Marttaliitto
Järjestön poliittinen ja aatteellinen asema > Perustajajäsenten yhteydet Nuorsuomalaisiin ja Naisasialiitto Unioniin

Martta-Yhdistyksen perustaminen vuonna 1899 liittyi vahvasti ajan kansansivistyspyrkimykseen ja yhteiskunnan yleiseen aktivoitumiseen, jossa työväenliike, naisliike ja raittiusliike pyrkivät muuttamaan Suomessa vallinneita yhteiskunnallisia olosuhteita. Erityisesti fennomaaninen osa Suomen yläluokasta halusi sivistää kansaa ja ohjata sitä valistuksella tiettyyn suuntaan. Myös Martta-Yhdistyksen alkuperäiset perustajajäsenet olivat yläluokkaa, suurin osa helsinkiläisiä sivistyneistönaisia. Heistä mm. Lucina Hagman, Sofia Streng, Dagmar Neovius ja Alli Nissinen olivat aktiivisesti mukana politiikassa. Yhdistyksen johtohenkilöt edustivat suomalaisuusliikkeen perustuslaillista linjaa, ja he jakaantuivat poliittisesti Nuorsuomalaisen Puolueen ja Ruotsalaisen Kansanpuolueen kannattajiin. Yhdistyksen kohderyhmäksi määriteltiin kuitenkin heti alusta alkaen myös maalaisemännät ja työläisnaiset, ja järjestöstä haluttiin kasvattaa mahdollisimman laaja yhteiskunnallinen toimija.
Läheisimmät välit Martta-Yhdistyksellä oli alkuaikoina Naisasialiitto Unionin kanssa. 22 perustajajäsenestä peräti 16 oli myös unionilaisia. Esimerkiksi vielä vuonna 1925 Martta-Yhdistyksen jäsenistä 75 % kuului jäsenenä myös johonkin naisasiajärjestöön, suurin osa Unioniin. Myös perustajajäsenten sosiaalinen asema oli hyvin yhdenmukainen, ja iso osa heistä työskenteli opettajana. Martta-Yhdistys tuki äänioikeustaistelussa Unionin linjaa, jossa naisille haettiin äänioikeutta omaisuuteen sidottuna eikä yleisenä ja yhtäläisenä oikeutena. Päätös herätti epäluuloa porvarillisia naisjärjestöjä kohtaan pitkäksi aikaa työläisnaisissa ja Työläisnaisten liitossa. Myöhemmin Lucina Hagman ja muutamat muut unionilaiset kuitenkin hyväksyivät yleisen äänioikeuden, toisin kuin esimerkiksi Aleksandra Gripenberg, joka piti naisia kypsymättöminä valtiolliseen toimintaan. Äänioikeustaistelun sekä vuosien 1905 ja 1906 levottomuuksien ja suurlakon myötä Marttojen piti ensimmäistä kertaa valita poliittinen linja. Järjestö koki tehtäväkseen ristiriitojen poistamisen ja kaikkien kansanluokkien hyväksi toimimisen. Tästä huolimatta Marttojen omissa riveissä esiintyi hajaannusta, kun osa työläisnaisista vetäytyi pois Martta-Yhdistyksestä pitäen sitä liian porvarillisena järjestönä.
Vuoden 1907 vuosi- ja edustajakokouksessa keskusteltiin järjestön aatteellisesta ja poliittisesta linjasta. Sigrid Heinricius piti kokouksessa esitelmän, jossa todettiin puoluekiihkon aiheuttavan suurimman uhan kansansivistystyölle. Hän määritteli Martta-aatteen kulmakiviksi rakkauden ihmisiin, sivistykseen, tietoon ja isänmaanrakkauteen. Kokous sitoutui Heinriciuksen sanoihin ja pyrki näin vaimentamaan luokkaristiriitoja. Suomalaisen yhteiskunnan politisoituessa voimakkaasti 1900-luvun alussa, Marttojen pyrkimykset eri kansanluokkien naisten yhdistämisestä tuntuivat utopistisilta. Lisäksi Martta-Yhdistyksen säätyläishenkinen ohjelma heikensi väitetyn puolueettomuuden uskottavuutta merkittävästi. Sivistyneistön holhoava asenne työväenliikettä kohtaan muuttui eduskuntauudistuksen, vuoden 1907-1917 eduskuntavaalien ja vasemmiston valtaan nousun myötä enemmän tai vähemmän peitellyn pelokkaaksi ja epäluuloiseksi. Asenne näkyi esimerkiksi Emäntälehdessä, jossa perheenemännille annettiin ohjeita palvelusväen koulimiseen alentavasti.
Vuonna 1907 järjestö teki periaatepäätöksen, jossa todettiin ettei järjestö ole hyväntekeväisyysjärjestö. Hyväntekeväisyys leimattiin Martoissa arveluttavaksi, sillä sen pelättiin asettavan kansan vain parempiosaisten armeliaisuuden varaan eikä kannustavan yritteliäisyyteen. Tällöin Martoista tuli varsinaisesti neuvontajärjestö. Samassa kokouksessa päätettiin alkaa keräämään vuosittaista jäsenmaksua ja värväämään järjestölle aktiivisesti uusia jäseniä.