stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Albertina (Wien)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Albertinan viralliset internetsivut (saksaksi, englanniksi)
Museosali Albertinassa.
Anitta Ranta

Anitta Leila Anneli Ranta (s. 9. helmikuuta 1957) on suomalainen sopraano.
Anitta Ranta opiskeli laulua Vantaan Musiikkiopistossa Salme Kotkasen ja Sibelius-Akatemiassa Matti Lehtisen johdolla. Hän jatkoi opintojaan Länsi-Berliinissä (Hochschule der Künste Berlin) mm. Dietrich Fischer-Dieskaun ja Donald Groben johdolla. Hän voitti 1978 Timo Mustakallio -laulukilpailun ja sai erikoispalkinnon Münchenin kansainvälisessä laulukilpailussa 1980. Vuosina 1984-87 Ranta oli kiinnitettynä Aachenin oopperaan. Suomen kansallisoopperassa hän on vieraillut mm. Wolfgang Amadeus Mozartin Don Giovannin Donna Elvirana ja Carl Orffin Carmina Buranan sopraanosolistina sekä Cornel Trăilescun Saapasjalkakissan nimiroolissa. Espoon oopperassa hän on laulanut Mozartin Tituksen (La clemenza di Tito) Vitelliana.
Ranta on kuulunut usean vuoden ajan Suomen Oopperaliiton solistipankkiin. Hän on vieraillut mm. Porin, Vaasan ja Tampereen oopperoissa sekä Estonia-teatterin produktioissa ja Ilmajoen musiikkijuhlilla. Ranta on esiintynyt myös lied- ja kirkkomusiikkikonserteissa sekä orkesteriteoksissa sekä kotimaassa että useissa Euroopan maissa.
Ranta on toiminut laulunopettajana Sibelius-Akatemiassa, Helsingin ja Tampereen konservatorioissa, Tampereen yliopiston näyttelijätyön laitoksessa ja Vantaan musiikkiopistossa. Tällä hetkellä Ranta toimii laulunopettajana ja oopperaluokan opettajana mm. Juvenalian musiikkiopistossa Espoossa.
Diskografia

Lauluja suoraan sydämeen, (1984 EMI)
Aiheesta muualla

Anitta Rannan esittely Suomen Beniamino Gigli -seuran sivulla
Isrun Engelhardt

Isrun Engelhardt (30. syyskuuta 1941 Arnsdorf – 2. maaliskuuta 2022 Icking, Saksa) oli saksalainen historioitsija ja tibetologi. Hän valmistui tohtoriksi vuonna 1974 Ludwig-Maximilians-Universität Münchenistä väiteltyään Bysantin valtakunnan 500-luvulla Persiaan, Nubiaan ja Etiopiaan suuntautuneesta lähetystyöstä. Hän ei kuitenkaan työllistynyt keskiajan tutkijana vaan vierailtuaan Nepalissa, Intian Ladakhissa ja Tiibetissä suuntautui 1990-luvulla Tiibetin tutkimukseen. Hän opiskeli Tiibetin tutkimusta neljä vuotta Bonnin yliopistossa mutta ei suorittanut uutta tohtorintutkintoa.
Tibetologina Engelhardt muistetaan tutkimuksistaan, jotka käsittelivät kapusiinimunkkien lähetystyötä Tiibetiin, Ernst Schäferin johtamaa saksalaista tutkimusmatkaa, tiibetiläistä Melong-sanomalehteä ja rautamiehenä tunnettua patsasta. Hän pyrki tutkijana puolustamaan Schäferin tutkimusmatkan tieteellisyyttä syytöksiltä ja huhuilta, joiden mukaan tutkimusmatka liittyi kansallissosialistien salatieteellisiin harrastuksiin. Engelhardt kyseenalaisti laajaa mediahuomiota keränneen rautamies-patsaan väitetyt yhteydet Schäferin tutkimusmatkaan ja esitti vuonna 2017, että patsas on Nikolai Roerichille valmistettu väärennös.
Engelhardt edisti Tiibetin tutkimusta myös keräämällä aineistoa omalla kustannuksellaan. Hän lahjoitti vuosina 1925–1963 julkaistun Tibet Mirror -sanomalehden perustajan Gegen (Gergan) Dorje Tharchinin aineistoa Columbian yliopiston kirjastolle, joka perusti aineiston pohjalta Tharchin Collection -nimellä tunnetun kokoelman. Engelhardt keräsi myös Himalayan Times -sanomalehtiä, jotka Heidelbergin yliopisto on sittemmin digitoinut ja julkaissut.
Engelhardt syntyi akateemiseen perheeseen ja oli kaukaista sukua Max Weberille. Hänen aviomiehensä Hans Dietrich Engelhardt toimi sosiologian ja sosiaalityön professorina Münchenin ammattikorkeakoulussa. Heille syntyi poika vuonna 1979.
Kirjallinen tuotanto

Mission und Politik in Byzanz: ein Beitrag zur Strukturanalyse byzantinischer Mission zur Zeit Justins und Justinians.  (Väitöskirja)  München:  Institut für Byzantinistik und Neugriechische Philologie der Universität München, 1974.
Engelhardt, Isrun (toim.): Tibet in 1938-1939: Photographs from the Ernst Schäfer Expedition to Tibet.  Chicago:  Serindia Publications, 2007.  ISBN 9781932476309.
Alceste Catella

Alceste Catella (s. 5. toukokuuta 1942 Tavigliano) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Biellan hiippakuntaan Carlo Rossi 26. kesäkuuta 1966. Hänet nimitettiin Casale Monferraton hiippakunnan johtoon 15. toukokuuta 2008. Piispaksi konsekroinnin suoritti 29. kesäkuuta Severino Poletto, jota avustivat Enrico Masseroni ja Gabriele Mana. Catella asetettiin virkaansa 7. syyskuuta.
Amerikkalainen unelma (näytelmä)

| Amerikkalainen unelma> The American Dream |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Edward Albee
Kirjoitettu:  1960
Alkuperäiskieli:  englanti
Tyylilaji:  satiiri
Aihe:  amerikkalainen elämäntapa
Tapahtumapaikka ja -aika:  Yhdysvallat 1950–1960-luvun vaihteessa
Kantaesitys:  24. tammikuuta 1961
Kantaesityspaikka:  York Playhouse
Henkilöt
Henkilöt:  Mamma, Pappa, Mummi, rouva Barker, lihaksikas nuorukainen
Amerikkalainen unelma (The American Dream) on yhdysvaltalaisen Edward Albeen varhainen yksinäytöksinen näytelmä. Sen kantaesitys tapahtui New Yorkin York Playhouse -teatterissa tammikuussa 1961. Näytelmä on satiiri amerikkalaisesta elämäntavasta, ja tarina rakentuu keski-ikäisen avioparin ja heidän luonaan vierailevien ihmisten kautta. Näytelmän tapahtumapäivänä vierailut saavat heidän maailmansa sekaisin.[lähde? ]
Albee tutkii näytelmässä paitsi niin sanotun amerikkalaisen unelman valheellisuutta, myös silloisen amerikkalaisen perhemallin pysyvyyttä ja sen puhtoisen mielikuvan taustalla olevaa todellisuutta.[lähde? ]
Näytelmän on suomentanut Matti Rosvall, ja sitä esitettiin ainakin Tampereen Työväen Teatterissa vuonna 1982. Mammaa ja Pappaa esittivät Eila Roine ja Tauno Karvonen.
Juoni

Dominoiva Mamma pitää aviomiestään, syrjään vetäytyvää Pappaa tossun alla. Myös naisen äiti, teräväkielinen Mummi asuu samassa taloudessa, mutta tytär haluaisi laittaa hänet vanhainkotiin. Mummi on jo alkanut pakata tavaroitaan ovensuuhun.
Mamman ihannoima ja yhteisössä arvostettu naistenkerhon puheenjohtaja rouva Barker työskentelee adoptiopalvelussa. Hän saapuu vierailulle tietämättä oikein miksi ja tapaa Mummin, joka tuntuu kyllä tietävän millä asialla rouva Barker liikkuu. Mummi selittää rouvalle, miten hänen tyttärensä ja miehensä adoptoivat vuosia sitten lapsen rouva Barkerin kautta, mutta pahoinpitelivät tämän kuoliaaksi kun eivät pitäneet lapsen käytöksestä. Rouva Barkerin poistuttua sisään astuu lihaksikas nuori mies kysymään töitä. Kuunneltuaan hänen tarinaansa Mummi oivaltaa, että mies on hänen tyttärensä tappaman adoptiolapsen kaksoisveli. Hän esittelee miehen tyttärelleen ja tämän aviomiehelle siten, että alkuperäinen lapsi voitaisiin korvata nuorukaisella, jota kutsuu Amerikkalaiseksi unelmaksi.
Kirjallisuutta

Albee, Edward. The American Dream and The Zoo Story: Two Plays by Edward Albee. New York: Plume Books, 1997.
Popkin, Henry. Edward Albee in Gassner, John and Edward Quinn, ed. The Reader's Encyclopedia of World Drama. New York: Thomas Crowell and Co., 1969.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The American Dream (play)
Käännös suomeksi
Iskunvaimennin

Iskunvaimentimen toiminta ja komponentit:

A - männänvarsi

B - mäntä tiivisteineen

C - sylinteri

D - öljytila

E - kelluva mäntä

F - ilmakammio
Iskunvaimennin on heilahdusliikettä vaimentava laite varsinkin moottoriajoneuvon jousitusjärjestelmässä.
Ilman iskunvaimentimia ajoneuvon keinahtelu jousien varassa jatkuisi pitkään, mikä heikentäisi pyörien otetta tienpinnasta ja tekisi matkustajien olon epämukavaksi. Iskunvaimennin muuttaa liike-energiaa palautumattomasti lämmöksi, jolloin heilunta vaimenee nopeasti.
Nykyisin käytetään yleisimmin putkityyppisiä nesteiskunvaimentimia (teleskooppi-iskunvaimentimia). Niissä on sylinteri ja siinä joustoliikkeiden mukaan liikkuva mäntä, jonka kummallakin puolella on nestettä. Männän liikkuessa neste joutuu virtaamaan männän toiselta puolelta toiselle ahtaiden kanavien kautta, mikä pyrkii hidastamaan männän liikkeitä. Kanavien kokoa tai lukumäärää muuttamalla voidaan myös iskunvaimentimen vaimennustehoa muuttaa. Myös ajon aikana säädettäviä tai automaattisesti säätyviä iskunvaimentimia on olemassa.
Aikaisemmin on käytetty muun muassa täysin mekaanisia kitkaiskunvaimentimia ja hydraulisia vipuiskunvaimentimia ("sammakkovaimentimia"), mutta nykyautoissa niitä ei enää tavata. 

Yhdysvalloissa sijaitsevassa Massachusettsin teknillisessä korkeakoulussa on kehitetty iskunvaimennin, joka tuottaa sähköenergiaa absorboimastaan liike-energiasta. Vaimennin toimii siten, että iskunvaimentimen sisällä olevaa nestettä ohjataan turbiinin läpi. Männän liikkuessa virtaava neste saa generaattoriin kytketyn turbiinin pyörimään. Auton energiankulutusta on saatu pienennettyä tällä keksinnöllä jopa kymmenen prosenttia, mutta paras hyöty arvioidaan saatavan raskaasta liikenteestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iskunvaimennin Wikimedia Commonsissa
Weird Tales

| Weird Tales> ”The Unique Magazine” |
| --- | --- |

 Weird Talesin ensimmäinen numero maaliskuulta 1923.
Lehtityyppi:  pulp-lehti
Aihealue:  weird fiction
ISSN:  ISSN 0898-5073
Perustettu:  1923
Lakkautettu:  1954
Päätoimittaja:  Edwin Baird (1923–1924) Otis Adelbert Kline (1924) Farnsworth Wright (1924–1940) Dorothy McIlwraith (1940–1954) Jonathan Maberry (nykyinen)
Kotimaa:  Yhdysvallat
Kieli:  englanti
Aiheesta muualla
Kotisivu
Weird Tales on Yhdysvalloissa ilmestyvä pulp-lehti, joka julkaisee pääasiassa fantasia- ja kauhutarinoita. Alkuperäisen Weird Talesin 279 numeroa ilmestyivät vuosina 1923–1954. Sittemmin lehteä on useampaan otteeseen yritetty herätellä eloon. Nykymuodossaan se on ilmestynyt vuodesta 1988 alkaen, ja numerojen määrä on vuosikymmenien myötä noussut yli 360:een.
Ilmestyessään Weird Tales oli yksi harvoista yliluonnollisiin tarinoihin keskittyvistä julkaisuista, ja lehden vaikutus myöhempään kauhukirjallisuuteen on ollut huomattava. Lehden tunnetuin ja arvostetuin päätoimittaja oli Farnsworth Wright, joka luotsasi lehteä sen kulta-aikana 1930-luvulla. Wrightin aikakaudella Weird Talesiin kirjoittivat sen tunnetuimmat avustajat H. P. Lovecraft, Robert E. Howard ja Clark Ashton Smith. Heistä Lovecraftia pidetään 1900-luvun merkittävimpänä kauhukirjailijana, kun taas Howardin vaikutus fantasiakirjallisuuteen ja erityisesti miekka ja magia -lajityyppiin on ollut huomattava. Weird Talesin sivuilla tekivät ensiesiintymisensä sellaiset populaarikulttuurin hahmot kuin Cthulhu ja Conan barbaari.
Suuren osan historiaansa Weird Tales kamppaili taloudellisten ongelmien kanssa. Myös lehden tuoreemmat tulemiset ovat kärsineet talousvaikeuksista ja epäsäännöllisestä julkaisuaikataulusta. Kauhu- ja fantasiakirjallisuden harrastajien parissa Weird Talesilla on kuitenkin legendaarinen maine. Fantasia-aiheisista pulp-lehdistä Weird Talesia arvostetumpi on vain vuosina 1939–1943 ilmestynyt Unknown.
Alkuperäinen Weird Tales > Ensimmäinen vuosi (1923–1924)

Peter Hainingin (1976) mukaan Weird Tales oli viktoriaanisten ”pennin kauhulukemistojen” perillinen, joka ”tarjosi halpaan hintaan lennokasta dramatiikkaa huonolaatuiselle paperille painettuna”. 1900-luvun alussa Yhdysvalloissa perustettiin useita pulp-lehtiä, joissa julkaistiin viihdyttäviä novelleja, jatkotarinoita ja artikkeleja. Jo ensimmäiset pulp-lehdet julkaisivat silloin tällöin kauhutarinoita. Weird Tales oli kuitenkin ensimmäinen pelkästään yliluonnollisiin tarinoihin erikoistunut pulp-lehti.
Lehden perustaja ja ensimmäinen omistaja oli chicagolainen kustantaja Jacob C. Henneberger, joka oli saavuttanut mainetta College Humor -lehden julkaisijana. 1920-luvun alussa Henneberger perusti useita muita lehtiä, kuten Magazine of Funin sekä etsivätarinoihin erikoistuneen Detective Talesin. Henneberger ihaili suuresti Edgar Allan Poeta, jonka innoittamana hän päätti perustaa kauhuaiheisen lehden. Mahdollisesti päätökseen vaikutti myös H. P. Lovecraftin novelli ”Vaaniva pelko”, jonka Henneberger luki eräästä amatöörilehdestä. Henneberger valitsi päätoimittajaksi vakituisen yhteistyökumppaninsa ja Detective Talesin toimittajan Edwin Bairdin.
Weird Talesin ensimmäinen numero ilmestyi maaliskuussa 1923. Lehti oli 192-sivuinen. Baird ei ollut erityisen kiinnostunut kauhusta, ja ensimmäisenä vuonna Weird Talesissa julkaistiin lähinnä perinteisiä kummitusjuttuja ja makaabereja rikostarinoita. Vaikka lehden yleistaso oli matalahko, siihen kirjoittivat jo alkuvaiheessa monet sen suosituimmista avustajista, kuten Frank Owen, Seabury Quinn ja Clark Ashton Smith, joka alkuvaiheessa kirjoitti vain runoutta.
Ensimmäinen vuosi oli taloudellisesti tappiollinen, mutta Henneberger ei halunnut lakkauttaa lehteä. Touko-heinäkuun 1924 numeron toimitti Otis Adelbert Kline, ja se sisälsi Lovecraftin C. M. Eddylle haamukirjoittaman novellin ”Rakkaat vainajat”. Tarinan nekrofilia herätti kohua ja paikoin Weird Talesia ilmeisesti vaadittiin turhaan kiellettäväksi. Skandaalin voimalla numero myi loppuun lyhyessä ajassa. Tämä rohkaisi Hennebergeriä, joka myi kannattavan Detective Talesin saadakseen rahaa Weird Talesin toiminnan jatkamiseen. Hän myös tarjosi päätoimittajan pestiä Lovecraftille, joka erakkoluonteena kuitenkin kieltäytyi.
Alkuperäinen Weird Tales > Dorothy McIlwraithin aikakausi (1939–1953)

Wrightin eläköidyttyä uudeksi päätoimittajaksi tuli Dorothy McIlwraith, joka oli myös Short Stories -lehden toimittaja. Kilpailu oli aiempaa kovempaa: seksiin erikoistuneet lehdet myivät hyvin ja tieteislehdet kilpailivat Weird Talesin lukijakunnasta. McIlwraith ei tuntenut fantasiakirjallisuutta entuudestaan mutta oli kokenut lehtinainen. Uuden päätoimittajan myötä Weird Talesin tyyli siirtyi modernin psykologisen kauhun suuntaan. Miekka ja magia -tarinoita McIlwraith ei juurikaan julkaissut. Hänen toimittamaansa lehteä pidetään Wrightin aikakautta tasalaatuisempana: Mike Ashleyn (1997) mukaan sekä poikkeuksellisen hyvät että huonot novellit olivat McIlwraithin kaudella aiempaa harvinaisempia.
Vuodesta 1940 alkaen lehti ilmestyi kahden kuukauden välein, kun se siihen asti oli ollut kuukausittainen julkaisu. Aiemmista vakioavustajista Seabury Quinn, Edmond Hamilton, Robert Bloch ja August Derleth jatkoivat Weird Talesiin kirjoittamista. Uusista nimistä suosituimpia olivat Ray Bradbury, Mary Elizabeth Counselman, Fritz Leiber ja Theodore Sturgeon. Aivan lehden toiminnan lopulla siihen kirjoittivat myös Joseph Payne Brennan ja Richard Matheson. Aiempaan menestykseensä lehti ei enää yltänyt, ja 1950-luvulla pulp-lehtien suosio laski muutenkin. Syyskuussa 1953 formaatti muuttui lehdestä digest-kokoiseksi, mutta se ei riittänyt nostamaan toimintaa kannattavaksi.
Weird Talesin viimeinen numero ilmestyi syyskuussa 1954. Lehteä oli tuohon mennessä ilmestynyt 279 numeroa, ja siinä oli julkaistu satoja kirjailijoita ja yli 2 000 novellia.
Myöhemmät versiot > Lyhytaikaiset paluut

Lopettamisensa jälkeen Weird Tales sai asianharrastajien parissa lähes myyttisen maineen. Erilaiset pienkustantamot yrittivät jatkaa sen formaattia: Weird Talesia muistuttaneita pienlehtiä olivat esimerkiksi Weirdbook (vuodesta 1968 alkaen), Whispers (16 numeroa vuosina 1973–1987) ja Fantasy Tales (17 numeroa 1977–1987).
Oikeudet lehden nimeen osti Leo Margulies, joka Sam Moskowitzin kanssa toimitti Weird Talesissa julkaistuista novelleista kootut antologiat The Unexpected (1961), The Ghoul Keepers (1961), Weird Tales (1964) ja Worlds of Weird (1965). Lehtimuodossa Margulies alkoi julkaista Weird Talesia uudelleen vuonna 1973. Vanhojen pulp-lehtien ulkoasua jäljitellyt sarja päättyi seuraavana vuonna neljänteen numeroonsa. Suuri osa uuden Weird Talesin novelleista oli uusintapainoksia alkuperäisen lehden tarinoista. Uudesta materiaalista arvostetuin oli Moskowitzin William Hope Hodgsonia käsitellyt artikkelisarja.
Margulies kuoli 1975, minkä jälkeen oikeudet osti Robert Weinberg, joka myi lisenssin edelleen Lin Carterille. Vuosina 1981–1983 Carter julkaisi Weird Tales -nimellä neljä Zebra Booksin kustantamaa pehmeäkantista antologiaa. Kirjoissa oli harvinaisia tarinoita alkuperäisen Weird Talesin ajoilta, vanhojen avustajien uusia tarinoita sekä vanhojen avustajien aikanaan julkaisematta jääneitä novelleja. Uusia kirjoittajia ei juuri ollut mukana.
Carterin jälkeen Weinberg myi lisenssin kalifornialaiselle Bellerophon Network -kustantamolle. Se julkaisi kaksi vähälle huomiolle jäänyttä numeroa vuosina 1984–1985, minkä jälkeen toiminta taloudellisten vaikeuksien seurauksena loppui.
Myöhemmät versiot > Nykyinen lehti (1988–)

Keväästä 1988 alkaen Weird Tales ilmestyi neljännesvuosittain philadelphialaisen Terminus Publishingin kustantamana. Päätoimittajana toimi George H. Scithers, ja häntä avusti Darrell Schweitzer sekä kahden ensimmäisen vuoden ajan myös John Betancourt. Ensimmäisten numerojen ulkoasu jäljitteli vanhoja pulp-lehtiä. Sekä novellit että kirjoittajat olivat enimmäkseen uusia, ja toimittajat kannustivat kirjoittajia kokeilemaan uusia fantasian ja kauhun tyylejä. Useimmat numerot oli omistettu tietylle kirjailijalle, ja myös taiteeseen panostettiin. Kustannuskulut pysyivät kuitenkin korkeina, ja vuonna 1992 lehti alkoi ilmestyä epäsäännöllisesti aiempaa isokokoisempina laitoksina.
Keväällä 1994 ilmestyneen 308. numeron jälkeen Terminus Publishing menetti lisenssin lehden nimeen. Yhteensä kustantamon Weird Talesia ehti ilmestyä 19 numeroa. Toiminta jatkui kuitenkin uudella nimellä Worlds of Fantasy and Horror. Neljä vuotta myöhemmin Terminus sai lisenssin takaisin, ja keväällä 1998 Weird Tales jatkoi ilmestymistä järjestysnumerosta 313 alkaen. Lehti on sittemmin ilmestynyt epäsäännöllisesti mutta jatkuvasti. Tunnetuimpia uuden Weird Talesin julkaisemia kirjailijoita ovat Tanith Lee, Ramsey Campbell, Thomas Ligotti ja Nina Kiriki Hoffman. Kustantajana toimii nykyään Weird Tales, Inc.
Tyyli

Weird Tales tunnetaan ennen kaikkea weird fictioniksi (”eriskummallinen kirjallisuus”) kutsuttujen tarinoiden julkaisijana. Tällaiset tarinat vakituinen lukijakunta myös otti innokkaimmin vastaan. Lehti julkaisi kuitenkin laaja-alaisesti myös muuta kioskikirjallisuutta, kuten kauhua, fantasiaa, tieteiskirjallisuutta, unitarinoita, mustaa huumoria sekä ajoittain myös jännitys- ja rikostarinoita. Toisinaan Wright kierrätti aiemmin lehdessä julkaistuja novelleja, mikä oli keino säästää kuluissa. Muutamaan otteeseen Wright julkaisi myös vanhaa goottilaista kauhua, kuten Edgar Allan Poen novelleja ja Mary Shelleyn Frankensteinin. Weird Tales -novellien uusinnat olivat lukijoiden keskuudessa suosittuja, mutta kauhuklassikkojen painamiseen lukijat suhtautuivat kielteisesti. McIlwraithin päätoimittajakaudella molemmista luovuttiin kokonaan.
Wrightin eron aikoihin Weird Talesin uusi omistaja William J. Delaney antoi haastattelun, jossa lupasi lehden jatkavan ”oudon ja fantastisen kirjallisuuden” julkaisemista ”kaikissa muodoissaan”. Hän kuitenkin rajasi ulkopuolelle ”silkkaan kuvottavuuteen keskittyvät tarinat” sekä ”kertomukset, joiden lukijan on jatkuvasti turvauduttava kattavaan sanakirjaan”. Tiettävästi jotkin Wrightin kaudella julkaistut groteskit kertomukset olivat loukanneet katolista Delaneytä.
Weird Talesin kirjepalsta ”The Eyrie” oli hyvin suosittu. Palstalla lukijat antoivat novelleista palautetta, ja kirjailijat puolestaan vastasivat saamaansa kritiikkiin tai selvittivät tarinoidensa taustoja. Tämä loi yhteisöllisyyden tuntua ja sitoutti lukijakunnan osallistumaan lehden toimintaan. McIlwraith lakkasi julkaisemasta lukijakirjeitä ”The Eyrie” -palstalla, joka siitä edespäin oli varattu pelkästään kirjailijoille. Uudeksi lukijapalstaksi perustettiin ”Weird Tales Club”, jossa kirjeiden ohella julkaistiin nimilistoja kerhon uusista jäsenistä. McIlwraith aloitti myös ”It Happened to Me” -nimisen palstan, jossa lukijat saivat kertoa omista yliluonnollisista kokemuksistaan. Howardin suosituiksi tekemistä miekka ja magia -novelleista McIlwraith enimmäkseen luopui ja keskittyi sen sijaan psykologisiin kertomuksiin.
Merkitys > Vaikutus myöhempään kirjallisuuteen

Weird Talesin vaikutusvaltaisin päätoimittaja oli Farnsworth Wright, joka luotsasi lehteä sen kulta-aikana 1930-luvulla. Wrightin aloittaessa Weird Tales oli ainoa fantastiseen kirjallisuuteen keskittynyt lehti; hänen lopettaessaan säännöllisesti ilmestyneitä fantasia- ja tieteislehtiä oli ainakin 22.
Juhani Hinkkasen mukaan Weird Tales ”piti ilmestymisaikanaan, erityisesti päätoimittaja Farnsworth Wrightin kaudella 1924–40, varsin epämuodikkaan kauhukirjallisuuden hengissä ja kasvatti kokonaisen uuden kirjailijasukupolven, jonka vaikutus myöhempään kauhukirjallisuuteen on ollut aivan olennainen.” Weird Talesin erikoispiirre oli, että sen toimittajat etsivät ja kannustivat aktiivisesti nuoria lahjakkuuksia, ja lehteen kirjoittivat sekä aloittelijat että asemansa jo vakiinnuttaneet kirjailijat. Wrightin merkittävin kirjailijalöytö oli todennäköisesti Tennessee Williams, josta myöhemmin tuli suosittu näytelmäkirjailija.
Merkittävä vaikutus oli myös H. P. Lovecraftilla ja hänen ympärilleen muodostuneella kirjeystävien piirillä. August Derlethin, Robert Blochin ja Henry Kuttnerin kaltaiset kirjailijat aloittivat Weird Talesin lukemisen jo lapsena, ja aikuistuttuaan ryhtyivät kirjoittamaan siihen. Monille heistä Lovecraft toimi uran alussa opastajana ja rohkaisijana.
Antologioita

Farnsworth Wright julkaisi vuonna 1927 The Moon Terror -nimisen kokoelman Weird Talesissa julkaistuja novelleja. Novellivalikoimaa on pidetty epäonnistuneena. Kun kokoelma ei käynyt kaupaksi, Wright alkoi jakaa kirjoja lahjaksi uusille tilaajille. Kesti silti vuosia, ennen kuin Wright pääsi eroon viimeisistä kappaleista.
Suomeksi Weird Tales -novelleja on julkaistu Peter Hainingin antologiassa Weird Tales – fantasialehden parhaat alkuperäiskuvin (suom. 1992), jonka ulkoasu jäljittelee alkuperäistä lehteä, sekä Markku Sadelehdon toimittamassa Outoja tarinoita -sarjassa (1990–1994).
Kirjallisuutta

Weinberg, Robert & Price, E. Hoffmann: The Weird Tales Story.  San Bernardino, California:  Borgo Press, 1999.  ISBN 978-158715101-9.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Weird Tales Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Weird Tales on Wikiaineistossa
Margaret Brundagen kansikuvat sisälsivät usein alastomuutta ja erotiikkaa.
J. Allen St. Johnin kansikuvat olivat värikkäitä ja toiminnallisia.
Virgil Finlayn kansitaidetta Weird Talesin viimeisiltä vuosilta.
Weird Tales Club -palstan otsikko vuodelta 1941.
Isokiurukerttu

| Isokiurukerttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkalinnut Locustellidae
Suku::  Kiurukertut Cincloramphus
Laji::  cruralis
Kaksiosainen nimi
 Cincloramphus cruralis  (Vigors & Horsfield, 1827) 
Katso myös
   Isokiurukerttu Wikispeciesissä   Isokiurukerttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isokiurukerttu (Cincloramphus cruralis) on Australian kotoperäinen varpuslintu. Se elää pääosassa mannerta Kauriin kääntöpiirin eteläpuolella. Nicholas Aylward Vigors & Thomas Horsfield kuvailivat lajin holotyypin Sydneystä 1827.
William MacKune

| Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta> Miesten voimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tukholma 1912 | joukkuekilpailu |  |
William MacKune (6. elokuuta 1882 Liverpool – 31. elokuuta 1955 Orangetown, New York, Yhdysvallat) oli brittiläinen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa ja oli siellä mukana saamassa pronssia moniottelun joukkuekilpailussa.