Moskvitš
Historia

Moskvitšin historia alkoi vuonna 1928, kun Moskovan autotehdasta alettiin rakentaa. Se aloitti vuonna 1930 Ford A- ja Ford AA -malleihin perustuvien autojen kokoonpanon Gorkin autotehtaan (GAZ) tuottamista osista. Vuonna 1940 tämä moskovalainen, Kommunistisen nuorisointernationaalin (KIM) mukaan nimetty tehdas suunnitteli oman kaksiovisen automallin KIM 10, joka pohjautui lähinnä Fordin Prefect- ja Ten-malleihin. Autosta tehtiin myös avomalli.
Josif Stalin ei kuitenkaan ollut lainkaan tyytyväinen autoon, joten sen tilalle suunniteltiin neliovinen pikkuauto. Tämä auto muistutti jossain määrin Opel Kadettia ulkoisesti, mutta perusratkaisut olivat Fordilta. KIM 10 -autoa tehtiin viitisensataa kappaletta. Neliovisia ei ehditty tehdä kuin pari kappaletta, kun tehdas oli siirrettävä sodan vuoksi kauas Uralin taakse ja valjastettava sotatarviketuotantoon. Sodan päätyttyä Saksa jaettiin neljään miehitysvyöhykkeeseen USA:n, Ison-Britannian, Ranskan ja Neuvostoliiton kesken. Itäosan sai Neuvostoliitto ja Itä-Saksa sai sovitun osansa Saksan teollisesta tuotannosta, osana pyrkimystä estää pysyvästi Saksan uudelleennousu teollisuusmahdiksi.
Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle jääneestä Brandenburgista siirrettiin Uralin alueelle Opelin kuorma-autotehdas koneistoineen ja henkilökuntineen. Opelin Rüsselsheimin pahoin pommitetusta tehtaasta vietiin jäljelle jääneet Opel Kadett ”K-38”:n tuotantovälineet ja piirustukset. Tehtaan jäännösten siirto oli työlästä: autotuotanto oli lopetettu 1940 sotatarviketuotannon tieltä, ja tehdas sodan loppuvaiheessa pommitettu raunioiksi. Stalin oli kuitenkin päättänyt, että Kadett on soveliaampi Neuvostoliiton kansanautoksi kuin KIM. Vaikka tuotantodokumentitkin olivat General Motorsilla ja tuotantokoneet enimmäkseen hajalla, oli tehdas saatava toimintaan Moskovassa. Venäläis-saksalainen työryhmä ja sodan jälkeen perustettu yhteistyöyritys, Awtovelo, sai kuin saikin tarvittavat valmistelut tehdyiksi niin, että vuonna 1947 voitiin käynnistää Moskvitš 400-420-mallin henkilöautojen tuotanto. Tehtaan pääsuunnittelijan A.F. Andronovin johdolla luotiin myös monia edistyksellisiä prototyyppejä, mutta niitä ei hyväksytty tuotantoon resurssipulan vuoksi.
Tehtaalle annettiin viralliseksi nimeksi MZMA (Московский завод малолитражных автомобилей eli МЗМА: Moskovan pikkuautotehdas), joka muutettiin 1968 AZLK:si (Автомобильный Завод имени Ленинского Комсомола, Leninin nuorisoliiton autotehdas). Neuvostoliiton romahduksen jälkeen perustettiin Renaultin ja Moskovan kaupungin yhteisyritys, joka esiintyi nimellä OAO Moskvitsh. Tuotantoa ei kuitenkaan levottomissa oloissa saatu käyntiin, ja tehdas joutui monista yrityksistä huolimatta konkurssiin. Moskvitšeja valmisti myös IŽ, Udmurtiassa sijaitseva Izhevskin koneenrakennus- ja asetehdas, joka tuotti monenlaisia omia versioita kuten ”Lava-Mosseja” ja viisiovista Combia. IC-moottoripyörät ja maailmankuulut Kalašnikov-rynnäkkökiväärit ovat myös sieltä kotoisin.  Moskvitsh-tehtaalla suunniteltiin 1950-luvulla myös pieni Fiat 600 -autoa ulkoisesti muistuttava Moskvitsh 444, jonka valmistus annettiin ukrainalaiselle, Zaporižžjan kaupungissa sijainneelle Kommunar-traktoritehtaalle. Auto oli tuotantonimeltään ZAZ 965 Zaporoshets, Suomessa tunnettu nimellä Jalta.
Vuonna 1947 aloitettiin Moskvitš 400:n tuotanto. Vuonna 1954 sen sivuventtiilimoottorin (1 100 cm³) tehoa lisättiin kolme hevosvoimaa 26:een, vaihdelaatikon kakkonen ja kolmonen synkronoitiin ja muitakin parannuksia tehtiin – mallimerkinnäksi tuli 401. Malleja 400 ja 401 valmistui yhteensä 247 439 autoa. Vuonna 1956 tuli tuotantoon malli 402 (1 200 cm³, 35 hv), jossa käytettiin perusrakenteeltaan 401-moottorin kaltaista, suuremmaksi porattua ja mm. laakeroinniltaan muutettua moottoria. Vuonna 1958 tämä varustettiin samaa perusrakennetta edustaneella tehokkaammalla kansiventtiilimoottorilla (1 360 cm³, 45 hv) ja vuonna 1960 nelivaihteisella vaihteistolla – mallimerkintänä oli 407. Vuonna 1964 alkoi siirtymävaiheen mallin 403 tuotanto (Suomessa kauppanimenä oli Skandinavia), ja vuonna 1964 lanseerattiin koriltaan uusi 408, jonka edellisestä kehitelty moottori tuotti kaksikurkkuisella kaasuttimella 60 hv SAE (Suomessa kauppanimellä Elite).
Vuonna 1967 tuotettiin Ufan moottoritehtaalla 1 500 cm³:n iskutilavuuksinen moottori (80 hv SAE), jonka rakenne muistuttaa BMW:n moottoreita. Yhteistyötä ei tiettävästi moottorin suunnittelussa kuitenkaan ollut. Tekniikan Maailma -lehti vertaili BMW:n ja Moskvitshin maahantuojien avustuksella moottorinosia, ja johtopäätöksenä oli, että Moskvitšin moottorin osat eivät sopineet BMW-moottoreihin. Tällä moottorilla varustettiin sittemmin kaikki takavetoiset Moskvitšit: Mallit 412, 1500 ja 2140. Nämä olivat kaikki 408-malliin perustuvia, rakenteeltaan ja korin ulkoisilta muodoiltaan modernisoituja ja paranneltuja malleja. 1970-luvulla mukaan tuli myös avolavapakettiauto Elite Pickup. 1970-luvun loppupuolella Eliten etusäleikkö, ovien kahvat, kojelauta ja takavalot uusittiin ja erilliset tuuletusikkunat jäivät pois etuovista.
1986 lanseerattiin etuvetoinen Moskvitš 2141 Aleko, joka oli ulkonäöltään hyvin samanlainen kuin iso Talbot. Mitään yhteistyötä näidenkään tehtaiden välillä ei ollut, vaikka monet ratkaisut olivat samankaltaisia. Monia prototyypeiksi jääneitä yritelmiä oli myös, mm. Moskvitš Kalita ja Knjaz Vladimir.
Kaikkiaan Moskvitšeja tuotettiin yli neljä miljoonaa kappaletta. Tärkeimmät länsimaiset vientimaat olivat Suomi, Norja, Kreikka ja Itävalta. Belgiassa toimiva kokoonpanotehdas, Scaldia-Volga, kokosi Moskvitšeja merkillä Scaldia ja niitä varustettiin myös Perkins-dieselillä.
OAO Moskvitsh ajautui konkurssiin 2002. 
Renaultin omistama Moskvitsh-tavaramerkki on otettu 2010-luvun puolivälissä uudelleen käyttöön automalleissa, joita muualla myydään merkillä Dacia.
Moskovitš-automerkin valmistus aloitettiin uudelleen 23.11.2022 Moskovassa entisillä Renaultin tehtailla. Renault myi tehtaan yhdellä ruplalla ja Moskovan pormestari Sergei Sobjanin ilmoitti valmistuksen aloittamisesta uudelleen toukokuussa 2022. Sopimus valmistuksesta tehtiin Kamazin kanssa ja auto perustuu kiinalaiseen JAC:n Sehol X4 -malliin.