stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ludmila Böömiläinen
Elämä

Kun Böömin naapuri suur-Määri valtasi valtakunnan vuonna 883, valitsi ruhtinas Svatopluk alueen sijaishallitsijaksi Přemyslidien sukuun kuuluneen Bořivojin. Methodios kastoi sekä Bořivojin että hänen vaimonsa Ludmilan kristinuskoon luultavasti heti valtauksen jälkeen. Yhdessä he vakauttivat kristinuskon asemaa alueella, muun muassa rakennuttamalla Böömin ensimmäisen kirkon Levý Hradeciin. Uusi uskonto ei kuitenkaan nauttinut täyttä hyväksyntää edes aateliston keskuudessa.
Bořivojin kuoltua heidän poikansa jatkoivat Böömin hallitsemista. 920-luvulle tultaessa Böömiä hallitsi Ludmilan miniä Drahomíra, joka suosi hovin pakanapuoluetta. Samaan aikaan Ludmila vastasi lapsenlapsensa Venceslauksen kasvattamisesta kristityksi, sillä hänestä oli määrä kruunata valtakunnan seuraava hallitsija. Lopulta ulkopolitiikkasta juontunut riita sai Drahomíran murhauttamaan anoppinsa vuonna 921 ja karkottamaan muut vastustajansa Baijeriin. He kuitenkin palasivat jo seuraavana vuonna, ja Venceslaus kruunattiin hallitsijaksi 924. Maanpakonsa aikana aateelliset olivat alkaneet kunnioittaa Ludmilaa pyhimyksenä.
Pyhimyksenä

Ludmila julistettiin katolisen kirkon pyhimykseksi vuonna 1143. Myös ortodoksinen kirkko on julistanut hänet pyhimykseksi. Hänen muistopäivänsä on 16. syyskuuta.
Luettelo huonekasveista

Luettelo huonekasveista sisältää Suomessa huonekasvina käytettäviä kasveja ja kasvisukuja.
Kämmekät

| Tieteellinen nimi | Suomenkielinen nimi |
| --- | --- |
Coelogyne cristata: lumikuningatar
Cymbidium: kymbidit
Dendrobium: puikkokämmekät
Ludisia discolor: ludisia
Miltonia: miltoniat
Odontoglossum Crispum-ryhmä: pantterikämmekkä
Orchidaceae: kämmekät, orkideat
Paphiopedilum: venuksenkengät
Phalaenopsis: perhoskämmekät
Pleione: tyttökämmekät
Rossioglossum grande: tiikerikämmekkä
Mehikasvit

| Tieteellinen nimi | Suomenkielinen nimi |
| --- | --- |
Agave americana: jättiagaave
Agave americana ’Marginata’: kulta-agaave
Agave filifera: lanka-agaave
Aloë ferox: piikkiaaloe
Aloë mitriformis: kynsiaaloe
Aloë vera: lääkeaaloe
Cephalocereus senilis: vaarinkaktus
Ceropegia woodii: herttalyhty, ”herttaköynnös”
Cereus jamacuru ’Monstrosus’: sinikalliokaktus
Cereus uruguayanus ’Monstrosus’: perunkalliokaktus
Cleistocactus: hopeapylväät
Crassula muscosa: liekopaunikko
Crassula ovata: rahapuu
Echeveria: mehiruusukkeet
Echinocactus grusonii: kultasiilikaktus, ”anopinjakkara”
Echinopsis chamaecereus: mätäskaktus
Echinopsis chamaecereus ’Aureus’: banaanikaktus
Epiphyllum oxypetalum: tuoksulehtikaktus
Euphorbia leuconeura: nukkatyräkki
Euphorbia ×lomii: jättipiikkikruunu
Euphorbia lophogona: särmätyräkki
Euphorbia milii: piikkikruunu
Euphorbia milii var. splendens: isopiikkikruunu
Euphorbia trigona: pylvästyräkki
Gasteria: sarviaaloet
Gymnocalycium mihanovichii: mansikkapallerokaktus
Hatiora gaertneri: pääsiäiskaktus
Hatiora ×graeseri: kevätkaktus
Hatiora salicornioides: hatiora
Hatiora rosea: helluntaikaktus
Haworthia fasciata: viirukirjotähti
Jatropha podagrica: pullukka
Kalanchoë: itulehdet
Kalanchoë Blossfeldiana-ryhmä: tulilatva
Lithops: kivikukat
Mammillaria: syyläkaktukset
Opuntia microdasys: jänönopuntia
Opuntia subulata: pylväsopuntia
Pachypodium: paksujalat
Pereskia aculeata: puukaktus
Sansevieria trifasciata ’Hahnii’: anopinhammas
Sansevieria trifasciata ’Laurentii’: keltareuna-anopinkieli
Schlumbergera ×buckleyi: joulukaktus
Schlumbergera truncata: marraskuunkaktus
Sedum burrito: aasinmaksaruoho
Sedum morganianum: häntämaksaruoho
Selenicereus: yökaktukset
Selenicereus grandiflorus: yönkuningatar
Senecio serpens: mehivillakko
Stapelia variegata: täpläraatokukka
Zamioculcas zamiifolia: palmuvehka, zamioculcas
Etyylibutyyliketoni

| Etyylibutyyliketoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-heptanoni
CAS-numero:  106-35-4
PubChem CID:  7802
SMILES:  CCCCC(=O)CC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H14O
Moolimassa:  114,19 g/mol
Ulkomuoto:  väritön neste
Sulamispiste:  -39 °C
Kiehumispiste:  147 °C
Tiheys:  0,818 g/cm3
Liukoisuus veteen:  hyvin niukkaliukoinen
   
Etyylibutyyliketoni eli 3-heptanoni on ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste, jonka molekyylikaava on C7H14O. Se on väritön tai aavistuksen kellertävä neste, jolla on hedelmäinen tuoksu. Se liukenee niukasti veteen, mutta helposti useisiin orgaanisiin liuottimiin.
Sitä käytetään parfyymeissa ja hajusteissa, liuottimena selluloosalle, nitroselluloosalle ja vinyylihartseille, sekä orgaanisten synteesien lähtöaineena.
Valmistus

Etyylibutyyliketonia valmistetaan antamalla propanaalin reagoida metyylietyyliketonin kanssa. Kondensaatioreaktiossa syntyy hepta-3-en-3-onia, joka vedytetään etyylibutyyliketoniksi.
Aiheesta muualla

PubChem: 3-Heptanone
ChemSpider: 2545
Etelänkiitäjä

| Etelänkiitäjä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Macroglossinae
Suku::  Hippotion
Laji::  celerio
Kaksiosainen nimi
 Hippotion celerio  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Etelänkiitäjä Wikispeciesissä   Etelänkiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänkiitäjä (Hippotion celerio) on Afrikassa ja eteläisessä Euroopassa tavattava kiitäjäperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Etelänkiitäjä on melko kookas yöaktiivinen perhoslaji. Siipien pohjaväri on harmaanruskea ja etusiiven tyvestä kulkee leveä, vaalea, etureunastaan valkoinen juova etusiiven kärkeen. Sen etupuolella siiven tyviosassa on toinen vaalea juova, joka kuitenkin sulautuu pian siiven muuhun kuviointiin. Siivessä on pieni musta keskitäplä. Etusiiven ulkolaidassa on siiven poikki suuntautuva ohut vaalea viiru, jonka ulkopuolelta siipi on harmaa. Etusiiven siipisuonet erottuvat ohuina, mustina tai valkoisina viiruina. Takasiipien tyvi on voimakkaan vaaleanpunainen ja sävy vaalenee siiven kärkeä kohti. Takasiivissä on myös leveä musta keskijuova sekä reunajuova, joita yhdistää rivi mustia siipisuonia. Ruumis on harmaa, päätä kohti ruskeampi ja perhosen selkäpuolella on ohuita, vaaleita pitkittäisjuovia. Siipiväli 60–80 mm.
Hippotion celerio ♂
Hippotion celerio  ♂ △
Hippotion celerio  ♀
Hippotion celerio  ♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Etelänkiitäjän levinneisyys kattaa trooppisen ja subtrooppisen Afrikan, jatkuu idässä Lähi-itään, Etelä-Aasiaan aina Etelä-Kiinaan saakka. Euroopassa sitä tavataan säännöllisesti Kanariansaarilla ja Välimeren alueella, vaeltaneita yksilöitä satunnaisesti Keski-Euroopastakin. Lämpiminä kesinä lajin tiedetään lisääntyneen Etelä-Euroopassa. Euroopassa perhoset ovat lennossa kahden tai kolmen vaeltaneen sukupolven turvin kesäkuusta lokakuuhun, Afrikassa ympäri vuoden.
Suomesta etelänkiitäjää ei ole tavattu. Lähimmät havainnot vaeltaneista yksilöistä ovat useat havainnot Tanskasta sekä Etelä-Ruotsista vuosilta 2005 ja 2006. Lähes kaikki pohjoismaiset havainnot on tehty syyskuusta marraskuuhun.
Elinympäristö ja elintavat

Etelänkiitäjä viihtyy avoimilla ja lämpimillä niityillä ja puutarhoissa, joiden kukilla se vierailee öisin ahkerasti. Keski-Euroopassa sen on todettu hakeutuvan mielellään viinitarhojen lähistöille. Laji aloittaa lennon illan hämärryttyä, ja kukilla käydessään se kiitäjille tyypilliseen tapaan lentää muutaman sekunnin ajan paikoillaan kukan edessä. Molemmat sukupuolet tulevat valolle.
Naaras munii 150–250 munaa yksitellen lehdille lähelle maanpintaa ja suosii lämpimillä paikoilla kasvavia ravintokasveja. Nuoret toukat piilottelevat lehtien alapinnoilla. Toukat ovat yöaktiivisia eivätkä yleensä syö nauttimaansa lehteä kokonaan. Euroopassa kasvaneet toukat ovat täysikasvuisia heinä-syyskuussa ja koteloituvat maan alle tai karikkeen sekaan noin kolmeksi viikoksi. Kotelo ei kykene talvehtimaan, mikä rajoittaa lajin levittäytymistä pohjoiseen.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi, joka elää etenkin viinellä (Vitis), villiviineillä (Parthenocissus) ja mataroilla (Galium).
Etiopiansurutasku

| Etiopiansurutasku |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Oenanthe
Laji::  lugubris
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe lugubris  (Rüppell, 1837) 
Katso myös
   Etiopiansurutasku Wikispeciesissä   Etiopiansurutasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etiopiansurutasku (Oenanthe lugubris) on Etiopiassa tavattava sieppojen heimoon kuuluva varpuslintu, joka luettiin aikaisemmin surutaskun alalajiksi.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 14,5 cm. Etiopiansurutasku muistuttaa suuresti surutaskua.
Esiintyminen

Etiopiansurutasku elää Etiopiassa. Se on paikkalintu.
Aiheesta muualla

Oiseaux.net (kuva)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11858961  Wikispecies: Oenanthe lugubris  ADW: Oenanthe_lugubris  Avibase: DB65BAE5AE16A5F4  BirdLife: 22710287  BOLD: 750240  BOW: mouwhe4  CoL: 48X8S  eBird: mouwhe4  GBIF: 5231237  iNaturalist: 367672  IRMNG: 10210423  ITIS: 561656  IUCN: 22710287  NCBI: 391708  Observation.org: 76316  Xeno-canto: Oenanthe-lugubris
Eteläsaarenruskokiivi

| Eteläsaarenruskokiivi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiivilinnut Apterygiformes
Heimo::  Kiivit Apterygidae
Suku::  Kiivit Apteryx
Laji::  australis
Kaksiosainen nimi
 Apteryx australis  Shaw, 1813 
 Eteläsaarenruskokiivin levinneisyys
Katso myös
   Eteläsaarenruskokiivi Wikispeciesissä   Eteläsaarenruskokiivi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Eteläsaarenruskokiivi (Apteryx australis) on lentokyvytön kiivilintu, joka elää Uudessa-Seelannissa Eteläsaarella ja Stewartinsaarella.
Taksonomia

Eteläsaarenruskokiivi ja pohjoissaarenruskokiivi A. mantelli (Bartlett, 1852) tunnettiin aiemmin samana lajina nimellä ruskokiivi (Apteryx australis), mutta se on sittemmin eroteltu kahdeksi lajiksi. Jäljelle jäänyt Apteryx australis puolestaan on jaettu kahteen alalajiin, jotka olivat Eteläsaaren Apteryx australis australis ja Stewartinsaaren Apteryx australis lawryi. Vuonna 2021 julkaistu geenitutkimus paljasti kuitenkin, että eteläsaarenruskokiivin holotyyppi on peräisin Stewartinsaarelta. Täten nimet Apteryx australis australis ja Apteryx australis lawryi viittaavat samaan populaatioon, ja sekä Eteläsaaren että Stewartinsaaren eteläsaarenruskokiivit kulkevat toistaiseksi samalla tieteellisellä nimellä Apteryx australis. Jos Eteläsaaren populaatioita halutaan käsitellä alalajeina, niille pitää antaa uudet tieteelliset nimet.
Koko ja ulkonäkö

Eteläsaarenruskokiivi on kiiveistä suurin, 50–65 senttiä pitkä. Koiras painaa puolestatoista kolmeen kiloa, naaras kahdesta neljään kiloa. Sen vartaloa peittävä höyhenpeite on karkea ja suojaa lintua sen liikuskellessa pimeässä pensaikossa. Muinoin maorimetsästäjät käyttivät sen nahkaa vaatteina. Luonnossa etelänruskokiivit elävät noin 20 vuotta, tarhassa 30–40 vuotta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Eteläsaarenruskokiivi elää Uuden-Seelannin Eteläsaarella ja Stewartinsaarella. Vuonna 2013 populaation kooksi arvioitiin 21 350 yksilöä. Eteläsaarenruskokiivi pysyy tiheissä metsissä, joissa on paljon suojaa ja vähän petoeläimiä.
Lisääntyminen

Kiivit pariutuvat koko elämäkseen. Puolisot kaivavat pesäkuopan maahan yhdessä lopputalvesta tai alkukeväästä. Eteläsaarenruskokiivi munii yhden suuren munan ja 4–6 viikon kuluttua toisen munan. Muna painaa 1/3 naaraan massasta ja se on massaan nähden suurin linnun muna. Haudonta kestää noin 11 viikkoa ja poikaset jättävät pesän 3–10 päivän ikäisinä. Koiras on sukukypsä 18 kuukauden ikäisenä, naaras vasta noin 4-vuotiaana.
Ravinto

Ravinnokseen kiivit kaivavat maasta pikkueläimiä tai maahan karisseita hedelmiä ja marjoja.
Eureka (Kalifornia)

| Eureka |
| --- | --- |

 Eureka
 Koordinaatit: 40°47′07″N, 124°09′49″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Kalifornia
Piirikunta:  Humboldt
Hallinto:  
 – Pormestari:  Frank Jager
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  37,4 km²
 – Josta vettä:  13,3 km² (35 %)
Korkeus:  12 m
Väkiluku (2010):  27 191
 – Väestötiheys:  727 as./km²
 – Metropolialue:  45 034
 
 www.ci.eureka.ca.gov 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eureka on kaupunki Pohjois-Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Se on Humboldtin piirikunnan hallintokeskus. Eureka sijaitsee Route 101 -valtatien varrella 430 kilometriä pohjoiseen San Franciscosta ja 160 kilometriä etelään Oregonin osavaltion rajalta. Vuoden 2010 väestönlaskennassa Eurekan kaupungin asukasluku oli 27 191 ja laajemman suur-Eurekan alueen 45 034.
Eureka on Yhdysvaltain länsirannikon suurin kaupunki San Franciscon ja Portlandin välillä ja läntisin yli 25 000 asukkaan kaupunki 48 osavaltion manner-Yhdysvalloissa. Eurekassa on suurin syväsatama San Franciscon ja Coos Bayn välillä.
Historiaa

Eureka sijaitsee Humboldtinlahdella. Alueen alkuperäisasukkaat olivat wiyot-kieltä puhuneita intiaaneja, jotka asuttivat aluetta tuhansia vuosia ennen eurooppalaisten tuloa. Kieltä ei enää puhu kukaan, mutta toista alkuperäiskieltä yurokia yritetään Eurekan alueella estää katoamasta.
Punapuualueen rannikolla sijaitseva Eureka kehittyi puutavarakaupan vapaavarastona ja auttoi näin alueen satoja sahalaitoksia saamaan tuotteensa maailmanmarkkinoille. Kaupungissa on monia viktoriaanisen tyylin puutaloja, erityisesti hyvin säilyneessä 1800-luvun vanhassa keskustassa. Toinen viktoriaanisen tyylin mukaisena säilynyt kaupunki on lähellä sijaitseva Ferndale.
Kalifornian länsirannikkoa purjehtineilta eurooppalaisilta löytöretkeilijöiltä kesti satoja vuosia löytää Humboldtinlahden kapea suuaukko. Sen ja nykyisen Eurekan seudun löysi maata pitkin edennyt tutkimusretkikunta vasta vuonna 1849. Eurekan siirtokunta perustettiin 13. toukokuuta 1850.
Kalifornian kultaryntäyksen aikoihin kullanetsijöitä tuli meritse vasta löydetylle Humboldtinlahdelle. Kaupunki onkin saanut nimensä kreikan kielen sanasta heureka ’minä löysin sen’. ”Eureka!” on myös Kalifornian osavaltion virallinen tunnuslause.
Vuonna 1860 eurooppalaiset uudisasukkaat taltuttivat aluetta puolustaneet intiaanit suuressa Wiyotien verilöylyssä. Kullanetsinnän osoittauduttua huonosti kannattavaksi monet kullan perässä alueelle tulleista siirtyivät puutavarakauppaan, josta tulikin Eurekan alueen pääelinkeino. Jo vuonna 1854, vain neljä vuotta siirtokunnan perustamisen jälkeen, alueella tiedetään toimineen jo vajaa kymmenen sahalaitosta, ja vuotta myöhemmin laskettiin 140 puutavarakuunarin purjehtineen edestakaisin Humboldtinlahdella kuljettaen sahatavaraa muihin nouseviin länsirannikon kaupunkeihin.
Kaadetut valtavat punapuurungot kuljetettiin kapeita, siirrettäviä rautateitä pitkin sahoille tai suoraan Eurekan satamaan. Vuonna 1914 valmistunut Northwestern Pacific -rautatie laajensi Eurekan alueen puutavaran markkinoita San Franciscoon ja sisämaan kaupunkeihin. Rautatie myös toi yhä enemmän työvoimaa ja asukkaita kasvavaan Eurekaan muualta Kaliforniasta.
Puutavaran ohella lohesta tuli toinen Eurekan alueen pääelinkeinoista. Kalasäilyketehtaita nousi Eurekan telakka-alueelle, ja lohen lisäksi saaliiksi saatiin tonnikalaa ja katkarapua. Eurekassa aloitettiin 1800-luvulla myös ostereiden viljely ja laivanrakennus.
Toisen maailmansodan jälkeen sekä puutavarabisnes että kalastus alkoivat hiipua ja korvautua muilla elinkeinoilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eureka Wikimedia Commonsissa
Kaupungin virallinen sivusto
Eureka Art and Culture Commission
Eureka Heritage Society
Carson Mansion (1886) Eurekan vanhassa kaupungissa.
Brittiläistä Tudor-tyyliä mukaileva hotelli Eureka Inn (1922).
Etelänpäiväkiitäjä

| Etelänpäiväkiitäjä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Macroglossinae
Suku::  Macroglossum
Laji::  stellatarum
Kaksiosainen nimi
 Macroglossum stellatarum  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Etelänpäiväkiitäjä Wikispeciesissä   Etelänpäiväkiitäjä Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Macroglossum stellatarum
Macroglossum stellatarum
Etelänpäiväkiitäjä (Macroglossum stellatarum) on keskikokoinen kiitäjäperhoslaji. Se on ahkera vaeltaja, joka lentää säännöllisesti pitkiäkin matkoja.
Koko ja ulkonäkö

Etelänpäiväkiitäjä on keskikokoinen kiitäjäperhonen, jonka siipien kärkiväli on 40–45 mm. Etusiivet ovat tasaisen ruskeanharmaat ja niissä on kaksi kapeaa mustaa poikkijuovaa sekä pieni musta keskitäplä. Takasiivet ovat silmiinpistävän kellansävyiset ja väri erottuu selvästi myös lentävässä yksilössä. Ruumis on tukeva ja väriltään enimmäkseen harmaa, mutta takaruumiin reunoissa on helposti nähtävissä mustavalkoiset täplät. Etelänpäiväkiitäjää ei voi sekoittaa muihin samalla alueella eläviin perhoslajeihin.
Toukka on väriltään vihreä ja siinä on vaaleita pitkittäisraitoja. Toukan iho on kauttaaltaan vaaleiden pisteiden kirjoma. Peräpäässä on nuorella toukalla punainen, vanhemmalla sininen, keltakärkinen sarvi.
Levinneisyys ja lentoaika

Etelänpäiväkiitäjä on eteläeurooppalainen laji, jonka levinneisyys jatkuu idässä Pakistaniin, Kiinaan ja Japaniin saakka. Se on kuitenkin tunnettu vaeltaja ja siihen voi törmätä Suomessakin toukokuun puolivälistä syksyyn saakka. Todennäköisimmin lajin tapaa loppukesällä. Joinakin vuosina, kuten 2006, etelänpäiväkiitäjävaellukset saattavat olla hyvin suuria, jolloin laji on suorastaan yleinen. Osa alkukesällä maahan tulleista yksilöistä myös munii, minkä seurauksena osa Suomessakin loppukesällä tavattavista etelänpäiväkiitäjistä on kasvanut täällä. Etelässä lajilla voi olla jopa neljä sukupolvea vuodessa.
Elinympäristö ja elintavat

Etelänpäiväkiitäjän luontaisia ympäristöjä ovat aurinkoiset niityt ja metsien reunat, joilla kasvaa runsaasti kukkia. Vaeltaneita yksilöitä voi tavata aivan missä tahansa, myös kaupunkikeskustojen puistojen ja puutarhojen kukkaistutuksilla. Etelänpäiväkiitäjä on liikkeellä päiväsaikaan, erityisesti aurinkoisina iltapäivinä, mutta lento jatkuu myös pilvisellä säällä, hämärässä ja jopa sateella. Enimmäkseen päivällä liikkuvana lajina perhosia tulee valolle harvoin. Ruokaillessaan kukilla laji tuo hyvin helposti mieleen kolibrin. Kiitäjä lentää kukinnolta toiselle eikä laskeudu meden imemisen aikana hetkeksikään kukalle vaan lentää paikoillaan. Siirtyminen seuraavan kukinnon äärelle tapahtuu salamannopeasti. Ruokailupaikkanaan laji suosii runsaasti mettä erittäviä kukkia kuten syreenejä, jasmiineja ja tupakoita. Perhonen näyttää muistavan hyvät mesipaikat ja palaa samalle paikalle päivittäin suunnilleen samaan aikaan.
Parittelu kestää noin tunnin ja perhoset voivat lentää toisiinsa kiinnittyneinä. Naaras munii jopa 200 munaa ravintokasvin nupullaan olevien kukintojen joukkoon ja ennen yksittäisen munan munimista naaras tutkii tarkoin valitsemansa kasvin. Tämän vuoksi muniminen tapahtuu usean päivän aikana. Munat kuoriutuvat noin viikkoa myöhemmin. Toukat syövät ympäri vuorokauden, eivätkä ne piilottele edes ruokaillessaan päivisin. Toukka kasvaa nopeasti, etenkin jos paikka on lämmin ja aurinkoinen. Täysikasvuisiksi toukat kasvavat parhailla paikoilla alle kuukaudessa kuoriutumisestaan.. Pohjois-Euroopassa toukat ovat täysikasvuisia elokuussa. Toukka koteloituu silkkisen kotelokopan sisälle maanpinnalle ravintokasvin tyvelle tai karikkeen joukkoon.
Useimmista muista kiitäjistä poiketen etelänpäiväkiitäjä on aikuistalvehtija. Vaikka se viettääkin talven lepotilassa laji ei kuitenkaan kykene vaipumaan varsinaiseen diapaussiin ja vakituisen elinalueen ulkopuolella talvehtimista yrittävät yksilöt yleensä menehtyvät.
Ravintokasvi

Toukka elää pääasiassa mataroilla (Galium), erityisesti keltamataralla (Galium verum).
Aiheesta muualla

Luonnontieteellinen keskusmuseo, Helsingin yliopisto 2006: Etelänpäiväkiitäjät ennätyksellisen runsaita Etelä-Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
UK Moths (englanniksi)
UK Safari (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q369034  Wikispecies: Macroglossum stellatarum  AfroMoths: MACRSTEL  BioLib: 51188  BOLD: 75919  CoL: 3X598  EoL: 396579  EPPO: MACGST  EUNIS: 306842  Fauna Europaea: 443702  Fauna Europaea (new): 4a8bdd38-9e04-409c-a397-5d93cd4da864  GBIF: 1864652  iNaturalist: 56293  LoB: 5200  MaBENA: MacroStellat  NBN: NBNSYS0000006072  NCBI: 524428  Observation.org: 760  Open Tree of Life: 3093456  Laji.fi: MX.61483
Eurooppalainen veljeskunta

| Eurooppalainen veljeskunta |
| --- | --- |

Kirjailija:  Arvi Kivimaa
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1942
Sivumäärä:  92
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Eurooppalainen veljeskunta – Runoilijamatka halki Saksan on vuonna 1942 ilmestynyt runoilija Arvi Kivimaan matkakertomus natsi-Saksasta. Se julkaistiin kaksi vuotta myöhemmin myös saksaksi nimellä Europäische dichterreise durch Deutschland. Saksankielisessä laitoksessa on mukana matkan aikana tehtyjä piirroksia eri rakennuksista ja maisemista. Kivimaa oli tuolloin Europäischen Schriftsteller-Vereinigung -kirjailijaliiton jäsen, joka oli Joseph Goebbelsin johtaman Saksan propagandaministeriön PEN Internationalin vastapainoksi perustama järjestö.
Matka Saksaan

Kivimaa vieraili natsi-Saksassa lokakuussa 1941, jolloin hän osallistui Suomen Kirjailijaliiton lähettämänä Weimarissa järjestetyille runoilijapäiville. Vierailuun liittyi Saksan kiertomatka, jolla Kivimaan lisäksi oli mukana neljätoista kirjailijaa eri puolilta Eurooppaa, sekä heidän isäntinään toimineita saksalaisia kirjailijoita. Seurueen saattajina oli armeijan upseereita sekä natsien propagandaministeriön edustaja.
Kirja

Teoksessaan Kivimaa muun muassa ylistää kansallissosialistisen vallankumouksen vaikutusta Saksan kulttuurielämään ja ihannoi heidän luomaansa ”Uutta Eurooppaa”, joka ”nykyhetken kärsimyksistä rakentaa sillan parempaan, inhimillisempään tulevaisuuteen”. Se sisältää myös joitakin antisemitistisiä viittauksia. Hänen mukaansa germaani on ”hallitsevan rodun jäsen”, joka on ”irroittanut juutalaiset Saksan valtioruumiista”. Kivimaa itse sanoi kirjan olevan ”subjektiivinen ja henkilökohtainen tunnustus”.
Jatkosodan jälkeen lokakuussa 1945 teos poistettiin valvontakomission määräyksestä sekä kirjastoista että kirjakaupoista.
Evocatio

Evocatio (lat. esiin kutsuminen) oli roomalaisten tapa huutaa vihollistensa jumalia apuun taistelussa näitä vastaan. Evocation vuoksi Roomaan rakennettiin useita vieraiden jumalien temppeleitä.
Eulychnia

| Eulychnia |
| --- | --- |
 Eulychnia breviflora
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  versokasvit, Embryophyta
Alakaari::  putkilokasvit, Tracheophyta
Luokka::  siemenkasvit, Spermatophyta
Alaluokka::  koppisiemeniset, Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  kaktuskasvit, Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Notocacteae
Suku::  Eulychnia Philippi 1860
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eulychnia on vähälajinen eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku, jonka kookkaimmat lajit muodostavat metsiköitä. Sen tieteellinen nimi juontaa kreikankielisestä sanasta lykhnos ’lamppu’, johon on liitetty etuliite eu- ’hyvä, normaali, oikea’; suomeksi niitä voisi siten nimittää lampunjalkakaktuksiksi. Suvun anatominen erityispiirre on varsissa esiintyvät kivisolut (sklereidit), jotka erottuvat selvästi ympäröivästä solukosta eli ovat ns. idioblasteja.