stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaislakorennot
Aiheesta muualla

Teemu Rintala, Tomi Kumpulainen & Petri Ahlroth. Suomen verkkosiipiset. Hyönteistarvike TIBIALE oy, Helsinki 2014. ISBN 978-952-67544-5-1
Suomen verkkosiipiset (s.l.) ja Kärsäkorennot (Arkistoitu – Internet Archive)
BugGuide.net (englanniksi)
Tree of Life: Megaloptera (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
CSIRO: Megaloptera (englanniksi)
ITIS: Megaloptera (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q194025  Wikispecies: Megaloptera  ADW: Megaloptera  AFD: Megaloptera  BOLD: 27042  BugGuide: 233428  CoL: 3J8  EoL: 934  EPPO: 1MEGAO  Fauna Europaea: 11813  Fauna Europaea (new): b106dc01-2b50-4163-afb6-4a35e83acf0b  GBIF: 1451  iNaturalist: 47864  IRMNG: 12477  ITIS: 115000  NBN: NHMSYS0000842155  NCBI: 50553  NZOR: a034ceaa-198d-4788-9393-b079980d3ef3  Open Tree of Life: 1062250  Plazi: 106887C7-FFFD-7501-6E84-FAA0F798F849  WoRMS: 593186
Suomen ja Viron puolustusyhteistyö

Suomen yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Karl Lennart Oesch (kuvassa vasemmalla) seuraa armeijan sotaharjoitusta Pohjois-Virossa lokakuussa 1938. Toinen oikealta Viron yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Nikolai Reek.
Suomen ja Viron puolustusyhteistyö oli 1920-luvulta alkaen suunniteltu ja vuonna 1930 alkanut Suomen ja Viron sotilaallinen yhteistyö Neuvostoliiton uhan vuoksi. Yhteistyö päättyi suurimmilta osin vuonna 1939 Neuvostoliiton painostettua Viroa, mutta jatkui talvisodan ajan tiedusteluyhteistyönä.
1930-luku

Puolustusyhteistyön poliittiset edellytykset perustuivat Suomen ulkoasiainministeri Rudolf Holstin kannattamaan reunavaltiopolitiikkaan 1920-luvulla. Käytännön yhteistyö alkoi helmikuussa 1930 Tallinnassa Suomen yleisesikunnan aloitteesta.
1930-luvulla sotilasyhteistyö perustui Suomen, Puolan ja Baltian maiden reunavaltiopolitiikkaan alkujaan perustuneen sotilasasiamiesyhteistyön heiketessä Suomen ja Viron käytännöllisiin tarpeisiin, mitä maiden puolueettomuuksien ja Suomen pohjoismaisen suuntauksen vuoksi salattiin. Ruotsiin tukeutuva pohjoismainen suuntaus ei olisi kestänyt Ruotsin kannalta osallistumista Baltian turvallisuuteen Suomenlahden hallitsemiseksi.
Suomi ja Ruotsi neuvottelivat vuonna 1929 salaa asiasta, minkä tuloksena Ruotsi teki vuonna 1930 Suomenlahden sulusta aloitteen Virolle. Ruotsi ei voinut osallistua puolustusyhteistyöhön, mutta se lupasi Neuvostoliiton hyökätessä sotilasmateriaalia ja apujoukkoja.
1930-luku > Rannikkotykistöyhteistyö

Käytännön toimenpiteenä Suomi ja Viro suunnittelivat pinta-alusten ja rannikkotykistön sulkutulella estävänsä mahdollisen Neuvostoliiton Itämeren laivaston ulosmurtautumisen Pietari Suuren merilinnoituksen ajatuksen mukaisesti. Sululla estettäisiin Itämeren laivaston alusten pääsy Helsingin ja Tallinnan ohi, mikä turvaisi Suomen ja Viron merenkulun.
Suomi uudisti raskasta rannikkotykistöään ja sen linnakkeita virolaisin piirustuksin ja kehitti 305 mm:n kranaattiin uudenlaisen kärjen, joka kasvatti ampumaetäisyyttä ja mahdollisti aukottoman sulkutulen Suomen Mäkiluodon ja Viron Naissaaren välille.
Rannikkotykistöyhteistyössä laskettiin yhteistä tulenjohtoa varten Suomenlahden pohjaan merikaapeleita, joita käytettiin vielä talvisodan ajan Viron ollessa muodollisesti puolueettomana.
Sukellusveneyhteistyö

Sukellusveneyhteistyön tarkoituksena oli torjua sulun läpi länteen yrittäviä aluksia. Viron laivaston sukellusveneisiin päätettiin asentaa samanlaiset torpedot ja miinat kuin suomalaisissa sukellusveneissä. Näin ollen suomalaisten ja virolaisten sukellusveneiden yhteinen huolto mahdollisen sodan puhjetessa olisi voitu järjestää helposti.
Neuvostoliittoa miehitettyä Viron ei vuosiksi 1930–1939 suunniteltu yhteistyö koskaan toteutunut. Talvisodan aikana kuitenkin muodollisesti puolueeton, mutta tukikohtia Neuvostoliiton haltuun antanut Viro kuitenkin jatkoi tiedusteluyhteistyötä Suomenlahden tulenjohtoa varten rakennettuja merenalaisia kaapeleita pitkin. Puolustussuunnitelmien mukaan virolaisia sukellusveneitä olisi voitu käyttää samaan tarkoitukseen kuin suomalaisiakin.
1990-luku > Yksityinen vapaaehtoinen Viro-projekti

Viron sosialistisen neuvostotasavallan lakattua olemasta olemassa Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991 sekä Viron tasavallan tultua tunnustetuksi itsenäisenä valtiona Suomessa noin 90 ei-vakinaisessa palveluksessa olevaa upseeria alkoi vuosina 1992–1994 omin kustannuksin tukea Viron puolustusvoimien uudelleen perustamista Venäjän asevoimien poistuttua Virosta. Selkiytymättömässä ulkopoliittisessa tilanteessa ei haluttu Suomen valtiona näkyvästi tukevan Viroa, koska Venäjällä ja Virolla oli edelleen avoimia kysymyksiä, muun muassa valtioiden rajan lailliselta pohjalta määrittävää rajasopimusta ei ole määritelty vielä loppuun.
Puolustusvoimien eläköityneiden upseerien lisäksi Virossa maanpuolustustyöhön osallistui myös suomalaisia reserviläisiä erilaisissa hankkeissa, myös Viron suojeluskunnassa.
1990-luku > Suomen puolustusvoimien Viro-hanke

Vuonna 1996 Suomen ulkoasiainministeriö alkoi tukea taloudellisesti Viro-hanketta lähialuevaroista 2 500 000 euron arvosta, jolloin asia virallistui valtioiden väliseksi. Viralliseen hankkeeseen osallistui vuosina 1996–2003 kaikkiaan 40 suomalaista, joita oli samanaikaisesti eniten vuonna 1998, jolloin heitä oli yhteensä 30 henkilöä.
Suomen puolustusvoimat alkoi tukea virolaista sotilasopetusta. Kummassakin maassa järjestettyihin sotilasopetustilaisuuksiin osallistui miltei 1 200 virolaista. Suomen sotilasopetuslaitoksissa opiskeli vuosina 1996–2003 yhteensä noin 450 virolaista. Viron maanpuolustuksesta vastaavalle korkeimmalle johdolle tarjottiin neljä erikoiskurssia, joille osallistui 21 upseeria, muun muassa Tarmo Kõuts ja Johannes Kert. Viron ammattisotilaiden lisäksi myös Viron asevelvolliset saivat opetusta reserviupseerikoulussa.
1990-luku > Suomen puolustusvoimien Viro-hanke > Materiaaliapu

Suomi ei antanut kovinkaan merkittävästi materiaaliapua verrattuna muihin maihin. Kuitenkin Viroon lahjoitettiin kahden kenttätykistöpatteriston kalusto eli 19 kappaletta 105 millimetrin tykkiä ampumatarvikkeineen. Lisäksi Viroon lahjoitettiin 54 kranaatinheitintä ja sata 23 millimetrin  ilmatorjuntatykkiä. Lisäksi lahjoitettiin tulenjohto- ja viestikalustoa, ilmatorjunta- ja pioneerialan harjoitusvälineitä, työkaluja, kasarmikalustoa, keittiökalustoa ja myös ilmavoimien linkkijänteen varusteita ja lentovarusteita. Suomen merivoimat lahjoitti Virolle kaksi R-luokan vartiovenettä, joista tuli Virossa EML Ristna ja EML Suurop.
Suomen presidentti Pehr Evind Svinhufvud (vasemmalla) ja Viron presidentti Konstantin Päts Narvassa 1936.
Viron laivaston sukellusvene Kalev
Työläisten ja sotilaiden neuvostot

Pietarin neuvoston kokous vuonna 1917.
Työläisten ja sotilaiden neuvostot (ven. сове́т, sovet) olivat Venäjän lokakuun vallankumouksen aikana vuosina 1917–1924 toimineita vallankumouksellisia toimielimiä. Näkyvin ja voimakkain niistä oli Pietarin neuvosto. Neuvostot koostuivat suurimmaksi osaksi tavallisista teollisuustyöläisistä ja armeijan rivimiehistä, jotka oli valittu äänestämällä. Niiden johtajat eli toimeenpanevat komiteat olivat sen sijaan usein puoluepoliittisesti valittuja, ja eri vasemmistopuolueet kilpailivat niiden jäsenyyksistä.
Neuvostojen synty

Neuvostoja, jotka pohjautuivat työpaikoilla ja laitoksissa toimitettuihin luottamusmiesten vaaleihin, perustettiin jo vuoden 1905 lakkoliikehdinnän aikana, mutta tilanteen rauhoituttua ne lopetettiin. Ensimmäisten neuvostojen perustajana kunnostautui bolševikkijohtaja Mihail Frunze. Neuvostojen vaikutusvalta alkoi uudelleen kasvaa keväällä 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Pietarin neuvosto alkoi kokoontua Taurian palatsissa, ja kevään aikana sen edustajamäärä kasvoi 3 000:een. Pietarin neuvoston toimeenpaneva komitea sai niin paljon vaikutusvaltaa, että sen puheenjohtaja Nikoloz Tškheidze neuvotteli maan hallituksen muodostamisesta duuman asettaman väliaikaisen komitean kanssa. Neuvosto myös määräsi sotilaskomiteoiden perustamisesta armeijan kaikkiin joukko-osastoihin, jolloin se sai suuren vaikutusvallan sodassa olevaan armeijaankin.
Kilpailu vallasta

Neuvostot ajautuivat pian linjaerimielisyyksiin maan uuden väliaikaisen hallituksen kanssa. Erimielisyys koski erityisesti ulkopolitiikkaa, koska hallitus halusi jatkaa osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan.  Bolševikkijohtaja Vladimir Lenin vei huhtikuussa puoluettaan jyrkälle hallituksen vastaiselle linjalle, jonka taakse kansanjoukot pyrittiin saamaan. Neuvostoissa bolševikkien kannatus oli silti kesäkuun yleisvenäläisessä neuvostokongressissa pienempi kuin kilpailevien vasemmistopuolueiden. Koska bolševikit julistivat, että kaikki valta kuuluu neuvostoille, piti puolueen varmistaa, että neuvostot toimivat bolševikkien hengessä. Heinäkuun päivien aikana syntyi kärjekkäitä mielenosoituksia, joissa noin 700 väliaikaisen hallituksen vastaista mielenosoittajaa sai surmansa. Tästä seurasi muutaman päivän mittainen kapina, jonka hallitus kukisti. Bolševikkien kannatus neuvostoissa kasvoi.
Vallankumouksellinen toiminta

Lenin kirjoitti puolueen sisäiseen muistioon syyskuun puolivälissä, että on tullut hetki, jolloin neuvostojen on otettava valtiovalta haltuunsa  bolševikkien johtaman aseellisen kapinan avulla jo ennen kuin perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuu. Vallan haltuunotto oli mahdollinen senkin vuoksi, että puolue perusti lokakuun puolivälissä erityisen sotilaallisen vallankumouskomitean. Se piti neuvostojen avulla määräysvaltaa armeijassa. Näin Venäjä ajautui lokakuun vallankumoukseen. Väliaikaiselta hallitukselta otettiin valta Pietarin neuvoston ja sen sotilaallisen vallankumouskomitean nimissä 25. lokakuuta (nykyisen ajanlaskun mukaan 7. marraskuuta) 1917.
Adventismi

| Adventismi |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  protestantismi
Teologia:  anabaptismi, restorationismi
Hallinto:  presbyteriaanisuus
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Perustaja:  William Miller
Perustettu:  1840-luvulla Yhdysvalloissa
Irtautunut:  Baptismista
Kirkosta irtautuneet:  Seitsemännen päivän adventistit Jehovan todistajat
Jäseniä:  noin 18 miljoonaa kastettua
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seitsemännen päivän adventistien kirkko Ottawassa, Kanadassa.
Adventismi on protestanttinen kristillinen suuntaus, joka sai alkunsa 1800-luvun puolivälissä Yhdysvaltain koillisosassa. Suuntauksen merkittävimpään edustajaan, Seitsemännen päivän adventisteihin, kuului maailmanlaajuisesti vuonna 2021 lähes 22 miljoonaa jäsentä ja kirkkokunta toimi 212 maassa. Adventismi on yksi maailman nopeimmin kasvavista kirkkokunnista voimakkaan lähetystyön ansiosta.
Adventismissa odotetaan Kristuksen pikaista toista tulemista (lat. adventus).  Adventismi syntyi milleriläisessä liikkeessä, joka perustui William Millerin opetuksiin. Miller uskoi, että Raamatussa oli osoitettu päivämääriä maailmanlopulle, ja väitti, että Jeesuksen toisen tulemisen tuli tapahtua vuosien 1843–1844 välillä. Ajankohdan kuluttua osa hylkäsi suuntauksen, mutta liikkeen piiriin jääneet jatkoivat uskoen, että he olivat tulkinneet Raamattua väärin. Perinteessä pysyneistä muodostui adventistit, jotka uskovat Jeesuksen Kristuksen toisen tulemisen läheisyyteen.
Maailmanloppua koskevan esimilleniaalisen teologian lisäksi toinen adventismin ensisijainen tunnusmerkki protestanttisten kirkkojen joukossa on sapatin viettäminen lauantaina, seitsemäntenä päivänä. Sapatin pitämisen lisäksi adventistit noudattavat myös eräisiin heprealaisiin kirjoituksiin perustuvia ruokasääntöjä, joihin kuuluu sianlian, äyriäisten ja muiden Mooseksen kirjassa määriteltyjen ”epäpuhtaiden” ruokien syömisestä sekä tupakan ja alkoholin käytöstä pidättäytyminen. Adventistit pitävät kiinni myös profeetallisena pidetyn Ellen G. Whiten hengellisistä opetuksista.
Joidenkin näiden adventismille erityisten oppien lisäksi adventistit pitävät kiinni useimmista tavanomaisista protestanttisista opetuksista, kuten Raamatun auktoriteetista, Isän, Pojan ja Pyhän hengen kolminaisuudesta ja pelastuksesta Jeesuksen Kristuksen kautta.
Historia

Kirkot, joista jotkut kutsuivat itseänsä adventisteiksi, aloittivat toimintansa 1840-luvun Yhdysvalloissa. Ensimmäisen päivän liikkeiden yksi alullepanija oli baptistiseurakuntaan kuulunut William Miller, joka ennusti, että Jeesuksen toinen tuleminen  tapahtuisi aikavälillä 21. maaliskuuta 1843 – 21. maaliskuuta 1844. Miller oli päätynyt ajankohtaan tutkittuaan Danielin kirjaa ja Ilmestyskirjaa, ja erityisesti Danielin kirjan 8. luvun 14. jae oli vaikuttanut häneen.
Miller alkoi saarnata vuonna 1831, ja hänen taakseen kertyi nopeasti monia seuraajia. Tuhannet ihmiset uskoivat häntä ja myivät omaisuutensa. Hänen seuraajansa, joita kutsuttiin milleristeiksi odottivat Jeesuksen toista tulemista ja maailmanloppua. Kun Jeesus ei ilmennyt, monet pettyivät ja Miller tunnusti tehneensä virheen. Hän myös jätti liikeen, ja hänen jatkajansa Samuel S. Snow ehdotti uutta päivämäärää, lokakuun 22. päivää 1844. Kun maailma ei loppunut 1844 monet hänen seuraajistaan olivat katkerasti pettyneitä. He hylkäsivät liikkeen ja perustivat uusia. Osa taas menetti uskonsa ja palasivat aikaisempiin kirkkoihinsa.
Millerin ennustuksiin uskoneet kokoontuivat 1845 konferenssiin sopimaan asioista. Sen pohjalta syntyi modernin adventistien kirkkojen perusta. Milleriin seuraajista Joseph Bates sekä James ja Ellen G. White uskoivat Millerin tulkinneen tapahtuvan väärin. Päivämäärä oli heidän tulkintansa mukaan oikein, mutta tuolloin Jumala oli alkanut tutkia Elämän kirjan nimiä. Kristuksen tuleminen tapahtuisi vasta Jumalan saatua tutkimisen valmiiksi. He eivät enää ennustaneet tiettyä päivää, mutta totesivat silti Kristuksen adventin olevan lähellä.
Suurin uusista Millerin seuraajien liikkeistä – seitsemännen päivän adventistit – ilmestyi suurin piirtein Yhdysvaltain sisällissodan aikoihin 1863. Liike uskoi Ellen Whitella olleen profetian lahja, ja Whiten luennot ja kirjoitukset vaikuttivat merkittävästi seitsemännen päivän adventistien uskoon ja käytäntöihin.
1800-luvulla syntyi seitsemännen päivän adventistien lisäksi muitakin adventistisia liikkeitä. Näistä esimeriksi Advent Christian Church ja Life and Advent Union eivät tunnustaneet Whiten asemaa eivätkä seitsemännen päivän palvontaa.  Aluksi millerilaisessa adventistiliikkeessä mukana ollut Charles Taze Russell muodosti Raamatuntutkijat-liikkeen 1870-luvulla ja Siionin Vartiotorni ja Traktaattiseura -kustannusyhtiön vuonna 1884. Russellin kuoleman jälkeen vuonna 1917 Siionin Vartiotorni ja Traktaattiseuran seuraavaksi puheenjohtajaksi tuli Joseph Franklin Rutherford, jonka johtamasta ryhmästä kehittyi nykyinen Jehovan todistajat.
Toiminta > Maailmalla

Adventistit ylläpitävät eri puolilla maailmaa useita korkeakouluja, joita ovat Englannissa Newbold College ja Yhdysvalloissa Andrews University, Southern Adventist University ja Loma Lindan yliopisto. Suomessa Adventtikirkko omistaa Piikkiössä Suomen kristillisen yhteiskoulun ja vastaa sen toiminnasta.
Seitsemännen päivän adventistien pääkonferenssia johti 1999–2010 norjalainen teologian tohtori Jan Paulsen. Vuodesta 2010 esimies on ollut yhdysvaltalainen teologian tohtori Ted N. C. Wilson. Seitsemännen päivän adventistien kirkkokunnan päämaja sijaitsee Silver Springissä Yhdysvaltojen Marylandissä.
Adventisteja motivoi lähetystyöhön heidän uskonsa Jeesuksen toisen tulemisen ajankohdasta. Aikaa ei olisi kovin paljoa. Seitsemännen päivän adventistien ensimmäinen lähetti J. N. Andrews, joka lähti matkaan 1874. Adventismi levisi ympäri maailmaan, ja sen lähetystyön painopiste oli Latinalaisessa Amerikassa, Karibialla ja Saharan eteläpuolisessa Afrikassa.
Toiminta > Adventismi Suomessa

Adventisteja oli Suomessa noin 3 400 vuonna 2016 Tilastokeskuksen väestörakennetilaston mukaan.. Lisäksi runsaat tuhat jäsentä kuuluu Adventtikirkon paikallisseurakuntiin olematta väestörekisterissä Adventtikirkon jäseniä. Näiden jäsenten lisäksi aikuiskasteesta johtuen kirkon tilaisuuksissa käy myös etenkin nuoria, jotka eivät vielä ole tehneet tai eivät halua tehdä henkilökohtaista uskonratkaisua. Koko maailmassa on noin 18 miljoonaa kastettua jäsentä, ja jumalanpalvelustilaisuuksiin osallistuu noin 35 miljoonaa ihmistä. 12. kesäkuuta 1943 rekisteröity Suomen Adventtikirkko on osa maailmanlaajuista seitsemännen päivän adventistien kirkkokuntaa. Organisatorisesti Suomen Adventtikirkko on seurakuntien unioni. Paikallisseurakuntia Suomen Adventtikirkolla on 78.
Sapattireformaatio

Vanhan testamentin ajan juutalaiset ja alkuseurakunta viettivät lepo- ja pyhäpäivänään viikon seitsemättä päivää, sapattia, joka sijoittuu Suomen nykyisessä kalenterissa perjantain auringonlaskun ja lauantain auringonlaskun väliin. Kirkkohistorioitsijat (muun muassa Sozomen) kirjoittavat, että vielä 400-luvulla suuri osa seurakunnista vietti lepo- ja pyhäpäivänään sapattia.
300-luvun alkupuolella Roomassa alkanut seurakunnan liittoutuminen ja yhdistyminen poliittisen vallan kanssa johti siihen, että Rooman seurakunta lopetti sapatin vieton ja alkoi viettää lepo- ja pyhäpäivänään sunnuntaita, auringon päivää, joka tähän aikaan oli Rooman valtakunnan virallinen lepo- ja virkistyspäivä. Liittoutumasta muodostunut paavin johtama roomalaiskatolinen kirkko toteutti ja vahvisti tämän muutoksen ja alkoi voimallisesti ja pakkokeinoin levittää tätä uutta käytäntöä kaikkien kristittyjen keskuuteen, samalla vainoten niitä jotka pysyivät alkuperäisen sapatin vietossa. Keskiajalle tultaessa katolinen kirkko oli saanut lähes koko kristillisen maailman siirtymään sapatin vietosta sunnuntain viettoon. Kuitenkin aina oli sapattia viettäviä ryhmiä, muun muassa valdolaiset, joista ainakin osa vietti sapattia.
Sapattireformaatio alkoi anabaptistiliikkeen keskuudesta 1500-luvun lopussa tai 1600-luvun alussa, kun jotkut kastajaliikkeen sisällä huomasivat ettei Raamattu tue laisinkaan sunnuntainviettoa.lähde? Varsinaisesti 1600-luvulta alkoi muodostua sapattia viettäviä seitsemännen päivän baptistiseurakuntia.lähde?
Voimallinen eteenpäinmeno sapattireformaatiossa tapahtui 1800-luvulla. Amerikan 1800-luvun suuren adventtiherätyksen jakautuessa 1845 Albanyn konferenssissa kolmeen liikkeeseen, yksi seurakunta seitsemännen päivän baptistien vaikutuksesta omaksui sapatin vieton. Tämä liike, joka tunnetaan nykyisin seitsemännen päivän adventtiseurakuntana, alkoi kasvaa.
Tunnettuja adventisteja

Herbert Blomstedt (s. 1927), ruotsalainen kapellimestari
Desmond Doss (1919–2006), yhdysvaltalainen alikersantti
John Harvey Kellogg (1852–1943), yhdysvaltalainen lääketieteen tohtori ja keksijä
Niko Koffeman (s. 1958), hollantilainen poliitikko
Ellen Gould White (1827–1915), yhdysvaltalainen hengellinen kirjailija.
Kirjallisuutta

Suuri Taistelu, Ellen White
Sapatti vai sunnuntai, Samuel Bacchiochi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adventismi Wikimedia Commonsissa
Suomen Adventtikirkko.
Adventtiliikkeen alkujuuret (Pekka Pohjola).
Ylen Elävä arkisto: Uskoon tulemisen kautta jäseneksi – esittelyssä viisi kristikunnan kirkkoa.
Adventistikirkko Oulun Karjasillalla.
Rock Band

| Rock Band |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Harmonix (Xbox 360/PS3) Pi Studios (PS2/Wii)
Julkaisija:  MTV Games
Jakelija:  Electronic Arts
Suunnittelija:  Greg LoPiccolo Rob Kay Dan Teasdale
Pelisarja:  Rock Band
Julkaistu:  PlayStation 3NA 20. marraskuuta 2007EU 12. syyskuuta 2008AUS 7. marraskuuta 2008 Xbox 360NA 20. marraskuuta 2007EU 23. toukokuuta 2008AUS 7. marraskuuta 2008 PlayStation 2NA 18. joulukuuta 2007EU 12. syyskuuta 2008AUS 7. marraskuuta 2008 WiiNA 22. kesäkuuta 2008EU 12. syyskuuta 2008AUS 7. marraskuuta 2008
Lajityyppi:  rytmipeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli (2-4 pelaajaa)
Ikäluokitus:  PEGI: 12 ESRB: T  
Alusta:  PlayStation 3, PlayStation 2, Xbox 360, Wii
Jakelumuoto:  Blu-ray, DVD, optinen levy
Virallinen sivusto
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
Rock Band on Harmonixin kehittämä, MTV Gamesin julkaisema ja Electronic Artsin levittämä musiikkiaiheinen videopeli. Pelin Xbox 360 ja PlayStation 3 -versiot tulivat myyntiin Pohjois-Amerikassa 20. marraskuuta 2007. Wii-versio pelistä ilmestyi myyntiin Pohjois-Amerikassa 22. kesäkuuta 2008. Wii-versiossa ei ole mitään erikoisuuksia, verkosta ladattavia biisejä, eikä Guitar Hero III:ssa käytettävä kitara toimi pelin kanssa. Poikkeuksena Xbox 360 versio, jolla guitar hero kitarat toimivat. Pelin jatko-osa on Rock Band 2.
Rock Bandissä muodostetaan oma virtuaaliyhtye, jossa neljä pelaajaa voi soittaa eri instrumentteja (kitara, rummut ja bassokitara) tai laulaa.
Pelaaminen

Rock Bandin perusidea on sama kuin Guitar Herossa: "soittaa" ruudulla vierivien graafisten ohjeiden mukaisesti. Guitar Herosta poiketen pelissä on mukana muitakin soittimia kuin kitara, ja ideana on soittaa yhdessä kavereiden kanssa yhtyeenä.
Pelissä on myös yksinpeli, jonka nimi on Solo tour mode. Siinä valitaan yksi soitin, jolla pelataan: kitara, rummut tai laulu (bassoa ei tässä käytetä, koska se olisi liian samanlainen kitaran kanssa).
Soittimet

Kitarana käytetään kopiota Fender Stratocasterista, joka on samanlainen  kuin Guitar Heron, mutta kaulan juuressa, "sooloalueella",  on viisi lisänappia, joilla voidaan soittaa soolot.
Mikrofoni on samanlainen kuin Karaoke Revolutionissa ja SingStarissa, ja kitarasoolon aikana mikrofonia voi käyttää tamburiinina.
Rummut koostuvat neljästä padista ja jalkapedaalista. Rumpujen mukana tulee kevytkapulat.
Kappaleet > 2000-luku

"Here It Goes Again" – OK Go
"Go With The Flow" – Queens of the Stone Age
"Reptilia" – The Strokes
"Are You Gonna Be My Girl" – Jet
"Main Offender" – The Hives
"The Hand That Feeds" – Nine Inch Nails
"Maps" – Yeah Yeah Yeahs
"Dani California" – Red Hot Chili Peppers
"Welcome Home" – Coheed and Cambria
"Dead on Arrival" – Fall Out Boy
"When You Were Young" – The Killers
"The Electric Version" – The New Pornographers
Kappaleet > 1990-luku

"Learn to Fly" – Foo Fighters
"Enter Sandman" – Metallica
"In Bloom" – Nirvana
"Vasoline" – Stone Temple Pilots
"Say It Ain't So" – Weezer
"Cherub Rock" – Smashing Pumpkins
"Celebrity Skin" – Hole
"Sabotage" – Beastie Boys
"Creep" – Radiohead
"I Think I'm Paranoid" – Garbage
"Black Hole Sun" - Soundgarden
Kappaleet > 1980-luku

"Wanted Dead or Alive" – Bon Jovi
"Orange Crush" – R.E.M.
"Epic" – Faith No More
"Tom Sawyer" – Rush
"Run to the Hills" – Iron Maiden
"Should I Stay or Should I Go" – The Clash
"Wave of Mutilation" – Pixies
Kappaleet > 1970-luku

"Ballroom Blitz" – Sweet
"Blitzkrieg Bop" – Ramones
"Detroit Rock City" – Kiss
"(Don't Fear) The Reaper" – Blue Öyster Cult
"Flirtin' with Disaster" – Molly Hatchet
"Foreplay/Long Time" – Boston
"Green Grass and High Tides" – The Outlaws
"Highway Star" – Deep Purple
"Mississippi Queen" – Mountain
"Next to You" – The Police
"Paranoid" – Black Sabbath
"Suffragette City" – David Bowie
"Train Kept A-Rollin'" – Aerosmith
"Won't Get Fooled Again" – The Who
Kappaleet > 1960-luku

"Gimme Shelter" – The Rolling Stones
Kappaleet > Bonuskappaleet

Bonuskappaleita saa käyttöön, kun pelaa aina uuden bonuskappaleen urassaan, mutta alkaa aina yhdellä kappaleella, joka on helpoin kaikista ja mitä edemmäs pääsee bonuskappaleissa, taso myös vaikeutuu.
"I'm So Sick" - Flyleaf
"Nightmare" - Crooked X
"Time We Had" - The Mother Hips
"Timmy and the Lords of the Underworld" - Timmy and the Lords of the Underworld
Ja kappaleet mitkä ovat tehneet Harmonix-tiimin bändit
"29 Fingers" - The Konks
"Blood Doll" - Anarchy Club
"Brainpower" - Freezepop
"Can't Let Go" - Death of the Cool
"Day Late, Dollar Short" - The Acro-Brats
"I Get By" - Honest Bob and the Factory-to-Dealer Incentives
"Outside" - Tribe
"Pleasure (Pleasure)" - Bang Camaro
"Seven" - VAGIANT