stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Höyhen
Tyypit

Höyheniä on erityyppisiä. Kiinteähöydyllisiä höyheniä ovat ruumiinhöyhenet, pyrstösulat, siipisulat ja niiden peitinhöyhenet. Untuvia ja sukasia ovat höyhenet, joiden höytyrakenne on löyhä tai kehittymätön.
Untuvia kasvaa lähimpänä ihoa. Ne muodostavat ilmavan, hyvin lämpöä eristävän kerroksen. Untuvista puuttuvat yleensä ruoti ja höyhenväkäset. Puoliuntuvat muistuttavat untuvia, mutta niissä on aina höytyliistakkeita pitempi ruoti. Rihmauntuvat kasvavat aina muiden höyhentyyppien tyvellä joko yksittäin tai ryhminä. Niille on tyypillistä palmumainen rakenne. Jauheuntuvat hajoavat kärkiosastaan talkkimaiseksi jauheeksi, joka voimistaa höyhenpuvun kiiltoa ja suojaa sitä kastumiselta ja likaantumiselta.
Nokan, sierainten ja silmien lähellä kasvaa monilla lintulajeilla jäykkiä sukasia. Ne siivilöivät ilmaa ja tehostavat hyönteisten pyydystämistä. Joillain linnuilla sukaset muistuttavat nisäkkäiden silmäripsiä.
Ruumiinhöyhenissä on lähes symmetrinen sisä- ja ulkohöyty. Joillain lajeilla ruumiinhöyhenen tyveen on liittynyt lisähöyhen. Siipi- ja pyrstösulissa on selvärakenteinen ja kiinteä, epäsymmetrinen ulko- ja sisähöyty. Sulkien alapinta voi olla kiiltävä ja lujarakenteinen. Siiven pisimmät höyhenet ovat tavallisesti käsisiiven kymmenen käsisulkaa. Kyynärsulkia on tavallisimmin parikymmentä.
Värit

Lintujen höyhenet voivat olla hyvin monenvärisiä. Höyhenten väritys voi olla pigmenteistä aiheutuvaa tai rakenteellista. Musta, ruskea, punainen ja usein myös keltainen väri johtuvat pigmenteistä. Valkea ja joskus myös keltainen johtuvat valon heijastumisesta joko kokonaan tai osittain höyhenten huokoisesta, runsaasti ilmaa sisältävästä rakenneaineesta. Sininen, sinipunainen ja yleensä myös vihreä väri johtuvat ruskeasta pigmentistä heijastuvan valon taittumisesta höyhenten erikoisen pintakerroksen läpi. Kerros hajottaa valon ja aiheuttaa siten metallinhohtoiset ja muut värivivahteet, jotka vaihtavat sävyään linnun liikahtaessa.
Joitakin höyhenten pigmenttejä lintujen kehot tuottavat itse, mutta toisia lintujen täytyy saada ravinnossaan. Esimerkiksi flamingojen höyhenten punainen väripigmentti tulee niiden karotenoidipitoisesta ravinnosta.
Kehitys, muodostuminen ja kasvu

Linnut ovat kehittyneet matelijoista, ja ensimmäisten lintujen lähimpiä sukulaisia olivat höyhenpeitteiset petohirmuliskot. Höyhenten synnystä on esitetty useita teorioita. Erään teorian mukaan höyhenet kehittyivät matelijoiden suomuista edesauttamaan lentopyrähdyksiä. Höyhenpeite kehittyi kevyeksi rakenteeksi, joka eristää hyvin lämpöä ja samalla haihduttaa ylimääräistä lämpöä tehokkaasti.
Kaikki höyhentyypit kehittyvät linnun ihon sarveistuneesta orvaskedestä. Höyhenten kehitys voi alkaa jo munassa, alkion iholla havaittavina verinahan ja sitä peittävän orvaskeden pullistumina. Sulan aihe kehittyy sukkulamaiseksi rakenteeksi, joka painuu tyvestään orvasketeen muodostuvaan kuoppaan eli höyhentuppeen. Höyhensukkulan pintakerros koostuu marraskeden soluista. Ne muodostavat suojaavan kerroksen alapuolella kehittyville varsinaisille höyhenen rakenneosille. Nämä rakenneosat erilaistuvat sarveistuvista Malpighin kerroksen soluista. Ne saavat ravintonsa höyhensukkulan ydinosasta, joka on koostunut pääosin verinahasta ja sen haarovista suonista. Pian solujen jakautuminen ja kasvu rajoittuvat höyhentupen germinaalialueelle. Solut erikoistuvat sulan ruodiksi, höytyliistakkeiksi ja höytysäteiksi. Ne keratinisoituvat voimakkaan valkuaisainesynteesin johdosta sekä työntyvät ylöspäin kohti höyhensukkulan kärkeä samalla muuttaen muotoaan. Kuoltuaan solut muodostavat kestävän rakennusmateriaalin höyhenten eri rakenteille.
Höyhen kasvaa vain tyvestään, joten ensin kehittyy höyhenen kärki ja viimeiseksi tyvi. Sitä mukaa kun valmista höytyä työntyy näkyviin, solut kuolevat ja keratinisoituvat. Höyhen kasvaa pienillä varpuslinnuilla yhden millimetrin vuorokaudessa ja suurilla linnuilla 13 millimetriä vuorokaudessa.
Höyhenen kasvun vaihetta seuraa lepokausi, jolloin uusiutunut höyhen on kiinnittyneenä höyhentuppeen sen seinämien sileiden lihasten puristamana. Moni laji pystyy hätätilanteessa irrottamalla höyhenensä ennenaikaisesti. Uusi sulka työntää vanhan kynän ulos höyhentupesta, jolloin höyhen irtoaa ruumiista. Pingviineillä irtoaminen tapahtuu vasta, kun uusi höyhen on valmis.
Kuluminen ja uusiutuminen

Höyhen kuluu voimakkaasti ilman aiheuttaman kitkan, säteilyn, höyhenloisten ja mekaanisen hankauksen vuoksi. Sen vuoksi lintu uusii höyhenpeitteensä säännöllisesti sulkasatona. Pienet varpuslinnut uusivat höyhenensä yhdestä kolmeen kertaa vuodessa, ja suuret linnut muutaman vuoden välein.
Höyhenen osat: 1. höyty, 2. ruoti, 3. väkäsiä, 4. lisähöyhen, 5. kynä
Riikinkukon pyrstösulkaa lähikuvassa
Kyöpelinvuori

Kyöpelinvuori on ollut suomalaisessa kansanperinteessä paikka, jonne kunniallisesti eläneet ”vanhatpiiat” pääsevät. Vuori on voitu tulkita lasiseksi, jolloin neitsyytensä menettäneet eivät ole kyenneet kipuamaan sen liukasta rinnettä. Vastaavia tarinoita hurskaille neitsyille tarkoitetuista paratiisivuorista on tunnettu myös katolisessa Keski-Euroopassa sekä Venäjällä.
Sittemmin Kyöpelinvuori on yhdistetty noitasapattiuskomuksiin, mutta 1600-luvun noitavainojen aikaisissa asiakirjoissa nimeä ei vielä mainita. Ruotsin noitakertomuksissa sapattipaikkana oli Blåkulla, josta puhuttiin joskus Suomessakin, mutta useammin vain yleisesti vuoresta tai jostakin muusta myyttisestä paikasta.
Noitauskomuksien osalta Kyöpelinvuori on yhdistetty Suomessa Isonkyrön Kuivilanvuoreen, mutta noitia siellä ei ole tiettävästi havaittu. Paikannimenä Kyöpelinvuori on yleisin Varsinais-Suomessa, Hämeessä, Satakunnassa ja Etelä-Savossa.
Aiheesta muualla

Vilkuna, Kustaa: Vuotuinen ajantieto, s. 49–52.  Helsinki:  Otava, 1950 (26. painos 2010).  ISBN 978-951-1-12544-0
Kyynärluu

Kyynärluu. Näkymä mediaalisuunnalta
Kyynärluu (lat. ulna) on pikkusormen puolella sijaitseva, ranteen suuntaan kapeneva kyynärvarren luu.
Kyynärluun yhdistää vieressä sijaitsevaan värttinäluuhun niiden välissä kulkeva luuvälikalvo. Kyynärluu muodostaa yhdessä värttinäluun ja olkaluun kanssa kyynärnivelen (articulatio cubiti), joka on toiminnaltaan kaksiakselinen eli mahdollistaa koukistus/ojennus- ja kiertoliikkeen.
Piirteitä

Kyynärluun proksimaalisessa päässä eli lähempänä kehoa on kyynärlisäke (olecranon), joka muodostaa kyynärpään. Anterolateraalisesti kyynärlisäkkeessä ovat nivelpinnat, jotka osallistuvat kyynärniveleen: anteriorinen incisura trochlearis olkaluun telaa ja lateraalinen incisura radialis värttinäluun päätä vasten.
Nivelpintojen muotoutumisessa tärkeä uloke on anteriorinen processus coronoideus. Sen alapuolella on kyynärluun kyhmy (tuberositas ulnae), johon olkaluu (humerus) kiinnittyy. Kyynärluun kyhmystä lateraalisesti eli incisura radialiksen alapuolella on crista supinatoria, johon osa uloskiertäjälihaksesta (m. supinator) kiinnittyy.
Kyynärluun varsi on poikkileikkauksessa kolmiomainen: Sen kolme reunaa (”kolmion kulmat”) ovat välisärmä (eli luuvälisärmä, margo interosseus) värttinäluun  suuntaan, takareuna (margo posterior) ja etureuna (margo anterior). Näiden reunojen väliin jäävät takapinta (facies posterior), sivupinta (facies lateralis) ja etupinta (facies anterior). Etureuna on pyöristynyt, muut reunat terävämpiä. Takareunan voi tunnustella ihon läpi koko pituudeltaan.
Distaalisesti ulnan päässä (caput ulnae) on kyynärluun nivelpinta ranneniveleen. Pieni dorsomediaalinen uloke, processus styloideus ulnae, työntyy distaalisesti.
Kyynelhapero

| Kyynelhapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  sardonia
Kaksiosainen nimi
 Russula sardonia  Fr. 
Katso myös
   Kyynelhapero Wikispeciesissä   Kyynelhapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kyynelhapero (Russula sardonia) on kupera tai laakealakkinen purppuranvioletti tai sinivioletti haperolaji. Heltat ovat aluksi valkoiset ja myöhemmin kellertävät. Kosteana sienen heltat kyynelehtivät. Jalka on 4–10 senttimetriä pitkä purppuranvioletti ja siinä on tyvellä keltaista vivahdetta. Malto on kellertävää ja kovaa. Maku on polttavan kirpeä, eikä sieni kelpaa syötäväksi. Sieni kasvaa kuivissa lehdoissa ja mäntykankailla mäntyjen seuralaisena harvinaisena Etelä-Suomessa. Laji harvinaistuu nopeasti pohjoista kohti.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kyynelhapero (Russula sardonia)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q206449  Wikispecies: Russula sardonia  BioLib: 60103  CoL: 4TSMS  EoL: 1016799  EPPO: RUSSSA  Fungorum: 204740  GBIF: 2551274  iNaturalist: 130200  IRMNG: 10393371  MycoBank: 204740  NatureServe: 2.1073546  NBN: NBNSYS0000037724  NCBI: 152970  NZOR: ade5d970-12c6-4c21-8d80-d0dad66f1b53  Observation.org: 13564  Open Tree of Life: 812090  Laji.fi: MX.73245
Osvald Käpp

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Osvald Käpp |  Osvald Käpp |  Osvald Käpp |  |
Maa:   Viro
Miesten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | 66 kg |  |
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa |  Riika 1926 | 67,5 kg |  |
|  Pronssia |  Budapest 1927 | 67,5 kg |  |
Osvald Käpp (17. helmikuuta 1905 Tallinna – 22. joulukuuta 1995 New York, Yhdysvallat) oli virolainen painija ja olympiavoittaja.
Käpp edusti Viroa arvokisoissa sekä kreikkalais-roomalaisen tyylin painijana että vapaapainijana. Olympiakultamitalin hän saavutti Amsterdamin 1928 olympialaisten vapaapainin kevyessä sarjassa (alle 66-kiloiset). Los Angelesin 1932 olympialaisissa hän sijoittui kreikkalais-roomalaisessa painissa neljänneksi ja vapaapainissa kuudenneksi.
Euroopan mestaruuskilpailuissa Käpp saavutti hopeaa 1926 ja pronssia 1927 – molemmat kreikkalais-roomalaisella tyylillä. Vuonna 1929 hän muutti Yhdysvaltoihin ja voitti Pohjois-Amerikan mestaruuden 1929, 1930 ja 1931.
Kälviänjoki

| Kälviänjoki |
| --- | --- |
Laskupaikka:  Ruotsalo, Katajanlahti, Perämeri  63°54′34″N, 23°15′43″E
Maat:  Suomi
Pituus:  28,5 km
Valuma-alue:  324,04  km²
Kälviänjoki on Keski-Pohjanmaalla sijaitseva joki. Kälviänjoki virtaa Kokkolan kaupungin (entisen Kälviän kunnan) läpi. Kälviänjoki on pituudeltaan noin 28,5 kilometriä. Joen valuma-alue on 324 neliökilometriä. Joki laskee Katajalahteen, josta edelleen Perämereen. Kälviänjoen vesi on tummaa ja hyvin ravinteikasta.
Raimo Häyrinen

| Raimo Häyrinen |
| --- | --- |
 Raimo Häyrinen Suomen joukkueen mitalikahveilla yleisurheilun EM-kilpailuissa Budapestissa 1998.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1940 Savonlinna
Kuollut: 13. toukokuuta 2020 (79 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  urheiluselostaja
Muut tiedot
Lempinimet:  Höyry, Rammy
Tunnustukset:  Telvis-palkinto 1977, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1984, 1985, 1986, 1987, 1988, 1989, 1990
Raimo Herman ”Höyry” Häyrinen (30. heinäkuuta 1940 Savonlinna – 13. toukokuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen urheiluselostaja. Hänet tunnettiin etenkin nopeapuheisena urheilukilpailujen radioselostajana. Selostajana Häyrisen omimpia lajeja olivat jääkiekko ja nyrkkeily. Hän saavutti kaksi akateemista nyrkkeilymestaruutta ja kymmeniä ikämiesten palloilulajimestaruuksia ja toimi myös nyrkkeilytuomarina. Häyrinen sai 13 Telvis-palkintoa.
Guinnessin ennätysten kirjan 1984–85 mukaan Häyrinen on Suomen nopein radioselostaja: ennätykseksi kirjattiin 218 sanaa 57,5 sekunnissa. Turun yliopistossa Häyrisen puhenopeudeksi mitattiin parhaimmillaan yli 440 sanaa minuutissa.
Elämä > Koulu ja opiskelu

Raimo Häyrisen isä oli Savonlinnan kaupunginsihteeri ja sittemmin Mikkelin kaupunginjohtaja Ensio Häyrinen. Raimo Häyrinen kävi koulua Savonlinnassa, Mikkelissä, Lahdessa ja Kouvolassa. Koulunkäynti päättyi Munkkivuoren yhteiskoulussa Helsingissä. Vuosina 1955–1961 Häyrinen työskenteli ajoittain merillä. Sotilasarvoltaan hän oli reservin sotilasmestari (merivoimat). Häyrinen opiskeli tv- ja radiotyötä Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa ja Tampereen yliopistossa vuosina 1965–1969 sekä filmiohjausta Hochschule für Fernsehen und Film -koulussa Münchenissä 1969–1973.
Elämä > Työura

Raimo Häyrinen oli Yleisradion palveluksessa 1965–1997. Häyrinen selosti kymmeniä olympia- ja MM-kisoja. Häyrinen nimettiin kaikkiaan 24 kertaa vuoden suosituimmaksi urheiluselostajaksi. Yle irtisanoi Häyrisen vuonna 1997 kahden kirjallisen varoituksen ja lukuisten huomautusten jälkeenselvennä. Häyrinen haastoi yhtiön oikeuteen laittomasta irtisanomisesta ja vaati kahden vuoden irtisanomisajan palkkaa. Osapuolet pääsivät kahden vuoden kuluttua sovintoon ja Yle maksoi selostajalle 15 kuukauden palkkaa vastaavan summan.
Urheiluselostajat Raimo Häyrinen, Anssi Kukkonen, Paavo Noponen ja Seppo Kannas olivat helmikuussa 1972 mukana Lufthansan lennolla New Delhistä Frankfurt am Mainiin, kun palestiinalaisterroristit kaappasivat koneen silloisen Etelä-Jemenin pääkaupunkiin Adeniin. Selostajat olivat palaamassa kotiin Sapporon talviolympialaisista. Kaappausta seuranneena päivänä terroristit vapauttivat panttivankinsa, jotka Lufthansa haki uudella lennolla Frankfurtiin. Anssi Kukkosen mukaan Yleisradion selostusryhmän jäsenet olivat ensimmäiset suomalaiset, jotka joutuivat kokemaan lentokonekaappauksen.
Elämä > Aktiiviuran jälkeinen aika

Eläkkeellä Häyrinen teki toimittajan ja kuuluttajan töitä freelancerina. Hän työskenteli paikallisradioille ja kirjoitti urheilusta muun muassa Uutispäivä Demariin.
Viimeisinä elinvuosinaan Häyrinen sairasti Alzheimerin tautia.
Poliittinen toiminta

Häyrinen oli Kansallisen Kokoomuksen sitoutumaton varavaltuutettu Helsingin kaupunginvaltuustossa vuosina 1992–1996. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa hän oli sitoutumattomana ehdokkaana kokoomuksen ehdokaslistalla.
Sanontoja

”Tuhat ja yksi sanaa kertoo enemmän kuin yksi kuva.” (Jääkiekkoselostuksessa 1980-luvulla.)
”Suu käy kuin sivuleikkurin terä.” (Jääkiekkoselostuksessa 1980-luvulla.)
Aiheesta muualla

Höyry Häyrinen rikkoi myytin hiljaisesta suomalaisesta. Ylen Elävä arkisto.
Raimo "Höyry" Häyrisen lapsuusmuistot. Iltalehti 25.2.2008.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Raimo Häyrinen 19-vuotiaana Argentiinan pääkaupungissa Buenos Airesissa.
Vesa Kämäri

Vesa Ilkka Kämäri (s. 10. joulukuuta 1943 Helsinki) on suomalainen upseeri ja kenraaliluutnantti evp. Hän valmistui Kadettikoulusta vuonna 1967 ja suoritti yleisesikuntaupseerin tutkinnon vuonna 1977. Vesa Kämäri on toiselta koulutukseltaan diplomi-insinööri (1987).
Ura

Kämäri on toiminut urallaan muun muassa opetusupseerina ja yksikön päällikkönä Porin Prikaatissa, Reserviupseerikoulussa ja Panssariprikaatissa vuosina 1967–1974. Hän oli eri tehtävissä Pääesikunnassa 1977–1978, 1985–1990 ja 1994–1998, viimeiseksi sotavarustepäällikkönä. Sotakorkeakoulun sotatekniikan opettajana Kämäri oli vuosina 1978–1985. Puolustusvoimien tutkimuskeskuksen johtajana Kämäri oli 1990–1992 ja Puolustusvoimien materiaalilaitoksen johtajana 1993–1994.
Vesa Kämäri toimi Itäisen maanpuolustusalueen komentajana vuosina 2000–2003. Vuonna 2003 hän siirtyi reserviin.
Kämäri ylennettiin everstiksi vuonna 1990, kenraalimajuriksi 1994 ja kenraaliluutnantiksi 1999.
Kyttälänkatu

Helluntaiseurakunnan Saalem-rukoushuone Kyttälänkadun varrella.
Kyttälänkatu on Tampereen keskustassa Kyttälän kaupunginosassa kulkeva länsi-itäsuuntainen katu, jonka pituus on noin 300 metriä. Sen länsipää sijaitsee Koskipuiston luona Koskikadun risteyksessä ja itäpää entisen pääpostin luona Rautatienkadun risteyksessä. Kyttälänkadun muita poikkikatuja ovat Pellavatehtaankatu, Aleksanterinkatu ja Tuomiokirkonkatu.
Kyttälänkatu on 2010-luvulla muutettu entistä kävelypainotteisemmaksi kaduksi. Sen varrella sijaitsee liiketiloja, muun muassa Stockmannin tavaratalo.
Kadun nimi ja historia

Kyttälänkatu (ja Kyttälän kaupunginosa) on nimetty alueella sijainneen Kyttälän kylän ja talon mukaan. Vuoden 1540 maakirjan mukaan Kyttälä oli Tammerkosken kylään kuulunut yksittäinen talo, mutta vuodesta 1557 lähtien se luettiin omaksi kyläksi, johon kuului kaksi taloa. Molempien talojen isäntiä kutsuttiin lisänimellä Skyttä. Nimitys on todennäköisesti johdettu ruotsinkielisestä sanasta skytte, jonka merkitys on ’jousiampuja’.
Tammerkosken itäpuoli liitettiin Tampereeseen Messukylän pitäjästä vuonna 1877. Kaupunginarkkitehti F. L. Calonius suunnitteli Kyttälälle asemakaavan. Hän käytti yksinkertaista ruutukaavaa ja sijoitti Kyttälänkadun paikkaan, mistä oli aikoinaan kulkenut tie Messukylän kautta Viipuriin. Nimi Kyttälänkatu esiintyi jo vuoden 1879 asemakaavaluonnoksessa, mutta lopullisesti kaupunginvaltuusto vahvisti Caloniuksen kaavan vasta vuonna 1886.
Arkkitehtuuri

Kyttälänkadun länsiosassa on useita rakennustaiteellisesti merkittäviä kohteita, jotka on lueteltu oheisessa taulukossa. Lambert Pettersonin suunnittelema talo Kyttälänkatu 1:ssä on ainoa Kyttälän alueella säilynyt 1800-luvun puurakennus. Se edustaa uusrenessanssikauden nikkarityyliä.
| Katuosoite | Rakennuksen nimi | Rakennettu | Suunnittelija(t) | Huomautukset | Lähteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kyttälänkatu 1 (Pellavatehtaankatu 17) | Ev.lut. seurakuntien diakoniakeskus (useita rakennuksia) | 1891 | Lambert Petterson | Pellavatehtaankadun puoleinen asuintalo. Ulkoasua on pelkistetty jälkeenpäin. |  |
| Kyttälänkatu 1 (Pellavatehtaankatu 17) | Ev.lut. seurakuntien diakoniakeskus (useita rakennuksia) | 1912 | Vihtori Heikkilä | Pihanpuoleinen asuintalo. Vain osa rakennuksesta on säilynyt. |  |
| Kyttälänkatu 1 (Pellavatehtaankatu 17) | Ev.lut. seurakuntien diakoniakeskus (useita rakennuksia) | 1923 | Heikki Tiitola | Kyttälänkadun puoleinen tiilitalo. Entinen kirkkoherrankanslia. |  |
| Kyttälänkatu 3 (Aleksanterinkatu 18) | Saalem-seurakunnan talo | 1956–1957 | Bertel Strömmer Pentti Turunen | Taloa on laajennettu 1984. Laajennuksen suunnitteli Raine Mäenpää. |  |

Kyttälän rakennuksia tuhoutui paljon sisällissodassa. Kuvassa Kyttälänkatu 4 Tampereen taistelun jälkeen.
Kylmä sota

Berliinin muuri tunnettiin yhtenä kylmän sodan symbolina.
Kylmä sota oli vastakkainasettelun aika, jossa kilpailivat kaksi suurvaltaa liittolaisineen, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto. Siinä kilpailivat myös kaksi aatesuuntaa, liberaali demokratia ja kommunismi, sekä kaksi talousjärjestelmää, lännen markkinatalousjärjestelmä ja kommunistimaiden suunnitelmatalous. Tavallisimmin sen katsotaan kestäneen toisen maailmansodan lopusta Neuvostoliiton luhistumiseen 1990-luvun alussa. Kuitenkin 1970-luvulla, liennytyksen aikana, melko yleisesti katsottiin varsinaisen kylmän sodan jo päättyneen esimerkiksi Kiinan kansantasavallan hyväksymiseen YK:n jäseneksi 1971, Yhdysvaltojen vetäytymiseen Vietnamin sodasta vuonna 1973 tai ETYKin huippukokoukseen 1975.
Kylmää sotaa ei käyty suorana sotana, vaan turvauduttiin propagandaan, vakoiluun, taloudellisiin ja poliittisiin taistelukeinoihin. Myös kulttuuri, taide ja urheilu olivat kylmän sodan aseita. Tälle vastakkainasettelulle antoivat taustan ydinaseet, joiden vuoksi suoraan yhteenottoon kahden suurvallan välillä ei haluttu ryhtyä. Näin valtataistelu siirtyi muille areenoille.
Historia > Nimitys

Nimitystä “kylmä sota” käytti ensimmäisenä mahdollisesti saksalainen marxisti Eduard Bernstein vuonna 1893 kuvaamaan Euroopan valtioiden asevarustelukilpaa, jossa “ei ammuttu” mutta “vuodettiin verta”. Nykymerkityksessään kylmästä sodasta puhui ensimmäisenä brittiläinen kirjailija George Orwell 19. lokakuuta 1945 julkaistussa artikkelissaan. Termi tuli yleisemmin tunnetuksi, kun yhdysvaltalainen sijoittaja Bernard Baruch käytti sitä puheessaan vuonna 1947.
Historia > Kylmän sodan päättyminen 1991

Neuvostoliitto heikkeni 1980-luvulla omien sotiensa sekä Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganin toimien, kuten SDI-ohjuspuolustusjärjestelmähankkeen seurauksena. Neuvostoliiton uusi johtaja Mihail Gorbatšov yritti uudistaa maata vuodesta 1985 alkaen, mutta tämä ei riittänyt taloudellisissa vaikeuksissa olevan maan pelastamiseen. Itä-Euroopan maat vapautuivat kommunistihallinnoista 1980-luvun lopulla, ja Neuvostoliiton lopullinen hajoaminen vuonna 1991 lopetti myös kylmän sodan.
Kylmän sodan päättymisen syistä on erilaisia näkemyksiä. Kaksi kilpailevaa tulkintaa ovat Neuvostoliiton heikkous sekä Mihail Gorbatšovin nousu maan johtoon ja hänen lanseeraamansa uusi ajattelu. Kolmantena kansainvälisen politiikan professori Tuomas Forsberg esittää kylmän sodan päättymisen suurvaltojen ja niiden johtajien – Gorbatšovin, Reaganin ja Helmut Kohlin – vuorovaikutuksen tuloksena. Jotkut historioitsijat ammentavat kaikista näistä selitysmalleista. Forsberg toteaa, että monivaiheisesta prosessista ei voi antaa vain yhtä pätevää selitystä, sillä teoriat ja selitysmallit ovat aina yksinkertaistavia.
Taistelukentät

Tutkija Mikko Majanderin mukaan kylmä sota ulottui kaikille yhteiskunnan aloille, kuten politiikkaan, talouteen, kulttuuriin ja urheiluun. Molemmissa suurvalloissa kaikkiin näihin liittyi kilpailullinen ja propagandistinen ulottuvuus.
Taistelukentät > Ideologinen kamppailu

Kylmässä sodassa oli vastakkain kaksi ideologista maailmaa. Länsi näki idän epädemokraattisena, autoritaarisena kommunistidiktatuurina ja itä vastaavasti lännen porvarillisina imperialisteina ja riistäjinä sekä fasisteina. Kummassakin tapauksessa yleisessä mielipiteessä valtiokoneiston propaganda teki ideologioista – kommunismista ja kapitalismista – voimakkaan pejoratiivisia ja tunnepitoisia ja katkaisi niiden yhteydet todellisiin poliittisiin ja taloudellisiin teorioihin.
Eräs teoria, jota muun muassa Melvyn Leffler on esittänyt, lähtee siitä, että ideologinen ristiriita kahden järjestelmän välillä oli sovittamaton. Yhdysvallat aloitti kommunismin patoamisen jo heti ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Diplomaattisuhteet maiden välillä solmittiinkin vasta vuonna 1934 natsi-Saksan muodostamaa uhkaa silmällä pitäen. Tämän tulkinnan mukaan kylmä sota oli ns. lykätty sota. Natsi-Saksasta muodostui suurempi uhka ja siksi kapitalismin ja kommunismin välinen yhteenotto vain lykkääntyi 10–15 vuodella.
Taistelukentät > Sotilasliitot

Molemmat blokit järjestäytyivät sotilasliitoiksi. Neuvostoliiton ympärille kuuluneet valtiot liitettiin Varsovan liittoon. Länsi-Euroopan puolustukseen syntyi tarvetta Neuvostoliiton käyttäytymisen johdosta. Norjalle oli esitetty samanlaisia neuvotteluja kuin Suomelle (joista syntyi YYA-sopimus). Norjalaiset laskivat toivonsa Naton perustamiseen. Norja arvioi, että ilman läntisen puolustusliiton syntymistä Norja olisi kenties joutunut taipumaan Neuvostoliiton painostuksen alla. Muutenkin Nato lisäsi Länsi-Euroopan luottamusta kykyynsä selvitä Neuvostoliiton vaikutuspiirin ulkopuolella.
Taistelukentät > Suorat ja epäsuorat sotilaalliset toimet

Kylmän sodan ilmapiiri aiheutti konflikteja, joista osa oli aseellisia. Niin sanottuja proxy-sotia käytiin muun muassa Vietnamissa, Angolassa, Koreassa ja Afganistanissa. Näissä sodissa eivät suoranaisesti olleet vastakkain suurvallat, vaan usein toisen suurvallan joukot ja toisen blokin puolella oleva valtio.
Yhdysvallat horjutti latinalaisessa Amerikassa joko salaa tai julkisesti liian vasemmistolaiseksi katsomiaan hallituksia (esimerkiksi Chile ja Allende, Guatemala ja Arbenz). Nicaraguan sandinistihallitusta vastaan käytiin eräänlaista proxy-sotaa palkkasoturien avulla. Kuuban vastaisesta suorasta sodankäynnistä luovuttiin Sikojenlahden fiaskon jälkeen. Aika ajoin Yhdysvallat miehitti myös monia pienempiä Karibian saarivaltioita.
Itä-Euroopan maat olivat puolestaan tiukan Neuvostoliiton valvontapolitiikan alla. Mahdolliset kansannousut tai poikkeamat Kremlin linjasta tukahdutettiin nopeasti. Tunnetuimmat tukahdutukset olivat Itä-Saksan kansannousun sekä Unkarin kansannousun kukistaminen ja Prahan kevään lopettanut Tšekkoslovakian miehitys.