stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sean Stewart

| Sean Stewart |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1965 (ikä 59) Lubbock, Texas
Kirjailija
Aikakausi:  1992 – nykyaika
Tyylilajit:  fantasia, science fiction, maaginen realismi
Esikoisteos:  Passion Play (1992)
Aiheesta muualla
seanstewart.org (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sean Stewart (s. 2. kesäkuuta 1965, Lubbock, Texas) on yhdysvaltalais-kanadalainen science fiction- ja fantasiakirjailija. Hänen romaaneistaan on suomennettu Matkijalintu (1998) ja Kehä (2004).
Stewart on myös suunnitellut vuorovaikutteista fiktiota muun muassa Microsoftin ja Nine Inch Nails -yhtyeen mainoskampanjoihin. Yhdessä Jordan Weismanin kanssa tehty Cathyn kirja (2006) yhdistelee erilaisia kerronnan muotoja ja laajentaa tarinan sivujen ulkopuolelle. Kirja sisältää piirroksia sekä irtotaskun, jossa on tapahtumiin liittyvää oheisaineistoa.
Teokset > Suomennetut teokset

Matkijalintu.  ((Mockingbird, 1998.) Suom. J. Pekka Mäkelä)  Karisto, 2007.  ISBN 978-951-23-4880-0
Kehä.  ((Perfect circle, 2004.) Suom. J. Pekka Mäkelä)  Karisto, 2005.  ISBN 951-23-4665-6
Cathyn kirja.  ((Cathy’s book, 2006.) Suom. J. Pekka Mäkelä)  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-4945-6
Cathyn avain.  ((Cathy’s key, 2008.) Suom. J. Pekka Mäkelä)  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5060-5
Cathyn sormus.  ((Cathy’s ring, 2009.) Suom. Leena Perttula)  Karisto, 2010.  ISBN 978-951-23-5125-1
Teokset > Suomentamattomat teokset

Passion Play (1992)
Nobody's Son (1993)
Resurrection Man (1995)
Clouds End (1996)
The Night Watch (1997)
Galveston (2000)
Yoda: Dark Rendezvous (2004)
Kirjallisuutta

Sisättö, Vesa & Halme, Jukka & Jerrman, Toni (toim.): Ulkomaisia fantasiakirjailijoita 2.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-732-2
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
Tommi Aitio: Köyhälistögotiikkaa Amerikan etelästä. Helsingin Sanomat 26.2.2006.
Jo Walton: Texan Ghost Fantasy. Tor.com 2010. (englanniksi)
Anna-Leena Ekroos: Keskiverto tarina jännittävillä lisukkeilla. Pohjalainen 18.12.2008.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Ivan Šamjakin

Ivan Šamjakin valkovenäläisessä postimerkissä.
Ivan Pjatrovitš Šamjakin (valkoven. Іва́н Пятро́віч Шамя́кін, 30. tammikuuta 1921 Homelin alueen Dobrušin piirin Karman kylä – 14. lokakuuta 2004 Minsk) oli valkovenäläinen kirjailija ja yhteiskuntavaikuttaja.
Ivan Šamjakin syntyi metsänhoitajan perheeseen. Hän valmistui teknisestä opistosta vuonna 1940 ja osallistui toiseen maailmansotaan. Sodan jälkeen Šamjakin toimi opettajana ja valmistui Minskin puoluekoulusta vuonna 1950. Hän työskenteli Valko-Venäjän kirjakustantamon ja Sovetskaja ottšizna -aikakauskirjan toimittajana. Vuodesta 1954 lähtien Šamjakin toimi Valko-Venäjän kirjailijaliiton hallintotehtävissä. Vuosina 1980–1992 hän oli Valko-Venäjän tietosanakirjan päätoimittaja.
Šamjakinin kirjailijanura alkoi toisen maailmansodan kuvaajana. Hänen romaaninsa Glybokaja plyn (”Syvä virta”) sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Myöhemmin hän kirjoitti myös kriittisiä maaseudun ja nykyajan kuvauksia. Kertomuskokoelma Tryvožnaje štšastse (”Levoton onni”) ja romaani Sertsa na daloni (”Sydämet kämmenellä”) saivat Valko-Venäjän SNT:n valtionpalkinnon vuonna 1967. Šamjakin kirjoitti myös näytelmiä, joiden pohjalta on tehty elokuvia. Elokuva Vazmu tvoi bol (”Otan kipusi”) sai Valko-Venäjän valtionpalkinnon vuonna 1982.
Šamjakin oli Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1947. Hän toimi Valko-Venäjän kirjailijaliiton sihteerinä ja varapuheenjohtajana. Šamjakin liittyi NKP:n jäseneksi vuonna 1943. Hän oli Valko-Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen vuodesta 1976, Valko-Venäjän korkeimman neuvoston kansanedustaja vuosina 1963–1985 ja puheenjohtaja vuosina 1971–1985 sekä Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustaja vuosina 1980–1989.
Šamjakin nimitettiin Valko-Venäjän kansankirjailijaksi vuonna 1972 ja Valko-Venäjän tiedeakatemian akateemikoksi vuonna 1994. Hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen vuonna 1981.
Vjatšeslav Šiškov

Vjatšeslav Jakovlevitš Šiškov (ven. Вячесла́в Я́ковлевич Шишко́в; 3. lokakuuta (J: 21. syyskuuta) 1873 Bežetsk – 6. maaliskuuta 1945 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vjatšeslav Šiškov syntyi kauppiasperheeseen, valmistui Vyšni Volotšokin teknisestä opistosta ja työskenteli Siperiassa jokien tutkijana sekä vuodesta 1915 lähtien liikenneministeriössä Pietarissa. Hänen ensimmäinen kertomuskokoelmansa Sibirski skaz (”Siperialaistarina”) ilmestyi vuonna 1916. Neuvostoliiton kirjallisuuselämän ”myötäilijöihin” kuuluneen Šiškovin merkkiteoksia on tyyliltään realistinen Siperian-kuvaus Ugrjum-reka (”Ugrjumjoki”, 1933). Kirjailijan historiallinen suurromaani Jemeljan Pugatšov sai Stalin-palkinnon vuonna 1946.
Grigori Mirošnitšenko

Grigori Iljitš Mirošnitšenko (ven. Григо́рий Ильи́ч Мирошниче́нко, 22. tammikuuta 1904 – 26. huhtikuuta 1985 Azov) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Grigori Mirošnitšenko syntyi rautatieläisen perheeseen ja osallistui Venäjän sisällissotaan. Hän työskenteli viilaajana ja liittyi komsomoliin ja kommunistiseen puolueeseen.
Maksim Gorkin ja Romain Rollandin kiittämä pienoisromaani Nuorten armeija (Junarmija, 1927) teki Mirošnitšenkosta tunnetun tunnetun kirjailijan. Sen sankareita ovat Venäjän sisällissodan nuoret soturit. Mirošnitšenko muutti Leningradiin, valmistui kommunistisesta yliopistosta ja sotilasakatemiasta ja työskenteli kirjakustantamoissa sekä kirjallisuuslehden toimittajana. Hän osallistui talvisotaan ja toiseen maailmansotaan ja keskittyi sen jälkeen historialliseen suurromaaniinsa Azov.
Kirjailijana vähäpätöinen Mirošnitšenko toimi vuosina 1936–1938 Leningradin kirjailijajärjestön puolueosaston puheenjohtajana. Han laati poliittisia ilmiantoja, väärensi henkilötietojaan ja osallistui Vera Ketlinskajaan vuonna 1949 kohdistuneeseen vainoon. Mirošnitšenko erotettiin puolueesta vuonna 1964.
Suomennettu teos

Nuorten armeija. Petroskoi: Kirja, 1937.
Matkijapeukaloinen

| Matkijapeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Thryothorus
Laji::  ludovicianus
Kaksiosainen nimi
 Thryothorus ludovicianus  (Latham, 1790) 

Katso myös
   Matkijapeukaloinen Wikispeciesissä   Matkijapeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Thryothorus ludovicianus
Matkijapeukaloinen (Thryothorus ludovicianus) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Matkijapeukaloista tavataan Kanadan kaakkoisosissa, Yhdysvaltain itäosissa, Meksikossa, Belizessä, Guatemalassa ja Nicaraguassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 3 210 000 km2. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Digitaalinen lataus

Digitaalinen lataus tai digitaalinen jakelu on digitaalisessa muodossa olevan sisällön välittämistä käyttäjille tietokoneverkon (tyypillisesti Internetin) välityksellä. Välitettävää sisältöä ovat muun muassa ohjelmistot, musiikki, elokuvat ja kirjat. Fyysisen kopion sijaan digitaalisessa muodossa olevat tiedostot ladataan käyttäjän käyttäjän laitteelle.
Suoratoisto eroaa digitaalisesta latauksesta siten, että suoratoisto tapahtuu pyynnöstä (on-demand) ja toistettavia tiedostoja ei tallenneta pysyvästi asiakkaan laitteelle. Digitaalisen jakelun avulla ladattu tiedosto sen sijaan on käytettävissä myös ilman verkkoyhteyttä palveluihin.
Videopelit ovat lähes kaikilla alustoilla saatavilla nykyään myös digitaalisesti ladattavassa muodossa. 2010 toteutetun pelaajatutkimuksen mukaan 34 prosenttia pelaajista on ostanut pelejä verkkokaupasta ja 16 prosenttia ladannut niitä muuten netistä. Digitaalisen jakelun ohella myös fyysisten kopioiden keräily on säilynyt.
Digitaalista jakelua käytetään videopeleissä, tietokoneohjelmissa, televisiosarjoissa, elokuvissa, e-kirjoissa, äänikirjoissa, musiikkisingleissä sekä musiikkialbumeissa käytettävä lataustyyppi, jossa sisältö ladataan digitaalisesti tietokoneverkon (tyypillisesti internetin) välityksellä. Digitaalinen lataus on lataustyyppinä yleistynyt voimakkaasti viime aikoinamilloin?. Se on korvannut tietokoneohjelmien lataamisen CD- tai DVD-levyiltä lähes kokonaan ammattilaisohjelmia lukuun ottamatta.lähde?
Osa latauspalveluista sisältää pelien lisäksi musiikkia, elokuvia tai kirjoja. Näistä esimerkikkeinä Google Play ja iTunes. Suoratoistopalvelut, kuten Netflix ja Spotify, eivät yleensä tarjoa mahdollisuutta ladata sisältöä itselleen vaan ainoastaan verkon yli toistamalla.
Vaikutus musiikkiteollisuuteen

International Federation of the Phonographic Industryn (IFPI) mukaan CD-levyjen myynti on laskenut 2000-luvun ajan. Merkittävä muutos on ollut jakelun siirtyminen digitaaliseen muotoon fyysisistä muodoista ja kulutustottumuksien muutoksesta. CD-levyjen tultua markkinoille musiikkiteollisuus muutti liiketoimintamalliaan kohti suurta volyymia. Digitaalisen jakelun myötä levyn "valmistuskustannukset" ovat laskeneet, mutta samoin myyntikustannukset ja rojaltit ovat laskeneet. Digitaalitekniinan myötä äänityskustannukset ovat myös laskeneet ja musiikkia voi äänittää ja miksata kotona ilman kalliita studioita, äänisuunnittelijoita ja tuottajia. Koska musiikkia voi levittää Internetin välityksellä eikä ole levyjen painatuksesta tulevia kuluja ei ole myöskään tarvetta perinteiseen myyntivolyymiin. 2000-luvun alussa syytä levyjen myynnin laskulle on haettu myös kilpailusta muun viihteen välillä, taloustilanteesta ja piratismista.
Jälleenmyyntioikeudet

Euroopan unionin päätöksen mukaan julkaisija ei voi estää uudelleenmyyntiä. EULA ei voi tätä kieltää ja Euroopan unionin alueella asuvat voivat myydä lataamansa pelit edelleen. Lisenssin uusi omistaja saa myös ladata uudelleen julkaisijan verkkopalvelusta. Ehtona on, että lisenssin edelleen myyneen henkilön on saatettava oma kopionsa sellaiseksi, ettei sitä enää voi käyttää. Usein julkaisijan esittämä lisenssi kieltää uudelleenmyynnin, mutta oikeuksien omistaja ei voi tätä estää.
Omistusoikeus

Digitaalisesti hankitun sisällön omistusoikeus on ongelmallinen, kun palveluntarjoaja voi poistaa kuluttajalta tämän maksaman sisällön. Tämä ilmenee estona käyttää tunnuksia (vahingossa tai tarkoitusellisesti), kauppapaikkojen sulkeminen tietyiltä laitteilta, tai sisällön poistamisella jakelusta. Kuluttajat voivat menettää pääsyn omistamiinsa peleihin, esimerkiksi palveluiden sammuttamisen vuoksi. Myös eräät yksinpelattavat pelit vaativat internet-yhteyden, jolloin peli lopettaa toimintansa kun julkaisija sulkee pelin palvelun.
Latauspalvelut > Useamman tyypin materiaali

Google Play
iTunes
Latauspalvelut > Musiikin latauspalvelut

Bandcamp
Qobuz
Latauspalvelut > Pelien latauspalvelut

Steam
GOG.com
Ubisoft Connect
Origin (ohjelmisto)
Nintendo eShop
Nintendo Network
PlayStation Network
Xbox Live
Xbox Live Arcade
Battle.net
Microsoft Store
Epic Games Store
Aiheesta muualla

Artikkeli pelien digitaalisesta lataamisesta
Tawast, Sofia: CD:n aikakausi virallisesti ohi? Digimusiikki ohitti levymyynnin YleX.
The Impact of Digital Distribution (PDF) Arkistoitu Viitattu 24.1.2024. (englanniksi)
Distribution and consumption of music in a digital environment (PDF) (englanniksi)
Lev Kassil

Lev Abramovitš Kassil (ven. Лев Абра́мович Касси́ль; 10. heinäkuuta (J: 27. kesäkuuta) 1905 Samaran läänin Pokrovskaja, nykyinen Engels – 21. kesäkuuta 1970 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija. Suomeksi hänen nimestään on käytetty myös muotoa Leo Kassil.
Lev Kassil syntyi maalaislääkärin perheeseen. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa ja työskenteli lehtimiehenä. 1920-luvun lopulla hän alkoi kirjoittaa lasten- ja nuortenkirjoja Vladimir Majakovskin vaikutuksesta. Pienoisromaanit Konduiitti (Konduit, 1929) ja Švambranija (1931) perustuvat kirjailijan omakohtaisiin kokemuksiin Venäjän vallankumouksen ajalta. Sankarin veli (Tšerjomys – brat geroja, 1938) luo ihanteellisen kuvan isovelistä haaveilevasta lastenkodin kasvatista. Minun kalliit poikani (Dorogije moi maltšiški, 1944) on omistettu lastenkirjailija Arkadi Gaidarille. Maks Poljanovskin kanssa kirjoitettu, toisen maailmansodan nuoresta sankarista kertova Nuorimman pojan katu (Ulitsa mladšego syna, 1949) sai Stalin-palkinnon vuonna 1950. Kirjan Pro žizn sovsem horošuju (”Kertomus oikein kunnon elämästä”, 1959) aiheena on tulevaisuuden kommunistinen yhteiskunta. Kassil tunnetaan myös urheiluaiheisista romaaneistaan kuten Vratar respubliki (”Tasavallan maalivahti”, 1937).
Suomennettuja teoksia

A. Harry ja L. Kassil. Avaruuksien laiva (Potolok mira). Suom. O. Juonolainen. Petroskoi: Kirja, 1935.
Jäätikkö-aavikko (Ldina-holodina). Petroskoi: Kirja, 1936.
Konduiitti: viimeinen kertomus kymnaasista (Konduit). Leningrad: Kirja, 1935.
Minun kalliit poikani: Kalastajalahden komandosit: kertoelma. Suom. Vuokko Ahveninen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1948.
Mustakirja eli konduiitti: viimeinen kertomus kymnaasista (Konduit). Suom. Kaisu-Mirjami Rydberg. Helsinki: Kansankulttuuri, 1957.
L. Kassil, M. Poljanovski. Nuorimman pojan katu: kertoelma (Ulitsa mladšego syna). Suom. Irma Kapanen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1954.
Pienet budjonnyilaiset (Budjonyši). Petroskoi: Kirja, 1937.
Sankarin veli (Tšeremyš, brat geroja). Suom. Eini Gran. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.
Tulenarka lasti. Helsinki: Smia, 1946.
Aiheesta muualla

Entsiklopedija Krugosvet: Lev Kassil (venäjäksi)
Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Lev Kassil (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Mihin uskot jos et usko?

| Mihin uskot jos et usko?> In cosa crede chi non crede? |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Umberto Eco, Carlo Maria Martini
Genre:  kristinusko, uskonnonfilosofia
Kustantaja:  Liberal Libri
Julkaistu:  1996
Sivumäärä:  143
ISBN:  978-888683803-0
Suomennos
Suomentaja:  Lea Peuronpuro
Kansitaiteilija:  Ulriikka Lipasti
Kustantaja:  Kirja-Aurora
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  144
ISBN:  951-29-2298-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mihin uskot jos et usko? (ital. In cosa crede chi non crede?) on kirja, johon on koottu italialaisen semiotiikan professorin ja kirjailijan, sekulaaria humanismia edustavan Umberto Econ sekä katolisen kirkon kardinaalin Carlo Maria Martinin keskustelupuheenvuoroja uskontoon liittyvistä arvokysymyksistä. Italialainen kulttuurilehti Liberal oli kutsunut heidät alkuvuodesta 1995 vuoropuheluun lehden palstoilla. Keskustelut koottiin vuonna 1996 kirjaksi, jonka tuotto lahjoitettiin AIDS-potilaiden hyväksi toimivalle Farsi Prossimo -järjestölle.
Kirja ilmestyi englanniksi vuonna 1997. Kirjan suomennos ilmestyi vuonna 2002 turkulaisen Kirja-Auroran julkaisemana. Suomalaisen painoksen esipuheen on kirjoittanut Suomen luterilaisen kirkon entinen arkkipiispa John Vikström.
Sisältö

Teoksen kolmen ensimmäisen keskustelun aiheina ovat tulevaisuus ja ympäristön tuhoutuminen, ihmiselämän alku ja raskaudenkeskeytys sekä naispappeus. Keskusteluissa haastajan asemaan asetettu Eco toteaa, ettei mahdollisesti ole määriteltävissä selkeää rajaa sille, missä vaiheessa syntyvän olennon olemassaoloon voidaan tai ei voida puuttua, ja että abortista on päätettävä naisen itse tai sitten sitä ei tule tehdä. Eco toteaa, että hän ei vaadi kirkkoa muuttamaan kantaansa koskien naispappeutta, mutta hän kysyy kuitenkin sen perusteita. Laajimman käsittelyn teoksessa saa viimeisen keskustelun teema eli etiikka. Molemmat osapuolet etsivät moraalille yleismaailmallista perustaa.
Vastaanotto

Martinin ja Econ välinen ajatuksenvaihto on nähty kaikkea kärjekkyyttä kaihtavana, joskus liikaakin. Econ on huomautettu käyttävän kolmessa ensimmäisessä enemmän teologisia kuin ateistisia perusteluja. Erimielisyydet naispappeudesta ja raskaudenkeskeytyksestä tuodaan esiin vain vaimeasti. John Vikström kiinnitti esipuheessaan huomiota siihen, että Martini kätkee puheeseen mysteeristä ne vaikuttimet, joista ei halua puhua. Keskustelijoiden ajatuskulut jäävät arvostelijoiden mukaan välillä puolitiehen.
The Modern Word -verkkosivuston arvostelija Allen B. Ruch kirjoitti keskusteluteoksen olevan luonteeltaan erinomainen, joskin suppea. Hän katsoi Martinin antaneen hyvän ja valistuneen puolustuksen katolisen kirkon opille moraalista Econ käsitystä vastaan. Sen sijaan naispappeuskysymykseen Martini ei Ruchin mukaan vastaa tyydyttävästi.
Anssi Hynynen kirjoittaa Agricola-verkkosivuston arvostelussa, että Martini on vahvoilla arvostellessaan aborttia mutta heikoilla jättäessään naispappeuden pelkästään teologiseksi kysymykseksi. Eco ei välttämättä onnistu vastaamaan tyhjentävästi Martinille, vaikka tämä ei välttämättä ole keskustelun voittajakaan.
Kiiltomato.netin arvostelijan Aino Rajalan mukaan kaikki kirjan tekstit eivät ole pitävästi ja johdonmukaisesti perusteltuja. Osittain tämä johtuu asioiden nopeasta käsittelystä. Teoksen arvo onkin lähinnä siinä, että se yleisellä tasolla virittää ajattelua ja keskustelua.
Umberto Eco.
Li Bai

| Li Bai> 李白 |
| --- | --- |
 Perinteinen kiinalainen maalaus Li Baista.
Henkilötiedot
Syntynyt: 701 Keski-Aasia
Kuollut: 762 Dangtu, Anhui
Ammatti:  runoilija
Li Bai (kiin. 李白, Lǐ Bó tai Lǐ Bái, usein myös muodossa Li Po, 701–762) oli Kiinan klassisen runouden kultakauden, Tang-kauden, tunnetuimpia runoilijoita. Li Bai tunnetaan erityisesti boheemeista, taolaishenkisistä luonnonkuvauksista ja juomalauluista. Hänen mainettaan ovat kasvattaneet myös monet häneen liittyvät legendat. Tunnetuimman legendan mukaan Li Bai hukkui pudottuaan veneestä yrittäessään juovuspäissään tavoitella kuun kuvajaista.
Elämäkerta

Li Bai syntyi vuonna 701 Keski-Aasiassa ja sai kohteliaisuusnimen (zi) Taibai Venuksen mukaan hänen äitinsä nähtyä planeetan unessa hieman ennen Lin syntymää. Joissain yhteyksissä on esitetty, että Li ei olisi ollut taustaltaan han-kiinalainen, vaan olisi kuulunut johonkin toiseen etniseen ryhmään Keski-Aasiassa syntyneenä. Valtanäkemyksen mukaan Lin isoisä oli kuitenkin muuttanut alueelle Kiinan sydänmailta. Lin isä muutti poikansa syntymän jälkeen perheineen Shun eli nykyisen Sichuanin alueelle, jota Li piti sittemmin kotiseutunaan. Li kiinnostui taolaisesta kuolemattomuudesta, mutta haaveili toisaalta myös kungfutselaisuudelle tyypillisestä urasta hovissa. Eri vaikutteiden johdosta Li kiinnostui nuoruudessaan monista eri aiheista, kuten kungfutselaisista klassikoista, filosofisista tutkielmista, miekkailusta ja jousiammunnasta.
Li vietti suuren osan elämästään matkaillen. Hän lähti kotiseuduiltaan Sichuanista 26-vuotiaana purjehtien alas Jangtsejoen vartta viettäen huoletonta elämää juopotellen ja tavaten aikansa julkisuuden henkilöitä kehitellen samalla pakkomielteisen runoilijan persoonaansa. 41-vuotiaana Li värvättiin Chang’anin eli nykyisen Xi’anin Hanlin-akatemiaan taolaisen ystävänsä Wu Yunin suosituksesta. Hänestä tuli nopeasti tunnettu, kun runoilija He Zhizhang kuvaili eräästä hänen runoaan The Road to Shu Is Harsh? ylistävään sävyyn. Kuitenkin vain hieman myöhemmin Li loukkasi joitakin vaikuttavia virkamiehiä ja menetti virkansa akatemiassa viettäen loppuelämänsä vaellellen paikasta toiseen. Li poikkesi muista Tang-kauden suurista runoilijoista siinä, ettei hän koskaan suorittanut virkatutkintoa eikä hänellä ollut akatemiauransa jälkeen virallista asemaa Vuonna 756 Li liittyi keisarin 16:ta pojan prinssi Lin johtamien joukkoihin runoilijana. Hieman myöhemmin prinssi Litä syytettiin pyrkimyksestä perustaa oma valtiona ja hänet teloitettiin. Li Bai joutui vangiksi Jiujiangissa, josta hänet karkotettiin Yelangiin. Ennen hänen sinne saapumistaan annettiin kuitenkin käsky yleistä armahduksesta, jonka ansiosta Li saattoi palata Itä-Kiinaan. Li kuoli tiettävästi sukulaisensa luona vuonna 762 Dangtussa Anhuin maakunnassa, joskin tunnetun legendan mukaan hän hukkui pudottuaan veneestä yrittäessään juovuspäissään tavoitella kuun kuvajaista.
Tuotanto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Ei viini viiniä, vaan tuoksua se lie. Ma laulan tuulesta, mi huminoi. Tie taivaan vasta minut hautaan vie, kun aamu kyyhkyn lailla kaukaa soi. Ma teidät juotan juopumuksein hurmiolla! Myös kierto juopunut on maalla, auringolla. | ” |
– Ote runosta Maatalo, suom. Vala, Katri 1934: Paluu: runoja. Werner Söderström Osakeyhtiö, Porvoo.
Li Baita pidetään yhtenä Tang-dynastian ajan merkittävimmistä kirjallisuuden vaikuttajista jääden vain hieman Kiinan parhaana pidetyn runoilija Du Fun varjoon. Li Bailta on säilynyt noin tuhat runoa. Hän kirjoitti perinteisten runomuotojen mukaan, mutta teki myös merkittäviä muutoksia esimerkiksi runomittoihin ja rytmiin. Monissa Lin runoissa heijastuu katkeruus keisaria kohtaan, jolta Li olisi kaivannut tunnustusta runouttaan kohtaan. Toisaalta Lin runouteen heijastuu hänen romanttinen elämänkatsomuksensa ja ehkäpä yhtenä Kiinan tunnetuimmista viininystävistä runoudessa esiintyy usein myös juomisen riemu. Muita Lin runouden teemoja ovat esimerkiksi ystävyys, yksinäisyys ja ajankulu.
Kirjallisuutta

Li Po: Taivaanrantaan pitkä matka: Li Pon runoutta.  (Suomentanut Pertti Nieminen)  Helsingissä:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12407-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Li Bai on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Ainoa tunnettu säilynyt ote Li Bain itse tekemästä kalligrafiasta.
Nikolai Ognjov

Nikolai Ognjov (ven. Николай Огнёв, oikealta nimeltään Mihail Grigorjevitš Rozanov, Михаил Григорьевич Розанов; 26. kesäkuuta 1888 Moskova – 22. kesäkuuta 1938 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Ognjov syntyi asianajajan perheeseen. Hän työskenteli opettajana, osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja perusti vallankumouksen jälkeen Moskovan ensimmäisen lastenteatterin. 1920-luvun alussa Ognjov työskenteli Moskovan lastensiirtoloissa.
Ognjovin ennen vallankumousta kirjoittamat kertomukset ilmestyivät kokoelmana vuonna 1925. Hän ryhtyi sen jälkeen kirjailijaksi kuuluen ensin konstruktivisteihin ja sitten Pereval-kirjailijaryhmään. Ognjovin pääteos on aikoinaan suurta huomiota herättänyt Kostja Rjabtsevin päiväkirja (Dnevnik Kosti Rjabtseva, 1926–1927), joka kuvaa Neuvostoliiton alkuvuosien pedagogisia kokeiluja 15-vuotiaan koululaisen näkökulmasta.
Suomennettu teos

Kostja Rjabtsevin päiväkirja: kuvia Sovjet-Venäjän kouluelämästä. Suom. Jaakko Larva. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1930.