stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raymond Saw Po Ray

Raymond Saw Po Ray (11. elokuuta 1948 Mergui – 6. tammikuuta 2025) oli myanmarilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Rangoonin arkkihiippakuntaan 13. huhtikuuta 1975. Hänet nimitettiin Rangoonin (vuodesta 1991 Yangonin) vihkipiispaksi sekä Buffadan titulaaripiispaksi 3. heinäkuuta 1987, ja piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gabriel Thohey Mahn-Gaby, jota avustivat Paul Zingtung Grawng ja Matthias U Shwe.
Saw Po Ray sai 22. maaliskuuta 1993 nimityksen Mawlamyinen piispaksi. Hän jäi eläkkeelle toukokuussa 2023.
Marokon maanjäristys 2023

| Marokon maanjäristys 2023 |
| --- | --- |

Päivämäärä:  9. syyskuuta 2023
Magnitudi:  6,8 (Mw)
Syvyys:  18,5 km
Episentrumin sijainti:  31.110°N, 8.440°W
Maat, joihin vaikutukset ulottuivat:   Marokko
Henkilövahingot:  Melkein 2 900 kuollutta, yli 2 500 loukkaantunutta
Marokon maanjäristys 2023 tapahtui 9. syyskuuta 2023 myöhään illalla paikallista aikaa ja oli voimakkuudeltaan 6,8 magnitudia. Maanjäristyksessä on kuollut melkein 2 900 ihmistä ja loukkaantunut yli 2 500. Loukkaantuneista noin 1 400 oli 10. syyskuuta kriittisessä tilassa.
Geologia

Järistys oli Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskuksen mukaan 6,8 momenttimagnitudia ja se tapahtui 26,0 kilometrin syvyydessä. Järityksen keskus sijaitsi noin 75 kilometriä lounaaseen Marrakechin kaupungista, Korkea-Atlaksen vuoristossa.
Korkea-Atlaksen vuoristossa on paljon erilaisia itä-länsi- ja koillis-lounas-suuntaisia kulku- ja työntösiirroksia. Alueella tapahtuu siksi maanjärsityksiä, mutta syyskuun 2023 järityksen kokoluokan tapahtumat ovat kuitenkin harvinaisia. Vuoden 1900 jälkeen 500 kilometrin säteellä on tapahtunut yhdeksän yli viiden momenttimagnitudin järistystä, mutta ei yhtään yli kuuden momenttimagnitudin.
Syyskuun 2023 maanjäristys tapahtui Afrikan laatalla noin 550 kilometriä etelään Euraasian laatan rajasta. Afrikan laatta kulkee alueella Euraasian laattaan verrattuna noin 3,6 millimetriä vuodessa länsilounaaseen.
Vaikutukset

Marokon järistyksessä oli 11. syyskuussa ilmoitettujen tietojen mukaan kuollut 2 497 ihmistä, mikä tekee järistyksestä Marokon tappavimman yli 60 vuoteen. Tässä vaiheessa pelastus- ja etsintätyöt olivat vielä kesken, joten kuolonuhrien määrän oletetaan kasvavan. Pahiten järistyksestä kärsi Al Haouzin provinssin alue, ja sen monet vaikeakulkuiset vuoristokylät. Esimerkiksi Tafeghaghten kylän 400 asukkaasta noin 90 arvelleen kuolleen. Kaikkian järistyksen arvioidaan vaikuttaneen noin 300 000 ihmisen elämään. Unicefin mukaan järistys on vaikuttanut alustavien tietojen mukaan ainakin 100 000 lapsen elämään.
Pahimmat vauriot aineellisestikin tapahtui vuoriston kylissä, joista osa on käytännössä kokonaan raunioituneina. Marrakechin medina on osa Unescon maailmanperintöluetteloa, ja siellä on Unescon mukaan vaurioitunut useita rakennuksia. Kaupunginmuurit vaurioituvat osittain, samoin kärsi Djemaa el-Fnan aukio. Kharbushin moskeijan minareetti puolestaan tuhoutui lähes täysin, ja myös Kutubiyyan moskeijan minareettiin tuli suuria halkeamia.
Kansainvälinen apu

Useat maat ovat tarjonneet apuaan maanjäristyksestä kärsineelle Marokolle. Marokko on 12. syyskuuta mennessä ilmoittanut ottavansa apua vastaan Britanniasta, Espanjasta, Qatarista ja Arabiemiraateista. Myös muun muassa Ranska, Turkki ja Yhdysvallat ovat tarjonneet apuaan.
Monet kansainväliset avustusjärjestöt ovat kertoneet valmiudestaan auttaa sekä rahallisesti että muutoin. Esimerkiksi Suomen Punainen Risti (SPR) on ilmoittanut olevansa valmis lähettämään humanitaarista apua.
Helmi Kekkonen

Helmi Kekkonen (s. 12. marraskuuta 1982) on suomalainen kirjailija, toimittaja ja luovan kirjoittamisen opettaja.
Kekkonen on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän opiskeli pääaineenaan yleistä kirjallisuustiedettä ja sivuaineena luovaa kirjoittamista Turun yliopistossa. Kekkosen kolmas romaani Vieraat (2016) oli Runeberg-palkintoehdokkaana vuonna 2017. Hänen viides romaaninsa Liv! oli kaunokirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokkaana vuonna 2024.
Teoksissaan Kekkonen on tutkinut muun muassa perhesuhteita, vanhemmuutta ja äitiyttä. Vuoden 2025 uuden vuoden esseessään Kekkonen kirjoitti kirjailijoiden köyhyydestä. Hän pohti oman taloudellisen tilanteensa kautta laajemmin kirjailijoiden ongelmallista tulonsaantia. Esimerkiksi kustantamoissa kirjailijan työstä moni työntekijä ansaitsee tuhansien eurojen palkkaa työstä, jota ei olisi edes olemassa ilman kirjailijaa, joka kuitenkin alkutuotteen tekijänä on suurin häviäjä kirjan myyntiketjussa.
Teokset

Kotiin.  (novellikokoelma)  Helsinki:  Avain, 2009.  ISBN 978-952-5524-71-0
Valinta.  (romaani)  Helsinki:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-878-7
Suojaton.  (romaani)  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-231-7
Vieraat.  (romaani)  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-381-9
Nurinkurin Anna.  (lastenkirja (Kuvitus: Aino Louhi))  Helsinki:  S&S, 2019.  ISBN 978-951-52-4696-7
Olipa kerran äiti.  (kaunokirjallinen teos)  Helsinki:  Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-570-7
Tämän naisen elämä.  (romaani)  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-882-1
Liv!.  (romaani)  Helsinki:  Siltala, 2024.  ISBN 978-952-388-221-8
Aiheesta muualla

Helmi Kekkosen verkkosivut
Helmi Kekkonen haastattelussa Prosak-proosaklubilla 27.9.2011.
Charlie Maxwell

Charlie Maxwell vuonna 1959.
Charles Richard ”Charlie” Maxwell (8. huhtikuuta 1927 – 27. joulukuuta 2024) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja, joka pelasi Major League -tasolla vuosina 1950–1964. Hän syntyi ja pelasi yliopistobaseballia Michiganissa ennen palvelemisesta Yhdysvaltain armeijassa.
Maxwellin ammattilaisjoukkueina olivat Boston Red Sox, Baltimore Orioles, Detroit Tigers ja Chicago White Sox. Hän oli All-Star-pelaajana vuosina 1956–1957 ja pääsi Michigan Sports Hall of Fameen vuonna 1997.
Razumovskin palatsi

Razumovskin palatsi
Razumovskin palatsi
Razumovskin palatsi (ven. дворе́ц Разумо́вского, dvorets Razumovskogo) on vuosina 1762–1766 rakennettu palatsi Pietarin keskustassa Venäjällä. Barokin ja uusklassismin siirtymävaihetta edustavan rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Aleksandr Kokorinov ja Jean-Baptiste Vallin de la Mothe.
Moikajoen rannalla sijaitseva palatsi rakennettiin Ukrainan viimeistä hetmania ja Venäjän tiedeakatemian presidenttiä Kirill Razumovskia varten. Palatsin osoite on Moikan rantakatu 48 Nevan valtakadun vieressä. Lähin metroasema on Nevski prospekt.
Tontin perällä sijaitsevaa päärakennusta reunustavat myöhemmin uudelleen rakennetut siipirakennukset, jotka yhdessä kiviaidan ja joonialaisten pylväiden koristaman pääportin kanssa muodostavat suljetun etupihan. Barokin vaikutus näkyy pyöreissä ikkunoissa, runsaassa veistoskoristelussa, pehmeissä muodoissa ja keskiportiikin yläpuolella kohoavassa korkeassa attikassa. Klassismia edustaa ulospäin vedetty korinttilainen pylväikkö. Samankaltainen pylväikkö koristaa myös rakennuksen takajulkisivua.
Razumovskin palatsi 1800-luvulla
Sisätilojen alkuperäistä barokkikoristelua on säilynyt vain pääsisäänkäynnin porraskäytävässä. Palatsin yhteyteen kuulunutta muotopuutarhaa on jäljellä sen itäpuolella, jossa Andrei Voronihinin suunnittelema valurauta-aita erottaa sen Kazaninkadusta.
1700-luvun lopussa valtio osti palatsin ja luovutti sen Pietarin löytölastenhuoneelle. 1800-luvulla siinä toimi Nikolain orpolasten instituutti.
Vallankumouksen jälkeen

Nykyään Razumovskin palatsi on vuonna 1918 perustetun Hertzenin pedagogisen yliopiston päärakennus. Rakennuksen edessä on vuonna 1961 pystytetty pedagogi Konstantin Ušinskin muistomerkki.
Aiheesta muualla

Razumovskin palatsi Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Heikki Kinnunen
Lapsuus ja nuoruus

Kinnusen sukujuuret juontavat Itä-Suomeen kummankin vanhemman puolelta. Hänen isänsä Paavo Henrik Kinnusen suku oli karjalaista. Hänen äitinsä Aino Anna Maria Tenhusen suku puolestaan oli Pohjois-Karjalan Tohmajärveltä. Paavo oli syntynyt Viipurissa 1909 ja Aino Impilahdella 1903. Paavo ja Aino Kinnunen asuivat alkuun Helsingissä, missä perheeseen syntyi kolme lasta. Perhe muutti tiuhaan ratavartijana työskennelleen Paavo Kinnusen kulloisenkin pestin perässä. Joensuussa Kinnusten lapsikatras tuplaantui kuuteen. Seitsemäs lapsi syntyi Lapin kylässä Paavolassa lähellä Oulua. Kahdeksantena syntyi Heikki Kinnunen, synnyinpaikaksi kirjattiin Raahe. Kaksi vuotta Heikin jälkeen syntyi Kinnusten kuopus. Paavo ja Aino Kinnunen adoptoivat vanhimman tyttärensä tyttären 1954, joten perheen lopullinen lapsiluku oli kymmenen.
Kinnuset muuttivat Paavolasta Kontiomäelle lähelle Kajaania. Heikki oli oppinut puhumaan Lapin kylässä ja Kontiomäellä hän oppi Kainuun murretta. Myös Heikin taiteilijuus alkoi orastaa Kontiomäellä: muutaman vuoden ikäisenä hän esitti lauluja työläisille maksua vastaan. Kun Heikki lähestyi kouluikää perhe muutti Mikkeliin. Siellä hän sai ensituntuman teatterimaailmaan esiintymällä avustajana lastennäytelmissä. Hän teki ensimmäisen roolinsa jo 9-vuotiaana Lumikki ja 7 kääpiötä -satunäytelmässä Jörönä.
"Suorastaan maagista", Heikki Kinnunen kuvaili tunnelmiaan Mikkelin teatterista. Koulussa Kinnunen ei niinkään viitsinyt menestyä. Yhteiskoulu jäi kesken, minkä jälkeen Kinnunen kokeili kauppakoulua, mutta horisontissa häämötti jo teatterikoulu.
12-vuotiaana Kinnunen näytteli Mikkelin kansalaisopistossa Pölhö-Kustaan roolin musiikillisessa kansankomediassa Tukkijoella. Ohjaajana oli Alpo Vuolle. Länsi-Savon Irma Toivakka kehui Kinnusen suoritusta – siitä puuttui "opetetun maku", Toivakka arvioi. Aija Talvi-Oksanen ohjasi Kinnusta näyttelemisen ohella lausunnan pariin, eikä suotta, sillä Kinnunen voitti valtakunnallisen lausuntakilpailun Jyväskylässä. Kinnunen eteni myös puheteatterissa, ja sai alati vaikeampia rooleja. Näytelmässä Saimaan rannalla keväällä 1961 hän loisti sulhaspoikana. Osasuorituksen arvioitiin osoittavan "todellista näyttelijän lahjakkuutta".
Teatterikouluun Kinnunen pyrki ja pääsi 1964. Hän teki vaikutuksen eritoten laulutaidollaan. Raadissa oli muun muassa Ralf Långbacka. Samalle kurssille hyväksyttiin parikymmentä näyttelijänalkua, Kinnusen lisäksi muun muassa Kinnusen tuleva hyvä ystävä Pekka Autiovuori. Teatterikoulun taso ei ollut kovin korkea, mikä turhautti Kinnusta. Opiskelukaverit olivat kuitenkin mainioita persoonia ja Kinnuselle opiskeluvuosien saldo oli lopulta positiivinen.
Teatteriura > Lapualaisooppera

Vuonna 1966 Kinnunen pääsi mukaan sittemmin ikoniseksi muodostuneeseen Ylioppilasteatterin Lapualaisoopperaan. Tuotannon ohjasi Kalle Holmberg, joka oli tutustunut Kinnuseen jo Mikkelin teatterissa. Lapualaisooppera heijasteli ajan henkeä ja sen valmisteluprosessi oli nuorta intoa pullollaan. Mukana olivat muun muassa Kaj Chydenius, Kaisa Korhonen ja Aulikki Oksanen sekä Arja Saijonmaa ja Vesa-Matti Loiri. Lapualaisooppera sai ristiriitaisen vastaanoton, Uuden Suomen Katri Veltheim luonnehti sitä "tunnekylläiseksi poliittiseksi teatteriksi" ja oli vaikuttunut sen älyllisyydestä. Kauppalehden Annikki Vartia sitä vastoin oli varovaisempi, hänen mielestään teoksen väkivallan vastainen julistus oli tekopyhää, sillä teos itsessään sortui fanaattisuuden ja väkivallan ihannointiin.
Teatteriura > Suomen Kansallisteatteri

"Lyö kiinni", Paavo Kinnunen sanoi pojalleen, kun tämä kysyi hänen mielipidettään kiinnityksestä Suomen Kansallisteatteriin. Aino Kinnusen mielestä kiinnitys Suomen päälavalle oli kuin meno museoon. Kinnusen tulorooli Kansallisteatterissa oli Silvestren osa Molièren farssissa Scapinin kujeet. Farssia oli esitetty 1900-luvun alussa nimellä Scapin'in vehkeilyt. Elina Lehtikunnaksen ohjaama tuotanto sai ensi-iltansa keskiviikkona 27. syyskuuta 1967. Kinnusen kanssa näyttelivät muun muassa Pekka Autiovuori ja Rose-Marie Precht.
Debyyttiä seurasi litania erilaatuisia tehtäviä, kuten Mortus komediassa Päivänsankari ohjaajanaan Veli-Matti Saikkonen. Siinä näyttelivät myös Ansa Ikonen, Rauni Luoma ja Rauha Rentola, muiden muassa. Kansallisteatterin vuosinaan Kinnunen sai tutustua edellä mainittujen taitureiden lisäksi myös Tauno Palon ja Joel Rinteen kaltaisiin 1900-luvun näyttelijäsuuruuksiin. Kinnusen Mortus upposi kriitikoihin. Helsingin Sanomien Leila Arpiainen: "Näyttelijän lopullinen koetinkivi lienee siinä, miten asianomainen pystyy tekemään itsensä tiettäväksi roolissaan ilman repliikkejä. Heikki Kinnunen pystyy."
Kinnunen menestyi myös lastennäytelmissä, kuten Jack Witikan ohjaamassa Peter Panissa, joka sai ensi-iltansa joulun alla 1969. Lapsiyleisöä Kinnunen piti vaativampana kuin aikuisia. Kinnusen ensimmäinen päärooli Kansallisteatterissa oli nimiosa Veijo Meren näytelmässä Nuorempi veli. Se sai ensi-iltansa vapun alla 1970. Vastaanotto oli positiivinen. Maija Savutie oli vaikuttunut Kinnusen "roolitulkinnan aitoudesta ja repliikin ilmaisevuudesta". Myös Kinnunen itse pitää Nuorempaa veljeä yhtenä muistettavimmista tehtävistään, tosin lähinnä näyttelijäkaartin ansiosta. Vanhempaa veljeä näytteli Kosti Klemelä, mukana olivat myös muun muassa Eeva-Kaarina Volanen ja Maija Karhi.
Syyskaudella 1970 Kinnunen näytteli muun muassa Victorien Sardoun klassikkokomediassa Rouva Suorasuu. Tuotannossa näytteli edustava otos 1900-luvun suomalaisen teatteritaiteen tunnetuimpia nimiä aina Jussi Jurkkaa myöten. Pian tulikin Kinnusen aika muuttaa Turkuun.
Teatteriura > Turun kaupunginteatteri

Ralf Långbacka ja Kalle Holmberg alkoivat kaavailla siirtymistä Turun kaupunginteatteriin 1970. Mukaan tarvittiin etevä ensemble, johon kuuluivat muun muassa Heikki Kinnunen ja Esko Salminen sekä Kinnusen ensimmäinen puoliso Rose-Marie Precht. Ennestään Turussa oli jo Kapo Manton kaltaisia vahvoja näyttämötaiteilijoita. Turun maine teatterikaupunkina kasvoi aiemmasta, ja taiteellisesti antoisia vuosia 1971–1977 alettiin kutsua Kotkien kaudeksi.
Turun kaupunginteatterissa Kinnunen debytoi nuoren homoseksuaalisesti suuntautuneen miehen roolissa Martin Sperrin näytelmässä Ajojahtia Ala-Baijerissa. Esitys sai ensi-iltansa 17. syyskuuta 1971. "Heikki Kinnusen Abram ja Juha Mujeen Rovo ovat esityksen sinänsä varsin tasaveroisten näyttelijäsuoritusten parhaita kuvia --- neuroottisten asenteiden murskaavasta voimasta", Turun Sanomien Jyrki Vuori arvioi näytelmää.
Kinnusen Turun vuosien tapaus oli Aleksis Kiven romaaniin perustuva Seitsemän veljestä Ritva Holmbergin dramatisoimana ja Kalle Holmbergin ohjaamana. Holmbergien tuotannon olennaisia eroja aiempiin, runsaslukuisiin sovituksiin oli veljesten toiminnallisuus ja Kaj Chydeniuksen säveltämän musiikin olennainen osuus. Seitsemän veljestä sai ensi-iltansa 15. joulukuuta 1972. Näytelmästä tuli eittämättä eräs suomalaisen teatterihistorian puhutuimmista ja kehutuimmista produktioista. Kinnunen teki Aapon roolin, Juhanin näytteli Esko Salminen ja Tuomaan Juha Hyppönen. Myöhemmin Tuomaan saappaisiin astui Vesa-Matti Loiri. Näytelmä sai erittäin hyvän kriitikkovastaanoton. Aamulehden Olavi Veistäjä arvioi Kinnusen osasuoritusta: " --- Kinnunen antaa Aapolle hikerryttävän humoristisen, hienosti eritellyn ja taitavaakin taitavammin toteutetun hahmon". Seitsemän veljestä sai noin 150 000 katsojaa ja sitä esitettiin myös ulkomailla. Siitä tehtiin myös televisiotaltiointi, joka julkaistiin DVD:nä 2010-luvulla.
Turun kaupunginteatterissa rinnan Aapon roolin kanssa Kinnunen näytteli kappaleissa Dantonin kuolema, Galilein elämä ja Kirsikkapuisto. Viimeksi mainitussa Kinnunen oli Trofimovina. Hän näytteli Esko Salmista vastaan, ja näytelmä jäi molempien mieleen näyttämötaiteen juhlana, joka nousee tavanomaisempien tuotantojen yläpuolelle. Viimeisenä näytelmänään Turun kaupunginteatterissa Kinnunen näytteli Kiven farssissa Olviretki, joka oli erinomainen päätös taiteellisesti voittoisalle Turun kaudelle.
Teatteriura > KOM-teatteri

Holmbacka ja Långberg jättivät Turun 1977, ja menestynyt ensemble hajosi. Kinnunen siirtyi helsinkiläisen KOM-teatterin kaartiin. Hän näytteli muun muassa lentojätkä Komulaista teoksessa Etappi ja räätäli Halmetta teoksessa Pohjantähti. KOM teki paljon kiertueita ja palkat olivat matalat. Kinnusen KOM-kausi kesti pari vuotta.
Teatteriura > Helsingin kaupunginteatteri

Kinnunen työskenteli vapaana taiteilijana 1980-luvun taitteessa. Vuonna 1982 hänet kiinnitettiin Helsingin kaupunginteatteriin, missä hänen tuloroolinsa oli asianajaja Billy Flynn musikaalissa Chicago. Musikaalit ylipäätään olivat tuolloin suosittuja. Lasse Lindemanin ohjaama tuotanto sai 189 esityskertaa ja lähes 170 000 katsojaa. Koreografina toimi Jorma Uotinen ja orkesteria johti Jukka Linkola. Uuden Suomen Veltheimin mielestä Kinnunen ilmensi roolissaan "kaiken oleellisen" kyynisenä asianajajana. Chicagon pääroolissa oli Eija Ahvo. Sekä Kinnunen että Ahvo pitivät Chicagon tekemisestä. Kinnusen mielestä musikaali on ylivoimainen, mikäli se kulkee: esitys etenee kurinalaisesti eikä improvisoinnille jää tilaa, päinvastoin kuin puhenäytelmissä. Musikaali on hänestä sangen helppo laji.
Musikaalit saivat jatkoa Andrew Lloyd Webberin teoksesta Cats syyskuussa 1986. Ohjaajana ja koreografina oli Uotinen ja kapellimestarina Linkola. Kinnusen roolina oli vanha teatterikissa Gus. Jälleen kerran Kinnunen sai erinomaiset arvostelut. " --- Kinnusen teatterikissa on tutisevassa avuttomuudessaan sydäntä riipaisevan valloittava hahmo", Aamulehden Harry Sundqvist kirjoitti. Cats sai 213 esityskertaa ja huikeat 186 000 katsojaa.
Kinnunen näytteli Helsingin kaupunginteatterissa myös muun muassa nimiroolin Ludvig Holbergin klassikossa Jeppe Niilonpoika. Näytelmää on esitetty Suomen teattereissa 1860-luvulta alkaen, Helsingin kaupunginteatterin tuotanto sai ensi-iltansa helmikuussa 1985 ohjaajanaan Jouko Turkka. Kinnunen koki näytelmän psyykkisesti kuormittavaksi – Turkan ohjaustapaa hän piti itselleen vieraana. Yhtä kaikki Kinnunen sai taas suitsutusta suoriutumisestaan. Uuden Suomen Riitta Wikström kuvaili Jeppe Niilonpoikaa "mittavaksi mestarilliseksi kärsimysnäytelmäksi", jonka onnistuminen oli pitkälti Kinnusen harteilla.
Helsingin kaupunginteatteri teki 1980-luvulla kolmen Tšehov-näytelmän kokonaisuuden, johon kuuluivat Ivanov, Platonov ja Metsähiisi. Kinnunen näytteli nimiosan tragediassa Platonov. Aamulehden Sundqvist kiitti Kinnusen muuntautumiskykyä Platonovina. Molièren tekopyhyydestä kertova komedia Tartuffe sai ensi-iltansa joulukuussa 1985, ja katsojia kertyi runsaan sadan esityskerran myötä yli 25 000. Tartuffen yhteydessä Kinnunen tapasi tulevan puolisonsa Satu Silvon.
Kinnusen viimeisiä rooleja Helsingin kaupunginteatterissa oli päärooli David Mametin näytelmässä Myyntitykit ja Estragonin rooli Samuel Beckettin näytelmässä Huomenna hän tulee. Viimeksi mainittu on jäänyt Kinnusen mieleen mieluisana kokemuksena, koska yhteistyö ohjaaja Antti Halosen ja näyttelijä Esko Nikkarin kanssa sujui mutkatta. Kolmikko ei pitänyt Beckettiä lainkaan vaikeaselkoisena, vaan heille näytelmä oli täysin itsestään selvää. Kinnusen kaupunginteatterin kausi päättyi 1990.
Teatteriura > Tampereen Teatteri

Ammatillisesti hajanaisen ja taloudellisesti kimurantin 1990-luvun jälkeen Kinnunen löysi tiensä Tampereen Teatteriin. Sinne hänet houkutteli ohjaaja Heikki Vihinen. Kinnunen oli näytellyt jo 2001 Espoon kaupunginteatterin ja Tampereen Teatterin yhteistuotannossa Herrojen Eeva eli Kihlaus ja Se yö Aapelin roolin. Kinnusen kiinnitys Tampereen Teatteriin herätti huomiota, sillä hän oli tuohon aikaan vielä runsaanlaisesti julkisuudessa. Suhtautuminen oli pääosin suotuisaa, joskin eräs kriitikko oli muodostanut mielipiteensä Kinnusesta "onks Viljoo näkyny" -hahmon perusteella. Kriittisetkin tahot saivat pian huomata Kinnusen taiteellisen rekisterin koko laajuuden.
Tampereella Kinnunen avasi sivuosalla Henrik Ibsenin klassikossa Nukkekoti joulukuussa 2002. Pääroolin eli Noran teki Anna-Elina Lyytikäinen. Tampereen Teatterin konkari Tuija Ernamo näytteli niin ikään tuotannossa, ja hän oli otettu Kinnusen tulkinnasta. Syyskuussa 2003 sai ensi-iltansa Charles Dickensin Nicholas Nicklebyn elämä ja seikkailut, jossa Kinnunen näytteli kitupiikkiä. Aamulehden kriitikon mielestä Kinnunen näytteli "liian hyvin". Nicholas Nickleby sai 40 esityskertaa ja runsaat 12 000 katsojaa.
Kinnusen Tampereen kauden tapaus oli Timo Kahilaisen ja Heikki Vihisen farssi Alivuokralainen, joka sai ensi-iltansa 26. marraskuuta 2003. Näytelmän suosio yllätti kaikki ja siitä tehtiin myös yliopistotutkimus. Kinnusen roolina oli Lauri Mustonen, keskeisiä naisrooleja näyttelivät Tuija Ernamo ja Ritva Jalonen. "Meidän porukka oli pirun hyvä. Hessu piti sen niin kasassa, että siinä ei päässyt tulemaan yleisön kosiskelua ja mielistelyä ---", Ernamo analysoi näytelmän menestystä. " --- perustaisin Beatlesin heti jos tietäis, mistä se suosio syntyy", Vihinen puolestaan eritteli vuonna 2008. Alivuokralaista esitettiin aina vuosikymmenen loppuun asti. Se sai 296 esityskertaa ja yli 134 000 katsojaa.
Tampereella Kinnusen taiteellisiin voittoihin lukeutui myös Leea Klemolan Kokkola-trilogia. Sen kahdessa ensimmäisessä osassa hän näytteli Marja-Terttua ja viimeissä osassa Kaulus-Larssonia. Trilogian osien ensi-illat annettiin 2004, 2008 ja 2011. Jokainen menestyi sekä kaupallisesti että taiteellisesti. "Heikki Kinnusen hylkeeksi muuttuva Marja-Terttu on työ, jota ei unohda ikinä", Helsingin Sanomien Kirsikka Moring arvioi.
Kinnunen vietti 40-vuotistaiteilijajuhlaansa vuonna 2007. Juhlanäytelmänä oli Jean-Paul Sartren jännitysnäytelmä Likaiset kädet, jonka ohjasi Kinnusen vanha ystävä Jotaarkka Pennanen. Kinnunen ei ollut täysin tyytyväinen suoritukseensa Hoedererin roolissaan. Joulukuussa 2008 Kinnunen näytteli tohtori Willisiä näytelmässä Hullu kuningas. Mikko Viherjuuren ohjaama tuotanto sai lähes 10 000 katsojaa. Keväällä 2009 Kinnunen jäi eläkkeelle Tampereen Teatterista.
Eläkevuodet

Kinnusen eläköityminen jäi puolitiehen, mikä on näyttelijöille varsin tavanomaista. Jo syyskuussa 2009 hän näytteli Tampereen Teatterissa Bengt Ahlforsin käsikirjoittamassa ja ohjaamassa draamakomediassa Viimeinen sikari. Tuotannossa näyttelivät myös Esko Roine ja Seela Sella. Se sai erinomaisen vastaanoton niin kriitikoilta kuin katsojiltakin. Esityskertoja kertyi täydet sata ja katsojia yli 40 000. Elokuussa 2014 Kinnunen näytteli Viherjuuren ohjaamassa Villikalkkunassa jälleen kerran Tuija Ernamoa vastaan. Ylöjärven Uutisten Päivi Kuokkanen kirjoitti: "Kinnusen ja Ernamon sanailu on kaksinpeliä parhaimmillaan: näyttelijöiden kemia toimii ja rytmi tikkaa tarkasti kuin jämäkkä Singer".
2010-luvulla Kinnusella on ollut rooleja myös muun muassa Kolmen pennin oopperassa, Hamletissa ja Ihmisen osassa. Ihmisen osa on Kari Hotakaisen kirjoittama perhedraama, jonka ohjasi Tampereen Teatteriin Marika Vapaavuori. Kinnunen näytteli Anja Pohjolaa vastaan vähäpuheisen miehen roolin. Sekä Kinnunen että Pohjola saivat hyvän kriitikkovastaanoton. Ihmisen osa oli myös kassamenestys yli 20 000 katsojallaan.
Keväällä 2019 Kinnunen näytteli Tampereen Teatterissa Johannes Linnankosken romaaniin perustavassa draamassa Pakolaiset. Tuotannon ohjasi ja dramatisoi Mikko Roiha. "Kenellekään ei liene yllätys se, että herrapari Kinnunen ja [Esko] Roine hallitsee paikoin suvereenisti tilaa ja esityksen tunnelmaa", Kulttuuriluudan Eija Mäkinen kirjoitti arvostelussaan.
Syksyllä 2015 Kinnunen näytteli Tampereen Komediateatterissa Sirin roolin Ronald Harwoodin tragikomediassa Pukija. Tuotannon ohjasi Viherjuuri. Kinnunen piti Siriä itselleen täydellisenä roolina, sillä se antoi mahdollisuuden tehdä tragiikan kautta komediaa, eli juuri sitä, mikä Kinnusta on aina kiehtonut.
Radioteatteri

Linnunradan käsikirja liftareille (1984) – Kertojaäänenä
Televisio > Vääpeli Körmy

Ere Kokkonen tuotti ja ohjasi 1990-luvulla viisi Vääpeli Körmy -sotilasfarssia. Nimiroolin teki Heikki Kinnunen. Elokuvien budjetti oli pieni ja ne saivat kerrassaan heikon kriitikkovastaanoton. Helsingin Sanomien Mikael Fräntin mielestä Körmy oli kovin sovinistinen. Yleisöä Körmyt sitä vastoin keräsivät kohtalaisesti: ensimmäinen Körmy-elokuva sai noin 80 000 katsojaa ja toinen yli 200 000. Kolmas Körmy ylsi vielä yli 100 000 katsojan, mutta kahden viimeisen katsojamäärät jäivät vaatimattomiksi. Kinnunen itse uskoi Körmyyn, ja hän piti armeijan valtasuhteita hedelmällisenä aiheena.