stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gilles Deleuze

| Gilles Deleuze> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. tammikuuta 1925  17. arrondissementti 
Kuollut: 4. marraskuuta 1995 (70 vuotta)
Koulutus ja ura
Koulukunta:  Materialismi, jälkistrukturalismi, metafysiikka, Länsimainen filosofia ja Mannermainen filosofia
Opettaja:  Jean Hyppolite ja Georges Canguilhem
 Nimikirjoitus
Gilles Deleuze (18. tammikuuta 1925 Pariisi – 4. marraskuuta 1995 Pariisi) oli ranskalainen filosofi, joka tuli tunnetuksi filosofian historian reunahahmojen luovista uudelleenluennoista sekä uuden ajattelun ja käsitteiden kehittämisestä. Deleuze kirjoitti filosofian lisäksi kirjallisuudesta, maalaustaiteesta, musiikista ja sosiologiasta. Hän kehitteli olemisen yksiäänisyyden, eron ja moneuden ontologiaa sekä tapahtuman filosofiaa ja pyrki kertomansa mukaan etsimään suurta Baruch Spinozan ja Friedrich Nietzschen ajattelun ykseyttä.
Deleuze harjoitti filosofiaa yli 40 vuotta ja kirjoitti yli 20 teosta. Deleuzen keskeisiä teoksia ovat uuden Nietzsche-tulkinnan aloittanut Nietzsche ja filosofia (1962) sekä eron ja toiston filosofiaa käsitellyt Différence et répétition (1968). Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat yhdessä psykoanalyytikko Félix Guattarin kanssa julkaistut Anti-Oidipus: Kapitalismi ja skitsofrenia (1972) ja Mille plateaux (1980).
Filosofia

Deleuzen teokset jakaantuvat kahteen ryhmään: ensimmäiseen kuuluvat uuden ajan filosofeja (Spinoza, Leibniz, Hume, Kant, Nietzsche, Henri Bergson, Foucault), taiteilijoita (Francis Bacon) ja kirjailijoita (Proust, Franz Kafka) uudelleen lukevat analyysit, toiseen taas käsitteiden (esimerkiksi ero, merkitys/mieli, tapahtuma, skitsofrenia, elokuva, filosofia) ympärille sommitellut eklektis-filosofiset suurteokset, joista Kapitalismi ja skitsofrenia -sarja (1972–1980) on kirjoitettu Félix Guattarin kanssa. Tietyt teemat kuitenkin toistuvat ja muuntautuvat läpi Deleuzen tuotannon.
Filosofia > Arvot

Etiikan ja politiikan filosofiassaan Deleuze soveltaa jälleen Spinozaa, tosin hyvin nietzscheläisesti viritettynä. Klassisen liberalismin yhteiskuntamallissa moraali alkaa yksilöistä, joilla on luonnollisia oikeuksia tai itsensä tai jumalan asettamia velvollisuuksia. Deleuze hyökkää identiteetille perustuvaa ontologiaa vastaan ja arvostelee yksilön käsitettä erojen pysäyttämisestä (kuten sanan ’individual’ etymologiassa: in-dividuaali, jakamaton). Spinozan ja Nietzschen eettisen naturalismin ohjaamana Deleuze ymmärtää yksilöt ja heidän moraalinsa esiyksilöllisten halujen ja voimien järjestelmän tuotteeksi.
Kapitalismin ja skitsofrenian kahdessa osassa Deleuze ja Guattari kuvaavat historian halutuotannon (käsite, joka yhdistää freudilaiset vietit ja marxilaisen työn) hyydyttämiseksi ja alistamiseksi modernin yksilön (joka on tyypillisesti neuroottinen ja alistettu), kansallisvaltion (jatkuvan kontrollin yhteiskunnan) ja kapitalismin (infantilisoivaksi kulutukseksi kesytetyn anarkian) muotoon. Karl Marxia seuraten Deleuze (ja Guattari) pitää kapitalismin aiheuttamaa perinteisten sosiaalisten hierarkioiden tuhoa tervetulleena ja vapauttavana, mutta vastustaa kapitalistista taipumusta sitoa kaikki arvot rahan virtaan ja tasoittaa erot markkinoiden mukaan.
Deleuze väittää arvojen olevan sisäisiä eli immanentteja: hyvän elämän eläminen tarkoittaa omien kykyjensä ilmaisemista kokonaan, omien mahdollisuuksien äärirajoille menemistä. Moderni yhteiskunta latistaa eron ja vieraannuttaa ihmiset heidän kyvyistään. Myöntääksemme todellisuuden, joka on erojen ja muutosten virtaus, meidän täytyy kaataa vakiintuneet identiteetit nurin ja tulla kaikeksi siksi, miksi voimme tulla – vaikka emme voikaan etukäteen tietää, mitä se on.
Deleuzen käytännöllisen filosofian huipentuma on siten luominen. ”Tässä on ehkä sen salaisuus: tehdä olemassa olevaksi, ei tuomita. Arvostelman langettaminen on inhottavaa, mutta ei siksi, että kaikki on samanarvoista, vaan päinvastoin siksi, että kaikki, mikä pätee, pystyy kehittymään kukoistukseen ja erottautumaan joukosta pelkästään uhmaamalla tuomiota. Mikä asiantuntija-arvostelma voisi osua syntyvään taideteokseen?”
Filosofia > Tulkinnat

Deleuzen filosofeja ja taiteilijoita koskevat tutkimukset ovat tarkoituksellisen toisinajattelevia. Esimerkiksi teoksessaan Nietzsche ja filosofia Deleuze väittää Nietzschen Moraalin alkuperästä olevan järjestelmällinen vastaus Kantin Puhtaan järjen kritiikkiin. Tosiasiassa Nietzsche ei teoksessaan mainitse Kantin ensimmäistä kritiikkiä, ja Moraalin alkuperän moraaliset teemat ovat kaukana Kantin tietoteoreettisesta painotuksesta. Samoin Deleuze väittää yksiäänisyyden olevan Spinozan filosofian pääperiaate siitä huolimatta, että käsite puuttuu täysin kaikista Spinozan teoksista.
Deleuze kuvasi filosofista tulkintamenetelmäänsä termillä enculage, tarkoittaen tapaansa hiipiä jonkun kirjoittajan taakse, hedelmöittää tämä ja tuottaa jälkeläisiä, jotka ovat tunnistettavissa kirjoittajan omiksi mutta jotka ovat silti hirviömäisiä ja erilaisia.  Deleuzen filosofitulkinnat voidaan siis ymmärtää Deleuzen omien filosofisten näkemysten ilmaisuiksi ja uusien käsitteiden uuttamiseksi. Deleuzeläinen ”vatsasta puhumisen menetelmä” ei niinkään ole tarkoituksellista väärintulkintaa, vaan esimerkki luovuudesta, jota filosofian tulisi Deleuzen mukaan toteuttaa. Tätä voisi verrata maalaustaiteessa Baconin teokseen Study after Velasquez – ei ole järkeä sanoa, että Bacon ”ymmärtää Velasquezin väärin”. Deleuze saattaa käyttää myös matemaattisia tai tieteellisiä käsitteitä vastaavalla tavalla.
Teokset

Empirisme et subjectivité (1953)
Nietzsche et la philosophie (suom. Nietzsche ja filosofia, 1962)
La philosophie critique de Kant (suom. Kantin kriittinen filosofia, 1963)
Proust et les signes (1964, 2. laitos 1970)
Le Bergsonisme (1966, suom. Bergsonismi)
Présentation de Sacher-Masoch (1967)
Différence et répétition (1968)
Spinoza et le problème de l’expression (1968)
Logique du sens (1969)
Spinoza. Philosophie pratique (1970, 2. laitos 1981)
Dialogues (1977, 2. laitos 1996, Claire Parnetin kanssa)
Superpositions (1979)
Francis Bacon. Logique de la sensation (1981)
Cinéma I. L’image-mouvement (1983)
Cinéma II. L’image-temps (1985)
Foucault (1986)
Le pli. Leibniz et le baroque (1988)
Périclès et Verdi. La philosophie de Francois Châtelet (1988)
Pourparlers (1990)
Critique et clinique (1993) (suom. Kriittisiä ja kliinisiä esseitä, 2007)
Pure Immanence (2000)
L’île déserte et autres textes (2002) (engl. Desert Islands and Other Texts 1953–1974, 2003)
Deux régimes de fous et autres textes (2004)
Teokset > Yhdessä Félix Guattarin kanssa

Capitalisme et Schizophrénie 1. L’Anti-Œdipe (suom. Anti-Oidipus. Kapitalismi ja skitsofrenia, 1972)
Kafka. Pour une Littérature Mineure (1975)
Rhizome (1976)
Nomadology. The War Machine (1986)
Capitalisme et Schizophrénie 2. Mille Plateaux (1980)
Qu’est-ce que la philosophie? (1991) (suom. Mitä filosofia on?, 1993)
Teokset > Suomennetut teokset

Nietzsche ja filosofia.  ((Nietzsche et la philosophie, 1962.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen)  Helsinki:  Summa, 2005.  ISBN 952-5418-06-5
Kantin kriittinen filosofia.  ((La philosophie critique de Kant, 1963.) Suomentanut Julius Telivuo)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2010.  ISBN 978-952-5169-72-0
Bergsonismi. (Le Bergsonisme, 1966.) Suomentanut Eetu Viren. Helsinki: Tutkijaliitto, 2018. ISBN 978-952-7093-15-3.
Anti-Oidipus. Kapitalismi ja skitsofrenia.  ((Capitalisme et schizophrénie. L’anti-Œdipe, 1972.) Yhdessä Félix Guattarin kanssa. Suomentanut Tapani Kilpeläinen)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2007.  ISBN 978-952-5169-51-5
Autiomaa. Kirjoituksia vuosilta 1967–1986.  (Toimittaneet Jussi Kotkavirta, Keijo Rahkonen ja Jussi Vähämäki)  Gaudeamus, 1992.  ISBN 951-662-541-X
Haastatteluja. Gilles Deleuzen ja Félix Guattarin haastatteluja ja kirjoituksia.  (Suomennokset valikoitu alkuteoksista Pourparlers (1990) ja Dialogues (1977, toinen laitos 1996, Claire Parnet’n kanssa). Suomentaneet Anna Helle ym. Esipuhe: Jussi Vähämäki. Toimittaneet Anna Helle, Vappu Helmisaari ja Jussi Vähämäki)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2005.  ISBN 952-5169-22-7
Mitä filosofia on?  ((Qu’est-ce que la philosophie?, 1991.) Yhdessä Félix Guattarin kanssa. Suomentanut Leevi Lehto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1993.  ISBN 951-662-568-1
Kriittisiä ja kliinisiä esseitä.  ((Critique et clinique, 1993.) Suomentaneet Anna Helle, Merja Hintsa ja Pia Sivenius)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2007.  ISBN 978-952-5169-48-5
Suomennettuja esseitä internetissä:
Keskustelua Mille plateaux’sta.
Kontrolli ja muutos.
Jälkikirjoitus kontrolliyhteiskuntiin.
Esipuhe Antonio Negrin kirjaan L’anomalie sauvage.
Monet ja potentiaaliset erot.
Kirjallisuutta

Marrati, Paola: Gilles Deleuze. Cimena and Philosophy.  ((Gilles Deleuze. Cinéma et philosophie, 2003.) Translated by Alisa Hartz)  Baltimere:  The Johns Hopkins University Press, 2008.  ISBN 978-0-8018-8802-1  (englanniksi)
Sihvonen, Jukka: Aivokuvia. Elokuva, teoria, Deleuze.  Turku:  Eetos, 2013.  ISBN 978-952-67966-2-8  Teoksen verkkoversio (PDF).
Taira, Teemu & Väliaho, Pasi (toim.): Vastarintaa nykyisyydelle. Näkökulmia Gilles Deleuzen ajatteluun.  (Eetos-julkaisuja 1)  Turku:  Eetos, 2004.  ISBN 952-99461-0-4  Teoksen verkkoversio (PDF).
Desura

Desura oli suomalainen kirjankustantamo. Sen perustivat Marko Home ja Antti Eerikäinen ajatuksenaan julkaista sellaisia suosikkikirjojaan, jotka muuten olisivat saattaneet jäädä katveeseen tai kokonaan suomentamatta. Painopistealueina olivat historia, taidehistoria ja kaupunkikulttuuri. Desura julkaisi 22 teosta vuosina 1999–2005, minkä jälkeen toiminta ajettiin alas, kun kirjavarasto oli myyty loppuun.
Desuran kirjat saivat kiitosta kriitikoilta ja lukijoilta, mutta niiden myyntimäärät jäivät liian pieniksi, jotta toiminnalle olisi saatu jatkuvuutta. Kustantamon tunnetuimpia nimikkeitä olivat dvd:n sisältänyt Futuro-kirja (kolme painosta), Daniil Harmsin Ensiksikin ja toiseksi (kolme painosta) ja Malcolm X:n elämäkerta (kaksi painosta). Loppuvuodesta 2011 Näyttelykeskus WeeGee tilasi Desuralta Futuro-kirjan 4. painoksen. Jatkossa Desura julkaisee enää Futuro-kirjan mahdolliset lisäpainokset.lähde?
Julkaisut

Colin MacInnes: Alkusoittoa (Absolute Beginners, 1959), suomentanut Antti Nylén, Desura 1999. ISBN 952-5339-00-9
Gini Sikes: 8 Ball Chicks – vuosi tyttöjengien väkivaltaisessa maailmassa (8 Ball Chicks – A Year in the Violent World of Girl Gangs, 1997), suomentanut Yasir Gaily, Desura 1999. ISBN 952-5339-01-7
Edward Bellamy: Vuonna 2000 (Looking Backward 2000–1887, 1888), suomentanut Tero Valkonen, Desura 1999. ISBN 952-5339-02-5
H. G. Wells: Aikakone (The Time Machine, 1895), suomentanut Tero Valkonen, Desura 2000. ISBN 952-5339-03-3
Colin MacInnes: Patakaupunki (City of Spades, 1957), suomentanut Antti Nylén, Desura 2000. ISBN 952-5339-04-1
Rupert Thomson: Limu (Soft, 1998), suomentanut Sami Viitanen, Desura 2000. ISBN 952-5339-05-X
Kody Scott: Monster. Crips-jengiläisen muistelmat (Monster. The Autobiography of an L.A. Gang member, 1993), suomentanut Yasir Gaily, Desura 2000. ISBN 952-5339-06-8
Jason Gurney: Ristiretki Espanjassa (Crusade in Spain, 1974), suomentanut Marko Home, Desura 2000. ISBN 952-5339-07-6
Malcolm X & Alex Haley: Malcolm X (The Autobiography of Malcolm X as Told to Alex Haley, 1965), suomentanut Kimmo Heikkinen, Desura 2001. ISBN 952-5339-08-4
H. G. Wells: Kun nukkuja herää (When the Sleeper Wakes, 1899), suomentanut Tero Valkonen, Desura 2001. ISBN 952-5339-09-2
Charles Baudelaire: Modernin elämän maalari ja muita kirjoituksia, suomentanut ja selityksin varustanut Antti Nylén, Desura 2001. ISBN 952-5339-10-6
Phoebe Hoban: Basquiat (Basquiat – A Quick Killing in Art, 1998), suomentanut Paula Korhonen, Desura 2001. ISBN 952-5339-11-4
David Treuer: Hiawatha (The Hiawatha, 1999), suomentanut Juhana Rossi, Desura 2001. ISBN 952-5339-12-2
Marko Home & Mika Taanila (toim.): Futuro. Tomorrow’s House from Yesterday. Tulevaisuuden talo menneisyydestä, Desura 2002. ISBN 952-5339-13-0
Daniil Harms: Ensiksikin ja toiseksi, suomentanut Katja Losowitch, Desura 2002. ISBN 952-5339-14-9
Eric Miles Williamson: Tunkiolla (East Bay Grease, 1999), suomentanut Antti Eerikäinen, Desura 2002. ISBN 952-5339-15-7
Gustave Flaubert: Bouvard ja Pécuchet  (Bouvard et Pécuchet, 1881), suomentanut ja selityksin varustanut Antti Nylén, Desura 2003. ISBN 952-5339-16-5
John Fante: Tomu tietää (Ask the Dust, 1939), suomentanut Juhana Rossi, Desura 2003. ISBN 952-5339-17-3
Hubert Selby Jr: Odotus (Waiting Period, 2002), suomentanut Antti Eerikäinen, Desura 2003. ISBN 952-5339-18-1
Robert Stone: Epäonnen soturit (Dog Soldier, 1974), suomentanut Yasir Gaily, Desura 2004. ISBN 952-5339-21-1
Nelson Algren: Kultainen käsi (The Man with the Golden Arm, 1949), suomentanut Antti Eerikäinen, Desura 2004. ISBN 952-5339-20-3
J.–K. Huysmans: Vastahankaan (A rebours, 1884), suomentanut ja selityksin varustanut Antti Nylén, Desura 2005. ISBN 952-5339-19-X
Angelika Leikola

Angelika Leikola 2022. Kuva: Mikko Kauppinen.
Angelika Leikola (s. 1974) on suomalainen toimittaja, tiedottaja ja kirjailija. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri pääaineenaan kirjallisuus ja sivuaineenaan elokuvatutkimus.
Leikola on ollut naimisissa koomikko Ismo Leikolan kanssa. He tapasivat vuonna 2007 ja ovat tehneet yhteistyötä vuodesta 2010. Vuoden 2021 avioeron jälkeen he ovat olleet ystäviä ja työtovereita. Angelika Leikola oli pysytellyt yhteistyössä aiemmin enemmän taustalla. He ovat käsikirjoittaneet stand up -komiikkaa ja kirjoittaneet kaksi kirjaa. Teoksessa Suo, kuokka ja Hollywood (Siltala 2021) he kertovat amerikkalaisesta elämäntavasta ja tiestään hollywoodilaisiin komiikkapiireihin. Äänikirjan lukee Ismo Leikola. Maaliskuussa 2023 ilmestyneessä teoksessa Unelmaero – Elämä 2.0 (Siltala 2023) Leikolat kertovat koronavuoden ja avioeron jälkeisestä paluusta Yhdysvaltoihin ja myös avioerostaan ja sen vaikutuksesta yhteistyöhön.
Teokset

Suo, kuokka ja Hollywood. Helsinki: Siltala 2021 ISBN 978-952-234-854-8  (Englanninkielinen versio: US & Us: Surviving Hollywood with Comedy)
Unelmaero – Elämä 2.0. Helsinki: Siltala 2023 ISBN 978-952-388-156-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Angelika Leikola Wikimedia Commonsissa
Iida Kantola, Ismo ja Angelika Leikola paljastavat uutuuskirjassa avioeronsa todelliset syyt – seksin loppuminen oli viimeinen niitti Iltasanomat.fi 24.3.2023
K. V. Laurikainen

| K>  V. Laurikainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1916 Pielisjärvi
Kuollut: 13. heinäkuuta 1997 (81 vuotta) Nurmijärvi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  ydinfysiikka
Kalervo Vihtori Laurikainen (6. tammikuuta 1916 Pielisjärvi – 13. heinäkuuta 1997 Nurmijärvi) oli suomalainen luonnontieteilijä ja professori.
Ura

K. V. Laurikainen syntyi Pielisjärvellä sähköttäjä Viktor Laurikaisen ja Hilja Karhusen perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi Nurmeksen keskikoulun jatkoluokilta vuonna 1934 ja alkoi opiskella Helsingin yliopistossa; hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1940 matematiikka pääaineenaan. Vuosina 1948–1950 Laurikainen valmisteli Lundin yliopistossa  yleiseen suhteellisuusteoriaan liittyvän väitöskirjansa Über die Gravitationsenergie des Materiefreien elektromagnetisches Feldes. Laurikainen väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1950. Väitöskirjan jälkeen Laurikaisen tutkimuskohteeksi tuli deuteroni. Hänen yhdessä ruotsalaisen Lamek Hulthénin kanssa tekemissään tutkimuksissa ratkaistaan etevästi deuteronin ominaistiloja koskevia numeerisia ongelmia.
Laurikainen oli Turun teknillisen oppilaitoksen matemaattisten aineiden lehtori 1946–1956 ja Turun yliopiston fysiikan apulaisprofessori 1956–1960. Turun yliopiston teoreettisen fysiikan dosentti Laurikainen oli 1952–1956 ja 1960–1968. Vuonna 1960 Laurikainen nimitettiin kaksi vuotta aiemmin Helsingin yliopistoon perustettuun ydinfysiikan professorin virkaan. Eläkkeelle Laurikainen jäi 1979. Virkanimike oli vuonna 1978 muutettu alkeishiukkasfysiikan professoriksi. Teoreettisen fysiikan dosentti Helsingin yliopistossa Laurikainen oli 1954–1960 ja 1979–1985.
Laurikaisen aikaansaannoksia Helsingin yliopistossa oli teoreettisen fysiikan saaminen tutkintoaineeksi 1961 ja  Teoreettisen fysiikan tutkimuslaitoksen perustaminen 1964. Hänen ansiotaan oli kokeellisen hiukkasfysiikan tutkimuksen aloittaminen Suomessa CERN-yhteistyöhön tukeutuen.
Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi Laurikainen kutsuttiin vuonna 1974. Laurikainen oli Suomen fyysikkoseuran ja  Matemaattisten aineiden opettajien liiton kunniajäsen.
Tiede, filosofia ja uskonto

Laurikaisen tieteenfilosofiset pohdiskelut alkoivat varsinaisesti 1970-luvun puolivälissä. Vuonna 1976 Laurikainen vieraili CERNissä ja tutustui siellä Wolfgang Paulin jälkeen jättämiin papereihin, joiden vaikutus Laurikaisen ajatteluun oli suuri. Laurikainen kirjoitti vanhoilla päivillään toisen väitöskirjan, Science has its limits – ontological implications of quantum theory. Väitös oli tarkoitus pitää Oulun yliopistossa (Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta ei voinut ottaa väitöskirjaa käsiteltäväksi, koska Laurikainen oli jo kertaalleen tiedekunnassa tohtoriksi väitellyt) elokuussa 1997, mutta Laurikainen ehti kuolla kuukautta aikaisemmin.
Laurikainen tuli tunnetuksi myös nykyisen luonnontieteiden ja uskonnon välistä suhdetta koskevista pohdiskeluistaan, joista hän julkaisi useita kirjoja. Hänen mukaansa käsitys, että tiede ja uskonto olisivat sovittamattomassa ristiriidassa keskenään, perustui ennen kaikkea klassisen mekaniikan mukaiseen maailmankuvaan, kun sen sijaan kvanttimekaniikka ja erityisesti siihen liittyvä determinististen lakien korvautuminen tilastollisilla laeilla oli hänen mukaansa pitkälti kumonnut vastaväitteet, joita uskontoa vastaan oli tieteen näkökulmasta esitetty.
Teoksia

Modernin fysiikan alkeita.  Helsinki:  WSOY, 1968.
Nykyfysiikan ongelmia.  Helsinki:  WSOY, 1967.
Atomistiikan aatemaailma ja sen heijastumia aikamme ideologiassa.  (Universitas 13)  Helsinki:  WSOY, 1973.  ISBN 951-0-00930-X
Fysiikka ja usko.  (Taskutieto 141)  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08465-4
Todellisuus ja elämä.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09908-2
Fyysikon tie.  (MAOL ry:n julkaisusarja 5)  Helsinki:  MFKA-kustannus, 1982.
Laurikainen, K. V. & Laurikainen, Erkki & Ahokallio, Tapio (toim.): Luomisusko tänään: Kohti kehitysajatuksen ja luomisuskon synteesiä.  Helsinki:  Kirjapaja, 1982.  ISBN 951-621-343-X
Luonto puhuu Luojastaan: Uuden todellisuuskäsityksen hahmottelua.  Helsinki:  Kirjapaja, 1983.  ISBN 951-621-449-5
Atomien tuolla puolen: Wolfgang Paulin ajatuksia hengestä ja aineesta, todellisuuden luonteesta ja pahan asemasta maailmassa.  Helsinki:  Kirjapaja, 1985.  ISBN 951-621-627-7
Tieteen giljotiini.  (Visio-sarja)  Helsingissä:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09678-8
Laurikainen, K. V. & Rainio, Kullervo: Todellisuus ja kuvajainen.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16207-8
Filosofiaa fyysikon silmin: Johdatus luonnonfilosofiaan.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1991.  ISBN 951-570-090-6
Atomien viesti.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1994.  ISBN 951-570-118-X
Kantista kvanttiin: Filosofiaa fyysikon silmin.  (2. uudistettu painos (1. painos 1991 nimellä Filosofiaa fyysikon silmin))  Helsinki:  Yliopistopaino, 1994.  ISBN 951-570-208-9
Tieteellä on rajansa: Kvanttiteoria ja todellisuus.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-372-7
Kirjallisuutta

Alhonsaari, Antti ym. (toim.): Kohti uutta todellisuuskäsitystä: Juhlakirja professori K. V. Laurikaisen 75-vuotispäivänä.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1990.  ISBN 951-570-080-9
Hämäläinen, Rauno – Lahti, Pekka (toim.): Essays in honour of Kalervo Vihtori Laurikainen on the occasion of his seventieth birthday January 6, 1986.  (Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series A 6, Physica, 431)  Helsinki:  Suomalainen tiedeakatemia, 1986.  ISSN 0066-2003  ISBN 951-41-0514-1
Kajantie, Keijo: ”Laurikainen, Kalervo Vihtori (1916–1997)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 775–777.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Ketvel, Urho ym. (toim.): Vastakohtien todellisuus: Juhlakirja professori K. V. Laurikaisen 80-vuotispäivänä.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1996.  ISBN 951-570-279-8
Samela, Juha – Styrman, Avril (toim.): K. V. Laurikainen: The Finnish Society for Natural Philosophy 25 Years.  Helsinki:  Luonnonfilosofian seura, 2015.  ISBN 978-951-98191-5-0  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Laurikainen, Kalervo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  zbMATH 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
K. V. Laurikainen Turun lasku­keskuksessa Wegematic 1000 -tieto­koneen äärellä vuonna 1961.
Lauri Leikkonen

Lauri Olavi Leikkonen (18. marraskuuta 1908 Sippola – 5. joulukuuta 2001 Virolahti) oli suomalainen kirkkoherra ja kirjailija.
Leikkonen pääsi ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta 1927 ja suoritti teologisen erotutkinnon 1931. Hänet vihittiin papiksi Viipurissa ja hän suoritti pastoraalitutkinnon 1941.
Leikkonen oli ylimääräisenä pappina Rantasalmella 1931–1933 ja Suistamolla 1933–1939 sekä 1943–1944. Hän toimi sitten Virolahdella kappalaisena 1944–1951 ja kirkkoherrana 1951–1971. Hän oli myös Haminan rovastikunnan lääninrovastina 1967–1971. Leikkonen toimi Soanlahden ja Suistamon Seurakuntaviestin päätoimittajana vuosina 1937–1939 ja 1943–1944. Hän oli aktiivinen lintuharrastaja ja hän oli Helsingin yliopiston virallisena lintujenrengastajana vuodesta 1933 alkaen.
Teoksia

Tolvajärveltä Kollaanjoelle, WSOY 1942, näköispainos Suistamon perinneseura, Järvenpää 1989, 2. painos 1990
Virolahden sanakarivainajat. Virolahden kunta, Helsinki 1947, näköispainos Virolahden kunta, Virolahti 2003
Kenen seuraan Jeesus liittyy? : aikuisille Suomen kinkereillä. Agricola-seuran kinkeritraktaattisarja 9. Helsinki 1954
Suistamon sankarivainajat. Suistamon pitäjäseura, Suistamo 1956
Se on suuremmassa kädessä teoksessa Sotapapit kovan ajan koulussa. 1976
Terveisiä kirkosta. Kirjaneliö, Helsinki 1992
Rajalla. Kaakonkulma, Virolahti 2008
Kirjallisuutta

Timo Yrjölä: Sirpaleita sodasta : Virolahti ja virolahtelaisia 1939-1945. Neirol-kustannus, Helsinki 2010, 2. täyd. painos 2012 ISBN 978-952-5688-61-0
Timothy Leary

| Timothy Leary |
| --- | --- |
 Leary Los Angelesissa vuonna 1989
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. lokakuuta 1920 Springfield, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 31. toukokuuta 1996 (75 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  psykologi, kirjailija
Timothy Francis Leary (22. lokakuuta 1920 Springfield, Massachusetts – 31. toukokuuta 1996 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen kirjailija, psykologi ja tietokoneohjelmistosuunnittelija. Hän oli tunnetuimpia LSD:n terapeuttisten ja henkisten hyötyjen puolestapuhuja ja näkyvä osa 1960-luvun yhdysvaltalaista vastakulttuuria.
Elämä > Varhainen elämä

Timothy Leary syntyi 22. lokakuuta vuonna 1920. Hänen isänsä oli hammaslääkäri ja alkoholisti, joka hylkäsi perheen Timothyn ollessa 13-vuotias. Timothy oli lukiossaan kouluneuvoston puheenjohtaja ja lukion lehden päätoimittaja.
Leary kävi West Pointin sotilasakatemiaa vuosina 1940–41, mutta joutui siellä epäsuosioon ja lähti pois painostuksen seurauksena.
Leary meni opiskelemaan Alabaman yliopistoon, mutta hänet erotettiin vuonna 1942 hänen vietettyään yön tyttöjen asuntolassa. Hän täydensi opintojaan 9-kuukautisella psykologian kurssilla Georgetownin yliopistossa ja Ohio State Universityssa. Hän menetti sotilaskoulutuksessa kuulon toisesta korvastaan ja sai työpaikan kuurojen potilaiden psykometrikkona Butlerissa, Pennsylvaniassa.
Leary suoritti psykologian maisterin tutkinnon Alabaman yliopistosta lopulta kirjekurssilla vuonna 1945. Tohtoriksi hän kouluttautui Kalifornian yliopistossa 1950, minkä jälkeen hän aloitti työt sairaalassa. Hän avasi myös oman psykologisen konsulttipalvelun ja oli aktiivinen psykologien järjestötoiminnassa.