stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilkka Mikkola
Ura > Seuraura > Paluu Kärppiin

Kaudeksi 2003–2004 Mikkola palasi kolmivuotisella sopimuksella Kärppiin. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigakautensa kasvattajaseurassaan, jonka varakapteeniksi Mikkola nimettiin. Hän voitti Suomenmestaruuden sekä keväällä 2004 että 2005. Kauden 2004–2005 päätteeksi Mikkola palkittiin myös SM-liigan parhaana puolustajana Pekka Rautakallio -palkinnolla sekä valittiin tähdistökentälliseen. Kaudella 2005–2006 hän huilasi joulukuun 2005 pelit rannevamman takia. Mikkola voitti SM-pronssia keväällä 2006. Saman vuoden helmikuussa hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Kärppien kanssa.
Mikkola onnistui tekemään 3. helmikuuta 2007 Tapparaa vastaan kypärätempun, mikä on puolustajalta harvinainen teko. Hän voitti kauden 2006–2007 päätteeksi jo seitsemännen Suomenmestaruutensa, jolla Mikkola nousi kaikkien aikojen tilastossa Aarne Honkavaaran, Pentti Isotalon ja Reijo Mikkolaisen rinnalle. Kaudella 2007–2008 hänestä tuli Kärppien kapteeni. Mikkola huilasi syys-lokakuun vaihteessa muutaman viikon jalkapöydän hiusmurtuman takia. Hänen teholukemansa +11 oli koko SM-liigan pudotuspelien paras. Mikkola voitti kauden päätteeksi kahdeksannen Suomenmestaruutensa, mikä on kaikkien aikojen ennätys. Huhtikuussa 2008 hän teki kolmivuotisen jatkosopimuksen Kärppien kanssa.
Kauden 2008–2009 päätteeksi Mikkola voitti SM-hopeaa. Hän pelasi vuosien 1999–2009 aikana joka kevät SM-liigan finaaleissa, paitsi vuosina 2003 ja 2006. Mikkolasta tuli keväällä 2009 eniten pudotuspeliotteluita pelannut pelaaja SM-liigassa. Kuitenkin jo kaudella 2009–2010 Marko Tuulola ohitti hänet, mutta kauden 2010–2011 päätteeksi molemmilla oli tilillään 142 ottelua. Näin ollen Mikkola nousi kevään 2012 "Villi kortti"-kierroksella Tuulolan ohi kaikkien aikojen pudotuspeliottelutilaston kärkeen ja hallitsee nyt ennätystä 169 ottelullaan. Kaudella 2010–2011 Mikkola oli tehoilla 3+20=23 Kärppien tehokkain puolustaja, kuten myös kaudella 2011–2012 tehoilla 4+18=22. Huhtikuussa 2011 hän teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Vuotta myöhemmin Mikkola käytti kauden 2012–2013 kattavan option.
Mikkolalla on tällä hetkellä hallussaan myös Kärppien seurakohtainen kaikkien aikojen runkosarjan otteluennätys (604 ottelua) sekä jäähyennätys (633 minuuttia).
Ura > Seuraura > Siirtyminen Lukkoon

Kaudeksi 2013–2014 Mikkola siirtyi kymmenen peräkkäisen Kärpissä viettämänsä kauden jälkeen kaksivuotisella sopimuksella Rauman Lukkoon. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Mikkola teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 6+27=33, joilla hän voitti koko liigan puolustajien syöttöpörssin ja sijoittui puolustajien pistepörssissä toiseksi Jokereiden Jere Karalahden jälkeen. Mikkola voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Kesäkuussa 2014 hän jatkoi sopimustaan vuodella ja se sisältää myös option seuraavasta kaudesta.
Mikkola nimettiin kaudeksi 2014–2015 Lukon kapteeniksi. Hän jakoi Mestarien liigassa joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Teemu Nurmen kanssa lukemalla +7.
Kaudeksi 2016–2017 Mikkola palasi vuoden mittaisella sopimuksella kasvattajaseuraansa Oulun Kärppiin. Hän lopetti pelaajauransa kevääseen 2017. Mikkola aloitti kaudella 2017–2018 Kärpissä myyntineuvottelijan työt.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Suomi 1998 | jääkiekko |  |
| Alle 18-v. EM-kilpailut  | Alle 18-v. EM-kilpailut  | Alle 18-v. EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tšekki 1997 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Ufa 1996 | jääkiekko |  |
Mikkola pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1997, 1998 ja 1999. Hän voitti vuonna 1998 maailmanmestaruuden. Vuonna 1999 Mikkola oli tehoilla 1+6=7 koko turnauksen tehokkain puolustaja sekä Suomen paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän jakoi 33 minuutillaan myös turnauksen jäähypörssin voiton Kazakstanin Aleksei Litvinenkon sekä Ruotsin Marcus Kristofferssonin ja Christian Berglundin kanssa.
Mikkola pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 1996 ja 1997. Hän voitti vuonna 1997 kultaa ja 1996 hopeaa. Mikkola valittiin vuoden 1997 turnauksen tähdistökentälliseen. Suomen A-maajoukkueessa hän pelasi 20 ottelua tehden yhden syöttöpisteen.
Mikkola valittiin vuonna 1993 Pohjola-leirin tähdistökentälliseen.
Muuta

Mikkolalla on vaimo, Minna sekä lapset, Milla ja Maks. Maks Mikkola pelaa syksystä 2021 lukien, Kärppien A-junioreissa (U20/ASML), pelipaidan numerolla #33.
Ilkan pikkuveli Lauri on entinen jääkiekkoilija, joka on toiminut Kärppien SM-liigajoukkueen apu- ja päävalmentajana. Painin EM-mestari 1993 ja Suomen Painiliiton ex-päävalmentaja Mikael Lindgren sekä ex-painija Åke Lindgren ovat veljesten serkkuja.
Pelaajauransa päättymisen jälkeen Ilkka Mikkola siirtyi toimimaan Oulun Kärppien toimistotiimissä myyntipäällikkönä. Hänen entinen pelinumeronsa 6 ei ole syksystä 2017 lähtien kenenkään toisen pelaajan käytössä.
9. lokakuuta 2021 Kärpät jäädytti Ilkka Mikkolan pelinumeron 6 ennen TPS-ottelun alkua.
Aiheesta muualla

Elin ja pelasin unelmaani | Uutiset | Kärpät
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Otto Honkaheimo | Rauman Lukon kapteeni SM-liigassa 2014–2016 | Seuraaja: Janne Niskala |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jari Viuhkola | Oulun Kärppien kapteeni SM-liigassa 2007–2013 | Seuraaja: Lasse Kukkonen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Toni Söderholm | Pekka Rautakallio -palkinnon voittaja 2005 | Seuraaja: Lasse Kukkonen |
Vexve Areena

| Vexve Areena |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Ratakatu 5, 38210 Sastamala
Koordinaatit:  61°21′16″N, 22°54′23″E
Avattu:  2012
Omistaja:  SASKY koulutuskuntayhtymä
Kustannukset:  n. 5,5 milj. euroa 
Käyttäjät
 Vammalan Lentopallo 
Katsojakapasiteetti
 n. 900  
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Vexve Areena (Sastamalan liikuntahalli) on Sastamalan kaupungissa sijaitseva urheiluhalli. SASKY koulutuskuntayhtymän omistama halli vihittiin käyttöön lokakuussa 2012.
Vexve Areena sijaitsee Vammalan ammattikoulun yhteydessä. Hallissa on myös 130-paikkainen ravintola, koulutustiloja sekä kuntosali.  Sen nimi on myyty yksityiselle yritykselle seuraavaksi viideksi vuodeksi.
Sastamalan kaupunki on vuokrannut hallin ilta- ja viikonloppukäyttöön 20 vuoden ajaksi. Sillä on myös oikeus vuokrata hallia edelleen ulkopuolisille, muun muassa eri urheiluseuroille. Yksi hallin käyttäjistä on Lentopallon Mestaruusliigassa pelaava Vammalan Lentopallo, jonka uutena kotikenttänä Vexve Areena on toiminut syksystä 2012 lähtien.
Mecklenburgin evankelisluterilainen maakirkko

| Mecklenburgin evankelisluterilainen kirkko |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Yhteistyötahoja:  Saksan evankelinen kirkko
Toiminta-alue:  Mecklenburg
Perustettu:  1523
Seurakuntia:  302
Jäseniä:  208 532
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mecklenburgin evankelisluterilainen kirkko (saks. Evangelisch-Lutherische Landeskirche Mecklenburgs) oli yksi Saksan maakirkoista ja Saksan evankelisen kirkon (EKD) jäsen. Kirkon pääpaikka sijaitsi Schwerinissä. Kirkolla oli 208 532 jäsentä 302 seurakunnassa. Toukokuussa 2013 kirkko yhdistyi Pommerin evankelisen kirkon ja  Pohjois-Elben evankelisluterilaisen kirkon  kanssa muodostaen Pohjois-Saksan evankelisluterilaisen kirkon .
Kirkko oli Saksan yhdistyneen evankelisluterilaisen kirkon jäsen ja kuului Euroopan evankelisten kirkkojen yhteisöön. Kansainvälisiä sidosryhmiä on Luterilainen maailmanliitto ja Kirkkojen maailmanneuvosto. Ystävyyskirkko oli vuodesta 1990 Romanian evankelisluterilainen kirkko. Kirkkokunnan pääkirkko on Schwerinin tuomiokirkko.
Maakirkon alue

Maakirkon toiminta-alueena oli historiallinen Mecklenburgin alue, ja siihen kuului myös joitakin seurakuntia Schleswig-Holsteinin ja Brandenburgin osavaltioistalähde?.
Historia

Uskonpuhdistus tapahtui Mecklenburgissa vuonna 1523 herttua Henrik V:n ja Albrecht VII:n johdolla. Mecklenburg omaksui tuolloin luterilaisen tunnustuksen, jota saarnasi muiden muassa Joachim Slüter (n. 1490–1532), Rostockin Pietarinkirkon kappalainen. Schweriniin syntyi reformoitu seurakunta, joka toimii siellä edelleen. Kirkkojärjestys maakirkolle vahvistettiin 1552. Vuonna 1571 kirkko jaettiin piireihin (saks. Kirchenkreis), joita olivat tuona aikana Wismar, Güstrow, Parchim, Schwerin, Rostock ja Neubrandenburg. Vuonna 1701 Mecklenburg jaettiin Mecklenburg-Schwerinin ja Mecklenburg-Strelitzin herttuakuntien kesken, jolloin maakirkko jakaantui vastaavasti.
Kirkon päämiehenä toimi vuoteen 1918 saakka kulloinenkin ruhtinas (herttua, suurherttua) ja vuodesta 1921 maasynodin valitsema piispa. Uusi kirkkojärjestys vahvistettiin vuonna 1921. Vuonna 1933 eri herttuakuntiin jakaantunut kirkko yhdistyi jälleen Mecklenburgin maakirkoksi. Toisen maailmansodan jälkeen Mecklenburgin maakirkko liittyi syntyneeseen Saksan evankeliseen kirkkoon ja Saksan yhdistyneeseen evankelisluterilaiseen kirkkoon. Käytännössä yhteys Saksan kansalliseen kirkolliseen yhteisöön katkesi ja Itä-Saksan puolella toiminut Mecklenburgin maakirkko oli suurissa vaikeuksissa toimien osana Itä-Saksan kirkkojen yhteenliittymää.
Kirkkoon kuului viisi kirkkopiiriä, jotka jakautuivat rovastikuntiin ja seurakuntiin.
Historia > Rostockin kirkkopiiri

Rovastikunnat:
Bad Doberan
Rostock-Nord
Rostock-Ost
Rostock-Süd
Sanitz
Ribnitz
Historia > Wismarin kirkkopiiri

Rovastikunnat:
Bukow
Crivitz
Gadebusch
Grevesmühlen
Schwerin-Land
Schwerin-Stadt
Sternberg
Wismar
Historia > Güstrowin kirkkopiiri

Bützow
Güstrow
Gnoien
Malchin
Krakow
Müritz
Historia > Parchimin kirkkopiiri

Boizenburg
Dömitz
Gadebusch
Goldberg/Lübz
Grevesmühlen
Hagenow
Ludwigslust
Parchim
Wittenburg
Historia > Stargardin kirkkopiiri

Burg Stargard
Friedland
Neubrandenburg
Neustrelitz
Stavenhagen
Wesenberg/Mirow
Woldegk
Käännös suomeksi
Ilmastorahoitus

Ilmastorahoitus viittaa julkiseen ja yksityiseen rahoitukseen, jolla pyritään torjumaan ilmastomuutosta tai sopeutumaan siihen paikallisesti, kansallisesti ja kansainvälisesti. Ilmastorahoituksella pyritään vähentämään kasvihuonekaasupäästöjä, kehittämään päästöjä sitovia hiilinieluja sekä ylläpitämään tai vahvistamaan ihmisyhteisöjen ja elinympäristöjen resilienssiä suhteessa ilmastonmuutokseen.
Ilmastorahoitus -termiä käytetään suppeassa merkityksessä Yhdistyneiden Kansakuntien ilmastosopimuksiin perustuvasta velvoitteesta, jonka mukaisesti teollisuusmaiden tulee kohdentaa suhteessa kehitysyhteistyömäärärahoihin ”uutta ja lisäistä” julkista rahoitusta kehitysmaiden ilmastohankkeisiin. Tällöin on kyse ”kansainvälisestä ilmastorahoituksesta” tai ”ilmastorahoituksesta kehittyville maille”. Ilmastorahoitusta pidetään yhtenä keskeisenä keinona toteuttaa ilmasto-oikeudenmukaisuutta kansainvälisessä yhteistyössä ilmastokriisin ratkaisemiseksi.
Ilmastorahoituksen toimeenpano ja raportointi

Ilmastorahoituksen arkkitehtuuria kuvataan eri tavoin riippuen siitä, onko kyse yleisestä ilmastotoimintaa koskevsta rahoituksesta vai Pariisin sopimuksessa vahvistetusta 100 miljardin Yhdysvaltain dollarin mobilisaatiovelvoitteesta.
Kansainvälinen arkkitehtuuri on kokonaisuudessaan niin monimutkainen, että luokittelu perustuu useimmiten yksittäisten toimijoiden sijasta toimijajoukkojen kuvailuun. Mobilisaatiovelvoitetta koskevaan rahoitukseen luetaan valtioiden väliset hankkeet, jotka ovat tyypillisesti kytkeytyneet viralliseen kahdenväliseen kehitysyhteistyöhön , monenkeskiset rahastot, joista tärkeimmät ovat Climate Investment Funds (CIFs), Green Climate Fund (GCF), Adaptation Fund (AF) ja Global Environment Facility (GEF) sekä monenkeskiset pankit, kuten Aasian ja Afrikan kehityspankit.
Pariisin sopimuksen yhdeksännen artiklan viidennen kohdan mukaan teollistuneiden maiden ”tulee antaa joka toinen vuosi tiedoksi tilanteen mukaan määrälliset ja laadulliset ilmastorahoitusta koskevat suuntaa antavat tiedot, kuten saatavilla olevat tiedot osapuolina oleville kehittyville maille annettavan julkisen rahoituksen suunnitellusta tasosta”.
YK:n rahoitusasioiden pysyvä komitea kokoaa ilmastorahoitusta koskevan raportin , joka sisältää tietoja myös pankkien ja rahoituslaitosten myöntämästä ilmastorahoituksesta ja Climate Policy Initiativen raporteista. Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö OECD kokoaa tietokantaansa yksityiskohtaisesti ilmastorahoitukseksi raportoidut hankkeet ja julkaisee alan tietoja vuosittain.
Rahoituksen seuranta perustuu niin sanottuun Rion tunnusmerkistöön.  Ne asettavat kriteeristön, jonka mukaisesti hankkeiden täytyy suoriutua tullakseen rekisteröidyksi Pariisin sopimuksen mukaisena ilmastorahoituksena. Ilmastonmuutoksen aiheuttamien vahinkojen ja menetysten korvaaminen ei kuulu kriteeristöön.
Raportointia on kritisoitu puutteelliseksi. EU kiinnittää huomiota raportoivan ilmastorahoituksen yhteismitallisuuden ja vertailtavuuden ongelmiin.   Syyksi näille eroille esitetään, että Kööpenhaminan sopimuksessa kirjattiin, että mobilisoitu rahoitus voi koostua laajasta kirjosta julkisia ja yksityisiä sekä kahden- ja monenvälisiä lähteitä. Samalla YK-järjestelmän ulkopuoliset rahoituksen myöntäjät ovat saaneet kehittää oman metodinsa, jolla mobilisoidun rahoituksen määrä lasketaan.
Ilmastorahoituksen määrä ja kohdentuminen

Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin IPCC:n 1,5 celsiusasteen tavoitetta koskevan raportin mukaan ilmastonmuutoksen torjuminen vaatii vuosittain 1,6-3,8 biljoonan Yhdysvaltain dollarin arvoisia investointeja. Vuosien 2015–2016 kaiken ilmastorahoituksen keskiarvo oli USD 465 miljardia.   Rahoitus on kasvanut melko tasaisesti läpi 2010-luvun ja vuosina 2019–2020 ilmastotoimiin kohdennetun rahoituksen määrä oli noussut USD 623 miljardiin.  Siten ilmastonmuutoksen aiheuttamat rahoitustarpeet ovat moninkertaiset suhteessa tehtyihin investointeihin.  Lisäksi arvio ilmastonmuutokseen sopeutumisen vuosittaisista kustannuksista on vuoden 2030 jälkeen 140–300 miljardin dollarin välillä. ja IPCC:n kuudennessa raportissa todetaan korkealla varmuudella adaptaatiorahoituksen olevan puutteellista, arvion mukaan vain viisi prosenttia kaikista ilmastorahoitusvirroista kohdentuu sopeutumistoimiin.
YK:lle raportoidun Pariisin sopimuksen artikla 9:n mukaisen ilmastorahoituksen määrä on kasvanut vuoden 2013 USD 52,4 miljardista 83,2 USD miljardiin vuonna 2020. Siten tavoite jäi asetetusta 100 miljardin tavoitteesta, mutta kasvutrendi on ollut tasainen. Vuonna 2020 kanavoitiin 31,4 miljardia kahdenvälisessä kehitysyhteistyössä; 36,9 miljardia multilateraalin kehitysyhteistyön kautta; 1,9 miljardia vientiluottoina ja rahoitusta saatiin vivutettua 13,1 miljardia dollaria. Rahoituksesta mitigaatioon kohdistui 48,6 miljardia, molempiin tavoitteisin 6,0 miljardia ja sopeutumiseen 28,6 miljardia. Merkittävin osa rahoituksesta oli lainaa ja pääasiallisesti rahoitus kohdentui keskituloisiin maihin.
Suomen mobilisoima ilmastorahoitus kehittyville maille

Suomen mobilisoima kansainvälinen ilmastorahoitus on lähtökohtaisesti osa kehitysyhteistyötä. Siten Suomessa ilmastorahoituksen keskeisin toimija on  ulkoministeriö, joka valmistelee päätökset ilmastorahoituksen kohteista ja kanavista.
Ulkoministeriö julkaisee lisäksi vuosittain tiedot ilmastorahoituksen määrästä, rahoituksen kanavoijista sekä sen jakautumisesta ilmastonmuutokseen sopeutumiseen ja sen hillitsemisen välillä. Lisäksi ilmastorahoituksen tuloksia esitellään osana kehitysyhteistyön tulosraportointia. Ilmastorahoituksen raportointi YK:lle perustuu ministeriöiden ja asiatuntijaorganisaatioiden yhteistyöhön. Lisäksi Suomi sitoutui 2021 integroimaan ilmastorahoituksen osaksi kansallista ilmastovuosikertomusta.
Valtiovarainministeriö laskelmaan perustuen Suomen osuus Pariisin ilmastosopimuksen rahoitusvelvoitteesta on esitetty olevan 200 miljoonaa euroa. Arviota ei ole tuotu julkiseen keskusteluun. Rahoituksen määrä ei ole vastannut tätä tavoitetta. Lisäksi Suomen ilmastorahoituksen määrä on vaihdellut vuosittain runsaasti. Fingon vuonna 2021 julkaisemassa artikkelissa  esitettiin saatavilla olevaan tieteelliseen tietoon perustuva arvio Suomen reilusta osuudesta koskien sadan miljardin US-dollarin tavoitetta. Sen mukaan Suomen osuus on 284–622 miljoonan dollarin välillä.
Rahoitetuista hankkeista 63 % koski ilmastomuutoksen hillintää ja 37 % sopeutumistoimenpiteitä. Suurimpia yksittäisiä tuen kanavoijia ovat kehitysrahoituslaitokset Suomi-IFC, Finnfund ja Maailmanlaajuinen ympäristörahasto GEF.
Suomen myöntämää ilmastorahoitusta on kritisoitu tavoitteiden asettelun puutteesta  ja rahoituksen sotkeutumisesta osaksi Suomen kehitysyhteistyön määrärahoja . Suomalaiset kehitysjärjestöt Fingo on esittänyt, että Suomen rahoitus ei ole riittävässä määrin lahjamuotoista eikä sitä kohdenneta tarpeeksi ilmastomuutokseen sopeutumiseen.  Valtiontalouden tarkastusviraston tekemä selvitys  esitti kriittisiä huomioita, kuten "ulkoministeriöllä ei ole julkista suunnitelmaa kasvavan ilmastorahoituksen määrästä, kohdentamisesta ja tuloksellisuudesta" ja että "ilmastorahoituksen tuloksellisuutta koskeva tieto on osin epäyhtenäistä ja puutteellista, minkä vuoksi rahoituksen tuloksellisuudesta on vaikea saada kattavaa kokonaiskuvaa".
Vuonna 2019 nimitetty Marinin hallitus esitti hallitusohjelmassaan (Osallistuva ja osaava Suomi – sosiaalisesti, taloudellisesti ja ekologisesti kestävä yhteiskunta), että ”Suomi lisää ilmastorahoitusta osana kehitysrahoitusta ottaen huomioon osuutensa Pariisin ilmastorahoitusvastuusta. Pyrkimyksenä on ohjata puolet ilmastorahoituksesta sopeutumiseen muun muassa kansainvälisten rahastojen ja kansalaisjärjestöjen kautta. Investointi- ja lainamuotoista rahoitusta jatketaan erityisesti ilmastorahoituksen vahvistamiseksi.”  Tavoite vahvistettiin hallituksen esityksessä eduskunnalle valtion talousarvioksi vuodelle 2020.
Vuonna 2022 Suomi julkaisi ensimmäistä kertaa kansainvälistä ilmastorahoitustaan koskevan suunnitelman, jossa se toteaa ilmastorahoituksen nousevan vuosina 2022-2023 noin 200 miljoonaan euroon.
Aiheesta muualla

Climate Finance Landscape - Global Landscape of Climate Finance 2019
Kuva 1. Suomen mobilisoima ilmastorahoitus vuosina 2013–2018. Data perustuu Suomen ulkoministeriön raportointiin
Viherluikero

| Viherluikero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Blennioidei
Heimo::  Luikerot Blenniidae
Suku::  Salarias
Laji::  fasciatus
Kaksiosainen nimi
 Salarias fasciatus  (Bloch, 1786) 
Katso myös
   Viherluikero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viherluikero (Salarias fasciatus) on luikeroihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö

Viherluikero kasvaa noin 13  senttimetriä pitkäksi. Sen pää on nelikulmainen, silmät kohoavat päälaen yläpuolelle ja vielä silmien yläpuolelle kohoavat tappipäiset silmäripsimäiset ulokkeet. Selkäevä kohoaa komeana harjana lähes koko selän pituudelta. Väritys on epämääräisen ruskeanvihreänharmaankirjava.
Alkuperä

Viherluikero elää luonnossa Indopasifisella merialueella. Se on suosittu riutta-akvaarion kala.
Käyttäytyminen

Viherluikero nöpöttää usein rintaeviensä varassa samalla tavalla kuin tokot.
Vesiolot ja ravinto

Viherluikero syö luonnossa enimmäkseen levää. Se viihtyy parhaiten altaassa, jossa kasvaa nukkamaista nuorta levää, jota se voi laiduntaa pitkin päivää (englanninkielinen lempinimi onkin Lawnmower blenny, ruohonleikkuriluikero)
Aiheesta muualla

Salarias fasciatus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2331237  Wikispecies: Salarias fasciatus  ADW: Salarias_fasciatus  AFD: Salarias_fasciatus  BOLD: 28686  CoL: 79BN7  EoL: 1004162  FishBase: 6058  GBIF: 2396090  iNaturalist: 446462  IRMNG: 10155298  ITIS: 171284  IUCN: 48342111  NCBI: 181472  OBIS: 219340  Open Tree of Life: 938557  WoRMS: 219340
Tuomiokunta

Tuomiokunta oli vuoteen 1993 asti toimineiden kihlakunnanoikeuksien hallinnollinen yksikkö. Tuomiokunta oli virasto, jossa kihlakunnanoikeuksien henkilökunta työskenteli. Yksi tuomiokunta vastasi muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta useiden kihlakunnanoikeuksien toiminnasta. Kihlakunnanoikeus saattoikin olla vain istuntopaikka, jonne tuomari notaareineen matkusti tuomiokunnasta käräjiä pitämään.
Tuomiokunnan toimintaa johti kihlakunnantuomari. 1970-luvulla perustettiin myös käräjätuomareiden virkoja. Vastavalmistuneet lakimiehet suorittivat tuomiokunnassa auskultoinnin, eli tuomioistuinharjoittelun. Siihen kuului pöytäkirjan pitoa kihlakunnanoikeuden istunnoissa, kiinteistöasioiden sekä rangaistusmääräysten ja maksamismääräysten hoitamista. Lopuksi auskultantti toimi kihlakunnanoikeuden puheenjohtajana.
Auskultoinnin suorittanut saa hovioikeudelta varatuomarin arvonimen.
Tuomiokunnat rahoittivat itse omat kulunsa 1970-luvulle asti. Kihlakunnantuomari oli oikeutettu sportteleihin, joilla hän ylläpiti tuomiokunnan ja maksoi myös henkilökunnan palkat ja toimitilavuokrat.
Vuoden 1993 alioikeusuudistuksen myötä tuomiokunnat ja kihlakunnanoikeudet lakkasivat kun tilalle perustettiin yhtenäiset käräjäoikeudet.
Historiaa > Suomen tumiokunnat keskiajalta uuden ajan alkuun

Suomen tuomiokuntien lukumäärä vakiintui 1400-luvun alussa ja oli edelleen 1500-luvun alkupuolella 14. Ahvenanmaa muodosti yhden ainoan tuomiokunnan. Siellä toimi maakäräjät, joita johti maatuomari (ruots. landsdomare). Asiakirjoissa maatuomari mainitaan ensi kerran 1410 ja sitten 1451, mutta 1492 on Ahvenanmaallakin viranhaltijan nimityksenä kihlakunnantuomari (ruots. häradshövding). Varsinais-Suomi oli jaettu neljään tuomiokuntaan (Halikon kihlakunnan, Piikkiön kihlakunnan, Maskun kihlakunnan ja Vehmaan kihlakunnan tuomiokunta). Satakunnassa oli Ala-Satakunnan kihlakunnan ja Ylä-Satakunnan kihlakunnan tuomiokunnat. Häme oli jaettu kolmeen tuomiokuntaan (Sääksmäen kihlakunnan, Hattulan kihlakunnan ja Hollolan kihlakunnan tuomiokunta). Uudellamaalla oli kolme tuomiokuntaa (Raaseporin kihlakunnan läntinen ja itäinen tuomiokunta sekä Itä-Uudenmaan tuomiokunta). Koko Pohjanmaa muodosti yhden ainoan tuomiokunnan.
Uuden ajan alusta vuoden 1680 virkareduktioon säilyi pääpiirteissään keskiaikainen tuomiokuntajako. Pienoinen muutos oli, että Uudellamaalla oli nyt Raaseporin läänin ja Porvoon läänin tuomiokunnat. Raaseporin tuomiokunta oli 1558–1563 jaettuna Raaseporin itäiseen tuomiokuntaan ja Raaseporin läntiseen tuomiokuntaan. Itä-Suomesta tunnetaan kihlakunnantuomareita 1530-luvulta lähtien. Sitä ennen Viipurin linnanpäällikkö oli huolehtinut alimman asteen oikeudenhoidosta. Itä-Suomi jakautui Savon, Lappeen ja Äyräpään tuomiokuntaan. Lappeen tuomiokunta koostui Lappeen kihlakunnasta, Kymenkartanon läänin itäisestä osasta ja Rannan kihlakunnan läntisestä osasta. Kymenkartanon läänin läntinen osa kuului Porvoon tuomiokuntaan. Äyräpään tuomiokuntaan kuuluivat Äyräpään kihlakunta, Jääsken kihlakunta ja Rannan kihlakunnan itäinen osa.
Sen jälkeen kun Käkisalmen lääni liitettiin Ruotsin valtakuntaan, nimitettiin sinne ensimmäinen tuomari 1611. Tuomiokunta kuului Turun hovioikeuspiiriin vuodesta 1623 Uudenkaupungin rauhaan 1721 saakka. Suomeen jääneistä osista Käkisalmen lääniä muodostettiin Karjalan tuomiokunta; muu osa siirtyi Venäjän alaisuuteen. Inkerinmaa kuului 1617–1629 Svean hovioikeuden, 1629–1684 Tarton hovioikeuden ja vuodesta 1684 Turun hovioikeuden alaisuuteen. Vuoden 1721 rauhansopimuksessa alue luovutettiin Venäjälle. Alueella oli Jaaman ja Ivangorodin läänien tuomiokunta, Kaprion läänin tuomiokunta ja Pähkinälinnan läänin tuomiokunta.