stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Republikflucht

Republikflucht ("pako tasavallasta") oli nimitys ilmiölle, jossa DDR:n kansalaiset loikkasivat länteen elääkseen Länsi-Saksassa tai missä tahansa muussa Varsovan liiton ulkopuolisessa länsimaassa. Termiä käytettiin erityisesti Itä-Saksasta Berliinin kautta 1948−1961 paenneista ihmismassoista sekä myös Berliinin muurin yli tai ohi yrittäneistä.
DDR:n rikoslain 213. pykälä säädettiin 12. tammikuuta 1968. Pykälässä kriminalisoitiin tasavallasta pakeneminen. Pykälää, oikealta nimeltään Ungesetzlicher Grenzübertritt (suom. laiton rajanylitys), kutsuttiin sekä Itä- että Länsi-Saksassa kansankielellä Republikflucht-pykäläksi. Lain mukaan Republikfluchtiin syyllistyvä voitiin tuomita jopa kahden vuoden vankeusrangaistukseen. Pykälää muutettiin sittemmin vuonna 1979, ja se kumottiin lailla vuonna 1990.
Republikflucht kulttuurissa

Ilkka Remeksen vaihtoehtotodellisuuteen sijoittuvassa romaanissa Pääkallokehrääjä Suomen Demokraattisessa Tasavallassa säädettiin helmikuussa 1958 Laki tasavallastapaosta, jonka mukaan rankaistiin Tornionjoen yli Ruotsiin paenneita lähtijöitä ja heidän perheitään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Republikflucht Wikimedia Commonsissa
Nahkiainen (majakka)

Nahkiainen
| --- | --- |
Sijainti:  Raahe Suomi
Vesistö:  Perämeri 
| --- | --- |
Värit:  Punainen, valkoinen 
| --- | --- |
Valmistunut:  1956
Automatisoitu:  1959
| --- | --- |
Valon korkeus:  28,2 m
Valonkanto:  17,9 km
Valon ominaisuudet:  Fl(4) W 20s 
Tutka:  T 
| --- | --- |
ARLHS:  FIN032 
Admiralty:  C4188 
List of Lights:  28655 
MarineTraffic:  1000006022 
NGA:  116-18400 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Nahkiainen on Perämerellä Raahen kaupungin edustalla sijaitseva pohjamajakka.
Majakan pohjaosa eli kasuuni rakennettiin Rauma-Repolan telakalla ja hinattiin sijoituspaikalleen vuonna 1955. Majakkatornin pystyttäminen kuitenkin viivästyi huonojen sääolosuhteiden vuoksi, ja loistolaite sytytettiin ensi kerran 31. elokuuta 1956. Asetyleenipolttimen sytytti merenkulkuhallituksen luotsi- ja majakkaosaston päällikkö Elis Elo.
Majakassa oli diopterinen valolaitteisto, ja valon kantomatka oli 20 meripeninkulmaa eli 37 kilometriä. Aluksi loistolaitteisto oli puoliautomaattinen, kauko-ohjauksella toimiva. Vuonna 1959 loistolaite varustettiin aurinkoventtiilillä ja muutettiin automaattiseksi.
Nykyisin valon kantomatka on 9,7 meripeninkulmaa eli 17,9 kilometriä. Majakan huipulla on helikopterin laskeutumistasanne.
Nagara-luokka

| Nagara-luokka / 長良型軽巡洋艦 |
| --- | --- |
 Nagara-luokan tunnistuskuva

Tekniset tiedot
Uppouma:  5 659 t
Pituus:  162,1 m (kokonaispituus) 158,6 m (vesiraja)
Leveys:  14,2 m
Syväys:  4,8 m
Koneteho:  90 000 shp
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  450
Aseistus
Meritorjunta:  7 × 140 mm/50 type 3 -tykkiä 8 × 533 mm torpedoputkea 48 × miinaa
Ilmatorjunta:  2 × 80 mm/40 type 3 -ilmatorjuntatykkiä
Nagara-luokka (jap. 長良 型軽巡洋艦, Nagara gata keijunjōkan) oli keisarillisen Japanin laivaston kuuden vuosina 1920-1924 valmistetun aluksen muodostama kevyt risteilijäluokka. Luokan kaikki alukset tuhoutuivat toisessa maailmansodassa.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nagara | Sasebon laivastoarsenaali | 9. syyskuuta 1920 | 25. huhtikuuta 1921 | 21. huhtikuuta 1922 | upotettu 7. elokuuta 1944 |
| Isuzu | Uraga Dock Company | 10. elokuuta 1920 | 29. lokakuuta 1921 | 15. elokuuta 1923 | upotettu 7. elokuuta 1945 |
| Yura | Sasebon laivastoarsenaali | 21. toukokuuta 1921 | 15. helmikuuta 1922 | 20. maaliskuuta 1923 | miehistönsä upottama 25. lokakuuta 1942 |
| Natori | Mitsubishi, Nagasaki | 14. joulukuuta 1920 | 16. helmikuuta 1922 | 15. syyskuuta 1922 | upotettu 18. elokuuta 1944 |
| Kinu | Kawasaki, Kōbe | 17. tammikuuta 1921 | 29. toukokuuta 1922 | 10. marraskuuta 1922 | upotettu 26. lokakuuta 1944 |
| Abukuma | Uraga Dock Company | 8. joulukuuta 1921 | 16. maaliskuuta 1923 | 26. toukokuuta 1925 | upotettu 26. lokakuuta 1944 |
HMS Repulse (1892)

| HMS Repulse |
| --- | --- |
 HMS Repulse

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  1. tammikuuta 1890
Laskettu vesille:  27. helmikuuta 1892
Palveluskäyttöön:  25. huhtikuuta 1894
Poistui palveluskäytöstä:  helmikuu 1911
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 11. heinäkuuta 1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  15 020 t (standardi) 15 838 t (max)
Pituus:  125,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  22,9 m
Syväys:  8,4 m
Koneteho:  9 000 ihp
Nopeus:  15,7 solmua
Miehistöä:  712
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 13,5" -tykkiä 10 × QF 6" -tykkiä 10 × QF 6 naulan tykkiä 12 × QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 6 × 18" torpedoputkea
HMS Repulse oli Britannian kuninkaallisen laivaston Royal Sovereign -luokan toisen luokan predreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Pembroken telakalta ja sen köli laskettiin 1. tammikuuta 1890. Alus laskettiin vesille 27. helmikuuta 1892 ja se valmistui huhtikuussa 1894.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1911.
Riitta Resch

Riitta Hannele Resch (o.s. Niemi, s. 2. syyskuuta 1954 Rauma) on suomalainen virkamies ja diplomaatti. Hän on toiminut Suomen Belgian-suurlähettiläänä Brysselissä syyskuusta 2018.
Aiemmin Resch työskenteli ulkoministeriön kehityspoliittisella osastolla globaaliin siirtolaisuuteen liittyvien kysymysten parissa. Hän on ollut myös johtava asiantuntija ulkoministeriön humanitaarisen avun ja politiikan yksikössä. Resch on työskennellyt suurlähettiläänä Manilassa 2004–2008. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1982.
Resch työskenteli 2008–2012 suurlähettiläänä Kyproksella Nikosiassa ja ollut Suomen YK-valtuuskunnan johtaja. Resch on palvellut myös Pariisin ja New Delhin suurlähetystöissä sekä Geneven edustustossa ja YK-edustustossa New Yorkissa. Kotimaassa ulkoministeriössä hän on työskennellyt oikeudellisella, kauppapoliittisella ja poliittisella osastolla YK-yksikön päällikkönä ja ennen Manilaan siirtymistä  globaaliasiain osastolla yleisten globaaliasiain yksikön päällikkönä.
Koulutukseltaan Resch on kauppatieteiden maisteri (MBA) Turun kauppakorkeakoulusta.
Pentti Renvall

Alice ja Pentti Renvallin häät vuonna 1931.
Bengt Uno Nathanael (Pentti) Renvall (29. maaliskuuta 1907 Turku – 29. lokakuuta 1974 Kauniainen) oli suomalainen historiantutkija. Hän toimi Helsingin yliopiston Suomen ja Skandinavian historian professorina vuosina 1950–1973. Renvallin erikoisalaa olivat nuijasota ja 1500-luvun historia.
Pentti Renvall kuului Renvallien sivistyssukuun. Hänen isänsä oli Haminan kirkkoherra Uno Mikael Renvall, jonka punaiset murhasivat vuoden 1918 sisällissodassa. Renvall kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1925. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1930, maisteriksi 1937 ja lisensiaatiksi 1939. Hän opiskeli historian ohella filosofiaa ja täydensi psykologian opintojaan Berliinin yliopistossa vuosina 1929–1930.
Tohtoriksi Renvall väitteli Turun yliopistossa 20. joulukuuta 1939. Talvisodan pommitukset viivästyttivät väitöstilaisuuden alkamista, koska asianosaiset joutuivat hälytyksen vuoksi hakeutumaan väestönsuojiin. Väitöskirja käsitteli Suomen 1590-luvun kriisiä, josta Renvall rakensi suomalaiskansallisen kuvan. Tutkimuksessaan Renvall väitti, että käskynhaltija Klaus Flemingin toimintaa ohjasi Suomen Ruotsista erillisten turvallisuuspoliittisten etujen ajaminen. Kapinajohtaja Jaakko Ilkan Renvall taas osoitti vauraaksi nimismieheksi, kun siihen asti vallinneen käsityksen mukaan Ilkkaa oli pidetty köyhänä talonpoikana.
Renvall tutki 1930-luvulta alkaen Suomen historiaa keskeisenä teemanaan yksittäisten johtajayksilöiden rooli. On puhuttu jopa ”renvallilaisesta valioyksilöajattelusta”. Hänen tutkimuksensa keskittyi myöhemminkin pääasiassa 1500-lukuun. Renvall julkaisi myös kaksi merkittäväksi muodostunutta historiantutkimuksen metodiopasta. Hän sai vaikutteita Eino Kailan loogisesta empirismistä ja vaati etsimään ja tunnistamaan tutkittavasta ilmiöstä ja menneisyydestä poikkeuksettomia rakennekokonaisuuksia. Hänen ajatteluaan leimasi myös vahva kehitysusko.
Jatkosodan aikana Renvall oli Itä-Karjalan sotasaalisarkiston päällikkönä. Vuosina 1945–1950 hän oli Turun maakunta-arkiston hoitaja ja 1946–1951 Turun yliopiston Suomen historian dosentti. Sen jälkeen hän oli Helsingin yliopistossa Suomen ja Skandinavian historian professorina 1950–1973, historiallis-kielitieteellisen osaston dekaanina 1957–1960 ja yliopiston vararehtorina 1968 sekä kanslerina 1968–1973. Kanslerikaudellaan Renvall vastusti hallinnonuudistusta eli mies ja ääni -vaalitavan käyttöönottoa, joka ei lopulta toteutunut. Hänen aloitteestaan perustettiin tuolloin myös historiantutkimuslaitos, joka sai vuonna 1983 nimekseen Renvall-instituutti. Renvall oli vuosina 1960–1969 Historiallisen Aikakauskirjan päätoimittaja.
Renvall vihittiin Uumajan yliopiston filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1970.
Renvallin ensimmäinen puoliso oli Alice o.s. Lindholm (1905–1945) vuodesta 1931 ja toinen puoliso tekstiilitaiteilija Eeva Renvall (ent. Rauhala, o.s. Waris) vuodesta 1954.
Teoksia

Klaus Fleming und der finnische Adel (1939)
Historiantutkimuksen työmenetelmät (1947)
Kuninkaanmiehiä ja kapinoitsijoita (1949)
Varsinais-Suomen historia V: Varsinais-Suomen valtiolliset vaiheet ja hallinnollis-taloudellinen kehitys (1949)
Suomalainen 1500-luvun ihminen oikeuskatsomusten valossa (1949)
Suomen kansanedustuslaitoksen historia I: Ruotsin vallan aika (1962)
Nykyajan historiantutkimus (1965)
Aiheesta muualla

Peltonen, Matti: Pentti Renvall ja mentaliteettien historia. Historiallinen Yhdistys ry.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Reproduktio

Marcantonio Raimondi, Pariksen tuomio, 1515/16. Reproduktio Rafaelin maalauksesta.
Reproduktio (latinan sanoista re ’uudelleen’ ja producere ’tuottaa’) tarkoittaa jäljentämistä, monistamista tai jäljennöstä.
Reproduktiolla tarkoitetaan tavallisesti alkuperäisen kuvan tai taideteoksen kopioimista mekaanisin keinoin. Reproduktio voi olla kolmiulotteinen, esimerkiksi kipsimuotin avulla tehty, tai kaksiulotteinen, joka on toteutettu esimerkiksi puupiirroksena, kaiverruksena tai etsauksena.
Kirjapaino vauhditti

Kirjapaino vauhditti kuvitusten reproduktiota. Varhaisimmat painotyöt olivat puupiirroksia. Syväpainotekniikan keksiminen paransi kuvien tarkkuutta, joten niissä saattoi olla yhä enemmän yksityiskohtia. Reproduktion keinona taiteilijoiden teoksia saatettiin julkaista kaiverruksina. Kuuluisaksi tulivat esimerkiksi Marcantonio Raimondin kaiverrukset Rafaelin teosten mukaan. Itse asiassa Rafaelin paremmuus taiteilijoiden joukossa johtuu osittain hänen teoksistaan tehtyjen reproduktioiden korkeatasoisuudesta.
Reproduktiossa tapahtui melko vähän muutoksia ennen 1800-lukua. Taideteoksia reprodusoitiin kaivertamalla ja sitä tukivat uusien tekniikoiden, kuten etsauksen, mezzotinton ja akvatintan kehitys. Litografian keksiminen 1800-luvun alussa tarkoitti sitä, että taiteilija saattoi piirtää suoraan kivelle, jolloin litografiat eivät ilmaisseet taiteilijan ideoita toisten käden kautta ilmaistuna. Nämä mekaanisen reproduktion keinot eivät kuitenkaan pystyneet toistamaan originaalin materiaalisia ominaisuuksia ja käsin tehdyt kopiot tarjosivat reproduktioita, joissa oli mukana ihmisen kosketus.
Valokuvauksen keksiminen johti valokuvausmekaanisten reproduktioprosessien kehittymiseen, kuten heliogravyyreiden kehittymiseen. Nykyaikainen väripaino perustuu menetelmään, jossa kolme tai neljä väriä painetaan toistensa jälkeen, mikä tuo reproduktioihin täydellisen ja luonnonmukaisen värisävyjen skaalan.
Auran ongelma

Mutta kuten puupiirrokset, parhaimmatkaan väripainovedokset eivät pysty kopioimaan originaalin todellista materiaalia, eikä niissä voi olla sitä, mitä Walter Benjamin kutsui taideteoksen auraksi – sen elävää läsnäoloa tilassa ja ajassa.
John Berger perusteli Benjaminin mukaan kirjassaan Ways of Seeing reproduktioiden vaikutusta taiteen havaitsemiseen. Väripainokuvat ja diat taideteoksista ovat taidehistorioitsijoiden, taidehistorian opiskelijoiden ja yleisön käyttämiä työkaluja. Vaikka reproduktio helpottaa pääsyä lukemattomien taideteosten ääreen, se myös vääristelee niitä. Benjaminin ja Bergerin mukaan ne heikentävät kykyämme kokea suoraan autenttista taideteosta.
Nakamura Taizaburo

Nakamura Taizaburo (1912, Yamagatan prefektuuri–2003) oli japanilainen sotilas ja budomestari. Hän vaikutti Tsurumissa Yokahamassa jossa hän työskenteli kansainvälisessä iai-batto liitossa (engl. International Iai-Battōdō Federation) ja opetti battōdōta kuolemaansa asti.
Nakamura oli 10. dan shodai soke ja hanshi Nakamura-ryū battōdōssa, kendossa 7. dan kyoshi (Japanin kendoliitto), jukendōssa 8. dan hanshi ja tankendōssa 8. dan hanshi. Japanin keisari palkitsi hänet korkea-arvoisella japanilaisella kulttuuripalkinnolla vuonna 1992.
Nahkahapero

| Nahkahapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  alutacea
Kaksiosainen nimi
 Russula alutacea  (Fr.) Fr. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nahkahapero (Russula alutacea) on harmahtavan purppuranvärinen tai viininpunainen haperolaji. Lakki voi olla väriltään lähes punaruskea. Jalka on valkoinen ja tyvestä punertava. Sieni kasvaa lehtimetsissä Suomessa hyvin harvinaisena. Se on hyvä ruokasieni.
Aiheesta muualla

Roger's Mushrooms
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Russula alutacea:  Wikidata: Q1532596  AusFungi: 60030122  BioLib: 60039  CoL: 4TRK7  EoL: 1030022  Fungorum: 163869  GBIF: 2551318  iNaturalist: 352273  IRMNG: 10881285  MycoBank: 163869  NatureServe: 2.881362  NBN: NHMSYS0001496624  NCBI: 1033777  Observation.org: 27788 
Agaricus alutaceus:  Wikidata: Q105048036  AusFungi: 60030123  Fungorum: 205399
Nakkilan vaakuna

Nakkilan vaakuna.
Nakkilan kunnanvaakuna on saanut aiheensa Kokemäenjoen ympäriltä. Vaakunan palkki kuvaa kunnan halki virtaavaa jokea, ja siinä oleva nahkiainen alueen kalastushistoriaa – Nakkila on tunnettu nahkiaisistaan ja niiden kalastamista on alueella harrastettu kautta aikain. Tähkät kuvaavat joen ympärillä olevia laajoja viljelystasankoja
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 16. helmikuuta 1953. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kultainen palkki, jossa musta nahkiainen; palkin kummallakin puolella kolme paaluttaista kultatähkää”.
Nahkakorallit

| Nahkakorallit |
| --- | --- |
 Merikoura (Alcyonium digitatum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Korallieläimet Anthozoa
Alaluokka::  Sulkakorallit Octocorallia
Lahko::  Pehmytkorallit Alcyonacea
Heimo::  Nahkakorallit Alcyoniidae  Lamouroux, 1812
Katso myös
   Nahkakorallit Wikispeciesissä   Nahkakorallit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nahkakorallit (Alcyoniidae) tai merikourat on pehmytkoralleihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Nahkakoralleihiin luetaan kuuluvaksi 34 sukua. Heimon lajit muodostavat usein suuria yhdyskuntia, jotka voivat olla useita metrejä pitkiä. Kasvutavaltaan ne voivat olla aaltomaisia, haarautuneita tai lohkoista muodostuvia. Riippuen yhdyskunnan kalsiumkarbonaattineulasten eli skleriittien määrästä, voivat nahkakorallit olla nahkamaisia tai jäykkiä. Useissa nahkakoralleissa elää leviä symbiontteina.
Nahkakoralleja tavataan kaikista valtameristä erityisesti lämpimistä vesistä. Useat heimon lajeista tuottavat sytotoksisia yhdisteitä.
Naisten Ääni

Naisten Äänen näytenumeron kansilehti.
Naisten Ääni oli Helsingissä vuosina 1905–1949 ilmestynyt yhteiskunnallinen naistenlehti.
Naisasialiitto Unionin vaikutuksesta syntynyt aikakauslehti siirtyi vuonna 1907 nuorsuomalaisten naisten perustaman Suomalaisen Naisliiton äänenkannattajaksi. Sen tavoitteena oli sivistää naisia ja parantaa naisen asemaa yhteiskunnassa. Naisten Äänen sisältö käsitteli muun muassa naisten asemaa avioliitossa, siveellisyyttä, raittiutta ja kieltolakia, yhteiskoulua, naisten työaikoja sekä kodin hoitoa. Lehdessä oli myös artikkeleita puolue- ja järjestökokouksista, kertomuksia tapahtumista ja matkoista ulkomaille, opettavaisia runoja ja novelleja, kirja-arvosteluja sekä pieniä kotimaan ja ulkomaan uutisia.
Naisten Ääni ilmestyi aluksi kerran kuukaudessa, vuosina 1908–1913 ja 1921–1939 noin kahdesti kuussa ja vuosina 1914–1920 neljänäkymmenenä numerona vuodessa. Vuonna 1940 palattiin kuukausittaiseen ilmestymistiheyteen ja vuodesta 1946 lähtien lehteä julkaistiin vain yhtenä numerona vuodessa. Toimittajina työskentelivät Maikki Friberg (1905–1927), Anni Rautiainen (1927), Ada Äijälä (1927), Helle Cannelin (1927), Hellin Hendolin (1927), Hilja Vilkemaa (1928–1930, 1934–1937 ja 1946–1949), Sylvi Kauhanen (1933), Tuuli Reijonen (1938–1941), Lempi Hanhisalo (1942–1945) ja Göta Salovius (1946–1948). Lehden julkaisijana toimi vuoteen 1910 saakka Ebba Weilin ja vuodesta 1946 lähtien Naisten Äänen kannattajayhdistys.
Aiheesta muualla

Naisten Ääni digitoituna kansalliskirjastossa (1905–1910)
Chūichi Nagumo

| Chūichi Nagumo |
| --- | --- |
 Chūichi Nagumo
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1887 Yonezawa, Yamagata, Japani
Kuollut: 7. heinäkuuta 1944 (57 vuotta) Saipan, Pohjois-Mariaanit
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Japani
Palvelusvuodet:  1908–1944
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Amiraali
Chūichi Nagumo (jap. 南雲 忠一, Nagumo Chūichi; 25. maaliskuuta 1887 Yonezawa, Yamagata, Japani – 7. heinäkuuta 1944 Saipan) oli keisarillisen Japanin laivaston amiraali ja lentotukialusryhmän komentaja toisessa maailmansodassa.
Tausta

Nagumo valmistui laivastoakatemiasta vuonna 1908 ja toimi erilaisissa laivastotehtävissä siitä lähtien. Hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi vuonna 1935 ja vara-amiraaliksi vuonna 1940. 10. huhtikuuta 1941 hänet nimitettiin tukialusryhmän komentajaksi.
Toinen maailmansota

Nagumo toimi japanilaisten tukialusryhmän komentajana seuraavissa taisteluissa
Hyökkäys Pearl Harboriin joulukuussa 1941
Hyökkäys Ceylonille huhtikuussa 1942
Midwayn taistelu kesäkuussa 1942
Midwayn taistelun jälkeen hän toimi Sasebon ja Kuren laivastoarsenaalien komentajana.
Kesällä 1944 hän toimi Saipanin saaren varuskunnan komentajana. Siellä hän teki itsemurhan revolverinlaukauksella päähänsä 6. heinäkuuta 1944 yhdysvaltalaisten valloitettua Saipanin. Hän on yksi harvoista japanilaisupseereista jotka tekivät näin, sillä useimmat suorittivat rituaali-itsemurhan eli seppukun. Nagumon henkilökohtaisesti tuntenut kommodori Tameichi Hara sanoo muistelmissaan, että Nagumon kohdalla syy itsemurhaan ei ollut niinkään samurain kunnia kuin se, ettei elämällä ollut mitään merkitystä tappion kaltaisen nöyryytyksen jälkeen.
Käännös suomeksi
Naisten yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut 1913–1923

Naiset kilpailivat yleisurheilussa Suomen-mestaruuksista vuosina 1913–1923 pienellä lajiohjelmalla, lajeina olivat 100 metrin juoksu ja 4 × 100 metrin viestijuoksu. Kilpailut käytiin yleensä viestijuoksujen Suomen-mestaruuskilpailuiden yhteydessä. 1920-luvun alkupuolella naisten kilpaurheiluun ja yleisurheiluun alettiin suhtautua Suomessa kielteisemmin ja Suomen Voimistelu- ja Urheiluliitto poisti vuoden 1923 jälkeen naisten mestaruuskilpailut ohjelmastaan. Naiset alkoivat kilpailla yleisurheilussa Suomen-mestaruuksista uudelleen vuonna 1945.
| Pvm | Vuosi | Järjestyspaikka |
| --- | --- | --- |
| 14.–15.6. | 1913 | Turku |
| 20.–21.6. | 1914 | Vaasa |
| 19.–20.6. | 1915 | Helsinki |
| 1.–2.7. | 1916 | Tampere |
| 7.–8.7. | 1917 | Helsinki |
| 14.–15.9. | 1918 | Helsinki |
| 5.–6.7. | 1919 | Helsinki |
| 19.–20.6. | 1920 | Tampere |
| 2.–3.7. | 1921 | Turku |
| 21.–22.6. | 1922 | Tampere |
| 28.–29.7. | 1923 | Helsinki |
100 metrin juoksu

| Vuosi | Kultaa | Aika /  tulos | Hopeaa | Aika /  tulos | Pronssia | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1913 | Lisie Nyström | 14,1 | Siina Simola |  | Martha Lindvall |  |
| 1914 | Ida Välimäki | 14,2 | Lisie Nyström | 14,5 | Ida Paananen |  |
| 1915 | Lisie Nyström | 14,1 | Martha Lindvall | 14,2 | Anni Toivio | 14,7 |
| 1916 | Olga Virtanen | 14,1 | Karin Salenius | 14,2 | Alma Lindholm | 14,2 |
| 1917 | Olga Virtanen | 13,6 | Helmi Virtanen | 13,8 | Martta Dahl | 14,4 |
| 1918 | Lisie Nyström | 14,8 | L. Mauritsson | 16,0 |  |  |
| 1919 | Olga Virtanen | 14,6 | Lyyli Porthán | 15,0 | Vilma Vainio | 15,0 |
| 1920 | Olga Virtanen | 14,8 | H. Pelli | 15,2 | Kerttu Vaaja | 16,6 |
| 1921 | Olga Virtanen | 14,2 | Ida Sjöberg | 14,4 | Alli Kanerva |  |
| 1922 | Olga Virtanen | 15,0 | Aino Virola |  | Ida Sipilä |  |
| 1923 | Olga Virtanen | 14,2 | Anna Ovaska | 14,4 | Lyyli Siukola | 15,1 |
Nallilukko

Nallilukko
Nallilukko on ampuma-aseissa käytettävä laukaisumekanismi, joka korvasi piilukon 1800-luvun alkukymmenillä. Nallilukon etuja piilukkoon verrattuna on, että se toimii huonommallakin säällä ja on huomattavasti toimintavarmempi. Myös lukkoaika eli viive aseen laukeamisessa on lyhyempi, mikä parantaa osaltaan tarkkuutta.
Nallilukon kehitti metsästystä harrastanut skotlantilainen pastori Alexander Forsyth. Hän huomasi, että liipaisimen vedon ja aseen laukeamisen välinen viive (lukkoaika) antoi riistalle aikaa paeta, etenkin, kun ruuti piilukon sankkipannussa syttyy välähtäen ja pölläyttäen sankan savun hetkeä ennen panoksen syttymistä. Forsyth kehitti noin vuonna 1805 uudenlaisen lukon, jossa iskuvasara iski pieneen räjähdyselohopeaa sisältävään säiliöön.
Koska irtonaisen räjähdyselohopean annostelu pullosta oli metsällä asetta ladattaessa hankalaa, alettiin perusratkaisun löydyttyä kehittää erilaisia helpommin käsiteltäviä pillereitä, nauhoja (samantapaisia kuin joissakin lasten nallipyssyissä edelleen), putkia ja kapseleita, mutta lopulta eri vaihtoehdoista suosituimmaksi tuli ensin teräksestä, myöhemmin kuparista valmistettu nalli. Tämä räjähdyselohopeaa sisältänyt nalli asetettiin lukkoon kuuluvaan metallitappiin, nallipiikkiin, johon iskuvasara eli hana sitten liipaisinta vedettäessä iski.
Metallisen iskunallin kehittäjästä ja kehittämisajasta kiistellään, mutta yleisimmin sen kehittäjänä pidetään brittisyntyistä taidemaalari-keksijää Joshua Shawta (1776–1860).
Nikotiiniamidiadeniinidinukleotidifosfaatti

| Nikotiiniamidiadeniinidinukleotidifosfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  53-59-8
SMILES:  C1=CC(=C[N+](=C1)C2C(C(C(O2)COP(=O)([O-])OP(=O)(O)OCC3C(C(C(O3)N4C=NC5= C4N=CN=C5N)OP(=O)(O)O)O)O)O)C(=O)N 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C21H29N7O17P3
Moolimassa:  744,422 g/mol
NADP+ eli nikotiiniamidiadeniinidinukleotidifosfaatti tai nikotiinihappoamidiadeniinidinukleotidifosfaatti  (C21H29N7O17P3) on monissa biologisissa hapetus-pelkistysreaktioissa tarvittava tärkeä koentsyymi. Se on rakenteeltaan samankaltainen toisen vastaavan koentsyymin, NAD+:n eli nikotiiniamidiadeniinidinukleotidin kanssa, mutta NADP+:n ylimääräinen fosfaattiryhmä mahdollistaa sen toiminnan eri entsyymien kanssa. NADP+ voi pelkistyä NADPH:ksi ottamalla vastaan kaksi elektronia nikotiiniamidirenkaaseensa. Vastaavasti NADPH voi hapettua NADP+:ksi luovuttamalla kyseiset elektronit. Pelkistynyttä NADPH:ta käytetään monissa biologisissa reaktioissa energian lähteenä. Kun se hapettuu takaisin NADP+:ksi, vapautuu samalla energiaa, joka mahdollistaa muuten energeettisesti epäedulliset kemialliset reaktiot.
Kasveissa

Kasveissa NADP+ ottaa vastaan elektroneja yhteyttämisen valoreaktioiden viimeisessä vaiheessa ja pelkistyy NADPH:ksi. Syntyneen NADPH:n kasvit käyttävät Calvinin syklissä eli pimeäreaktioissa elektronien lähteenä.