stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suur-Merijoen lentokenttä
Historia > Sotilaslentokenttä

Lentotoiminta Suur-Merijoen kartanon maille perustetulla kentällä alkoi maaliskuussa 1930, jolloin paikalle saapuivat ensimmäiset de Havilland D.H.60 Moth -koneet. Varuskunnan upseerikerho sijoitettiin kartanon päärakennukseen ja sitä kutsuttiin jopa Euroopan hienoimmaksi. Vuoden 1933 organisaatiouudistuksessa Suur-Merijoen kenttä sai nimen Lentoasema 5 (LA5) ja kentällä toiminut hävittäjälaivue nimen Lentolaivue 12. Helmikuussa 1934 aloitti toimintansa Lentolaivue 26, joka siirrettiin vuoden 1938 organisaatiouudistuksen yhteydessä Uttiin. Vastaavasti Suur-Merijoelle perustettiin 1. tammikuuta 1938 Lentorykmentti 1, johon kuuluivat Lentolaivue 26:n tilalle saapunut Lentolaivue 10 sekä vastaperustettu Lentolaivue 14. Ilmavoimien rauhanajan kokoonpano hajotettiin lokakuussa 1939, jonka jälkeen talvisodan ajaksi Suur-Merijärvelle jäi vain Lentolaivue 12. Jatkosodan liikekannallepanon yhteydessä 17. kesäkuuta 1941 Lentorykmentti 1 lakkautettiin ja se aloitti toimintansa uudelleen toukokuussa 1942 Aunuksen Karjalassa.
Sodan jälkeen Suur-Merijoen lentokenttä oli tyhjillään ilmeisesti vuoteen 1952 saakka, jolloin Neuvostoliitto perusti sinne teknikkoupseereja ja lentomekaanikkoja kouluttaneen tukikohdan. Toiminta loppui 1990-luvun alussa Neuvostoliiton hajoamisen myötä. Nykyään kentällä on runsaasti sinne hylättyä kalustoa, kuten Mi-8 -helikoptereita.
Historia > Siviili-ilmailu

Aero Oy (nyk. Finnair) aloitti Suomen ensimmäisen sisäisen lentoreitin 1. toukokuuta 1937 Helsingistä Viipuriin. De Havilland D.H.89 Dragon Rapide -koneilla lennettiin Malmin lentoaseman ja Suur-Merijoen välistä tunnin kestänyttä reittiä, jota vuonna 1938 jatkettiin Viipuriin tultaessa vielä Imatralle. Päivittäin oli kaksi lentovuoroa. Kesällä 1939 lennot oli järjestetty niin, että Viipurin ja Tampereen väliä oli Helsingin kautta mahdollista matkustaa edestakaisin saman päivän aikana. Koska Suur-Merijoki oli Ilmavoimien kenttä, suunniteltiin Viipurissa oman rakentamista kaupungin itäpuolelle, mutta sotavuosien johdosta hanke ei milloinkaan toteutunut. Helsingin ja Viipurin väliset lennot jatkuivat aina talvisodan aattoon lokakuuhun 1939 asti.
Suur-Monctonin kansainvälinen lentoasema

Suur-Monctonin kansainvälinen lentoasema (engl. Greater Moncton International Airport, ransk. Aéroport international du Grand Moncton; IATA: YQM, ICAO: CYQM) on kansainvälinen lentoasema Monctonin kaupungissa, New Brunswickin provinssissa, Kanadassa.
Lentoaseman kautta kulkeneiden matkustajien lukumäärä koki voimakasta kasvua vuosien 1997–2008 aikana, matkustajamäärä kasvoi yli 140 prosenttia kyseisenä aikana. Samalla aikavälillä lentorahdin määrä kasvoi 74 prosenttia ja oli vuonna 2007 24 527 tonnia. Lentoasema on maan 18. vilkkain matkustajamäärällä mitattuna.
Historia

Ensimmäinen reittilento Monctonin alueelta lennettiin 11. tammikuuta 1928, lentokone kuljetti postia ja matkustajia Îles-de-la-Madeleine -saarille. Alkuun lentokoneet nousivat kahdesta eri kohteesta Monctonissa, helpomman laskutumispaikan johdosta lennot keskitettiin Léger’s Corneriin. Vuonna 1929 Léger’s Cornerin maa alue siirtyi yksityisen yrityksen omistukseen ja kentälle rakennettiin kaksi kiitotietä ja lentokoneiden korjaushalli. Samana vuonna alkoivat postilennot Prinssi Edwardin saarelle ja Montrealiin.
Monctonin kaupunki kävi vuonna 1936 neuvotteluja Transport Canadan kanssa lentokentän laajentamisesta kansalliseksi lentoasemaksi. Léger’s Corner todettiin kuitenkin sopimattomaksi laajennukselle ja uusi lentoasema rakennettiin sen nykyiselle paikalle, jonne rakennettiin yksi päällystetty ja kaksi sorapintaista kiitotietä.
Toisen maailmansodan aikaan lentoasema toimi Brittiläisestä kansainyhteisöstä saapuvien lentäjäkoulutuskeskuksena. Kentälle rakennettiin myös koneiden korjaushangaari, jossa parhaimmillaan työskenteli yli 1 000 henkilöä. 1940-luvun alkupuolella posti ja matkustaja reittilentoja suoritettiin Charlottetowniin, Montrealiin, Halifaxiin, Sydneyyn, Saint Johniin, Frederictoniin ja Newfoundlandiin.
Vuoden 2001 syyskuun 11. päivän terrori iskujen jälkeen lentoasemalle ohjattiin  Operaatio Keltaisen nauhan aikana 10 lentokonetta ja noin 2 000 matkustajaa.
Nykyinen terminaali rakennus valmistui syksyllä 2002. 19. lokakuuta 2002 kuningatar Elisabet II vieraili lentoasemalla ja vihki lentoaseman kansainväliseksi lentoasemaksi.
Lentoyhtiöt ja kohteet

| Lentoyhtiö | Kohteet |
| --- | --- |
Air Canada Jazz: Halifax, Montreal, Ottawa [kausittainen], Toronto-Pearson
Air Canada Air Georgian kalustolla: Halifax
Continental Express ExpressJet Airlinesin kalustolla: Newark
WestJet: Cancún [kausittainen], Hamilton, Toronto-Pearson
Seinäjoen Mimmiliiga

Seinäjoen Mimmiliiga (SeMi) on vuonna 1971 perustettu seinäjokinen naisten jalkapallon erikoisseura, joka on keskittynyt nais- ja tyttöjalkapalloiluun. SeMi on pelannut kaudella 1996 naisten pääsarjassa SM-sarjassa, mutta oli siellä vain yhden kauden ja putosi jäätyään sarjassa 10:nneksi.  Kausilla 2021 ja 2022 SeMin edustusjoukkue pelasi valtakunnallista Naisten Kakkosta. Seuran jäsenmäärä on noin 300 ja seuran puheenjohtajana toimii Erja Sillankorva-Vikki.
Suomen kenraalikuvernöörin kanslia

| Kenraalikuvernöörin kanslia |
| --- | --- |
Perustettu:  1808
Lakkautettu:  1918
Kenraalikuvernöörinkanslia oli Suomen kenraalikuvernööriä avustava virasto, joka toimi vuosina 1808–1918. Kanslia välitti Pietarin valtiosihteerinvirastosta ja muilta viranomaisilta tulleet asiakirjat senaatille. Kanslia teki myös käännöstöitä. Kanslia sai menosäännön vuonna 1812 ja ohjesäännön 1884.
Kansliassa oli pääsääntöisesti kaksi osastoa ja siellä työskeneli pääsääntöisesti toistakymmentvä virkamiestä. Ensimmäiset virkamiehet tulivat Viipurin kuvernementtihallinnosta, mutta 1840-luvulla pääasiassa Suomen alueelta. Kanslia oli 1900-luvun alkuvuosiin saakka suomalaisten juristien hallitsema virasto, mutta sen sisäisenä kielenä oli kuitenkin Venäjä aina 1880-luvulle asti.
Kanslian johtajat

Seuraavat henkilöt toimivat kenraalikuvernöörinkanslian johtajina:
Kenraalikuvernöörin siviilkanslia
1808–1809: Gustaf Wilhelm Ladau
1809: Drevnovski
1809: Fabian Orraeus
1809–1810: Gustaf Wilhelm Ladau
Kenraalikuvernöörin kanslia
1810–1829: Henrik Rudolf Elfving
1830–1835: Carl Andreas Merlin
1835–1840: Ernst Bernhard von Weissenberg
1840–1843: vt. Casimir von Kothen
1843–1846: Casimir von Kothen
1846–1854: Mauritz Wilhelm Nordenheim
1854–1856: Carl Edvard Walleen
1856–1857: vt. Samuel Henrik Antell
1857–1858: Samuel Henrik Antell
1858–1865: Clas Herman Molander
1865–1874: Robert Isidor Örn
1875–1882: Fredrik Lerche
1882–1890: Sven Wilhelm Hougberg
1890–1892: vt. Theodor Frithiof Blåfield
1892–1895: Theodor Frithiof Blåfield
1894–1900: vt. Alexander Joakim von Minkwitz
1900–1906: Frans Albert Seyn
1906–1909: Theodor Knipovitš
1906–1907: vt. Erik Berg
1910–1911: Platon Ivanovitš Ivanov
1911–1913: Mihail Borovitinov
1913–1914: Dmitri Petrovitš Kadomski
1915–1917: Nikolai Nikolajevitš Gorlov
1917: vt. Konstantin Reinhold Sventorzetski
1917–1918: vt.  Karl Emil Berg
1918:  vt. Hans Henrik Brummer
St. Gallen-Altenrheinin lentoasema

Lentoasema sijaitsee Alter Rhein -joen suistossa ja Bodenjärven etelärannalla.
St. Gallen-Altenrheinin lentoasema (IATA: ACH, ICAO: LSZR) (saks. Flugplatz St. Gallen-Altenrhein) on lentoasema Koillis-Sveitsissä Itävallan rajalla Alter Rhein -joen länsirannalla. Lentoasema sijaitsee Sankt Gallenin kantonissa Thalin kunnassa Altenrheinin kylässä. Se oli vuonna 2017 matkustajamäärältään Sveitsin kuudenneksi suurin lentoasema.
Omistaja

Lentoaseman omistaja ja ylläpitäjä on yksityinen Airport Altenrhein AG.
Historiaa

Lentoasema on aloittanut toimintansa vuonna 1927 Dornierin lentokonetehtaan yhteydessä.
Matkustajamäärä

Lentoaseman vuosittaiset matkustajamäärät ovat vuosina 2000–2017 vaihdelleet 70 000:sta 120 000:een.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Vuonna 2018 lentokentältä oli lentoasemayhtiön tytäryhtiön Fluglinie People’sin säännöllinen liikenne Wieniin sekä lentoja useisiin Välimeren lomakohteisiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta St. Gallen-Altenrheinin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Lentoaseman verkkosivut (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Flugplatz St. Gallen-Altenrhein
Käännös suomeksi
Shigeru Morioka

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Shigeru Morioka
Syntymäaika: 12. huhtikuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Ehime, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Keskikenttäpelaaja
Pituus: 174 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1992–1998 1999 2000–2001 2002–2005 2006–2008 | Gamba Osaka Kyoto Purple Sanga Vissel Kobe Gamba Osaka Banditonce Kakogawa | 129 (15) 15 (2) 18 (2) 48 (3) 36 (9) |
Maajoukkue
| 1996 | Japani U-23 | 1 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Shigeru Morioka (jap. 森岡 茂, Morioka Shigeru; s. 12. huhtikuuta 1973 Ehime) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Morioka kuului Japanin U-23 joukkueeseen kesäolympialaisissa 1996, joissa Japani putosi ensimmäisellä kierroksella.
Suur-Matinkylä

| Suur-Matinkylä |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Suur-Matinkylä korostettuna.
Kaupunki:  Espoo
Koordinaatit:  60.2194°N, 24.8135°E
Pinta-ala:  15,2 km² 
Väkiluku:  47 376   (31.12.2023)
Väestötiheys:  2 877 as./km²
Kaupunginosat:  Henttaa Matinkylä Olari
Suur-Matinkylä (ruots. Stor-Mattby) on Espoon suuralue, joka koostuu Henttaan, Matinkylän ja Olarin kaupunginosista.
Suur-Matinkylässä asuu 43 731 henkilöä (2019), josta Matinkylän alueella asuu 21 599 henkeä (49,3 % väestöstä), Olarin alueella 15 874 henkeä (36,2 %) ja Henttaa-Suurpellon alueella 6 258 henkeä (14,3 %).
|  | Alue | Väkiluku |
| --- | --- | --- |
| 31 | Matinkylä | 21599 |
| 311 | Matinmetsä | 4748 |
| 312 | Tiistilä | 5529 |
| 313 | Matinlahti | 6517 |
| 314 | Matinkylän keskus | 3539 |
| 315 | Nuottaniemi | 1265 |
| 32 | Olari | 15874 |
| 321 | Friisilä | 2842 |
| 322 | Olarinmäki | 6849 |
| 323 | Kuitinmäki | 6183 |
| 33 | Hentaa-Suurpelto | 6258 |
| 331 | Henttaa | 1246 |
| 332 | Suurpelto | 5012 |
Pinta-alaa suuralueella on 15,2 neliökilometriä, ja se on 4,9 % Espoon kokonaispinta-alasta. [lähde? ]
Suur-Matinkylän naapurisuuralueita ovat Suur-Espoonlahti, Suur-Tapiola ja Vanha-Espoo. Matinkylä ja Olari ovat Suur-Matinkylän aluekeskukset. [lähde? ]
Kuvia

Kauppakeskus Iso Omena Länsiväylältä
Matinkylän kerrostaloja
Olarin kerrostaloja
Puolarmetsä
Suurpellon voimanjohtopylväs
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suur-Matinkylä Wikimedia Commonsissa
Sellokonsertto (Prokofjev)

Sergei Prokofjev sävelsi sellokonserttonsa e-mollissa (op. 58) vuosina 1933–1938. Teos esitettiin ensimmäistä kertaa Moskovassa 26. marraskuuta 1938. Sellistinä oli Lev Berezovski ja orkesterina Aleksandr Melik-Pašajevin johtama Valtion sinfoniaorkesteri.
Konsertto on kolmiosainen.
Materiaalin pohjalta syntyi myöhemmin Sinfonia concertante sellolle ja orkesterille (op. 125).
Kokoonpano

sello
2 huilua
2 oboea
2 klarinettia
2 fagottia
2 käyrätorvea
2 trumpettia
tuuba
patarummut
lyömäsoittimia: symbaalit, kastanjetit, bassorumpu, pikkurumpu, tamburiini
jouset
Seija Paasonen

| Seija Paasonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. marraskuuta 1959 (ikä 64) Ristiina
Ammatti:  meteorologi
Seija Paasonen (s. 16. marraskuuta 1959 Ristiina) on suomalainen luonnontieteilijä ja tietokirjailija. Hän aloitti työnsä Ilmatieteen laitoksella opintojensa loppuvaiheessa; sivutoimenaan hän työskenteli Yleisradion meteorologina vuodesta 1983. Vuonna 1995 Paasonen siirtyi Yleisradion vakituiseksi säätieteilijäksi - hänet oli pyydetty mukaan perustamaan säätoimitusta. Hänen toimenkuvanaan on ollut säätoimituksen esihenkilö eli päämeteorologi. Hän jäi Yleltä eläkkeelle helmikuun lopussa 2024, mutta oli jättänyt lähetykset taakseen jo vuonna 2022, keskittyen esihenkilötyöhön.
Televisiometeorologin uransa ohella Paasonen on kirjoittanut ilmastoon ja säähän liittyviä teoksia.
Keväällä 2018 julkaistiin Paasosen kirja Taiteilijoiden taivaat. Siinä Paasonen analysoi meteorologin näkökulmasta 1 863 maalausta jotka edustavat eri kulttuureja, tyylisuuntia ja aikakausia. Eräs hänen suosikkimaalauksistaan on Eero Järnefeltin Syysmaisema Pielisjärveltä, joka sisältää moninaisia säätieteellisiä tapahtumia. Luku 1863 on niin ikään Järnefeltin synnyinvuosi.
Lapsuutensa Paasonen vietti Ristiinassa sijaitsevalla maatilalla; hän oli viisilapsisen katraan toiseksi vanhin.
Aiheesta muualla

Pohjalainen: Meteorologi paneutui maalausten esittämiin sääilmiöihin –  Seija Paasonen tutkii taiteilijoiden taivaita uudessa kirjassaan (8.5.2018)
Helsingin Uutiset: Suosikkimeteorologi löysi uuden innostuksen – tutkinut jo 1800 maalausta Suomesta (9.6.2016)
Ursa.fi: Pilvisyyden ennustaminen
Sinovino

| Sinovino Синовино |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Venäjä
Alue:  Pihkovan alue
Piiri:  Sebežin piiri, Pustoškan piiri
Koordinaatit:  56°29′46″N, 28°59′13″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Sinovitsan valuma-alue
Laskujoki:  Sinovitsa Argeikovoon 
Järvinumero:  01030000111102000026110
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  136 m  mpy. 
Pituus:  1,7 km 
Leveys:  1,5 km 
Pinta-ala:  1,29 km² 
Tilavuus:  0,012 km³ 
Keskisyvyys:  9,2 m 
Suurin syvyys:  19,7 m 
Valuma-alue:  3,3 km² 
Saaria:  3 
 fiSinovino 
Sinovino (ven. Синовино) on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Sebežin- ja Pustoškan piirissä.
Maantietoa

Järvi on 1,7 kilometriä pitkä, 1,5 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,29 neliökilometriä eli 129 hehtaaria. Järvi sijaitsee alueella, joten myös järvessä on runsaasti harjujaksoista johtuvia topografisia piirteitä kuten runsaasti lahtia, niemiä, ilmakuvissa erottuvia matalikkoja ja saaria. Pisin harjujakso ylittää järven pohjaa pitkin sen itäosassa ja se jakaa järven kahdeksi järvialtaaksi. Ne osat, jotka harjujaksosta pilkistävät vedenpinnan yläpuolelle, muodostavat suurimman saaren, niemen ja matalikkoja. Itäinen järvenosa on pitkä ja kapea ja sen pohjoispäässä on pitkiä ja kapeita niemiä ja lahtia rinnakkain. Läntinen järvenosa on pinta-alaltaan noin viisinkertainen ja sen keskellä on matalikolla kaksi saarta. Suurin saari on 600 metriä pitkä ja yli 150 metriä leveä. Saarien yhteispinta-ala on 7,3 hehtaaria. Järven ympäristö on metsämaata ja sen rannat ovat paikoin soistuneita. Järvi on asumaton ja lähin kylä Lobatši (ven. Лобачи) sijaitsee kilometrin päässä tien varressa ja laajan soranottokuopan vieressä. Suuri osa järveä kuuluu Sebežin piirin alueelle ja loput siitä kuuluu Pustoškan piirille.
Luontoarvoja

Järvessä elää ainakin hauki, ahven, särki, muikku, Coregonus maraenoides, säyne, suutari, made, kiiski, sorva, rantanuoliainen, mutakala, törö, salakka, ruutana ja simppu, sekä jokirapua, jota on niukasti. Kivikkoisen järven pohja on hiekkaa, jonka joukossa on silttiä.
Vesistösuhteita

Sinovino sijaitsee Sinovitsan (ven. Синовица tai Sanovnitsan ven. Сановница) valuma-alueella. Sinovitsa on Velikajan sivujoki ja se kuuluu luonnollisesti Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen.
Järvi sijaitsee Sinovitsan latva-alueella ja sen vieressä on kolme järveä tai lampea, joita erottaa Sinovinosta kapea harjun muodostama kannas. Tällaisia ovat luoteis- ja koillispäässä sijaitsevat lammet ja lounaispäässä sijaitseva Argeikovo. Ainakin luoteispään järvestä on laskuoja Sinovinoon. Lähellä sijaitsee lisäksi viisi muuta pikkulampea. Järven valuma-alueen koko on lähteestä riippuen 3,7  tai 3,3 neliökilometriä . Järven laskuojaa  ei ole piirrettynä karttoihin, joten sen kulku jää tuntemattomaksi.
Huomautuksia

1 2  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Синовино, jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
1 2 3 4 5 6  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus, asutus ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
↑  Järven tilavuus on laskettu kertomalla järven pinta-ala sen keskisyvyydellä.
Käännös suomeksi
Stig Synnergren

| Stig Synnergren |
| --- | --- |
 Synnergren vuonna 1974.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1915 Överluleå, Ruotsi
Kuollut: 28. huhtikuuta 2004 (89 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  upseeri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ruotsi
Komentajuudet:  Ruotsin puolustusvoimat (1970–1978)
Sotilasarvo:  kenraali
Stig Gustaf Eugén Synnergren (25. helmikuuta 1915 Överluleå – 28. huhtikuuta 2004 Tukholma) oli ruotsalainen kenraali, joka toimi Ruotsin puolustusvoimien komentajana vuosina 1970–1978. Synnergrenin aikana Ruotsin puolustusvoimissa otettiin käyttöön Viggen-hävittäjät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stig Synnergren Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Nils Swedlund | Ruotsin puolustusvoimien komentaja 1970–1978 | Seuraaja: Lennart Ljung |
Stig Weckman

| Stig Albert Oskar Weckman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1902 Oulu
Kuollut: 15. lokakuuta 1956 Kööpenhamina
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimitusjohtaja
Arvonimi: Vuorineuvos
Vanhemmat:  Reinhold Weckman ja Elin Johanna Snellman
Puoliso:  Johanna Emmy Sophie Frosterus
Stig Albert Oskar Weckman (5. heinäkuuta 1902 Oulu – 15. lokakuuta 1956 Kööpenhamina) oli suomalainen tekniikan tohtori ja Kemi Oy:n toimitusjohtaja.
Weckmanin vanhemmat olivat eversti, toimitusjohtaja Johan Reinhold Weckman ja Elin Johanna Snellman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1920 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1927 sekä väitteli tekniikan tohtoriksi 1932.
Weckman oli Kemi Oy:n palveluksessa vuodesta 1934 toimien yhtiön yli-insinöörinä 1934–1936 ja toimitusjohtajana 1937–1952. Hän oli myös yhtiön johtokunnan puheenjohtaja 1947–1953. Lapin sodan jälkeen Weckman osallistui aktiivisesti Lapin jälleenrakennustoiminnan johtamiseen ja hän sai suurelta osin näistä ansioista vuorineuvoksen arvon 1948.
Weckman johti Kemi-yhtiötä varovaisesti ja perinteisessä patruunahengessä. Työrauha ostettiin yleistä tasoa korkeammille palkoilla mutta Weckmanin kauteen osui kuitenkin kesällä 1949 tapahtunut Kemin lakkoliike. Vuonna 1950 Weckman hankki yhtiölle suuren lainan investointeja varten, mutta tämän seurauksena yhtiö velkaantui pahoin ja lopulta sen omistus jouduttiin Suomen Pankin asettamien ehtojen mukaisesti järjestelemään uudelleen. Uudelleenjärjestelyjen seurauksena myös Weckman menetti paikkansa ja hänen seuraajakseen toimitusjohtajana tuli Aulis Kairamo.
Jätettyään Kemi Oy:n Weckman muutti Kööpenhaminaan Finncellin ja Finnboardin sikäläisen agentuurin johtajaksi. Stig Weckman kuoli Kööpenhaminassa kolmen vuoden kuluttua 54 vuoden ikäisenä.
Stig Weckman oli naimisissa vuodesta 1928 professori Sigurd Frosteruksen tyttären Johanna Emmy Sophie Frosteruksen kanssa.
Sellokonsertto nro 2 (Merikanto)

Sellokonsertto nro 2 on Aarre Merikannon vuonna 1941 alun perin d-mollissa säveltämä sellokonsertto, josta hän teki uudistetun version kolme vuotta myöhemmin ilmoittaen itse säveltäneensä sen "täysin uudelleen". Teos edustaa uusklassista tyyliä, jonka säveltäjä oli omaksunut 1930-luvulla. Siihen on kuitenkin yhdistetty pelkistettyjä kansallisromanttisia piirteitä.
Teos kantaesitettiin Helsingissä 1949.
Osat

Allegro
Andante
Vivace
Andante-osassa keskeistä on laulavuus; tanssillinen, aiempiin osiin verrattuna keveä finaali seuraa sitä ilman taukoa.
Sennaja ploštšadin metroasema

Sennaja ploštšad (ven. Сеннáя плóщадь) on yksi Pietarin metron asemista. Se avattiin 1. heinäkuuta 1963.
Sellokonsertto (Lalo)

Édouard Lalo sävelsi sellokonserttonsa d-mollissa vuonna 1877. Sen kolmessa osassa kuuluvat espanjalaiset vaikutteet. Lalo sävelsi konserton sellisti Adolphe Fischerille, joka myös kantaesitti teoksen Pariisissa joulukuussa 1877. Teoksen levyttäneisiin kuuluvat Yo-Yo Ma, Jacqueline du Pré ja Maria Kliegel.
Kokoonpano

sello
2 huilua
2 oboea
2 klarinettia
2 fagottia
4 käyrätorvea
2 trumpettia
3 pasuunaa
patarummut
jouset
Steel Wheels

| Steel Wheels The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 29. maaliskuuta –  29. kesäkuuta 1989
 Julkaistu: 29. elokuuta 1989
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Chris Kimsey, Mick Jagger, Keith Richards
 Tyylilaji: rock, hard rock
 Kesto: 53.03
 Levy-yhtiö: Rolling Stones, Virgin
Listasijoitukset
  1. (15. syyskuuta 1989)   1. (2 viikkoa, viikko 36, 1989)   2. (syyskuu 1989)   2. (1989)   2. (6. syyskuuta 1989)   2. (10. syyskuuta 1989)   2. (elokuu 1989)   3. (1989)   6. (1989)   7. (3. syyskuuta 1989)
The Rolling Stonesin muut studioalbumit
| Dirty Work 1986 | Steel Wheels 1989 | Voodoo Lounge 1994 |
Singlet albumilta Steel Wheels
 ”Mixed Emotions” Julkaistu: 17. elokuuta 1989  ”Rock and a Hard Place” Julkaistu: 4. marraskuuta 1989  ”Almost Hear You Sigh” Julkaistu: tammikuu 1990  ”Terrifying” Julkaistu: 1990
Steel Wheels on The Rolling Stonesin vuonna 1989 julkaistu studioalbumi. Albumi on yhtyeen viimeinen, jolla soittaa basisti Bill Wyman. Albumi on myös ainoa yhtyeen studiolevy, joka on saavuttanut myynnillään kultalevyn Suomessa.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Mick Jagger ja Keith Richards ellei toisin mainita.
Sad Sad Sad – 3.35
Mixed Emotions – 4.39
Terrifying – 4.53
Hold on to Your Hat – 3.32
Hearts for Sale – 4.40
Blinded by Love – 4.37
Rock and a Hard Place – 5.25
Can't Be Seen – 4.10
Almost Hear You Sigh – 4.37 (säv. Jagger, Richards, Steve Jordan)
Continental Drift – 5.14
Break the Spell – 3.07
Slipping Away – 4.30
Kokoonpano > The Rolling Stones

Mick Jagger – laulu, taustalaulu, sähkökitara, akustinen kitara, huuliharppu
Keith Richards – sähkökitara, taustalaulu, akustinen kitara, laulu, klassinen kitara
Charlie Watts – rummut
Ron Wood – sähkökitara, basso, taustalaulu, akustinen kitara, dobro
Bill Wyman – basso
Kokoonpano > Vierailijat

Chuck Leavell – urut, piano, kosketinsoittimet
Matt Clifford – kosketinsoittimet, piano, sähköpiano, klavinetti, harmoni
Lisa Fischer – taustalaulu
Bernard Fowler – taustalaulu
Sarah Dash – taustalaulu
Phil Beer – mandoliini, viulu
Luis Jardim – lyömäsoittimet
Roddy Lorimer – trumpetti
Sonia Morgan – taustalaulu
Tessa Niles – taustalaulu
The Kick Horns – vaskipuhaltimet
Master Musicians of Jajouka with Bachir Attar Farafina – afrikkalaiset/marokkolaiset instrumentit
Arvostelut

Allmusic () linkki
Rolling Stone () linkki (Arkistoitu – Internet Archive)
Sharron Matthews

Sharron Matthews vuonna 2018.
Sharron Matthews on kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa roolistaan ​​Flo Chakowitzinä televisiosarjassa Draken etsivätoimisto, josta hän sai draamasarjojen parhaan naissivuosan Canadian Screen Award -ehdokkuuden vuosina 2019 ja 2021.
Filmografia > Elokuvat

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- |
| 2004 | Mean Girls | Sihteeri Joan |  |
| 2005 | Cinderella Man | Lady |  |
| 2006 | Take the Lead | Neiti Rosemead |  |
| 2007 | Hairspray | Herra Pinkyn kassanhoitaja |  |
| 2008 | Camille | Ensihoitaja |  |
| 2017 | The Curse of Buckout Road | Konstaapeli Cheryl Kellog |  |
Filmografia > Televisiosarja

| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Nimi | Televisiosarjat> Rooli | Televisiosarjat> Jakson nimi / jaksojen määrä |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 & 2022 | Murdochin murhamysteerit | Neiti Williams | Kaksi jaksoa |
| 2017– | Draken etsivätoimisto | Flo Chakowitz | 38 jaksoa |