Australian eläimistö
Nisäkkäät > Pussieläimet

Australiassa on maailman suurin ja monimuotoisin pussieläinlajisto. Tosin pussipetojen lahkosta on jäljellä kaksi heimoa: pienpussipedot (Dasyuridae), noin 50 lajia, ja pussimuurahaiskarhut (Myrmecobiidae), jossa on vain yksi laji. Pussihukkien heimon viimeinen yksilö kuoli Hobartin eläintarhassa vuonna 1936.
Nykyään maailman suurin pussipeto, pussiahma, on vain pienen koiran kokoinen. Se on yleensä raadonsyöjä, harvemmin saalistaja. Kanta rajoittuu Tasmaniaan – mantereelta laji kuoli sukupuuttoon noin 400 vuotta sitten. Vuosina 1995–2010 pussiahmojen määrä väheni noin 80 prosenttia klonaalisesti tarttuvan DFTD-kasvosyövän takia. Eläintarhoissa ja Maria-saarella on kuitenkin terveitä ryhmiä, joiden avulla lajia voitaisiin elvyttää.
Pussinäädät ovat pussiahmojen jälkeen suurimpia pussipetoja. Niitä on Australiassa 4 lajia, joista 2 on uhanalaisia. Levinneisyysalueet ovat pienentyneet paljon eurooppalaisten maahantulon myötä. Täpläpussinäätä (Dasyurus maculatus) on mantereen suurin pussipeto, painoa n. 5 kg. Yksi tutkija on esittänyt, että 1080-myrkkysyötit ovat vähentäneet sen kantaa, mutta Australian hallituksen julkaisun mukaan asia on kiistanalainen.
Puolet pussipetojen lajeista painaa täysikasvuisina alle 100 grammaa. Pienin on pussilumikkoihin kuuluva Planigale ingrami (long-tailed planigale), painoa keskimäärin 4,3 grammaa.
Dasyuridae-heimon pienpussipetoihin kuuluu myös pussihiirien (dunnarts) suku, jonka lajeja on Australiassa 19. Maan keskiosissa yleisten mulgaroiden (Dasycercus cristicaudata) tapaan niiden ei tarvitse juoda lainkaan, sillä ne saavat kaiken nesteen ravinnostaan. Suvun täysikokokoisten yksilöiden paino on 10–70 grammaa. Syntyessään poikaset ovat riisinjyvän kokoisia. Sminthopsis hirtipes (hairy-footed dunnart) on niin pieni, että se asustaa hämähäkkien ja Myrmecia-suvun muurahaisten (bull ants) tekemissä koloissa.
Länsi-Australian aavikolla elää kaksi lajia harvinaisia pussimaamyyriä (marsupial moles). Ne ovat sokeita ja korvattomia, pääasiassa hyönteissyöjiä. Valtaosan ajastaan ne viettävät maan alla, joten niitä on vaikea tutkia.
Pussimäyriä (bandicoots) on Australiassa kahdeksan lajia. Ne ovat pieniä, rotan näköisiä, kaarevaselkäisiä, miltei kaikkiruokaisia yöeläimiä. Niillä on pitkä kuono ja pullea ruumis. Raajat ovat lyhyet. Voimakkaita takajalkojaan ne käyttävät pomppimiseen ja joskus potkimiseen. Pitkäkorvaisia pussikaniineja (bilbies) on jäljellä yksi laji, sekin uhanalainen. Australian pussimäyrät ovat kokeneet pussieläinten suurimmat menetykset. Pahimpana syynä lienee maanpinnan muuttuminen kaniinien ja karjan laiduntamisen vuoksi. Jotkut asiantuntijat syyttävät myös maahan tuotuja kettuja ja kissoja. Runsassateisilla alueilla pussimäyrät ovat säilyneet hiukan paremmin.
Herbivoriset pussieläimet luokitellaan harvaetuhampaisten lahkoon ja edelleen alalahkoihin Vombatiformes, Phalangeriformes ja Macropodiformes. Vombatiformesiin kuuluvat koala ja 3 vompattilajia. Koala on yksi Australian parhaiten tunnetuista pussieläimistä. Se elää puissa ja nauttii ravinnokseen tiettyjen eukalyptusten lehtiä. Vompatit elävät maassa ja syövät heiniä, sarakasveja ja juuria. Ne kaivavat pitkiä käytäviä rottamaisilla etuhampaillaan ja voimakkailla kynsillään. Vompatit ovat aktiivisia pääasiassa hämärässä ja öisin.
Pussikiipijät (Phalangeridae) on puissa asuvista pussieläimistä koostuva heimo, jossa on kuusi alaheimoa ja 26 lajia. Sokeriorava ja norfolkinpussiliito-orava ovat Itä-Australian eukalyptusmetsien liitäviä pussikiipijöitä. Suvun pienin laji on australiankääpiöpussiliitäjä. Pussikiipijöiden kalvo yltää viidennestä sormesta takaraajan ensimmäiseen varpaaseen.
Macropodiformes-alalahko jakautuu kolmeen heimon, joita tapaa alppi-ilmastoa lukuun ottamatta koko Australiassa. Heimot ovat Hypsiprymnodontidae, jonka ainoa jäsen on myskikenguru, rottakengurut (Potoroidae), jossa on kymmenen lajia, sekä Macropodidae, johon kuuluu 40 lajia. Rottakenguruihin kuuluvat kaniinikengurut (Bettongia), päästäiskengurut (Potorous) ja punarottakenguru (Aepyprymnus rufescens), jotka ovat pieniä lajeja, joiden jäsenet rakentavat pesän ja kantavat rakennusmateriaaleja hännällään. Varsinaiset kengurut ja vallabit muodostavat Macropodidae-heimon. Tämän heimon lajien koko vaihtelee suuresti. Suurin osa Macropodidae-heimon jäsenistä liikkuu kahdella jalalla, energiaa säästävästi hyppimällä. Niillä on voimakas ja jäntevä häntä ja suuret takaraajat, joissa on pitkät, kapeat takajalat. Takajaloissa on tunnusomaisesti neljä varvasta ja lyhyissä etujaloissa viisi. Myskikenguru on Macropodiformes-alalahkon lajeista pienin, ja jopa kaksimetrisistä ja 95-kiloisista uroksista tunnettu punajättikenguru on suurin.