Yllytysoikeudenkäynnit
Tapahtumakulku > Käsittely ylemmissä oikeusasteissa ja lainsäätäjän väliintulo

Oikeudenkäynnit raastuvanoikeudessa jatkuivat loppukesällä ja alkusyksynä 1969, samalla kun syyttäjät ja tuomioistuin odottivat hovioikeudelta oikeustilaa selkeyttäviä päätöksiä. 2. syyskuuta 1969 hovioikeus antoi Scüllerin asiassa ratkaisun, jossa se katsoi, ettei asiassa tullutkaan soveltaa yllyttämistä asevelvollisuudesta kieltätytymiseen koskevaa rikoslain 16 luvun yhdeksättä pykälää, koska Schüllerin kehotus ei ollut johtanut tai ollut vaarassa johtaa asevelvollisen poistumiseen palveluksesta, vaan yllyttämistä rikolliseen tekoon koskevaa yleissäännöstä, jonka perusteella Scüller tuomittiin vain sakkorangaistukseen. Hovioikeus antoi nopeasti Schüllerin jutun ratkaisun jälkeen päätöksiä myös yllytyskirjelmän allekirjoittajien jutuissa, ensimmäisinä Pakaslahdelle ja Johan von Bonsdorfille. Hovioikeuden päätökset eivät selkeyttäneet tilannetta toivotulla tavalla vaan osoittautuivat hyvin kiistanalaisiksi. Hovioikeuden ratkaisua pidettiin logiikaltaan puutteellisena, sillä yhdeksänteen pykälään ei sisältynyt mainitunlaista edellytystä, ja vastoin erityssäännöksen etusijaa koskevaa lex specialis -periaatetta, ja sitä kannattivat vain kolme hovioikeuden seitsemästä jäsenestä. Päätöksen taustalla on katsottu olleen tarve löytää kiireellä ratkaisu, jossa Schüller tuomittaisiin pelkästään sakkorangaistukseen.
Oikeudekäynnit herättivät myös Suomen valtiojohdon huomion. Presidentti Urho Kekkonen tarkkaili tilannetta Suomen Kuvalehdessä nimimerkki Liimataisena ja lähetti elokuussa 1969 oikeusministeri Aarre Simoselle myllykirjeen, jossa hän sanoi oikeudenkäyntien muodostuneen Suomen oikeuslaitokselle vahingolliseksi farssiksi ja vaati hallitukselta toimia asiassa. Hallitus asetti jo heinä-elokuun vaihteessa ministerivaliokunnan valmistelemaan rikoslain yllytyspykälien uudistamista, ja antoi esityksensä eduskunnalle syyskuun lopulla. Presidentti vahvisti eduskunnan hyväksymän esityksen maaliskuussa 1970 siten, että muutokset tulivat voimaan huhtikuun alusta. Lainmuutoksen myötä rikoslain yhdeksäs pykälä rajattiin koskemaan vain yksityisesti, konkreettisessa tilanteessa tapahtuvaa asevelvollisen kehottamista jäämään pois palveluksesti, kun taas julkisesta kehottamisesta mihin tahansa rikokseen säädettiin nyt kahdeksannessa pykälässä.
Schüllerin, Pakaslahden ja von Bonsdorfin tapauksissa sekä syytetyt että syyttäjät, jotka kiistivät hovioikeuden tulkinnan sovellettavasta säännöksestä, valittivat korkeimpaan oikeuteen. Kahdessa jälkimmäisessä tapauksessa oikeuskansleri Enäjärvi otti itse ylimpänä syyttäjänä jutut ajaakseen. Korkeimman oikeuden 28. huhtikuuta 1970 antamissa ratkaisuissa, jotka perustuivat uudistettuihin rikossäännöksiin, Schüller ja Pakaslahti tuomittiin julkisesta kehottamisesta rikolliseen tekoon sakkorangaistuksiin, kun taas Bonsdorfin ei katsottu syyllistyneen rangaistavaan tekoon. Korkeimman oikeuden ennakkopäätösten perusteella alemmat oikeusasteet tuomitsivat yllytyskirjelmien laatimiseen, levittämiseen ja julkaisemiseen osallistuneet syytetyt sakkoihin, kun taas muiden syytettyjen osalta syytteet hylättiin. Presidentti Kekkonen kuitenkin vielä armahti Schüllerin ja muut rangaistuksiin tuomitut.