stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aapo (Seitsemän veljestä)
Henkilökuva

Aapo on Jukolan veljeksistä pisin, mutta ei harteikkain. Muutoin hän on kuten veljensä ruskeine ihonsävyineen ja hampunkarvaisine hiuksineen. Aapo on älykäs kuten Eero, mutta hänen hengenlahjansa ilmenee eri tavoin: siinä missä Eero on nokkela ja nopeaälyinen, Aapo puolestaan on harkitsevainen ja järkevä. Hän on veljesten puhemies ja puhelahjojensa ansiosta ”Jukolan Salomon”. Hän käyttää usein tarinankerronnassaan vertauksia. Veljesten joutuessa vaikeuksiin Aapo on se, joka tarjoaa järkeviä ratkaisuja pinteestä pääsemiseksi. Hän on tyypillinen tolkun ihminen. Aapo haluaa, että veljekset ryhtyisivät päätoimisiksi talonpojiksi, hankkisivat lukutaidon ja avioituisivat – mutta usein hänen sanansa kaikuvat kuuroille korville. Ennen vakiintumistaan veljessarja haluaa kokeilla vapautta ja yhteiskunnan normeista irrallaan elämistä Impivaarassa, joka on Jukolan suurtilan pohjoista takamaata. Vaikka Aapo arvostaa veljeksistä eniten kirjasivistystä, hän oppii lukemaan vasta kolmantena, Eeron ja Laurin jälkeen.
Vaikka Aapo edustaa järjestäytyneen yhteiskunnan arvoja, Impivaaran elämänmeno vetää hänetkin mukaan hölmöyksiin: hänen auktoriteettinsa ei ole riittävän vahva remuavan veljesjoukon hillitsemiseksi. Aapon oikeudentunto on vahvasti kehittynyt ja hän perii aikanaan lautamies Mäkelän tehtävän tämän kuoltua. Luonteensa mukaisesti Aapo hoitaa lautamiehen tehtävät mallikelpoisesti. Romaanin lopussa Aapon kerrotaan alkavan isännöidä Jukolan toista puoliskoa, jota aletaan kutsua Aapo-Jukolaksi. Se sijaitsee pienen matkan päässä emätalosta. Aapo nai sievän ja kiltin Konkkalan Hindrikan ja kokeilee elämänsä myöhemmässä vaiheessa myös parantajan ammattia.
Aapoa on luonnehdittu autoritaariseksi ja hierarkkiseksi mieheksi, joka kammoksuu anarkiaa. Turun kaupunginteatterin 1970-luvun Seitsemässä veljeksessä Aapolla oli knalli päässään ja hän artikuloi korostetun selkeästi. Aapon repliikki aloitti usean kohtauksen: hän verbalisoi kulloinkin esillä olleen asianlaidan, teki ytimekkään yhteenvedon. Hän on huomion keskipisteessä viihtyvä tarinankertoja. Aapon vastakohtana on usein Juhani, toisinaan myös Lauri.
Tulkitsijoita > Teatteri

Lukuisat näyttelijät ovat tulkinneet Aapon roolin vuodesta 1898 alkaen, jolloin Suomalaisessa Teatterissa annettiin Seitsemän veljeksen kantaesitys. Tuolloin Aapon roolin näytteli Hemmo Kallio. 1900-luvun teatteriproduktioissa Aapoa näyttelivät muun muassa Kosti Elo, Kaarlo Halttunen, Kalevi Kahra, Heimo Lepistö, Tarmo Manni ja Jalmari Rinne. Ritva Holmbergin dramatisoimassa ja Kalle Holmbergin ohjaamassa Turun kaupunginteatterin kuuluisassa Seitsemässä veljeksessä 1970-luvulla Aapoa näytteli Heikki Kinnunen.
2000-luvulla Aapon roolin ovat näytelleet muun muassa Tapani Kalliomäki Lahden kaupunginteatterissa ja Samuli Muje Tampereen Työväen Teatterissa. Turun Linnateatterin Seitsemässä veljeksessä kesällä 2010 veljeksiä oli neljä. Kalle Lamberg näytteli Aapon ja Tuomaan roolit.
Turun kaupunginteatteriin veljekset tekivät paluun vuonna 2017 Lauri Maijalan dramatisoimina ja ohjaamina. Aapoa näytteli Olli Rahkonen. Myös Ryhmäteatteri näytteli Seitsemän veljestä vuonna 2017. Aapona oli Eino Heiskanen.
Tulkitsijoita > Elokuva ja televisio

Wilho Ilmarin elokuvassa Seitsemän veljestä (1939) Aapoa näyttelee Kaarlo Kytö. Jouko Turkan ohjaamassa samannimisessä televisiosarjassa (1989) Aapona on Martti Suosalo.
Kirjallisuutta

Uotila, Jussi: Aleksis Kiven Seitsemän veljestä : luonnekuvia.  Turku:  Turun Aleksis Kivi -kerho, 1989.  ISBN 952-90-1615-8  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Seitsemanveljesta.net (Arkistoitu – Internet Archive)
De Gamlas Hem
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta De Gamlas Hem Wikimedia Commonsissa
De Gamlas Hem, Oulun kaupunki (Arkistoitu – Internet Archive)
Läikky (albumi)

| Läikky Jouko Kantola |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Studio : Studio 55
 Julkaistu: 1983
 Formaatti: LP-levy (KPLP 111)   C-kasetti (KPK 211)
 Tuottaja(t): Markku Ahto   Jouko Kantola
 Tyylilaji: soft rock   progressiivinen rock   rock
 Kesto: 31.14
 Levy-yhtiö: Just Records
 Levymerkki: Just
Jouko Kantolan muut julkaisut
|   | Läikky 1983 | Black on the Rock 1994 |
Läikky on muusikko Jouko Kantolan debyyttialbumi vuodelta 1983. Albumi sisältää instrumentaalisten kappaleiden lisäksi Aaro Hellaakosken runoihin sävellettyä progressiivista rockmusiikkia, joiden tulkitsijoina toimii muun muassa Pepe Willberg ja Jokke Seppälä. Albumi on julkaistu vinyylilevynä ja C-kasettina.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Jouko Kantola, ellei toisin mainita.
Kappaleet > A-puoli

Tajunnan takaa – 2.45 (san. Aaro Hellaakoski)
Seula – 3.30 (san. Aaro Hellaakoski)
Mennään naimisiin – 2.04 (säv. Tapani Rinne)
Pieniä ihmeitä – 3.44 (san. Aaro Hellaakoski)
Ilo ja tuska – 2.17
Kappaleet > B-puoli

Läikky – 2.45 (san. Aaro Hellaakoski)
Naurava laulu – 4.46
Pilvet – 4.30 (san. Aaro Hellaakoski)
Heikkouden onni – 5.53
Kokoonpano > Laulajat

Pepe Willberg - kappaleissa "Tajunnan takaa" ja "Pieniä ihmeitä"
Johnny Gustafsson - kappaleessa "Seula"
Jokke Seppälä - kappaleessa "Läikky"
Taru Hallama - kappaleessa "Pilvet"
Katri Aaltio - kappaleessa "Heikkouden onni"
Kokoonpano > Muusikot

Jouko Kantola - kosketinsoittimet
Tapani Rinne - saksofoni
Ilpo Murtojärvi - kitara
Heikki Virtanen - basso
Kokoonpano > Tuotanto

Markku Ahto - tuottaja, äänitys
Jouko Kantola - tuottaja
Veijo Mäki - miksaus
Adam Korpak - kansi ja valokuva
Veli-Matti Kivioja - Jouko Kantolan valokuva
Eino Nurmisto

Eino Nurmisto (s. 1990) on suomalainen sisällöntuottaja, kuvittaja ja kirjailija. Nurmisto on kotoisin Somerolta, mutta asuu nykyään Helsingissä. Hän on kirjoittanut vuodesta 2010 Tämän kylän homopoika -blogia.
Nurmisto on opiskellut kotimaista kirjallisuutta Turun yliopistossa. Hän on ottanut julkisesti kantaa erityisesti seksuaalivähemmistöjen puolesta. Hänen teoksensa Homopojan opas palkittiin Lastenkirjainstituutin jakamalla Punni-palkinnolla vuonna 2020. Vuonna 2023 ilmestyi Nurmiston esikoisromaani Vuoden nuori taiteilija.
Nurmisto oli vihreiden ehdokas kuntavaaleissa 2021 Helsingissä ja sai 208 ääntä eikä tullut valituksi.
Teokset

Homopojan opas.  Helsinki:  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-36271-5
Vuoden nuori taitelija.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2023.  ISBN 978-951-0-48526-2
Aiheesta muualla

Tämän kylän homopoika -blogi
Ville Pesu

| Ville Pesu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. joulukuuta 1995 (ikä 28) Valkeala, Suomi
Pesäpalloilija
Ulkopelipaikka:  Etukenttä
Seura:  Kouvolan Pallonlyöjät
Tehtävä:  Etenijä
Pelaajaura
Ammattilaisjoukkueet
 2019– :   Kouvolan Pallonlyöjät 
Ville Pesu (s. 10. joulukuuta 1995 Valkeala) on suomalainen pesäpalloilija. Pesun seura on Superpesistä pelaava Kouvolan Pallonlyöjät. Pesulla on sopimus Kouvolan Pallonlyöjien kanssa kaudesta 2020 ja optio kaudesta 2021. Hän pelaa sisäpelissä etenijänä ja ulkopelissä etukentällä. Pesu pelasi ensimmäisen kautensa Superpesiksessä kaudella 2019 ja saavutti heti SM-pronssin.
Ennen kauden 2020 alkua Pesu on pelannut urallaan 27 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän on lyönyt neljä tavallista juoksua, tuonut 13 juoksua ja kerännyt 37 kärkilyöntiä. Lisäksi hän on pelannut yhden pudotuspeliottelun, jossa toi yhden juoksun.
Scipio Africanus, Afrikan valloittaja

| Scipio Africanus, Afrikan valloittaja> Scipione l’Africano |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Carmine Gallone
Käsikirjoittaja:  Carmine Gallone, Camillo Mariani Dell’Anguillara, Sebastiano A. Luciani
Säveltäjä:  Ildebrando Pizzetti
Kuvaaja:  Ubaldo Arata, Anchise Brizzi
Leikkaaja:  Osvaldo Hafenrichter
Tuotantosuunnittelija:  Pietro Aschieri
Lavastaja:  Ettore Corso
Pääosat:  Annibale Ninchi, Camillo Pilotto, Fosco Giachetti, Isa Miranda, Francesca Braggiotti
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Consorzio Scipione l’Africano, ENIC
Ensi-ilta:  Venetsian elokuvajuhlilla 1937
Kesto:  115 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Scipio Africanus, Afrikan valloittaja (ital. Scipione l’Africano) on vuonna 1937 valmistunut italialainen elokuva. Toisesta puunilaissodasta kertovan historiallisen elokuvan on ohjannut Carmine Gallone. Fasistisen Italian suurvaltapyrkimyksiä tukenut ja valtion jättibudjetilla rahoittama Scipio Africanus palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla vuoden parhaana italialaisena elokuvana. Taiteellisesti ja kaupallisesti se oli kuitenkin pettymys.
Juoni

Hannibalin voitettua roomalaiset Cannaen taistelussa 216 eaa. konsuli Publius Cornelius Scipio ryhtyy suunnittelemaan Sisiliasta käsin sotaretkeä Kartagoa vastaan. Afrikassa Scipio tapaa liittolaisensa Masinissan ja tarjoaa numidialaisten kuninkaalle Syfaxille välittäjän roolia. Syfaxin vaimo Sofonisba taivuttaa tämän kartagolaisten puolelle, jolloin Scipio hyökkää numidialaisten leiriin ja vangitsee kuninkaan. Sofonisba nai Numidian kuninkaaksi julistautuneen Masinissan, mutta tekee itsemurhan, jotta tämä ei luovuttaisi häntä roomalaisille. Kartagolaiset kutsuvat Hannibalin apuun Italiasta, ja vuonna 202 maiden armeijat kohtaavat Zaman taistelussa. Norsuistaan huolimatta kartagolaiset kärsivät tappion ja juhlittu Scipio saa lisänimen ”Afrikkalainen”. Kotiin palattuaan hän menee suoraan Liternumin huvilalleen tapaamaan vaimoaan ja lapsiaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Annibale Ninchi  | … |  Publius Cornelius Scipio (Africanus)   |
|  Camillo Pilotto  | … |  Hannibal, kartagolaisten komentaja   |
|  Fosco Giachetti  | … |  Masinissa, itänumidialaisten kuningas ja roomalaisten liittolainen   |
|  Isa Miranda  | … |  Velia, roomalainen patriisitar, Arunten morsian   |
|  Francesca Braggiotti  | … |  Sofonisba, Hasdrubalin tytär ja Sifaxin vaimo   |
|  Guglielmo Barnabò  | … |  kenturio Furio   |
|  Memo Benassi  | … |  senaattori Cato   |
|  Piero Carnabuci  | … |  Cannaen taistelun veteraani   |
|  Francesco Coop  | … |  kenturio Mezio   |
|  Ciro Galvani  | … |  Quintus Fabius Maximus   |
|  Marcello Giorda  | … |  Syfax, länsinumidialaisten kuningas ja kartagolaisten liittolainen   |
|  Carlo Lombardi  | … |  Lucio, Scipion veli   |
|  Carlo Ninchi  | … |  Lelio, Scipion luutnantti   |
|  Clara Padoa  | … |  Sofonisban orjatar   |
|  Lamberto Picasso  | … |  Hasdrubal, Kartagon armeijan päällikkö   |
|  Marcello Spada  | … |  Arunte, nuori ratsukaartilainen   |
|  Raimondo Van Riel  | … |  Maharbal, Hannibalin luutnantti   |
|  Gino Viotti  | … |  foinikialainen kauppias   |
|  Carlo Tamberlani  | … |  Rooman lähettiläs   |
|  Achille Majeroni  | … |  senaatin puheenjohtaja   |
|  Fernando Solieri  | … |  vanhus   |
|  Luigi De Antoni  | … |  kartagolainen vanhus   |
|  Mario Gallina  | … |  Kartagon lähettiläs   |
|  Olinto Cristina  | … |  Kartagon lähettiläs   |
|  Diana Lante  | … |  Scipion vaimo   |
|  Ugo Sasso  | … |  Velian kaapannut kartagolainen upseeri   |
|  Carlo Duse  | … |  Magonen lähetti   |
|  Franco Brambilla  | … |  roomalainen poika   |
|  Antonella Steni  | … |  lapsi   |
|  Alberto Sordi  | … |  roomalainen sotilas   |
Tuotanto

Fasistinen Italia piti itseään muinaisen Rooman valtakunnan perillisenä, ja siksi on ehkä yllättävää, ettei Mussolinin valtakaudella juurikaan kuvattu Rooman suuruudenaikaan sijoittuvia propagandaelokuvia. Historiallisia suurelokuvia oli tehty paljon 1910-luvulla ja niiden tuotantoa jatkettiin vielä fasistien valtaannousun jälkeenkin, mutta nämä elokuvat oli tarkoitettu viihdyttäviksi spektaakkeleiksi eikä niillä juurikaan ollut poliittisia tarkoitusperiä. 1920-luvun loppuun mennessä italialainen elokuva oli lähes kuollut, ja fasistit alkoivat kiinnostua sen elvyttämisestä vasta seuraavan vuosikymmenen alkuvuosina. Sota Etiopiassa sai viranomaiset etsimään Italian suurvaltapyrkimyksiä tukevaa historiallista elokuva-aihetta, mutta yksityiset tuottajat ja ohjaajat eivät olleet innostuneita vanhanaikaisina ja liian kalliina pitämistään historiallisista elokuvista. Siksi valtion oli ryhdyttävä rahoittamaan hanketta.
Afrikan valloittajasta Scipio Africanuksesta kertovan propagandaelokuvan valmistelu alkoi syksyllä 1935. Sen tuotantoyhtiöksi perustettiin konsortio, jonka taustalla olivat valtiollinen elokuvayhtiö Ente Nazionale Industrie Cinematografiche, Luce-instituutti sekä valtiovarain-, kulttuuri-, sisäasiain- ja sotaministeriön edustajat. Scipio Africanuksen budjetti oli 12,6 miljoonaan liiraa, enemmän kuin millään italialaisella elokuvalla ennen toista maailmansotaa. Ohjaajaksi harkittiin ensin Alessandro Blasettia, mutta lopulta valinta kohdistui Carmine Galloneen, joka oli ollut tekemässä Italian viimeistä historiallista spektaakkelia Pompejin viimeiset päivät vuonna 1926. Säveltäjäksi valittiin Ildebrando Pizzetti, joka oli tehnyt musiikin historialliseen suurelokuvaan Cabiria (1914).
Scipio Africanus kuvattiin Cinesin ja Titanuksen studioilla Roomassa sekä ulkokuvien osalta Mussolinin Pontisille soille rakennuttamassa Sabaudian rannikkokaupungissa. Kuvauksiin osallistui yhteensä lähes 33 000 avustajaa. Pelkästään Zaman taistelussa nähdään 10 000 jalkamiestä, 2 000 ratsastajaa ja 30 norsua, joista osa surmattiin realistisen vaikutelman tavoittamiseksi. Tiedotusvälineet seurasivat tarkkaan elokuvan valmistumista, ja itse Mussolini vieraili sen ulkokuvauksissa ja musiikin äänityksessä Cinecittàn uudessa äänistudiossa. Kuvaukset kestivät seitsemän kuukautta ja vielä kolme kuukautta tarvittiin elokuvan viimeistelyyn. Tekijöillä oli kiire saada Scipio Africanus valmiiksi vuoden 1937 Venetsian elokuvajuhlille ja saman vuoden syyskuussa järjestettyyn suureen keisari Augustuksen ajan näyttelyyn mennessä.
Teema ja tyyli

Elokuvan ideologinen sanoma käy selväksi heti sen alussa, jossa roomalaisten häviämä Cannaen taistelu kytketään Italian tappioon etiopialaisia vastaan käydyssä Adowan taistelussa vuonna 1896. Voitokkaassa Zaman taistelussa Scipio kostaa roomalaisten kokeman tappion samoin kuin Mussolini teki sodassa Etiopiaa vastaan. Elokuva alleviivaa yhtäläisyyksiä Rooman ja Italian sekä Scipion ja Mussolinin välillä, se tuo esiin parlamentarismin turmiollisuuden ja korostaa fasistisia perhearvoja ja maatalouden tärkeyttä. Joukkokohtaukset ja kansan uhrautuvaisuus rinnastuvat suoraan Mussolinin ajan kampanjoihin. Itämaiset ja tummaihoiset viholliset ovat sivistymättömiä, hillittömiä ja julmia, kun taas roomalaiset ovat puhtaita, vaatimattomia ja myötätuntoisia.
Elokuva sisältää myös kaksi melodramaattista rakkausjuonta, joista kartagolaisen Sofonisban tarina on lainattu suoraan Cabiriasta. Toisin kuin vaalea, puhdas ja viaton roomalainen Velia, Sofonisba on tumma, seksikäs ja uhkaava femme fatale, jota ainoastaan aatteilleen uskollinen Scipio kykenee vastustamaan. Gallonen ohjaustyö tavoittelee jonkinlaista kansallista, italialaista tyyliä, mutta mykkäelokuvan ja oopperan mallien sekä Lucen uutiselokuvissa esitettyihin Mussolinin puheisiin vertautuvien Scipion yksinpuhelujen lisäksi se turvautuu myös Hollywoodista lainattuihin aineksiin.
Vastaanotto

Scipio Africanus esitettiin Mussolinille yksityisnäytöksessä 4. elokuuta 1937. Se oli syyskuun ensimmäisenä päivänä alkaneiden Venetsian elokuvajuhlien avajaisnäytös ja sai Mussolini-palkinnon vuoden parhaana italialaisena elokuvana. Elokuvaa ylistettiin lehdistössä, mutta sen kaupallinen menestys oli heikko sekä kotimaassa että ulkomailla. Edes Mussolini ei näyttänyt pitävän siitä. Kriitikoiden mielestä elokuvassa ei ole inhimillistä syvyyttä eivätkä sen historialliset ja kuvitteelliset osuudet toimi kunnolla yhdessä. Carlo Lizzani kutsui sitä ”kömpelöksi ja pöhöttyneeksi”. Lisäksi Scipiota esittävällä Annibale Ninchillä ei ole tarvittavaa elokuvakarismaa ja Camillo Pilotton Hannibal näyttää hänen rinnallaan paljon vakuuttavammalta. Mussolinin kerrotaan sanoneen: ”Jos Scipio olisi ollut yhtä heikko kuin tämä näyttelijä, en tiedä olisiko hän kyennyt voittamaan yhtään taistelua”.
DVD-julkaisut

Elokuva on julkaistu Italiassa DVD:nä. Englanninkielinen DVD-julkaisu on kestoltaan lyhyempi.
Aiheesta muualla

Scipio Africanus, Afrikan valloittaja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Scipio Africanus, Afrikan valloittaja Elonet.
Take (1919)

| Take / 竹 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kawasaki, Kobe
Kölinlasku:  2. joulukuuta 1918
Laskettu vesille:  26. elokuuta 1919
Palveluskäyttöön:  25. joulukuuta 1919
Poistui palveluskäytöstä:  1. helmikuuta 1940
Loppuvaihe:  koululaivaksi upotettu aallonmurtajaksi 1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  864 t (normaali) 1 036 t (kuormattu)
Pituus:  85,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,9 m
Syväys:  2,4 m
Koneteho:  21 500 ihp
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  148
Aseistus
Aseistus:  3 × 120 mm/45 type 3 -tykkiä 4 × 533 mm torpedoputkea
Take (jap. 竹) oli keisarillisen Japanin laivaston Momi-luokan hävittäjä, joka oli palveluksessa maailmansotien välillä.
Valmistus

Alus tilattiin Kawasakin Koben telakalta. Sen köli laskettiin 2. joulukuuta 1918 ja alus laskettiin vesille 26. elokuuta 1919. Alus otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 25. joulukuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1. helmikuuta 1940. Se muutettiin koululaivaksi ja alus upotettiin aallonmurtajaksi 1948.
Älä kerro äidille

| Älä kerro äidille> Queer as Folk (UK) |
| --- | --- |
Tyyli:  draama-komedia
Kestoaika:  30–35 minuuttia
Luoja(t):  Russell T. Davies
Pääosissa:  Aidan Gillen Craig Kelly Charlie Hunnam
Alkuperämaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Nelonen  Channel 4
Esitetty:  23. helmikuuta 1999 – 22. helmikuuta 2000
Jaksoja:  10
Aiheesta muualla
IMDb 
Älä kerro äidille (Queer as Folk) on brittiläinen komedia- ja draamasarja, jonka ensimmäinen jakso näytettiin Britanniassa 23. helmikuuta 1999. Sarjan tuotti televisioyhtiö Red Production Company, ja sarja päättyi loppuvuodesta 1999. Suomessa sarjaa esitettiin televisiokanava Nelosella 2000-luvun alkupuolella ja sarja päättyi Suomessa kesäkuussa 2002. Heinäkuusta 2008 alkaen sarjaa saa myös DVD:nä.
Sarjan suomenkielinen nimi on todennäköisesti peräisin Helsingissä vuodesta 1992 toimineesta homoyökerhosta  DTM (alunp. Don't Tell Mama).
Hahmot

Sarjassa seurataan kolmen homomiehen Stuart Alan Jonesin (Aidan Gillen), Vince Tylerin (Craig Kelly) ja Nathan Maloneyn (Charlie Hunnam) elämää Manchesterissä Canal Streetillä.
Hahmot > Stuart Alan Jones

Itsevarma Stuart on 29-vuotias ja varsinainen miestennielijä. Hän ei peittele seksuaalista suuntautumistaan, vaikkei olekaan kertonut siitä vanhemmilleen. Menevä ja raju Stuart työskentelee yhteyspäällikkönä. Ensimmäisessä jaksossa Stuart saa pojan homoseksuaalisen naispuolisen ystävättärensä Romeyn kanssa.
Hahmot > Vincent ”Vince” Tyler

Myös 29-vuotias Vince on kiltti, tavallinen ja välillä myös melko epävarma persoona. Hän on ollut murrosiästään asti rakastunut parhaaseen ystäväänsä Stuartiin. Vince työskentelee valintamyymälässä, eikä ole kertonut työtovereilleen homoudestaan, mutta hänen äitinsä Hazel sen sijaan käy usein homobaareissa (vaikka onkin hetero) jopa poikansa Vincen ja hänen kavereidensa kanssa.
Hahmot > Nathan Maloney

Vasta 15-vuotias Nathan tapaa Vincen ja Stuartin eräänä iltana Canal Streetillä päätyen yöksi Stuartin asuntoon ja rakastuu tähän. Vaikka Nathan onkin vielä kovin nuori, hän alkaa kulkea homobaareissa ja hän ystävystyy Stuartin ja Vincen kanssa. Nathanin Janice-äiti on arvannut poikansa olevan homoseksuaali ja hyväksyy asian, toisin kuin Nathanin isä. Nathan on koko sarjan ajan rakastunut Stuartiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aidan Gillen  | … |  Stuart Jones   |
|  Craig Kelly  | … |  Vincent Tyler   |
|  Charlie Hunnam  | … |  Nathan Maloney   |
|  Carla Henry  | … |  Donna  Clarke   |
|  Denise Black  | … |  Hazel Tyler   |
|  Andy Devine  | … |  Bernard ”Bernie” Thomas   |
|  Antony Cotton  | … |  Alexander Perry   |
|  Jason Merbells  | … |  Phill Deloney   |
|  Esther Hall  | … |  Romey Sullivan   |
|  Saira Todd  | … |  Lisa Levene   |
|  Caroline O'Neill  | … |  Janice Maloney   |
|  Alfred Robinson  | … |  Alfred (vauva)   |
Marija Botškarjova

Marija Botškarjova.
Marija Leontjevna Botškarjova (ven. Мари́я Лео́нтьевна Бочкарёва, 1889 Novgorodin kuvernementti – 16. toukokuuta 1920 Krasnojarsk) oli venäläinen sotilas, joka taisteli ensimmäisessä maailmansodassa ja perusti myöhemmin vuoden 1917 vallankumouksen aikana Venäjän väliaikaisen hallituksen puolella taistelleet naisten kaartit.
Elämä

Novgorodin kuvernementissa syntynyt Botškarjova muutti kotoaan 15-vuotiaana Siperian Tomskiin, jossa hän avioitui paikallisen talonpojan kanssa. Pian hän kuitenkin erosi väkivaltaisesta miehestään. Hänet pakotettiin työskentelemään jonkin aikaa myös prostituoituna, ennen kuin hän tutustui Jakov Buk -nimiseen juutalaismieheen, jonka kanssa hän avasi lihakaupan Sretenskin kaupungissa. Vuonna 1912 Buk kuitenkin karkotettiin Jakutskiin ja sieltä edelleen Amgaan, jonne Botškarjova seurasi miestään.
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 Botškarjova jätti myös väkivaltaiseksi osoittautuneen Bukin ja liittyi keisarillisen armeijan jalkaväkeen keisari Nikolai II:n erityisluvalla. Myöhemmin Botškarjova haavoittui kahdesti itärintaman taisteluissa. Tsaarinvallan kukistuttua 1917 helmikuun vallankumouksessa Venäjän väliaikainen hallitus määräsi hänet muodostamaan kokonaan naisista koostuvan sotilasyksikön, joka sai nimekseen 1. naisten kuolemanpataljoona. Siihen liittyi aluksi parituhatta vapaaehtoista, mutta lopulta jäljelle jäi vain 300 innokkaimmaksi osoittautunutta. Botškarjovan kaarti toimi myös punaisten perustamille Suomen sisällissodan naiskaartien esikuvana.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikit karkottivat Botškarjovan entiselle kotiseudulleen Tomskiin, josta hän kuitenkin palasi Pietariin jo vuoden 1918 alussa. Kun Botškarjovalla paljastui olleen yhteyksiä valkoiseen armeijaan, bolševikit antoivat hänelle kuolemantuomion, joka kuitenkin muutettiin karkotukseksi. Huhtikuussa 1918 Botškarjova matkusti Vladivostokin kautta Yhdysvaltoihin, jossa hän keskusteli Venäjän tilanteesta presidentti Woodrow Wilsonin kanssa ja saneli New Yorkissa muistelmansa venäläiselle emigranttikirjailijalle Isaac Don Levinelle. Yhdysvalloista Botškarjova jatkoi matkaa Britanniaan, josta hän kuningas Yrjö V:n tavattuaan palasi jälleen Neuvosto-Venäjälle. Botškarjova matkusti Pohjois-Venäjän interventioon osallistuvien brittijoukkojen mukana Vienanmeren rannalla sijaitsevaan Arkangeliin ja jatkoi sieltä edelleen huhtikuussa 1919 Tomskiin. Botškarjovan tarkoituksena oli nyt koota amiraali Aleksandr Koltšakin joukkojen alaisuuteen naisista muodostettu lääkintäosasto, mutta hän jäi jälleen bolševikkien vangiksi, ja salainen poliisi Tšeka teloitti hänet Krasnojarskissa toukokuussa 1920.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marija Botškarjova Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef