stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Magmakivi
Luokittelu > Mineraaliperustainen luokittelu

Magmakiviä voidaan luokitella sen perusteella, mikä on kiven moodi eli mineraalikoostumus. Syväkivet ovat yleensä faneriittisia eli niiden rakeet ovat silmämääräisesti havaittavissa (yli 2 mm), joten mineraaleihin perustuva luokittelu on käytännöllinen. Pintakivissä mineraalikoostumusta voi olla vaikea havaita pienen raekoon takia (alle 0,2 mm), jolloin kemiallinen luokittelu voi olla sopivampi.
Luokittelussa tarkastellaan esimerkiksi, sisältääkö kivi pääasiassa vaaleita eli felsisiä mineraaleja (kvartsi, maasälvät, muskoviitti ja foidit) vai tummia eli mafisia mineraaleja (biotiitti, sarvivälke, pyrokseeni ja oliviini). Felsisiä kiviä ovat esimerkiksi graniitti ja dioriitti, mafisia gabro ja basaltti, ultramafisia (mafisten mineraalien osuus yli 90 prosenttia) peridotiitti ja pyrokseniitti.
Yhdistämällä kemiallinen ja mineraaliperustainen luokittelu saadaan seuraava karkea jaottelu:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
: Koostumus
| Esiintyminen | Felsinen | Intermediäärinen | Mafinen | Ultramafinen |
| Syväkivi | Graniitti | Dioriitti | Gabro | Peridotiitti |
| Pintakivi | Ryoliitti | Andesiitti | Basaltti | Komatiitti |
IUGS (International Union of Geological Sciences) ylläpitää tarkempia syväkivien luokittelukolmioita eli Streckeisenin kolmioita. Näitä ovat esimerkiksi QAPF-kolmio, gabroluokan kolmio ja ultramafinen kolmio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Magmakivi Wikimedia Commonsissa
Magmakivien yksinkertaistettu luokittelu Bowenin reaktiosarjan perusteella. Jos kiven mineraalikoostumus tunnetaan, kiven nimi ja piidioksidipitoisuus voidaan lukea kuvaajan vaaka-akselilta. Menetelmä antaa hyvän ensimmäisen arvion kivilajiksi, mutta ei ole täysin tarkka.
Piinitridi

| Piinitridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12033-89-5
PubChem CID:  3084099
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Si3N4
Moolimassa:  140,31
Ulkomuoto:  Harmahtavanvalkoinen kiinteä aine
Sulamispiste:  1 900 °C
Tiheys:  3,17 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Piinitridi (Si3N4) on piin ja typen muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään kovuutensa ja lämpötilankestonsa vuoksi muun muassa moottoreissa, leikkaavissa työvälineissä ja laakereissa. Lisäksi sitä käytetään elektroniikassa mikropiirien valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa piinitridi on harmahtavanvalkoista kiinteää ainetta. Yhdiste on polymorfista eli sillä on useita kidemuotoja. Tavanomaisimmat ovat α- ja β-muodot, joiden alkeiskoppi on heksagonaalinen. Molemmat näistä ovat stabiileja huoneenlämpötilassa, mutta α-muoto muuntuu β-muodoksi yli 1 650 °C:n lämpötilassa. Näiden kidemuotojen lisäksi piinitridistä tunnetaan kaksi korkean paineen kidemuotoa, jotka ovat kuutiollinen γ-muoto (tai c-muoto) ja mahdollisesti ortorombinen δ-muoto. Piinitridi on kovaa (kovuus Mohsin asteikolla 9) ja kestää korkeita lämpötiloja ja on inertti. Se ei liukene veteen, mutta liukenee vetyfluoridiin ja kuumiin väkeviin emäsliuoksiin. Kuumennettaessa yli 1 900 °C:n lämpötilaan se hajoaa piiksi ja typeksi.
Valmistus ja käyttö

Piinitridin valmistusmenetelmä riippuu pitkälti käyttökohteesta. Leikkuuteriin, laakereihin ja moottorien osiin piinitridiä valmistetaan kuumentamalla piitä ja typpeä noin 1 100–1 400 °C:n lämpötilaan. Toinen menetelmä on kuumentaa piidioksidia ja typpeä hiilen läsnä ollessa. Hiili toimii tässä reaktiossa pelkistimenä ja pelkistää piidioksidin piiksi. Näin saatu tuote on jauhemaista, ja se sintrataan halutuiksi kappaleiksi. Elektroniikkateollisuuden käyttöä varten piinitridiä valmistetaan kemiallisella kaasufaasipinnoituksella. Lähtöaineena ovat tetrakloorisilaani, tai jokin muu kloorisilaani, ja ammoniakki.
Piinitridiä käytetään kovuutensa ja kuumuudenkestävyytensä vuoksi monissa mekaanisesti vaativissa sovelluksissa. Tällaisia ovat esimerkiksi leikkaavat työstökoneiden terät sekä moottorien osat kuten dieselmoottorien hehkutulpat ja kaasuturbiinien osat. Piinitridistä valmistetaan myös kuulalaakereita. Elektroniikkateollisuudessa piinitridiohutkalvoja käytetään etsaukselta passivoivana päällysteenä ja estämään kosteuden tai natriumionien pääsyn mikropiirin pinnalle aiheuttamaan korroosiota.
Magnetroni

Mikroaaltouunin magnetroni yksi sivu ja magneetti irrotettuna
Magnetroni on ristikenttäputkiin kuuluva elektroniputki, jota käytetään oskillaattorina suuritaajuisten radioaaltojen, yleensä mikroaaltojen tuottamiseen. Nimensä se saa siitä, että se hyödyntää voimakasta magneettia, joko kestomagneettia tai sähkömagneettia. Tehokkaana mikroaaltojen lähteenä sitä käytetään monenlaisissa mikroaaltosovelluksissa, tunnetuimpina tutkat ja mikroaaltouunit. Käytössä on jatkuvatoimisia ja pulssitoimisia magnetroneja. Tyypillinen rakenne on ontelomagnetroni, joka on säädetty rakenteellisesti tuottamaan tietyn taajuista mikroaaltoenergiaa. Tuotettu taajuus voi vaihdella muutamasta sadasta megahertsistä muutamaan kymmeneen gigahertsiin.
Toiminta

Magnetroni on tyypillisesti poikkileikkaukseltaan lieriönmuotoinen tyhjiöputki. Sen ulkokuori on anodi ja keskellä on katodi. Nämä ovat tavallisesti kuparisia. Hehkutettu katodi on sähkövaraukseltaan negatiivinen anodiin nähden, mistä huolehtii korkeajännitelähde. Katodilta hehkutuksen ansiosta irronneet elektronit kulkevat sähkökentän vaikutuksesta anodille. Ne menisivät suorinta reittiä, mutta magnetronissa on myös magneetti, joka luo siihen akselin suuntaisen, ja siis sähkökenttään nähden kohtisuoran, ristikkäisen magneettikentän. Siitä tulee nimi ristikenttäputki. Muita ristikenttäputkia ovat mm. amplitron (vahvistin), platinotron (amplitronin toinen nimi) ja stabilitron (amplitron oskillaattorina). Kohtisuoraan sähkövirran suuntaan vaikuttava magneettivuo muuttaa elektronien radat kaartuviksi sähkömagnetismin lakien mukaisesti, ja ne alkavat kiertää katodia spiraalimaisesti. Elektronien rata riippuu magneettikentän ja sähkökentän voimakkuuksista. Sopivalla yhdistelmällä elektronit kiertävät useita kierroksia.
Tällä tavoin spiraalimaiseen kiertoon saadut elektronit voidaan saada luovuttamaan energiaa erilaisin menetelmin. Alkuaikojen magnetroneissa oli esimerkiksi anodin ja katodin väliin kytketty värähtelypiiri, johon osuvat elektronit synnyttivät suuritaajuisen värähtelyn, ja muitakin ratkaisuja kokeiltiin. Näiden tilalle tuli myös nykyään käytettävä onteloresonaattorimagnetroni eli ontelomagnetroni (engl. cavity magnetron), jossa anodin kupariin on tehty tasaisin välein onteloita, joissa jokaisessa on kapea rako tyhjiötilaan. Elektronin ohittaessa ontelon raon, ohitus saa ontelon ja sen raon muodostaman resonanssipiirin värähtelemään niiden mittojen määräämällä taajuudella. Resonanssi muistuttaa rinnankytketyn resonanssipiirin sähköistä toimintaa. Magnetronin tuottama energia kerätään ontelosta koaksiaalikaapeliin induktiivisen johdinsilmukan avulla tai aaltoputkeen kapasitiivisen ikkunan avulla. Siirtojohto vie tämän radiotaajuisen energian kohteeseensa.
Historia

Ensimmäisen magnetronin kehitti Albert Hull 1921. Hänen laitteensa olivat yksinkertaisia kaksinapaisia magnetroneja, ja myöhemmin kehitetty onteloresonaattorimagnetroni osoittautui paljon hyödyllisemmäksi. Samana vuonna myös Erich Habann kehitti Jenassa oman magnetroninsa, joka hyödynsi pysyvänsuuruista magneettikenttää. Toisen maailmansodan alettua ja tutkan tultua tärkeäksi oli suurvaltojen armeijoilla valtava tarve suuritehoiselle mikroaaltokehittimelle, joka toimisi lyhyemmillä aallonpituuksilla, eli siis korkeammilla taajuuksilla, kuin silloiset putkikehittimet. Saksassa Hans Hollmann oli kehittänyt onteloresonaattorimagnetronin jo 1935 ja saanut sille patentin, mutta armeija ei ollut siihen tyytyväinen. Saksalaisilla olikin toisen maailmansodan tutkissaan käytössä klystroni, joka oli tehottomampi.
Liittoutuneet voittivat tutkakilvan, sillä 1940 Birminghamin yliopistossa Englannissa tekivät John Randall ja Harry Boot oman parannellun versionsa Hollmannin ontelomagnetronista. Pian he saivat kasvatettua sen antotehon satakertaiseksi. Britit jakoivat magnetroniosaamisensa amerikkalaisten kanssa, ja keksintö hyödytti liittoutuneita suuresti sodassa Saksaa ja Japania vastaan.
Koska tutkan tarkkuus riippuu toisaalta antennin koosta ja toisaalta taajuuden suuruudesta, joutuivat magnetronittomat tutkankäyttäjät, joiden tutkien aallonpituus oli luokkaa 1,5 m (taajuus 200 MHz), turvautumaan suuriin antenneihin ja silti kärsimään epätarkkuuksista. Magnetronilla kyettiin laskemaan aallonpituus tasolle 10 cm (3000 MHz eli 3 GHz) mikä mahdollisti senttimetriluokan tutkan ja suuren tarkkuuden pienelläkin antennilla. Tällaisia tutkia voitiin nyt asentaa vaikkapa lentokoneisiin. Usein mainitaan nimenomaan tämä kehittyneempi tutkateknologia yhdeksi avaintekijäksi liittoutuneiden voittoon sodassa.
Toisen maailmansodan päätyttyä nykyaikainen ontelomagnetroni oli yleisessä käytössä tutkatekniikassa, ja sille löytyi myös muita käyttökohteita. Magnetronin yhtenä etuna on sen korkea hyötysuhde, yleensä noin 70 % ja joskus niinkin suuri kuin 80 %. Kun magnetronin käyttöä tutkissa kehitettiin edelleen, keksittiin puolivahingossa sen hyödyntäminen ruoka-aineiden lämmitykseen pian sodan jälkeen. Ensimmäiset kuluttajille tarkoitetut kalliit ja kömpelöt mikroaaltouunit tulivat myyntiin Yhdysvalloissa 1954, mutta yleiseen käyttöön ne tulivat vasta 1970- ja 1980-luvulla. Magnetronin käyttö erityisesti mikroaaltouuneissa ja tutkissa on yleistä, mutta tutkissa myös klystronia ja kulkuaaltoputkea (TWT) on käytetty varsinkin sotilaslaitteissa.
Käyttökohteita > Tutka

Tutkassa magnetronista lähtevä aaltoputki on yhteydessä antenniin. Magnetroni antaa lyhyissä pulsseissa hyvin voimakkaita pulssitehoja, tavallisesti 3–300 kW, mutta jopa 5 MW on hyvin mahdollinen, ja lähettää ne suunta-antennin avulla ympäristöön. Osa tästä energiasta osuu ympäristön esineisiin ja heijastuu takaisin. Tämä kaiku ohjataan vastaanottimeen. Signaalinkäsittelyn jälkeen vastaanotettu signaali esitetään tutkakuvana.
Käyttökohteita > Kuumennus

Mikroaaltouuneissa mikroaallot johdetaan tyhjiön ja kuumuuden kestävän ikkunan uunin kammioon, jonne syntyy ulkopuolelta metallikuorella eristetty voimakas mikroaaltokenttä. Normaalisti mikrojen magnetronit synnyttävät 2 450 MHz eli 2,45 GHz taajuisia mikroaaltoja, jotka saavat erityisesti vesimolekyylit värähtelemään voimakkaasti. Näin syntyvä lämpöliike kuumentaa uunissa olevan vettä sisältävän aineen nopeasti. Mikroaaltouunit ovatkin nopein keino ruoan kuumennukseen. Koska 2,45 GHz taajuisen mikroaaltosäteilyn aallonpituus on noin 12,2 cm, tulee uunin ovessa yleensä olevassa lasi-ikkunassa olla tarpeeksi tiheä metalliverkko estämässä säteilyn vuotamisen ulos. Mikäli mikroaaltouunissa ei ole ruokaa tai vettä sitä käytettäessä, vaan se käy tyhjänä, eivät mikroaallot pääse imeytymään mihinkään ja syntyy ylikuormitustilanne. Tämä saattaa aiheuttaa magnetronissa kipinöintiä ja voi jopa rikkoa sen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paljon erilaisia magnetroneja (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tyypillinen magnetronin kytkentäkaavio mikroaaltouunissa: 1: syöttöjännite sisään, 2: katodin hehkulanka, 3: hehkutettu katodi magnetronin sisällä, Tr: tehonsyöttömuuntaja, C-D1-D2: katodin syöttöjännitteen muodostuspiiri (kaskadi), (anodi puuttuu kuvasta)
Vasemman käden sääntö kuvaa sähkömagnetismin voimavaikutusta. N-S Magneettikentän suunta, I (sormet) Virran (elektronin) kulkusuunta, Peukalon puolelle syntyy voimavaikutus. Kaikki ovat kohtisuorassa toisiinsa.
Magnetronin onteloitu anodi poikkileikkauksena. Keskellä katodi. Elektronin rata ilman magneettia sinisellä ja magneetin kaareuttamana punaisella. Ontelon mitat, vihreä, määräävät resonanssitaajuuden. Koukkumainen sondi on induktiivinen ulosottokytkentä.
Tyypillinen mikroaaltouunin magnetroni, jonka sisällä oleva musta lieriö on kestomagneetti. Poikittain olevat metallilevyt ovat jäähdytysripoja, joita jäähdytetään erillisellä tuulettimella.
Piimä

Piimää lasissa.
Piimä on maidosta hapattamalla taikka suomalais- ja eurooppalaistyyppisen ns. hapatetun voin valmistuksen yhteydessä syntyvä hapanmaitojuoma. Piimä on maultaan hapanta ja rakenteeltaan maitoa sakeampaa.
Valmistus

Aluksi maidon rasvapitoisuus vakioidaan. Maito esilämmitetään, homogenoidaan, korkeapastöroidaan 90–95 asteessa 2–5 minuutin ajan ja jäähdytetään. Sen jälkeen maito hapatetaan tankissa noin 18–24 asteessa 15–24 tunnin ajan. Hapatteet vaikuttavat piimässä muun muassa hapokkuuteen ja makuun, sekä pilkkovat rasvaa, proteiineja ja laktoosia.
Piimä sekoitetaan ja jäähdytetään levylämmönvaihtimella alle 8 asteeseen. Lopuksi tuote pakataan. Piimä säilyy noin kahden viikon ajan.
Maidon hapattaminen piimäksi lisää 54 prosentilla sen A-vitamiinipitoisuutta, 36 prosentilla sen K-vitamiinipitoisuuta, 33 prosentilla sen B1-vitamiiniipitoisuutta, 25 prosentilla sen jodipitoisuutta ja 12 prosentilla sen folaattipitoisuutta.
Erilaisia piimiä

Erilaisia piimiä ovat esimerkiksi rasvaton piimä, kirnupiimä, asidofiluspiimä ja kefiiri.
Kirnupiimä on voin valmistuksen sivutuote, sillä voi valmistetaan suomessa kirnuamalla hapatettua kermaa, jolloin syntyy voita ja kirnupiimää. Meijerit alentavat nykyisin kirnupiimän rasvaprosenttia lisäämällä siihen rasvatonta piimää.
Kefiirissä käytettyjen hapatteiden hiivat antavat tuotteelle kirpeän ja käyneen maun ja lisäävät tuotteeseen hiukan alkoholia.
Tavallisen piimän laktoosipitoisuus on noin 3,6 prosenttia. Vähälaktoosinen piimä sisältää glukoosia ja galaktoosia laktoosin sijaan.
Suomi jakautuu kahtia läntisen pitkän piimän ja itäisen kokkelipiimän kulttuureihin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piimien ravintoarvoja (Arkistoitu – Internet Archive) fineli.fi
Pikkumalluainen

| Pikkumalluainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Luteet Heteroptera
Heimo::  Pikkumalluaiset Corixidae
Suku::  Corixa
Laji::  hieroglyphica
Kaksiosainen nimi
 Corixa hieroglyphica  Dufour, 1833 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkumalluainen (Corixa hieroglyphica) on luteisiin kuuluva vedessä elävä hyönteislaji. Pikkumalluaisten ravintoa ovat toukat ja kuolleet eliöt, joita ne kaivavat esiin järven pohjalietteestä. Pikkumalluaiset ääntelevät veden alla sukeltaessaan. Ääni syntyy siten, että pikkumalluaiset hankaavat etujalkojen reisin sisäpinnan nystermiä pään kovaa ja terävää reunaa vasten. Pikkumalluaisten pitää aika ajoin käydä täyttämässä veden pinnassa takaruumiin ympärillä oleva ilmakupla, josta ne saavat happea.
Pikashakki

Pikashakki on shakkipeli, jossa pelaajan on tehtävä kaikki siirtonsa ajassa, joka on enintään 10 minuuttia. Suomessa pelimuodosta käytetään puhekielessä usein ruotsinkielistä nimeä blixt (’salama’).
Eri pituisilla pikashakeille käytetään myös yleisesti englanninkielisiä nimiä:
Bullet: Korkeintaan minuutti tai kaksi per pelaaja ja ehkä sekunnin inkrementillä
Fastblitz: Korkeintaan 3 minuuttia
Blitz: 5–10 minuuttia, usein pienellä siirtobonuksella
Rapid (nopea shakki): 10–60 minuuttia, usein siirtobonuksella
Armageddon: Valkealla on hieman enemmän aikaa kuin mustalla, mutta korvauksena tasapelin sattuessa peli katsotaan mustan voitoksi. Käytetään usein tasatilanteen selvittämiseen (tie-break), sillä säännöt takaavat ratkaisevan lopputuloksen.
Pikashakissa pätevät pieniä poikkeuksia lukuun ottamatta samat säännöt kuin normaalissakin ja se on yleistä internetissä pelattavassa shakissa. Turnauksessa voidaan myös käyttää nopeaa ja pikashakkia ratkaisemaan samalle pistemäärälle päätyneiden pelaajien sijoitukset.
Pikashakin maailmanmestarit

|  #  | Pelaaja | Vuosi | Maa |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Robert Fischer | 1970 |  Yhdysvallat |
| 2 | Mihail Tal | 1988 |  Venäjä |
| 3 | Aleksandr Grištšuk | 2006  |  Venäjä |
| 4 | Vasyl Ivantšuk | 2007  |  Ukraina |
| 5 | Leinier Domínguez | 2008  |  Kuuba |
| 6 | Magnus Carlsen | 2009   |  Norja |
| 7 | Levon Aronian | 2010   |  Armenia |
| 8 | Aleksandr Grištšuk | 2012  |  Venäjä |
| 9 | Le Quang Liem | 2013   |  Vietnam |
| 10 | Magnus Carlsen | 2014   |  Norja |
| 11 | Aleksandr Grištšuk | 2015 |  Venäjä |
| 12 | Sergei Karjakin | 2016 |  Venäjä |
| 13 | Magnus Carlsen | 2017 |  Norja |
| 14 | Magnus Carlsen | 2018 |  Norja |
| 15 | Magnus Carlsen | 2019 |  Norja |
| 16 | Maxime Vachier-Lagrave | 2021 |  Ranska |
Pikku Närhi

| Pikku Närhi |
| --- | --- |

Kirjailija:  Lauri Ahonen ja Jaakko Ahonen
Kieli:  suomi
Genre:  sarjakuvaromaani
Kustantaja:  Egmont Kustannus
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  978-952-233-597-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pikku Närhi on Lauri Ahosen ja Jaakko Ahosen vuonna 2012 ilmestynyt sarjakuvaromaani. Sen päähenkilönä on nuori närhi, joka elää äitinsä kanssa isossa talossa. Pikku Närhi ei ole koskaan käynyt ulkona. Yhdysvalloissa sarjakuva on julkaistu nimellä Jaybird.
Sarjakuvaromaani palkittiin Luccan kansainvälisillä sarjakuvafestivaaleilla 2014.
Aiheesta muualla

Laine, Jukka: Pikku Närhi asuu suuressa talossa äitinsä kanssa. Kvaak.fi.  27.9.2012. Arkistoitu 1.7.2013.
Jari Tamminen: Pelkoa lintukodossa (Arkistoitu – Internet Archive). Voima 10/2012.
Toni Jerrman: Pikku Närhi. Tähtivaeltaja 4/2012.
Maahanlaskujoukot

Laskuvarjojoukkojen maahanlasku.
Maahanlaskujoukot on aselajihaara, jonka muodostavat yleensä kevyttä jalkaväkeä olevat sotilasyksiköt, jotka siirretään kohteeseensa lentokoneilla ja ”pudotetaan” taisteluun. Täten ne voidaan sijoittaa vihollisen selustaan tai lähes kaikkialle antamatta viholliselle pitkää varoitusaikaa. Käytettävien yksiköiden kokoa rajoittaa vain käytettävissä oleva ilmakuljetuskapasiteetti, joten riittävällä kuljetuskapasiteetilla suuriakin yksiköitä voidaan siirtää nopeasti taisteluun.
Toisaalta laskuvarjojoukoilla on yleensä vähän varusteita ja huoltotarvikkeita, joten ne eivät pysty käymään pitkiä taisteluja ja joukkoja onkin syytä käyttää etujoukkoina. Edelleen laskuvarjo-operaatiot ovat erittäin riippuvaisia sääoloista. Kehitys helikopteriteknologiassa toisen maailmansodan jälkeen on lisännyt maahanlaskuoperaatioiden mahdollisuuksia ja helikopterit ovat laajalti korvanneet suuren mittakaavan laskuvarjo-operaatiot. Laskuvarjosotilaita on kuitenkin edelleen useiden maiden armeijoissa.
Yleistä

Maahanlaskujoukot voidaan jakaa kolmeen eri luokkaan:
laskuvarjojoukot — hyppäävät laskuvarjoilla lentokoneesta tai helikopterista,
maahanlaskettavat joukot — laskeutuvat lentokoneella (yleensä liitokone),
ilmakuljetteiset joukot tai ilmarynnäkköjoukot — kuljetetaan paikalle helikoptereilla tai lentokoneilla.
Perusedellytys maahanlaskujoukoille on niiden saapuminen kohteeseensa niin nopeasti, ettei niitä vastaan pystytä järjestämään yhtenäistä puolustusta vähään aikaan. Oletetaan myös ettei tällaista taktista etua pystytä pitämään kovin kauan, joten hyödylliset maahanlaskuoperaatiot vaativat tukevien joukkojen nopeaa etenemistä.
Aselajin alkuajat

Ajatus ”taivassotilaista” ei ole mikään viimeaikainen keksintö, sillä jo Benjamin Franklin ennusti aikaa, jolloin sotilaita kuljetettaisiin ilmateitse jonkinlaisilla laskuvarjoilla. Ensimmäinen nykyaikainen ajatus laskuvarjojoukoista on vuodelta 1918. Ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheissa prikaatikenraali Billy Mitchell ehdotti, että Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioonan osia olisi pudotettu saksalaisten linjojen taakse lähellä Metzia. Sota loppui ennen kuin tällaista hyökkäystä ehdittiin vakavasti suunnitella. On epäselvää, miten operaatio olisi voitu toteuttaa senaikaisilla laskuvarjoilla ja lentokoneilla.
Ensimmäinen oikea laskuvarjoilla tehty joukkojen pudotus tapahtui Italiassa marraskuussa 1927. Muutaman vuoden kuluessa perustettiin useita pataljoonia ja ne ryhmitettiin eliittidivisiooniin Folgore ja Nembo. Kuitenkin vaikka nämä osastot taistelivat toisessa maailmansodan, niin niitä ei koskaan käytetty laskuvarjopudotuksiin.
Suunnilleen samoihin aikoihin Neuvostoliitossa tehtiin myös kokeiluja, suunnitelmissa oli jo pudottaa kokonaisia yksiköita ajoneuvoineen. Venäjän maahanlaskujoukkojen katsotaan saaneen alkunsa 2. elokuuta 1930, kun Moskovan sotilaspiirissä ilmavoimien harjoituksessa laskettiin maahan laskuvarjoilla 12 sotilasta. Ensimmäinen yksikkö, joukkueen vahvuisena osastona muodostettiin 1931. Operaatio Barbarossaan mennessä Neuvostoliitolla oli noin 10 000 sotilaan vahvuiset maahanlaskujoukot.
Neuvostoliitossa ensimmäiset suuret laskuvarjoharjoitukset pidettiin 1932, josta saksalaiset saivat vaikutteita.
Kouluttaakseen tarpeeksi kokeneita hyppääjiä ympäri Neuvostoliittoa perustettiin laskuvarjokerhoja, joista sitten tarvittaessa voitiin siirtää osaavat jäsenet armeijaan. Suunnitelma edistyi niin, että jo vuonna 1936 suuria pudotuksia esiteltiin ulkomaisille tarkkailijoille.
Yksi tarkkailijoista, Saksa, oli erityisen kiinnostunut. Vuonna 1936 majuri Immans määrättiin perustamaan laskuvarjokoulu, jonka käyttöön annettiin useita Junkers Ju 52 -lentokoneita. Asevoimat olivat jo hankkineet suuria määriä Junkers Ju 52 -lentokoneita, joihin tehtiin nyt pieniä muutoksia laskuvarjosotilaiden kuljettamista varten.
Myös muut valtiot, kuten Japani, muodostivat maahanlaskujoukkoja samaan aikaan.
Toinen maailmansota > Saksalaisten operaatiot

Saksan asevoimissa yritettiin aluksi muodostaa useissa eri paikoissa omia laskuvarjoyksiköitä, mikä aiheutti sekaannusta. Tähän tuli muutos, kun Luftwaffen kenraali Kurt Student määrättiin komentamaan joukkojen muodostamista ja voimat saatiin keskitettyä Fallschirmjäger-joukkojen luomiseen. Nämä joukot suorittivat useita operaatioita sodan aikana.
Toinen maailmansota > Saksalaisten operaatiot > Operaatio Weserübung

Norjan ja Tanskan valtauksessa, operaatio Weserübungissä, Luftwaffe pudotti laskuvarjosotilaita useisiin kohteisiin. Tanskassa pieni osasto pudotettiin pienelle Masnedøn saarelle Masnedøfortiin valtaamaan Storstrømin silta, joka yhdistää Falsteria ja Själlantiia. Laskuvarjo-osasto pudotettiin myös Aalborgin lentotukikohtaan, mikä oli ratkaisevaa Luftwaffen operoinnille Norjassa. Komppania laskuvarjosotilaita pudotettiin Oslon lentokentälle, jossa ei ollut puolustusta. Saksalaiset lennättivät vahvistuksia paikalle ja 9. huhtikuuta 1940 iltapäivän alkupuolella oli paikalle kuljetettu tarpeeksi joukkoja pääkaupungin valtaukseen, jolloin Norjan hallitus oli jo jättänyt kaupungin.
Toinen maailmansota > Saksalaisten operaatiot > Fall Gelb

Operaatio Fall Gelbissä, hyökkäyksessä Alankomaihin, Belgiaan, Luxemburgiin ja Ranskaan, Brandenburg-rykmentin sotilaita laskettiin kevyillä Fieseler Storch -tiedustelukoneilla ottamaan haltuun siltoja, jotka olivat 10. panssaridivisioonan marssireitillä läpi eteläisten Ardennien. Belgiassa pieni joukko saksalaisia maahanlaskusotilaita laskeutui liitokoneilla suoraan Eben-Emaelin linnoituksen päälle 10. toukokuuta 1940 ja valtasi sen nopeasti. Tämä avasi Belgian puolustuksen Saksan armeijaryhmä B:n hyökkäykselle. Alankomaihin tehtiin kaksi yhtäaikaista maahanlaskuoperaatiota. Saksalaiset laskuvarjosotilaat laskeutuivat lentokentälle lähellä Haagia toivoen saavansa vangiksi Alankomaiden hallituksen. Hyökkääjät kuitenkin ajettiin pois kentältä ennen kuin vahvistusjoukot tuotiin paikalla Ju-52 -kuljetuskoneilla. Tämä oli yksi harvoja tapauksia, jossa maahanlaskujoukkojen valtaama lentokenttä on vallattu takaisin. Samaan aikaan saksalaiset laskuvarjo-osastot hyökkäsivät Leydenin ja Rotterdamin välisille silloille, joiden kautta 9. panssaridivisioona pääsisi hyökkäämään keskelle maata. Alankomaalaisten tilanne oli jo päivän kuluttua toivoton. Kenraali Student, 7. ilmadivisioonan komentaja, haavoittui vakavasti operaatiossa.
Toinen maailmansota > Saksalaisten operaatiot > Kreikka

Saksalaiset hyökkäsivät huhtikuussa 1941 Kreikkaan, jonka valtauksen aikana 2. jääkärirykmentti valtasi Korintin kanavan ylittävän sillan laskuvarjo-operaatiolla.