stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alakosken voimalaitos
Status

Alakosken voimalaitos on kiinteä osa Tammerkosken kansallismaisemaa ja valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä. Voimalaitosta ei ole suojeltu, mutta Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön tekemän selvityksen mukaan kyseessä on rakennustaiteen ja kaupunkikuvan kannalta erittäin merkittävä kohde.
Earl Grey -tee

| Earl Grey |
| --- | --- |

Tyyppi:  maustettu musta tee
Kuvaus:  Bergamotilla maustettu musta tee. Pohjana on tavallisemmin mustaa assam- ceylon- tai darjeelingteetä.
Earl Grey -tee on maustettua mustaa teetä. Se on yksi maailman suosituimpia teesekoituksia. Pohjana on tavallisemmin mustaa assam-, ceylon- tai darjeelingteetä. Valitulla teepohjalla on suuri vaikutus teen makuun. Earl Grey -tee maustetaan bergamotilla, useimmiten bergamottiöljyllä.
Tämä teeseos oli Britannian pääministerin, jaarli Charles Greyn (1764–1845) suosikkitee. Tee valmistettiin jaarlia varten vuonna 1830 ja nimettiin hänen mukaansa. Teesekoitus teki jaarlista miljonäärin. Kerrotaan että Grayn jaarli oppi kiinalaiselta mandariinilta, että bergamotilla voi maustaa teetä. Teetalo Twinings kertoo, että jaarli Grey pyysi heitä valmistamaan jäljitelmän teestä, jota tämä oli saanut aiemmin lahjaksi kiinalaiselta mandariinilta. Alkuperäinen Earl Grey -tee syntyi teesekoituksesta, jonka Richard Twining valmisti vuonna 1831. Twiningsin mukaan teetalo käyttää nykyään sekoituksen pohjana kiinalaista Qimen-teetä, johon lisätään ripaus bergamottiöljyä. Joissain lähteissä puolestaan todetaan, että alun perin bergamotilla pyrittiin peittämään kalkin maku vedessä. Grayn jaarlin kartano Howick Hall sijaitsi Newcastlen lähellä. Kartanon kaivovettä luonnehdittiin kalkinmakuiseksi.
Bergamottiöljyllä maustettua mustaa irtoteetä, eräs Earl Grey -sekoitus.
Twiningsin Earl Grey -irtoteetä.
Liptonin Finest Earl Grey -teetä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
What is Earl Grey Tea? (englanniksi) (teatulia.com)
Alaniini

| Alaniini |
| --- | --- |

Koodit:  Ala, A
Molekyylimassa:  89,09
Sivuketjun tyyppi:  hydrofobinen
Karboksyyliryhmän happovakio:  2,35
Aminoryhmän happovakio:  9,87
Sivuketjun happovakio:  -
Isoelektrinen piste:  6,11
Yleisyys proteiineissa:  7,8 %
Kodonit:  GCU, GCC, GCA, GCG
3D-malli alaniinimolekyylistä
Alaniini eli 2-aminopropaanihappo on yksi luonnon 20 yleisimmästä aminohaposta. Sen sivuketju muodostuu yhdestä metyyliryhmästä, joten alaniini on toiseksi pienin aminohappo. Alaniini eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1879.
Alaniini ei ole välttämätön aminohappo. Lihassolut valmistavat sitä pyruvaatista transaminaatioreaktiolla, jossa glutamiinihappo toimii typen luovuttajana. Päinvastainen reaktio tapahtuu maksassa.
Alaniinin kemiallinen kaava on C3H7NO2 ja sulamispiste noin 300 °C. Alaniinillä on optisesti aktiiviset enantiomeeriset muodot L-alaniini ja D-alaniini sekä optisesti tehoton raseeminen DL-alaniini. L-alaniinin CAS-numero on 56-41-7, D-alaniinin CAS-numero on 338-69-2 ja DL-alaniinin CAS-numero on 302-72-7.
L-alaniinia esiintyy monissa kasveissa ja elintarvikkeissa. D-alaniini esiintyy esimerkiksi bakteerisolujen seinämissä. L-alaniinia esiintyy monissa luonnonproteiineissa, kuten silkin fibroiinissa, gelatiinissa ja maissin prolamiinissä tseiinissä, joista sitä saadaan hydrolyysillä.
Alaniinia koodaavat lähetti-RNA:ssa yhdistelmät GUU, GUC, GUA ja GUG.
Alaniinillä on myös isomeeri 3-aminopropaanihappo eli β-alaniini.
Aiheesta muualla

Terveysportti: Alaniini
PubChem: L-Alanine (englanniksi)
PubChem: D-Alanine (englanniksi)
PubChem: Alanine (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo alaniinia sisältävistä kasveista
DrugBank: L-Alanine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): L-Alanine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Alanine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Alanine (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Alanine (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): D-Alanine (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): (±)-Alanine (englanniksi)
Proteiinisynteesissä käytettävät aminohapot
alaniini
arginiini
asparagiini
asparagiinihappo
fenyylialaniini
glutamiini
glutamiinihappo
glysiini
histidiini
isoleusiini
kysteiini
leusiini
lysiini
metioniini
proliini
seriini
treoniini
tryptofaani
tyrosiini
valiini
Alasinluu

Kuva alasinluusta kirjasta Gray's Anatomy
Alasinluu (lat. incus) on keskimmäinen välikorvassa sijaitsevista kolmesta kuuloluusta. Se niveltyy toisesta päästään vasaraluuhun ja toisesta jalustinluuhun. Yhdessä kuuloluut muodostavat kuuloluuketjun, joka johtaa ääniaaltojen aiheuttamat tärykalvon värähtelyt ns. soikeaan ikkunaan (eteisikkunaan), joka on väli- ja sisäkorvan välisessä luuseinässä.
Alankomaat kesäolympialaisissa 2016

Alankomaat osallistui Rio de Janeirossa järjestettyihin kesäolympialaisiin 2016 lähettämällä paikalle 77 urheilijaa, joista 50 oli naisia ja 27 miehiä. Alankomaiden urheilijat osallistuivat 21 urheilulajiin.lähde?
Avajaisissa maan lipunkantajana toimi Jeroen Dubbeldam ja päättäjäisissä lippua kantoi Sanne Wevers. Alankomaat sai yhteensä 19 mitalia, joista 8 oli kultaa, seitsemän hopeaa ja neljä pronssia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alankomaat kesäolympialaisissa 2016 Wikimedia Commonsissa
Alapajevsk

| Alapajevsk (Алапа́евск) |
| --- | --- |

 vaakuna
 Alapajevsk
 Koordinaatit: 57°51′N, 61°42′E 
Valtio:   Venäjä
Alue:  Sverdlovskin alue
Ensimmäinen maininta:  1639
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  25 km²
Korkeus:  135 m
Väkiluku (2015):  37 857
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Suuntanumero(t):  +7 34346
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Alapajevsk (ven. Алапа́евск) on kaupunki Sverdlovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Uralin itäreunalla Alapaiha- ja Neiva-jokien yhtymäkohdassa 180 kilometriä Jekaterinburgista koilliseen. Kaupunki on Alepajevskin piirin keskus sekä Jekaterinburgista Seroviin ja Nižni Tagiliin johtavien rautateiden risteyspaikka. Asukkaita on 37 857 henkeä (vuonna 2015).
Paikalla sijainnut Alapaihan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1639. Vuonna 1704 paikkakunnalle ryhdyttiin rakentamaan metallitehdasta. Vuonna 1781 Alapajevskista tuli kaupunki.
Kaupungissa on metalli- ja koneenrakennusteollisuutta. Kotiseutumuseon lisäksi Alapajevskissa toimii siellä lapsena asuneelle säveltäjä Pjotr Tšaikovskille omistettu museo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alapajevsk Wikimedia Commonsissa
Alapajevsk Sverdlovskin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ealdred

Ealdred tai Aldred (k. 1069) oli englantilainen kirkonmies ja Yorkin arkkipiispa. Piispa Leofgarin kuoltua 1056 päätettiin, että Ealdred ottaisi vastuulleen oman hiippakuntansa Worcesterin lisäksi Herefordin. Vuonna 1058 ensimmäisenä englantilaisena piispana hän teki pyhiinvaelluksen Jerusalemiin.
Tausta

Ealdred syntyi todennäköisesti Länsi-Englannissa ja oli mahdollisesti sukua edeltäjälleen Worcesterin piispa Lyfing Winchesterläiselle. Hän oli Edvard Tunnustajan neuvonantaja ja kunnostautui myös sotilasjohtajana. Vuonna 1046 hän johti epäonnistunutta retkikuntaa walesilaisia vastaan.
Edvard Tunnustajan kuoltua

Ealdred kruunasi Vilhelm Valloittajan kuninkaaksi joulupäivänä 1066. Hän kuoli 11. syyskuuta 1069.
E1cB-reaktio

Yleinen esimerkki E1cB-reaktiosta
E1cB-reaktio on eliminaatioreaktion tyyppi, jossa välivaiheena on karbanionin muodostuminen. Reaktio tapahtuu emäksisissä olosuhteissa myös silloin kuin molekyylin lähtevä ryhmä on huono, esimerkiksi hydroksidi- tai alkoksidi-ioni, ja molekyylissä on ryhmä, joka stabiloi karbanionia. E1cb-reaktion nimi tuleen sanoista elimination, unimolecular ja conjugate base (unimolekulaarinen eliminaatio, konjugaattiemäs).
Mekanismi

E1cB-reaktiot tapahtuvat molekyyleille, joissa on jokin lähtevä ryhmä. Lähtevä ryhmä voi olla hyvä esimerkiksi halogenidi- tai sulfonaatti-ioni tai huono kuten hydroksi- tai alkoksidi-ionit. Reaktion edellytyksenä on, että lähtevään ryhmään nähden α-asemassa on hapan protoni ja β-asemassa on negatiivista karbanionia stabiloiva elektroneja puoleensavetävä ryhmä kuten karbonyyli-, nitro- tai aromaattinen ryhmä. Emäksenä reaktiossa toimivat sekä heikot että vahvat emäkset. E1cB-reaktion mekanismi on kaksivaiheinen. Ensimmäisesstä vaiheessa emäs ottaa molekyyliltä vastaan lähtevään ryhmään nähden α-asemassa olevan protonin, jolloin muodostuu karbanioni. β-asemassa oleva stabiloiva ryhmä stabiloi karbanionia konjugoitumalla, esimerkiksi karbonyyliyhdisteistä muodostuu enolaatti-ioni. Seuraavassa vaiheessa lähtevä ryhmä irtoaa muodostaen kaksoissidoksen. Esimerkiksi aldolikondensaation viimeinen vaihe on E1cB-reaktio.
E1cB-reaktion kinetiikka

E1cB-reaktion reaktionopeus ja reaktion kertaluku riippuu muodostuvan karbanionin stabiilisuudesta. Usein karbanionin muodostuminen on reaktion hitain eli reaktionopeutta rajoittava vaihe ja lähtevän ryhmän poistuminen on nopea vaihe. Kuvan esimerkkitapauksen nopeusvakio protonin luovuttamiselle eli karbanionin muodostavalle reaktiolle on  k1 ja tälle käänteiselle reaktiolle, jossa karbanionista muodostuu takaisen lähtöaine nopeusvakio on k-1. Lähtevän ryhmän poistumiselle ja kaksoissidoksen muodostumiselle nopeusvakio on k2.
Nyt reaktion nopeuslaki on muotoa
Nyt voidaan erottaa kolme eri tapausta.
(E1cB)anioni: Protonin luvutus on nopea vaihe ja karbanioni reagoi hitaasti eliminaatioruotteeksi (k1>>k2). Tässä tapauksessa toinen vaihe määrää reaktionopeuden ja reaktio on 1. kertaluvun reaktio kinetiikaltaan eikä riipu emäksen konsentraatiosta. Tämä reaktio tapahtuu vain erittäin stabiileille karbanioneille. Ensimmäinen vaihe on käytännössä irreversiibeli.
(E1cB)R: Karbanionin muodostuminen on suhteellisen nopea reaktio, mutta se palautuu takaisin lähtöaineekseen nopeammin kuin se muodostaa eliminaatiotuotetta (k-1>>k2). Tällöin ensimmäinen vaihe on reversiibeli ja reaktionopeus riippuu sekä lähtöaineen ja emäksen konsentraatiosta noudattaen 2. kertaluokan kinetiikkaa. Mikäli liuotin on deuteroitu voi tapahtua isotoopinvaihtoa siten, että myös tuotteessa on deuteriumia.
(E1cB)I: Karbanionin muodostuminen on hidas vaihe, mutta muodostuttuaan karbanioni reagoi hyvin nopeasti eliminaatiotuotteeksi (k2>>k1, k-1). Tällöin ensimmäinen vaihe on käytännössä irreversiibeli ja reaktio noudattaa 2. kertaluvun kinetiikkaa. Isotooppivaihtoa ei tapahdu.
α- ja β-asemat lähtevän ryhmään (LG) nähden
Alatornion vaakuna

Alatornion vaakuna (1952–1972)
Alatornion vaakuna oli Alatornion kunnan tunnus. Vaakunan aiheen käsijousi viittaa pirkkalaisiin ja jahtimatkoihin erämaaluonnossa, ja lohi lohikalastamoihin Tornionjoen suulla.
Vaakunan selitys on ”hopea-sinikatkoisen kilven yläkentässä sininen jännittämätön käsijousi hirsittäin ja alakentässä uiva lohi kokonaan hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Alatornion kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 4. maaliskuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 7. toukokuuta samana vuonna.
Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1973, kun Alatornio liitettiin yhdessä Karungin kanssa Tornion kaupunkiin.
Eburon-jääkausi

| Ajanjakso | Alijakso | Epookki | Milloin oli, miljoonaa vuotta sitten |
| --- | --- | --- | --- |
| Neogeeni | Pleistoseeni | Waal-lämpökausi | 1,20 - 1,45 |
| Neogeeni | Pleistoseeni | Eburon-jääkausi | 1,45 - 1,80 |
| Neogeeni | Pleistoseeni | Tegelen-kausi | 1,80 - 2,40 |
Eburon-jääkausi oli kylmä ajanjakso Pohjois-Euroopassa pleistoseenikaudella noin 1,5-1,8  miljoonaa vuotta sitten.  Samaan aikaan havaittua kylmenemistä Alpeilla kutsutaan nimellä Tonava-jääkausi.
Kausi lienee viilennyt loppua kohden. Kaudella oli neljä kylmää huippua, yhteensä seitsemän lämmintä ja kylmää ilmastovaihetta. Lämpiminä vaiheina Alankomaissa oli viileänlauhkean vyöhykkeen havumetsiä, kylminä kausina avointa puutonta kasvillisuutta. Tegelenin alueelta on löydetty merkkejä kylmän ilmaston aiheuttamasta kryoturbaatiosta. Eburonin faunassa näkyi ensi kertaa jääkauden eläimistöä, mm. Alankomaissa sopuli (Dicrostonyx). Harderwijkissä Hollannissa näkyy Norjasta ja Ruotsista siirtynyttä maa-ainesta, jossa on siluurikauden fossiileja.
Kauden alkuun sijoittuu Olduvain magneettisen tapahtuman loppu. Ukrainassa lisääntyi kauden loppua kohden subarktisen kasvillisuuden määrä. Islannissa oli voimakas jäätiköityminen 1,6 miljoonaa vuotta sitten. Alankomaissa oli merkkejä maan jäätymisestä, mikä viittaa ainakin kohtalaiseen jäätiköitymiseen. Kylminä kausina Alankomaiden lämpimimmän kuukauden keskilämpötila oli 5 °C, viileinä kausina noin 1-12 °C.
Alankomaissa oli lämpiminä kausina vain joillain paikoilla harvinaisena lämpimän ilmaston suosypressejä (Taxodium) ja punapuita (Sequoia). Kausi lämpeni hieman alusta alkaen, ja viileni huomattavasti sekä nopeasti lähellä loppuaan, jolloin anemofiilit ruohot ja mänty yleistyivät, niin kuin koivukin.. hieman ennen kauden loppua se lämpeni niin, että muun muassa vaahtera saapui. Yleensä kautta hallitsivat ruohot ja lauhkean vyöhykkeen puut. Vaahteraa esiintyi jonkin verran kauden lopulla yleistyen. Kauden alussa ja keskivaiheessa oli kasvillisuuden mukaan viileämpää/kosteampaa. Kaudella esiintyi myös keskivaiheella runsaasti heiniä ja loppuvaiheessa saroja. Marunaa oli harvinaisena eniten kauden alussa ja lopussa. Eräässä vaiheessa lähellä kauden loppua anemofiilit ruohot yleistyivät..
Dynamiittidonna

| Dynamiittidonna> Honeymoon Academy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Gene Quintano
Käsikirjoittaja:  Gene Quintano Jerry Lazarus
Tuottaja:  Tony Anthony Paul Maslansky
Säveltäjä:  Robert Folk
Pääosat:  Kim Cattrall Robert Hays
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Fidelity Productions Trans World Entertainment
Levittäjä:  Triumph Films
Ensi-ilta:   Joulukuussa 1989 (video)  6. huhtikuuta 1990  11. toukokuuta 1990
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dynamiittidonna (engl. Honeymoon Academy; myös For Better or for Worse) on Gene Quintanon ohjaama yhdysvaltalainen toiminnallinen draama-/komediaelokuva vuodelta 1989. Draamakomedian pääosissa ovat Kim Cattrall ja Robert Hays. Sivurooleissa ovat muun muassa Leigh Taylor-Young, Jonathan Banks ja Christopher Lee. Dynamiittidonna kuvattiin Espanjassa.
Ohjaaja Quintano laati käsikirjoituksen Jerry Lazarus kanssa. Tony Anthony ja Paul Maslansky olivat elokuvan tuottajia. Dynamiittidonna julkaistiin videolle jo joulukuussa 1989 Ruotsissa. Elokuva pääsi teatterilevitykseen, jolloin ensimmäinen ensi-ilta oli 6. huhtikuuta vuonna 1990 Portugalissa. Kotimaan ensi-ilta Yhdysvalloissa oli 11. toukokuuta 1990.
Juoni

Salainen agentti Chris (Kim Cattrall) menee naimisiin siviili Sean McDonaldin (Robert Hays) kanssa, joka on tietämätön uuden vaimonsa urasta. Kun tuore pari lähtee häämatkalle Madridiin, vaara ja vakoilu odottavat heitä joka tilanteessa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kim Cattrall  | … |  Chris McDonald   |
|  Robert Hays  | … |  Sean McDonald   |
|  Leigh Taylor-Young  | … |  Rouva Doris Kent   |
|  Jonathan Banks  | … |  Pitt   |
|  Christopher Lee  | … |  Lazos   |
|  Charles Rocket  | … |  Alex DeBains   |
|  Jerry Lazarus  | … |  Marls   |
|  Lance Kinsey  | … |  Lance   |
|  Max Alexander  | … |  Sack   |
|  Doris Roberts  | … |  Rouva Nelson   |
|  Gordon Jump  | … |  Herra Nelson   |
|  Judy Toll  | … |  Tina   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen kuvaa Dynamiittidonnaa laiskaksi jenkkihuumoriksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Dynamiittidonna Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Dynamiittidonna Elonet.
Dynamiittidonna AllMoviessa. (englanniksi)
Cynthia Eckert

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Barcelona 1992 | nelonen i.p. |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Tasmania 1990 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Wien 1991 | nelonen i.p. |  |
Cynthia Eckert (s. 27. lokakuuta 1965) on yhdysvaltalainen soutaja. Hän saavutti olympiahopeaa perämiehettömässä nelosessa Barcelonassa 1992. Soulin olympialaisissa 1988 hän sijoittui perämiehellisessä nelosessa viidenneksi. Eckert saacutti maailmanmestaruuskilpailuissa hopeaa kahdeksikossa Tasmaniassa 1990 ja perämiehettömässä nelosessa Wienissä 1991.
Akvarelli

John Singer Sargentin akvarelli All Ave Maria, 1907.
Akvarelli eli vesivärimaalaus on maalaustaiteen laji, jossa käytetään vesiohenteisia läpikuultavia värejä. Väripigmenttien sideaineena käytetään arabikumia, maalauspohjana on yleensä valkoinen tai vaaleasävyinen paperi.
Akvarellista tuli itsenäinen taidelaji Englannissa 1700-luvulla, jolloin maisemamaalauksessa suosittiin akvarellia.
Akvarellivärien tyyppisiä vesiliukoisia värejä käytettiin jo esihistoriassa. Vesivärien kehitykseen ovat vaikuttaneet muiden muassa Albrecht Dürer ja William Turner. Kehityksen tuloksena nykyisinkin käytettävät kuultavat vesivärit eriytyivät peittävistä guassiväreistä. Varhaisin tunnettu eurooppalainen akvarellisti on italialainen renessanssimaalari Raffaello Santi (1483–1520). Ruotsalainen Carl Larsson oli tunnettu 1800-luvun lopun akvarellisti, jonka töille on tunnusomaista herkkä lyijykynäviiva vesivärin alla.
Välineet ja materiaalit > Värit

Vesivärejä valmistetaan sekä nappeina että tuubiväreinä. Väripigmenttien sideaineena niissä käytettyjä liima-aineita ovat tragantti, dekstriini tai arabikumi. Värien liukenevuutta parannetaan lisäämällä niihin esimerkiksi glyseriiniä tai hunajaa, ja kiinnittyvyyttä häränsappiliuoksella.
Välineet ja materiaalit > Maalauspohja

Ihanteellisen akvarellipaperin pinta kestää työstöä ja se myös imee vettä sopivasti.
Riittävän tukevan paperin pintarakenne voi olla karhea tai sileä. Merkitystä on myös paperin paksuudella, jota kuvaa paperin grammapaino per neliö. Kevyehköön ja vähän vettä käyttävään työhön sopii alle 200-grammainen paperi, märkään ja voimakasväriseen työskentelyyn taas käy vähintään 300-grammainen paperi. Paksuimmat yli 600 gramman paperit kuivuvat hitaasti ja kestävät runsasta työstöä.
Puuvillalumppu on akvarellipaperin tavallisin raaka-aine. Ennen teollisesti valmistettujen paperien tuloa suosittiin lujempaa ja kovempaa pellavaa, jolla värit myös näyttävät voimakkaammilta. Puuvillapaperi on parhaimmillaan tehty lumpusta. Käytössä pehmenneet kuidut imevät parhaiten vettä, mutta paperien materiaalina on useimmiten ennestään käyttämätön puuvillalinters. Halvimmissa papereissa on myös happovapaata puukuitua.
Hyvässä akvarellipaperissa on myös sekä massa- että pintaliimaus. Paperimassaan sekoitetun liiman ansiosta värejä voidaan työstää pesemällä pois, pinnan liimaus taas pitää maalatut siveltimenvedot muodossaan. Jo pelkät kuidut riittävät pitämään paperin koossa, joten liimaus liittyy vain työstettävyyteen.
Paperi voi myös olla koneella tai eriasteisesti käsin tehtyä. Käsin viiralla tehty paperi on lujinta, koska kuidut asettuvat sattumanvaraisimmin. Käsin tehdyssä paperissa ei myöskään ole kuitusuuntaa, vaan se on tasalaatuista. Koneellisesti tehdyistä parhaana pidetään rumpuviirapaperia (mould-made), joka jäljittelee käsin tehtyä. Paperimassa liikkuu hitaasti, joten kuidut asettuvat jonkin verran satunnaisemmin, ja reunat ovat käsin tehdyn tapaan rosoiset. Nopeasti toimivalla tasoviirakoneella tehdyissä papereissa reunat ovat leikattuja ja selkeä kuitusuunta vähentää paperin lujuutta.
Välineet ja materiaalit > Siveltimet

Akvarellisiveltimet ovat pehmeämpiä kuin peittävissä maalaustekniikoissa. Arvostetuin materiaali siveltimissä on näätä. Sen erikoisuutena on karva, jonka keskikohta on kärkeä ja tyveä paksumpi. Muodon ansiosta vettä ja siis myös vesiväriä tarttuu näädänkarvaan runsaasti, joten yhdellä vedolla voi maalata pidempään. Karvan muodon ansiosta siveltimessä on myös terävä kärki, jolloin samalla siveltimellä voidaan samalla kertaa maalata sekä suuria pintoja että tarkkoja yksityiskohtia.
Luonnonkuiduista myös oravan ja häränkarva ovat suosittua sivellinmateriaalia. Pehmeä oravankarva pidättää vettä hyvin, mutta ei ole yhtä napakan tuntuinen kuin näädänkarva. Häränkarva on karkeampaa. Halvimpia ovat poninkarvasiveltimet, jotka sopivat parhaiten suurpiirteiseen maalaamiseen.
Luonnonkuitujen ohella akvarellisiveltimiä tehdään myös keinokuidusta, joka tuntuu jäntevältä ja täsmälliseltä maalatessa. Hyvissä keinokuituisissa akvarellisiveltimissä on yleensä näädänkarvasivellintä vastaava muoto, joten samalla siveltimellä voi maalata niin pintaa kuin ohutta viivaa. Karvat eivät kuitenkaan pidätä väriä ja vettä yhtä hyvin kuin luonnonkarva.
Maalaaminen

Akvarellivärit ovat enimmäkseen kuultavia, vaikka esimerkiksi kadmiumpigmentit ovat melko peittäviä. Akvarellin maalaaminen on perinteisesti aloitettu vaaleista sävyistä, jolloin työskentelyä on jatkettu tummemmilla, mutta muukin järjestys soveltuu hyvin, varsinkin jos aluksi maalatut tummat värit eivät ole helposti poishuuhtoutuvia. Kuivuttuaan vesivärimaalaus vaalenee jonkin verran.
Valokohdat luodaan laimentamalla väriä vedellä, jolloin maalauspohja kuultaa läpi, tai jättämällä maalauspohja paljaaksi. Vaaleita sävyjä ei siis sekoiteta valkoisen värin avulla, kuten peittävissä akryyli-, guassi- tai öljymaalauksissa. Läpikuultavassa maalauksessa valkoisella taitettu valokohta olisi sameampi ja vähemmän valovoimainen kuin muut värit, joten se ei kohoa. Akvarellin ilmavuus menetetään helposti, jos peitevärejä ja akvarellitekniikkaa käytetään yhdessä. Harkitusti työskennellen tulos voi silti olla onnistunut, kuten Hugo Simbergillä.
Maalauspohjana on useimmiten valkoinen akvarellipaperi, mutta pohjana voi olla myös pergamentti, papyrus, pohjustettu maalauskangas tai esimerkiksi kananmunan kuori. Akvarelli tehdään usein lyijykynäluonnoksen päälle. Lyijykynäviivat voidaan joko jättää valmiiseen kuvaan, tai pyyhkiä pois pyyhekumilla.
Akvarellimaalauksia

Albrecht Dürer, Johannisfriedhof, noin 1489.
Antoon van Dyck, Englantilainen maisema 1635, vesiväri, guassi sekä muste, 18.9×26.6 cm.
William Blake, kuvitusta Danten Jumalaiseen näytelmään, 1824 - 1827. Lyijykynä, tussi ja vesiväri.
Carl Ludvig Engel, Turun tuomiokirkko, 1814.
Camille Corot, Tutkielma pyhää Sebastiania varten, 1867.
Anders Zorn, Salomonin tyttäret, 1888.
Winslow Homer, Pilvien varjoja, 1890.
Paul Cézanne, Poika punaisessa liivissä, noin 1890.
Gwen John: Cat Cleaning Itself, lyijykynä ja akvarelli 1904–1908.
Carl Larsson, Kesäaamu, 1908.
August Macke, Nainen divaanilla, 1914.
Margret Hofheinz-Döring, Tulva, 1962. Märkää märälle-tekniikkaa tussi- ja akvarellimaalauksessa.
Eduard Tomek, Alaston, 1965.
Kirjallisuutta

Paunila, Marjukka & Ukkonen, Päivi: Akvarellimaalaus. Kustannus Oy Taide 2005, ISBN: 978-951-608-051-5
Isacsson, Arne: Akvarellimaalaus, Tammi 1983.
Zetterberg, Nisse: Akvarellimaalaus. Tarvikkeet ja tekniikka, Otava 1977.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta akvarelli Wikimedia Commonsissa
Maalaustekniikat
| --- | --- |
Sideaineen mukaan::   Öljymaalaus  Temperamaalaus  Akvarelli  Akryyliväri  Fresko  Seccomaalaus  Kalkkimaalaus   Vahamaalaus  Guassi  Pastellimaalaus 
Maalauspohjan mukaan::   Seinämaalaus  Taulumaalaus  Miniatyyrimaalaus 
Värinlevitystavan mukaan::    Pastoosi  Laseeraus  Laveeraus   Impasto  Sumraus   Sgraffito 
Maalausjärjestyksen mukaan::   Alla prima  Grisaille  Kerrosmaalaus  Imprimituuri 
Maalaustyylin mukaan::    Chiaroscuro   Sfumato   Trompe l’œil  Kollaasi   Ulkoilmamaalaus 
Vesivärikuppeja paletissa.
Paperin valmistamista käsin.