Vladimir Korolenko
Kirjallinen ura

Viimeisinä lukiovuosinaan Korolenko löysi Nikolai Nekrasovin ja Ivan Turgenevin teokset. "Silloin löysin todellisen "syntymämaani", ja se oli ennen kaikkea venäläisen kirjallisuuden maailma", hän kirjoitti itse myöhemmin. Hän mainitsi myös Taras Ševtšenkon ja ukrainalaisen kansanperinteen tärkeimpinä vaikutteinaan.
Korolenko oli vuodesta 1895 narodnikkien aikakauskirjan Russkoje Bogatstvon toimittaja. Jakutskiin karkotuksen kokemuksista syntyi Siperiaan sijoittuvien tarinoiden sarja. joita Korolenko työsti aina vuoteen 1915 saakka. Kirjailija kuvaa lämpimän humaanisti vapaina eläviä siperialaisia ihmistyyppejä, kiertolaisia ja karkureita. Taustana on Siperian luonto. Karkotusajalta saatuja aiheita käsittelee kirja Siperialaisen matkamiehen muistelmia (1885). Lounais-Venäjällä Ukrainassa liikkuvat kertomus Huonossa seurassa (ven. В дурном обществе, 1885), Metsä humisee (ven. Лес шумит, suom.), Sokea soittaja (ven. Слепой музыкант, 1886, suom.) ja Yöllä (ven. Ночью, 1888).
Korolenko ei ole syvälle tunkeutuva psykologinen erittelijä, mutta hänen kaunis, värikäs tyylinsä, teosten hieno ja herkkä tunne, tarkka todellisuuden havainto ja usko parempaan tulevaisuuteen tekevät hänen kertomuksensa erittäin miellyttäviksi. Suuren nälänhädän vallitessa vuonna 1892 hän kulki Itä-Venäjällä puutetta kärsivillä seuduilla järjestämässä avustusta ja lievensi näin toiminnallaan paljon hätää. Havaintonsa hän julkaisi kirjassa Nälkävuonna (ven. В голодный год, 1893). Hänen sanomalehtikirjoitustensa ansioksi on luettava, että joukko votjaakkeja [tämä on vuoden 1911 nimitys], jotka jo olivat tuomitut kuolemaan ihmisuhrien toimittamisesta, joutui uudestaan tutkittaviksi ja syyttömiksi havaittuna vapautettiin.
Vuosina 1895-1896 hän vietti valtavan määrän aikaa Stari Multanin kylän udmurtti talonpoikien oikeudenkäynnin valvomiseen, koska heitä syytettiin väärin rituaalimurhista. Kirjoittaessaan jatkuvasti lukuisiin venäläisiin lehtiin (ja vuonna 1896 tiivistäen kokemuksistaan ​​"Multanskoje-tapauksessa", Мултанское дело) Korolenko varmisti, että koko Venäjä sai tiedon oikeudenkäynnistä, paljasti vääryydet, toimi itse asianajajana oikeudessa ja sai lähes yksin aikaan vapauttavan tuomion, mikä "pelasti käytännössä koko pienen kansan kamalalta tahralta, joka olisi jäänyt vuosiksi, jos langettava tuomio olisi annettu". Stari Multan on sittemmin nimetty uudelleen Korolenkon kyläksi hänen kunniakseen ja muistokseen.
Vladimir Korolenko oli Nikolai Leskovin, Aleksandr Ertelin (1855-1908) ja Nikolai Zlatovratskin (1845-1911) ohella lähellä tolstoilaisuutta eli kristinuskoon perustuvaa pasifismia ja yhteiskunnallista toisinajattelua. Leo Tolstoin aloitteesta muun muassa Korolenko, Vsevolod Garšin ja Maksim Gorki kirjoittivat Posrednik-nimiseen kustantamolle, joka oli Tolstoin itsensä perustamana.
Leo Tolstoin lailla myös Korolenko kirjoitti pamflettimaisia kirjoituksia, joissa hän vastusti epäoikeudenmukaisuuksina pitämiään yhteiskunnallisia epäkohtia, kuten etnisyyteen tai uskontoon perustuvaa syrjintää ja kuolemanrangaistusta. Korolenko ei kuitenkaan ollut tolstoilaisuuden kannattaja vaan vastusti Tolstoin passiivisen vastarinnan oppia. Tolstoi ylisti kirjeessä Korolenkolle tämän lehtikirjoitusta, jossa tuomittiin vuoden 1905 epäonnistunutta vallankumousta seuranneet teloitukset. Korolenkon neliosaista muistelmateosta Istorija mojego sovremennika (ven. История моего современника, Aikalaiseni tarina, 1904-1918, julk. 1922) on verrattu merkittävyydessään Aleksandr Herzenin muistelmiin. Vladimir Korolenko oli tärkeä esikuva 1900-luvun alun realistisen kerronnan taitajalle Maksim Gorkille.