stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ernest Hope-Carson

Ernest Hope-Carson oli Yhdistyneen kuningaskunnan maavoimien everstiluutnantti.
Hope-Carson johti muun muassa panssarivaunuosastoa Venäjän sisällissodassa muun muassa Luoteis-Venäjän armeijan puolella. Hänen Luoteis-Venäjän armeijaan liittynyt yksikkönsä muodostettiin heinäkuussa 1919 Swanagessa. Yksikkö saapui Tallinnaan yöllä 6. elokuuta 1919. Yksikköön kuului 22 upseeria ja 26 sotilasta. Hope-Carsonin yksikkö osallistui muun muassa Pulkovon taistelun. Myöhemmin hän toimi Pohjois-Venäjän interventioon liittyen pohjoisessa.
Palkitessaan Suomessa ja Baltiassa palvelleita kuningas Yrjö V myönsi Hope-Carsonille Distinguished Service Order -kunniamerkin vuonna 1920.
Hope-Carson selosti kokemuksiaan Venäjän sisällissodasta seitsemässä artikkelissa Royal Tank Corps Journal -julkaisussa vuonna 1927. Yhteenveto tapahtumista on julkaistu teoksessa A Short History of The Royal Tank Corps (Gale & Polden Ltd, Aldershot).
Homoseriini

| Homoseriini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-amino-4-hydroksibutaanihappo
CAS-numero:  672-15-1
PubChem CID:  12647 ja 6971022
SMILES:  C(CO)C(C(=O)O)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H9NO3
Moolimassa:  119,122 g/mol
Sulamispiste:  203 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Homoseriini (C4H9NO3) on ei-proteinogeenisiin aminohappoihin eli proteiinisynteesiin osallistumattomiin aminohappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä esiintyy kasveissa ja bakteereissa osana eräiden aminohappojen biosynteesiä. Homoseriinin rakenne poikkeaa seriinistä siten, että homoseriinissä on yksi CH2-yksikkö enemmän.
Ominaisuudet, biosynteesi ja biologinen rooli

Huoneenlämpötilassa homoseriini on valkoista kiteistä ainetta. Se liukenee erittäin hyvin veteen. Yhdiste on optisesti aktiivinen ja sen luonnossa esiintyvän enantiomeerin S-homoseriinin eli L-homoseriinin (CAS 672-15-1) ominaiskiertokyky 5 M vesiliuoksessa on -8,8. R-homoseriinin (CAS 6027-21-0) ominaiskiertokyky vesiliuoksessa on +8,8.
Homoseriinin raseemisen seoksen eli DL-homoseriinin CAS-numero on 1927-25-9.
Eliöt, jotka kykenevät tuottamaan homoseriiniä valmistavat sitä aspartaattisemialdehydistä homoseriinidehydrogenaasin katalysoimana. Homoseriinistä muodostuu treoniinia homoseriinikinaasin ja treoniinisyntaasin katalysoimana. Treoniinista voi muodostua edelleen isoleusiinia, joten homoseriini on myös isoleusiinin esiaste. Homoseriini on myös kolmannen aminohapon metioniinin biosynteesin esiaste. Kasveissa homoseriinistä muodostuu fosfohomoseriiniä homoseriinikinaasin katalysoimana ja tämä johdannainen kondensoituu kysteiinin kanssa kystationiiniksi, josta muodostuu edelleen metioniinia. Bakteereissa homoseriinistä muodostuu sen sijaan O-asetyylihomoseriiniä homoseriini-O-asetyylitransferaasin katalysoimana tai O-sukkinyylihomoseriiniä homoseriini-O-sukkinyylitransferaasin katalysoimana ja näistä välivaiheista muodostuu useamman vaiheen jälkeen metioniinia.
Aiheesta muualla

PubChem: L-homoserine (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): L-Homoserine (englanniksi)
DrugBank: L-Homoserine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): L-Homoserine (englanniksi)
PubChem: D-Homoserine (englanniksi)
Hongkongilainen influenssa

Hongkongilaisen influenssan aiheuttanut virus elektronimikroskooppikuvassa.
Hongkongilainen influenssa oli vuosina 1968–1970 koko maailman kiertänyt influenssa A -pandemia, tyyppiä H3N2. Sen syntypaikasta ei ole varmuutta. Nimensä tauti sai siitä, kun se eristettiin ensimmäisen kerran Hongkongissa 13. heinäkuuta 1968.
Tauti esiintyi kahdessa aallossa, ensin 1968–1969 ja sitten 1969–1970. Se tappoi yli miljoona ihmistä, ehkä jopa neljä miljoonaa, eli se oli influenssapandemiaksi suhteellisen lievä. Kuolemat johtuivat yleensä taudin jälkitaudeista kuten keuhkokuumeesta. Tautiin sairastui koko maailmassa arviolta miljardi ihmistä.
Taudin aiheuttanut H3N2-tyyppinen virus oli muuten sama kuin kymmenisen vuotta aiemmin kiertäneessä aasialaisessa influenssassa (H2N2), mutta sen hemagglutiniini oli muuttunut. Uusi hemagglutiniini oli havaittu aiemmin linnuilla, joista se siirtyi ihmisen virukseen.
Hongkongista virus levisi elokuussa 1968 ensin muualle Kaakkois-Aasiaan, ja seuraavassa kuussa Intiaan, Iraniin ja Australian pohjoisosiin sekä Yhdysvaltoihin. Eurooppaan epidemia saapui toden teolla tammikuussa 1969. Suomessa tauti todettiin esimmäisen kerran samassa kuussa Kaartin pataljoonan varusmiehillä, minkä jälkeen se levisi muualle Suomeen. Epidemia oli Suomessa ohi maaliskuun puolivälissä, jolloin taudin tai jonkin muun influenssan oli sairastanut tilastojen mukaan 31 000 suomalaista.
Taudin toinen aalto alkoi maailmalla toukokuussa 1969, ja loppuvuonna tauti palasi myös Eurooppaan. Suomen ensimmäinen toisen aallon tautitapaus havaittiin joulukuussa 1969, ja koko epidemia oli ohi tammikuussa 1970.
Joissain maissa, kuten Yhdysvalloissa ja Kanadassa, epidemian ensimmäinen aalto tappoi enemmän ihmisiä kuin toinen aalto. Päinvastoin kävi esimerkiksi Englannissa ja monessa muussa maassa.
Ensimmäinen rokote tautiin kehitettiin jo elokuussa 1968. Rokote saatiin kuitenkin jakeluun suuremmassa mittakaavassa vasta pandemian huipun aikoihin vuoden 1969 vaihteessa, joten sen hyöty ei ollut paras mahdollinen.
Aiheesta muualla

Lindfors, Jukka: Hongkongilainen influenssa Yle Elävä arkisto.  29.4.2009. Viitattu 12.3.2020.
Homomorfialause

Homomorfialause eli homomorfismien peruslause on hyvin yleinen algebrallisten systeemien rakennelause. Se takaa, että homomorfismin  f kuva on isomorfinen  f:n ytimen sivuluokkien muodostaman rakenteen kanssa.
Homomorfialauseesta on olemassa oma versionsa mm. ryhmille, renkaille ja hiloille. Kuntien tapauksessa homomorfialause on triviaali, sillä jokainen kuntahomomorfismi on injektio ja indusoi siten isomorfismin.
Ryhmien homomorfialause

Ryhmien tapauksessa homomorfialause kuuluu seuraavasti: Olkoot  G ja  G' ryhmiä,  f homomorfismi näiden välillä ja  K  f:n ydin. Tällöin tekijäryhmä  G/K on isomorfinen  f:n kuvan kanssa. Tämä isomorfismi on kuvaus  F:G/K\to {\textrm {Im}}(f),  F(a\cdot K)=f(a).
Lauseen todistuksessa tutkitaan ensin, että  F on hyvinmääritelty ja osoitetaan se sitten isomorfismiksi toteamalla se homomorfismiksi, injektioksi ja surjektioksi. Osoitetaan nyt  F hyvinmääritellyksi. Jos  a:n ja  b:n määräämät sivuluokat ovat samat, niin  a\in bK eli  a=bk, missä  k on ytimen alkio. Nyt 
 F(aK)=f(a)=f(bk)=f(b)f(k)=f(b)\cdot 1=f(b)=F(bK), 
eli  F on hyvinmääritelty. Näytetään sitten, että  F on isomorfismi.  F on homomorfismi, sillä kun  a:n ja  b:n määräämät sivuluokat kuuluvat tekijäryhmään  G/K, niin  F(aK\cdot bK)=F(abK)=f(ab)=f(a)f(b)=F(aK)F(bK). Homomorfismi ryhmien välillä on injektio silloin ja vain silloin, kun  K=\{1\}. Jos  F(aK)=1, niin  f(a)=1 eli  a\in K. Silloin  aK=K= ryhmän ykkösalkio eli  F on injektio.  F on surjektiivinen, sillä kun  a käy läpi koko  G:n niin  f(a) käy läpi koko  G:n kuvan. Siis  F on isomorfismi.
Kirjallisuutta

Häsä, Jokke; Rämö, Johanna: Johdatus abstraktiin algebraan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2015.  ISBN 978-952-495-361-0
Chalkidikí

| Chalkidikí> Χαλκιδική |
| --- | --- |
 Chalkidikín niemimaa satelliittikuvassa.
  Chalkidikí 
Sijainti:  40°27′48″N, 23°24′38″E
Merialue:  Egeanmeri
Korkein kohta:  Áthos, 2 033 m
Valtio
Valtio:   Kreikka
Alue:  Keski-Makedonia
Alueyksikkö:  Chalkidikí
Asutuskeskukset:  Néa Moudaniá, Néa Kallikráteia, Polýgyros
Chalkidikí eli Khalkidike (kreik. Χαλκιδική; myös Halkidikí) on Keski-Makedoniassa Kreikassa sijaitseva niemimaa, joka työntyy pohjoiseen Egeanmereen. Niemimaa muistuttaa kättä, jossa on kolme ”sormea” eli niemeä, lännestä itään Kassándra, Sithonía ja Áthos.
Maantiede

Chalkidikín ja Kassándran niemen länsipuolella sijaitsee Thermaïkóslahti, Kassándran ja Sithonían niemien välissä Kassándranlahti eli Toronaíoslahti, Sithonían ja Áthoksen välissä Singitikóslahti eli Pyhänvuorenlahti, ja niemimaan itäpuolella Traakianmeri, Strymonikóslahti ja Ierissóksenlahti.
Niemimaan korkein huippu on Áthos-vuori (2 033 m) Áthoksen niemen kärjessä. Myös niemimaan keskiosissa on korkeita vuoria, joista korkeimmat ovat Chortiátis (1 201 m) ja Cholomóntas eli Ypsízonos (1 165 m). Niemimaan pohjoisosassa sijaitsevat järvet Vólvi ja Koróneia.
Maantiede > Hallinto ja kaupungit

Hallinnollisesti suurin osa niemimaasta kuuluu Keski-Makedonian alueeseen kuuluvaan Chalkidikín alueyksikköön, joka jakautuu viiteen kuntaan. Áthos eli ”Pyhä Vuori” on itsehallinnollinen luostarivaltio, joka ei kuulu näihin ylemmän tason hallintoalueisiin, eikä siellä ole kunnallishallintoa.
Varsinaisen niemimaan suurimmat kaupungit ovat Néa Moudaniá (9 342 asukasta vuonna 2011), Néa Kallikráteia (7 238) ja Polýgyros (6 121). Thessalonikin metropolialue sijaitsee aivan niemimaan luoteisosassa Thermaïkóslahden pohjukassa.
Historia ja mytologia > Esihistoria ja mytologia

Chalkidikín niemimaa on ollut asuttu viimeistään noin 200 000–400 000 vuotta sitten. Tämän osoittavat ennen kaikkea Petrálonan luolasta tehdyt löydöt. Myöhemmin alueen varhaisia asukkaita olivat perinteen mukaan traakialaiset ja pelasgit.
Kreikkalaisessa mytologiassa niemimaa oli paikka, jonne sijoittui gigantomakhia eli olympolaisten jumalten taistelu gigantteja vastaan. Giganttien johtaja Enkelados haudattiin elävältä Kassandran niemelle. Hänen uskottiin aiheuttavan seudun maanjäristykset yrittäessään päästä ylös haudastaan. Niemi sai myöhemmin nimensä Makedonian kuninkaasta Kassandroksesta, joka perusti alueelle Kassandreian kaupungin. Sithonian niemi sai nimensä Poseidonin pojasta Sithonista, ja Athos puolestaan samannimisestä gigantista, joka heitti Zeusta suurella kivellä.
Historia ja mytologia > Antiikki

Antiikin aikana nimi ”Khalkidike” viittasi aina vain osaan Chalkidikína myöhemmin tunnetusta niemimaasta. Siihen kuului alun perin vain niemimaan keskiosa ja mahdollisesti osa Sithonian niemestä, mutta eivät muut alueet.
Kreikkalaiset perustivat niemimaalle siirtokuntia 700- ja 600-lukujen eaa. taitteesta lähtien. Antiikin aikana koko niemimaan merkittäviä kaupunkeja olivat muun muassa Olynthos, Akanthos, Mende, Poteidaia ja Stageira. Merkittäviin kulttipaikkoihin lukeutuivat Zeus Ammonin pyhäkkö ja Poseidonin pyhäkkö.
Persialaissotien aikaan niemimaa oli Persian miehittämä. Salamiin meritaistelun jälkeen Olynthos ja Poteidaia kapinoivat persialaisia vastaan ja liittyivät Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Alueen osallistuminen peloponnesolaissotaan Ateenan puolella johti Menden tuhoon. Vuonna 348 eaa. koko niemimaasta tuli osa Makedonian valtakuntaa. Alue kukoisti, ja sinne syntyi uusia kaupunkeja, kuten Kassandreia, Uranopolis ja Antigoneia. Thessaloniken kaupunki perustettiin aivan niemimaan juureen. Vuonna 168 eaa. alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa.
Historia ja mytologia > Myöhempi historia

Ensimmäinen luostari rakennettiin Áthokselle Bysantin valtakunnan aikana 800-luvulla jaa. Niemeä alettiin kutsua ”Pyhäksi Vuoreksi” 1000-luvulla. Bysanttilaisella ajalla Chalkidikín aluetta myös linnoitettiin linnoilla ja torneilla. Bysantin menetettyä alueen niemimaa oli venetsialaisten vallassa. Osmanit valloittivat alueen vuonna 1430. Alue liittyi Kreikan vapaustaisteluun vuonna 1821, tuolloin vielä tuloksetta. Uusi vapaustaistelu alkoi 1900-luvun alussa. Niemimaa liitettiin Kreikkaan muun kreikkalaisen Makedonian ohella ensimmäisen ja toisen Balkanin sodan jälkeen vuonna 1912.
Nimen ”Khalkidike” käyttö koko niemimaasta esiintyy ensimmäisen kerran kartoissa vasta 1700-luvulla, ja se yleistyi 1800-luvulla. Lopullisesti nimi vakiintui tarkoittamaan koko niemimaata Chalkidikín prefektuurin perustamisen myötä sen jälkeen, kun Makedonia oli liitetty Kreikkaan.
Alueelle muutti paljon pakolaisia Vähästä-Aasiasta vuonna 1921 Kreikan ja Turkin väestönvaihdon myötä, minkä seurauksena alueelle syntyi paljon uusia kaupunkeja ja kyliä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chalkidikí Wikimedia Commonsissa
Chalkidikín niemimaan kartta.
Cholomóntas-vuoren maisemia niemimaan keskiosissa.
Polýgyroksen kaupunki.
Winslow Homer

Breezing Up (A Fair Wind) vuosilta 1873–1876 kuuluu Homerin tunnetuimpiin teoksiin.
Kalastava poika, 1892. Akvarelli.
Winslow Homer (1836–1910) oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Hän maalasi dramaattisia maalauksia naturalistiseen tyyliin. Maalausten aiheet liittyivät usein mereen ja metsiin. Maisemien ohella hän teki laatukuvia metsästäjien ja kalastajien arjesta.
Homer aloitti uransa kuvittajana, ensin Bostonissa ja sitten New Yorkissa. Hän opiskeli öljymaalausta jonkin aikaa vuonna 1861 ja jatkoi sitten Harper’s Magazinen kuvittajana. Parin vuoden kuluttua hän teki ensimmäiset sisällissotaa kuvaavat maalauksensa, jotka olivat kuvitusten tapaan kertovia.
Homer oli tuottelias 1860- ja 1870-luvuilla. Hän ansaitsi elantonsa edelleen kuvituksilla, mutta alkoi tulla tunnetuksi myös maalarina. Maalausten aiheet löytyivät Massachusettsin ja New Jerseyn rannikoilta, Adirondackista ja New Yorkin osavaltion harvaan asutuilta seuduilta. Vuonna 1866 hän maalasi vajaan vuoden verran Pariisissa ja Ranskan maaseudulla. Homer tuskin oli kosketuksissa ranskalaisiin avantgardisteihin, vaikka periaatteessa jakoikin heidän kiinnostuksensa ulkoilmamaalaukseen, japonismiin ja työskentelyyn sarjoina.
Vapaa-ajan vietto ja leikki, naiset sekä lapset olivat Homerin yleisimpiä aiheita 1870-luvulla. Näihin aikoihin hän alkoi maalata myös akvarelleja, joiden ansiosta hän saattoi jättää kuvittajan työt vuoteen 1870 mennessä. Homerin tuotanto alkoi saada uutta ilmettä 1880-luvulta alkaen. Hän oleskeli 1881 Cullerboatsissa, englantilaisessa kylässä lähellä Tynemouthia. Hän kuvasi varsinkin kalastajakylän naisten askareita. Tarinallisuus ja kuvittavuus alkoivat jäädä Homerin tuotannossa sivuun, kun meren ja vesimassojen voima nousi maalauksissa etusijalle 1890-luvulla. Homerin loppukauden dynaamisesti sommitellut teokset ovatkin hänen tunnetuinta ja arvostetuinta tuotantoaan.
Teoksia

Fisherwomen, Cullercoats, akvarelli 1881
Auringonpaistetta rannikolla, 1890
Kalastusta Floridassa', akvarelli 1890.
Old Settlers, akvarelli 1892.
Koira ja metsästäjä, akvarelli 1892.
Kettujahti, 1893.
Kotiin soutu, 1890, akvarelli.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Winslow Homer, National Gallery of Art (Arkistoitu – Internet Archive)
Sterling and Francine Clark Art Institute (Arkistoitu – Internet Archive)
Metropolitan Museum of Art.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Hannu Honkanen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 3. joulukuuta 1965 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Rovaniemi, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 176 cm
Junioriseurat
: RoPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1995 | RoPS | 84 | (2) |
| 1992 | → RoLa (laina) | 13 | (2) |
| 1994 | → VisanP (laina) | 12 | (0) |
| 1996 | Kanuunat | 11 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 120 | (4) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Hannu Honkanen (s. 3. joulukuuta 1965 Rovaniemi) on suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Honkanen on Rovaniemen Palloseuran kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa SM-sarjan kaudella 1984. Honkanen pelasi RoPS:ssa yhteensä kahdentoista kauden ajan, esiintyen useiden loukkaantumisten rajoittamana vain 84 pääsarjaottelussa. Vuonna 1986 hän oli mukana voittamassa Suomen Cupin finaalia. Kausina 1992 ja 1994 Honkanen pelasi myös lainalla Kakkosen Rovaniemen Lapissa ja Visan Pallossa. Hän lopetti uransa saman sarjatason Rovaniemen Kanuunoissa 1996.
Honkasen isä Tauno Honkanen oli maastohiihtäjä ja kilpaili sotilaspartiohiihdossa talviolympialaisissa 1948.
Saavutukset

Suomen Cup 1986
Chaconpekari

| Chaconpekari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Pekarit Tayassuidae
Suku::  Catagonus  Ameghino, 1904
Laji::  wagneri
Kaksiosainen nimi
 Catagonus wagneri  (Rusconi, 1930) 
 Chaconpekarin levinneisyys
Katso myös
   Chaconpekari Wikispeciesissä   Chaconpekari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Chaconpekari (Catagonus wagneri) on Etelä-Amerikassa elävä sorkkaeläin. Se on kookkain pekarilaji ja yksi harvoista 1900-luvulla löydetyistä suurista nisäkkäistä. Se on sukunsa ainoa laji eikä sillä ole alalajeja. Chaconpekari on erittäin uhanalainen ja niitä on arvioitu olevan jäljellä vain muutama tuhat yksilöä.
Koko ja ulkonäkö

Chaconpekarin ruumiinpituus on noin 95–110 senttiä. Häntä on keskimäärin kuuden sentin pituinen ja eläin painaa 30–40 kiloa. Säkäkorkeus on 52–69 senttiä, ja pää on hyvin suuri. Naaras on hiukan urosta pienempi. Chaconpekarien harjaksikas turkki on väritykseltään ruskehtavanharmaa. Selässä kulkee musta selkäjuova ja kauluksesta hartioille on vaalea kaulus. Harjakset ovat takapuolessa ja niskassa pidempiä kuin muualla ruumiissa. Nuoret yksilöt ovat mustahkoja tai kellertävänruskeita. Chaconpekari on pekareista suurin ja se eroaa sukulaisistaan myös pidemmillä jaloillaan, kuonollaan ja hännällään sekä suun ympärillä olevilla valkoisilla karvoilla. Chaconpekareilla on kolme astumiseen käytettävää takavarvasta, kun muilla pekarilajeilla niitä on kaksi ja kolmas on surkastunut. Chaconpekarin korvat ovat pitkät ja aasimaiset sekä vähäkarvaiset. Sorkat ovat kapeat, mikä helpottaa liikkumista piikikkäässä kasvillisuudessa. Niillä on myös kuivaan ja pölyisään ympäristöön hyvin sopeutunut nenäontelo.
Levinneisyys ja elinympäristö

Chaconpekari elää endeemisenä Gran Chacon alueella Länsi-Paraguayssa, Kaakkois-Boliviassa ja Pohjois-Argentiinassa. Levinneisyysalueen laajuus on arviolta 140 000 km². Laji kuvattiin tieteelle 1930-luvulla subfossiilien perusteella, mutta elävä yksilö tunnistettiin vasta vuonna 1975. Lajin paikallinen guaraninkielinen nimi on tagua.
Lajin elinympäristöä ovat melko kuivat piikkisiä pensaita ja kaktuksia kasvavat metsät Gran Chacon tasangoilla. Sitä tavataan myös reuna-alueiden kosteilla palmusavanneilla ja etelän pensaikkoisella pampalla. Esiintymistiheys vaihtelee, ja voi olla parhaimmillaan 9,2 yksilöä neliökilometriä kohden ja harvimmillaan alle yksilö neliökilometriä kohti.
Elintavat

Chaconpekari on hyvin sosiaalinen eläin. Se elää kiinteissä 2–10 yksilön ryhmissä. Ryhmään kuuluu sekä uroksia että naaraita iästä riippumatta. Laumalle on vaaratilanteissa tyypillistä pysyä yhtenäisenä ja muodostaa muuri vihollista vastaan. Tärkeimmät niitä saalistavat pedot ovat puuma ja jaguaari. Pelästyessään chaconpekarit nostavat selkäkarvansa pystyyn ja ruiskuttavat selän rauhasesta eritettä, mikä todennäköisesti auttaa pekariryhmää pysymään koossa. Ne kommunikoivat röhkimällä ja kalistelemalla hampaitaan. Chaconpekarit ovat pääasiassa päiväaktiivisia ja liikkuvat erityisesti aamulla. Keskipäivällä ne hakeutuvat puiden ja pensaiden suojaan lepäämään. Chaconpekarit elävät jopa 1 100 hehtaarin laajuisella alueella, mutta puolustavat vain noin 600 hehtaarin ydinaluetta. Ne kiertävät reviirinsä 42 päivän jaksossa näyttääkseen omistusoikeutensa alueeseen. Laji on verraten rauhallinen, ja osoittaa aggressioita, kuten puremista, vain satunnaisesti. Ne erittävät maitomaista ja tuoksuvaa ainetta, joka toimii tunnistusmerkkinä muille yksilöille. Ainetta erittyy selän rauhasista. Chaconpekarit rypevät usein mudassa tai tomussa, ja niillä on tietyt käymälät. Chaconpekarit näkevät pitkälle ja niiden hajuaisti on myös hyvä. Chaconpekarit eivät ole kovinkaan arkoja.
Elintavat > Ravinto

Chaconpekarit ovat kaikkiruokaisia, mutta pääravintoa ovat kaktukset, joita niiden elinalueella kasvaa runsaasti. Ne syövät mieluusti myös hedelmiä ja juuria sekä monien hernekasvien, etenkin akasioiden siemeniä, kaktusten pudonneita kukkia ja ruohoja. Kaktuksen piikeistä ne pääsevät eroon kierittämällä kaktusta maassa kuonollaan tai vetämällä piikit hampaillaan ja sylkemällä ne pois. Lajin munuaiset ovat erikoistuneet hajottamaan kaktusten happoja. Myös kaksiosainen mahalaukku on hyvin kehittynyt sulattamaan sitkeää ravintoa. Ravinnoksi kelpaavat myös selkärangattomat, kuten suuret vesikotilot. Pekarit syövät tilaisuuden tullen myös pieniä nisäkkäitä.
Chaconpekarit täydentävät ravintoaan mineraaleilla, kuten kalsiumilla ja magnesiumilla, joita ne syövät ja nuolevat mineraalipitoisesta maasta ja lehdenleikkaajamuurahaisten pesistä.
Elintavat > Lisääntyminen

Chaconpekarinaaraiden kantoaika on 5 kuukautta ja poikasia syntyy kerralla 1–4. Naaraat saattavat erota ryhmästä synnytyksen ajaksi ja palata sitten takaisin. Vastasyntyneet painavat keskimäärin 610 grammaa. Ne ovat syntyessään pitkälle kehittyneitä ja kykenevät juoksemaan muutaman tunnin ikäisinä. Synnytys voi tapahtua lähes mihin aikaan vuodesta tahansa, mutta yleisimmin se ajoittuu syys-joulukuulle. Synnytykset ovat sidoksissa ruoan määrään ja sateisiin. Sukukypsäksi tultuaan naaras synnyttää poikueen joka vuosi. Sukukypsyyden chaconpekari saavuttaa aikaisintaan kolmen vuoden iässä.
Uhat ja suojelu

Chaconpekari on nykyisin uhanalainen laji. Niiden lukumäärä on jatkuvassa laskussa ja ne elävät pirstaloituneilla alueilla. Koko kannan kokoa ei tiedetä, mutta se lienee noin muutama tuhat yksilöä. Suurin uhka on elinalueiden väheneminen. Alueelle on perustettu suuria karjatiloja. Argentiinan Chacossa lajin levinneisyys on supistunut 40 % alkuperäisestä, ja Paraguayn Gran Chacon alueelta raivataan arviolta 1 500 km² metsää vuodessa maanviljelyyn ja karjatalouteen. Levinneisyysalue on kaventunut myös Boliviassa ja Paraguayn Gran Chacon itäosissa.
Paikalliset metsästävät chaconpekareita lihan ja vuodan takia. Niiden  vuodat eivät ole kuitenkaan yhtä arvokkaita kuin kahden muun alueen pekarilajin. Metsästystä tapahtuu jopa kansallispuistoissa ja muilla suojelualueilla, vaikka laji on rauhoitettu Paraguayssa ja Argentiinassa ja sen maastavienti on laitonta. Chaconpekareja kuoli joukoittain tauteihin 1970- ja 1980-luvulla. Kuolemilla saattoi olla yhteyttä paikallisen karjan keskuudessa levinneeseen suu- ja sorkkatautiin ja karjaruttoon, joka oli tuolloin yleinen alueella. 
Chaconpekari sai Paraguayssa suojelua varten toimintasuunnitelman vuonna 1990, ja samantapainen tehtiin Boliviassa ja Argentiinassa seuraavana vuonna. Laji kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Paraguayssa sitä tavataan Defensores del Chacon ja Teniente Encison kansallispuistossa, Boliviassa Kaa-lya del Gran Chacon kansallispuistossa ja Argentiinassa Copon kansallispuistossa sekä pienissä provinssien suojelualueilla. Chaconpekarien kasvattaminen vankeudessa on hankalaa, mutta laji on saatu lisääntymään vankeudessa ja tarhattuja chaconpekareita on viety Yhdysvaltoihin saakka.
Gran Chacoa Paraguayssa.
Chaconpekareja Phoenixin eläintarhassa.