stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fiat BR.20

| Fiat BR> 20 |
| --- | --- |
 Fiat BR.20M -tyypin pommikone
Tyyppi:  pommikone
Alkuperämaa:   Italia
Valmistaja:  Fiat
Suunnittelija:  Celestino Rosatelli
Ensilento:  10. helmikuuta 1936
Esitelty:  1937 (siv.käyttö)
Valmistusmäärä:  ~550 
Valmistusvuodet:  1939−1942
Fiat BR.20 Cicogna (suom. kattohaikara) oli italialainen kaksimoottorinen keskiraskas pommikone toisessa maailmansodassa. Vuonna 1936 ensilentonsa lentänyttä konetyyppiä käyttivät Italian lisäksi Espanja ja Japani.
Koneen voimanlähteinä oli kaksi 1 000 hevosvoiman Fiat A.80 RC.41 -tähtimoottoria. Sen hyötykuorma 1 600 kg pommeja oli suhteellisen hyvä ja vertailukelpoinen aikalaisiinsa vertailtuna. Fiat BR.20:n puolustusaseistuksena oli eri ampumoissa kolmesta neljään konekivääriä, mikä osaltaan johti kohtalaisen suuriin tappioihin vähäisyytensä puolesta. Huippunopeus oli 430 km/h, mikä oli keskiarvoa noudattava sen ajan keskiraskaille pommittajille tuolloin. Suhteellisen heikohkolla puolustusaseistuksella varustettuna koneesta tuli kuitenkin varsin helppo saalis brittiläisille hävittäjäkoneille taistelussa Britanniasta.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3-5
Pituus: &&&&&&&&&&&&&016.010000016,10 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&021.056000021,56 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.03000004,30 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&074.&&&&0074,00 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&06400.&&&&006 400 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Fiat A.80 RC.41 -tähtimoottoria; &&&&&&&&&&&&0746.&&&&00746 kW (&&&&&&&&&&&01000.&&&&001 000 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0432.&&&&00432 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&03000.&&&&003 000 km
Aseistus
1 × 12,7 mm konekivääri
2 × 7,7 mm konekivääri
1 600 kg pommeja
Aiheesta muualla

http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=470
http://www.avionslegendaires.net/avion-militaire/fiat-br-20-cicogna/
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Filemon ja Baukis

Filemon ja Baukis, Adam Elsheimer, 1600.
Filemon (m.kreik. Φιλήμων, Filēmōn, lat. Philemon) ja Baukis (m.kreik. Βαυκίς, lat. Baucis) ovat kreikkalaisessa mytologiassa vanha fryygialainen aviopari, joka ainoina ihmisinä kaupungissaan osoitti vieraanvaraisuutta naamioituneita jumalia, Zeusta ja Hermestä, kohtaan.
Zeus ja Hermes saapuivat fryygialaiseen kaupunkiin tavallisiksi maalaisiksi pukeutuneina ja alkoivat kysellä kaupunkilaisilta yösijaa. He olivat kysyneet kaikilta muilta saapuessaan Baukiin ja Filemonin rähjäiselle mökille. Vaikka pariskunta oli köyhä, he olivat rikkaita naapureitaan kohteliaampia. Ruokaa ja viiniä vieraille tarjottuaan Baukis huomasi, että vaikka hän oli täyttänyt vieraiden lasit moneen kertaan, viininkaadin oli edelleen täynnä. Baukis ymmärsi, että hänen vieraansa olivat todellisuudessa jumalia, ja pudottautui polvilleen. Hänen miehensä teki samoin. Filemon ajatteli, ettei vaatimaton ateria ollut jumalallisille vieraille tarpeeksi hyvä, ja hän päätti pyydystää, tappaa ja valmistaa vierailleen ateriaksi talon pihalla kulkevan hanhen. Mutta kun Filemon meni pyydystämään hanhea, se pakeni Zeuksen syliin. Zeus sanoi, ettei hanhea tarvitsisi teurastaa, vaan Filemonin ja Baukiin tulisi lähteä kaupungista. Zeus kertoi aikovansa tuhota kaupungin ja kaikki ihmiset, jotka olivat torjuneet hänet. Hän kehotti Filemonia ja Baukista kiipeämään vuorelle ja olemaan vilkaisematta taakseen ennen kuin olisivat saavuttaneet huipun.
Kiivettyään vuorelle Filemon ja Baukis katsoivat taakseen ja näkivät, että tulva oli tuhonnut kaupungin. Zeus oli kuitenkin muuttanut heidän mökkinsä koristeelliseksi temppeliksi. Pariskunnalle annettiin myös yksi toive. He sanoivat haluavansa pysytellä yhdessä ikuisesti ja vartioida temppeliä kuolemaansa saakka. Heidän kuoltuaan he muuttuivat toisiinsa kietoutuneiksi puiksi, tammeksi ja lehmukseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filemon ja Baukis Wikimedia Commonsissa
Fiat Ritmo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat Ritmo Wikimedia Commonsissa
Fiatin automallit
Sándor Ferenczi

Sándor Ferenczi.
Sándor Ferenczi (vuoteen 1879 Fränkel; 7. heinäkuuta 1873 Miskolc, Itävalta-Unkari – 22. toukokuuta 1933 Budapest, Unkari) oli unkarilainen lääkäri ja psykoanalyytikko, joka teki läheistä yhteistyötä Sigmund Freudin kanssa.
Sándor Ferenczin vanhemmat kustantaja Baruch Fränkel ja Rosa o.s. Eibenschütz olivat puolanjuutalaisia, ja isä unkarilaisti nimensä vuonna 1879 muotoon Bernát Ferenczi. Perheeseen syntyi yksitoista lasta, ja Sándor kuului nuorimpiin. Isä kuoli varhain ja perhe jäi äidin elätettäväksi.
Sándor Ferenczi opiskeli Budapestin protestanttisessa koulussa ja ylioppilaaksi tultuaan siirtyi Wienin yliopistoon opiskelemaan lääketiedettä. Valmistuttuaan vuonna 1894 hän työskenteli neurologina Budapestissä. Hän tutustui Sigmund Freudin kirjoituksiin jo ennen kuin tapasi tämän vuonna 1908 ja ryhtyi tämän oppilaaksi. Peter Gayn mukaan Ferenczi kärsi koko ikänsä kyltymättömästä rakkaudenkaipuusta, koska hän oli lapsena jäänyt sisarustensa varjoon, ja hän pyrki tekemään Freudista itselleen isähahmon.
Sándor Ferenczi kuului aikansa tuotteliaimpiin psykoanalyytikkoihin. Hän toimi Kansainvälisen Psykoanalyyttisen Yhdistyksen (IPV) puheenjohtajana vuodet 1918–1919, ja hän perusti Unkarin Psykoanalyyttisen Yhdistyksen. Ferenczi pyrki kehittämään psykoanalyyttisen terapian tekniikkaa aktiivisempaan suuntaan yhdessä Otto Rankin kanssa, mutta Freud suhtautui varauksellisesti hänen uudistuksiinsa, ja heidän välinsä alkoivat viiletä 1920-luvulla. Lisäksi Ferenczi arvioi mielisairauksien etiologiaa toisin kuin Freud ja piti ulkoisia traumoja ratkaisevina ja tavallaan elvytti viettelyteorian, josta Freud oli luopunut 1890-luvulla.
Ferenczi toimi koulutusanalyytikkona, ja hänen potilaisiinsa kuuluivat muiden muassa Michael Balint, Melanie Klein, Géza Róheim ja Clara Thompson. Jacques Lacanin koulukunta on suhtautunut häneen myötämielisesti, samoin amerikkalaisen suhdepsykoanalyysin (engl. relational psychoanalysis) koulukunta.
Julkaisuja

Ferenczi, Sándor – Freud, Sigmund – Abraham, Karl  – Simmel, Ernst: Zur Psychoanalyse der Kriegsneurosen. Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Wien 1919.
Ferenczi, Sándor: Populäre Vorträge über Psychoanalyse. Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Leipzig–Wien–Zürich 1922.
Ferenczi, Sándor – Rank, Otto: Entwicklungsziele der Psychoanalyse: zur Wechselbeziehung von Theorie und Praxis, Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Wien 1924.
Ferenczi, Sándor: Versuch einer Genitaltheorie. Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Wien 1924.
Ferenczi, Sándor: Zur Psychoanalyse von Sexualgewohnheiten mit Beiträgen zur therapeutischen Technik. Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Wien 1925.
Ferenczi, Sándor: Bausteine zur Psychoanalyse I–IV. Internationaler Psychoanalytischer Verlag, Leipzig–Wien–Zürich 1927–1939.
Ferenczi, Sándor: Schriften zur Psychoanalyse I–II. Auswahl. Herausgegeben und eingeleitet von Michael Balint. S. Fischer, Frankfurt am Main 1970–1972.
Freud, Sigmund – Ferenczi, Sándor: Briefwechsel I–III. Herausgegeben von Ernst Falzeder und Eva Brabant. Böhlau, Wien 1993–2005.
Ferenczi, Sandor – Groddeck, Georg: Briefwechsel 1921–1933. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 1986. ISBN 3-596-26786-2.
Ferenczi, Sándor: Ohne Sympathie keine Heilung: Das klinische Tagebuch von 1932. S. Fischer, Frankfurt am Main 1988. ISBN 3-10-020502-2
Kirjallisuutta

Aron, Lewis – Harris, Adrienne (toim.): The Legacy of Sándor Ferenczi. The Analytic Press, Hillsdale (N.J.) 1993.
Balint, Michael: Die technischen Experimente Sandor Ferenczis. Psyche, 1966, 20. vsk, s. 904–925.
Harmat, Paul: Freud, Ferenczi und die ungarische Psychoanalyse. Edition Diskord, Tübingen 1988. ISBN 3-89295-530-1
Haynal, André: Die Technik-Debatte in der Psychoanalyse: Freud, Ferenczi, Balint. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 1989. ISBN 3-596-42311-2
Haynal, André: Disappearing and Reviving: Sandor Ferenczi in the History of Psychoanalysis. Karnac, London 2002. ISBN 978-1-85575-254-2.
Leitner, Marina: Ein gut gehütetes Geheimnis: Die Geschichte der psychoanalytischen Behandlungs-Technik von den Anfängen in Wien bis zur Gründung der Berliner Poliklinik im Jahr 1920. Psychosozial-Verlag, Giessen 2001. ISBN 3-89806-046-2
Lindfors, Kristiina: Sándor Ferenczi. Psykoterapia, 2014, 33. vsk, nro 1, s. 16–29.  ISSN 0359-601X
Rachman, Arnold W.: Sándor Ferenczi: The Psychotherapist of Tenderness and Passion. Jason Aronson, Northvale 1995. ISBN 1-568-21100-7
Rudnytsky, Peter L. – Bókay, Antal – Giampieri-Deutsch, Patrizia (toim.): Ferenczi’s Turn in Psychoanalysis. New York University Press, New York 1996. ISBN 0-8147-7475-X
Saarinen, Jussi Antti – Mäkinen, Terttu: Sándor Ferenczi ja psykoanalyysin vastavuoroisuus. Psykoterapia, 2014, 33. vsk, nro 3.  ISSN 0359-601X
Aiheesta muualla

Unkarin Ferenczi-seura
Psyalpha
Ferenczi: Schriften zur Psychoanalyse
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Uno Fagernäs

Uno Fagernäs
Frans Uno Fagernäs (käytti Saksassa nimeä Fichte) (4. maaliskuuta 1894 Teerijärvi – 31. lokakuuta 1980) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Anders Fagernäs ja Fina Bredbacka. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Agnes Valborg Bergin kanssa.
Opinnot

Fagernäs kirjoitti ylioppilaaksi Pietarsaaren ruotsalaisesta reaaliopistosta vuonna 1914 ja liittyi Vasa nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen  tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla syyslukukauden vuonna 1914. Hän osallistui kenraali Nenosen johtamille tykistökursseille 20. maaliskuuta – 25. syyskuuta 1923, Sotakorkeakoulun erikoiskurssin hän suoritti vuonna 1925 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1926–1927.
Jääkärikausi

Fagernäs ja hänen serkkunsa Martin Rafael Berg liittyivät ensimmäisten joukossa vapaaehtoisiin, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 55 muun miehen kanssa 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti sotakoulun A-kurssin Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Fagernäs saapui jääkäreiden pääjoukon mukana Vaasaan kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet komennettiin 2. jääkäripataljoonan komentajaksi 20. huhtikuuta 1918 ja tehtävässä hän toimi 27. huhtikuuta 1918 saakka. Hän osallistui taisteluihin Lempäälässä, Kämärällä ja Viipurissa.
Maaliskuussa Fagernäs oli väitetysti osallisena Pietarsaaressa keskellä yötä tapahtuneessa laittomassa oikeudenkäynnissä, jossa humalaiset jääkärit tuomitsivat kuolemaan ja teloittivat kuusi paikallista työväenliikkeen aktiivia ja oikeudenkäyntiä vastustaneen lakimiehen Johannes Jääskeläisen. Teloitettujen joukossa oli myös kansanedustaja Kalle Suosalo.
Kuitenkin Kristian Sundqvist artikkelissaan Uno Fagernäs sodissa ja sutinoissa toteaa, että historiallinen näyttö ei tue olettamaa, että Uno Fagernäs olisi osallistunut laittomaan oikeudenkäyntiin. Jääkärikapteeni ei kaiken todennäköisyyden mukaan ollut murhien aikana edes Pietarsaaressa, vaan Teerijärvellä. Sinne juuri ensimmäisen maailmansodan melskeistä sisällissotaan saapunut jääkärikapteeni Uno Fagernäs oli tullut lyhyelle kotilomalle.
Tarja Lappalaisen teoksen "Ottakaa ryssiltä aseet - Kenraali Uno Fagernäsin sodat" mukaan Pietarsaaressa kokoontuivat tykistöjääkärit heidän palattuaan Suomeen Saksasta. Uno oli puolestaan jalkaväkiupseeri eikä hänen nimeään näin löydy Vakkurin julkaisemasta listassa tykistökouluun komennetuista jääkäreistä.
Perusteluna Unon jäsenyyteen kenttäoikeudessa on esitetty, että hän oli juristi. ”Isoisäni ei ennen jääkäriksi lähtöään ollut ehtinyt oikein edes aloittaa lääkäriopintojaan. Ja kun pohditaan tuon aikaisia kulku- välineitä ja aikatauluja, hänellä ei olisi ollut mitään mahdollisuutta olla Pietarsaaressa”, Uno Fagernäsin pojanpoika Peter Fagernäs toteaa.
Koska Uno Fagernäsillä ei ollut lainopillista koulutusta, hänellä ei ollut oikeutta edes vahvistaa tuomioita. Lappalainen arveleekin, että Uno Fagernäs on todennäköisesti sotkettu Ingevald Pippingiin, joka oli lakimies, ja hänet on nimetty monissa lähteissä toiseksi tuomariksi jakamaan oikeutta lakimies Leo Kyanderin kanssa. Teerijärveltä Uno Fagernäs  lähti kouluttamaan omaa komppaniaansa Laihialle. Dosentti Mikko Uola on hänkin perehtynyt aikalaislähteitä tarkastellen Pietarsaaren teloituksiin.  Dosentti Uola toteaa Tarja Lappalaisen kirjassa, että Malmberg, Pipping ja Kyander ovat luontevia oikeuden jäseniä. ”Mitähän kuusi vuotta nuorempi, pari kuukautta lääkäriksi opiskellut jalkaväen kapteeni, joka oli mennyt kotiinsa Teerijärvelle, olisi siinä joukossa tehnyt?” Mikko Uola toteaa.
Myöskään Pietarsaaren tapahtumia perusteellisesti käsitellyt filosofian maisteri Juhani Vakkuri kirjassaan Pietarsaaren tykistökoulu ei pidä Fagernäsin käyntiä kaupungissa edes mahdollisena. Fagernäsillä ei ollut motiivia. Kuten Peter Fagernäs, Vakkurin mukaan Unolla ei ollut aikataulujen vuoksi mahdollisuutta ehtiä Pietarsaareen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Fagernäs palveli 1. jääkärirykmentistä muodostetussa Kaartin jääkäripataljoonassa ja sen 3. komppaniassa ja 27. kesäkuuta 1918 alkaen 1. komppanian päällikkönä. Hänet siirrettiin 10. joulukuuta 1918 1. divisioonaan sekä määrättiin Porin rykmentin II pataljoonan komentajaksi ja edelleen 20. toukokuuta 1920 rykmentin talouspäälliköksi. Hän palasi II pataljoonan komentajan tehtävään 9. kesäkuuta 1921. Hänet siirrettiin 14. tammikuuta 1925 1. divisioonan esikuntapäälliköksi ja 31. elokuuta 1926 Polkupyöräpataljoona 2:n komentajaksi ja edelleen 27. elokuuta 1929 Kaartin jääkäripataljoonan komentajaksi.  Mäntsälän kapinan aikaan 1932 kun monet suojeluskuntalaiset upseerit olivat "tavoittamattomissa" soitti presidentti Svinhufvud everstiluutnantti Fagernäsille Vaasaan ohi virkatien ja pyysi ”ruotsalaiselta” apua kapinan taltuttamisessa. Fagernäs totteli ja kävi joukkoineen kukistamassa kapinapesäkkeen Jyväskylässä.  Hämeenlinna sotilaspiirin päällikön tehtävät hän otti vastaan 15. syyskuuta 1933. Jääkäriprikaatin komentajan tehtäviä hän hoiti ajalla 18. elokuuta – 26. marraskuuta 1936, jonka jälkeen hän otti vastaan Vaasan Suojeluskuntapiirin päällikön tehtävät vastaan.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Fagernäs osallistui Ylimääräisten harjoitusten aikana Vaasan lohkon ja Vaasan suojeluskuntapiirin komentajana. Sotatoimien alettua hän sai komentoonsa Jalkaväkirykmentti 64:n (JR 64) ja myöhemmin hänet komennettiin Osasto Kilven komentajaksi. Talvisodassa Fagernäs osallistui taisteluihin Suomussalmi–Raate-akselilla ja Laatokan Karjalassa. Välirauhan aikana hän toimi 15. divisioonan komentajana sekä Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana. Jatkosotaan hän osallistui 3. divisioonan komentajana vuoteen 1943 saakka, jolloin sai komentoonsa 1. divisioonan. Hän osallistui jatkosodassa taisteluihin Uhtualla ja Maaselän kannaksella. III Armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo esitti Fagernäsille 2. luokan Mannerheim-ristiä 25. elokuuta 1941, mutta ylipäällikkö Mannerheim ei joidenkin lähteiden mukaan puoltanut esitystä. Tämä ei pidä paikkaansa.
Ylipäällikkö Mannerheim tutustui Siilasvuon esitykseen ja päämajassa suhdauduttiin asiaan myönteisesti. Mannerheim halusi kuitenkin ennen lopullista päätöksentekoa,  että Siilasvuo täydentäisi hakemusta lisäten siihen Uno Fagernäsin henkilökohtaisia tekoja. Jostakin syystä Siilasvuo ei saanut tätä tehtyä. 30.11.1942 Fagernäs ylennettiin 3. armeijakunnan väliaikaiseksi komentajaksi Siilasvuon tilalle. Tämän lisäksi Fagernäs sai hoitaa vielä omaa divisioonaansa. Nimitykselle Hjalmar Siilasvuo ei mahtanut mitään, vaikka kuinka sapetti, sillä nimityksen takana oli Mannerheim. Ylipäällikkö siirsi Siilasvuon Helsinkiin esikuntatehtäviin 30.11.1942. Siilasvuo piti siirtoa hyllytyksenä. Viimeistään nyt täydennysten tekeminen kävi mahdottomaksi Mannerheim-ristii-hakemukseen.  Siilasvuo ei ollut enää Fagernäsin esimies ja Fagernäs ei voinut näitä itse itselleen kirjoittaa. Lisäksi Siilasvuo katkaisi välinsä Fagernäsiin. Siilasvuon hyllytys ei ollut kuitenkaan Fagernäsin syy. Siirron kun määräsi itse ylipäällikkö.
Sotien jälkeinen aika

Fagernäs oli Pohjois-Suomen sotilasläänin komentajana vuosina 1944–1945, josta tehtävästä hänet komennettiin Keski-Suomen sotilasläänin (vuodesta 1951 Pohjanmaan sotilaslääni) komentajaksi. Siinä tehtävässä hän oli, kunnes erosi palveluksesta 1. maaliskuuta 1954. Sotilasuran jälkeen siviilissä hän hankki lisäansioita raatimiehenä, väestönsuojelupäällikkönä ja satamavirkailijana sekä opetti ranskaa ja suomea Pietarsaaren ruotsinkielisessä työväenopistossa. Kun hän täytti 80 vuotta kesällä 1974, tuli kenraalia tervehtimään 3 000 henkeä, pääosa pohjoisen sotaveteraaneja.
Luottamustoimet

Fagernäs oli Vaasan ja Pietarsaaren reserviupseerikerhojen kunniapuheenjohtajana ja Vapaussoturien huoltosäätiön hallituksen jäsen.
Fagernäsin pojanpoikia ovat Leif Fagernäs ja Peter Fagernäs.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 10. tammikuuta 1916  Zugführer 25. joulukuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 24. joulukuuta 1919  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 1940  Kenraalimajuri 1942  Yleisesikuntaupseeri 6. joulukuuta 1936 |       |  Suomen Valkoisenruusun Ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin Rautaristi 2. lk.  Saksan 1. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin Pyhän Kruunun Ritarikunnan komentajamerkki miekan ja rintatähden kera  Italian Kruunuritarikunnan suurristi |
Aiheesta muualla

Lappalainen, Tarja: "Ottakaa ryssiltä aseet" - Kenraali Uno Fagernäsin sodat. Docendo. 2022. ISBN 978-952-38235-6-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
3. divisioonan komentaja kenraalimajuri Uno Fagernäs
Fender Telecaster

| Fender Telecaster |
| --- | --- |
 Fender Telecaster
Perustiedot
Alkuperäinen valmistaja:  Fender
Valmistusvuodet:  1951 —
Rakenne
Rungon tyyppi:  Kokopuu
Kaulan kiinnitys:  Ruuvikiinnitys
Nauhat:  21 tai 22
Materiaalit
Runko:  Saarni tai leppä
Kaula:  Vaahtera
Otelauta:  Vaahtera tai ruusupuu
Tekniikka
Talla:  Kiinteä
Mikrofonit:  Kaksi yksikelaista mikrofonia
Värit
Värivaihtoehdot:  Alkuperäisesti vaalea/valkoinen. Nykyään monia muitakin.
Fender Esquiren ensimmäinen prototyyppi vuodelta 1949
Fender Telecaster (kutsumanimi Tele), on Fenderin valmistama sähkökitara. Sen ensiesittely tapahtui 1950 nimellä Fender Broadcaster. Helmikuussa 1951 kitaran nimi muutettiin Fender Telecasteriksi, sillä Gretsch-yhtiö oli aikaisemmin rekisteröinyt mallinimen Broadkaster.
Telecaster oli ensimmäinen sarjavalmisteinen umpirunkoinen sähkökitara. Se on rakenteeltaan yksinkertainen ja siten helppo valmistaa teollisena massatuotantona. Telecaster on yhä tuotannossa Fenderin sekä sen omistamalla Squier-alamerkillä. Telecasterin perusrakennetta ovat kopioineet myös useat muut valmistajat.
Fender Telecasterilla ovat soittaneet vuosien varrella monet kuuluisat soittajat: Bob Dylan, Albert Collins, James Burton, Lou Reed, Jimmy Page, Keith Richards, Joe Strummer, John Frusciante, Muddy Waters, Josh Farro, Jon Bon Jovi, James Hetfield, Kurt Cobain, Bruce Springsteen ja Elvis Presley. Kuuluisia suomalaisia telecasterin soittajia ovat mm. Albert Järvinen, Toni Wirtanen, Ismo Alanko, Kari Peitsamo, Andy McCoy, Petteri Salminen, Juha Torvinen ja Juice Leskinen, joka käytti myös Telecasterin pohjalta Juha Nuutisen rakentamaa ns. Suomi-kitaraa.
Rakenne ja tekniikka

Telecaster on kokopuurunkoinen kitara, jonka mensuuri on 648 mm (25,5"). Telecastereissa on tavallisesti kaksi yksikelaista mikrofonia, yksi äänenvoimakkuuden ja äänenvärin säädin sekä mikrofonien vaihtoon kolmiasentoinen kytkin. Vuoteen 1970 asti valmistettiin myös Telecasterin edeltäjämallia Esquire, joka on muuten samanlainen mutta siinä on vain yksi mikrofoni. Esquire on sittemmin otettu takaisin tuotantoon. Myöhemmissä Telecaster-malleissa (mm. Deluxe, 1972-) on käytetty yksikelaisten mikrofonin rinnalla ja sijasta Fender Wide Range -humbucker-mikrofoneja tai muunlaisia mikrofoniyhdistelmiä.
Tele-soundi

Telecaster tunnetaan kirkkaasta, terävästä äänestään. Vinoon asennettu tallamikrofoni parantaa kitaran diskanttitoistoa. Kaulan kiinnitys runkoon ruuveilla liimaamisen sijasta tekee soinnista perkussiivisen.
Yksi "Tele-soundin" salaisuuksista on sen talla. Kielet menevät rungon läpi, ja kielten vastakappaleina kitaran takapuolella on kuusi metalliholkkia. 3-osaiset tallapalat luovat jämäkän kontaktin kielten ja rungon välillä. Rakenteen ansiosta sointiin tulee täyteläisyyttä ja lisää jälkisointia (engl. sustain). Fender kokeili lyhyen aikaa myös 'päältä ladattavaa' tallaa, jossa kielet kiinnittyvät tallan takaosaan menemättä kitaran rungon läpi, mutta siitä luovuttiin.
Telecasterin kokopuinen runko mahdollistaa puhtaan vahvistetun soinnin ilman kierto-ongelmia. Tämä oli merkittävä parannus verrattuna aikaisempiin sähkökitaroihin, joiden ontot rungot tekivät ne kiertoherkiksi ja joskus soundeiltaan epäselviksi. Telecaster antoi muusikoille mahdollisuuden matkia steel-kitaran soundeja, mikä teki Telestä erityisen käyttökelpoisen esimerkiksi country-musiikissa. Tätä ominaisuutta voidaan vielä lisätä käyttämällä B-Benderiä (Clarence Whiten 1960-luvun lopulla kehittämää H-kielen venytysmekanismia), joka mahdollistaa sävelkorkeuden pehmeän muutoksen sointuja soitettaessa.
Alamallit

Telecasterista on julkaistu tähän mennessä ainakin neljä alamallia;
Alamallit > Thinline

Thinline on saksalaisen Roger Rossmeislin suunnittelema Telecasterin puoliakustinen versio, joka julkaistiin vuonna 1969. Kolme vuotta myöhemmin julkaistussa '72 Thinlinessä on kaksi Fender Wide Range -humbucker-mikrofonia ja Strings-Through-Body -talla.
Aksel Falkenberg

Aksel Woldemar Falkenberg
Aksel Woldemar Falkenberg (5. toukokuuta 1890 Veteli – 14. huhtikuuta 1959 Kuopio) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja maanviljelijä. Hänen vanhempansa olivat proviisori Axel Ferdinand Falkenberg ja Maria Sandell. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Aino Ester Elisabet Peuran kanssa.
Opinnot

Falkenberg kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun klassisesta lyseosta vuonna 1911 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1913–1915.