Elisabet I
Neitsytkuningatar

Toinen valtion asia, joka Elisabetin oli ratkottava kiireesti, oli kuningattaren avioliitto. Ei ollut selvää, kuka perisi Englannin kruunun, jos Elisabet kuolisi äkillisesti. Vuonna 1544 säädetyssä laissa kruununperimyksestä (Act of Succession) ja Henrik VIII:n testamentissa määrättiin, että Elisabetin jälkeen kruununperimysjärjestyksessä olisivat Henrikin nuoremman sisaren Marian, Suffolkin herttuattaren jälkeläiset, Greyn sisarukset. Myös Henrikin toisen sisaren Margareetan pojan tyttärellä Skotlannin kuningattarella Marialla oli vaatimuksia kruunuun. Elisabet ei pitänyt kummastakaan vaihtoehdosta. Jo varhain Elisabet oli haluton nimeämään itselleen seuraajaa, koska omasta kokemuksestaan tiesi, kuinka perimysoikeus toisi mukanaan salaliittoja ja kapinoita. Vastaus perimysongelmaan oli avioliitto ja lasten saaminen. Englannin parlamentin alahuone vetosi virallisesti kuningattareen, jotta tämä avioituisi mahdollisimman pian. Elisabet vastasi vetoomukseen samalla tavalla kuin tulisi tekemään useasti myöhemminkin; näyttämällä kruunajaissormustaan ja sanomalla: ”Olen jo sitoutunut aviomieheen, ja tuo aviomies on Englannin kuningaskunta”. Aviottomana pysyminen oli poliittisesti järkevää: ulkomaalainen puoliso sitoisi Englannin tiiviisti toiseen valtioon ja toisaalta omien alamaisten olisi vaikeaa hyväksyä ulkomaalainen aviomies. Englantilaisen aatelisen naiminen taas saattaisi aiheuttaa valtataisteluja hovin sisällä ja koko maassa.
Elisabetia kosittiin ensimmäisen kerran kruunaamisensa jälkeen vuonna 1559, jolloin kosijana oli Espanjan kuningas Filip, Maria I:n leski. Elisabet viivytteli vastaustaan viikkoja, kunnes kertoi Filipin lähettiläälle de Ferialle, ettei voinut naida hänen majesteettiaan, koska oli kerettiläinen. Vuosikausia aviomiesehdokaskandidaattina oli myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Ferdinand I, joka tarjosi puolisoksi jompaakumpaa pojistaan. Arkkiherttua Kaarlen ja Elisabetin väliset avioliittoneuvottelut kestivät yhteensä kahdeksan vuotta ja päättyivät lopulta siihen, että Elisabet ei voinut hyväksyä tulevan puolison harjoittavan omaa uskontoaan yksityisesti. Myös Ruotsin prinssi ja tuleva kuningas Eerik esitti avioliittotarjouksensa useamman kerran.
Elisabetilla oli myös kotimaisia vaihtoehtoja puolisoksi. Kaikista vakavimmin otettava, ja luultavasti ainoa, jota Elisabet koskaan rakasti, oli Robert Dudley. Dudleyn vaimo Amy Robsart kuoli kotonaan vuonna 1560 hämärissä olosuhteissa, ja maassa huhuiltiin kuoleman olleen Dudleyn ja kuningattaren järjestämä, jotta he voisivat avioitua. Kuolema todettiin tapaturmaksi, mutta epäilyt murhasta levisivät laajalti. Huhut luonnollisesti estivät mahdolliset aviosuunnitelmat. Dudleyn ja kuningattaren romanttiset välit viilenivät lopullisesti, kun Dudley avioitui salaa jo raskaana olevan Elisabetin hovineidon ja serkun Lettice Knollysin kanssa vuonna 1578. Silti kuningatar vaipui syvään suruun Dudleyn sairastuttua ja kuoltua vuonna 1588. Hän säilytti Dudleyn viimeiseksi jäänyttä kirjettä elämänsä loppuun saakka.
Ranskan kuningataräiti Katariina de’ Medici halusi estää Englannin ja Habsburgien välisen liiton, joka syntyisi mahdollisen avioliiton kautta ja siksi yritti vuonna 1565 ehdottaa poikaansa Kaarle IX:tä puolisoksi Elisabetille. Aviomiesehdokas oli tuolloin 14-vuotias, eikä siksi kiinnostanut Elisabetia. Myöhemmin de’ Medici tarjosi puolisoksi myös toista poikaansa Henrikiä, Anjoun herttuaa, joka oli 19-vuotias. Tässä tapauksessa uskonto oli suurin este avioliitolle: Henrik oli järkkymätön katolisessa uskossaan. Lisäksi Elisabetin avio-intoa todennäköisesti pidätteli Anjoun herttuan maine irtosuhteistaan sekä miesten että naisten kanssa. Myöhemmät historioitsijat ovat pitäneet Anjoun herttuan väitettyä homoseksuaalisuutta poliittisena panetteluna. Kun avioliittoneuvottelut Elisabetin ja Henrikin välillä kariutuivat, de’ Medici tarjosi puolisoksi vielä nuorempaa poikaansa François’ta, Alençonin herttuaa, jolla tiedettiin olevan sympatioita hugenotteja kohtaan. Elisabet epäili herttuan olevan liian nuori. Mies oli lapsuudessaan sairastanut isorokon, joka oli turmellut hänen ihonsa, hän oli myös kitukasvuinen vääntyneen selkärankansa vuoksi. Ulkopoliittisista syistä suhteita Ranskaan oli kuitenkin syytä pitää yllä. Sekä kansa että osa parlamentista vastusti liittoa ja tästä Elisabet sai taas uuden tekosyyn viivytellä asian kanssa. Kuningatar pelkäsi myös Espanjan suuttumusta, koska herttua tavoitteli Alankomaiden kruunua. Alençon kävi kosiomatkoilla Englannissa kahdesti: ensimmäisen kerran vuonna 1579. Kun Alençon viimeisen kerran lähti Englannista vuonna 1582, päättyi samalla myös Elisabetin aika avioliittomarkkinoilla..
Elisabet itse edisti imagoaan neitsytkuningattarena. Hän käytti tunnuksinaan aikanaan Neitsyt Mariaan yhdistettyjä symboleita, kuten ruusua, kuuta, kärppää ja feenikslintua.