stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sota-arkisto
Historia

Sota-arkisto perustettiin 31. heinäkuuta 1918 vasta päättynyttä Suomen sisällissotaa koskeneen asiakirja-aineiston säilytyspaikaksi. Arkistoon oli määrä koota sekä sodan että rauhanaikaisen armeijan asiakirja-aineistoja, mutta myös yksittäisten sotilaiden päiväkirjoja ja muistitietoaineistoa ”vapaussodasta”. Sota-arkisto kuului puolustusvoimiin. Se oli vuonna 1952 perustetun Sotahistoriallisen tutkimuslaitoksen, vuodesta 1971 Sotatieteen laitoksen yksikkö. Viimeisinä vuosinaan Sota-arkisto oli Pääesikunnan alaisen Maanpuolustuskorkeakoulun alainen tulosyksikkö.
Sota-arkiston tehtävänä oli huolehtia, että pysyvästi säilytettäväksi määritelty osa puolustushallinnossa syntyvästä tiedosta säilyi tuleville sukupolville ja oli kaikkien tiedon tarvitsijoiden käytettävissä. Sota-arkistossa säilytettiin yli 40 hyllykilometriä aineistoa autonomian ajan alusta saakka, ja se oli siten Suomen toiseksi suurin päätearkisto.
Puolustusministeriö ja opetusministeriö tekivät 13. maaliskuuta 2007 aiesopimuksen Sota-arkiston liittämisestä osaksi Kansallisarkistoa 1. tammikuuta 2008 alkaen. Vuoden 2008 alusta entisen Sota-arkiston tehtäviä on jatkanut Kansallisarkisto. Sota-arkiston liittäminen Kansallisarkistoon ei sujunut ongelmattomasti.
Sijainti

Sota-arkiston toimipaikka vaihtui alkuvuosina useaan otteeseen. Aluksi arkisto toimi Helsingissä Eteläesplanadi 10:n pihasiivessä ja vuosina 1919–1923 silloisessa Kadettikoulun talossa Arkadiankatu 13:ssa. Sen jälkeen arkisto toimi puolustusministeriön talossa Korkeavuorenkatu 21:ssä vuosina 1923–1925, kunnes sai pysyvämmät toimitilat entisestä Uudenmaan kasarmista Liisankatu 1:stä, jossa arkisto sijaitsi syksyyn 1945 saakka. Silloin tarvittiin paljon lisää säilytystilaa talvi- ja jatkosodan tuottamalle suurelle asiakirjamäärälle. Syksyllä 1945 Sota-arkisto sai käyttöönsä Kruununhaassa Siltavuorenranta 16:ssa olevan suuren varastorakennuksen, jossa sotien aikana toimi Muonavarikko 1. Vankkarakenteinen talo oli rakennettu vuosina 1883–1885 Venäjän armeijan viljamakasiiniksi ja sopi siten rakenteensa puolesta arkistokäyttöön. Rakennus kävi kuitenkin vuosikymmenten mittaan ahtaaksi, jolloin lisää varastotiloja hankittiin muun muassa Mikkelistä.
Siltavuorenrannan tilat eivät lopulta riittäneet Sota-arkistolle. Uudet toimitilat löytyivät Sörnäisistä Työpajankatu 6:sta, entisen makkaratehtaan talosta, jonne Sota-arkisto muutti toukokuussa 1998. Kun Sota-arkisto vuoden 2008 alussa liitettiin Kansallisarkistoon, sen talo Työpajankadulla nimettiin Kansallisarkiston Sörnäisten toimipisteeksi.
Kansallisarkisto luopui Sörnäisten toimipisteestä kesällä 2018 ja Työpajankadun talo purettiin seuraavana vuonna. Siltavuorenrannan rakennus on edelleen Kansallisarkiston käytössä etävarastona.
Sota-arkistonhoitajat

Guy Topelius 1918–1926
Kaarlo Soikkeli 1926–1932
Elmo E. Kaila 1932–1935
Lauri Kujala 1935–1967
Risto Ropponen 1968–1990
Veli-Matti Syrjö 1990–1997
Jaana Kilkki 1997–2007
Sota-arkisto Kansallisarkiston osana

Kansallisarkisto jatkaa entisen Sota-arkiston tehtävien eli Puolustusvoimien ja Rajavartiolaitoksen asiakirjahallinnon hoitamista ja on normaali julkinen arkisto. Puolustushallinnon asiakirjoja annetaan tutkijoiden käyttöön Kansallisarkiston päärakennuksen asiakaspalvelutiloissa. Asiakkaista suurin osa on sukututkijoita, toiseksi suurin asiakasryhmä on historiantutkijat. Asiakirjat ovat valtaosin julkisia, lakisääteisiä käyttörajoituksia on lähinnä arkaluontoisissa henkilötiedoissa sekä potilasasiakirjoissa. Lähes puolet puolustushallinnon aineistosta on vuosien 1939–1945 sotien asiakirjoja. Tämä aineisto on kuitenkin edelleen suurelta osin kunnostamatta ja järjestämättä, sillä Puolustusvoimat ei osoittanut Sota-arkistolle riittäviä resursseja tehtävien hoitamiseen. Sota-arkiston viimeisinä vuosina aineistoa kunnostettiin myös vapaaehtoisvoimin.
Aiheesta muualla

Sota-arkisto. Maamme vapaustaistelua sekä puolustuslaitostamme koskevien asiakirjain aarreaitta, Hakkapeliitta, 06.03.1934, nro 10, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen arkistot
| --- | --- |
Kansallisarkisto:   Hämeenlinnan toimipaikka  Joensuun toimipaikka  Jyväskylän toimipaikka  Mikkelin toimipaikka  Oulun toimipaikka  Saamelaisarkisto  Turun toimipaikka  Vaasan toimipaikka 
Muita arkistoja:   Eduskunnan arkisto  Folkkultursarkivet  Journalistinen kuva-arkisto  Kansallisen audiovisuaalisen instituutin arkistot  Kansallinen äänitearkisto  Kuvataiteen keskusarkisto  Musiikkiarkisto  SKS:n arkisto (ent. Kansanrunousarkisto ja Kirjallisuusarkisto)  Suomen Elinkeinoelämän Keskusarkisto  Suomen Urheiluarkisto  Toimihenkilöarkisto  Urho Kekkosen arkisto  Yhteiskuntatieteellinen tietoarkisto 
Poliittisten puolueiden arkistoja:   Kansan Arkisto  Keskustan ja Maaseudun arkisto  Porvarillisen Työn Arkisto  Svenska Centralarkivet  Työväen Arkisto 
Entisiä arkistoja:   Ammattiyhdistysarkisto  Arkistolaitos  Itä-Karjalan sotasaalisarkisto  Kansallinen audiovisuaalinen arkisto  Laatokan puolustuksen perinnearkisto  Maakunta-arkistot  Päivälehden arkisto  Sota-arkisto  Viipurin maakunta-arkisto
Penikkalampi (Kyyjärvi)

| Penikkalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Kyyjärvi
Koordinaatit:  63°03′17″N, 24°48′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven–Vuosjärven alue (14.44)
Laskupuro:  Penikkapuro Lahnajärveen 
Järvinumero:  14.445.1.023
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  197,4 m  
Pituus:  170 m  
Leveys:  140 m  
Rantaviiva:  0,455 km  
Pinta-ala:  1,426 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPenikkalampi 
Penikkalampi  on Keski-Suomessa Kyyjärvellä  Metsäperän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 170 metriä pitkä, 140 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Kivijärven–Vuosjärven alueella (14.44), jonka Viivajoen valuma-alueeseen (14.445) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 197,4 metriä mpy.
Place de l’Hôtel-de-Ville

Place l’Hôtel-de-Ville ja Pariisin kaupungintalo.
Näkymä Place de l’Hôtel-de-Villeltä etelään, taustalla Notre Damen katedraali. Kaupungintalo jää kuvan ulkopuolelle vasemmalle.
Place de l’Hôtel-de-Ville (virallisesti Place de l’Hôtel-de-Ville – Esplanade de la Libération) on aukio Pariisin keskustassa Pariisin kaupungintalon eli Hôtel-de-Villen edustalla Seinen pohjoisrannalla, 4. arrondissementin alueella. Aukiolla järjestetään monenlaisia tapahtumia ja näyttelyitä.
Nimet

Aukion alkuperäinen nimi on Place de Grève, mutta usein siitä on käytetty lyhyesti nimeä La Grève. Nimi johtuu ranskan kielen hiekkarantaa tai hiekkasärkkää tarkoittavasta sanasta grève, sillä aukio oli alkujaan rakennettu joen varressa olleen hiekkarannan paikalle.  Vuonna 1803 aukio sai sen laidalla olevan kaupungintalon mukaan nimen nimen Place de l'Hôtel de ville.
Aukion viralliseksi nimeksi muutettiin vuonna 2013 Pariisin pormestari Bertrand Delanoën aloitteesta Place de l’Hôtel-de-Ville – Esplanade de la Libération. Nimen jälkimmäinen osa ”Vapautuksen Esplanadi” viittaa vuoden 1944 Pariisin vapautukseen. Kenraali Charles de Gaulle piti välittömästi vapautuksen jälkeen 25. elokuuta 1944 kaupungintalon parvekkeella kuuluisan puheen pariisilaisille.
Historia

Aukio oli aikoinaan Pariisin tärkein teloituspaikka, jossa järjestettiin hirttäjäisiä ja roviolla polttamisia. Täällä teloitettiin muun muassa vuonna 1610 Ranskan kuningas Henrik IV:n murhannut François Ravaillac, joka revittiin hevosilla neljään osaan. Ensimmäinen raatihuone rakennettiin aukion laidalle Étienne Marcelin aikana vuonna 1357. Nykyinen kaupungintalo on vuosina 1873–1892 rakennettu kopio 1500-luvulla rakennetusta edellisestä kaupungintalosta, joka tuhoutui tulipalossa Pariisin kommuunin kukistamisen yhteydessä vuonna 1871. Aukio muutettiin kokonaan jalankulkualueeksi vuonna 1982.
Aukio toimi kauan myös työttömien vakinaisena kokoontumispaikkana, josta varsinkin tilapäisiin töihin tekijöitä etsivät saattoivat sellaisia helposti löytää. 1800-luvulla paikalle kokoontuivat usein myös lakkoon ryhtyneet työläiset. Tämä johti siihen, että paikan nimenä käytetty ranskan kielen sana grève merkitsee nykyisin myös lakkoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Place de l’Hôtel-de-Ville Wikimedia Commonsissa
Pitsunda

| Pitsunda (Bič̣vinta, Pic’unda) ბიჭვინთა, Пиҵунда |
| --- | --- |
 Pitsundan katedraali.
Valtio:  Georgia
Alue:  Abhasia
Maakunta:  Gagra
Väkiluku (1991):  11 000
 
 www.pitsunda-ab.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pitsunda (ven. Пицу́нда, abhaasiksi Пиҵунда, Pic’unda,  georgiaksi ბიჭვინთა, Bič̣vinta) on kylpyläkaupunki Georgiaan kuuluvassa, mutta itsenäiseksi julistautuneessa Abhasian tasavallassa. Se sijaitsee Mustanmeren rannan samannimisellä niemellä 20 kilometriä Gagrasta etelään.
Antiikin aikana Pitsundan niemellä sijaitsi kreikkalaisten perustama Pitiuntin kaupunki. 300–700-luvuilla se oli Bysantin tärkeä tukikohta ja Kaukasian kristillinen keskus. 780-luvulta lähtien se kuului Abhasian kuningaskuntaan ja 900-luvun lopulta Georgiaan. 1300–1400-luvuilla paikalla oli genovalaisten kauppapaikka Pezonda.
Neuvostoaikana Pitsunda oli suosittu matkailukohde. 1950-luvulla tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa löydettiin 300–400-lukujen basilikojen jäänteitä lattiamosaiikkeineen. Muinaisen keskustan koillispuolella on 900-luvulta peräisin oleva kolmilaivainen ristikupolikirkko. Nähtävyyksiin kuuluu myös 200 hehtaarin laajuinen vanha mäntymetsä.
Vuonna 1991 Pitsundassa oli 11 000 asukasta, mutta Abhasian sisällissodan jälkeen suuri osa venäläisistä ja georgialaisista on muuttanut pois.[lähde? ] Kaupunginoikeudet Pitsunda sai vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pitsunda Wikimedia Commonsissa
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Pikkumalkoha

| Pikkumalkoha |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käkilinnut Cuculiformes
Heimo::  Käet Cuculidae
Suku::  Rhinortha
Laji::  chlorophaea
Kaksiosainen nimi
 Rhinortha chlorophaea  (Raffles, 1822) 
Alalajit
 R. c. chlorophaea  R. c. facta  R. c. fuscicularis 
Katso myös
   Pikkumalkoha Wikispeciesissä   Pikkumalkoha Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkumalkoha (Rhinortha chlorophaea) on käkiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiassa.
Koko ja ulkonäkö

Pikkumalkoha kasvaa 30–33 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Pikkumalkohakoiras on väriltään kauttaaltaan punaruskea pyrstöä lukuun ottamatta. Koiraan pyrstö on mustan ja harmaan raidoittama ja valkokärkinen. Lajin naaraan pää ja rinta ovat harmaat ja muu ruumis on punaruskea. Pyrstön kärjessä on musta ja valkoinen juova. Pikkumalkohan silmien ympärillä on sinistä ihoa.
Levinneisyys ja elintavat

Pikkumalkohaa tavataan Malakan niemimaalta Myanmarista Malesiaan ja Sumatralta ja Borneolta. Lajin elinympäristöä ovat metsät, kumipuuviljelmät ja puutarhat. Linnut liikkuvat yksin tai pareittain, ja niiden ravintoa ovat hyönteiset.
Pirkko Valtonen

| Pirkko Valtonen |
| --- | --- |
 Pirkko Valtonen vuonna 1984.
Kansanedustaja
 3.10.1978–25.3.1983, 10.9.1985–20.3.1987  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. elokuuta 1931 Pori
Kuollut: 26. kesäkuuta 2014 (82 vuotta) Pori
Ammatti:  merkonomi
Pirkko Mirjam Valtonen (4. elokuuta 1931 Pori – 26. kesäkuuta 2014 Pori) oli suomalainen merkonomi ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1978–1983 ja 1985–1987.
Elämä ja ura

Valtonen suoritti keskikoulun Porin tyttölyseossa ja valmistui merkonomiksi Porin kauppaoppilaitoksesta vuonna 1951. Hän teki työuransa eri tehtävissä Kansaneläkelaitoksen Porin toimistossa vuosina 1952–1994 muun muassa jaostopäällikkönä ja vakuutuspäällikkönä.
Valtonen oli Porin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1965–1992. Vuonna 1978 hän nousi kansanedustajaksi Rauman kaupunginjohtajaksi valitun Uljas Mäkelän tilalle. Valtonen valittiin eduskuntaan vuoden 1979 vaaleissa, mutta neljä vuotta myöhemmin hän jäi ensimmäiselle varasijalle. Syyskuussa 1985 Valtonen nousi toisen kerran eduskuntaan varasijalta Pirkko Työläjärven siirryttyä Turun ja Porin läänin maaherraksi. Hän oli ehdolla vielä vuosien 1987 ja 1991 eduskuntavaaleissa, muttei tullut valituksi. Presidentin valitsijamiehenä Valtonen oli vuonna 1982.
Vuosina 1981–1986 Valtonen toimi Sosialidemokraattisten Naisten varapuheenjohtajana ja toisena varapuheenjohtajana, sekä 1987–1990 ensimmäisenä varapuheenjohtajana. Vuonna 1981 hän oli ehdolla SDP:n puoluesihteeriksi, mutta hävisi äänestyksessä Erkki Liikaselle.
Sosiaalineuvoksen arvonimi Valtoselle myönnettiin vuonna 1995.
Pietarin retki 1919
Kirjallisuutta

Mainio, Aleksi: ”Pommeja Pietariin – aktivistit ja sabotaasi vuosina 1918–1919”, Suomi, terrorismi, Supo : koira joka ei haukkunut. Miksi ja miten Suomi on välttynyt terroristien toiminnan leviämiseltä?.  (toim. Anssi Kullberg)  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-03910-3-7.
Ahti, Martti: Salaliiton ääriviivat : oikeistoradikalismi ja hyökkäävä idänpolitiikka 1918–1930.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Weilin + Göös, 1987.  ISBN 951-35415-2-5.
Sumusireeni

Nautofoni majakkalaiva Helsingin keulamastossa.
Sumusireeni on merenkulun turvalaite, jonka sovelluksia käytetään myös yleishälyttiminä. Ennen vuosituhannen vaihdetta sumusireenejä oli erityisen paljon majakoilla ja  majakkalaivoilla.
Varsinaisesti sumusireeniksi kutsutaan joko käsikäyttöistä kampikoneistolla toimivaa tai erillistä mekaanisella/sähköisellä voimanlähteellä toimivaa laitetta, jossa on yleensä lieriönmuotoiseen runkoon sijoitettu sarja siipipyöriä, jotka pyöriessään suurella nopeudella kehittävät korkean ujeltavan äänen. Laitteeseen liittyy aina kiinteänä osana koosta riippuvainen kaikusuppilo, joka vahvistaa ja kohdistaa äänen.
Sumusireenien tyyppejä > Höyrykäyttöinen sumutorvi

Harvinaisimpia sumumerkkilaitteita olivat höyryllä toimivat torvimalliset laitteet; niitä käytettiin ensisijaisesti majakkalaivoissa; maakäytössä vastaavia laitteita oli asennettu mm. Hangon Rautatien käyttämiin Baldwin A4 -vetureihin, joita ulkomuotonsa johdosta kutsuttiin Suomessa "Villin Lännen vetureiksi"; näistä vetureista sanottiin, että kun sellainen toitotti höyrysireenillään Riihimäen ratapihalla, ääni kuultiin Hausjärvellä asti.
Myös höyryvihellintä on käytetty jossain määrin sumumerkin antamiseen.
Sumusireenien tyyppejä > Paineilmasumutorvi eli tyfooni

Paineilmalla toimiva sumutorvi on puolestaan laite, jonka olennainen osa on ilmavirtauksella eli puhalluksella toimiva torvi; puhalluksen kehittää erillinen ilmanpuristin, ja sitä säädeltiin yleensä mekaanisella kellokoneistolla, joka oli säädetty esimerkiksi antamaan kuuden sekunnin puhallus puolen minuutin välein. Ilmanpuristinta käytti yleensä polttomoottori. Tätä laitteistoa kutsutaan nimellä tyfooni; siitä on kehitetty edelleen nykyaikaiset sähkömoottorilla toimivat paineilmatorvet.
Sumusireenien tyyppejä > Sähköinen sumutorvi eli nautofoni

Sähköisesti toimivaa sumusireeniä kutsutaan nautofoniksi; sen toiminta perustuu määrätyn taajuiseen sähkövirtaan, joka saa erityisrakenteiset metallilevyt värähtelemään tavalla, joka kehittää erittäin voimakkaan ja puhtaan ujeltavan äänen. Laitetta käytetään yhä palo- ja yleishälyttimenä; korkealle talojen katoille sijoitetut, ulkoasultaan sientä muistuttavat yleishälytyssireenit ja paloasemien yhteydessä olevat kiinteät hälytyslaitteet toimivat samalla periaatteella kuin nautofoni; suurin ero tyfooniin verrattuna on se, että kun nautofoni tai vastaava sähkösireeni sammutetaan, sen ääni hiipuu ennen loppumistaan, kun taas tyfoonin ääni katkeaa kuin leikattuna ilmavirran loppuessa.
Sumutorvi yhdistettynä radiomajakkaan

Majakoiden nautofonit oli kytketty radiomajakkaan: kun radiomajakan lähetys muuttui nopeaksi, alkoi sumusireenin pitkä huuto; näin laivassa voitiin laskea etäisyys majakkaan kun ääni kulkee 300 metriä sekunnissa; siten esim. kuuden sekunnin viive merkitsi 1800 metrin etäisyyttä sireeniin.
Järjestelmä poistui käytöstä yhtaikaa radiomajakoiden kanssa; viimeinen toiminut oli Marhällanin majakka jonka nautofoni oli kytketty yhteen Korsön radiomajakan kanssa.
Ulkomailla sumusireeniä käytetään edelleen; muun muassa Eddystonen majakassa on perinteinen nautofoni.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Whitby's old Lighthouse and Fog Horn and the History
Philip K. Dick -palkinto

| Philip K>  Dick -palkinto |
| --- | --- |
Palkinnon antaja:  Philadelphia Science Fiction Society
Ensimmäinen palkinto:  1982
Virallinen internet-sivu
Philip K. Dick -palkinto on vuosittai jaettava tieteiskirjallisuuden palkinto, joka jaetaan parhaalle alun perin pehmeäkantisena Yhdysvalloissa ilmestyneelle kirjalle. Palkinto on nimetty Philip K. Dickin mukaan ja sitä jakaa Philadelphia Science Fiction Society. Palkintoa on jaettu vuodesta 1982 alkaen.
Palkitut teokset

Vuosi siittaa teoksen julkaisuvuoteen.
1982: Rudy Rucker: Software
1983: Tim Powers: Anubiksen portit
1984: William Gibson: Neurovelho
1985: Tim Powers: Paheiden palatsi
1986: James P. Blaylock: Homonculus
1987: Patricia Geary: Strange Toys
1988: Paul J. McAuley: Four Hundred Billion Stars ja Rudy Rucker: Robojen poika
1989: Richard Paul Russo: Subterranean Gallery
1990: Pat Murphy: Points of Departure
1991: Ian McDonald: King of Morning, Queen of Day
1992: Richard Grant: Through the Heart
1993: John M. Ford: Growing Up Weightless, Jack Womack: Elvissey
1994: Robert Charles Wilson: Mysterium
1995: Bruce Bethke: Headcrash
1996: Stephen Baxter: The Time Ships
1997: Stepan Chapman: Troikka
1998: Geoff Ryman: 253: The Print Remix
1999: Stephen Baxter: Vacuum Diagrams
2000: Michael Marshall Smith: Only Forward
2001: Richard Paul Russo: Ship of Fools
2002: Carol Emshwiller: The Mount
2003: Richard Morgan: Muuntohiili
2004: Gwyneth Jones: Life
2005: M. M. Buckner: War Surf
2006: Chris Moriarty: Spin Control
2007: M. John Harrison: Nova Swing (suom.)
2008: Adam-Troy Castro: Emissaries From The Dead, David Walton: Terminal Mind
2009: C. L. Anderson: Bitter Angels
2010: Mark Hodder: The Strange Affair of Spring-Heeled Jack
2011: Simon Morden: Samuil Petrovitch -trilogia
2012: Brian Francis Slattery: Lost Everything
2013: Ben H. Winters: Countdown City
2014: Meg Elison: The Book of the Unnamed Midwife
2015: Ramez Naam: Apex
2016: Claudia Casper: The Mercy Journals
2017: Carrie Vaughn: Bannerless
2018: Audrey Schulman: Theory of Bastards
2019: Sarah  Pinsker: Sooner or Later Everything Falls Into the Sea: Stories
2020: Alison Stine: Road out of Winter
Lähde
Prandtlin luku

Prandtlin luku on dimensioton suure, joka approksimoi liikemäärän ja termisen diffuusion suhdetta. Se on ominainen kullekin aineelle (aineominaisuus) ja on voimakkaasti riippuvainen lämpötilasta. 
Prandtlin luku on määritelty
missä
\mu  = dynaaminen viskositeetti (kg/ms)
c_{p} = ominaislämpökapasiteetti (J/(kgK))
\lambda  = lämmönjohtavuus (W/(Km))
Prandtlin luku on nimetty saksalaisen fyysikon, Ludwig Prandtlin, mukaan. Lämmönsiirrossa Prandtlin luku kuvaa momentti- ja liikemäärärajakerrosten suhteellista paksuutta.
Pietarin sirkus

Pietarin sirkus
Pietarin sirkus on Venäjän vanhin toimiva sirkus Pietarissa. Sirkus avattiin 26. joulukuuta 1877. Sirkus kulki nimellä Cinizellin sirkus vuoteen 1919 saakka, jolloin se siirrettiin Venäjän valtion johdon alle kommunistisen vallankumouksen jälkeen. Sirkuksen alullepanija oli suuren italialaisen sirkusperheen Gaetano Ciniselli, joka toimi hevoskouluttajana. Nykyisin sirkusta kutsutaan Fontankan sirkukseksi, Bolšoin sirkukseksi [lähde? ] tai Pietarin sirkukseksi. Pietarin sirkus on venäläisen sirkustaiteen edelläkävijä. Se sijaitsee Nevan sivujoen Fontankan varrella osoitteessa Naberežnaja Fontanki 3 ja sen lähin metroasema on vihreän linjan Gostinyi Dvor. Sirkuksen lippujen hinnat vaihtelevat paikan mukaan 300 ruplasta 2 000 ruplaan. Alueella on myös maailman ensimmäinen sirkusmuseo, joka on avattu vuonna 1928.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pietarin sirkus Wikimedia Commonsissa
Sirkuksen englanninkielinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Sirkuksen venäjänkielinen sivusto
Sonnanjärvi

| Sonnanjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaaksossa
Kunnat:  Kouvola
Koordinaatit:  61°03′36″N, 26°35′27″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vuohijärven alue (14.91)
Järveen tulevat joet:  Kantokoski Jukajärvestä
Laskujoki:  Sonnanjoki Lintukymiin
Taajamat:  Nisus
Järvinumero:  14.911.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  70,9 m  
Pituus:  2,998 km  
Leveys:  985 m  
Rantaviiva:  9,35351 km  
Pinta-ala:  1,55675 km²  
Tilavuus:  0,0164395 km³  
Keskisyvyys:  10,56 m  
Suurin syvyys:  25,91 m  
Saaria:  ei saaria
 fiSonnanjärvi 
Sonnanjärvi on Kymenlaaksossa Kouvolassa Nisuksen ja Verlan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Sonnanjärven etäisyys Kouvolan keskustasta on 21 kilometriä pohjoisluoteeseen. Se on 2,7 kilometriä pitkä, 1,0 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 156 hehtaaria eli 1,6 neliökilometriä. Sen laaja järvenselkä on lounais-koillinen- suuntainen. Pajulahdenniemen takana sijaitsee muutaman hehtaarin laajuinen lahti, jonne Kattilakosken ja Kantokosken vedet laskevat. Muita niemiä ovat länsirannan Leponiemi, itärannan Talasniemi ja etelärannan Heisanniemi. Myös Heisanniemen suojassa on lahti, Pitkälahti. Uittimensaari, Vehkoluhdansaari ja Verkkosaari ovat nimestään huolimatta niemiä.
Sonnanjärven tilavuudeksi on mitattu 16,44 miljoonaa kuutiometriä eli 0,01644 kuutiokilometriä ja sen keskisyvyydeksi on määritetty 10,6 metriä. Noin kolmasosa Sonnanjärvestä on vähintään 15 metriä syvä ja järven lounaispäässä on laaja yli 20-metrinen syvännealue, jonka keskellä sijaitsee järven syvin kohta jossa on 25,9 metriä syvää .
Sonnanjärven rantaviivan pituus on 9,4 kilometriä. Järven luoteisrannikon korkeussuhteet ovat matalampia kuin kaakkoisrannikolla. Sen sijaan vedessä on järven pohja luoteisrannikolla nopeasti syvenevää. Kaakkoisrannikon korkein mäki on Läävänmäki, joka kohoaa yli 120 metrin korkeuteen mpy. eli noin 50 metrin korkeuteen vedenpinnasta. Läävänmäki näkyy hyvin järvelle. Järven rannikko on metsämaata ja rantaan on rakennettu runsaasti vapaa-ajan asuntoja ja muutamia kiinteitä asuntoja. Nisuksen kylä sijaitsee järven koillispään ja siihen laskevien koskien partaalla. Kantokosken ylittää yhdystie 14569, joka haarautuu Jaalaan meneväksi kylätieksi järven pohjoispuolella.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 julkaistussa Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitetaan ”Somanjärvi”. Järven rannoilla ei kartan mukaan ollut maatiloja, mutta Sonnanjoen niskalla sijaitsi vesimylly. Myllyn ohi kulki Jaalaan kautta kulkeva maantie. Vuonna 1940 julkaistussa Mäntyharjun seudun taloudellisessa kartassa näkyy muutama pieni peltopalsta, joka ulottuu rantaan saakka. Järvellä sijaitsee kuitenkin vain kaksi taloa ilman peltomaata. Nisuksen kylää ei ole piirretty karttaan. Laskujoen niskalla on edelleen myllyn karttamerkki. Järven nimi on kartassa nyt Sonnanjärvi. Esimerkiksi Nisuksen kylän puuttuminen voi olla karttavirhe, sillä vuoden 1965 peruskartassa siellä on peltomaata ja maataloja, joiden maat on lohkottu pieniksi tonteiksi ja niille rakennettu taloja. Taloista muodostuu yhdessä pieni ja tiivis asuinalue. Lisäksi myös järven rannoille ulottuu muutama peltopalsta ja sielläkin on rannikoita lohkottu vapaa-ajan asunnoille pikkutontteja. Järvellä on jo nyt kymmenkunta kesämökkiä.  Vielä tässä vaiheessa ovat Vehkoluhdansaari ja Uittimensaari aitoja saaria. Vuoden 1981 kartassa rantamökkejä on kymmeniä. Vehkoluhdansaari on kartassa maatunut mantereeseen kiinni ja Uittimensaareen on rakennettu tie.