stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
CICAT2025-tutkimushanke
Tutkimusteemat > Kestävä kiertotalous

Hanke keskittyy kiertotalouden transitioon ja katalyytteihin kaupungeissa erityisesti politiikkamuutoksen näkökulmasta. Hankkeessa tutkitaan kaupunkien strategioita, kestävyysohjelmia ja kaupunkikehityshankkeita, joiden avulla kiertotalous tulee osaksi kaupunkikehitystä. Tuloksena esitämme, miten erilaiset kestävyyspolut rakentuvat ja tukevat kiertotalouden transitiota. Hankkeessa on myös määritelty kestävä kiertotalous -käsite.
Kestävä kiertotalous tarkoittaa luonnonvarojen käytön vähentämistä, materiaali-, energia- ja ravinnekiertojen sulkemista sekä sitä, että tuotteiden, materiaalien ja resurssien arvo säilyy taloudessa mahdollisimman kauan. Kestävässä kiertotaloudessa toimintaa tarkastellaan yritysten, kaupunkien ja muiden organisaatioiden sekä kansalaisten toiminnassa ja sen edistäminen vaatii laajaa yhteistyötä yhteiskunnan eri tasoilla. Kestävää kiertotaloutta edistettäessä tulee arvioida ja ottaa huomioon toiminnan taloudelliset, sosiaaliset ja ekologiset vaikutukset eri sidosryhmien näkökulmasta sekä suhteessa globaaleihin kestävyysrajoihin nyt ja tulevaisuudessa.
Georges Beaucourt

Georges Beaucourt (15. huhtikuuta 1912 Roubaix, Ranska – 27. helmikuuta 2002) oli ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen keskikenttäpelaaja.
Beaucourt pelasi urallaan 58 liigaottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Hän liittyi Ranskan A-maajoukkueeseen joulukuussa 1936 ja kuului joukkueen kokoonpanoon vuoden 1934 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Ivan Turgenev

| Ivan Sergejevitš Turgenev |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. marraskuuta 1818 Orjol, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 3. syyskuuta 1883 (64 vuotta) Bougival, Ranska
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  prosaisti, runoilija
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: venäläinen realismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ivan Sergejevitš Turgenev (ven. Ива́н Серге́евич Турге́нев); (9. marraskuuta (J: 28. lokakuuta) 1818 Orjol, Venäjän keisarikunta – 3. syyskuuta (J: 22. elokuuta) 1883 Bougival, Ranska) oli venäläinen kirjailija, näytelmäkirjailija ja runoilija, joka tunnetaan parhaiten kertomuskokoelmastaan Metsämiehen muistelmat sekä romaaneistaan Isät ja pojat ja Aateliskoti.
Suku ja koulutus, virka-ura > Yksityiselämä

Turgenev ei koskaan mennyt naimisiin, mutta hänellä oli suhteita perheensä maaorjien kanssa, joista yksi johti hänen aviottoman tyttärensä Pelageja (Polina) Turgenevan (myöh. avioliitossa Brewer, 1842–1919) syntymään. Tytär oli kirjailijan vuonna 1841 alkaneesta suhteesta sukutilan ompelijattaren Avdotja Jermolajevna Ivanovan kanssa. 23-vuotias Turgenev olisi halunnut mennä 'Dunjašan' kanssa naimisiin, mutta äiti Varvara Petrovna kielsi sen ehdottomasti ja lähetti raskaana olevan tytön vanhempiensa luo Moskovaan, jossa hänet naitettiin lapsen synnyttyä. Turgenev tunnusti lapsen vasta vuonna 1857 ja tyttö kasvatettiin kahdeksanvuotiaasta lähtien Turgenevin pitkäaikaisen naisystävän Pauline Viardot'n perheessä Ranskassa, jossa Turgenev muutti hänen etunimensä Pelageyasta Paulinetteksi.
Turgenev ei uskaltanut vakiintua. Hänellä oli parikin lupaavaa morsianehdokasta vuonna 1854: hänen 18-vuotias serkkunsa Olga Alexandrovna Turgeneva, joka oli esikuva Tatjanalle romaanissa Savua (ven. Дым, 1867) ja Leo Tolstoin 24-vuotias sisar Maria Nikolajevna Tolstaja (1830–1912), joka jätti hänen takiaan miehensä ja pikkuserkkunsa kreivi Valerian Petrovitš Tolstoin (1813–1865). Kirjailija käytti Mariaa myöhemmin Verotškan esikuvana tarinassa Faust (ven. Фауст, 1856), jonka hän omisti tälle. Kummastakaan näistä avioliittoyritelmistä ei tullut mitään.
Syksyllä 1843 Turgenev näki Pauline Viardot'n ensimmäisen kerran oopperan lavalla, kun suuri laulajatar tuli kiertueelle Pietariin. Hänet esiteltiin laulajattarelle, joka oli naimisissa teatterinjohtaja ja taidekriitikko Paul Viardot'n kanssa. Kun Pauline Viardot´n esiintymiskiertue Venäjällä päättyi, Turgenev lähti yhdessä Viardot-perheen kanssa Pariisiin vastoin äitinsä tahtoa ja lähes rahattomana, vaikka kaikki pitivät häntä rikkaana miehenä. Hän oli näet edelleen erimielisyyksissä äitinsä kanssa, joka oli yksi Venäjän rikkaimmista naisista ja valtavan maatalous- ja teollisuusimperiumin omistaja.
Perintö

Turgenev oli ensimmäinen venäläinen kirjailija, jonka teoksia myös ranskalainen, englantilainen ja saksalainen aikalaisyleisö tunsi. Suomeksi hänen kertomuksiaan ja romaanejaan on ilmestynyt useina eri käännöksinä ja uusintapainoksina 1880-luvulta lähtien. Kertomus Tarpeettoman ihmisen päiväkirja 1850 antoi nimen (lišni tšelovek) "tarpeeton ihminen" venäläisen kirjallisuuden tyyppihahmolle. Käsitteen luojana pidetään kuitenkin Aleksandr Puškinia.
Suomennettuja teoksia

Tarpeettoman ihmisen päiväkirja.  (Dnevnik lišnego tšeloveka, 1850)  Suomentanut Eila Salminen. Karisto, 2000 (1. painos 1980).  ISBN 951-23-1681-1
Metsämiehen muistelmia.  (Zapiski ohotnika, 1852)  Suomentanut Hilja Riipinen. WSOY, 2000 (1. painos 1931).  ISBN 951-0-24985-8
Mesjats v derevne (1855) (Kuukausi maalla tai Natalia Petrovna)
Rudin (1856)
Kohtaus.  (Asja, 1858)  Suomentanut V. Levänen. Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957.
Aateliskoti.  (Dvorianskoe gnezdo, 1859)  Suomentanut Ulla-Liisa Heino. Otava, 1964.
Nakanune (1860) (Aattona)
Ensirakkaus.  (Pervaja ljubov, 1860)  Suomentanut Martti Anhava. Otava, 2001.  ISBN 951-1-17056-2
Isät ja pojat.  (Ottsy i deti, 1862)  Suomentanut Juhani Konkka. Tammi, 2005 (1. p. 1963).  ISBN 951-31-3366-4
Призраки (1864) (Aaveita)
Dym (1867) (Savua)
Stepnoi korol Lir (1870) (Aron kuningas tai Kuningas Lear arolla)
Keväiset virrat.  (Vešnie vody, 1872)  Suomentanut Lyyli Grönlund. Petroskoi:  Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1959.
Nov (1877) (Neitsytmantu)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Turgenev Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Ivan Turgenev on Wikiaineistossa
Sitaatteja aiheesta Ivan Turgenev Wikisitaateissa
Vapaasti ladattavia Ivan Sergejevitš Turgenevin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Jatkokertomuksia-blogissa on julkaistu Turgenevin novellit
Kaksi mahtavaa
Talonvartija
Kohtaus
ja romaani Kuoleman jälkeen.
Spasskoje-Lutovninovon maatila.
Varvara Petrovna Turgeneva, 1810-luku, kirjailijan äiti.
Sergei Nikolajevitš Turgenev, kirjailijan isä.
Ivan Turgenev, K. A. Gorbunov 1838
Ivan Turgenev, Eugène Lami 1844
Kirjailijan tytär Pelageja (Paulette) Ivanovna Turgeneva (1842–1918) noin vuonna 1865.
Roger Courtois

Roger Courtois
Roger Courtois (30. toukokuuta 1912 Geneve, Geneven kantoni, Sveitsi – 5. toukokuuta 1972) oli sveitsiläis-ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Courtois edusti urallaan kahteen otteeseen Sochauxia, jonka kanssa hän voitti kahdesti Ligue 1:n kausina 1934–1935 ja 1937–1938 sekä kerran Ranskan cupin kaudella 1936–1937. Hänet valittiin Ligue 1:n parhaaksi maalintekijäksi kausina 1935–1936 ja 1938–1939. Hän edusti myös Lausanne-Sportia, jonka kanssa hän voitti Raiffeisen Super Leaguen kaudella 1943–1944 ja samalla kaudella myös Sveitsin cupin. Lisäksi hän edusti myös Troyes Omnisportia. Hän pelasi urallaan 158 liigaottelua ja teki niissä 91 maalia.
Courtois liittyi Ranskan A-maajoukkueeseen joulukuussa 1933 ja pelasi joukkueessa 22 ottelua, joissa hän teki kymmenen maalia. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuosien 1934 ja 1938 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Jamestownin verilöyly

Vuoden 1622 intiaaniverilöyly, Matthäus Merian, puuleikkaus.
Jamestownin verilöyly (myös vuoden 1622 intiaaniverilöyly) tapahtui Virginian siirtokunnassa 22. maaliskuuta 1622. Englantilainen tutkimusmatkailija John Smith, vaikkei hän ollutkaan silminnäkijä, kirjoitti Virginian historia -teoksessaan, että Powhatan-soturit ”tulivat aseettomina taloihimme ja toivat meille peuroja, kalkkunoita, kalaa, hedelmiä ja muita elintarvikkeita myytäväksi”; sitten he tarttuivat kaikkiin saatavilla oleviin työkaluihin ja aseisiin ja tappoivat kaikki löytämänsä englantilaiset uudisasukkaat, mukaan lukien kaikenikäiset miehet, naiset ja lapset. Powhatanien konfederaation päällikkö Opechancanough johti koordinoitua yllätyshyökkäysten sarjaa, jossa kuoli yhteensä 347 ihmistä – neljäsosa Virginian siirtokunnan väestöstä.
Vuonna 1607 perustettu Jamestown oli ensimmäinen onnistunut englantilainen siirtokunta Pohjois-Amerikassa, ja se toimi Virginian siirtokunnan pääkaupunkina. Kaupungin tupakkatalous, joka rappeutti maata nopeasti ja vaati uutta maata. Tämä johti siihen, että uudisasukkaat levittäytyivät jatkuvasti ja valtasivat Powhatanien maita, mikä lopulta johti verilöylyyn.
Tausta

Kun siirtokunta perustettiin vuonna 1607, paikalliset alkuperäisheimot olivat valmiita vaihtamaan Jamestownin siirtolaisille elintarvikkeita metallityökaluihin. Vuoteen 1609 mennessä Virginian siirtokunnan kuvernööri John Smith alkoi lähettää ryöstöretkikuntia vaatimaan elintarvikkeita paikallisilta alkuperäisasukkailta. Nämä ryöstöretket polttivat asutuksia, jotka kieltäytyivät niiden vaatimuksista, ja varastivat usein elintarvikkeita, mikä johti siirtokuntalaisten paheksuntaan ja kiihdytti konfliktin.
Ryöstöretket vieraannuttivat siirtolaisia entisestään alkuperäisheimoista, jotka lopulta piirittivät Jamestownin linnaketta useiden kuukausien ajan. Monet Jamestownin siirtolaiset kuolivat nälkään nälänhädän aikana vuosina 1609–1610, koska he eivät pystyneet hankkimaan lisää elintarvikkeita.
Tausta > Powhatansota

Heinäkuussa 1610 Thomas West lähetti Thomas Gatesin, Virginian entisen kuvernöörin, Kecoughtan-kansaa vastaan. ”Gates houkutteli intiaanit avoimeen paikkaan rumpalinsa musiikki- ja tanssiesityksen avulla ja teurasti heidät sitten”. Tämä aloitti Powhatansodan. Samuel Argallin johtama ryhmä siirtolaisia vangitsi Powhatanin tyttären Pocahontasin ja piti häntä panttivankina, kunnes Powhatan suostui heidän vaatimuksiinsa. Siirtolaiset ”vaativat, että kaikki Powhatanin vangit vapautetaan, että kaikki hänen sotureidensa ottamat englantilaiset aseet palautetaan ja että sovitaan kestävästä rauhasta”.
Kun Pocahontas oli englantilaisten vankina, hän tapasi John Rolfen, jonka kanssa hän myöhemmin avioitui. Vankeudessa ollessaan Pocahontasille opetettiin englannin kieltä, tapoja ja anglikaanista uskontoa. Hänet kastettiin kristityksi ja hän otti nimen Rebecca. Rolfe kirjoitti, että Powhatanien ja englantilaisten välisen rauhan säilyttäminen olisi mahdollista, jos hän nai Pocahontasin, ei ”lihallisen kiintymyksen hillittömällä halulla vaan siirtokunnan parhaaksi ja Jumalan kunniaksi. Tällainen avioliitto saattaisi tuoda rauhan sotivien englantilaisten ja Powhatanien välille, aivan kuten se tyydyttäisi Pocahontasin halun”.
Tausta > Uusi hallinto

Powhatanin kuoltua vuonna 1618 hänen veljestään Opitchapamista, ontuvasta ja hiljaisesta vanhasta miehestä, tuli konfederaation ylipäällikkö. Heidän nuorin veljensä, Opechancanough, oli todennäköisesti tehokas johtaja ystävänsä, sotapäällikön ja neuvonantajansa Nemattanew'n kanssa. Kumpikaan nuoremmista miehistä ei uskonut, että rauhanomaisia suhteita siirtolaisiin voitaisiin ylläpitää.
Oletettavasti vuosina 1620–1621 Opitchapam jäi eläkkeelle tai hänet syrjäytettiin, tai mahdollisesti hän kuoli vuonna 1630, ja hänen seuraajakseen tuli hänen nuorin veljensä. Opechancanough ja Nemattanew alkoivat laatia suunnitelmia väistämätöntä sotaa varten. Toipuneina tappiosta, jonka he kärsivät Pamunkeyn sotureita komentaessaan ensimmäisen Powatansodan aikana, he suunnittelivat järkyttävänsä englantilaisia hyökkäyksellä, joka jättäisi heidät pieneen kauppapaikkaan sen sijaan, että he laajentuisivat koko alueelle uusilla plantaaseilla. Keväällä 1622 sen jälkeen, kun eräs uudisasukas oli murhannut hänen neuvonantajansa Nemattanew'n, Opechancanough aloitti samanaikaiset yllätyshyökkäykset ainakin 31 erillistä englantilaista siirtokuntaa ja plantaasia vastaan, jotka sijaitsivat enimmäkseen James-joen varrella ja ulottuivat Henricukseen asti.
Jamestownin varoittaminen

Jamestown pelastui, kun eräs nuori intiaani, joka asui Richard Pacen, erään siirtokuntalaisen kodissa varoitti häntä. Jamestownin vastarannalla asuva Pace turvasi perheensä ja souteli siirtokuntaan levittämään hälytystä. Jamestown lisäsi puolustustaan.
Pacea varoittaneen intiaanin nimeä ei mainita missään aikalaiskirjoituksissa. Vaikka legendan mukaan hänet on nimetty ”Chancoksi”, tämä saattaa olla väärin. Intiaani nimeltä ”Chauco” mainitaan Virginian neuvoston 4. huhtikuuta 1623 päivätyssä kirjeessä Lontoon Virginia-komppanialle. Häntä ei kuvailla nuorukaiseksi vaan ”erääksi... joka oli elänyt paljon englantilaisten keskuudessa, ja paljastamalla monille eri henkilöille verilöylyn päivänä pelastanut heidän henkensä...”. On mahdollista, että vanhempi intiaani Chauco ja Richard Pacea varoittanut nuorukainen on sekoitettu toisiinsa.
Muiden asutusten tuhoaminen

Päivän kestäneen yllätyshyökkäyksen aikana Powhatan-heimot hyökkäsivät moniin pienempiin yhteisöihin, mukaan lukien Henricusiin ja sen aloittelevaan korkeakouluun, jossa opiskelivat sekä alkuasukkaiden että uudisasukkaiden lapset. Martin's Hundredin alueella kuoli 73 ihmistä. Yli puolet väestöstä kuoli Wolstenholme Townessa, jossa oli jäljellä vain kaksi taloa ja osa kirkosta. Kaiken kaikkiaan Powhatanit tappoivat noin neljäsataa siirtolaista, mikä oli kolmasosa valkoisesta väestöstä, ja ottivat 20 naista vangiksi. Vangit elivät ja työskentelivät Powhatanin intiaaneina, kunnes he kuolivat tai heidät lunastettiin.
Seuraamukset

Hyökkäyksen jälkeen eloonjääneet englantilaiset siirtolaiset laativat toimintasuunnitelman. ”Sekä neuvosto että plantaasien viljelijät päättivät yksimielisesti, että ihmiset kootaan pienempiin asutuskeskuksiin”, jotta he voisivat paremmin puolustautua. Siirtokunta aikoi kerätä miehiä yhteen suunnitellakseen vastahyökkäystä, mutta se oli vaikeaa. Eloonjääneistä ”kaksi kolmasosaa oli kuulemma naisia ja lapsia sekä miehiä, jotka eivät kyenneet tekemään työtä tai lähtemään intiaaneja vastaan”.
Opechancanough vetäytyi sotureineen uskoen, että englantilaiset käyttäytyisivät kuten intiaanit, kun heidät oli lyöty: joko pakkaisivat ja lähtisivät tai ottaisivat opikseen ja kunnioittaisivat Powhatanin valtaa. Tapahtuman jälkeen Opechancanough kertoi Patawomeckille, jotka eivät kuuluneet Konfederaatioon ja olivat pysyneet puolueettomina, että hän odotti, että ”ennen kahden kuun loppua heidän kaikissa maissaan ei pitäisi olla yhtään englantilaista”.
Toukokuussa 1623 Opechancanough'n kanssa tehtiin suunnitelmia rauhanneuvotteluista ja kadonneiden naisten vapauttamisesta. Hän vapautti rakastajatar Boysen hyväntahtoisena eleenä ja antoi hiljaisen viestin, että hän neuvottelisi muiden naisten vapauttamisesta. Kapteeni Tucker ja joukko muskettisotureita tapasi Opechancanough'n ja Powhatan-kylän jäsenet Potomac-joen varrella 22. toukokuuta. Tohtori John Potts valmisteli tapahtumaa varten myrkytettyä viiniä. Kapteeni Tucker ja muut tarjosivat juhlallisia maljoja, ja 200 powhatalaista kuoli juotuaan viiniä. Vielä 50 ihmistä tapettiin. Opechancanough pakeni, mutta useita heimojohtajia tapettiin. Saman vuoden toukokuusta marraskuuhun aseistautuneet siirtolaiset hyökkäsivät Powhatan-heimon asutuksiin Tidewaterin alueella ja iskivät erityisesti niiden maissisatoihin, joita Powhatanit olivat istuttaneet ”runsaasti”. Nämä ryöstöretket johtivat Powhatanien yhteiskunnan lähes romahtamiseen, mutta ne tuottivat myös valtavia voittoja Jamestownin maissintuottajille.
Intiaanien tappio ja tuho

Virginiasta tuli kruununsiirtomaa vuonna 1624. Tämän myötä Englannin kuninkaalla oli suora määräysvalta alueeseen. Uudisasukkaat tunkeutuivat edelleen Powhatan-heimojen maille, ja siirtomaahallituksella oli taipumus muuttaa alkuperäisasukkaiden kanssa tehtyjä sopimuksia tai jättää ne huomiotta silloin, kun se ei enää ollut siirtomaan etujen mukaista. Heimot tunsivat kasvavaa turhautumista uudisasukkaita kohtaan.
Seuraava merkittävä yhteenotto powhatanien kanssa tapahtui vuonna 1644, jolloin noin 500 siirtokuntalaista sai surmansa. Vaikka kuolonuhrien määrä oli samankaltainen kuin vuonna 1622, sukupolvea myöhemmin menetys oli alle kymmenen prosenttia väestöstä, ja sen vaikutus siirtokuntaan oli paljon vähäisempi. Tällä kertaa siirtolaiset vangitsivat iäkkään Opechancanough'n, jota kuljetettiin paareilla. Hänet vangittiin Jamestownissa, ja yksi vartijoista tappoi hänet.
Hänen kuolemansa merkitsi aikoinaan mahtavan Powhatanin yhä jyrkemmän rappion alkua. Sen jäsenheimot poistuivat lopulta kokonaan alueelta, asuivat vähitellen siirtolaisten keskuudessa tai asuivat jossakin Virginiaan perustetuista harvoista reservaateista. Useimmat näistäkin olivat yhä laajenevan eurooppalaisen väestön tunkeutumisen ja maa-alueiden haltuunoton kohteena.
Käännös suomeksi
Damnatio memoriae

Muotokuva, jossa on Septimius Severus, Julia Domna, Caracalla ja Geta. Getan kasvot on pyyhitty pois hänen veljensä määräämän damnatio memoriaen vuoksi.
Damnatio memoriae (lat.  muistin tuhoaminen) oli roomalainen käytäntö, jolla osoitettiin halveksuntaa pettureina ja häpeän tuojina pidettyjä kohtaan. Se tarkoittaa suomeksi suunnilleen muiston kiroamista. Jokainen jälki ihmisestä poistettiin, ikään kuin ihmistä ei ikinä olisi ollutkaan.
Tunnetuimpia esimerkkejä damnatio memoriaesta ovat epäsuosittujen keisarien kiroamiset heidän kuoltuaan. Ensimmäisenä kirottiin Caligula, sitten Nero. Keisari Caracalla kirosi veljensä Getan murhattuaan tämän.
Tuomion julistamisen jälkeen tuomitun nimi poistettiin kaikista kirjakääröistä, keisarien tapauksessa myös piirtokirjoituksista. Myös patsaat tuhottiin. Roomalainen elämä perustui kunnialle ja kasvot piti säilyttää kaikissa tilanteissa. Tällainen kunnian menetys oli hyvin kova rangaistus.
Vastaavia käytäntöjä muissa kulttuureissa

Samanlaisia käytäntöjä tai tapauksia on ollut myös muissa kulttuureissa. Esimerkiksi muinaisessa Egyptissä faarao Akhenatenin seuraajat koettivat hävittää kaikki häneen liittyvät nimikartussit ja muistomerkit. Antiikin Kreikassa Efesoksen Artemiin temppelin polttajan Herostratoksen nimi määrättiin hävitettäväksi. Myös nykyaikana on tapahtunut vastaavia tapauksia, esimerkiksi Stalinin vainojen aikana epäsuosioon joutuneet ihmiset jopa retusoitiin pois valokuvista.
Esimerkkejä

Aquilia Severan, Elagabaluksen vaimon patsas tuhottuna.
Valokuvien käsittelyä Neuvostoliitossa Stalinin hallintoaikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Damnatio memoriae Wikimedia Commonsissa
Damnatio Memoriae Livius.  2006. Livius.org. Viitattu 10.12.2015. (englanniksi)
Sarah E. Bond: Erasing the Face of History The New York Times.  14.5.2011. The New York Times Company. Viitattu 10.12.2015. (englanniksi)
Miika Iskanius

| Miika Iskanius> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1994 (ikä 30)  Suomi
Salibandyn pelaaja
Lempinimi:  Mice
Pelipaikka:  Hyökkääjä
Seura:  Tikkurilan Tiikerit
Pelinumero:  16
| Urheilijan ura> Seurat |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2013–2017 |  Erä | 32 | (5) |
| 2017–2018 |  Red Devils Wernigerode | 0 | (0) |
| 2018– |  Tikkurilan Tiikerit | 74 | (16) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Miika Iskanius (s. 24. kesäkuuta 1994) on suomalainen salibandyn pelaaja. Iskanius edustaa F-Liigassa pelaavaa vantaalaista seuraa Tikkurilan Tiikerit.
Iskanius on edustanut pääsarjaurallaan myös Erää. Hän on pelannut myös Saksan Bundesligassa yhden kauden.
Carl Berling

Carl Berling I.V. Gertnerin teoksessa.
Johan Carl Ernst Berling (30. elokuuta 1812 – 30. maaliskuuta 1871) oli tanskalainen hovimies ja sanomalehden julkaisija.
Berling peri isältään oikeuden julkaista Tanskan virallista lehteäselvennä, ja se sai 1833 nimen Berlingske Tidende ja sai Berlingin johdossa paljon vaikutusvaltaa ja antoi hänelle paljon etuaselvennä.
Berling oli Fredrik VII:n lapsuudenystävä ja tuli tämän valtaannousun jälkeen 1848 kuninkaan yksityissihteeri ja myöhemmin kamariherraselvennä.
Erityisesti merkityksellinen Berlingistä tuli sitä kautta, että hän oli kreivitär Dannerin ystäväselvennä.
Berling silti altisti itseään suurelta osin aatelin vihalle ja ylenkatseelle, ja seurustelu talonpoikaisystäväin kanssa johti hänet konfliktiin Kansallisliberaalin puolueen kanssa.
1850-luvulla ministeriö Hall-Kriegerselvennä vaati, että Berling erotettaisiinselvennä. Kuningas kieltäytyi, ja hallitus päätti erotaselvennä. Berling avustiselvennä tämän jälkeen uuden ministeriön Rotwitt-Blixen-Finecke selvennä muodostamisessa.
Myöhemmin hän matkaili paljon. 1871 hän lähti kreivitär Dannerin kanssa Italiasta Egyptiin tarkoituksenaan jatkaa Jerusalemiin mutta kuoli Ismaïliassa.
Lähde

Svensk uppslagsbok. Malmö 1939
Luttinen

Luttinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Arttu Luttinen (s. 1983), jääkiekkoilija
Essi Luttinen (s. 1978), mezzosopraano
Kimmo Luttinen, metallimuusikko
Matti Luttinen (1936–2009), SDP:n kansanedustaja
Meri Luttinen (s. 1987), kirjailija
Mika Luttinen (s. 1971), metallimuusikko
Paula Luttinen (s. 1963), kestävyysjuoksija
Taikuri Luttinen, oik. Jarmo Luttinen (s. 1957), taikuri
Visa Luttinen (s. 1972), muusikko.
Kuvitteellisia Luttisia

Usko Eevertti Luttinen, sketsihahmo
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Paul Poiret

| Paul Poiret> Alexandre Paul Poiret |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1879 Pariisi, Ranska
Kuollut: 30. huhtikuuta 1944 (65 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  muotisuunnittelija
Puoliso:  Denise Boulet, 1905-1928
Lapset:  Rosine, Perrine, Marine, Colin ja Gaspard
Alexandre Paul Poiret (20. huhtikuuta 1879 Pariisi – 30. huhtikuuta 1944 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen muotisuunnittelija, Pariisin kuuluisin pukusuunnittelija ja muotitalon perustaja ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Hänet tunnetaan erityisesti uusklassista ja itämaista tyyliä olevista luomuksistaan sekä nilkkoihin asti yltävistä pitkistä, tiukoista hameista ja korsetin korvaamisesta rintaliiveillä.