stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Hankasalmen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Hankasalmen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Hankasalmen kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Karjalaan jääneiden vainajien muistokivi | Kirkonmäki, Kirkkotie 2 (karttalinkki likimääräinen) |  | 62.387°N, 26.4357°E |  |  |  |  |
| Ruumissaareen -1723 haudattujen muistolaatta | Eteläinen Ruumissaari, saaren pohjoisosa |  | 62.3278°N, 26.4337°E |  |  |  |  |
| Rukoilevan äidin kädet, muistomerkki | Hankasalmen kirkon kirkkotarha, Kirkkotie 2 |  | 62.3865°N, 26.4351°E | Pulkka, NiiloNiilo Pulkka | 2001 |  |  |
| Sankarihautojen muistomerkki | Hankasalmen kirkon sankarihautausmaa, Kirkkotie 2 |  | 62.3866°N, 26.4352°E | Pulkka, AiliAili Pulkka ja Pulkka, NiiloNiilo Pulkka | 1950 |  |  |
| Sotaanlähdön muistomerkki | Itsenäisyyden puisto, Rantakalliontie 4 |  | 62.3905°N, 26.4331°E | Tarkiainen, KariKari Tarkiainen | 1990-luku |  |  |
| Säkinmäen asutuksen muistomerkki | Säkinmäen päällä |  | 62.4719°N, 26.5049°E |  | 1984 |  |  |
| Tykistömuistomerkki | Itsenäisyyden puisto, Rantakalliontie 4 |  | 62.3905°N, 26.433°E | Tarkiainen, KariKari Tarkiainen | 1990-luku |   |  |
| Vapaussodan muistomerkki | Hankasalmen kirkon sankarihautausmaa, Kirkkotie 2 |  | 62.3865°N, 26.4352°E | Paaer, GermundGermund Paaer | 1921 |  |  |
| Vuorovaikutus |  |  |  | Mattila, IrmaIrma Mattila | 1990 |  |  |
Luettelo 800 metrin juoksun Suomen mestareista

Tämä on luettelo 800 metrin juoksun Suomen mestareista. 800 metrin juoksun Suomen mestaruudesta on kilpailtu Kalevan kisoissa vuodesta 1910 lähtien. Naiset ovat kilpailleet Suomen mestaruudesta vuodesta 1946 lähtien.
Mestaruudet

Miehet (yht. 114)
9 – Ari Suhonen
6 – Olavi Salonen
5 – Markku Taskinen, Jorma Härkönen, Wilson Kirwa, Mikko Lahtio, Joonas Rinne
4 – Harri Larva, Juha Kukkamo, Ville Lampinen
3 – Paavo Michelsson, Tauno Peussa, Pekka Vasala, Niclas Sandells
2 – Lauri Pihkala, Einari Anttila, Axel Kuffschinoff, Erik Wilén, Ossi Teileri, Aarne Kainlauri, Sakari Aarniala, Runar Björklöf, Ilmari Taipale, Urpo Vähäranta, Olavi Salsola, Juha Väätäinen, Mikael Söderman, Markus Teijula
1 – Adolf Manninen, Rolf Berner, Ola Fogelberg, Pauli Männistö, Erik Schönberg, Paavo Nurmi, Nestori Järvelä, Felix Hildén, Bruno Alajääski, Harry Ekqvist, Ruben Casén, Matti Danielsson, Lasse Räihä, Eero Tuomaala, Pekka Vesaaja, Pekka Juutilainen, Heikki Pippola, Olof Nyman, Markku Aalto, Ari Paunonen, Antti Loikkanen, Esko Parpala
Naiset (yht. 79)
9 – Sara Lappalainen (o.s. Kuivisto)
6 – Eila Mikola
5 – Sinikka Tyynelä, Mari Järvenpää, Karin Storbacka
4 – Yvonne Hannus
3 – Kerttu Palenius, Inga-Lill Nyqvist, Eeva-Liisa Kalliolahti, Kaisa Ylimäki, Marjo Venäläinen, Tytti Reho, Suvi Myllymäki
2 – Anna-Liisa Kurki, Elvi Minkkinen, Eeva Haimi, Aila Virkberg, Nina Holmén, Tiina Pakkala, Tuuli Merikoski-Silius, Monika Kinnunen
1 – Saara Vilén, Anita Aittala, Eila Pellinen, Irene Lusikka, Hanna Vuorimaa, Satu Jääskeläinen, Minna Järvenpää, Johanna Matintalo
Vuosittain

Wilson Kirwa voitti miesten Suomen mestaruuden 1998–2000, 2002 ja 2004.
Karin Storbacka voitti naisten Suomen mestaruuden 2009, 2011, 2012, 2014 ja 2015.
Luettelo Afrosoricida-lahkon nisäkkäistä

Tämä on luettelo nisäkkäiden Afrosoricida-lahkon alalahkoista, heimoista, alaheimoista, suvuista ja lajeista. Lahkoon kuuluvat tanrekit ja kultamyyrät, joita on yhteensä 51 lajia.
Tenrecomorpha

Tanrekit eli harjasiilit (Tenrecidae )
Maatanrekit Geogalinae
Geogale
Isokorvatanrekki (Geogale aurita)
Sileät tanrekit (Oryzorictinae )
Limnogale
Vesitanrekki (Limnogale mergulus)
Pitkähäntätanrekit (Microgale )
Microgale brevicaudata
Cowantanrekki (Microgale cowani)
Dobsonintanrekki (Microgale dobsoni)
Microgale drouhardi
Microgale dryas
Microgale fotsifotsy
Microgale gracilis
Microgale gymnorhyncha
Pitkähäntätanrekki (Microgale longicaudata)
Microgale monticola
Microgale nasoloi
Microgale parvula
Microgale principula
Kääpiötanrekki (Microgale pusilla)
Microgale soricoides
Microgale taiva
Metsätanrekki (Microgale talazaci)
Microgale thomasi
Riisitanrekit eli maamyyrätanrekit (Oryzorictes )
Riisitanrekki (Oryzorictes hova)
Nelivarvastanrekki (Oryzorictes tetradactylus)
Saukkotanrekit eli saukkopäästäiset (Potamogalinae )
Micropotamogale
Pikkusaukkotanrekki eli nimbanpikkusaukkotanrekki eli nimbanpikkusaukkopäästäinen (Micropotamogale lamottei)
Ruwenzorinpikkusaukkotanrekki eli ruwenzorinpikkusaukkopäästäinen (Micropotamogale ruwenzorii)
Potamogale
Saukkotanrekki eli saukkopäästäinen (Potamogale velox)
Piikkitanrekit (Tenrecinae )
Echinops
Pikkusiilitanrekki eli telfairintanrekki (Echinops telfairi)
Juovatanrekit (Hemicentetes )
Hemicentetes nigriceps
Juovatanrekki eli juovaharjatanrekki (Hemicentetes semispinosus)
Setifer
Siilitanrekki (Setifer setosus)
Tenrec
Hännätöntanrekki eli isotanrekki eli tanrekki (Tenrec ecaudatus)
Chrysochloridea

Kultamyyrät eli kultakontiaiset (Chrysochloridae )
Chrysochlorinae
Carpitalpa
Carpitalpa arendsi
Chlorotalpa
Duthinkultamyyrä (Chlorotalpa duthieae)
Sclaterinkultamyyrä eli sclaterinkultakontiainen (Chlorotalpa sclateri)
Chrysochloris
Kapinkultamyyrä eli kapinkultiainen eli kapinkultakontiainen (Chrysochloris asiatica)
Stuhlmanninkultamyyrä (Chrysochloris stuhlmanni)
Visaginkultamyyrä (Chrysochloris visagiei)
Chrysospalax
Jättiläiskultamyyrä eli jättiläiskultakontiainen (Chrysospalax trevelyani)
Villakultamyyrä (Chrysospalax villosus)
Cryptochloris
Wintoninkultamyyrä eli wintoninkultakontiainen (Cryptochloris wintoni)
Zylinkultamyyrä (Cryptochloris zyli)
Eremitalpa
Aavikkokultamyyrä eli aavikkokultakontiainen (Eremitalpa granti)
Amblysominae
Amblysomus
Amblysomus corriae
Hottentottikultamyyrä eli hottentottikultakontiainen (Amblysomus hottentotus)
Amblysomus marleyi
Amblysomus robustus
Amblysomus septentrionalis
Calcochloris
Kongonkultamyyrä (Calcochloris leucorhinus)
Keltakultamyyrä (Calcochloris obtusirostris)
Calcochloris tytonis
Neamblysomus
Gunninginkultamyyrä (Neamblysomus gunningi)
Julianankultamyyrä (Neamblysomus julianae)
Luettelo 200 metrin juoksun Suomen mestareista

Tämä on luettelo 200 metrin juoksun Suomen mestareista. 200 metrin juoksun Suomen mestaruudesta on kilpailtu Kalevan kisoissa vuodesta 1910 lähtien. Naiset ovat kilpailleet Suomen mestaruudesta vuodesta 1951 lähtien.
Mestaruudet

Miehet (yht. 114)
8 – Ossi Karttunen
6 – Kimmo Saaristo
5 – Aki Tammisto, Voitto Hellsten
4 – Erik Åström, Börje Strand, Tommi Hartonen, Visa Hongisto, Samuli Samuelsson, Samuel Purola
3 – Waldemar Wickholm, Akilles Järvinen, Nils Kronqvist, Antti Rajamäki, Ari Pakarinen, Jonathan Åstrand
2 – Lauri Pihkala, Hirsch Drisin, Börje Strandvall, Palle Virtanen, Bertel Storskrubb, Esko Inkala, Aarno Musku, Markku Kukkoaho, Kai Kyllönen
1 – Väinö Pärnänen, Erkki Kättö, Aarni Nyström, Valentin Bergman, Erik Wilén, Lauri Härö, Reijo Halme, Kalervo Pitkänen, Jorma Lindell, Ensio Pailemo, Mauno Koski, Matti Saukkonen, Pentti Rekola, Pauli Ny, Jukka Sulalampi, Hannu Mykrä, Juha Pyy, Sakari Syväoja, Matti Heusala, Jouni Myllymäki, Kari Niemi, Janne Hautaniemi, Harri Kivelä, Aleksi Sillanpää, Samsa Tuikka, Nghi Tran, Santeri Tukia, Eetu Rantala, Oskari Lehtonen, Roope Saarinen
Naiset (yht. 74)
7 – Sisko Hanhijoki, Sanna Kyllönen
6 – Aulikki Jaakkola, Hanna-Maari Latvala
5 – Pirjo Häggman
4 – Mona-Lisa Strandvall, Helinä Marjamaa, Johanna Manninen, Sari Keskitalo, Anniina Kortetmaa
3 – Sirkka Norrlund, Anna Hämäläinen
2 – Pirkko Länsivuori, Ulla Pokki, Hilkka Kivistö, Riitta Salin, Kirsi Mykkänen, Milja Thureson
1 – Eeva Haimi, Marika Eklund, Tuula Rautanen, Margareetta Honkaharju, Auli Marttinen
Vuosittain

Johanna Manninen voitti naisten Suomen mestaruuden 2000–2003.
Sari Keskitalo voitti naisten Suomen mestaruuden 2006–2009.
Muinais-Päijänne

Muinais-Päijänne  tarkoittaa Päijännettä muinaisina eli luonnonhistoriallisina aikoina, ennen sen historiallisia aikoja. Tällöin käsitellään Päijänteen vaiheita sen luonnontieteellisen tutkimustiedon ja joskus sen asuttamista arkeologisen aineiston antamassa valossa. Muinais-Päijänne on eri aikoina ollut varsin erilainen järvi kuin se on nykyään. Muuttuminen nykyiseksi Päijänteeksi alkoi tapahtua vasta Heinolanharjun (Jyrängönharju) puhkeamisen jälkeen nykyisessä Heinolassa.
Muinais-Päijänteen vaiheiden ajoitukset ovat sitä epävarmempia mitä varhaisempia ajoituksia ne ovat. Tavalla tai toisella mitatut ajoitukset on esitetty muodossa ”vuotta sitten (BP)”, joilla tarkoitetaan niin sanottuja radiohiilivuosia. Ne eivät ole tarkkoja kalenteriajoituksia, vaikka niistä vähennettäisiinkin 2 000 vuotta pois, sillä ajoitukset tulisi sen sijaan kalibroida. Artikkelissa on suoritettu kalibrointi erityisen kalibrointiohjelman avulla ja sen antamat kalenteriajoitukset on kirjoitettu sulkuihin ja ne on merkitty lyhenteellä eaa.
Muodostuminen > Jääkauden loppuminen

Suomen nykyinen alue, ja tietysti myös Päijänne, oli viime jääkauden loppuvaiheen aikana vielä mannerjäätikön peitossa. Ilmasto oli tuhansia vuosia aiemmin jo lämmennyt, jolloin jäätikkö oli alkanut sulaa ja sen reuna vetäytyi Etelä-Suomessa kohti pohjoista. Itämeren Baltian jääjärvivaiheen aavan meren aallokko löi jäätikön korkeaksi kielekkeeksi sortunutta reunaa vasten. Ilmaston väliaikaisen kylmenemisen takia mannerjäätikön vetäytyminen pysähtyi ja se liukui takaisin kymmeniä kilometrejä pysähtyen noin 12 250 vuotta sitten (BP, 12400 eaa.), jolloin jäätikön reunan eteen ja veden alle muodostui Salpausselkien ensimmäinen reunamuodostuma. Jäätikkö vetäytyi tämän jälkeen lyhyen matkaa vuosina 12 050–11 790 vuotta sitten (BP, 12100–11750 eaa.), jonka jälkeen syntyi, jäätikön pysähdyttyä uudelleen, Salpausselkien toinen reunamuodostuma. Salpausselkien seutu on nykyisen Päijänteen eteläraja. Ilmasto lämpeni tämän jälkeen suuresti, jolloin Keski-Ruotsissa Billingenissa sijainnut Baltian jääjärven jäätikköpato murtui. Itämeren vedenpinta laski valtavassa tulvassa noin 30 metriä, jolloin Itämerestä valui suuri määrä vettä Atlantiin puolessatoista vuodessa. Salpausselät kohosivat silloin saman verran vedenpinnan yläpuolelle. Näin syntyi mannerjäätikön ja Salpausselkien väliin vesistö, joka voidaan ajatella olleen Itämereen purkautuva jääjärvi. Itämeri siirtyi pinnanlaskun yhteydessä suolaiseen Yoldiavaiheeseen, jonka aikana maankohoaminen kiihtyi entisestään. Pian Salpausselkien ja jäätikön välissä oli saaristo, joka jatkoi edelleen kohoamistaan vedestä. Ruotsissa Billingenin merensalmi maatui ja Itämeri siirtyi taas makeavetiseen vaiheeseen eli Ancylusvaiheen. Päijänteen synnyn kannalta ratkaiseva ilmaston lämpeneminen loppui, kun jäätikön reuna saapui Keuruun kohdalle ja alkoi taas edetä etelää kohti. Eteneminen pysähtyi Jyväskylän kohdalle ajaksi 11 000–10 900 vuotta sitten (BP, 10950–10900 eaa.). Tänä aikana muodostui Sisä-Suomen reunamuodostuma, joka on nykyisen Päijänteen pohjoisraja.
Muodostuminen > Päijänteen kuroutuminen Itämerestä

Kun ilmasto tämän jälkeen lämpeni taas, jatkui se niin pitkään, että mannerjäätikkö katosi lopullisesti Suomen alueelta. Itämeren vedenpinta oli kuitenkin niin korkealla, ettei mitään Muinais-Päijännettä voinut vielä hahmottaa. Maankohoamisen seurauksena nykyisen Päijänteen eteläosien rannat alkoivat ensin muodostua ja pohjoisosien rannat ovat kohonneet pinnalle sitten myöhemmin. Tämän vuoksi Päijänteen ympäristö on aluksi ollut Itämeren lahti, jonka edustalla oli saaristoa ja jolla oli useitakin lahdensuita. Lahdensuut maatuivat maankohoamisessa yksi toisensa jälkeen ja samoin eräät lahden lahdelmat maatuivat omiksi järvikseen. Esimerkiksi Saarijärven reitin vesistö kuroutui Hepolammella merestä erilleen noin 10 200 vuotta sitten (BP, 9950 eaa.). Aluksi kuroutui Muinais-Keiteleen ja Muinais-Päijänteen yhteinen vesiallas Ancylusjärvestä noin 8 800 vuotta sitten (BP, 7900 eaa. tai 9 500 vuotta sitten (BP)) Kärnänkoskella ja siitä edelleen Muinais-Päijänne omaksi vesialtaaksi noin 8 500 vuotta sitten (BP, 7550 eaa.). Tämä viimeinen vaihe johtui nykyisinkin havaittavasta ilmiöstä, missä luoteessa sijaitsevat maat kohoavat nopeammin kuin kaakossa olevat maat. Keitele-Päijänne vesialtaan pohja alkoi kallistua kohti kaakkoa, jolloin vesi siirtyi altaan eteläiseen ja syvempään osaan. Pohjoisessa vedenpinta laski ja etelässä se nousi. Siksi pohjoisessa sijainneet vesialtaan eri osat maatuivat irti toisistaan ja Muinais-Päijänteen laskukynnys siirtyi Pihtiputaalle ja siitä pohjoiseen päin, missä järvien vedet laskivat nykyistä Kalajokea pitkin leveään muinaiseen Pohjanlahteen. Lasku-uoma muodostui nykyisen Haapajärven taajaman ympäristössä sijanneella laskukynnuksellä, joka löytyy nykyisen Hinkuanjoen ja kapean Kortejärven kohdalla.
Vesistösuhteen muiden vesistöjen kanssa > Sisä-Suomen suurjärvi

Samaan aikaan Muinais-Saimaan lasku-uoma muinaiseen Pohjanlahteen alkoi epätasaisesta maankohoamisesta johtuen madaltua. Kun lasku-uoma lopulta kuivui, tulvi Saimaa Pielavedellä olevan laskukynnyksen yli ja sinne syntyi uusi lasku-uoma Päijänteeseen. Saimaan vedet laskivat Päijänteen kautta Perämereen noin 200 vuotta. Maankohoamisen epätasaisuus oli aiheuttanut myös Muinais-Päijänteellä laskukynnyksen madaltumisen ja Päijänne alkoi tulvia nostaen vedenpintansa Saimaan tasolle. Kun vedenpinnat olivat tasaantuneet molemmissa järvissä noin 7 100 vuotta sitten (BP, 6000 eaa. tai 7 500–7 000 vuotta sitten (BP)), oli Pielavedelle syntynyt virtaava salmi. Näin muinaiset Päijänne ja Saimaa muodostivat yhdessä Suomen luonnonhistorian suurimman järven. Tätä kutsutaan Sisä-Suomen suurjärveksi. Tämä lyhyt vaihe päättyi, kun Päijänteen eteläpäässä kohonnut vedenpinta ylitti sitä padonneen Heinolanharjun kuluttaen sen pehmeään maaperään syvän uoman noin 6 900 vuotta sitten (BP, 5800 eaa. tai 7 000 vuotta sitten (BP)). Tällöin Pielaveden salmi muuttui taas lasku-uomaksi. Heinolanharjulta vedet virtasivat alkuksi niin sanottua Räävelin reittiä pitkin Vuohijärveen, sieltä Pyhäjärveen ja sitten nykyistä reittiä pitkin meteen. Noin 3000 vuotta sitten, maankohoamisen ja järvialtaan kallistumisesta johtuen, puhkesi vielä yksi poikittaisharju, jolloin syntyivät Vuolenkoski ja Mankalankosket. Mankalankoskelta veden laskivat Pyhäjärveen.
Saimaa puhkaisi nykyisessä Ristiinassa Matkuslammen kautta toisen lasku-uoman noin 6 800 vuotta sitten (BP, 5700 eaa.) ja vielä Lappeenrannassa Kärjenlammella se puhkaisi kolmannen lasku-uoman 6 400 vuotta sitten (BP, 5400 eaa.). Lopulta nämä vetivät yhdessä enemmän vettä kuin Pielaveden uoma, joka kuivuikin 6 100 vuotta sitten (BP, 5050 eaa.). Nyt kummatkin muinaisjärvet laskivat Suomenlahteen Kymijoen alajuoksun uomaa pitkin.
Vesistösuhteen muiden vesistöjen kanssa > Muita Päijänteen valuma-alueen muutoksia

Puula kuroutui omaksi järvekseen varhain, sillä se sijaitsee nykyäänkin korkealla ylängöllä. Kuroutumisvaihe ajoittuu Itämeren Yoldiavaiheen loppupuolelle, joka päättyi noin 10 900 vuotta sitten (BP, 10900 eaa.). Puula laski aluksi luoteeseen Muinais-Päijänteeseen, mutta epätasainen maankohoaminen kallisti Puulan järviallasta kohti etelää ja silloin syntyi etelämpänä uusi lasku-uoma. Sama toistui myöhemmin, koska silloin syntyi kolmas lasku-uoma länteen päin Päijänteeseen.
Muuttuminen Päijänteeksi

Muinais-Päijänne muuttui nykyiseksi Päijänteeksi Heinolanharjun puhjettua ja vedenpinnan laskettua tarpeeksi. Puhkeamisen jälkeen Muinais-Päijänteellä oli kaksi lasku-uomaa jonkin aikaa. Muinais-Saimaalta tuli edelleen vettä 800 vuoden ajan, mutta Saimaan ehdyttyä Muinais-Päijänteen vedenpinta alkoi laskea tasaisesti. Järveä kutsutaankin sen jälkeen Päijänteeksi, kun lasku-uoma on siirtynyt etelään ja Saimaa on siirtynyt laskemaan jotain muuta kautta mereen. Päijänteen vedenpinta on laskenut sen eteläpäässä kokonaisuudessaan noin 12–13 metriä
Päijänne on toki muuttunut tämänkin jälkeen, sillä järvialtaan epätasaisesta maankohoamisesta johtuvaa kallistumista tapahtui koko ajan ja tapahtuu edelleen. Sen vaikutus on kuitenkin erilainen nykyään, sillä järven laskukynnys sijaitsee etelässä. Silloin kallistuminen kohti etelää laskee järven vedenpintaa pohjoisessa ja säilyttää sen korkeutta etelässä. Voidaan ajatella, että järvi lyhenee silloin koko ajan. Päijänteen 119 kilometriä pitkä järviallas on lyhenemiskehityksen nykytilanne.
Muinais-Päijänteen virtaamat

Jos oletetaan yksinkertaisuuden vuoksi, että nykyiset sademäärät ovat likimain samat kuin Muinais-Päijänteen sademäärät, voidaan arvioida karkeasti lasku-uomien keskivirtaamat (MQ). Nykyään Päijänteen vesistön keskivirtaama Vuolenkoskessa on 240 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), Saimaalla Vuoksenniskalla 600 m³/s ja Puulavedellä 30 m³/s. Heinolan harjun murtuessa vyöryi Kymijokeen sekä Saimaan, Puulan että Päijänteen vedet. Niiden yhteinen keskivirtaama on ollut 870 m³/s, mutta heti harjun murtumisen jälkeen on huippuvirtaama ollut huomattavasti suurempi. Esimerkiksi 1899 oli Päijänteellä ollut sateinen kesä ja vedenpinnat olivat Päijänteellä lähes kaksi metriä tavallista korkeammalla. Silloin mitattiin Kalkkisten koskella 535 m³/s huippuvirtaamia (HQ). Muinais-Saimaan kehitykseen on kuitenkin kuulunut uusien lasku-uominen puhkeaminen muutaman sadan vuoden välein. Lasku-uomia on hetkittäin ollut samanaikaisesti useita. Tämän vuoksi käytännön virtaamat ovat olleet edellä esitettyjä huippulukuja pienempiä.
Huomioita

↑  Tieto luettu artikkelista Patalahden kalliomaalaus.
Suursaimaa ja Muinaispäijänne 6000 vuotta sitten
Muinaisen Egyptin kalenteri

Egyptiläinen kalenteri jakaa vuoden kahteentoista kuukauteen, ja kunkin kuukauden kolmeenkymmeneen päivään. Koska 12 kertaa 30 on yhtä kuin 360 ja vuodessa tiedettiin olevan 365 päivää, jäi jäljelle viisi päivää, niin kutsutut epagomena (epagomenē) -päivät, jotka muodostivat eräänlaisen jäännöskuukauden vuoden loppuun. Lisäksi jokainen kuukausi jaettiin kolmeen kymmenenpäiväiseen jaksoon. Karkausvuotta ei tunnettu, ja se tarkoitti käytännössä sitä, että kalenteri siirtyi neljässä vuodessa yhden vuorokauden.
Vuodenaikoja oli kolme: tulva (akhet), kylvö (peret, joka oikeastaan tarkoittaa sitä, Joka-Tulee-Näkyviin) ja sato (shemu). Koirantähti Siriuksen niin kutsutun heliakkisen nousun eli toisen ilmestymisen aamutaivaalle ennen auringonnousua piti oikeastaan ennustaa tulvan alkua, joka osuu meidän kalenterissamme heinäkuun puoliväliin. Heinäkuun puolivälistä marraskuun puoliväliin pellot pysyivät veden peitossa. "Näkyviin tulemisella" tarkoitettiin, että Niili vetäytyi ja maa paljastui jälleen veden alta. Tähän vuodenaikaan, meidän kalenterimme mukaan marraskuun puolivälistä maaliskuun puoliväliin, maanviljelivät työskentelivät pelloillaan. Kuiva vuodenaika kesti maaliskuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin.
Vuosi alkoi tulva-ajalla, joka - kuten muutkin vuodenajat - kesti neljä kuukautta, joissa kussakin oli 30 päivää. Tulva tarkoitti Niilin vuotuista ja elintärkeää paisumista yli äyräiden. Siriuksen eli Koirantähden heliakkisen nousun piti alkujaan osua vuoden vaihteeseen, mutta koska kalenterin uusivuosi osui joka vuosi 1/4 päivää aiemmaksi kuin "oikea" uusivuosi, niin kalendaarisen ja oikean uudenvuoden välille kasvoi vuosi vuodelta suurempi kuilu. Kalendaarinen ja oikea uusivuosi osuivat yhteen joka 1460. vuosi (= 4 x 365). Tätä 1460 vuoden jaksoa kutsutaan Sothis-jaksoksi (Sothis on Siriksen kreikkalainen nimi, egyptiksi Sopdet).
Kuukaudet

| Nro> .Nro. | Vuodenaikojen mukainen nimitys | Nimi keskimmäisen valtakunnan aikana | Nimi uuden valtakunnan aikana | Kreikkalainen nimi | Koptinkielinen nimi | Arabiankielinen nimi> Latinalainen transkriptio | Arabiankielinen nimi> Arabialainen kirjoitusasu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| I | Akhetin ensimmäinen | Tekh | Dhwt | Θώθ, Thoth | Thout | Tout | توت |
| II | Akhetin toinen  | Menhet | Pa-n-ip.t | Φαωφί/Φαῶφι, Faōfi | Paopi | Baba | بابه |
| III | Akhetin kolmas | Hwt-hwr | Hwt-hwr | Ἀθύρ, Athyr | Hathor | Hatour | هاتور |
| IV | Akhetin neljäs | Ka-hr-ka | Ka-hr-ka | Χοιάκ/Χοίακ, Khoiak | Koiak | Kiahk | (كياك (كيهك |
| V | Peretin ensimmäinen | Sf-bdt | Ta-'b | Τυβί/Τῦβι, Tybi | Tobi | Touba | طوبه |
| VI | Peretin toinen | Rekh wer | Mḫyr | Μεχίρ/Μεχείρ, Mekhir/Mekheir | Meshir | Amshir | أمشير |
| VII | Peretin kolmas | Rekh neds | Pa-n-amn-htp.w | Φαμενώθ, Famenōth | Paremhat | Baramhat | برمهات |
| VIII | Peretin neljäs | Renwet | Pa-n-rnn.t | Φαρμουθί/Φαρμοῦθι, Farmūthi | Paremoude | Baramouda | برموده |
| IX | Shemun ensimmäinen | Hnsw | Pa-n-ḫns.w | Παχών, Pakhōn | Pashons | Bashans | بشنس |
| X | Shemun toinen | Hnt-htj | Pa-n-in.t | Παϋνί/Παῦνι, Payni | Paoni | Ba'ouna | بئونه |
| XI | Shemun kolmas | Ipt-hmt | Ipip | Ἐπιφί/Ἐπείφ, Epifi/Epeif | Epip | Abib | أبيب |
| XII | Shemun neljäs | Wep-renpet | Msw-r' | Μεσορή, Mesorē | Mesori | Mesra | مسرا |