stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maini Sorri
Laulukirjat

Maini Sorrin ensimmäinen laulukirja Lauluja elämän vuodenajoista julkaistiin 1992. Vuonna 2006 samaan aikaan Jäit tuoksuna minuun/Din doft stannade kvar-levyn kanssa julkaistiin Maini Sorrin toinen laulukirja Metsä laulaa/Skogen sjunger, jossa ovat kaikki albumin laulut sekä sävellyksiä muun muassa Saima Harmajan, Kaarlo Sarkian ja Aila Meriluodon runoihin. Kolme Kirsi Kunnaksen runoihin sävellettyä lastenlaulua julkaistiin 1993 Lasten kultainen laulukirja 2:ssa.
Maini Sorri: Lauluja elämän vuodenajoista.  Uppsala:  Uppsalan suomalainen seurakuntaryhmä, 1992.
Virpi Kari: Lasten kultainen laulukirja 2, s. 83, 91.  Espoo:  Fazer Musiikki Oy, 1993.  ISBN 951-757-277-8.
Maini Sorri: Metsä laulaa/Skogen sjunger.  Nykvarn:  Finn-Kirja, 2006.  ISBN 91-7428-122-4.  (ruotsiksi, suomeksi)
Perhe

Maini Sorri avioitui 27. toukokuuta 2006 insinööri Terence Hongslon kanssa .
Aiheesta muualla

Sorrin www-sivut (englanniksi)
Masi (täsmennyssivu)

Masi voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Masi, miehen etunimi
Masi, Suomen puolustusvoimien käyttämä maastokuorma-auto
Masi (engl. Beetle Bailey), yhdysvaltalainen sarjakuva
Masi, Norjan Koutokeinossa sijaitsevan Maasin kylän norjankielinen nimi
MASI Jeans, suomalainen vaatetuskonserni
K-Supermarket Masi, ruokakauppa Helsingin Mellunmäessä
Masi Campofiorin, italialainen punaviini
Masi, sukunimenä:
Michael Masi (s. 1978), australialainen kansainvälisen autoliiton (FIA:n) kilpailujohtaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Masi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Anni tahtoo äidin

| Anni tahtoo äidin |
| --- | --- |
 Dvd-tallenteen kansi
Ohjaaja:  Anssi Mänttäri
Käsikirjoittaja:  Anssi Mänttäri
Tuottaja:  Petra Tarjanne
Säveltäjä:  Asko Mänttäri
Kuvaaja:  Heikki Katajisto
Leikkaaja:  Marjo Valve
Tuotantosuunnittelija:  Risto Karhula
Pukusuunnittelija:  Anna Aromaa
Lavastaja:  Risto Karhula
Pääosat:  Kirsikka Tykkyläinen Susanna Haavisto  Kari Heiskanen Outi Mäenpää
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Reppufilmi
Levittäjä:  Finnkino
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  68 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anni tahtoo äidin on Anssi Mänttärin ohjaama ja käsikirjoittama elokuva vuodelta 1989. Elokuva oli tiivistä työputkea seuranneen tauon jälkeen Mänttärin ensimmäinen elokuva. Se poikkesi lajiltaan aiemmista, joskin Mänttäri itse liittää sen mieluummin aiempiin elokuviinsa kuin erilliseksi lastenelokuvaksi.
Elokuva sai valtion laatutukipalkinnon ja Susanna Haavisto sivuosa-Jussin roolista kampaaja Leena Järvenpäänä.
Aikalaisarvioissa elokuva sai sekä myönteistä että kielteistä vastaanottoa. Peter von Bagh huomauttaa, että se on harvoja kotimaisia lastenelokuvia, jotka käsittelevät lasta (ja lapsikatsojia) ajattelevina olentoina, aikuisten tasavertaisina kumppaneina. Velipekka Makkosen mielestä Mänttäri on kadottanut teränsä siirryttyään tekemään lastenelokuvaa.
Anni tahtoo äidin sai elokuvateattereissa 11 623 katsojaa..
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kirsikka Tykkyläinen  | … |  Anni Nieminen   |
|  Susanna Haavisto  | … |  Leena Järvenpää   |
|  Kari Heiskanen  | … |  Timo Nieminen, "Timppa"   |
|  Outi Mäenpää  | … |  Taina   |
|  Antti Mäkelä  | … |  Eetu   |
|  Ritva Valkama  | … |  isoäiti   |
|  Mikko Majanlahti  | … |  isoisä   |
|  Miitta Sorvali  | … |  leskirouva Saikkonen   |
|  Juuso Hirvikangas  | … |  Patu, Timpan työtoveri   |
|  Erkki Saarela  | … |  Raimo   |
|  Aino Seppo  | … |  Rakel   |
|  Eija Ahvo  | … |  parturi 1   |
|  Ulla Tapaninen  | … |  parturi 2   |
|  Rea Mauranen  | … |  parturi 3   |
|  Timo Eränkö  | … |  mies 1   |
|  Tapio Liinoja  | … |  mies 2   |
|  Markku Toikka  | … |  mies 3   |
|  Liisa Tavi  | … |  pankkivirkailija 1   |
|  Monna Kamu  | … |  pankkivirkailija 2   |
|  Pirjo Luoma-aho  | … |  pankkivirkailija 3   |
|  Petri Johansson  | … |  hengenpelastaja 1   |
|  Kosti Kotiranta  | … |  hengenpelastaja 2   |
|  Jouni Takamäki  | … |  hengenpelastaja 3   |
|  Jarkko Mikkola  | … |  Leenan veli   |
|  Petteri Sallinen  | … |  Eetun isä   |
|  Kari Salmelainen  | … |  Kari Salmelainen, Napakymppi-ohjelman juontaja   |
|  Pauli Poranen  | … |  herra A   |
|  Hannu Lehtoranta  | … |  herra B   |
|  Tulikki Tähtelä  | … |  neiti X   |
|  Aura Lyytikäinen  | … |  Petra, Rakelin ja Raimon tytär   |
|  Risto Lyytikäinen  | … |  Eero, Rakelin ja Raimon poika   |
|  Simo Ortamo  | … |  Rakelin ja Raimon poika   |
|  Venla Saartamo  | … |  Rakelin ja Raimon tytär   |
|  Salla Kuparinen  | … |  lesken tytär   |
|  Meri Lähteenmäki  | … |  lesken tytär   |
|  Tea Marjosalo  | … |  lesken tytär   |
|  Maija Similä  | … |  lesken tytär   |
|  Juha Mäkelä  | … |  kiinalaisen ravintolan asiakas   |
|  rouva Mäkelä  | … |  kiinalaisen ravintolan asiakas   |
|  Jaakko Selin  | … |  mies Korkeasaaressa   |
|  Jaana Puhakka  | … |  nainen Korkeasaaressa   |
|  Heikki Ortamo  | … |  talonmies   |
Antonieto Cabajog

Antonieto Cabajog
Antonieto Dumagan Cabajog (s. 10. toukokuuta 1956 Cebu) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Tagbilaranin hiippakuntaan Onesimo Cadiz Gordoncillo 9. huhtikuuta 1981. Hänet nimitettiin Cebun arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Reperin titulaaripiispaksi 13. tammikuuta 1999, ja piispaksi vihkiminen seurasi 16. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ricardo Jamin Vidal, jota avustivat Carmelo Dominador Flores Morelos ja Onesimo Cadiz Gordoncillo.
Cabajog sai 21. huhtikuuta 2001 nimityksen Surigaon piispaksi.
Arkioppiminen

Arkioppiminen (engl. informal learning) tarkoittaa arkielämässä muun toiminnan ohessa tapahtuvaa oppimista. Lapsen kielen oppiminen sekä tapojen oppiminen ovat esimerkkejä arkioppimisesta, mutta arkioppimista tapahtuu kaiken aikaa, sekä tavoitteellisesti että tiedostamatta. Suomeksi käytetään myös nimitystä informaali oppiminen.
Koulutuksessa huomionarvoista on, että virallisten oppimistavoitteiden lisäksi oppilaat oppivat piilo-opetussuunnitelman sisältämiä arvoja ja asenteita, sekä vapaa-ajalla muiden oppilaiden kanssa ollessaan.
Mario del Monaco

Mario del Monaco
Mario del Monaco (27. heinäkuuta 1915 Firenze, Italia – 16. lokakuuta 1982 Mestre, Italia) oli italialainen tenori ja yksi aikansa kuuluisimmista oopperalaulajista.
Del Monaco syntyi Firenzessä varakkaaseen perheeseen. Hän opiskeli ensin viulunsoittoa, mutta tunsi laulamisen enemmän omaksi alakseen. Hän valmistui Rossinin konservatoriosta Pesorassa, missä hän myös tapasi ensimmäisenä kertaa Renata Tebaldin, jonka kanssa teki myöhemmin urallaan menestyksekkäästi yhteistyötä. Mestari Raffaeli huomasi oppilaansa lahjakkuuden ja auttoi del Monacon uran alkuun.
Del Monaco aloitti tenorinuransa esiintymällä 31. joulukuuta 1940 Milanossa Pinkertonin roolissa Giacomo Puccinin oopperassa Madama Butterfly.
Hänen uransa päärooli oli Verdin Otello, jota hän esitti ensi kerran 1950 ja sittemmin koko uransa ajan.
Del Monaco nauhoitti pitkän sarjan Verdin ja Puccinin oopperoita Deccan levy-yhtiössä. Hän levytti Fedoran 1969, vastarooleissa Magda Olivero ja Tito Gobbi.
Del Monaco avioitui Rita Filippinin kanssa 1941.
Vuonna 1975 del Monaco vetäytyi näyttämöltä eläkkeelle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mario Del Monacon viralliset kansainväliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive).
Marta Roure

Marta Roure
Marta Roure (s. 16. tammikuuta 1981 Andorra la Vella) on andorralainen laulaja.
Roure syntyi musikaaliseen perheeseen. Hänen isänsä Jordi Roure i Torra on työskennellyt trumpetistina ja big band -johtajana. Hänen äitinsä Anna on työskennellyt pianonsoiton opettajana. Roure opiskeli musiikkia Andorrassa sekä musiikkiteatteria ja commedia dell'artea Barcelonassa. Hän on laulanut monissa kokoonpanoissa, joihin ovat kuuluneet hänen isänsä johtama Big Band d'Andorra ja hänen omat yhtyehankkeensa Jacob Díazin kanssa.
Vuonna 2003 Roure osallistui Euroviisujen esikarsintaohjelmaan 12 Punts, jonka toteuttivat yhteistyössä Ràdio i Televisió d'Andorra ja Katalonian TV3. Roure valittiin kilpailijaksi Eurovision laulukilpailuun 2004 Andorran ensimmäisenä euroviisuedustajana. Hänen kilpailukappaleensa "Jugarem a estimar-nos" oli ensimmäinen katalaaninkielinen euroviisukappale. Roure ei päässyt finaaliin vaan jäi 18. sijalle 23:n osallistujan joukossa. Hän sai kaikki kaksitoista pistettään Espanjalta. Euroviisujen jälkeen Roure julkaisi albumin Nua. Hän jatkoi opiskelua musiikkikomediaan erikoistuneessa Youkali-oppilaitoksessa ja Col·legi de Teatre de Barcelonassa. Hän oli mukana esittämässä muun muassa Vicent Andrés Estellésin teosta Coral Romput Escena Nacional d'Andorrassa.
Roure on sittemmin muun muassa työskennellyt Katalonian opetusministeriössä. Hänellä on kaksi lasta: Julen (s. 2002) ja Ixent (s. 2016).
Asmaran kansainvälinen lentoasema

Asmaran kansainvälinen lentoasema (IATA: ASM, ICAO: HHAS) on lentoasema Eritrean pääkaupungissa Asmarassa.
Asmaran kansainvälinen lentoasema palveli vuonna 2004 136 526 matkustajaa. Se toimii Eritrean Airlines -yhtiön kotikenttänä.
Aiheesta muualla

Perustietoja Asmaran kansainvälisestä lentoasemasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Asmir Kolašinac

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kolašinac, 2022. |  Kolašinac, 2022. |  Kolašinac, 2022. |  |
Maa:   Serbia
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Helsinki 2012 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Göteborg 2013 | kuulantyöntö |  |
|  Hopeaa | Praha 2015 | kuulantyöntö |  |
| Välimeren kilpailut  | Välimeren kilpailut  | Välimeren kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oran 2022 | kuulantyöntö |  |
Asmir Kolašinac (serb. Асмир Колашинац, s. 15. lokakuuta 1984 Skopje, Makedonia) on serbialainen kuulantyöntäjä.
Kolašinac sijoittui kuudenneksi Bangkokin universiadeissa 2007. Hän karsiutui loppukilpailusta Pekingin olympialaisissa 2008, Berliinin MM-kilpailuissa 2009 ja Dohan MM-hallikisoissa 2010. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän oli yhdeksäs. Vuonna 2011 hän karsiutui loppukilpailusta sisäratojen EM-kilpailuissa Pariisissa ja oli 11:s Daegun MM-kilpailuissa.
Kolašinac karsiutui loppukilpailusta Istanbulin MM-hallikilpailuissa 2012. Myöhemmin samana vuonna hän sai pronssia Helsingin EM-kilpailuissa tuloksella 20,36. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui seitsemänneksi tuloksella 20,71. Hän voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden Göteborgissa 2013 tuloksella 20,62. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän oli kymmenes. Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 hän karsiutui loppukilpailusta. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 20,55. Sisäratojen EM-kilpailuissa Prahassa 2015 hän sijoittui toiseksi tuloksella 20,90. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän oli seitsemäs.
Kolašinac sijoittui viidenneksi Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016. Hän karsiutui loppukilpailusta Rio de Janeiron olympialaisissa 2016, Belgradin sisäratojen EM-kilpailuissa 2017, Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018, Berliinin EM-kilpailuissa 2018, sisäratojen EM-kilpailuissa Glasgow'ssa 2019, Dohan MM-kilpailuissa 2019 ja vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa.  Belgradin MM-hallikilpailuissa 2022 hän oli yhdestoista. Hän saavutti samana vuonna hopeaa Välimeren kisoissa ja oli kahdeksas Münchenin EM-kilpailuissa. Hän karsiutui loppukilpailusta Budapestin MM-kilpailuissa 2023.
Kolašinac on voittanut Serbian-mestaruuden ulkoradoilla 2008, 2010, 2012, 2013, 2014, 2015, 2018 ja 2019 sekä sisäradoilla 2013, 2014, 2017, 2018, 2019 ja 2022. Euroopan talviheittocupissa hän sijoittui toiseksi 2010 ja 2012. Hän työnsi ulkoratojen ennätyksensä 21,58 Belgradissa 27. heinäkuuta 2015. Hallissa hän on työntänyt Serbian ennätyksen 21,06 Belgradissa 28. joulukuuta 2019.
Aiheesta muualla

Asmir Kolašinac Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Marta Lucía Ramírez

| Marta Lucía Ramírez |
| --- | --- |

Kolumbian 12. varapresidentti
 7. elokuuta 2018–7. elokuuta 2022  
Presidentti:  Iván Duque
Edeltäjä:  Oscar Naranjo
Seuraaja:  Francia Márquez
Ulkoministeri
 19. toukokuuta 2021-7. elokuuta 2022  
Presidentti:  Iván Duque
Edeltäjä:  Claudia Blum
Seuraaja:  Álvaro Leyva
Kolumbian senaattori
 20. heinäkuuta 2006–18. helmikuuta 2009  
Puolustusministeri
 7. elokuuta 2002 – 9. marraskuuta 2003  
Presidentti:  Álvaro Uribe
Edeltäjä:  Gustavo Bell
Seuraaja:  Jorge Alberto Uribe
Kolumbian suurlähettiläs Ranskassa
 1. helmikuuta 2002–25. heinäkuuta 2002  
Presidentti:  Andrés Pastrana
Edeltäjä:  Juan Camilo Restrepo
Seuraaja:  Miguel Gómez Martínez
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1954 (ikä 70) Zipaquirá, Cundinamarca, Kolumbia
Marta Lucía Ramírez Blanco (s. 4. heinäkuuta 1954) on kolumbialainen lakimies ja poliitikko, joka toimi Kolumbian varapresidenttinä vuosina 2018–2022. Hän toimi myös Kolumbian ulkoministerinä. Vuonna 2018 Ramírezista tuli ensimmäinen nainen, joka valittiin Kolumbian varapresidentiksi, ja hän juoksi lipulla Iván Duquen kanssa. Vuonna 2021 hänen edeltäjänsä Claudia Blumin erottua presidentti Iván Duque julisti hänet kansleriksi.[lähde? ]
Andrei Arlouski

| Andrei Arlouski |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. helmikuuta 1979 (ikä 45) Babruisk, Valko-Venäjän SNT
Kansalaisuus:   Valko-Venäjä
Vapaaottelija
Lempinimi:  The Pitbull
Aktiivisena:  1999–
Pituus:  193 cm
Paino:  112 kg
Kätisyys:  oikea
Taistelutyyli:  Sambo, nyrkkeily, brasilialainen jujutsu, potkunyrkkeily
Seura:  American Kickboxing Academy (?–2009) Jackson Wink MMA (2009–2017) American Top Team (2017–)
Tilastot
Ottelut:  60
Voitot:  34
– tyrmäyksellä:  17
– luovutuksella:  3
– päätöksellä:  14
Tappiot:  24
– tyrmäyksellä:  12
– luovutuksella:  3
– päätöksellä:  9
Aiheesta muualla
arlovski.com
Andrei Valerjevitš Arlouski (valkoven. Андрэй Валер'евіч Арлоўскі, Andrei Valerjevitš Arlouski, ven. Андрей Валерьевич Орловский, Andrei Valerjevitš Orlovski, s. 4. helmikuuta 1979 Babruisk, Valko-Venäjän SNT) on valkovenäläinen vapaaottelija. Hän voitti UFC:n raskaansarjan mestaruuden vuonna 2005.
Arlouski on tehnyt myös muutamia elokuvarooleja 8 of Diamondsissa ja Universal Soldier: Regenerationissa. Hän esiintyi myös Jason Millerin juontamassa Bully Beatdown tosi-tv-sarjassa.
Vapaaottelu

Arlouski otteli ensi kerran vapaaottelun parissa 9. huhtikuuta 1999 viisi päivää 20-vuotissyntymäpäivänsä jälkeen. Hän otteli Vjatšeslav Datsikia vastaan M-1 Global -organisaation MM-kilpailussa. Arlouski hävisi ensimmäisen ottelunsa tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Hän jatkoi M-1 Globalissa ja kilpaili vuotta myöhemmin organisaation EM-kilpailussa. Arlouski otteli turnauksessa kaksi ottelua voitettuaan ensin Michael Tielrooyn ensimmäisessä erässä giljotiinikuristuksella. Voiton myötä hän eteni loppuotteluun, jossa Arlouski voitti Roman Zentsovin teknisellä tyrmäyksellä ajassa 1:18. Mestaruuden jälkeen hän otteli vielä John Dixsonia vastaan toukokuussa 2000 ennen siirtymistään UFC:hen. Arlouski voitti ottelun tyrmäyksellä 13 sekunnissa.
Vapaaottelu > UFC (2000–2008)

Arlouski otteli ensi kerran UFC:ssä 17. marraskuuta 2000 Aaron Brinkiä vastaan, joka myös otteli ensi kerran samassa organisaatiossa. Arlouski voitti kamppailun käsilukolla ensimmäisessä erässä. Arlouski otteli seuraavan kerran kesäkuussa 2001, jolloin hän hävisi ensimmäistä UFC-kamppailuaan otelleelle Ricco Rodriguezille. Kamppailu päättyi kolmannessa erässä teknisellä tyrmäysellä. Sittemmin Rodriguez voitti neljä ottelua peräkkäin voittaen UFC:n raskaansarjan mestaruuden.
Arlouski otteli 2002 kahdesti ja kohtasi ensimmäisenä maaliskuussa kolmesti UFC:n raskaansarjan mestaruudesta otelleen Pedro Rizzon, jolle hän hävisi tyrmäyksellä kolmannessa erässä. Marraskuussa Arlouski kohtasi Ian Freemanin, jonka hän voitti teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä.
Arlouski otteli vuonna 2003 yhden ottelun syyskuussa Vladimir Matjušenkoa vastaan. UFC 44 -tapahtumassa käyty kamppailu päättyi Arlouski tyrmäysvoittoon ajassa 2:10.
Arlouski otteli myös seuraavana vuonna 2004 yhden ottelun. Hän sai vastaansa Wesley Correiran huhtikuussa UFC 47 -tapahtumassa. Arlouski voitti kamppailun teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Vapaaottelu > UFC (2000–2008) > Raskaansarjan mestaruus (2005–2006)

Raskaansarjan hallitsevan mestarin Frank Mirin jouduttua syyskuussa 2004 moottoripyöräonnettomuuteen UFC päätti järjestää kamppailun raskaansarjan tilapäismestaruudesta, jonka voittaja tulisi kohtaamaan varsinaisen mestarin. Arlouski kohtasi Tim Sylvian tilapäisestä mestaruudesta 5. helmikuuta 2005 UFC 51 -tapahtumassa. Hän voitti mestaruuden akilleslukolla 47 sekunnissa.
Mirin oltua edelleen loukkaantuneena Arlouski puolusti tilapäistä mestaruuttaan Justin Eilersia vastaan. Kesäkuussa 2005 käyty kamppailu päättyi Arlouskin voittoon teknisellä tyrmäyksellä ajassa 4:10. Myöhemmin elokuussa UFC:n puheenjohtaja Dana White ilmoitti Arlouskin olevan uusi raskaansarjan mestari Frank Mirin oltua kykenemätön tekemään paluuta moottoripyöräonnettomuudesta johtuneiden vammojen vuoksi.
Arlouski puolusti ensimmäistä kertaa mestaruuttaan Paul Buentelloa vastaan UFC 55 -tapahtumassa. Lokakuussa 2005 käyty kamppailu päättyi Arlouski tyrmäysvoittoon 15 sekunnissa.
Vapaaottelu > UFC (2000–2008) > Mestaruuden menettäminen (2006)

Arlouski puolusti toista kertaa mestaruuttaan 15. huhtikuuta 2006 Tim Sylviaa vastaan. Arlouski oli otellut vuotta aikaisemmin Sylviaa vastaan tilapäisestä mestaruudesta, jolloin hän voitti kamppailun luovutuksella. Tällä kertaa Arlouski hävisi kamppailun teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä ja menetti samalla raskaansarjan mestaruutensa. Arlouski sai välittömästi uusintaottelun, joka käytiin 8. heinäkuuta 2006 UFC 61 -tapahtumassa. Hän ei kuitenkaan onnistunut voittamaan mestaruuttaan takaisin hävittyään Sylvialle tuomariäänin.
Arlouski otteli UFC:ssä vielä vuoteen 2008 asti. Hän voitti kaikki kolme otteluaan, joista ensimmäisenä Márcio Cruzin Arlouski voitti tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Huhtikuussa hän voitti Fabrício Werdumin tuomariäänin ja maaliskuussa 2008 Jake O'Brienin teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä. UFC:n oli määrä tehdä huhtikuuhun mennessä uusi sopimus Arlouskille, jonka alkuperäinen sopimus päättyi O'Brienia vastaan. Uutta sopimusta ei koskaan tullut ja Arlouski oli vapaa siirtymään vapaana-agenttina muualle.
Vapaaottelu > Affliction (2008–2009)

Jätettyään UFC:n Arlouski siirtyi ottelemaan uuteen vapaaotteluorganisaatioon Affliction Entertainmentiin. Hän kohtasi ensimmäisessä ottelussaan Ben Rothwellin heinäkuussa 2008. Rothwell oli tuolloin voittanut kolmetoista ottelua peräkkäin. Arlouski voitti kamppailun tyrmäyksellä kolmannessa erässä. Hän kohtasi vielä lokakuussa Roy Nelsonin EliteXC -organisaatiossa ja voitti kamppailun myös tyrmäyksellä nyt toisessa erässä.
Vapaaottelu > Affliction (2008–2009) > Haastaminen WAMMAn mestaruudesta (2009)

Lokakuussa 2008 Arlouski julkistettiin ottelevan World Alliance of Mixed Martial Arts raskaansarjan mestaruudesta hallitsevaa mestaria Fjodor Jemeljanenkoa vastaan. Ottelu käytiin tammikuussa 2009 Honda Centerissä, jossa Arlouski hävisi kamppailun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä yrittäessään hyökätä hyppypolvipotkulla Jemeljanenkoa kohti, joka sen seurauksena tyrmäsi hänet lyönnillä. Tappio katkaisi hänen viiden ottelun voittoputkensa hävittyään edellisen kerran Tim Sylvialle 2006.
Vapaaottelu > Strikeforce (2009–2011)

Tappion jälkeen Arlouski siirtyi ottelemaan Strikeforceen, jossa hän kohtasi ensimmäiseksi Brett Rogersin. Arlouski hävisi ottelun 22 sekunnin jälkeen teknisellä tyrmäyksellä. Hän otteli Strikeforcessa vielä kahdesti, mutta tulokset eivät olleet sen parempia. Toisessa ottelussa Arlouski hävisi Antônio Silvalle tuomariäänin ja kolmannessa ottelussa raskaansarjan turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella tyrmäyksellä Sergei Haritonoville ensimmäisessä erässä.
Arlouski jatkoi Greg Jackson’s MMA Academyssa harjoiteltuaan seurassa aluksi kymmenen päivää lokakuussa 2009 ennen Silva ottelua. Hän julkaisi 17. helmikuuta 2011 kotisivuillaan videon, jossa kertoi jatkavansa edelleen uraansa neljästä perättäisestä tappiosta huolimatta.
Vapaaottelu > ProElite (2011)

Arlouski palasi takaisin ottelemaan elokuussa 2011 ProElite-organisaatioon, jossa hän otteli kahdesti. Hän voitti molemmat ottelunsa tyrmäyksellä kolmannessa erässä, ensin Ray Lopezia vastaan elokuussa 2011 ja sen jälkeen Travis Fultonia vastaan marraskuussa 2011.
Vapaaottelu > World Series of Fighting (2012–2013)

Arlouski siirtyi ottelemaan jälleen uuteen vapaaotteluorganisaatioon, tällä kertaa WSOF:n, jossa hän kohtasi ensimmäisenä Devin Colen. Arlouski voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä, joka jäi myös Colen uran viimeiseksi otteluksi.
Maaliskuussa 2013 järjestettiin WSOF:n toinen tapahtuma, jossa Arlouskin ottelu Anthony Johnsonia vastaan oli illan pääottelu. Johnson oli myös aiemmin otellut UFC:ssä ja otteli toista otteluaan WSOF:ssä. Arlouski hävisi ottelun tuomariäänin. Arlouski nähtiin seuraavan kerran syyskuussa 2013 Mike Kylea vastaan, joka oli hiljattain otellut Strikeforcessa. Alun perin Anthony Johnsonin oli määrä otella Kylea vastaan, mutta joutui jättämään ottelun väliin loukkaantumisen vuoksi. Arlouski voitti ottelun tuomariäänin (29-28, 29-28, 29-28), mikä oli samalla hänen vapaaottelu-uransa kahdeskymmenes voitto.