saapui elokuussa 1357.
Syksyllä 1358 tilanne tiukkeni, oltiin avoimesti kahdessa vastakkaisessa liittoutumassa: Eerik, herttua Albrekt Mecklenburgilainen ja rahalla ostetut Holsteinin kreivit Henrik, Claus ja Adolf, ja toisaalla kuningas Maunu ja kuningatar Blanka, Norjan kuningas Haakon, Tanskan kuningas Valdemar Atterdag sekä Lundin arkkipiispa Jacob, joka oli taas vaihtanut puolta. Maunun haltuunsa saaman Helsingborgin linnan luona joukot olivat vastakkain.
Uuden sopimuksen myötä hän sai samana vuonna myös Sveanmaan ja Norrlannin. Valtansa menettänyt isä haki nyt tukea Valdemar Atterdagilta poikaansa vastaan, ja vuonna 1359 hän hyökkäsi Skåneen. Eerik siirtyi joukkoineen Skåneen, mutta Valdemar oli lähtenyt maasta.
Eerik ja hänen taloudellista etua tavoittelevat tukijoukkonsa eivät kuitenkaan pystyneet hankkimaan varauksetonta laajaa kannatusta ja niin 18-vuotiaan saksalaismielisen kuninkaan asema heikkeni. Samalla yhteinen saksalaisvastainen intressi lähensi kuningas Maunun ja Tanskan kuningas Valdemarin välisiä suhteita, mikä ei ollut hyvä asia Eerikin kannalta.
Vuoden 1359 tammikuun aikana kuningas Maunu, kuningatar Blanka ja Norjan kuningas Haakon matkustivat Kööpenhaminaan, jossa vahvistettiin "kolmen kuninkaan allianssi", kihlattiin kuningas Valdemar Atterdagin nuorin tytär, 6-vuotias Margrete Haakonille ja vaihdettiin kalliita lahjoja. Neuvottelut Eerikin kanssa jatkuivat koko kevään tuloksetta, kunnes tilanne ratkesi yllättävällä tavalla.
Kapina > Kuolema

Eerik kuoli kesäkuussa 1359 äkillisesti, mahdollisesti ruttoon, jota oli jälleen liikkeellä. Kuolinvuoteellaan 20-vuotias Eerik syytti äitiään myrkyttämisestä. Joulukuun lopulla tai kesällä kuoli myös hänen viimeisillään raskaana ollut puolisonsa Beatrix Baijerilainen, eikä lasta pelastanut tehty keisarinleikkauskaan.
Ruotsin valtakunnan jako Eerik Maununpojan ja kuningas Maunu Eerikinpojan välillä vuonna 1357
St. Jacobs kyrka

| S:t Jacobs kyrka |
| --- | --- |
 Kirkon sisäänkäyntijulkisivu.
Sijainti:  Myllykallionrinne 1, Lauttasaari, Helsinki
Koordinaatit:  60°09′32.4″N, 024°52′10.6″E
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Porvoon hiippakunta
Seurakunta:  Johannes församling
Rakentamisvuosi:  1958
Suunnittelija:  Marja ja Keijo Petäjä
Materiaali:  betoni
Istumapaikkoja:  250
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
S:t Jacobs kyrka on ruotsinkielisen Johannes församlingin kirkko Helsingin Lauttasaaressa, ja se sijaitsee Lauttasaaren kirkon yhteydessä. Kummallakin kirkolla on oma kirkkosali ja niihin liitettävissä olevat seurakuntasalit. Rakennuskokonaisuus ympäröi kolmelta sivulta kirkkopihaa, jonka keskellä kohoaa kellotorni. Kirkkosalit ovat pihan vastakkaisilla puolilla, ja niitä yhdistää seurakuntasiipi aukion taustalla.
Kirkkokokonaisuuden suunnittelijat ovat arkkitehdit Marja ja Keijo Petäjä, ja sen julkisivut ovat hiekkapuhallettua valkobetonia. Kirkko valmistui vuonna 1958.
S:t Jakobs kyrkan 12-äänikertaiset urut on rakentanut ruotsalainen Robert Gustavsson. Alttaritaulun paikalla kirkkosalissa on Viktor Janssonin suunnittelema krusifiksi. Kirkkosalissa on noin 250 istumapaikkaa. Tilat peruskorjattiin vuonna 2022. Johannes församling päätti kuitenkin vuonna 2025 luopua tiloista kohonneiden kustannuksien takia ja siirtyä käyttämään muita Lauttasaaren kirkon tiloja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta St. Jacobs kyrka Wikimedia Commonsissa
| n k Helsingin kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Mikael Agricola  Alppila  Andreaskirkko  Diakonissalaitoksen kirkko  Hakavuori (ei enää käytössä)  Herttoniemi  Huopalahti  Itäkeskus  St. Jacobs kyrka  Jakomäki (purettu 2023)  Johanneksenkirkko  Kallio  Kannelmäki  Karunan kirkko  Konala (ei enää seurakuntakäytössä)  Kontula  Koskelan kirkko  Kristuskyrkan  Kulosaari  Käpylä  Laajasalo  Lauttasaari  Luther-kirkko  Lähetyskirkko  Malmi  Maunula  Meilahti  Merimieskirkko  Munkkiniemi  Munkkivuori  Myllypuro  Olaus Petrin kirkko  Oulunkylä  Oulunkylän puukirkko  Paavali  Pakila  Pasila (purettu 1978)  Pihlajamäki  Pitäjänmäki  Puistola  Pyhän Henrikin katedraali  Pyhän Kolminaisuuden kirkko  Pyhän Marian kirkko  Pyhän Nikolauksen kirkko  Roihuvuori  Saalem-temppeli  Saksalainen kirkko  Suomenlinna  Tammisalo  Tapanila  Temppeliaukio  Tuomaankirkko  Tuomiokirkko  Töölö  Uspenskin katedraali  Vanha kirkko  Vartiokylä  Viikki  Vuosaari  Östersundom 
Kappelit:  Herttoniemenranta  Jätkäsaari  Kamppi  Katukappeli (Vuosaari)  Leposaari (Kulosaari)  Länsi-Pasila (ei enää seurakunnan käytössä)  Malminkartano  Merirasti-kappeli  Puotila  Pyhän Laurin kappeli  Pyhän Sydämen kappeli  Ruoholahti  Vankilahotellin kappeli
Dieter Meinel

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Falun 1974 | 4×10 km viesti |  |
Dieter Meinel (s. 28. joulukuuta 1949 Sachsenberg-Georgenthal, Klingenthal) on Saksan demokraattista tasavaltaa edustanut saksalainen maastohiihtäjä. Hän edusti SC Dynamo Klingenthal -seuraa.
Meinel kuului Itä-Saksan joukkueeseen, joka voitti Falunin MM-kilpailuissa 1974 kultaa miesten 4 × 10 kilometrin viestissä. Innsbruckin olympialaisissa 1976 hän sijoittui 30 ja 50 kilometrillä 33:nneksi.
Meinel teki työuransa poliisina.
Aitonevan liikennepaikka

Aitonevan laiturivaihde on lakkautettu liikennepaikka Pori–Haapamäki-radan ja Aitonevan radan risteyksessä Kihniön kunnassa. Se avattiin 24. heinäkuuta 1944. Vuonna 1946 valmistui arkkitehti Jarl Ungernin suunnittelema liikennepaikkarakennus, joka oli toisen maailmansodan jälkeisen jälleenrakennuskauden asemien tapaan vaatimaton.
Aitonevan laiturivaihde muutettiin miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1954 ja henkilöliikenne lopetettiin 30. toukokuuta 1965. Henkilöliikenne Porin ja Haapamäen välillä lakkautettiin kokonaisuudessaan vuonna 1981. Aitonevasta tuli radan itäinen päätepiste, kun rataosa Haapamäelle poistettiin käytöstä vuonna 1985. Tavaraliikenne Aitonevan liikennepaikalla lopetettiin 1. tammikuuta 2001. Kihniön ja Aitonevan välisen rataosan kunnossapito lopetettiin vuonna 2003 ja Aitoneva lakkautettiin. Aitonevan liikennepaikkarakennus on purettu, mutta sivuraiteet ovat yhä jäljellä.
Pete Suhonen

Pete Suhonen Helsingin Kirjamessuilla 2013.
Petri “Pete” Suhonen (s. 30. heinäkuuta 1967)lähde? on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Hän asuu Helsingissä. Hän toimi City-lehden vastaavana päätoimittajana vuosina 1998–2011 sekä lehteä kustantavan Citypress Oy:n toimitusjohtajana vuosina 2004–2011. Suhonen on työskennellyt myös  viestintäkonserni Jantonin hallituksen jäsenenä ja vuodesta 2017 Lauttasaari-lehden päätoimittajana.
Suhosen vaimo Heini Larros oli City-lehden toinen päätoimittaja elokuuhun 2011. Suhosen päätoimittama City-lehden 25-vuotisantologia City Tablet Book nousi ladatuimmaksi suomalaiseksi iPad-sovellukseksi AppStoressa syksyllä 2011.
Suhonen on opiskellut suomen kieltä ja viestintää Helsingin kauppakorkeakoulussa. Hänen esikoisromaaninsa, äärioikeistoa kuvaava seikkailusatiiri Hitlerin kylkiluu julkaistiin WSOY:n kustantamana syksyllä 2012. Suhosen toinen romaani, Helsingin Lauttasaareen sijoittuva Valkoinen joulu (WSOY) ilmestyi lokakuussa 2013. Kustantajan kuvauksen mukaan "Valkoinen joulu sekä herättää henkiin että uudistaa jouluromaanin perinteen." Romaani oli vuoden 2015 toiseksi ladatuin e-kirja Suomessa.
Syksyllä 2015 Suhonen julkaisi nuorista aikuisista ja huumeiden salakuljetuksesta kertovan romaanin Koira joka kävi coffee shopissa (WSOY).  Teoksen varhainen käsikirjoitusversio palkittiin Otavan nuortenromaanikilpailussa talvella 2015. Raadin mukaan "Sarjakuvamainen ote pitää lukijan vastustamattomasti näpeissään. Verbaalisessa akrobatiassaan ja laajassa lukeneisuudessaan kirjoittaja on aivan omalla tasollaan. Käsikirjoitus on ällistyttävä ja virkistävän räävitön: sitä lukiessa saa nauraa ääneen".  Teos oli Äidinkielen opettajien liiton Nuori Aleksis -kirjallisuuspalkintoehdokas.
Romaani Poikani ja meri (Kosmos, 2017) kuvaa eroisän ja pienen pojan venematkaa Helsingin ja Porvoon saaristossa. Suhosen viides teos Myrskyn ratsastaja (Sammakko, 2018) on dokumentaarinen romaani veneseikkailija Seppo Murajan yrityksestä kiertää maailma alle kuusimetrisellä moottoriveneellä. Kirja sisältää Murajan autenttisia kirjeitä kotiin.
Kesällä 2021 julkaistu romaani Naiset kuin muuttolinnut (WSOY) on Lauttasaareen sijoittuva taiteilijadekkari ja Postinumeromurhat-sarjan avausosa . Sarjan toinen osa Tennisopettaja (2022) sijoittuu Munkkiniemeen ja kolmannen osan Huvitusten saaren (2023) tapahtumat puolestaan Kulosaareen.
Suhonen on yksi Sininen enkeli -TV-draamasarjan käsikirjoittajista . Sarja on nähtävissä MTV Katsomo -palvelusta.
Keväällä 2024 hänet palkittiin Suomen Sotaveteraaniliiton ansiomitalilla. Pete Suhonen on kokoomuksen kuntavaaliehdokas Helsingissä kevään 2025 vaaleissa.
Teokset

Hitlerin kylkiluu.  WSOY, 2012.  ISBN 9789510393086
Valkoinen joulu.  WSOY, 2013.  ISBN 9789510399170
Koira joka kävi coffee shopissa.  WSOY, 2015.  ISBN 9789510412893
Poikani ja meri.  Kosmos, 2017.  ISBN 9789527144497
Myrskyn ratsastaja: romaani seikkailija Seppo Murajasta.  Sammakko, 2018.  ISBN 9789524833523
Naiset kuin muuttolinnut.  WSOY, 2021.  ISBN 9789510464137
Tennisopettaja.  WSOY, 2022.  ISBN 9789510480908
Huvitusten saari.  WSOY, 2023.  ISBN 9789510498026
Sami Pihlström

| Sami Pihlström> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. joulukuuta 1969 Helsinki (ikä 55)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  uskonnonfilosofian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 1993, FL 1994, FT 1996)
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Jyväskylän yliopisto
Tutkimusalue:  filosofia, erityisesti pragmatismi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sami Johannes Pihlström (s. 27. joulukuuta 1969 Helsinki) on suomalainen filosofi. Pihlströmin erikoisalueita ovat muun muassa pragmatismi, realismin ongelma, etiikka, metafilosofia ja uskonnonfilosofia.
Sami Pihlström on toiminut Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan uskonnonfilosofian professorina vuodesta 2014. Hän on myös teoreettisen filosofian dosentti Helsingin yliopistossa sekä filosofian dosentti Turun ja Itä-Suomen yliopistoissa.
Koulutus ja työura

Sami Pihlström opiskeli Helsingin yliopistossa teoreettista filosofiaa ja yleistä kirjallisuustiedettä. Hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1993; filosofian lisensiaatiksihän valmistui vuonna 1994 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1996. Hänen väitöskirjansa Structuring the world. The issue of realism and the nature of ontological problems in classical and contemporary pragmatism kuuluu pragmatismin alaan.
Pihlström on toiminut työuransa aikana Helsingin yliopiston filosofian laitoksella tutkijana vuosina 1996–1998, Suomen Akatemian tutkijatohtorina vuosina 1999–2002 ja teoreettisen filosofian yliopistonlehtorina vuosina 2001–2005. Määräaikaisena filosofian professorina hän on toiminut Kuopion yliopistossa vuosina 1998–1999 ja Tampereen yliopistossa vuosina 2005–2007. Vakinaisena käytännöllisen filosofian professorina hän on työskennellyt Jyväskylän yliopistossa vuosina 2007–2009.  Vuonna 2009 hän aloitti Helsingin yliopiston tutkijakollegiumin johtajana, jona hän toimi heinäkuun loppuun 2015.
Pihlström on julkaissut runsaasti artikkeleita, omia teoksia ja toimituksia. Hän on kuulunut lukion filosofian oppikirjasarjojen Odysseia ja Minerva tekijäryhmiin.
Pihlström on saanut Charles S. Peirce Societyn esseepalkinnon 1997, Odysseia-sarjasta Oy Edita Ab:n oppikirjapalkinnon 2000 sekä Suomen tietokirjailijat ry:n Oppikirjailijapalkinnon 2001.
Hänet kutsuttiin Academia Europæan jäseneksi vuonna 2015.
Julkaisuja > Teoksia

Mishka-karhu Moskovan olympialaisissa.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-10604-9-X
Structuring the World: The Issue of Realism and the Nature of Ontological Problems in Classical and Contemporary Pragmatism.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Acta philosophica Fennica vol. 59)  Helsinki:  Societas philosophica Fennica, 1996.  ISBN 951-9264-27-2
Tutkiiko tiede todellisuutta? Realismi ja pragmatismi nykyisessä tieteenfilosofiassa.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 1/1997)  Helsinki:  Helsingin yliopiston filosofian laitos, 1997.  ISBN 951-45-7773-6
Usko, järki ja ihminen. Uskonnonfilosofisia esseitä.  (Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 227)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2001.  ISBN 952-9791-41-0
Filosofin käytännöt. Pragmatismin perinteen vaikutus suomalaisessa filosofiassa 1900-luvulla.  Helsinki:  Unipress, 2001.  ISBN 951-579-129-4
Kokemuksen käytännölliset ehdot. Kantilaisen filosofian uudelleenarviointia.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2002.  ISBN 951-570-532-0
Solipsism. History, Critique, and Relevance.  (Acta Philosophica Tamperensia Vol. 3)  Tampere:  Tampere University Press, 2004.  ISBN 951-44-5672-6
Elämän ongelma. Filosofian eettinen ydin.  (Niin & näin -kirjat 51)  Tampere:  Niin & näin, 2010.  ISBN 978-952-5503-43-2
Uskonto ja elämän merkitys. Näkökulmia uskonnonfilosofiaan.  (Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 267)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2010.  ISBN 978-952-9791-81-1
Ihmisen maailma. Esseitä humanismista, totuudesta ja ajattelun tilasta.  Tampere:  Niin & näin, 2021.  ISBN 978-952-7189-83-2
Kivistö, Sari & Pihlström, Sami: Toista ajatellen. Historiallisia ja kulttuurisia näkökulmia toiseuden kohtaamiseen.  (Tietolipas 272)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2022.  ISBN 978-951-858-450-9
Julkaisuja > Toimituksia

Pihlström, Sami & Kuokkanen, Martti & Sandu, Gabriel (toim.): Filosofisia tienviittoja Heikki Kanniston 50-vuotispäivän kunniaksi.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 3/1995)  Helsinki:  Helsingin yliopiston filosofian laitos, 1995.  ISBN 951-45-7104-5
Kiiskinen, Terhi & Pihlström, Sami (toim.): Kuoleman filosofia.  (Filosofisia tutkimuksia Helsingin yliopistosta 1)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, filosofian laitos, 2002.  ISBN 952-10-0522-X
Pihlström, Sami ym. (toim.): Käytäntö.  (Suomen filosofisen yhdistyksen tutkijakollokvio Helsingissä 10.–11.1.2002)  Helsinki:  Yliopistopaino, 2002.  ISBN 951-570-531-2
Helenius, Timo ym. (toim.): Uskonnonfilosofia.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27403-8
Eskola, Jari & Pihlström, Sami (toim.): Ihmistä tutkimassa: Yhteiskuntatieteiden metodologian ajankohtaisia kysymyksiä.  (2. painos 2004)  Kuopio:  Kuopion yliopisto, 2003.  ISBN 951-781-464-X
Kilpinen, Erkki ym. (toim.): Pragmatismi filosofiassa ja yhteiskuntatieteissä.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-006-0
Aiheesta muualla

Sami Pihlström – Helsinki Collegium for Advanced Studies.
Sami Pihlström - Tuhat-tutkimustietojärjestelmä (Arkistoitu – Internet Archive)
Belt, Jaakko: Pragmatisti sillanrakentajana – Sami Pihlströmin haastattelu Paatos 1/10
Sihvola, Juha: Uskonnon karikoista mediafilosofian hehkuun. Helsingin Sanomat 30.6.2001.
Tukiainen, Arto: Realismin ongelma ja pragmatismi (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 2/1997.
Aiheesta muualla > Artikkeleita verkossa

Putnamin episteemisestä totuuskäsityksestä (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 2/1994.
Tieteenfilosofian jättiläiset vastakkain (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 3/1996.
Jaakko Hintikka, Ludwig Wittgenstein ja vuosisatamme filosofian kahtiajako (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 3/1998.
Kun eurooppalainen filosofia amerikkalaistui (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 2/1999.
Pihlström, Sami: Idealismin paluu? Tieteessä tapahtuu. 4/2000. Arkistoitu 29.4.2013.
Tiede ja edistyksen myytti (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 1/2005. (PDF)
Fysikalismin sokea piste (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 2/2006. (PDF)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID  PhilPeople 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Kimmo Ohtonheimo

Kimmo Ohtonheimo (o.s.  Ohtonen, s. 22. tammikuuta 1981) on suomalainen luontokuvaaja ja -toimittaja. Hän tuli tunnetuksi uituaan Saimaalla 140 kilometrin matkan saimaannorpan hyväksi. Tempauksestaan Ohtonen palkittiin Kultaisella Venlalla vuoden TV-tekona 2013.  Ohtonen seikkaili vuonna 2018 ohjelmassa Villien jäljillä Pirjo Heikkilän kanssa. Ohtonen osallistui keväällä 2022 Nelosella ja Ruutu-suoratoistopalvelussa alkaneeseen tosi-tv-ohjelmaan Erikoisjoukot.
Kirjat:

- Tunturikettu - Pohjolan maalin tarina (2023)
- Metsä elää (2021)
-  Ikimaa - Kadotettu valtakunta (2020)
- Ikimaa - Kuiskaajien kilta (2019)
- Ikimaa – Soturin tie (2018)
- Karhu – voimaeläin (2016)
Kontiomäen rautatieasema

Kontiomäen rautatieasema (lyh. Kon) on Suomen rataverkon liikennepaikka Kainuussa, Paltamon kunnassa sijaitsevassa Kontiomäen kylässä. Liikennepaikan etäisyys ratakilometreinä Helsingin päärautatieasemalta Pieksämäen kautta on 658,8, ja Oulun kautta 918,9 ratakilometriä. Kontiomäen rautatieasema otettiin käyttöön tammikuussa 1923 Kajaani–Kontiomäki-rataosuuden valmistuessa.
Rautatieasemasta on valmistettu pienoismalli, joka sijaitsi Kontiomäen Shellin yläkerran pienoismallinäyttelyssä. Mallin oli valmistanut Vaihtoehtona työ -projekti.lähde?
Gunnar Aspelinin ja Jarl Ungernin suunnittelema hirsirunkoinen asemarakennus tuhoutui tulipalossa 6. toukokuuta 2020.
Museovirasto on luokitellut Kontiomäen rautatieaseman asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Risteysasema

Kontiomäki suunniteltiin alun perin risteysasemaksi. Siellä risteävät Joensuusta, Iisalmesta, Oulusta, Ämmänsaarelta ja Vartiuksesta alkavat rataosat.
Risteysasema Kontiomäestä tuli vuonna 1926, kun rataosuus Vuokatti–Paltamo valmistui. Vuonna 1934 Kontiomäeltä alettiin rakentaa pohjoiseen Ämmänsaaren rataa, jonka ensimmäinen osa avattiin 1939. Vuosina 1974–1976 rakennettiin Vartiuksen rata Kontiomäeltä itään.
Nykyisin matkustajaliikennettä on vain rataosalla Iisalmi–Kontiomäki–Oulu, ja muut rataosat ovat tavaraliikenneratoja. Asemalla pysähtyvät rataosan kaikki junat. Asemalla tapahtuu päivän aikana yksi junakohtaus, jossa IC 713 Ouluun käyttää raidetta yksi ja IC 70 Helsinkiin raidetta kaksi. Muutoin kaikki junat käyttävät raidetta yksi.
Kontiomäen rautatieasema sijaitsee valtateiden 22 ja 5 sekä kantatien 89 risteyskohdassa liikenteellisesti tärkeällä alueella.
Asema-alueen rakennukset

Kontiomäen asema-alueella on asemarakennuksen lisäksi veturitalli, vesitorni, ravintolarakennus, tavaramakasiini sekä rautatieläisten asuntoja. Suurin osa näistä rakennuksista valmistui 1920-luvulla. Useat rakennukset siirtyivät Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007.
Asema-alueen rakennukset > Rautatieasema

Rautatieaseman päärakennus rakennettiin vuonna 1923, jolloin rautatie Kajaanista Kontiomäelle valmistui. Gunnar Aspelinin ja Jarl Ungernin suunnittelema mansardikattoinen asemarakennus noudatteli samaa rakennustyyliä kuin Iisalmen–Ylivieskan radan asemarakennukset. Kyseisellä rataosalla sijaitseva Pyhäsalmen rautatieasema rakennettiinkin samoin piirustuksin kuin Kontiomäen asema.
Ennen kauko-ohjauksen valmistumista Kontiomäen liikenteenohjaajan toimisto siirrettiin asemarakennuksen vierelle sijoitettuun parakkiin asemarakennuksessa olleen homevaurion vuoksi. Asemarakennuksen homevauriot korjattiin myöhemmin.lähde?
Asemarakennuksessa syttyi aamuyöllä 6. toukokuuta 2020 tulipalo, joka tuhosi asemarakennuksen kokonaan.
Asema-alueen rakennukset > Veturitalli

Kontiomäelle rakennettiin nelipaikkainen veturitalli, jota laajennettiin myöhemmin 13-paikkaiseksi.
Ratapiha

Kontiomäen ratapiha on yksi Suomen viimeisiä ratapihoja, jolla ei ollut minkäänlaisia turvalaitteita. Alun perin Kontiomäellä oli ainoastaan ratapihaa suojasivat siipiopastimet, jotka korvattiin 1990-luvulla valo-opastimilla. Kun Matkalan vaihde lakkautettiin ja Kontiomäen ohitusraide valmistui, otettiin ohitusraiteella käyttöön VR-76-tyyppinen releasetinlaite. Kontiomäen ratapihalle mitään turvalaitteita ei valo-opastimien lisäksi kuitenkaan asennettu.lähde?
Liikenteenohjaus

Liikenteenohjaustoiminnot Kontiomäen ratapihalla on hoidettu keskitetysti kaukokäytöllä Oulun rautatieasemalla sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta käsin vuodestä 2006 lähtien. Ratapihan muutostöiden yhteydessä liikennepaikalle asennettiin sähkökääntölaitteilla varustetut vaihteet sekä tietokoneasetinlaite. Kontiomäki oli Kainuun viimeinen liikennepaikka, jolla junasuorittajat ohjasivat liikennettä paikallisesti.lähde?
1. joulukuuta 2006 sähköistys otettiin käyttöön rataosilla Oulu–Kontiomäki–Iisalmi ja Kontiomäki–Vartius.
Kuvia asemalta

Asema kesällä 2009
Näkymä taajamaan päin
Asemaravintolarakennus
Ratapihaa
Juna lähdössä Kajaaniin
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kontiomäen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Luettelo Helsinki-aiheisista kappaleista

Tämä on luettelo Helsinki-aiheisista musiikkikappaleista. Helsinki-aiheisiksi lasketaan musiikkikappaleet, joiden nimessä tai sanoituksessa mainitaan Helsinki tai jokin yksiselitteisesti Helsinkiin liittyvä paikka tai asia.
Muut musiikkiteokset

Uuno Klami: Helsinki-marssi (1934)
Uuno Klami: Suomenlinna-alkusoitto (1939–1940)
Aarre Merikanto: Laulu meren kaupungista: Helsingin kaupungin 400-vuotisjuhlakantaatti (1950)
Mary Pinchot Meyer

Mary Pinchot Meyer (1963)
Mary Eno Pinchot Meyer (14. lokakuuta 1920, Charlotte, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat – 12. lokakuuta 1964, Washington D.C., Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kuvataiteilija ja presidentti John F. Kennedyn rakastajatar.