stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikan historia
Antiikin Kreikka > Hellenistinen kausi

300-luvun eaa. loppupuolella Makedonian valtakunta valloitti koko Kreikan Khaironeian taistelun vuonna 338 eaa. myötä. Vuonna 337 eaa. Makedonian kuninkaaksi nousi Aleksanteri Suuri, joka valloitti lyhyessä ajassa Persian, Egyptin ja koko Etu-Aasian ja jatkoi valloituksia aina Intiaan saakka. Tämän jälkeen kreikkalainen kulttuuri levisi laajalle myös näille alueille. Näin syntyi hellenistinen maailma, jossa sekoittuivat itämainen ja kreikkalainen kulttuuri, ja kreikan kieli oli vallitsevana.
Aleksanterin kuoltua vuonna 323 eaa. hellenistinen maailma pirstoutui pieniksi valtioiksi. Hellenistisen kauden katsotaan yleensä alkavan tästä vuodesta. Hellenistisellä ajalla kreikkalaisten kaupunkivaltioiden poliittinen merkitys pieneni, mutta esimerkiksi Ateena säilyi merkittävänä oppineisuuden keskuksena.
Antiikin Kreikka > Roomalaisaika

Vuonna 168 eaa. Makedonia kärsi tappion Rooman valtakunnalle. Koko Kreikasta tuli Rooman provinssi vuonna 146 eaa. roomalaisten tuhottua Korintin. Rooman sisällissodan 43–31 eaa. ratkaiseva taistelu Aktionin taistelu käytiin Kreikassa vuonna 31 eaa. Roomalaisen Kreikan provinssin eli Achaean keskukseksi tuli uudelleenrakennettu Korintti vuodesta 46 eaa. Ajanlaskun alkuun mennessä Rooma oli vallannut valtaosan koko kreikkalaisesta maailmasta. Rooman valtakunta omaksui osan kreikkalaisesta kulttuurista itseensä, ja Kreikasta ja Ateenasta tuli roomalaisen yläluokan koulutuspaikka. Monet keisarit, erityisesti keisari Hadrianus, toimivat Kreikan hyväntekijöinä ja suorittivat suuria rakennusohjelmia.
Kristinusko saapui Kreikkaan apostoli Paavalin lähetysmatkojen myötä 49–54 jaa. Valtionuskonto siitä tuli Kreikassa samoin kuin koko valtakunnassa keisari Theodosius I:n julistuksella vuonna 381.
Keskiaikainen Kreikka > Bysantin valtakunta

Rooman valtakunnan hajottua kahtia vuonna 395 Kreikka jäi sen kreikankielisenä säilyneelle itäosalle, joka kehittyi keskiaikaiseksi Bysantin valtakunnaksi. Valtionuskonnoksi vakiintui kristinuskon ortodoksinen muoto (Bysantin kirkko). Valtakunnan kieleksi tuli ajan kuluessa kreikka latinan sijalle, mutta se piti itseään Rooman valtakunnan perillisenä ja asukkaitaan roomalaisina. Bysantti säilyttikin monin osin antiikin kreikkalais-roomalaisen perinnön yhdistyneenä kristinuskoon.
Bysantin valtakunnan keskus oli Konstantinopolissa. Nykyisen Kreikan alueella merkittäviä keskuksia olivat muun muassa Thessaloniki ja myöhäisbysanttilaisella ajalla Mystras. Muutoin Kreikka oli lähinnä takamaan asemassa. Ateena menetti asemansa sivistyskeskuksena ja taantui vähäiseksi pikkukaupungiksi, vaikka kukoistikin jossain määrin keskibysanttilaisella kaudella.
Bysantin valta oli monissa osissa Kreikkaa aina heikko, ja maahan kohdistui bulgaarien, slaavilaisten ja muiden heimojen kansainvaelluksia, kun taas saaristo ja muut rannikkoalueet olivat alttiina merirosvojen hyökkäyksille. Bysantin kulta-aikaa olivat noin vuodet 850–1050. Normannit valtasivat osan Kreikkaa 1081–1149. Ristiretkeläisten vallattua Konstantinopolin neljännen ristiretken seurauksena vuonna 1204 Kreikka jaettiin valloittajien, pääasiassa venetsialaisten ja frankkien, kesken. Bysantti sai Konstantinopolin ja Mystraksen takaisin hallintaansa vuonna 1261, jonka jälkeen bysanttilainen kulttuuri nousi vielä viimeiseen kukoistukseensa,  mutta muutoin valtakunnan entinen suuruus oli mennyttä.
1300-luvulta lähtien uudeksi uhaksi kehittyi turkkilainen Osmanien valtakunta. Osmanit valtasivat suuren osan Manner-Kreikkaa 1390–1450. Samaan aikaan Venetsian tasavalta valtasi pääosan läntisestä Kreikasta ja Kreikan saaristosta ja perusti Kreikan alueelle linnoituksia taistellakseen osmaneja vastaan. Bysantti kukistui lopullisesti vuonna 1453 turkkilaisten vallattua Konstantinopolin ja tämän jälkeen pääosan valtakunnan muista viimeisistä alueista, mukaan lukien Ateenan 1456 sekä Mystraksen 1460 ja pääosan muusta Peloponnesoksesta 1503. Näin Kreikasta tuli osa Osmanien valtakuntaa.
Keskiaikainen Kreikka > Osmani- ja frankkivallan Kreikka

Osmanivallan aikana kreikkalaiset saivat pitää ortodoksisen uskonsa, ja kirkko toimi kreikkalaisuuden ja kreikan kielen säilyttäjänä. Kreikkalaisiin kohdistui kuitenkin suuria vero- ym. rasituksia, ja osmanien vallankäyttö oli välillä hyvin julmaa. Syrjäseuduilla osmanivalta oli heikko, ja kreikkalaiset kapinoivat usein. Tämän seurauksena he saivat myös kärsiä turkkilaisten verisistä kostoista. Osa kreikkalaisista erityisesti Vähässä-Aasiassa turkkilaistui ajan kuluessa.
Osa Kreikasta säilyi frankkivallan alla neljännestä ristiretkestä vuonna 1204 lähtien. Samoin Osmanivallan alettua muussa Kreikassa monet alueet, erityisesti Jooniansaaret ja Kreeta, säilyivät pitkään venetsialaisten ja frankkien vallassa. Näillä alueilla aikaa kutsutaan frankokratiaksi (frankkivallaksi) tai latinalaisvallan ajaksi. Venetsia hallitsi erityisesti Korfua useiden vuosisatojen ajan, ja se oli ainoa osa Kreikkaa, joka ei koskaan ollut osmanivallan alla. Kreikkalaisessa kielenkäytössä osmanivallan ja frankkivallan aika lasketaan usein osaksi maan keskiaikaa, vaikka yleisessä ajanlaskussa se on uuden ajan aikaa.
Osmanit ja venetsialaiset sotivat Kreikan alueen hallinnasta toistuvasti varsinkin 1500-luvulla. Venetsialaiset voittivat turkkilaiset Lepanton taistelussa nykyisen Náfpaktoksen lähellä vuonna 1571 ja estivät näiden pyrkimykset edetä pidemmälle länteen. Venetsialaiset valloittivat myös osan Peloponnesoksesta 1684, mutta turkkilaiset valtasivat alueet takaisin 1715.
1700-luvulla kreikkalaiset saivat Osmanien valtakunnassa huomattavan vaikutusvallan. Istanbulissa he muodostivat patriarkaatin alaisen autonomisen yhteisön, johon kuului noin kolmasosa kaupungin asukkaista. Monet heistä olivat varakkaita kauppiaita, mutta heitä toimi myös korkeissa viroissa.. Heidän kuitenkin sallittiin asua ainoastaan Fanarin kaupunginosassa Kultaisen sarven rannalla kaupunginmuurin läheisyydessä, minkä vuoksi heistä käytetään nimitystä fanariootit.
Moderni Kreikka > Itsenäistyminen

Kansallisuusaate ja ajatus itsenäisyydestä alkoivat nousta Kreikassa valistuksen myötä 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Muutamat historioitsijat ovat arvelleet, että fanariootit olivat vähällä syrjäyttää osmanit vallasta koko valtakunnassa. Toisaalta uusien nationalististen aatteiden leviäminen lännestä Kreikkaan, toisaalta Venäjän valtapyrkimykset johtivat kuitenkin siihen, että he hylkäsivät tällaiset valtaan­pääsy­haaveet ja alkoivat sen sijaan tavoitella itsenäisen Kreikan valtion perustamista. Ongelmana oli kuitenkin se, että kreikkalaiset ja turkkilaiset asuivat laajalti samoilla alueilla, minkä vuoksi kaikki kreikkalaisten asuma-alueet käsittävä kansallisvaltio olisi voitu saada aikaan vain, jos Osmanien valtakunta olisi tuhoutunut.. Vain harvat alueet, kuten Peloponnesos, olivat puhtaasti kreikkalaisia. Kreikan itsenäisyysliikkeen keskuudessa vallitsikin erimielisyyksiä siitä, minkä alueiden itsenäiseen Kreikkaan olisi kuuluttava.
Vuonna 1814 perustettiin vapausliike Filikí Etaireía valmistamaan kapinaa turkkilaisia vastaan. Kreikkalaiset nousivat viimein vuonna 1821 kapinaan, jossa tuhannet saivat surmansa. Kreikan osmanivaltaa vastaan suunnatun kansannousun alkamispäivänä pidetään virallisesti 25. maaliskuuta 1821. Perimätiedon mukaan Patraksen piispa Germanos nosti tuona päivänä Agía Lávran luostarissa salkoon valkoisella ristillä varustetun sinisen lipun, joka oli kapinan merkki. Siitä sai alkunsa Kreikan vapaussota. Varsinainen itsenäisyysjulistus annettiin Néa Epídavroksessa uutenavuotena 1822.
Vapaussota oli verinen ja monet kreikkalaiset antoivat henkensä vapauden puolesta. Sotaan liittyi myös monia filhelleenejä eri puolilta Eurooppaa. Eurooppalaiset valtiot, etunenässä Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä, alkoivat tukea kreikkalaisia osittain tavoitteenaan osmanivaltakunnan heikentäminen. Vapaussodan merkittävimpiä taisteluja oli Navarinon taistelu, jossa osmanien laivasto lyötiin. Kahdeksan vuotta kestänyt sota loppui vuonna 1829 kreikkalaisten ja eurooppalaisten voittoon ja Kreikan itsenäistymiseen. Kreikan itsenäisyys tunnustettiin Lontoon protokollassa 3. helmikuuta 1830. Tuolloin tunnustajina olivat Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä.
Moderni Kreikka > Varhainen Kreikan valtio

Itsenäistyneen Kreikan pääkaupunki oli aluksi Aíginassa vuosina 1828–1829, sitten Náfpliossa vuosina 1830–1834 ja vuodesta 1834 Ateenassa. Kreikka oli aluksi tasavalta (nk. Kreikan ensimmäinen tasavalta). Ioánnis Kapodístriaksesta tuli Kreikan ensimmäinen presidentti vuonna 1828, mutta hänet murhattiin vuonna 1831. Vuonna 1832 Kreikasta tuli Kreikan kuningaskunta. Maan ensimmäinen kuningas oli baijerilainen Otto vuodesta 1832. Tyytymättömyys hallitsijaan johti vuonna 1862 Otto I:n syrjäyttämiseen, ja hänen tilalleen valittiin tanskalainen prinssi Vilhelm, joka otti hallitsijanimen Yrjö I. Hän oli vallassa vuosina 1863–1913.
Kreikan valtion alue oli aluksi huomattavasti nykyistä pienempi. Siihen kuuluivat alun perin Keski-Kreikka ja Peloponnesos sekä Argo-Saroniset ja Kykladien saaret. 1800-luvulla Kreikka laajeni rauhanomaisesti kahdesti. Vuonna 1864 Iso-Britannia luovutti hallussaan pitämänsä Jooniansaaret Kreikalle. Vuonna 1881 Kreikka sai pääosan Thessaliasta sekä osan Epeiroksesta, kun Osmanien valtakunta luovutti alueet Berliinin sopimuksella Venäjän–Turkin sodassa kärsimänsä tappion jälkeen. Kreikkalaisten keskuudessa eli kuitenkin Suuri unelma (kreik. Μεγάλη Ιδέα, Megáli idéa) paljon laajemmasta Kreikan valtakunnasta, johon nykyisen Kreikan lisäksi olisivat kuuluneet myös Vähän-Aasian länsirannikon kreikkalaisalueet. Vuonna 1896 Kreikassa järjestettiin ensimmäiset nykyaikaiset olympialaiset.
Kreikka pyrki liittämään Kreetan itseensä vuonna 1897 Kreikan–Turkin sodassa, mutta hävisi sodan. Kreeta kuitenkin julistautui itsenäiseksi vuonna 1898. Turkin heikentyessä Balkanin nuoret valtiot näkivät tilaisuuden vallata Turkin Euroopan puoleiset alueet, ja aloittivat ensimmäisen Balkanin sodan vuonna 1912. Ensimmäisen ja toisen Balkanin sodan jälkeen 1913 Kreikkaan liitettiin Etelä-Makedonia, Pohjoisen Egean saaret, loput Thessaliasta ja Epeiroksesta sekä Kreeta, joka oli ilmoittanut liittyvänsä Kreikkaan jo vuonna 1908. Balkanin sodissa Kreikan alue lähes kaksinkertaistui, mutta silti maassa vallitsi laaja tyytymättömyys sen vuoksi, että ”Suuren unelman” toteutuminen oli jäänyt puolitiehen. Näiden aluelaajennusten jälkeenkin kreikkalaisia asui paljon myös maan ulkopuolella, erityisesti Smyrnan (nykyisen İzmirin) seudulla Vähässä-Aasiassa.
Kuningas Yrjö I salamurhattiin Balkanin sotien jälkeen vuonna 1913, ja hänen seuraajakseen nousi Konstantin I.
Moderni Kreikka > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan aikana Kreikka oli tavattoman vaikeassa asemassa. Pääministeri Elefthérios Venizélos vaati Kreikkaa yhtymään sotaan keskusvaltoja vastaan, mitä kuningas vastusti. Konstantin I erotti Venizéloksen Gallipolin taistelun jälkeen, mutta hän perusti oman liittoutuneiden tukeman kansallishallituksen Salonikiin.lähde? Serbian armeija vetäytyi Balkanilta Kreikan puolelle jo sodan alkuvaiheilla. Englantilaiset ja ranskalaiset nousivat maihin Thessalonikissa vuonna 1917 ja ympärysvallat pakottivat Kreikan julistamaan sodan keskusvalloille. Konstantin I luopui kruunusta ja poistui maasta, ja kuninkaaksi nousi hänen poikansa Aleksanteri.
Keväällä 1917 Kreikan joukkojen hyökkäys oli suuritappioinen ja eteneminen jäi vähäiseksi, mutta toukokuussa 1918 hyökkäys Bulgariaa vastaan onnistui. 14. syyskuuta 1918 englantilaiset ja kreikkalaiset joukot hyökkäsivät yhdessä Bulgarian armeijaa vastaan. Joukot etenivät ylös Axiós-joen laaksoa ja kohtasivat bulgarialaiset lähellä Doïráni-järveä. Ankarissa taisteluissa onnistuttiin etenemään vain vähän bulgarialaisten vahvaa puolustusta vastaan, mutta taistelun loppuessa bulgarialaiset hylkäsivät asemansa ja pakenivat epäjärjestyksessä.lähde?
Lokakuussa englantilaiset ja kreikkalaiset joukot määrättiin etenemään kohti Turkkia. Kreikka toivoi valtaavansa Konstantinopolin, ja siksi tieto Turkin allekirjoittamasta aseleposopimuksesta oli suuri pettymys.
Moderni Kreikka > Maailmansotien välinen aika

Maailmansodan jälkeisessä Sèvresin rauhansopimuksessa vuonna 1920 Kreikka sai laajoja alueita Traakiasta ja Vähästä-Aasiasta. Smyrna eli nykyinen İzmir ympäristöineen päätettiin liittää Kreikkaan aluksi viideksi vuodeksi, minkä jälkeen alueen kohtalosta olisi järjestetty kansanäänestys. Sèvresin sopimus sai Turkissa kuitenkin osakseen ankaraa vastustusta, ja siellä valtaan noussut Mustafa Kemal ei sitä missään tapauksessa hyväksynyt. Kreikka ja Turkki joutuivatkin pian uudestaan sotaan keskenään.
Venizélos hävisi yllättäen vaalit marraskuussa 1920, ja samoihin aikoihin kuningas Aleksanteri kuoli. Pian tämän jälkeen kuningas Konstantin I kutsuttiin takaisin. Vuonna 1919 syttyi sota Turkkia vastaan, jota turkkilaiset kutsuvat Turkin itsenäisyys­sodaksi. Vähässä-Aasiassa Kreikka teki suurhyökkäyksen kohti Ankaraa, mutta kärsi vuonna 1922 musertavan tappion, minkä johdosta Konstantin I:n täytyi uudelleen luopua vallasta. Sodassa molemmat osapuolet syyllistyivät joukkomurhiin.
Kreikan kannalta musertava tappio tunnetaan niin kutsuttuna Vähän-Aasian katastrofina. Lausannen rauhansopimus vuonna 1923 merkitsi Kreikalle luopumista väliaikaisesti Vähästä-Aasiasta saamistaan alueista. Toisaalta Kreikka sai Bulgarialta Länsi-Traakian ja näin nykyiset rajansa vielä tuolloin Italialle kuuluneita Dodekanesian saaria, tärkeimpänä Ródos, lukuun ottamatta. Lausannen sopimus edellytti myös laaja­mittaisia pakollisia väestön­siirtoja. Yli miljoona kreikkalaista joutui muuttamaan Vähästä-Aasiasta Kreikkaan, ja samalla noin 400 000 turkkilaista joutui muuttamaan Kreikasta Turkkiin. Seurauksena nykyisen Kreikan alueelle muutti kerralla suuri määrä ihmisiä, mikä johti suurten kaupunkien hallitsemattoman nopeaan kasvuun sekä yhteiskunnallisiin levottomuuksiin. Väestönsiirto tehtiin ennen kaikkea uskonnon, ei kielen tai kulttuurin perusteella, ja näin Kreikkaan tuli paljon ortodoksista mutta muutoin hyvin turkkilaistunutta kreikkalaista väestöä.
Konstantin I:n seuraajaksi tuli vuonna 1922 Yrjö II. Kreikassa pitkään jatkunut tasavaltalaisten ja kuningasmielisten välinen kamppailu päättyi vuonna 1924, jolloin Yrjö II syrjäytettiin ja pakotettiin maanpakoon, ja Kreikka julistettiin tasavallaksi (nk. Kreikan toinen tasavalta). Maan sisäiset levottomuuden kuitenkin pakottivat näennäisen kuningasvallan palauttamiseen vuonna 1935, ja Yrjö II palasi valtaan. Todellista valtaa piti pääministeri ja kenraali Ioánnis Metaxás, joka toimi maan sotilasdiktaattorina vuosina 1936–1941.
Moderni Kreikka > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkuvaiheessa Kreikka julistautui puolueettomaksi. Vuonna 1940 Benito Mussolinin johtama Italia antoi kuitenkin Kreikalle uhka­vaatimuksen syytettyään tätä raja­loukkauksesta Albanian rajalla. Italia julisti sodan Kreikalle lokakuussa 1940 ja aloitti hyökkäyksen, joka kuitenkin torjuttiin takaisin syvälle Albanian sisäosiin Ison-Britannian tuella. Natsi-Saksa liittyi Balkanin sotaan ja hyökkäsi Kreikkaan 8. huhtikuuta 1941 miehittäen lyhyessä ajassa koko maan. Kuningas pakeni maasta hyökkäyksen jälkeen 23. huhtikuuta 1941.
Toisen maailmansodan suuria taisteluita Kreikassa olivat muun muassa Kreetan taistelu vuonna 1941 sekä Dodekanesian valtaus vuonna 1943. Kreetan taistelussa saksalaiset kärsivät kovia tappioita, ja valtasivat saaren lopulta ankarassa kahden viikon taistelussa. Miehityksen seurauksena yli 100 000 ihmistä kuoli nälkään. Lisäksi miehitysaikana yli 50 000 juutalaista vietiin Kreikasta Auschwitzin keskitysleiriin ja Thessalonikissa asuneista yli 50 000 juutalaisesta valtaosa surmattiin keskitysleireissä tai kaupungin urheilustadionilla.
Koko sodan ajan kommunistipartisaanit kävivät menestyksekästä sissisotaa saksalaisia vastaan. Saksalaiset vetäytyivät lokakuussa 1944 ja maahan saapui Britannian sotilaita. Kommunistit nousivat lyhyeen kapinaan myös brittijoukkoja vastaan, mutta osapuolten välille solmittiin aselepo 1945. Brittien tukema tasavaltalaishallitus hallitsi käytännössä vain Kreikan kaupunkeja, maaseudun ollessa kommunistien hallinnassa.
Moderni Kreikka > Sisällissota

Sodan jälkeen Kreikka oli Yhdistyneitten kansakuntien perustajajäseniä vuonna 1945. Miehityksen aikana kommunistit keräsivät voimakkaan kannatusjoukon, ja sodan jälkeen maa ajautui sisällissotaan kommunistien ja monarkistien välillä. Vuonna 1946 maahan valittiin kuningasmielinen hallitus vasemmiston boikotoidessa vaaleja. Hallitus kutsui maanpaossa olleen Yrjö II:n takaisin valtaan Kreikkaan. Kommunistit aloittivat kapinan, tavoitteenaan tehdä Kreikasta sosialistinen valtio. Trumanin opin mukaisesti Yhdysvallat tuki monarkisteja. Sisällissota kesti vuoteen 1949, jolloin kommunistit antautuivat. Vuonna 1947 Italian kanssa tehdyssä rauhansopimuksessa Kreikkaan liitettiin viimeisenä alueliitoksena Italian vallassa olleet Dodekanesian saaret.
Kuningas Yrjö II kuoli vuonna 1947, ja häntä seurasi valtaistuimelle hänen veljensä Paul I. Sisällissotaa seurasi vuosikymmeniä kestänyt poliittinen epävakaus sekä poliittinen jako, jossa vasemmistolaiset ja oikeistolaiset kyräilivät toisiaan. Vuoteen 1952 menneessä 20 oikeistolaista hallitusta oli kaatunut. Ensimmäisen vakaan hallituksen kokosi Aléxandros Papágos, ja häntä seurasi pääministerinä Konstantínos Karamanlís. Maa liittyi puolustusliitto Natoon vuonna 1952. Kuningas Paul I kuoli vuonna 1964, ja hänen poikansa Konstantin II astui valtaan.
Moderni Kreikka > Sotilasjuntan kausi

Vuonna 1963 Kreikan hallituksen muodosti ensimmäistä kertaa vasemmistolainen keskustaliitto, joka pääministeri Geórgios Papandréoun johdolla noudatti sosiaalista politiikkaa. Vuonna 1965 Kreikassa oli yli kaksi kuukautta kestänyt poliittinen kriisi, joka päättyi Stéfanos Stefanópouloksen muodostettua 17. syyskuuta uuden hallituksen. Heinäkuun 10. päivänä 1966 Thessalonikissa Pohjois-Kreikassa puhkesi rajuja mellakoita 5 000 maanviljelijän osoittaessa mieltään hallituksen määräämien vehnänhintojen vuoksi. Vuonna 1967 kuitenkin Geórgios Papadópouloksen johdolla oikeistolaiset upseerit tekivät vallankaappauksen ja perustivat maahan sotilasjuntan. Konstantin II yritti tehdä vastavallankaappauksen saman vuoden joulukuussa, mutta se epäonnistui. Sotilasjuntta ylläpiti diktatuuria terrorin avulla, ja pidätykset ja pakkosiirrot olivat normaaleja. Monet muuttivat maasta, ja muun muassa Geórgios Papandréoun poika Andréas Papandréou johti hallituksen vastaisia toimia Pariisista käsin.
1. kesäkuuta 1973 juntta julisti Kreikan tasavallaksi ja monarkian päättyneeksi. Kenraali Dimítrios Ioannídis toteutti samana vuonna verettömän vallankaappauksen, jonka jälkeen presidentiksi julistettiin Faídon Gkizíkis. Hallitus tuki vuoden 1974 Kyproksen epäonnistunutta vallankaappausta, joka johti sotilasjuntan kaatumiseen. Gkizíkis luovutti vallan Karamanlísille, josta tuli pääministeri. Hän järjesti kansanäänestyksen, jonka perusteella monarkia lakkautettiin. Kreikasta tuli jälleen tasavalta (nk. Kreikan kolmas tasavalta) vuonna 1975.
Moderni Kreikka > Kreikan kolmas tasavalta

Sotilasjuntan kaatumisen jälkeen Kreikka palasi parlamentaariseen demokratiaan. 1970-luvulta aina 2010-luvulle saakka vallassa vuorottelivat sosiaalidemokraattien PASOK ja oikeiston Uusi demokratia (ND). Juntan jälkeisen ajan merkittäviä poliitikkoja olivat erityisesti ND:n Konstantínos Karamanlís ja PASOK:in Andréas Papandréou.
Vuonna 1974 Kreikka vetäytyi Naton komentorakenteista protestina Kyproksen miehitystä vastaan, mutta liittyi uudelleen vuonna 1980. Vuonna 1981 Kreikasta tuli EEC:n jäsen. Samana vuonna Karamanlíksen ND-puolue kärsi vaalitappion, ja sosiaalidemokraattinen PASOK sai enemmistön Kreikan parlamentissa. 1981–1989 pääministerinä toimi PASOK:in Papandréou. Hänen säästöpolitiikkansa johti levottomuuksiin, ja lopulta hän erosi korruptiosyytteiden takia. Seuraavat vaalit ND voitti niukasti Konstantínos Mitsotákiksen johdolla, ja Karamanlís valittiin presidentiksi.
Kreikan ammattiliitot aloittivat yleislakon vuonna 1992 vastalauseena yhteiskunnan epäkohdille, ja PASOK voitti vuoden 1993 vaalit. Papandréousta tuli taas pääministeri, mutta hän erosi vuonna 1996 terveydellisiin syihin vedoten. Konstantínos Simítis otti Papandréoun paikan, ja hänen johdollaan PASOK voitti 1996 ja 2000 vaalit. Vuonna 2001 Kreikka liittyi eurojärjestelmään. ND voitti vuoden 2004 vaalit ja pääministeriksi valittiin ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeen syntynyt pääministeri Konstantínos Karamanlís. Samana vuonna Kreikassa järjestettiin Ateenan kesäolympialaiset, joiden edellä maassa oli suuria velkarahalla toteutettuja rakennusohjelmia.
Vuoden 2009 loppupuolella Kreikan talous luisui vakavaan velkakriisiin. Lokakuun 2009 ennenaikaisten vaalien jälkeen pääministeriksi tuli PASOK:in Geórgios Papandréou. Vuodesta 2010 lähtien euroalueen valtiot ja IMF ovat myöntäneet Kreikalle uutta lainaa useina tukipaketteina velkakriisin hoitamiseksi. Lainojen vastineeksi Kreikan on ollut pakko myöntyä laajoihin säästöihin ja talouden uudistuksiin. Papandréou erosi marraskuussa 2011 maan ajauduttua velkakriisissään umpikujaan ja muodostettiin Loukás Papadímoksen johtama kokoomushallitus. Vuonna 2012 valta siirtyi Antónis Samarásin hallitukselle. Vuonna 2015 vaalit voitti vasemmistolainen Syriza, mistä lähtien maata  johti Aléxis Tsíprasin johtama hallitus. Parlamenttivaaleissa heinäkuussa 2019 kuitenkin keskustaoikeistolainen Uusi demokratia sai suuren vaalivoiton ja uudeksi pääministeriksi nousi puolueen saaman ehdottoman parlamenttienemmistön turvin sen johtaja Kyriákos Mitsotákis.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan historia Wikimedia Commonsissa
| n k Euroopan historia maittain |
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Muut alueet:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Euroopan unioni  Färsaaret  Gibraltar  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Petrálonan kallo, noin 400000–300000 eaa. Thessalonikin arkeologinen museo.
Rekonstruktio Dispilión neoliittisesta kylästä.
Knossoksen palatsi, minolaisen kulttuurin ja myöhemmin myös Kreetan mykeneläisen kulttuurin keskus.
Mykenen rauniot. Pienoismalli, Mykenen arkeologinen museo.
Prothesis eli ruumiinvalvojaiset geometrisen kauden krateerissa, n. 750 eaa.
Heran temppeli Olympiassa, yksi varhaisimpia doorilaista tyyliä edustaneita kreikkalaisia temppeleitä, noin 600 eaa.
Ateenan Akropolis, antiikin kreikkalaisen sivistyksen ja erityisesti klassisen kauden symboli.
Antikytheran kone edustaa hellenistisen ajan kreikkalaisen tieteen huippukautta. Koneen säilyneitä kappaleita, Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Konstantinus Suuri, käsissään perustamansa Konstantinopolin kaupunki. Osa suurempaa mosaiikkia vuodelta 944. Hagia Sofia.
Osmaniarmeija hyökkää Iraklioniin. Jan Peeters, 1600-luku.
Patraksen arkkipiispa Germanos nostaa Kreikan itsenäisyystaistelun lipun 25. maaliskuuta 1821. Theódoros Vryzákis, 1865.
Kreikan alueellinen laajeneminen vuosina 1832–1947.
Elefthérios Venizélos tarkastamassa kreikkalaisia joukkoja rintamalla vuonna 1917.
Saksalaisia laskuvarjojääkäreitä Kreetalla.
Mielenosoittajia Ateenan Sýntagma-aukiolla Kreikan velkakriisin aikaan vuonna 2015.
Ksii

Ksii (isona kirjaimena Ξ, pienenä ξ, m.kreik. ξι, ksi, kreik. ξι, xi) on kreikkalaisen kirjaimiston 14. kirjain. Sen äännearvo on sekä muinaiskreikassa että nykykreikassa [ks]. Kreikkalaisissa numeroissa ksiin lukuarvo on 60.
Latinalaisessa kirjaimistossa ksiitä vastaa kirjain X/x. Suomen kieleen ksii translitteroidaan muinaiskreikasta ks ja nykykreikasta x. Monissa muissa latinalaista kirjaimistoa käyttävissä kielissä, kuten englannissa, ksii translitteroidaan aina kirjaimella x.