stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kydonia
Maantiede

Kydonia sijaitsi Kreetan pohjoisrannikon länsiosassa nykyisin Chaniánlahtena tunnetun lahden kaakkoiskulmassa, samalla paikalla kuin nykyinen Chanián kaupunki. Strabon kuvasi kaupungin etäisyydeksi sekä Knossoksesta että Gortynistä 800 stadioninmittaa eli noin 144 kilometriä.
Sekä minolaisaikaisen että antiikin aikaisen kaupungin keskuksena toimi nykyisin nimellä Kastélli tunnettu Chanián vanhankaupungin kukkula. Antiikin aikana se oli ilmeisesti kaupungin akropolis eli yläkaupunki. Alakaupunki sijaitsi kukkulan eteläpuolella. Kaupungilla oli hyvä satama, joka voitiin Pseudo-Skylaksin mukaan sulkea. Se sijaitsi lahdessa heti akropoliin pohjoispuolella, toisin sanoan samalla paikalla kuin Chanián nykyinen venetsialainen satama.
Kydonian polis hallitsi kaupungin ympärillä ollutta suhteellisen laajaa hedelmällistä tasankoaluetta. Kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Alueella sijaitsi useita kyliä, joista tunnetaan nimeltä muun muassa Herais ja Laksania, sekä muita asutuksia, kuten Lipara ja Minoa.
Historia > Esihistoria ja mytologia

Chanián paikalla on ollut minolainen asutus viimeistään varhaisella minolaisella kaudella EM II (noin 2900–2300 eaa.). Kydonian palatsi oli rakennettu keskiminolaisella kaudella MM III (noin 1700–1600 eaa.). Myöhäisminolaisella kaudella LM IIIA ja LM IIIB (noin 1390–1190 eaa.) Kydonia on ollut läntisen Kreetan merkittävin minolainen keskus. Se on ollut myös merkittävä merikaupan keskus ja vienyt muun muassa keramiikkaa, oliviiöljyä, viiniä ja hajuvesiä. Kaupungista käytetty nimimuoto ”Kydonia” palautuu ilmeisesti paikan alkuperäiseen nimeen ja esiintyy lineaari-B-kirjainmerkein kirjoitetuissa mykeneläisissä kirjoituksissa muodossa ku-do-ni-ja.
Asutus on tuhoutunut tulipalossa muiden minolaisten keskusten tavoin noin vuonna 1450 eaa. sekä toisen kerran noin vuonna 1350–1250 eaa., mutta rakennettu ainakin osittain uudestaan kummallakin kerralla. Asutus on kestänyt ainakin kaudelle LM IIIC (noin 1190–1170 eaa.) asti, toisin sanoen Kydonia on ollut käytössä palatsikeskuksena myös Kreetan mykeneläisellä kaudella vielä senkin jälkeen, kun Knossos oli jo autioitunut. Mykeneläisellä kaudella kaupungissa oli Zeuksen ja Dionysoksen kultti.
Kreikkalaisessa mytologiassa Kydonia oli yksi Knossoksen kuningas Minoksen perustamasta kolmesta kaupungista. Mytologiassa tunnetaan myös Kydon (tai Kydas) -niminen heeros, joka oli Hermeen ja Minoksen tyttären Akakalliksen poika. Myös hänet mainitaan kaupungin perustajaksi Minoksen ohella.
Historia > Myöhempi historia ja kaivaukset

Myöhemmällä bysanttilaisella kaudella kukkulalle minolaisaikaisen asutuksen paikalle rakennettiin linnoitus. Paikka oli kaupungin keskus myös venetsialaisella ja osmanivallan aikana, jolloin se kehittyi nykyiseksi Chanián kaupungiksi. Minolaisia jäänteitä tuli esiin kaupungin toisen maailmansodan aikaisten suurten pommitusten tuhoja raivattaessa. Kaupungin arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1966. Kaivauksia paikalla on suorittanut Ruotsin Ateenan-instituutti yhdessä kreikkalaisten kanssa. Myös Tanskan Ateenan-instituutti on osallistunut kaivauksiin vuodesta 2010. Osa raunioista on nykyisin katettu.
Rakennukset ja löydökset > Minolainen kaupunki ja palatsi

Kydonian minolaisen ajan löydöt ajoittuvat pääosin kausille MM–LM, erityisesti kaudelle LM III. On kuitenkin tehty myös joitakin löytöjä näitä edeltäneeltä EM-kaudelta sekä seuranneelta subminolaiselta kaudelta.
Minolaisen Kydonian pinta-ala on saattanut olla jopa 100 000 neliömetriä. Minolaisaikaisesta kaupungista vain pieni osa on kaivettu, koska se on lähes kokonaan myöhempien rakennusten peittämä. Kaivauksia vaikeuttaa myös se, että paikalla on ollut asutusta jatkuvasti tuhansia vuosia, jolloin kerroksia on useita. Merkittävin arkeologinen alue sijaitsee kaupungin keskustassa Agía Aikaterínin aukiolla Kastéllin kukkulalla Kanevárou-kadun varrella lähellä kaupungin nykyistä satamaa.
Kaivauksissa on tunnistettu muun muassa minolaisille palatseille tyypillistä arkkitehtuuria edustanut rakennus, jossa on muun muassa valokuilu, polythyron-huoneita, rituaalipeseytymistilat sekä säilytystiloja. Varsinaista palatsipihaa ei kuitenkaan ole vielä löydetty. Lisäksi on löydetty asuintaloja ja kulttialueita. Kaivauksissa on löydetty suuri määrä lineaari-A-kirjoitusta sisältäviä savitauluja ja muita esineitä. Niissä on luetteloita ihmisistä, eläimistä ja maataloustuotteista. Chaniásta on löydetty myös lineaari-B-kirjoitusta sisältäneitä tauluja, mikä osaltaan todistaa sen merkittävyydestä myös mykeneläisellä ajalla.
Eräältä alttarilta löydettiin nuoren naisen jäänteitä noin vuodelta 1280 eaa. Jotkut tutkijat ovat ehdottaneet, että kyseessä olisi ollut ihmisuhri, mutta tästä ei ole yksimielisyyttä.
Rakennukset ja löydökset > Antiikin ajan kaupunki

Antiikin ajan kaupungista on tehty selvästi vähemmän löytöjä kuin minolaisaikaisesta keskuksesta. Varhaisimmat antiikin aikaiset löydöt akropoliilta eli Kastéllin kukkulalta ovat peräisin geometriselta kaudelta. Pääosa arkaaisen ja klassisen kauden löydöksistä on sattumälöytöjä tai peräisin pelastuskaivauksista rakennustöiden yhteydessä.
Kirjallisten lähteiden perusteella kaupunki tai ainakin sen akropolis on ollut ympäröity muurein klassisella ja hellenistisellä kaudella. Nykyisissä venetsialaisaikaisissa muureissa on käytetty paljon antiikin aikaisten rakennusten osia, mikä selittää osaltaan muinaisjäänteiden puuttumista. Kaupungin temppelit olivat Herodotoksen mukaan samoslaisten lyhyellä kaudellaan rakentamia, samoin kuin lännempänä sijainnut Diktynnan temppeli. Kaupungista on löydetty yhden doorilaista tyyliä edustaneen temppelin jäänteitä.
Useista paikoista kaupunkia on löydetty roomalaisaikaisten, 100-luvulla jaa. rakennettujen talojen raunioita, joissa on usein koristeelliset mosaiikkilattiat. Chanián katedraalikirkon Neitsyt Marian temppeliintuomisen katedraalin eteläpuolelta on löydetty roomalaisen kylpylän jäänteet. Kaupungin antiikin aikaisen teatterin kerrotaan säilyneen vuoteen 1585, jolloin venetsialaiset purkivat sen linnoituksen osiksi. Kaupunkiin vettä tuoneesta akveduktista kerrotaan myös löytyneen jäänteitä varhemmin. Hautoja minolaiselta roomalaiselle kaudelle saakka on löydetty erityisesti nykyisen kaupungin itä- ja kaakkoispuolelta.
Rakennukset ja löydökset > Esinelöydöt

Kydoniasta sekä sen ympäristöstä, kuten Diktynnan temppeliltä, löydettyjä esinelöytöjä on esillä Chanián arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kydonia Wikimedia Commonsissa
Minolaisen Kydonian raunioita Kastéllin arkeologisella alueella.
Kydonian lyömä oboli, n. 320–270 eaa. Kuvituksessa mainadin pää sekä kolme puolikuuta.
Kastéllin arkeologinen kohde suojakatoksineen.
Dionysos ja Ariadne lattiamosaiikissa roomalaiselta ajalta. Chanián arkeologinen museo.
Pekka Hyvärinen (mäkihyppääjä)

Pekka Hyvärinen (s. 15. toukokuuta 1954 Rovaniemi) on suomalainen mäkihyppääjä.
Hyvärinen sijoittui Lentomäen MM-kilpailuissa 1977 Vikersundissa 14:nneksi. Hän voitti Suomen-mestaruuden Kaipolan suurmäessä vuonna 1977 ja joukkuemäessä vuosina 1976–1978 sekä saavutti henkilökohtaisissa kilpailuissa kaksi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Puijolla hän voitti vuonna 1978 ja oli samana vuonna kahdessa Sapporon kilpailussa toinen. Seuratasolla Hyvärinen edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Hänen setänsä oli mäkihypyn olympiavoittaja Antti Hyvärinen.
Pekka Hyvärinen (tuottaja)

Pekka Olavi Hyvärinen (s. 20. elokuuta 1953 Kuopio) on suomalainen taidenäyttelyiden järjestäjä, taidetapahtumien tuottaja ja taiteen tutkija, joka tunnetaan Helsingin Taidetalon ja Punkaharjun Retretin perustajana.
Hyvärinen kiinnostui kuvataiteesta kehystäjäisänsä ja galleristiäitinsä vaikutuksesta. Vuosien 1978–1982 kesinä Hyvärinen järjesti ensimmäiset taidenäytteynsä Punkaharjun keskustassa sijaitsevalla Punkasalmen koululla. Keväällä 1981 hän järjesti valtavan suosion saaneen Pekka Halosen töitä esittelevän näyttelyn Helsingin Viiskulmaan perustamassaan Helsingin Taidetalossa.
Retretti Oy:n hän perusti 1984 ja kasvatti Punkaharjun Retretistä taidekeskuksen, joka käsitti noin 9000 neliömetriä valtaosin maan alle louhituissa luolastoissa. Retretti ajautui konkurssiin 1987, ja Hyvärinen vetäytyi vuosiksi julkisuudesta.
Pekka Hyvärinen on uransa aikana koonnut toistasataa kuvataidenäyttelyä, muun muassa Albert Edelfeltin näyttelyt 1979 ja 1983, Vilho Lammen ja Helene Schjerfbeckin näyttelyn 1980, Eero Nelimarkan satavuotisnäyttelyn 1990, Reidar Särestöniemen muistonäyttelyn 1993. Hän on lisäksi tuottanut yli 300 konserttia ja muuta esittävän taiteen tapahtumaa eri puolilla Suomea. Hän on toiminut muun muassa Taidekeskus Salmelan perustamistyöryhmässä, savonlinnalaisen Taidekeskus Pyrrin taiteellisena johtajana 1990–1995 sekä Ikaalisten ja Kymijoen taidekeskusten näyttelysuunnittelijana.
Hupisaarten kaupunginpuisto

Silta Pakolansaareen
Hupisaarten yleiskartta
Merikosken patoa Lasaretinsaaresta kuvattuna
Hupisaaret marraskuun iltana
Suihkulähteet Hupisaarilla
Hupisaarten kaupunginpuisto eli Ainolanpuisto on puisto Oulussa, Oulujoen alajuoksulla. Se tunnetaan Valkoisten siltojen saaristona.
Sijainti

Hupisaarten alue käsittää useita Oulujoen etelärannan saaria Merikosken voimalaitospadon alapuolella, Myllytullin ja keskustan koillispuolella. Hupisaaret erottaa muusta kaupungista Lasaretinväylän ja Kallisenvirran muodostama vesiväylä. Pohjois-Pohjanmaan museo sijaitsee Hupisaarilla. Hupisaariin kuuluviksi katsotaan kaikki Oulujoen kaupunginpuoleiset pikkusaaret, mutta varsinaisiksi Hupisaariksi lasketaan Kiikkusaaren ja Lasaretinsaaren väliin jäävät lukuisat pikkusaaret.
Puiston eteläpuolella on Oulun kaupungin monumentaalikeskus: tuomiokirkko, lääninhallituksen rakennukset sekä Oulun Lyseon lukio. Puiston itäpuolella oli teollisuusalue, jota pitkään hallitsi Åströmien perustama nahkatehdas, joka oli Pohjoismaiden suurin. Nykyisin entisellä teollisuusalueella ovat Oulun taidemuseo sekä Tiedekeskus Tietomaa.
Suomen Kotiseutuliitto valitsi Oulun Hupisaaret Vuoden kaupunginosaksi 2005.
Hupisaarten osat > Lasaretinsaari

Pohjoisin saarista on Patosillan luona oleva Lasaretinsaari, joka on saanut nimensä vanhasta lääninsairaalasta. Sittemmin siellä on sijainnut muiden muassa Pohjan Sotilassairaala (PohSS), sekä nykyisin kuntoutus- ja konferenssitila Lasaretti. Alueen kiinteistöt ovat sekoitus vanhaa klassistyylistä sekä punatiilistä kertaustyylien mukaista rakennuskantaa.
Saarta asutti 1600-luvulla Rysän suku, ja sen ensimmäinen nimi olikin Rysänsaari – tosin 1840-luvun kartassa nimenä oli Ryssänsaari. 1700-luvulla saari oli nimeltään Polttimosaari Kustaa III:n perustettua sinne kruununpolttimon. Maaherra asui saarella Oulun tultua läänin pääkaupungiksi vuonna 1776, mistä syystä se tunnettiin myös Maaherransaarena. Polttimon päärakennus toimi maaherran virka-asuntona. Siellä vieraili vuonna 1779 tutkimusmatkailija Giuseppe Acerbi, kolme vuotta myöhemmin kuningas Kustaa IV Adolf puolisoineen ja myös keisari Aleksanteri I 30. elokuuta 1819.
Maaherran residenssiä ympäröi muotopuutarha, jonka taiteilija Johan Gustav Hedman kuvasi teoksessa Oulu ennen vuoden 1822 paloa.
Jo Suomen Sodan aikana saarelle perustettiin sotasairaala. Vuonna 1834 maaherran virkatalo muuttui kaupunginsairaalaksi ja saari sai samalla nykyisen nimensä. Suomen ensimmäinen presidentti Juho Ståhlberg asui sairaalanemäntänä toimineen äitinsä ja sisarustensa kanssa Kilstuvassa eli sairaalan piharakennuksessa. Sotilasmestari Oiva Ahtisaaren perhe taas asui entisessä maaherran virkatalossa myöhemmin, ja tämän perheen pojasta Martti Ahtisaaresta tuli Suomen kymmenes presidentti.
Hupisaarten osat > Dammisaari

Dammisaari sijaitsee Lasaretinväylän ja varsinaisten Hupisaarten välissä. Se oli aikoinaan Koskenniska, mutta sai uuden nimen patoa tai ränniä tarkoittavasta sanasta tokee tai tammi (ruots. damm). Alue kunnostettiin sähkölaitoksen valmistuttua Sahasaareen, jolloin myös Lasaretinväylää syvennettiin ja sen reunoja kivettiin. Väylän varrella sijaitsee Dammisaaren kiinteistö, tehtaanjohtaja Karl Robert Åströmin entinen konttori- ja asuinrakennus.
Hupisaarten osat > Varsinaiset Hupisaaret

Varsinaiset Hupisaaret käsittävät monta pientä saarta, joiden välissä on useita pieniä lampia ja matalia puroja. Valkoiset sillat ja kävelypolut muodostavat tälle alueelle kaikkein tiheimmän verkoston. Saarten Merikosken puoleisessa laidassa on edelleen nähtävissä vanhan vetomöljän jäänteet: sitä pitkin tyhjät tervaveneet vedettiin ohi Merikosken kuohujen. Rantametsät ovat lähes luonnontilaisia, ja metsikössä pesii useita eri lintulajeja. Hupisaarten tämä osa on kaupunkilaisten suosima piknik-paikka.
Hupisaarten osat > Kiikkusaari

Kiikkusaaressa eli aiemmalta nimeltään Pajasaaressa on kahvio, lasten leikkikenttä, puutarha, lintulampi, ruusutarha sekä marjapensaita. Oulun yliopiston kasvitieteellisen puutarhan ajoilta on perintönä säilynyt myös rautatieomenapuiden kuja. Kiikkusaaresta johtaa kauneuspato Limasaaren pohjoispuolitse Koskikeskuksen Toivoniemeen. Kiikkusaaressa oli myös jäljellä Oulun ensimmäisen lastentarhan Laskuniemen lisärakennus, Alakööki, joka kuitenkin tuhoutui pahoin tulipalossa lokakuussa 2011. Hanna Åströmin (myöh. Frankenhauser) rakennuttama ja Victor J. Sucksdorffin suunnittelema lastentarha oli kaksikerroksinen kansallisromanttinen hirsirakennus, jonka Hanna Fankenhauser lahjoitti Oulun kaupungille vuonna 1913. Ainolan lastentarhana tunnettu rakennus tuhoutui talvisodan pommituksissa tammikuussa 1940.  Saaressa on taiteilija Uno Aron veistämä Kaarnapoika-veistos. Yliopiston kasvitieteellisen puutarhan siirryttyä vuonna 1983 Linnanmaalle saareen jäivät kuitenkin kasvihuoneet ja puutarha-alue.
Hupisaarten osat > Sahasaari

Sahasaari on Hupisaarten toinen teollisuutta palvellut, kaakkoinen osa. Saaren vieritse kulkevaan Oulujoen sivuhaaraan Lasaretinväylään rakennettiin kaupungin mylly jo 1600-luvulla, nimensä saari sai vuonna 1731 perustetusta vesisahasta. Saha ja sen yhteydessä toiminut mylly paloivat vuonna 1857, mutta ne rakennettiin uudelleen. Oulun ensimmäinen sähkölaitos saaren yhteyteen perustettiin Veljekset Åströmin nahkatehtaan tarpeisiin vuonna 1884. Entisen jauhomyllyn kohdalle rakennettiin kaupungin sähkölaitos vuonna 1903. Erikoisimpia Sahasaaren asukkaita lienevät olleet sähkölaitoksen johtajaksi vuonna 1947 tulleen Olof Råbergin Kimmo-niminen aasi ja lemmikkiapinat Liisa ja Mikko.
Hupisaarten osat > Paratiisisaari

Paratiisisaari, aiemmalta nimeltään Peltosaari, on Hupisaarten rauhallisin osa. Saari sijaitsee lähellä Pohjois-Pohjanmaan museota Kiikkusaaren ja Pakolansaaren välissä. Paratiisisaarella voi nauttia runsaista kapeiden polkujen varsille tehdyistä istutuksista. Saaressa sijaitsi kaksikerroksinen kivirakennus, joka oli pitkään kaupunginpuutarhurin asuntona. Ainolanpuistoon vievän sillan kupeessa on Oulun ilmeisesti vanhin koristeomenapuu.
Hupisaarten osat > Ainola

Ainolassa eli Pakolansaaressa ja vanhalta nimeltään Hanhisaaressa sijaitsee nykyisin Pohjois-Pohjanmaan museo. Vuonna 1826 kauppias Johan Z. Franzén perusti saarelle muotopuutarhan, ja kauppaneuvos Hemming Åström jatkoi perinnettä rakennuttamalla saarelle Ainola-huvilan ja puutarhan 1880-luvun lopulla. Jo tätä ennen siellä sijaitsi kauppias Ferdinand Granbergin kaksikerroksinen huvila. Granbergille saari siirtyi Johan Franzénin pojan ostettua sen isältään, mutta tehtyä konkurssin vuonna 1875. Ainola-huvilan suunnitteli arkkitehti Johan Erik Stenberg. Huvila valmistui vuonna 1888 ja siinä oli muun muassa juokseva vesi ja sähkövalot. Oululaiset kutsuivat koristeellista huvilaa "Piparkakkutaloksi". Huvilan ympärille suunnitteli puutarhan J. C. Dahlström. Huvila ja saari lahjoitettiin kaupungille vuonna 1910. Huvilassa toimivat kirjasto ja museo, johon Samuli Paulaharju keräsi ainutlaatuisen Lapin kokoelman. Huvila ja kokoelman pääosat tuhoutuivat tulipalossa heinäkuussa 1929.
Talon tuhouduttua saarelle rakennettiin nykyinen kivirakennus, alun perin maakuntataloksi kirjastoa, maakunta-arkistoa ja museota varten, joka siinä yhä toimii. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Oiva Kallio. Saarella on nykyään useita muistomerkkejä, kuten Sara Wacklinin korkokuvalla varustettu muistomerkki sekä Terho Sakin veistämä V. A. Koskenniemen muistomerkki Merikosken muusat. Ainolassa kasvaa Oulun suurin laakeripoppeli, samoin Mustialan arboretumista tuotujen taimien ansiosta muiden muassa puisto- ja likusterisyreeni, lehto- ja punasaarni sekä japaninmarjakuusi. Ainolan puiston suunnitteli tulipalon jälkeen vuonna 1930 Helsingin kaupunginpuutarhuri Bengt Schalin ja toteutuksesta vastasi Oulun kaupunginpuutarhuri Kalle Äijälä.
Hupisaarten osat > Plaatansaari

Plaatansaari on Hupisaarten eteläisin vanha puutarha- ja puistoalue, jota nykyään halkovat kapeat pyörätiet. Yksi niistä yhdistää Plaatansaaren Oulujoen suiston luonnontilaiseen Lammassaareen. Alue on arboretum, puupuisto, jossa kasvaa monia harvinaisia koristepuita ja pensaita, muiden muassa pihtoja ja poppeleita. Niistä tunnetuin on Kallisenvirran ylle kaartuva riippapoppeli. Puna-ailakki on esimerkki Plaatansaaren niittykasveista, Oulussa sitä on kutsuttu "taivaan avaimeksi". Kuningas Kustaa II Adolf perusti Oulun linnan yhteyteen muskettitehtaan, joka sijoitettiin Plaatansaarelle. Se valmisti 200 muskettia ja muitakin aseita vuoteen 1638 saakka, pajamestarina toimi Lennart Matinpoika. Seuraava samalle saarelle rakennettu tuotantolaitos oli panimo, saaren nimi vaihtui 1600-luvulla käytetystä Leinhartin saaresta Panimosaareksi.
Hupisaaret kaupunkilaisten käytössä

Hupisaarilla on ollut asutusta ja viljelyksiä 1700-luvulta lähtien, mutta myös teollisuutta jo varhain. Kävelytiet ja valkoiset sillat ovat olleet Hupisaarten tunnusmerkki jo 1860-luvulta. Siitä lähtien Hupisaaret ovat olleet Oulun kaupunginpuisto – "kaupungin vihreä sydän ja Oulujoen suiston helmi". Kaupunkilaiset viihtyivät saarilla niin hyvin, että jo seuraavalla vuosikymmenellä kirjoitettiin lehdissä saarten ruokottomuudesta: siltojen sanottiin olevan hajalla ja jalkakäytävät siivottomassa kunnossa. "Vapaudensaarten hoito- ja kaunistamiskomitea" määrättiin työhön ja Tarkk'ampujapataljoona kunnosti siltoja ja raivasi saarille uusia polkuja. Saarille rakennettiin huvimaja ja paviljonki, jossa nautittiin punssia. 1880-luvun loppu olikin puiston kukoistuksen aikaa.
Viittaukset populaarikulttuurissa

Paavo Rintalan romaanissa Pojat Jake ja Topi vakoilevat saksalaisen vääpelin ja ylioppilasneidin lemmenleikkejä Plaatansaaressa.
Kirjallisuutta

Niskala, Kaarina (kuvat: Okkonen, Ilpo): Hurmaavat Hupisaaret.  Oulu: Studio Ilpo Okkonen Oy, 2005.  ISBN 95-2-5109-18-6
Paso Eija, Rämö Rauno: Työn jäljet. Lasaretinsaaren vaiheita 1600-2000.  Oulu: Merikosken kuntoutus- ja tutkimuskeskus, 2002.  ISBN 951-98571-3-3
Aiheesta muualla

Niskala, Kaarina; Okkonen, Ilpo ja Kalleinen, Lasse: Puistojen Oulu, s. 26-35.  Oulu:  Studio Ilpo Okkonen Oy, 2008.  ISBN 978-952-510924-5
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hupisaarten kaupunginpuisto Wikimedia Commonsissa
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:   Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:   Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:   Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:   Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie
Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi

Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasin tertiäärirakennetta. Ligandeina toimivat magnesiumionit on merkitty kuvaan vihreällä
Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi on entsyymi, joka katalysoi puriinien aineenvaihduntaa. Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi katalysoi hypoksantiinista inosiinimonofosfaattia, guaniinista guanosiinimonofosfaattia ja ksantiinista ksantosiinimonofosfaattia.
Olosuhteet

Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasin massa vaihtelee eliöstä rippuen 42–150 kilodaltoniin. Jotta entsyymi toimisi kunnolla täytyy siihen olla kiinnittyneenä magnesiumioneja. Magnesiumin kanssa entsyymiin liittymisestä kilpailevat bariumin, kalsiumin, elohopean ja sinkin ionit. Nämät metalli-ionit ovat hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasin inhibiittoreita. Muita entsyymin inhibiittoreita ovat merkaptopuriini ja tioguaniini, jotka asettuvat hypoksantiinin tilanne entsyymin aktiiviseen kohtaan. Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi toimii parhaiten eliöstä riippuen 22–70 °C lämpötilassa ja pH:n ollessa 6–10.
Hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasi ja sairaudet

Virhe hypoksantiini-guaniinifosforibosyylitransferaasin tuotantoa säätelevässä HPRT-geenissä tunnetaan nimellä Lesch–Nyhanin oireyhtymä. Tauti on peittyvästi periytyvä ja taudin kantaja on nainen. Oireyhtymässä ihmiselimistöön kertyy virtsahappoa. Oireyhtymä ilmenee henkisenä ja fyysisenä jälkeen jäämisenä.
Kyme (Euboia)

| Kyme> Κύμη |
| --- | --- |
 Kymen paikaksi arvellun Viglatoúrin kukkulan löydöksiä.
Sijainti
 Kyme
Koordinaatit:  38°33′51″N, 24°06′53″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Viglatoúri(?), Kými, Kými-Alivéri, Euboia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Euboia
Aiheesta muualla
  Kyme Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kyme (m.kreik. Κύμη, Kymē, lat. Cyme) oli antiikin aikainen kaupunki Euboian saarella Kreikassa. Sen sijaintia ei tunneta varmuudella, mutta se sijoitetaan lähelle nykyistä Kýmin kaupunkia.
Maantiede

Kymen kaupungin arvellaan sijainneen Euboian itärannikolla Dirfys-vuoren itärinteessä lähellä nykyistä, antiikin aikaisesta kaupungista nimensä perinyttä tai ottanutta Kýmin kaupunkia. Nykyisin Kymen kaupunkikeskuksen paikaksi katsotaan nimellä Viglatoúri tunnettu kukkula lähellä Oxýlithoksen kylää, noin 2,7 kilometriä sisämaahan saaren itärannikosta ja noin kahdeksan kilometriä etelään Kýmistä. Kukkula sijaitsee hedelmällisellä tasangolla lähellä Manikiá-jokea eli antiikin Akheloos-jokea. Toinen, aiemmin ehdotettu paikka on nykyinen Palaiókastrin eli Kástron kukkula Áno Potamiássa. Sillä sijaitsee nykyisin keskiaikainen linnoitus. Kymen ympäristössä sijaitsivat kaupungit Kotylaion, Oikhalia, Tamynai ja Teleidai.
Historia

Kyme oli geometrisella ja arkaaisella kaudella yksi Euboian tärkeimmistä kaupungeista. Strabonin mukaan se osallistui Italiassa sijainneen Kymen (myöhemmin tunnettu nimellä Cumae) kaupungin perustamiseen yhdessä Khalkiin kanssa, mikä ajoittuu 700-luvulle eaa.
Myöhemmin kaupunki menetti merkityksensä ja jäi Khalkiin varjoon. Seurauksena se sekoitettiin myöhempinä aikoina usein tunnetumpaan Kymen kaupunkiin, joka sijaitsi Aioliissa. Tämän vuoksi sekä siksi, että kaupunkiin on vain vähän viitteitä antiikin lähteissä ja sen sijainti oli pitkään tuntematon, Kyme-nimisen kaupungin olemassaolo Euboialla kyseenalaistettiin pitkään.
Viglatoúrin arkeologisia kaivauksia suoritettiin vuonna 1984 arkeologi Éfi Sapouná-Sakellarákin johdolla.