Neuvosto-Venäjä
Historia > Neuvostotasavaltojen liiton synty > Hajoava imperiumi

Keisarivallan loppuvuosina Venäjän imperiumiin kuului noin 130 miljoonaa alamaista, joista noin 75 miljoonaa lukeutui johonkin vähemmistökansallisuuteen. Näistä kansoista näkyvimmät asuttivat Venäjän läntisiä ja eteläisiä raja-alueita. Runsasväkisin vähemmistökansa 22 miljoonan asukkaan Ukraina. Poliittisesti omaleimaisin oli Suomen suuriruhtinaskunta, jolla oli autonominen asema. Niiden keskuudessa oli 1800-luvun puolivälistä lähtien ilmennyt nationalismia, joka tähtäsi vain oman kielen ja kulttuurin aseman parantamiseen. Separatistisia aatteita, eli halusta irtautua Venäjän vallasta, ei pääasiassa vielä ennen vuotta 1917 noussut esiin. Keskushallinto suhtautui kielteisesti kaikkiin nationalistisiin pyrkimyksiin pyrkien tukahduttamaan ne venäläistämisellä. Helmikuun vallankumous antoi vähemmistökansoille uusia toiveita. Ukrainan johdolla vähemmistökansat pitivät syyskuussa 1917 Kiovassa yhteisen kongressin, joka vaati Venäjän muuttamista liittovaltioksi, joka muodostuisi eri kansojen muodostamista autonomisista tasavalloista. Huomattavimmista vähemmistökansoista Puola ja Suomi eivät olleet mukana, sillä niiden asema oli toisenlainen kuin muiden.
Vasta lokakuun vallankumous ja bolševikkien valtaannousu saivat liikkeelle separatistiset liikkeet. Bolševikit esiintyivät kansojen itsemääräämisoikeuden puolesta, minkä nojalla niillä oli oikeus vapaasti erota Venäjästä. Tämä ei kuitenkaan käynnistänyt itsenäisyysvaatimuksia, vaan ne saivat liikkeelle vallitseva tilanne, vähemmistökansat halusivat eroon bolševikkien muut poliittiset puolueet tukahduttavan terrorin. Suomi itsenäistyi Neuvosto-Venäjästä joulukuussa 1917, minkä bolševikkihallitus tunnusti. Tämän jälkeen Viro julistautui itsenäiseksi helmikuussa 1918, jolloin saksalaiset olivat juuri miehittäneet maan nopeuttaakseen Brest-Litovskin rauhanneuvotteluja. Myös Liettua julistautui itsenäiseksi helmikuussa. Latvia taas julistautui itsenäiseksi vasta marraskuussa 1918, jolloin saksalaisten miehitys oli päättynyt. Puola saavutti itsenäisyytensä sodan jälkeen Saksan romahdettua.
Ukrainan itsenäistymisvaatimukset sen sijaan olivat bolševikeille hankalampi kysymys, sillä maata hallitsi keskusrada, joka ei tunnustanut Leninin hallitusta. Tämän vastavoimaksi bolševikkien tukijat perustivat bolševistisen hallituksen. Keskusrada kääntyi itsenäistymistaistelussaan keskusvaltojen puoleen rauhantarjouksin, minkä bolševikit pelkäsivät johtavan siihen että porvarillinen Ukraina irtautuisi Saksan tuella Neuvosto-Venäjästä. Kun menševikit tiedustelivat miksi neuvostohallitus salli Suomen itsenäistyä, mutta samaa oikeutta ei suotu Ukrainalle, bolševikkien keskuskomitean jäsen Josif Stalin totesi, että Ukrainassa toimi jo neuvostoja, joita ei muissa reunavaltioissa, kuten Puolassa ja Suomessa ollut. Missä neuvostoja jo oli, ei enää voitaisi sortua porvarilliseen parlamentarismiin. Itsenäisyyden myöntäminen muille reunavaltioille ei ollut bolševikeille itsetarkoitus, vaan keino sosialistisen vallankumouksen toteuttamiseksi maassa.
Ukrainan keskusrada julisti Ukrainan kansantasavallan itsenäiseksi valtioksi tammikuussa 1918 ja Saksan tuella bolševikit ajettiin pois Kiovasta. Valko-Venäjälläkin kansallinen rada vaati täyttä itsenäisyyttä Neuvosto-Venäjästä ja maa julistautui itsenäiseksi maaliskuussa 1918, mutta ilman saksalaisten tunnustusta. Itsenäiseksi julistautui myös Transkaukasia, jonka kansallinen hajanaisuuden vuoksi se jakaantui toukokuussa 1918 Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin demokraattisiksi tasavalloiksi. Näin Neuvosto-Venäjän läntiselle ja luoteiselle rajalle oli syntynyt kymmenen itsenäistä valtiota: Suomi, Viro, Latvia, Liettua, Puola, Valko-Venäjä, Ukraina, Georgia, Armenian ja Azerbaidžan.