stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pitääkö olla huolissaan?
Jaksot > 9. tuotantokausi

| Jakso | Vieras | Ensiesitys |
| --- | --- | --- |
| 1. | Antti Tuomas Heikkinen | 25. marraskuuta 2020 |
| 2. | Markus Kajo | 2. joulukuuta 2020 |
| 3. | Sini Merikallio | 9. joulukuuta 2020 |
| 4. | Pekka Mattila | 16. joulukuuta 2020 |
| 5. | Sami Yaffa | 23. joulukuuta 2020 |
| 6. | Perttu Pölönen | 30. joulukuuta 2020 |
| 7. | Anu Sinisalo | 13. tammikuuta 2021 |
| 8. | Keijo Hämäläinen | 20. tammikuuta 2021 |
| 9. | Olli Rehn | 27. tammikuuta 2021 |
| 10. | Pippa Laukka | 3. helmikuuta 2021 |
| 11. | Ida Grönlund | 7. helmikuuta 2021 |
| 12. | Tommi Liimatta | 14. helmikuuta 2021 |
| 13. | Annika Saarikko | 21. helmikuuta 2021 |
| 14. | Laura Haimila | 28. helmikuuta 2021 |
| 15. | Jenni Toivoniemi | 7. maaliskuuta 2021 |
Jaksot > 10. tuotantokausi

| Jakso | Vieras | Ensiesitys |
| --- | --- | --- |
| 1. | Riku Nieminen | 14. maaliskuuta 2021 |
| 2. | Aram Aflatuni | 21. maaliskuuta 2021 |
| 3. | Anni Lintula | 28. maaliskuuta 2021 |
| 4. | Alma Pöysti | 4. huhtikuuta 2021 |
| 5. | Jufo Peltomaa | 11. huhtikuuta 2021 |
| 6. | Jarppi Leppälä | 21. huhtikuuta 2021 |
| 7. | Jarkko Tamminen | 25. huhtikuuta 2021 |
| 8. | Mikko Kuoppala | 2. toukokuuta 2021 |
| 9. | Mona Moisala | 9. toukokuuta 2021 |
| 10. | Jukka Jalonen | 16. toukokuuta 2021 |
Jaksot > 11. tuotantokausi

| Jakso | Vieras | Ensiesitys |
| --- | --- | --- |
| 1. | Janne Saarikivi | 13. helmikuuta 2022 |
| 2. | Fatim Diarra | 13. helmikuuta 2022 |
| 3. | Laura Friman | 20. helmikuuta 2022 |
| 4. | Paavo Westerberg | 27. helmikuuta 2022 |
| 5. | Paula Noronen | 6. maaliskuuta 2022 |
| 6. | Lauri Reuter | 13. maaliskuuta 2022 |
| 7. | Ursula Herlin | 20. maaliskuuta 2022 |
| 8. | Elina Valtonen | 27. maaliskuuta 2022 |
| 9. | Esko Aho | 6. huhtikuuta 2022 |
| 10. | Aatu Raitala | 13. huhtikuuta 2022 |
| 11. | Anni Lötjönen | 20. huhtikuuta 2022 |
Jaksot > 12. tuotantokausi

| Jakso | Vieras | Ensiesitys |
| --- | --- | --- |
| 1. | Juhana Vartiainen | 5. helmikuuta 2023 |
| 2. | Sonja Kailassaari | 12. helmikuuta 2023 |
| 3. | Ville Ranta | 19. helmikuuta 2023 |
| 4. | Matleena Kuusniemi | 26. helmikuuta 2023 |
| 5. | Samuli Siltanen | 5. maaliskuuta 2023 |
| 6. | Sisko Savonlahti | 12. maaliskuuta 2023 |
| 7. | Matti Häyry | 19. maaliskuuta 2023 |
| 8. | Mikko Vaismaa | 26. maaliskuuta 2023 |
| 9. | Mikko "Peltsi" Peltola | 7. toukokuuta 2023 |
| 10. | Santtu Karvonen | 14. toukokuuta 2023 |
| 11. | Sara Salmani | 21. toukokuuta 2023 |
| 12. | Matti Patronen | 4. kesäkuuta 2023 |
Jaksot > 13.tuotantokausi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Jakso | Vieras | Ensiesitys |
| 1. | Elias Salonen | 23.helmikuuta 2025 |
| 2. | Timo Soini | 2.maaliskuuta 2025 |
| 3. | Pekka Strang | 9.maaliskuuta 2025 |
| 4. | Heli Laaksonen | 16.maaliskuuta 2025 |
| 5. | Lina Schiffer | 23.maaliskuuta 2025 |
| 6. | Jorma Uotinen | 30.maaliskuuta 2025 |
| 7. | Fathi Ahmed | 6.huhtikuuta 2025 |
Aiheesta muualla

Ohjelman kotisivut
Lehtikulta

Lehtikultalevy.
Arkkienkelin katedraali Moskovan Kremlissä kullattuine kupoleineen.
Teija Tuulia Aholan lehtikultateosta Tampereen taidemuseossa Johannes Takasen Rebekan (1877) taustalla.
Lehtikulta on ohueksi valssattua ja taottua kultaa, paksuudeltaan noin 0,0001 mm.
Vuonna 2020 Euroopassa valmistettiin yhteensä noin 25 miljoonaa kultalehteä. Yleensä lehtikullasta käytettävän kullan alkuperä on tuntematonta. Taottavan aineksen tulee olla 99,99-prosenttisen puhdasta. Lehtikulta valmistetaan kullasta, joka ensin valssataan ja sitten taotaan ohuiksi, noin 0,0001 mm paksuiseksi kultalehdiksi. Lehti voi olla myös kullan, hopean ja tinan seosta. Yhden millimetrin paksuisessa pinossa on päällekkäin noin 10 000 kultalehteä.
Käyttö > Käyttö aiemmin

Lehtikullalla kultaaminen oli edullisin tapa kullata veistoksia ja arkkitehtuurielementtejä ennen elektrolyysin keksimistä. Keskiajalla lehtimetalleja käytettiin puuveistosten ja maalausten pintavärinä. Lehtikultaa on käytetty myös arkkitehtuurissa ja sisustuksessa, sekä pronssiveistosten ja kirkkojen kupolien kultaamisessa. Veistosten, patsaiden ja dekoraatioiden kultaamisen ohella kultausta on käytetty keskiaikaisten kirjojen kuvituksissa. Keskiaikaisten maalausten pyhimyskehät tai koko tausta olivat usein lehtikultaa etenkin uskonnollisissa maalauksissa. Kirkkotaiteessa ja -arkkitehtuurissa kultausta käytetään yhä muutenkin. Hämeenlinnan ortodoksisen kirkon kattoristien sekä virolaisen Sindin kirkon ristin kultauksessa on käytetty Lapin Tankavaarasta peräisin olevaa lehtikultaa.
Wäinö Aaltonen suosi lehtikultausta puuveistoksissaan, jotka usein olivat kubistisia tai pelkistettyjä.
Käyttö > Käyttö nykyään

Ikoneissa jatkuu uskonnollisen taiteen kultausperinne. Lehtikullalla kullataan myös kehyksiä.
Monet nykytaiteilijat ovat suosineet lehtikultaa ja muita lehtimetalleja viime vuosikymmeninä. Suomessa sitä on käytetty erityisen paljon grafiikassa. Antti Tanttu tunnetaan kankaalle liimatuista puupiirrosvedoksistaan, joihin on lisätty usein lehtikultausta. Harri Leppänen on tehnyt kultataustaisia teoksia, samoin Teija-Tuulia Ahola, joka on kullannut myös vanhojen puistopuiden sisustoja ja tehnyt installaatioita kullatuista kartonkirullista. Ahola on myös tehnyt Tampereen taidemuseoon seinämaalauksen lehtikullasta. Samoin veistoksissa käytetään lehtikultaa, joka muuttaa myös readymade-esineiden ilmettä oleellisesti. Esimerkiksi virolaisella Leonhard Lapinilla on runsaan kymmenen readymade-esineen Installaatio (2008–2009), jossa hän muuntaa kotimaansa talonpoikaiskulttuurin puuesineitä petsivärin ja lehtikullan avulla yleviksi uusiksi esineiksi.
Lehtikultaa käytetään myös jälkiruokien ja makeisten koristelussa. Esimerkiksi Intiassa lehtikultaa ja lehtihopeaa käytetään häissä pääruokien juhlistamiseen. Myös Japanissa on ollut varsinkin talouden hintakuplan aikoihin saatavilla lehtikultaa sisältäviä makeisia, ja vihreää teetä kultausperinteistään tunnetussa Kanazawassa. Lisäksi Gdańsk on tunnettu kullatuista makeisistaan. Kultaseppä Carl Fabergén näyttelyn kunniaksi eräs ravintola valmisti Suomessa lehtikultahippusilla viimeisteltyjä tryffelimakeisia.
Lehtikultauksen vaiheita

22 karaatin lehtikultalevyä kiinnitetään oravankarvasiveltimellä.
Lehtikullalla päällystetty kehys valmiina akaattikivellä kiillotettavaksi.
Kultausta viimeistellään akaatilla kiillottamalla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lehmuskeltayökkönen

| Lehmuskeltayökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Tiliacea
Laji::  citrago
Kaksiosainen nimi
 Tiliacea citrago  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Xanthia citrago 
Katso myös
   Lehmuskeltayökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehmuskeltayökkönen (Tiliacea citrago) on eteläisemmässä Suomessa paikoittaisesti tavattava syksyn yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Keskikokoinen yökkönen, jonka etusiipien pohjaväri vaihtelee vaaleankeltaisesta oranssinruskeaan. Tyvipoikkiviiru sekä sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat selvinä, punertavanruskeina juovina siiven poikki. Keskivarjo muodostaa siiven tyvestä laskien kolmannen, muita voimakkaamman poikkiviirun ja yhtyy sisempään poikkiviiruun siiven takareunassa. Sisemmän poikkiviirun ja keskivarjon väliin jää kookas, rengasmainen rengastäplä, ja heti keskivarjon ulkopuolella on punertavanruskea munuaistäplä. Keskivarjon ja siiven ulkosyrjän välisellä alueella siipisuonet erottuvat punaruskeina pitkittäisjuovina. Takasiivet ovat vaaleankeltaiset. Siipiväli 36–38 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Lehmuskeltayökköstä tavataan laajalti Euroopassa, pois lukien pohjoisosat. Idässä levinneisyys ulottuu Uralille ja Kaukasukselle. Suomessa se on eteläinen laji, jonka havainnot rajoittuvat pääasiassa Pori–Joensuu-linjan eteläpuolelle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alkupuolelta lokakuun alkuun huipun ollessa elo–syyskuun vaihteessa.
Elinympäristö ja elintavat

Harvinaisehko ja varsin paikoittain esiintyvä laji, jota tavataan yleensä vain yksitellen. Elinympäristönä ovat puistot ja lehmuksia kasvavat metsät ja metsänreunukset. Perhoset lentävät illan tullen ja tulevat hyvin syötille, heikommin valolle. Toukka elää ainoastaan lehmuksilla ja piilottelee alkuvaiheessa yhteensitomiensa lehtien välissä ja koteloituu lopulta löyhään kotelokoppaan maahan. Muna talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka elää lehmuksilla (Tilia).
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1303020  BioLib: 53889  BOLD: 205600  CoL: 94BHR  EUNIS: 310633  Fauna Europaea: 447799  Fauna Europaea (new): 96ca46c8-3d33-4a81-a36d-1d4ee67526cb  GBIF: 4533128  iNaturalist: 511540  LepIndex: 261056  LoB: 4970  MaBENA: XantCitra  NBN: NHMSYS0021144698  NCBI: 988163  Observation.org: 9882  Open Tree of Life: 809024  Laji.fi: MX.62647
Härkä (Eläinradan merkki)

| Härkä |
| --- | --- |

Syntymäaika:  20. huhtikuuta - 21. toukokuuta
Elementti:  Maa
Laatu:  Kiinteä
Härkä
Härkä (Taurus) on toinen niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 30–60 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin vuosittain suunnilleen 20. huhtikuuta ja siirtyy seuraavaan, Kaksosten merkkiin toukokuun 21. päivän aikoihin.
Merkki on saanut nimensä Härän tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Härän merkki vastaa suunnilleen Oinaan tähdistöä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä härkä (tai Härkä) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Härkä (Eläinradan merkki) Wikimedia Commonsissa
Eläinradan merkit
Oinas | Härkä | Kaksoset | Krapu | Leijona | Neitsyt | Vaaka | Skorpioni | Jousimies | Kauris | Vesimies | Kalat
Eero Balk

Eero Balk Prahassa, 2017
Eero Balk (s. 8. toukokuuta 1955 Kuopio) on suomentaja ja kirjailija, jonka erikoisalaa ovat Itä-Euroopan slaavikielet. Hän hallitsee slaavilaisista kielistä muiden muassa venäjän, ukrainan, tšekin, slovakin, ylä- ja alasorbin sekä näiden lisäksi englannin, saksan ja italian. Balk on kääntänyt yli 30 kirjaa ja lisäksi muun muassa näytelmiä ja tv-ohjelmia. Hän on suorittanut maisterin tutkinnon Kiovan yliopistossa vuonna 1981.
Ansioistaan kääntäjänä Balk on saanut lukuisia palkintoja kuten kirjallisuuden valtionpalkinnon 1992. Hänet valittiin vuonna 2008 kansainvälisen Jaroslav Hašek -seuran kunniajäseneksi.
Balk on kirjoittanut myös Prahan matkaoppaita kuten kirjan Sankarimatkailijan Praha (Like Kustannus, 1997, ISBN 9515810477) sekä lehtikolumneja.
Vuonna 2019 Eero Balkille myönnettiin taiteilijaeläke.
Käännöksiä

Jaroslav Hašek: Kunnon sotamies Švejk maailmansodassa, Orient Express, 1991, ISBN 951-615-792-0
Jan Neruda: Prahalaistarinoita, Taifuuni 2000, ISBN 951-581-072-8
Juri Andruchovyts: Perversio, Loki-kirjat, 2000, ISBN 952-9646-84-4
Leo Tolstoi: Hadži Murat, Basam Books, 2001, ISBN 952-9842-41-4
Karel Čapek: Puutarhurin vuosi, Basam Books, 2002, ISBN 952-9842-66-X
Anatoli Gordijenko: Kuoleman divisioona, Gummerus, 2003, ISBN 951-20-6471-5
Leo Tolstoi: Sota ja rauha, Tammi, 2005 (Tolstoin alkuperäinen versio), ISBN 951-31-2932-2
Andrei Kurkov: Kuolema ja pingviini, Otava, 2006, ISBN 978-951-1-20629-3
Vasyl Koželjanko: Hopeinen hämähäkki, Basam Books, 2006, ISBN 952-5534-56-1
Anatoli Gordijenko: Syväri, kuoleman joki, 2006, ISBN 951-20-7223-8
Leo Tolstoi: Ivan Iljitšin kuolema.  Basam Books, 2001.  ISBN 952-9842-53-8
Aiheesta muualla

Eero Balkin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki
Emanuel Lasker

| Emanuel Lasker |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Emanuel Lasker
Syntynyt: 24. joulukuuta 1868
Kuollut: 11. tammikuuta 1941 (72 vuotta)
Kansalaisuus:   Pohjois-Saksa  Saksan keisarikunta  Saksa (tasavalta)  Saksa (kans.sos.)  Neuvostoliitto
Shakinpelaaja
Titteli:  suurmestari
Maailmanmestari:  1894–1921
Emanuel Lasker (24. joulukuuta 1868 Berlinchen, Pohjois-Saksa, nyk. Barlinek Puolassa – 11. tammikuuta 1941 New York, Yhdysvallat) oli shakin suurmestari, matemaatikko ja filosofi. Hän oli shakin toinen maailmanmestari ja piti titteliä hallussaan yhtäjaksoisesti 27 vuotta, 1894–1921, mikä on edelleen ennätys.
Laskerista tuli shakin maailmanmestari hänen voitettuaan Wilhelm Steinitzin ottelussa vuonna 1894. Hän puolusti mestaruuttaan onnistuneesti viisi kertaa: kerran Steinitzia vastaan vuonna 1896, Frank Marshallia vastaan 1907, Siegbert Tarraschia vastaan 1908 sekä kahdesti vuonna 1910 Carl Schlechteriä ja David Janowskia vastaan. Hän menetti mestaruutensa vuonna 1921 ottelussa José Raúl Capablancaa vastaan mutta jatkoi aktiivista pelaamista vielä yli vuosikymmenen ajan. Hän julkaisi useita shakkilehtiä ja -kirjoja sekä työskenteli matematiikan ja filosofian parissa.
Elämä > Perhe ja lapsuus

Lasker syntyi Neumarkin Berlinchenissä juutalaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat Adolf ja Rosalie Lasker (o.s. Israelssohn). Adolf Lasker oli paikallisen synagogan kanttori. Rosalie piti Adolfin luonteen takia perheen taloudesta huolta. Perheeseen kuului neljä lasta, kaksi tyttöä ja kaksi poikaa. Vanhin lapsista oli Berthold, joka oli menestyvä opiskelija. Perheen tyttäret olivat Teophila ja Amalia. Emanuel oli lapsista nuorin.
Emanuel oli matemaattisesti lahjakas ja laski jo viisivuotiaana päässään kertolaskuja kaksinumeroisilla luvuilla. Laskerit lähettivät kuitenkin vanhemman veljen Bertholdin opiskelemaan ensin. Hän meni Berliiniin ja menestyi opinnoissaan hyvin. Samalla hän ansaitsi opiskelurahoja opettamalla korttipelejä ja shakkia. Liioiteltuja huhuja Bertholdin menestyksestä kantautui Laskerien kotikaupunkiin asti, ja niinpä vanhemmat päättivät lähettää nuoremmankin poikansa opiskelemaan. Emanuel lähti jo 11-vuotiaana Berliiniin, missä hänen isoveljensä huolehti hänestä parhaansa mukaan. Emanuel ilmoittautui heti erään koulun pääsykokeeseen, mutta ilmoittautuminen myöhästyi, eikä häntä hyväksytty kouluun. Emanuel sai silti katsottavakseen koekysymykset ja totesi, että olisi osannut ne kaikki. Onni oli kuitenkin mukana, sillä Emanuel haki toiseen kouluun, jossa oli sattumalta täsmälleen samat kysymykset. Hän osasi vastata kokeessa niin hyvin, että pääsi kouluun ja vielä kahta vuosikurssia ylemmälle luokalle kuin normaalisti.
Emanuel aloitti opiskelun kyseisessä koulussa mutta sairastui pian vakavasti ja joutui sairaalaan. Berthold halusi keksiä veljelleen tekemistä, joten hän vei tälle shakkilaudan ja opetti pelin säännöt. Emanuel kiinnostui heti shakista, ja siitä tuli hänelle harrastus. Hän kävi säännöllisesti paikallisessa shakkikahvilassa Cafe Kaiserhofissa, jossa hänen veljensä pelasi rahasta.
Kun poikien vanhemmat saivat kuulla heidän tienaavan elantonsa uhkapelillä, he vaativat heti Emanuelia vaihtamaan koulua ja lopettamaan uhkapeliharrastuksen. Berthold etsi Emanuelille uuden koulun. Emanuel muutti toiselle puolelle kaupunkia Laskerien perhetuttavan luokse mutta kävi edelleen katsomassa pelejä, jolloin isä tuli itse käymään Berliinissä. Yhdessä he etsivät Emanuelille Landsbergista uuden koulun, jossa isä toivoi poikansa pysyvän erossa uhkapeleistä. Uuden koulun rehtori oli kuitenkin myös paikallisen shakkikerhon johdossa ja Emanuelin uusi matematiikan opettaja taas paikallinen mestari. Niinpä Emanuel joutui entistä enemmän shakin pariin. Hän suoritti tutkinnon ja palasi Berliiniin opiskelemaan Humboldt-yliopistoon.
Elämä > Shakinpeluu alkaa

Cafe Kaiserhof järjesti kesäkuussa vuotuisen shakkiturnauksen, jossa oli rahapalkinnot. Myös Emanuel Lasker kuuli tästä, ja koska hän oli rahan tarpeessa, hän päätti osallistua. Lasker yllättyi itsekin menestyksestään, sillä hän voitti turnauksen puhtaasti antamatta yhdellekään vastustajistaan pisteen pistettä. Huomattuaan voivansa hankkia shakilla elantonsa Lasker jätti opintonsa taka-alalle ja jatkoi pelaamista.
Kuukautta myöhemmin Lasker osallistui Breslaussa järjestettyyn turnaukseen. Turnauksessa oli erikseen kansainvälisten mestarien turnaus ja ehdokasturnaus (saks. Hauptturnier), jossa etsittiin uusia kykyjä. Mestariturnauksen voitti Siegbert Tarrasch. Ehdokasturnaus meni loppua kohti hyvin jännittäväksi, kun Lasker oli tasapisteissä niin ikään nuoren Feyerfeilin kanssa, kun tällä oli vielä yksi peli jäljellä. Feyerfeil olisi voittanut pelinsä mutta unohti kuorisiirron jälkeen peliä jatkettaessa yhden sotilaistaan. Hän hävisi lopulta pelinsä yli sadan siirron taistelun jälkeen. Lasker ja Feyerfeil pelasivat pelin, koska olivat tasapisteissä. Lasker voitti pelin ja samalla turnauksen. Hän sai voitostaan saksalaisen shakkimestarin arvonimen (saks. Deutscher Schachmeister).
Elämä > Ura lähtee nousuun

Laskerin voitto Breslaussa vakuutti Amsterdamissa pidettävän pienen kansainvälisen turnauksen järjestäjät, ja niin Lasker sai kutsun turnaukseen. Turnaus oli hänen ensimmäisensä ulkomailla. Hän pärjäsi turnauksessa mainiosti, vaikka ei voittanutkaan sitä. Hän tuli toiseksi, kun turnauksen voittaja oli englantilainen Amos Burn. Lasker sai myös laatupalkinnon pelistään Johann Hermann Baueria vastaan. Peli herätti aikanaan suurta kiinnostusta, sillä se oli ensimmäinen tunnettu tapaus, jossa pelaaja oli murtanut vastustajan linnoitusaseman lähettiparin uhrauksella.
Lasker palasi voiton jälkeen Berliiniin, jossa hän antoi simultaaniesityksiä. Hän otteli lyhyen ottelun myös saksalaisen shakkimestarin Curt von Bardelebenin kanssa. Lasker voitti kaksi peliä, yksi päättyi tasan ja yhden voitti Bardeleben. Seuraavana Lasker osallistui Itävallan Grazissa pidettyyn turnaukseen. Hän sijoittui kolmanneksi. Lasker jatkoi aktiivista pelaamista otellen Henry Birdin kanssa. Lopputulos oli 7–2, mikä yllätti useimmat asiantuntijat, sillä he olivat olettaneet Birdin voittavan ottelun. Lasker jatkoi vielä loistavaa ottelusarjaansa kukistamalla nuoren saksalaissyntyisen Jacques Miesesin puhtaasti 5–0.
Vuonna 1891 Lontoossa pidettiin taas maailmannäyttely, jonne Lasker houkuteltiin pelaamaan simultaanina kaikkia halukkaita vastaan. Hän oli Saksan paviljongissa maansa edustajana. Useimmat pelaajista olivat aloittelijoita, ja Lasker voittikin kahden päivän aikana pelaamistaan 44 pelistä kaikki paitsi yhden, joka päättyi tasan. Laskerille tuli Englannissa niin paljon otteluhaasteita ja turnauskutsuja, että hän jäi saarivaltioon kahdeksi vuodeksi. Hän voitti monet englantilaiset mestarit, ja revanssia hakeneen Birdin Lasker voitti murskaluvuilla 5–0. "Mustan surman" lempinimellä kulkeva englantilainen mestari Joseph Henry Blackburnekin hävisi ottelunsa Laskeria vastaan. Lopputulos oli kuusi voittoa Laskerille ja neljä tasapeliä. Lasker voitti myös kaksikierroksisena pelatun turnauksen, johon osallistui monta englantilaista mestaria, esimerkiksi Gunsberg, Mason, Bird ja Blackburne.
Englannista Lasker siirtyi Yhdysvaltoihin etsimään uusia haasteita. Hänen toiveisiinsa kuului muun muassa hallitsevan maailmanmestarin Wilhelm Steinitzin haastaminen otteluun. Yhdysvaltalaisistakaan pelaajista ei ollut vastusta tulevalle maailmanmestarille. Lasker osallistui vuonna 1893 New Yorkissa pelattuun turnaukseen, jossa hän voitti kaikki kolmetoista peliään. 4½ pistettä erotti hänet turnauksen toiseksi tulleesta pelaajasta. Lasker otteli myös useita lyhyitä otteluita, jotka hän voitti usein selvästi. Ehkä tiukin ottelu käytiin Laskerin ja Jackson Showalterin välillä. Lasker voitti kuusi peliä, hävisi kaksi ja kaksi päättyi tasan.
Lasker sai menestyksestään paljon itsevarmuutta ja haastoi Siegbert Tarraschin, jota pidettiin hallitsevan maailmanmestarin Wilhelm Steinitzin pahimpana uhkaajana. Sen vuoksi lähes tuntemattoman pelaajan esittämä haaste yllätti Tarraschin. Hän ei pitänyt Laskeria tarpeeksi menestyneenä pelaajana ja hylkäsi haasteen kirjeitse.
Elämä > Maailmanmestariksi

Lasker ei lannistunut Tarraschin kieltäytymisestä, vaan haastoi itsensä Wilhelm Steinitzin otteluun. Steinitz oli ensin tiukasti ottelua vastaan, mutta Laskerin tukijoiden painostuksesta sekä luvatun palkkion houkuttelemana Steinitz lopulta suostui ottelemaan. Ottelu alkoi 15. huhtikuuta 1894 New Yorkissa ja pelattiin loppuun Philadelphiassa ja Montrealissa. Maailmanmestaruuteen vaadittiin kymmenen voittoa, ja aikarajaksi oli asetettu 15 siirtoa tunnissa. Lasker laittoi peliin viisi tuhatta dollaria omia rahojaan. Hän luotti omiin kykyihinsä, vaikka asiantuntijat ja enemmistö shakinpelaajista uskoivat Steinitzin voittoon.
Lasker voitti heti ensimmäisen pelin. 58-vuotias Steinitz syytti tappiostaan väsymystä ja hermostuneisuutta. Hän nousi seuraavassa pelissä tasoihin, ja kuudennen pelin jälkeen molemmilla pelaajilla oli kaksi voittoa. Lasker voitti kaksi seuraavaa peliä, minkä jälkeen ottelu siirtyi Philadelphiaan. Tilanne oli 4–2 Laskerin hyväksi. Steinitz ei kuitenkaan pystynyt vastaamaan Laskerille, vaan hävisi kaikki Philadelphiassa pelatut kolme peliä. Ottelu siirtyi Montrealiin, jossa hallitseva maailmanmestari kavensi tilanteeksi 7–4. Tämä ei kuitenkaan auttanut, vaan Lasker meni voittoon kymmenellä voitolla, viidellä tappiolla ja neljällä tasapelillä. Laskerista tuli 25-vuotiaana shakin kaikkien aikojen nuorin maailmanmestari.