stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Asteekit
Kulttuuri > Esineet, käsityöt ja taide

Vulkaaninen obsidiaani oli asteekeille tärkeä kivilaji, sillä se lohkeaa erittäin teräväksi. Obsidiaanista valmistettiin esimerkiksi veitsiä, sirppejä, partateriä, kaapimia ja poria sekä nuolenkärkiä ja miekanteriä. Asteekkien maquahuitl-miekassa oli puinen varsi, jonka molemmille puolille oli kiinnitetty särmiömäisiä obsidiaaniteriä.
Asteekkien läntiset naapurit taraskit tunsivat kuparin ja pronssin ennen asteekkeja, ja niiden sulatustaito oli leviämässä myös asteekkien pariin 1500-lukuun mennessä.
Mexicojen parissa vain ylhäiset käyttivät puuvillaisia vaatteita; tavallinen kansa käytti agaavesta tai eläinten nahoista tehtyjä. Kangasta käytettiin myös valuuttana torilla ja veronmaksussa.
Asteekkien ylellisyysesineet olivat hyvin korkealaatuisia ja kauniita. He tekivät koruja ja muita esineitä kullasta, hopeasta, turkoosista ja jadesta sekä esimerkiksi linnunsulista ja simpukoista. Koruja käytettiin paljon etenkin ylimystön välisinä lahjoina sekä pappien rituaaleissa.
Keraaminen kulho.
Obsidiaanista tehty peili.
Kullattuja keraamisia korvakoruja.
Kaulaketjun kultakoristeita.
Turkoosinen Xiuhtecuhtli-naamio.
Tlaloc-astia.
Kalenterikivi.
Kivipatsas.
Kivinen naishahmo.
Kirjallisuutta

Innes, Hammond: Conquistadorit: espanjalaiset valloittajat.  (alkuteos The Conquistadors, 1969)  Suomentanut Villa, Kyllikki & Paajanen-Mannila, Anita. Gummerus, 1973.  ISBN 9512002248
Prescott, William H.: Meksikon valloitus.  (alkuteos History of the Conquest of Mexico, 1843)  Suomentanut Palola, Eino. WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20504-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Asteekit Wikimedia Commonsissa
Maffie, James: Aztec philosophy The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Asteekkien valtakunta käsitti suuren osan eteläistä Meksikoa espanjalaisten saapuessa vuonna 1519. Oranssilla valtakunnan ydinvaltiot, vaaleanpunaisella vasallivaltiot ja tummanpunaisella liittolaiset.
Nykyisen Meksikon vaakunassa näkyy asteekkimytologinen kohta, jossa kotka syö käärmeen kaktuksen päällä. Mexicat perustivat Tenochtitlánin paikalle, jossa he näkivät tämän merkin jumalalta.
Asteekkivaltakunnan laajenemisvaiheet kuninkaittain.
Taiteilija Diego Riveran näkemys asteekkien pääkaupunki Tenochtitlánista.
Hopeaseppä työssään
Codex Mendozan kuvaus asteekkipoikien (vas.) ja -tyttöjen (oik.) kotikasvatuksesta.
Asteekkisotureita kädessään obsidiaaniterillä päällystetty macuahuitl.
Asteekkiäiti opettaa tytärtään leipomaan tortilloja.
Kolme paikannimeä asteekkien kirjoituksella: Mapachtepec, Mazatlan ja Huitztlan.
Kosmologinen piirros, jonka keskellä tulen jumala Xiuhtecuhtli ja hänen ympärillään muita tärkeitä jumalia.
Asteekkinainen ja jumala Tlahuizcalpantecuhtli, Borgian koodeksista.
Ihmisuhri asteekkien teoksessa Codex Mendoza.
Vladimir Bartol

| Vladimir Bartol |
| --- | --- |
 Vladimir Bartol 1953
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. helmikuuta 1903  Trieste, Itävalta-Unkari, nyk. Italia
Kuollut: 12. syyskuuta 1967 (64 vuotta)  Ljubljana, Jugoslavia nyk. Slovenia
Kansalaisuus:  sloveeni
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: sloveeni
Tuotannon kieli: sloveeni
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vladimir Bartol (24. helmikuuta 1903 Trieste, Itävalta-Unkari, nyk. Italia – 12. syyskuuta 1967 Ljubljana, Jugoslavia nyk. Slovenia) oli syntyperältään italiansloveeni kirjailija. Hänen merkittävin teoksensa on Alamut, joka on käännetty monille kielille.
Bartolin isä oli postivirkamies, äiti opettaja, toimittaja ja feministikirjailija. Bartol opiskeli Ljubljanan yliopistossa biologiaa ja filosofiaa. Hän valmistui 1925 ja jatkoi sen jälkeen opintoja Pariisissa Sorbonnessa. Toisen maailmansodan aikana hän liittyi slovenialaisiin partisaaneihin ja toimi vastarintaliikkeessä. Sodan päätyttyä hän palasi Triesteen.
Hänet on valittu Slovenian tiede- ja taideakatemian jäseneksi, ja muutettuaan Ljubljanaan hän työskenteli akatemiassa kuolemaansa saakka.
Hänen teoksiaan, muun muassa teosta Alamutia, on tulkittu TIGRin allegoriaksi ja taisteluksi sloveeneihin Italiassa kohdistunutta sortoa vastaan.
Suomennetut teokset

Alamut (alkuteos: Alamut 1938), suom. Kari Klemelä, Mansarda 2008 ISBN 978-952-5664-04-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Bartol Wikimedia Commonsissa
Vladimir Bartol Slovenian valtion tiedotussivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Julkaisut, Mansarda
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Vladimir Bartol
Käännös suomeksi
William Barksdale

William Barksdale (21. elokuuta 1821 – 3. heinäkuuta 1863) oli lakimies, sanomalehden toimittaja, kongressin jäsen ja etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän kaatui Gettysburgin taistelussa.
Lapsuus ja nuoruus

William Barksdale syntyi Smyrnassa Tennesseessä William Barksdale ja Nancy Hervey Lesterin pojaksi. Hän valmistui Nashvillen yliopistosta ja harjoitti lakimiehen tointa Mississippissä 21-vuotiaana, mutta luopui työstään ryhtyäkseen toimittajaksi orjuutta puolustavaan sanomalehteen. Hän värväytyi 2. Mississippin jalkaväkirykmenttiin ja palveli Meksikon–Yhdysvaltain sodassa kapteenina ja majoitusmestarina, mutta toimi jalkaväensotilaana ja taisteli hyvin. Sodan jälkeen hän meni Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen ja saavutti kansallista kuuluisuutta valtion oikeistodemokraattina, palvelleen 4. maaliskuuta 1853 – 12. tammikuuta 1861. Hänet tunnettiin yhtenä talon pahimmista kuumapäistä. Hän piti edustaja Preston S. Brooksin puolta, kun Brooks hyökkäsi Massachusettsin abolitionistisenaattori Charles Sumnerin kimppuun senaatin kamarissa kepin kanssa, ja hakkasi häntä päähän ja melkein tappoi hänet.
Sisällissota

Kun Mississippin osavaltio erosi unionista juuri ennen sisällissodan alkua, Barksdale erosi kongressista tullakseen adjutanttikenraaliksi ja sitten majoitusmestari-kenraaliksi Mississippin miliisiin prikaatinkenraalin arvoisena. Toukokuussa 1861 hänet nimitettiin everstiksi konfederaation armeijaan 13. Mississippiin jalkaväkirykmenttiin, rykmenttiin jota hän johti ensimmäisessä Bull Runin taistelussa sinä kesänä. Seuraavana keväänä hän osallistui Virginian niemimaalla käytyihin taisteluihin ja Seven daysin taisteluun. Kun hänen prikaatinkenraalinsa Richard Griffin haavoittui kuolettavasti Savagen aseman taistelussa 29. kesäkuuta 1862, Barksdale otti prikaatin komennon, ja johti sen veriseen ja turhaan hyökkäykseen Malvern Hillin taistelussa. Prikaati tultiin tuntemaan "Barksdalen Mississippin prikaatina". Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 12. elokuuta 1862.
Pohjois-Virginian sotaretkellä Barksdalen prikaati sijoitettiin Harpers Ferryyn, eikä se ottanut osaa toiseen Bull Runin taisteluun. Maryland-sotaretkellä hänen prikaatinsa annettiin kenraalimajuri Lafayette McLawsin divisioonaan kenraaliluutnantti James Longstreetin 1. armeijakuntaan Pohjois-Virginian armeijaan. Se oli yksi prikaateista, joka hyökkäsi Maryland Heightsiin ja johti unionin armeijan antautumiseen Harpers Ferryssä. Antietamin taistelussa McLawsin divisioona puolusti West Woodsia kenraalimajuri John Sedgwickin divisioonan hyökkäystä vastaan, ja pelasti konfederaation vasemman sivustan. Fredericksburgin taistelussa Barksdalen prikaati puolusti joenylityspaikkoja unionin joukoilta, jotka yrittivät ylittää Rappahannock-joen tähdäten jalkaväkeen ja insinööreihin rakennuksista, jotka unionin tykistö oli jauhanut raunioiksi.
Chancellorsvillen taistelussa 1863 Barksdalen prikaati oli yksi harvoista James Longstreetin armeijakunnasta, jotka olivat mukana taistelussa. Suurin osa armeijakunnasta oli komennettu Suffolkiin Virginiassa. Taas kerran Barksdalen prikaati puolusti kukkuloita Fredericksburgin yläpuolella, tällä kertaa Sedgwickin VI armeijakuntaa vastaan, joka oli yli kymmenen kertaa hänen prikaatian isompi. Sedgwickin hyökkäys onnistui, Barksdale vetäytyi viivytettyään unionin joukkoja, mutta hän kykeni valtaamaan menetetyn alueen takaisin prikaatillaan seuraavana päivänä
Gettysburgin taistelu

Gettysburgin taisteluun Barksdalen prikaati saapui McLawsin divisioonan mukana yhden taistelupäivän jälkeen 1. heinäkuuta 1863. Kenraali Robert E. Leen suunnitelma oli Longstreetin armeijakunnalle se, että sen tuli siirtyä asemiin ja hyökätä koilliseen ylös Emmitsburgin tietä kiertääkseen unionin vasempaan sivustaan. Barksdalen sektori hyökkäyksessä laittoi hänet keskeiseen kärkeen unionin linjaan, joka oli ankkuroitu Peach Orchardiin, jota puolusti unionin III armeijakunta. Noin kello 5:30 p.m., Barksdalen prikaati syöksyi metsästä ja aloitti hyökkäyksen. Unionin everstin muistetaan sanoneen "Se oli suurin hyökkäys jonka kuolevainen ihminen on koskaan tehnyt". Maalaukset näyttävät Barksdalen johtamassa prikaatiaan hevosen selästä. Oikeasti hän käveli ylhäältä saamiensa määräysten mukaan.
Konfederaatio murskasi unionin puolustuslinjan "Persikkatarhassa", haavoittaen ja vangiten unionin prikaatinkenraalin itsensä. Jotkut Barksdalen rykmenteistä kääntyivät pohjoiseen ja pakottivat kenraalimajuri Andrew A. Humphreysin divisioonan vetäytymään, jotkut jopa Cemetery Ridgelle saakka. Toiset hänen rykmenteistään etenivät suoraan eteenpäin. Siihen mennessä osa hänen miehistään oli mennyt Plum Runiin saakka, mailin päähän hyökkäyksestä, ja joutuivat unionin eversti George L. Willardin joukkojen vastahyökkäyksen kohteeksi. Barksdale haavoittui vasempaan polveen, jonka jälkeen hänen vasempaan jalkaansa osui kanuunankuula, ja toinen luoti osui häntä rintaan, ja pudotti hänet hevosen selästä. Hän sanoi adjutantilleen W.R. Boydille "Kuolen! Kerro vaimolleni ja lapsilleni että kuolin taistelussa asemapaikallani". Hänen joukkonsa joutuivat jättämään hänet haavoittuneena kentälle ja hän kuoli seuraavana aamuna unionin kenttäsairaalassa (Joseph Hummelbaughin farmilla). Barksdale on haudattu Greenwoodin hautausmaalle Jacksonissa Mississippissä.
Barksdalea esitti elokuvissa Gettysburg ja Jumalan miekka hänen jälkeläisensä Lester Kinsolving.
Barksdalen mississippiläiset vastustavat unionin ponttoonisiltojen rakentamista Fredericksburgin taistelussa (lähde)
William Barksdalen hauta
Käännös suomeksi
Sabine Baring-Gould

| Sabine Baring-Gould |
| --- | --- |
 Sabine Baring-Gould
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1834
Kuollut: 2. tammikuuta 1924 (89 vuotta)
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  kirjailija, pappi
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sabine Baring-Gould (28. tammikuuta 1834 – 2. tammikuuta 1924) oli englantilainen pappi, kirjailija ja kansanlaulujen kerääjä. Hän kirjoitti tai toimitti julkaistavaksi yli 200 teosta. Muun muassa Pelastusarmeijan suosima marssilaulu ”Onward, Christian Soldiers” sekä joululaulu ”Gabriel’s Message” ovat Baring-Gouldin sanoittamia.
Baring-Gould keräsi laajan kokoelman englantilaisia kansanlauluja Devonin ja Cornwallin alueilta. Laulut julkaistiin vuosina 1889–1907. Baring-Gouldin oma kirjallinen tuotanto käsittelee muun muassa pyhimysten elämäkertoja, kummituksia, ihmissusia sekä keskiajan myyttejä.lähde?
Yksityiselämä

Baring-Gould avioitui vuonna 1868 villatehtaassa työskennelleen Grace Taylorin kanssa. Ennen avioliiton solmimista Taylorin piti asua kaksi vuotta toisella paikkakunnalla Baring-Gouldin sukulaisten luona oppimassa keskiluokkaisia tapoja.
Baring-Gould kuului isänsä puolelta Baringin kauppiassukuun, jonka jäsenet perustivat Barings-pankin vuonna 1762. Hänen isoäitinsä veli oli tutkimusmatkailija Edward Sabine, ja äidin puoleinen isoisä oli kuninkaallisen laivaston amiraali Francis Bond.
Teokset > Suomennettu teos

Ihmissusien kirja (The book of were-wolves, being an account of a terrible superstition); Suom.  Anu Korpinen, Eero Korpinen. Helsinki: Salakirjat 2014 ISBN 978-952-5774-48-1
Teokset > Muut

The Book of Were-Wolves, being an account of a terrible superstition (1865)
Curious Myths of the Middle Ages (1866)
The Lives of the Saints (1872)
Yorkshire Oddities, Incidents and Strange Events (1874)
Grettir the Outlaw: a story of Iceland (1890)
A Book of Nursery Rhymes (1897)
A Book of Ghosts (1904)
Songs of the West: Folksongs of Devon & Cornwall (1905)
Devonshire Characters and Strange Events (1908)
Cornish Characters and Strange Events (1909)
Family Names and their story (1910)
A Book of Folklore (1913)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sabine Baring-Gould Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Urho Kivimäki

Urho Ilmari Kivimäki (15. marraskuuta 1889 Vesilahti – 11. toukokuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen kaunokirjallisuuden suomentaja.
Kivimäen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Frans Mikael Kivimäki ja Matilda Josefina Broman. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1908, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1912 ja maisteriksi 1913. Kivimäki toimi suomen kielen ja historian opettajana Tyrvään yhteiskoulussa vuosina 1913–1917, apulaisjohtajana Arvi A. Karisto Oy:ssä vuosina 1917–1918, SOK:n julkaisuosaston johtajana ja kirjastonhoitajana vuosina 1918–1925, avustajana Suomen Berliinin-lähetystössä vuosina 1925–1929, Suomen Ulkomaankauppaliiton tiedotuspäällikkönä vuosina 1929–1940 ja Valtion lisenssitoimikunnan (myöhemmin Lisenssivirasto) apulaisjohtajana vuosina 1939–1951. Päätyönsä ohella Kivimäki oli kesätoimittajana Uusi Suometar -lehdessä vuosina 1913 ja 1914 sekä Tyrvää-lehden päätoimittajana vuosina 1914–1916.
Kivimäki suomensi etenkin ranskalaista kirjallisuutta (Victor Hugo, Eugène Sue, Alexandre Dumas vanhempi, Jules Verne).
Kivikukat

| Kivikukat |
| --- | --- |
 Lithops hallii
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Päivikkikasvit Aizoaceae
Suku::  Kivikukat Lithops  N.E.Br.
Katso myös
   Kivikukat Wikispeciesissä   Kivikukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kivikukat (Lithops) tai ”elävät kivet” on Etelä-Afrikassa ja Namibiassa esiintyvä päivikkikasvisuku. Kasvit ovat saaneet nimensä tavastaan välttää syödyksi tuleminen naamioitumalla kiviksi. Naamioituminen on sikäli tehokasta, että sukuun kuuluvan kasvin kuvasi ensimmäisenä englantilainen tutkimusmatkailija William John Burchell vasta vuonna 1811.
Suvun kasvit ovat erittäin sopeutuneita paahteisen autiomaan ankariin olosuhteisiin. Kasvi muodostuu kahdesta lieriömäisestä mehevästä, tavallisesti harmaasta lehdestä, joiden yhteyttävät osat sijaitsevat lehden sisällä osissa, joihin auringonvalo pääsee tunkeutumaan lehden päälipinnalla olevista läpikuultavista alueista. Luonnossa kasvista yleensä näkyvätkin maanpinnalle vain lehtien yläpinnat. Elävät kivet ovat monivuotisia ja kukinnan jälkeen lehtien välissä olevasta raosta kasvaa uusi lehtipari samalla, kun vanha kuihtuu pois.
Kukat ovat valkoisia tai keltaisia, säteittäisiä ja niissä on runsaasti terälehtiä. Yksi lehtipari tuottaa yhden kukan. Kukka puhkeaa lehtien välissä olevasta raosta ja on itse kasvin kokoon nähden melko suuri. Luonnossa kukinta ajoittuu sadekauden alkuun.
Kivikukkien kasvattaminen huonekasvina on helpohkoa, kunhan runsaasti lämpöä ja valoa on saatavilla. Autiomaan olosuhteisiin sopeutuneina niiden kastelun on oltava hyvin niukkaa, sillä liika kastelu voi saada lehdet repeämään (joidenkin lajien kasvualueella aamukaste on pääasiallinen veden lähde). Lepokuukausina vettä ei saa antaa lainkaan. Veden päätymistä versojen päälle on pyrittävä välttämään, sillä se voi aiheuttaa auringonpaisteessa palovammoja tai mädättää verson.
Lajeja

Lithops aucampiae – mätäskivikukka
Lithops bromfieldii
Lithops comptonii
Lithops divergens
Lithops hallii
Lithops helmutii
Lithops herrei
Lithops karasmontana
Lithops marmorata – kirjokivikukka
Lithops meyeri
Lithops olivacea
Lithops optica
Lithops salicola
Lithops villetii
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kivikukat – Lithops
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Lithops
Elävien kivien kasvatusohjeita (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133283  Wikispecies: Lithops  BioLib: 61887  CoL: 5FNQ  EoL: 3013596  EPPO: 1LJTG  GBIF: 3231652  GRIN: 6900  iNaturalist: 186097  IPNI: 16237-1  IRMNG: 1346813  NCBI: 3545  Open Tree of Life: 8876  Paleobiology Database: 314401  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:16237-1  Tropicos: 40007823  WFO: wfo-4000021986
Baikaljärvi

| Baikaljärvi |
| --- | --- |
 Baikaljärvi
Valtiot:  Venäjä 
Paikkakunta:  Burjatia, Irkutskin alue
Koordinaatit:  53°18′10″N, 108°00′17″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Angara
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  456 m
Pituus:  636  km
Leveys:  79  km 
Rantaviiva:  2 100 km
Pinta-ala:  31 722 km2 
Tilavuus:  23 615,39 km3 
Keskisyvyys:  758 m
Suurin syvyys:  1 642 m
Valuma-alue:  560 000 km2 
 fiBaikaljärvi 
Baikaljärvi tai Baikal (ven. О́зеро Байка́л, Ozero Baikal) on Venäjällä Itä-Siperian eteläosassa, lähellä Mongolian rajaa sijaitseva maailman syvin järvi. Hallinnollisesti järvi sijoittuu Burjatian tasavaltaan ja Irkutskin alueelle. Järven pinta on 456 metriä merenpinnan tason yläpuolella. Baikaljärven suurin syvyys on noin 1 642 metriä. Baikal on Aasian toiseksi suurin järvi. Se on tilavuudeltaan maailman suurin makean veden järvi ja sisältää noin 26 prosenttia maailman makean veden järvien veden yhteismäärästä ja 22,5 prosenttia kaikesta sulasta makeasta pintavedestä. Baikaljärvi liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1996.
Baikal on myös maailman vanhimpia järviä. Baikaljärvi muotoutui vanhasta hautavajoamasta ja on siksi pitkä ja kapea. Baikaljärven eläimistö on muotoutunut erilaiseksi kuin muualla. Sieltä tunnetaan yhteensä 2 500 kasvi- tai eläinlajia, joista yli puolet on kotoperäisiä.
Maantiede

Baikaljärvi on vuorten ympäröimä vajoamalaakso. Järvi on 636 kilometriä pitkä ja keskimäärin 48 kilometriä leveä. Sen pinta-ala on 31 722 neliökilometriä, ja se on pinta-alaltaan maailman seitsemänneksi suurin järvi. Se on maailman syvin järvi, ja siinä on yli viidennes maailman kaikesta sulasta makeasta vedestä. Sen syvin kohta on 1 642 metrin syvyydessä 1 186,5 metriä merenpinnan tason alapuolella. Järven tilavuus on 23 615,390 kuutiokilometriä.
Baikaljärveä reunustaa yli 2 000 metriin kohoavia vuoristoja. Sen länsipuolella ovat kapea Primorjevuoristo ja Baikalvuoristo. Idässä ovat Barguzinvuoristo ja Ulan-Burgasy, etelässä Hamar-Daban.
Järven iäksi on arvioitu 25–30 miljoonaa vuotta, ja se on näin yksi maailman vanhimmista järvistä.
Baikaljärvessä on 27 saarta, joista suurin, Olhon, on pinta-alaltaan 730 neliökilometriä.
Baikaljärveen laskee yli 330 jokea, joista suurimpia ovat Selenga, Ylä-Angara, Barguzin, Turka, Snežnaja ja Sarma. Baikaljärven laskujoki on Angara, joka yhtyy Jeniseihin, joka puolestaan lopulta laskee Pohjoiseen jäämereen.
Ilmasto

Baikaljärven ympäristössä vallitsee mannerilmasto, ja siksi alueen lämpötila vaihtelee merkittävästi vuodenajan mukaan. Talvet ovat pitkiä, kuivia ja kylmiä. Tammikuun päivän keskilämpötila on −25 astetta ja heinäkuun +18 astetta. Baikaljärvi vaikuttaa selvästi ympäristönsä ilmastoon, koska vesi lämpenee ja kylmenee hitaasti. Järven rannoilla lämpötila voi olla talvisin jopa viisi astetta korkeampi ja kesäisin viisi astetta matalampi kuin hieman kauempana sisämaassa.
Vuosittainen sademäärä järven pohjoisosassa on 200–350 millimetriä ja eteläpäässä 500–900 millimetriä. Pääosa sateista tulee kesämyrskyjen aikana. Sumuja on keväisin ja syksyisin.
Talvisin kylmät mannertuulet puhaltavat järvelle lounaasta, kesäisin taas tuulen suunta on järveltä mantereelle. Vuoristoista puhaltavat tuulet voivat olla myrskyisiä ja saada aikaan järvelle voimakasta aallokkoa.
Eläimistö

Vain muutamassa järvessä on yhtä monta kasvi- ja eläinlajia kuin Baikaljärvessä. Baikaljärvestä ja sen lähiympäristöstä on tunnistettu 1 085 kasvia ja yli 1 500 eläinlajia. Näistä yli 80 prosenttia elää vain Baikaljärven alueella. Kuuluisin kotoperäisistä eläimistä on baikalinhylje (Phoca sibirica). Toinen paikallisesti tärkeä laji on siiansukuinen kala omulsiika (Coregonus autumnalis migratorius), jota sitäkin tavataan ainoastaan Baikaljärvessä. Määrällisesti runsaimpia kaloja ovat rasvasimppu (Comephorus baicalensis) ja pikkurasvasimppu (Comephorus dybowskii), jotka elävät ulappavedessä 700–1 600 metrin syvyydessä ja ovat baikalinhylkeen pääravintoa.
Ympäristökysymykset

Baikaljärven rannalla on vain vähän asutusta. Suurin osa ihmisen aiheuttamasta kuormituksesta tulee Selengajoen mukana.lähde?
Järvi on alkanut houkutella matkailijoita, etenkin koronapandemian matkustusrajoitusten aikana sinne tuli paljon venäläisiä. Turistit majoittuvat usein Olhon-saareen, jossa ei ole viemäröintiä.
Baikaljärven etelärannalle Baikalskiin rakennettiin vuonna 1966 suuri sellu- ja paperitehdas. Tehdas valkaisi sellun klooridioksidilla ja päästi saasteet järveen. Noin 200 000 tonnia selluloosaa vuodessa tuottanut tehdas oli vuosikymmenten ajan ympäristöliikkeen protestien kohteena.lähde? Syyskuussa 2008 tehdas siirtyi viimein suljettuun jätevesikiertoon. Lähes heti tämän jälkeen tehtaan toiminta seisautettiin kannattamattomana. Alkuvuodesta 2010 pääministeri Vladimir Putin antoi kuitenkin tehtaalle luvan jatkaa tuotantoa. Ympäristönormeja helpotettiin, ja valtio tukee tappiollista toimintaa. Ympäristöliike reagoi päätökseen voimakkaasti. Venäjän viranomaiset tekivät jälleen keväällä 2013 päätöksen lopettaa tehtaan järveä saastuttava tuotanto. Suljetun tehtaan yhteyteen jäi kuitenkin suuri lietelampi, joka on ympäristöriski etenkin alueella esiintyvien maanjäristysten takia. Se on määrätty tyhjennettävälsi vuoteen 2024 mennessä.
Transneft-öljy-yhtiö suunnitteli rakentavansa öljyputken, joka olisi kulkenut 800 metrin päästä Baikaljärvestä alueella, jossa maanjäristykset ovat yleisiä. Presidentti Vladimir Putinin määräyksestä vuonna 2006 suunniteltua reittiä kuitenkin siirrettiin kauemmaksi järvestä niin, että putki ei kulje minkään luonnonsuojelualueen läpi.
Baikal Neutrino Telescope NT-200

Baikal Neutrino Telescope NT-200 on Baikaljärvessä 3,6 kilometriä rannikosta 1,1 kilometrin syvyydessä sijaitseva neutriinoilmaisin. Muodoltaan sateenvarjomainen ilmaisin koostuu 192 optisesta moduulista. Se on yhdistetty rannikolle kolmella merikaapelilla.lähde?
Huhtikuussa 1993 NT-200:n ensimmäinen osa, ilmaisin NT-36 (36 OM:ää) aktivoitiin, ja se keräsi dataa maaliskuuhun 1995 asti. Vuosina 1995–1996 käytössä oli 72 optisesta modulista koostunut NT-72. Se korvatiin vuonna 1996 vielä suuremmalla NT-96-ilmaisimella. Suurempi NT-144 otettiin käyttöön 6. huhtikuuta 1997, ja nykyinen NT-200-ilmaisin valmistui noin vuotta myöhemmin huhtikuussa 1998.
Muuta tietoa

Baikal tarkoittaa mongolin kielellä luontoa. Järveä kutsutaan myös ”Siperian helmeksi”. Se on burjaattien pyhä järvi, pyhin paikka on järven rannalla kohoava Shamaanin kiveksi kutsuttu rantakallio, jota reunustavat 13 rukouspylvästä.