stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petsamon retket
Renvallin ja Laitisen retkikunta 1918 > Tunturimajan taistelu

Renvallin ja Laitisen johtama pieni osasto vieraili 7. toukokuuta Kolttakönkäällä, joka oli muiden kylien tavoin jäänyt autioksi. Keskellä kylää olleeseen salkoon nostettiin leijonalippu ja samalla alue julistettiin Suomen valtiolle kuuluvaksi. Paikalle jätettiin viisimiehinen vartio johtajanaan Kolttakönkään komendantiksi nimitetty lennätinvirkamies Felix Jungell.
Kaksi päivää myöhemmin retkikunta saapui Kuvernöörinkoskelle, jonne heitä seurasivat myös Salmijärvellä levänneet Oulun suojeluskuntalaiset. Kuvernöörinkoskelta eteenpäin reitti kulki avoimessa tunturimaastossa. Hanki ei enää kantanut hevosia, vaan ne jouduttiin lähettämään takaisin Salmijärvelle. Ryhmän vahvuus oli enää 115 henkilöä, kun matkan varrelle oli jätetty vartiomiehiä, ja lisäksi osa miehistä oli jäänyt marssiessa jälkeen. Kuormasto sen sijaan oli kasvanut sadalla paikallisten jälkeensä jättämällä porolla. Matka jatkui taistelujärjestykseen ryhmitettynä heti puolenyön jälkeen 10. toukokuuta. Noin 10 kilometriä pääjoukon edellä hiihti ylioppilas Helge Aspelundin johtama tiedusteluosasto. Pääjoukon etummaisena oli kaksi harvaan ketjuun levittäytynyttä komppaniaa, joita seurasivat Laitisen rakuunat ja edelleen niiden perässä noin puolen kilometrin päässä kaksi Renvallin johtamaa komppaniaa. Joukon viimeisenä etenivät lääkintäosasto ja kuormasto.
Neljältä aamulla etujoukon lähestyessä Tunturimajaa vastaan hiihti tiedusteluosaston miehiä, jotka kertoivat joutuneensa vihollisen yllättämaksi Vuoremissa. Brittien lähettämä osasto oli lähtenyt ajamaan takaa Aspelundin miehiä, jotka saivat nyt tuekseen retkikunnan pääjoukon. Laitinen ryhmitti puolustuksen Tunturimajan etumaastoon, jossa käytiin kaksi tuntia kestänyt taistelu. Konekivääreitä ei saatu pakkasessa toimimaan, kun sotilaallinen johtaja Mehring oli sairastunut ja jäänyt ambulanssiosaston hoidettavaksi. Osa retkikunnan miehistä ei osallistunut taisteluun lainkaan, vaan piiloutui kivikon suojiin tai pakeni jopa kokonaan. Renvallin johtaman jälkijoukon ehtiessä paikalle retkikunta sai yliotteen, ja lopulta vastustaja irtaantui taistelusta poroilla ajaen. Vastapuoli menetti kaatuneena yhden venäläisen matruusin ja kaksi retkikunnan miestä haavoittui.
Taistelun jälkeen puhkesi jälleen riita, kun Renvall syytti Laitista päällikkyyden anastamisesta ja vihollisen takaa-ajon laiminlyömisestä, Laitisen taas syyttäessä Renvallia taistelun aikaisesta kyvyttömyydestä. Tunturimajan kämpässä pidetty esikunnan kokous kärjstyi solvauksiin ja uhkauksiin saakka, mutta lopulta Laitinen valittiin sotilaalliseksi johtajaksi, koska hän oli jo johtanut ensimmäisen taistelun. Seuraavaksi syntyi vielä riita hallitukselle ja sanomalehdille lähetettävien sähkeiden allekirjoituksista. Laitisen oli pakko taipua poistamaan allekirjoitukseksi sanelemansa ”rakuunapäällikkö”, mutta lähetetyssä sähkeessä hän sai kuitenkin pidettyä oman nimensä ensimmäisenä.
Renvallin ja Laitisen retkikunta 1918 > Paluu Virtaniemeen

Retkikunta perääntyi vuorokauden aikana yli 60 kilometriä ja kokoontui Salmijärvellä 13. toukokuuta. Päämajalle lähetettiin sähke, jossa Renvall ja Laitinen kertoivat perääntymisestään ylivoimaisen vihollisen edessä ja ilmoittivat samalla, ettei miehitys ollut mahdollinen nykyisillä voimilla. Tämän jälkeen Laitinen rakuunoineen lähti paluumatkalle Suomeen, jolloin hänen mukaansa liittyi osa Renvallin päällystöstä. Kun retkikunnan muonavarat olivat jo lähes lopussa, päätti myös Renvall vetäytyä Suomen puolelle Virtaniemeen.
Matkansa aikana molemmat lähettivät 15. toukokuuta sähkeen, jossa selitettiin Petsamossa tapahtunutta epäonnistumista. Laitinen oli tuolloin ehtinyt jo Ivaloon saakka, mutta Renvall miehineen oli vasta Höyhenjärvellä. Renvall syytti maaherra Nandelstadhille lähettämässään sähkeessä Laitista vallankaappauksesta ja väitti, että Petsamo olisi pystytty miehittämään, jollei Laitinen olisi määrännyt joukkoja perääntymään. Retkikunnan muonavarat ja ammukset olivat kuitenkin niin vähissä, ettei se todellisuudessa ollut mahdollista. Laitinen puolestaan ilmoitti senaatille lähettämässään sähkeessä eronneensa retkikunnasta erimielisyyksien johdosta. Selonteossaan hän liioitteli suuresti vihollisen vahvuutta. Laitisen mukaan vastapuolella oli 2 500 miestä ja kolme taistelulaivaa. Lisäksi hän väitti Norjan puolella ja Nuorttijärven pohjoispäässä Ristikentässä olleen suomalaisia punakaartilaisia asemissaan. Todellisuudessa liittoutuneet olivat laskeneet maihin vain parisataa miestä, eikä Laitinen myöskään voinut nähdä yhtään sotalaivaa, koska ne olivat piilossa Parkkinatunturin takana. Ainoa laivosta tehty silminnäkijähavainto oli Aspelundin ryhmältä, jota muu retkikunta ei sähkeiden lähettämisen aikaan ollut vielä tavannut. Myös Renvall liioitteli taistelutapahtumista väittäessään noin 20–30 ”punaryssän” kaatuneen. Väite ei pitänyt paikkaansa, vaan perustui ilmeisesti erään matruusiosaston maastoutumisesta tehtyyn havaintoon.
Molemmat ehdottivat lisäksi uuden miehitysosaston lähettämistä. Laitinen suunnitteli tuhannen miehen sotilasosastoa Renvallin ehdottaessa 200 miehen täydennysjoukkoja, joiden piti olla sotilaallisesti kokeneempia kuin retkikunnan miehistö. Ehdotukset eivät kuitenkaan saaneet vastakaikua, sillä retkikunnan katsottiin täysin epäonnistuneen tehtävässään, eikä sillä ollut enää minkäänlaista tukea hallituksen tai sotilasjohdon piirissä. Sen sijaan retkikunta jätettiin täysin oman onnensa nojaan selviytymään kotiin.
Retkikunnan pääjoukko saapui Renvallin johdolla Virtaniemeen 16. toukokuuta. Mukana olleiden saamelaisten lähdettyä kevätkalastukseen oli jäljellä enää noin 50 miestä, joiden uudeksi sotilaalliseksi johtajaksi nimitettiin vääpeli Ylitalo. Kun senaatin antamaa toiminta-aikaa oli jäljellä 5. heinäkuuta saakka, päätti Renvall keskittyä loppuajan retkikunnan ainoaksi saavutukseksi jääneen Kolttakönkään miehityksen turvaamiseen. Komendatti Jungellille annettiin käsky asemien pitämisestä, ja paikalle luvattiin lähettää muonaa sekä uusia miehiä.
Renvallin ja Laitisen retkikunta 1918 > Retkikunnan viimeiset vaiheet

Tieto Pahtaniemen tapahtumista oli Renvallin epäonnisen matkan aikana kiirinyt myös Ivaloon, josta paikallinen suojeluskunta lähetti retkikunnan kenttäpappina toimineen Jalmari Telan johdolla 40 miestä Virtaniemeen. Heidän tehtävänään oli torjua punaisten mahdollinen rajan yli tekemä hyökkäys. Renvall puolestaan käytti jäljellä olleen ajan sähkeiden lähettämiseen vaatien edelleen lisävoimia Kolttakönkään valtaamiseksi. Kun miltään taholta ei kuulunut vastauksia, ryhtyi Renvall lähestymään sanomalehdistöä. Pian tämän jälkeen saapui K. M. Walleniuksen sähke, jossa häntä kiellettiin enää lähettämästä mitään tietoja retkikunnasta lehdille. Senaatin määräämänä ajankohtana 5. heinäkuuta Renvall luovutti jäljellä olleiden 30 miehensä komennon vääpeli Ylitalolle ja matkusti kotiinsa Turkuun. Hedän lisäkseen Virtaniemeen jäi rajavartijoiksi myös kymmenkunta Inarin suojeluskuntalaista.
Elokuussa Sääksmäen huvilallaan kirjoittamassaan loppuraportissa Renvall kritisoi erityisesti Laitisen toimintaa, jota hän piti epäonnistumisen pääasiallisena syynä. Renvall uskoi, että ilman Laitista hän olisi pystynyt valtaamaan Petsamonvuonon ja pitämään sen hallussaan saksalaisten sukellusveneiden huoltamana.
Harstadin lähistöllä Norjassa toimineella vankileirillä olleet 18 miestä vapautettiin yhtä lukuun ottamatta syyskuun lopussa. Martti Elers ehti kuolemaan hieman aikaisemmin espanjantautiin, ja hänet haudattiin leirille Kolttakönkäällä liehuneeseen leijonalippuun käärittynä.
Petsamon miehitys 1920 > Marssi Petsamoon

Walleniuksen osasto pääsi viimein liikkeelle Rovaniemeltä 7. tammikuuta kolmena marssiosastona. Ivalossa paikalliset suhtautuivat Walleniuksen retkikuntaan kielteisesti, joten porojen sekä hevosten heinien hankkiminen oli vaikeaa. Taustalla olivat Renvallin kaksi vuotta aikaisemmin suorittamat pakko-otot, eivätkä asukkaat myöskään halunneet vaarantaa toimivia kauppasuhteitaan Norjaan. Lisäksi pitäjässä riehui espanjantautiepidemia, joka talven aikana surmasi yli 10 prosenttia väestöstä. Wallenius palkkasi kuljetuksia järjestämään poroisäntä Lauli Jokelan sekä jo aikaisemmilta sotaretkiltään tuntemansa pahamaineisen Aleksi ”Mosku” Hihnavaaran. Lopulta paikallinen kauppamies Matti Sarre neuvotteli muiden saamelaisten kanssa ja apuun saatiin myös nälänhädästä kärsineitä kolttia.
Retkikunta saapui Virtaniemeen kymmenen päivää Rovaniemeltä lähtönsä jälkeen. Rajan ylittäminen viivästyi, kun ulkoministeriö kävi edelleen neuvotteluja Millerin kanssa, ja lisäksi ongelmia aiheuttivat norjalaiset, jotka suunnittelivat jopa kansanäänestystä selvittääkseen raja-alueen asukkaiden halukkuuden liittyä maahansa. Lopulta Wallenius lähetti ulkoministeri Rudolf Holstille sähkeen, jossa hän ilmoitti ylittävänsä rajan oma-aloitteisesti, ja näin joukot marssivat Neuvosto-Venäjän puolelle 28. tammikuuta. Paikallisen väestön suhtautuminen retkikuntaan oli kielteistä myös rajan toisella puolella. Seudulla jo pitempään asustelleen jääkäriluutnantti E. N. Mannisen mukaan matkan varrella oli ainoastaan kaksi myötämielistä taloa, joista oli luvassa apua.
Salmijärvellä oli jo marraskuusta lähtien majaillut Suomesta saapunut pakolainen Johan Väinölä, joka oli Viaporin kapinan veteraani ja Kemijärven työväen järjestyskaartin entinen päällikkö. Hän oli puhelinlinjaa kuuntelemalla saanut selville Walleniuksen suunnitelmat jo ennen kuin retkikunta oli lähtenyt Virtaniemestä. Tiedot suomalaisten liikkeistä välitettiin päivittäin myös Kirkkoniemen kautta norjalaisille ja ruotsalaisille työväenlehdille. Suurin osa väestöstä oli retkikunnan saapuessa paennut Norjaan ottaen mukaan kotieläimensä ja kaiken muun omaisuutensa. Nautsin majatalon ovet ja ikkunat oli hajotettu, ja Salmijärvellä vain muutamaan taloon oli jäänyt vanhuksia. Seudulla kiertävät huhut kertoivat, että asukkaille kävisi kuten sisällissodan aikana punaisille. Salmijärvellä asioitsijana toiminut entinen Petšora-puutavarayhtiön kirjuri K. J. Henriksson oli suunnitellut kylässä kansanäänestystä Norjaan liittymisestä, mutta se ei ehtinyt toteutumaan ennen pakoa.
Petsamon miehitys 1920 > Vetäytyminen Petsamonvuonolta

Wallenius valitsi uudeksi keskuspaikaksi Vuoremin, josta käsin hän aikoi perustaa puolustuksen linjalle Vuoremi–Petsamonvuono–Yläluostari–Moskova. Noin puolet joukoista vedettiin Vuoremiin, ja toinen puoli sijoitettiin varmistusosastoiksi Parkkinaan, Trifonaan, Heikinpaikkaan, Alaluostariin ja Yläluostariin, joita niiden oli hyökkäyksen tullessa määrä vetäytyä taistellen. Lisäksi kauempana idässä sijainneeseen Moskovan kylään lähetettiin hiihtopartio. Myöhään illalla 21. maaliskuuta pohjoisimpana vuonolla sijainneeseen Heikinpaikkaan saapuivat myös Lampio ja Pekkola Vuoreijasta valtion laskuun ostamallaan moottoriveneellä. Lampiolla oli mukanaan 200 000 markkaa valtion varoja, joilla hänen piti järjestää Petsamon siviilihallinto.
Bolševikit olivat aloittaneet etenemisensä kohti Petsamoa jo 17. maaliskuuta, jolloin Murmanskista lähti Kalle Kukan johtama 150 miehen hiihto-osasto. Se oli muodostettu samoista kalastajista ja metsätyömiehistä, jotka olivat kukistamassa kuvernööri Jermolovia. Sen perässä seurasi vielä 100 miehen vahvuinen aunuksenkarjalaisista koostunut hiihtokomppania. Bolševikkien pääjoukot nousivat maihin Petsamonvuonolla aamupäivällä 22. maaliskuuta. Kello 10 Yläluostarin vartio-osasto ilmoitti vuonoon saapuneen kaksi miehiä täynnä olevaa sotalaivaa punaliput mastoissa liehuen. Alukset ankkuroivat vuonon perukkaa peittäneen jään reunaan ja laskivat joukot jäälle. Laivojen tykit tulittivat samalla tunturin rinteillä olleita suomalaisia. Maihinnousujoukkojen lisäksi Muotkan talvitietä pitkin saapui hiihto-osasto ja suomalaiset olivat pian saarroksissa. Illalla vartioryhmä onnistui murtautumaan saartorenkaan läpi, mutta samalla sen miehet hajosivat eri suuntiin. Kukan hiihto-osaston saavuttua samana iltana Moskovan kylään, päätti Wallenius kello 20 vetää joukkonsa pelätessään heidän etenevän retkikunnan muona- ja ammusvarastona toimineelle Salmijärvelle. Puolenyön aikaan joukot olivat Vuoremissa, josta ne jatkoivat aamukahdeksalta lumimyrskyssä kohti Salmijärveä.
Viimeiset Petsamosta perääntyneet miehet saapuivat Salmijärvelle 24. maaliskuuta osan harhailtua pitkin tuntureita. Kaksi miestä oli eksynyt Norjan puolelle ja joutunut vangiksi. Retkikunta menetti vielä vahvuuttaan, kun Höyhenjärvellä ollut vartio sekä kaksi Salmijärvellä ollutta miestä siirtyi bolševikkien puolelle. Nämä hiihtivät Yläluostariin yhdessä yhdentoista Salmijärven kylän miesten kanssa. Myös konsuli Lampion moottorialus ja hänen rahansa jäivät bolševikkien haltuun. Lampion ja Pekkolan oli pakko paeta jalan takaisin Vuoremiin, jonne lopulta saapui myös pahasti aikataulustaan myöhässä ollut muonalaiva Silvia. Lampio ja Pekkola lähtivät Norjan kautta paluumatkalle Helsinkiin 25. maaliskuuta.
Petsamon miehitys 1920 > Viimeiset vaiheet

Rajan ylitettyään joukot suuntasivat Virtaniemeen, jonne jouduttiin marssimaan 100 kilometrin matka tulvivia puroja ja vetisiä soita ylittäen. Ensimmäiset miehet saapuivat perille 3. huhtikuuta ja koko retkikunnan rippeet olivat koossa seuraavana päivänä. Wallenius palasi nopeasti Rovaniemelle jättäen osaston luutnantti Sippuksen johdettavaksi. Vaikka operaation epäonnistuminen johtui suurimmaksi osaksi hallituksen ja sotilasjohdon virhearvioinneista, laitettiin se Walleniuksen syyksi. Tämän vuoksi vahvistukseksi lähetettyä Pohjanmaan Jääkäripataljoonaa ei enää annettu hänen komentoonsa, vaan päällikkönä toimi majuri Gustaf Taucher. 471 miehen vahvuinen osasto lähti matkaan Oulusta 1. huhtikuuta eli samana päivänä, jolloin Wallenius perääntyi Salmijärveltä. Pataljoona matkasi junalla Rovaniemelle, josta komppaniat jatkoivat hiihtäen ja saapuivat perille Virtaniemeen 10.–16. huhtikuuta. Sippuksen johtama osasto lähti kotimatkalle huhtikuun lopussa, ja saapui takaisin Ouluun ja Vaasaan 1. toukokuuta.
Taucherin tarkoituksena oli vallata Petsamo, mutta osaston oli pakko jäädä Virtaniemelle, koska kelirikon vuoksi edemmäs oli mahdotonta päästä. Saamelaiset eivät myöskään enää suostuneet luovuttamaan porojaan kuljetuksiin edes maksua vastaan. Taucher asetti kenttävartiot Raakkujärvelle ja Paatsjoen varteen Sirénin kämpälle, jonka lisäksi Nautsiin ja Höyhenjärvelle lähetettiin tiedustelupartioita, kunnes Norja esitti vastalauseen rajansa tuntumaan ilmestyneestä sotajoukosta syyttäen Suomea jopa kansainvälisten sopimusten loukkaamisesta. Lähestyvien Tarton rauhanneuvottelujen johdosta Taucheria kiellettiin 29. huhtikuuta enää operoimasta Neuvosto-Venäjän puolella. Pataljoona viipyi Virtaniemellä vielä heinäkuun alkupuolelle saakka keskittyen aluksi harjoitteluun, kunnes sääsket tekivät sen mahdottomaksi. Toukokuun alussa pataljoona menetti yhden miehen hukkumisonnettomuudessa tämän vajottua heikkoihin jäihin. 1. heinäkuuta pataljoona sai käskyn luovuttaa rajavartioinnin Lapin Rajavartiostolle, jonka jälkeen miehet siirtyivät veneillä Ivaloon ja aloittivat paluumarssin kesän kuumimman helteen aikana. Viimeiset osastot saapuivat Ouluun kolme viikkoa myöhemmin.
Petsamon miehitys 1920 > Muistomerkki

Kirkkoniemessä haavoittuneina kuolleille kahdelle suomalaiselle pystytettiin 1920-luvulla muistomerkki, joka tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa. Uusi graniittinen muistolaatta paljastettiin Kirkkoniemen kirkon vieressä syyskuussa 1961. Paljastustilaisuuteen osallistui muun muassa kenraalimajuri K. M. Wallenius.
Kirjallisuutta

Haapanen, Atso: Suomalaisten heimosotaretket 1918–1922.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2014.  ISBN 978-952-49285-8-8
Kuussaari, Eero: Heimosodat 1918–1922 I. Taistelu Petsamosta.  Helsinki:  Suomen Heimosoturien Liitto, 1939.
Nyyssönen, Jukka: Kaksi historiaa Petsamosta : muutos ja jatkuvuus historiankirjoituksessa.  Oulu:  Osuuskunta Jyväs-Ainola, 2008.  ISBN 978-952-53533-6-5
Vahtola, Jouko: ”Petsamo Suomen tieteellisen tutkimuksen kohteena”, Turjanmeren maa : Petsamon historia 1920–1944.  Rovaniemi:  Petsamo-seura, 1999.  ISBN 952-91087-3-7
Aiheesta muualla

Suomalaiset Petsamossa. Kuvia Petsamon retkikunnan epäonnistuneelta matkalta, Suomen Kuvalehti, 24.04.1920, nro 17, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalaiset Petsamoa perimässä 1918, Hakkapeliitta, 02.08.1938, nro 31, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalaiset Petsamoa perimässä 1918, Hakkapeliitta, 09.08.1938, nro 32, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Heimosodat 1918–1922 |
| --- | --- |
Viron vapaussota (1918–1920):  Viron Avustamisen Päätoimikunta  Pohjan Pojat  I Suomalainen Vapaajoukko 
Vienan retket (1918):  Muurmannin legioona  Karjalan rykmentti 
Aunuksen retkikunta (1919):    
Petsamon retket (1918 ja 1920):    
Inkeriläisten kansannousu (1918–1920):  Inkerin Väliaikainen Hoitokunta  Pohjois-Inkerin Hoitokunta  Kirjasalon tasavalta  Inkerin Pataljoona  Pohjois-Inkerin Rykmentti 
Itäkarjalaisten kansannousu (1921–1922):  Karjalan metsäsissit  Läskikapina 
 Heimoaate  Itä-Karjalan kysymys  Suur-Suomi-aate  Suomen sisällissota  Venäjän sisällissota  Tarton rauha 
Petsamon alue muodostuu vanhoista Petsamon ja Suonikylän lapinkylistä sekä Paatsjoen lapinkylän itäosasta. Kartta kuvaa tilannetta vuosina 1613–1751.
Thorsten Renvall.
Jalmari Ruokosken suunnittelema Lapin jääkärien lippu.
Renvallin esikuntaa Rovaniemellä.
Retkikunta hyökkää Vuoremissa. Thorsten Renvallin piirros.
HMS Cochrane.
Retkikunta etenee tuntureilla. Thorsten Renvallin piirros.
Költtakönkään asutusta.
Petsamon retkellä mukana ollut kapteeni Eino Järvinen lumimyrskyn kourissa maaliskuun alussa 1920.
Jyväskylän helluntaiseurakunta

| Jyväskylän helluntaiseurakunta |
| --- | --- |

 Helluntaikirkko sijaitsee Hippoksella.
Suuntautuminen:  Helluntaiherätys
Kirkkokunta:  Suomen Helluntaikirkko
Perustettu:  1926
Johtava pastori:  Esa Hyvönen
Pääkirkko:  Helluntaikirkko Helmi Okkerinkatu 2 Jyväskylä
Jäseniä:  2040 (2019)
TV:  UskoTV
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jyväskylän helluntaiseurakunta on Jyväskylässä toimiva helluntaiseurakunta, joka kuuluu Suomen Helluntaikirkkoon. Seurakunta on perustettu vuonna 1926 ja siihen kuului 2020-luvun vaihteessa yli 2 000 jäsentä, mikä tekee seurakunnasta yhden Suomen helluntaiherätyksen suurimmista seurakunnista.
Helluntaiseurakunnan johtavana pastorina on toiminut vuodesta 2019 lähtien Esa Hyvönen. Seurakunnassa työskentelee viisi pastoria sekä muuta henkilökuntaa, ja sillä on myös useita lähetystyöntekijöitä. Seurakunnan helluntaikirkko, tapahtumakeskus Helmi, sijaitsee Okkerinkadulla Hippoksen kaupunginosassa.
Jyväskylän helluntaiseurakunta lähettää tilaisuuksistaan suoria lähetyksiä muun muassa UskoTV-palvelun kautta.
Historia

Helluntaiherätys saapui Jyväskylään vuonna 1916, kun kaupungissa järjestettiin ensimmäiset helluntaijuhlat. Seuraavan vuoden juhlilla kastettiin muun muassa pastorit Väinö Pfaler ja Suomen Lähetysseuran matkapappi Waldemar Lindbohm.
Kun Eino Järvilehto muutti Jyväskylään kaupungininsinööriksi 1921, hän alkoi koota uskovia vapaamuotoisiin kokouksiin, joissa luettiin Raamattua, laulettiin, keskuteltiin ja rukoiltiin. Toiminnan seurauksena perustettiin Jyväskylän helluntaiseurakunta vuonna 1926. Seurakunnalla oli vahva kasvukausi erityisesti 1950-luvulla, jolloin vuosittainen kastemäärä oli yli sata henkeä. Seurakunta on kasvanut myöhemminkin voimakkaasti. Vuonna 1985 seurakuntaan kuului yli 1 500 henkilöä.
Seurakunnan pitäaikaisia saarnaajia ovat olleet muun muassa Akseli Puhakainen (1932–49), Uuno Palonen (1952–57), Eino Välipakka, Lauri Kuitunen ja Markku Hotakainen.
Toiminta

Jyväskylän helluntaiseurakunnalla on monipuolista toimintaa Jyvässeudulla. Toimintamuotoja ovat jumalanpalvelukset, rukousillat, lapsityö, varhaisnuorisotyö, nuorten ja nuorten aikuisten työ, perhe- ja avioliittotyö, seniorityö, aluetyö, evankeliointi, maahanmuuttajatyö, mediatyö, musiikkitoiminta, romanityö, diakonia, päihdetyö ja koulutus. Seurakunta tekee myös aktiivista lyhyt- ja pitkäaikaista lähetystyötä ulkomailla.
Monimuotoisen viikko-ohjelman keskeisiä tilaisuuksia ovat muun muassa kaksi suomenkielistä jumalanpalvelusta, englanninkielinen jumalanpalvelus, rukousilta sekä senioreiden järjestämä päivätilaisuus päiväpiiri. Vuosittain järjestetään lukuisia leirejä muun muassa lapsille ja nuorille.
Jyväskylän helluntaiseurakunnan yhteydessä toimii Royal Rangers -partiojärjestö.
Toimitilat

Jyväskylän helluntaiseurakunnalla on ollut historiansa aikana kolme toimintakeskusta. Ensimmäinen Siion-temppeli valmistui vuonna 1933 Harjun Lyseonkadulle. Seurakunta toimi tiloissa vuoteen 1971 saakka, jolloin uusi Siiontemppeli valmistui samalle paikalle. Harjun toinen Siiontemppeli purettiin vuonna 2023.
Seurakunta myi Toivakassa sijainneen leirikeskuksensa syksyllä 2022.
Toimitilat > Helluntaikirkko Helmi

Jyväskylän helluntaiseurakunta käynnisti 2010-luvulla Uutta kotia kohti -hankkeen, jonka tavoitteena oli rakentaa seurakunnalle uusi toimintakeskus. Uuden rakennuksen nimeksi tuli tapahtumakeskus Helmi. Rakennuksen nimi viittaa seurakunnan ensimmäiseen kastettuun jäseneen, Helmi Veijaseen. Rakennuksen kaikki tilat on nimetty seurakunnan perustajajäsenten mukaan.
Tapahtumakeskuksen rakennustyöt aloitettiin vuonna 2018 ja uusi tapahtumakeskus Helmi vihittiin käyttöön pyhäinpäivänä 2019. Rakennus siunattiin käyttöön Suomen Helluntaikirkon toiminnanjohtaja Esko Matikaisen johdolla. Kaupungin tervehdyksen toi kaupunginhallituksen varapuheenjohtaja Eila Tiainen.
Helluntaikirkkoon kuuluu 600-paikkainen pääsali, monitoimisali, avarat aulatilat, ruokasali sekä toimisto- ja pienryhmätilat. Tapahtumakeskuksen tilat palvelevat seurakunnan toiminnan lisäksi ulos vuokrattavana tilana ja konserttisalina. Rakennuksessa on kaikkiaan 13 varattavaa tilaa. Rakennuksen tuloaulasta avartuu näköala suoraan kadulle. Kirkkorakennukseen on esteetön pääsy.
Helluntaikirkon suunnittelusta vastasti arkkitehti Marko Kulju ja Arkitupa Oy. Rakentamisesta vastasi rakennusliike U. Lipsanen Oy. Rakentamiskustannukset olivat yli 7 miljoonaa euroa.
Tapahtumat

Helluntaiherätyksen järjestyksessään kuudennet valtakunnalliset kesäjuhlat järjestettiin Jyväskylässä vuonna 1950. Tapahtumapaikkana oli Lounaispuisto. Sanomalehti Keskisuomalaisen mukaan suurimmissa kokouksissa oli paikalla noin 7 000 osallistujaa.
Seurakunnan johtajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Jyväskylän helluntaiseurakunnan johtajina:
1928–1930: Aabel Yrjölä
1933–1949: Akseli Puhakainen
1949–1952: Rafael Öhberg
1952–1957: Uuno Palonen
1957–1958: William Uotinen
1958–1969: Eino Välipakka
1969–1977: Lauri Kuitunen
1977–1984: Mauri Hotakainen
1985–2005: Toivo Haapala
2005–2012: Vesa Pylvänäinen
vt. 2013: Samuel Tedder
2013–2019: Jyrki Palmi
2019→ Esa Hyvönen
Kuvia

Seurakunnan entinen Siion-temppeli kadulta kuvattuna.
Seurakunnan entinen Siiontemppeli Harjulta kuvattuna.