stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhannuspommi
Seuraukset

Virolaisen haastattelun tulkittiin pilanneen puolueettomuuspolitiikan uskottavuuden. Länsi-Saksassa haastattelu tulkittiin uudeksi oireeksi suomettumisesta. Esimerkiksi Frankfurter Allgemeine Zeitung otsikoi Virolaisen haastattelua koskeneen uutisensa: ”Jälleen yöpakkasia Suomessa”. Lehden kirjoituksesta raportoi presidentti Urho Kekkoselle tuoreeltaan silloinen Bonnin-suurlähettiläs Arvo Rytkönen.
Presidentti Kekkonen raivostui asiasta ja sanoi Virolaisen antaneen ”väärän kuvan Suomen ulkopolitiikasta ja kansainvälisestä asemasta” sekä tehneen tyhjiksi hänen saavutuksensa suomettumiskeskustelun lopettamiseksi. Kekkonen katsoi Virolaisen aiheuttaneen Suomen maineelle ”vahinkoa, jonka laajuutta ja merkitystä on tässä vaiheessa vielä vaikea arvioida” eikä Virolaisen lausunnolla hänen mielestään ollut mitään tekemistä todellisuuden kanssa. Virolainen puolustautui sanomalla tarkoittaneensa sisäpoliittisia syitä. Vähän myöhemmin pääministeri Koivisto asettui tukemaan Virolaista.lähde?
Kekkonen ei tyytynyt julkiseen lausuntoonsa, vaan kirjoitti valtioneuvos Martti Miettuselle Virolaisen olevan ”ulkopoliittisesti epäluotettava”. Kekkonen ja Miettunen jättivät kirjeen aluksi salaiseksi, mutta juuri tämän kirjeen Miettunen luki julki Kuopion puoluekokouksessa syksyllä 1981 keskustapuolueen johdon halutessa estää Virolaisen valinnan presidenttiehdokkaaksi.lähde?
Virolainen kertoi oman näkemyksensä juhannuspommista kirjassaan Yöpakkasista juhannuspommiin (1982).lähde?
Virolainen vuonna 1975.
Kekkonen vuonna 1975.
Juan Manuel

Don Juan Manuel. (Barnaba Modenalainen: Murcian katedraalin alttaritaulu, yksityiskohta.)
Don Juan Manuel, Villenan ruhtinas (5. toukokuuta 1282 - 13. kesäkuuta 1348) oli Espanjan merkittävin keskiaikainen proosakirjailija. Hän oli Ferdinand III Pyhän pojanpoika, Alfonso X Viisaan veljenpoika, ja Villenan feodaaliherran don Manuelin ja Beatriz Savoijilaisen poika. Hän peri isältään Villenan laajat läänitykset ja sai myöhemmin Villenan ruhtinaan arvonimen. Omana aikakautenaan Juan Manuel oli merkittävä poliitikko ja kävi useita sotia muiden feodaaliherrojen ja eri kuningashuoneiden kanssa.
Elämänvaiheet

Juan Manuel syntyi Escalonan linnassa (nykyisen Toledon provinssin alueella) 5. toukokuuta 1282. Hänen isänsä oli Villenan don Manuel, Ferdinand III Pyhän poika, ja hänen äitinsä tämän toinen vaimo Beatriz Savoijilainen. Don Manuel menehtyi pojan ollessa alle kaksivuotias. Äitinsä kuoleman jälkeen 1292 Juan Manuelista tuli Peñafielin herttua. Hän sai laajan koulutuksen hevosmiestaidoissa, metsästyksessä ja miekkailussa aikansa aatelisnuorukaisen tapaan, mutta niiden lisäksi hän opiskeli myös latinaa, historiaa, lakitiedettä ja teologiaa. Kahdentoista ikäisenä hän johti ensimmäisen kerran sotajoukkojaan Granadan maureja vastaan näiden hyökätessä Murcian provinssiin.
Juan Manuel oli naimisissa kolmeen otteeseen. Puolisot valittiin poliittisista ja taloudellisista syistä, ja lasten synnyttyä Juan Manuel piti huolta, että nämä saivat omat puolisonsa kuninkaallisista tai muuten ylhäisistä suvuista. Juan Manuelista tuli ajan myötä eräs aikansa rikkaimmista ja vaikutusvaltaisimmista miehistä. Hän lyötti muun muassa omaa rahaa kuninkaallisten tavoin. Aikalaiset kritisoivat Juan Manuelin kiinnostusta kirjallisuuteen, sillä  kirjoittamista ei pidetty sopivana hänen asemassaan olevalle miehelle.
Juan Manuel oli jatkuvissa ristiriidoissa Iberian niemimaan kuninkaallisten kanssa, erityisesti Kastilian kuningashuoneen kanssa. Kastilian valtaistuimesta taisteli kaksi monarkkia, Ferdinand IV ja Alfonso XI. Juan Manuel oli alun perin uskollinen Alfonsolle ja sai aikaan kihlauksen tämän ja tyttärensä Constanzan välillä. Häitä kuitenkin lykättiin toistuvasti ja lopulta Alfonso vangitutti Constanzan tuntemattomista syistä. Tästä raivostuneena Juan Manuel julisti sodan Alfonsolle ja laajamittainen konflikti venyi viiden vuoden mittaiseksi. Lopulta paavi sai aikaan rauhan osapuolten välille, mutta varsinaisen sovinnon aika koitti vasta 1340, kun Juan Manuel ja Alfonso liittoutuivat muslimeja vastaan ja valtasivat näiltä Algeicirasin kaupungin. Constanza nai puolestaan lopulta tulevan Portugalin kuninkaan Pietari I:n.
Pian tämän jälkeen Juan Manuel hylkäsi politiikan ja sotimisen keskittyäkseen kirjoittamiseen. Aikalaisekseen poikkeuksellisen tietoisena ja vastuullisena tekijyydestään Juan Manuel teetti kaikista teoksistaan autenttisen kokoelman, jota säilytettiin hänen perustamassaan Pyhän Paavalin luostarissa Peñafielissä. Myöhemmin alkuteksti tuhoutui tulipalossa ja Juan Manuelin tuotannosta säilyi vain osa myöhempinä käsikirjoituskopioina.
Juan Manuel kuoli Córdobassa 13. kesäkuuta 1348 kuudenkymmenenkuuden vuoden ikäisenä.  Hänet haudattiin Peñafielin luostariin. Hänen tiedetään kirjoittaneen kolmetoista pääasiassa didaktista teosta, joista kahdeksan on säilynyt meidän päiviimme. Hänen tärkeimpänä teoksenaan pidetään yli vuosisatojen suosionsa säilyttänyttä kertomuskokoelmaa Libro de los enxiemplos del Conde Lucanor e de Patronio ("Kreivi Lucanor ja Patronio", 1335).
Kreivi Lucanor ja Patronio

Teos jakautuu viiteen osaan. Ensimmäinen, laajin ja tunnetuin osa sisältää viitisenkymmentä tarinaa. Jokaisen tarinan kehyskertomuksessa kreivi Lucanor esittää neuvonantajalleen Patroniolle jonkin häntä kohdanneen ongelman, mihin Patronio vastaa kertomalla fiktiivisen tarinan. Osa tarinoiden ideoista peräisin vanhemmista lähteistä, osa on muokattuja kansantaruja tai historiallisia kertomuksia ja osa Juan Manuelin omia luomuksia. Kaikki tarinat kerrotaan vahvasti sydänkeskiaikaisessa viitekehyksessä, väliin ajan tapahtumiin ja tunnettuihin henkilöihin liittyen. Juan Manuelin erinomainen kyky kuvata ympäröivää todellisuutta ja tulkita sen ilmiöitä tulee näissä tarinoissa hienosti esille, ja niitä voidaan täydellä syyllä pitää eräinä varhaisimmista novelleista sanan nykyisessä merkityksessä. Teoksessa tavataan ensi kertaa kirjallisessa muodossa monia sittemmin länsimaiseen perinteeseen kotoutuneita tarina-aiheita. Muun muassa H.C. Andersenin kertomana tunnettu "Keisarin uudet vaatteet" ja Shakespearen "Kuinka äkäpussi kesytetään" ovat vanhimpina tunnettuina versioina mukana Patronion tarinoiden joukossa.
Kirjan toisessa osassa Patronio esittelee kreiville satakunta sananlaskua. Kolmannessa osassa hän esittää kreivin pyynnöstä viitisenkymmentä vaikeammin tulkittavaa lausumaa erilaisista asioista. Nämä pohjautuvat usein  homonyymien runsaalle käytölle. Neljännen osan noin kolmekymmentä lausumaa ovat jo erittäin vaikeasti tulkittavissa; lukijan tehtäväksi jää muodostaa järkeviä lauseita Patronion esittelemistä näennäisen irrationaalisista "sanapalapeleistä". Kirjan päättää viidennessä osassa Patronion lyhyt saarnamainen puhe hengellisistä asioista ja kristinuskon perusperiaatteista, sillä tuohon asti teoksessa on käsitelty, ajan oloon poikkeuksellisesti, pääasiassa maallisen elämän asioita.
Juan Manuel pyrki kirjoittamaan teoksensa mahdollisimman yksinkertaisessa ja ymmärrettävässä muodossa. Hän kirjoitti kastilian kielellä, vaikka tuohon aikaan latina oli kirjallisuuden ehdoton ykköskieli. Tämä viittaa siihen, että hän pyrki tavoittamaan laajemman yleisön ja suuntasi sanansa pääasiallisesti maallikoille. Useimmiten kyseessä olivat hänen itsensä kaltaiset yläluokan jäsenet, mutta Juan Manuel oli tietoinen myös siitä, että hänen teoksiaan luettiin ääneen suuremmille joukoille lukutaidottomia ihmisiä, kuten tuolloin oli tapana.
Kirjailijana hän oli nimenomaan kiinnostunut arkielämästä, tyypillisten maallisten ongelmien pohtimisesta ja lukijoidensa hyvinvoinnista niin maallisessa kuin hengellisessäkin mielessä. Hän seuraa monessa mielessä ihailemansa Alfonso X Viisaan aloittamaa kirjallista perinnettä, mutta toimii tietoisemmin uutta luovana ja kehittelevänä kirjailijana.
Aiheesta muualla

Infante Don Juan Manuel (Elämäkerta, espanjaksi)
"Kreivi Lucanor" alkukielellä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  IdRef 
Villenan läänitykset Juan Manuelin aikana v. 1340.
Don Juan Manuelin vaakuna.
Nummisuutarit

| Nummisuutarit |
| --- | --- |
 Albert Edelfeltin piirros näytelmän esityksestä vuonna 1876.
Kirjoittaja:  Aleksis Kivi
Kirjoitettu:  1864
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  komedia
Kantaesitys:  24. syyskuuta 1875
Kantaesityspaikka:  Oulu, Suomalaisen Teatterin vierailu
Henkilöt
Henkilöt:  Esko  Kreeta  Mikko Vilkastus  Iivari  Sakeri  Martta  Topias  Jaana  Kristo
Nummisuutarit on Aleksis Kiven vuonna 1864 kirjoittama näytelmä. Sitä on pidetty Kiven rikkaimpana ja omintakeisimpana teoksena, ja se onkin yksi Suomen suosituimmista puhenäytelmistä. Nummisuutareita kirjoittaessaan Kivi kuvasi omia kotiseutujaan, ja tämä antoi tekstiin eloa, monipuolisuutta ja todentuntua.
Juoni

Nummisuutarit jakautuu viiteen näytökseen. Ensimmäinen näytös tapahtuu suutarimestari Topiaksen huoneessa. Toinen näytös sijoittuu talonisäntä Karrin avaraan pirttiin. Kolmannessa näytöksessä seikkaillaan Hämeenlinnan kaduilla, ja väliverhon avulla siirrytään vielä samassa näytöksessä Puolmatkan krouviin. Neljäs näytös sijoittuu metsätielle ja -seuduille, kun taas viimeinen ja viides näytös tapahtuu Topiaksen huoneen ulkopuolella.
Juoni > Ensimmäinen näytös

Tarina alkaa, kun vanhan testamentin vuoksi suutarimestari Topias ja ennen kaikkea hänen kärttyisä vaimonsa Martta haluavat rahanahneuksissaan naittaa hiukan yksinkertaisen ja alaikäisen poikansa Eskon. Naittamisella on kiire, koska täysi-ikäinen, merille karanneen naapurin sittemmin äidistään orvoksi jäänyt ja Topiaksen talossa kasvattina elänyt tytär Jaana on rakastunut nuoreen seppään Kristoon, ja perinnön saa se, joka ensin astuu avioon. Martta ei voi sietää Kristoa ja on tiukka Jaanaa kohtaan, ja rahanahneuksissaan yrittää estellä nuorten naimisiinmenoa.
Martan iloksi Topiaksen ja talonisäntä Karrin puheet Puolmatkan krouvissa johtavat siihen, että Esko lähetetään kosioretkelle Karrin ihanaisen tyttären Kreetan luokse. Kylän lukkari Sepeteus tulee kirjoittamaan valtakirjaa Eskon naimalupaa varten, ja vaikka hän tuntee asian taustat ja sanookin, mitä ajattelee, hän kuitenkin lopulta kirjoittaa valtakirjan. Myös Esko haluaa allekirjoittaa valtakirjan omalla puumerkillään, mistä luonnollisesti seuraa riitaa. Eskon puhemieheksi lähtee Eskoa juonikkaampi Mikko Vilkastus. Viinaanmenevä veli Iivari lähetetään puolestaan Hämeenlinnaan ostamaan Eskon ja Kreetan saapumista juhlistavia pitoja varten yhtä ja toista.
Juoni > Toinen näytös

Perillä Karrin talolla ovatkin häät täydessä vauhdissa, morsiona Kreeta, mutta sulhasena onkin puusuutari Jaakko. Karri on ihmeissään: hänen puolestaan Eskon ja Kreetan naimakaupat olivat täyttä leikinlaskua. Isä-Topiaksen ja Karrin epämääräiset sopimiset krouvilla johtivat siis väärinkäsitykseen ja turhaan kosiomatkaan, jonka päätteeksi yllytetty Esko alkaa tapella pelimanni Teemun kanssa ja joutuu pakenemaan äkkiä paikalta rettelöintiin vielä yllyttäneen Mikko Vilkastuksen kanssa.
Juoni > Kolmas näytös

Kolmanteen näytökseen mentäessä hypätäänkin Hämeenlinnan kaduille, joissa Eskon viinaan menevä veli Iivari pyörii krapulaisena ja onnettomana tuhlattuaan juopotteluun sekä häihin että kyläläisten hankintoihin annetut varat enonsa Sakerin kanssa. Iivari yrittää keksiä poispääsyä rahattomasta tilanteesta ja miettii, kuinka välttää Martan ja muiden vihan. Tässä kohden juomisessakin hyvin avuliaana ollut Sakeri kehittää juonen: miehet valehtelevat joutuneensa ryöstön kohteeksi. He päättävät luottaa juoneensa ja suuntaavat suutari Topiaksen talolle, tietenkin aikomuksenaan tuhlata viimeisetkin rahat Puolmatkan krouvissa.
Heidän lähdettyään kohtaavat kadulla merimies Niko, joka on Jaanan isä, sekä lautamies Eerikki. Vanhat tutut käyvät juttusille, ja seuraa selvitys Nikon seikkailuista vierailla mailla ja hänen lyhyestä rangaistusajastaan Turun linnassa sekä Eerikin onnekkaasta tiestä lautamieheksi. Niko kyselee Eerikiltä tietoja siitä, että missä hänen tyttärensä nyt on, kun äitinsäkin on kuollut. Eerikki kertoo Jaanan kovahkosta kohtalosta Martan ja Topiaksen kasvattityttärenä ja siitä, ettei Martta Jaanaa naimisiin Kriston kanssa päästä, vaan väkisin naittaa Eskoa. Niko päättää lähteä siltä seisomalta kauan kaipaamansa tyttären avuksi. Eerikki lähtee omille teilleen.
Väliverhon avulla siirrytään Puolmatkan krouviin, jonne ovat ehtineet niin Niko itsekseen kuin Iivari ja Sakerikin omassa joukossaan. Sakeri ja Iivari puivat rahanhupulointiaan ja juoneaan päästä pälkähästä, ja Niko kuulee heidän keskustelunsa ja tunnistaa miehet tutuiksi. Hän ei kuitenkaan mene juttusille, sillä krouvari tulee juuri tuolloin haastamaan juttua Iivarin ja Sakerin kanssa eräästä varkaasta, joka on nähty näillä seuduin ja jonka kiinniotosta on luvattu hurjat 700 riksiä. Krouvari kuvailee varkaan, ja miehet unelmoivat kiinniottopalkkion tuomasta helpotuksesta. Niko kuulee tämän kaiken ja päättää itse tehdä juonen, jolla säästää omia jalkojaan ja saada kyydin kotiinsa asti. Hän pyytää krouvarin mukaan pilaan, ja yhdessä he laittavat Nikosta aivan kaivatun maantierosvon näköisen. Rahojen menosta riitaantuneet Iivari ja Sakeri tosissaan luulevat krouviin käyvää Nikoa etsintäkuulutetuksi rosvoksi ja vangitsevat tämän palkkion toivossa. Vihdoin, kun palkkion jaosta on riitaisesti sovittu, he lähtevät kotiinsa päin rosvoksi luulemansa Niko vapaamatkustajanaan.
Juoni > Neljäs näytös

Neljännen näytöksen alussa kotiin metsätietä vaeltavat väsyneet, tappelusta karanneet Mikko ja Esko. He ovat viipyneet matkalla kiertäen krouvista krouviin ja tuhlanneet kaikki rahat. Tähän eniten syypää on Mikko, Esko kun ei juo ollenkaan. He torailevat siitä, kuinka tilanne pitäisi hoitaa: Esko haluaa kertoa totuuden matkasta mutta Mikko haluaisi luistaa tilanteesta. Esko poikkeaa metsikön puolelle hakemaan riisiä, jonka ajattelee olevan hyväksi hyvitykseksi pieleen menneelle reissulle. Eskon mentyä tulee Mikon seuraan Jaanan mielitty Kristo, joka on matkalla Eskon häitä kuokkimaan. Mikko selittää Kristolle häämatkan vastoinkäymiset, ja yhdessä ovat sitä mieltä että Kriston ja Jaanan liitolla ja perinnön saamisella on vielä toivoa. Kristo lähtee edellä nummisuutarin talolle narraamaan, että hääväki on tulossa.
Esko tulee takaisin tielle ja Mikko pakottaa Eskon juomaan ensimmäistä kertaa elämässään viinaa. Mikon juonena on juottaa Esko humalaan, hankkiutua riitoihin hänen kanssaan ja paeta paikalta, ja näin välttää Martan viha. Riidan päätteeksi Mikko lähteekin käpälämäkeen, ja Esko tapaa kraatari Antreksen, joka on lähetetty hääväkeä vastaan. Heidän puhellessaan Esko juopuu ja käy täysin holtittomaksi, juoksennellen ympäriinsä. Esko käy riitaiseksi tilallaan, ja vahingossa saa liian kovin ottein Antreksen pyörtymään. Esko luulee tappaneensa Antreksen. Samassa paikalle saapuvat Iivari, Sakeri ja rosvon vaatteissa Niko. Hetken aikaa Eskon ”surmatyötä” ehditään kauhistella, kunnes Antres virkoaa. Antres ja Esko sopivat. Miehet tekevät tiliä epäonnistuneista matkoistaan, ja ovat kaikki yhtä mieltä siitä että heidän nahkansa on pelastettu kun he toimittavat roiston kotiin ja saavat palkkion. He lähtevät kohti suutarin taloa. Heidän perässään tiellä kulkee kaksi kuokkavierasta, jotka ovat matkalla Eskon häihin. He löytävät matkalta karkuri-Mikon, joka on taittanut jalkansa pahasti. Mikon vastusteluista huolimatta he lähtevät raahaamaan Mikkoa suutarin taloa kohti – näin siksi, että kanttori Sepeteuksen tiedetään olevan siellä ja hänellä on myös ensiaputaitoja.
Juoni > Viides näytös

Viidennessä näytöksessä Topias ja lukkari Sepeteus odottelevat hääkansaa ja ryyppäävät sekä laulavat. Martta ei ole tähän ollenkaan tyytyväinen, kuten ei ole siihenkään, että poikiaan ei näy. Pihalle alkaa saapuilla jo kärsimättömästi kylän väkeä kyselemään omia ostoksiaan, joita Iivarin piti tuoda. Kristo saapuu talonpihalle ja narraa hääväen olevan tulossa. Paikalle saapuukin rattailla sekalainen lauma väkeä: Iivari, Sakeri, Esko, Antres ja edelleen kaikkien roistoksi luulema Niko. Pojat kertovat siistityn version kosio- ja tavaranhankintamatkoistaan ja ylpeänä esittelevät ”roistoa”, jonka avulla kaikki töppäykset saadaan korjattua. Jaana saapuu paikalle, ja Niko heti älähtää ääneen nähdessään tyttärensä ja julkituo oman oikean henkilöllisyytensä. Samassa tietenkin kaikkien haaveet palkkiosta karahtavat hetkessä. Sekaisen ja melkein tappeluun johtavan tilanteen päätöksenä Niko ja Jaana syleilevät toisiaan ja tytär antaa isälleen anteeksi. Tähän tilanteeseen paikalle saapuu myös Nikon vanha tuttu, lautamies Eerikki. Niko selittää myös hänelle kepposensa ja selvittää Kriston luonnon ja Jaanan mielihalun mennä naimisiin. Niko antaa siunauksensa nuorten liitolle, ja näin Martan, Topiaksen ja Eskon haaveet perintörahoista loppuvat siihen.
Jalkansa loukannut Mikko kannetaan paikalle. Mikkoa torutaan, ja Sepeteus toteaa että Mikko on saanut pahan palkkansa ja joutuu linkuttamaan koko loppuelämänsä. Tässä vaiheessa alkavat vanhemmat ja kyläläiset antaa Eskolle ja Iivarille ja heidän hulttioseurueelleen huutia. Karri on haastanut Eskon käräjille riehumisesta, ja tässä vaiheessa Eskon tuhotyöt käyvät selville koko joukolle. Topias vaatii takaisin Eskolle antamansa naimalupausvaltakirjan, johon Esko on piirtänyt oman puumerkkinsä, mikä tietenkin suututtaa nummisuutarin huoneen väkeä entistä enemmän.
Sepeteus julistaa, että oikeamieliset ovat saaneet onnen ja pahantekijät opetuksen tänä päivänä ja tässä paikassa. Hän onnittelee Jaanaa, joka kiittää siitä, että sai isänsä ja rakastettunsa omakseen tänä päivänä. Hän myös kiittää suurin ja lempein sanoin Topiasta ja Marttaa siitä, että he ovat kaikesta huolimatta hänestä huolta pitäneet. Tämä saa jopa kovan Martan sydämen pikkuhiljaa heltymään tytölle. Kaikkien viha ja pettymys alkaa leppyä ja sovintoa ja rauhaa aletaan kuuluttaa kaikkien kohdalta. Niko lausuu Jaanan kuiskaaman ajatuksen julki: Jaana haluaa antaa puolet perinnöstään Topiaksen ja Martan perheelle, että he selviävät poikiensa ilkitöistä ja hölmöilyistä. Tästä ratkeaa sellainen riemu, että enää kukaan ei voi olla vihainen. Jaanan hyvyys liikuttaa suuresti Marttaa. Iivari katuu lukuisia ryyppyreissujaan, ja ilmoittaa lähtevänsä merelle. Esko puolestaan ilmoittaa, että naiset eivät ole häntä varten: hän päättää, että ei koskaan mene naimisiin. Martta toivottaa kaikki tervetulleeksi hääpöytään, jonka hän rakensi Eskoa ja Kreetaa varten: nyt niillä herkuilla juhlitaan Jaanan ja Kriston kihlajaisia. Kaikki menevät sisälle Antreksen puhallellessa pillistään Porilaisten marssia.
Henkilöt > Päähenkilöt

Esko: Topiaksen ja Martan alaikäinen poika, jonka kosioretkestä koko näytelmä pääasiassa kertoo. Esko on hiukan yksioikoinen, mutta kaikessa rehellinen ja vilpitön nuorimies. Hänestä kuitenkin pilkahtaa myös pieniä hämäläisiä itsepäisyyden ja uhon piirteitä.
Mikko Vilkastus: alussa rehdisti Eskon puhemieheksi Karrin taloon lähtevä Mikko paljastuukin tarinan myötä omaa etua tavoittelevaksi ja huijaavaksi hampuusiksi. Hän on oikeastaan näytelmän “konna” ja saakin lopussa palkkansa.
Iivari: Topiaksen ja Martan toinen poika. Viinaanmenevä Iivari ei ole pahantahtoinen, mutta ryypyntarpeessa ja saamattomuudessaan hankkii itsensä jatkuvasti hankaluuksiin muun muassa raha-asioiden kanssa. Lopussa hän katuu tekojaan ja ottaa itseään niskasta kiinni.
Sakeri: viralta pantu poliisi, Martan veli, riidoissa sisarensa kanssa. Iivarin seuralainen hankintamatkalla, joka enemmän Sakerin hurvitteluntarpeen takia päättyykin rahojen menetykseen ja reissun epäonnistumiseen. Valmis puhumaan itsensä pinteestä valheen suulla.
Martta: Topiaksen vaimo ja Eskon ja Iivarin äiti. Koko muun kansan pelkäämä kova, äksy ja väkivaltainen rouva, joka pitää miehensä ja muutkin ympärillä olevat ihmiset tiukassa kurissa. Hän häpeilee yksinkertaista Eskoa ja hankaluuksiin hankkiutuvaa Iivaria. Rahanahneen Martan kova sydän pehmenee lopussa, kun Jaana osoittaa kiitollisuutensa ja hyvyytensä ja raha-asiat järjestyvät.
Topias: suutarimestari, Martan mies, Iivarin ja Eskon isä. Hiukan vaimonsa kovan ja äksyn kurin alla olevalla Topiaksella on silloin tällöin tapana ottaa irtautuminen arjesta ja ryypiskellä.
Jaana: kasvattityttärenä Martan ja Topiaksen talossa isänsä Nikon lähdettyä merille ja äitinsä kuoltua. Koitettu naittaa Eskolle, mutta rakastunut nuoreen seppä-Kristoon. Osoittaa lopussa kasvattivanhemmilleen suurta kiitollisuutta kovasta kurista ja vääryyksistä huolimatta.
Kristo: nuori seppä, joka on rakastunut Jaanaan. Huonoissa väleissä Martan kanssa. Saa lopulta rakkautensa omakseen.
Henkilöt > Muut henkilöt

Sepeteus: lukkari, joka ensimmäisessä näytöksessä kirjoittaa Eskon naimalupavaltakirjan ja näytelmän lopussa saarnaa pahan saamasta palkasta ja hyvien palkitsemisesta.
Niko: merimies, Jaanan isä, joka näytelmässä palasi meriltä. Kujeileva, tottunut selviytymään erilaisista tilanteista.
Karri: talonisäntä, kauniin Kreetan isä. Osasyyllinen naimakaupoissa tapahtuneeseen väärinkäsitykseen.
Kreeta: Karrin kasvatti, kaunis ja lempeä neito.
Jaakko: puusuutari, Kreetan mielitietty ja sulho.
Antres: kraatari ja klarinetin soittaja.
Eerikki: lautamies, Nikon vanha tuttu.
Krouvari: iloinen, hyväntahtoinen mutta kujeilevaisuuksiin valmis isäntä.
Teemu: viulistina Kreetan ja Jaakon häissä, Hätylän kylän vahvin mies.
Teemun isä: viulistin ankara isä
Leenan-Kalle: naapurin poika, ei saanut tilaamiaan tavaroita Iivarin juotua rahat.
Anna-muori: kylän lapsenpäästäjä, ei saanut tilaamaansa nuuskaa Iivarin juotua rahat. Tunnisti ensimmäisenä Nikon
Hääkansaa ja kuokkavieraita
Työstäminen ja suosio

Tiedot Nummisuutarien syntymästä ovat vähäiset. Mainintoja kyseisestä teoksesta ei löydy Kiven senaikaisista kirjeistä, eikä tietoja ole missään muuallakaan. Jonkin verran tietoa on siitä, että ruotsinkielinen Häätanssi-niminen komedia (Bröllopsdansen) saattoi olla ensimmäinen luonnos Nummisuutareista. Tuolloin Nummisuutarit olisi siis ollut Kiven mielessä jo ainakin vuonna 1857.
Kivi osallistui Nummisuutareillaan vuonna 1865 kirjoituskilpailuun kaunokirjallisessa sarjassa. Noihin aikoihin muun muassa J. V. Snellman ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seura halusivat tukea suomalaisen kirjallisuuden kehitystä ja päättivät järjestää kirjoituskilpailun. Kivi oletettavasti muokkasi tekstiään Siuntiossa kesästä 1863 lähtien, ja hän julkaisi sen omakustanteisena 500 kappaleen painoksena vuonna 1864. Rahaa hänellä ei ollut, joten hän lainasi Suomalaisen teatterin tulevalta johtajalta Kaarlo Bergbomilta. Keväällä 1865 Senaatin julistaman kirjoituskilpailun voittajaksi julkaistiin nuori ylioppilas Alexis Stenvall (Aleksis Kiven oikea nimi).
Voitto oli suuri onni Kivelle niin taloudellisesti kuin menestyksenkin puolesta: olihan kisaan osallistunut muun muassa myös J. L. Runeberg ja A. Oksanen eli August Ahlqvist. Lisäansioita Kiven lompakkoon toi myös Kullervo-näytelmä, jonka Suomalaisen Kirjallisuuden Seura oli julkaissut. Bergbom kirjoittaa muistelmissaan, että jokin alkuperäinen vedos päättyy siten, että Esko saa kunnon selkäsaunan Martan tervapampusta samalla kun kraatari Antreas säestää tapahtumaa soittamalla Porilaisten marssia. Näin ei kuitenkaan lopullisessa versiossa tapahtunut, ja on ilmeistä, että alkuperäinen versio oli muiltakin osin suurestikin erilainen kuin lopullinen versio.
Nummisuutareita on pidetty näytelmäkirjallisuuden huipputeoksena. Merkkinä tästä on se, että se on käännetty yli kymmenelle kielelle. Näytelmä sai kantaesityksensä 24. syyskuuta 1875 Oulussa, jossa sen esitti vieraileva Suomalainen teatteri. Tuolloin pääroolissa Eskona nähtiin Ismael Kallio, joka ei kuitenkaan saanut suorituksestaan kehuja. Myöhemmin Nummisuutareita on esitetty lukemattomia kertoja niin ammattilais- kuin harrastajateattereissakin. Se lienee Suomen suosituin puhenäytelmä.
Filmatisoinnit

Näytelmästä on tehty kolme eri filmatisointia 1923, 1938 ja 1957. Vuonna 1967 sen kolmannesta näytöksestä sovitettiin televisionäytelmä Puolimatkan krouvi.