stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vammas
Kaivureiden valmistuksen siirtyminen Lännen Tehtaille

Vammaksen ura kaivureiden valmistajana päättyi vuonna 1992, kun Lännen Tehtaat osti Vammaksen kaivurituotannon. Vammas keskittyi sen jälkeen maanrakennuskoneissa tiehöyliin ja Lännen Tehtaat kaivureihin. Lännen Tehtaat oli 1980-luvulla hankkinut itselleen loimaalaisen T. Syväsen Konepajan James-kaivurikuormaimien, Lokomon tiehöylien ja kaivinkoneiden sekä turkulaisen Auran Rautateollisuus Oy:n Ara-kaivinkoneiden valmistuksen.
Lännen Tehtaat harjoitti kaivurien valmistusta Lännen-tuotemerkillä omassa tytäryhtiössään. Tämän yhtiön liiketoiminnan Lännen Tehtaat myi vuonna 2004 Lännen Tractors Oy -nimiselle yhtiölle, jossa Lännen Tehtaat ei ole osakkaana. Kyseinen yhtiö on tällä hetkellä ainoa kaivurikuormaajien valmistaja Suomessa.
Tiehöylät

June
JU-14
RG-6V
RG-14
RG-16
RG-17
RG-18
RG-181 & RG-186
RG-281 & RG-286
RG-254
Lentokenttien lumenraivauskoneet

SB3600
SB4500
PSB4500
PSB5500
Riuku-Vammas Fordson Super Major 5000:n asennettuna
Vammas Major hiekkakuopalla.
RG-181 tiehöylät
Vandenbergin lentotukikohta

Vandenberg Air Force Base (1994)
Vandenbergin lentotukikohta (engl. Vandenberg Air Force Base, kenttäkoodit VBG, KVBG ja VBG) on Yhdysvaltain ilmavoimien lentotukikohta Kaliforniassa Los Angelesista luoteeseen. Tämä Lompocissa sijaitseva sotilastukikohta on myös sotilaallinen avaruuskeskus, jonne on sijoitettu noin kuusi ohjustentorjuntaohjusta ja sotilaallinen satelliittien laukaisukeskus, josta laukaistaan myös NASAn kaukokartoitussatelliitteja polaariradoille.
Vandenberg on seuraavien yksiköiden kotipaikka:
14th Air Force, 30th Space Wing, Yhdysvaltain ilmavoimien avaruustoimintaan liittyvä yksikkö
381st Training Group, koulutusyksikkö
Western Launch and Test Range (WLTR), satelliittien laukaisukeskus
Historia

Tukikohta perustettiin vuonna 1941, jolloin se oli Yhdysvaltain maavoimien Camp Cooke, jossa koulutettiin jalkaväkeä ja panssarivoimia. Se oli koulutuskeskuksena myös Korean sodan aikana.
Vuoden 1957 lopulla Yhdysvaltain ilmavoimat alkoivat tehdä ballististen ohjusten laukaisukokeita tästä tukikohdasta käsin kohti Tyyntä valtamerta. Tukikohta nimettiin kenraali Hoyt Vandenbergin mukaan. Ohjukset ammutaan yleensä Kwajaleinin atollin aluetta kohti. 1980-luvulta lähtien nämä laukaisut ovat usein olleet ohjuspuolustuskokeita eikä uusien tai käytössä olevien ballististen ohjusten koelaukaisuja.
Tukikohdasta tehtiin 16. joulukuuta 1958 ensimmäisen Corona-sarjan vakoilusatelliitin laukaisun polaariradalle. Satelliitti oli julkisesti Discoverer 1 - se esitettiin julkisuudessa miehitettyjä lentoja edeltävänä biologisten kokeiden testisatelliittina.
1980-luvulla tukikohtaan pyrittiin rakentamaan NASAn Kennedy Space Centerin lisäksi toinen, täysin sotilaallinen, avaruussukkulan laukaisutorni. Sen rakennustyö keskeytettiin, koska Yhdysvaltain ilmavoimat ei halunnut sitoutua vain yhteen miehitettyyn laukaisuvälineeseen.
Avaruuskeskus

Käytössä olevat laukaisutornit
| Torni | Käyttö |
| --- | --- |
Vandenberg AFB Space Launch Complex 2: Delta II, aiemmin sen edeltävät rakettiversiot Thor ja Delta
Vandenberg AFB Space Launch Complex 3 East: Atlas V, aiemmin Atlas II ja Atlas-ohjus (ICBM)
Vandenberg AFB Space Launch Complex 3 West: Falcon 1, aiemmin  Atlas-ohjus (ICBM) ja Thor
Vandenberg AFB Space Launch Complex 4-East: Titan IV, Titan III; käytössä SpaceX Falcon 9
Vandenberg AFB Space Launch Complex 6: Delta IV, ennen Athena?, Avaruussukkula (torni tehty, muttei koskaan käyetty), Titan III (ei koskaan käytössä)
Vandenberg AFB Space Launch Complex 8: Minotaur
Vandenberg AFB Launch Complex 576-E: Taurus.
Tornit, joiden käyttö on päättynyt
| Torni | Käyttö |
| --- | --- |
Vandenberg AFB Space Launch Complex 1: Thor
Vandenberg AFB Space Launch Complex 4-West: Titan II, Titan IIIB
Vandenberg AFB Space Launch Complex 5: Scout
Vandenberg AFB Space Launch Complex 10: Thor ohjus (National Historic Landmark)
Ohjuspuolustuskeskus

Vandenberg on toinen Pohjois-Amerikan ohjustentorjuntaohjusten sijoituspaikka, toinen on Alaskassa. Ohjuksia on julkisen tiedon mukaan kuusi kappaletta kummassakin keskuksessa.
Avaruusmuseo

Tukikohdassa on rajoitetusti yleisölle avoin avaruus- ja ohjusalaa esittelevä museo, Space and Missile Heritage Center.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tukikohdan sivusto (engl.)
Vandenberg AFB:n historia
30th Space Wingin historia
Vandenberg AFB - laukaistut satelliitit
Lompoc Record-lehti uutisoi Vandenbergin toiminnasta (engl.)
Avaruusalusten laukaisukeskukset (sijainnin mukaan)
| --- | --- |
Afrikka:  Kenia – ASI: San Marco
Aasia:  Kiina – CNSA: Jiuquan • Taiyuan • Xichang • Wenchang • Base 603   Intia – ISRO: SDSC  Israel – ISA: Palmachim   Japani – JAXA: Tanegashima • Uchinoura  Kazakhstan - RKA: Baikonur   Pakistan – SUPARCO: Sonmiani •   Venäjä – RKA: Dombarovski • Svobodnyi • Vostotšnyi   Etelä-Korea – KARI: Naro
Eurooppa:  Venäjä – RKA: Kapustin Jar • Plesetsk   Ruotsi – SSC: Esrange
Pohjois-Amerikka:  Kanada – CAF, CSA: Fort Churchill   USA – Nasa: KSC • Wallops ♦ DoD: Cape Canaveral • Vandenberg ♦ Yksityiset: Corn Ranch • Kodiak Launch Complex • Mid-Atlantic Regional Spaceport • Mojave Airport & Spaceport • Oklahoma Spaceport • Spaceport America
Etelä-Amerikka:  Brasilia – FAB, AEB: Alcântaran avaruuskeskus   Ranska - ESA, CNES: Guayanan avaruuskeskus
Muualla:  Marshall Islands – DoD: Reagan Test Site Tyynimeri - Yksityiset: Ocean Odyssey
30th Space Wing emblem
Thor Agena D hyötykuormanaan SERT-2-satelliitti Space Launch Complex 10:ssä.
Suomen ja Tšekin suhteet

Suomi ja Tšekki Euroopan kartalla
Suomen ja Tšekin väliset suhteet tarkoittavat nykyään Tšekin ja Suomen välisiä diplomaattisia, kulttuurillisia ja niiden kansalaisten välisiä suhteita.
Maiden suhteet ovat läheiset, ja ne kumpikin kuuluvat Euroopan unioniin, Natoon sekä Yhdistyneisiin kansakuntiin.
Suomen ulkoministeriö arvioi Tšekissä asuvan noin 400–600 suomalaista.
Historia

Tšekin ja Suomen välisten suhteiden voidaan sanoa alkaneen 1300-luvun lopulla, jolloin muiden pohjoismaisten opiskelijoiden mukana myös suomalaisia opiskelijoita opiskeli Prahan yliopistossa. Uskonpuhdistuksen jälkeen Olomoucin jesuiittakampuksen yhteyteen perustettiin Collegium nordicum -seminaari, jonka tehtävänä oli kouluttaa katolisia käännytystyöntekijöitä toimimaan salassa Euroopan uusilla ei-katolisilla alueilla. Moni suomalainen sai koulutuksensa juuri Olomoucissa, mutta Kaarle IX:n vainot lopettivat tämän toiminnan.
Böömin kuningaskunta oli yksi kolmikymmenvuotisen sodan aikana eniten kärsineistä alueista. Ruotsin armeijassa soti myös suomalaisia hakkapeliittoja, jotka ryöstivät muun muassa Prahan Strahovin luostarin kirjaston ja veivät sen mukanaan Turkuun. Kokoelmat kuitenkin tuhoutuivat täysin Turun palossa vuonna 1827.
1800-luvun kuluessa suomalaisten ja tšekkien väliset yhteydet lisääntyivät vähitellen. Böömissä vierailleet suomalaiset ihailivat tšekkien pidemmälle edityneenpää kansallisuustoimintaa suuren keisarikunnan vähemmistökansana. Muun muassa Anton Fredrik Almberg kirjoitti Uuteen Suomettareen oleskelustaan Prahassa ja tapaamisistaan maan johtavien aktivistien kanssa. Suomen suurruhtinaskunnassa julkaistiin František Palackýn kirjoituksia, ja Josef Holeček käänsi Kalevalan tšekiksi jo vuonna 1895.
Historia > Tšekkoslovakian ja Suomen suhteet

Sekä Suomi että Tšekkoslovakia itsenäistyivät ensimmäisen maailmansodan jälkeen, mutta niiden hyvin erillaisten tilanteiden takia ne eivät solmineet diplomaattisuhteita välittömästi. Tšekkoslovakia tunnusti Suomen itsenäisyyden 15. heinäkuuta 1920 ja avasi konsulaatin Suomessa syyskuussa 1923.
Toisen maailmansodan aikana Tšekkoslovakia lakkasi olemasta ja maiden välit menivät jäihin kunnes ne muodostettiin uudestaan vuonna 1946. Kummankin maan edustustustot ylennettiin suurlähetystöiksi vuonna 1959.
Historia > Tšekin ja Suomen suhteet

Tšekkoslovakia jakaantui Tšekiksi ja Slovakiaksi niin kutsutussa samettierossa 1. tammikuuta 1993. Suomi tunnusti maiden itsenäisyyden jo samana päivänä. Seuraavien vuosikymmenten aikana maat liittyivät käytännössä kaikkiin samoihin kansainvälisiin organisaatioihin. Tšekki liittyi Euroopan unioniin vuonna 2004 ja Natoon 1999, kun Suomi liittyi EU:hun 1995 ja Natoon 2023.
Kulttuuri

Sekä suomeksi että tšekiksi on käännetty lukuisia romaaneja toisesta kielestä. Kuuluisimpia suomennettuja tšekkiläisiä romaaneja ovat muun muassa Jaroslav Hašekin Kunnon sotamies Švejkin seikkailut maailmansodassa sekä Jan Pelcin ja Jan Nerudan tuotannot. Kääntäjä Eero Balk on suomentanut lukuisia tekstejä suoraan tšekistä. Tšekissä suomalaiskirjailijoista suosiota nauttii erityisesti Mika Waltari, mutta myös muualla Euroopassa suosittujen Arto Paasilinnan ja Sofi Oksasen teoksia on tšekinnetty.
Myös tšekkiläinen ruokakulttuuri on kohtuullisen suosittua Suomessa, mistä esimerkkinä on muun muassa Helsingissä sijaitseva tšekkiläinen ravintola Vltava.
Valtiovierailuja > Suomessa

Presidentti Václav Klaus – 2005
Pääministeri Andrej Babiš – 2018
Kulttuuriministeri Antonín Staněk – 2019
Valtiovierailuja > Tšekissä

Presidentti Martti Ahtisaari – 1996
Pääministeri Juha Sipilä – 2018
Lähetystöt

Kummallakin maalla on omat suurlähetystönsä toisessa maassa. Vuodesta 2022 Suomen Prahan suurlähettiläänä on toiminut Pasi Tuominen ja Tšekin Helsingin suurlähettiläänä Adam Vojtĕch.
Ystävyyskunnat

Haapavesi – Zatec
Tampere – Olomouc
Vaasa – Šumperk
Vantaa – Mladá Boleslav
Lähde
Ystävyysseurat

Suomessa toimii kaksi Tšekin ystävyysseuraa:
Suomi–Tšekki-seura ry
Bohemia - Böömin, Määrin ja Slovakian kulttuurien edistämisseura ry
Aiheesta muualla

Suomi–Tšekki seuran kotisivut
Suomen ja Tšekin pääministerit Prahassa vuonna 2022.
Söderström (Tukholma)

Talvinen näkymä Södersrömin yli Riddarholmskyrkanin suuntaan.
Söderström on yhdessä Norrströmin kanssa toinen Ruotsin kolmanneksi suurimman järven Mälarenin lasku-uomista mereen. Se sijaitsee Tukholman keskustassa ja Norrströmin tavoin laskee Mälaren-järven itäisimmästä Riddarfjärdenin lahdesta Saltsjönin lahteen Itämeressä Tukholman edustalla. Norrströmin ja Söderströmin väliin jää Stadsholmenin saari, jolla sijaitsee pääosa Tukholman vanhastakaupungista. Söderströmissä olevan sulun (ruots. sluss) kohdalle on rakennettu Slussenin eritasoliittymä.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Söderström
Vóloksen arkeologinen museo

| Vóloksen arkeologinen museo Αρχαιολογικό Μουσείο Βόλου |
| --- | --- |
 Vóloksen arkeologinen museo.
Tyyppi:  arkeologinen museo
Sijainti:  Vólos, Magnesia, Thessalia, Kreikka
Perustettu:  1909
Koordinaatit:  39°21′7″N, 22°57′41″E
 fiVóloksen arkeologinen museo 
   
Vóloksen arkeologinen museo (kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Βόλου, Archaiologikó Mouseío Vólou) on arkeologinen museo Vóloksen kaupungissa Kreikassa. Se esittelee Thessalian alueelta löydettyä esihistoriallista ja antiikin aikaista esineistöä.
Museo on perustettu ja rakennettu vuonna 1909. Se suljettiin sodan ajaksi vuonna 1940, jolloin museoesineet kätkettiin turvalliseen paikkaan, ja avattiin uudelleen 1955–1956. Museota laajennettiin merkittävästi vuonna 2004. Museo toimii uusklassisessa rakennuksessa Vóloksen etelälaidalla. Museorakennuksessa on seitsemän näyttelysalia ja sen pinta-ala on 870 neliömetriä.
Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu esineitä paleoliittiselta ja neoliittiselta kivikaudelta roomalaisaikaan ja antiikin ajan lopulle saakka. Löydöt ovat peräisin eri puolilta Magnesiaa ja muuta Thessaliaa. Esineisiin lukeutuu muun muassa veistoksia, keramiikkaa, hautakiviä ja -lahjoja, kultakoruja ja rahoja. Merkittävimpiin museoesineisiin lukeutuvat muun muassa neoliittisen kauden terrakottafiguriinit noin ajalta 6500–4500 eaa.; samoin neoliittisen kauden maalattu keramiikka noin ajalta 5800–5300 eaa.; mykeneläinen keramiikka, korut ja pienoisesineet 1500–1200-luvuilta eaa.; protogeometrisen kauden hautalöydöt ajalta 1050–900 eaa.; Soróksesta löydetty panateenalainen amfora 300-luvulta eaa.; hellenistisen kauden maalatut hautakivet antiikin Demetriaan kaupungista 200-luvulta eaa.; sekä Omóliosta ja Pelinnaíosta löydetyt kultakorut 200-100-luvuilta eaa.
Neoliittisen kauden kokoelmia.
Löytöjä tholos-haudoista.
Rakennusten jäänteitä ja arkipäiväisiä esineitä.
Rakennusten jäänteitä yms.
Maalattuja hautakiviä yms.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vóloksen arkeologinen museo Wikimedia Commonsissa
Takimmainen selänpuoleinen sahalihas

Takimmainen selänpuoleinen sahalihas (lat. musculus serratus dorsalis caudalis) on eläimillä esiintyvä uloshengityslihas. Muita uloshengityslihaksia ovat sisemmät kylkivälilihakset, musculus retractor costae ja poikittainen rintalihas. Takimmainen selänpuoleinen lihas on hyvin ohut, sahalaitainen lihas, jonka lihassyyt kulkevat kranioventraalisesti. Takimmainen selänpuoleinen sahalihas kulkee lanneselkäkalvosta kaudaalisiin kylkiluihin.
Taikavuori

Ensipainoksen nimilehti.
Taikavuori (Der Zauberberg) on Thomas Mannin romaani, joka julkaistiin marraskuussa 1924. Sitä pidetään yleisesti eräänä 1900-luvun saksalaisen kirjallisuuden tärkeimmistä teoksista.
Mann tarkoitti Taikavuoren aluksi paljon lopullista versiota lyhyemmäksi pienoisromaaniksi. Se oli tarkoitettu mukaelmaksi Kuolemasta Venetsiassa ja kuvaukseksi Mannin saamista vaikutelmista parantolasta Sveitsin Davosissa, jossa hänen vaimonsa oli useita kuukausia hoidossa keuhkosairauden vuoksi vuonna 1912. Ensimmäinen maailmansota keskeytti kirjan kirjoittamisen ja sen vaikutukset saivat Mannin kirjoittamaan romaanin uudestaan ja laajentamaan sitä käsittelemään länsimaisen yhteiskunnan ”itsetuhoviettiä” sekä sairauden ja kuolevaisuuden kysymyksiä.
Juoni

Tarina alkaa vajaa vuosikymmen ennen ensimmäistä maailmansotaa. Päähenkilö, vähän yli 20-vuotias Hans Castorp, menee davosilaiseen alppiparantolaan tapaamaan siellä tuberkuloosin vuoksi hoidossa olevaa serkkuaan Joachim Ziemßeniä. Castorpin vierailu parantolassa venyy hänen saamiensa yhä pahenevien, osittain näyteltyjen sairauksien vuoksi. Castorp tapaa parantolassa henkilöitä, kuten humanistin ja tietokirjailijan Lodovico Settembrinin, totalitaristisen jesuiitan Leo Naphtan, hedonistin Pieter Peeperkornin ja romanttisesti ihailemansa rouva Chauchat’n.
Castorp viettää parantolassa lopulta seitsemän vuotta, kunnes sota alkaa ja hänet määrätään armeijaan. Hänen kohtalonsa taistelukentällä jää avoimeksi.
Väinö Löyskä

Väinö Johannes Löyskä (23. toukokuuta 1898 Viipuri – 28. helmikuuta 1978 Lappeenranta) oli suomalainen arkkitehti.
Henkilöhistoria ja ammattiura

Löyskän vanhemmat olivat rakennusmestari Eljas Löyskä ja Xenia Matilda Westerinen ja puoliso arkkitehti Tuulikki Suonivaara-Löyskä. Myös Väinö Löyskän nuoremmasta veljestä Toivo Löyskästä tuli arkkitehti. Löyskä pääsi ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta lyseosta 1919 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1925. Valmistuttuaan hän työskenteli useissa eri arkkitehtitoimistoissa Helsingissä, Helsingin kaupungin asemakaavaosatolla ja Viipurissa Uno Ullbergin toimistossa 1925−1929. Viipurin kaupungin rakennuskonttorin palveluksessa Löyskä oli 1930−1937, Viipurin Sahateollisuuskoulussa ja Viipurin Teollisuuskoulussa hän opetti 1925−1928, Viipurin  taiteenystäväin piirustuskoulussa 1929−1937 ja Lappeenrannan teknillisessä oppilaitoksessa 1945−1965.  Viipuriin Löyskä suunnitteli useita rakennuksia veljensä kanssa. Muualle Suomeen hän suunnitteli rakennuksia paljon vaimonsa kanssa peruustamassaan toimistossa, jota pariskunta piti vuoteen 1968 asti.
Löyskä esiintyi vuonna 1924 tehdyssä dokumentaarisessa, komediallisessa Polyteekkarifilmi-mykkäelokuvassa, esittäen itseään.
Töitä

As. Oy Kalevanrinne, asuin- ja liiketalo, Kalevankatu 4, Viipuri, 1927, Toivo Löyskän lanssa
Viipurin Tupakka Oy:n konttori- ja tehdasrakennus, Juteininkatu 12, 1927, Toivo Löyskän kanssa
As. Oy Kallio, asuin- ja liiketalo, Majurinkatu 1–3, Viipuri, 1928, Toivo Löyskän ja Ernst Adolf Nordströmin kanssa
Viipurin Kivi- ja Kirjapaino Oy:n rakennus, Linna- ja Mustainveljestenkadun kulmaus, Tuulikki Löyskän kanssa
Eteläsataman päivystystalo, Karjalankatu, Viipuri, 1936
Savo-Karjalan Tukkuliikkeen rakennus, Savonlinna
Liike- ja asuintaloja, Pitkäranta, Muurame, Imatra, Vuoksenniska, Enso, Lappeenranta
Linja-autoasema ja yhteiskoulu, Koivisto
Valkjärven mielisairaala
Kunnantalo, Jaakkima
Chymos Oy:n tehtaan lisäsiipi, Lappeenranta
Pelkolan kunnalliskoti, Lappee
Terveystalo, Taipalsaari
Viktor Vladimirov

Viktor Mihailovitš Vladimirov (ven. Виктор Михайлович Владимиров; 17. lokakuuta 1922 – 17. helmikuuta 1995) oli neuvostoliittolainen KGB-upseeri ja diplomaatti, joka toimi Neuvostoliiton Helsingin-lähetystössä lähetystösihteerinä vuosina 1954–1960, lähetystöneuvoksena 1970–1971 ja ministerineuvoksena 1977–1984. Hän oli merkittävin ”kotiryssä” eli Suomen poliittisten johtajien yhteyshenkilö Neuvostoliiton lähetystössä. Suomen palvelusvuosiensa välissä 1960-luvulla Vladimirov toimi KGB:n sabotaasi- ja salamurhaosaston, Osasto 13:n johtajana. Hän oli julkiselta asemaltaan Neuvostoliiton asevoimien everstiluutnantti.
Uran alkuvaiheet

Muistelmissaan Vladimirov kertoi taustastaan vain vähän; hän ei esimerkiksi paljastanut syntymäpaikkaansa. Hän aloitti asepalveluksensa puna-armeijassa vuonna 1940 ja joutui suoraan toiseen maailmansotaan. Omien sanojensa mukaan hän oli yksi niistä harvoista, jotka olivat mukana Stalingradin taistelussa alusta loppuun. Hän haavoittui, mutta siitä huolimatta hän osallistui vielä neuvostojoukkojen hyökkäykseen Japania vastaan Kaukoidässä sodan lopulla. Sodan aikana Vladimirov liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Sodan päätyttyä Vladimirov jäi armeijan palvelukseen ja yleni everstiluutnantiksi, kunnes hänet vuonna 1954 määrättiin eroamaan armeijasta ja siirtymään seuraavan vuoden alussa Suomeen lähetystösihteerin tittelillä. Vladimirovilla ei tiedetä olleen aiempia siteitä Suomeen.
Armeija-aikanaan Vladimirov oli opiskellut suomen kielen. Hänen ensimmäinen komennuksensa Suomessa ajoittui vuosiin 1954–1960. Tuolle ajanjaksolle sijoittuivat muiden muassa Porkkalan vuokra-alueen palautus, vuoden 1956 presidentinvaali, joissa Urho Kekkonen valittiin presidentiksi, ja syksyn 1958 niin kutsutut yöpakkaset. Historioitsija Kimmo Rentola on pitänyt Vladimirovin ensimmäisiä vuosia Suomessa harjoitteluna, mutta jo niiden aikana Vladimirov solmi kontakteja moniin suomalaisiin, esimerkiksi poliittiseen taustavaikuttajaan, akateemikko Kustaa Vilkunaan. Rentolan mukaan Vladimirov teki Vilkunan kanssa yhteistyötä Urho Kekkosen valinnan varmistamiseksi vuonna 1956, ja vuonna 1993 julkaistuissa muistelmissaan Vladimirov kirjoittikin: ”En voi kiistää sitä, että Neuvostoliitto puuttui näiden vaalien kulkuun.”
1960-luvun Vladimirov kertoi viettäneensä NKP:n ja KGB:n komennuksilla Puolassa ja Kanadassa, mutta vihjaili olleensa tekemisissä myös Norsunluurannikon kanssa. Toisen kerran hän saapui Suomeen vuonna 1970.
Rooli

Helsingin Sanomat pitää Vladimirovia KGB:n kenraalina Oleg Gordijevskin väitteiden perusteella. Vladimirov itse totesi olleensa aktiivipalveluksesta vetäytynyt armeijan everstiluutnantti, mutta uskotaan, että KGB yritti juuri Vladimirovin johdolla vuonna 1967 salamurhata Suomen kautta Yhdysvaltoihin loikanneen Anatoli Golitsynin Kanadassa.
Vladimirov kutsuttiin yllättäen pois Helsingistä vuonna 1971. Vuonna 2009 julkaistussa Suojelupoliisin historiikissa Kimmo Rentola vahvisti tiedot, joiden mukaan muuan KGB:n upseeri loikkasi tuolloin länteen, ja häneltä saatujen tietojen perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus karkotti Lontoosta 105 neuvostodiplomaattia, jotka olivat syyllistyneet vakoiluun. Tässä yhteydessä myös samaan osastoon kuulunut Vladimirov kotiutettiin. Vladimirov itse selitti muistelmissaan, että hänen hyllyttämisensä takana oli erään hänen kollegansa sukulainen, joka oli korkeassa asemassa KGB:ssa.
Vladimirov-kirjallisuus

Vladimirov julkaisi vuonna 1993 suomeksi teoksen Näin se oli...: Muistelmia ja havaintoja kulissientakaisesta diplomaattitoiminnasta Suomessa 1954–1984. Eräs kirjan pääteemoista käsittelee vuoden 1961 noottikriisiä. Teoksen mukaan nootti oli KGB:n edustajien suunnittelema ja tarkoitettu Kekkosen presidenttikauden jatkumisen varmistamiseksi.
Jäätyään eläkkeelle Vladimirov ryhtyi valmistelemaan myös kriittistä tutkielmaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteista vuosina 1938–1948, mutta vielä 1980-luvulla sensuuri esti sellaisen julkaisemisen Neuvostoliitossa. Vasta Neuvostoliiton hajottua hänen työnsä pääsi vauhtiin. Kolmiosaiseksi suunnitellusta teoksesta ehti kuitenkin valmistua vain ensimmäinen osa, sillä Vladimirov kuoli mahasyöpään helmikuussa 1995. Kyseisen teoksen julkaisi Suomessa Otava nimellä Kohti talvisotaa.
Historiantutkija Arto Luukkanen kirjoitti vuonna 2014 julkaistun vakoiluromaanin Suojelusenkeli, joka kuvaa Vladimirovin vaiettua roolia KGB:n "märkien operaatioiden" osastolla.
Aiheesta muualla

Itse asiassa kuultuna Viktor Vladimirov. Ylen Elävä arkisto.
Taiki Kagayama

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 14. toukokuuta 1996 (ikä 28)
Syntymäpaikka: Takatsuki, Osaka, Japani
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 168 cm
Seura
Seura: Sabah FC
Junioriseurat
2009–2014: JFA Academy Fukushima
2015–2018: Kansain yliopisto
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2019 | MuSa | 15 | (7) |
| 2019 | KPV | 4 | (0) |
| 2020–2021 | FC Inter | 44 | (8) |
| 2022– | Sabah FC |  |  |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. tammikuuta 2022.
Taiki Kagayama (jap. 加賀山泰毅, Kagayama Taiki; s. 14. toukokuuta 1996 Takatsuki, Osaka, Japani) on japanilainen jalkapalloilija, joka edustaa Malesian liigassa pelaavaa Sabah FC:tä. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä, joka voi pelata molemmilla laidoilla sekä hyökkääjänä keskikenttäpelaajana.
Kagayama on pelannut kotimaassaan high school -sarjaa JFA Academy Fukushimassa ja yliopistosarjaa Kansain yliopiston joukkueessa. Syksyllä 2018 Kagayama oli Ruotsin Allsvenskan-seura GIF Sundsvallin testissä ja kevättalvella 2019 hän harjoitteli Suomessa FC Interin mukana. Maaliskuussa 2019 Kagayama oli Ykkösessä pelaavan MuSan testattavana.
Kagayama liittyi MuSan joukkueeseen Ykkösen kaudeksi 2019 ja edusti MuSaa 15 sarjaottelussa, joissa kaikissa hän oli avauskokoonpanossa. Maaleja hän teki näissä otteluissa seitsemän. Kagayama valittiin Ykkösen kuukaudeksi pelaajaksi kesäkuussa.
Elokuussa 2019 Kagayama siirtyi sarjatasoa ylemmäs Veikkausliigaan Kokkolan Pallo-Veikkoihin. Hän teki loppukauden 2019 kattavan sopimuksen, jossa oli optio kaudesta 2020. Kagayama pelasi ensimmäisen pääsarjatason ottelunsa 9. elokuuta. Hän oli avauskokoonpanossa, kun KPV hävisi vierasottelun HIFK:ta vastaan lukemin 2–3.
Helmikuussa 2020 Kagayama siirtyi FC Interiin 1+1 vuoden sopimuksella.
Tilastot

Tilastot kattavat aikuisten sarjaottelut. Päivitetty 23. heinäkuuta 2020.
| Kausi | Seura | Sarja | O | M |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | MuSa | Ykkönen | 15 | 7 |
| 2019 | KPV | Veikkausliiga | 8 | 0 |
| 2020 | FC Inter | Veikkausliiga | 5 | 2 |
| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 28 | 9 |