stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vermillionin piirikunta
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Access Vermillion County (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Vermillion County Indiana Historical Society (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Émile Verhaeren

Émile Verhaeren. Théo van Rysselberghen maalaus.
Théo van Rysselberghe, Émile Verhaeren lukemassa (1903). – Emile Verhaeren istuu selin punaisessa takissa.
Émile Verhaeren (21. toukokuutalähde? 1855 Sint-Amands Belgia – 27. marraskuutalähde? 1916 Rouen Ranska) oli belgialainen runoilija, joka kirjoitti ranskaksi ja kuului symbolismin merkittävimpiin perustajiin.
Symbolismi
Fernand Khnopff, , 1911.
Symbolismi
Fin de siècle | Romantiikka | Dekadenssi |  Symbolismi kirjallisuudessa | Venäläinen symbolismi
Symbolisteja
Léon Bakst | Charles Baudelaire | Aubrey Beardsley | Arnold Böcklin | Magnus Enckell | Gustav Klimt | Max Klinger | Stéphane Mallarmé | Gustave Moreau | Mihail Nesterov | Edgar Allan Poe |  Sully Prudhomme | Arthur Rimbaud | Konstantin Somov | Émile Verhaeren | Paul Verlaine
Symbolismia
Pahan kukat | Ad Astra | Haavoittunut enkeli | Halla | Kuoleman puutarha | Köynnöksenkantajat | Lemminkäisen äiti | Symposion | Terror Antiquus
Nuoruusvuodet

Verhaeren syntyi ranskankieliseen flaamilaiseen keskiluokkaiseen perheeseen. Silti hän puhui myös paikallista murretta – hollantia ei siihen aikaan opetettu koulussa. Seitsemänvuotiaana hänet lähetettiin jesuiittojen ylläpitämään sisäoppilaitokseen Ghentiin, jossa hän ranskalaistui täysin. Hän opiskeli oikeustiedettä Leuvenin yliopistossa. Siellä hän loi ensimmäiset kirjalliset yrityksensä opiskelijalehteen.lähde? Niinä vuosina hän tutustui samanhenkisiin opiskelijoihin. Heistä tuli myöhemmin hänen työtovereitaan vallankumouksellisessa taidelehdessä La Jeune Belgique.
Valmistuttuaan yliopistosta Verhaeren meni harjoittelijaksi (1881–1884) maineikkaalle rikosjuristille Edmond Picardille, joka oli keskeisessä asemassa Brysselin taidemaailmassa. Verhaerenilla oli tuona taiteen uudistumisen aikana paljon yhteyksiä nuoriin radikaaleihin kirjailijoihin ja taiteilijoihin. Hän ajoi vain kahta juttua oikeudessa ennen kuin päätti omistautua runoudelle ja kirjallisuudelle.
Runoilijan uran alkutaival

Verhaerenista tuli nopeasti vuosisadan vaihteen taiteen uudistumisen äänitorvi. Taiteilijaryhmän ”Les XX” teoksiin ihastuttuaan hän kirjoitti La Jeune Belgiqueen ja L'Art Moderneen useita artikkeleita esittäen loistavia arvioita Brysselin taidemaailman taiteellis-kirjallisista teoksista. Hänen artikkeleidensa ansiosta monet lupaavat nuoret kyvyt, kuten James Ensor, nousivat julkisen huomion kohteiksi.
Näiden artikkeleiden ansiosta Verhaerenista tuli uusimpressionistisen belgialaisen taidemaalarin Théo van Rysselberghen elinikäinen ystävä, ja tuloksena siitä oli runsaasti kirjeitä. Yhdessä näistä kirjeistä Maria van Rysselberghe kuvaili häntä ”ainutlaatuiseksi persoonaksi, pyörremyrskyksi, jolla on lannistumaton luonne, joka ei piittaa porvarillisista säännöistä ja joka mutkattomalla suoruudellaan ärsytti tai ihastutti kaikkia”.
Verhaeren oli aikakauden tuotteliaimpia runoilijoita. Hänen ensimmäinen kokoelmansa Les Flamandes ilmestyi 1883. Innostuneena Jacob Jordaensin, David Teniersin ja Jan Steenin maalauksista Verhaeren kuvaili suorasukaisella ja usein ärsyttävällä naturalistisella tavallaan kotimaataan ja flaamilaisia ihmisiä. Avantgarde-piireissä kokoelma sai heti valtavan menestyksen mutta herätti ristiriitaisia tunteita roomalaiskatolisissa piireissä. Seuraava teos Les Moines (1886) ei menestynyt hänen toivomallaan tavalla. Se ja sairaudet veivät hänet syvään kriisiin. Tänä aikana hän julkaisi teokset Les Soirs (1888), Les Débâcles (1888) ja Les Flambeaux noirs (1891).
Avioliitto, ensimmäinen näytelmä ja maailmanmaine

Verhaeren avioitui 24. elokuuta 1891 lahjakkaan liègeläisen taiteilijan Marthe Massinin kanssa. Tuore onni sai ilmaisunsa kolmessa runoteoksessa: Les Heures Claires (1896), Les Heures d’Après-midi (1905) ja Les Heures du Soir (1911).
Verhaeren kirjoitti ensimmäisen näytelmänsä Les Aubes vuonna 1898. Siinä hän nousi taistoon yhteiskunnallista epäoikeudenmukaisuutta ja maalaiselämän rappiota vastaan.
Vuonna 1898 Verhaeren muutti Saint-Cloudiin lähelle Pariisia. Vuosisadan vaihteessa hänestä tuli maailmankuulu. Hänen teoksiaan käännettiin yli kahdellekymmenelle kielelle. Hän matkusteli ja luennoi ympäri Eurooppaa. Ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen vaikutti hyvin raskaasti runoilijan pasifistisiin tunteisiin.
Liikenneonnettomuus sekä sanoja tuotannosta

Kun Émile Verhaeren kuoli 27. marraskuuta 1916 Rouenin asemalla jäätyään junan alle, juuri Théo van Rysselberghe ja hänen ystävänsä, kuuluisa ranskalainen kirjailija, myöhemmin Nobel-palkittu André Gide joutuivat ilmoittamaan Marthe Verhaerenille tämän puolison kuolemasta.
Verhaerenin tuotanto osoittaa hänet Belgian kirjallisuuden merkittävimmäksi hahmoksi. Oli vähällä, että hän olisi saanut Nobel-palkinnon 1911, mutta se myönnettiin hänen ystävälleen Maurice Maeterlinckille.
Belgian kirjallisuuden jättiläisen kotikaupunki St. Amands on omistanut museon Verhaerenille. Siellä on esillä alkuperäiskäsikirjoituksia ja kirjeitä ja myös hänen taiteilijaystäviensä Théo van Rysselberghein, Leon Spilliaertin, Constantin Meunierin, Paul Signacin ja Ossip Zadkinen teoksia.
Kasperi Tantun suomentamia Verhaerenin runoja on ilmestynyt 1900-luvun alkupuolen työväenlehdissä.
Pääteokset

Les Flamandes, 1883
Les moines, 1886
Les soirs, 1888
Les débâcles, 1888
Les flambeaux noirs, 1891
Les campagnes hallucinées, 1893
Les villes tentaculaires, 1895
Les heures claires, 1896
Les visages de la vie, 1899
Les forces tumultueuses, 1902
La multiple splendeur, 1906
Les rythmes souverains, 1910
Les ailes rouges de la guerre, 1916
Pääteokset > Suomennettua tuotantoa

Kasperi Tantun suomennosten lisäksi on suomennettu ainakin seuraavat runot
Kaksi kuninkaanlasta ja Kevään valveutuminen, teoksessa: V. A. Koskenniemi, Lyyra ja paimenhuilu: runosuomennoksia, WSOY 1917
Kellonsoittaja, teoksessa: Kaarlo Sarkia: Runot, sisältää suomennoksia, WSOY 1944, ja Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 4: Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja WSOY 1934
Oi meidän ilomme loistoa, teoksessa: Aale Tynni, Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, WSOY 1975 s. 595
Filip II 3-näytöksinen historiallinen draama. Suomentanut Jalmari Lahdensuo. Esitetty Viipurin näyttämöllä 1929 ja muissakin teattereissa 1920-luvulla.
Kirjallisuutta

Kirsti Salmi-Niklander, Menetetty sankaruus: mahdollisuuksien retoriikkaa, teoksessa: Kirjoituksia sankaruudesta, toimittaneet Ulla-Maija Peltonen ja Ilona Kemppainen, Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2010 ISBN 978-952-222-207-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Émile Verhaeren Wikimedia Commonsissa
Runoja (ranskaksi)
L. Onerva, Émile Verhaeren, muistokirjoitus. Valvoja 1.1.1917 NO 1
Charlotte Lilius : Emile Verhaeren. Belgialainen runoilija ja hänen teoksensa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 24.03.1929, nro 12, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Biljana Plavšić

Biljana Plavšić (myös kyril. Биљана Плавшић; s. 7. heinäkuuta 1930 Tuzla, Bosnia ja Hertsegovina) on entinen poliitikko, joka toimi Bosnian serbitasavallan presidenttinä vuosina 1996–1998. Jugoslavia-tuomioistuin tuomitsi hänet sodanaikaisista rikoksista helmikuussa 2003 yhdentoista vuoden vankeusrangaistukseen, jota hän suoritti Örebrossa, Ruotsissa. Plavšićin katsottiin myötävaikuttaneen Bosnia ja Hertsegovinan muslimien ja kroaattien murhiin ja karkotuksiin vuosina 1991−1992 ja häntä luonnehdittiin edeltäjänsä Radovan Karadžićin "oikeaksi kädeksi" tämän presidenttikaudella. Plavšić vältti elinkautisen vankeustuomion tunnustamalla etniset puhdistukset Bosnia ja Hertsegovinassa. Oikeudenkäynti Plavšićia vastaan oli alkanut tammikuussa 2001 ja hän oli siihen saakka korkea-arvoisin Jugoslavia-tuomioistuimessa tuomittu henkilö. Hänet vapautettiin 27. lokakuuta 2009, minkä jälkeen hän matkusti välittömästi Serbiaan.
Plavšić oli Serbian demokraattisen puolueen (SDS) jäsen ja työskenteli Sarajevon yliopistossa biologina.selvennälähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Biljana Plavšić Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Pekka Pitkänen (kommunisti)

Pekka Pitkänen (1886 – 16. syyskuuta 1921 Kuopio) oli suomalainen Kuopiossa asunut sementtityömies, jonka SKP surmautti kostoksi siitä, että hän oli toiminut Etsivän Keskuspoliisin tiedonantajana.
Elämä

Kommunistien toiminnassa mukana olleella Pitkäsellä oli alkoholiongelma, ja tätä hyväksikäyttäen Etsivä Keskuspoliisi onnistui värväämään hänet. Pitkänen ehti toimia EK:n tiedottajana yhdeksän kuukauden ajan, ja hänen avullaan pidätettiin useita kuopiolaisia kommunisteja. Pitkänen kuului Savon Kansa -lehteä julkaisseen yhtiön johtokuntaan, ja hän hoiti yhteyksiä SKP:n johtoon Pietarissa. Kuopiota kutsuttiin 1920-luvun alussa ”Suomen Moskovaksi”, ja paikalliset kommunistit kokoontuivat muun muassa Minna Canthin kadun varrella sijainneessa kahvila Punikissa. Pitkänen oli sekaantunut Suomussalmen etappijuttuun. Juttua hovioikeudessa käsiteltäessä oli käynyt ilmi että hän oli antanut Kuopiossa kahvila Punikissa ohjeita henkilöille jotka halusivat päästä salateitse Venäjälle. Pitkäsen tunnustusten vuoksi kommunistilehdissä oli häntä syytetty sitten provokaattoriksi ja kätyriksi.
Pitkänen paljastui kun Arvo "Poika" Tuominen ja Niilo Wälläri lähetettiin Kuopioon tutkimaan miten tietoja oli päässyt vuotamaan. Pitkänen päätettiin surmata, ja teon tekijöiksi valittiin Savon Kansa-lehden toimittaja Hugo M. Ahokanta ja Tuusniemeltä kotoisin ollut Emil Räsänen. Pitkänen ammuttiin yöllä 16. syyskuuta Kuopion lähellä sijaitsevalla metsäisellä Taivaanpankolla. Ruumis kätkettiin sammalikkoon, mutta se löytyi jo parin päivän päästä, kun omaiset alkoivat etsiä Pitkästä.
Emil Räsänen pakeni heti murhan jälkeen rajan yli Pietariin, jossa häntä esiteltiin ”Taivaanpankon sankarina”. Ahokanta pidätettiin Kuopiossa, mutta hänet vapautettiin lopulta todisteiden puutteen takia, ja murha jäi lopulta selvittämättä. Tapauksesta jäi kiertämään sanonta Katso, ettet joudu Taivaanpankolle.
Vastaavanlaisia SKP:n kostomurhia olivat verhoilija Kustaa Hakkaraisen murha Espoon saaristossa lokakuussa 1926 ja Pauli Kukkosen murha Oulujoen pitäjässä loppukesällä 1932. Lisäksi Heikki Haukkalan surmaa tammikuussa 1927 Keuruulla ja Toivo Einari Peltosen surmaa juhannuksena 1933 Tuusulassa on epäilty tällaisiksi kostomurhiksi.
Kirjallisuutta

Keskisarja, Teemu: Vääpeli T:n tapaus ja muita kertomuksia suomalaisesta terrorista. Atena 2010.
Aiheesta muualla

Punaisen örinän maa. Tarinoita suomalaisesta terrorismista. Ylen Elävä arkisto.
Pekka Pitkänen Etsivän Keskuspoliisin pidätyskuvassa.
Ullin Place

Ullin T. Place (1924 – 2000) oli brittiläinen filosofi ja psykologi. Hän kehitti yhdessä J. J. C. Smartin kanssa mielenfilosofian tyyppi-identiteettiteorian.
Place syntyi Yorkshiressä ja opiskeli Oxfordin yliopistossa Gilbert Rylen oppilaana. Oxfordissa hän tutustui mielenfilosofiaan loogisen behaviorismin hengessä. Myöhemmin hän kuitenkin hylkäsi behaviorismin ja siirtyi kannattamaan tyyppi-identiteettiteoriaa. Hän kuitenkin suhtautui edelleen myönteisesti behavioristiseen lähestymistapaan psykologiassa yleisesti. Hän jopa puolusti B. F. Skinnerin radikaalin behaviorismin mukaisia kantoja Noam Chomskyn ja nousussa olleen kognitivismin kannattajien esittämää kritiikkiä vastaan.
Place ja Smart ovat saaneet eniten mainetta analyyttisessä filosofiassa kehitettyään identiteettiteorian, joka syrjäytti behaviorismin mielenfilosofisena teoriana. Teoksessaan Is Consciousness a Brain Process? Place muotoili ajatuksensa siitä, ettei henkisiä tiloja tullut esittää käyttäytymisen kautta. Sen sijaan ne tuli identifioida neuraalisiksi tiloiksi. Näin Placesta tuli yksi materialistisen mielenfilosofian päävirran perustajista.
Placen sisar Dorothy E. Smith on tunnettu kanadalainen sosiologi ja institutionaalisen etnografian perustaja.
Julkaisuja

Identifying the mind. Selected papers, OUP, Oxford 2004, ISBN 0-19-516137-8
"Is consciousness a brain process?" julkaisussa British Journal of Psychology 47 (1956), ss. 44-50
"Skinner's Verbal Behavior - why we need it" teoksessa Behaviorism, 1981.
Aiheesta muualla

Placen aivot Adelaiden yliopiston anatomian museossa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ullin Place
Käännös suomeksi
Vesihyasinttikasvit

| Vesihyasinttikasvit |
| --- | --- |
 Herttasoikko (Pontederia cordata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Osaluokka::  Yksisirkkaiset Monocotyledoneae
Ylälahko::  Commelinidae
Lahko::  Commelinales
Heimo::  Vesihyasinttikasvit Pontederiaceae  Kunth, nom. cons.
Suvut
 Eichhornia Kunth – vesihyasintit  Eurystemon Alexander  Heteranthera Ruiz & Pav. – karttulehdet  Hydrothrix Hook.f.  Monochoria C.Presl  Pontederia L. – soikot  Reussia Endl.  Scholleropsis H.Perrier  Zosterella Small 
Katso myös
   Vesihyasinttikasvit Wikispeciesissä   Vesihyasinttikasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesihyasinttikasvit (Pontederiaceae) on koppisiemenisten yksisirkkaisiin kuuluva kasviheimo.
Tuntomerkit

Vesihyasinttikasvit ovat vesi- tai suokasveja, tavallisesti monivuotisruohoja, joiden soluissa on oksalaattikiteitä. Lehtiasento on kierteinen tai kierteisesti kaksirivinen eli distikkinen, harvoin kiehkurainen. Lehtilapa on leveä, ja aluksi se ympäröi vanhemman lehden ruotimaisen osan; joskus lapa on tasasoukka. Sivusuonet ovat poikittaisia lavan pituusakseliin nähden, ja tuppi on avonainen tai umpinainen, ja siinä on usein pitkä kieleke. Lehdessä on erityskarvoja. Kukinnossa on kaksi suojuslehteä. Kukat ovat avoinna vain yhden päivän, ja niissä esiintyy yleisesti kolmevartaloisuutta (tristylia), vinovartaloisuutta (enantiostylia) ja vastakohtaisuutta (monosymmetria). Kehälehdet ovat toisinaan kookkaat, vetistyvät ja enimmäkseen siniset tai keltaiset sekä enemmän tai vähemmän yhtyneet. Heteet kiinnittyvät kehälehtiin ja ovat keskenään eripituisia; joskus kukassa on kaksi joutohedettä. Palhot ovat karvaisia, joskus siipipalteisia. Sikiäimessä on tavallisesti mesirauhasia (nektarioita). Hedelmä on kota, harvoin pähkylä. Kromosomiluku n = (7) 8(–13).
Levinneisyys

Vesihyasinttikasvien levinneisyys on pääasiassa trooppinen ja keskittyy trooppiseen Amerikkaan; Euroopasta ne kokonaan puuttuvat.
Ankkurivesihyasintti (Eichhornia azurea)
Heteranthera limosa -karttulehtilaji
Monochoria vaginalis
Luokittelu

Vesihyasinttikasveihin kuuluu yhdeksän sukua ja 33 lajia. Runsaslajisin on karttulehtien (Heteranthera) suku 11 lajillaan. Läheisin sukulainen on kenguruntassukasvien (Haemodoraceae) heimo.
Luokittelu > Suvut

Suvut ovat:
Eichhornia Kunth – vesihyasintit
Eurystemon Alexander
Heteranthera Ruiz & Pav. – karttulehdet
Hydrothrix Hook.f.
Monochoria C.Presl
Pontederia L. – soikot
Reussia Endl.
Scholleropsis H.Perrier
Zosterella Small
Käyttö

Koristekasveina lammissa ja kasvihuonealtaissa viljellään vesihyasinttia (Eichhornia crassipes) ja herttasoikkoa (Pontederia cordata). Monet lajit tuottavat taloudellisia tappioita rikkakasveina tukkiessaan kastelukanavia ja jopa laivaväyliä. Ongelmallisin on em. vesihyasintti, joka on levinnyt hyvin laajalle tropiikissa. Riisipeltojen rikkakasveja ovat Heteranthera limosa ja H. reniformis Yhdysvalloissa, Pontederia rotundifolia (syn. Reussia rotundifolia) ja herttasoikko Etelä-Amerikassa, Eichhornia natans Afrikassa ja Monochoria vaginalis Aasiassa. Monochoria-lajien lehtiä käytetään myös vihanneksina Aasiassa.
Aiheesta muualla

Tuntomerkkejä espanjaksi, kuvia: http://www.thecompositaehut.com/www_tch/webcurso_spv/familias_pv/pontederiaceae.html (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q725748  Wikispecies: Pontederiaceae  APNI: 54621  BOLD: 390090  CoL: 627L9  EoL: 8164  EPPO: 1PONF  FloraBase: 22931  FNA: 10722  FoAO2: Pontederiaceae  FoC: 10722  GBIF: 3731  GRIN: 910  iNaturalist: 52601  IPNI: 30000882-2  IRMNG: 113177  ITIS: 42614  NBN: NBNSYS0000160779  NCBI: 16367  NZOR: c54adb56-3c66-4594-9f60-3d7d1e3cbdd1  Open Tree of Life: 399488  Paleobiology Database: 55825  Plazi: 02EE540E-8B2A-501A-815F-1910EF279155  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000882-2  Tropicos: 42000371  VASCAN: 199  VicFlora: f7e1210b-693a-4cdb-8a4d-1369d3b036f0  Watson & Dallwitz: ponteder  WFO: wfo-7000000491  WoRMS: 594766
Pistemääräfunktio

Matemaattisessa tilastotieteessä pistemääräfunktioksi kutsutaan uskottavuusfunktion  L(\theta ;X) logaritmin derivaattaa. Pistemääräfunktio ilmaisee uskottavuusfunktion riippuvuutta parametrista  \theta .
Ratkaisemalla pistemääräfunktion nollakohta voidaan laskea parametrin  \theta  suurimman uskottavuuden estimaatti.
Määritelmä

Olkoon otos  X ja sen uskottavuusfunktio  L(\theta ;X). Tällöin pistemääräfunktio  V voidaan löytää ketjusäännön avulla:
Ominaisuuksia > Keskiarvo

Pistemääräfunktion  V odotusarvo havainnoilla  x, parametrilla  \theta  on nolla. Tämä voidaan havaita kirjoittamalla uskottavuusfunktio  L(\theta ;x)=f(x;\theta ) tiheysfunktiona,
mikäli oletetaan että derivoinnin ja integroinnin järjestys voidaan vaihtaa (katso Leibnizin integraalisääntö), niin integraali voidaan yksinkertaistaa muotoon:
Ominaisuuksia > Varianssi

Pistemääräfunktion varianssia kutsutaan Fisher-informaatioksi ja sitä merkitään  {\mathcal {I}}(\theta ). Koska pistemääräfunktion odotusarvo on nolla, voidaan Fisher-informaatio esittää muodossa:
Kaija Pispa

Kaija Pispa Tampereen kirjamessuilla 2012.
Kaija Päivikki Pispa (ent. Löytty, s. 25. huhtikuuta 1955 Ylöjärvi) on suomalainen kirjailija, sanoittaja ja kirjoittamisen opettaja. Hän asuu Ylöjärven Siivikkalassa. Vuoteen 1995 asti hän julkaisi nimellä Kaija Löytty. Pispa on kirjoittanut ja suomentanut pääasiassa lasten- ja nuortenkirjallisuutta. Hän on myös tehnyt tekstejä eri lauluntekijöille, mutta erityisesti puolisolleen Jaakko Löytylle.
Pispa on valmistunut humanististen tieteiden kandidaatiksi Jyväskylän yliopistosta pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Hän on opiskellut kirjallisuutta, taidehistoriaa ja taidekasvatusta Jyväskylän ja Helsingin yliopistossa.lähde?
Vuosina 1988–1994 Pispa toimi Suomen Lähetysseuran palveluksessa Senegalissa. Siellä hän perehtyi sereerien kansanperinteeseen ja opetti mm. kirjoittamista sereerin kielellä ja toimitti sereerinkielisen sananlaskukirjan.
Pispalle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2016.
Teokset

Kukurikuu (työryhmä Tuomo Lahdelma, Jaakko Löytty, Kaija Löytty, Erkki Tiusanen), runoja, lauluja ja leikkejä perheen pienimmille, kuvitus Kaija Löytty, Gummerus 1979 ISBN 951-20-1774-1
Pimpula Pampula Poo (työryhmä Lahdelma, Löytty, Löytty, Tiusanen), runoja, lauluja ja leikkejä, kuvitus Kaija Löytty, Gummerus 1980 ISBN 951-20-1993-0
Pimpula Pampula Poo II (työryhmä Lahdelma, Löytty, Löytty, Tiusanen), runoja, lauluja ja leikkejä, kuvitus Kaija Löytty, Gummerus 1982 ISBN 951-20-2049-1
Prinssi Pipariksi, WSOY 1985 (oma kuvitus) ISBN 951-0-13192-X, uusi laitos WSOY 2007 (kuvitus Elina Warsta) ISBN 978-951-0-32793-7
Papukaijanvihreät aurinkolasit, Herättäjä-Yhdistys 1992 ISBN 951-878-036-6
Sika apinanleipäpuussa, Suomen Lähetysseura 1996 ISBN 951-624-218-9
Kuttukappelin juhlakirja (toim., osin kirj.), Kiikoisten seurakunta 1998 ISBN 9529107234
Pian päättyy tämä muurahaisten aika : runoja, Kirjapaja 1999 ISBN 951-625-578-7
Meiramiina ja metsän prinssi, WSOY 2003 ISBN 951-0-28139-5
Titulein taikasanat, WSOY 2004 ISBN 951-0-29362-8
Kärpäslätkää, WSOY 2006 ISBN 951-0-31709-8
Torikadun talo. Päivä nukkekodissa (yhdessä Sanna Höglundin kanssa), WSOY 2009 ISBN 978-951-0-35522-0
Silkkipytty : Sulon ja Tildan seikkailut Hiidenharjussa : lastenromaani, WSOY 2011 ISBN 978-951-0-37009-4
Vähän on tarpeen, Kirjapaja 2011 ISBN 978-952-247-138-3
Teokset > Suomennoksia

Ingrid Mylo: Taikahuivi, Lasten Keskus 1986 ISBN 951-626-579-0
Janosch: Hiiri punasukissaan, WSOY 1987 (yhdessä Riitta Mäyrälän kanssa) ISBN 951-0-14056-2
Lygia Bojunga Nunes: Seitsenlokeroinen laukku, WSOY 1987 ISBN 951-0-14158-5
Renate Schupp: Keltainen kukka, Lasten Keskus 1988 ISBN 951-626-714-9
Alf Prøysen: Eukko pikkurillin joulukirja, WSOY 1989 (yhdessä Kirsi Kunnaksen ja Paula Karlssonin kanssa) ISBN 951-0-15750-3
Ida Bohatta: Lumikukkia, Kirjapaja 2008 ISBN 978-951-607-705-8
Ida Bohatta: Tähtinuppuja, Kirjapaja 2008 ISBN 978-951-607-707-2
Ida Bohatta: Mörri ja Mökö, Kirjapaja 2008 ISBN 978-951-607-706-5
Ida Bohatta: Oma suojelusenkelini : rukouksia ja runoja, Kirjapaja 2009 ISBN 978-951-607-786-7
Tunnustuksia

1. sija Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan kirjoituskilpailussa 1979
Sjöstedt-sukuyhdistyksen kannustuspalkinto 1985
Arvid Lydecken -palkinto 2004
Satakunnan taidetoimikunnan lastenkulttuurin tunnustuspalkinto 2006
Serhi Ploh’i

Serhi Ploh’i
Serhi Ploh’i (ukr. Сергій Плохій; s. 1957) on ukrainalainen historioitsija, professori ja tietokirjailija. Hänen kirjojensa pääaiheita ovat Ukrainan historia ja kylmä sota.
Ploh’i kirjoittaa englanniksi. Teoksista on suomennettu Tšernobyl. Teos on saanut 2018 Baillie Gifford -tietokirjapalkinnon (entinen Samuel Johnson -palkinto).
Suomennetut teokset

Serhii Plokhy, Tšernobyl: ydinkatastrofin historia (Chernobyl); suomentaneet Kyösti Karvonen ja Seppo Raudaskoski. Helsinki: Otava 2020 ISBN 978-951-1-35968-5
Victorio

| Victorio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1825 New Mexico 
Kuollut: 14. lokakuuta 1880 Tres Castillos, Meksiko 
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Lounaisten alueiden intiaanisodissa 1860-luvulta vuoteen 1880 Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan
Sotilasarvo:  sotajohtaja
Victorio (Bidu-ya, Beduiat; noin 1825 – 14. lokakuuta 1880) oli chiricahua-apassien johtaja, joka 1800-luvun jälkipuoliskolla joutui puolustamaan Uudessa-Meksikossa kansansa historiallisia vuoristoalueita Yhdysvaltojen halutessa maat itselleen.
Kuuluisien edeltäjiensä Mangas Coloradasin ja Cochisen viitoittamaa tietä seuraten Victorio nousi vastustamaan yhtä lailla Meksikon kuin Yhdysvaltojenkin ylivaltaa.
Victorion apassinimen tiedetään olleen Beduiat, mutta hänen alkuperänsä on kiistanalainen. Meksikolaisen legendan mukaan apassit sieppasivat Victorion lapsena Chihucahuan maakunnassa asuneelta meksikolaisperheeltä. Poikaa ei palautettu, vaan hänestä kasvatettiin apassi. Apassien suullinen perimätieto ei kuitenkaan tunne tapausta, vaan pitää Victoriota syntyperäisenä Ojo Calienten apassina.