stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taide
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Tekijät

Taiteen tekijöitä ovat taiteilijat. Sana on yleisnimitys eri taiteita tekeville. Taiteilija-sanaa voidaan käyttää esimerkiksi musiikin, kirjallisuuden, teatterin, kuvataiteen tai muotoilun harjoittajasta. Kaikilla taiteen aloilla on tunnettuja ja tunnustettuja tekijöitä, jotka ovat saavuttaneet vakiintuneita yleisöjä. Useimmilla taiteenaloilla kirjallisuutta lukuun ottamatta on oma ammatillinen koulutus. Ensimmäisenä varsinaisena taidekouluna pidetään Giorgio Vasarin Firenzeen vuonna 1563 perustamaa Accademia del Disegnoa.
Taiteen luokitteluja ja piirteitä > Olosuhteet

Professori Tyler Cowenin mukaan paras taide on yleensä syntynyt markkinoille, markkinavoimien ohjaamana. Markkinavoimat stimuloivat sekä korkea- että matalakulttuurin tuotantoa ja tuottavat moninaisempaa ja erikoistuneempaa taidetta kuin ilman niitä olisi mahdollista. Siksi nyt on entistä vaikeampaa luoda sitä kulttuurimonopolia, johon totalitaariset valtiot pyrkivät. Sen sijaan ihmiset voivat itse valita laajasta kulttuuritarjonnasta. Kapitalismin tuottama vauraus on myös aikaansaanut pidemmän eliniän ja enemmän vapaa-aikaa, joten taiteentekoon jää enemmän aikaa.
Taiteenlajit, historia ja teoriat

Taiteenlajit ovat syntyneet ja vakiintuneet historian kuluessa eri taiteen muodoista. Esimerkiksi baletti syntyi Italiassa renessanssin aikaan 1400-luvulla. Alussa balettia esitettiin vain pieninä episodeina oopperoissa tai musiikkiesityksissä, mutta se siirtyi myöhemmin Ranskaan, alkaen kukoistaa itsenäisenä ilmiönä kuninkaallisten hoveissa. Itsenäiseksi lajiksi baletti muodostui vasta 1700-luvun toisella puoliskolla.
Jokaisella taiteenlajilla on historia ja estetiikka. Tekeminen ja vastaanotto tapahtuu tavallisesti vakiintuneiden esteettisten normien mukaan ja niitä muuttamalla taiteenlajit muuttuvat. Historian joinakin aikoina taiteenlajien väliset rajat ovat jyrkkiä, joskus ne madaltuvat. Esimerkiksi aikaisemmin korostettiin valokuvan ja maalaustaiteen erilaisuutta, kun taas nykytaiteessa niiden välinen raja on kaventunut.
Myös taiteen teoriaa on pidetty tärkeänä. Esimerkiksi Arthur Danto määritteli taidemaailman käsitteen vuonna 1964, jossa hänen mukaansa: ”Taiteen teorioiden rooli, niin tänään kuin aina ennenkin, on aikaansaada taidemaailma ja taide mahdolliseksi.”
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Kuvataiteet

Maalaustaide
Kuvanveisto
Piirustustaide
Taidegrafiikka
Valokuvataide
Tila- ja ympäristötaide
Performanssitaide
Yhteisötaide
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Elokuva- ja mediataiteet

Näytelmäelokuva
Dokumenttielokuva
Animaatio
Tietokonetaide
Videotaide
Mediataide ja sen osa-alueet
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Taideteollisuus ja taiteellinen suunnittelu

Keramiikkasuunnittelu
Tekstiilisuunnittelu
Teollinen muotoilu
Vaatesuunnittelu
Arkkitehtuuri eli rakennustaide
Rakennussuunnittelu eli rakennusarkkitehtuuri
Sisustussuunnittelu ja sisustusarkkitehtuuri
Kaupunkisuunnittelu
Kaavoitus
Puisto-, puutarha-, maisema-arkkitehtuuri ja maisemasuunnittelu
Kivien tasapainotus
Graafinen suunnittelu
Typografia
Kalligrafia
Heraldiikka
Kuvitus ja kuvitustaide
Sarjakuva
Verkkosivujen suunnittelu
Mainonta
Lavastustaide eli skenografia
Cardistry
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Käsityötaiteet

Tekstiilitaide
Keramiikkataide
Puu-, nahka- ja metallikäsityö
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Musiikki

Ooppera
Sinfoniamusiikki
Populaarimusiikki
Laulutaide ja kuoromusiikki
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Kirjallisuus eli sanataiteet

Tietokirjallisuus
Romaani- ja novellitaide
Runous
Draama eli näytelmäkirjallisuus
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Tanssitaiteet

Taidetanssi
Klassinen baletti
Jazztanssi
Moderni tanssi
Kilpatanssi
Taiteenlajit, historia ja teoriat > Teatteri- eli näyttämötaiteet

Pantomiimi
Sirkus- ja estraditaide
Operetti
Kabuki-teatteri
Dramaturgia
Kirjallisuutta

Billgren, Ernst: Mitä on taide ja sata muuta tositärkeetä kysymystä.  ((Vad är konst och 100 andra jätteviktiga frågor, 2009.) Suomentanut Martti Anhava)  Helsinki:  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-279-3
Hämäläinen-Forslund, Pirjo: Tervetuloa taidenäyttelyyn.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20630-X
Itkonen, Satu: Taidekuvan äärellä. Katso, koe, jaa.  Helsinki:  Kansanvalistusseura, 2011.  ISBN 978-951-9140-57-5
Kallio, Rakel ym. (toim.): Taiteen pikkujättiläinen.  Porvoo Helsinki Juva:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-16447-X
Konttinen, Riitta & Laajoki, Liisa: Taiteen sanakirja.  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-12841-8
Aiheesta muualla

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Sitaatteja aiheesta Taide Wikisitaateissa
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Taiteen bibliografia on Wikiaineistossa
Thomas Adajian: The Definition of Art. Stanford Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Johannes Vermeer, Tyttö ja helmikorvakoru, 1665.
Puolan meri-ilmavoimat

| Puolan meri-ilmavoimat |
| --- | --- |
Toiminnassa:  toukokuu 1919–1939 1947–
Valtio:   Puola
Puolustushaarat:  Merivoimat
Aselajit:  Ilmavoimat
Rooli:  meritorjunta etsintä- ja pelastuspalvelu
Osa joukkoa:  Puolan merivoimat
Puolan meri-ilmavoimat (puol. Lotnictwo Marynarki Wojennenj, LMW) on Puolan merivoimien ilmapuolustuksesta vastaava osa. Laivastolla ei ole kuin muutama alus, jossa on helikopterien laskeutumisen vaatimat järjestelmät. Meri-ilmavoimat tukeutuukin pääasiassa maakenttiin
Historia > 1918–1939

Ensimmäisen maailmansodan päättyessä Puolalla ei ollut maayhteyttä merelle, vaan vasta Versailles’n rauhassa se sai Gdańskin alueen. Tämän jälkeen maan meriraja oli noin 30 kilometriä. Meri-ilmavoimat perustettiin kuitenkin jo toukokuussa 1919, ja sen painopisteenä oli jokilaivastojen tukeminen. Osastolle oli tarkoitus hankkia kalustoksi kuusi Oeffag-vesitasoa, mutta suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut.
Versailles’n rauha antoi laillisen mahdollisuuden Gdańskin ympäristön haltuunottoon saksalaisilta. 10. helmikuuta 1920 puolalaiset joukot saavuttivat Puckin, jossa oli saksalaisten hylkäämä merilentotukikohta. Konstanty Jacyniczin komentama 1. meripataljoona otti tukikohdan valvontaansa. Tukikohdassa oli neljä lentokonehallia, 700 × 350 -metrinen ruohokenttä sekä 800 × 100 -metrinen betoninen laituri renkailla varustettujen vesilentokoneiden käyttämiseksi, mutta sieltä löytyi ainoastaan joitakin tuhottuja lentokoneita. Jacynicz määräsi Wiktoryn Kaczynskin lentolaivueen muodostajaksi ja komentajaksi.
Saksalaisten jättämistä romuista saatiin kunnostetuksi kaksi. Friedrichshafen FF33H -kellukekone ja Fokker D.VII -hävittäjä olivat siten Puolan meri-ilmavoimien ensimmäiset lentokoneet. Ensin mainittu teki ensilentonsa 15. heinäkuuta 1920, joka on myös meri-ilmavoimien vuosipäivä.
Ensimmäiset koneet ostettiin Danzigista, josta saatiin hankituksi neljä vesilentokonetta: Friedrichshafen FF 33E, Friedrichshafen FF 33L, Friedrichshafen FF 49b ja Lübeck-Travemünde F4. Samoihin aikoihin koulutuskäytössä ollut Albatros B.II siirrettiin meri-ilmavoimille tähystäjäkoulusta Toruńista. Laivastonkomentajan Jerzy Świrskin tarkastaessa 20. elokuuta 1920 tukikohdan siellä oli kuusi lentokonetta Fokkerin tuhouduttua aiemmin.
Historia > Toinen maailmansota

Monet meri-ilmavoimien lentäjät jatkoivat taisteluaan Britannian ilmavoimien puolalaisista kootuissa laivueissa. Sodan päätyttyä laivueiden koneita ei kuitenkaan siirretty kommunistiseksi muuttuneeseen Puolaan, vaikka monet lentäjät palasivat perheidensä luokse. Näistä muutamat liittyivät myöhemmin uudelleen muodostettuihin meri-ilmavoimiin.
Historia > Varsovan liitto

Sodan jälkeisten Puolan meri-ilmavoimien ensimmäinen yhteyslentolaivue perustettiin 1947 Puckissa, jolloin sen kalustona olivat Polikarpov Po-2 ja Fieseler Fi 156 Storch -lentokoneet. Ensimmäinen taisteluyksikkö 30. lentorykmentti (puol. 34 Pułk Lotnictwa Myśliwskiego) perustettiin 1949 Słupskissa ja Wicko Morskiessa, ja pari vuotta myöhemmin perustettiin Łebassa 33. lentodivisioona tukemaan ja suojaamaan laivastoa ja sen tukikohtia. Divisioonaan kuului kaksi rykmenttiä, 30. ilmarynnäkkörykmentti Gdańsk Wrzeszcz ja 34. hävittäjärykmentti (perustettu 1952) sekä kaksi erillistä laivuetta, 15. meritiedustelulaivue ja 16. yhteyslaivue.
Vuonna 1956 divisioonan vahvuus oli 43 MiG-15, Lim-1 ja Lim-2 -hävittäjää, viisi Iljušin Il-28R -tiedustelukonetta, 24 Iljušin Il-10 -rynnäkkökonetta ja viisi Po-2-yhteyskonetta. Kaksi vuotta myöhemmin meri-ilmavoimat vastaanotti ensimmäiset helikopterinsa (puolalaisvalmisteiset SM-1:t). Divisioonan taisteluarvo heikkeni merkittävästi, kun 34. hävittäjärykmentit siirrettiin vuonna 1963 ilmavoimien ilmapuolustusosastoon.
Tämän jälkeen meri-ilmavoimissa palveli 36 Lim-6bis -rynnäkkökonetta, jotka poistettiin palveluksesta 1988. Vuonna 1991 34. rykmentti palasi osaksi meri-ilmavoimia kalustonaan MiG-21bis -hävittäjät. Tällöin tiedustelukoneiksi siirrettiin kaksipaikkaisia SBLim-2 ja TS-11 Iskra -koneita. Palveluksessa olleesta kalustosta ainoastaan Mi-14PL-helikopterit kykenivät pudottamaan syvyyspommeja, mutta eivät torpedoita.
Historia > Nato-maa

Varsovan liiton romahdettua aloitettiin asevoimien uudelleen organisointi, ja merivoimien toiminta suunniteltiin tapahtuvaksi itsenäisesti ilman Saksan demokraattisen tasavallan tukea. Ensi askeleena lokakuussa 1994 meri-ilmavoimat siirrettiin merivoimien ilmavoimaosaston alaisuuteen ja sen komentaja nostettiin laivaston komentajistoon. Lentävistä ja niitä tukevista osista muodostettiin uusi organisaatio Gdynian ilmailuprikaati (puol. Gdynska Brygada LMW) Gdynia-Babie Dołyn lentotukikohtaan.
Vuoden 1995 alusta prikaatiin kuului kolme yksikköä: 1. Puckin lentodivisioona, joka muodostettiin lakkautetuista 34. hävittäjärykmentistä ja 18. yhteys- ja pelastuslaivueesta. Divisioonaan kuului kaksi hävittäjälaivuetta ja tiedustelu- ja pelastuslaivue. Vuoden 2003 alussa kaikki meri-ilmavoimien divisioonat lakkautettiin, ja ne korvattiin laivueilla (puol. Eskadra Lotnicza, EL). Gdynia-Babie Dołyyn sijoitetun 1. divisioonan korvasi siten 28 EL, jonka kalustona olivat M28 Bryza -lentokoneet sekä helikopterit. Aiemmasta poiketen yksikköön ei sisällytetty suihkuhävittäjiä, vaan ne siirrettiin ilmavoimien 3. ja 41. hävittäjälaivueeseen. Koulukoneina käytetyt TS-11 Iskrat hajasijoitettiin huollon jälkeen ilmavoimien yksiköihin. Meri-ilmavoimien suihkukonekausi päättyi virallisesti 30. tammikuuta 2003, kun viimeinen TS-11-kone luovutettiin ilmavoimille.
Kalusto

| Malli | Lukumäärä | Palvelukseen | Muuta | Kuva |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kaman SH-2G Super Seasprite | 4 | - | - |  |
| Mil Mi-17 | 2 | - | - | - |
| PZL W-3RM Anakonda ja W-3T | 10 | - | - |  |
| PZL Kania (Mil Mi-2) | 5 | - | - | - |
| Mil Mi-14PL/R | 10 | - | - |  |
| PZL M28 Bryza | 12 | - | - |  |

Polikarpov Po-2LNB
Puolueohjelma

Puolueohjelma on poliittisen puolueen yleisohjelma, jollaista Suomen laki vaatii rekisteröityneeltä puolueelta. Puolueohjelma esittää puolueen politiikan periaatteita ja tavoitteita.
Puolueohjelman asema on erilainen eri puolueissa. Jotkut puolueet uudistavat puolueohjelmansa muutaman vuoden välein, kun taas toisilla kuluu puolueohjelmien päivitysten välissä kymmeniä vuosia.
Ohjelmatyypit

Puolueohjelmia on erilaisia ja eritasoisia, joita ovat muun muassa:
Periaateohjelma edustaa jäykkiä ja pysyviä maailmankatsomuksellisia periaatteita ja on luonteeltaan pysyvä.
Toimintaohjelma luettelee lyhyehköjä ajanjakoja koskevia konkreettisia ja esittelee monesti propagoivasti hyvin yksityiskohtaisia toimintatavoitteita.
Yleisohjelma on periaate- ja toimintaohjelman välimalli, joka ilmaisee aihepiirien liittymistä maailmankatsomuksellisiin kysymyksiin ja sen jälkeen esittelee yksityiskohtaisempia toimintavaatimuksia. Sisäisessä toiminnassa puolueet antavat yleisohjelmalle periaateohjelman aseman.
Erityisohjelma kulkee yleisohjelman rinnalla ja sillä on selvästi käytännöllisen toimintaohjelman luonne.
Organisatorinen erityisohjelma ei koske koko puoluetta, vaan ainoastaan osaa sen tavoittelemasta jäsen- ja kannattajakunnasta. Tällaisia ohjelmia ovat esimerkiksi nais- ja nuorisojärjestöjen ohjelmat.
Funktionaalinen erityisohjelma käsittelee politiikan eri toimintalohkoja. Tällaisia ovat esimerkiksi talous-, sosiaali- ja kulttuuripoliittiset ohjelmat sekä kunnallispoliittiset ohjelmat.
Reformiohjelma on hyvin seikkaperäinen ja keskitetty funktionaalinen ohjelma, jonka tavoite on konkreettisen uudistusvaatimuksen esittely ja propagoiminen.
Tilannekohtaiset ohjelmat käsittää erityisesti vaaliohjelmat, jotka sisältävät selviä maailmankatsomuksellisia ja ideologisia arvokannanottoja ja yleensä sisältävät runsaasti puoluetaktisia, lyhytjännitteisiä ja tarkoitushakuisesti propagandistisia aineksia.
Yhteistyöohjelmat muodostavat ohjelman yli puoluerajojen ja ovat toimintaohjelma esimerkiksi koalitiohallitusten yhteydessä tai muissa pyrkimyksissä yhteistoimintaan selvästi erilaisten ryhmien kesken.
Kansainvälinen suositusohjelma ylittää kansallisvaltioiden rajat ja koskee lähes ainoastaan sosialististen puolueiden perustamisjulistuksia ja virallisia julkilausumia.
Historia

Ensimmäisen poliittisen ohjelman Suomessa laati ruotsinkielinen Liberaalinen puolue vuonna 1880 ja toisen "nuoret suomalaiset" vuonna 1894. Vuosina 1899–1908 syntyi kaikkiaan kahdeksan puolueohjelmaa tai siihen verrattavaa periaateluetteloa. Puoluelaitoksen perustamisvaiheeseen kuului olennaisesti ideologinen debatti ja tarve esitellä puoluetta äänestäjille synnytti periaatetasoisia ohjelmia ja julistuksia.
Kirjallisuutta

Aarnio, Eeva: Päämäärät liikkeessä: Puolueohjelmien kirjoittamisen muuttuvat merkitykset Suomessa 1950-luvulta 1990-luvulle.  (Väitöskirja, Jyväskylän yliopisto. SoPhi 30)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1998.  ISBN 951-39-0340-0
Aarnio, Eeva & Kanerva, Jukka (toim.): Puolueohjelmatutkimuksen nykysuunnat.  (Jyväskylän yliopisto, valtio-opin laitos, julkaisuja 69)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1995.  ISBN 951-34-0468-4
Hänninen, Sakari & Palonen, Kari (toim.): Lue poliittisesti: Profiileja politiikan tutkimukseen.  (SoPhi 81)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto: Minerva, 2004.  ISBN 952-5478-17-3
Kanerva, Jukka (toim.): Suomalaisten puolueohjelmien retoriikasta.  (Jyväskylän yliopisto, valtio-opin laitos, julkaisuja 63)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1991.  ISBN 951-680-564-7
Aiheesta muualla

POHTIVA – Poliittisten ohjelmien tietovaranto.
Turkka Tamminen

Turkka Tamminen (2. tammikuuta 1931 Turku – 23. lokakuuta 2022 Turku) oli suomalainen jalkapalloilija.
Välihyökkääjänä pelannut Tamminen edusti urallaan Turun Tovereita 1948–1955 ja 1958–1961 sekä Turun Pyrkivää 1956–1957 ja 1965–1966. Kaikkiaan hän pelasi kuuden kauden aikana 87 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 19 maalia. Suomensarjassa Tamminen teki 41 maalia. Paras saavutus oli vuonna 1954 viides sija mestaruussarjassa.
Tamminen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1953–1958 kolme maaottelua.
Tamminen oli mukana useissa TUL:n liitto-otteluissa, seitsemässä B-maaottelussa ja pelasi kansainvälisissä turnauksissa Euroopassa. Jääpallossa tuli Varsinais-Suomen piirin mestaruuksia. Tamminen toimi vuosina 1961–1963 TuTo:n valmentajana ja ohjasi myöhemmin Vasaramäen nappulajoukkuetta. Tamminen oli ammatiltaan laattamies. Hän harrasti puutarhanhoitoa. Hänen kotikuntansa oli Turku.
Puostaanoja

| Palojoki (Puostaanoja) |
| --- | --- |
 Palojoen alajuoksua Palokorven sillan luona
Alkulähde:  Isosorvasto, Koski Tl
Laskupaikka:  Paimionjoki
Maat:  Suomi
Pituus:  n. 11,5 km
Alkulähteen korkeus:  n. 95 m
Valuma-alue:  57,57 km²
Puostaanoja eli Palojoki  on Paimionjoen sivujoki Koskella ja Somerolla. Koko joen vanha nimi on Palojoki, vaikka nykyisissä kartoissa Palojoki esiintyykin vain joen yläjuoksun nimenä.
Joen kulku

Joki saa alkunsa Palojokena Kosken Isosorvaston kylän pohjoisosasta, virtaa tämän jälkeen ensin Palojoen ja sitten Puostaanojan nimellä Somerolla pääosin Vilukselan kylässä ja laskee  Paimionjokeen Someron Vilukselan ja Pitkäjärven kylien rajalla. Joen valuma-alue on 57,57 km², valuma-alueen järvisyys on 0 % ja pellon osuus valuma-alueesta yli 50 %.
Sivujoet

Joen suurin sivujoki on Ruokjoki, joka virtaa Someron Lahden, Pyölin, Sillanpään ja Pitkäjärven kylien pohjoisten takamaiden halki Someron Isoniitun ja Lehtimäen kulmakuntien alueella. Ruokjoen varressa Kalahovissa oli Pitkäjärven Långsjön kartanon omistajalla Waldemar Sagulinilla (1852–1915) 1900-luvun alkupuolella kalanviljelyslaitos.
Jokivarsien asutus

Joki virtaa pääosin eri kylien myöhään asutettujen takamaiden halki. Vanhin asutus sen varrella on joen yläjuoksulle Someron Vilukselan kylään, Kosken rajalle, Kosken ja Ypäjän välisen maantien (nykyinen yhdystie 2805) varteen vuonna 1801 perustettu Vähä-Huistin eli Palojoen uudistalo, jonka ympärille muodostuneessa Palojoen  kulmakunnassa toimi oma koulu vuosina 1926-1966.
Sillat

Joen keskijuoksun Someron Vilukselassa ylittää valtatie 10 ja sen yläjuoksun Kosken Isollasorvastolla yhdystie 2805. Joen suussa joen ylittää paikallistietasoinen yhdystie Vilukselantie.
Purjeliskokala

| Purjeliskokala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Auloppikalat Aulopiformes
Heimo::  Purjeliskokalat Alepisauridae
Suku::  Alepisaurus
Laji::  ferox
Kaksiosainen nimi
 Alepisaurus ferox  Lowe, 1833 
Synonyymit
 Alepisaurus azureus Valenciennes, 1850  Alepisaurus richardsonii Bleeker, 1855  Alepisaurus altivelis Poey, 1860  Alepisaurus borealis Gill, 1862  Plagyodus borealis (Gill, 1862)  Alepidosaurus serra Gill, 1862  Alepidosaurus aesculapius Bean, 1883  Plagyodus aesculapius (Bean, 1883) 
Katso myös
   Purjeliskokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Purjeliskokala (Alepisaurus ferox) on purjeliskokalojen (Alepisauridae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji. Se on sukunsa Alepisaurus tyyppilaji.
Purjeliskokalan tieteellisen lajinimen ferox merkitys on hurja, raivopäinen.
Koko ja ulkonäkö

Purjeliskokalan pituus on tavallisesti 150 senttimetrin luokkaa ja voi maksimissaan olla noin 215 senttimetriä (TL). Lajin paino on keskimäärin 1,3–3,2 kilogrammaa ja voi olla jopa yhdeksän kilogrammaa. Se on heimonsa suurikokoisin laji. Yleisväritys on melko vaalea ja kirjava. Selkä on tummin. Lajin selkäevä on huomattavan korkea. Suu on suuri. Leuoissa on pääasiassa pieniä hampaita, tosin alaleuassa on isompia kulmahampaita. Kummallakin suulaella on kohtalaisen suuria kulmahampaita ja kaksi pystyä torahammasta. Evät ovat tummanruskeita tai mustia. Ruumiin takaosassa on musta kölievä. Purjeliskokalan ruumis on suomuton. Se on muodoltaan hyvin hoikka; lajin korkeus on yli kymmenen kertaa ruumiin standardipituutta pienempi. Kuono on pitkä; yli kaksinkertaisesti silmän läpimitan pituinen. Selkäevässä on 30–45 pehmeää ruotoa ja peräevässä 13–18 pehmeää ruotoa. Rintaevät ovat suhteellisen pitkiä. Vatsaevät sijoittuvat ruumiin keskiosaan. Pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut.
Levinneisyys ja elinympäristö

Purjeliskokalaa tavataan kaikista maailman valtameristä. Se elää pääasiassa trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla, ja subarktisilla alueilla asti käy yleensä vain aikuisia yksilöitä ravinnonhankintakauden aikana. Laji oleskelee korkeintaan 1 830 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Lajia saadaan usein sivusaaliina kalastettaessa tonnikaloja pitkälläsiimalla.
Ravinto ja elintavat

Purjeliskokalan ravintoa ovat kalat, pääjalkaiset, vaippaeläimet ja äyriäiset. Sen kaikesta ravinnosta noin 70 prosenttia koostuu lättäkaloista (Sternoptychidae), naskalikaloista (Anoplogastridae), naskalileuoista (Omosudidae), purjeliskokaloista (Alepisauridae), Phrosinidae-heimon katkoista, Amphitretidae-heimon tursaista ja Alciopidae-heimon monisukasmadoista. Suuremmat yksilöt syövät pienempiä yksilöitä enemmän kalaa ja tursaita sekä vähemmän äyriäisiä ja syövät niitä enemmän purjeliskokalaa. Lajin on pääasiassa havaittu syövän päiväsaikaan.
Purjeliskokalan pää.
Božidar Purić

| Božidar Purić |
| --- | --- |
 Tri Božidar Purić vuonna 1935, kun hän toimi Jugoslavian Pariisin lähettiläänä.
17. Jugoslavian pääministeri
 10. elokuuta 1943 – 31. toukokuuta 1944  
Edeltäjä:  Miloš Trifunović
Seuraaja:  Ivan Šubašić
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. helmikuuta 1891 Belgrad, Serbia
Kuollut: 28. lokakuuta 1977 (86 vuotta) Chicago, Yhdysvallat
Ammatti:  diplomaatti
Tiedot
Koulutus:  oikeustieteen tohtori
Uskonto:  ortodoksi
Božidar Purić (19. helmikuuta 1891 Užice, Belgrad, Serbia – 28. lokakuuta 1977 Chicago, Yhdysvallat) oli serbialainen poliitikko. Hän toimi Jugoslavian kuningaskunnassa sotien välisenä aikana diplomaattina. Toisen maailmansodan aikana hän oli Lontoossa toimineen Jugoslavian kuningaskunnan pakolaishallituksen pääministerinä elokuusta 1943 kesäkuuhun 1944. Toisen maailmansodan jälkeen hän jäi pakolaiseksi Yhdysvaltoihin.
Juristiksi ja vapaaehtoisena sodissa

Bozidar Puric kävi lukion kotikaupungissaan Belgradissa. Lukion jälkeen hän siirtyi Pariisiin, jossa hän opiskeli lakia. Hän palasi kesken opintojensa Serbiaan ja osallistui vapaaehtoisena Balkanin sotiin ja ensimmäiseen maailmansotaan. Hän oli mukana serbiarnmeijan peräytyessä Korfun saarelle 1917. Siinä vaiheessa hän siirtyi serbihallitukseen diplomaattitehtäviin. Ensimmäisessä vaiheessa hän työskenteli Albaniassa. Sodan päätyttyä 1918 hän palasi Pariisiin, jossa hän suoritti oikeustieteen tohtorin tutkinnon.
Diplomaattina

Hän jatkoi diplomaatin uralla Jugoslavian kuningaskunnassa. Hän toimi vuonna 1919 Washingtonissa, Yhdysvalloissa. Seuraavana vuonna 1920 hän työskenteli diplomaattitehtävissä Kauko-idässä Vladivostokissa. Sen jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin San Franciscoon konsulitehtäviin vuoteen 1922 asti. Sieltä hän siirtyi Jugoslavian konsuliksi Chicagoon vuosiksi 1922–1926. Vuonna 1926 Puric palasi kotimaahansa Belgradiin ulkoministeriön poliittisen osaston päälliköksi. Sen jälkeen hän työskenteli vuosina 1928–1929 Yhdysvalloissa Washingtonin lähetystössä ja 1929–1932 Britanniassa Lontoon lähetystössä. Vuosina 1932–1935 hän oli Belgradissa ulkoministeriön palveluksessa. Vuosina 1935–1940 hän oli Jugoslavian kuningaskunnan täysivaltainen ministeri Pariisissa.
Poliitikkona

Bozidar Purić nousi Lontoon pakolaishallituksen ulkoministeriksi Slobodan Jovanovićin kabinettin. Kesällä 1943 Jugoslavian pakolaishallituksen pääministeriksi tuli Miloš Trifunović, jonka ura pääministerinä kesti alle kaksi kuukautta elokuuhun 1944 johtuen serbi- ja kroaattiedustajien välisestä ristiriidasta. Kuningas Pietari näki tohtori Bozidar Purićin kompromissiratkaisuna tilanteeseen. Pakolaishallituksen jäsenistä miehitetyssä Jugoslaviassa taisteleva tšetnikkijoukkojen komentaja, sotaministeri kenraali Draža Mihailović oli kiistanalaisin pakolaishallituksen jäsen toimintansa johdosta tšetnikkipartisaanina. Syksyn 1943 aikana britit alkoivat tukea toista kilpailevaa partisaaniryhmää eli kommunistista Josip Broz Titoa. Kiista kenraali Mihailovićin tukemisesta johti keväällä 1944 Purićin hallituksen eroon, ja tilalle nimitettiin kommunistipartisaani Titon kanssa neuvotteluihin valmis kroaatti Ivan Šubašić.
Maailmansodan päätyttyä vuoden 1946 puolivälissä käynnistyi Jugoslaviassa laaja tšetnikkikenraali Draža Mihailovićin oikeudenkäynti, jossa entinen pakolaishallituksen pääministeri Bozidar Purić oli myös yhtenä syytetyistä. Hänet tuomittiin poissaolevana pitkään vankeustuomioon. Hän vietti sodan jälkeisen ajan Yhdysvalloissa, jossa hän kuoli vuonna 1977.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Božidar Purić Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef