stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itajara

| Itajara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Epinephelus
Laji::  itajara
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus itajara  (Lichtenstein, 1822) 
Synonyymit
 Promicrops itajara (Lichtenstein, 1822)  Serranus itajara Lichtenstein, 1822  Serranus mentzelii Valenciennes, 1828  Serranus guasa Poey, 1860  Serranus galeus Müller & Troschel, 1848  Serranus guasa Poey, 1860  Promicrops esonus Ehrenbaum, 1915  Promicrops ditobo Roux & Collignon, 1954 
Katso myös
   Itajara Wikispeciesissä   Itajara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Itajara eli raitameriahven (Epinephelus itajara) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva meri- ja murtovesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Itajaran pituus on tavallisesti 150 senttimetrin luokkaa ja voi maksimissaan olla noin 250 senttimetriä. Laji voi painaa jopa 455 kilogrammaa. Sen väritys vaihtelee synkänvihreästä, harmaasta tai tummankeltaisesta ruskeaan. Ruumis on vankkarakenteinen ja sen leveys on mitaltaan puolet pituudesta. Pää on leveä ja silmät ovat pienet. Lajilla on selkäevässään 11 piikkiruotoa ja 15–16 pehmeää ruotoa. Peräevässä on kolme piikkiruotoa ja kahdeksan pehmeää ruotoa. Rintaevät ja pyrstöevä ovat pyöreäreunaiset. Selkäevän etuosan ja peräevän kannoissa on ohutta ihoa ja suomuja.
Levinneisyys ja elinympäristö

Itajaraa tavataan Atlantin valtamerellä Floridan koillisosista länteen, Yhdysvaltain rannikkoa pitkin etelään, koko Meksikonlahdella ja Karibianmerellä, Etelä-Amerikan rannikkoa pitkin Brasilian Santa Catarinaan asti ja idässä Länsi-Afrikan rannikkoa pitkin Senegalista Angolan Cabindaan asti. Tyynenmeren alapopulaatiot ovat todennäköisesti Epinephelus quinquefasciatus -lajia. Itajaran elinympäristöjä ovat pääasiassa kovat riutat ja mangrovealueet. Se elää korkeintaan 100 metrin syvyydessä vedenpinnasta ja yleensä korkeintaan 46 metrin syvyydessä.
Ravinto ja elintavat

Itajaran ravintoa ovat pääasiassa kalat, ravut ja äyriäiset. Lajin kutu tapahtuu pääasiassa heinäkuun ja syyskuun välisenä aikana. Kuun vaiheet vaikuttavat lisääntymiseen suuresti. Aikuiset yksilöt muuttavat lisääntymispaikoille heinäkuussa jopa 500 kilometrin päästä ja jäävät sinne lokakuun puoliväliin asti. Meksikonlahden itäosassa koiraiden on havaittu tulevan sukukypsiksi 110–115 senttimetrin mittaisina ja neli–kuusivuotiaina, naaraiden taas 120–135 senttimetrin mittaisina ja kuusi- tai seitsenvuotiaina. Itajaran on havaittu samoissa tutkimuksissa voivan elää ainakin 37 vuoden ikäiseksi, mutta todennäköisesti korkein mahdollinen elinikä on lähempänä 50 vuotta.
Uhat ja suojelu

Itajaraa kalastetaan voimakkaasti kautta sen levinneisyysalueen. Lajia pyydetään pääasiassa sukelluskalastamalla. Se on erittäin herkkä liikakalastuksen vaikutuksille, ja esimerkiksi Yhdysvaltain koillisosassa sen lukumäärät laskivat 1950-luvulta 1990-luvulle vähintään 84 prosentilla. Vuonna 2016 julkaistun kanta-arvion mukaan se oli 1950-luvulta vuoteen 2014 vähentynyt alueella noin 33 prosenttia. Itajaran täydellinen pyydystämiskielto astui Yhdysvaltain vesillä voimaan 1990 ja Yhdysvaltain Karibianmerellä 1993. Vuonna 2015 itajara saatiin ensi kertaa lisääntymään vankeudessa.
Itajara (n. 200 cm).
National Park Servicen sukeltaja ja itajara Dry Tortugasin kansallispuistossa.
Vjatšeslav Ivanov (soutaja)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | yksikkö |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | yksikkö |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | yksikkö |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Luzern 1962 | yksikkö |  |
Vjatšeslav Ivanov (30. heinäkuuta 1938 Moskova, Neuvostoliitto – 5. elokuuta 2024) oli venäläinen, Neuvostoliittoa edustanut soutaja ja kolminkertainen olympiavoittaja.
Ivanov voitti miesten yksikkösoudun kultaa ensimmäisen kerran Melbournessa 1956, jossa hän kovalla loppukirillään ohitti Australian Stuart MacKenzien ja voitti tämän 5,2 sekunnilla. Roomassa 1960 hän voitti toisen kultamitalinsa 6,25 sekunnin erolla Itä-Saksan Achim Hilliin ja Tokiossa 1964 kolmannen kultansa nousten jälleen loppukirinsä ansiosta takaa voittoon 3,73 sekunnin erolla Achim Hilliin. Kolmeen yksikkösoudun olympiavoittoon on hänen lisäkseen yltänyt vain Suomen Pertti Karppinen. MM-kultaa Ivanov voitti vuonna 1962 sekä EM-kultaa vuosina 1956, 1959, 1961 ja 1964.
Aiheesta muualla

Vjatšeslav Ivanov Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Miesten yksikkösoudun olympiavoittajat
1900: Hermann Barrelet | 1904: Frank Greer | 1906: Gaston Delaplane | 1908: Harry Blackstaffe | 1912: William Kinnear | 1920: John Kelly | 1924: Jack Beresford | 1928: Henry Pearce | 1932: Henry Pearce | 1936: Gustav Schäfer | 1948: Mervyn Wood | 1952: Juri Tjukalov | 1956: Vjatšeslav Ivanov | 1960: Vjatšeslav Ivanov | 1964: Vjatšeslav Ivanov | 1968: Henri Jan Wienese | 1972: Juri Malyšev | 1976: Pertti Karppinen | 1980: Pertti Karppinen | 1984: Pertti Karppinen | 1988: Thomas Lange | 1992: Thomas Lange | 1996: Xeno Müller | 2000: Rob Waddell | 2004: Olaf Tufte | 2008: Olaf Tufte | 2012: Mahé Drysdale | 2016: Mahé Drysdale | 2020: Stéfanos Ntoúskos | 2024: Oliver Zeidler
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Ižma

| Ižma |
| --- | --- |
 Ižmajokea lähellä Ust-Uhtan kylää.
Alkulähde:  Timanin selänne
Laskupaikka:  Petšora
Maat:  Venäjä (Komi)
Pituus:  531 km
Virtaama:  203 m³/s
Valuma-alue:  31 000 km²
Ižma (ven. И́жма, komiksi Изьва, Iźva) on Petšoran sivujoki Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 531 kilometriä, valuma-alueen laajuus 31 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama 154 kilometrin päässä joen suusta 203 kuutiometriä sekunnissa.
Ižma saa alkunsa Timanin selänteen eteläosasta ja virtaa kohti pohjoista. Se on liikennöintikelpoinen Uhtajoen suuhun saakka. Suurimmat sivujoet ovat Uhta, Aijuva ja Sebys. Joen varrella sijaitsee Sosnogorskin kaupunki ja Ižman piirikeskus. Seudulla asuu Ižman komeja.
Ivantejevka

| Ivantejevka Ивантеевка |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Moskovan alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Ivantejevka
 Koordinaatit: 55.9765°N, 37.9075°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  14,49 km²
Korkeus:  150 m
Väkiluku (2010):  57 146
 – Väestötiheys:  3 944 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.ivanteevka.org 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ivantejevka (ven. Иванте́евка) on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazmaan laskevan Utša-joen rannalla 41 kilometriä Moskovasta koilliseen. Kaupungin läpi kulkee Jaroslavlin rautatieltä Bolševosta Frjazinoon haarautuva sivurata (Ivantejevakan asema). Asukkaita on 57 100 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Vuonna 1586 mainitaan Vantejevon kylä, jonka nimeksi myöhemmin vakiintui Ivantejevka. Paikkakunnalla sijaitsi Venäjän ensimmäinen paperitehdas. 1800-luvulla puoliväliin mennessä syntyi puuvillakehräämö, kirjoituspaperi- ja tapettitehdas. Vuonna 1873 perustettiin värjäämö, joka vuonna 1926 muutettiin trikootehtaaksi. Vuosina 1929–1930 taajaman läpi rakennettiin Bolševon ja Frjazinon välinen rautatie, ja vuonna 1931 avattiin pellavakehräämö. Vuonna 1936 Ivantejevkan taajamasta tuli kaupunki.
Kaupungin hallintorakennus.
Kulttuuritalo.
Smolenskin jumaläidin ikonin mukaan nimetty ortodoksikirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivantejevka Wikimedia Commonsissa
Moskovan alueen kaupungit
Itse jumalat

| Itse jumalat> The Gods Themselves |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Isaac Asimov
Kieli:  englanti
Genre:  tieteisfiktio
Kustantaja:  Doubleday
Julkaistu:  1972
Sivumäärä:  288
ISBN:  0-385-02701-X
Suomennos
Suomentaja:  Ari Koskinen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1974
Sivumäärä:  308
ISBN:  951-0-06537-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Itse jumalat (engl. The Gods Themselves) on vuonna 1972 julkaistu Isaac Asimovin kirjoittama tieteisromaani. Kirja on Asimovin palkituin romaani ja omista romaaneistaan hänen suosikkinsa. Itse jumalat voitti Nebula-palkinnon 1972 ja Hugo-palkinnon 1973.
Tausta

Kirja jakautuu kolmeen osaan, jotka julkaistiin alun perin jatkokertomuksena lehdessä. Kirjan nimi Itse jumalat on peräisin Friedrich Schillerin näytelmän Orleansin neitsyt sitaatista "Tyhmyyttä vastaan itse jumalatkin taistelevat turhaan" (saks. Mit der Dummheit kämpfen die Götter selbst vergebens, engl. Against stupidity, the gods themselves contend in vain). Sitaatista muodostuvat myös kirjan kolme osaa:
Tyhmyyttä vastaan...
...itse jumalatkin...
...taistelevat turhaan?
Asimovin mukaan kirjan tarina sai alkunsa 24. tammikuuta 1971 tieteiskirjallisuuden konferenssissa, jossa hän kuuli Robert Silverbergin mainitsevan eräässä keskustelussa esimerkkinä isotoopin plutonium-186. Asimov totesi Silverbergille, että sellaista isotooppia ei ole olemassa. Silverberg vastasi "Entä sitten?" Asimov lupasi näyttää millaista on todellinen kekseliäisyys ja kirjoittaa tarinan plutonium-186:sta. Hän mietti millaisissa oloissa isotooppi voisi esiintyä ja millaisia ongelmia se voisi tuoda mukanaan. Asimov kirjoitti muistiin ideoitaan, joista tarina yhtäkkiä lähti muotoutumaan. Omien sanojensa mukaan hän ei aavistanut, että tarinasta syntyisi lopulta romaani.
Juoni

Juonen pääosassa on rinnakkaisuniversumi, jossa on erilaiset luonnonlait. Kuolevassa rinnakkaisuniversumissa asuvat olennot tarvitsevat energiaa, jota ne tuottavat vaihtamalla materiaa maapallon kanssa ja käyttämällä hyväksi luonnonlakien eroavaisuuksia. Tällä olisi kuitenkin lopulta se vaikutus että aurinko muuttuu supernovaksi. Kirjan ensimmäinen osa sijoittuu Maahan ja kuvaa tapahtumia ihmiskunnan perspektiivistä. Toinen osa käsittelee rinnakkaisuniversumin olentoja ja tapahtumia niiden näkökulmasta. Kolmannessa, Kuuhun sijoittuvassa, osassa tarinaa sidotaan yhteen. Erityisesti kirjan keskimmäistä osaa on ylistetty ja se on Asimovin tuotannossa poikkeuksellinen, sillä hän ei ollut siihen mennessä kirjoittanut avaruusolennoista.
Aiheesta muualla

Nicholas Whyten arvostelu. (englanniksi)
Josh Wimmer: Isaac Asimov’s The Gods Themselves: In which scientists are jerks and aliens masturbate. io9.com 17.7.2010. (englanniksi)
Sam Jordison: Back to the Hugos: The Gods Themselves by Isaac Asimov. The Guardian 6.1.2011. (englanniksi)
Jo Walton: Great aliens, rubber humans: Isaac Asimov’s The Gods Themselves. Tor.com 8.3.2011. (englanniksi)
Isaac Asimovin romaanit
Isä (vuoden 1912 elokuva)

| Isä Murhapolttaja> Padre |
| --- | --- |
 Tampereella elokuvan nimi oli muuttunut muotoon Isä Andreé ja Murhapoltto. Mainos Kansan Lehdessä.
Ohjaaja:  Gino Zaccaria, Dante Testa
Kuvaaja:  Giovanni Tomatis
Erikoistehosteet:  Segundo de Chomón
Pääosat:  Ermete Zacconi, Lydia Quaranta
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Itala Film
Ensi-ilta:  marraskuu 1912 (Italia) 20. tammikuuta 1913 (Suomi)
Kesto:  1034/749 metriä (39 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Padre
Isä eli Murhapolttaja (ital. Padre) on vuonna 1912 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Gino Zaccarian ja Dante Testan ohjaaman draaman pääosaa esittää Ermete Zacconi.
Juoni

Teollisuusmies Evaristo Marni palkkaa juopon Tonion polttamaan kilpailijansa Andrea Vivantin tehtaan. Vivantia syytetään vakuutuspetoksesta ja hänet tuomitaan elinkautiseen vankeuteen. Syyllisyyttä poteva Marni ottaa Vivantin tyttären Lidian kasvatettavakseen.
Vietettyään 13 vuotta vankilassa Vivanti pakenee päästäkseen näkemään tytärtään. Hän tapaa kapakassa Tonion, joka kiristää Marnia tämän allekirjoittaman kirjelapun avulla. Vivanti saa sen käsiinsä, pääsee selville juonesta ja päättää kostaa Marnille. Nähtyään tyttärensä, joka on rakastunut Marnin poikaan Robertoon, hän luopuu suunnitelmastaan. Sillä välin kirjelapun katoamisen huomannut Tonio tunkeutuu Marnin huvilaan ja sytyttää sen palamaan. Vivanti pelastaa Marnin tulipalosta. Tämä tunnustaa kuolinvuoteellaan syyllisyytensä ja kehottaa Vivantia huolehtimaan tyttärestään ja nyt orvoksi jäävästä Robertosta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ermete Zacconi  | … |  Andrea Vivanti   |
|  Lydia Quaranta  | … |  Lidia Vivanti   |
|  Dante Testa  | … |  Tonio   |
|  Giovanni Casaleggio  | … |  Evaristo Marni   |
|  Febo Mari  | … |  Roberto   |
|  Valentina Frascaroli  | … |     |
Tuotanto ja vastaanotto

Itala Filmin tuottaman Isän on kerrottu perustuvan elokuvan valmistumisvuonna kuolleen August Strindbergin samannimiseen näytelmään. Se oli aikansa tunnetuimpiin teatterinäyttelijöihin kuuluneen Ermete Zacconin ensimmäinen elokuvarooli. Erikoistehosteista vastasi Segundo de Chomón.
Isä edustaa varhaista realistista suuntausta italialaisessa elokuvassa. Se esittää yhteiskunnan ongelmien johtuvan taloudellisesta kehityksestä ja nykyajan paheista. Teollisuusmiehen ahneuden ja tekopyhyyden vastakohdaksi asetetaan tavallisten ihmisten moraaliset arvot. Kaupunkiympäristö jakautuu palatseihin ja tehtaisiin ja toisaalta kapakoihin ja slummeihin.
Elokuva oli suuri yleisö- ja arvostelumenestys. Kriitikot kiittivät sitä varsinkin Zacconin inhimillisesti totuudenmukaisesta näyttelijänsuorituksesta ja taidokkaasti toteutetusta tulipalokohtauksesta. Myöhemmän arvion mukaan Isä oli tärkeä askel elokuvataiteen kehityksessä, joka osoitti että näyttelijäntyö saattoi itsessään tehdä elokuvasta taideteoksen.
Suomessa Isää esitettiin alkuvuodesta 1913 ja uudelleen vuonna 1915. Lehtimainoksen mukaan kyseessä oli mestariteos, ”näytäntökauden valtavin, jännittävin ja surullisin draama”. Tuulispään arvostelija kuvaili elokuvaa ”vaikuttavaksi, totuudenmukaiseksi ja mieltäkiinnittäväksi”.
Restaurointi

Elokuvasta on säilynyt Jean Desmetin kokoelmaan kuuluva hollanninkielinen värjätty nitraattifilmikopio, joka on restauroitu Alankomaiden elokuvamuseossa. Alkuperäisestä 1034 metrin pituudesta on jäljellä 749 metriä. Restaurointi on nähtävissä Italian kansallisen elokuvamuseon Vimeo-sivustolla.
Aiheesta muualla

Isä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Lauttasaaren vesitorni

| Lauttasaaren vesitorni |
| --- | --- |
 Lauttasaaren vesitorni elokuussa 2010.
Osoite:  Kotkavuori 00200 Helsinki
Sijainti:  Lauttasaari
Koordinaatit:  60°09′46″N, 24°53′01″E
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1958
Purkuvuosi:  2015
Suunnittelija:  Ossi Leppämäki
Rakennuttaja:  Helsingin vesilaitos
Urakoitsija:  YIT
Omistaja:  Helsingin kaupunki
Runkorakenne:  teräsbetoni
Julkisivumateriaali:  betoni
Korkeus:  34 m
Tilavuus:  4 530 m³
 Poistettu vesihuoltokäytöstä 1996. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lauttasaaren vesitorni oli Helsingin Lauttasaaressa vuosina 1958–2015 sijainnut vesitorni. Sen tilavuus oli 4 400 kuutiometriä,  korkeus 34 metriä ja ylävesisäiliön halkaisija 42 metriä. Vesitorni poistettiin vesihuoltokäytöstä vuonna 1996, ja se purettiin loka-marraskuussa 2015.
Yleistä

Lauttasaaren vesitorni sijaitsi Kotkavuoren huipulla, Helsingin Lauttasaaressa. Se rakennettiin vuonna 1958. Vesitornista tuli heti valmistuessaan Lauttasaaren maamerkki, minkä jälkeen se muodostui eräänlaiseksi kaupunginosan symboliksi. Vesitorni oli Suomen ensimmäinen suuri sienenmuotoinen vesitorni, ja sen vuoksi sitä pidettiin rakennus- ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaana ja kaupunkikuvallisesti merkittävänä rakennuksena. Myöhemmin Suomeen on rakennettu useita sienenmuotoisia vesitorneja.
Lauttasaaren vesitorni poistettiin vesihuoltokäytöstä vuonna 1996 ja purettiin vuonna 2015.
Historia

Vuonna 1936 Lauttasaari liitettiin Helsingin vesiverkostoon rakentamalla 150 millimetrin syöttöputki Salmisaaresta. Samana vuonna aloitettiin myös vedenjakeluverkoston rakentaminen Lauttasaaren asuntoihin. Vesijohtoverkosto rakennettiin ensin ainoastaan Lauttasaarentielle ja sen lähialueille. Asutuksen tihentyessä vedenkäyttö kasvoi huomattavasti, ja vesiverkoston kapasiteettia kasvatettiin vuonna 1939, jolloin rakennettiin 200 millimetrin syöttöputki merenlahden yli, Lauttasaaren sillan viereen. Lauttasaaresta alkoi 1950-luvulla muodostua oikea kaupunginosa, ja kerrostalojen määrä lisääntyi nopeasti. Vuonna 1951 rakennettiin lisäksi 300 millimetrin syöttöputki. Tuolloin alueen vesi johdettiin Alppilan vesitorneista.
1950-luvulla alueen ongelmaksi muodostui vesiverkoston suuret paineenvaihtelut. Suurkulutuspäivinä Lauttasaarentien välipumppuaseman paine ei riittänyt tuomaan vettä Vattuniemeen ja Isokaaren asuintalojen ylimpiin kerroksiin. Ongelman ratkaisemiseksi alueelle päätettiin rakentaa oma vesitorni.
Historia > Suunnittelu

Vesilaitos laati vuonna 1955 Helsinkiin liitettyjen kaupunginosien vesitekniikan kehittämiseksi kolmivuotisen rakennusohjelman, jossa haettiin rahoitusta sekä Lauttasaaren vesijohtoverkoston laajentamiselle että vesitornin rakentamiselle. Suunnitelmassa ehdotettiin vesitornin rakentamiseen 80 miljoonaa markkaa. Suunnitelma sisälsi vesijohtoverkon lisäksi uuden pääsyöttöputken vetämisen Lauttasaareen Salmisaaresta ja säiliön tarvitseman tunnelijohdon louhimisen. Esitys hyväksyttiin keväällä 1957. Rakennusvirasto aloitti vesitornin suunnittelutyöt syksyllä 1956.
Tornin suunnittelijana toimi viraston arkkitehti Ossi Leppämäki. Vesitornin rakennussuunnitelmat laati diplomi-insinööri Paavo Simula, joka suunnitteli yhteistyössä rakennusviraston arkkitehtien kanssa erilaisia vaihtoehtoja Lauttasaaren vesitorniksi. Tuohon aikaan tavallisin vesitornityyppi oli sylinterimäinen, pilarien kannattelema säiliö. Tämän vaihtoehdon lisäksi tutkittiin Suomessa uusi kartiomainen säiliövaihtoehto. Kustannuksiltaan nämä kaksi vaihtoehtoa eivät eronneet merkittävästi toisistaan. Kartiomaisen säiliön etuna oli veden pinnankorkeuden pienempi vaihtelu, minkä seurauksena putkiston paine pysyi vakaampana kuin saman kokoisessa sylinterimäisessä säiliössä. Tämän lisäksi arvioitiin, että rakenteeltaan sirompi kartiovesitorni sopisi Lauttasaaren ympäristöön paremmin. Suomessa oli aikaisemmin rakennettu vain pieni 250 kuutiometrin kartiomainen vesitorni Halikkoon vuonna 1951.
Historia > Sijainti

Vesilaitos ehdotti huhtikuussa 1956 kiinteistövirastolle uuden vesitornin sijainniksi Myllykalliota, joka on Lauttasaaren korkein kohta. Asemakaavaosaston kanssa käytyjen neuvottelujen jälkeen havaittiin, että Tallbergin puistotien päähän rakennettavan Lauttasaaren kirkon vuoksi vesitorni olisi sijoitettava asemakaavallisista syistä ainakin 70 metriä pohjoiseen Myllykallion huipuista, jolloin se olisi tullut noin seitsemän metriä suunniteltua alemmas.
Kesällä 1956 vesilaitos esitti Lauttasaaren vesitornin sijainniksi Kotkavuorta. Ehdotuksessa todettiin, että Lauttasaaren kirkon vaikutus asemakaavaan aiheutti sen, että Kotkavuori oli sijoituspaikkana samanarvoinen kuin Myllykallio, sillä molemmissa vesitornia varten varattavissa kohdissa korkeus merenpinnasta oli sama 27 metriä. Myllykalliolle rakennettuna vesitornista olisi kuitenkin tullut noin 20 miljoonaa markkaa kalliimpi, sillä se sijaitsi Kotkavuorta kauempana Salmisaaresta.
Samoihin aikoihin kuin suunniteltiin vesitornia, myös Länsiväylän moottoritietä suunniteltiin. Yksi kolmesta tien suunnitteluvaihtoehdoista olisi ollut tunnelivaihtoehto Kotkavuoresta Salmisaareen, täsmälleen suunnitteilla olevan vesitornin kohdalta. Tunnelista kuitenkin luovuttiin, sillä se olisi pitänyt louhia ainakin 50 metrin syvyyteen, jolloin siitä olisi tullut yli kaksi kilometriä pitkä ja sen toteuttaminen olisi ollut erittäin kallista. Lopulta Länsiväylä rakennettiin kulkemaan Kotkavuoren pohjoispuolelta.
Historia > Rakennustyöt

Kaupunginvaltuusto hyväksyi Lauttasaaren vesitornin pääpiirustukset maaliskuussa 1958. Vesitornin, päävesijohdon ja merenalitusjohdon rakentamista varten varattiin Helsingin kaupungin talousarvioon niin sanottu osatyömääräraha. Vesitornin rakentamisen tarjouskilpailun voitti alun perin Oy Concrete Ab 59,65 miljoonan markan hinnalla ja vesisäiliön esijännitystyöt A-Betoni Oy 6,93 miljoonan markan hinnalla. Concrete joutui kuitenkin myöhemmin korottamaan tarjoustaan. Lautakunta ei hyväksynyt vaatimusta rakennustyön lisähinnasta ja katsoi tarjouksen peruuntuneeksi. Vesitornin rakennustyöt annettiin sitten YIT:lle 64 miljoonan markan hintaan. Vesitornin ja siihen liittyvän vesitekniikan toteutti vesilaitos, joka myös toimi rakennustöiden valvojana.
Tornin rakentamista suunniteltaessa harkittiin myös vaihtoehtoa, jossa vesisäiliö rakennetaan maassa ja nostetaan myöhemmin vartta pitkin ylös. Tämä vaihtoehto osoittautui kuitenkin kalliimmaksi, ja lopulta tornin rakentamiseen käytettiin puisia muotteja ja rakennustelineitä. Telineet pyrittiin suunnittelemaan siten, että rakennuspuut kestivät mahdollisimman hyvin ja niitä voitaisiin käyttää uudelleen.
Rakennustyöt aloitettiin huhtikuun alussa 1958, ja harjannostajaisia vietettiin 26. syyskuuta 1958. Valutöitä varten käytettiin yhteensä noin 100 tonnia rautaa ja 450 kuutiota erikoisbetonimassaa. Vesitorni täytettiin ensimmäisen kerran vedellä lokakuussa, jolloin sille tehtiin niin sanottu tiiveyskoe. Tornin otettiin virallisesti käyttöön 13. marraskuuta 1958. Tämän jälkeen tornin ulkopinnalle asennettiin vielä suojaelementit, ja rakennustyöt päättyivät lopullisesti helmikuussa 1959.
Historia > Vesijohdot > Merenalainen syöttöputki

Ennen vesitornin rakentamista Lauttasaareen oli tullut kolme pienempää vesijohtoa Salmisaaresta. Uuden vesitornin valmistuttua vanhojen syöttöputkien kapasiteetti ei enää riittänyt, joten päätettiin rakentaa uusi isompi 24-tuuman pääsyöttöputki.
Uuden pääsyöttöputken rakennustyöt annettiin YIT:lle, ja sen hinnaksi tuli 11,7 miljoonaa markkaa. Rakennustyöt aloitettiin heinäkuussa 1957 rakentamalla maatuet, joiden kohdalta syöttöputken päät tulevat maan pinnalle. Myöhemmin merenpohjaan laskettiin Saksasta hankitut erikoisvesijohdot, jotka uitettiin paikoilleen ponttonien varassa. Lauttasaaren vedensaantiongelmat ja paineenvaihtelut poistuivat, kun uusi vesitorni valmistui ja alueelle saatiin uusi pääsyöttöputki. Merenalitusputkia uusittiin vuonna 1971. Nykyään päävesijohto kulkee Salmisaaresta Lauttasaareen vuonna 2000 valmistunutta yhteiskäyttötunnelia pitkin.
Historia > Vesijohdot > Veden syöttö vesitornille

Vesijohtotunneli merenrannasta vesitornille rakennettiin vuonna 1958. Rakentajana toimi louhintaliike Pyyhtiä & Karppinen Oy, ja tunnelin hinnaksi tuli yhteensä 33,85 miljoonaa markkaa.
Tunneli rakennettiin Melojantie 2:n kohdalta Koillisväylän ja Klaarantien risteykseen, jonka kohdalta se ohittaa Kotkavuoren ja päättyy Taivaanvuohentien jälkeen. Entisen vesitornin kohdalta syöttöputkesta erkanee 90 asteen kulmassa oma haaransa Kotkavuoren maanalaisessa tunnelissa. Samaan kohtaan maan alle tunnelista on rakennettu pystykuilu, josta johtaa portaat vesitorniin saakka. Kotkavuoren tunneliin on sisäänkäynnit Melojantiellä ja Ekonomitalojen vieressä.