stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atıraw’n alue
Maantiede, ilmasto ja luonto

Atırawin alue sijaitsee Kaspian syvängön koillisosassa, Jemin tasangolla ja Ustjurtin laakion länsireunalla. Se rajoittuu pohjoisessa Länsi-Kazakstanin, idässä Aqtöben ja etelässä Mañğıstawin alueisiin sekä lännessä Venäjän Astrahanin alueeseen. Pinnanmuodostukseltaan tasaisesta alueesta suuri osa on hiekka-aavikkoa. Ilmasto on mannermainen. Tammikuun keskilämpötila on −3 – 5 °C, heinäkuun 24–25 °C. Vuotuinen sademäärä on 150–200 millimetriä.
Alueella virtaa Kaspianmereen laskeva Uraljoki. Pienemmät joet Jem (Emba), Sağız ja Oyıl kuivuvat hiekka-aavikolle. Jokilaaksoissa ja Kaspianmeren rannalla on paljon kesällä kuivuvia pieniä suolajärviä. Järvistä suurimmat ovat Ïnder, Jamansor ja Aygırköl. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy ja maakaasu sekä Ïnder-järven kalisuola ja natrium.
Kasvillisuus koostuu etupäässä marunoista ja suolaheinistä sekä etelässä pensaikosta. Kaspianmeren pohjoisrannalla kasvaa ruokoa ja jokilaaksoissa poppeleita ja pajua. Eläinlajeja ovat pedot (susi, kettu), jyrsijät (siiseli, hyppyrotta ym.), sorkkaeläimet (villisika, saiga) ja linnut (trappi, pikkutrappi, arokotka).
Hallinnollinen jako ja asutus

Alueeseen kuuluvat Atırawin ja Qulsarın kaupungit, seitsemän hallintopiiriä, 12 taajamaa ja 61 maaseutupiirikuntaa. Hallinnollinen keskus on Atıraw. Kazakit muodostavat 91,5 % alueen väestöstä ja venäläiset 6,35 % (vuonna 2010).
Hallinnollinen jako ja asutus > Hallintopiirit

Suluissa piirin keskuspaikka.
Ïnderin piiri (Ïnderbor)
Ïsatayn piiri (Aqqıstaw)
Jılıoyn piiri (Qulsarı)
Maqatin piiri (Maqat)
Maxambetin piiri (Maxambet)
Qızılqoğan piiri (Mïyalı)
Qurmanğazın piiri (Ganyuşkïn)
Liikenne ja talous

Atırawista on rautatieyhteydet Astrahaniin ja Orskiin. Maqatista haarautuu rata Mañğıstawin alueen Beynewiin. Atırawissa on kansainvälinen lentokenttä.
Talous perustuu 1930- ja 1940-luvuilla alkaneeseen öljyn ja kaasun tuotantoon. Atırawissa on öljynjalostamo ja kemian tehdas. Alueelta on öljyjohdot Orskiin, Samaraan ja Novorossijskiin. Kaspianmerellä ja Uraljoella harjoitetaan sammen kalastusta. Balıqşın taajamassa ja Qurmanğazın piirissä on kalatehtaat. Alueella toimii myös muuta elintarviketeollisuutta ja ompelimoita. Maatalous on erikoistunut lampaiden, nautakarjan, hevosten ja kamelien kasvatukseen. Jokilaaksoissa viljellään perunaa ja vihanneksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Atıraw’n alue Wikimedia Commonsissa
Alueen internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kazakstanin alueellinen jako
| --- | --- |
Alueet:   Almaty  Aqmola  Aqtöbe  Atıraw  Etelä-Kazakstan  Itä-Kazakstan  Jambıl  Karaganda  Länsi-Kazakstan  Mañğıstaw  Pavlodar  Pohjois-Kazakstan  Qızılorda  Qostanay 
Kaupungit:   Almaty  Astana (pääkaupunki)  Baikonur
Attalos I:n stoa

| Attalos I:n stoa |
| --- | --- |
Sijainti:  Delfoin arkeologinen alue, Delfoí, Fokis, Keski-Kreikka, Kreikka
Koordinaatit:  38°28′58.5″N, 22°30′06″E
Rakennustyyppi:  stoa
Valmistumisvuosi:  n. 241–223 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delfoin arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Attalos I:n stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Delfoissa Kreikassa. Sen rauniot sijaitsevat Delfoin arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 241–223 eaa. Se sai nimensä rakennuttajastaan, Pergamonin hallitsijasta Attalos I:stä. Stoa sijaitsi Apollonin pyhäkköalueen itäosassa itään Delfoin teatterista ja koilliseen Apollonin temppelistä, leikaten läpi pyhäkköalueen peribolos-muurin. Rakennus edusti doorilaista tyyliä. Sen pituus oli noin 32,5 metriä ja leveys noin 9,2 metriä. Stoan etelään avautuneessa julkisivussa oli 11 pylvästä. Sisältä rakennus oli yksilaivainen, joskin sen sisällä on saattanut olla alun perin sisempi pylväikkö.
Kirjallisuutta

Roux, Georges: La terrasse d'Attale I.  (Fouilles de Delphes)  Paris:  Éditions De Boccard, 1987.  ISBN 9782869580077
Suomi–Neuvostoliitto-Seura

Suomi–Neuvostoliitto-Seuran perustamisjuhla Messuhallissa 15. marraskuuta 1944
Suomi–Neuvostoliitto-Seura (lyhenne SNS tai SN-Seura) oli suomalainen ystävyysseura, joka perustettiin 15. lokakuuta 1944 sen jälkeen, kun Suomi oli tehnyt aselevon Neuvostoliiton kanssa. Järjestön tehtävänä oli vaalia Suomen ja Neuvostoliiton välisiä ystävällisiä suhteita, ja seuralle muodostui vahva valtiollinen ja puoluepoliittinen luonne. 1970-luvulla seuraan kuului yli 100 000 jäsentä, jopa lähes 200 000. Seuraan liityttiin henkilökohtaisesti, mutta myös monet järjestöt olivat kollektiivisesti seuran jäseniä, esimerkiksi ammattiliitot. YYA-ajan Suomessa seuralla oli liki valtiollinen asema, ja sillä oli merkittävät varat ja vaikutusvaltaa, mutta toimi Neuvostoliiton tarkoitusperien mukaan. Seuran luottamuspaikat olivat suomettuneessa Suomessa erittäin haluttuja paikkoja. Seuran taustalla toimivat vasemmistoaktiivit SKP:stä ja SKDL:stä Neuvostoliiton lujassa ohjauksessa, mutta sen toiminnassa olivat mukana myös SDP ja keskusta.
Neuvostoliiton hajottua yhdistyksen nimi muutettiin Suomen ja Venäjän kansojen ystävyysseuraksi ja lopulta Suomi–Venäjä-Seuraksi. Vielä hajotessaankin seuralla oli 51 000 jäsentä.
Historia

SNS:n edeltäjä oli talvisodan jälkeen toukokuussa 1940 perustettu ja pian kielletty Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seura (eli niin sanottu SNS I). Välirauhan aikana seura koettiin turvallisuusriskiksi, kun Suomi alkoi liittouduttuaan käytännössä Natsi-Saksan kanssa valmistautua jatkosotaan. Suomi–Neuvostoliitto-Seurasta tuli Suomen Moskovan välirauhan jälkeisen uuden ulkopolitiikan vertauskuva Neuvostoliittoon päin. Vastaavanlainen Suur-Saksan valtakunnasta tapahtunut irtautuminen länteen päin oli Suomi–Amerikka-seuran perustaminen jatkosodan vielä kestäessä.lähde?
Suomi-Neuvostoliitto-Seuran virallinen lyhenne oli SN-Seura erotuksena aiemmasta Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seurasta, joka oli tunnettu toiminta-aikanaan SNS:nä, mutta käytännössä uudestakin seurasta käytettiin yleisesti lyhennettä SNS.
Aluksi innokkaimpia ystävyyssuhteiden vaalijoita Neuvostoliiton suuntaan olivat suomalaiset kommunistit, joita Neuvostoliitto tuki. Seuran puoluepoliittinen ulottuvuus tasoittui kuitenkin melko pian, kun ystävyyspolitiikasta ja niin sanotusta YYA-hengestä tuli niin Suomessa vasemmiston kuin oikeistonkin kannattamaa. Niin sanottu Paasikiven–Kekkosen linjakin korosti samassa hengessä hyvien välien ylläpitoa Neuvostoliittoon. Myös presidentit itse, J. K. Paasikivi ja Urho Kekkonen, olivat mukana perustamassa seuraa.
Puolueet kamppailivat seuran johtopaikoista. Kisa puolueiden välillä tasoittui kun SDP, SKP ja Keskusta tekivät vuonna 1975 niin sanotun ystävyyssopimuksen seuran johtopaikoista. Sen perusteella puheenjohtajaksi tuli keskustalainen, valtuuston johtoon sosiaalidemokraatti ja pääsihteeriksi kommunisti. Sen jälkeen puheenjohtajina toimivat keskustaikonit, pääministeri Martti Miettunen ja valtiovarainministeri Ahti Pekkala, mutta seuran viimeinen puheenjohtaja oli kouluhallituksen demaripääjohtaja Erkki Aho. Seuran viimeinen pääsihteeri oli vasemmistoliittotaustainen Merja Hannus, joka jatkoi Suomi–Venäjä-seurassa toimimista aina vuoteen 2018. Toisaalta seurassa oli myös mukana kokoomuslaisia, kuten Heikki Järvenpää.
Seuran toiminnallinen johto oli kuitenkin kommunistien käsissä. Kaikki seuran pääsihteerit tulivat Suomen Kommunistisen Puolueen riveistä alusta asti. Pisimpään toimea hoiti Toivo Karvonen, vuodet 1947–1971.
Suomi–Neuvostoliitto-Seura järjesti opiskelijoille stipendejä Neuvostoliitossa suoritettavia korkeakoulu- ja yliopisto-opintoja varten. Niitä järjestettiin muun muassa Kiovan valtionyliopistoon.
Seuran eräs merkittävimpiä julkisuutta saavuttaneita toimia oli yritys kieltää lahtelaisen Sleepy Sleepers -yhtyeen albumi Takaisin Karjalaan. Seura teki eduskuntakyselyn levyn YYA-vastaisuudesta.
Historia > Julkaisut

Järjestö julkaisi äänenkannattajaansa SNS-lehteä vuosina 1944–1960. Sen seuraajaksi perustettiin Ajan kuvat -niminen lehti, joka ilmestyi vuoteen 1967 ja yhdistettiin seuraavana vuonna Neuvostoliiton suurlähetystön julkaiseman Neuvostoliitto tänään -lehden kanssa. Näin syntyi uusi Maailma ja Me -lehti, jota SNS julkaisi yhdessä uutistoimisto APN:n kanssa vuoteen 1990 saakka. Maailman ja me -lehden päätoimittaja Ilkka Lappalainen on kirjoittanut pääosin päätoimittajavuosiaan käsittelevän tietokirjan Rapistuvan Kremlin renkinä – Kommunismin usko, toivo ja tappio. Myös jäsenlehti Seuratieto aloitti 1968lähde?.
Organisaatio

Runsaan paikallisyhdistysmäärän vuoksi seuralla oli myös alueorganisaatio, joka oli laaja ja kattava. Seura nautti tuntuvia valtionapuja, ja sen piiritaso ja valtakunnantaso oli poliittisesti puolueiden jakama siksi, että se oli Suomen ulkopolitiikan tunnusmerkki kansalaisjärjestötoiminnassa. Seurassa poliittinen vasemmisto oli aktiivinen, mutta myös maltilliset porvarit olivat edustettuina. Suomen valtio avusti seuraa aluksi tilapäisesti ja myöhemmin vakinaisemmin kulttuurirahoituskomitean kautta. Vuonna 1987 valtio osti seuralle toimitilat Helsingin Ruoholahdesta 39 miljoonalla markalla, eikä seuran tarvinnut maksaa tiloista vuokraa vaan ainoastaan yhtiövastikkeen. Jäsenmaksut olivat seuran keskeinen tulonlähde. Myös Neuvostoliitto rahoitti seuraa.
SNS:n Sotainvalidiosasto perustettiin 7. tammikuuta 1945, kun sodanjälkeiseen invalidihuollon tasoon pettyneet päättivät järjestäytyä. Sotainvalidien ohella mukana oli alusta alkaen myös siviili-invalideja. Osasto keskittyi varsinkin aluksi kulttuuritoimintaan eikä tehnyt varsinaista huoltotyötä. Osasto kuului Invalidijärjestöjen Keskusliittoon. Alaosastoja muodostettiin vuosina 1945–1948 useille paikkakunnille. Marraskuussa 1948 kyseisten osastojen ensimmäisessä neuvottelukokouksessa perustettiin osaston seuraajaksi Tapaturmainvalidien liitto, joka liittyi SNS:n jäseneksi.
Puheenjohtajat

Johan Helo (1944–1945)
Lauri Suosalo (1945–1946)
Sylvi-Kyllikki Kilpi (1946–1961)
Göran von Bonsdorff (1961–1974)
Martti Miettunen (1975–1987)
Ahti Pekkala (1987–1990)
Erkki Aho (1990–1991)
Puheenjohtajat > Pääsihteerit

Aimo Rikka (1944–1947)
Toivo Karvonen (1947–1971)
Christina Porkkala (1971–1983)
Erkki Kivimäki (1983–1989)
Merja Hannus (1989–1991)
lähde?
Puheenjohtajat > Kunniapuheenjohtajat

J. K. Paasikivi
Ystävyyskaupungit ja uudet ystävyysseurat

Monissa Suomen merkittävistä kaupungeista toimi verrattain vahva Suomi–Neuvostoliitto-Seuran paikallisosasto. Näillä kaupungeilla oli ystävyyskaupunkisuhteet kaupunkeihin, jotka eivät sijainneet Venäjän SFNT:ssä, vaan sen ulkopuolisessa Neuvostoliitossa. Kun Neuvostoliitto hajosi 1991, lähinnä kaupunginjohtojen aloitteellisuudesta perustettiin Ukrainaa varten ystävyyskaupunkisuhteiden jatkamiseksi hallinnon rinnalla myös kansalaisyhteiskunnan puolella vastaavat Ukraina-seurat. Tampereelle perustettiin Tampereen Ukraina-seura ja Lahteen Lahden Ukraina-seura. Tampereen kaupungilla on ystävyyssuhteet Kiovan kanssa ja Lahdella Zaporižžjan kanssa. Turussa tai Helsingissä tällaista tarvetta ei muodostunut, koska niiden ystävyyskaupungit Pietari ja Moskova sijaitsevat Venäjän federaatiossa, minkä vuoksi kansalaisten ystävyyskaupunkitoiminta kyettiin hoitamaan Suomen ja Venäjän kansojen ystävyysseuran, nykyisen Suomi–Venäjä-Seuran kautta.lähde?
Suomi-Neuvostoliitto-Seuran keskusjärjestön arkisto sijaitsee Kansallisarkistossa. Piirijärjestöjen ja paikallisosastojen arkistoja on maakunta-arkistoissa, Kansan Arkistossa ja Työväen Arkistossa.lähde?
Aiheesta muualla

Kansan arkisto.
Raimo Utriaisen veistos Ystävyyttä yli rajojen pystytettiin Seinäjoelle Suomi-Neuvostoliitto-seuran aloitteesta vuonna 1987.
Attávyros

Attávyros-vuori.
| --- | --- |
Sijainti:  Ródos, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Korkeus merenpinnasta:  1 215 m 
Prominenssi:  1 215  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Attávyros (kreik. Αττάβυρος; myös Attáviros, Atáviros), antiikin Atabyrion (m.kreik. Ἀταβύριον), on vuori Ródoksen saarella Kreikassa. Se on saaren korkein kohta ja sen korkeus on 1 215 metriä.
Attávyros-vuori ja Émponaksen kylää.
Atabyrionin Zeuksen temppelin rauniot Attávyroksen huipulla.
Attávyros sijaitsee Ródoksen läntisissä keskiosissa Émponaksen kylän eteläpuolella. Vuori on kalkkikiveä ja sen alarinteillä kasvaa tammi- ja mäntymetsää. Vuorelta voi nähdä muita Dodekanesian saaria, Vähän-Aasian rannikkoa sekä selkeinä päivinä jopa Kreetan saaren korkeimman vuoren, Ídavuoren.
Attávyroksen antiikin aikainen nimi Atabyrion on mahdollisesti seemiläistä alkuperää, ja kytkeytyy erään teorian mukaan muun muassa Taaborin vuoren nimeen. Nimi saattaa liittyä siihen, että saari oli aiemmin foinikialaisten siirtokuntana. Vuoren huipulla sijaitsi antiikin aikana Atabyrionin Zeuksen temppeli, jonka rauniot ovat paikalla edelleen. Paikka oli kulttikäytössä jo pronssikaudella. Keskiajalla paikalle rakennettiin temppelin kivistä luostari ja myöhemmin sen paikalle pieni Pyhälle Johannekselle (Ágios Ioánnis) omistettu kappeli. Paikalla on raunioita kaikista näistä rakennusvaiheista. Nykyisin vuoren huipulla on myös tutka-asema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Attávyros Wikimedia Commonsissa
Atsiridiinit

Atsiridiinien yleinen rakenne
Atsiridiinit ovat heterosyklisiä orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenteessa on kahden hiiliatomin ja yhden typpiatomin muodostama kolmiatominen rengas. Yksinkertaisin atsiridiineihin kuuluva yhdiste on etyleeni-imiini eli atsiridiini.
Ominaisuudet ja reaktiivisuus

Pienimolekyyliset ja rakenteeltaan yksinkertaiset atsiridiinit ovat nesteitä ja suurimolekyyliset atsiridiinit ovat kiinteitä aineita. Yhdisteet liukenevat orgaanisiin liuottimiin ja pienimolekyyliset atsiridiinit myös veteen. Ryhmän yhdisteet ovat vain heikosti emäksisiä. Atsiridiinit ovat hyvin reaktiivisia ja kykenevät reagoimaan niin nukleofiilien kuin elektrofiilienkin kanssa. Atsiridiinit reagoivat esimerkiksi elektrofiilisten alkyylihalidit kanssa muodostaen alkyloituja atsiridiineja. Epoksidien tavoin atsiridiinien rengasrakenne on hyvin jännittynyt ja nukleofiilit reagoivat sen kanssa substituutioreaktiolla, jolloin rengasrakenne avautuu. Erityisesti yksinkertaiset atsiridiinit ovat taipuvaisia tähän ja polymeroituvat.
Valmistus

Yksinkertaisia atsiridiineja voidaan valmistaa 1,2-aminohalideista intermolekylaarisella reaktiolla emäksisissä olosuhteissa.
Yksi yleisimpiä tapoja valmistaa atsiridiineja on alkeenien ja nitreenien välinen additioreaktio. Nitreeni muodostetaan useimmiten in situ esimerkiksi sulfonamideista.
Atsiridiineja voidaan valmistaa myös epoksideista. Ensimmäisessä vaiheessa atsidi-ioni reagoi epoksidirenkaan kanssa atsidoalkoholiksi. Muodostunut atsidoalkoholi reagoi seuraavassa vaiheessa trifenyylifosfiinin kanssa muodostaen atsiridiinirakenteen.
Atrofia

Atrofia (myös atropia) tarkoittaa solun koon pienenemistä sen rakenneosien vähenemisen seurauksena. Atrofioituvassa solussa rakenneproteiinien hajotus on nopeampaa kuin niiden synteesi. Elimen tasolla atrofialla voidaan tarkoittaa myös kudoksen tai elimen surkastumista, joka saattaa johtua solujen pienenemisen ohella niiden määrän vähenemisestä. Atrofian vastakohta on hypertrofia.
Atrofian taustalla on solujen pyrkimys sopeutua muuttuneisiin ympäristöolosuhteisiin ja säilyä hengissä. Atrofian mahdollisia aiheuttajia ovat solun vähentynyt aktiivisuus, hermotuksen heikentyminen, verenkierron tai ravintoaineiden riittämättömyys, hormonitoiminnan muutos ja lisääntynyt paine kudoksessa. Elimen atrofiaa voi aiheuttaa myös vanhenemiseen liittyvä lisääntynyt apoptoosi.
Atrofia voidaan jakaa kehon normaaliin toimintaan ja homeostaasin ylläpitoon kuuluvaan fysiologiseen atrofiaan sekä tautiprosesseihin liittyvään patologiseen atrofiaan. Fysiologiseen atrofiaan kuuluvat esimerkiksi kateenkorvan pieneneminen puberteetin jälkeen ja ikääntymiseen liittyvä yleinen lihasten ja sisäelinten surkastuminen.
Esimerkkejä > Lihasatrofia

Liikkumattomuudesta johtuvaa, lihasmassan ja –voiman pienenemiseen johtavaa luurankolihasten atrofiaa esiintyy esimerkiksi vuodepotilailla. Tällainen atrofia on yleensä palautuva tila. Lihasatrofia voi aiheutua liikkumattomuuden ohella aliravitsemuksesta tai monista sairauksista, kuten syövistä, sydämen vajaatoiminnasta tai keuhkoahtaumataudista. Sairauksien aiheuttama lihasatrofia voi johtaa kakeksiaan. Myös vanhuksilla esiintyy fysiologista lihasatrofiaa.
Esimerkkejä > Lisämunuaisatrofia

Nieltävän glukokortikoidilääkityksen käyttö voi johtaa lisämunuaisten atrofiaan. Tämä johtuu siitä, että kohonnut veren glukokortikoidipitoisuus vähentää ACTH-hormonin eli kortikotropiinin eritystä aivolisäkkeestä. Normaalitilanteessa ACTH saa lisämunuaiskuoren erittämään kortisolia, joten ACTH:n puuttuessa lisämunuaiskuoren eritys lakkaa ja se atrofioituu.
Esimerkkejä > Urogenitaalinen atrofia

Postmenopausaalisilla naisilla vaginan ja kohdun limakalvot atrofioituvat vähentyneen estrogeenivaikutuksen vuoksi. Tämä saattaa aiheuttaa oireita esimerkiksi yhdynnän aikana.
Atlasvuoret

| Atlasvuoret |
| --- | --- |
 Atlasvuorten korkein huippu Toubkal.
Maantiede
 Luoteis-Afrikka satelliittikuvassa. Atlasvuoristo korostettu.
Sijainti:   Marokko  Algeria  Tunisia
Vuoriston pituus:  2 000 km
Korkein kohta
Nimi:  Tobukal
Korkeus meren-pinnan tasosta:  4 167 m
Geologia
Orogenia:  300 miljoonaa vuotta
Aikakausi:  Hiilikausi
Atlasvuoret ovat Pohjois-Afrikassa sijaitseva poimuvuoristo. Vuorijonon pituus on yli 2 000 kilometriä, ja se ulottuu Marokon, Algerian sekä Tunisian alueelle.
Atlasvuoret. Englanninkielinen kartta.
Näkymä Atlasvuorille Marokossa.
Maantiede

Atlasvuoret levittäytyvät suurpiirteisesti Lounais-Marokon Agadirin rannikkokaupungista Pohjois-Algerian läpi Tunisiaan kohti maan pääkaupunki Tunisia. Vuoriston korkein kohta Jebel Toubkal sijaitsee Lounais-Marokossa, joissa sijaitsevat myös useat muut vuoriston korkeimmat huiput. Algeriaa kohti kuljettaessa vuoristo muuttuu sarjaksi ylätasankoja. Atlasvuoristo koostuu jurakaudella muodostuneesta sedimenttikivestä ja alueella esiintyy useita mineraaleja, kuten fosfaattia, rautaa, kivihiiltä ja öljyä.
Ilmastollisesti Atlasvuoristo toimii ilmastotyyppien jakajana Välimeren ja Saharan aavikon välillä. Välimeren puolella vuoriston pohjoisrinteet keräävät sateita tehden esimerkiksi metsät ja viljelmät mahdollisiksi. Pohjoisrinteille muodostuvat virrat on otettu paljolti käyttöön maatalouden kastelujärjestelmiin. Vuoriston etelärinteet ovat huomattavasti pohjoisrinteitä kuivemmat. Atlasvuorten eteläosan muodostavan Sahara ylätasankoa peittävät pensas- ja ruohokasvillisuus ja alueella on useita suolatasankoa ja suolajärviä. Eteläosa on pääasiallisesti liian kuiva maanviljelykselle, mutta siellä harjoitetaan karjan kasvatusta.
Geologia

Vuoriston alueella esiintyy runsaasti maanjäristyksiä, joka osoittaa vuoriston yhä kasvavan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Atlasvuoret Wikimedia Commonsissa
M&U Susimetsä

M & U Susimetsä on hämeenlinnalaisten Marko Susimetsän (s. 1973 Laihia) ja Ulla Susimetsän (s. 1975 Hämeenlinna) yhteinen kirjailijanimi. Marko on koulutukseltaan filosofian tohtori, pääaineenaan kasvatustiede ja Ulla on koulutukseltaan filosofian maisteri, pääaineenaan englantilainen filologia.
Susimetsät kirjoittavat Kuninkaan rakuunat -romaanisarjaa, joka on tyylilajiltaan historiallinen seikkailu ja jonka tapahtuma-aika on 1600-luvulla käyty kolmikymmenvuotinen sota. Sarja seuraa fiktiivisen rakuunakomppanian vaiheita näiden palvellessa Ruotsin kuningasta Kustaa II Aadolfia 1630-luvun Euroopassa. Fiktiivisten hahmojen lisäksi romaaneissa esiintyy lukuisia historiallisia hahmoja ja tapahtumat seuraavat todellisia historian tapahtumia. Sarjan kahdessa ensimmäisessä osassa seurataan sodan tapahtumia mm. Frankfurt-an-der-Oderin piirityksessä ja Magdeburgissa, mutta kolmannen osan tapahtumat sijoittuvat muun muassa Pariisiin.
Ennen Kuninkaan rakuunat -sarjaa Marko ja Ulla Susimetsä ovat kirjoittaneet novelleja, joita on julkaisu Suomessa muun muassa Portti- ja Spin -lehdissä . Ulla Susimetsän "Surunkantaja"-novelli tuli toiseksi Nova 2012 -kilpailussa . Marko Susimetsän "Susiveri"-novelli sai kunniamaininnan Tampereen Science Fiction Seura ry:n järjestämässä tieteis- ja fantasianovellien kirjoituskilpailussa 2014 . Marko ja Ulla Susimetsän yhdessä kirjoittama "Musta susi" -novelli sai kunniamaininnan Tampereen Science Fiction Seura ry:n järjestämässä tieteis- ja fantasianovellien kirjoituskilpailussa 2016 .
Ulla ja Marko Susimetsä ovat kirjoittaneet novelleja myös englanniksi. Marko Susimetsä voitti Fantastic Books Publishing -kustantamon järjestämän Pure Science Fiction Competition 2015 -kirjoituskilpailun novellillaan "Dying Star". Ulla Susimetsän novelli "If we start killing" voitti samassa kilpailussa kolmannen palkinnon.
Historialliset romaanit

Kuninkaan rakuunat -sarja
Upseerin miekka.  Otava, 2018.  ISBN 9789511319160
Kuriirin viitta.  Otava, 2019.  ISBN 9789511332664
Salamurhaajan merkki.  Otava, 2020.  ISBN 9789511366362
Novellit

Yhteiset
Entombed – kauhunovelli, teoksessa 666 (2016)
Musta Susi – ihmissusinovelli, Portti 2/2017
Ulla Susimetsä
Surunkantaja – historiallinen fantasianovelli, Spin 2/2013
Blood is Thicker – tieteisnovelli, teoksessa Tales from the Frontier (2014)
If We Start Killing – tieteisnovelli, teoksessa Synthesis (2016)
Daughters of the Frost World – tieteisnovelli, teoksessa The Dummies Guide to Serial Killing (2018)
Maisteri ja Routavallin mysteeri – historiallinen spefi-novelli, teoksessa Nova 2017 antologia (2019)
Marko Susimetsä
Beyond Civilisation – tieteisnovelli, teoksessa Tales from the Frontier (2014)
Susiveri – ihmissusinovelli, Portti 3/2015
Dying Star – tieteisnovelli, teoksessa Synthesis (2016)
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Marko ja Ulla Susimetsä Otavan sivuilla
Ulla Susimetsä Fantastic Book Publishing -sivuilla
Marko Susimetsä Fantastic Book Publishing -sivuilla
Vesa Taatila

| Vesa Taatila> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. tammikuuta 1969 (ikä 55) Tampere
Kansalaisuus:  Suomi
Kirjailija
Äidinkieli: Suomi
Esikoisteos:  Murhapeli
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vesa Taatila on suomalainen kirjailija ja Turun ammattikorkeakoulun rehtori-toimitusjohtaja. Hänen kaunokirjallinen esikoisteoksensa, Murhapeli, julkaistiin 25. elokuuta 2023. Kirjan kustantajana toimii WSOY.
Kaunokirjallisten teosten lisäksi Taatila on ollut mukana kirjoittamassa kahta oppikirjaa (Innovaattorin työkirja ja Alan johtajaksi), jotka on julkaistu WSOY:n kustantamana 2008.
Taatila on kirjoittanut myös kymmeniä tieteellisiä artikkeleita innovaatioista, johtamisesta, oppimisesta ja yrittäjyydestä.
Taatila on toiminut Turun ammattikorkeakoulun rehtori-toimitusjohtajana lokakuusta 2014 asti. Hän valmistui ylioppilaaksi Loimaan lukiosta vuonna 1988. Koulutukseltaan hän on kognitiotieteen tohtori ja fysiikan maisteri Jyväskylän yliopistosta.
Taatila on nimetty Turun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan dosentiksi. Vuonna 2019 Taatila nimitettiin valtioneuvoston tutkimus- ja innovaationeuvostoon. Taatilalle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki 6.12.2020.
Taatilan veljiä ovat muun muassa koripalloilija Veli Taatila ja kirjailija Mikko "Hippo" Taatila.
Teokset > Kaunokirjalliset

Murhapeli.  WSOY, 2023.  ISBN 9789510487280
Teokset > Oppikirjat

Suomala, Jyrki & Taatila, Vesa: Innovaattorin työkirja.  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34413-2
Hokkanen, Simo & Mäkelä, Tapio & Taatila, Vesa: Alan johtajaksi.  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33315-0