stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taiwanin oppilaskoti
Oppilaskodissa annettu opetus

Vuosina 1968–1970 opetustoiminta vaikutti olleen vaatimatonta. Suomen historian, maantiedon ja äidinkielen opetusta annettiin tunti neljänä päivänä viikossa. Joka ilta luettiin ääneen suomenkielisiä satuja ja nuortenkirjoja, sekä pidettiin yhteinen iltahartaus ennen pienimpien nukkumaanmenoa. Lisäksi viikko-ohjelmassa oli yhtenä päivänä laulutuokio, laulettiin suomalaisia lasten- ja kansalauluja. Toisena päivänä oli samassa kaupungissa asuvien kiinankieltä opiskelevien suomalaisten lähettien järjestämää ilta-ohjelmaa ja torstaisin oli hupi-ilta, joka sisälsi leikkiä, lauluja ja kilpailuja.
Vanhemmat oppilaat tutustuivat Aleksis Kiven Seitsemään veljekseen, pienemmille oli askartelua, satuja, laulua ja lukemista. Toimintaa haittasi kirjojen puute, sillä käytettävissä olivat vain oppilaskodin silloisen hoitajan omat kirjat kansa- ja oppikoulun ajalta.
Vuosina 1970–1972 opetus lienee ollut yhtä vaatimatonta kuin aikaisemminkin, arkistoituja tietoja ei ole säilynyt. Suomen historian oppitunteja yritettiin, mutta vanhemmat oppilaat eivät olleet kiinnostuneita tästä aiheesta. Nuoremmille lapsille luettiin satuja. Liputuspäivät kodissa huomioitiin.
Vuosina 1972–1980 saatiin käyttöön suomalaisia peruskoulun oppikirjoja. Aluksi suomalainen opetus tapahtui lauantaisin, silloin kun ei ollut niin sanottua kotiviikonloppua eli ei matkustettu kotiin, mutta vuodesta 1978 alkaen oli Morrisonin koulun kanssa päädytty sellaiseen järjestelyyn, että ala-asteen (elementary school) ja keskikoulun (middle school) oppilaiden suomenkielinen opetus pidettiin koulupäivien aikana. Keskikoulussa opetus annettiin valinnaisaineiden tunteina, joskaan suomalaislapsilla ei tässä asiassa ollut mitään valinnanvaraa.
Morrisonin koulun lukioluokilla oli kaksi pakollista yhteiskunnallista ainetta, US History ja  ”United States Government and Life”. Vuonna 1979 Morrisonin kanssa päädyttiin sellaiseen järjestelyyn, että suomalaisille vain toinen näistä oli pakollinen, ja toisen tilalla opiskeltiin Suomen historian kurssi 160 tunnin mittaisena. Kurssi suoritettiin Hämeenlinnan kaupungin Kaurialan lukioon.
Ruotsin kielen opetus aloitettiin lukuvuonna 1975–1976. Oppimateriaalit tilattiin Suomesta. Syksystä 1978 lähtien Suomenruotsalaisen Vapaakirkon lähetti antoi ruotsin kielen opetusta. Oppikirjat saatiin Suomesta.
Muita oppiaineita olivat maantieto, ympäristöoppi ja kansalaistaito. Oppikirjoina olivat muun muassa Lappalaisen teos Perusmaantieto ja Lappalaisen ja muoden kirja Kansalaistaito ja ympäristöoppi 3–4.
Valtion tuki

Vuonna 1973 Suomen lähetysneuvosto, johon myös SLS kuuluu, teki Suomen Opetusministeriölle aloitteen siitä, että valtio tukisi taloudellisesti lähetystyössä olevien suomalaisten oppivelvollisuusikäisten lasten koulutusta. Vuoden 1974 aikana Opetusministeriö ilmoittikin varanneensa tähän tarkoitukseen harkinnanvaraista tukea, ja vuonna 1977 ministeriö antoi ulkosuomalaisten lasten koulunkäynnin tukemista koskevat ohjeet. SLS lähetti ensimmäisen toiminta-avustushakemuksensa vuonna 1976, jonka tuloksena se sai lukuvuodelle 1976–1977 80 000 mk avustusta koulutuksen järjestämiseen ulkosuomalaisille lapsille Namibiassa, Etiopiassa ja Taiwanissa. Tämän jälkeen toiminta-avustusta anottiin vuosittain. Avustusta annettiin täydentävään opetukseen suomen tai ruotsin kielessä sekä opettajien tuntipalkkoihin, oppimateriaaleihin, oppimateriaalien kuljetuskustannuksiin sekä muihin kustannuksiin.
Jatko-opintomahdollisuudet

Oppilaskodin asukkaiden jatko-opiskelumahdollisuuksia Suomessa selvitettiin vuoden 1979 syksyllä. Helsingin yliopisto totesi, että Morrisonin myöntämän high school diploman perusteella se ei myöntäisi opiskeluoikeutta, vaan Morrisonin käyneiden oppilaiden oli tultava ensiksi hyväksytyksi johonkin sellaiseen ulkomaiseen yliopistoon tai korkeakouluun, jossa oli mahdollista suorittaa tohtorin tutkinto. Tällöin oppilas voisi pyrkiä Helsingin yliopistoon ulkomaalaiskiintiöstä. Muiden suomalaisten korkeakoulujen kohdalla tilanne oli se, että joka korkeakoululla oli omat sääntönsä tässä asiassa. Vuoteen 1987 mennessä valmistuneista 17 oppilaasta kuusi opiskeli tuolloin jossain suomalaisessa korkeakoulussa, neljä opiskeli tai oli valmistunut opistotason laitoksesta Suomessa, ja kaksi opiskeli Yhdysvalloissa. Kaksi entistä oppilasta oli lähtenyt itse Taiwaniin lähetystyöhön.
Harrastustoiminta

Morrison Academyn musiikinopettajat kykenivät opettamaan lähes kaikkien soittimen soittoa. Oppilaskodin asukkaista monet harrastivat soittamista. Useat soittivat sekä pianoa että jotain muuta soitinta. Vuonna 1978 pianoa soitti 14 oppilaskotilaista, ja parhaimmillaan kodilla oli kolme pianoa harjoittelua varten.
Muita soittimia olivat muun muassa viulu, sello, huilu, klarinetti, oboe, trumpetti, saksofoni ja baritonitorvi. Silloin, kun soittajia oli useampia, toimi koulukodissa oma orkesteri. Se esiintyi lähinnä oppilaskodin joulu- ja kevätjuhlissa sekä joissakin Morrisonin koulun tilaisuuksissa. Morrisonilla oli useampia orkestereita ja puhallinsoittokuntia, joissa koulukotilaiset soittivat, sekä myös kuoroja, joissa monet lauloivat.
Morrisonilla oli keskikoulusta lähtien mahdollista harrastaa urheilua. Lajeja olivat muun muassa jalkapallo, koripallo ja yleisurheilu. Harjoitukset olivat koulupäivän jälkeen, ja kilpailuja ja otteluita järjestettiin kiinalaisten koulujen ja toisten amerikkalaisten koulujen joukkueita vastaan.
Patikointiretket vuoristossa olivat toistuva harrastus. Yleistä oli myös valokuvauksen harrastaminen, sillä oppilaskotiin saatiin oma valokuvalaboratorio vuonna 1979. Koulu tarjosi myös tilaisuuden hyödyntää tätä taitoa, sillä se julkaisi sekä lehteä että vuosikirjaa.
Tytöillä oli sekä näytelmäkerho että raamattukerho. Pojilla taas oli pingis-mestaruuskisoja. Nuoremmilla tytöillä oli partioharrastus ja pienillä pojilla intiaanikerho ja isä-poika -kerho. Vuonna 1978 mentiin myös joukolla Taipeihin kannustamaan suomalaista naisjalkapallojoukkuetta, joka pelasi siellä 13 maan turnauksessa.
Harrastustoiminta > Koti-illat

Ainakin lukuvuonna 1978–1979 vietettiin lauantaisin saunan jälkeen yhteistä koti-iltaa. Lapset oli jaettu ryhmiin, jotka kukin vuorollaan olivat vastuussa koti-iltojen ohjelmasta.
Juhlat ja muut tilaisuudet > Lukuvuoden aikana järjestetyt juhlat

Oppilaskodin varsinaiseen toimintaan liittyi muutamia juhlia, lähinnä joulu- ja kevätjuhlat. Jälkimmäinen ajoittui Morrisonin lukuvuoden päättymisen kanssa samanaikaiseksi.
Ijäksen esimerkkivuotenaan käyttämänä vuotena 1979 koulukodissa järjestettiin Suomi-ilta Morrisonin suomalaisten oppilaiden kansa- ja keskikoulun opettajille. Myös naapureina olleille norjalaisten asuntolahenkilökunnalle järjestettiin kutsuilta lokakuussa. Näiden kahden koulukodin välillä vallitsi Ijäksen mukaan yhteistyö- ja avunantosuhde. Suomen itsenäisyyspäivää vietettiin aina Suomen lipuin ja sinivalkoisin kynttilöin.
Juhlat ja muut tilaisuudet > Kouluvuoden ulkopuoliset tapahtumat

Joulun aikaan oppilaskodissa järjestettiin ”Tapanin laulajaiset” Taichungin kaupungissa asuneille suomalaisille, jolla korostettiin suomalaisten keskeistä ”sukulaisuutta”. Samoin kesäkuussa vietettiin suomalaisten kesken juhannusaattoa.
Heinäkuussa Taichungissa järjestettiin Taiwanin lähetystyöntekijöiden kansainvälinen kesäkonferenssi, ja oppilaskoti toimi tuolloin suomalaisten majoituspaikkana.
Koulukoti vuoden 1980 jälkeen

Vuoden 1980 jälkeen koulukodissa oli murrosvaihe, ja tärkein ero oli se, että pienimmät lapset olivat ryhtyneet vuoteen 1987 mennessä käymään kotoa käsin Morrisonin haarakouluja, eivätkä näin ollen enää asuneet koulukodissa.
Myös koulukodin hoitajille oli tullut uusi säädös. Heidän työnsä oppilaskodissa oli rajattu kahteen työkauteen. Käytännössä tätä sääntöä rikottiin milteipä heti sen astuttua voimaan.
Koulukodin toiminnan tukijat

Tapani Ruokanen kertoo v. 1978 ilmestyneessä kirjassaan Tehtävä Aasiassa, että koulukodin toimintaa tukivat tuossa vaiheessa Virolahden ja Mäntän seurakunnat sekä Salkojen työtä lisäksi Ristijärven seurakunta ja Tampereen Kalevan seurakunta sekä myös Opettajien lähetysliitto.
Pedofiliaepäilyt

Oppilaskoti oli vuosina 1999, 2001 ja 2013 runsaasti esillä suomalaisissa tiedotusvälineissä lasten hyväksikäyttötapausten takia. Lähetysjohtaja Sakari Pinola erosi tapausten johdosta.
Vuonna 1999 Lähetysseura julkaisi tiedon selvityksestä, jonka se oli teettänyt ulkopuolisella asiantuntijaryhmällä koskien Taiwanin oppilaskotia. Selvityksen taustalla oli se tosiasia, että Taiwanin oppilaskodin entisten asukkaiden joukossa oli erittäin paljon psyykkistä pahoinvointia. Selvityksen laati Metodi Team Oy, joka haastatteli yli sataa henkilöä, joista n. kolmannes oli oppilaskodin entisiä asukkaita, ja nähtävästi yli puolet näistä sadasta henkilöstä oli itse toiminut Lähetysseuran työntekijöinä Taiwanilla. Selvityksen mukaan moni oppilaskodin asukkaista oli joutunut seksuaalisesti hyväksikäytetyksi lapsuudessaan.
Lähetysseura pyysi asiassa aluksi poliisitutkintaa, mutta totesi pian, ettei se ole asiassa osapuoli, jolloin pyyntö poliisitutkinnasta peruttiin.
Ainoa konkreettisesti ulospäin näkynyt toimenpide Lähetysseuran taholta oli se, että lähetysjohtaja Sakari Pinola joutui 19.3.1999 eroamaan jupakan vuoksi.
Lähetysseuran laatiman tiedotteen mukaan Pinola erosi vapaaehtoisesti, mutta asian tekee erittäin epäuskottavaksi se, että asia oli jo uutisoitu aiemmin samana päivänä ilmestyneessä Suomen Kuvalehden numerossa.Suomen Kuvalehden matkusti Taiwanille tutkimaan oppilaskotia, toisin kuin poliisi, joka luotti ainoastaan Suomessa annettuihin todistajalausuntoihin. Kävi ilmi, että talo oli pinta-alaltaan ”350 m², suurelta tuntuva, sokkeloinen, seinämateriaalina tiiliseinä, oppilashuoneissa koneellinen ilmastointi. Vintillä oli tyhjä ullakkotila; miehen korkuinen, toimittaja Pesonen oli kulkenut ullakon päästä päähän, eikä alhaalla ollut havaittu hänen liikkeitä. Todistajan havaintojen mukaan olohuoneessa ei pystynyt kuulemaan, mitä toisessa päässä taloa tapahtui.Suomen Kuvalehti oli haastatellut kahta entistä oppilasta, jotka olivat kertomansa mukaan kokeneet seksuaalista hyväksikäyttöä oppilaskodilla. Lisäksi oli haastateltu mm. toisen entisen oppilaan vanhempia. Poliisitutkimuksista lehdellä oli esittää useita kiusallisia kysymyksiä:

Miksi?
oppilaskotia ja muita tapahtumapaikkoja ei tutkittu?
kaikkia todistajia ja asianomistajia ei kuultu?
hukattiin todistusaineistoa?
puheluiden seurantatietoja ei hankittu eikä uhkauksia tutkittu?
psykiatrien lausuntoja ei käytetty koko painollaan?
itseäänkin epäpätevänä pitäneen poliisipsykologin arvio osoittautui tärkeimmäksi?
asianomistajien ja muiden uhrien potilastietoja ei etsitty eikä tutkittu?
jutun päätutkija erotettiin tulkinnasta ja siirrettiin muihin tehtäviin?
juttua ei annettu keskusrikospoliisille ja Interpolille tutkittavaksi
jätettiin ottamatta huomioon rikoksen tekotavan sarjoittaminen eli se, että tekijät toistavat saman tekonsa samanlaisena samanlaisissa paikoissa?
tutkinnanjohtaja epäili asianomistajien mielenterveyttä, vaikka ei tavannut heitä?”
Suomen Kuvalehden tutkimukset ja lehden artikkelit

Suomen Kuvalehti julkaisi vuonna 2001 useita artikkeleita Taiwanin oppilaskodista. Laajin juttu julkaistiin 8. kesäkuuta, juuri Lähetysseuran vuosikokouksen alla.
Kirjallisuutta

Janne Villa (2013) Hengellinen väkivalta. Kirjapaja
Bebra

| Bebra |
| --- | --- |

 vaakuna
 Bebra
 Koordinaatit: 50°58′N, 9°47′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Piirikunta:  Hersfeld-Rotenburg
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  93,6 km²
Korkeus:  195 m
Väkiluku (2018):  14 102
 – Väestötiheys:  151 as./km²
Postinumero:  36179
Suuntanumero(t):  06622
 
 www.bebra.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bebran sijainti Hersfeld-Rotenburgin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Bebra on kaupunki Hersfeld-Rotenburgin piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se sijaitsee noin 120 kilometriä Frankfurt am Mainista koilliseen ja noin 45 kilometriä Kasselista kaakkoon.
Maantiede

Bebra sijaitsee Hessenin koillisosassa Fuldan varrella. Sitä ympäröi usea vuoristo: Stölzinger Gebirge pohjoisessa, Richelsdorfer Gebirge idässä, Seulingswald kaakossa ja Knüllgebirge lounaassa.
Historia

Alkuaan Bebra tunnettiin nimellä Biberaho (Dorf am Biberfluss, kylä Biberjoen varrella). Sittemmin nimi vääntyi muotoon Bibera ja viimein muotoon Bebra.
Varhaisin asiakirjamaininta Bebrasta on vuodelta 786. Bebra oli vuosisatoja maalaiskylä, joka tunnettiin muun muassa pellavastaan. Se oli myös liikenteen solmukohta: vanha postitie eli Die alte Poststraße kulki paikkakunnan kautta. Bebra jäi kuitenkin läheisen Rotenburgin varjoon. Vasta 1849 käyttöön otettu rautatieyhteys antoi Bebralle kasvusysäyksen. 1800-luvun loppua kohden Bebrasta kehittyi yksi Saksan tärkeimmistä rautateiden solmukohdista. Väkiluku moninkertaistui ja elinkeinorakenne muuttui maatalouspainotteisesta kaupan ja palvelujen suuntaan. Kaupunkioikeudet Bebra sai 1935. Toinen maailmansota katkaisi kehityksen, mutta se jatkui jälleen sodan jälkeen aina 1970-luvulle. Hyvät liikenneyhteydet houkuttelivat Bebraan teollisuusyrityksiä. Kylmän sodan aikana Bebra oli myös rajanylityspaikka. 1980-luvulla tavaraliikenne väheni, ja sen myötä katosi työpaikkoja.
Talous ja liikenne

Vaikka rautatien merkitys Bebralle on ajan mittaan vähentynyt, paikkakunta on edelleen leimallisesti rautatieläiskaupunki. Bebran asema sijaitsee neljän ratalinjan solmukohdassa: Bebra–Fulda, Halle–Bebra, Göttingen–Bebra ja Bebra–Baunatal-Guntershausen. Bebrassa on myös elektroniikkateollisuutta, kuten Continental Automotive GmbH ja m.a.l. Effekt Technik GmbH.
Bebra sijaitsee Bundesstraße 27:n ja Bundesstraße 83:n risteyksessä. BAB 4 kulkee Bebran eteläpuolitse. Kaupungin alueella kulkevat pyörätiet Hessische Radfernweg R1 ja D-Route 9 (Weser-Romantische Straße).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bebra Wikimedia Commonsissa
Bebra, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Pyhäniemen kartano

Pyhäniemen kartano sijaitsee Hollolassa, kirkonkylältä Vesijärven rannan suuntaisesti Messilän tietä Lahteen päin vievän tien varrella. Kartanon päärakennuksen pohjoispuolella on Kotomäki-niminen niemi, jolla on runsaasti kesäasutusta. Kotomäen itäpuolella on lahti, jossa talvisodan aikana toimi Pyhäniemen jäälentokenttä. Kotomäen länsipuolella on Pyhäniemenlahti, joka on merkittävä lintujen pesimispaikka ja kuuluu Kutajoen alueeseen, joka on Natura 2000 -luonnonsuojelualue. Pyhäniemen kartano oli myynnissä vuonna 2018.
Päärakennus

Pyhäniemen kartanon nykyinen päärakennus on rakennettu vuonna 1780, ja se on saanut nykyisen muotonsa 1907. Kartano on perustettu 1467 ja saanut 1630 ratsutilan aseman. Päärakennuksessa on 23 huonetta, holvattu viinikellari ja ullakolla mankelihuone. 1880-luvulla rakennetussa sivurakennuksessa on 13 huonetta. Päärakennuksen länsipuolella on englantilaistyyppinen puutarha.
Kartanon tuotannollinen toiminta

Kartanon pinta-ala oli suurimmillaan 1800-luvun lopulla lähes 10 000 hehtaaria. Kartanossa oli tähän aikaan 250 lypsävää lehmää ja sen juustolassa valmistivat sveitsiläiset juustomestarit Venäjän-vientiin tarkoitettua sweizer-juustoa. Suomen ensimmäinen koneellinen kyntö tapahtui myös Pyhäniemen kartanossa, siihen käytettiin kahta kartanoon vuonna 1898 hankittua englantilaista Fowleria.
Kartanolla oli oma sahalaitos, ja vuonna 1900 kartanon omistaja varatuomari Oscar Collin perusti Pyhäniemen Pyörätehtaan (Pyhäniemi Hjulfabrik), joka valmisti kärryn- ja tykinpyöriä muun muassa Venäjän armeijalle.
Omistajanvaihdokset

Vuonna 1912 Oscar Collin hävisi Pyhäniemen kartanon uhkapelissä Monte Carlon kasinolla. Uusi omistaja, Hollannin konsuli Hendrik Max Gilse van der Pals, omisti kartanon vuosina 1912–1919. Vuonna 1918 kartanon maista erotettiin noin 2 000 hehtaaria itsenäistyneille kartanon torppareille, ja seuraavana vuonna kartano siirtyi agronomi Paavo Pätiälän omistukseen.
Elokuvamaisema

Kartanoa on kutsuttu Hollolan Hollywoodiksi, koska Suomen Filmiteollisuus kuvasi siellä useita elokuvia, kuten Siltalan pehtoori (1934), Roinilan talossa (1935), Kaikenlaisia vieraita (1936), Seitsemän veljestä (1939), Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1940), Serenaadi sotatorvella (1940), Kaivopuiston kaunis Regina (1941) ja Naiskohtaloita (1947).
Suomalainen elokuvaperinne palasi Pyhäniemen kartanoon, kun siellä kuvattiin vuosina 2009–2010 Juha Wuolijoen elokuva Hella W. Elokuva kertoo kirjailija-poliitikko Hella Wuolijoesta.
Hollolan maatalousnäyttelyt

Pyhäniemen kartanolla pidettiin 8.–9. elokuuta 1936 Hollolan maatalousnäyttelyt, joissa kävi noin 18 000 henkeä. Itä-Hämeen Marttojen Heinlammin, Herralan, Kalliolan, Keski-Hollolan, Kukkilan ja Länsi-Hollolan marttayhdistykset olivat mukana järjestelyissä.
Suomen ilmavoimien tukikohtana

Talvisodan aikana kartanon lähellä, Pyhäniemen jääkentällä, toimineet Suomen ilmavoimien yksiköt käyttivät kartanon rakennuksia henkilökuntansa majoitukseen ja huoltoon.
Taidenäyttelypaikkana

Pää- ja sivurakennuksessa järjestettiin kesäisin vuosina 1982–2003 kuvataidenäyttelyitä, joissa kävi vieraita vuosittain 13 000–15 000. Vuonna 2009 Pyhäniemen kartano siirtyi uudelle omistajalle pankkiiri Mika Lehdolle, minkä jälkeen siellä on järjestetty kesästä 2010 lähtien taidenäyttelyitä ja klassisen musiikin esityksiä.
Aiheesta muualla

Pyhäniemen kartano
Koneviesti: Fowlerin höyryaura Pyhäniemessä (Arkistoitu – Internet Archive)
Hollola
| --- | --- |
Kyliä ja paikkoja:  Hakosilta  Hankaa  Hedelmätarha  Heinlammi  Herrala  Hälvälä  Kalliola  Kirkonkylä  Kukkila  Kukonkoivu  Laitiala  Länsi-Hollola  Messilä  Miekkiö  Noitala  Okeroinen  Paimela  Pyhäniemi  Sairakkala  Salpakangas  Sarva  Tennilä  Tiirismaa  Uskila  |Vaania  Vanhatalo  Vesala  Vesikansa 
Luonto:  Hahmajärvi  Hammonjoki  Iso-Tiilijärvi  Keski-Tiilijärvi  Kiikunlähde  Kintterönsuon aarnimetsä  Kivijärvi  Kotajärvi  Kutajärvi  Kutajärven alue  Laasonpohja  Pirunpesä  Pähkinäkukkula  Riihikallio-Pilkanmäki  Sairakkalanjärvi  Tiirismaan luonnonsuojelualue  Työtjärvi  Vesijärvi  Vähä-Tiilijärvi 
Nähtävyyksiä ja tapahtumia:  Herralan kylämuseo  Hiljaisuuden huone  Hollo ja Martta  Hollolan Hirvi  Hollolan keskiaikainen kivikirkko  Hollolan keskiaikatapahtuma  Hollolan kotiseutumuseo  Hollolan kunnantupa  Hälvälän ampumarata  Kapatuosia  Laitialan kartano  Linnamäki  Messilän kartano  Pyhäniemen kartano 
Liikenne:  Herralan rautatieasema  Hollolan lentokenttä  valtatie 12  kantatie 54  seututie 296  yhdystie 2955  yhdystie 2956  yhdystie 3173  Launeen tie 
Muuta:  Camping Messilä  Hollolan kunnanvaltuusto  Hollolan lukio  Hollolan seurakunta  Hollolan Sanomat  Hollolan Seutu  Hollolan vaakuna 
Kartanon päärakennus. Kuva kesältä 2011.
Pyhäniemen kartanoon vuonna 1898 hankittujen kahden Fowlerin tyyppinen, vuonna 1916 rakennettu John Fowler & Co. 'K7 -traktori.
Talvisodan pommitukset

Suomen ilmavoimien Neuvostoliitolta sotasaaliiksi saama SB-2.
Suomen ilmavoimien Neuvostoliitolta sotasaaliiksi saama DB-3. Neljä vastaavaa konetta ostettiin saksalaisilta sotasaaliskoneista.
Suomen ilmavoimien Fokker D.XXI -koneita.
Talvisodan pommitukset olivat laajamittaisia ilmapommituksia, jotka Neuvostoliitto kohdisti monille Suomen paikkakunnille talvisodan aikana. Suomessa oli valmistauduttu 1930-luvun lopulla siihen, että Neuvostoliitto käyttäisi pääasiassa TB-3-pommikoneita, mutta Neuvostoliitto oli pääasiassa Espanjan sisällissodan kokemusten perusteella lisännyt SB-2- ja DB-3-pommikoneita, jotka olivat nopeita; Suomen päähävittäjätyypiksi hankittuja Fokker D.XXI -koneita nopeampia. Kaikkiaan talvisodan aikana pommitettuja paikkakuntia oli peräti 690 kappaletta ja pommituslentoja 2 726 kertaa. Carl Geustin kokoamisen tietojen mukaan pommituksissa olisi kuollut 956 ihmistä, haavoittunut vakavasti 540 ja lievästi 1 300 (1 316).
Joulukuussa 1939 Neuvostoliiton ilmavoimien lentokoneet 7. armeijan rintamalohkolla tulittivat tai pommittivat omia joukkojaan kuusi kertaa. Kaksi 68. hävittäjärykmentin I-16-lentokonetta ampui alas Neuvostoliiton 4. jalkaväkidivisioonan 39. kiväärirykmentin ilmatorjuntajaos. 1. joulukuuta 1939 törmäsi Itämeren laivaston miinatorpedolentorykmentin lentokone lähdössä pommivarastoon, jonka seurauksena tapahtui räjähdys, ja suuri osa lentokoneista tuli kahdeksi tai kolmeksi viikoksi lentokelvottomiksi.
Sotilaallis-taktisista taloudellis-strategisiin pommituksiin > Puolustuskansankomissaarin toimintaohje

Neuvostoliiton puolustusministeri marsalkka Kliment Vorošilov ilmoitti marraskuussa 1939 toimintaohjeessaan, että ilmavoimien oli vältettävä pommittamasta kaupunkeja ja taajamia, joissa ei ole vihollisen huomattavia voimia.
Helsingin asuinkorttelien pommitus 30. marraskuuta 1939 aiheutti kritiikkiä ulkomaisissa joukkotiedotusvälineissä, minkä vuoksi Vorošilov määräsi: ”Ilmavoimia kielletään ehdottomasti pommittamasta kaupunkeja ja rauhanomaista väestöä, mikä on saatettava jokaisen lentäjän ja lentoperämiehen tietoon.”
Sotilaallis-taktisista taloudellis-strategisiin pommituksiin > Työläisten ja talonpoikien armeijan sotaneuvoston päämaja

Joulukuussa 1939 perustettiin puna-armeijan päämaja, jonka muodostivat Vorošilov, Nikolai Kuznetsov, Boris Šapošnikov ja Josif Stalin. Ensimmäisiksi käskyikseen he määräsivät:
»8. armeijan ilmavoimien ... tuhottava Matkaselän ja Sortavalan rautatiesolmut.»
1. tammikuuta 1940 toimintaohjeessa käskettiin:
»Pommikoneiden tuhottava järjestelmällisesti kaukana rintaman takana olevia kohteita – vihollisen hallintorakennuksia, sotilaallisia kohteita ja teollisuuslaitoksia, rautatiesiltoja ja -solmuja, satamia ja kulkuneuvoja.»
5. tammikuuta 1940 alkaen käskyjen henkilökohtaiset allekirjoitukset korvattiin kollektiivisella Sotaneuvoston päämaja -allekirjoituksella. 21. tammikuuta 1940 edellyttiin jo laajaa taloudellista sodankäyntiä:
»Viime aikoina ei ole pommitettu ollenkaan vihollisen selustassa olevia kohteita, jotka on aiemmin osoitettu 8. armeijan ilmavoimien iskujen kohteiksi, mikä antaa viholliselle mahdollisuuden toimittaa esteettömästi sota- ja elintarvikkeita.
Päämajan mielestä 8. armeijan ilmavoimia on käytetty häpeällisen huonosti, huonommin kuin muiden armeijoiden, sitä komennetaan huonosti eikä se ole saanut aikaan sitä, mihin olisi pystynyt, vaikka se onkin ylivoimainen vihollisen ilmavoimiin verrattuna.
Päämaja käskee ehdottomasti jakaa ilmavoimat toistaiseksi kahteen ryhmään: toisen tehtävänä on auttaa joukkoja pommikoneiden voimin käyttämällä pienikokoisia pommeja sekä hävittäjäkoneiden hyökkäystoimin; toisen tehtävänä on iskeä kohti selustassa olevia ja armeijalle osoitettuja kohteita, erityisesti on tuhottava Serdobolin kaupunki, tuhottava vihollisen Mantsisaaren, Lunkulansaaren ja Valamon tukikohdat ja upotettava moottoriveneet, jotka yrittävät ampua joukkojemme hallussa olevia rantaosuuksia.
Päämaja vaatii jyrkästi tehostamaan ilmavoimien toimintaa, vaatimaan niiltä kovia iskuja, jotka auttaisivat joukkojamme ja tuhoaisivat vihollisen selustassa olevat tukikohdat, sekä lakkaamaan toimimasta häpeällisesti niin kuin tähän asti.
Täytäntöönpanosta ilmoitettava päivittäin.»
Henkilötappiot yhteensä

Talvisodan aikana tehdyn tilaston mukaan pommituksissa:
Kuoli 956 henkilöä (sodan jälkeisen virallisen tilaston mukaan kuolleita 848 henkilöä)
Vammautui vaikeasti 540 henkilöä
Vammautui lievästi 1 316 henkilöä
Rakennusvaurioiden yhteenveto

Pommituksissa tuhoutui tai vaurioitui kaikkiaan:
Kivitaloja:
Tuhoutuneita 157
Vaurioituneita 696
Puutaloja:
Tuhoutuneita 1 764
Vaurioituneita 4 137
Muita vaurioita

Rautatiekalustosta tuhoutui:
243 veturia eli noin kolmannes koko määrästä
noin 2 000 rautatievaunua eli noin 10 % kokonaismäärästä
Pudotetut merimiinat eivät aiheuttaneet vaurioita, mutta työllistivät raivaushenkilöstöä.
Puna-armeijan SB-2-koneita Helsingin yläpuolella sodan alkupäivänä.
Osuman saanut rakennus palaa Helsingissä sodan alkupäivänä.