stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puheviestintä
Puheviestintä tieteenalana > Puheviestinnän tutkimuskohteet

Puheviestinnän tutkimus keskittyy interpersonaaliseen viestintään, ryhmäviestintään ja esiintymiseen. Puheviestinnän tutkimuksessa tarkastellaan ihmisten keskinäistä vuorovaikutusta, viestintäprosesseja sekä puhe- ja viestintäkäyttäytymistä. Tutkimus ei rajoitu kasvokkaisviestintään, vaan tutkimuskohteena on myös viestintäteknologian välityksellä tai muissa medioissa tapahtuva kanssakäyminen.
Vuorovaikutusta tarkastellaan monenlaisissa yhteyksissä, kuten ystävyys-, pari- ja perhesuhteissa, tiimeissä, ryhmissä ja verkostoissa, työyhteisön ja organisaation sisäisen vuorovaikutuksen kysymyksissä, vuorovaikutuksen ja hyvinvoinnin yhteyksissä, opetuksessa, hoito- ja ihmissuhdetyössä, politiikan kontekstissa sekä mediassa. Lisäksi perehdytään vaikuttamiseen ja argumentointiin, viestintäteknologian ja vuorovaikutuksen välisiin yhteyksiin, viestinnän yhteiskunnalliseen merkitykseen sekä viestinnän eettisiin kysymyksiin.
Puheviestinnän alalla tutkitaan esimerkiksi
esiintymistä
retoriikkaa, argumentointia ja vaikuttamista
vuorovaikutuksen kognitiivista perustaa
puheviestinnän merkkijärjestelmiä (sanallista ja sanatonta viestintää)
viestintäosaamista ja sen kehittymistä
puheviestinnän oppimista ja opettamista
vuorovaikutuskäyttäytymisen piirteitä
vuorovaikutussuhteita
vuorovaikutusta ryhmissä
viestintää työelämän tilanteissa ja eri professioissa
viestintäkontekstien ominaispiirteitä
puhekulttuureja
viestintäteknologian merkitystä kanssakäymisessä
yhteiskunnallista vuorovaikutusta.
Suomessa puheviestinnän jatko-opintoja voi tehdä Jyväskylän yliopistossa viestintätieteiden laitoksella ja Tampereen yliopiston Viestinnän, median ja teatterin yksikössä. Näiden kahden laitoksen lisäksi alan tutkimusta on ainakin Helsingin ja Turun yliopistoissa. Jyväskylän yliopistossa puheviestinnän tutkimuksen painoalueet ovat vuorovaikutusosaaminen ja viestintäkoulutus, yksityis- ja työelämän vuorovaikutussuhteet sekä teknologiavälitteinen vuorovaikutus. Tampereen yliopistossa puheviestinnän tutkimuksen painopisteet ovat poliittinen viestintä, ammatillinen puheviestintä, puheviestintä hyvinvoinnin edistäjänä, kuunteleminen sekä medioitu interpersonaalinen viestintä.
Puheviestintä tieteenalana > Puheviestinnän tutkimusmenetelmät

Puheviestinnässä tehdään sekä laadullista eli kvalitatiivista että määrällistä eli kvantitatiivista tutkimusta. Puheviestinnän ilmiöitä tutkittaessa käytetään samoja tutkimusmenetelmiä kuin ihmistieteissä yleensäkin. Käytetyimpiä aineistonkeruumenetelmiä ovat haastattelu, havainnointi, kyselylomake, erilaiset mittarit sekä päiväkirjat ja muut kirjalliset aineistot.
Ihmisten keskinäisen vuorovaikutuksen tarkastelussa ja tutkimuksessa käytetään esimerkiksi seuraavia teorioita ja teoreettisia näkökulmia:
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat

Puheviestinnän teoriat jaetaan yleensä laki-, sääntö- ja systeemiteorioihin.
Lakiteoriat pyrkivät selittämään puheviestinnän ilmiöt luonnonlakien kaltaisina lainalaisuuksina ja syy-seurassuhteina, jotka toteuvat väistämättä aina samalla tavalla.
Sääntöteoriat pyrkivät selittämään puheviestinnän ilmiöt ihmisten toiminnassaan noudattamien tapojen, sääntöjen ja normien avulla, joissa ei ole kyse välttämättömyyksistä vaan taipumuksista.
Systeemiteoriat pyrkivät selittämään puheviestinnän ilmiöt ihmisten ja heidän viestintänsä muodostamina järjetelminä, joista osa on lakien ja osa sääntöjen alaisia ja jotka muodostavat yhtenäisen ja järjestelmällisen verkoston, jossa kaikki ovat vuorovaikutussuhteessa toisiinsa.
Puheviestinnän teorioita on kritisoitu yhtäältä siitä, että suurin osa niistä on lainattu muilta tieteenaloilta, ja toisaalta siitä, että ne eivät tarjoa selityksiä moniin kysymyksiin, minkä vuoksi tulisi kehittää uusia teorioita.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Keskinäisviestintä

Keskinäisviestintä tarkoittaa puheviestinnässä tilannetta, jossa vähintään kaksi ihmistä viestii vastavuoroisesti toisilleen. Keskinäis- ja ryhmäviestinnän raja on häilyvä. Keskinäisviestinnän teoriassa tarkastellaan usein vain kahden henkilön muodostamaa viestintätilannetta eli dyadia sen yksinkertaisuuden vuoksi, mutta se on kuitenkin vain osa keskinäisviestinnän tutkimusalueesta.
Yksi tunnetuimmista keskinäisviestintää visuaalisesti ja graafisesti kuvaavista malleista on Rossin malli vuodelta 1965. Rossin mallin mukaan keskinäisviestintätilanteessa pyritään ymmärtämään sitä ajatusta, jota toinen yrittää viestillään välittää. Tämä tulkinta ei perustu pelkästään puhuttuun vaan koko tilanteeseen, kuten toisen äänenpainoihin ja ilmeisiin. Näiden keskinäisviestinnän perustekijöiden lisäksi henkilöiden viestintään vaikuttavat Rossin mallin mukaan tilannekohtaisesti teoreettiset taustamuuttujat, joihin kuuluvat tiedot, aiemmat kokemukset, mielialat, asenteet ja tunteet.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Keskinäisviestintä > Epävarmuuden vähentämisen teoria

Epävarmuuden vähentämisen teorian (eng. uncertainty reduction theory) esittivät alunperin Charles Berger ja Richard Calabrese vuonna 1975 artikkelissaan Some Explorations in Initial Interaction and Beyond. Teoria koski alunperin nimenomaan ensitapaamisia, mutta sitä on myöhemmin laajennettu koskemaan keskinäisviestintätilanteita yleisesti. Teorian mukaan ihmisten kohdatessa toisensa heidän ensisijainen päämääränsä on vähentää tilanteessa vallitsevaa epävarmuutta. Ensisijainen keino epävarmuuden vähentämiseksi on kyky ennakoida toisen osapuolen käyttäytyminen, mikä edellyttää tietoa toisesta osapuolesta. Keskinäisviestinnän kehitys jaetaan teoriassa alkutilanteeseen (eng. entry phase), jossa haetaan selkeää taustatietoa toisesta, ja sitä seuraavaan yksilölliseen vaiheeseen (eng. personal phase), jossa ihmiset alkavat kertoa omista arvoistaan, tunteistaan, kokemuksistaan ja ongelmistaan. Epävarmuuden vähentämisen teorian keskeinen väite on siis, että keskinäisviestintätilanteessa epävarmuus vähitellen vähenee.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Keskinäisviestintä > Konstruktivismi

Konstruktivistisen teorian muotoili Jesse Delia ja hänen tutkimusryhmänsä 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Teorian mukaan keskinäisviestintätilanteessa osapuolten suhtautuminen toisiinsa riippuu siitä, millainen ajatusrakennelma ja mielikuva osapuolilla on toisistaan. Mitä paremmin viestijä ymmärtää omaavansa erilaisia mielikuvia, eli mitä kognitiivisesti kompleksimpi (eng. cognitive complexity) hän on, sitä paremmin hän pystyy käsittelemään näiden mielikuvien vaikutuksia keskinäisviestintätilanteessa ja näin onnistumaan tässä viestintätilanteessa. Konstruktivismin mukaan keksinäisviestinnän tutkimuksessa tulee huomioda kaikki mahdolliset tiedot, kokemukset, mielialat, asenteet ja tunteet, joita ihmisillä on, sillä ne kaikki yhdessä vaikuttavat ihmisten mielikuviin toisistaan.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Keskinäisviestintä > Relationaalisen viestinnän teoria

Relationaalisen viestinnän teoria perustuu Gregory Batesonin 1950-luvulla perustaman Palo Alto -ryhmän psykologisiin tutkimuksiin ja havaintoihin sekä etenkin Batesonin oppilaiden Paul Watzlawickin, Janet Beavinin ja Don Jacksonin vuonna 1967 julkaisemaan teokseen Pragmatics of Human Communication. Teoria korostaa viestijöiden ominaisuuksien sijaan itse viestintätilanteen merkitystä. Keskinäisviestintätilanne voi olla komplementaarinen, jolloin osapuolet ovat erimielisiä käsittelemästään aiheesta, symmetrinen, jolloin osapuolet ovat samanmielisiä käsittelemästään aiheesta, tai eriävä, jolloin toinen osapuoli ei ota kantaa asian puolesta tai sitä vastaan. Relationaalisen viestinnän teorian mukaan puheviestintää on sen lisäksi, mitä sanotaan, myös se, mitä jätetään sanomatta, jolloin viestintätilanteen osapuolet viestivät itse asiassa paljonkin, vaikka he eivät sanoisi mitään.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Keskinäisviestintä > Sosiaalisen läpäisyn teoria

Sosiaalisen läpäisyn teorian (eng. social penetration theory) esittivät Irwin Altman ja Dalmas Taylor 1970-luvulla. Teoria perustuu ajatukseen, että sosiaalisten suhteiden syntyminen ja kehittyminen perustuvat ihmisten välille syntyviin avoimiin ja luottamuksellisiin keskinäisviestintätilanteisiin. Mitä paremmin läpäisemme keskinäisviestinnässä tietyn muodollisen ja varautuneen vaiheen, sitä paremmin pääsemme kanssaihmistemme kanssa aitoihin ystävyyssuhteisiin ja solmimme heidän kanssaan pysyviä sosiaalisia siteitä. Teoriaan liittyy läheisesti itsestään kertomisen (eng. self-disclosure) käsite, joka on jopa itse teoriaa tunnetumpi ja myös siitä erillään käytetty. Itsestään kertominen viittaa siihen tapahtumaan, kun viestintätilanteen osapuolet uskaltautuvat olemaan avoimia toisilleen kertomalla omista luottamuksellisista asioistaan.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Keskinäisviestintä > Koordinoitu tarkoitteiden hallinta

Teorian koordinoiduista tarkoitteiden hallinnasta (eng. coordinated management of meanings) esittivät W. Barnett Pearce ja Vernon Cronen 1980-luvun alussa, ja se perustuu yhtäältä relationaaliseen viestinnän teoriaan ja toisaalta kielifilosofiseen puheaktiteoriaan. Teorian mukaan keskinäisviestinnässä keskeistä on tilanteiden hallinta eli kyky koordinoida erilaisten puheaktien vaikutuksia parhaaseen mahdolliseen lopputulokseen pääsemiseksi. Puheaktit ovat aina sidoksissa tilanteeseen, jossa ne esitetään, minkä vuoksi on tärkeää tajuta keskinäisviestintätilanteeseen vaikuttavat taustatekijät.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Ryhmä- ja organisaatioviestintä

Keskinäis-, ryhmä- ja organisaatioviestinnän väliset erot eivät ole käsitteellisesti selkeitä, ja tämä erottelu onkin useimmiten enemmänkin käsitteiden itsensä kuin teorioiden toimivuuden näkökulmasta perusteltua. Ryhmä voi sisältää ajoittaisia dyadeja, ja organisaatiot rakentuvat yleensä ryhmistä ja keskinäisviestinnästä.
Yksi tunnetuimmista ryhmä- ja organisaatioviestintää hahmottelevista malleista on Westleyn ja MacLeanin malli vuodelta 1967, joka on laajalti eri yhteyksissä seurattu mallintamistapa mutta ryhmäviestinnän tapauksessa erityisen havainnollistava. Malli jakaa ryhmäviestinnän neljään vaiheeseen: ensimmäisessä vaiheessa viestijä A muodostaa mielikuvan kohteesta X, toisessa vaiheessa viestijä B muodostaa mielikuvan samasta kohteesta, minkä jälkeen molemmat ilmaisevat omat näkemyksensä, kolmannessa vaiheessa viestijä C muodostaa mielikuvan, minkä jälkeen hän ilmaisee näkemyksensä ja viestijä A ilmaisee omaan ja B:n näjemyksiin perustuvan näkemyksensä, ja neljännessä vaiheessa viestijä B ensin ilmaisee näkemyksensä C:lle, sitten C ilmaisee B:n näkemykset huomioon ottavan näkemyksen A:lle ja sitten A ilmaisee C:ltä saamansa näkemykset toisille. Lopussa kaikki tilanteeseen osallistujat jakavat käsityksen siitä, mikä X on. Malli soveltuu myös organisaatioviestintään, jossa osallistujia on vain enemmän ja yhteisen näkemyksen muotoutuminen tällöin monimutkaisempaa.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Ryhmä- ja organisaatioviestintä > Syötöksen, prosessin ja tuotoksen ratkaisumalli

Syötöksen, prosessin ja tuotoksen ratkaisumalliin (eng. input-process-output problem-solving model) esitti Susan Jardboe vuonna 1968, ja se perustuu Barry Collinsin ja Harold Guetzkowin 1960-luvulla kehittämiin periaatteisiin. Jardboen mallin, joka on luonteeltaan enemmänkin teoria kuin malli, mukaan ryhmäviestintä perustuu neljään erilaiseen toimintamahdollisuuteen, joihin kuuluvat syötös–tuotos-vaihtoehto, syötös–prosessi-vaihtoehto, prosessi–tuotos-vaihtoehto ja syötös–prosessi–tuotos-vaihtoehto. Syötös–tuotos-vaihtoehdossa jostain syötöksestä seuraa välittömästi jokin tuotos, syötös–prosessi-vaihtoehdossa syötöksestä seuraa sitä käsittelevä prosessi, prosessi–tuotos-vaihtoehdossa prosessista seuraa jokin tuotos, ja syötös–prosessi–tuotos-vaihtoehto on edellä esitettyjen vaihtoehtojen yhdistelmä, jossa toteutetaan ne kaikki erottamatta niitä toisistaan.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Ryhmä- ja organisaatioviestintä > Vaihdannan teoria

Vaihdannan teoria (eng. exchange theory) perustuu John Thibautin ja Harold Kellyn 1950-luvulla muotoilemiin periaatteisiin. Sitä on perinteisesti lähestytty keskinäisviestinnän teoriana, mutta se on tullut yhtä tutuksi myös ryhmä- ja organisaatioviestinnän alueilla. Teorian mukaan ryhmä- ja keskinäisviestintä perustuu siihen panostetun ja siitä saatavan hyödyn tasapainoon. Viestintätilanteessa olevat ihmiset siis arvioivat toisiaan kaupankäynnin kaltaisesti.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Ryhmä- ja organisaatioviestintä > Koheesion teoria

Koheesion teorialla tarkoitetaan useiden teorioiden muodostamaa teoriaperhettä, jotka sijoittuvat ryhmä- ja organisaatioviestinnän välimaastoon. Koheesion tutkimisen peruslähtökohdat muotoili 1930-luvulla sosiaalipsykologi Kurt Lewin, joka kutsui koheettisiksi ovat sellaisia ryhmiä ja organisaatioita, jotka ovat yhteistyöhaluisia ja -kykyisiä. Lewin tarkasteli koheesiota yhtäältä ihmisten persoonallisten yhteensopivuuksien ja -sopimattomuuksien suunnasta ja toisaalta siitä näkökulmasta, miten ryhmän tai organisaation tehtävät vaikuttavat koheesioon. Koheesion merkitys näkyy Lewinin mukaan selvimmin juuri ryhmien ja organisaatioiden päämääriä tarkasteltaessa, sillä huono koheesio johtaa myös ryhmän tai organisaation huonoihin tuloksiin.
Irving Janisin 1980-luvulla muotoilema ryhmäajattelun (eng. group think) ajatus edustaa koheesioteoriaa. Janisin mukaan liika koheesio on haitallista ryhmien tulosten kannalta, sillä se johtaa liialliseen varovaisuuteen ja kriittisen ajattelun unohtamiseen. Koheesion lisäksi myös konfliktit ovat siis välttämättömiä hyviin tuloksiin pääsemiseksi.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Ryhmä- ja organisaatioviestintä > Organisaatioprosessin teoria

Organisaatioprosessin teoria perustuu Carl Weickin 1960-luvun lopulla kirjoittamaan teokseen The Social Psychology of Organizing. Teorian mukaan organisaatiot syntyvät ihmiselle myötäsyntyisestä tarpeesta muodostaa organisaatioita, yksikään organisaatio ei olisi sellainen, ellei sitä olisi päämäärätietoisesti kehitetty sellaiseksi, ja organisaatioiden olemassaololle ei ole muuta syytä kuin se, että ihminen synnyttää toiminnallaan järjestystä ja sitä kautta organisaatioita. Organisaatiot siis perustuvat ihmisen perusluonteeseen ja ovat osa ihmisyyttä. Weickin mukaan organisaatioviestintä perustuu siihen, että ihmiset pyrkivät viestinnällään toteuttamaan organisaationsa päämääriä, mikä edellyttää, että kaikki organisaatiossa olevat mieltävät tavoittelevansa päämääriä yhteisesti. Mitä paremmin organisaatiossa on jaettu tietoa siitä, mihin toiminnalla pyritään, sitä paremmin organisaatio toimii, ja käänteisesti mitä epäselvempää tieto on, sitä huonommin organisaatio toimii.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Ryhmä- ja organisaatioviestintä > Neljän systeemin teoria

Neljän systeemin teorian kehitti Rensis Likert 1960-luvulla. Se perustuu kolmen muuttujan ja neljän niiden vaikutussuhteita kuvaavan systeemin ristivalottamiseen. Muutujiin kuuluvat syymuuttujat, jotka viittaavat päätösten suoriin vaikutuksiin organisaation toimivuuteen, välimuuttujat, jotka viittaavat päätösten välillisiin vaikutuksiin, ja tuotomuuttajat, jotka viittaavat organisaation tuottavuuteen. Systeemeihin kuuluvat tulokeskeinen autoritaarinen systeemi, joka perustuu esimiehen pelkoon nojaavaan johtamiseen, ihmiskeskeinen autoritaarinen systeemi, joka perustuu organisaation tyytyväisyyteen ja motivaatioon nojaavaan johtamiseen, konsultatiivinen systeemi, joka perustuu opastamiseen, ohjaamiseen ja neuvomiseen, ja osallistuvan johtamisen systeemi, joka perustuu johtajan osallistumiseen alaistensa työhön. Teorian mukaan tuotosmuuttujat ovat usein huonoja autoritaarisessa systeemissä, sillä siinä välimuuttujat jäävät huomiotta, ja hyviä osallistuvassa johtamisessa. Osallistuva johtaminen parantaa välimuuttujien kannalta olennaista viestintäilmapiiriä, jossa organisaation jäsenet ovat avoimissa ja toisiaan tukevissa viestintäsuhteissa.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Joukkoviestintä

Joukkoviestintä määritellään yleensä teknisten apuvälineiden avulla tapahtuvaksi viestien lähettämiseksi, jossa yhdellä viestien lähettäjällä on apuvälineiden kautta mahdollisuus tavoittaa lukuisia vastaanottajia. Joukkoviestintä poikkeaa keskinäis-, ryhmä- ja organisaatioviestinnästä selkeimmin siinä, että joukkoviestintään kuuluu erottomasti teknisten apuvälineiden käyttö. Vaikka myös muissa viestinnän muodoissa käytetään teknisiä apuvälineitä, ne eivät ole joukkoviestinnän tavoin riippuvaisia niistä.
Yksi tunnetuimmista joukkoviestinnän malleista on George Gerbnerin vuonna 1956 esittämä kuvaus. Gerbnerin mallin ajatuksena on, että joukkoviestintä perustuu tiettyihin todellisuuden tapahtumiin, jotka ihminen tavalla tai toisella havaitsee ympäristössään. Tähän havaintoon perustuvan mielikuvan välittäminen muille ihmisille edellyttää pääsyä viestintäkanaviin, jota valvotaan joukkoviestintään kuuluvilla kriteereillä. Joukkoviestinnän muoto ja sisältö määrittävät sen, missä yhteydessä mielikuva esitetään. Joukkoviestinnän kohteen lopullinen mielipide ei synny pelkästään joukkoviestinnän esittämän mielikuvan pohjalta, vaan se on enemmänkin lausunto, jonka kohde sitten suhteuttaa omiin aiempiin mielipiteisiinsä.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Joukkoviestintä > Käyttötarkoitusteoria

Käyttötarkoitusteorian (eng. uses and gratifications theory) kehittivät Jay Blumler ja Elihu Katz 1970-luvulla ja sitä ovat kehitelleet edelleen Alan Rubin ja Philip Palmgreen 1980-luvulla. Teorian mukaan television katsojia ja radion kuuntelijoita tulee lähestyä joukkoviestinnän asiakkaina, jotka hakevat joukkoviestimistä jotain itselleen sinä hetkenä sopivaa ohjelmaa samalla periaatteella, kuin ihmiset hakevat itselleen kaupasta sillä hetkellä tarpeellisia hyödykkeitä. He eivät siis ole vain passiivisia joukkoviestinnän kohteita, vaan aktiivisia valitsijoita. Teorian mukaan ihmiset hakevat viestimistä pääsääntöisesti joko tietoa tai kokemuksia.
Puheviestinnän osa-alueet ja teoriat > Joukkoviestintä > Kultivaatioteoria

Kultivaatioteorian (eng. cultivation theory) kehitti George Gerbner 1970-luvulla. Sen mukaan joukkoviestimien luoma todellisuuden kuva siirtyy toisinaan viestimiä seuraavien ihmisten todellisuudeksi. Tämä perustuu kultivointiin, joka viittaa joukkoviestimien tapaan painottaa jotain todellisuuden piirteitä. Joukkoviestintä ei luo todellisuuden kuvaa tyhjästä, vaan ainoastaan esittää todellisuuden aina tietyssä valossa. Esimerkiksi jos joukkoviestimet painottavat yhteiskunnan väkivaltaa, sen kohteet uskovat, että yhteiskunta perustuu väkivaltaan enemmän kuin se todellisuudessa perustuu, ja alkavat pitämään väkivaltaa normaalina seikkana.
Kirjallisuutta > Kirjoja

Almonkari, M. & Isotalus, P. (toim.) 2009. Akateeminen puheviestintä. Helsinki: Finn Lectura.
Allen, M., Preiss, R. W., Gayle, B. M. & Burrell, N. (toim.) 2002. Interpersonal communication research: advances through meta-analysis. Mahwah: Lawrence Erlbaum.
Frey, L. R., Botan, C. H. & Kreps, G. L. 2000. Investigating communication: introduction to research methods. 2. painos. Boston: Allyn & Bacon.
Frey, L. R., Gouran, D. S. & Poole, M. S. (toim.) 1999. The handbook of group communication theory and research. Thousand Oaks: Sage.
Greene, J. O. & Burleson, B. R. (toim.) 2003. Handbook of communication and social interaction skills. Mahwah: Lawrence Erlbaum.
Griffin, E. 2003. A first look at communication theory. 5. painos. Boston: McGraw-Hill.
Isotalus, P. & Rajalahti, H, 2017. Vuorovaikutus johtajan työssä. Helsinki: AlmaTalent.
Littlejohn, S. W. 2002. Theories of human communication. 7. painos. Belmont: Wadsworth.
Rubin, R. B, Rubin, A. M. & Piele, L. J. 2004. Communication research: strategies and sources. 6. painos. Belmont: Wadsworth.
Vangelisti, A. L. (toim.) 2004. Handbook of family communication. Mahwah: Lawrence Erlbaum.
Kirjallisuutta > Tieteellisiä aikakausjulkaisuja

Communication Education
Communication Monographs
Communication Research
Communication Theory
Communication Yearbook
Human Communication Research
Journal of Computer-Mediated Communication
Prologi, Puheviestinnän vuosikirja
The Quarterly Journal of Speech
Aiheesta muualla

Tampereen yliopisto, Viestintätieteiden tiedekunta
Jyväskylän yliopisto
Puheviestinnässä tehdyt opinnäytteet (väitöskirjat, lisensiaatintyöt, pro gradu -tutkielmat)
Puheviestinnän sanasto
Ryhmäviestinnän perusteet -verkko-oppimateriaali (Arkistoitu – Internet Archive)
European Communication Research and Education Association
International Communication Association
National Communication Association
Prologos ry, Suomen puheviestinnän tieteellinen yhdistys
Ylen Elävä arkisto: Jokamiehen puhekoulu tavoitteli selkeää ja rikkaruohotonta arkipuhetta
Sinitta

| Sinitta |
| --- | --- |
 Sinitta vuonna 2012
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sinitta Renet Malone
Syntynyt: 19. lokakuuta 1963 (ikä 60) Seattle, Washington
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  laulaja, tanssija, näyttelijä
Puoliso:  Andy Willner (vih. 2002; ero 2010)
Lapset:  2
Sukulaiset:  Amii Stewart (täti)
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1981-
Tyylilajit:  pop, disco, R&B
Levy-yhtiöt:  Syco Fanfare Fanfare
Aiheesta muualla
[sinitta.com Kotisivut]
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sinitta Renet Malone (19. lokakuuta 1963 Seattle, Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaisbrittiläinen laulaja ja näyttelijä. Hänen hittilevytyksiään ovat muun muassa "Toy Boy", "G.T.O." sekä "Cruising". Sinitta oli suosionsa huipulla 1980-luvun lopulla, jolloin hänet tunnettiin ensisijaisesti tuottajakolmikko Stock Aitken Watermanin laulajana. Hän on esiintynyt myös useissa musikaaleissa.
Lapsuus ja nuoruus

Sinitta Malone oli koulunsa ainoa tummaihoinen tyttö. Hän kertoo olleensa "luokan klovni" ja "viihdyttäjä". Grease-elokuva vaikutti nuoren Sinittan päätökseen ryhtyä seuraamaan sukulaistensa jalanjälkiä viihdeteollisuuteen. Hänen äitinsä on laulaja Miquel Brown ja tätinsä laulaja Amii Stewart.
Koreografi Gillian Gregory kiinnitti Sinittan Francinen osaan yhdysvaltalaisessa elokuvassa Shock Treatment vuonna 1981. Tämän jälkeen Sinitta esiintyi eräissä musikaaleissa Lontoon lavoilla. Tulevina vuosina hän sai yhä uusia rooleja esityksissä Lontoon West Endissä. Hän oli mukana muun muassa musikaaleissa Street Angels, Cats, Mutiny ja Hair. Vuonna 1986 Sinittalla oli sivuosa intiaanineitona elokuvassa Foreign Body.
Sooloartistina

Sinittan ensimmäinen soololevytys oli "Never Too Late" Magnate Records -yhtiölle. Laulun mixasi tuottaja Jellybean. Sitä seurasi kappale "I Could Be". Hän alkoi saada runsaasti työtehtäviä taustalaulajana. Ennen varsinaista soolouraansa hän lauloi myös muun muassa mainossävelmiä. Laulajattaren ensimmäinen hittisingle oli "So Macho". Kappaleen tuottivat J.G. Hargreaves ja Mick Parker. Vuonna 1987 Sinitta levytti joukon singlejä tuottajakolmikko Stock Aitken Watermanin (SAW) johdolla: "Toy Boy", "G.T.O." ja "Cross My Broken Heart" olivat hittejä ympäri Eurooppaa. Ne julkaistiin albumilla Sinitta (1988). Sinitta lopetti esiintymisen musikaaleissa ja alkoi keikkailla maailmalla. Euroopan lisäksi hänen laulunsa menestyivät Yhdysvalloissa, Japanissa sekä Australiassa.
Vuonna 1989 ilmestyneellä Wicked-albumilla julkaistiin yksi SAW-tuotanto: "I Don't Believe in Miracles". Samalla albumilla oli useita uusia tulkintoja 1970-luvun hiteistä, kuten "Right Back Where Started From", "Hitchin' a Ride" sekä "Love on the Mountain Top". Tuottajina olivat Ralf René Maué sekä Phil Harding.
SAW:n vaikutus hiipui 1990-luvulla ja myös Sinittan suosio laski. Hän vaihtoi tyyliä ja nauhoitti Supremes-EP:n (1993) sekä albumin Naughty Naughty (1995). Kumpainenkin sisältää uusia versioita Motownin kappaleista. Vuonna 1990 Sinitta tulkitsi Joan Armatradingin sävelmän "Love and affection". Vuonna 1993 julkaistiin "Aquarius", joka on sävelmä musikaalista Hair.