stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nojoud Ali

Nojoud Ali (Nujood Mohammed Ali, s. 1998 Jemen) on jemeniläinen tyttö, joka nousi maailmalla otsikoihin maansa ensimmäisellä oikeustaistelulla perinteisiä jemeniläisiä järjestettyjä (lapsi)avioliittoja vastaan.
Nojoud Ali syntyi köyhään perheeseen Jemenin maaseudulla. Perheen taloudellisen tilanteen vuoksi hän joutui jättämään koulunsa kesken. Nojoudin ollessa yhdeksän tai kymmenen (lähteestä riippuen), hänen isänsä järjesti hänet naimisiin itseään kolme kertaa vanhemman miehen kanssa. Hän joutui kuitenkin heti uusien sukulaistensa pahoinpitelemäksi ja aviomiehensä raiskaamaksi. Vain kaksi kuukautta myöhemmin (2.4.2008) hän rikkoi paikallista perinnettä, karkaamalla ja hakeutumalla äitipuolensa ohjeistamana läheiselle oikeustalolle avioeroa varten. Oikeus myönsi hänelle avioeron 15.4.2008.
Avioeron jälkeen Nojoud palasi alkuperäisen perheensä luokse ja pääsi jatkamaan koulunkäyntiään syksyllä 2008 - suunnitelmissaan valmistua asianajajaksi.
Marraskuussa 2008, yhdysvaltalainen naistenlehti Glamour nimesi Nojoud Alin ja hänen asianajajansa, ihmisoikeusasiantuntija Shada Nasserin (s. 1964) Vuoden Nainen kunniajäseneksi (Women of the Year Fund Honoree). Nojoudin rohkeus sai tunnustusta erityisesti Hillary Clintonilta, joka jopa vieraili myöhemmin Jemenissä tapaamassa Nojoudia.
5. maaliskuuta 2009 Nojoudille myönnettiin Women's World Award (World Hope Award) Itävallan Wienissä. Tähän tilaisuuteen hän ei pystynyt osallistumaan, koska hänen passinsa oli takavarikoitu hänen Jemenille tuomansa negatiivisen julkisuuden myötä.
Vuonna 2013 Ali kertoi tiedotusvälineille, että hänen isänsä oli pakottanut hänet pois kotoa ja pidätti suurimman osan kustantajien maksamista rahoista. Hänen isänsä on myös järjestänyt avioliiton hänen nuoremmalle siskolleen Haifalle. Hän käytti Alin koulutukseen varatut rahat ostaakseen itselleen kaksi uutta vaimoa ja myi haaretz.comin mukaan Haifan naimisiin paljon vanhemman miehen kanssa. Alin entinen aviomies maksaa hänelle vain 30 dollaria kuukaudessa.
Huffington Postin mukaan hän meni naimisiin vuonna 2014 ja hänellä on nyt kaksi tyttöä. Hänen koulutuksensa ei edistynyt alkuperäisen suunnitelman mukaisesti. Hänen perheensä on sanottu painostaneen häntä vaatimaan lisää rahaa.
Teokset

Nojoud Ali, Delphine Minoui: Nojoud - 10 vuotta, eronnut. Juva, Gummerus, 2010. ISBN 978-951-20-8313-8 (Ranskankielinen alkuteos: Moi, Nojoud, 10 ans, divorcée, 2009)
Palkinnot

Vuoden Nainen kunniajäsen - Women of the Year Fund Honoree (2008)
Women's World Award (World Hope Award) (2009)
Tony Attwood

Tony Attwood vuonna 2020.
Tony Attwood (s. 1952) on Australiassa asuva englantilainen psykologian tohtori, joka tunnetaan yhtenä johtavina Aspergerin oireyhtymän tutkijoista. Hänen kirjoittamansa Asperger's Syndrome: A Guide for Parents and Professionals (1998) on käännetty useille kielille ja on saavuttanut oireyhtymää käsittelevän perusteoksen aseman.
Attwood syntyi Birminghamissa. Hän opiskeli Hullin, Surreyn sekä Lontoon yliopistoissa ja on työskennellyt myös kotimaansa ulkopuolella, Australiassa.
Attwoodin suomennettuja teoksia

Aspergerin oireyhtymä: opas vanhemmille ja asiantuntijoille; alkuperäisteos Asperger's Syndrome: A guide for parents and professionals; Haukkarannan koulu, 2005; ISBN 952-5338-22-3
Aspergerin oireyhtymä lapsuudesta aikuisuuteen; alkuperäisteos The complete guide to Asperger's syndrome; Kehitysvammaliitto, oppimateriaalikeskus Opike, 2012; ISBN 978-951-580-530-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Kämmekkäkasvit

| Kämmekkäkasvit |
| --- | --- |
 Laelia anceps
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae  Juss.
Alaheimot
 Apostasioideae  Tikankonttikasvit Cypripedioideae  Epidendroideae  Orchidoideae  Vanilloideae 
Katso myös
   Kämmekkäkasvit Wikispeciesissä   Kämmekkäkasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kämmekkäkasvit (Orchidaceae) on runsaslajisin yksisirkkaisten kasvien heimo ja yksi laajimmista ja monimuotoisimmista putkilokasvien heimoista, johon kuuluu yli 800 sukua ja arviolta 15 000–35 000 lajia. Noin joka kymmenes kasvilaji kuuluu siten kämmekkäkasveihin. Niiden äärimmäisen kehittyneet, usein tiettyjen eläinlajien suorittamaan pölytykseen erikoistuneet kukat ja pitkälle viety symbioosi sienijuuren kanssa tekevät niistä eräässä mielessä kasvien evoluution huipentuman. Kaikki kämmekkäkasvit ovat ruohomaisia. Trooppisia, usein koristekasveinakin viljeltyjä kämmekkäkasveja kutsutaan myös orkideoiksi.
Nykyisten orkideoiden esi-isät olivat olemassa maapallolla jo noin 80 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä liitukaudella.
Nimi

Nimitys "orkidea" tulee kreikan kielen kiveksiä merkitsevästä sanasta ορχις, orkhis. Nimi viittaa eräiden orkideoiden parillisiin juurimukuloihin, jotka muistuttavat kiveksiä. Ensimmäisen kerran nimeä käytti Aristoteleen oppilas Theofrastos kirjassaan De historia plantarum ("Kasvien historiasta") eräistä Kreikassa kasvavista juurimukulallisista kämmeköistä. Ruotsalainen luonnontutkija Carl von Linné käytti Orchis-sukunimestä johdettua heimonimeä Orchidaceae ensimmäisen kerran vuonna 1735 ilmestyneessä teoksessa Genera Plantarum ("Kasvien suvut").
Suomenkielinen nimi "kämmekkä" tulee kämmekkäkasvien, etenkin maariankämmekän liuskaisten juurimukuloiden kahta kämmentä muistuttavasta muodosta.
Erityispiirteet

Monet kämmekkäkasvit (orkideat) ovat CAM-kasveja, joten ne menestyvät myös kuivassa, kuumassa ympäristössä.
Ainoa ominaisuus, joka on yhteinen kaikille kämmekkäkasveille, muttei yhdellekään muulle kasviheimolle, on niin kutsutun protokormin esiintyminen. Protokormi on kasvin olotila siemenen itäessä, jolloin kasvi on vain hyvin heikosti erilaistuneista soluista muodostunut, yleensä pyöreä muodostelma.
Koska protokormin havaitseminen on monesti vaikeaa tai mahdotonta, myös seuraavat piirteet käyvät usein heimon tunnistukseen:
Kukissa on kaksi kiehkuraa kehälehtiä, joista sisemmässä on yksi muodostunut huuleksi.
Siemenet ovat pölymäisen pieniä ja sisältävät vain vähän itämiseen tarvittavia ravintoaineita. Tämä johtaa sienijuuresta riippumiseen itämisessä.
Siitepöly ei ole irrallista, vaan sijaitsee siitepölymyhkyissä
Heteet ja emi ovat kasvaneet yhteen siitintukuksi
Levinneisyys ja elinympäristö

Kämmekkäkasvit ovat levinneet lähes kaikkialle maapallolle. Ainoastaan Etelämantereella ja aavikkoseuduilla niitä ei kasva. Myöskään vedessä pääsääntöisesti kasvavia lajeja ei tunneta. Valtaosa lajeista esiintyy trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla, erityisesti Aasiassa sekä Etelä- ja Keski-Amerikassa.
Suurin osa kämmekkäkasveista on epifyyttejä, jotka kasvavat tropiikin ja subtropiikin kosteilla seuduilla muiden kasvien, kuten puiden, kaktusten ja puusaniaisten varsilla. Ne eivät kuitenkaan ole loisia. Kaikki eurooppalaiset lajit ja suurin osa Australian, Pohjois-Amerikan, Etelä-Afrikan sekä joidenkin Aasian alueiden kämmeköistä ovat maakasveja, jotka saavat ravinteensa maaperästä. Muutamat ovat kivillä kasvavia litofyyttejä, jotkut taas "mykoheterotrofeja" (englanniksi mycoheterotroph), joilla ei ole riittävästi lehtivihreää tehokkaaseen yhteyttämiseen. Ne ovat täysin riippuvaisia sienijuuren antamasta ravinnosta. Termiä saprofyytti on usein käytetty näiden kasvien kuvaamiseen, mutta tämä termi viittaa kuollutta kasvi- ja eläinmateriaalia ravinnokseen käyttäviin eliöihin, esimerkiksi moniin sieniin.
Kukka

Kämmekkäkasvien kukat ovat erityisen tunnettuja pölytyssuhteidensa ansiosta (katso kämmekkäkasvien pölytys). Parhaiten tunnettuja esimerkkejä ovat lajit, joiden kukan rakenne on kehittynyt suosimaan tiettyä pölyttäjäeläintä, joka useimmiten on hyönteinen, mutta myös linnut pölyttävät useita lajeja, ja jopa lepakoita on ehdotettu yhden lajin pölyttäjäksi . Yhtenä esimerkkinä ovat venuksenkengät (Paphiopedilum), jotka ovat vieneet pölyttämisen äärimmilleen: kukan huuli on kehittynyt pussimaiseksi, ja kukkaan saapuva hyönteinen putoaa siihen. Ainoan ansasta ulos johtavan käytävän läpi kulkemalla hyönteinen saa itseensä kukan siitepölyä siitepölymyhkyjen muodossa, joita se sitten kuljettaa seuraavaan kasviin. Orhojen (Ophrys) kukat puolestaan muistuttavat pölyttäjähyönteisen naaraita, jolloin koiraat parittelevat erehdyksessä kukan kanssa saaden siitepölymyhkyt ruumiiseensa.
Kämmekkäkasvien kukat ovat lähes aina vastakohtaisia, pystysuoran keskilinjan suhteen symmetrisiä. Kolmilukuisista kehäkiehkuroista sisemmän yksi lehti on kehittynyt huuleksi, joka on usein kannuksellinen. Emi ja heteet ovat kasvaneet ainakin osittain yhteen siitintukuksi, ja suurimmalla osalla lajeista vain yksi hede tuottaa siitepölyä.
Varsi ja lehdet

Kämmekkäkasvit jaetaan kasvunsa mukaan joko haarajatkoisiksi (sympodiaalinen) tai varsijatkoisiksi (monopodiaalinen). Haarajatkoisilla kasveilla uusi kasvu alkaa edellisen verson tyveltä, kun taas varsijatkoisilla kasvu jatkuu normaalioloissa saman varren latvasta, toisinaan haarautuen.
Erityisesti monilla trooppisilla lajeilla turpoaa vuosiverso kasvukauden lopulla varsimukulaksi (kutsutaan myös nimellä "bulbi"). Mukula voi olla maanpäällinen tai maanalainen. Yleensä varsimukulan tarkoituksena on säilöä vettä ja ravinteita. Joillakin lajeilla on varsimukula joko ontto tai muutoin rakentunut niin, että muurahaisten on helppo kaivaa sen sisään pesänsä. Muurahaiset saavat näin asuinpaikan ja ne tarjoavat kasville suojaa tuhoeläimistä.
Kämmekkäkasvien lehdet ovat muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta ehyet. Niiden muoto ja rakenne vaihtelee kuitenkin muilta osin suunnattomasti, myös lehtien väritys on joillakin lajeilla erityisen huomiota herättävä. Monilla useita vuosia lehtensä pitävillä lajeilla on hyvin paksut lehdet, jotka ehkäisevät liikaa haihtumista. Näihin mehikasvimaisiin ominaisuuksiin liittyy myös yöaikaan tapahtuva hengitys paksulehtisillä lajeilla.
Juuret

Kämmekkäkasvien juuret ovat usein vain heikosti haaroittuvia, ja juurikarvat – mikäli niitä lainkaan esiintyy – ovat melko lyhyitä. Erityisesti epifyyttilajeilla juurikarvojen vedenottoa on yleensä korvaamassa kuolleesta solukosta muodostunut juuripurje. Juuripurje kykenee hyvin nopeaan veden ottoon. Käytännössä tämä on havaittavissa juurta kasteltaessa: kuiva juuri on yleensä valkoinen tai harmahtava, mutta veden päästyä juuren elävän keskiosan ja kuolleen pintaosan väliin tulee juuren vihreä, yhteyttävä solukko selvästi näkyviin. Tämä ominaisuus on tärkein suoraan puun kaarnalla kasvavilla lajeilla, sillä tällaisilla paikoilla sateiden välinen kuivuminen voi olla voimakasta.
Monilla maassa kasvavilla kämmekkäkasveilla osa juurista on muodostunut versojuurimukuloiksi. Tämä mahdollistaa kuivasta kesästä selviytymisen esimerkiksi Australian ja Välimeren kuivilla seuduilla. Suurimmassa osassa Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa kämmekät kasvavat kesällä ja juurimukulat toimivat kasvien talvehtimiseliminä. Juurimukuloiden rakenne voi vaihdella pyöreästä pitkulaiseen tai jopa kämmenmäisesti haaroittuneeseen, kuten liuskakämmeköillä (Dactylorhiza).
Monet sienirihmastosta voimakkaasti riippuvat lajit ovat täysin juurettomia, ja esimerkiksi suovalkun ainoa juuri toimii pelkästään sienirihmaston siirtäjänä edellisen vuoden varsimukulasta uuteen kasvuun.
Siemenet

Kämmekkäkasvien siemenet ovat kasvikunnan pienimpien joukossa. Siemenalkion koko vaihtelee kahdeksasta solusta noin seitsemään sataan, ja minkäänlaisia alkion eri osia ei ole juuri koskaan havaittavissa (alle kymmenellä lajilla on havaittu osa, jota voitaisiin kutsua heikosti kehittyneeksi sirkkalehdeksi). Siemenessä on pieniä määriä itämiseen tarvittavia ravintoaineita, mutta niitä on joko riittävästi vain hyvin pienen kasvumäärän tuottamiseen, tai ei edes tarpeeksi itämisen lähtemiseksi käyntiin. Luonnon oloissa siemen kykenee itämään ainoastaan sienijuuren läsnä ollessa. Siemenen sanotaan kontrolloivan sienirihmaston kasvua, ja ainakin kehityksen alkuvaiheessa lienee kämmekkä sienen loinen. Joillakin kämmekkälajeilla suhde juurisienen kanssa säilyy läpi koko kasvin elämän, tosin juurisienen laji saattaa hyvinkin muuttua kehityksen eri vaiheissa.
Varsinkin monilla maaorkideoilla on siemenen alkion ympärillä vettä hylkivä kerros, jonka hajoaminen on vaatimuksena itämiselle. Tämän kerroksen tarkoitusta ei tarkoin tunneta. Saattaa olla, että se mahdollistaa siemenen joutumisen syvemmälle maaperään ennen itämistä, tarjoten siten siemenelle paremmat ja stabiilimmat olosuhteet kasvuun, tai ehkä sopiva juurisieni kykenee kalvon läpäisemiseen.
Uhat ja suojelu

Kämmekkäkasveja pidetään usein hyvin uhanalaisina lajeina, ja vaikka käsitys onkin osin heikosti perusteltu, ovat monet lajit uhatussa asemassa. Suurin uhka useimmille lajeille on kasvupaikkojen tuhoutuminen, ja myös ilmastonmuutos ja keräily lääkkeeksi tai koristekasveiksi uhkaavat ainakin joitakin lajeja.
Onneksi valtaosa lajeista kasvaa luonnossa vaikeapääsyisissä vuoristometsissä, joissa maan- tai metsänhoito ei onnistu. Monet uhatuista kämmekkälajeista on suojeltu paikallisilla laeilla, ja kaikkien kämmekkälajien ja useimpien risteymien kansainvälistä kauppaa on rajoitettu CITES-sopimuksen avulla. Kämmekkäkasvit muodostavatkin suurimman osan sopimuksen alaisista eliölajeista. Vaikka mukana on monia yleisiäkin lajeja, jopa kansainvälisiä rikkaruohoja, on syynä kaikkien kämmekkälajien sisältämisessä sopimukseen se, että näin tullihenkilökunnan koulutus helpottuu.
Kämmekkäkasvien merkitys ihmiselle

Kämmekkäkasveista ainoat yleisesti ravinnoksi käytetyt lajit kuuluvat sukuun Vanilla. Joidenkin suvun lajien siemenkodista saadaan vaniljaa. Monet alkuperäiskulttuurit ympäri maailman ovat käyttäneet kämmekkäkasveja joko lääkintään tai ravinnoksi, mutta ravintokasveina niillä on arvoa vain keräily-yhteiskunnille ja lääkekasveiksi mahdollisesti soveltuvia lajeja ei ole vielä riittävästi tutkittu. Merkittävää on myrkyllisten lajien lähes täydellinen puuttuminen heimosta, mikä viittaa heikkoon lääkintäainearvoon. Paria lajia kasvatetaan kuitenkin perinteisen kiinalaisen lääkinnän tarpeisiin, ja erityisesti juuri Kiinassa myös luonnonvaraisia kasveja kerätään lääkekäyttöön.
Euroopassakin on mukulallisia lajeja kerätty toisinaan potenssilääkkeiksi. Näiden arvo perustuu kuitenkin vain kasvien ulkonäköön: erityisesti suvulla Orchis-mukulat muistuttavat pieniä kiveksiä (tästä tulee kreikan kielen kautta sekä suvun että koko heimon latinankielinen nimi). Turkissa mukulallisia kämmeköitä kerätään yhä suuria määriä sekä juomien että jäätelön valmistukseen. Nämä tuotteet tunnetaan nimellä salep.
Suurin merkitys orkideoilla on kuitenkin koristekasveina. Valtaosa tarjolla olevista kasveista on risteymiä, joita onkin rekisteröity jo yli 100 000 (kämmekkäristeymien rekisteröinti poikkeaa muista kasveista niin, että risteymän vanhempina käytetyt lajit tulee olla selvillä kokonaisuudessaan ennen kuin se voidaan virallisesti nimetä). Tärkeimpinä leikkokukkina ja huonekasveina pidetään seuraavien sukujen lajeja: Cymbidium, Phalaenopsis, Paphiopedilum, Vanda, Cattleya, Dendrobium, Odontoglossum, Oncidium, Ludisia. Lukuisia muitakin sukuja on jopa säännöllisesti tarjolla pienkuluttajille, ja erikoisharrastajien kokoelmissa on huomattavasti suurempi valikoima kasveja. Suomessa on orkideoiden kasvatusta ja orkideatietämystä edistämään perustettu Suomen Orkideayhdistys.
Kirjallisuutta

Elina Grundström: Musta orkidea. Tositarina kukkasista jotka menettivät tuoksunsa. Nemo, 2013. ISBN 978-952-240-215-8.
Aiheesta muualla

Orkideojen kastelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Angiosperm Phylogeny Website: Orchidaceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25308  Wikispecies: Orchidaceae  APNI: 54444  ATRF: Orchidaceae  BioLib: 3388  BOLD: 124684  CoL: DPL  EoL: 8156  EPPO: 1ORCF  FloraBase: 22787  FNA: 10638  FoAO2: Orchidaceae  FoC: 10638  FoIO: orchidaceae  GBIF: 7689  GRIN: 798  iNaturalist: 47217  IPNI: 30000046-2  IRMNG: 114451  ITIS: 43397  NBN: NBNSYS0000160580  NCBI: 4747  NZOR: f0c1993e-e036-4074-bdae-936c9854ef2b  Open Tree of Life: 568878  Paleobiology Database: 55864  Plazi: FE514B44-9E44-C00B-FEF3-F9BC6F23EBAD  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000046-2  Tropicos: 42000388  VASCAN: 181  VicFlora: 8b0d8fd4-1b56-449f-a2de-2b153e84399c  Watson & Dallwitz: orchidac  WFO: wfo-7000000429  WoRMS: 414854 
P: Ylemmät petalit
S: Sepalit
L: Labellum eli huuli
Cymbidium Clarisse Austin ‘Best Pink’.
Orchis purpurea
Avoin arviointi

Avoin arviointi on menetelmä sellaisten vaikutusarviointien tekemiseen, joihin kuka tahansa voi osallistua.. Useimmat avoimet arvioinnit on tehty Opasnetissä, joka on nimenomaan tähän tarkoitukseen kehitetty wikipohjainen verkkotyötila. Avointa arviointia on kehittänyt Terveyden ja hyvinvoinnin laitos alun perin tarjotakseen ohjausta monimutkaisten ympäristöterveysongelmien ratkaisemiseen. Tähän mennessä sitä on sovellettu mm. ydinvoimaan, ilmansaasteisiin and ja ympäristömyrkkyihin kalassa.  Opasnet on voittanut World Summit Award Finland -kilpailun sarjassa eGovernment and Institutions..
Aiheesta muualla

Opasnetin virallinen kotisivu
AMX-13 DCA

Kuvan AMX-13 DCA AA-tankin tutkakupu ylhäällä.
AMX-13 DCA on ranskalainen ilmatorjuntapanssarivaunu. Se kehitettiin 1960-luvulla AMX-13 -tyypin kevyestä panssarivaunusta vastaamaan Ranskan armeijan tarpeita ja vaatimuksia. Mallia valmistettiin 60 vaunua, ja siitä myytiin 1980-luvulla arabimaihin muunneltuja vaunuyksilöitä, joiden alusta oli AMX-30.
AMX-13 DCA:ssa on Oeil Noir 1 -tyypin seurantatutka. Tutkakupu vedettiin sisään ajonaikana. Tämän it-psv-tyypin tuotanto alkoi 1969, ja AMX-13 DCA oli 1970-luvulla ainut edustaja omassa sarjassaan Ranskan asevoimissa. Vaunun pääaseistuksena on kaksi 30 mm Hispano/Oerlikon it-kanuunaa.
Teknisiä tietoja

Omamassa: 17 200 kg
Miehistö: 3 henkeä
Panssarointi: 25 mm
Voimanlähde: SOFAM 8-syl. bensiinimoottori, nestejäähdytys: tyyppi SOFAM 8Gxb (teho 250 hv/186 kW)
Aseistus: 2x 30 mm it-kanuunaa, valmistaja Hispano/Oerlikon
Enimmäisnopeus tieolosuhteissa: 60 km/h
Toimintasäde: 300 km
Aiheesta muualla

http://www.probertencyclopaedia.com/cgi-bin/res.pl?keyword=AMX-13+DCA%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://www.chars-francais.net/new/index.php?option=com_content&task=view&id=697&Itemid=41%5Bvanhentunut+linkki%5D (ranskaksi)
http://tanknutdave.com/the-french-amx-13-tank/
Viljo Laakso

| Viljo Aukusti (August) Laakso |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Puujalkaritari
Syntynyt: 13. elokuuta 1895 Pälkäne
Kuollut: 30. syyskuuta 1950 (55 vuotta) Keskussotilassairaala
Ammatti:  maanviljelijä
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  6. syyskuuta 1915
Komppania:  2. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  asemasota Misse-joella, asemasota Riianlahden rannikkoasemissa, Aa-joen talvitaistelu
Korkein arvo jääkäriaikana:  Gruppenführer
Palasi Suomeen:  1. marraskuuta 1917 (Equityn ensimmäinen retki)
Korkein sotilasarvo:  everstiluutnantti
Viljo Aukusti Laakso (13. elokuuta 1895 Pälkäne – 30. syyskuuta 1950 Renko) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti, joka sai lisänimen Puujalkaritari. Hän aloitti jääkärinä ja jatkoi sotilasuralla. Hänet palkittiin ensimmäisen luokan Vapaudenristillä ja viimeisellä myönnetyllä Mannerheim-ristillä (n:o 191).
Palvelu suojeluskunnissa

Kun jääkärit 11. helmikuuta 1918 kirjattiin Suomen armeijan sotilasarvoihin, Viljo Laaksosta tuli vänrikki ja hänet määrättiin 14. helmikuuta opettajaksi Vöyrin sotakouluun. Vöyrillä oli jo tammikuun lopulla alkanut vakituisen väen alipäällystön muodostamiseen tähtäävä koulutus.
Laakso perusti Vöyrin koulun 5. komppanian ja johti sitä taistelussa, kunnes koulupataljoona Tampereen valtauksen jälkeen hajotettiin. Laakso ylennettiin luutnantiksi ja erikoisesti Uudenkylän valloittajana kunnostautuneena hän sai vapaudenristin. Laakso toimi sodan loppuun saakka 1. komppanian päällikkönä N:o 6. Vaasan jalkaväkirykmenttiin Pohjanmaan pataljoonassa.
Viljo Laakso jäi sotilasuralle ja siirtyi syksyllä 1919 suojeluskuntajärjestön puolelle. Hän toimi paikallispäällikkönä Humppilassa, Hattulassa ja Leppävirralla ja 1. helmikuuta 1922 alkaen aluepäällikkönä Turun suojeluskuntapiirissä. Laakson viimeinen tämän vaiheen tehtävä vapaaehtoisen maanpuolustuksen parissa oli kaksi ja puoli vuotta kestänyt päällikkyys Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin yhdeksännellä alueella, johon kuuluivat Lahti ja Nastola. Tänä aikana Laakso suoritti Viipurissa keskikoulun oppimäärän, jonka jälkeen hänet ylennettiin kapteeniksi v. 1928. Laakso palasi vakinaisen armeijan virkaan ensin komppanianpäälliköksi Tampereen rykmenttiin.
Laakson toinen kausi suojeluskuntajärjestön palveluksessa osuu välirauhan aikaan, jolloin hän toimi Loimaan-Mellilän-Metsämaan aluepäällikkönä.
Vakinaisessa väessä

Jos talvisotaa ei olisi syttynyt, Laakso olisi melko varmasti siirtynyt reserviin kapteenina Porin rykmentin konekiväärikomppanian päällikön paikalta. Tämän tehtävän hän otti vastaan kesällä 1933 ja tuli  pian tunnetuksi erinomaisena kouluttajana.
Loimaan seudun reserviläisistä muodostettiin vuonna 1939 pataljoona, joka koulutettiin Laakson komentamana kertausharjoituksissa Niinisalossa kesällä 1939. Siitä tuli 5. divisioonaan kuuluvan Jalkaväkirykmentti 13:n III pataljoona (III/JR 13), jonka päällikkönä Laakso lähti sotaan.
Talvisodassa Laakso toimi ensin Summan rintamalla Lumpeistenojan eli ns. Merkin lohkon komentajana. Lohko oli alistettu suoraan divisioonalle. Komentajan peitenimi "Kissa" kääntyi muotoon "Isäkissa" ja  sai  nopeasti legendan piirteitä, sillä komentaja liikkui alituiseen etulinjassa ja osallistui jopa partioihin vihollisen alueelle. Loimaan pataljoona torjui lohkollaan joulukuun suurhyökkäyksen ja Laakso palkittiin toisen luokan Vapaudenristillä. Tammikuun alussa Vaalan rykmentti vaihdettiin rintamavastuusta Näykkijärvelle rakentamaan väliasemaa. Pääaseman puhkeamisen jälkeen JR 13 taisteli ankarasti Lähteen lohkon takamaastossa yrittäen rajoittaa murtoaluetta ja voittaa aikaa väliaseman miehitystä varten.
Vaikka muitakin ansioita on aivan riittämiin, Laakson palkitseminen viimeisenä Mannerheim-ristin ritarina pohjautuu viime kädessä hänen toimintaansa väliaseman taisteluissa 20. - 27. helmikuuta 1940. Hänen pataljoonansa määrättiin ensin vastahyökkäykseen, jolla yritettiin palauttaa väliasemaan edellisenä päivänä tullut painauma Selänmäessä lähellä Honkaniemen huvilataajamaa. Se onnistui vain osittain ja vihollisen todettiin asettaneen panssarihyökkäyksensä painopisteen juuri Näykkijärven itäpuolelle. Tilanne vaikeutui nopeasti ja väliasema oli vaarassa kokonaan murtua. Tässä tilanteessa Laaksolle alistettiin pataljoona toisensa jälkeen niin, että hän 26. helmikuuta johti kuusi pataljoonaa käsittävää erikoisosastoa.
Viljo Laakson talvisota päättyi 3. maaliskuuta 1940 tapahtuneeseen haavoittumiseen taka-asemassa Viipurin pohjoispuolella Kärstilässä. Pikakiväärin luoti lävisti lantion.
Jatkosotaan Laakso lähti Laatokan pohjoispuolella edelleen Loimaan pataljoonan komentajana. Se oli nyt Jalkaväkirykmentti 35:n III Pataljoona. Laakson toiminta pataljoonatasolla päättyi 22. heinäkuuta 1941, jolloin hän sai oman rykmentin. Tehtävä Jalkaväkirykmentti 60:n komentajana jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä jo 3. elokuuta 1941 hän astui polkumiinaan Lustjärvellä. Räjähdys vei hänen oikean jalkansa puolisääreen saakka.
Laakso kuului niihin, joille oli jo talvisodan ansioiden perusteella esitetty Mannerheim-ristiä. Hänen haavoittuessaan oli jälleen vetämässä esimiehen ritariesitys hyökkäysvaiheen toiminnan johdosta. Päätös ristin myöntämisestä tehtiin ja tieto siitä ehti Karjalan armeijan esikuntaan. Vajaan tunnin kuluttua päätös kuitenkin peruttiin, sillä Laakson ei uskottu selviävän hengissä. Sen sijaan hänet ylennettiin everstiluutnantiksi ja myönnettiin ensimmäisen luokan Vapaudenristi.