stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wilhelm Müller
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilhelm Müller Wikimedia Commonsissa
Jäger, Hans-Wolf: Müller, Wilhelm. Neue Deutsche Biographie.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Friedrich Max Müller

Max Müller vuonna 1857. (Valokuva Lewis Carroll)
Friedrich Max Müller (6. joulukuuta 1823 Dessau – 28. lokakuuta 1900 Oxford) oli saksalais-englantilainen kielitieteilijä ja uskontotieteilijä. Hän kuuluu Intian kielten tutkimuksen uranuurtajiin ja vertailevan uskontotieteen perustajiin.
Max Müller oli runoilija Wilhelm Müllerin ja Adelheid Basedow'n kahdesta lapsesta nuorempi. Säveltäjä Carl Maria von Weber oli hänen kummisetänsä. Kun Max oli kolmivuotias, hänen isänsä kuoli.
Max opiskeli Leipzigin Nikolainkoulussa (Schola Nikolaitana) ja Leipzigin yliopistossa, jossa hänen oppiaineitaan olivat filologia ja filosofia. Hän jatkoi opintojaan Berliinissä lukuvuonna 1844–1845 ja Pariisissa vuonna 1845 ja perehtyi arabiaan, sanskritiin ja persiaan. Seuraavana vuonna hän muutti Isoon-Britanniaan tutkimaan Itä-Intian kauppakomppanian kokoelmissa olevia sanskritinkielisiä tekstejä. Ajan mittaan hänestä tuli yksi Britannian tärkeimpiä akateemisia Intian-asioiden kommentaattoreita.
Müller alkoi jo 1840-luvulla julkaista itämaisten tekstien käännöksiä, aluksi saksan kieleen ja sittemmin englannin kieleen. Näistä mainittakoon Hitopadeśa (Leipzig 1844), Kālidāsan Meghadūta (Königsberg 1847) ja Rigveda (Lontoo 1849–1874). Hän käytti ensimmäisenä sanskritista omaksuttua sanaa arjalainen (āryā) tarkoittamaan erästä indoeurooppalaista kieliryhmää, indoarjalaisia kieliä, mutta sittemmin sanalla alettiin tarkoittaa pohjoista herrarotua (mm. Arthur de Gobineau), ja se sai rasistista sävyä.
Max Müller oli vuodesta 1851 alkaen Oxfordin yliopiston Christ Churchin jäsen ja työskenteli luennoitsijana ja vuodesta 1854 alkaen kielitieteen professorina. Hän työskenteli myös Bodleiana-kirjaston kokoelmanhoitajana. Vuonna 1868 yliopistoon perustettiin vertailevan teologian professuuri, ja Müller nimitettiin viran ensimmäiseksi hoitajaksi.  Tämä herätti levottomuutta kristillisissä piireissä, koska tällaisen tutkimuksen arveltiin saattavan kristinuskon yleismaailmallisuuden kyseenalaiseksi.
Müller suhtautui mytologioihin antidarwinistisesti: myytit olivat eräänlaista esitiedettä kulttuurin kehityksessä, ja luonnonvoimat olivat vaikuttaneet varhaisimpien uskontojen kehitykseen.
Vuonna 1875 Müller luopui professuuristaan ja keskittyi julkaisemaan tieteellisiä tutkimuksia ja itämaisten pyhien tekstien käännöksiä. Hänen johdollaan julkaistiin 50-osainen Sacred Books of the East (1879–1910). Sarja sisältää hindulaisuuden, buddhalaisuuden, taolaisuuden, kungfutselaisuuden, zarathustralaisuuden, jainalaisuuden ja islamin keskeisimmät tekstit, osa Müllerin käännöksinä.
Max Müllerin puoliso oli Georgina Adelaide Müller. Heidän poikansa Wilhelm Max Müller (1867–1919) oli merkittävä orientalisti.
Teoksia

Letter to Chevalier Bunsen on the classification of the Turanian languages. London 1854
Deutsche Liebe. Aus den Papieren eines Fremdlings. Brockhaus, Leipzig 1857
Essay on comparative mythology. London 1858
History of ancient Sanskrit literature. London 1859
Lectures on the science of language 1–2. London 1861–64
Chips from a German workshop 1–4. London 1868–1875
Introduction to the science of Religion: Four Lectures. London 1873
Lectures on the origin and growth of religions as illustrated by the religions of India. London 1878
Selected essays 1–2. London 1881
India what can it teach us? London 1883
Science of Thought. London 1887
Natural Religion. London 1889
Physical Religion. London 1891
Anthropological Religion. London & New York 1892
Theosophy, or psychological Religion. London 1893
Contributions to the science of mythology 1–2. London 1897
Auld Lang Syne 1–2. London 1898.
The six systems of indian Philosophy. London 1899
My autobiography: A Fragment. New York 1901
The Life and Letters of the Right Honourable Friedrich Max Müller 1–2. London 1902.
Kirjallisuutta

Bosch, Lourens P. van den: Friedrich Max Müller: A Life Devoted to the Humanities. 2002.
Chaudhuri, Nirad C.: Friedrich Max Müller. Ein außergewöhnliches Gelehrtenleben im 19. Jahrhundert. Draupadi, Heidelberg 2008. ISBN 978-3-937603-28-5
Flügge, Manfred: Heinrich Schliemanns Weg nach Troja: Die Geschichte eines Mythomanen. Dtv, München 2001. ISBN 3-423-24292-2
Klimkeit, Hans-Joachim: Friedrich Max Müller (1823–1900). – Axel Michaels (toim.): Klassiker der Religionswissenschaft: von Friedrich Schleiermacher bis Mircea Eliade, s. 28–40 & 362–364. Beck, München 1997. ISBN 3-406-42813-4
Schlender, Friedemann: Traumflieger ohne Landeplatz: Max Müller – eine deutsche Legende in Indien. Vistas, Berlin 2000. ISBN 3-89158-284-6
Stone, Jon R. (toim.): The Essential Max Müller: On Language, Mythology, and Religion.  Palgrave, New York 2002. ISBN 978-0-312-29309-3
Aiheesta muualla

Jäger, Hans-Wolf: Müller, Friedrich Max. Neue Deutsche Biographie.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
George Frederic Wattsin muotokuva iäkkäästä Max Mülleristä.
Iro Haarla

Iro Haarla vuonna 2014.
Iro Helena Maaria Haarla-Krokfors (s. 7. marraskuuta 1956 Tampere) on suomalainen jazzpianisti, -harpisti, -kosketinsoittaja, säveltäjä ja yhtyeenjohtaja. Hän opiskeli pianonsoittoa ja säveltämistä Sibelius-Akatemiassa Helsingissä 1970-luvulla. Hän soitti puolisonsa Edward Vesalan yhtyeissä 1970-luvun loppupuolelta saakka ja toimi myös Vesalan musiikin sovittajana. Vesalan kuoltua 1999 Haarla aloitti soolouran. Hän on soittanut myös muun muassa RinneRadion ja UMO Jazz Orchestran kanssa. Haarlan nykyinen puoliso on basisti Ulf Krokfors.
Suomen Jazzliitto myönsi Haarlalle vuoden 2006 Yrjö-palkinnon. Musiikkiarkisto myönsi Haarlalle vuonna 2020 Suomen Jazzlegenda -palkinnon. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2020.
Diskografia

Juhani Aaltonen: Springbird (1979)
Edward Vesala: Neitsytmatka (1981)
Edward Vesala: Heavy Life (1980)
Edward Vesala – Arto Melleri: Mau-Mau (1982)
Edward Vesala: Bad Luck, Good Luck (1983)
Edward Vesala: Kullervo (1985)
Edward Vesala Sound & Fury: Lumi (1986)
Rinneradio: Rinne Radio (1988)
Edward Vesala Sound & Fury: Ode to the Death of Jazz (1989)
Vesala Klaani: Afrikan Tähdet (1989)
Edward Vesala Sound & Fury: Invisible Storm (1991)
Jimi Sumén: Paintbrush, Rock Penstemon (1991)
Edward Vesala Sound & Fury: Nordic Gallery (1994)
Pepa Päivinen: Saxigon (1997)
Iro Haarla – Pepa Päivinen Duo: Yarra, Yarra (2001)
Terje Isungset: Iceman Is (2001)
Rolling Thunder: Live in Japan (2002)
Meri Tiitola –cd (2003)
Tapani Rinne: Nectic (2003)
Uffe Krokfors – Iro Haarla Duo: The Heart of a Bird (2003)
Slowhill: Fennika (2005)
Iro Haarla – Ulf Krokfors: Penguin Beguine (2005)
Iro Haarla Quintet: Northbound (2005)
UMO with Juhani Aaltonen, Raoul Björkenheim & Iro Haarla: The Sky is Ruby (2007)
Juhani Aaltonen Quartet: Conclusions (2009)
Wimme: Mun (2010)
Iro Haarla Quintet: Vespers (2011)
Matti Johannes Koivu: Toisen maailman nimi (2011)
Iro Haarla Sextet: Kolibri (2013)
Juhani Aaltonen & Iro Haarla: Kirkastus (2015)
Iro Haarla Quintet & NorrlandsOperans Symfoniorkester: Ante Lucem  (2016)
Hot Heros feat. Iro Haarla: Vodjanoi (2020)
Iro Haarla Ouranos Ensemble: Under the Firmament (2024)
Aiheesta muualla

Iro Haarla elää musiikillista unelmaansa. Yle Areena.
Iro Haarla – biografia. Suomen Jazzliitto.
Iro Haarla radio-ohjelmassa Kuusi kuvaa, 8.7.2017 Yle
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Inhuk

Inhuk tai Inkhuk (ven. Инхук – Институт Художественной Культуры, "Taiteellisen kulttuurin instituutti") oli vuosina 1920–1924 toiminut neuvostoliittolainen taideoppilaitos. Wassily Kandinsky perusti Inhukin Moskovassa vuonna 1920. Kandinskyn tavoitteena oli tieteelliseen tutkimukseen perustuvan ideologisen ja teoreettisen taidenäkemyksen muodostaminen. Lähtökohtina olivat taiteen psykologiset vaikutukset ja esteettisen elämyksen subjektiivisuus. Kandinsky ehti kuitenkin johtaa oppilaitosta vain puoli vuotta, jonka jälkeen hän irtisanoutui kiistojen jälkeen. Instituutin uudeksi johtajaksi tuli Aleksei Babitšev. Hänen kaudellaan subjektiivisuuden ja psykologian tilalle tuli objektiivinen muotoanalyysi ja luonnontieteellinen konstruktivismin määrittely. Vuosina 1921–1924 Inhukia johtivat Osip Brik, Boris Arvatov ja Nikolai Tarabukin. Tuolloin luovuttiin teoretisoinnista ja tilalle tuli produktiotaide eli käytännölliset ja yhteiskunnallisesti hyödylliset taiteenalat arkkitehtuurista muotoiluun.
Indifferenssikäyrä

Jos henkilö yhtä mieluusti söisi omenan ja 3 banaania, 2 omenaa ja 2 banaania tai 3 omenaa ja banaanin, kaikki nuo yhdistelmät olisivat samalla indifferenssikäyrällä.
Indifferenssikäyrä I1 yhdistää suuremman määrän hyödykkeitä x ja y kuin indifferenssikäyrä I2.  Tyypillisesti kuluttujat haluavat mieluummin olla kauimpana origosta sijaitsevalla indifferenssikäyrällä.
Indifferenssikäyrä on taloustieteessä käytetty kuvaaja, joka osoittaa ne yhdistelmät kahta hyödykettä joita kuluttaja pitää saman arvoisina, ilman preferenssiä suuntaan tai toiseen.  Nimensä mukaisesti (indifference = välinpitämättömyys) samalla indifferenssikäyrällä olevat hyödykkeet ovat kuluttajalle samanarvoisia: kuluttajalle ei määritelmällisesti olisi mitään eroa millä indifferenssikäyrän pisteellä hänen omistamansa tuoteyhdistelmä on. Indifferenssikäyrä on yksi keskeisistä nykyaikaisen mikrotaloustieteellisen teorian osista: indifferenssikäyriin liittyvät ominaisuudet määrittelevät osaltaan kysyntään liittyvät ominaisuudet. Indifferenssikäyrän keskeinen sovellus liittyy taloudellisten toimijoiden valintojen analysoimiseen.
Mitä kauempana origosta indifferenssikäyrä sijaitsee, sitä enemmän tarkastelun alla olevia hyödykkeitä kyseisellä indifferenssikäyrällä on.  Tyypillisesti kuluttajien oletetaan mieluummin olevan sillä indifferenssikäyrällä, joka on kauimpana origosta.
Vaikka indifferenssikäyrä vertaileekin vain kahden hyödykkeen yhdistelmiä, voidaan indifferenssikäyriin perustuvaa tarkastelua laajentaa koskemaan tietyn hyödykkeen kulutusta suhteessa kaikkeen muuhun kulutukseen määrittelemällä toinen hyödyke niin sanotuksi komposiittihyödykkeeksi, eli kattamaan kuluttajan kaiken muun kulutuksen.  Tällä lähestymistavalla voidaan vastata kysymykseen "kuinka paljon kuluttaja on valmis luopumaan kaikesta muusta kulutuksestaan saadakseen yhden yksikön lisää hyödykettä X".
Indifferenssikäyriin perustuvan kuluttajan valinnan analysoinnin kehittivät Francis Ysidro Edgeworth, Vilfredo Pareto ja monet muut 1900-luvun alkupuolen taloustieteilijät.
Ominaisuuksia

Taloustieteessä oletetaan, että indifferenssikäyrillä on seuraavat ominaisuudet:
Indifferenssikäyrät ovat laskevia vasemmalta oikealle: laskevan rajahyödyn laki määrää, että hyödykkeen Y kysynnän kasvaessa hyödykkeen X kysynnän tulee laskea, jotta kuluttajan kokonaishyöty pysyy muuttumattomana.
Indifferenssikäyrät eivät risteä: kuluttaja tahtoo minä tahansa hetkenä enemmän tiettyä hyödykettä kuin vähemmän.
Indifferenssikäyrät ovat konvekseja: kun henkilöllä on vähemmän jotain hyödykettä, hän tarvitsee toista kompensoidakseen.
Mikä tahansa yhdistelmä hyödykkeitä on indifferenssikäyrällä.
Ominaisuuksia > Indifferenssikäyriin liittyvät oletukset

Edellä esitetyt indifferenssikäyrien ominaisuudet ovat seurausta seuraavista indifferenssikäyriin liittyvistä oletuksista:
Täydellisyys: kuluttajat tietävät omat preferenssinsä ja kykenevät valitsemaan minkä tahansa yhdistelmän. He tietävät pitävänsä enemmän jommastakummasta tai pitävänsä yhtä paljon molemmista.
Transitiivisuus: mikäli kuluttuja pitää hyödykeyhdistelmästä  A enemmän kuin yhdistelmästä B, ja yhdistelmästä B enemmän kuin yhdistelmästä C, hän pitää myös yhdistelmästä A enemmän kuin yhdistelmästä C.
Refleksiivisyys: kuluttaja on vähintään yhtä tyytyväinen mihin tahansa hyödykeyhdistelmään kuin tähän hyödykeyhdistelmään itseensä (tämä triviaali oletus varmistaa sen, että kaikki hyödykeyhdistelmät ovat ainakin yhdellä indifferenssikäyrällä).
Tyydyttämättömyys: kuluttaja haluaa aina mieluummin sellaisen hyödykeyhdistelmän, missä on enemmän jotain hyödykettä kun kuluttajan nykyisessä hyödykeyhdistelmässä.
Jatkuvuus: kuluttaja voi valita minkä tahansa määrän tuotetta. Esimerkiksi kuluttaja voi juoda desin tai kaksi desiä limonadia. Kuluttajaa ei rajoiteta valitsemaan joko kahta litraa tai ei yhtään.
Konveksisuus: hyödykeyhdistelmät, jonka kuluttaja haluaa mieluummin kuin hyödykeyhdistelmän A on konveksi joukko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Indifferenssikäyrä Wikimedia Commonsissa
Myhinkoski (koski)

| Myhinkoski |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Kunta:  Rautalampi
Koordinaatit:  62.52750°N, 26.77670°E
Joki:  Myhinjoki
Pituus:  150  m
Pudotuskorkeus:  1,1  m
Keskivirtaama:  1,9  m³/s
Myhinkoski on Pohjois-Savossa Rautalammilla Hanhitaipaleen Myhinkoskella sijaitseva noin 150 metriä pitkä koski. Se on Rautalammin reitin Myhin sivureitin lasku-uoma , joka alkaa Myhinjärvestä ja laskee Hankaveteen.
Yleistä

Myhinkoski alkaa Myhinjärven pohjoispäästä Myhinkosken kulmakunnassa. Koski alkaa jo ennen jokea ylittävää siltaa ja sen uomassa on heti kaksi reittiä. Koskessa on ilmeisesti ollut vesimylly, jonka toisena reittina toiminut kanava näkyy edelleen kartoissa. Koski virtaa lähes suoraan kohti pohjoista ja laskee hiljalleen levenevään lahden pohjukkaan. Koskelle muodostuu kartan mukaan noin 1,1 metrin pudotus. Vuonna 1977 julkaistussa Koski-inventoinnissa pudotukseksi ilmoitetaan 3,0 .
Luontoarvoja

Myhinkosken vasemman rannan kalastusoikeus kuuluu Pieksämäen Perhokalastajille ja oikean rannan oikeudet Rautalammin Perhokalastajille. Koskessa kalastamiseen myydään kalastuslupia myös ulkopuolisille. Tavoitelluin kala on taimen, jota myös istutetaan koskeen. Ei tiedetä tarkkaan, lisääntyykö taimen koskessa ja jos lisääntyy, niin mikä osuus villillä taimenella on saaliskaloista. Koskessa elää myös täplärapu.
Vesistösuhteita

Myhinkoski sijaitsee Kymijoen vesistöalueessa (14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jossa se muodostaa Myhinjärven valuma-alueen (14.718) pääuoman viimeisen osuuden.
Kosken yläpuolisen, Myhinjärven valuma-alueen, pinta-ala on 283,19 neliökilometriä ja sen järvisyys on 11,56 % . Kosken keskivirtaama on noin 1,9 kuutiometriä sekunnissa. Toisessa yhteydessä keskivirtaamaksi ilmoitetaan kuitenkin 2,5 kuutiometriä sekunnissa .
Historiaa

Myhinkoski on aikoinaan perattu tukinuiton helpottamiseksi, mutta vuonna 2007 koski ennallistettiin osana laajempaa kalatalouden hanketta.
Aiheesta muualla

Aslak, Mikko: Kävelyretki Rautalammin Myhinkoskelle paljasti niin kauniin paikan, ettei siitä voinut olla kirjoittamatta, 23.6.2019
Rautalammin reitti
Suontienselkä–Paasvesi
Pielavesi – Säviänvirran kanava – Haapajärvi – Pieksänjärvi
Iisvesi – Rasvanki – Virmasvesi – Hirvijärvi–Kallioselkä–Ahveninen–Suovu ‎
Nilakka – Kolun kanava – Äyskoski
Koskelovesi-Miekkavesi – Nokisenkoski – Niinivesi – Säynätsalmen kanava – Iisvesi
Kiesimä – Kerkonkosken kanava – Sonkari – Vesantojärvi – Kiesimän kanava – Neiturin kanava
Konnekoski – Hankavesi – Myhinkoski – Myhinjärvi
Konnevesi – Kellanvirta – Liesvesi – Vanginvesi – Korholankosket – Kynsivesi–Leivonvesi – Simunankoski – Kuusvesi
Armisvesi – Hankavesi – Kuuhankavesi – Venejoki
Lievestuoreenjärvi – Sahinjoki
Uurainen – Nurminen – Ahveninen
Tarvaalankoski – Saraavesi
Hankavesi
Myöstö

Myöstö (eli poistohehkutus tarkoittaa metallin lämpökäsittelyä, jolla metallista poistetaan työstön tai lämpökäsittelyn, varsinkin hitsauksen, aiheuttamat sisäiset jännitykset. Ellei myöstöä tehdä, kappale voi muuttua valmistusvaiheiden tai käytön aikana muodoltaan haitallisestikin.
Myötävaikutus vahinkoon

Myötävaikutus vahinkoon tarkoittaa, että vahingon kärsinyt henkilö on omilla toimillaan edistänyt vahingon syntyä tai ei ole huolehtinut varotoimista estääkseen vahingon tai pienentääkseen sitä. Vahingonkorvauslain (412/1974, 6:1) mukaan vahingonkorvausta voidaan pienentää tai evätä kokonaan, jos vahingon kärsinyt tai hänen puoleltaan on myötävaikutettu vahinkoon. Säännön tavoitteena on jakaa taloudelliset menetykset syyllisyyden perusteella. Henkilövahingot muodostavat kuitenkin poikkeuksen sääntöön. Liikennevakuutuslain (279/1959, 7 §) ja potilasvahinkolain (585/1986, 3 §) mukaan korvausta alennetaan tai se evätään vasta, kun henkilön myötävaikuttaminen on ollut törkeää. Myötävaikuttamisen arvioinnissa perustana on sellainen huolellisuus, jota ihmiseltä voidaan vaatia. Myötävaikuttamista on vahingon kärsineen oma tahallisuus tai tuottamus ja myös se, että hän on vastannut vahinkoon vaikuttaneista olosuhteista ankaran vastuun perusteella. Lisäksi myötävaikuttamisena pidetään varotoimien laiminlyöntiä ja vaaraan antautumista.
Indoiranilainen kantakieli

Indoiranilainen kantakieli eli kantaindoiraani on  kantaindoeuroopan indoiranilaisen haaran hypoteettinen, rekonstruoitu kantakieli, josta indoarjalaiset kielet, iranilaiset kielet sekä nuristanilaiset kielet ovat eriytyneet 2. vuosituhannen eaa. puoliväliin mennessä.
Kantaindoiraania puhunut väestö yhdistetään tavallisesti Andronovon kulttuurin varhaisvaiheeseen (2000-luvun loppupuoli eaa.)
Fonologia

Huomattavin vokaali-ilmiö oli kantaindoeuroopan *e, *o, *a -vokaalien neutraalistuminen pelkäksi [a]-vokaaliksi kaikissa fonologisissa ympäristöissä, millä oli huomattava vaikutus indieurooppalaisen ablaut-mekanismin toimivuuteen.
Kantaindoiraanin suhde muinaisiraaniin ja muinaisindoarjaan

| Kantaindoiraani | Muinaispersia (MP), Avesta (Av) | Muinaisindoarja |
| --- | --- | --- |
| *aĉva 'hevonen' | Av, MP aspa | aśva |
| *bhag- 'jakaa' | MP baj- (bāji 'vero') | bhaj-/bhag- |
| *bhrātr- 'veli' | MP brātar | bhrātar- |
| *bhūmī 'maa' | MP būmi | bhūmī |
| *martja 'kuolevainen' | MP martya | martya |
| *māsa 'kuu' | MP māha | māsa |
| *vāsara 'varhainen' | MP vāhara 'kevät' | vāsara 'aamu' |
| *arta 'totuus' | Av aša, MP arta | ṛta |
| *draugh- 'pettää' | Av druj, MP draug- | druh- |
| *sauma 'puristettu mehu' | Av haoma | soma |
Kirjallisuus

Anhava, Jaakko (1999) Maailman kielet ja kielikunnat. 2. painos. Gaudeamus. ISBN 951-662-734-X
Beekes, Robert Stephen Paul (1988) A Grammar of Gatha-Avestan. Leiden & New York: Brill.
Degener, Almuth (2003) The Nuristani languages. Indo-Iranian Languages and Peoples (toim. Nicholas Sims-Williams), 103-117. Oxford University Press. (Proceedings of the British Academy, 116.)
Gippert, Jost (2003) The Avestan language and its problems. Indo-Iranian Languages and Peoples (toim. Nicholas Sims-Williams), 165-187. Oxford University Press. (Proceedings of the British Academy, 116.)
Parpola, Asko (2003) From the dialects of Old Indo-Aryan to Proto-Indo-Aryan and Proto-Iranian. Indo-Iranian Languages and Peoples (toim. Nicholas Sims-Williams), 43-102. Oxford University Press. (Proceedings of the British Academy, 116.)
Alfred Emil Ingman

| Alfred Emil (A>  E.) Ingman.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1860 Karvia
Kuollut: 10. lokakuuta 1917 (57 vuotta) Vaasa
Ammatti:  kirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Alfred Emil (A. E.) Ingman (16. heinäkuuta 1860 Karvia – 10. lokakuuta 1917 Vaasa) oli suomalainen sotilas- ja vankilapappi ja nuortenkirjailija. Arkkipiispa ja pääministeri Lauri Ingman oli hänen veljensä. Hänen poikansa oli hiivakemisti, vuorineuvoksen arvonimen saanut Hubert Ingman.
Teokset

Ingmanin teokset ovat erähenkisiä seikkailukirjoja, mutta sisältävät myös fantasia-aineksia. Niistä on otettu useita painoksia eri nuortenkirjasarjoihin.
Rimpisuon usvapatsas, Kustannusoy Kirja 1915 – 3. p. kieliasun on korjannut Pentti Huovinen. WSOY, 1955. – SKS julkaisi teoksen alkuperäisessä kieliasussa 2007, painos sisältää Leena Kirstinän artikkelin: Taikuutta ja tiedettä, arvoituksia ja eräelämää. ISBN 978-951-746-871-8
Latvasaaren kuninkaan hovilinna, Kustannusoy Kirja, 1916 – 3. p. WSOY, 1957. kieliasun on korjannut Pentti Huovinen.
Kahden taalarin raha, Kustannusoy, Kirja 1917 – 3. p. WSOY, 1957 kieliasun on korjannut Pentti Huovinen.
Suursalon halli, eräkertomuskokoelma, Kustannusoy Kirja 1917 – Karisto, 1972
Seikkailuja saloilla ja vesillä. (Alfred Emil Ingmanin kootut teokset) Kustannusoy Kirja 1921, sisältää teokset Rimpisuon usvapatsas, Latvasaaren kuninkaan hovilinna, Kahden taalarin raha, Suursalon halli, Nalli, Jouluaatto lammikossa ja Paha käry.
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Alfred Emil (A. E.) Ingmanin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Hannu Marttila: Rimpisuon usvapatsas. Helsingin Sanomat 26.11.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Myyntiautomaatti

Myyntiautomaatteja
Myyntiautomaatti on kone, josta saa jotain tuotetta maksua vastaan. Automaatin myymät tuotteet voivat olla esimerkiksi makeisia, juomia tai savukkeita.
Varhaisimpia tunnettuja kolikoilla toimivia myyntiautomaatteja olivat noin vuonna 1615 Englannin kapakoihin tulleet tupakka-automaatit. Myyntiautomaatin ajatuksen esitti tosin jo ensimmäisellä vuosisadalla elänyt kreikkalainen Heron Aleksandrialainen.
Kirjallisuutta

Kerry Segrave: Vending Machines: An American Social History. McFarland, 2002. ISBN 978-0786413690
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Myyntiautomaatti Wikimedia Commonsissa
Mustikka

| Mustikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Alaheimo::  Vaccinioideae
Tribus::  Vaccinieae
Suku::  Puolukat Vaccinium
Laji::  myrtillus
Kaksiosainen nimi
 Vaccinium myrtillus  L. 
Katso myös
   Mustikka Wikispeciesissä   Mustikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustikka eli kangasmustikka (Vaccinium myrtillus) on puolukoiden (Vaccinium) sukuun kuuluva kanervakasvi (Ericaceae), joka tuottaa syötäviä marjoja.  Mustikka kasvaa tuoreissa kangasmetsissä ja muissa kosteissa metsissä Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa.
Mustikka kukkii toukokuusta heinäkuuhun, ja marjat kypsyvät yleensä heinäkuusta alkaen. Suomessa mustikka on toiseksi tärkein kaupallinen luonnonmarja.