stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päällikkökunta
Trobriandit

Uudesta Guineasta itään sijaitsevilla Trobriandien saarilla asuneet trobriandit olivat jakautuneet matrilineaarisiin heimoihin ja alaheimoihin. Trobriandit olivat sotaisia ja kävivät suuria, julmia sotia. Kauppa- ja sotaretket ulottuivat jopa 150 kilometrin päähän. Trobriandien päälliköiden asema oli perinnöllinen. Vain sotilaallinen tappio ajoi päällikön pois virastaan. Mahtavin päällikkö hallitsi yli kymmentä kylää, joissa asui tuhansia ihmisiä. Rikkaimmilla ja suurimmilla alaheimoilla oli perinnöllinen päällikkyys, alaheimojen suurpäällikölle alisteisuus johtui muinaisista valloitussodista. Vain päälliköillä oli simpukankuoria koristeena arvonmerkkeinä ja päällikön pään piti aina olla muiden yllä. Kun päällikkö tuli, ihmiset pudottautuivat alas vilpoloistaan. Päällikön asema pohjautui kykyyn tarjota lahjoja. Tämä taas pohjautui suku- ja avioliittoihin enemmän kuin aseelliseen pakkovaltaan. Suurpäälliköllä oli vaimoinaan useiden alaheimojen päämiesten sisaria. Sisaret saivat veljiensä keräämää jamssia pakollisen tavan mukaan, ja veivät tämän jamssin päällikölle. Tämä jamssi jaettiin edelleen suurissa juhlissa. Osa päällikölle saapuneesta jamssista meni kanootinrakentajille, poppamiehille ja palvelijoille.
Väestötiheys oli noin 25 as/km². Päälliköt eivät kyenneet varastoimaan jamssia pitkiä aikoja, koska se mätänee 3–4 kuukaudessa. Tällöin jamssia ei voitu varastoida ja jaelle suurta määrää, ja päällikön valta pysyi rajallisena. Vertailun vuoksi Pohjois-Amerikan  matrilineaaristen ja matrilokaalisten cherokeiden korkein päällikkö mico keräsi sadonkorjuun aikana maissia, papuja ja kurpitsaa "micon aittaan" ikään kuin vapaaehtoisena verona. Micolla oli pääkylässään suuri pyöreä maja, missä hän neuvotteli muiden kylien kanssa kylien asioista, ja jossa pidettiin juhlia. Vaikka micon asema olikin korkea, hän saattoi kulkea muiden ihmisten joukossa toisin kuin trobriandien päällikkö.
Aiheesta muualla

Social Change: World Historical Social Transformations (Arkistoitu – Internet Archive)
Korkia-Mauran jääluola

Korkia-Mauran jääluola on Lapissa Inarijärven eteläosan saaressa sijaitseva luola, jossa jää säilyy yleensä yli kesän sulamatta. Luola on lajissaan Suomen suurin.
Sijainti

Inarinjärven Korkia-Mauran (Korkia-maura) saari on Veskoniemen lähellä noin 18 km Ivalosta pohjoiseen ja Nanguniemestä luoteeseen. Korkia-Mauran saarelle pääsee kesällä veneellä Veskoniemen lomakylästä.
Luola

Koko luola sisäänpääsyineen on 15 m pitkä, yli 1 ja maksimissaan 3,5 m leveä ja 1,5–4 m korkea. Luolan kattona on kivenlohkareita. Luolaan pääsee 5 m:n pituisesta tunnelista, ja itse luolan lattia on 10 m pitkä ja 3,5 m leveä.
Jää

Huoneen lattia on 2-4 m paksu jää, jonka pituus on 9 m ja leveys 3,5 m. Myös luolan perällä olevien lohkareiden välejä on jäässä. Inarinjärven vesi jäätyy 3-4 m paksuksi talvella. Keväällä jää yhä paksunee, kun lumen sulamisvedet valuvat luolaan. Ilmaston lämpeneminen ja turistivierailut ovat sulattaneet jonkin verran jääluolan jäitä 2000-luvulla. Niinpä jää on ohentunut 2010-luvulla, jolloin järven pinnan yllä oleva sulamisvesijää on kadonnut.
Luolaa on käytetty 1600-luvulta alkaen kalakellarina.
Joidenkin väitteiden mukaan jää olisi pysynyt sulamattomana ainakin 500 vuoden ajan. Jääpeite olisi muodostunut pienenä jääkautena joka alkoi noin 1450.
Suomessa on muitakin jääluolia, mutta niiden jää pysyy sulamatta vain joinain kesinä. Esimerkiksi Posion Korouoman Karhunpesässä jääkerros, joka syntyy talvella, pysyy sulamattomana usein elokuulle ja vain joinakin vuosina vuoden ympäri.
Kaarlo Koroma

Kaarlo (Kalle) Vilhelm Koroma (ent. v:een 1929 Forsblom)  (4. maaliskuuta 1908 Helsinki – 29. kesäkuuta 2000) oli taidemaalari, kuvataiteilija ja majuri evp. Koroma opiskeli Vapaassa Taidekoulussa iltakurssilla vuosina 1947–1948. Hän debytoi Turussa vuonna 1936. Kaarlo Koroma oli Viipurin taiteilijaseuran merkittävä jäsen. Kaarlo Koroma johti Kuvataiteilijaseniorit ry:n perustamista vuonna 1970. Koroma oli naimisissa Maria o.s. Alasen kanssa ja myöhemmin jäätyään leskeksi Kira o.s. Reinikaisen kanssa.
Koroma maalasi maisemia ja rakenteellisia kaupunkikuvia. Professorin arvonimen hän sai vuonna 1976.
Koroma osallistui lukuisiin Suomen Taideakatemian sekä Suomen taideyhdistyksen kiertonäyttelyihin ja Nuorten näyttelyihin. Hän oli myös mukana muun muassa Suomen Taiteilijain näyttelyissä ja Kuvataiteilijaseniorien näyttelyissä. Hän piti myös lukuisia yksityisnäyttelyitä Turussa, Helsingissä ja Tampereella. Ulkomailla hän osallistui taidenäyttelyihin Tukholmassa, Bukarestissa, Constantassa, Rostockissa, Roomassa, Biarritzissä, Pariisissa, Lontoossa, Ovariossa Portugalissa, Firenzessä, Napolissa, Palazzo Manifestazionessa Italiassa, Göteborgissa, Oslossa sekä kiertonäyttelyyn Intiassa.
Koroman teoksia on nähtävillä Amos Andersonin taidemuseossa, Tampereen nykytaiteen museossa, Wäinö Aaltosen museossa, Helsingin ja Turun kaupunkien kokoelmissa, Helsingin yliopistossa, Sihtolan, Wihuri säätiön, Yrjö A. Jäntin ja Viipurin taiteen ystävien kokoelmissa. Ulkomailla hänen taidettaan on Kunsthallessa Rostockissa ja Templar Housessa Roomassa.
Koroma oli upseerina puolustusvoimissa vuosina 1948–1956.
Kirjalliset työt

Kaarlo Koroma on toimittanut mm. "Suomen Kuvataiteilijat" vuonna 1962, "Suomen Taiteilijaseura 1864–1964", "Maecenas-Kilta 20 vuotta" ja Vollmerin Künstlerlexikonin Suomen osan: "Suomen taidetta 1950-luvulla". Suomen Taide -vuosikirjat hän on toimittanut vuosilta 1961-1969 sekä Taidemaalariliiton 50-vuotishistoriikin. Hän oli myös Taide-lehden toimittaja vuosina 1959-1969 sekä toimitti lukuisia muitakin taidetta koskevia julkaisuja. Koroma on kirjoittanut myös kirjan "Viipurin taiteilijaseura 1930-1980".
Aiheesta muualla

Helsingin yliopistomuseo - Taidekokoelman syntyhistoriaa
Kirjav@ – Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Kaarlo Koroma
Uudelle taipaleelle – TSL 60-vuotta, julk. Työväen Sivistysliitto, 1979
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kalevi Korsman

Kalevi Allan Korsman (8. helmikuuta 1939 Ulvila – 1. huhtikuuta 2019 Vihti) oli suomalainen geologi.
Hän työskenteli Geologian tutkimuskeskuksessageologina 1967–1993, toimi kallioperäosaston osastonjohtajana 1993–1997 sekä tutkimusprofessorina 1998–2002. Väitöskirjan ohella hänellä on noin 55 julkaisua geologian ja mineralogian alalta.
Tutkimustyössään Korsman erikoistui Fennoskandian geologiaan ja prekambrisiin kiviin. Hän teki paljon yhteistyötä venäläisten tutkijoiden kanssa, ja vuonna 1999 hänet kutsuttiin Venäjän Luonnontieteiden akatemian jäseneksi.
Korsmanin puoliso on Sirkka Inkeri Salminen, ja heillä on kaksi lasta.
Julkaisut

Progressive metamorphism of the metapelites in the Rantasalmi-Sulkava area, southeastern Finland. Diss. 1977.
Korsman, Kalevi – Scheinin, Barbro: Jakob Johannes Sederholm: Geolog, humanist och sanningssökare. Finska vetenskaps-societeten, 2007. ISBN 978-951-653-348-6
Hanna Korsberg

Hanna Korsberg (s. 24. helmikuuta 1970 Äänekoski) on suomalainen teatteritieteen professori. Hän on ollut Helsingin yliopiston professori vuodesta 2008.
Korsberg on ennen professuuria Helsingin yliopistossa tehnyt sijaisuuksia teatteritieteen oppiaineessa professorina 2008 sekä ollut assistenttina 1996–1997 ja 2000–2001 ja yliopistonlehtorina 2004–2007.
Korsbergin tutkimuksen pääkohteita ovat olleet teatterihistoria, historiografia ja esitystutkimus. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1996 ja väitteli tohtoriksi 2004 teatteritieteen alalta tutkimuksella Politiikan ja valtataistelun pyörteissä: Suomen kansallisteatteri ja epävarmuuden aika 1934-1950.
Korsberg on toiminut Minna Canthin seuran puheenjohtajana vuodesta 2019.
Teokset

Tyhjille tuoleille, täysille katsomoille: Riihimäen näyttämö/teatteri 50 vuotta, Hanna Korsberg. Riihimäki: Riihimäen teatteri, 1996 ISBN 952-90-8163-4.
Politiikan ja valtataistelun pyörteissä: Suomen kansallisteatteri ja epävarmuuden aika 1934-1950, Hanna Korsberg. Like, 2004 ISBN 952-471-320-9. – Väitöskirja Helsingin yliopisto.
Vallankumousta lavastamassa: valtion teatterikomitea 1945–1946, Hanna Korsberg. Like, 2004 - (Pienten teatterikirjojen sarja.). ISBN 952-471-414-0.
Ibsen Suomessa, Hanna Korsberg (toim.). Like, 2006 ISBN 952-471-868-5.
Teatterin lumoissa: Ida Aalberg -säätiön viisi vuosikymmentä, toimittanut Hanna Korsberg. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768 ; 1142.).
Korjausrakentaminen

Peruskorjausta kipeästi kaipaava silta.
Utajärven kirkon korjaus kesällä 2009.
Korjausrakentaminen eli saneeraus tarkoittaa olemassa olevan rakennuksen tai muun rakennelman laajaa yhdellä kertaa tapahtuvaa korjaamista tai muuttamista. Rakennuksen tai muun rakennelman kestoiän aikana näin laajoja toimia tehdään vain muutaman kerran. Korjausrakentamiseen liittyy usein rakenteiden ja laitteiden kunnossapitoa, jota tehdään myös kiinteistön ja rakenteiden hoitoon liittyvänä työnä.
Korjausrakentamisen toiminnot

Sen mukaan onko korjausrakentamisen tavoitteena muuttaa, kasvattaa vai säilyttää rakennusta tai rakennelmaa, toiminnot voidaan jakaa seuraavasti:
peruskorjaus on korjausrakentamista, jossa rakennelma korjataan yhtä hyväksi kuin se oli uutena.
perusparannus pyrkii ylittämään rakennelman aiemman laatutason ja tekemään toiminnallisuuden entistä paremmaksi
uudistaminen modernisoi esimerkiksi tilajakoa, rakennusosia tai laitteistoja,
lisärakentaminen laajentaa pinta-alaa rakennuksen tai rakennelman sisä- tai ulkopuolelle tehtävin uusin rakentein,
konservointi pyrkii säilyttämään olemassa olevaa rakennustekniikkaa,
entisöiminen eli restaurointi pyrkii  palauttamaan entisiä arvoja tai rakennustapoja eli säilyttämään tai palauttamaan esimerkiksi rakennuksen arkkitehtuuria, ja
rekonstruointi on uuden kopion rakentamista hävinneestä rakennelmasta säilyneiden jäänteiden tai asiakirjojen perusteella.
Korjausrakentamisen sääntely

Korjausrakentamisessa on noudatettava viranomaisten antamia rakennusmääräyksiä soveltuvin osin. Vanhan rakennuksen korjaamisen yhteydessä ei ole kuitenkaan pakko noudattaa uusimpia rakennusmääräyksiä, vaan siinä voidaan myös soveltaa niitä määräyksiä, jotka olivat voimassa kun rakennus tehtiin. Valmistumisajan rakennusmääräysten noudattaminen on usein rakennusteknisesti turvallisempi ratkaisu, koska eri aikakausien rakennustekniset ratkaisut poikkeavat usein huomattavasti toisistaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Korjaustieto.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
SFS:n (Arkistoitu – Internet Archive) seminaari Uusia korjausrakentamisen standardeja
Vanhojen rakennusmateriaalien tietopankki Ympäristöministeriö
Ragusan tasavalta

Ragusan tasavalta oli nykyisessä Dubrovnikin kaupungissa Adrianmeren rannikolla vuosina 1358–1808 toiminut valtio. Se kukoisti 1400–1500-luvuilla, jolloin se oli Venetsiaan verrattava merimahti ja sen kilpailija. Napoléon Bonaparten joukot valloittivat sen vuonna 1808, eikä se enää saanut asemaansa itsenäisenä valtiona takaisin Napoleonin kukistuttua, vaan se päätyi Itävallan alaiseksi.
Synty

Kaupunki syntyi 600-luvulla, kun roomalainen Epidaurum (nykyinen Cavtat) joutui slaavien ja avaarien hyökkäysten kohteeksi. Epidaurumilaiset lähtivät etsimään turvallisempaa asuinpaikkaa. Nykyisen vanhankaupungin kohdalla sijainnut kalliosaari nimettiin Lausaksi ja sille kohosi roomalainen kaupunki, kun taas samalle kohdalle mantereella rakentui kroaattien asuinalue. Kroaatien ja roomalaisten asutukset sulautuivat yhteen 1100-luvun paikkeilla ja sitä alettiin kutsua Ragusaksi.
Vuosina 886 ja 887 kaupunkia piirittivät saraseenit, mutta Bysantin hallitsija Basileios I pelasti sen väliintulollaan. Bysantin heikentyessä Venetsia alkoi nähdä Ragusan kasvavan merimahdin uhkana ja teki epäonnistuneen valloitusyrityksen vuonna 984.
Kukoistus

Ragusa teki 1180–1190-luvuilla kauppasopimukset Bosnian, Serbian ja Bysantin kanssa saaden vapaat kaupankäyntioikeudet niiden alueilla. Vuonna 1189 tehty kauppasopimus Bosnian kuninkaan Ban Kulinin kanssa on ensimmäinen asiakirja, jossa kaupungista käytetään nimeä Dubrovnik, vaikkakin se vahvistettiin kaupungin nimeksi vasta vuonna 1918.
Venetsia valloitti kaupungin Neljännen ristiretken aikana vuonna 1205. Ragusa säilytti suhteellisen itsenäisyyden, mutta joutui maksamaan veroa Venetsialle vuoteen 1358, jolloin Unkarin kuningas Ludvig I Suuri pakotti Venetsian luovuttamaan kaupungin Unkarille. Ragusasta tuli muodollisesti osa Unkaria, mutta käytännössä se hallitsi itsenäisesti. Vuonna 1458 Ragusasta tuli Osmanien vasallivaltio, ja sen piti maksaa vuosittain lahjuksia turkkilaisille. Ragusa sai lukuisia etuoikeuksia kaupankäyntiinsä, ja sen laivat saattoivat esimerkiksi kulkea Mustallemerelle, joka oli suljettu muilta valtioilta.
Ragusan kaupankäynti kukoisti 1400–1500-luvuilla. Sen kauppalaivastoon kuului lähes 200 alusta ja sillä oli tiheä konsuliverkosto Euroopan satamakaupungeissa. Kaupungin valuutta oli nimeltään perpera. Kauppaa käytiin idän mausteilla ja puuvillalla sekä lähialueen hopealla ja lyijyllä. Kaupungin suojaksi rakennettiin vahva muuri. Vapaus oli Ragusan keskeinen periaate, ja muuriin on 1500-luvulla kaiverrettu motto, jonka mukaan vapautta ei myydä mistään hinnasta. Kaupungin lipussa on sana Libertas. Edistyksellisyys näkyi vuonna 1317 perustetun sairaalan, apteekin, orpokodin ja koulujärjestelmän perustamisena.
Amerikan löytyminen aiheutti kriisin Välimeren kaupankäynnissä. Tällöin alkoivat hiipua sekä Venetsian että Ragusan talousmahdit. Vuonna 1667 kaupungissa tapahtui voimakas maanjäristys, joka tuhosi suuren osan kaupungin goottilaistyylisestä arkkitehtuurista. Tilalle rakennettiin barokkityylisiä rakennuksia. Vuonna 1684 osmanit luopuivat vallasta Ragusassa Itävallan hyväksi 500 dukaatin vuosittaista vuokraa vastaan.
Napoleonin sotien myötä alkoi Ragusan toinen, lyhyehkö kukoistuskausi. Koska Ragusa oli puolueeton, se saattoi turvallisesti käyttää kauppalaivastoaan kaupankäynnissä välimerellä. Tasavalta joutui kuitenkin konfliktiin Venäjän kanssa, joka aloitti kaupungin piirityksen. Piiritys loppui vuonna 1806, jolloin kaupunki antautui Ranskan joukoille. Virallisesti tasavalta lakkautettiin vuonna 1808, jolloin siitä tuli Ranskan alaisuudessa ensin osa Italian kuningaskuntaa ja sitten osa Illyrian provinsseja.selvennä Vuonna 1808 tasavallassa oli noin 30 000 asukasta, joista 5 000 asui kaupungin muurien sisäpuolella.
Hallinto

Ragusan tasavallan johdossa oli muodollisesti herttua, mutta todellinen valta oli yläluokan neuvostoilla. Viralliseen yläluokkaan kuului vain muutama suku, eikä siihen päästetty uusia jäseniä ennen vuoden 1667 maanjäristystä. Yläluokka oli tästä syystä melko sisäsiittoinen. Tosin se oli myös riitaisa, ja vuonna 1808 se oli jakautunut kahteen luokkaan, jotka olivat Salamankezi (Salamanquinos) ja Sorbonezi (Sorboneses). Salamankezit kannattivat ehdotonta vallan keskittämistä, kun taas sorbonezit olivat liberaalimpia. Latina oli kaupungin hallintokieli vuoteen 1472, jolloin se vaihdettiin dalmaatiksi. Tavallinen kansa käytti italiaa ja kroaattia.
Kaupunkivaltion päämiestä nimitettiin rehtoriksi. Rehtorin toimikausi oli vain yksi kuukausi, ja sama henkilö voitiin valita uudelleen vasta kahden vuoden kuluttua. Rehtorin tuli keskittyä täysin virkatehtäviinsä, eikä hän saanut kautensa aikana edes tavata perhettään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ragusan tasavalta Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Pietari Päivärinta

Pietari Päivärinta
Pietari Päivärinnan ystävät pystyttivät kirjailijan haudalle Ylivieskan kirkon hautausmaalle muistomerkin vuonna 1927.
Pietari Päivärinta (18. syyskuuta 1827 Ylivieska – 26. heinäkuuta 1913 Ylivieska) oli suomalainen kansankirjailija, lukkari ja moninkertainen valtiopäivämies.
Henkilöhistoria

Päivärinnan vanhemmat olivat itsellinen Juho Matinpoika Päivärinta ja Leena Pekantytär Rautio. Päivärinnan ensimmäinen puoliso vuodesta 1850 oli Liisa Tuomikoski (k. 1890) ja toinen vuodesta 1890 Anna Liisa Koskela (k. 1951). Avioliitoista Päivärinnalla oli yhteensä 18 lasta, joista nuorin syntyi 1906, kun Päivärinta oli jo liki 80-vuotias. Päivärinta oppi lukemaan ja kirjoittamaan kotona ja toimi 12-vuotiaasta renkinä, mutta kävi sitten lukkarinopissa. Hän toimi ensin Alavieskan lukkarin apulaisena ja lukkarina 1856–1861, sitten Oulunsalon ja lopulta kotipitäjänsä Ylivieskan lukkarina vuodesta 1868. Kirkolliskokousedustaja Päivärinta oli 1876–1893. Hän oli talonpoikaissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1882, 1885, 1888 ja 1891.
Kirjailijanura

Päivärinta ryhtyi kirjoittamaan 1850-luvulla, ensin lehtiin. Vuonna 1867 hän julkaisi pienen historiallisen kertomuksen, mutta aloitti varsinaisen kirjailijan työnsä vasta 1877. Päivärinta kuvaili kirjoissaan keskipohjalaista kansanelämää. Häntä on pidetty kirjailijana moralistina, mutta hänen teoksensa olivat aikanaan hyvin suosittuja ja niitä on käännettykin ainakin kolmelletoista eri kielelle.
Kirjailijanura > Teokset

Seurakunnan-kosto : muistelmia ison-vihan ajoilta. Joh. Bergdahl, Oulu 1867
Parannuksen harjoitus eli neuvoja heränneille ; Österblad'in, Lagus'en ja P. Ruotsalaisen käsi-kirjoittamista kokoillut P. P-ta. 2. painos Joh. Bergdahl, 1873, 4. painos B. B. Bergdahl, Oulu 1893
Elämäni : perhe-elämällinen kertomus. Kansanvalistus-seuran toimituksia 13. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1877
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 1 : Uudistalo ; Halla-aamuna ; Mökin Maiju ; Noidan rangaistus. WSOY 1880
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 2 : Vaimoni ; Puutteen Matti. WSOY 1880
Naimisen juoruja : kuvaelma kansan elämästä Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1880–1882
Noidan rangaistus : Vaimoni. Kaksi kertomusta kansan elämästä. WSOY 1880
Uudistalo : halla-aamuna. Kaksi kertomusta kansan elämästä. WSOY 1880
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 3 : Suku-ylpeys ; Tahdon voima. WSOY 1882
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 4 : Kontti-Anna ; Ruoti-ukko. WSOY 1883
Kontti-Anna : kuvaus kansamme elämästä. WSOY 1883
Tintta Jaakko : kuvaelma kansan elämästä. K. E. Holm, Helsinki 1883
Torpan poika : kuvaus kansan elämästä. WSOY 1883, sisälsi myös Päivärinnan elämäkerran.
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 5 : Kirjailija ; Mutta elääpä hän wielä sittenkin ; Wäärä mammona. WSOY 1884
Kylään tullessa. K. F. Kivekäs, Oulu 1884
Minä ja muut : Sakeus Pyöriän kertomuksia. WSOY 1885
Neuvoja keuhkopoltteen tuntemiseen ja parantamiseen. Kivekäs, Oulu 1885
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 6 : Rakkauden suurin uhri ; Sortunut ; Olkkos-Kaisa. WSOY 1886
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 7 : Rauta-mies ; Hairahdus ; Pentti ja Inka. WSOY 1886
Käytännöllisiä neuvoja soitten ja rämetten viljelemiseen. WSOY 1886
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 8 : Rauta-vaimoja ; Sokea ; Kuihtunut vesa. WSOY 1887
Isäin pahat teot lasten päällä : romaani. Bergbom, Pori 1887
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 9 : Sovittaja ; Paljon uutta ; Kerin Heikki. WSOY 1888
Elämän havainnoita : kuvauksia kansan elämästä 10 : Pöyhkeä isäntä ; Kauppias-mummo ; Matkustaja. WSOY 1889
Jälkipoimintoja : 1. Volmari, 2. Omistaan eläjiä, 3. Kanttilaiset. Muistelmia katovuosilta. C. E. Barck, A. Bergbom 1889
Oukkari : kertomus kansan elämästä. J. W. Hissa, Lapua 1889
Suku-ylpeys. Porvoo 1891
Pikakuvia 1867 katovuodesta ja sen seurauksista. G. W. Wilén, Turku 1893
Ruoti-ukko. WSOY 1893
Väärä mammona. Amerikan Sanomat, Ashtabula, Ohio 1894
Valitut teokset I–III. WSOY 1895
Jos ei auta, niin ei haittaakaan. Porvoo 1900
Syyslehtiä. WSOY 1900
Pikku-Mari ja muita kertomuksia. Yrjö Weilin, Jyväskylä 1903
Muistelmia kansallistaistelujen ajoilta. Antti Hautala, Nikolainkaupunki 1903
Pikku kuvia elämästä. WSOY 1904
Puutteen Matti. WSOY 1905
Siveellisyysolot Pohjanmaalla rahvaan keskuudessa. Yrjö Weilin, Helsinki 1905 Digitoituna Digi.fi:ssä
Elämäni ynnä muita kertomuksia. WSOY 1908
Ulpukkalahti y.m. kertomuksia. C. J. Bergström, Sairala 1910
Kirjailijanura > Myöhemmin ilmestyneet

Pietari Päivärinnan kertomuksia : Puutteen Matti : Halla-aamuna : Kirjailija : Kampsu-Mikko : Pikku Mari. WSOY 1930
Puutteen Matti ja Kontti-Anna. Kustannusosuuskunta Kirja; Leningrad 1930
Valitut kertomukset, toimittanut Oiva Luhtasela. Ylivieska: Pietari Päivärinta -seura ry 2002 ISBN 952-91-4398-2
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1891
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Pietari Päivärinnan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Suvi Ahola: / Päivärinta, Pietari (1827–1913) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 25.8.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Korjausmuunnin

Korjausmuunnin Suomenlinnassa
Korjausmuunnin (nykyiseltä nimeltään korjausympyrä) on vanerista ja läpinäkyvästä muovista rakennettu tykistön ja kranaatinheittimistön ampuma-arvojen laskemiseen käytettävä apuväline. Korjausympyrää käytettäessä tulenjohtaja voi ilmoittaa tulen korjaamiseen tarvittavat korjaukset ampuvalle tuliyksikölle tietämättä, mistä suunnasta tuliyksikkö ampuu.
Epäsuoran tulen johtaminen

Ennen tykistölaskimia ja tietokoneita epäsuoraa tulta ampuvien tykkien ampuma-arvot (sivusuunta eli sivuluku ja korkeuskulma eli koro) määritettiin tuliasematasolla, joka on kovalle levylle kiinnitetty suuri millimetripahvi. Tuliasematasolle kiinnitettiin yleensä metallista valmistettu viivain, jossa oli piiruasteikko eli 6000 jako-osaan jaetun ympyrän osa ja etäisyysviivain. Tasolle merkittiin toiminta-alueen koordinaatisto, jolloin tulenjohtajan ilmoittaessa maalin koordinaatit tuliasemassa kyettiin määrittämään suunta ja etäisyys tuliasemasta maaliin. Kun tasolta määritettyihin suuntaan ja etäisyyteen lisättiin erikseen ampumatarvikkeista, säästä ja tykkikalustosta johtuvat korjaukset, saatiin ampuma-arvot (sivu- ja koroluvut), jotka komennettiin tykeille. Näillä ampuma-arvoilla ammuttiin yleensä ensimmäinen kerta eli jokainen tuliyksikön (talvi- ja jatkosodassa yleisimmin patteri) tykki ampui yhden laukauksen.
Maalia tähystävä tulenjohtaja oli yleensä muualla kuin tykistön tuliaseman ja maalin välisellä suoralla, joten voidakseen määrittää tarvittavat korjaukset tuliyksikölle tulen saamiseksi maaliin tulenjohtajalla oli oltava menetelmä joko määrittää korjaukset ampumasuuntaan nähden tai tuliasemalla oli oltava menetelmä muuntaa tulenjohtajan korjauskomennot korjauksiksi ampumasuunnassa. Ennen tietokoneita molemmat menetelmät olivat hankalia ja Vilho Nenosen ensimmäinen merkittävä tykistöllinen keksintö eli tulenjohtokortti helpottikin merkittävästi tulenjohtajan tehtäviä, kun hyvää päässälaskutaitoa vaatinutta venäläistä ns. sinimenetelmää saatiin yksinkertaistettua.