stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltojen arkkitehtuuri
1900-luvun arkkitehtuuri (1914–) > Kansainvälisen tyylin kyseenalaistaminen: postmodernismi ja dekonstruktivismi

1970-luvulla amerikkalaisessa arkkitehtuurissa tapahtui käänne. Arkkitehtien oli huomioitava öljykriisi ja rakennusperinnön vaaliminen. Kansainvälistä tyyliä pidettiin liian minimalistisena. Postmodernismi ajan kulttuuri-ilmiönä näkyi myös arkkitehtuurissa. Arkkitehdit rehabilitoivat kertaustyylejä, esimerkiksi beaux-artsin ja art decon. Postmodernismin merkittävimpiä edistajia ovat Lincoln Center ja Metropolitan Opera (New York, 1962–1966). Tyylisuunta näkyi myös yliopistokampuksilla, kuten Robert Venturin suunnittelemassa Gordon Wu Hallissa (1980) Yalessa. Philip Johnsonin IDS Center Minneapolisissa etääntyi modernien pilvenpiirtäjien yhdenmukaisuudesta. Johnson pyrki sijoittamaan rakennuksiinsa piilotettuja koodeja, viitteitä menneestä ja täysin moderneja elementtejä. American Telephone and Telegraph Companyn (1979) rakennuksessa New Yorkissa on monumentaalinen kahdeksankerroksinen sisäänkäynti ja huippu, joka näyttää keskeneräiseltä päätykolmiolta. Rakennusta kritisoitiin ankarasti sen valmistuttua.
Postmoderni arkkitehtuuri näkyy erityisesti ajan museoissa ja kulttuurirakennuksissa. Frank Lloyd Wright suunnitteli Guggenheim-museon New Yorkiin. John Dinkeloon ja Kevin Rochen suunnittelivat Metropolitan Museum of Artiin uusia siipirakennuksia, joissa käytettiin suuria lasipintoja. Edward Larrabee Barnes suunnittelemassa Walker Art Centerissä (1968–1971) Minneapolisissa oli rohkea potkurin muotoinen pohjapiirros. Larrabeen työtä ovat  myös Dallas Museum of Art (1984) ja Smart Museum of Art Chicagossa.
Leoh Ming Pei ja Richard Meier suunnittelivat  useita kulttuurirakennuksia 1980-luvulla. Pei suunnitteli National Gallery of Artin lisärakennuksen. Meier suunnitteli Getty Centerin (1985–1997) Los Angelesiin ja High Museum of Artin (1980–1983) Atlantaan. Muita merkittäviä amerikkalaisia postmoderneja arkkitehteja ovat Charles Willard Moore, Stanley Tigerman, Wallace K. Harrison, César Pelli ja Robert Venturi.
Frank Gehryn Weisman Art Museum (1993), Walt Disney Concert Hall (2003) ja Pavillon Jay Pritzker (2004) ovat esimerkkejä dekonstruktivistisesta arkkitehtuurista. Michael Gravesista tuli maailmanlaajuisesti tunnettu Disneylle suunnittelemiensa Orlandon Walt Disney World Resort-hotellien ja Kalifornian Burbankin Disneyn pääkonttorin ansiosta.
1900-luvun arkkitehtuuri (1914–) > High-tech-arkkitehtuuri

High-tech-arkkitehtuuri on 1970-luvulla syntynyt myöhäismodernistinen tyylisuunta, joka vaikutti samaan aikaan postmodernismin kanssa. Asuntoihin, toimistoihin, museoihin, ja tehtaisiin yhdistettiin korkean teknologian elementtejä. High-tech-arkkitehtuuri voidaan nähdä myös modernistisena arkkitehtuurina, jossa teknologisia keksintöjä käytetään ironisesti ilma piirteitä brutalismista. High-tech-arkkitehtuurin tunnetuin edustaja Yhdysvalloissa oli Richard Buckminster Fuller, joka suunnitteli pallon muotoisen Yhdysvaltain paviljongin vuoden 1967 maailmannäyttelyyn.
2000-luku – kyseenalaistaminen ja uudet haasteet

Syyskuun 11. päivän iskut olivat haaste Yhdysvaltojen arkkitehtuurille. Pilvenpiirtäjien koko olemassaolo ja varsinkin niiden turvallisuus kyseenalaistettiin. Arkkitehtuurissa nousivat esiin uudet ympäristövaatimukset ja ns. vihreä arkkitehtuuri. Informaatioteknologia mullisti omalta osaltaan arkkitehtuuria.
Globalisaation myötä heräsi huoli siitä, että kaikki megapolien arkkitehtuuri oli identtistä. Rakennusten moninaisuutta haluttiin lisätä käyttämällä uusia materiaaleja ja kannustamalla arkkitehteja rohkeisiin ratkaisuihin. Paikkaansa sopeutettu arkkitehtuuri pyrki ottamaan huomioon ympäristön erityisedellytykset, esimerkiksi maanjäristykset tai kylmyyden, tai käyttämään aurinkopaneeleita energiantuotannossa.
Yhdysvaltojen metropoleissa rakennettiin uutta "vihreiden" pilvenpiirtäjien sukupolvea. Chicagolainen arkkitehtuuritoimisto Skidmore, Owings and Merrill suunnitteli New Yorkin World Trade Centeriin rakennuksen, jossa maksimoidaan luonnonvalon käyttö ja käytetään kierrätysmateriaaleja. US Green Building Council (USGBC) myönsi ekologisen rakentamisen tunnuksia. Yksi merkittävimmistä uuden ekologisen suunnittelun (environmental design) edustajista oli James Wines.
2000-luvun alussa amerikkalaiset arkkitehdit ovat pohtineet kaupunkisuunnittelijoiden kanssa liikekortteleiden uudelleenelävöittämistä. Esimerkkejä tästä ovat loft-asuntojen nousu ja Roberta Washin suunnittelema Harlemin elävöittäminen New Yorkissa. 2000-luvun alun tärkein arkkitehtoninen kohde Yhdysvalloissa oli New Yorkin uusi WTC-kompleksi.
Arkkitehtuuriperinnön suojeleminen

Yhdysvallat säästyi toisen maailmansodan pommituksilta toisin kuin Eurooppa ja Japani. Sen sijaan Yhdysvalloissa on arkkitehtuuriperinnölle haitallisia luonnonilmiöitä, kuten Kalifornian maanjäristykset ja Meksikonlahden hirmumyrskyt. Rakennusten suojelemiseksi yksityisiltä ja taloudellisilta keinotteluilta liittovaltion hallitus on perustanut useita instituutioita: 1900-luvun alussa on perustettu kansallisia monumentteja (National Monument) luonnonkohteiden ja arkkitehtuuristen saavutusten (intiaanikylät, siirtomaa-ajan linnoitukset, espanjalaisten lähetysasemat) suojelemiseksi. Vuodesta 1935 kansallispuisto palvelu (National Park Service) on vastannut kokoelmasta historiallisesti tärkeitä rakennuksia, monumentteja ja kortteleita.
Liike vanhojen rakennusten arvon palauttamiseksi nousi 1970-luvulla. Ihmiset protestoivat tuhoisia kaupungin uudistamissuunnitelmia vastaan (New Yorkissa Pennsylvania Station purettu 1963 ja Singer Building 1968). Vuonna 1975 kampanja, johon osallistui Jackie Kennedy, onnistui pelastamaan 1900-luvun alussa rakennetun Grand Central Terminal -rautatieaseman purkamisen New Yorkissa. Vuonna 1988 sisätilojen restaurointi paljasti rakennuksen tähtikuvioita kuvaavan sisäkaton.
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen 200-vuotisjuhlien vuonna 1976 vuoksi hallitus päätti korjata kansakunnan urbaania ja paikallista arkkitehtuuriperintöä. Myös uudemman ajan historiallisia rakennuksia suojellaan, kuten Little Rockissa sijaitseva lukio luokiteltiin historialliseksi alueeksi 8. marraskuuta 1998 sieltä 1950-luvun lopussa alkaneiden kansalaisoikeustaistelujen vuoksi. Deindustrialisaation myötä on entisten varastojen ja tehtaiden uusiokäyttö tullut erittäin tärkeäksi. Puhutaan Adaptive re-usesta, halusta sopeuttaa vanha struktuuri uuteen käyttöön säilyttäen niiden historiallinen arvo. Lisäksi monet yhdistykset, kuten Historic New England, ovat halukkaita suojelemaan ja ylläpitämään paikallista rakennusperintöä.
Amerikkalaiset arkkitehtuurikoulut > Historia

Arkkitehtuurin opetus 1800-luvun alkupuolella pysyi englantilaisten metodien vallassa. Toisaalta Yhdysvalloissa ei ollut tuolloin asiaan erikoistuneita koulutuspaikkoja. Arkkitehtuuritoimistot ja niiden kirjastot hoitivat koulujen virkaa. Sketching clubs antoivat kursseja suurissa kaupungeissa iltaisin. Ne yhdistyivät vuonna 1891 muodostaakseen Architectural League of America.
Amerikkalaiset arkkitehtuurikoulut > Nykyään

Vuonna 2002 arkkitehtuuri- ja insinööritoimistoille tehdyn kyselytutkimuksen mukaan Yhdysvaltain maineikkaimmat arkkitehtikoulut nykyään ovat
Harvardin yliopisto, Graduate School of Design
Cal Poly, San Luis Obispo, College of Architecture and Environmental Design
Cincinnatin yliopisto, Design, Architecture, Art and Planning
Cornellin yliopisto, College of Architecture, Art and Planning
Yalen yliopisto, School of Architecture
Texasin yliopisto, Austin, School of Architecture
Kansas State University, College of Architecture, Planning and Design
Michiganin yliopisto, TAUBMAN COLLEGE Architecture and Urban Planning
Pennsylvanian yliopisto, School of Design
Columbian yliopisto, New York, Graduate School of Architecture, Planning and Preservation
Florida International University, Miami, FIU School of Architecture
Yhdysvaltalaisia arkkitehtejä

| Varhaiset vuodet> Uusklassisismi | 1880-1920> beaux-arts ja kertaustyylit | 1900-luvulta nykyaikaan> International Style |
| --- | --- | --- |
|  Asher Benjamin  Charles Bulfinch  John Gardner-Pingree  Peter Harrison  Thomas Jefferson  Benjamin Latrobe  John MacPherson  Robert Mills  William Strickland  Henry Walters |  Daniel Burnham  Paul Philippe Cret  Frank Furness  BertramGoodhue  Richard Morris Hunt  John Russell Pope  Henry Hobson Richardson  Ernest Flagg |  Philip Johnson  Pietro Belluschi  Paul Rudolph  Marcel Breuer  Bertrand Goldberg  Louis Kahn |
| Uusgotiikka | Chicagon koulukunta | Uusrationalismi ja dekonstruktionismi |
|  Alexander Jackson Davis  Andrew Jackson Downing  Cass Gilbert  Raymond Hood  Richard Upjohn |  Daniel Burnham  William LeBaron Jenney  William Holabird  Martin Roche  Louis Sullivan |  Richard Meier  Peter Eisenman  Daniel Libeskind  Peter Eisenman  Frank Gehry |
| . | Preeriatyyli | Postmodernismi |
| . |  Louis Sullivan  Frank Lloyd Wright |  Robert Venturi  Philip Johnson  Michael Graves  Charles Willard Moore  I. M. Pei  César Pelli  Antoine Predock  Kevin Roche  Wallace K. Harrison  Stanley Tigerman  Edward Larrabee Barnes  John Dinkeloo |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Architecture américaine (Arkistoitu – Internet Archive)
L'architecture verte américaine
L'École de Chicago, Le Point (Arkistoitu – Internet Archive)
Architecture à Chicago, L'Express
Site généraliste sur différents aspects de l'architecture américaine (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

(englanniksi) Philip Jodidio, Contemporary American architects, Taschen, 2003, ISBN 3822894540.
Naomi Stungo, Frank Lloyd Wright, Seine, 2004, ISBN 2743451343.
Kathryn Smith, Julie David, Frank Lloyd Wright : Maître de l'architecture américaine, éditions Abbeville, 2000, ISBN 2879461359.
Jean-Louis Cohen, Hubert Damisch, Américanisme et modernité : l'idéal américain dans l'architecture et l'urbanisme, Flammarion, 1998, ISBN 2080136011.
Barbaralee Diamonstein, I. M. PeiIeoh Ming, Architecture américaine d'aujourd'hui, Mardaga, 1995, ISBN 2870091737.
Hélène Trocmé, Les Américains et leur architecture, Aubier Montaigne, 1992, ISBN 2700702387.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Architecture aux États-Unis
Mesa Verde, Colorado, Amerikan alkuperäisasukkaiden arkkitehtuuria.
Taos, Uusi-Meksiko. Esimerkki pueblo-intiaanien savitiilirakennelmasta.
Massachusettsin vanha Capitolium (1713), Boston. Georgiaaninen tyyli.
Kuvernöörien palatsi (1706-1720), Williamsburg, Virginia. Georgiaaninen tyyli.
Henry Walters: Columbuksen capitolium (1861), Ohio. Uusklassismi.
Thomas Jefferson: Virginian yliopiston rotunda (1817). Palladiolaisuus.
Thomas Jefferson: Monticello. Palladiolaisuus.
Valkoinen talo, Washington.
Ranskalaisen Pierre Charles L'Enfantin kokonaissuunnitelmaa noudattava Yhdysvaltojen pääkaupunki Washington on esimerkki yhtenäisestä kaupunkisuunnittelusta.
United States Capitol (1815–1830), Washington. Uusklassismi.
Federal Hall (1830-luku), New York. Uuskreikkalainen tyyli.
Alexander Jackson Davis: Lyndhurst Tarrytowniisa (1864–1865), New Yorkin osavaltio. Uusgoottilainen asuntorakennus.
Viktoriaanisia italialaisvaikutteisia taloja San Franciscossa. 1800-luvun loppu.
John Augustus Roebling: Brooklynin silta (1867–1883), New York. Uusgotiikka.
Haughwout-tornitalo (1857), Greene Street, New York. Cast-iron-rakentaminen.
Clevelandin arkadit (1890).
Frank Lloyd Wright: Robie House (1906–1909), Chicago. Preeriatyyli.
William Van Alen: Chrysler Building (1930), New York. Art deco.
Albert Kahn, General Motors Building, Detroit, Michigan. Kansainvälinen tyyli.
YK:n päämaja (1951), New York. Kansainvälinen tyyli. Useiden arkkitehtien yhteistyö.
Leoh Ming Pei: National Gallery of Art, Washington. Postmodernismi.
Frank Lloyd Wright: Guggenheim-museo, New York.
Frank Gehry: Walt Disney Concert Hall.
One World Trade Center, New York
Weisman Art Museum, Minneapolis
Grand Central Terminal New Yorkissa, säässtyi purkamiselta 1970-luvulla.
Arkkitehdin työpöytä
Kaupunkinäkymä Chicagosta.
Kaupunkinäkymä New Yorkin Manhattanilta.
Käännös suomeksi
Vanhala (Tuntematon sotilas)

Vanhala on kuvitteellinen henkilö Tuntematon sotilas -teoksessa. Vanhalan tunnistaa hänen alituisesta hihittelytavastaan. Hän on eräs harvoja, joka selviää sodasta.
Taustaa

Vanhala on aluksi hyvin ujo, hiljainen ja tukeva nuorukainen. Romaanin ensimmäisessä elokuvasovituksessa Vanhala ei ollut lihava, mutta syöppö kylläkin.
Vanhala on varsinainen hupiveikko, hänen ilonlähteekseen muodostuu sekä suomalaisten että neuvostoliittolaisten propaganda. Hän nauraa jatkuvasti lähes kaikelle, ja hän myös naurattaa muita sotamiehiä. Vanhala on alusta alkaen lähinnä Hietasen ja myöhemmin Rokan uskollinen toveri. Kirjassa kerrotaan ohimenevästi että Vanhala saa asemasodan aikana luodin kylkeensä ja joutuu sairauslomalle mutta hän palaa nopeasti takaisin ja selviääkin sodasta, jota hän ei itsessäänkään ota mitenkään vakavasti. Esimerkiksi sodan päättyessä hän vain tokaisee: "Sosialististen Neuvostotasavaltojen liitto voitti, mutta hyvänä kakkosena tuli maaliin pieni ja sisukas Suomi."
Vaikka Vanhala on usein hieman lapsellinen, hän kasvaa kirjan loppupuolella ja oppii vakavuutta vaarallisten tilanteiden edessä.
Vanhala on havainnoitsija ja hän on mukana romaanin joka luvussa. Hän näkee ja varsinkin kuulee kaiken. Hän hihittää kuunnellessaan Stalinin puheita äänilevyltä, ja vaikka hän ei ymmärrä itse puheesta mitään, hän tunnistaa siitä paatoksen ja onttouden. Humaltuneena Vanhala laulaa Punakaartin marssia, työväenlaulua vuodelta 1918, mutta tällä hän ei ota kantaa, vaan tällaiset laulut ovat hänen mielestään yksinkertaisesti vain hyviä. Vaikka Vanhala puhuu hämäläismurretta – milloin hän ei matki kirjakieltä tai jotakin muuta murretta –, romaanin kertoja ei paljasta hänen taustoistaan mitään. Teatteriohjaaja Mika Myllyaho päättelee kuitenkin Vanhalan olevan kotoisin suuresta perheestä ja olevan lapsijoukon keskimmäisiä, jolloin hän on joutunut olemaan paljon yksin. Vanhala ei itse soita sooloja, vaan komppaa muita ja nostaa näitä. Myllyahon mielestä Vanhalalla on ryhmässään erityistehtävä hengen ylläpitäjänä varsinkin, kun hän ei ole riidoissa kenenkään kanssa.
Vanhala kohoaa asemasodan aikana sotamiehestä korpraaliksi ja vänrikki Jalovaara palkitsee hänet lopputaisteluissa "alikersantin natsalla".
Vanhalalla on myös lempinimi ylen sankia priha (karjalaksi hyvin lihava nuorimies) jonka hänelle antoi petroskoilainen tyttö Vera.
Väinö Linna ei itse nimennyt ketään tiettyä henkilöä Vanhalan esikuvaksi, mutta eräät tutkijat ovat päätelleet alikersantti Paavo Tanskin antaneen aineksia tämän hahmoon. Punkalaitumelta kotoisin ollut Tanski oli vuonna 1920 syntyneen Linnan ikätoveri ja toimi hänen kanssaan varusmiesten kouluttajana Liperin Ylämyllyllä ennen jatkosotaa sekä kivääriryhmän johtajana Jalkaväkirykmentti 8:ssa hyökkäys- ja asemasodan aikana. Kesällä 1943 Linna ja Tanski komennettiin yhdessä koulutusaliupseereiksi kotirintamalle ensin Tammelan Mustialaan ja myöhemmin Miehikkälään. Sotien jälkeen Tanski toimi maanviljelijänä kotiseudullaan Punkalaitumella.
Vanhala teatteri- ja elokuvasovituksissa

Vuoden 1955 Tuntemattomassa sotilaassa Vanhalana näyttelee Leo Riuttu, ja myöhemmin Pyynikin kesäteatterissa Ahti Kuoppala. Vuoden 1985 elokuvassa Vanhalana esiintyy Tero Niva, ja vuoden 2017 elokuvassa Vanhalaa esittää Hannes Suominen.
Kirjallisuutta

Malmberg, Ilkka: Tuntemattomat sotilaat.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2007.  ISBN 952-5557-04-9
| n k Väinö Linnan Tuntematon sotilas |
| --- | --- |
Hahmot:  Koskela  Rokka  Hietanen  Lammio  Lehto  Kariluoto  Rahikainen  Vanhala  Lahtinen  Määttä  Honkajoki  Riitaoja  Kaarna  Asumaniemi  Mäkilä  Susi  Korpela 
Elokuvat:  Tuntematon sotilas (1955)  Tuntematon sotilas (1985)  Tuntematon sotilas (2017) 
Muuta:  Sotaromaani  Tuntematon sotilas (ooppera)  Tuntematon sotilas (radiokuunnelma)  Tuntemattomat sotilaat (tietokirja)  Tuntematon Redux
Vanessa

| Vanessa |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  25. helmikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Esther Vanhomrigh
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vanessa on naisen etunimi. Nimen on muodostanut irlantilainen kirjailija Jonathan Swift naisystävänsä Esther Vanhomrighin nimen pohjalta siten, että alkuosa Van saatiin sukunimestä, kun taas loppuosa -essa on muunnos nimestä Ester..
Vanessa on myös amiraaliperhosen suku.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi on annettu Suomessa vuoden 2019 loppuun mennessä noin 2 800 henkilölle, jotka melkein kaikki ovat syntyneet vuoden 1960 jälkeen, noin puolet 2010-luvulla. Vanessan nimipäivä on vuodesta 2010 lähtien suomen­ruotsalaisen ja vuodesta 2015 lähtien myös suomen­kielisen kalenterin mukaan 25. helmikuuta.
Tunnettuja Vanessoja

Vanessa Bayer (s. 1981), yhdysvaltalainen näyttelijä
Vanessa Blue (s. 1974), yhdysvaltalainen pornonäyttelijä ja ohjaaja
Vanessa Boslak (s. 1982), ranskalainen seiväshyppääjä
Vanessa Brown (1928–1999), itävaltalais-yhdysvaltalainen näyttelijä
Vanessa Carlton (s. 1980), yhdysvaltalainen pop-laulaja, lauluntekijä ja pianisti
Vanessa D'Ambrosio (s. 1988), San Marinon ent. kapteenivaltionhoitaja
Vanessa Ferlito (s. 1977), yhdysvaltalainen näyttelijä
Vanessa Fernandes (s. 1985), portugalilainen triathlonisti
Vanessa Ferrari (s. 1990), italialainen telinevoimistelija
Vanessa Gilles (s. 1996), kanadalainen jalkapalloiija
Vanessa Harwood (s. 1947), kanadalainen balettitanssija, koreografi, taiteellinen johtaja, pedagogi ja näyttelijä
Vanessa Hehir (s. 1981), englantilainen näyttelijä ja tuottaja
Vanessa Hinz (s. 1992), saksalainen ampumahiihtäjä
Vanessa Hudgens (s. 1988), yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja
Vanessa James (s. 1987), kanadalainen taitoluistelija
Vanessa Jung (s. 1980), saksalainen näyttelijä
Vanessa Kirby (s. 1988), englantilainen näyttelijä
Vanessa Kurri, o.s. Forsman (s. 1977), suomalainen malli ja juontaja, Miss Suomi 1999
Vanessa Lane (s. 1983), yhdysvaltalainen pornonäyttelijä
Vanessa Lann (s. 1968), yhdysvaltalais-alankomaalainen säveltäjä ja pianisti
Vanessa Lengies (s. 1985), kanadalainen elokuva- ja televisionäyttelijä, tanssija ja laulaja
Vanessa Marano (s. 1992), yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
Vanessa Marcil (s. 1968), yhdysvaltalainen näyttelijä
Vanessa Marques (s. 1996), portugalilainen jalkapalloilija
Vanessa Marquez (1968–2018), yhdysvaltalainen näyttelijä
Vanessa Marshall (s. 1969), yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, malli ja stand up-koomikko
Vanessa Morgan (s. 1992), kanadalainen näyttelijä
Vanessa Nakate (s. 1996), ugandalainen ilmastoaktivisti
Vanessa-Mae Nicholson, Vanessa-Mae (s. 1978), brittiläinen viulisti
Vanessa Olivarez (s. 1981), yhdysvaltalainen laulaja
Vanessa Paradis (s. 1972), ranskalainen laulaja ja näyttelijä
Vanessa Petruo (s. 1979), saksalainen poplaulaja
Vanessa Ponce (s. 1992), meksikolainen malli, Miss Maailma 2018
Vanessa Quai (s. 1986), vanuatulainen gospellaulaja
Vanessa Ray (s. 1981), yhdysvaltalainen näyttelijä
Vanessa Redgrave (s. 1937), englantilainen näyttelijä
Vanessa Rousso (s. 1983), yhdysvaltalainen pokeriammattilainen
Vanessa Selbst (s. 1984), yhdysvaltalainen pokeriammattilainen
Vanessa Vandy (s. 1989), suomalainen seiväshyppääjä, elokuvaohjaaja ja -kuvaaja
Vanessa Varjolampi (s. 1985), suomalainen korkeushyppääjä
Vanessa L. Williams (s. 1963), yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä
Kuvitteellisia Vanessoja

Vanessa Fisk, hahmo Marvel Comicsin sarjakuvissa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vanessa Wikimedia Commonsissa
Eläinrata

Eläinrata.
Eläinrata on astrologiassa ja tähtitieteessä maapallon ratatasoa eli ekliptikaa tähtitaivaalla ympäröivä vyöhyke, jonka alueella Aurinko, Kuu ja aurinkokunnan planeetat näennäisesti liikkuvat Maasta katsottuna.
Eläinradan keskiviiva eli ekliptika on taivaan päivantasaajaa eli ekvaattoria vastaan noin 23,5 asteen kulmassa, joka vastaa maan akselin kaltevuutta. Näin eläinrata ulottuu sekä eteläiselle että pohjoiselle taivaan pallonpuoliskolle.
Eläinradan merkit

Eläinrata jaetaan vanhastaan kahteentoista yhtä suureen osaan, niin sanottuihin eläinradan merkkeihin, jotka vastaavat 30 asteen kaaria ekliptikalla. Merkkijakoa ei nykyisin enää juuri käytetä tähtitieteellisissä yhteyksissä, mutta astrologisissa käsityksissä sillä on keskeinen merkitys. Eläinradan merkeillä on seuraavat vanhat nimet ja symbolit, jotka tunnetaan myös horoskoopeista:
– Oinas (Aries),
– Härkä (Taurus),
– Kaksoset (Gemini),
– Rapu (Cancer),
– Leijona (Leo),
– Neitsyt (Virgo),
– Vaaka (Libra),
– Skorpioni (Scorpio),
– Jousimies (Sagittarius),
– Kauris (Capricorn),
– Vesimies (Aquarius),
– Kalat (Pisces).
Nämä merkit ovat saaneet nimensä saman­nimisten tähdistöjen mukaan, jotka noin 2200 vuotta sitten sattuivat likipitäen yhteen vastaavien merkkien kanssa. Merkit on kuitenkin pysyvästi määritelty niin, että Oinaan merkki alkaa kevättasauspisteestä. Tähtien asema suhteessa maapalloon on kuitenkin jatkuvassa muutoksessa prekession ja muiden astronomisten ilmiöiden vuoksi, eikä ajanhetki 2200 vuotta sitten ole erityisasemassa nykyhetkeen tai muihin hetkiin verrattuna. Pikemminkin kyse on mielivaltaisesta valinnasta. Nykyaikaan mennessä tähdistöt ovat prekession vuoksi ehtineet siirtyä noin 30 astetta suhteessa Eläin­­radan merkkeihin, siten että nykyisin Oinaan merkki vastaa suunnilleen Kalojen tähdistöä, Härän merkki Oinaan tähdistöä jne. Lisäksi tähdistöt, toisin kuin Eläin­radan merkit, ovat eri kokoisia, ja ekliptika kulkee myös Käärmeenkantajan tähdistön kautta, mutta sen mukaan ei ole nimetty Eläin­radan merkkiä.
Historia

Kuten muutkin tähdistöt, myös eläinradan tähdistöt ovat saaneet nimensä kirkkaimpien niiden alueella olevien tähtien muodostamista kuvioista, joiden on ajateltu muistuttavan jotain esinettä, ihmistä tai eläintä. Eläinrata tunnettiin jo yli 2000 vuotta ennen ajanlaskun alkua Mesopotamiassa, missä se toimi symbolisena kalenterina, kun huomattiin, että tietyt vuosittaiset tapahtumat liittyivät auringon sijaintiin taivaalla.
Mesopotamiasta eläinradan tuntemus siirtyi Kreikkaan ja sitten Egyptiin, missä 100-luvulla jaa. tähtitieteilijä Ptolemaios määritteli nykyisin tuntemamme horoskooppimerkit.
Astrologia

Eläinrata on yksi astrologian peruskäsitteistä. Länsimaisessa astrologiassa se jaetaan kahteentoista tasan 30 asteen levyiseen vyöhykkeeseen eli merkkiin. Vyöhykkeet eivät ole kovin kiinteästi yhteydessä niitä vastaavien tähdistöjen todelliseen sijaintiin, sillä vyöhykkeiden paikat ovat peräisin ajalta noin 600 eaa., ja koska eläinradalla olevien tähdistöjen leveys vaihtelee. Maan prekession (akselin hitaan huojumisliikkeen) takia tähdistöt ovat siirtyneet lähes 30 astetta silloisilta paikoiltaan. Sideerisessä astrologiassa merkit on pyritty siirtämään lähelle samannimisten tähdistöjen nykyisiä paikkoja.
Henkilön aurinkomerkki, jota sanotaan usein myös horoskooppimerkiksi, määräytyy sen mukaan, missä Eläinradan merkissä aurinko astrologisten rajojen mukaan sijaitsi henkilön syntyessä. Merkkien nimiä käytetäänkin myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa kussakin merkissä. Myös planeettojen sijainnin katsotaan astrologiassa vaikuttavan esimerkiksi henkilön persoonallisuuteen ja tulevaisuuteen.