stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Happamoituminen
Hapan laskeuma

Hapan laskeuma tarkoittaa fossiilisia polttoaineita poltettaessa syntyvien rikkioksidien ja typen oksidien laskeutumista. Hapan laskeuma voi olla joko kuivalaskeumaa tai märkälaskeumaa eli happosadetta.
Suurin osa Suomeen tulevista happamoittavista laskeumista tulee muualta Euroopasta (n. 39 %), kun taas Suomen omien päästöjen osuus on noin 17 %.
Hapan laskeuma > Kuivalaskeuma

Kuivalaskeumassa happamoittavat yhdisteet laskeutuvat maahan pölyn mukana tai kaasuna. Kuivalaskeuma on painovoiman aiheuttamaa laskeutumista. Happamoittavat aineet voivat kulkea myös ilmavirtojen mukana ja takertua erilaisiin pintoihin.
Hapan laskeuma > Happosateet

Happosateet tai hapan sade on määritelmän mukaan sadetta jonka pH on alle 5,6. Tavallisestikin sadeveden luontainen pH on hiukan hapan (Vähän alle 6), koska ilmakehän hiilidioksidi liukenee sadeveteen ja muodostaa hiilihappoa, joka on heikko happo. Happosateen aiheuttavat ilmansaasteet, etenkin rikki- ja typpipäästöt, joita tulee ennen kaikkea fossiilisten polttoaineiden polton yhteydessä polttoaineen epäpuhtautena sisältämän rikin ja ilmakehän luontaisen typen palaessa korkeassa lämpötilassa. Reagoidessaan yläilmakehässä otsonin kanssa nämä poltosta syntyneet rikin ja typen dioksidit muodostavat rikki- ja typpitrioksideja, jotka edelleen veden kanssa reagoidessaan muuttuvat rikki- ja typpihapoksi.
Teollisuuden aiheuttamat happosateet ovat edelleen suuri ongelma Kiinassa, Koreassa, Venäjällä ja Itä-Euroopassa. Englannin ja Ruhrin alueen tilanne on paranemaan päin. Vuodesta 1980 vuoteen 1995 Euroopan rikkidioksidipäästöt vähenivät puoleen. Pohjois-Amerikassa maksimi oli jo 1970-luvulla, sen jälkeen päästöt ovat vähentyneet noin 40 prosenttia.
Aiheuttajat

Rikkidioksidipäästöjen merkittävin lähde on kivihiilikäyttöiset voimalaitokset. Näistä kuitenkin oksidit voidaan rikinpoistolaitosten avulla pääosin poistaa savukaasuista, jopa yli 90-prosenttisesti. Liikenteen polttoaineista rikkiä voidaan poistaa jo valmistusvaiheessa. Yleisesti ottaen rikinpoistolaitteet tulivat käyttöön 1980-luvulla. Silloin sulfaattien määrä laski.
Typen oksideja, kuten typpidioksidia (NO2) taas syntyy yleisesti palamisreaktioiden sivutuotteina, kun ilmassa olevat typpi ja happi reagoivat keskenään. Typen oksidien päästöjä on alettu vähentää 1990-luvulla, kun uudenlaiset typen määrää karsivat polttimet sekä katalysaattorit tulivat käyttöön.
Typpihappo (HNO3)
Rikkihappo (H2SO4)
Vahingot

Happamoitumisella on monia haittavaikutuksia. Hapan sadevesi aiheuttaa vaurioita eritoten luonnon ekosysteemeille. Hapan sadevesi muun muassa tuhoaa sienirihmastoja sekä puiden hennoimpia juuria, jolloin sienet sekä niiden kanssa symbioosissa olevat puut vaurioituvat. Lisäksi havupuut harsuuntuvat, eli tiputtavat neulasensa. Happamoituminen vahingoittaa myös maaperässä olevia maaperäeliöitä. Ravinteet huuhtoutuvat metsästä aluksi hieman paremmin, mutta lopulta ne alkavat huuhtoutua liian hyvin, puiden ja kasvien juurien ulottumattomiin.
Happosateen seurauksena maaperässä normaalisti maapartikkeleiden pinnoille kationeina sitoutuneet eliöille haitalliset raskasmetallit alumiini, kupari, sinkki ja kadmium mobilisoituvat pH:n laskiessa ja huuhtoutuvat edelleen vesistöihin, joissa alumiini-ionit voivat aiheuttaa kalakuolemia. Vesistöissä pH:n lasku alle arvon 6 aiheuttaa haittavaikutuksia erityisesti kalkkikuorisille eliöille, kuten kotiloille, simpukoille ja äyriäisille. Pitkäaikainen pH:n lasku alle arvon 5 tuhoaa suurimman osan eliöstöstä. Aikuiset kalat voivat sinnitellä happamoituneessa vesistössä pitempään, mutta niiden lisääntyminen estyy pH:n ollessa alle 5. Eräät viherlevät ja rahkasammalet sitä vastoin kasvavat hyvin näissäkin oloissa.
Ehkäiseminen ja hoito

Vesistöt ja maaperä voivat vastustaa happamoitumista tiettyyn rajaan asti. Sitä ominaisuutta kutsutaan puskurikyvyksi. Puskurikyvyllä varustettuun liuokseen on mahdollista tiettyyn rajaan asti lisätä happoa tai emästä ilman, että liuoksen pH muuttuu. Luonnonvesien puskurikyky on vetykarbonaatti-ioneissa. Ne muodostavat reagoidessaan hapon sisältämän oksoniumionin kanssa hiilidioksidia ja vettä.
Vetykarbonaatti-ioneja muodostuu hiilidioksidin imeytyessä veteen. Reaktio toimii myös toiseen suuntaan, sillä oksoniumionin kanssa reagoidessaan syntyy uudestaan hiilidioksidia ja vettä.
Happamoitumista voidaan torjua muun muassa säästämällä sähköä, käyttämällä vähärikkisiä polttoaineita, poistamalla rikkiä savukaasuista, käyttämällä katalysaattoreita, laskemalla palamislämpötiloja, suosimalla joukkoliikennettä sekä rajoittamalla maatalouden ja teollisuuden ammoniakkipäästöjä. Koska happamoituminen koskettaa koko maailmaa, on kansainvälinen yhteistyö tälläkin saralla välttämätöntä.
Happamoitumista hoidetaan kalkittamalla metsiä, viljelymaita ja vesistöjä. Kalkki on kalsiumin oksidi, CaO, joka muodostaa veden kanssa emäksisen liuoksen, kalsiumhydroksidin [Ca(OH)2].
Happamoituminen Euroopan niemimaalla

Euroopassa happamoitumiseen ensimmäisen kerran herättiin jo 1960-luvulla, kun vesistöjen tila Pohjoismaissa huononi. Syylliseksi todettiin Manner-Euroopasta kulkeutuneet rikkidioksidipäästöt.
Suurimmat päästöt 1980-luvulla Euroopassa olivat Neuvostoliiton ja Itä-Saksan alueilla, Isossa-Britanniassa, Tšekin alueella ja Espanjassa. Happamimmat sateet eivät välttämättä ole pahimpien päästölähteiden alueilla, vaan päästöt leviävät märkälaskeumana ympäri Eurooppaa. Happamimpia sateita on ollut lähinnä Länsi-Euroopassa, vähiten happamia Pohjolassa, Keski-Euroopassa happamuusasteet ovat olleet siltä väliltä. Mitä vähemmän päästöjä valtiolla on, sitä suurempi osa rikkilaskeumasta tulee muualta kuin omasta maasta. lähde?
Termi Musta kolmio otettiin 80-luvulla käyttöön tuolloisten sosialistimaiden Puolan, Tšekkoslovakian ja DDR:n rajoilla olevasta alueesta, jossa näiden maiden ruskohiili­voimaloiden sekä kemian- ja metallitehtaiden keskittymä "myrkytti asukkaita ja luontoa vuosikymmeniä". "Taivaalta satoi toisinaan silkkaa happoa! Pisarat syövyttivät läiskiä koivujen ja pyökkien lehtiin—metsien kuoltua kotitaloudet kärsivät vesipulasta". Eräskin lastenlääkäri kertoi, että neljännes hänen potilaistaan kärsi hengitystiesairauksista ja astmasta. Ei-sosialistisissakin Euroopan maissa oli samansuuntaisia haittoja, mutta päästöt rajoitettiin turvallisemmalle tasolle julkisen mielipiteen vaikutuksesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Happamoitumisen kemiasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Harsuuntunut metsä
Vetykarbonaatti-ioni
Happo

Rikkihappo on yksi tunnetuimmista hapoista.
Happo (lat. acidum) on kemiassa aine, joka luovuttaa positiivisia vetyioneja tai joka vastaanottaa elektroniparin. Arkikielessä hapolla tarkoitetaan Brønsted–Lowry-happoa.
Määritelmät

Hapon määritelmiä on useita, koska happo-emäsparin määrittelyä on laajennettu sen mukaan, kun kemian tietous on lisääntynyt.
Alun perin hapoilla tarkoitettiin aineita, jotka maistuvat happamalta. Niillä todettiin jo varhain olevan muitakin yhteisiä ominaisuuksia: ne syövyttävät useita metalleja ja muuttavat eräiden väriaineiden, indikaattorien värin, mutta menettävät nämä ominaisuutensa reagoidessaan vesiliuoksissa liukkailta tuntuvien aineiden, emästen kanssa. Vuonna 1663 Boyle määrittelikin hapon aineeksi, joka maistuu happamalta ja muuttaa lakmuksen punaiseksi.
Antoine Laurent Lavoisier väitti 1700-luvulla kaikkien happojen sisältävän yhteisenä ainesosanaan happea, joka sai sen mukaan nimensäkin (oxygenium, hapon muodostaja). Myöhemmin Davy kuitenkin osoitti, että suolahappo ei sisältänyt happea, mutta pian osoittautui, että kaikki hapot sisältävät vetyä.
Määritelmät > Arrheniuksen happo

Arrheniuksen vuonna 1881 esittämä happo-emästeoria perustuu elektrolyyttien dissosiaatioon eli niiden jakautumiseen liuoksissa ioneiksi. Teorian mukaan happo on aine, joka tuottaa vesiliuokseen vetyioneja H+ (käytännössä oksoniumioneja H3O+), ja emäs on aine, joka tuottaa vesiliuokseen OH−-ioneja. Niinpä esimerkiksi suolahappo jakautuu vedessä vety- (H+) ja kloridi-ioneiksi (Cl−), rikkihappo taas vety- ja sulfaatti-ioneiksi (SO42−).
Määritelmät > Brønsted–Lowryn happo

Nykyisin yleisesti käytetyn Brønsted–Lowryn teorian mukaan happo on yhdiste, joka pystyy luovuttamaan protonin eli vetyionin (H+), ja emäs on vastaavasti yhdiste, joka pystyy vastaanottamaan vetyionin. Brønsted–Lowry-happoon täytyy siten sisältyä vähintään yksi vetyatomi, ja Brønsted–Lowry-emäkseen täytyy sisältyä sellaisen elektronipari, johon protoni voi liittyä. Kyseinen elektronipari voi olla vapaa elektronipari tai π-sidoksen elektronipari. Yleisestä Brønsted–Lowry-haposta käytetään merkintää H-A ja emäksestä :B. Vetyä sekä vapaita elektronipareja tai π-sidoksia sisältävät aineet, kuten vesi (H2O) ja metanoli (CH3OH) voivat toimia reaktiosta riippuen happona tai emäksenä.
Pienen kokonsa ja varauksensa vuoksi protoni ei voi kuitenkaan esiintyä liuoksissa vapaana, minkä vuoksi happo voi luovuttaa protonin vain, jos läsnä on aine, joka voi ottaa sen vastaan, siis emäs. Vesiliuoksessa hapon luovuttama protoni sitoutuu vesimolekyyliin muodostaen oksoniumionin (H3O+). Tällöin vesi toimii siis emäksenä. Oksoniumioni on voimakas happo, ja se tekee liuoksen happamaksi. Brønsted–Lowryn teorian mukaisia happo-emäsreaktioita tapahtuu kuitenkin myös muissa kuin vesiliuoksissa ja silloinkin syntyy ioneja ja näistä edelleen ioniyhdisteitä eli suoloja.
Brønsted–Lowryn teorian mukaan happotähde eli se ioni, joka haposta jää jäljelle sen luovuttaessa protonin, on aina emäs, koska se voi ottaa protonin takaisin. Happo A ja sitä vastaava emäs A− muodostavat toisiaan vastaavan happo-emäsparin. Vahvojen happojen happotähteet ovat kuitenkin emäksinä niin heikkoja, ettei niitä tavallisesti sanota emäksiksi.
Määritelmät > Lewisin happo

Lewisin teoria määrittelee käsitteet happo ja emäs Brønsted–Lowryn teoriaa laajemmin. Lewis-happo on yhdiste, joka pystyy vastaanottamaan elektroniparin (eli sillä on vajaasti miehitetty valenssiorbitaali) ja Lewis-emäs on aine, joka voi luovuttaa elektroniparin.
Lewisin teorian mukaan edellä mainitut hapot (esim. HCl, H2SO4) eivät sinänsä ole happoja, vaan Lewis-haponkantajia; varsinainen Lewis-happo on niistä irtoava H+-ioni.
Lewis-happo-emäspari muodostaa elektroniparilla uuden sidoksen.
Lewis-hapot eivät ole aina Brønsted-happoja – termiä Lewis-happo käytetäänkin yleensä vain näistä hapoista. Esimerkiksi piidioksidilla on Lewis-happamuus, jota voidaan hyödyntää katalyysiin, vaikka piidioksidi on veteen liukenematon, eikä sisällä vetyä tai vapauta vetyioneja.
Dissosiaatio

Hapot voidaan jakaa dissosoituneen eli hajonneen hapon osuuden mukaan heikoiksi ja vahvoiksi hapoiksi. Vahvat hapot hajoavat (protolysoituvat) lähes kokonaan, heikot vain osittain, ja määritelmä ei riipu liuoksen väkevyydestä. Jos happovakio on suurempi kuin 1, niin kyseessä on vahva happo, muulloin heikko happo. Lisäksi rikkihappoa vahvempia happoja kutsutaan superhapoiksi.
Happovakio (Ka) kuvaa hapon vahvuutta vesiliuoksessa. Happovakion arvo reaktiossa HA + H2O ⇌ A− + H3O+ voidaan laskea seuraavalla tavalla:
Vahvimmilla hapoilla happovakio on jopa 1015, kun taas heikoimmilla hapoilla happovakio on 10−60.
Yksiarvoiset eli monoproottiset hapot reagoivat kerran molekyyliä kohden, esimerkiksi suolahappo (HCl) hajoaa vain ioneiksi H+ ja Cl−. Moniarvoisten eli polyproottisten happojen vesiliuoksissa tapahtuu useampia eri protolyysireaktioita. Moniarvoisia happoja ovat esimerkiksi rikkihappo (H2SO4) ja fosforihappo (H3PO4), koska niiden molekyyleissä on useita vetyatomeja, jotka voivat irrota protoneina. Rikkihappo luovuttaa aluksi yhden protonin, jolloin syntyy vetysulfaatti-ioni (HSO4−), joka pystyy edelleen luovuttamaan protonin. Rikkihapon vesiliuoksessa tapahtuu siten kaksi eri protolyysireaktiota. Fosforihapossa on kolme vetyatomia, joten sen vesiliuoksessa tapahtuu kolme eri protolyysireaktiota. Moniarvoisten happojen eri konjugaattiemäksillä on eri emäksisyys; esimerkiksi rikkihapon ensimmäinen konjugaattiemäs vetysulfaatti on hyvin heikko, mutta toisen deprotonoinnin tulos sulfaatti-ioni (SO42−) taas on selvästi emäksinen. Tämä havaitaan esimerkiksi siten, että sulfaattisuolat ovat emäksisiä.
Vesi (H2O) voi Brønstedin teorian mukaan toimia sekä happona että emäksenä eli se on amfiproottinen (aik. amfoteerinen) aine eli amfolyytti. Myös moniarvoisten happojen ionit voivat toimia amfolyytteinä, esimerkiksi vetysulfaatti-ioni (HSO4−) pystyy sekä luovuttamaan että vastaanottamaan protonin.
Väkevät hapot syövyttävät orgaanista ainetta sekä metalleja. Happojen vesiliuokset maistuvat happamilta.
Jotkin hapot ovat hapettimia, esimerkiksi typpihappo (HNO3), vaikka hapettimen ei tarvitse olla happo tai toisinpäin. Suolahappo on esimerkki haposta, joka ei ole hapetin. Varsinaisten ionisten pelkistimien kanssa hapot voivat kuitenkin pelkistyä ja muodostaa vetyä (H2), esimerkiksi natriumborohydridi reagoi happoliuoksessa vedyksi ja boorihapoksi.
Esimerkkejä hapoista

Esimerkkejä Arrhenius-hapoista ovat typpihappo, rikkihappo, vetykloridihappo eli suolahappo ja etikkahappo. Nämä yhdisteet ovat happoja sekä Arrheniuksen että Brønsted–Lowryn teorian mukaan. Paljon käytettyjä Lewis-happoja ovat sinkkikloridi ja alumiinikloridi.
Epäorgaanisista hapoista suurin osa kuuluu happihappojen ryhmään. Niissä jokin keskusatomina toimivan alkuaineen atomi on sitoutunut yhteen tai useampaan happiatomiin, joista ainakin osaan on lisäksi kiinnittynyt vetyatomi. On kuitenkin olemassa myös niin sanottuja vetyhappoja, joissa ei ole happea.
Orgaanisia happoja ovat etenkin karboksyylihapot. Ne ovat yleensä heikkoja happoja.
Karboksyylihappoja:
Asetyylisalisyylihappo
Sitruunahappo
Bentsoehappo
Etikkahappo
Maitohappo
Muurahaishappo
Oksaalihappo
Salisyylihappo
Voihappo
Muita orgaanisia happoja
Askorbiinihappo (C-vitamiini) on vinyloginen karboksyylihappo.
Deoksiribonukleiinihappo (DNA)
Fenolit ovat happamia.
Ribonukleiinihappo (RNA)
Epäorgaanisia happihappoja:
Boorihappo
Fosforihapoke
Fosforihappo
Hiilihappo
Perkloorihappo
Piihapot, esim. orto- ja metapiihappo
Rikkihapoke
Rikkihappo
Typpihapoke
Typpihappo
Epäorgaanisia vetyhappoja:
Vetybromidihappo
Suolahappo eli vetykloridihappo
Vetyfluoridihappo
Happojen nimeäminen

Monet epäorgaaniset happihapot kuten rikkihappo, typpihappo ja fosforihappo ovat saaneet nimensä alkuaineesta, jota niissä esiintyy vedyn ja hapen lisäksi. Sama alkuaine voi kuitenkin muodostaa vedyn ja hapen kanssa useitakin happoja. Tällöin hapon suomenkielisessä nimessä käytetään happo-sanan sijasta sana hapoke sillä hapolla, jonka molekyylissä on yksi happiatomi vähemmän kuin varsinaisella hapolla ja joka useimmiten on samalla heikompi happo. Niinpä esimerkiksi rikkihappo on H2SO4 ja rikkihapoke H2SO3. Jos happoja, jotka eroavat toisistaan happiatomien lukumäärän perusteella, on enemmänkin, nimen alkuun lisätään eräissä tapauksissa vielä etuliite per- tai hypo-; niinpä on esimerkiksi:
hypokloorihapoke (engl. hypochlorous acid) HClO
kloorihapoke (engl. chlorous acid) HClO2
kloorihappo (engl. chloric acid) HClO3
perkloorihappo (engl. perchloric acid) HClO4
Niiden anionien ja niiden muodostamien suolojen nimissä, jotka saadaan poistamalla haposta vetyionit, vastaa pääte -iitti sitä happoa, jonka nimessä on sana hapoke, ja -aatti sitä happoa, jonka nimessä on sana happo. Niinpä esimerkiksi sulfiitti-ioni on SO32− ja sulfaatti-ioni SO42−. Etuliitteitä hypo- ja per- käytetään myös anionien ja suolojen nimissä, esimerkiksi perkloraatti-ioni on ClO4−.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fineli: Orgaanisten happojen lähteet ruoka-aineissa
Etikkahapon protolyysireaktion reaktioyhtälö.
Fluoriantimonihappo on vahvin tunnettu superhappo. Se on moninkertaisesti vahvempaa kuin rikkihappo.
Boorihappoa voidaan käyttää esimerkiksi hyönteismyrkkynä.
Joel Chandler Harris

Joel Chandler Harris
Harrisin talo Wren’s Nest Atlantassa toimii nyt kotimuseona.
Joel Chandler Harris (9. joulukuuta 1848 Eatonton, Georgia –3. heinäkuuta 1908 Atlanta, Georgia) oli yhdysvaltalainen journalisti, kirjailija ja kansanperinteen kerääjä. Hän tuli tunnetuksi humoristisista Uncle Remus -tarinoistaan (suom. Jänis Vemmelsäären seikkailuja) ja yhtenä ensimmäisistä afroamerikkalaisten suullisen tarinaperinteen muistiinmerkitsijöistä. Varsinaisen uransa hän teki toimittajana nimellä Joe Harris Atlanta Constitution -sanomalehdessä.
Harris syntyi irlantilaissukuisen yksinhuoltajaäidin poikana. Paikallisen lääkärin taloudellisella tuella poika pääsi kouluun, jossa hän tuli tunnetuksi kirjoitustaidoistaan mutta myös luvattomiin poissaoloihin ja kepposteluun taipuvaisesta mielenlaadustaan. Hän jätti koulun kesken, kun The Countryman -sanomalehden ja suuren maatilan omistaja Joseph Addison Turner antoi hänelle paikan kirjapainoapulaisena ja samalla plantaasin apumiehenä. Neljän plantaasivuoden mittaan Harris paljon mustien maatyöläisten tarinoita, joista tuli hänen kaunokirjallista materiaaliaan. Kun Turner lopetti sanomalehtensä, Harris kiersi osavaltion sanomalehtiä toimien latojana ja pakinoitsijana. Atlantin rannikon Savannah’ssa Harris tapasi tulevan vaimonsa, kanadalaisen Mary Esther LaRosen. He saivat yhdeksän lasta, joista kuusi selviytyi aikuisiksi. Pariskunta joutui kahden ensimmäisen lapsensa kanssa pakenemaan Savannah’sta keltakuume-epidemiaa Atlantaan, jossa Harris sai 1876 paikan toimittajana Atlanta Constitutionista. Hän työskenteli lehdessä 24 vuotta.
Atlantan-vuosinaan Harris kehitti henkilöhahmon nimeltä Remus-setä, mustan puutarhurin ja entisen orjan, joka kertoilee hauskoja juttuja nuorelle ystävälleen etelävaltioiden mustien murteella. Monien tarinoiden päähenkilö on Brer (=Brother) Rabbit, nokkela jänis joka aina selviytyy Brer Fox -nimisen ketun juonista. Muita tarinoiden hahmoja ovat karhu Brer Bear ja susi Brer Wolf. Monien tarinoiden ja hahmojen on todettu pohjautuvan länsiafrikkalaisiin kansansatuihin.
Anni Swan julkaisi 1910-luvulla suomeksi Harrisin tunnetuksi tekemiä tarinoita kirjoissa Jänis Vemmelsäären seikkailuja, joista ensimmäisen (1911) alaotsikko on Suomentaen kerrottu J. C. Harrisin Uncle Remus -tarinoiden mukaan. Kirjoista on otettu useita lisäpainoksia ja tehty eri tekijöiden (ainakin Helga Sjöstedt ja Riikka Jäntti) kuvittamia laitoksia ja erilaisia kokoelmia.
Teoksia

Uncle Remus: His Songs and His Sayings (1880)
Nights with Uncle Remus (1883)
Uncle Remus and His Friends (1892)
The Tar Baby and Other Rhymes of Uncle Remus (1904)
Told by Uncle Remus: New Stories of the Old Plantation (1905)
Uncle Remus and Brer Rabbit (1907)
Teoksia > Julkaistu Harrisin kuoleman jälkeen

Uncle Remus and the Little Boy (1910)
Uncle Remus Returns (1918)
Seven Tales of Uncle Remus (1948)
Kirjallisuutta

Baer, Florence E.: Sources and Analogues of the Uncle Remus Tales. Helsinki: Suomalainen tiedeakatemia, 1980. ISBN 951-41-0374-2.
Bickley, R. Bruce Jr. (toim.): Critical Essays on Joel Chandler Harris. G. K. Hall, 1981.
Bickley, R. Bruce Jr.: Joel Chandler Harris: A Biography and Critical Study. Brown Thrasher Books, 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joel Chandler Harris Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Joel Chandler Harris
Käännös suomeksi
Harmolehtimittari

| Harmolehtimittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Lehtimittarit Scopula
Laji::  incanata
Kaksiosainen nimi
 Scopula incanata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Harmolehtimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harmolehtimittari (Scopula incanata) on vaalea yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Harmolehtimittari on keskikokoinen, vaaleanharmaa mittariperhonen, jonka kaikissa siivissä on selkeä, musta keskitäplä. Siipien pohjaväri on vaaleanharmaa, ja ne ovat kauttaaltaan pienten tummien pisteiden kirjomat. Siipien poikki kulkee ruskeansävyisiä poikkiviiruja, jotka ovat tummempia ja terävärajaisempia kohti siiven ulkoreunaa. Lähellä siiven ulko-osassa on melko leveä, vaalea aaltoviiru. Aivan siiven ulkoreunaa kiertävien ripsien tyvessä on rivi pitkänomaisia mustia pilkkuja.
Levinneisyys ja lentoaika

Harmolehtimittaria tavataan Portugalista Mongoliaan, mutta se puuttuu Britteinsaarilta ja osasta läntistä Manner-Eurooppaa. Suomessa harmolehtimittari on melko eteläinen ja sitä tavataan vain Keski-Pohjanmaan korkeudelle saakka, ja eteläisessä Suomessa se on selvästi keskiosia yleisempi. Lentoaika alkaa kesäkuun puolivälistä ja jatkuu heinä-elokuun vaihteeseen.
Elinympäristö ja elintavat

Harmolehtimittari viihtyy erityisesti hiekkapohjaisilla ja lämpimillä paikoilla, mutta myös puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät pimeän laskeudutta ja tulevat helposti valolle. Laji lähtee kuitenkin häirittynä lentoon myös päivällä. Perhosia tavataan tavallisesti yksittäin, harvoin runsaammin. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka syö monia ruohovartisia kasveja, erityisesti pihatatarta (Polygonum aviculare) ja voikukkia (Taraxacum), sekä mustikkaa (Vaccinium myrtillus).
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Pertti Pakkanen: Scopula incanata
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1584615  BioLib: 52391  BOLD: 182399  CoL: 4VW3W  EoL: 279091  Fauna Europaea: 444352  Fauna Europaea (new): d4cd86f7-b8ec-4f58-adaf-96d0e9669394  GBIF: 5144721  iNaturalist: 494531  LoB: 4729  MaBENA: ScopuIncan  NCBI: 987005  Observation.org: 106928  Open Tree of Life: 978395  Laji.fi: MX.61743
Olov Hartman

Olov Hartman keskustelussa Sigtuna-säätiön kesäkokouksessa.
Carl Olov Hartman (7. toukokuuta 1906 Tukholma – 28. huhtikuuta 1982 Sigtuna) oli ruotsalainen pappi, virsirunoilija, kirjailija ja Sigtuna-säätiön johtaja.
Elämänvaiheet ja työ

Hartmanin vanhemmat olivat Pelastusarmeijan upseereja ja hänen sisarensa Karin Hartman Stridsropet-lehden toimittaja. Hänet vihittiin papiksi Uppsalassa 1932 ja hän toimi seurakuntapappina Uppsalan hiippakunnassa sekä vuodesta 1938 Växjön hiippakunnassa, Nässjön seurakunnan komministerina. Vuonna 1948 hänet valittiin Sigtuna-säätiön johtajaksi.
Hartman on kirjoittanut romaaneja, näytelmiä sekä taidetta ja kirjallisuutta käsitteleviä artikkeleja. Häntä pidetään ruotsalaisen kirkkonäytelmän kehittäjänä. Hän oli vuoden 1968 virsikomitean asiantuntijajäsen ja hän on kirjoittanut runsaasti virsiä. Ruotsin kirkon virsikirjassa on 32 hänen kirjoittamaansa virttä ja 12 hänen kääntämäänsä tai muokkaamaansa virttä.
Den svenska psalmboken 1986 -lisävihkossa Psalmer i 90-talet on kolme hänen kirjoittamaansa virttä.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon suomenkielisessä virsikirjassa on kaksi on hänen kirjoittamaansa ja yksi hänen kääntämänsä virsi. Suomenruotsalaisessa virsikirjassa on 10 hänen kirjoittamaansa virttä. Suomenruotsalaisessa virsikirjan lisävihkossa Sång i Guds värld (2016) on lisäksi kolme hänen virttään.