stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emil Virtanen (jääkäri)
Elämänvaiheet

Emil Virtasen äiti oli Amalia Vagnström. Virtanen toimi työmiehenä, kun hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 31. toukokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon. Sieltä hän useiden karkausyritysten jälkeen huhtikuussa vuonna 1917 onnistui pääsemään Tanskaan, mistä matkusti Haaparannalle. Paluumatkallaan Suomeen hän työskenteli jonkin aikaa Seittenkarin sahalla ja palasi sitten kotimaahan ja liittyi sisällissodan alkaessa punakaartiin. Hän toimi komppanianpäällikkönä mm. Kalkkisissa ottamatta kuitenkaan osaa taisteluihin. Sisällissodan jälkeen hän pakeni toukokuussa vuonna 1918 Venäjälle, missä hän liittyi ensin lättiläiseen rykmenttiin ja myöhemmin suomalaiseen joukko-osastoon, joka taisteli Narvan seuduilla. Hän kertoi osallistuneensa myöhemmin lääkintäsotamiehenä Venäjän sisällissodan pohjoisrintamalla englantilaisia vastaan käytyihin taisteluihin.
Suomeen Virtanen palasi keväällä 1919 ja toimi sen jälkeen ensin autonkuljettajana Hämeenlinnassa ja vuodesta 1932 alkaen Helsingissä. Hänen myöhemmät elämänvaiheensa eivät ole tiedossa.
Virolaisten suuri kapina

Virolaisten suuri kapina oli virolaisten kapina Tanskaa ja saksalaisia Kalparitaristoa vastaan, jotka olivat valloittaneet Viron mannermaan. Kapina käynnistyi vuonna 1222 ja se kukistettiin vuonna 1224.
Tapahtumat

Tanskan kuningas Valdemar II Sejr oli vuonna 1222 saapunut sotajoukon kanssa Saarenmaalle, vallannut sen ja rakentanut sinne linnoituksen. Tanska oli jo aikaisemmin ottanut haltuunsa Varbolan linnoituksen Harjumaalla. Linnoituksen valmistuttua Valdemar lähti Saarenmaalta, jolloin paikalliset hyökkäsivät linnoitukseen ja tuhosivat sen. Saarenmaalaiset jatkoivat sotatoimia mantereella ja nostattivat harju-, lääne-, järva- ja virumaalaisia kapinaan tanskalaisia vastaan.
Kansannousu levisi myös Kalparitariston hallitsemiin Sakalan ja Ugandin maakuntiin. Sakalalaiset tappoivat Viljandin linnassa olleet saksalaiset 29. tammikuuta 1223 ja ottivat hieman myöhemmin haltuunsa Lõhaveren linnan, jota oli aikoinaan komentanut virolaisten kansallissankari Lembitu. Ugandilaiset kapinoivat samoihin aikoihin ja kutsuivat apuun novgorodilaisia, joita sijoittettiin Sakkalaan Viljandin linnaan ja Tarton linnaan Ugandissa. Vuoden 1223 alkupuolella koko Viro oli vapaa vieraan vallan miehittäjistä tanskalaisten hallitsemaa Tallinnaa luukunottamatta.
1. elokuuta 1223 noin 8 000 ristiritaria piiritti Viljandin linnan, joka kukistui piirityksen jälkeen 15. elokuuta. Piiritetyt virolaiset kastettiin ja lähetettiin koteihinsa, mutta venäläiset apujoukot hirtettiin. Pian tämän jälkeen saksalaiset valloittivat myös Lõhaveren linnan ja saivat koko Sakalan alistettua. Sakalan valloituksen jälkeen Novgorodin ruhtinas Jaroslav saapui Viroon 20 000 sotilaan armeijan kanssa, joukot miehittivät Ugandin tärkeimmät keskukset. Heidän alkuperäisenä suunnitelmanaan oli mennä kohti Riikaa, mutta saarenmaalaisten kehotuksesta he lähtivätkin kohti Tallinnaa. Matkalla sinne he ryöstelivät Sakalan maakuntaa kostoksi hirtetyistä.
Tanskalaisten pitivät puoliaan saarenmaalaisten, harjumaalaisten ja novgorodilaisten lukuisia hyökkäyksiä vastaan. Novgorodilaiset luopuivat piirityksestä neljän viikon kuluttua ja palasivat  Novgorodiin lokakuussa. Syksyllä 1223 Tarttoon saapui ruhtinas Vjatškona ja hänen 200 sotilastaan. Hän alkoi kerätä veroa Tarton ympäristöstä ja lähetti veronkantoretkikuntia muihinkin Viron maakuntiin ja jopa Sakalaan. Saksalaiset protestoivat ja piirittivät Tarton 15. elokuuta Albert- ja Herman-piispojen johtamana. Saksalaisten onnistui tunkeutua linnaan, jossa he tappoivat 1 000 virolaista ja kaikki venäläiset Vjatškon mukaan lukien.
Seuraukset

Kapinan jälkeen saksalaiset ja tanskalaiset saivat jälleen koko Viron mannermaan haltuunsa. Vuonna 1227 kukistui kapinan aloittanut, Viron viimeinen itsenäinen maakunta Saarenmaa.  Virolaiset kapinoivat myöhemminkin, mutta eivät onnistuneet siinä yhtä laajasti kuin suuressa kapinassa. Saksalaista valtaa Virossa uhkasivat valloitusten jälkeen myös sisäiset ristiriidat, kun paavi ja Kalparitaristo kiistelivät maa-alueiden jaosta.
Vironhaiku

Vironhaiku on tavallista haikua suppeampi uudehko runouden laji. Kun tavallisessa haikussa on 5 + 7 + 5 tavua, on vironhaikussa kolmella rivillä vain 4 + 6 + 4 tavua.
Vironhaiku on keksitty Virossa, kuten nimestä voi päätellä. Runoilijat Asko Künnap, Jürgen Rooste ja Karl Martin Sinijärv julkaisivat vuonna 2010 teoksen Eesti haiku, ensimmäisen kirjan, jossa vironhaikuja ilmestyi.
Teoksen esipuheessa kirjan toimittanut Jürgen Rooste määrittää vironhaikun tehtäväkentän ja tulevaisuuden seuraavasti: "Vironhaiku koostuu kolmesta säkeestä, joilla on 4 + 6 + 4 tavua, näin yhteensä 14 tavua, ja se kuvaa sattuvan lakonisessa muodossa jotain sellaista, joka on luonteenomaista tai eksistentiaalisesti keskeistä ennen kaikkea virolaiselle itselleen, virolaiselle elämälle ja elämänmuodolle sekä Viron luonnolle. Vironhaikuja kirjoitetaan 2010-luvulla ja siitä lähtien aina siihen asti, kunnes kielellis-kirjallinen maailmamme saavuttaa  päätepisteensä." Lainaus on esipuheessa merkitty katkelmaksi "toistaiseksi kirjoittamattomasta virolaisen runouden historiasta".
Maailman ensimmäisen vironhaikukokoelman jälkeen ilmestyi Turun kirjamessuilla 2011 ensimmäinen käännöskokoelma Aika sattuu. Vironhaikuja. Teosta varten suomentaja Hannu Oittinen loi käsitteen vironhaiku genren suomenkieliseksi nimitykseksi.
Lokakuussa 2012 ilmestyi  Hannu Oittisen Assamallan asemalla. Vironhaikuja, ensimmäinen alun perin suomeksi kirjoitettu vironhaikuteos, vaikka siinä on myös vironkielisiä vierasrunoja ja kielellisiä kokeiluja. Teos on tiettävästi maailman ensimmäinen kirja, jonka julkaisupaikka on Hellinna (Helsingin ja Tallinnan muodostama kuvitteellinen kaksoiskaupunki).
Vironhaikuista järjestettiin kirjoituskilpailu Helsingin kirjamessuilla lokakuussa 2011, kun Viro oli messujen teemamaa. Kirjallinen aikakauskirja Looming on julkaissut joitakin vironhaikuja. Facebookissa toimii lähinnä suomalaisten ja virolaisten kirjoittajien voimin ryhmä Vironhaiku.
Julkaistut vironhaikukokoelmat

Asko Künnap, Jürgen Rooste, Karl Martin Sinijärv: Eesti haiku. Esipuhe Jürgen Rooste. Näo Kirik, Tallinn, 2010. ISBN 978-9949-21-073-2.
Aika sattuu. Vironhaikuja. Tekijät Asko Künnap, Jürgen Rooste, Karl Martin Sinijärv. Kuvittanut Asko Künnap. Suomentanut ja alkusanat: Hannu Oittinen. Palladium Kirjat, 2011. ISBN 978-952-9893-67-6.
Hannu Oittinen: Assamallan asemalla. Vironhaikuja. Näo Kirik, Hellinna, 2012. Kuvitus ja taitto: Asko Künnap. Vierasrunot: Asko Künnap, Mari-Liis Roos, Jürgen Rooste, Karl Martin Sinijärv. Jälkisanat suomeksi ja viroksi: Hannu Oittinen. ISBN 978-9949-9172-6-6.
Aiheesta muualla

Vironhaiku Facebookissa
Pentti Virrankoski

Pentti Akseli Virrankoski (20. kesäkuuta 1929 Vancouver – 20. elokuuta 2023 Turku) oli suomalainen historiantutkija ja professori. Virrankoski oli Turun yliopiston Suomen historian apulaisprofessori vuodesta 1965 ja professori 1978–1992.
Virrankoski oli laaja-alainen historian ja kulttuuriantropologian tutkija. Tunnustuksena teoksistaan hän on saanut Åbo Akademilta kunniatohtorin arvon 1988. Svenska litteratursällskapet i Finland on myöntänyt hänelle 1988 Kustaa III:n palkinnon ja Ruotsin akatemia 1996 Axel Hirschin palkinnon.
Tuotanto

Suur-Kalajoen historia I. 1956. 442 s. (2. painos 1988.)
Kokkolan pitäjän yläosan historia. 1961.
Myyntiä varten harjoitettu kotiteollisuus Suomessa autonomian ajan alkupuolella (1809 – noin 1865). (Väitöskirja.) 1963.
Pohjois-Pohjanmaa ja Lappi 1600-luvulla: Pohjois-Poh­janmaan ja Lapin historia III. 1973.
Suomen taloushistoria kaskikaudesta atomiaikaan. 1975.
Pohjois-Amerikan intiaanit: Rio Granden pohjoispuolella asunei­den heimojen kulttuuri ja historia. 1977. - Uudistettu laitos 1994 nimellä Yhdysvaltain ja Kanadan intiaanit.
Kärryseppiä ja rekinikkareita. Ilmajoen ajokaluteollisuuden historia. 1981.
Anders Chydenius. Demokraattinen poliitikko valistuksen vuosisadalta. 1986. – Ruotsiksi: Anders Chydenius. Demokratisk politiker i upplysningens tid. 1995.
Karjala takaisin: Suhteet Venäjään terveiksi. 1994.
Käsitöistä leivän lisää: Suomen ansiokotiteollisuus 1865–1­944. 1994.
Yhdysvaltain ja Kanadan intiaanit: Intiaanikansojen kult­tuu­ri ja historia Rio Grandelta Yukonjoelle. 1994.
Pohjanlahden ja Suomenselän kansaa: Kahdeksan vuosisataa Keski-Pohjanmaan historiaa.  1997. 488 s.
Suomen historia. 2001. (2. painos 2009.)
Heikki Klemetti: Elämäntyö ja henkilökuva. 2004.
Laihinsa kukin kirnuaa ja yhtä palio voita saa: Kauhavan kansanperinnettä ja elämänmenoa. 2010.
Hyvien kirjojen vahvaa juomaa juoden: Kirjan historiaa Saarnaajan kirjasta Konstan kortteeriin. 2011. (Omakustanne.)
Suomen historia: Maa ja kansa kautta aikojen. 2012.
Historian professori ja laulajapoika: Kulttuurin kuvia suuren muutoksen ajalta. 2013.
Aiheesta muualla

Pentti Virrankosken muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Veli Virkkunen

Veli Juhani Virkkunen (23. lokakuuta 1913 Turku – 23. elokuuta 2001) oli suomalainen filosofian maisteri, toimittaja, sotakirjailija ja tiedotuspäällikkö.
Virkkusen vanhemmat olivat hovioikeuden asessori, laamanni Veli Kustavi Snellman (1874–1940) ja Inkeri Elina Koskinen (1888–1928). Veli Virkkunen toimi muun muassa Yleisradion tiedotuspäällikkönä.
Veli Virkkunen oli naimisissa 1939–1949 muotitaiteilija, laulajatar Maire Virkkunen-Harkin kanssa ja toisen kerran Margaret Ann Bensonin (1921–2009). Yleisradion kirjallisuustoimittaja Juha Virkkunen oli Veli Virkkusen poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan.
Teoksia

Menestyvä myyjä ; kuv. Erkki Tuomi. Sininen kirja, Helsinki 1946
Televisio elinkeinoelämän palveluksessa. Ilmon julkaisusarjaa 1. Helsinki 1956
Hotelli- ja ravintolaenglantia. Hotelli- ja ravintolakoulun julkaisuja 3. Otava 1962
Stalinin urut : Amerikan sota-apu Neuvostoliitolle - The guns of Stalin : super power made in USA. Alea-kirja, Helsinki 1983
Vuoksen voittajat. WSOY 1985, ilmestynyt englanniksi nimellä Finland's victory at the Vuoksi River where the Finnish army stopped the Russians cold : a memoir. MBV Press, Helsinki 2006
Vanhat sotilaat eivät kuole koskaan : sotamies Jaakko Solan muistoalbumi talvisodasta tähän päivään. WSOY 1989
Leningradin portilla : Aarne Blickin, Adolf Ehrnroothin ja Maksim Litvinovin aikaan. WSOY 1991
Vapauden testamentti : Savon prikaatin sotilaita von Döbelnistä Adolf Ehrnroothiin. WSOY 1999
Palkinnot

P. E. Svinhufvudin muistosäätiön kirjallisuuspalkinto 1981
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto : Vuoropuhelua yli sukupolvien välisen kuilun: Ylen entinen tiedotuspäällikkö Veli Virkkunen keskustelee radikaalipoikansa Juha Virkkusen kanssa vuonna 1964
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Vitiges

Vitigesin profiili kolikossa
Vitiges (k. 540) oli ostrogoottien kuningas vuosina 536–540. Vitiges oli alun perin aseenkantaja, mutta nousi kuninkaaksi, kun kuningas Theodahad syrjäytettiin.
Vitigesin aikana gootteja ahdistivat frankit ja langobardit sekä ennen kaikkea Bysantti. Vitigesin rauhanneuvottelut Justinianuksen kanssa epäonnistuivat, ja Belisariuksen johtamat Bysantin joukot valloittivat Rooman vuonna 537 ja Milanon 538. Frankit puolestaan valloittivat Provencen. Belisarius vangitsi Vitigesin vuonna 540, ja Vitiges vietiin panttivankina Konstantinopoliin, jossa hän myöhemmin kuoli.
Viljakkala

| Viljakkala> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Ylöjärvi |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°42′20″N, 023°16′00″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Pirkanmaan maakunta
Seutukunta:  Luoteis-Pirkanmaan seutukunta
Kuntanumero:  932
Hallinnollinen keskus:  Viljakkalan kirkonkylä
Perustettu:  1874
Liitetty:  2007
– liitoskunnat:  Ylöjärvi Viljakkala
– syntynyt kunta:  Ylöjärvi
Pinta-ala:  224,96 km²  
– maa:  200,25 km²
– sisävesi:  24,71 km²
Väkiluku:  2 166   (31.12.2006)
– väestötiheys:  10,85 as./km²
Viljakkala on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Pirkanmaalla. Viljakkalan kunnan ja Ylöjärven kaupungin kuntaliitos astui voimaan 1. tammikuuta 2007. Viljakkalan naapurikunnat olivat Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kuru ja Ylöjärvi. Viljakkalan asutus on keskittynyt entisen kunnan lounaisosaan, kun taas itä- ja pohjoisosat ovat hyvin harvaan asuttuja, jopa erämaisia. Hämeenkyrön Kyröskosken taajama ulottuu osittain Viljakkalan puolelle.
Viljakkalassa on 125 järveä ja lampea, ja jokaista asukasta kohti paikkakunnalla on 83 metriä rantaviivaa. Viljakkala kuuluu pääasiassa Kyrösjärven vesialueeseen, mutta huomattava osa entisen kunnan itäosan järvistä laskee Näsijärveen.
Viljakkalan tunnetuin kohde on Haverin kultakaivos, joka on nykyään matkailukäytössä. Kaivos on myös urheilusukeltajien käytössä. Helsingin olympiakisojen kulta- ja hopeamitalien materiaali on kaivettu Haverista.
Historiaa

Viljakkalan seudulle on syntynyt pysyvää asutusta jo 800–1000-luvuilla, mihin viittaavat kirkonkylästä ja Inkulasta löydetyt kalmistot. Vuoden 1540 maakirjan mukaan nykyisen Viljakkalan alueella oli kaikkiaan 60 taloa. Vuosina 1865–1866 suoritetun Kyrösjärven laskun ansiosta viljakkalalaiset maanviljelijät saivat runsaasti lisää viljelysmaita.
Teollisuuden vaikutukset tuntuivat Viljakkalassa jo varhain, kun Ansomäestä löydettiin rautamalmiesiintymä vuonna 1737. Vuosina 1842–1865 Haverista louhittiin malmia, joka kuljetettiin jalostettavaksi Tampereelle, ensin hevosten vetämänä Näsijärven rantaan ja siitä proomuilla perille. Oy Vuoksenniska Ab osti Haverin vuonna 1935 ja kaivos oli toiminnassa vuosina 1942–1960. Tänä aikana kaivos työllisti noin neljäsosan työikäisistä viljakkalalaisista.
Viljakkala kuului alkujaan Sastamalan suurpitäjään, josta se erosi Hämeenkyrön mukana jo 1300-luvulla. Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen julkaisi Hämeenkyrön pitäjänkertomuksessaan vuonna 1851 muistitiedon, jonka mukaan Kyrön pitäjän ensimmäinen kirkko olisi sijainnut Viljakkalan kylässä. Viljakkala tuli Hämeenkyröön kuuluvaksi saarnahuonekunnaksi vuonna 1641 – tällöin Viljakkalan ensimmäisen oman kirkon kerrotaan jo olleen olemassa – ja kappeliksi vuonna 1844. Vuonna 1906 Viljakkalasta tuli itsenäinen seurakunta; kunnallisesti se oli itsenäistynyt jo vuonna 1874. Carl Ludvig Engelin suunnittelema puinen Viljakkalan kirkko on vuodelta 1842.
Viljakkalaan asutettiin viime sotien jälkeen Kaukolan siirtoväkeä.
Liikenne

Viljakkalasta lähtevät seututiet Ylöjärvelle, Hämeenkyrön Kyröskoskelle ja Kyrösjärven itäpuolitse Ikaalisten itä- ja pohjoisosiin. Entisen kunnan alueen itäisin kärki ulottuu Ylöjärven ja Virtain välisen kantatie 65:n yli lähelle Näsijärveä. Viljakkalasta kertyy matkaa Tampereelle noin 40 kilometriä, Ylöjärven keskustaan noin 30 kilometriä sekä Kyröskoskelle ja Hämeenkyrön kirkonkylään vajaat kymmenen kilometriä. Lähin lentokenttä on Tampere-Pirkkalan lentoasema.
Viljakkalan itäosan halki kulkee vuonna 1971 käyttöön otettu Tampere–Seinäjoki-rata, mutta sillä ei juuri ole merkitystä liikenneolojen kannalta, koska radalla ei ole henkilöliikennepaikkoja Viljakkalan alueella. Lähin rautatieasema on Tampereella.
Kyliä

Harhala, Hiiroinen, Inkula, Karhe, Koivisto, Mahnala, Sarkkila, Sontu, Särkkä, Viljakkala (kirkonkylä)
Viljakkalassa syntyneitä tai siellä vaikuttaneita merkkihenkilöitä

Erik Aminoff, vapaaherra, vuori-insinööri, Haverin kultakaivoksen johtaja
Antti Lehtomäki maanviljelijä, opettaja, rehtori ja virkamies, maanviljelysneuvos
Vilhelm Lehmusvirta, painija
Jesse Markin, rap-artisti, asui lapsuutensa ja nuoruutensa Viljakkalassa
Matti Niemi, soutaja
Sulevi Peltola, näyttelijä
Jarno Pennanen, toimittaja ja kirjailija
Ilmari Pitkänen, jääkiekkoilija
Kauko Simonen, tangokuningas
Herman Stigzelius, geologi.
Kulttuuri > Murre

Viljakkalan alueella puhutun kielen perustana on yläsatakuntalainen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Viljakkalan murre kuuluu yläsatakuntalaisen murteen pohjoisryhmään, joka on lähellä eteläpohjalaisia murteita.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Viljakkalan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla sallatti, räätikkäloora, paistinjuusto ja kinkku.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viljakkala Wikimedia Commonsissa
Vipu Viljakkala ry -kaupunginosayhdistyksen sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
Inkulan salmen vanha kiviholvisilta
Viljakkalan kylät 1930-luvulla:
1-Sontu, 2-Särkkä, 3-Harhala, 4-Hiiroinen, 5-Viljakkala, 6-Inkula, 7-Koivisto, 8-Karhe.
Kunnan ulkopuolisten kylien alueet vaalean keltaisella. Alueet sisältävät mm. Hämeenkyrössä pääosaltaan sijaitsevien Mahnalan ja Sarkkilan alueita. Sonnun ja Koiviston kylien Kuruun 1900-luvun alussa liitetyt osat viivoitettuina kartan itäosassa.
Visaginasin rautatieasema

| Visaginasin rautatieasema,   Visagino geležinkelio stotis |
| --- | --- |
 Visaginasin rautatieasema
Perustiedot
Sijainti:  55°36′49.2″N, 026°24′59.7″E
Osoite:  Geležinkelio stotis, LT-30001 Visaginas, Liettua (ajo-ohje: Osoitteesta Taikos prospektas 2, Visaginas, samaa pääkatua 1,1 km luoteeseen) 
Kunta:  Visaginas
Valtio:  Liettua
Etäisyydet:  Vilna 137 km, Ignalina 36 km, Turmantas 10 km, Daugavpils 36 km, Pihkova 297 km, Pietari 581 km
Avattu:  noin 1859-1861 (rautatie) 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet; kansainväliset reitit mm. Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  esimerkiksi Vilna, Ignalina, Daugavpils, Rezekne II, Ostrov, Pihkova, Pietari
Pysäköinti:  Ei varsinaista pysäköintialuetta, mahdollisuus pysähtyä tien laidalle aseman lähistöllä tien tehdessä silmukan
Visaginasin rautatieasema (liett. Visagino geležinkelio stotis) on Liettuan rautateiden rautatieasema metsän keskellä Liettuan koillisosissa Visaginasin ydinvoimalakaupungissa.
Rautatie paikkakunnan kautta rakennettiin jo vuosina 1859-1861 Venäjän keisarikunnan Pietari–Varsova-ratahankkeen osana. Kaupunki ja rautatieasema on uudempaa perua. Ne rakennettiin vasta Ignalinan ydinvoimalan rakentamisen myötä. Nykyisin Liettuan rautateiden maan sisäisillä junilla liikennöidään Visaginasiin Vilnasta. Kansainvälisistä junista ainakin osa pysähtyy asemalla (rata Pietari–Pihkova–Ostrov–Rezekne–Daugavpils–Visaginas–Ignalina–Vilna). Varsovaan matkustettaessa on junaa vaihdettava Vilnan rautatieasemalla.
Aiheesta muualla

Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Liettuan rataverkon kartta (venäjäksi) (railwayz.info) (venäjäksi)
Vimpelin sotakoulu

Reserviupseerikoulun lippu vuodelta 1928 Siinä lukee VK 1917 tarkoittaen Vimpelin koulua
Vimpelin koulu tai Vimpelin kurssi oli suojeluskuntien Vimpelissä 26. joulukuuta 1917 – 14. tammikuuta 1918 järjestämä kaksiviikkoinen pikakurssi, jossa koulutettiin ryhmän- ja joukkueenjohtajia suojeluskunnille. Kurssin tarkoituksena oli aluksi hankkia ylioppilaille tehokasta sotilaskoulutusta joululoman ajaksi. Vimpelin koulua pidetään suomalaisen reserviupseerikoulutuksen alkuna.
Varsinainen säännöllinen reserviupseerikoulutus Suomessa aloitettiin Reserviupseerikoulussa Haminan kadettikoulun rakennuksessa Haminassa 1920. Reserviupseerikoulun lipussa on kirjaimet "VK", jotka tarkoittavat Vimpelin koulua. Myöhemmin Vimpelin koulusta on alettu käyttää myös nimeä Vimpelin kurssi. Vimpelin sotakoulun oppilasmäärä oli kaikkiaan noin 200, ja vaikka koulutusaika oli lyhyt, sillä annettiin kuitenkin jonkinlainen pohja käytännössä tapahtuvalle lisäopiskelulle. Tästä "Suomen ensimmäisen upseerikurssin" oppilasjoukosta sata oli sisällissodan sitten alettua vaativissa johtotehtävissä aina pataljoonan komentajasta joukkueenjohtajiin.
Sotakoulun synty

Ajatus sotilaskoulutuksen antamisesta suojeluskuntajohtajille tuli työjaoston jäsenten Sven Donnerin ja Thure Svedlinin suojeluskomppanioiden esikunnan kokouksessa. Asia eteni sotilaskomitean myöntämien varojen, joskin niukkojen sellaisten johdattamana, kun vielä joulukuun alussa 1917 Matti Laurila toi tiedon Pohjanmaalta Helsinkiin, että sopivat tilat koululle olivat löytyneet. Vuoden lopussa tehtiin päätös sotakoulun perustamisesta.
28. joulukuuta 1917 – 14. tammikuuta 1918 oli Saksassa olleiden jääkäreiden Suomen kokous ja ensimmäinen katselmus. Suomen valkoinen armeija perustettiin tässä tilaisuudessa.
Sotakoulun henkilökunta

Kurssin johtajana toimi koulun päällikkö kenraali Paul von Gerich. Hänen esikuntarakennuksenaan oli kauppias Lakasen talo.
Koulu oli jaettu kahteen komppaniaan:
1. Pokelan komppania, päällikkönään zugführer Aarne Sihvo, jonka komentokielenä oli suomi. 1. komppaniassa toimivat kouluttajina jääkäri Väinö Armas Petrelius, gruppenführer Bertel Abraham Petrelius myöh. Pertamo (komppanian apulaispäällikönä, 23. tammikuuta alkaen Vöyrin sotakoulun johtajaksi), jääkäri Paavo Juho Talvela.
Pokelan komppania oli majoitettu Pokelan Kivipellon ja Rintaniemen taloihin, joista jälkimmäinen toimi komppanian ruokailupaikkana.
2. kirkonkylän komppania päällikkönään zugführer Juho Henrik Heiskanen, jonka komentokielenä oli ruotsi. 2. komppaniassa toimivat kouluttajina jääkärivänrikki Ivar Eugéne Hasselblatt (komppanian vääpeli, toimi myöhemmin Vöyrin sotakoulun taloudenhoitajana), hilfsgruppenführer Max Jurvelius, jääkäri Otto Wilhelm Nenonen.
Muita kouluttajia Vimpelin sotakoulussa olivat   gewehrführer Juho Komonen ja konekiväärikouluttajana  gewehrführer Volter Asplund. (1. tammikuuta 1918 alkaen), gewehrführer Kaarlo Viljanen, jääkäri Einar Henrik Gädda.
Opettajina olivat etukomennuskunnissa Suomeen palanneet jääkärit. Kurssi oli alun perin tarkoitettu vain Helsingin ylioppilassuojeluskunnan jäsenille, mutta sille kelpuutettiin muitankin.
Sotakoulun lakkautus ja siirto Vöyriin

Vimpelin sotakoulun historia jäi kahteen kurssiin, koska sotilaskomitea katsoi ettei kursseja voitu enää järjestää Vimpelissä, vaan toiminta siirrettiin Vöyrin kirkonkylälle Vöyrin sotakouluun.
Aiheesta muualla

Kahdenkymmenen vuoden takaa. Vimpelin kurssit alkavat, Aamulehti, 27.12.1937, nro 348, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Aliupseerikoulut: Seuraaja: Vöyrin sotakoulu
Punapyrstökakadu

| Punapyrstökakadu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kakadut Cacatuidae
Suku::  Kiiltokakadut Calyptorhynchus 
Laji::  banksii
Kaksiosainen nimi
 Calyptorhynchus banksii  Latham, 1790 
 Punapyrstökakadun esiintymisalue punaisella
Katso myös
   Punapyrstökakadu Wikispeciesissä   Punapyrstökakadu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punapyrstökakadu (Calyptorhynchus banksii, aiemmin C. magnificus) on kakadujen heimoon kuuluva, Australiassa elävä suurehko papukaijalintu. Laji on elinvoimainen. Punapystökakadu jaetaan viiteen alalajiin.