stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Giljarovski

Vladimir Giljarovski. Sergei Maljutinin muotokuva vuodelta 1915.
Vladimir Aleksejevitš Giljarovski (ven. Влади́мир Алексе́евич Гиляро́вский; 8. joulukuuta (J: 26. marraskuuta) 1853 Vologdan kuvernementti – 1. lokakuuta 1935 Moskova) oli venäläinen sanomalehtimies ja kirjailija.
Vladimir Giljarovski syntyi metsätilan hoitajan apulaisen perheeseen. Hänen äitinsä oli Zaporižžjan kasakoiden jälkeläinen. 1860-luvulla perhe muutti Vologdaan, jossa poika kävi kimnaasia. Kaupunkiin poliittisista syistä karkotetut sivistyneistön edustajat vaikuttivat hänen maailmankuvansa muotoutumiseen.
Vuosina 1871–1881 Giljarovski kierteli eri puolilla Venäjää kokeillen monia erilaisia ammatteja. Vuonna 1881 Giljarovski asettui Moskovaan, jossa hän työskenteli lehtimiehenä. Hän laati reportaaseja yleisöä kuohuttaneista tapahtumista sekä osallistui aikansa teatteri- ja kirjallisuuselämään.
1870-luvulla Giljarovski alkoi kirjoittaa kansanelämästä kertovia runoja ja runoelmia, joita julkaistiin myöhemmin erillisinä kokoelmina. Moskovan köyhälistöä kuvaava kertomuskokoelma Truštšobnyje ljudi (”Hökkelien ihmiset”, 1887) joutui sensuurin takavarikoimaksi. 1920–1930-luvulla Giljarovski tuli tunnetuksi vallankumousta edeltäneen Moskovan kuvaajana. Hänen tärkeimmät teoksensa ovat kaupungin arkielämästä kertova kuvauskokelma ”Muistojen Moskova” (Moskva i moskvitši, 1926) sekä omaelämäkerrallinen trilogia Moi skitanija (”Vaellukseni”, 1928), Ljudi teatra (”Teatteri-ihmisiä”, julkaistu 1941) ja Moskva gazetnaja (”Sanomalehtien Moskova”, julkaistu 1960). ”Giljai-sedästä” itsestään muodostui eräänlainen vanhan Moskovan elävä muistomerkki.
Suomennettu teos

Muistojen Moskova: elämää ennen vallankumousta. Suom. Esa Adrian. Jyväskylä–Helsinki: Gummerus, 1993.
Aiheesta muualla

Vladimir Giljarovskin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
Giljarovskille omistettu sivusto (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Makronísi

Makronísi (kreik. Μακρονήσι) tai Makróniso (Μακρόνησο) tai Makrónisos (Μακρόνησος) (”Pitkä saari”) voi viitata seuraaviin saariin Kreikassa:
Makronísi, saari Foúrnoin saarilla Pohjoisen Egean saarten saariryhmässä
Makronísi, saari Dodekanesian saariryhmässä lähellä Leipsoíta
Makronísi, saari Kykladien saariryhmässä lähellä Párosta
Makronísi, saari Dodekanesian saariryhmässä lähellä Pátmosta
Makronísi eli Makrá, saari Dodekanesian saariryhmässä lähellä Kásosta
Makronísi eli Makrý eli Makró, saari Petalioí-saarilla lähellä Euboiaa
Makronísi eli Megalonísi, saari Kreetan etelärannikolla
Makróniso eli Makronísi, saari Pohjoisen Egean saarten saariryhmässä lähellä Sámosta
Makrónisos, saari Argo-Saronisten saarten saariryhmässä lähellä Aíginaa
Makrónisos, saari Argo-Saronisten saarten saariryhmässä Megariin rannikon ja Salamiin välissä
Makrónisos eli Díporta, saari Korintinlahdessa
Makrónisos eli Makronísi, saari Kykladien saariryhmässä Attikan rannikon ja Kéan välissä
Makrý eli Makronísi, saari Dodekanesian saariryhmässä lähellä Ródosta
Megalonísi eli Makronísi, saari Dodekanesian saariryhmässä lähellä Sýmiä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Makrónisos”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Aleksandr Neverov

| Aleksandr Neverov |
| --- | --- |
 Aleksandr Neverov.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. joulukuuta 1886 Samaran läänin Stavropolin kihlakunnan Novikovkan kylä
Kuollut: 24. joulukuuta 1923 (37 vuotta) Moskova
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: А. Неверов 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksandr Sergejevitš Neverov (oikea sukunimi Skobelev, ven. Алекса́ндр Серге́евич Неве́ров, Ско́белев; 24. joulukuuta (J: 12. joulukuuta) 1886 Samaran läänin Stavropolin kihlakunnan Novikovkan kylä – 24. joulukuuta 1923 Moskova) oli venäläinen kirjailija.
Aleksandr Neverov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän työskenteli maalaiskoulun opettajana ja ensimmäisen maailmansodan aikana välskärinä Samarassa. Vuonna 1917 Neverov liittyi sosialistivallankumouksellisiin, mutta siirtyi myöhemmin bolševikkien puolelle. Volgan alueen nälänhädän aikana hän pakeni Taškentiin. Vuonna 1922 Neverov muutti Moskovaan, jossa hän liittyi Kuznitsa-kirjailijaryhmään.
Neverovin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1906. Hänen realististen kertomuksiensa ja näytelmiensä aiheena on maaseudun elämä. Kirjailijan pääteos on pienoisromaani Taškent – leveän leivän kaupunki (Taškent – gorod hlebnyi, 1923), joka kuvaa 1920-luvun alun nälänhätää 12-vuotiaan pojan näkökulmasta.
Suomennettu teos

Taškent – leveän leivän kaupunki: kertomus Neuvosto-Venäjältä. Suom. Sulo Haltsonen. Helsinki: Otava, 1929.
Tashkent: leveän leivän kaupunki. Leningrad: Kirja, 1930.
Elmar Grin

Elmar Grin (ven. Эльма́р Грин, oikealta nimeltään Aleksandr Vasiljevitš Jakimov, ven. Алекса́ндр Васи́льевич Яки́мов; 15. kesäkuuta (J: 2. kesäkuuta) 1909 Kivennapa – 1999) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Elmar Grin jäi varhain orvoksi ja vietti lapsuutensa Lintulan luostarin lastenkodissa. Vuosina 1922–1929 hän kierteli eri puolilla Venäjää, palveli sen jälkeen viisi vuotta Itämeren laivastossa ja työskenteli vuosina 1935–1939 radistina Leningradissa ja sen ympäristössä. Vuodesta 1939 lähtien Grin palveli armeijassa ja toimi toisen maailmansodan loppuvaiheessa sotakirjeenvaihtajana. Vuonna 1943 hänet hyväksyttiin NKP:n jäseneksi. Vuosina 1958–1965 hän toimi Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen ja vuosina 1959–1981 kirjailijaliiton tarkastuskomission jäsenenä. Kirjailija asui Leningradissa.
Grinin teoksien teemana on neuvostoideologian mukainen ”kansojen ystävyys”. Hänen ensimmäiset 1930-luvun alussa ilmestyneet kertomuksensa käsittelevät luokkataistelua ja maatalouden kollektivisointia Neuvostoliitossa asuvien virolaistalonpoikien keskuudessa. Suomen tapahtumia vuosina 1939–1946 kuvaavasta romaanistaan ”Tuuli käy etelästä” (Veter s juga, 1946) kirjailija sai Stalin-palkinnon. Suomen talonpoikaisto on myös romaanin Drugoi put (”Toinen tie”, 1956) aiheena. Romaanissa V strane Ivana (”Iivanan maassa”, 1962–1967) Grin kuvaa Neuvostoliittoon muuttaneen suomalaisen työmiehen poliittista kasvua.
Suomennettuja teoksia

Tuuli käy etelästä. Suom. Elina Huttari. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1948.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Elmar Grin (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Inna Latiševa

Inna Latiševa (s. 1955, Baku) on suomenvenäläinen yritysjohtaja, joka on herättänyt huomiota Suomen yhteiskuntaa arvostelevalla kirjallaan. Kirjassaan Ryssänä Suomessa Latiševa syyttää suomalaisia russofobiasta.
Latiševa muutti Suomeen Leningradista vuonna 1989 ja työskenteli muun muassa vientijohtajana ja toimitusjohtajana. Leningradissa Latiševa työskenteli Inturistin matkaoppaana. Nykyään hän asuu Barcelonassa.
Teokset

Latiševa, Inna: Ryssänä Suomessa: Vieras väärästä maasta.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-23944-4
Aiheesta muualla

MTV3 Katsomo • Inna Latiseva saa lukijan häpeämään katsomo.fi.  24.3.2010. Viitattu 27.3.2010. – Inna Latiševan haastattelu MTV3-kanavalla
Arto Nyberg areena.yle.fi.  21.3.2010. Viitattu 27.3.2010. – Arto Nyberg haastattelee Latiševaa YLE TV1:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki
Rupert Vansittart

Rupert Vansittart heinäkuussa 2017.
Rupert Nicholas Vansittart (s. 10. helmikuuta 1958 Cranleigh, Surrey, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä. Hän on näytellyt lukuisia rooleja niin televisiossa, elokuvissa, teatterissa kuin radiossakin. Usein hänen esittämänsä roolit ovat komediarooleja. Hänen roolejaan ovat muun muassa lordi Charles Ashfordly ITV:n draamasarjassa Sydämen asialla (1992–2009) ja lordi Yohn Royce HBO:n sarjassa Game of Thrones (2014–2019).
Vuonna 1995 Vansittart esitti Mr. Hurstia draamasarjassa Ylpeys ja ennakkoluulo. Hän on esiintynyt yhdessä Rowan Atkinsonin kanssa useissa sarjoissa, kuten Mr. Bean ja Kovat koppalakissa, sekä elokuvassa Johnny English – uudestisyntynyt. Elokuvassa Neljät häät ja yhdet hautajaiset (1994) hän näytteli Georgea. Vuonna 1995 Vansittart näytteli lordi Bottomsin roolissa elokuvassa Braveheart – taipumaton.
Vuonna 2005 Vansittart vieraili Midsomerin murhat -sarjan jaksossa "Market for Murder" sekä Doctor Who -sarjan jaksoissa "Aliens of London" ja "World War Three". Vuonna 2009 hän näytteli televisioelokuvassa Margaret ja vuonna 2011 elokuvassa Rautarouva. Vuonna 2016 Vansittart esiintyi Arthur Le Broc'na BBC:n Isä Brown ja hänen laumansa -sarjan neljännen kauden seitsemännessä jaksossa. 2016 hän vieraili myös BBC:n sairaalasarjassa Casualty. Vuonna 2017 Vansittart näytteli professori Langlania ITV:n draamasarjan Doc Martin kahdeksannen kauden päätösjaksossa.
Vansittart avioitui näyttelijä Emma Kate Watsonin (nyk. Vansittart) kanssa vuonna 1987 ja heillä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Rupert Vansittart Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mihail Osorgin

Mihail Osorgin.
Mihail Andrejevitš Osorgin (ven. Михаи́л Андре́евич Осорги́н, oikea sukunimi Iljin, Ильи́н; 19. lokakuuta (J: 7. lokakuuta) 1878 Perm – 27. marraskuuta 1942 Chabris, Ranska) oli venäläinen kirjailija.
Mihail Osorgin syntyi vanhaan aatelissukuun. Permin klassisen lukion jälkeen hän opiskeli Moskovan yliopiston juridisessa tiedekunnassa, josta hän valmistui vuonna 1902. Vuonna 1904 Osorgin liittyi sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Joulukuussa 1905 hän joutui pidätetyksi ja pakeni vapauduttuaan Suomen ja Saksan kautta Italiaan, jossa hän asui vuoteen 1916 saakka toimien kirjailijana ja Russkije vedomosti -lehden kirjeenvaihtajana. Osorginin ensimmäinen merkittävä teos oli Italian-kuvaus Otšerki o sovremennoi Italii (1913).
Vuonna 1916 Osorgin palasi Venäjälle, jossa hän lokakuun vallankumouksen jälkeen toimi Venäjän kirjailijaliitossa, lehtimiesliitossa ja Volgan alueen nälkäänäkevien avustuskomiteassa. Vuonna 1921 hänet karkotettiin Kazaniin ja syksyllä 1922 monien älymystön edustajien kanssa ulkomaille. Vuonna 1923 Osorgin asettui Pariisiin, jossa hän toimi venäläisen emigranttilehdistön avustajana.
Kirjailijana Osorgin tuli tunnetuksi Venäjän vallankumousliikkeestä kertovalla romaanitrilogiallaan ”Hiljainen katu” (Sivtsev Vražek, 1928), Svidetel istorii (”Historian silminnäkijä”, 1932) ja Kniga o kontsah (”Kertomus lopuista”, 1935). Hän on kirjoittanut myös muistelmateokset Veštši tšeloveka (”Ihmisen esineet”, 1929), Tšudo na ozere (”Järven ihme”, 1931) ja Povest o sestre (”Kertomus sisaresta”, 1931). Muistelmista tunnetuin on tekijän kuoleman jälkeen ilmestynyt Vremena (”Ajat”, 1955). Osorgin itse piti parhaana teoksenaan romaania Volnyi kamenštšik (”Vapaamuurari”, 1937), joka kertoo vapaamuurariksi ryhtyvän venäläisen emigrantin henkisestä kehityksestä.
Suomennettu teos

Hiljainen katu: romaani. Suom. V. K. Trast. Helsinki: Otava, 1942.
Kirppu, novelli, suom. Antti Tiittanen, Väinämöinen, 1925 no 35 s. 21–22 Verkossa
Tove Janssonin bibliografia

Tove Janssonin teosten bibliografia Janssonin tuotantoon perustuvista teoksista on lisää artikkelissa Muumi.
Suomennetut teokset > Sarjakuvat

| Kirja | Julkaisuvuosi | Jaksot |
| --- | --- | --- |
| Mumintrollet 1 | 1957 | Muumipeikko, Muumiperhe, Yksinäinen saari |
| Mumintrollet 2 | 1957 | Muumiperhe Rivieralla, Vaarallinen talvi, Kuvitteluleikki |
| Mumintrollet 3 | 1958 | Talonrakennus, Aloitamme uuden elämän, Viidakkoelämää |
| Mumintrollet 4 | 1958 | Muumipeikko rakastuu, Muumipeikko ja marsilaiset, Muumiperhe ja meri |
| Mumintrollet 5 | 1960 | Yhdistyselämää, Muumipeikko villissä lännessä |
| Mumintrollet 6 | 1960 | Niiskuneiti rokokoossa, Muumipeikko ja velvollisuudentunto |
| Mumintrollet 7 | 1962 | Muumipeikko ja pyrstötähti, Muumipeikko ja kultainen häntä |
| Mumintrollet 8 | 1964 | Muumitalvi, Muumipeikko merillä |
| Mumintrollet 9 | 1965 | Hosulin kosinta, Muumin lamppu, Muumipeikko ja rautatie |
1 2 3 4 5 6 7 8  Tove ja Lars Jansson
1 2  Lars Jansson
Maailmanloppu tulee! Tove Janssonin ensimmäinen muumisarjakuva Ny Tid -lehdessä 1947–48.  ((Jorden går under! Tove Janssons första muminserie i Ny Tid 1947–48) Suomentanut Juhani Tolvanen. Esseet: Trygve Söderling, Tove Jansson, Henrika Ringbom ja Juhani Tolvanen)  Helsinki:  Tigertext Ab/Ny Tid, 2007.  ISBN 978-951-96675-7-7
Muumit. Sarjakuvaklassikot 1.  ((Moomin, 1954–55.) Suomentanut Anita Salmivuori. Jälkisanat: Sirke Happonen)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34342-5
Muumit. Sarjakuvaklassikot 2.  ((Moomin, 1955–56.) Suomentaneet Anita Salmivuori ja Juha Tolvanen. Jälkisanat: Sirke Happonen)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35404-9
Muumit. Sarjakuvaklassikot 3.  ((Moomin, 1956–57.) Suomentaneet Anita Salmivuori ja Juha Tolvanen. Jälkisanat: Sirke Happonen)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36520-5
Muumit. Sarjakuvaklassikot 4.  ((Moomin, 1957–58.) Suomentaneet Anita Salmivuori ja Juha Tolvanen. Jälkisanat: Sirke Happonen)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-37874-8
Muumit. Sarjakuvaklassikot 5.  ((Moomin, 1959.) Suomentanut Anita Salmivuori ja Juhani Tolvanen. Jälkisanat: Sirke Happonen)  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39157-0
Muumit. Sarjakuvaklassikot 6.  ((Moomin, 1960.) Suomentanut Anita Salmivuori ja Juhani Tolvanen)  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39746-6
Suomennetut teokset > Näytelmät ja kuunnelmat

| --- | --- |
 Mumintrollet och kometen 1949  Troll i kulisserna 1958 (Muumit kulisseissa, suomentanut Kirsi Kunnas, 2002)  Mumintrollen 1969  Mumindalen 1973  Muminoperan, Muumiooppera 1974  Orm i salongen 1974  Fönstret 1976  Lyssnerskan 1976  Gymnastiklärarens död 1976 :  Kvinnan som lånade minnen 1977  Dottern 1977  Tio före fyra 1977  Mumintroll i kulisserna 1982 (Muumipeikot kulisseissa, suomentanut Eila Maunu, 1994)  Huvudrollen 1988  Den stora resan 1988
Suomennetut teokset > Kuvitukset

| --- | --- |
 Ella Pipping: Jag, 1937  Kaarlo Karhi: Miten sisustan kotini?, 1938  Gunnar Mårtenson: Överstan och hennes värld, 1942  Brita Hiort af Ornäs: Lill-Olle och harpalten, 1943  Lorenz Numers: Tveskäggs krumelurer, 1943  Martin Söderhjelm: Om flugan Maja, 1944  Solveig von Schoultz: Nalleresan, 1944  Ole Reuter: Learn English, 1944–1945 :  Lorenz Numers: Ordkynne, 1945  Carolus Sjöstedt: Bröderna Borgs bedrifter, 1947  Lilli Forss-Nordström: Våren vaknar, 1951  Eric Gardberg: Zebran Sebulon och andra djursagor, 1952  Lewis Carroll: Snarkjakten, 1959  J. R. R. Tolkien: Bilbo, en hobbits äventyr, 1962  Lewis Carroll: Alice i underlandet, 1966
Kirjallisuutta

Happonen, Sirke: Muumiopas.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-363-0
Happonen, Sirke: Vilijonkka ikkunassa: Tove Janssonin muumiteosten kuva, sana ja liike.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33163-7
Karjalainen, Tuula: Tove Jansson: Tee työtä ja rakasta.  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-6963-3
Karlsson, Petter: Muumimaailma ja todellisuus: Tove Janssonin elämä kuvina.  ((Muminvärlden & verkligheten, 2014.) Kuvatoimitus Bengt Wanselius. Suomentanut Sari Kumpulainen)  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40949-7
Kivi, Mirja: Muumilaakso: Tarinoista museokokoelmaksi.  Tampere:  Tampereen taidemuseon Muumilaakso, 1998.  ISBN 952-9549-52-0
Kruskopf, Erik: Kuvataiteilija Tove Jansson.  ((Bildkonstnären Tove Jansson, 1992.) Suomennos: Eija Kämäräinen)  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18241-9
Svensson, Helen (toim.): Toven matkassa: Muistoja Tove Janssonista.  ((Resa med Tove: En minnesbok om Tove Jansson, 2002.) Suomentanut Outi Menna)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28323-1
Tove Jansson: Muistonäyttely. Tampereen taidemuseo, 2002.
Tarkka, Pekka: Tove Jansson. Teoksessa Suomalaisia nykykirjailijoita.  (6. uudistettu laitos)  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1770-7
Tolvanen, Juhani: Muumisisarukset Tove ja Lars Jansson: Muumipeikko-sarjakuvan tarina.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-23633-0
Westin, Boel: Tove Jansson: Sanat, kuvat, elämä.  ((Tove Jansson: Ord, bild, liv, 2007.) Suomentanut Jaana Nikula)  Helsinki:  Schildt, 2008.  ISBN 978-951-50-1752-9
Westin, Boel & Svensson, Helen (toim.): Kirjeitä Tove Janssonilta.  ((Brev från Tove Jansson, 2014.) Suomentanut Jaana Nikula)  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2014.  ISBN 978-951-52-3409-4
Ørjasæter, Tordis: Tove Jansson: Muumilaakson luoja.  ((Møte med Tove Jansson, 1985.) Suomentanut Saima-Liisa Laatunen)  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14401-0
Moní

Moní (kreik. Μονή, ”Luostari”) voi viitata seuraaviin:
Moní, kylä Náxoksen saarella Etelä-Egean saarten alueella
Moní, saari Argo-Saronisten saarten saariryhmässä lähellä Aíginaa
Moní, saari Dodekanesian saariryhmässä lähellä Astypálaiaa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Moni”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Gjøfjellin kirkko

| Gjøfjellin kirkko Gjøfjell kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2006.
Sijainti:  Nesodden, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1901
Suunnittelija:  Holger Sinding-Larsen
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  275
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Gjøfjellin kirkko (norj. Gjøfjell kirke) on Nesoddenin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1901.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gjøfjellin kirkko Wikimedia Commonsissa
Aleksandr Družinin

Aleksandr Družinin vuonna 1856.
Aleksandr Vasiljevitš Družinin (ven. Алекса́ндр Васи́льевич Дружи́нин), (8. (J: 20.) lokakuuta 1824 Pietari, Venäjän keisarikunta – 19. (J: 31.) tammikuuta 1864 Pietari Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kirjailija ja kriitikko.
Suku ja koulutus, virkaura

Aleksandr Družinin syntyi aatelisperheeseen. Hän opiskeli aateliston pojille tarkoitetussa arvostetussa sotilasoppilaitoksessa, Keisarin paašikoulussa vuosina 1841-1843. Hän palveli palveli henkivartiokaartin suomenmaalaisessa rykmentissä (jossa oli värvättyjä Inkerinmaalta ja joka oli osallistunut Suomen valloitukseen vuonna 1808). Družinin vastasi rykmentin kirjastosta ja luki paljon. Huonon terveyden ja halun omistautua kirjallisuudelle vuoksi hän jäi tammikuussa 1846 eläkkeelle aliluutnanttina ja siirtyi helmikuussa sotaministeriön kansliaan. Vuodesta 1847 lähtien hän julkaisi tarinoitaan, novellejaan ja romaanejaan Sovremennik-lehdessä ja myöhemmin myös esseitä ajankohtaisista aikakausjulkaisuista ja kirjallisuuskriittisiä artikkeleita. Marraskuussa 1849 hänet poistettiin valtion palveluksesta ilman palkkaa ja jäi eläkkeelle tammikuusta 1851.
Kirjallinen ura

Družininin esikoisteos Polinka Saks (ven. Полинька Сакс) vuonna 1847 oli suuri menestys. George Sandin ja luonnonmukaisen koulukunnan hengessä kirjoitettu pienoisromaani oli yksi venäläisen kirjallisuuden ensimmäisistä emansipoituneen naisen kuvauksista. Kriitikko Vissarion Belinski arvosti vielä enemmän Družininin seuraavaa teosta, perhedraamaa Rasskaz Alekseja Dmitritša (ven. Рассказ Алексея Дмитрича, Aleksei Dmitritšin kertomus) vuodelta 1848. Hän julisti että Družin "tulee olemaan yhtä tärkeä naisille kuin Aleksandr Herzen on miehille". Belinski viittasi Družinin keskeiseen teemaan, naisten emansipaatioon.
Vuosien 1848–1855 taantumuksen aikana Družinin luopui yhteiskunnallisista aiheista ja siirtyi kirjoittamaan ajanvieteproosaa. Hän ryhtyi myös laatimaan kirjallisuuskatsauksia ja varsinkin englantilaisen ja ranskalaisen kirjallisuuden esittelyjä. Družininin humoristiset pakinat olivat aikanaan hyvin suosittuja.
Sovremennik-lehden piiriin kuuluneesta Družininista tuli vuonna 1856 Biblioteka dlja tštenija -lehden päätoimittaja. Hän toimi sen jälkeen etupäässä kriitikkona taistellen ”puhtaan taiteen” puolesta Nikolai Tšernyševskin edustamia vallankumouksellisia demokraatteja vastaan. Vuonna 1860 Družinin luovutti lehden Aleksei Pisemskille. Hän työskenteli myös englanninkielisen kirjallisuuden kääntäjänä ja oli perustamassa kirjailijoiden avustusyhdistystä vuonna 1859. Družininin kootut teokset ilmestyivät vuosina 1865–1867 ja päiväkirjat vuonna 1986.
Hän kuoli 39-vuotiaana tammikuussa 1864 naimattomana keuhkotautiin. Kirjailijan kuolema ja hautajaiset jäivät melkein huomaamatta. Družininin ansiot venäläiselle kirjallisuudelle panivat merkille Nikolai Nekrasov muistokirjoituksessa Sovremennik-lehden ensimmäisessä numerossa vuonna 1864 ja Ivan Turgenev muistopuheessaan sotaministeriön virallisessa sanomalehdessä "Venäjän invalidi" (ven. Русский инвалид) helmikuussa 1864.
Aiheesta muualla

Aleksandr Družininin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Albert Einstein College of Medicine

| Albert Einstein College of Medicine |
| --- | --- |
  

Perustettu:  1955
Tyyppi:  yksityinen
Henkilökunta:  2 000+
Opiskelijoita:  1 000+ (yhteensä)
Sijainti:  Bronx, New York, New York  Yhdysvallat
Sivusto:  einsteinmed.edu
Albert Einstein College of Medicine on yksityinen lääketieteeseen keskittyvä korkeakoulu Yhdysvaltain New Yorkissa. Sen kampus sijaitsee New York Cityn Bronxissa. Lääketieteen lisäksi Albert Einstein College of Medicine tarjoaa tutkintoon johtavaa koulutusta esimerkiksi bioetiikassa ja kliinisessä tutkimuksessa. Albert Einstein College of Medicine perustettiin vuonna 1955.
Vuonna 2024 Albert Einstein College of Medicine ilmoitti pysyvästi poistavansa lukukausimaksut opiskelijoiltaan saatuaan 1 miljardin Yhdysvaltain dollarin lahjoituksen korkeakoulussa pitkään vaikuttaneelta Ruth Gottesmanilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albert Einstein College of Medicine Wikimedia Commonsissa
Pesäpallon vuoden jokeri

Pesäpallon vuoden jokeri valittiin ensimmäisen kerran vuonna 1986 ja on sen jälkeen jaettu joka vuosi.
Miesten palkinnon ovat useimmiten voittanut Sami Ahola (viisi kertaa) ja naisten palkinnon Tanja Vehniäinen (viisi kertaa).
Ratchet & Clank 2: Going Commando

| Ratchet & Clank 2: Going Commando |
| --- | --- |
 Eurooppalainen kansikuva.
Kehittäjä:  Insomniac Games
Julkaisija:  Sony Computer Entertainment
Jakelija:  PlayStation Store
Suunnittelija:  Brian Allgeier
Taiteilija:  John Fiorito Dave Guertin Greg Baldwin
Säveltäjä:  David Bergeaud Niels Bye Nielsen
Ohjelmoija:  Alexander Hastings Brian Hastings
Pelisarja:  Ratchet & Clank
Julkaistu:  PlayStation 2NA 11. marraskuuta 2003EU 21. marraskuuta 2003JP 11. joulukuuta 2003 PlayStation 3NA 2012EU 29. kesäkuuta 2012
Lajityyppi:  tasohyppely
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  CERO: A ESRB: T  Virheellinen ESRB-arvo  OFLC: PG  PEGI: 3Virheellinen PEGI-arvo  USK: 12
Alusta:  PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation Vita
Jakelumuoto:  DVD, Blu-ray, UMD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK     : 
Ratchet & Clank 2: Going Commando (Australiassa ja monissa PAL-maissa Ratchet & Clank 2: Locked and Loaded) on Ratchet & Clank -pelisarjan toinen osa, joka julkaistiin vuonna 2003. Peli julkaistiin alun perin ainoastaan PlayStation 2:lle mutta julkaistiin myös PlayStation 3:lle ja PlayStation Vitalle vuonna 2012 osana HD-kokoelmaa. Pelin seuraaja on Ratchet & Clank 3, joka julkaistiin vuonna 2004.