stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jambi (kaupunki)

| Jambi |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Jambi
 Koordinaatit: 1°35′24″S, 103°36′36″E 
Valtio:  Indonesia
Provinssi:  Jambi
Väkiluku (2005):  437 012
 
 www.jambikota.go.id 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jambi on kaupunki Indonesiassa. Se on Jambin provinssin pääkaupunki ja sijaitsee Sumatran saarella. Jambi on vilkas satamakaupunki Batang Hari -joen suulla ja öljyn ja kumin tuotannon keskus. Kaupungista on 26 kilometriä muinaisen Srivijayan kuningaskunnan merkittävän kaupungin Muaro Jambin raunioille.
Jambin lähellä olevia kaupunkeja ja kyliä ovat Mendalo, Kinati, Padang, Tanjungjohor, Paalmerah, Muarakumpe .
Jambissa on 437 012 asukasta (2005).
Shelby Houlihan

| Shelby Houlihan |
| --- | --- |
 Shelby Houlihan vuonna 2018
Henkilötiedot
Koko nimi:  Shelby Christine Prince Houlihan
Syntynyt: 8. helmikuuta 1993 (ikä 32) Sioux City, Iowa, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Yleisurheilija
Pituus:  160 cm
Paino:  54 kg
Laji:  keskimatkojen juoksu, kestävyysjuoksu
Seura:  Bowerman Track Club
Ennätykset:  400 m: 55,52 (2011) 800 m: 1.59,92 (2019) 1 500 m: 3.54,99 (2019) Maili: 4.24,16 (2017) 3 000 m: 8.26,66 (2020) 5 000 m: 14.23,92 (2020)
 Tietolaatikko päivitetty 24.11.2024 
Aiheesta muualla
Timanttiliiga
Shelby Houlihan (s. 8. helmikuuta 1993 Sioux City, Iowa) on yhdysvaltalainen juoksija. Hän on kilpaillut sekä keskimatkoilla että kestävyysjuoksussa ja voittanut Yhdysvaltain-mestaruudet ulkoradoilla sekä 1 500 metrin että 5 000 metrin juoksuissa sekä 10 kilometrin maastojuoksusta. Hänellä on myös yliopistomestaruus 800 metrin juoksusta vuodelta 2014.
Houlihan edusti Yhdysvaltoja Rion kesäolympialaisissa 2016 naisten 5 000 metrin kilpailussa. Hänen sijoituksensa kisassa oli 11. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän oli samalla matkalla 13:s. Hän sijoittui 2018 Birminghamin MM-hallikilpailuissa 1 500 metrillä neljänneksi ja 3 000 metrillä viidenneksi. Saman vuoden maanosien cupissa hän oli 1 500 metrillä toinen. Hän sijoittui 2019 Dohan MM-kilpailuissa 1 500 metrillä neljänneksi Pohjois- ja Keski-Amerikan ennätysajalla 3.54,99.
Houlihanin 5 000 metrillä juoksema aika 14.23,92 oli Yhdysvaltain ja myös Pohjois- ja Keski-Amerikan ennätys.
Dopingnäyte ja kilpailukielto

Houlihan antoi joulukuussa 2020 dopingnäytteen, joka sisälsi merkkejä nandrolonin käytöstä. Houlihan väitti aineen joutuneen häneen hormonia sisältäneen sianlihan syömisestä testausta edeltäneenä iltana. Tapausta käsiteltiin suoraan urheilun kansainvälisessä välitystuomioistuimessa (CAS), joka ratkaisussaan totesi Houlihanin syyllistyneen dopingrikkomukseen ja määräsi hänelle neljän vuoden toimintakiellon kilpaurheilussa ajaksi 14.1.2021–13.1.2025.
Houlihan valitti välitystuomioistuimen päätöksestä Sveitsin korkeimpaan oikeuteen, joka hylkäsi valituksen. Toimintakielto jäi voimaan.
Paluu kilpailuihin

Houlihan palasi kilpailukieltonsa jälkeen kilpailemaan vuoden 2025 alussa. Hän sijoittui sisäratojen Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissa 3 000 metrin juoksussa toiseksi ja sai paikan Nanjingin MM-hallikilpailuihin.
Saavutukset

Yhdysvaltain yliopistomestaruus 800 metrin juoksussa 2014
Yhdysvaltain mestaruus 5 000 metrin juoksussa 2017, 2018 ja 2019
Yhdysvaltain mestaruus 1 500 metrin juoksussa 2018 ja 2019
Yhdysvaltain hallimestaruus 1 mailin juoksussa 2017
Yhdysvaltain hallimestaruus 2 mailin juoksussa 2017 ja 2019
Yhdysvaltain hallimestaruus 1 500 metrin juoksussa 2018 ja 2020
Yhdysvaltain hallimestaruus 3 000 metrin juoksussa 2018 ja 2020
Yhdysvaltain maastojuoksumestaruus 10 kilometrin maastojuoksussa 2019
Continental Cupin hopeaa 1 500 metrin juoksussa 2018
Jackie Joyner-Kersee Athlete of the year -palkinto 2018
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shelby Houlihan Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Tomislav Sunić

Tomislav Sunić.
Tomislav Sunić (s. 1953 Zagreb) on kroatialais-yhdysvaltalainen politiikan tutkija ja diplomaatti, joka on tullut tunnetuksi valkoista nationalismia kannattavana kirjoittajana, radiojuontajana ja puhujana.
Sunić väitteli politiikan tutkimuksessa tohtoriksi Kalifornian yliopistosta, Santa Barbarasta. Hän opetti Pennsylvanian Juniata Collegessa ja Kalifornian osavaltionyliopistossa, Fullertonissa. Lisäksi Sunić työskenteli diplomaattina Kööpenhaminassa ja Brysselissä sekä Kroatian ulkoministeriön lehdistöryhmässä. Hän on juontanut omaa radio-ohjelmaansa, jossa hän on haastatellut muun muassa David Dukea, Jamie Kelsoa, Michael Hilliä (League of the South), Thomas Robbia, Kevin B. MacDonaldia, Mark Weberiä ja Harold Covingtonia. Sunić on esiintynyt puhujana muun muassa Saksan kansallisdemokraattinen puolueen rahoittamassa konferenssissa Horst Mahlerin ollessa yleisössä, Council of Conservative Citizensille ja Ku Klux Klanille.
Sunićin kirjoituksia on usein julkaistu lehdessä American Renaissance. Hän on ollut mukana johtamassa American Freedom Partya. Sunić on pitkäaikainen Nouvelle Droite -liikkeen yhteistyökumppani ja on kirjoittanut myös völkistisiin sekä identitaarisiin julkaisuihin. Hänen lukuisten kirjojensa joukossa ovat Against Democracy and Equality: The European New Right, Homo Americanus: Child of the Postmodern Age ja Postmortem Report: Cultural Examinations of Postmodernity. Kustantajiin on kuulunut Arktos Media.
Pietarin neuvosto

Pietarin neuvoston kokous vuonna 1917.
Pietarin neuvosto, virall. Pietarin työläisten ja sotilaiden edustajien neuvosto (ven. Петроградский совет рабочих и солдатских депутатов, Petrogradski sovet rabotših i soldatskih deputatov; lyh. Петроградский совет, Petrogradski sovet; Петросовет, Petrosovet) oli Pietarissa vuosina 1917–1924 vaikuttanut hallinnollinen elin, joka oli yksi sadoista eri puolille Venäjää syntyneistä työläisten ja sotilaiden neuvostoista. Helmikuun vallankumouksen 1917 jälkeen se toimi Venäjän väliaikaisen hallituksen rinnalla, osittain tämän määräyksistä välittämättä, kunnes marraskuussa 1917 bolševikkien suorittaman lokakuun vallankumouksen myötä valta siirtyi kokonaan Pietarin neuvostolle. Se muodosti yhdessä Venäjän muiden kaupunkien neuvostojen kanssa Venäjän neuvostotasavallan, jonka johdolla myöhemmin muodostettiin Neuvostoliitto.
Toiminta

Pietarin neuvosto perustettiin duuman kokoontumispaikassa Taurian palatsissa 12. maaliskuuta 1917 (juliaanisen kalenterin mukaan 27. helmikuuta), jolloin helmikuun vallankumous oli juuri alkanut. Pietarin neuvosto kokoontui aluksi Taurian palatsissa, mutta muutti elokuussa Smolnaan. Pietarin neuvoston johtoelimenä toimi toimeenpaneva komitea (ven. исполнительный ҝомитет, lyh. Ispolkom). Toimeenpanevan komitean ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin mensevikkejä edustanut Nikoloz Tškheidze. Vaikka neuvosto koostui suurimmaksi osaksi tavallisista työläisistä sekä sotilaista ja siihen liittyi myös anarkisteja, kuului toimenpanevaan komiteaan ainoastaan poliittisten puolueiden edustajia. Sosialistivallankumouksellinen puolue (SR) ja Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue eli mensevikit sekä siitä eronneet bolševikit saivat kukin kolme paikkaa. Armeijan jokaisella pataljoonalla oli oikeus valita yksi edustaja neuvostoon, työläisillä puolestaan oli yksi edustaja jokaista tuhatta henkeä kohden.
Kun Venäjän väliaikainen hallitus päätti maaliskuun 15. päivänä, että duumaa ei kutsuta enää koolle, Pietarin neuvosto alkoi saada edustajakokouksen piirteitä. Siihen kuului 2500 sotilasta ja työläistä ilman määriteltyjä valintamenettelyjä ja vaaleja. Edustajien suuresta määrästä johtuen sen istunnot olivat usein sekavia ja meluisia kansankokouksia. Pietarin neuvosto joutui vastuuseen erilaisista puolivaltiollisista tehtävistä. Sen hallussa oli suurin osa maan armeijasta ja laivastosta sekä rautatiet ja posti- ja lennätinlaitos. Lisäksi se asetti omia edustajiaan moniin valtiollisiin virastoihin ja yksiköihin, kuten keskuspankkiin ja valtiokonttoriin.
Maaliskuun 23. päivänä Pietarin neuvosto antoi vallankumouksellisen julistuksen sotilaiden oikeuksista. Se myös kannatti ajatusta kansojen itsemääräämisoikeudesta ja pakotti väliaikaisen hallituksen ulkoministerin Pavel Miljukovin sisällyttämään ajatuksensa sodanpäämääriä koskevaan julistukseen 9. päivänä huhtikuuta 1917.
Kilpailu väliaikaisen hallituksen kanssa

Ispolkom päätti olla osallistumatta väliaikaisen hallituksen toimintaan, jolloin syntyi niin kutsuttu kaksoisvallan tilanne. Pietarin neuvosto pidätti itsellään oikeuden tutkia väliaikaisen hallituksen päätökset ja arvioida lakien voimassaoloa. Ispolkom perusti komiteoita, jotka muodostivat eräänlaisen varjohallituksen. Väliaikaisen hallituksen kanssa käytäviä neuvotteluita varten Ispolkom perusti kontaktikomitean.
Väliaikaisen hallituksen ja Pietarin neuvoston valtataistelu johti kevään ja kesän aikana useisiin levottomuuksiin. Suurimmat nähtiin niin sanottujen heinäkuun päivien aikana 16.–20. heinäkuuta, jolloin noin 700 väliaikaisen hallituksen vastaista mielenosoittajaa sai surmansa sille uskollisten sotilaiden ampumana. Noin kuukautta myöhemmin tapahtui Kornilovin kapinana tunnettu oikeistolaisten upseerien vallankaappausyritys, jonka Pietarin neuvosto ja väliaikainen hallitus torjuivat yhdessä. Epäonnistuneen upseerikapinan jälkeen radikaalien bolševikkien vaikutusvalta kasvoi neuvostossa ja lokakuun alussa neuvoston johtajaksi valittiin bolševikkeihin liittynyt Lev Trotski. Lokakuun lopussa neuvoston alaisuuteen pääkaupungin puolustusta varten perustettu Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea päätyi bolševikkien haltuun, ja he käyttivät sitä välineenään suorittaessaan lokakuun vallankumouksen marraskuussa 1917.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen

Pietarin neuvoston ensimmäiset vaalit lokakuun vallankumouksen jälkeen järjestettiin kesäkuun lopussa 1918. Oppositiossa olleet menševikit ja sosialistivallankumoukselliset saivat ilmeisesti ylivoimaisen enemmistön työläisten äänistä, mutta bolševikkihallinto oli muuttanut neuvoston kokoonpanoa siten, että suurimman osan edustajista valitsivat hallintoon sidoksissa olleet organisaatiot ja järjestöt, ja bolševikit säilyttivät näin enemmistönsä.
Puheenjohtajat

Nikoloz Tškheidze (12. maaliskuuta – 19. syyskuuta 1917)
Lev Trotski (8. lokakuuta – 8. marraskuuta 1917)
Grigori Zinovjev (13. joulukuuta 1917 – 1924)
Prothom Alo

Prothom Alo (bengaliksi প্রথম আলো, Prôthôm Alo) on päivittäin julkaistava bangladeshilainen sanomalehti. Se ilmestyy Dhakassa. Prothom Alo tarkoittaa bengalin kielellä ensimmäistä valoa. Lehti perustettiin vuonna 1998 ja sen tämänhetkinen päätoimittaja on Matiur Rahman.
Aiheesta muualla

Prothom Alo
Kerenskin hyökkäys

Kerenskin hyökkäys eli Kerenskin offensiivi oli Venäjän väliaikaisen hallituksen aikana tehty venäläisten hyökkäys Itärintamalla Itävalta-Unkarin ja Saksan armeijoita vastaan ensimmäisen maailmansodan aikana. Sen tarkoituksena oli keventää ranskalaisten painetta länsirintamalla.
Hyökkäys kohdistui noin 60 kilometriä leveällä rintamalla Lvivin suuntaan Ternopolilta päin, mutta kilpistyi siihen, etteivät sotilaat halunneet taistella, ja vihollinen teki vastahyökkäyksen. Myöskään hyökkäykselle ajatellut tukitoimet eivät toteutuneet suunnitelmien mukaisesti.
Tapahtumat

Hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta 1917. Siihen osallistuivat Venäjän yhdestoista, seitsemäs ja kahdeksas armeija. Tavoitteena oli vallata Drohobytšin öljykentät ja Lvivin kaupunki. Vastapuolella oli kenraali Felix von Bothmerin komentama Saksan Eteläinen armeijaryhmä sekä Itävallan seitsemäs ja kolmas armeija. Hyökkäys onnistui aluksi, ja Itävallan joukot perääntyivät 40 kilometrin matkan. Kun Saksan armeija tuli tukemaan itävaltalaisia, venäläiset puolestaan  perääntyivät takaisin omalle linjalleen. Heinäkuun 19. päivänä Saksan armeija aloitti vastahyökkäyksen kohti Ternopilin kaupunkia, ja Venäjän puolustus hajosi. Keskusvaltojen joukot valtasivat Ternopilin 25. heinäkuuta. Venäjän armeijan kapinoivat sotilaat ryhtyivät ryöstämään ja pahoinpitelemään paikallisia asukkaita.
Seuraukset

Hyökkäys on nimetty Venäjän silloisen sotaministerin, Aleksandr Kerenskin mukaan. Epäonnistuneen hyökkäyksen ja nälänhädän seurauksena Pietarissa alkoivat laajat mielenosoitukset heinäkuussa 1917. Elokuun alkuun mennessä Venäjä oli menettänyt  edellisenä vuonna valtaamansa Galitsian ja Bukovinan alueet. Hyökkäyksen epäonnistuminen myös demoralisoi monia sotilaita, minkä seurauksena mm. Saksa pystyi valloittamaan Riian ja toteuttamaan Operaatio Albionin ilman laajaa vastarintaa.
Demokratia

Maailman demokraattisimmat maat vuonna 2019 kartassa tummanvihreällä.
Vaalit ovat demokraattisen maan yksi tunnusmerkki.
Demokratia (kreikan sanoista demos, ’tavallinen kansa’ ja kratos, ’valta, hallita’) eli kansanvalta on kansan valtaan perustuva valtiojärjestys. Demokratian perusajatuksena on, että hallintovallan edustajat nousevat kansan joukosta ja että hallintovalta toteuttaa kansan tahtoa.
Tavallisena demokratian ominaispiirteenä pidetään sitä, että tärkeimmistä valtiollisista asioista päättää joko kansa itse tai kansan yleisillä vaaleilla kilpailevien ehdokkaiden joukosta valitsemiensa edustajien muodostama toimielin, parlamentti. Jotta kilpailulliset vaalit voisivat toteutua kunnolla, se edellyttää tavallisesti, että vallitsee ilmaisun- ja lehdistönvapaus ja jonkinasteinen oikeusturva. Armeijan siviilimääräysvalta on usein nähty välttämättömäksi, koska näin voidaan ehkäistä sekä sotilasdiktatuuri että armeijan puuttuminen politiikkaan. Joissakin maissa demokratia perustuu tasa-arvo-oikeuksien filosofiselle periaatteelle.
Demokratian pääperiaatteena on enemmistösääntö, vaikka monet demokraattiset järjestelmät eivät noudatakaan tätä kurinalaisesti – edustuksellinen demokratia on suoraa demokratiaa yleisempi demokratian muoto, ja tällä yleensä pyritään turvaamaan vähemmistön oikeuksia niin kutsutulta “enemmistön tyrannialta”. lähde? Kansan itsemääräämisoikeus on tavallinen, muttei universaali, kannustava filosofia demokratian vakiinnuttamisessa.
Demokratia juontaa juurensa muinaiseen Intiaan, antiikin Kreikkaan ja Roomaan, muinaiseen Eurooppaan sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, mutta aikojen saatossa mielikuvat demokratiasta ovat merkittävästi muuttuneet ja luoneet eri suuntauksia. Demokratiaa on kutsuttu “viimeiseksi valtiomuodoksi” ja se on levinnyt merkittävästi ympäri maailmaa. Vaikka termiä “demokratia” tyypillisesti käytetään poliittisen valtion asiayhteydessä, ovat periaatteet sovellettavissa myös yksityisiin organisaatioihin ja muihin ryhmiin. Aikojen kuluessa äänioikeutta on laajennettu monilla lainkäyttöalueilla suhteellisen kapeista ryhmistä (tietyn etnisen ryhmän varakkaat miehet), mutta asia on yhä pysynyt kiistanalaisena koskien kiistelyn kohteina olevia maa-alueita, merkittävän maahanmuuton alueita ja tietyt kansalliset ryhmät poissulkevia maita.
Yhdistyneet kansakunnat on julistanut 15. syyskuuta kansainväliseksi demokratian päiväksi.
Etymologia

Sana demokratia on peräisin antiikin kreikkalaisesta dēmokratia (δημοκρατία) -sanasta, jolla nykyaikana tarkoitetaan tavallisesti kansanvaltaa. Sana on muodostettu alkuosasta dēmos (δημος), 'kansa', 'väkijoukko', 'monet' ja kratos (κρατος) 'komento' tai 'valta'. Latinankielisistä teksteistä varhaisimmat maininnat sanasta on löydetty 1200-luvulta.
Alkuperäisesti dēmos ei tarkoittanut koko kansaa. Nimitystä dēmos lienee käytetty alun perin eräistä Attikan alueista. Vasta myöhemmin se on muuttunut merkitsemään tällaisen alueen syntyperäisten asukkaiden muodostamaa yhteisöä. Yhdyssana dēmokratia saattoi tarkoittaa köyhälistön etuja ajavaa köyhälistön valtaa, kuten esimerkiksi Aristoteleen Politiikassa (1279 b). Modernina aikana sana demokratia on tullut niin täyteen myönteissävyisiä sivumerkityksiä, että miltei mitä tahansa hallitustapaa on kutsuttu demokraattiseksi: esimerkiksi Britannian, Alankomaiden, Belgian ja Skandinavian maiden monarkiaa, Yhdysvaltojen, Meksikon ja latinalaisamerikkalaisten maiden kaltaisia tasavaltoja sekä Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan kaltaisia kommunistivaltioita.
Demokratiakäsite

Demokratiakäsite on laajentunut antiikinaikaisesta kansanvallasta paljon siihen liitettyjen myönteisten mielleyhtymien vuoksi. Tällaisia ovat muun muassa poliittinen vapaus, tasa-arvo ja osallistumisoikeus. Nykyään demokratia on jakautunut eri muotoihin, ja ideologisia eroja syntyy jo sen perusteella, minkälaisia mielikuvia demokratiaan liitetään. Empiirisessä tutkimuksessa keskeisiä demokratian tunnusmerkkejä ovat kansalaisten poliittiset perusoikeudet ja päättäjien valinta kilpailullisilla vaaleilla.
Yleisesti hyväksyttyä ‘demokratian’ määritelmää ei ole, mutta mielleyhtymät, kuten tasa-arvo ja oikeudenmukaisuus, kuvastavat nykydemokratiaa. Monet ihmiset käyttävät liberaalin demokratian lyhenteenä “demokratia”-termiä, johon saattaa sisältyä lisäelementtejä muun muassa poliittisesta moniarvoisuudesta, yhdenvertaisuudesta lain edessä, oikeudesta vedota vaaleilla valittuihin viranomaisiin epäkohtien oikaisemiseksi, oikeusturvasta, kansalaisoikeuksista, ihmisoikeuksista ja hallituksen ulkopuolisesta kansalaisyhteiskunnasta. Yhdysvalloissa vallanjaolla usein viitataan sivuominaisuuteen, mutta muissa Yhdistyneen kuningaskunnan kaltaisissa maissa parlamentaarinen itsemääräämisoikeus on määräävänä filosofiana (vaikka yleisesti käytännössä pidetään yllä oikeuden riippumattomuutta). Muissa tapauksissa “demokratiaa” käytetään tarkoittamaan suoraa demokratiaa.
Demokratian muodot > Edustuksellinen

Edustuksellinen demokratia käsittää kansaa edustavien hallitusvirkailijoiden valinnan. Yleisimpiin mekanismeihin kuuluu ehdokkaan valinta äänten enemmistöllä tai lukuisuudella. Edustajat saatetaan valita edustamaan tiettyä aluetta tai vaalipiiriä tai suhteellisen järjestelmän myötä edustamaan koko äänestäjäkuntaa käyttäen valinnassa joskus näiden kahden yhdistelmää. Jotkut edustukselliset demokratiat sisältävät myös kansanäänestyksen kaltaisia suoran demokratian elementtejä. Kansan valittua edustajansa toimimaan sen etujen mukaisesti se säilyttää itsellään vapauden toimia oman harkintakykynsä sekä mielensä mukaisesti. Tämä on edustuksellisen demokratian tunnuspiirre.
Demokratian muodot > Edustuksellinen > Parlamentaarinen demokratia

Parlamentaarisessa demokratiassa hallituksen jäsenten edellytetään nauttivan parlamentin luottamusta, toisin kuin muunlaisissa valtiojärjestelmissä, joissa valtionpäämies nimittää hallituksen jäsenet oman mielensä mukaan. Hallitusvaltaa käyttää toimeenpaneva ministeristö, ja hallitus on kansan valitseman ja lakeja säätävän parlamentin tarkistusten ja tasapainottavien tekijöiden alainen sekä käynnissä olevan tarkastelun kohde.
Demokratian muodot > Edustuksellinen > Liberaali demokratia

Liberaali demokratia on edustuksellista demokratiaa, jossa valittujen edustajien kyky käyttää päätöksentekovaltaa on laillisuusperiaatteen alaisuudessa. Sitä tavallisesti suitsitaan perustuslailla, joka korostaa yksilöiden vapauksien ja oikeuksien suojelua ja asettaa rajoituksia johtajille silloin, kun enemmistön tahtoa käytettäisiin vähemmistöjen oikeuksien vastaisesti (kts. kansalaisoikeudet).
Liberaalissa demokratiassa osallistuminen ei ole arvo sinänsä, vaan on ennemminkin jokaisen oma asia, osallistuuko hän politiikkaan esimerkiksi äänestämällä vai ei. Oleellista on yksilöiden mahdollisuus äänestämällä vaihtaa vallanpitäjät – omien intressiensä ja vapauksiensa turvaamiseksi. Käsitys korostaa tiedotusvälineiden politiikkaa arvioivaa roolia. Ihmiset nähdään tässä perinteessä yksilöinä. "Kansan" käsitteellä tai luokka- ja kulttuurieroilla ei ole suurta merkitystä. Perimmäisenä ajatuksena on organisoida yhteiskunta demokratian avulla siten, että "alkuperäistä" valtiotonta tilaa luonnehtivaa vapautta jää yksilöitten käyttöön mahdollisimman paljon.
Demokratian muodot > Suora demokratia

Suora demokratia on poliittinen järjestelmä, jossa kansalaiset henkilökohtaisesti osallistuvat päätöksentekoon ilman välittäjiä tai edustajia. Suoran demokratian kannattajat väittävät, että demokratia on muutakin kuin vain prosessioikeudellinen, äänestämiseen liittyvä kysymys. Useimmat suorat demokratiat ovat olleet muodoltaan heikkoja, suhteellisen pieniä yhteisöjä, tavallisesti kaupunkivaltioita, esimerkiksi antiikin Ateena. Kuitenkin erittäin suuressa yli 30 miljoonan asukkaan Kalifornian järjestäytyneessä yhteisössä tavattu Kalifornian mallin mukainen laaja kansanäänestysten käyttö on joidenkin mielestä sukua suoralle demokratialle. Sveitsissä viisi miljoonaa äänestäjää osallistuu päätöksentekoon kansallisissa kansanäänestyksissä ja aloitteissa kahdesta neljään kertaan vuodessa; kantoni- ja kunta­tasolla suoran demokratian instrumentit ovat myös hyvin vakiintuneita.
Virtaava demokratia on suoran demokratian ja edustuksellisen demokratian välimuoto. Siinä äänestäjä voi joko äänestää itse tai delegoida äänensä  jollekulle toiselle äänestäjälle.
Demokratian muodot > Sosialistinen demokratia

Sosialistisella ajattelulla on useita eri näkemyksiä demokratiasta. Sosialidemokratia, demokraattinen sosialismi ja proletariaatin diktatuuri – tavallisesti pantu toimeen neuvostodemokratian myötä – ovat joitakin esimerkkejä. Monet demokraattiset sosialistit ja sosialidemokraatit uskovat edustuksellisella demokratialla yhdistettyyn osallistuvan demokratian sekä työpaikkademokratian muotoon.
Marxistiortodoksien keskuudessa on vihamielisyyttä yleisesti kutsuttua ”liberaalia demokratiaa” kohtaan. Tällä he yksinkertaisesti viittaavat parlamentaariseen demokratiaan usein sen keskitetyn luonteen vuoksi. Koska marxistit, leninistit ja trotskilaiset halusivat tuhota kapitalistisen yhteiskunnan poliittisen eliitin, he uskovat kommuunijärjestelmän tai neuvostojen avulla toteutettuun suoraan demokratiaan. Tämä järjestelmä pohjimmiltaan julistaa itseänsä neuvostodemokratiana ja ensi alkuun työpaikkademokratiana. (Katso demokratia marxismissa)
Demokratian muodot > Anarkistinen demokratia

Monet anarkistit hyväksyvät ainoana demokratian muotona suoran demokratian. Jotkut anarkistit vastustavat suoraa demokratiaa, kun taas toiset suosivat sitä. Pierre-Joseph Proudhon väitti, että ainoa hyväksyttävä suoran demokratian muoto on sellainen, jossa tunnustetaan se, etteivät enemmistöpäätökset senhetkisestä yksimielisyydestä huolimatta sido vähemmistöä. Kuitenkin anarkokommunisti Murray Bookchin arvosteli yksilöanarkisteja demokratian vastustamisesta ja sanoo “enemmistösäännön” olevan yhdenmukainen anarkismin kanssa.
Jotkut anarkokommunistit vastustavat suoran demokratian enemmistöluonnetta tuntien, että se voi haitata yksilönvapautta ja valitsevat suositellun konsensusdemokratian ei-enemmistömuodon, mikä on yhtenevä Proudhonin suoran demokratian asenteen kanssa.
Demokratian muodot > Valikoiva demokratia

Arpomisen myötä suoritettavan päätöksentekijöiden valintaprosessin sanotaan joskus olevan demokratiaa ilman vaaleja. Tarkoitus tähän on se, että valitut edustavat kansan mielipiteitä ja kiinnostuksia laajassa mittakaavassa ja valitut ovat reilumpia ja tasapuolisempia kuin vaaleilla valittu virkailija. Käytäntö oli levinnyt laajalle ateenalaisessa demokratiassa ja nykyään sitä yhä käytetään muun muassa Yhdysvalloissa juryn valitsemisessa. Todellisten vaalien puutteen vuoksi kaikkialla ei olla yhtä mieltä siitä, voidaanko arpomista pitää demokratiana.
Demokratian muodot > Konsensusdemokratia

Konsensusdemokratiassa päätöksentekoon ei riitä yksin­kertainen enemmistö, vaan sitä varten vaaditaan eriasteista konsensusta tai määräenemmistöä. Tyypillisesti tällä yritetään suojella vähemmistön oikeuksia enemmistösäännön määräysvallalta. Monissa maissa perustuslain muuttaminen edellyttääkin vähintään tietyn suuruista määräenemmistöä.
Demokratian muodot > Vuorovaikutteinen demokratia

Vuorovaikutteinen demokratia pyrkii hyödyntämään informaatioteknologiaa äänestäjien ottamiseksi mukaan lainsäätämiseen. Se tarjoaa järjestelmän uusien lakien ehdottamiseksi, ehdotusten tärkeysjärjestykseen asettamiseksi, parlamentin kautta selkiyttämiseksi ja kansanäänestyksen myötä voimaan saattamiseksi.