stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Scuderia Ferrari
Historia > 1980-luku

Villeneuven piti voittaa mestaruus kaudella 1980, mutta sitä ei tullut hänelle eikä edes Scheckterille, sillä kausi oli erittäin painajaismainen. Ferrari-kuljettajat keräsivät yhteensä vain kahdeksan MM-pistettä, jotka jättivät hallitsevan maailmanmestaritallin vasta 10:nneksi valmistajien taulukossa toiseksi vähiten pisteitä keränneenä tallina. Vain Alfa Romeo jäi pisteitä keränneenä tallina sen taakse neljällä pisteellä. Kausi 1980 söi Scheckterin motivaation täysin ja hän lopetti uransa tuohon kauteen.
Scheckterin lopetus avasi tallipaikan ranskalaiselle Didier Pironille, josta tuli Villeneuven "arkkivihollinen". Villeneuve voitti kaudella 1981 Monacon GP:n. Seuraavaksi kaudeksi Villeneuve lähti varmana tavoittamaan mestaruutta, mutta San Marinon GP:ssä Pironi ohitti Villeneuven vastoin Ferrarin käskyä vain maalin loppusuoralla. Villeneuve vannoi, ettei enää koskaan puhuisi Pironille ja sen lupauksen hän myös piti.
Kauden seuraavan osakilpailun Belgian GP:n aika-ajoissa Villeneuve tavoitteli Pironin kärkiaikaa. Hän kuitenkin ajoi suoraan päin hitaalla kierroksella olleen Jochen Massin Marchia, jolloin Villeneuven Ferrari heitti valtavat voltit ja kanadalainen lensi ulos ohjaamosta pudoten maahan ja taittaen tappavasti niskansa. Pironi johti kauden edetessä MM-sarjaa vakuuttavasti, mutta kauden 12. kilpailun sumuisissa aika-ajoissa ranskalainen, vastoin muiden toivomuksia lähti ajamaan nopeata kierrosta ja törmäsi edellä hitaalla kierroksella ajaneeseen Alain Prostiin.
Pironi ei kokenut samanlaista kohtaloa kuin ex-tallikaverinsa Villeneuve, vaan "säästyi pelkillä" jalanmurtumilla ja hänen kohtalonaan oli loppukauden viettäminen sairaalassa. Kauden kolmanneksi viimeisen osakilpailun, Sveitsin GP:n jälkeen Keke Rosberg nousi sarjan johtoon otettuaan vasta tuossa kisassa kauden ja uransa avausvoiton. Rosberg voitti lopulta sen kauden maailmanmestaruuden. Pironin F1-ura päättyi kauden loputtua, mutta silti Ferrari voitti valmistajien maailmanmestaruuden. Kauden jälkeen alkoi Ferrarin pitkä kuivakausi (1990-luvun puoleenväliin asti) ja talli joutui seuraamaan kun McLaren ja Williams dominoivat vuorotellen F1-sarjaa. Elokuussa 1988 tallin perustaja Enzo Ferrari kuoli 90-vuotiaana ja kuukautta myöhemmin tallin kotikilpailussa Italian GP:ssä Ferrari-kuljettajat Gerhard Berger ja Michele Alboreto ajoivat McLarenin ylivoimaisesti hallitsemalla kaudella yllätykselliseen kaksoisvoittoon.
Historia > 1990-luvun alkupuolisko

Kaudeksi 1991 Ferrarille siirtyi erittäin lupaava Ranskaa edustanut Jean Alesi. Alesi oli vakuuttanut täysin kahtena ensimmäisenä Tyrrell-vuotenaan, jolloin hän oli ajanut muun muassa debyyttikilpailussaan neljänneksi. Alesi ajoi tasaisesti ja saavutti hyviä sijoituksia MM-sarjassa. Uran avausvoitto Kanadan GP:ssä 1995 luokiteltiin usein kaikkien aikojen suosituimmaksi voitoksi. Alesi ajoi voiton nimittäin Gilles Villeneuven tunnetuksi tekemällä numerolla 27 voittoon Villeneuven mukaan nimetyllä radalla. Voitosta huolimatta Alesi ei saanut lisää kilpailuaikaa tallissa, vaan hänen ja silloisen tallikaverinsa Gerhard Bergerin tilalle palkattiin kahtena edellisvuonna maailmanmestaruuden voittanut Saksan Michael Schumacher sekä brittiläinen Eddie Irvine.
Historia > 1996–2006: Michael Schumacherin aika > Schumacher–Irvine

Schumacherin tultua Ferrarille 1996 hän nousi heti kiistatta tallin ykköskuljettajaksi. Ferrarin epäluotettavuus kuitenkin maksoi maailmanmestaruuden kolmesta kauden voitosta huolimatta. Williamsin Damon Hill ja edesmenneen Gilles Villeneuven poika Jacques Villeneuve dominoivat sarjaa.
Seuraavaksi kaudeksi Hill sai potkut Williamsilta ja siirtyi Arrowsille. Tälle kaudelle Ferrarilla oli valmiina huomattavasti kestävämpi koneisto, mikä näkyi tuloksissa. Kauden viimeiseen kilpailuun lähdettäessä Schumacher johti sarjaa yhdellä pisteellä ennen Villeneuveä, mutta Schumacher ns. sulki ovensa, jolloin Villeneuve osui Ferrariin. Schumacher teki saman Damon Hillille täsmälleen samassa tilanteessa kolme vuotta aiemmin Australian GP:ssä, jossa Schumacher varmisti avausmestaruutensa. Tällä kertaa Schumacher oli ainoa, joka kärsi tilanteesta, sillä hän joutui keskeyttämään ja kaiken lisäksi hänen kakkossijansa hylättiin MM-sarjassa. Villeneuve ajoi kolmossijallaan maailmanmestariksi ja samassa kilpailussa myös Mika Häkkinen voitti ensimmäisen kerran urallaan.
Kaudella 1998 Schumacher kävi tasaväkistä kamppailua mestaruudesta McLarenin Mika Häkkisen kanssa ja voitti kauden aikana kuusi kilpailua. Kauden viimeisessä kilpailussa Schumacherin auto sammui lähtöruudukkoon ja hän joutui lähtemään viimeiseltä tilalta. Lopulta rengasrikko päätti Schumacherin menon kolmannelta paikalta, jolloin Häkkinen kurvaili mestaruuteen. Kaudella 1999 Schumacher oli jälleen mestaruustaistossa mukana, kunnes kauden puolivälissä Britannian GP:ssä auton ajauduttua ulos Schumacherin jalka katkesi. Schumacherin loppukausi jäi väliin kahta viimeistä kilpailua lukuun ottamatta, joiden aika-ajoissa hän sijoittui paalulle ja auttoi kahdella kakkossijallaan Ferrarin merkkimestaruuteen.
Historia > 1996–2006: Michael Schumacherin aika > Schumacher–Barrichello

Vihdoin kaudella 2000 Schumacher voitti ensimmäisen mestaruutensa Ferrarin riveissä ja saavutti kauden aikana yhdeksän voittoa. Mestaruuskamppailu Mika Häkkisen kanssa ratkesi vahvaan loppukauteen: Schumacher voitti kauden viimeiset neljä kilpailua ja hän varmisti mestaruutensa jo ennen kauden päättävää osakilpailua. Kaudella 2001 Schumacher oli ylivoimainen Ferrari F2001 -autollaan, kun hän voitti mestaruuden jo kauden viidenneksi viimeisessä kilpailussa Unkarin GP:ssä. Kausi 2002 oli Schumacherille vieläkin huikeampi: mestaruus ratkesi jo kauden seitsemänneksi viimeisessä kilpailussa Ranskan GP:ssä, ja Schumacher voitti peräti 11 kauden 17 kilpailusta (Itävallan GP:stä saatu voitto tallimääräyksellä sai FIA:n pohtimaan niiden kieltämistä). Viides mestaruus tiesi samalla sitä, että hän siirtyi Juan Manuel Fangion rinnalle eniten mestaruuksia voittaneena kuljettajana.
Kaudella 2003 Schumacher joutui käymään jälleen tiukan mestaruustaiston McLarenin Kimi Räikkösen ja Williamsin Juan Pablo Montoyan kanssa. Schumacher voitti kaudella kuusi osakilpailua. Vaikka mestaruustaisto oli vielä viimeisessä kilpailussa avoin, Räikkösen mahdollisuudet mestaruuteen olivat lähinnä teoreettiset: Schumacherin ei tarvinnut kuin sijoittua pisteille voittaakseen mestaruuden. Sen hän myös teki sijoittumalla kahdeksanneksi, jolloin hän voitti kuudennen mestaruutensa kahden pisteen erolla Räikköseen. Toisaalta mestaruustaiston ratkaisseessa kauden toiseksi viimeisessä Yhdysvaltain GP:ssä Schumacherin katsottiin kuitenkin voittaneen juuri Bridgestone-renkaiden avulla: kilpailun aikana tuli rankkasade ja Bridgestonen tuolloin ylivoimaisina pidetyillä sadekelirenkailla Schumacher ajoi muita selvästi nopeammin ja nousi monta sijoitusta ylöspäin. Lisäksi kaudella muuttui pistejärjestelmä, joka auttoi vastustajia saavuttamaan Schumacherin etumatkan.
Seuraava kausi 2004 oli Schumacherin mestaruuskausista menestyksekkäin: hän voitti 13 kauden 18 osakilpailusta ja peräti 12 kauden 13 ensimmäisestä osakilpailusta, eikä muilla kuljettajilla ollut mitään mahdollisuuksia mestaruustaistoon, vaikka tallikaveri Rubens Barrichellolla oli vielä teoreettiset mahdollisuudet kauden viidenneksi viimeisessä Belgian GP:ssä. Kausi 2005 oli Schumacherille vaikeampi eikä hän voittanut kuin fiaskoksi muotoutuneen Yhdysvaltojen GP:n. MM-pisteissä hän oli kolmantena, keräten 62 pistettä ja jääden mestaruuden voittaneesta Renault'n Fernando Alonsosta 71 pistettä.
Historia > 1996–2006: Michael Schumacherin aika > Schumacher–Massa

Kaudelle 2006 Schumacher lähti numero viisi autossaan. Aiempina kausina saksalaisen tallitoverina toiminut Rubens Barrichello oli saanut tarpeekseen kakkoskuskin roolista ja vaihtoi kaudeksi 2006 Hondalle. Barrichellon korvasi Sauberilta siirtynyt brasilialainen Felipe Massa, jolla oli jo ennestään läheisiä kontakteja Ferrarin johtoon. Alkukauden kilpailuista Schumacher voitti ainoastaan San Marinon (rikkoi aika-ajoissa Ayrton Sennan paalupaikkaennätyksen 66. paalupaikallaan) ja Euroopan GP:t. Seuraavan kerran hän voitti loppukaudesta Yhdysvalloissa, Ranskassa (hän otti siellä ennätyksellisen kahdeksannen voiton samalla radalla) ja Saksassa. Italiassa Schumacher voitti ja samalla ilmoitti lopettavansa uransa kuluvan kauden jälkeen. Kiinassa Schumacher nousi voiton jälkeen käytännössä MM-sarjan johtoon, koska tasapistetilanteessa hänellä oli seitsemän voittoa Alonson kuutta vastaan. Japanin Grand Prix 2006 muutti taiston aivan toisenlaiseksi. Schumacher johti kisaa selkeästi, ennen Renault'n Fernando Alonsoa, mutta ennen maalia Ferrarin moottori hajosi ja Schumacher joutui keskeyttämään. Taistelu MM-tittelistä muuttui radikaalisti, sillä Alonso ajoi kisan voittoon ja keräsi 10 lisäpistettä. Ero oli Schumacheriin jo 10 pistettä, mikä merkitsi että Schumacherin olisi pitänyt voittaa viimeinen kilpailu ja Alonson jäädä pisteittä. Kauden viimeisessä kilpailussa polttoaineenpaineen katoaminen pilasi Schumacherin aika-ajon ja lähtöruutu kisaan oli vasta kymmenes. Kun kilpailua oli ajettu seitsemän kierrosta, Schumacherin takarengas hajosi hänen juuri ohitettuaan Renault'n Fisichellan. Schumacher joutui aloittamaan takaa-ajon kohti kärkeä kisan häntäpäästä, ja onnistui nousemaan aina neljänneksi asti tallikaveri Felipe Massan voittaessa kilpailun. Lehdistössä Schumacherin loppukisojen esityksiä katsottiin hyvin suopeasti, vaikka tekniset ja muut ongelmat veivät lopulta mahdollisuuden mestaruuteen.
Historia > 2007–2014: Uusi aikakausi > Massa–Räikkönen

Schumacherin lopettaessa uransa ja teknisen johtajan Ross Brawn vetäytyessä tilapäisesti formuloista Ferrarilla alkoi uusi aikakausi. Schumacherin paikan ottanut Kimi Räikkönen ei kokenut Autosport-lehden haastattelun mukaan olevansa kovien paineiden alla astuessaan seitsenkertaisen maailmanmestarin saappaisiin. Sen sijaan toisen kuljettajan Felipe Massan oli näytettävä olevansa nopeampi kuin Räikkönen, koska hän ei halunnut tyytyä kakkoskuljettajan rooliin. Monelta taholta ennustettiin, että Ferrari menettäisi iskukykyään johtohahmojen syrjäänastumisen johdosta. Testeissä Ferrari piti kuitenkin kärkivauhtia, ja talli lähtikin ennakkosuosikkina Australian avauskilpailuun.
Räikkönen voitti kauden avauskilpailun ylivoimaisesti. Ferrari-auton pohjalevyratkaisun kieltämisen sekä tuulitunneliongelmien vuoksi McLaren otti kauden ensimmäisellä kolmanneksella selvän johtoaseman sekä kuljettajien että tallien MM-pisteissä. Räikkösen kaksi peräkkäistä voittoa kauden keskivaiheilla nostivat hänet takaisin MM-taistoon, vaikka eroa kärkeen oli pahimmillaan 26 pistettä. Räikkönen voitti kauden neljästä viimeisestä osakilpailusta kolme ja saavutti näin kuljettajien mestaruuden yhden pisteen erolla McLaren-kuljettajiin Lewis Hamiltoniin ja Fernando Alonsoon. Ferrari voitti myös valmistajien MM-tittelin jo Belgian osakilpailussa, kun McLaren tuomittiin Ferrarin entisen työntekijän Nigel Stepneyn kanssa käydyn vakoiluskandaalin vuoksi sakkoihin ja valmistajien pisteiden menettämiseen.
Tammikuussa 2008 tallin johdossa tapahtui jälleen muutoksia. Marraskuussa 2007 Jean Todtin ilmoitettiin siirtyvän pois tallipäällikön paikalta, ja hänen paikkansa otti Stefano Domenicali. Myös tekninen johtaja vaihtui, Mario Almondon paikan otti Aldo Costa. Kaudella 2008 Ferrari voitti jälleen valmistajien maailmanmestaruuden, mutta kuljettajien MM-taiston vei McLarenin Lewis Hamilton vain pisteen erolla Felipe Massaan.
Kausi 2009 alkoi tallilta huonosti Australiassa, kun Felipe Massa keskeytti kilpailun tekniseen vikaan ja Kimi Räikkönen ajoi autolla seinään keskeyttäen kilpailun myöhemmin. Kauden alkupuolisko olikin vaikea Ferrarille ja Felipe Massan loukkaantuminen Unkarin GP:ssä vaikeutti tallin tilannetta entisestään. Belgiassa Kimi Räikkönen ajoi tallille kauden ensimmäisen voiton, mutta samalla Massaa tuuraamaan nostettu testikuljettaja Luca Badoer sijoittui viimeiseksi. Badoer korvattiin Italian GP:ssä Force Indian Giancarlo Fisichellalla, mutta hän ei kyennyt ajamaan loppukautta pistesijoilla tallin autolla.
Historia > 2007–2014: Uusi aikakausi > Alonso–Massa

Kauden jälkeen Ferrarin sponsoriksi tuli Santander-pankki ja kilpakuljettajaksi Räikkösen tilalle Fernando Alonso. Kausi 2010 lähti hyvin käyntiin, kun Fernando Alonso ja Felipe Massa ajoivat kaksoisvoittoon. Seuraavissa kilpailuissa Ferrarin vauhti ei riittänyt haastamaan Red Bullin ja McLarenin autoja, mutta Alonso taisteli mestaruudesta viimeiseen osakilpailuun asti, kunnes hävisi mestaruuden Sebastian Vettelille neljällä pisteellä. Felipe Massa ei pystynyt haastamaan Alonsoa joutuen Saksan kilpailussa päästämään Alonson edelleen tallimääräyksellä. Ferrari sai tästä 100 000 euron sakot. Loppupisteissä Ferrari sijoittui kolmanneksi.
Kaudella 2011 Ferrari ei pystynyt haastamaan Red Bullin autoja ja saavutti kaudella vain yhden voiton Alonson ajamana. Kaudella 2012 talli sijoittui valmistajien sarjan toiseksi. Tallin kuljettaja Alonso voitti kolme kilpailua ja taisteli kuljettajien mestaruudesta viimeiseen kilpailuun saakka, mutta hävisi lopulta kolmella pisteellä Sebastian Vettelille. Vuonna 2013 Alonso otti kaksi voittoa Kiinasta ja Espanjasta uusien MM-sarjan kakkospaikan. Ferrari sijoittui kolmanneksi.
Historia > 2007–2014: Uusi aikakausi > Alonso–Räikkönen

Kaudella 2014 F1-autojen siirtyessä 1,6-litraisiin V6-turbomoottoreihin talli joutui vaikeuksiin etenkin moottorin heikkouden takia. Kausi oli tallin historian surkeimpia sen jäädessä valmistajien sarjassa neljänneksi (tosin kaudella 1980 talli sijoittui valmistajissa 10.). Ainoat kohokohdat olivat Alonson kaksi palkintosijaa Kiinasta ja Unkarista. Felipe Massan lähdettyä Ferrarilta kauden 2013 päätteeksi hänen paikansa otti paluun talliin tehnyt Kimi Räikkönen. Kausi oli kuitenkin Räikköselle erittäin huono ja hän saavutti vain hajanaisia pistesijoja (parhaana sijoituksenaan Belgian GP:n 4. sija).
Historia > 2015– Ferrarin uusi alku > Vettel–Leclerc

Vuoden 2019 tammikuussa vaihtui tallipäälliköksi Mattia Binotto ja nimisponsoriksi tuli Mission Winnow. Kauden toisessa osakilpailussa Bahrainissa Ferrarin suorituskyky pystyi haastamaan Mercedeksen, kun Charles Leclerc ajoi aika-ajoissa F1-uransa ensimmäisen paalupaikan ja tallikaveri Sebastian Vettel oli toinen. Kilpailun lopussa Leclercin autoon iski tekninen vika, jolloin hän menetti tehoja ja putosi molempien Mercedeksen kuljettajien taakse ajaen kolmantena maaliin. Itävallassa Leclerc taisteli kilpailun voitosta viimeisille kierroksille asti Red Bullin Max Verstappenia vastaan, kunnes kolmanneksi viimeisellä kierroksella Verstappenin sisälinjan jarrutus pakotti Leclercin ajamaan ratareunojen kautta leveäksi ja hän menetti kärkisijansa. Leclercin uran ensimmäinen voitto tuli Belgiasta, missä hän lähti kilpailuun paalupaikalta. Vettelin kauden ainoa voitto tuli Singaporen osakilpailusta, joka oli samalla myös Ferrarille kaksoisvoitto Leclercin ajaessa toiseksi (tosin Leclerc ei ollut tyytyväinen tallin varikkotaktiikkaan). Brasiliassa Leclerc ja Vettel taistelivat keskenään paremmasta sijoituksesta ohitellen vuorotellen toisiaan, kunnes kuusi kierrosta ennen kilpailun päättymistä he kolaroivat ja keskeyttivät. Ferrari sijoittui kauden 2019 MM-sarjassa toiseksi.
Kausi 2020 alkoi tallin osalta vaihtelevasti. Leclerc ajoi avausosakilpailussa muiden kuljettajien epäonnen myötä toiseksi, mutta Steiermarkin osakilpailussa hän ja Vettel kolaroivat keskenään avauskierroksella, jonka takia he joutuivat keskeyttämään jo ensimmäisten kierrosten aikana. Britannian GP:ssä Leclerc nousi kolmanneksi Valtteri Bottaksen rengasrikon myötä. Unkarin kilpailussa puuttuneen kilpailukyvyn vuoksi talli aloitti parempien kilpailutulosten toivossa organisaatiouudistustensa laatimisen tekniselle osastolle. Turkin GP:ssä Vettel ajoi kauden ainoan palkintosijansa ollen kolmas. Talli saavutti kauden aikana 131 pistettä sijoittuen MM-sarjan kuudenneksi. Sijoitus oli tilastollisesti tallin huonoin sitten kauden 1980.
Historia > 2015– Ferrarin uusi alku > Leclerc–Sainz

Kaudella 2021 tallin kuljettajina ajoivat Carlos Sainz ja Charles Leclerc. Leclerc saavutti kaksi paalupaikkaa Monacon GP:stä, johon hän ei pystynyt starttaamaan teknisen vian takia ja Azerbaidžanin GP:stä ja yhden palkintosijan ollen toinen Britannian GP:ssä, jota hän johti vielä ennen toiseksi viimeistä kierrosta, kunnes Hamilton onnistui ohittamaan hänet. Sainz saavutti kauden aikana neljä palkintosijaa ollen parhaimmillaan toinen Monacon GP:ssä. Talli sijoittui valmistajien sarjan kolmanneksi keräten 323,5 pistettä.
Sainz ja Leclerc jatkoivat tallikavereina kaudella 2022. Kausi oli tallille tilastomerkintöjen osalta parempi. Avausosakilpailu alkoi tallin osalta vahvasti, kun Leclerc ajoi hattutempun (paalupaikka, voitto ja kilpailun nopein kierros) ja Sainz oli toinen. Sainz puolestaan ajoi F1-uransa ensimmäisen paalupaikan sekä voiton Britannian GP:ssä. Ferrari taisteli Red Bullia vastaan Itävallan osakilpailuun asti, minkä jälkeen kauden loppuosan voitot menivät suurelta osin Red Bullille. Sen sijaan paalupaikkojen määrässä talli voitti Red Bullin 12-8. Talli sijoittui 554 MM-pisteellään valmistajien sarjassa toiseksi.
Sainz ja Leclerc jatkoivat myös kaudella 2023, mutta tallipäällikön tehtävät siirtyivät Mattia Binottolta ennen kauden alkua Frédéric Vasseurille. Talli sai kauden aikana vain yhden voiton, kun Sainz voitti Singaporen osakilpailun. Talli oli 406 MM-pisteellään kauden lopputuloksissa kolmas.
Kaudella 2024 Leclerc ja Sainz jatkavat tallissa kuljettajina viimeistä kertaa, koska Sainzin paikan ottaa seuraavalla kaudella Lewis Hamilton. Kauden avausosakilpailussa Bahrainissa Sainz ajoi kolmanneksi. Seuraavassa osakilpailussa Sainz joutui jättämään kilpailuviikonlopun kesken umpilisäkkeen tulehduksen vuoksi, jolloin hänen tilalleen valittiin tallin testi- ja varakuljettaja Oliver Bearman. Leclerc sijoittui kilpailussa kolmanneksi. Bearman ajoi ensimmäiset MM-pisteensä debyyttikilpailussaan sijoittumalla seitsemänneksi ja hänet valittiin samalla päivän kuljettajaksi. Sainz teki paluun Australian osakilpailussa, minkä hän voitti Max Verstappenin keskeyttäessä jarruvikaan kilpailun alkuvaiheessa. Monacon GP:ssä Leclerc teki historiaa voittamalla kotikilpailunsa lähdettyään paalupaikalta.
Kuljettajat

Alberto Ascari (1950–1954)
Clemente Biondetti (1950)
Dorino Serafini (1950)
Luigi Villoresi (1950–1953)
Peter Whitehead (1950–1952)
Raymond Sommer (1950)
Giuseppe Farina (1951–1955)
José Froilán González (1951, 1954–1955, 1960)
Piero Taruffi (1951–1952, 1954–1955)
Reg Parnell (1951, 1954)
Rudi Fischer (1951–1952)
André Simon (1952)
Charles de Tornaco (1952–1953)
Gianfranco Comotti (1952)
Hans Stuck (1952)
Louis Rosier (1952–1954)
Maurice Trintignant (1952, 1954)
Peter Hirt (1952–1953)
Piero Carini (1952–1953)
Roger Laurent (1952)
Roy Salvadori (1952)
Rudolf Schoeller (1952)
Jacques Swaters (1953–1954)
Kurt Adolff (1953)
Max de Terra (1953)
Mike Hawthorn (1953–1955, 1958)
Umberto Maglioli (1953–1955)
Robert Manzon (1954)
Eugenio Castellotti (1955–1956)
Harry Schell (1955)
Johnny Claes (1955)
Paul Frère (1955–1956)
Alfonso de Portago (1956–1957)
André Pilette (1956)
Giorgio Scarlatti (1956)
Juan Manuel Fangio (1956)
Luigi Musso (1956, 1958)
Olivier Gendebien (1956, 1958–1959, 1961)
Peter Collins (1956–1958)
Wolfgang von Trips (1956, 1958–1961)
Alejandro de Tomaso (1957)
Phil Hill (1958–1962)
Cliff Allison (1959–1960)
Dan Gurney (1959)
Jean Behra (1959)
Tony Brooks (1959)
Richie Ginther (1960–1961)
Willy Mairesse (1960–1963)
Giancarlo Baghetti (1961–1962)
Lorenzo Bandini (1961–1967)
Ricardo Rodríguez (1961–1962)
John Surtees (1963–1966)
Ludovico Scarfiotti (1963–1967)
Pedro Rodríguez (1964–1965, 1969)
Bob Bondurant (1965)
Nino Vaccarella (1965)
Mike Parkes (1966–1967)
Chris Amon (1967–1969)
Jonathan Williams (1967)
Andrea de Adamich (1968)
Derek Bell (1968)
Jacky Ickx (1968, 1970–1973)
Ernesto Brambilla (1969)
Clay Regazzoni (1970–1972, 1974–1976)
Ignazio Giunti (1970)
Mario Andretti (1971–1972, 1982)
Arturo Merzario (1972–1973)
Nanni Galli (1972)
Niki Lauda (1974–1977)
Carlos Reutemann (1976–1978)
Gilles Villeneuve (1978–1982)
Jody Scheckter (1979–1980)
Didier Pironi (1981–1982)
Patrick Tambay (1982–1983)
René Arnoux (1983–1985)
Michele Alboreto (1984–1988)
Stefan Johansson (1985–1986)
Gerhard Berger (1987–1989, 1993–1995)
Nigel Mansell (1989–1990)
Alain Prost (1990–1991)
Gianni Morbidelli (1991)
Jean Alesi (1991–1995)
Ivan Capelli (1992)
Nicola Larini (1992, 1994)
Eddie Irvine (1996–1999)
Michael Schumacher (1996–2006)
Mika Salo (1999)
Rubens Barrichello (2000–2005)
Felipe Massa (2006–2013)
Kimi Räikkönen (2007–2009, 2014–2018)
Luca Badoer (2009)
Giancarlo Fisichella (2009)
Fernando Alonso (2010–2014)
Sebastian Vettel (2015–2020)
Charles Leclerc (2019–)
Carlos Sainz Jr. (2021–2024)
Oliver Bearman (2024)
Lewis Hamilton (2025–)
Tallin nykyisten kuljettajien nimet on vahvennettu.
Suomalaisten saavutukset Ferrari -tallissa > Jyrki Järvilehto

Testikuljettajana kaudella 1989
Suomalaisten saavutukset Ferrari -tallissa > Mika Salo

Kaudet: 1999
Kilpailut: 6
Voitot: 0
Palkintopallisijat: 2
Paras sijoitus: 2.
Pisteitä: 10
Suomalaisten saavutukset Ferrari -tallissa > Kimi Räikkönen

Kaudet: 2007–2009, 2014–2018
Kilpailut: 152
Voitot: 10
Paalupaikat: 7
Palkintopallisijat: 52
Pisteitä: 1 080
Maailmanmestari 2007
Henkilökunta

Mattia Binotto
Jock Clear
Riccardo Adami
Modesto Menabue
Gino Rosato
Enrico Cardile
Enrico Gualtieri
Laurent Mekies
Gianmaria Fulgenzi
Henkilökunta > Entinen henkilöstö

Jean Todt
Ross Brawn
Luca di Montezemolo
Sergio Marchionne
Stefano Domenicali
Marco Mattiacci
Aldo Costa
Gilles Simon
Nikólas Tompázis
Nigel Stepney
Mario Almondo
Andrea Stella
Luca Baldisserri
Dave Greenwood
David Lloyd
Chris Dyer
Rory Byrne
Luca Marmorini
Paolo Martinelli
Simone Resta
Massimo Rivola
Pat Fry
Ossi Oikarinen
Maurizio Arrivabene
Alberto Antonini
Mauro Forghieri
Ferrarin moottoria käyttävät Formula 1 -tallit

Kaudella 2024 Ferrarin asiakasmoottoreita käyttävät Sauber ja Haas. Aikaisemmilla kausilla Ferrarin moottoreita ovat käyttäneet myös Minardi (1991), Scuderia Italia (1992–1993), Prost (2001), Red Bull (2006), Spyker (2007), Toro Rosso (2007–2013, 2016), Force India (2008), Marussia (2014) sekä Manor (2015).
Huomioita

↑  Giancarlo Baghettin voitto Ferrarin asiakastallin autolla laskettiin mukaan valmistajien MM-sarjaan.