stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen koripallomaajoukkue
Historia > 1990-luku: Selviytyminen Kreikan EM-kilpailuihin

Vähäisen menestyksen myötä Henrik Dettmann hankittiin maajoukkueen päävalmentajaksi vuonna 1991. Ensimmäisessä karsintaturnauksessa Suomi saavutti loppuottelupaikan ja voitti ratkaisevassa ottelussa Englannin. Jatkokarsinnoissa Suomi voitti Venäjän, Ukrainan kahdesti sekä Bosnia ja Hertsegovinan kotona. Kun Venäjä voitti Bosnia ja Hertsegovinan, Suomen kisapaikka varmistui. Itse kisoissa Suomi hävisi kaikki alkulohkon pelinsä. Tiukimman pelin maa hävisi kahdella pisteellä Turkille. Pettymys kotimaassa olikin suuri Suomen jäätyä voitoitta, vaikka maan jatkoonpääsyä pidettiin epätodennäköisenä. Dettmann lopetti maajoukkueen valmentamisen vuonna 1997, jolloin hän siirtyi Saksan maajoukkueen päävalmentajaksi.
Historia > 2000-luku: Nousu B-divisioonasta

Vuonna 2003 FIBA teki uudistuksen, jolla Euroopan maajoukkueet jaettiin A- ja B-divisioonaan. Tämän myötä EM-karsinnat tulisivat toimimaan olympiakarsintoina. Tämän seurauksena Suomi putosi B-divisioonaan vuosiksi 2005–2007. Syyskuussa 2007 maajoukkue onnistui nousemaan takaisin A-divisioonaan voitettuaan ratkaisevassa nousuottelussa Romanian luvuin 111–61. Nousun myötä Suomi pääsi EM-karsintoihin. Karsintojen alkulohkossa Suomi sijoittui neljänneksi ja pääsi lisäkarsintoihin. Jatkokarsinnoissa Suomi joutui samaan lohkoon Ranskan ja Italian kanssa. Maa hävisi kaksi ensimmäistä ottelua, mutta voitti kaksi viimeistä ja sijoittui lohkon toiseksi ennen Italiaa.
Historia > 2010-luku: Paluu EM-kilpailuihin ja pääsy MM-kilpailuihin

Karsinnoissa vuoden 2011 EM-kilpailuihin Suomi arvottiin samaan lohkoon Montenegron, Latvian, Italian ja Israelin kanssa. Suomen joukkue kärsi loukkaantumisista ja voitti vain yhden ottelun. Koska vuoden 2011 EM-kilpailut päätettiin laajentaa 24-joukkueiseksi, avautui Suomelle mahdollisuus päästä jatkokarsinnan kautta arvokilpailuihin. Jatkokarsinnoissa Suomi voitti kaikki neljä peliään ja selviytyi EM-kilpailuihin. EM-kilpailuissa Suomi sijoittui alkulohkonsa kolmanneksi ja eteni jatkolohkoihin. Jatkolohkon viimeisessä pelissä Suomi sai vastaansa Slovenian, jonka voittamalla Suomi olisi edennyt puolivälieriin, mutta ottelu päättyi Slovenian 67–60-voittoon.
Vuoden 2013 EM-kilpailuissa Suomi sijoittui alkulohkossaan toiseksi voitettuaan Turkin, Ruotsin, Venäjän ja Kreikan sekä hävittyään Italialle. Jatkosarjassa Suomi hävisi Kroatialle lukemin 88–63 ja Espanjalle 82–56. Viimeisessä ottelussaan Suomi voitti Slovenian 92–76, mutta ei päässyt pudotuspeleihin. Voitto Venäjästä EM-kilpailujen alkulohkossa toi Suomen maajoukkueelle toisen sijan kilpailussa Suomen Urheilugaalan Vuoden sykähdyttävimmästä hetkestä. Yleisöäänestyksessä 24 prosenttia äänistä annettiin Susijengin saavutukselle, mikä oli kolme prosenttiyksikköä vähemmän kuin äänestyksen voittajalla.
Pian EM-kisojen jälkeen Suomi päätti hakea villiä korttia vuoden 2014 MM-kilpailuihin. Helmikuussa 2014 FIBA myönsi Suomelle paikan MM-kilpailuihin, joissa maa ei ollut koskaan aiemmin pelannut. Espanjan MM-kilpailuissa 2014 Suomi hävisi avausottelussaan Yhdysvalloille pistein 55–114. Toisessa ottelussa Suomi voitti Ukrainan 81–76. Tämän jälkeen Suomi hävisi Dominikaaniselle tasavallalle pistein 68–74, Turkille jatkoajalla 73–77 ja Uudelle-Seelannille 65–67.  Suomi jäi alkulohkossaan viimeiseksi ja sijoittui 24 maan vertailussa 22:nneksi.
Vuoden 2015 EM-kilpailuissa Suomi voitti alkulohkossa Venäjän sekä Bosnia ja Hertsegovinan, mutta hävisi Ranskalle, Israelille ja Puolalle sijoittuen lohkossa neljänneksi. Neljännesvälierässä Suomi hävisi Serbialle pistein 81–94. Suomen lopullinen sijoitus oli kuudestoista.
Vuoden 2017 EM-kilpailuihin Suomi osallistui isäntämaana Romanian, Israelin ja Turkin ohella. Helsingissä pelatussa alkulohkossa Suomi kukisti Ranskan jatkoajalla pistein 86–84, Puolan niin ikään jatkoajalla 90–87, Kreikan 89–77 ja Islannin 83–79. Ainoan tappionsa se koki turnauksen lopulliselle voittajalle Slovenialle pistein 78–81. Istanbulissa pelatussa neljännesvälierässä Suomi hävisi Italialle 57–70, ja sijoittui EM-kilpailuissa lopulta 11:nneksi.
Kotiareena

Suomen maajoukkueen pääasiallisena kotiareenana on toiminut vuodesta 2018 lähtien Espoo Metro Areena. Areenan katsojakapasiteetti on alle 7000 katsojaa. Espoon lisäksi maajoukkue on pelannut otteluita Helsingin jäähallissa, Nokia Arenalla ja Helsinki-hallissa. 1990-luvulla maajoukkue käytti Helsingin urheilutaloa pelipaikkanaan ja 2000-luvun alussa LänsiAuto Areenaa. Suomen maajoukkueen katsojaennätys ja samalla koko suomalaisen koripallon on vähän yli 13 000 katsojaa. Tämä saavutettiin harjoitusottelussa, Nokia Arenalla Liettuaa vastaan .
Tunnukset

Maajoukkueen tunnusvärit ovat sininen ja valkoinen. Joukkueen pelipaidoissa on siniset raidat kyljissä. Maajoukkueen pelipaidoissa on FIBA:n sekä Adidaksen logot. Vuodesta 2016 lähtien pelipaidoissa on ollut pääsponsori PostNordin logo.
Vuodesta 2002 lähtien kaikkien Suomen maajoukkueiden tunnuksena on toiminut susi. Tällä halutaan korostaa toiminnan suomalaisuutta, urheilullisuutta, sisukkuutta sekä iloisuutta.
Susijengin sisääntulobiisinä soitetaan Daruden Sandstorm ja alkuverryttelylauluna soi Susijengi 2.0 biisi.
Pelaajat ja valmentajat > Nykyinen kokoonpano

Vuonna 2022 miesten maajoukkueeseen kuului 28 vuosina 1984–2004 syntynyttä pelaajaa.
Pelaajat ja valmentajat > Haastajamaajoukkue

Suomen miesten haastajamaajoukkueen tehtävä on toimia varsinaiseen maajoukkueeseen pelaajia valmentavana joukkueena. Haastajajoukkueen otteluohjelmaan kuuluvat joka toinen vuosi järjestettävät universiadit ja maaottelut muiden maiden haastajamaajoukkueita vastaan.
Vuonna 2022 haastajamaajoukkueeseen kuului 15 vuosina 1997–2004 syntynyttä pelaajaa.
Pelaajat ja valmentajat > Suomen maajoukkueen päävalmentajat

Maajoukkueen ensimmäinen valmentaja oli virolainen Alois Suurna, joka toimi Suomen pelaajavalmentajana vuoden 1939 EM-kilpailuissa. Vasta vuonna 1950 maajoukkueeseen tuli varsinainen päävalmentaja, kun Keijo Viianen hankittiin joukkueen päävalmentajaksi. Eniten maajoukkueotteluja valmentajista on maajoukkuetta vuodesta 2004 lähtien valmentaneella Henrik Dettmannilla, joka elokuuhun 2016 mennessä on valmentanut maajoukkuetta 250 ottelussa.
| Valmentaja | Vuodet | Ottelut | Voitot | Tappiot | Voittoprosentti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alois Suurna | 1939 | 7 | 0 | 7 | 0,0 % |
|  Keijo Viianen | 1950 | 6 | 2 | 4 | 33,3 % |
|  Eino Ojanen | 1951–1952 1953–1955 | 34 | 20 | 14 | 58,8 % |
|  Matti Simola | 1952 | 4 | 1 | 3 | 25,0 % |
|  Kalevi Tuominen | 1955–1969 | 196 | 107 | 89 | 54,6 % |
| / Robert Petersen | 1969–1972 1973–1982 | 234 | 97 | 136 | 41,6 % |
|  Kauko Jämsén | 1972–1973 | 17 | 6 | 11 | 35,2 % |
|  Kari Liimo | 1982–1984 | 47 | 17 | 30 | 36,2 % |
|  Eero Saarinen | 1984–1991 | 92 | 41 | 51 | 44,6 % |
|  Aaron McCarthy | 1997–2001 | 31 | 17 | 14 | 54,8 % |
|  Ari Tammivaara | 2001–2003 | 30 | 14 | 16 | 46,7 % |
|  Tomi Kaminen | 2005 | 3 | 2 | 1 | 66,7 % |
|  Pekka Salminen | 2008 | 1 | 1 | 0 | 100 % |
|  Henrik Dettmann | 1992–1997 2004–2022 | 195 | 100 | 95 | 51,3 % |
Lassi Tuovi 2022
Päivitetty 4. elokuuta 2012.
Pelaajat ja valmentajat > Pelaajaennätykset

Suomen miesten maajoukkueessa eniten pisteitä on tehnyt Kari Liimo.  Maajoukkueen ottelukohtainen piste-ennätys on 43 pistettä, jonka teki Lauri Markkanen syyskuussa 2022. Aikaisempi piste-ennätys oli 42 pistettä, johon olivat yltäneet Timo Lampén, Kari-Pekka Klinga, Hanno Möttölä ja Lauri Markkanen.
Aktiiviset pelaajat vihreällä. Tilastot päivitetty 24.9.2024
Turnaushistoria

Vuoteen 1961 asti EM-kilpailuihin pystyi ilmoittautumaan jokainen maa. Tämä johti siihen, että EM-turnauksen osallistujamäärä kasvoi liian suureksi. Lopulta lopputurnaukseen osallistuvien maiden määrä rajattiin kuuteentoista. Ensimmäistä kertaa rajoitusta käytettiin vuoden 1963 EM-kilpailuissa.
Turnaushistoria > MM-kilpailut

2014: 22.
2023: 21.
Turnaushistoria > EM-kilpailut

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  1939: 8.  1951: 9.  1953: 12.  1955: 10.  1957: 11.  1959: 13.  1961: 14. |   |  1963: 14.  1965: 12.  1967: 6.  1977: 10.  1995: 14.  2011: 9.  2013: 9. |   |  2015: 16.  2017: 11.  2022: 7.  2025: |
Turnaushistoria > Olympialaiset

1952: 15.
1964: 11.
Kirjallisuutta

Wickström, Mika & Taatila, Hippo: Susijengi. Pohjolan perukoilta Euroopan huipulle.  Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-8229-8
Aiheesta muualla

Suomen Koripalloliitto.
FIBA Europe. (englanniksi)
Eurobasket.com. (englanniksi)
FIBA Europen maajoukkueet
Alankomaat | Albania | Andorra | Armenia | Azerbaidžan | Belgia | Bosnia ja Hertsegovina | Bulgaria | Englanti | Espanja | Georgia | Irlanti | Islanti | Israel | Italia | Itävalta | Kreikka | Kroatia | Kypros | Latvia | Liettua | Luxemburg | Malta | Moldova | Montenegro | Norja | Pohjois-Irlanti | Pohjois-Makedonia  |  Portugali | Puola | Ranska | Romania | Ruotsi | Saksa | San Marino | Skotlanti | Serbia | Slovakia | Slovenia | Suomi | Sveitsi | Tanska | Tšekki | Turkki | Ukraina | Unkari | Wales | Valko-Venäjä | Venäjä | Viro | Yhdistynyt kuningaskunta
Entisiä joukkueita: DDR | Jugoslavia | Neuvostoliitto | Tšekkoslovakia
| n k  Suomen maajoukkueet |
| --- | --- |
 Amerikkalainen jalkapallo M  N  Baseball  Beach volley M  N  Cheerleading  Curling  Futsal M  N  Haavipallo M  N  Hiihto M  N  Jalkapallo M  N  Beachfutis  Jääkiekko M  N  Jääpallo M  N  Koripallo M  N  Kriketti M  M  Käsipallo M  N  Maahockey  Ringette  Lentopallo M  N  Purjehdus  Ratsastus  Rugby union M  N  Rullakiekko M  N  Rullalautailu  Salibandy M  N  Softball  Sulkapallo  Squash  Tennis M  N  Uinti  Vesipallo 
Vuoden 1939 EM-kilpailuiden joukkue.
Suomi–Meksiko vuoden 1952 olympialaisissa. Kuvassa Suomen maajoukkueen jäsenistä Raimo Lindholm (5) ja Timo Suviranta (6).
Suomen koripallojoukkue Tokion vuoden 1964 olympialaisissa. Joukkue sijoittui olympiaturnauksessa 11:ksi.
Suomi–Montenegro vuonna 2010.
Suomen maajoukkue vuoden 2017 EM-kilpailuissa
Gerald Lee Jr. maajoukkuepaidassa.
Maajoukkueen vuoden 2012 kapteeni Teemu Rannikko.
Hanno Möttölä on viimeisimpänä saavuttanut 1 500 pisteen rajan.
Oulaisten Huima

Oulaisten Huima ry on Oulaisissa toimiva urheiluseura, joka on perustettu vuonna 1909. Seura toimii yleisseurana ja sen lajivalikoimassa ovat hiihto, jalkapallo, lentopallo, painonnosto, pesäpallo, suunnistus ja yleisurheilu.
Jalkapallo

OuHun miesten joukkue pelasi jalkapalloa kaudella 2021 Länsi-Suomen Keski-Pohjanmaan Kutosessa. .
Pesäpallo

Naisten joukkue pelasi kaudella 2021 Suomensarjan pohjoislohkossa.
. Miesten joukkue pelasi maakuntasarjassa.
| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
D-tytöt: 
| D-tytöt |  Pronssia | 2023 | 1 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 1 |  |
Aiheesta muualla

Kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Nortonin menetelmä

Nortonin teoreeman mukaisesti kuormavastuksen  \scriptstyle R_{L} kannalta mikä tahansa tehonlähteitä ja vastuksia sisältävä piiri voidaan korvata rinnan kytketyllä Nortonin virtalähteellä  \scriptstyle I_{N} ja vastuksella  \scriptstyle R_{N}.
Nortonin menetelmää käytetään tasa- tai vaihtosähkössä virtapiirin yksittäisen vastuksen tai impedanssin virran selvittämiseen.  Menetelmä on kolmivaiheinen ja muistuttaa Theveninin laskentamenetelmää.
Nortonin teoreema

Nortonin teoreeman mukaan mikä tahansa kaksinapainen resistansseista ja jännite- ja virtalähteistä koostuva piirielementti on sähköisesti ekvivalentti ideaaliselle virtalähteelle, jonka rinnalle on kytketty vastus. Teoreema pätee myös yksitaajuisille lineaarisille vaihtovirtajärjestelmille. Nortonin sijaiskytkentä on prototyyppipiiri, jota käytetään esittämään virtageneraattoria tai paristoa. Piiri koostuu ideaalisesta virtageneraattorista, jonka rinnalle on kytketty ideaalinen vastus.
Bell Labsin insinööri Edward Lawry Norton (1898–1983) julkaisi teoreeman vuonna 1926.
Laskuesimerkki

Määritetään kuvan virtapiirin impedanssin  {\bar {Z}}_{3} virta Nortonin laskentamenetelmällä.
Vaihe 1. Oikosuljetaan  {\bar {Z}}_{3} ja lasketaan ko. virtapiirin kohtaan syntyvä oikosulkuvirta.  {\bar {I}}_{0}
Oikosulkuvirta  {\bar {I}}_{0} voidaan laskea usealla eri laskentamenetelmällä, mutta seuraavassa esimerkissä käytetään silmukkamenetelmää.
{\bar {E}}_{1}={\bar {I}}_{A}\cdot ({\bar {Z}}_{1}+{\bar {Z}}_{2})-{\bar {I}}_{B}\cdot {\bar {Z}}_{2}
-{\bar {E}}_{3}=-{\bar {I}}_{A}\cdot {\bar {Z}}_{2}+{\bar {I}}_{B}\cdot {\bar {Z}}_{2}
{\bar {I}}_{B}\Rightarrow {\bar {I}}_{0}
Vaihe 2. Ratkaistaan virtapiirin kokonaisimpedanssi  {\bar {Z}}_{0}, impedanssi  {\bar {Z}}_{3}:n poistamisen jälkeen.
Vaihe 3. Muodostetaan Nortonin virtalähde  {\bar {Z}}_{3}:n virran laskemiseksi.
Tasavirralla laskettaessa pätee.
{I}_{3}={{1 \over {R}_{0}} \over {1 \over {R}_{0}}+{1 \over {R}_{3}}}\cdot {I}_{0}
Vaihtovirralla laskettaessa pätee.
{\bar {I}}_{3}={{\bar {Z}}_{0} \over {\bar {Z}}_{0}+{\bar {Z}}_{3}}\cdot {\bar {I}}_{0}
Muita virtapiirien laskentamenetelmiä

Tähtipistepotentiaalimenetelmä
Theveninin menetelmä
Kirchhoffin laskentamenetelmä
Silmukkamenetelmä
Solmumenetelmä
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Kimmo Silvonen: Elektroniikka ja sähkötekniikka.  Otatieto, 2018.  ISBN 978-951-672-377-1
Kansainvälinen humanitaarinen tapaoikeus

Kansainvälinen humanitaarinen tapaoikeus on niin sanottua 'kirjoittamatonta oikeutta', joka sitoo kansainvälistä oikeuskäsittelyä. Kirjoittamattoman oikeuden lisäksi valtioita sitoo kansainväliset sopimukset. Tapaoikeutta voidaan soveltaa sotaoikeudessa, kuten sopimuksiin perustuvaa lakia .
Pauliina Feodoroff

Pauliina Feodoroff (s. 1977 Inari) on kolttasaamelainen elokuvaohjaaja, teatteriohjaaja ja käsikirjoittaja, jonka tuotannossa teatteri ja elokuva yhdistyvät usein ympäristönsuojelun teemoihin.
Feodoroff on valmistunut Teatterikorkeakoulun ohjauksen ja dramaturgian koulutusohjelmasta vuonna 2002. Hänen esikoiselokuvansa Non Profit sai ensi-iltansa Skábmagovat – Kaamoksen kuvat -festivaalilla Inarissa tammikuussa 2007. Viidestä tutkijanaisesta kertova fiktiivinen elokuva pohti ekologian ja huipputekniikan kytköstä. Elokuvan kymmenen vuotta kestänyt tuotantoprosessi toteutettiin Suomenkin oloissa poikkeuksellisen pienellä, vain runsaan 20 000 euron budjetilla. Non Profit on myös kaikkien aikojen ensimmäinen kolttasaamelainen elokuva, ja yksi Suomen ensimmäisistä pitkistä indie-elokuvista.
Syntyperältään kolttasaamelainen Feodoroff on esiintynyt aktiivisesti saamelaiskulttuurin ja saamelaisten oikeuksien puolestapuhujana. Hän toimi kaksivuotiskauden 2007–2008 Saamelaisneuvoston puheenjohtajana, ja on ylläpitänyt keskustelua saamelaisten oikeuksista myös taiteellisella työllään. Vuoden 2022 Venetsian biennaalin Sámi-paviljongissa ensiesitetty Matriarkaatti-esitys käsitteli pohjoisten metsien hakkuun seurauksia luonnon monimuotoisuudelle ja saamelaisen elämäntavalle. Vuonna 2017 Trondheimissa esitettiin Feodoroffin ohjaama dokumentaariseen teatterityöskentelyyn perustunut esitys CO2lonialNATION. Samana vuonna Feodoroff kuratoi Baltic Circle -tapahtumaan Ensimmäiset kansat -elokuvanäytöksen.
Feodoroff aloitti vuoden 2009 alussa Teatteri Takomon taiteellisena johtajana yhdessä Milja Sarkolan kanssa. Hän on toiminut myös teatteriryhmä Rospuutossa.
Suomen arvostelijain liitto palkitsi Feodoroffin vuonna 2007 Kritiikin kannukset -palkinnolla Non Profit -elokuvasta. Vuonna 2022 hänelle myönnettiin monitaiteen valtionpalkinto. Vuonna 2023 Feodoroff oli ehdolla myös Vuoden kulttuuripersoona -tunnustuksen saajaksi.
Aiheesta muualla

Pauliina Feodoroffin esittelysivu ja videomuotokuva Office for Contemporary Art Norwayn verkkosivuilla.
| n k Kritiikin Kannusten saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962 Jorma Panula  1963 Ralf Långbacka  1964 Kari Rydman  1965 Eino Säisä  1966 Risto Jarva  1967 Kalle Holmberg & Kari Liila  1968 Kimmo Pyykkö  1969 Timo Bergholm 
1970-luku:  1970 Jouko Turkka  1971 Iso mies ja keijukainen -levytyöryhmä  1972 Lasse Naukkarinen  1973 Ilpo Saastamoinen  1974 Riitta Nelimarkka  1975 Pekka Milonoff  1976 Ulrika Hallberg  1977 Timo Linnasalo  1978 Arto af Hällström  1979 Eurooppalainen Odysseia -kuunnelmatyöryhmä 
1980-luku:  1980  Pentti Sammallahti  1981 Marjatta Tapiola  1982 Jouni Kaipainen  1983 Kari Väänänen  1984 Olli Jalonen  1985 Maaria Wirkkala  1986 Kari Kriikku  1987 Juhani Liimatainen  1988 Mox Mäkelä  1989 Sami Toivonen 
1990-luku:  1990 Rahkonen-radioteostyöryhmä  1991 Marjatta Oja  1992 Julia Vuori  1993 tanssiryhmä Suomussalmi  1994 Martti Suosalo  1995 Juha Lehtola  1996 Susanna Helke &  Virpi Suutari  1997 Jukka-Pekka Pajunen  1998 Håkan Wikman  1999 Tuomas Kantelinen 
2000-luku:  2000 Sándor Vály  2001 Johanna Venho  2002 Salla Tykkä  2003 U-Street All Stars  2004 Ville Tietäväinen  2005 Taito Hoffrén  2006 Anna Krogerus  2007 Pauliina Feodoroff  2008 Eeva Muilu  2009 Jukka-Pekka Valkeapää 
2010-luku:  2010 Timo Harju  2011 Merja Pöyhönen  2012 Selina Anttinen & Vesa Oiva  2013 Linda Fredriksson  2014 Elina Pirinen  2015 Ima Iduozee  2016 Suohpanterror  2017 Maija Kauhanen  2018 Honkasalo–Niemi–Virtanen  2019 Ilja Lehtinen 
2020-luku:  2020 Juliana Hyrri  2021 Emilia Hoving  2022 Hanna Bergholm & Ilja Rautsi  2023 Jonnakaisa Risto 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Oleksandr Mah’ov

| Oleksandr Mah’ov> Олександр Махов |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. huhtikuuta 1986 Luhansk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 4. huhtikuuta 2022 (35 vuotta) Dovhenke, Harkovan alue, Ukraina
Kansalaisuus:   Ukraina
Ammatti:  toimittaja, sotakirjeenvaihtaja ja sotilas
Puoliso:  Anastasija Blyštšyk
Lapset:  Vladyslav
Muut tiedot
Lempinimet:  Žurnalist (Журналіст)
Koulutus: Itä-Ukrainan kansallinen yliopisto
Tunnustukset:  Urhoollisuuden ritarikunta (Ukraina)
Oleksandr Volodymyrovytš Mah’ov (ukr. Олександр Володимирович Махов; s. 17. huhtikuuta 1986 Luhansk – 4. toukokuuta 2022 Dovhenke, Harkovan alue) oli ukrainalainen toimittaja, sotakirjeenvaihtaja ja sotilas.
Mah’ov taisteli Itä-Ukrainan sodassa sen alkamisen jälkeen vuonna 2014 ja oli ensimmäinen toimittaja, joka kävi raportoimassa Ukrainan Etelämantereen Vernadskin tutkimusasemalta vuonna 2017. Hänen työtoverinsa yrittivät turhaan suostutella häntä, ettei hän lähtisi rintamalle sotakirjeenvaihtajaksi, kun Venäjän hyökkäys alkoi. Mah’ov oli kahdeksas toimittaja, joka kuoli sen jälkeen kun Venäjän hyökkäys Ukrainaan alkoi 24. helmikuuta 2022.
Elämä ja ura

Mah’ov valmistui Itä-Ukrainan kansallisesta yliopistosta toimittajan tutkinnolla. Hän työskenteli Luhanskin alueellisella televisiokanavalla, sekä Ukraine 24:n ja Dom-televisiokanavien kirjeenvaihtajana (2021-2022). Hän uutisoi sota-alueelta ja isännöi ”Viiskkor” -podcastia.
Vuonna 2015 hänet kutsuttiin palvelukseen, ja hän palveli ilmatorjunta- ja konekivääriampujana 57. moottoroidussa prikaatissa. Hän taisteli Horlivkan lähellä, muun muassa Zaitsevessa ja Maiorskissa.
Kun Venäjän hyökkäys Ukrainaan alkoi vuonna 2022, hän lähti jälleen rintamalle osana 95. ilmahyökkäysprikaatia. Hän kuoli 4. toukokuuta 2022 puolustaessaan Dovhenken kylää Harkovan alueella venäläisten tykistökeskityksessä. Sirpale osui Mah’ovin keuhkoon. Hän oli sotilasarvoltaan kersantti.
Mah’ov haudattiin 9. toukokuuta 2022 Berkovetsin hautausmaalle Kiovaan. Hänellä on poika Vladyslav ja vaimo Anastasija Blyštšyk.
Kunnianosoitukset

Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi aloitti 5. toukokuuta 2022 iltapuheensa kertomalla toimittajan kuolemasta.
Hänen mukaansa on nimetty myös Kiovassa sijaitseva metroasema.
Joulukuun 26. päivänä 2022 Harkovan alueen Izjumissa eräs katu nimettiin uudelleen Oleksandr Mah’ov -kaduksi.
Mah’oville myönnettiin 24. toukokuuta 2022 Urhoollisuuden ritarikunnan -kunniamerkki.
Luettelo televisiosarjan Metsolat henkilöistä

Tämä on luettelo televisiosarjan Metsolat henkilöistä.
Metsolat > Antti ja Annikki Metsola

Antti Metsola (es. Ahti Haljala, nuorta Antti Metsolaa esittää Eppu Salminen ja Joni Katajisto) on Annikin aviomies. Hänellä on viisi lasta: Risto, Heikki, Jaana, Erkki ja Eeva. Antti on kotoisin Sakkolasta Kannakselta, josta joutui lähtemään sodan aikana. Hän soti kaikissa Suomen itsenäisyyden sodissa, haavoittuen Lapin sodassa. Antti on sotilasarvoltaan reservin alikersantti. Avioiduttuaan Annikki Metsolan kanssa hän ryhtyi maanviljelijäksi Annikin kotitilalle Leppävaaraan Hoikkaan. Vanhemmalla iällä Antti sai sydänkohtauksen ja joutui ohitusleikkaukseen, mikä omalta osaltaan johti tilan lehmien myymiseen lokakuussa 1989, mutta toisaalta toi uudenlaisen elannon Erkin rinnebisneksen matkailuvaunualueen hoitajana. Antin intohimona on kaikenlainen rakentelu, erityisesti puulusikoiden vuoleminen.
Annikki Metsola (o.s. Leppävaara, es. Helinä Viitanen, nuorta Annikki Metsolaa esittää Anne Huhtakallio) on Antin vaimo, jolla Antin kanssa viisi yhteistä lasta. Hän tutustui Anttiin sotavuosina kainuulaisessa sotavammasairaalassa, missä Antti myös kosi häntä. Hänen edesmennyt äitinsä Maria Leppävaara (o.s. Nurmi) omisti alun perin Leppävaaran tilan. Annikki menetti isänsä ja veljensä Risto-Matin sodassa. Annikki on huolehtivainen niin viiden lapsensa, lapsenlapsiensa kuin lehmienkin suhteen. Siitä johtuen tilan lehmien myyminen oli Annikille kova pala.