stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosiaalihistoria
Historia

Sosiaalihistorian synty ajoittuu kahteen traditioon. Toinen lähtökohta oli saksalainen Sozial- und Wirtschaftsgeschichte, joka syntyi erityisesti kansantaloustieteen itsenäistymiseen liittyneissä keskusteluissa. Toisena alkuna oli englantilainen teolliseen vallankumoukseen keskittynyt taloushistoria. Englannissa 1900-luvun alussa taloushistorian kehitystä kaunistelevaan sanomaan kriittisesti suhtautuneet tutkijat synnyttivät omanlaisen sosiaalishistoriallisen perinteen. Ranskassa kehittyi näiden kahden tradition pohjalta 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa Annales. Histoire, Sciences Sociales -lehden ympärille oma koulukuntansa, jonka erityispiirteenä oli vertaileva tutkimusote ja vuoropuhelu muiden yhteiskuntatieteiden kanssa.
Sosiaalihistoriassa kehittyi 1960-luvulla uusi kriittinen vuoropuhelu sosiologian hallitsevan modernisaatioteorian kanssa. Samalla ilmaantui kritiikkiä myös oman piirin ja erityisesti taloushistorian sosiologista liian helposti kopioituja ajatuksia vastaan. Tässä keskustelussa erityisesti yhteiskunnan homogeenisenä kuvaamista vastaan; yhteiskunta ei ollutkaan sama asia kuin kansallisvaltio. Sosiaalihistoriallinen tutkimus alkoikin kiinnittää entistä enemmän huomiota kansallisvaltiota suurempiin alueisiin, mutta toisaalta myös mikrohistoriaan.
Kun sosiaalihistorian tutkimus alkoi keskittyä kansallisvaltion ulkopuolellekin, se alkoi kiinnostua myös arkipäivisimmistä asioista sekä vaikuttaa myös muihin tieteenaloihin. Esimerkiksi tutkimus väkijoukkojen käyttäytymisestä ruokamellakoissa ja mielenosoituksissa on venyttänyt politiikan kenttää valtioihin ja puolueisiin liittyvien asioiden ulkopuolelle ja populaarikulttuurin ja kansainomaisen ajattelun historian tutkimus on vaikuttanut kirjallisuudentutkimukseen ja filosofiaan.
Kirjallisuutta

Haapala, Pertti: Sosiaalihistoria: Johdatus tutkimukseen.  (Käsikirjoja 12)  Suomen historiallinen seura, 1989.  ISBN 951-8915-24-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sosiaalihistoria Wikimedia Commonsissa
Sorbit

Sorbit eli vendit ovat pieni slaavilainen kansa, jonka perinteinen asuma-alue sijaitsee Lausitzissa, Saksin ja Brandenburgin osavaltioissa Saksassa. Sorbeja on nykyisin noin 60 000. Sorbit puhuvat saksan kielen ohella slaavilaisiin kieliin kuuluvaa sorbia.
Nimityksestä

Historiallisissa lähteissä sorbit mainitsee ensimmäisen kerran 600-luvulla elänyt kronikoitsija Fredegar. Sorbien yläsorbinkielinen nimitys itselleen on Serbja ja alasorbinkielinen Serby. Erityisesti saksalaiset käyttävät nimitystä Wenden eli vendit. Tällä viitataan etenkin Ala-Lausitzin sorbeihin. Nimitys on peräisin Rooman valtakunnassa itäisistä erikseen nimeltä tuntemattomista heimoista käytetystä nimityksestä Veneti, joka tuli myöhemmin germaanien käyttöön muodoissa Wenden ja Winden eri slaavilaisiin kansoihin viittaavana nimityksinä.
Vendi-kansannimeen palautuu mahdollisesti myös suomen kielen sana Venäjä ja venäläiset. Muinaiset germaanit ovat luultavasti käyttäneet heistä nimitystä wened.
Historia

Sorbien esi-isät tulivat sorbien nykyisille alueille 500-luvulla Karpaatien pohjoisosista. He asettuivat Oderin ja Elben väliselle alueelle. Muuttajat koostuivat 20 eri heimosta. Sorbit kävivät kauppaa frankkien ja saksien kanssa, jonka lisäksi sorbilaisia kauppamiehiä kävi Arabiassa ja Bysantissa saakka. Asuinalueilleen sorbit rakensivat linnavalleja, joita on säilynyt noin 600. Sorbit asuivat slaavilaistyylisissä pyörökylissä eli rundlingeissa. Sorbit elivät erillään saksalaisista, kunnes heidän alueilleen alkoi muuttaa saksalaisia uudisasukkaita 1100-luvulta eteenpäin. Sorbien alueelle perustettiin muun muassa Bautzenin ja Dresdenin kaupungit, mikä muutti alueen rakennetta. 1300-luvulle saakka sorbit olivat tasavertaisessa asemassa saksalaisten kanssa, mutta sen jälkeen heitä alettiin syrjiä muun muassa siten, että tiettyjen ammattien harjoittaminen ei ollut mahdollista. Sorbilainen yläluokka saksalaistui ja useimmat sorbit joutuivat maaorjuuteen.
Sorbien kansallinen herääminen alkoi 1800-luvun alussa. Kansallistunnon nousuun vaikutti muun muassa valistus ja slavofiilinen liike, joka oli levinnyt Venäjältä. Vuosina 1845–1847 perustettiin Macica Serbska -niminen tieteellinen seura, jonka jälkeen perustettiin myös sorbinkielisiä lehtiä ja kirjoitettiin kirjallisuutta. Vuonna 1912 perustettiin Domowina-niminen katto-organisaatio, johon monet sorbiseurat liittyivät. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hyväksytty Weimarin Saksan tasavaltainen perustuslaki salli vähemmistöille "vapaan, kansanomaisen kehityksen" ja sorbilainen kulttuuri kehittyi lupaavasti kansallissosialistien nousuun saakka. Sorbilaisuus kiellettiin, mikä ilmeni esimerkiksi kadunnimien vaihtamisena ja organisaatioiden kieltämisenä. Sorbit yritettiin saada omaksumaan ajatus, jonka mukaan he olivat alun perin germaaninen heimo. Koska ajatus ei lyönyt läpi, heitä alettiin kohdella kuten muitakin alempiarvoisina pidettyjä slaaveja. Sorbiälymystöä suljettiin keskitysleireille tai pakkosiirrettiin muualle vuonna 1940.
Natsihallinnon kukistuttua toisen maailmansodan myötä 1945 Domowina aloitti toimintansa uudelleen. Sorbeille ajettiin autonomiaa, mutta ajatukset siitä osoittautuivat epärealistisiksi. Vuonna 1948 voimaan astuneella lailla taattiin sorbien oikeudet ja kulttuurin elvyttämistyöt aloitettiin. Kehitys loppui kuitenkin 1950-luvulla, kun Itä-Saksan valtiossa aloitettiin sorbien assimilisaatioon tähtäävä politiikka. Domowinan johtoon valittiin tämän politiikan ajamiseksi "oikein" ajattelevia kommunisteja. Sorbin kieltä lakattiin käyttämästä opetuskielenä ja sitä opetettiin vuonna 1979 enää kuudessa koulussa. Saksan jälleenyhdistymisen tapahduttua sorbilainen kulttuuri on elpynyt. Sorbien asuma-alue on merkittävä ruskohiilen esiintymisalue. Kaivostoiminta on toisaalta tuonut heille elinkeinon, mutta toisaalta laajetessaan tuhonnut asuinaluetta. Ruotsalainen Vattenfall-energiayhtiö on hankkinut hiilen esiintymisalueita omistukseensa ja elvyttänyt kaivostoimintaa. Tämä on tuottanut ongelmia sorbeille. Aiheutettua vahinkoa on yritetty korvata. Nykyisin sorbeja on noin 60 000, joista 40 000 asuu Ylä-Lausitzissa ja loput 20 000 Ala-Lausitzissa.
Maastamuutto

Muuttoliikkeen seurauksena sorbeja päätyi muun muassa Kanadaan, Australiaan ja Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa sorbeja muutti esimerkiksi Iowaan ja Teksasiin. Iowaan tuli sorbeja jo vuonna 1847, mikä tekee heistä varhaisimpia alueelle muuttaneita. Suuri osa muutti kuitenkin vuosien 1850 ja 1910 välillä. Iowan ohella sorbeja muutti Kanadaan, New Yorkiin ja Baltimoreen. Teksasissa sorbit yrittivät luoda yhtenäisen siirtokunnan kulttuurinsa säilyttämiseksi, mutta hekin sulautuivat muiden amerikansorbien tavoin muuhun väestöön Amerikan tavoin Australiaan muutto tapahtui 1800-luvun aikana. Australiassa sorbeja asettui etenkin Victorian ja Etelä-Australian alueille.
Kulttuuri

Vuonna 1991 perustettiin Stiftung für das sorbiche Volk -niminen säätiö, jonka tarkoituksena on sorbilaisen identiteetin tukeminen. Tätä tarkoitusta toteuttaa Bauzenissa toimiva Sorbisches Institut, jossa työskentelee 22 tutkijaa. Sorbikulttuuria tukevat myös useat kotiseutuyhdistykset. Etenkin katolisen kirkon kirkollisissa vuosijuhlissa sorbilaista kulttuuria harjoitetaan esimerkiksi kansallispukuja käyttämällä.
Sorbilaisia kansallispukuja.
Teksasin vendiläinen museo Serbinin kaupungissa.
Ensimmäisen pääsiäispäivän juhlintaa Radiborissa.
Perikleen aika

Perikles ja Aspasia kuvanveistäjä Feidiaan työpajassa. Louis Héctor Leroux, 1800-luku.
Perikleen aika eli Ateenan kultakausi viittaa antiikin Ateenan kukoistuskauteen klassisella kaudella noin vuosina 461–429 eaa. Aikakausi on saanut nimensä siitä, että suurimman osan siitä kaupungin tosiasiallisena johtajana toimi Perikles (495–429 eaa.), aikalaisistaan erottunut strategos, poliitikko ja puhuja. Kaupunki nousi hänen ajallaan historiansa suurimpaan kukoistukseen ja valta-asemaan, ja tuotti monet niistä arkkitehtuurin, kirjallisuuden ja muun kulttuurin teoksista, joista se edelleen usein tunnetaan. Laajemmin ottaen Ateenan kultakautena voidaan pitää koko klassisen kauden ensimmäistä puoliskoa persialaissodissa vuonna 480 eaa. saadusta voitosta aina peloponnesolaissodan päättymiseen vuonna 404 eaa.
Perikles nousi strategokseksi vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina kansankokouksen uudelleen valitsemana. Hän suosi taiteita ja kirjallisuutta, loi puheillaan voimakasta kansallisylpeyttä ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Kaupunki nousi kulttuurin ja oppineisuuden keskukseksi. Perikles toteutti myös suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki monin tavoin parantamaan kansalaisten elämää. Hän rakennutti muun muassa Parthenonin temppelin, Erekhtheionin ja Propylaian Akropoliille sekä Odeionin kukkulan etelärinteeseen. Ateena vaurastui hopeakaivostensa ansiosta. Myös Deloksen meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Tausta

Ateenan merivalta sai alkunsa persialaissodissa Salamiin taistelussa vuonna 480 eaa. saadun voiton myötä. Plataiain taistelun vuonna 479 eaa. jälkeen Ateena alkoi nousta koko Kreikan vahvimmaksi kaupunkivaltioksi. Tätä ennen Sparta oli ollut kaupunkivaltioista vahvin, mutta persialaissotien jälkeen se vetäytyi vapaaehtoisesti sivummalle. Näin Ateena sai johtoaseman edelleen uhaksi koettuja persialaisia vastaan.
Ateena oli kärsinyt sodista paljon ja pelkäsi Persian uutta hyökkäystä. Näin kaupungin politiikka alkoi suuntautua tämän mukaisesti: kaupunki jatkoi niiden puolien vahvistamista, jotka olivat olleet tuomassa voittoa sodassa, toisin sanoen demokratian, laivaston ja merivallan laajentamista; ja toisaalta pyrki ulkopolitiikassaan saamaan ensin lisää voittoja Persiasta ja myöhemmin rajoittamaan muiden kaupunkivaltioiden, ennen kaikkea Spartan, nousua uudeksi uhaksi. Näin Ateena valitsi puolustautumisella perustellun laajentumispolitiikan. Valtapolitiikkansa välineeksi ateenalaiset perustivat jo ennen Periklestä Deloksen meriliiton. Sen jäsenet maksoivat Ateenalle rahaveroa, jota käyttäen Ateena järjesti laivaston koko liiton puolustamiseksi. 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Perikles muodostui Ateenan politiikan henkilöitymäksi.
Politiikka > Demokratian laajentaminen

400-luvun eaa. kuluessa Ateenan demokratiaa laajennettiin edelleen Kleistheneen ja Efialteen aikaisempien uudistusten jälkeen, ja aristokratian valtaa vastaavasti vähennettiin. Arkontin virka avattiin zeugitai-luokalle jo vuonna 457 eaa. Perikleen aloitteesta bulen eli neuvoston ja heliaian eli valamiesoikeusistuimen jäsenille alettiin samoihin aikoihin maksaa palkkaa. Tämä laajensi Ateenan demokratiaa, koska se teki nämä tehtävät mahdollisiksi myös köyhemmälle väestölle, jotka menettivät kokousten vuoksi työaikaa. Toisaalta historioitsija Thukydides kuvaa Perikleen hallinnon käytännössä Perikleen itsensä johtamaksi aristokratiaksi, joka oli vain nimellisesti demokratia. Perikleestä tuli yksi vaikutusvaltaisimpia puhujia Ateenan ekklesiassa eli kansankokouksessa.
Politiikka > Kansalaisuuslait

Perikleen aloitteesta Ateenan kansalaisuuslakeja muutettiin vuonna 451 eaa. niin, että kansalaisuus oli mahdollista vain lapsille, joiden kummatkin vanhemmat olivat Ateenan kansalaisia. Aikaisemmin kansalaisuuden olivat saaneet myös lapset, joiden isän puoliso oli ei-ateenalainen. Vieraspaikkakuntalaisten puolisoiden ottaminen oli ollut erityisesti aristokraattien eli ylimystösukujen tapana. Näin muutos heikensi entisestään aristokraattien asemaa. Kansalaisuusluettelot tarkistettiin ja puhdistettiin henkilöistä, jotka olivat mahdollisesti saaneet kansalaisuuden petoksella.
Perikleen kansalaisuuslait tekivät näin kansalaisuudesta erityisemmän ja vahvistivat sen merkitystä sekä ateenalaisten äitien asemaa. Kansalaisuus ja samalla demokratian tuomat edut rajattiin entistä pienemmälle piirille. Etuihin kuuluivat oikeus osallistua politiikkaan, vaikuttaa omaa elämää koskeviin päätöksiin, tasa-arvoinen asema lain edessä sekä oikeus omistaa maata ja kiinteistöjä kaupunkivaltion alueella. Naisten asema oli heikompi, koska he eivät saaneet osallistua politiikkaan, mutta heillä oli oikeus hallinnoida omaisuuttaan ja sekä oikeus lain suojaan.
Politiikka > Ulkopolitiikka

Ulkopolitiikassa Perikles pyrki vahvistamaan Ateenaa sekä vanhan vihollisen Persian mahdollista uhkaa vastaan että uudeksi viholliseksi muodostumassa ollutta Spartaa vastaan. Ensin mainittu tavoite kärsi takaiskun, kun ateenalaiset epäonnistuivat Egyptin vapauttamisessa Persian vallasta vuonna 454 eaa. Tämän jälkeen ateenalaiset siirsivät Deloksen meriliiton kassan Delokselta Ateenaan sillä ajatuksella, että se olisi paremmin suojassa. Ateenalaiset tekivät päätöksen ilmeisesti yksipuolisesti, ja se oli merkittävä vaihe meriliiton muuttamisessa Ateenan valtapolitiikan välineeksi. Egyptissä koetun tappion jälkeen ateenalaiset yrittivät vielä vapauttaa Kyproksen Persian vallasta. Myös tämä yritys epäonnistui, ja Kimon kuoli sotaretkellä vuonna 450 eaa.
Ateenan ja Spartan vihollisuudet johtivat niin kutsuttuun ensimmäiseen peloponnesolaissotaan vuosina 460–445 eaa. Vihollisuudet Spartan ja sen liittolaisten eli peloponnesolaisliiton kanssa lisääntyivät jo Kimonin Spartan avuksi vuonna 462 eaa. tekemän sotaretken jälkeen. Kyproksen valtauksen epäonnistuttua Ateena luopui yrityksistä Persiaa vastaan, ja otti tavoitteekseen Spartan vahvistumisen estämisen sekä Deloksen meriliiton koossapitämisen kapinayritykset kukistamalla.
Vuonna 449 eaa. solmittiin Kalliaan rauha Persian kanssa, mikä päätti persialaissodat virallisesti. Vuonna 445 eaa. Perikles järjesti rauhan Spartan kanssa. Sen tavoitteena oli jäädyttää saavutetut valta-asemat kolmeksikymmeneksi vuodeksi, ja näin vakiinnuttaa Ateenan valta-asema meriliitossa. Rauha mahdollisti myös sen, että Perikles saattoi keskittyä poliittisiin vastustajiinsa Ateenassa. Näihin kuului muun muassa poliitikko Thukydides. Vastustajien mukaan Perikleellä oli liikaa valtaa kymmenen strategoksen joukossa. Perikles vahvisti johtoasemansa, joka ei perustunut mihinkään lakiin, ja hänet valittiin strategokseksi 15 kertaa peräkkäin.
Ulkopolitiikassa Perikles oli kovaotteinen, ja suosi usein voimaa neuvottelujen sijasta pyrkiessään estämään Deloksen meriliiton hajoamisen. Hän muun muassa kukisti voimalla Samoksen kapinan vuosina 441–439 eaa. Ateena myös tuki Spartaa vastaan kapinoineita kaupunkeja, ja tämän seurauksena sodan uhka Spartan kanssa lisääntyi jälleen. Vastustajat syyttivät Periklestä Spartan provosoimisesta ja sodan lietsomisesta. Perikles taas katsoi, ettei mihinkään Spartan vaatimuksiin voitu suostua, koska kyse oli Ateenan toimintavapaudesta. Konflikti johti lopulta peloponnesolaissotana tunnettuun sotaan vuonna 431 eaa. kesken 30 vuoden rauhan. Perikles kuoli sodan alkupuolella vuonna 429 eaa. Sota pitkittyi ja johti lopulta Ateenan täydelliseen tappioon vuonna 404 eaa. Se taas päätti Ateenan kultakauden.
Kulttuuri > Kirjallisuus ja kuvataide

Ateenan kultakaudella tapahtui taiteiden ja tieteiden suorastaan räjähdysmäistä kehitystä. Ateenasta tuli ensimmäistä kertaa sen historiassa näiden alojen tärkein keskus kreikkalaisessa kulttuuripiirissä. Kaupunki houkutteli kyvykkäimpiä ihmisiä muista kaupungeista koko kreikkalaisesta maailmasta. Kaupunkiin kerääntyi suuri määrä kierteleviä opettajia, kuten sofisteja ja puhetaidon opettajia. Näihin kuuluivat muun muassa Damon ja Protagoras. Filosofiassa Ateenassa vaikuttivat Anaksagoras ja Sokrates, joiden perintöä jatkoivat myöhemmin 300-luvulla eaa. Platon ja Aristoteles. Näytelmäkirjallisuudessa vaikuttivat Aiskhylos, Sofokles, Euripides ja Aristofanes, historiankirjoituksessa Herodotos ja Thukydides ja kuvanveistossa Feidias.
Kulttuuri > Arkkitehtuuri

Persialaiset olivat tuhonneet Ateenan ja sen temppelit vuonna 480 eaa. Perikles aloitti vuonna 447 eaa., pian Persian kanssa solmitun Kalliaan rauhan jälkeen ja sen kunniaksi, suurisuuntaisen rakennusohjelman, jonka keskiössä oli Ateenan Akropoliin eli linnavuoren uusiminen ja kaunistaminen. Merkittävimmät rakennukset olivat suurikokoinen Athene-jumalattaren temppeli Parthenon, Erekhtheion, Athene Niken temppeli sekä linnavuoren länsipään suurikokoinen porttirakennelma Propylaia. Parthenon koristeltiin Athenen kulttikuvalla sekä marmoriveistoksilla kuvanveistäjä Feidiaan johdolla.
Rakennusohjelmaa työllisti suuren määrän köyhempää väestöä. Hanketta kritisoitiin omana aikanaan sen suurisuuntaisuuden ja kalliuden vuoksi. Nykyrahassa hinnaksi on arvioitu noin miljardi dollaria, tai joka tapauksessa äärimmäisen suuri summa tuon ajan kaupunkivaltiolle. Hanke rahoitettiin ainakin osaksi Deloksen meriliiton jäsenten maksamilla veroilla. Periklestä syytettiin valtion budjetin tuhoamisesta. Tuloksena syntyneet rakennukset tekivät Ateenasta aikansa loistokkaimman kaupungin. Ne ovat edelleen Ateenan ja koko Kreikan tunnetuimpia, ja niillä on ollut valtava vaikutus käsitykseen koko antiikin Kreikasta ja sen kultakaudesta klassisesta kaudesta.
Plutarkhos kuvaa yhdeksi Perikleen motiiviksi rakennushankkeissa sen, että tämä halusi antaa Ateenan suuruuden tuomasta hyvinvoinnista osan myös kaupungissa olleelle väestölle, kuten käsityöläisille, ei pelkästään niille, jotka pitivät imperiumin suuruutta yllä armeijassa ja laivastossa. Kun Perikles joutui puolustamaan kustannuksia ekklesiassa, hän sanoi kyllä maksavansa rakennukset itse ja kirjoituttavansa niihin oman nimensä ateenalaisten nimen sijaan; ateenalaiset luopuivat heti arvostelustaan.
Perikleen hautajaispuhe. Philipp Foltz, 1877.
Akropolis. Leo von Klenze, 1846.
Sovetskaja Litva

Sovetskaja Litva (Советская Литва, ”Neuvosto-Liettua”) oli Liettuan pääkaupungeissa Kaunasissa ja Vilnassa vuosina 1940–1990 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti. Sen toimintaa jatkoi Eho Litvy (”Liettuan kaiku”) vuosina 1990–2001.
Lehti perustettiin Liettuan neuvostomiehityksen jälkeen Kaunasissa kesäkuussa 1940 nimellä Truženik (”Työläinen”). Se lakkasi toisen maailmansodan takia kesäkuussa 1941. Lehti alkoi ilmestyä uudelleen lokakuussa 1944 Vilnassa nimellä Sovetskaja Litva.
Sovetskaja Litva oli Liettuan kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Se oli tasavallan tärkein venäjänkielinen sanomalehti, jonka rinnalla julkaistiin liettuankielistä Tiesaa ja puolankielistä Czerwony Sztandaria. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden painosmäärä oli 79 000 kappaletta vuonna 1981.
Lehti sai nimen Eho Litvy vuonna 1990, ja siitä tuli Liettuan tasavallan korkeimman neuvoston (myöhemmin parlamentin) ja hallituksen äänenkannattaja. Liettuan kommunistipuolue perusti maaliskuussa 1990 uuden lehden Litva Sovetskaja, jolla oli myös liettuankielinen versio Tarybų Lietuva.
Litva Sovetskaja lakkasi elokuussa 1991, ja Eho Litvy muuttui riippumattomaksi vuonna 1995. Sen painosmäärä oli 26 000 kappaletta vuonna 1993 ja 12 000 vuonna 1997. Eho Litvy lakkasi ilmestymästä taloussyistä vuonna 2001.
Šoorin kieli

| Šoori |
| --- | --- |
Oma nimi:  шор тили
Tiedot
Alue:  Kemerovon alue (Venäjä)
Virallinen kieli:  ei virallisen kielen asemaa
Puhujia:  6 200
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  turkkilaiset kielet
Kieliryhmä:  uiguurilais-oguusilainen ryhmä hakassilainen alaryhmä
ISO 639-3:  cjs
 Ohje 
Šoorin kieli (šooriksi шор тили, šor tili) on Venäjällä Etelä-Siperiassa asuvien šoorien puhuma turkkilainen kieli.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Šoorien perinteistä asuinaluetta ovat Kuznetskin Alataun rinteet sekä Tomin ja sen sivujokien Kondoman ja Mras-Sun varret. Hallinnollisesti seutu kuuluu Kemerovon alueen Taštagolin ja Novokuznetskin piireihin, Mežduretšenskin kaupunkipiirikuntaan sekä osittain Hakassiaan ja Altain tasavaltaan.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 15 700 šooria ja 10 000 šoorin kielen puhujaa. Kansallisuudeltaan šooreista 57,5 % ilmoitti äidinkielekseen šoorin ja 40,9 % venäjän. Toisena kielenään venäjää puhui 53,6 %.
Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 14 000 šooria ja 6 200 šoorin puhujaa. 99,7 % šooreista osaa venäjää. Alueellisesti he jakautuvat seuraavasti:
Kemerovon alue 11 600 šooria (joista 4 900 puhuu šoorin kieltä),
Hakassia 1 100 (487),
Altain tasavalta 141 (50).
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 2 800 šoorin puhujaa.
Historia ja murteet

Šoori kuuluu turkkilaisten kielten uiguurilais-oguusilaisen ryhmän hakassilaiseen alaryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat hakassi, tšulyminturkki ja altain pohjoismurteet. Šoorin kieltä ei tule sekoittaa hakassin kielen samannimiseen murteeseen.
Kieli jakautuu kahteen murteeseen. Mras-Sun murre on lähempänä hakassia ja Kondoman murre altain pohjoismurteita. Šoorissa on paljon mongolilaisia ja venäläisiä lainasanoja.
Kirjakieli

Ortodoksiset lähetyssaarnaajat loivat 1880-luvulla kyrilliseen kirjaimistoon perustuneen kirjakielen, jolla julkaistiin aapinen ja uskonnollista kirjallisuutta. Vuonna 1926 perustettiin Vuoristo-Šorian kansallinen piiri, avattiin šoorinkielisiä kouluja ja julkaistiin sanomalehteä. Šooriksi ilmestyi myös alkuperäistä kaunokirjallisuutta. Kirjakielen pohjana oli Mras-Sun murre. Vuonna 1929 siirryttiin latinalaiseen aakkostoon, mutta vuonna 1938 palattiin kyrilliseen kirjaimistoon, jota on täydennetty lisämerkeillä ғ, қ, ң, ӧ ja ӱ. Vuonna 1939 tapahtuneen kansallisen piirin lakkauttamisen jälkeen kirjakielen viljely loppui lähes kokonaan.
Šoorin kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Б б | В в | Г г | Ғ ғ | Д д | Е е | Ё ё |
| Ж ж | З з | И и | Й й | К к | Қ қ | Л л | М м |
| Н н | Ң ң | О о | Ӧ ӧ | П п | Р р | С с | Т т |
| У у | Ӱ ӱ | Ф ф | Х х | Ц ц | Ч ч | Ш ш | Щ щ |
| Ъ ъ | Ы ы | Ь ь | Э э | Ю ю | Я я |  |  |
Kieltä alettiin elvyttää 1980-luvun lopussa. Nykyään šooriksi on julkaistu äidinkielen oppikirjoja ja sitä opetetaan kouluissa aineena. Vuonna 1989 kieltä alettiin opettaa Novokuznetskin kasvatustieteellisessä korkeakoulussa.
Nykytilanne

Elvytystoimista huolimatta šooria voidaan pitää vakavasti uhanalaisena kielenä. Nykyään valtaosa sen puhujista asuu kaupungeissa täysin venäjänkielisessä ympäristössä. Äidinkielen arvostus on vähäistä ja venäjä on vaikuttanut voimakkaasti sen rakenteeseen.
Aiheesta muualla

Endangered Languages of Siberia: The Shor Language (englanniksi)
Ethnologue: Shor (englanniksi)
Šoorin kielelle omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Turkkilaiset kielet
azeri
baškiiri
dolgaani
gagauzi
hakassi
haladži
jakuutti
karaiimi
karakalpakki
karatšai-balkaari
kaškai
kazakki
krimintataari
kumykki
nogai
salaari
šoori
tataari
tofa
tšuvassi
turkki
turkmeeni
tuva
uiguuri
uzbekki
Abdoulaye Sékou Sow

Abdoulaye Sékou Sow (1931 – 27. toukokuuta 2013 Bamako) oli malilainen juristi ja poliitikko. Hän toimi maan pääministerinä vuosina 1993–1994.
Sow opiskeli Terrasson de Fougères -lyseossa ja julkisten töiden teknikkokoulussa ja suoritti oikeustieteen tutkinnon Pariisissa vuonna 1961. Hän työskenteli Malin matkailutoimiston ja virkamieskorkeakoulun johtajana ja suoritti myöhemmin julkisoikeuden jatkotutkinnon ja asianajajatutkinnon. Sow vangittiin Moussa Traorén aikana ja hän vietti viisi vuotta työttömänä.
Sow oli yksi Adéma-PASJ -puolueen perustajista. Hän toimi Malin puolustusministerinä siirtymäkauden hallituksessa vuosina 1991–1992 ja Younoussi Tourén hallituksessa vuosina 1992–1993. Sow siirsi Traoréa tukeneet upseerit eläkkeelle ja osallistui uuden perustuslain laatimiseen.
Presidentti Alpha Oumar Konaré nimitti Sown Malin pääministeriksi huhtikuussa 1993. Hän erosi tehtävästä helmikuussa 1994 Adéma-PASJ:n radikaalisiiven painostuksesta.
Sow oli naimisissa Malin ensimmäisen naistoimittajan Hawa Marikon kanssa.