stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Risto Ryti
Ura lakimiehenä

Koska Ryti valmistuessaan oli liian nuori istumaan vielä käräjiä, hän perusti vanhemman juristikollegansa kanssa Raumalle asianajotoimiston. Tässä vaiheessa hänen asiakkaakseen tuli maanviljelysneuvos Alfred Kordelin. Ryti valittiin useiden Kordelinin omistamien liikkeiden ja yhtymien johtokuntiin. Risto Rytin ansiota on myös, että Kordelin testamentissaan määräsi omaisuutensa suomalaisen kulttuurin edistämiseen.
Asianajotoiminnan ohella Ryti opiskeli ja sai varatuomarin arvon 1912. Aikanaan Ryti pääsi istumaan käräjiä Euran tuomiokunnan tuomarin Kyanderin johdolla ja opiskeli samalla käräjäkiireiden keskellä valmistuen molempien oikeuksien kandidaatiksi 1914.
Samana vuonna 1914 hän oli auskultanttitoverinsa Eric Serlachiuksen kanssa Englannissa Lontoossa muutaman kuukauden opiskelemassa merioikeutta. Tällä matkalla hän tutustui tulevaan vaimoonsa, Eric Serlachiuksen sisareen ja oikeusoppineen Julian Serlachiuksen tyttäreen Gerdaan. Suomeen palattuaan Eric ja Risto perustivat Helsinkiin Asianajotoimisto Serlachius & Rytin, ja Gerda palkattiin heille konttoristiksi.  Ryti toimi suurlahjoittaja Alfred Kordelinin lakimiehenä. Suomen Valtameren takainen Kauppa Oy:n johtajana Ryti oli 1919–1921.
Risto Ryti ja Gerda Serlachius avioituivat vuonna 1916. Heidän lapsiaan olivat termodynamiikan ja koneopin professori Henrik Ryti (1916–2002), paperiteknologian professori Niilo Ryti (1917–1997) ja lääketieteen lisensiaatti Eva Saxén (o.s. Ryti, 1922–2009). Risto Rytin nuorempi sisar oli lääkäri ja Helsingin yliopiston bakterilogian ja serologian dosentti Elsa Ryti.
Poliittinen ura

Ryti oli edistyspuolueen kansanedustajana 1919–1924 ja 1927–1929, valtiovarainministeri 1921–1924, Suomen Pankin johtokunnan puheenjohtaja 1924–1939 ja 1944–1945 ja edistyspuolueen presidenttiehdokas 1925, pääministeri 1939–1940 ja tasavallan presidentti 1940–1944.
Rytiä pidettiin jo hyvin varhaisesta nuoruudesta alkaen älykkäänä ja lahjakkaana. Etenkin sisällissodan jälkeen hän oli aatteiltaan erittäin vahvasti liberaali ja valkoinen ja vastusti sekä neuvostososialismia että Saksassa nousussa ollutta kansallissosialismia. Ryti oli poliittiselta kannaltaan nuorsuomalainen, sittemmin edistyspuoluelainen sekä myös katsomukseltaan anglofiili. Britannian kuningas myönsi hänelle 1934 Victorian ritarikunnan komentajamerkin (Knight Commander of the Royal Victorian Order, K.C.V.O.) suurista ansioistaan suomalais-englantilaisten suhteiden hyväksi.
Ryti kuului myös vapaamuurareihin.
Ryti oli ollut todistamassa Mommilan veritekoja 1917, kun venäläiset matruusit surmasivat Alfred Kordelinin. Myös Rytiä vaimoineen oltiin tappamassa, mutta he onnistuivat pakenemaan. Mommilan veriteoilla – samoin kuin vuoden 1905 suurlakolla – on katsottu olleen vaikutuksensa Rytin varaukselliselle suhtautumiselle vasemmistoon ja radikaaleihin kansanliikkeisiin. Vastoin muun muassa K. J. Ståhlbergin linjaa hän vastusti sisällissodan jälkeen eduskunnassa kuolemanrangaistuksen poistamista ja kapinavankien armahtamista. Osansa Rytin asennoitumiseen lienee ollut myös sillä, että neljä hänen veljeään oli osallistunut sisällissotaan valkoisten puolella ja heistä yksi, Niilo, kaatunut Ikaalisissa. Helmikuussa 1922 Gerda Ryti joutui sisäministeri Heikki Ritavuoren murhan silminnäkijäksi Helsingissä.
Suomen Pankin pääjohtajana

Siirryttyään Kyösti Kallion hallituksen valtiovarainministerin toimesta Suomen Pankin pääjohtajaksi Ryti kannatti Bertil Ohlinin 1923 esittämiä ajatuksia ja tähtäsi nopeasti markan arvon vakauttamiseen. Kovan markan politiikka johti siihen, että Ryti piti kiinni kultakantaa tarkoittavasta puntasidoksesta niin pitkään, että reaalikorko Suomessa nousi ja lama syveni aiheuttaen pakkohuutokauppoja, pulaliikkeitä ja oikeistoradikalismia. Hän ilmeisesti aliarvioi työmarkkinoiden jäykkyyden, minkä vuoksi hintojen ja palkkojen sopeutuminen kilpailukykyiselle tasolle onnistui vain kivulloisen hitaasti. Vuonna 1929 alkaneen 1930-luvun laman vuoksi Suomi luopui vasta 1931 puntasidoksesta. Punta oli tuolloin nykyistä dollaria vastaava maailmankaupan varantovaluutta, mikä piti puntaa kultakannassa.
Rytin talouspolitiikka oli erittäin liberaalia. Hän uskoi Anders Chydeniuksen ajatuksiin ja piti kaikenlaista valtion puuttumista talouselämään pahana ja haitallisena. Hänen yleinen sosialisminvastaisuutensa ja samaan aikaan Neuvostoliitossa ja Saksassa nähdyt ääriesimerkit vaikuttivat varmasti myös hänen talouspoliittisten periaatteidensa syntyyn.
Risto Rytin johdolla toteutettu tiukka talouspolitiikka aiheutti suurta katkeruutta erityisesti maatalousväestön keskuudessa. Sen ankarimmaksi kriitikoksi nousi Teknillisen Korkeakoulun kansantaloustieteen professori, keynesiläisen talouspolitiikan kannattaja Yrjö Jahnsson, joka suositteli korkokannan alentamista Suomen Pankin setelinantoa lisäämällä ja valtion menojen kasvattamista talouden elvyttämiseksi. Näin työttömyys Jahnssonin mukaan vähentyisi, kotimainen kulutus lisääntyisi ja maanviljelijät saisivat tuotteensa paremmin kaupaksi. Ryti piti kuitenkin tärkeimpänä luottamuksen saavuttamista kansainvälisillä rahamarkkinoilla, koska hänen näkemyksensä mukaan Suomi ei nuorena itsenäisenä valtiona ja verisen sisällissodan kokeneena maana ollut kovin houkutteleva luotonannon tai ulkomaisten investointien kohde. Vuonna 1931 Suomen ulkomainen nettovelka oli kasvanut lähes 50 prosenttiin vuotuisesta bruttokansantuotteesta. Niinpä Suomi ryhtyi Rytin johdolla määrätietoisesti lyhentämään velkojaan, mukaan lukien Yhdysvalloilta 1920-luvun alussa otetut lainat. Kun Suomi ainoana maana sai joulukuussa 1932 maksetuksi kokonaan takaisin lainansa Yhdysvalloille, tästä saatiin erittäin suuri propagandaetu myöhempiä luottojärjestelyjä ajatellen. Ulkomaisia velkoja maksettiin pois niin ahkerasti, että Suomi oli vuonna 1939 käytännössä velaton; nettovelka oli enää yksi prosentti BKT:sta. Rytin talouspolitiikan suurin ansio oli pula-ajan jääminen Suomessa lyhemmäksi kuin muualla Euroopassa ja sen menestykselle oli ratkaisevaa SDP:n vahvan miehen, eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtajan Väinö Tannerin vankka tuki.
Talvisota 1939–1940

Kun Neuvostoliitto alkoi pommittaa yllättäen Suomea 30. marraskuuta 1939, valtiojohto näki välttämättömäksi saada pääministeriksi juuri Rytin. Edes Kallion ja Mannerheimin yhteinen painostus ei tahtonut saada tätä suostumaan tehtävään ennen kuin he vetosivat Rytin velvollisuudentuntoon maataan kohtaan.
Ryti toimi talvisodan ajan pääministerinä ja joutui presidentti Kyösti Kallion toistuvan sairastelun takia hoitamaan yhä enemmän myös presidentin tehtäviä. Maaliskuussa 1940 Ryti johti Suomen valtuuskuntaa, joka neuvotteli Moskovassa rauhasta Neuvostoliiton johtajien kanssa. Valtuuskunnan muut jäsenet olivat valtioneuvos J. K. Paasikivi, kenraali Rudolf Walden ja professori Väinö Voionmaa. Neuvottelujen aikana Ryti esitti Neuvostoliitolle luovutettavan alueen väestölle mahdollisuutta jäädä entisille asuinsijoilleen, mistä hän oli ennen Moskovaan lähtöään keskustellut yksityisesti ulkoministeri Väinö Tannerin kanssa. Neuvostoliiton neuvottelijat, ulkoministeri Vjatšeslav Molotov ja NKP:n Leningradin piirin pääsihteeri Andrei Ždanov, torjuivat Rytin ehdotuksen jyrkästi; Neuvostoliitto halusi alueen nimenomaan väestöstä tyhjennettynä, jollaisena se rauhanneuvottelujen aikana oli. Suurelle yleisölle Rytin ehdotus paljastui vasta 1950-luvun alussa ilmestyneistä, Kirvusta kotoisin olleen puolustusministeri Juho Niukkasen muistelmista.
Vastentahtoisesti, muiden johtavien poliitikkojen, lähinnä Paasikiven toivomuksesta, Ryti myöntyi presidenttiehdokkaaksi, kun Kallio ilmoitti tulleensa pysyvästi estyneeksi hoitamaan presidentin tehtäviään syksyllä 1940. Koska normaaleja presidentin valitsijamiesvaaleja ei katsottu voitavan sotatilan takia järjestää, säädettiin poikkeuslaki, jonka nojalla vuoden 1937 valitsijamiehet valitsivat presidentin siksi ajaksi, mikä Kallion toimikaudesta oli jäljellä, toisin sanoen 1. maaliskuuta 1943 saakka. Tässä vaalissa Ryti sai 288 ääntä 300:sta 19. joulukuuta 1940 ja tuli myös toimen haltijaksi samana päivänä Kallion kuollessa.
Jatkosodan aikaisen pääministerin Edwin Linkomiehen mukaan Rytin ja marsalkka Gustaf Mannerheimin keskinäiset suhteet olivat talvisodan aikana ja sen jälkeen aina Rytin presidentiksi valitsemiseen saakka olleet erittäin hyvät. Mannerheim oli Linkomiehen mukaan vaalin jälkeen sanonut kenraali Eino Suolahdelle, että vaalin yhteydessä esillä olleista ehdokkaista Ryti oli ainoa, jonka kanssa hän voisi olla luottamuksellisessa yhteistyössä. Linkomiehen saaman käsityksen mukaan Rytin ja Mannerheimin keskinäiset välit kuitenkin viilenivät Rytin presidenttikaudella, mikä ei silti vaikuttanut heidän yhteistyöhönsä. Linkomies itse oli tutustunut häntä viisi vuotta vanhempaan Rytiin jo kotikaupungissaan Raumalla, mutta tiiviiseen yhteistyöhön he päätyivät vasta Linkomiehen tultua pääministeriksi. Rytiä ja Linkomiestä yhdisti myös Satakuntalainen osakunta, jonka inspehtori Linkomies oli, ja joka oli kutsunut Rytin kunniajäsenekseen.
Rytin ero

Ryti erosi presidentin toimestaan 1. elokuuta 1944 ilmoittaen siitä valtioneuvostolle lähetetyllä kirjelmällä, jolloin tasavallan presidentin tehtävien hoitaminen siirtyi neljäksi päiväksi pääministeri Linkomiehelle. Presidentin toimeen astui 4. elokuuta säädetyllä erityislailla Mannerheim. Hän katsoi Rytin tekemän sopimuksen olevan pätemätön. Suomi solmi aselevon Neuvostoliiton kanssa syyskuun alussa 1944. Mannerheim luonnehti Rytin menettelyä Ribbentrop-sopimusta allekirjoitettaessa kansalaisen uroteoksi (en medborgerlig bragd).
Presidentti Mannerheim nimitti Rytin uudelleen Suomen Pankin pääjohtajan virkaan syyskuun alussa 1944. Ryti kuitenkin aloitti virassa vasta pitkän kesä- ja sairausloman jälkeen lokakuussa. Eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtaja, Rytin vanha aisapari Väinö Tanner toivotti hänet jälleen tervetulleeksi hoitamaan vastuunalaista tehtäväänsä. Sisäpoliittinen tilanne alkoi kuitenkin sodan päätyttyä muuttua, ja vuoden 1945 eduskuntavaalien jälkeen valittiin uudet pankkivaltuusmiehet, joiden puheenjohtajaksi tuli sosialidemokraateista kansandemokraatteihin siirtynyt Mauno Pekkala. ”Uuden ajan” myötä Rytin ja hänen varamiehensä Jukka Rangellin asema Suomen Pankin johdossa kävi kestämättömäksi, minkä vuoksi kumpikin pyysi eroa kesäkuun lopulla 1945.
Jälkimaine

Professori Lauri Puntila kirjoitti Suomen tasavallan presidentit -teoksessa vuonna 1950:
» Rytin presidenttikausi on ollut maamme vaiheista kiistellyin. Hänen johdollaan kuljetun tien arvioimiseen ei vielä ole mahdollisuuksia. Me tiedämme, mitä sen varrella on tapahtunut ja missä olemme nyt. Me voimme – omien poliittisten käsitystemme mukaan – tosin kuvitella, miten olisimme selviytyneet, jos politiikka olisi yleisesti tai yksityiskohdissa ollut toinen, mutta tällä on vain kuvittelun todistusvoima ja merkitys. Me olemme joutuneet tappiolle ja kärsineet sodissa suunnattomia vaurioita, joiden korjaamiseen kuluu vielä aikaa. Mutta me olemme säilyttäneet ja saaneet uudelleen tunnustetuksi oikeutemme itsenäiseen kansalliseen elämään, meidän maamme on säilynyt miehitykseltä ja sodan suoranaisilta hävityksiltä. Meidän tuotantokoneistomme jäi suurimmaksi osaksi käyttökuntoiseksi ja teki mahdolliseksi sekä viennin että ennennäkemättömän suuren sotakorvauksen suorittamisen. Meillä on sodasta selvittyämme ollut pohja, miltä ponnistaa, ja meillä on edelleen vankka perusta, mille rakentaa.»
Risto Rytin elämäntyön uudelleenarviointi liittyy kiinteästi poliittisten olojen muuttumiseen Suomessa ja Euroopassa 1980-luvun loppupuolella. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä Ryti oli Lauri Kr. Relanderin ohella huonoimmin tunnettu presidentti, vaikka hänen roolinsa oli ollut melko paljon esillä käsiteltäessä sotavuosien tapahtumia, ja vaikka muiden muassa Kyösti Skyttä, Juhani Suomi ja Sakari Virkkunen tekivät hänestä kirjoja. Rytiä ihmisenä, samoin kuin hänen poliittista ja taloudellista ajatteluaan tunnettiin varsin niukasti. Sattumoisin vuonna 1989, jolloin tuli kuluneeksi sata vuotta Rytin syntymästä, kommunistiset hallitukset luhistuivat toinen toisensa jälkeen Neuvostoliiton valtapiiriin kuuluneissa Itä-Euroopan maissa. Vasta Neuvostoliiton heikkeneminen ja vuonna 1991 tapahtunut hajoaminen rohkaisivat Suomen valtiojohtoa kirjoituttamaan ensimmäinen tieteellinen kokonaiselämäkerta Rytistä.
Aika ajoin Suomessa keskustellaan sotasyyllisten kunnianpalautuksesta, koska sotasyyllisyysoikeudenkäynnit ja -tuomiot olivat Suomen oikeuskäytännön vastaisia. Usein sanotaan, ettei heidän kunniaansa tarvitse palauttaa, koska he eivät ole sitä suomalaisen tavallisen kansan keskuudessa koskaan menettäneetkään. Tällä väittämällä vältetään se, että historiankirjoituksen ja käsityksen eläessä ajan mukana ei ole välttämätöntä uusia taannehtivasti oikeuden päätöksiä. lähde?
Kunnianosoituksia

Valkoisen Ruusun ritarikunta (Suomi, 1940)
Suomen Leijonan ritarikunta (Suomi, 1942)
Vapaudenristin ritarikunta (Suomi, 1940)
Unkarin kuningaskunnan ansioritarikunta (Unkari, 1942)
Royal Victorian Order komentaja (Britannia, 1934)
Ryti ja eugeniikka

Keväällä 1943 toimiessaan presidenttinä Ryti totesi keskustellessaan Väestöliiton edustajien kanssa, että väestön lisäämisen ohella liiton tulisi kiinnittää huomiota myös sen laadun parantamiseen. Hän piti perusteltuna estää "fyysisesti ja psyykkisesti ala-arvoisten ihmisten" lisääntyminen steriloimalla heidät. Tuolloin Suomessa oli jo voimassa pakkosterilisointilaki (vuosina 1935−1970), jonka nojalla tuhansia kehitysvammaisia, kuuroja, tai esimerkiksi skitsofreniaa tai kaksisuuntaista mielialahäiriötä sairastavia sterilisoitiin väkisin.
Muistaminen

Risto Ryti on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle, jossa on myös hänen hautamuistomerkkinsä. Samassa haudassa lepää Rytin vaimo Gerda Ryti.
Rytin syntymäpitäjä Huittinen on muistanut häntä monin tavoin. Huittisten museossa on Risto Rytille omistettu osasto ja kaupungin läpi kulkeva pääkatu on nimetty Risto Rytin kaduksi. Kuninkaisten koulutus- ja kulttuurikeskuksessa sijaitsee konsertti- ja konferenssitila Risto Ryti -sali. Huittisten keskiaikaisen kirkon puistossa on vuonna 1979 paljastettu Risto Rytin patsas, jonka on suunnitellut kuvanveistäjä Kauko Räike. Lisäksi hänen syntymäkotinsa paikalla on muistomerkki.
Tunnetuin Rytin muistomerkeistä on vuonna 1994 Helsingissä paljastettu kuvanveistäjä Veikko Myllerin suunnittelema Risto Rytin muistomerkki. Abstrakti veistos herätti aikoinaan suurta kohua ja sen pystyttämistä vastustettiin jopa nimiä keräämällä. Muistomerkkiä vastustavaan adressiin saatiin yli 140 suomalaisen vaikuttajan nimet. Myllerin veistos kuitenkin paljastettiin alkuperäisen suunnitelman mukaisena Hesperianpuistossa.
Rytin toimintaan ja elämään liittyviä muistolaattoja löytyy Helsingistä neljästä eri paikasta. Kulosaaressa on hänen mukaansa nimetty katu, kuja sekä puisto.
Risto Rytin koulukaupungissa Porissa on myös useita muistomerkkejä. Porin Lyseossa on kuvanveistäjä Kauko Räikkeen suunnittelema reliefi. Lisäksi kaupungista löytyy kaksi Rytiin liittyvää muistolaattaa. Vuonna 2009 paljastettiin kuvanveistäjä Sofia Saaren suunnittelema veistos. Patsaan edustalla oleva aukio on nimetty Risto Rytin aukioksi.
Raumalla on muistolaatta talon seinässä, jossa Ryti aloitti lakimiesuransa.
Vuonna 1993 perustettiin Helsingissä Risto Ryti -seura vaalimaan Rytin muistoa ja edistämään hänen elämäntyönsä tuntemusta.
Valtionrautateiden raskas tavarajunaveturi Tr1 sai nimen ”Risto” presidentti Rytin mukaan.
Rytin nimittämät hallitukset

| Pääministeri | Kausi | Hallitus |
| --- | --- | --- |
| Jukka Rangell | 1941–1943 | Rangell |
| Edwin Linkomies | 1943–1944 | Linkomies |
Huomioitavaa

↑  Risto Ryti taivutti omaa nimeään kotiseutunsa murteen mukaisesti "Ryti : Rytin". Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen suosituksen mukaan sukunimen Ryti taivutuksessa Rydin ja Rytin ovat vaihtoehtoisia tapoja ("Silloin kun nimestä esitetään vaihtoehtoiset taivutustavat, niiden välissä on aaltoviiva eli ~", Taivutus ja esitystapa). — Sukunimien taivutus: Ryti kaino.kotus.fi. Kotimaisten kielten tutkimuskeskus. Viitattu 10.10.2011.
↑  Kallion toimen tasavallan presidenttinä oli virallisesti tarkoitus päättyä hänen seuraajakseen valitun Rytin toimeenastumistilaisuudessa, jolloin Rytin presidenttiyden oli muodollisesti määrä vasta alkaa: iGS Tietohuoltoasema Helsingin kaupunginkirjasto
Kirjallisuutta

Heikkinen, S.- Kuusterä, A.- Tiihonen, S.: Kylmästi laskeva mies. Talousvaikuttaja Risto Rytin elämä. Otava, 2022. ISBN 978-951-1-44692-7
Hannu Rautkallio: Risto Ryti: Sota-ajan muistelmat 1939–1944.  Espoo:  Paasilinna, 2012.  ISBN 978-952-5856-55-2
Juhani Suomi: Kohtalona yksinäisyys: Risto Rytin tie Suomen politiikan johtoon.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10673-2
Glenn Close

| Glenn Close |
| --- | --- |
 Glenn Close vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1947 (ikä 77) Greenwich, Connecticut, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, tuottaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  1974−
Merkittävät roolit:   Vaarallinen suhde  Valheet ja viettelijät  101 dalmatialaista  Albert Nobbs  Damages 
Palkinnot
 Parhaan naispääosan Primetime Emmy minisarjassa tai televisioelokuvassa   1995 Kunnian puolesta   Parhaan naispääosan Golden Globe minisarjassa tai televisioelokuvassa   2003 Leijona talvella   Parhaan naispääosa Gloden Globe draamasarjassa   2007 Damages   Parhaan nais­pää­osan Prime­time Emmy draama­sarjassa   2008, 2009 Damages  Parhaan naispääosan Golden Globe draamaelokuvassa   2017 The Wife 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Glenn Close (s. 19. maaliskuuta 1947 Greenwich, Connecticut) on yhdys­valtalainen näyttelijä, joka on tehnyt pitkän uran teatterissa, elo­kuvissa ja televisiossa. Hän on saanut uransa aikana kahdeksan Oscar-ehdokkuutta. Hän on saanut kaikki seuraavat palkinnot kolmasti: Emmy, Tony ja Golden Globe.
Nuoruus ja opiskelu

Glenn Close syntyi ylä­luokkaiseen perheeseen Connecticutissa. Hänen vanhempansa olivat lääkäri William Close ja Bettine Moore Close. Perheeseen syntyi neljä lasta. Greenwich oli ylä­luokkainen ja elitistinen yhteisö, mutta Closet eivät osallistuneet tähän elämän­tyyliin. Closet liittyivät Moraalisen varustautumisen liikkeeseen, joka lähetti ihmisiä ympäri maailmaa kääntymään uskontoonsa. Glenn oli 13-vuotias, kun perhe muutti Belgian Kongoon levittämään sanaa.
Glenn Close vietti muutaman vuoden nuoruudestansa vuoroin Afrikassa ja vuoroin sveitsiläisissä sisä­oppi­laitoksissa. Hän kuului myös liikkeen Up with People -kuoroon, joka kiersi neljän vuoden ajan Euroopassa ja Yhdys­valloissa. Close jätti liikkeen 22-vuotiaana aloittaaksen opintonsa College of William & Maryssä, jossa hänen pää­aineensa olivat draama ja antro­pologia.
Ura

Close muutti collegen jälkeen New Yorkiin, missä hän liittyi vuonna 1974 ystävänsä Meryl Streepin kanssa Phoenix Theatre Companyyn. Close esiintyi ensimmäisen kerran Broadwayllä vuonna 1974 näytelmässä Love for Love. Hän sai monia muitakin teatteri­rooleja, ja vuonna 1980 hän sai Tony-ehdokkuuden näytelmästä Barnum. Se herätti elo­kuva­ohjaaja George Roy Hillin huomion. Close saikin roolin Hillin elo­kuvasta Garpin maailma. Rooli toi hänelle myös uran ensimmäisen Oscar-ehdokkuuden.
Garpin maailman jälkeen Close sai parhaan nais­sivu­osan Oscar-ehdokkuuden myös seuraavista elo­kuvistansa. Hän oli ehdolla elo­kuvasta Sisärengas (1984) ja Voittajan paluu (1984). Vuonna 1984 Close palkittiin Tony-palkinnolla näytelmästä The Real Thing. Hänen uransa jatkui koko 1980-luvun suosiollisena, ja psykopaattisen viettelijän roolista elo­kuvassa Vaarallinen suhde (1987) Close sai ensimmäisen nais­pää­osan Oscar-ehdokkuuden. Toinen ehdokkuus tuli Valheista ja viettelijöistä (1988).
Close oli 1990-luvun alussa yli 40-vuotias, jolloin monet nais­näyttelijät äitien rooleja. Closekaan ei tältä täysin välttynyt, sillä hän näytteli Hamletin äitiä Gertrudea vuoden 1990 Hamletissa, vaikka oli vain kahdeksan vuotta vanhempi kuin nimi­roolissa ollut Mel Gibson. Teatterissa Close 1990-luvun alussa näytteli näytelmässä Death and the Maiden, josta hän sai vuonna 1992 Tony-palkinnon. Toinen Tony tuli roolista musikaalissa Sunset Boulevard (1995), johon Closen valitsi säveltäjä Andrew Lloyd Webber. Samana vuonna hän sai Emmy-palkinnon televisio­elo­kuvasta Kunnian puolesta (1995).
Closen 1990-luvun komediallisempia rooleja olivat Cruella de Vil elokuvassa 101 dalmatialaista ja ensimmäinen nainen Marsha Dale elo­kuvassa Mars hyökkää! (1996). Hän on esiintynyt toistuvasti myös animaatio­sarjassa Simpsonit, jossa hän on ääni­näytellyt Homer Simpsonin äitiä Monaa.
Close laajensi 2000-luvulla ohjelmistoansa televisioon, missä hänen ensimmäinen arvostettu roolinsa oli rikos­sarjan Shield – lain varjolla neljännellä kaudella. Hän otti vuonna 2007 vastaan asian­ajaja Patty Hewesin roolin sarjasta Damages. Viiden tuotanto­kauden aikana Close voitti sarjasta Golden Globen ja kaksi Emmy-palkintoa. Golden Golben hän sai myös televisio­elokuvasta The Lion in Winter, jossa hän näytteli Eleonoora Akvitanialaista. Valkokankalla Close esiintyi ihanteellisten esi­kaupungin naisten ryhmän­johtajana elo­kuvassa Step­fordin naiset (2004) ja hermostuneen morsiamen äitinä elo­kuvassa Evening (2007).
Closen kuudes Oscar-ehdokkuus tuli elokuvasta Albert Nobbs, jota hän oli myös käsi­kirjoittamassa. Siinä Close näytteli naista, joka naamioituu mieheksi saadakseen töitä 1800-luvun Irlannissa. Galaksien välisen poliisi­joukkojen johtajaa Close näytteli puolestaan tieteis­seikkailussa Guardians of the Galaxy (2014). Elokuvassa The Wife (2018) Close puolestaan on kirjailija, jonka teoksesta kaikki kunnia valuu tämän miehelle. Closen rooli­suoritus toi hänelle Golden Globen ja seitsemännen Oscar-ehdokkuuden. Kahdeksas ehdokkuus Closelle myönnettiin elo­kuvasta Hillbilly Elegy (2020).
Glenn Close ja Tove Jansson

Glenn Close esittää isoäitiä Tove Janssonin Kesäkirja-romaaniin pohjautuvassa elokuvassa Kesäkirja (The Summer Book, 2025). Close oli ollut yllättävän helppo saada mukaan elokuvaan, koska hän oli kertonut olevansa suuri Tove Jansson -fani. Näin kertoi elokuvan ohjaaja Charlie McDowell Ylelle.
Janssonin Kesäkirja -romaanin Close luki aikuisena, mutta Muumitarinat tulivat hänelle tutuiksi jo pikkutyttönä. "Tykkäsin muumeista paljon enemmän kuin Nalle Puh -kirjoista. Muumihahmot ruokkivat mielikuvitustani." Close kertoi Ylen tekemässä haastattelussa.
Yksityiselämä

Glenn Close on ollut naimisissa kolmesti: vuosina 1969–1971 Cabot Waden kanssa, James Marlasin kanssa vuosina 1984–1987 ja vuodesta 2006 lähtien David Shaw’n kanssa. Closella on yksi tytär, näyttelijä Annie Starke (s. 1987), vuonna 1991 päättyneestä suhteesta John Starken kanssa. lähde?
Valikoitu filmografia

Voittajan paluu (1984)
Garpin maailma (1982)
Sisärengas (1983)
Vaarallinen suhde (1987)
Valheet ja viettelijät (1988)
Onnen kulissit (1990)
Hamlet (1990)
Henkien talo (1993)
Simpsonit (1995–2021)
101 dalmatialaista (1996)
Mars hyökkää! (1996)
Air Force One (1997)
102 dalmatialaista (2000)
Will & Grace (2002)
Step­fordin naiset (2004)
Shield – lain varjolla (2005)
Evening (2007)
Damages (2007–2012)
Albert Nobbs (2011)
Guardians of the Galaxy (2014)
The Wife (2018)
Hillbilly Elegy (2020)
Tehran (2022)selvennä
Kesäkirja (2025)