stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pronounced Leh-Nerd Skin-Nerd

| Pronounced Leh-Nerd Skin-Nerd Lynyrd Skynyrd |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : huhtikuu 1973
 Julkaistu: 3. syyskuuta 1973
 Tuottaja(t): Al Kooper
 Tyylilaji: southern rock
 Kesto: 43.03
 Levy-yhtiö: Sounds of the South, MCA
Listasijoitukset
  Billboard 200: 27.
Lynyrd Skynyrdin muut julkaisut
|   | Pronounced Leh-Nerd Skin-Nerd 1973 | Second Helping 1974 |
(pronounced 'lĕh-'nérd 'skin-'nérd) (kirjoitettu myös Pronounced Leh-Nerd Skin-Nerd, yleisesti käytössä nimitys Pronounced) on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Lynyrd Skynyrdin ensimmäinen albumi. Se julkaistiin syyskuussa 1973 ja myi Yhdysvalloissa kultaa. Levyn nimi on ääntämisohje, jonka mukaan yhtye toivoi nimensä lausuttavan, ja se on viittaus heidän entisen koulunsa liikunnanopettajaan Leonard Skinneriin.
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan sijalle 27. Se valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet

I Ain't the One – 3.51 (säv. Gary Rossington, Ronnie Van Zant)
Tuesday's Gone – 7.32 (säv. Rossington, Allen Collins, Van Zant)
Gimme Three Steps – 4.26 (säv. Collins, Van Zant)
Simple Man – 5.57 (säv. Rossington, Van Zant)
Things Goin' On – 4.57 (säv. Rossington, Van Zant)
Mississippi Kid – 3.57 (säv. Al Kooper, Van Zant, Bob Burns)
Poison Whiskey – 3.11 (säv. Ed King, Van Zant)
Free Bird – 9.08 (säv. Collins, Van Zant)
Kappaleet > Vuoden 2001 painos

Mr. Banker (Demo) – 5.23 (säv. Rossington, Van Zant, Edward King)
Down South Jukin' (Demo) – 2.57 (säv. Rossington, Van Zant)
Tuesday's Gone (Demo) – 7.56 (säv. Rossington, Collins]], Van Zant)
Gimme Three Steps (Demo) – 5.20 (säv. Collins, Van Zant)
Free Bird (Demo) – 11.09 (säv. Collins, Van Zant)
Arvostelut

Allmusic:
Robert Christgau: A
Johannes Valamolainen

| Johannes Valamolainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Ivan Aleksejevitš Aleksejev
Syntynyt: 26. helmikuuta 1873 Tverin kuvernementti, Venäjä
Kuollut: 5. kesäkuuta 1958 (85 vuotta) Heinävesi
Ammatti:  munkki igumeni pappi
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Valamon vanhuksen kirjeitä
Järjestö:  Valamon luostari Laatokalla ja Heinävedellä
Johannes (oik. Ivan Aleksejevitš Aleksejev, ven. Иван Алексеевич Алексеев; 26. helmikuuta 1873 kylä Gubka, Toržokin kihlakunta, Tverin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 5. kesäkuuta 1958 Uusi Valamo, Heinävesi, Suomi), skeemaigumeni, kanonisoitu nimellä Pyhittäjä Johannes Valamolainen, oli vanhan Valamon munkki ja toimi myös Petsamon luostarin johtajana eli igumeenina. Hänen osin hengellisiä ohjeita sisältävät kirjeensä on julkaistu kirjana nimellä Valamon vanhuksen kirjeitä.
Elämän ja kilvoituksen alkuvaiheet > Syntyperä

Isä skeemaigumeni syntyi Venäjällä Tverin kuvernementissa 26. helmikuuta 1873 nimellä Ivan Aleksejevits Aleksejev talonpoikaisperheeseen. Perheeseen kuului hänen lisäkseen isä, äiti, sisar ja kaksi veljeä.
Nuori Ivan oppi lukemaan räätälin opettamana, joka kävi talossa ompelemassa turkkeja. Omissa muisteluissaan Ivan sanoi olleensa kovapäinen oppimaan ja että hänen sisarensa oppi kirjaimet ennen häntä, mutta myös hän oppi lopulta lukemaan. Ivan pääsikin nopeasti lukemisen makuun ja hankki itselleen pieninä vihkosina ilmestyneitä Pyhien Elämäkertoja. Hän vieraili usein vanhempiensa mukana muun muassa kuuluisassa Volokolamskin luostarissa. Siellä hänen mieleensä juurtui päätös asettua itsekin luostariin.
Elämän ja kilvoituksen alkuvaiheet > Raskas koulu elämää varten

Kolmetoistavuotiaana Ivan Aleksejev lähti kotoa ja meni kolmeksi vuodeksi työhön vanhemman veljensä omistamaan kapakkaan Pietarissa; siellä hän näki ihmisluonnon pimeän puolen kaikessa raadollisuudessaan.
Hän sanoi itse paljon myöhemmin, että tuskinpa tulevalle sielunhoitajalle olisi voinut olla osuvampaa paikkaa perehtyä ihmiselämän iloihin ja suruihin, eritoten tuskaan ja ahdistukseen.
Pietarissa asuessaan hän hankki kuitenkin itselleen lisää kirjoja.
Elämän ja kilvoituksen alkuvaiheet > Luostarin kutsu voittaa

Pietarista Ivanin matka vei Konevitsan kautta Valamoon, jossa hänestä tehtiin noviisi. Oleskelu venyi lopulta neljäksi vuodeksi; uutteran työskentelyn katkaisi Venäjän armeijan palvelukseen joutuminen, jossa meni neljä vuotta tarkka-ampujapataljoonan palveluksessa. Tämän jälkeen hän asui pari vuotta isänsä luona ja palasi vuonna 1900 uudelleen Valamoon.
Vuonna 1907 hänestä tuli veljestön jäsen ja vuonna 1910 hänet vihittiin munkiksi ja hän sai uuden nimen veli Jakinf, kreikkalaisen marttyyrin Iakimfin (Hyakinthos) mukaan.
Veli Jakinf palveli luostariaan innolla; kaksivuotinen komennus Pietarissa olleeseen luostarin vierasmajaan oli hänelle vaikea, mutta hän totteli siitä huolimatta – ja Valamoon palattua odottikin palkinto: hän pääsi kauan haaveilemaansa Johannes Kastajan skiittaan, ankarimman paaston ja syvällisimmän rukouksen paikkaan. Siellä hän vietti kuusi vuotta kovassa työssä ja rukouksessa saarella asuvien erakkomunkkien apulaisena ja kanssarukoilijana.
Jakinf oli skiitassa onnellinen, koska hän rakasti sen rauhaa. Hän arvosti myös kirkon kilvoittelijaisien vuosisatojen aikana muistiinmerkitsemiä hengellisen elämän ohjeita. Tämä kirjallisuus olikin Jakinfin lempilukemistoa, tärkeimpänä Filokalia. Johannes Kastajan skiitan rauhassa olikin hyvät mahdollisuudet syventyä näihin kirjoituksiin.
Suomen itsenäistymisen ja ajanlaskukiistan myllerrykset eivät tuota rauhan ja rukouksen paikkaa koskettaneet.
Elämän ja kilvoituksen alkuvaiheet > Raskas ja vaikea kuuliaisuustehtävä kaukana pohjoisessa

Veli Jakinf sai 19. lokakuuta 1921 komennuksen Petsamon luostarin igumeeniksi. Valinta oli yllättävä, koska hän oli vain tavallinen munkki. Nyt hänet vihittiin lyhyen ajan sisällä ensin diakoniksi, sitten pappismunkiksi ja lopulta igumeeniksi. Hän sai kaksi viikkoa aikaa valmistautua matkaan ja opetella jumalanpalvelusten toimittamista.
Tehtävä oli raskas ja vaikea, mutta igumeeni Jakinf hoiti sitä nurisematta kymmenen vuotta. Petsamon munkit olivat hyvin oppimattomia verrattuna Valamoon, ja heidän hengellinen ohjauksensa ja lukutaidon juurruttaminen olikin uuden johtajan haastavin tehtävä. Jakinf huomasi veljestön ahkeraksi ja tunnolliseksi, mutta hengellinen elämä oli jäänyt heille turhan vieraaksi, minkä huomasi siitä, että kirkossakäyntiä laiminlyötiin ja että hengellistä kirjallisuutta luettiin kovin vähän. Jakinf huomautti tästä veljestölle ja sai aikaan muutosta. Vuonna 1924 oli kuitenkin ongelmia, joitten vuoksi Jakinf harkitsi lähtöä luostarista. Hän piti luostarin väelle puhuttelun munkki Aleksein kehotettua häntä olemaan ottamatta lappalaista asumaan luostariin. Lisäksi hän huomautti siitä, että munkki Anatoli oli kiroillut heinätöissä julkisesti ja käskenyt rippi-isää vaikenemaan tämän nuhdellessa häntä. Lisäksi oli huomautettavaa vähäisestä kirkossakäynnistä sekä siitä, että erilaisiin myynti- ja rakennustöihin oli ryhdytty pyytämättä hänen siunaustaan. Niinpä hän katsoi, että hänen asemansa johtajana oli kyseenalaistettu ja että hän olisi kelvoton johtamaan, ja hän ilmoitti palaavansa Valamoon. Koko veljestö kuitenkin aneli häntä jäämään, ja niinpä hän jäi.
Kaukana pohjoisessa hän jäi edelleen sivulliseksi ajanlaskukiistassa, joka ei koskettanut Petsamon luostaria oikeastaan mitenkään, sillä luostari oli päättänyt jo aiemmin siirtyä uuteen ajanlaskuun.
Elämän ja kilvoituksen alkuvaiheet > Paluu kotiin

Lokakuussa 1931 hänet vapautettiin omasta pyynnöstä tehtävästä ja hän sai palata Valamoon; nyt hän vihkiytyi suureen skeemaan ja hän sai uuden nimen: isä skeemaigumeeni Johannes.
Uusi skeemaigumeeni sai palata rakkaalle Johannes Kastajan skiitalleen jatkamaan kilvoitustaan. Sielläkään hän ei ollut aivan irti maailmasta: eräänä kesänä hänen apunaan oli nuori noviisi, veli Yrjö, josta sittemmin tuli isä pappismunkki Paavali ja vuonna 1955 kirkkokunnan apulaispiispa. Nuoren noviisin ja vanhan erakon erikoisesta suhteesta kehittyi lopulta murtumaton ystävyys.
Isä Johannes ehti nähdä nuoren ystävänsä uuden, vaativan tehtävän ja iloita hänen puolestaan – joskin suojattinsa kohoamista arkkipiispaksi hän ei ehtinyt näkemään, aavistamaan kyllä - tai tarkkaan ottaen jokainen ortodoksi tiesi, että iäkäs ja jo varsin huonokuntoinen isä arkkipiispa Herman kasvatti nuoresta apulaisestaan seuraajaansa; asiasta ei vain puhuttu.
Tosin kilvoittelijoiden määrä väheni kun uusia ei enää tullut, ja skeemaigumeeni muuttikin talviksi pääluostariin, jossa hän toimi vuodesta 1937 lähtien rippi-isän apulaisena. Tässä tehtävässä syntyi muutamia vankkumattomia ystävyyssuhteita, jotka sitten kestivätkin loppuiän ajan.
Näistä rippilapsista muistettavin oli helsinkiläinen Jelena Armfelt, jonka kanssa kirjeenvaihdosta tulikin sittemmin kaikkein mittavinta.
Maanpakolaisena > Uudelleen juurtuminen

Kun talvisodan raskaat päivät saapuivat vanhaan Valamoon, myös Johannes Kastajan skiitan väki joutui lähtemään maanpaon pitkälle ja raskaalle tielle. Luostaria pommitettaessa isä Johannes oli istunut rauhallisena keljassaan ja lukenut evankeliumitekstejä, huolimatta lasien hajoamisesta ja ovien auki paiskautumisesta. Nopeassa evakkoonlähdössä hän otti mukaansa lähinnä hengellistä kirjallisuutta, ja suri jälkeen sitä ettei ollut ehtinyt ottaa mukaansa kahta seinällä ollutta ikonia, joista toisen oli saanut vanhemmiltaan.
Iäkäs erakkovanhus näytti kuitenkin tietä ja mallia nuoremmille, ja hänen ansiostaan vaikeasta ajasta tuli helpommin kestettävä. Myöhempi rippi-isä, isä pappismunkki Savva (Stepan Savinski), joka varsinaisesti oli määrätty vastaamaan evakuoinnin johtamisesta, kertoi 1970-luvulla että isä Johanneksen hiljainen arvovalta teki johtamisesta jokseenkin automaattista. Vuoskosken koulu Kannonkoskella oli ensimmäinen turvapaikka evakkomunkeille; siellä asuttaessa päättyi kuuden vanhuksen elämä. Heidän yhteinen muistomerkkinsä on Kannonkosken hautausmaalla.
Uusi ja kaikille vanhoille munkeille lopullinen koti löytyi Heinäveden Papinniemestä; kyseessä oli Saastamoinen Oy:ltä ostettu suuri tyhjilleen jäänyt kartano.
Isä skeemaigumeeni kiintyi sydämestään uuteen pakolaiskotiinsa; kaipuun Laatokalle hän tuomitsi ankarasti "synnin viettelyksenä". Eräälle rippilapselleen hän kirjeessään ilmoitti, ettei edes enää ajattele Valamoa.
Heinäveden Uudessa Valamossa hänestä tehtiin ohjaajavanhus, jonka luo lähetettiin paitsi jo harvinaisia uusia noviiseja ohjattavaksi myös muuta hengellistä apua kaipaavia. Hän sai oman pienen huoneen suuren kasarmimaisen rakennuksen yläkerran itäpäästä, ja siellä hän sitten majailikin miltei koko lopun ikäänsä.
Huoneesta muodostui hänen poismentyään rippi-isän vakituinen asunto aina uuden munkkilan valmistumiseen asti; kolmen vuosikymmenen aikana monet sadat ripittäytyjät ehtivät koputtaa ovelle ja pyytää sisäänpääsyä lausumalla Jeesuksen rukouksen, johon lupa tuli sisältä sanalla "Amen".
Maanpakolaisena > Vaikeita hetkiä

Kesällä 1947 raskaan evakkotaipaleen johtanut Valamon johtaja, igumeeni Hariton, vihkiytyi myös suureen skeemaan, mutta hänen kilvoituksensa jäi lyhyeksi, koska pitkälle kehittynyt syöpä vei hänet jo saman vuoden lokakuussa hautaan.
Isä Johannes valittiin uudeksi johtajaksi, mutta kirkollishallitus ei – hänen helpotuksekseen – vahvistanut valintaa, koska suureen skeemaan vihkiytynyttä ei saanut valita johtajaksi. Tehtävän sai isä pappismunkki Jeronim, jonka lähtö koitti jo viisi vuotta myöhemmin. Seuraajaksi tuli taloudenhoitaja, isä pappismunkki Nestor, joka hoitikin vaikeaa tehtäväänsä viisitoista vuotta, ja jonka tehtäväksi tuli saattaa suuri osa veljestöstä viimeiselle matkalleen.
Maanpakolaisena > Hengellisenä ohjaajana

Vuonna 1948 vanhan Valamon viimeisen rippi-isän, isä skeemapappismunkki Jefremin, kuoltua isä Johanneksesta tuli luostarin varsinainen rippi-isä, ja tässä toimessa hän oli kuolemaansa, vuoteen 1958, asti.
Isä Johannes piti ahkeraa kirjeenvaihtoa rippilastensa kanssa, ja monille heistä nämä kirjeet olivat lohtu suurienkin surujen ja vaikeuksien hetkellä. Rippilapset lähettivät hänelle myös ruokaa pula-aikana sodan jälkeen, mistä hän oli syvästi kiitollinen.
Eräs näistä rippilapsista oli kirjailija Tito Colliander, joka kuvaa rippi-isäänsä vuonna 1975 ilmestyneessä kirjassaan Ateria. Kirja tuo koruttomasti ilmi, miten vaikeata oli olla ortodoksinen munkki sodanjälkeisen ajan Suomessa.
Maanpakolaisena > Erakosta tulee esikoiskirjailija

Isä Johanneksen kirjeistä rippilapsilleen ehdittiin vielä hänen eläessään toimittaa kirja; 1950-luvun alussa silloin Aamun Koitto -lehden päätoimittajana toiminut pappismunkki Paavali (apulaispiispa 1955 ja arkkipiispa 1960) käänsi näitä venäjänkielisiä kirjeitä suomeksi ja niitä julkaistiin lehdessä; tästä syntyi syksyllä 1953 ajatus kirjasta, niin hyvän vastaanoton nuo kauniit kirjoitukset saivat. Monien vaikeuksien jälkeen kirja ilmestyi vuonna 1956 venäjänkielisenä konekirjoitusarkeista monistettuna kokoelmana nimellä Pisma valaamskogo startsa (‘Valamon vanhuksen kirjeitä’). Isä Johannes jopa piirsi siihen kansikuvan, kun suunnitelma Ina Collianderin laatimasta kansikuvasta ei toteutunut. Lukijat ottivat sen yleisesti hyvin vastaan, mutta Valamossa siihen suhtauduttiin nuivasti ja jopa vihamielisesti. Isä Johannes itse kommentoi tätä seuraavasti:
»Yleisesti ottaen Valamon munkeilla kirjain kuolettaa hengen. Tämä kirja vaikeuttaa niiden munkkien kilvoitusta, jotka etsivät ainoaa tarpeellista. Tämä ei ole kirjoitettu tuomitsemiseksi, vaan munkkien käsitykset hengellisestä elämästä ovat vain tulleet entistä selvemmiksi.»
Kirja julkaistiin suomeksi vuonna 1976; kuten aiemminkin, tekstit suomensi ja toimitti isä arkkipiispa Paavali. Kansikuva tosin uusittiin: kanteen sijoitettiin tyylitelty piirros Laatokan Valamon pääluostarista ja sen yläpuolelle mustavalkoinen valokuva isä Johanneksesta. Valamon luostari on julkaissut uusintapainokset ainakin vuosina 1992, 2008 ja 2012.
Teos on julkaistu myös englanniksi vuonna 1996 nimellä Christ in Our Midst. Letters from a Russian Monk (Englannissa 1979 ja Yhdysvalloissa 1980), käännettynä Ranskassa ilmestyneestä lehdestä Vechnoe. Myös Venäjällä on ilmestynyt uusia painoksia vuosina 1997, 2004, 2006, 2007, 2010, 2013, 2016. Tiettävästi se on ilmestynyt myös armeniaksi. Hänen elämäkertansa on ilmestynyt Venäjällä vuosina 2006 ja 2009.
Maanpakolaisena > Kuolema

5. kesäkuuta 1958 noviisi, veli Andrei Peschoff oli kauppaan lähdössä ja poikkesi myös isä Johanneksen luo kysymään, halusiko tämä jotain kaupasta. Vanhus istui hiljaisena vuoteessaan eikä vastannut, jolloin pelästynyt noviisi haki paikalle pappismunkki isä Gabrielin. Gabriel totesi Johanneksen kuolleeksi.
Isä Johanneksen hautajaisissa oli paikalla useita hänen rippilapsiaan, merkittävimpinä Tito Colliander perheineen, Klaudia Korelin ja Jelena Armfelt. Hautajaisia johti arkkipiispa Herman viimeisenä tällaisena mittavana tehtävänään.
Maanpakolaisena > Muisto rakkaasta sielunhoitajasta

Jelena Armfelt säilytti ja ennen kuolemaansa luovutti isä Johannekselta saamansa sielunhoitokirjeet Valamon luostarin silloiselle johtajalle, isä igumeeni Panteleimonille.
Isä igumeeni luki kirjeet antaumuksella ja päätti, että niiden ja luostarin arkistojen pohjalta syntyisi kelvollinen elämäkerta Valamon vanhuksesta, jonka kirjeitä ja opetuksia rakastettiin – mutta joka ihmisenä oli jäänyt todella etäiseksi. Kirja julkaistiin vuonna 1985 luostarin kustantamana.
5. kesäkuuta 2008 pidettiin isä Johanneksen haudalla muistopalvelus sen johdosta, että hänen kuolemastaan oli tällöin kulunut 50 vuotta.
Kanonisaatio

Isä Johanneksen nimi nousi esille, kun Suomen ortodoksisen kirkon piispainkokous ehdotti pyhiksi kanonisoitavia suomalaisia. 29. marraskuuta 2018 ekumeenisen patriarkaatin pyhä synodi luki isä Johanneksen kuuluvan ortodoksisen kirkon pyhien joukkoon nimellä Pyhittäjä Johannes Valamolainen. Hänen kanonisaatiojuhlansaansa vietettiin Heinäveden Kristuksen kirkastumisen luostarissa (Uusi Valamo) 31. toukokuuta-1. kesäkuuta 2019.
Suomenkieliset julkaisut

Valamon vanhuksen kirjeitä, s. [1], 199.  (2. painos 1976, 3. painos 1978; 4 painos 2012 (Valamon luostari))  Suomentanut Arkkipiispa Paavali. WSOY:  Porvoo, Helsinki, 1976.  ISBN 951-0-07802-6.
Kirjeitä Jelenalle: skeemaigumeni Johanneksen kirjeitä Jelena Armfeltille vuosilta 1945–1958, s. [12], 179.  (ISSN 0356-2085)  Suomentanut Arkkipiispa Paavali, metropoliitta Panteleimon, Sergius Colliander. Heinävesi:  Valamon luostari, 2017.  ISBN 978-952-5495-34-8.
Kirjeitä Innalle: skeemaigumeni Johanneksen kirjeitä Ina Collianderille vuosilta 1947–1957, s. 168.  (ISSN 0356-2085)  Suomentanut Sergius Colliander. Heinävesi:  Valamon luostari, 2014.  ISBN 978-952-5495-34-8.
Luostarivanhuksen kirjeitä, s. 223.  (ISSN 0356-2085)  Suomentanut Metropoliitta Panteleimon. Heinävesi:  Valamon luostari, 2018.  ISBN 978-952-5495-54-6.
Aiheesta muualla

Nikolai Jakimčukin dokumenttielokuva isä Johanneksesta (venäjäksi).
Valamon veljestön muistomerkki Kannonkoskella, jonne luostari oli evakoituna ennen siirtymistä Heinävedelle
Pteropodinae

| Pteropodinae |
| --- | --- |
 Seychellienlentäväkoira (Pteropus seychellensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Hedelmälepakot Pteropodidae
Alaheimo::  Pteropodinae  (Gray, 1821)
Katso myös
   Pteropodinae Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pteropodinae on hedelmälepakoiden heimon alaheimo. Siihen kuuluu noin 170 lajia, jotka jakautuvat 36 sukuun, joista suurimpia ovat lentävätkoirat (Pteropus), paljasselkälepakot (Dobsonia) ja putkikuonolepakot (Nyctimene). Suurin laji on intianlentäväkoira (Pteropus giganteus). Alaheimon nimesi John Edward Gray vuonna 1821. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut alaheimolle uutta suomenkielistä nimeä hekkolepakot.
Suvut ja niiden nimeäjät

Acerodon Jourdan, 1837
Aethalops Thomas, 1923
Alionycteris Kock, 1969
Aproteles Menzies, 1977
Balionycteris Matschie, 1899
Boneia Jentink, 1879
Casinycteris Thomas, 1910
Chironax K. Andersen, 1912
Cynopterus F. Cuvier, 1824
Dobsonia Palmer, 1898
Dyacopterus K. Andersen, 1912
Eidolon Rafinesque, 1815
Epomophorus Bennett, 1836
Epomops Gray, 1870
Haplonycteris Lawrence, 1939
Harpyionycteris Thomas, 1896
Hypsignathus H. Allen, 1861
Latidens Thonglongya, 1972
Megaerops Peters, 1865
Micropteropus Matschie, 1899
Myonycteris Matschie, 1899
Nanonycteris Matschie, 1899
Neopteryx Hayman, 1946
Nyctimene Borkhausen, 1797
Otopteropus Kock, 1969
Paranyctimene Tate, 1942
Penthetor K. Andersen, 1912
Plerotes K. Andersen, 1910
Ptenochirus Peters, 1861
Pteralopex Thomas, 1888
Pteropus Erxleben, 1777
Rousettus Gray, 1821 - Koirankuonolepakot
Scotonycteris Matschie, 1894
Sphaerias Miller, 1906
Styloctenium Matschie, 1899
Thoopterus Matschie, 1899
Proceratium google

| Proceratium google |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Yläheimo::  Ampiaismaiset pistiäiset Vespoidea
Heimo::  Muurahaiset Formicidae
Suku::  Proceratium
Laji::  google
Kaksiosainen nimi
 Proceratium google  Fisher, 2005 
Katso myös
   Proceratium google Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Proceratium google on Brian L. Fisherin Madagaskarilta löytämä muurahaislaji. Fisher nimesi muurahaisen Google Earthin mukaan, koska Google Earth toi paljon apua hänen tutkimukseensa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Procariama

| Procariama |
| --- | --- |
 Taiteilijan näkemys.
 Myöhäismioseeni - Myöhäisplioseeni 11–2 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käärmekurkilinnut Cariamiformes
Heimo::  †Hirmulinnut Phorusrhacidae
Alaheimo::  †Psilopterinae
Suku::  †Procariama  Rovereto, 1914
Laji::  simplex
Kaksiosainen nimi
 † Procariama simplex  Rovereto, 1914 
Katso myös
   Procariama Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Procariama on sukupuuttoon kuollut hirmulintujen heimoon kuulunut käärmekurkilintusuku. Se oli enintään metrin korkea ja verrattavissa kooltaan Psilopterukseen ja Paleopsilopterukseen, muihin alaheimon Psilopterinae hirmulintuihin. Procariama on sen takia saattanut keskittyä pienempiin saaliisiin, jotka olivat liian pieniä Devincenzian kaltaisille suurille hirmulinnuille. Procariaman fossiileja on löydetty Catamarcan maakunnasta Argentiinasta.
Pyhän Ragnhildin kirkko

| Pyhän Ragnhildin kirkko Sankta Ragnhilds kyrka |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Strängnäsin hiippakunta
Seurakunta:  Södertälje församling
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Pyhän Ragnhildin kirkko (ruots. Sankta Ragnhilds kyrka) on kirkkorakennus Södertäljen kaupungissa, Södermanlandin maakunnassa, Ruotsissa. Se on Södertäljen suurin kirkko. Kirkon vanhimmat osat voidaan sijoittaa vuoden 1200 tienoille, mutta kirkko on käynyt historiansa aikana läpi monia suuria muutoksia. Se ei ole myöskään säästynyt tulipaloilta. Viimeisin suuri restaurointityö kirkossa toteutettiin vuosina 1960–1961 arkkitehti B. Romaren johdolla. Vuosina 1986–1987 korjattiin kirkkorakennuksen ulkopintoja.
Käännös suomeksi
Pyhän Ristin kappeli

Pyhän Ristin kappeli elokuussa 2013.
Pyhän Ristin kappeli on arkkitehti Pekka Pitkäsen 1960-luvulla suunnittelema siunauskappeli Turun hautausmaan uudemmassa, itäisessä osassa.
Hautausmaan vanhemmassa osassa on professori Erik Bryggmanin suunnittelema 1940-luvun alussa valmistunut Ylösnousemuskappeli. Vuonna 1967 samalle hautausmaalle valmistui arkkitehti Pekka Pitkäsen suunnittelema Pyhän Ristin kappeli, joka on toteutettu yleisen suunnittelukilpailun voittaneen ehdotuksen pohjalta.
Pyhän Ristin kappelissa on kolme erikokoista siunauskappelia: Suuri ja Pieni kappeli sekä Alakappeli. Kutakin kappelia voidaan käyttää joko arkku- tai polttohautausta varten toimitettaviin siunauksiin. Rakennus on kaksitasoinen. Ylemmässä tasossa on Suuren ja Pienen kappelin lisäksi niiden yhteinen eteisaula sekä mm. pieni uurnakappeli, jossa tuhkauurna luovutetaan omaisille hautausta varten. Eteisaulassa on kuvanveistäjä Essi Renvallin veistos De profundis. Pohjakerroksessa sijaitsee Alakappelin lisäksi teknisiä tiloja sekä krematorio-osasto. Arkut nostetaan pohjakerroksesta ylemmän kerroksen kappeleihin hydraulisella katafalkkihissillä.
Pyhän Ristin kappeli on askeettinen betonikappeli, joka edustaa 60-luvun minimalismia. Kappeli on niin julkisivuiltaan kuin myös tärkeimmiltä sisätiloiltaan betonipintainen. Pääosin kappeli on verhottu varta vasten mitoitetuin ja valmistetuin betonilaatoin, osittain pinnat ovat paikalla sahalautamuotissa valettua puhdasbetonia. Alttarit kaikissa kappeleissa samoin kuin saarnastuoli Suuressa kappelissa ovat betonimonoliitteja. Alttareilla on tummennettu pronssiristi ja hopeiset kynttilänjalat, penkit ovat tummennettua tammea.
Karulla materiaalivalinnalla ja yksinkertaisilla muodoilla on siunaustoimitukselle pyritty luomaan kehys, joka pelkistyksellään auttaa omaisia hiljentymään kristillisen siunaustoimituksen oleelliseen sanomaan.
Porsche Carrera GT

| Porsche Carrera GT |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa
Valmistaja:  Porsche
Valmistusvuodet:  2004–2006
Korimalli:  2-ovinen Roadster
Luokka:  superauto
Edeltäjä:  Porsche 911 GT1
Seuraaja:  Porsche 918 Spyder
Tekniset tiedot
Moottori:  V10
Iskutilavuus:  5733 cm3
Teho:  450 kW (612 hv)
Huippunopeus:  330 km/h
Kiihtyvyys:  3,9 s (0–100 km/h)
Vetotapa:  takaveto
Porsche Carrera GT on useita autoalan palkintoja voittanut saksalainen takavetoinen superauto, joka esiteltiin loppuvuodesta 2003. Autoja on valmistettu yhteensä vajaa 1 300 kappaletta.