Dominanttiseptimisointu
Luonne ja merkitys

Toisin kuin kolmi­soinnut, dominanttiseptimisointu on luonteeltaan riita­sointu eli dissonanssi. Siinä esiintyy dissonoiva intervalli toisaalta pohja­sävelen ja septimin, toisaalta myös terssin ja septimin välillä; viimeksi mainittu intervalli on vähennetty kvintti, joka soinnun eräissä käännöksissä vastaa yli­nouseva kvartti eli tritonus. Klassisen soinnutusopin mukaan tällaiset dissonoivat intervallit on purettava tiettyjen sääntöjen mukaan niin, että ne johtavat konsonoivaan sointuun.
Sävellajin dominantti­soinnulle ominaista on sen dynaaminen, tonaalista ja harmonista jännitystä luova luonne. Se pyrkii purkautumaan toonikasointuun, joka sen sijaan on luonteeltaan staattinen ja pysäyttävä ja johon sävellykset ja niiden osat tyypillisesti päättyvätkin. Dominanttiseptimisointu esiintyykin toonika­soinnun edellä myös kadensseissa.lähde?
Dominanttiseptimisoinnun terssi on sävel­lajin johtosävel, jolla on voimakas taipumus edetä perus­säveleen eli toonikaan. Esimerkiksi C-duurin dominanttiseptimisointu on G7, jonka terssi, H, on C-duurin johto­sävel. Myös soinnun septimillä on erään­lainen ylä­johto­sävelen luonne, sillä se johtaa sitä puoli­askelen verran alempana olevaan asteikon kolmanteen säveleen (edellä mainitussa soinnussa septimi on F, joka siis johtaa duuri­asteikon kolmanteen säveleen, E:hen). Tämä yhdessä sen kanssa, että jo dominanttikolmisoinnulla on pyrkimys purkautua toonikasointuun, on johtanut siihen, että dominanttiseptimisointu ja sitä seuraava toonika­sointu yhdessä muodostavat luontevan lopukkeen, joka säännöllisesti esiintyy sävellyksen tai sen osan lopussa. Tämä alkuperäinen käyttö­tapa on toisaalta tehnyt mahdolliseksi harhauttaa kuulijaa harhalopukkeen avulla, jossa dominanttiseptimisointua seuraakin poikkeuksellisesti sävel­lajin kuudennen asteen sointu. Dominanttiseptimisointu voi esiintyä myös osana kvinttiympyrän mukaisesti etenevää sointu­kulkua (VI – II – V – I), jossa sitä edeltää supertoonikan sointu. Tämä on yleistä muun muassa jazzpianomusiikissa.lähde?
Rock- ja muussakin populaarimusiikissa sointu­kulku noudattaa usein niin sanottua blueskaavaa. Tällöin sävellajin V asteen sointu on lähes aina dominanttiseptimisointu, toisin sanoen duuri­kolmi­sointu, johon on lisätty pieni septimi, ja usein myös IV asteen sointuun lisätään pieni septimi, kun taas toonika- eli I asteen sointu on useimmiten pelkkä duuri­kolmi­sointu. Tyypillisiä esi­merkkejä ovat Bill Haleyn "Rock Around the Clock" ja Chuck Berryn "Fanny Mae". Sitä vastoin esimerkiksi Chuck Berryn kappaleessa "Back in the U.S.A" ja Loggins and Messinan kappaleessa "Your Mama Don't Dance" toonika­sointuunkin on lisätty pieni septimi. Tämä olikin yleistä rock­musiikin ensimmäisten 15 vuoden aikana, mutta kuulostaa nykyisin jossakin määrin "retro­spektiiviseltä". Muita esimerkkejä kappaleista, joissa toonika­sointuun on lisätty pieni septimi, ovat Little Richardin "Lucille", Beatlesien "I Saw Her Standing There", Harry Nilssonin "Coconut", Jim Crocen "You Don't Mess Around With Jim" ja The Drifters -yhtyeen "On Broadway". Chuck Berryn kappaleessa "Rock and Roll Music" esiintyy dominanttiseptimisoinnun kaltainen sointu sekä sävellajin I, IV että V asteen sointuna.