stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gustaf Stjernberg
Sisällissodan jälkeinen aika

Stjernberg palveli sisällissodan jälkeen 5. komppanian päällikkönä 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti 2, josta hänet siirrettiin 28. joulukuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een. Hän erosi armeijasta 28. helmikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet sijoitettiin 1. maaliskuuta 1919 alkaen harjoituspäälliköksi Porvoon pitäjän suojeluskuntaan. Aluksi hän toimi 1. maaliskuuta – 30. huhtikuuta 1919 välisenä aikana piirin aliupseerikurssien johtajana Tammisaaressa ja Kirkkonummella. Myöhemmin hän siirtyi Uudenmaan eteläiseen suojeluskuntapiirin (Nylands södra skyddskårsdistrikt) 1. huhtikuuta 1925 alkaen, jossa hän toimi IV. alueen päällikkönä. Stjernberg työskenteli suojeluskunta tehtäviensä ohella maanviljelijänä Porvoon pitäjässä vuodesta 1921 alkaen. Stjernberg erosi Suojeluskuntajärjestöstä 31. elokuuta 1927, mutta liittyi takaisin järjestöön 17. huhtikuuta 1930 ja sijoitettiin paikallispäälliköksi Porvoon maalaiskunnan suojeluskuntaan.
Talvi- ja jatkosota

Stjernberg osallistui talvisotaan aluepäällikkönä Uudenmaan eteläisen suojeluskuntapiirin V alueella. Jatkosodan puhjettua hänet määrättiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 24:ään, josta hänet siirrettiin myöhemmin toimistoupseeriksi Uudenmaan eteläiseen suojeluskuntapiiriin, jossa hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin asepalveluksesta.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 1938 |     |  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Stribog

Stribogin palvontaa. Kuvitusta kirjasta Schleusing G. A:  La religion ancienne et moderne des Moscovites. Amsterdam, 1698.
Stribog on slaavilaisessa mytologiassa tuulten jumala. Stribog mainitaan Nestorin kronikassa, ja kiertoilmaus "Stribogin lapsenlapset" viittaa tuuliin. Stribog oli tuulten pääjumala, jonka lisäksi slaaveilla oli myös muita tuulten jumalia. Varpulis synnytti myrskyn äänet, Erisvors oli "pyhän rajuilman" jumala ja Vikhor nostatti pyörteisiä tuulia.
Beetakarboliini

| β-Karboliini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  9H-pyrido[3,4-b]indoli
CAS-numero:  244-63-3
PubChem CID:  64961
SMILES:  C1=CC=C2C(=C1)C3=C(N2)C=NC=C3
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C11H8N2
Moolimassa:  168,195 g/mol
Sulamispiste:  199 °C
β-Karboliini (9H-pyrido[3,4-b]indoli) joka tunnetaan myös nimellä norharmaani on typpeä sisältävä heterosyklinen yhdiste. Se on myös prototyyppi ryhmälle yhdisteitä, jotka tunnetaan nimellä β-karboliinit.
Farmakologia

β-Karboliini alkaloideja löytyy laajalti kasveista ja eläimistä, useimmiten ne vaikuttavat monoamiinioksidaasi inhibiittoreina (MAOI). Kasvikunnan β-karboliinit toimivat palautuvana, kilpailevana ja epäselektiivisenä monoamiinioksidaasi inhibiittorina. β-Karboliineja löytyy luontaisesti myös ihmisestä, joista merkittävimmät ovat tryptoliini ja pinoliini. Useat β-karboliinit sitoutuvat bentsodiatsepiinireseptoriin toimien käänteisagonistina; Tämä voi lisätä kouristelutaipumusta ja ahdistuneisuutta, mutta toisaalta myös parantaa muistia. Farmakologisesti β-karboliinit ovat varsin laaja ryhmä. Yhdisteestä riippuen ne estävät serotoniinin takaisinottoa, estävät epäselektiivisesti Na+-riippuvaista kuljetinta tai sitoutuvat bentsodiatsepiini-, opiaatti- ja dopamiinireseptoreihin.
Kemia

β-Karboliinit kuuluvat indoli alkaloidien ryhmään ja koostuvat pyridiinirenkaasta joka on yhdistynyt indolirankaan. β-Karboliinien rakenne on samankaltainen tryptamiinin kanssa, paitsi etyyliamiini ketju on yhdistynyt takaisin indolirenkaaseen yhden ylimääräisen hiiliatomin kautta, muodostaen kolmirenkaisen rakenteen. β-Karboliinien biosynteesin uskotaan tapahtuvan samaa reittiä kuin vastaavan tryptamiinin. Pyridiinirengas mahdollistaa yhdisteille eri saturaatiotasoja. Näitä mahdollisia kaksoissidoksia ilmentää oikealla olevassa kuvassa punainen ja sininen viiva. Jotkin β-karboliinit fluoresoivat kun niitä pidetään ultraviolettivalossa.
Esiintyminen luonnossa

Yleisimpiä kasvikunnasta löytyviä β-karboliineja ovat harmiini, harmaliini ja tetrahydroharmiini. Tunnetuimmat kasvikunnan lähteet lienevät kahvi ja tupakka. On tutkittu, että tupakoitsijoilla MAO-A toimii 30 % teholla ja MAO-B 40 % teholla. Tällä hetkellä tunnetaan 64 eri β-karboliini alkaloidia hajaantuneena ainakin kahdeksaan eri kasviheimoon.
Skorpionien kuoren sarveiskerros sisältää β-karboliineja, tehden niiden ihosta fluoresoivan kun sitä altistetaan tietyn aallonpituiselle ultraviolettivalolle, tämä onnistuu esimerkiksi blacklightin valolla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
PubChem: Norharman (englanniksi)
Human Metabolome Database: Beta-Carboline (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): beta-Carboline (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Beta-Carboline (englanniksi)
Substituoitujen β-karboliinien yleinen rakenne
Rhum Barbancourt

Rhum Barbancourt on haitilainen rommia valmistava tuotantoyhtiö. Perheyhtiö Maison Barbancourt perustettiin vuonna 1862. Barbancourt-rommit valmistetaan kahdesti tislaamalla konjakkityyppisessä prosessissa.
Tuotteet

Rhum Barbancourt – vaalea rommi
Rhum Barbancourt 3 étoiles – neljä vuotta ikäännytetty Premium
Rhum Barbancourt 5 étoiles – seitsemän vuotta ikäännytetty Premium
Rhum Barbancourt Réserve du Domaine – viisitoista vuotta ikäännytetty Super premium
Aiheesta muualla

Maison Barbancourt kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Blogi haitilaisesta rommista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Refined Vices Barbancourt 8 YO arvostelu (englanniksi)
Robert Burr's Gifted Rums Guide (englanniksi)
The Stranglers

| The Stranglers |
| --- | --- |
 The Stranglers, Brighton, 2014-03-06
Tiedot
Toiminnassa:  1974–
Tyylilaji:  Rock and roll punk rock protopunk New Wave
Kotipaikka:  Guildford, Surrey, Iso-Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Jean-Jacques Burnel, basso   Baz Warne, laulu, kitara   Jet Black, rummut   Jim Macaulay, rummut (kiertuerumpali 2013-)   Dave Greenfield, koskettimet  
Entiset jäsenet:  Hugh Cornwell   Hans Wärmling   John Ellis   Paul Roberts  
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Stranglers  on brittiläinen rockyhtye, joka perustettiin 11. syyskuuta 1974, alkuperäisellä nimellään Guildford Stranglers. Yhtyeen kuuluisimpia hittejä ovat muun muassa ”No More Heroes”, ”Peaches”, "Duchess" ja "Golden Brown". The Stranglers siirtyi perustamisensa jälkeen musiikillisesti kohti punkrockia, mutta erottavana tekijänä moniin muihin ajan punkbändeihin oli erityisesti kosketinsoittimien (mm. Minimoog, Hohner Cembalet, Hammond ja Oberheim FVS) merkittävä rooli yhtyeen musiikissa. Yhtyeeltä ilmestyivät vuonna 1977 niin debyyttialbumi Rattus Norvegicus, kuin myös kakkosalbumi No More Heroes. Seuraavilla levyillä Black and White (1978) ja erityisesti The Raven (1979) yhtye siirtyi punkista kokeellisempaan ja monipuolisempaan ilmaisuun. Vuonna 1981 Stranglers julkaisi jälleen kaksi albumia: The Gospel According to the Meninblack oli monia tunnettuja salaliittoteorioita käsittelevä konseptialbumi, jonka kaupallinen menestys jäi heikoksi. Seuraaja La Folie oli konseptialbumi rakkaudesta. Levy sisälsi suurhitin Golden Brown ja se siivitti myös albumin menestykseen.
Vuonna 1983 julkaistulla albumillaan Feline yhtye uudisti jälleen tyyliään ja levyn äänimaailmaa hallitsevat akustiset kitarat, sähkörummut (rumpali Jet Black siirtyi pysyvästi käyttämään sähkörumpuja studiolevytyksissä) ja syntetisaattorit. Albumi nousi brittien albumilistan neljänneksi. Singlejulkaisuja olivat "European Female", "Midnight Summer Dream" ja Paradise.
Yhtyeen johtohahmoina toimivat bändin aloituksesta 1970-luvun puolivälistä aina 1990-luvun alkuun Hugh Cornwell (laulaja/kitaristi) sekä Jean-Jacques Burnel (laulaja/basisti). Hugh Cornwell erosi yhtyeestä vuonna 1990. Hänen viimeinen keikkansa Stranglersin riveissä (Alexandra Palace, Lontoo, 11. elokuuta) on taltioitu bändin livealbumille Saturday Night, Sunday Morning.
Rumpali Jet Blackin (Oik. nimeltään Brian Duffy) terveysongelmien vuoksi yhtyeen kiertuerumpalina on vuodesta 2013 lähtien toiminut Jim MacAulay. Black on vetäytynyt sivuun yhtyeen aktiivitoiminnasta ja kiertueilta.
Diskografia

Rattus Norvegicus (1977)
No More Heroes (1977)
Black and White (1978)
The Raven (1979)
The Gospel According to the Meninblack (1981)
La Folie (1981)
Feline (1983)
Aural Sculpture (1984)
Dreamtime (1986)
10 (1990)
Stranglers in the Night (1992)
About Time (1995)
Written in Red (1997)
Coup de Grace (1998)
Norfolk Coast (2004)
Suite XVI (2006)
Giants (2012)
Kirjallisuutta

Buckley, David. No Mercy - The Authorised and Uncensored Biography of The Stranglers. London. Hodder and Stoughton. 1997. ISBN 0-340-68062-8
Cornwell, Hugh, A Multitude of Sins. London. Harper Collins Publishers, 2004. ISBN 0-00-719082-4
Cornwell, Hugh and Drury, Jim. The Stranglers - Song by Song. London. Sanctuary Publishing Ltd. 2001 ISBN 1-86074-362-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Stranglers Wikimedia Commonsissa
Jean-Jacques Claudius Angénor

Jean-Jacques Claudius Angénor (27. huhtikuuta 1916 Cap-Haïtien – 25. marraskuuta 1990) oli haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 11. heinäkuuta 1943 ja nimitettiin Les Cayesin hiippakunnan piispaksi 20. elokuuta 1966. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antonio Samorè, jota avustivat Albert François Cousineau ja Rémy Augustin.
Angénor erosi tehtävistään 9. huhtikuuta 1988.
Robert Louis Stevenson

| Robert Louis Stevenson |
| --- | --- |
 Girolamo Nerli, Robert Louis Stevenson.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 1850 Edinburgh, Skotlanti
Kuollut: 3. joulukuuta 1894 (44 vuotta) Vailima, Samoa
Kansalaisuus:  skotlantilainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Robert Louis Stevenson (13. marraskuuta 1850 Edinburgh, Skotlanti – 3. joulukuuta 1894 Vailima, Samoa), alun perin Robert Lewis Balfour Stevenson, oli skotlantilainen romaanikirjailija, runoilija ja matkakirjailija, jonka tunnetuimmat teokset ovat seikkailuromaani Aarresaari sekä kauhuromaani Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde.
Kirjailijana

Stevenson kuvaa teoksissaan ihmisen persoonallisuuden kaksijakoisuutta, mielen komplekseja ja sen syviä salaisuuksia. Stevenson on mestarillinen kuvatessaan jännitysromaaneissaan pahan ilmentymisen eri muotoja.
Teokset > Suomennetut teokset > Romaanit

Falesán seikkailu (Islands Nights' Entertainments -teoksesta, 1893) Matkakirja 1946
Hänen vastoinkäymisensä (The Misadventures of John Nicholson, 1887) Karisto 1933
Itsemurhaajain klubi (The Suicide Club, 1878) Suomalais-amerikkalainen kustannusyhtiö 1898
Kävelyretkistä (Jack-in-the-box 1997) (Roads, 1873; On the Enjoyment of Unpleasant Places, 1874; Walking Tours, 1876)
Merirosvon testamentti (Treasure Island , 1882) Hamina: Wirkki 1899
nimellä Aarresaari, Kaleva (Yhdysvallat): [kustantaja tuntematon] 1904
nimellä Aarresaari, suomentanut O. E. Lampén, WSOY, Porvoo, 1909 WSOY
David Balfour, SKS 1902
Musta nuoli (The Black Arrow, 1883) Otava 1913
Myllärin Wille, Suomalais-amerikkalainen kustannusyhtiö 1898
Pannaan julistettu (The Beach of Falesá, 1892) Karisto, 1917
Ryöstölapsi (Kidnapped , 1887); englanninkielestä suomentanut O. E. Lampén. Otava 1910
nimellä Ihmisryöstö, suom. Aaro Kivilinna, WSOY 1937
David Balfourin seikkailut, sisältää: Ihmisryöstö, suom. Aaro Kivilinna, ja Catriona (joka on jatkoa Ihmisryöstölle) lyhennettynä, suom. Matti Kilpeläinen, Helsinki: WSOY 1955 Sarja: Jousi-sarja, 6.
Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde (The Strange Case of Dr. Jekyll and Mr. Hyde , 1886) Suomalais-amerikkalainen kustannusyhtiö 1897
nimellä Salaperäinen ovi, Otava 1911 Sarja: Otavan 50 pennin kirjasto, 13.
Veljekset (The Master of Ballantrae, 1888) Helsinki : Otava 1921. Sarja: Otavan uusi romaanisarja, 10.
Jekyll ja Hyde ja muita kertomuksia.  Suomentanut Virpi Hämeen-Anttila. Helsinki:  Basam Books, 2001.  ISBN 952-9842-46-5  Sarja: Basam Books klassikko
Huomispäivän laulu: Satuja täysikasvuisille.  Suomentanut Virpi Hämeen-Anttila. Helsinki:  Basam Books, 2003.  ISBN 952-9842-57-0  Sarja: Basam Books klassikko
Itsemurhaklubi.  ((The suicide club, 1878.) Sisältää novellit: Tarina nuoresta miehestä ja kermaleivoksista; Kertomus lääkäristä ja matka-arkusta; Hevoskärryseikkailu, lisäksi esseet: Joutilaiden puolustuspuhe; Unista)  Suomentanut Timo Hännikäinen. Turku:  Savukeidas, 2010.  ISBN 978-952-5500-62-2
Harrastelijasiirtolainen sekä Tasankojen halki.  ((The Amateur Emigrant from the Clyde to Sandy Hook, 1895.) Sisältää matkaesseet: Harrastelijasiirtolainen; Tasankojen halki)  Suomentanut Ville-Juhani Sutinen. Turku:  Savukeidas, 2011.  ISBN 978-952-268-003-7
Teokset > Suomennetut teokset > Novellit

Haudantakaisia.  ((The Body Snatcher, 1884.) Sisältää novellikokoelmasta novellin: Ruumiinryöstäjä)  Suomentanut Markku Sadelehto. Helsinki:  Jalava, 1994.  ISBN 951-887-050-0
Teokset > Suomennetut teokset > Runot

Lapsen runotarha (A Child's Garden of Verses , 1885); suomentanut Kirsi Kunnas WSOY 1987 ISBN 951-0-14596-3
suomennos julkaistu myös nimellä Runojen puutarha, Kolibri 1992 ISBN 951-576-089-5
Teokset > Suomentamattomia teoksia

The Hair Trunk. Käsikirjoitus löytyi 1990 kalifornialaisen kirjaston arkistosta, ja löytäjä ranskalainen Michel Le Bris kirjoitti romaanin valmiiksi. Teos ilmestyi ranskaksi vuonna 2011 nimellä La Malle en cuir ou la sosiété idéale (Gallimard). Teos käsittelee Stevensonin boheemia elämää ja kirjailijoiden ihanneyhteiskuntaa.
The Pentland Rising. Stevensonin esikoisteos, jonka hän kirjoitti 16-vuotiaana Rullion Greenin taistelun 200-vuotisjuhlan kunniaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Robert Louis Stevensonin e-kirjoja
Projekti Lönnrotilta
Project Gutenbergiltä
Merirosvoseikkailu, Aarresaari-romaanin analyysiä ja jonkin verran tietoa kirjailijan elämästä
The Robert Louis Stevenson Web Site (Arkistoitu – Internet Archive), tietoa kirjailijan elämästä ja tuotannosta (englanniksi)
J. Parkkinen: Stevensonin kartta ja almanakka.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Stevensonin hauta Samoalla.
Stevenson vuonna 1885.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1958

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1958 järjestettiin 6.–7. heinäkuuta Turussa.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Jämsänkosken Ilves | 42,7 | Heikki Helasvuo | Pauli Tavisalo |  |  |
| 2. | Helsingin IFK | 43,0 | Yrjö Lindström | Pertti Saarnio | Mikko Hämäläinen | Oswald Mildh |
| 3. | Turun Toverit | 43,0 | Henry Björkstrand | Leevi Lehtonen | Karl Blomqvist | Voitto Hellstén |
4 × 400 m
| 1. | Turun Toverit | 3.15,9 | Jussi Rintamäki | Matti Hill | Voitto Hellstén | Pentti Rekola |
| 2. | Helsingin IFK | 3.20,4 | Mikko Hämäläinen | Fredrik Aminoff | Matti Feldt | Oswald Mildh |
| 3. | Turun Urheiluliitto | 3.21,8 | Kari Sinkkonen | Esko Isotalo | Raimo Tuominen | Tauno Kontio |
4 × 800 m
| 1. | Turun Urheiluliitto | 7.35,8 | Urpo Vähäranta | Erkki Nurminen | Tauno Kontio | Olavi Salsola |
| 2. | Lahden Urheilijat | 7.36,8 | Into Pitkälä | Matti Järvinen | Pekka Vesaaja | Jorma Kakko |
| 3. | Kaipolan Vire | 7.38,2 | Arvo Kruus | Esa Laine | Viljo Heinäaho | Olavi Salonen |
4 × 1 500 m
| 1. | Kaipolan Vire | 15.29,8 | Sakari Peltoniemi | Matti Huttunen | Viljo Heinäaho | Olavi Salonen |
| 2. | Naantalin Löyly | 15.33,8 | Aito Saarinen | Tauno Vuorisalo | Simo Saloranta | Olavi Vuorisalo |
| 3. | Lahden Urheilijat | 15.40,4 | Matti Järvinen | Into Pitkälä | Pekka Vesaaja | Jorma Kakko |
Yleisen sarjan mitalistit > Naiset

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Helsingin Naisurheilijat | 50,30 | Leena Etelä | Tuija Valkama | Pirkko Raikas | Tuovi Vahtera |
| 2. | Viipurin Urheilijat | 51,3 | Meeri Mikkola | Kaarina Vihma | Eeva-Liisa Alanen | Riitta Sarahete |
| 3. | Kouvolan Urheilijat | 51,8 | Kyllikki Maastola | Leena Henttonen | Leena Vesala | Sirkka-Liisa Saininen |
3 × 800 m
| 1. | Koskenpään Kisa | 7.21,4 | Raili Rautaruoho | Saara Vilén | Helena Hyvärinen |  |
| 2. | Rauman Lukko | 7.32,2 | Eeva Lahtonen | Pirkko Suotunen |  |  |
| 3. | Naantalin Löyly | 7.38,4 | Maija Mellanen |  | Eila Ilmasti |  |
Le Manoir du diable

| Le Manoir du diable |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Georges Méliès
Käsikirjoittaja:  Georges Méliès
Tuottaja:  Georges Méliès
Kuvaaja:  Georges Méliès
Pääosat:  Jeanne d’Alcy Georges Méliès
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Star Film Company (käännä suomeksi)
Ensi-ilta:  joulukuu 1896
Kesto:  noin 3 min
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Le Manoir du diable (”pahuuden talo”) on lyhyt mykkäkauhuelokuva, jonka ohjasi ranskalainen elokuvantekijä Georges Méliès. Sitä pidetään maailman ensimmäisenä kauhuelokuvana, koska se valmistui varsin varhain, jouluaattona 1896. Vaikka elokuva kesti vain kolme minuuttia, siinä oli silti merkittävä määrä erilaisia elementtejä, joiden tarkoitus oli herättää ihmisessä pelontunteita. Näitä elementtejä ovat muun muassa elokuvassa esiintyvät jättimäinen lepakko, linna, luurangot sekä aaveet. Elokuvassa esiintyy myös Saatana.
Valkealan reitti

Valkealan reitti, Väliväylä, Kivijärven reitti tai Lakanvirta on vesistöreitti Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) ensimmäisen ja toisen Salpausselän välissä. Reitin eri osissa on lukuisia järviä ja lyhyitä jokiosuuksia, joiden kautta tuleva vesi yhtyy Kouvolassa Harjunjokena Kymijokeen. Vesireitti sijaitsee Kymijoen alueella (14.1) kahden toisen jakovaiheen, Harjunjoen–Lappalanjärven alueen (14.18) ja Kivijärven reitin valuma-alueen (14.19), alueilla.
Maantietoa

Suomen vesistöjen yleisrakenteessa näyttelevät järvet suurta ja joet vähäisempää osaa. Jokiverkoston rinnalle otettu käyttöön termi vesistöreitti. Reitille kootaanselvennä ne järvet ja virtavedet, joiden kautta suuri osa vedestä virtaa alas. Vastaavaa reittiä kutsutaan virtavesien yhteydessä pääuomaksi.
Maantietoa > Valkealan reitin valuma-alue

Jotta vesireitin pääuoma olisi hydrologisesti oikein määritelty, tulisi reitille tulevien sivureittien virtaamat tuntea. Sellaisia lähteitä ei ole tässä käytettävissäselvennä. Valkealan reitiksi on ilmoitettuselvennä reitti, jota on käytetty tukinuitossa 1800-luvulta asti. Se alkaa Rutolasta, jonka kapean kannaksen takana sijaitsee Pien-Saimaa. Saimaalta uitettiin puutavaraa Valkealan reitille Telataipaleen kaivantoa myöten . Reitin pituus Rutolasta Kymijokeen on 113 kilometriä ja sille kertyy pudotusta 19 metriä. Reitin valuma-alueen pinta-ala on 1 325 neliökilometriä (eli km²) tai 1 282 km² . Vesistöviranomaisilla on valuma-alueesta kaksi tilastoyksikköä (vesistöalueet 14.18 ja 14.19), joiden välinen raja sijaitsee Kannuskoskessa . Alueiden pinta-alat ovat vastaavasti 475 ja 850 km² ja järvisyydet 14,0 % ja 16,2 %. Koko valuma-alueen järvisyys on 15,4 % ja alueen järvien yhteispinta-ala on 195,8 km².
Maantietoa > Pääuoman reitti

Reitin valuma-alueen ylivoimaisesti suurin järvi on Kivijärvi (76 km² ). Se sijaitsee aivan yläjuoksulla ja siihen kertyvät aluksi yläjuoksun kaikki latvavedet. Kivijärven jälkeen pääuomasta eli vesireitistä ei ole enää epäselvyyttä, sillä se virtaa järvestä lähtien selvästi suurimpana uomana alajuoksulle päin .
Reitti saa alkunsa Lemin ja Luumäen kuntien alueen pienistä lammista ja järvistä ja se virtaa sieltä pääasiassa länteen päin. Ensimmäinen suuri vesistö on Jängynjärvi, joka laskee 21 kilometriä pitkään Kivijärveen. Sieltä reitti jatkuu, kun Huopaisenvirta laskee Ala-Kivijärveen. Sen länsiosasta alkaa paikoin vuonomainen järvikapeikko, jossa esiintyy pieni virtaus. Se kulkee sellaisenaan Kelkjärven ja Tuohtiaisen kautta jokimaiseen Lakanvirtaan. Lakanvirta laskee Kannuskoskessa Ruokojärveen. Koskessa on etenemisesteenä voimalaitospato. Ruokojärven jälkeen joki muistuttaa välillä lampea tai järveä. Immasenjärven ja Tirvanjärven välissä on voimalaitospato. Seuraava osuus tuntee nimet Kiurinvirta ja Mankinvirta, ja se laskee seuraavaksi Rapojärveen. Jyräänkosken säännöstelypadon vuoksi yläpuoliset järvet ovat tulvineet suureksi järveksi. Siihen kuuluvat Tarhajärvi ja Kepsunjärvi Rapojärven yläpuolella, sekä Haukkajärvi ja Karhulanjärvi Rapojärven alajuoksun puolella. Kouvolaa lähestyttäessä Jyräänjoki laskee Käyrälampeen, Jokelanjoki Lappalanjärveen, ja Harjunjoki yhtyy seuraavaksi jo Kymijokeen.
Maantietoa > Hydrologiaa

Reitin varrella on ainakin kaksi mittausasemaa. Ylempi sijaitsee Kannuskoskessa, jossa yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 860 km², ja alempi sijaitsee Jyräänjoen Jyräänkoskessa. Jyräänjoen virtaamatietoja on mitattu vuosien 1990–2014 aikana Jyräänkosken padon kohdalta, jossa yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 1 250 neliökilometriä (eli noin 94 % koko valuma-alueesta). Keskivirtaamaksi (MQ) on saatu 10,8 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Mittausjakson suurin virtaama (HQ) on ollut 45 m³/s ja pienin virtaama (NQ) 0,4 m³/s. Viereisessä kuvaajassa esitetään edellä mainitun mittausjakson ajalta kuukausittaiset virtaamien keskiarvot.