Hondurasin historia
Itsenäisyyden ensimmäiset ristiriitojen vuosikymmenet

Hondurasin itsenäisyyden ensimmäiset vuosikymmenet olivat vaikeita. Se oli ainoa Keski-Amerikan maa, jolla on kolme rajanaapuria, joten sillä oli myös useampia kilpailijoita alueellisen vallan hallinnasta. Hondurasin naapurimaat ovatkin puuttuneet useasti maan sisäisiin oloihin. Hondurasissa toimivan valtion luominen oli itsenäistymisen jälkeen hankalaa, sillä maa oli kuulunut liittotasavaltaan eikä sinne ollut syntynyt kunnollista hallintokulttuuria. Lisäksi Hondurasille jäi huomattavasti ulkomaanvelkaa, jonka maksamiseen noin 300 000 ihmisen väestöllä oli huonot edellytykset. Britit valtasivatkin Islas de la Bahían saataviensa pantiksi.
Itsenäisyyden ensimmäiset 15 kuukautta presidentin virkaa hoiti väliaikaisesti Francisco Zelaya y Ayes. Hondurasin ensimmäiseksi presidentiksi valittiin konservatiivinen kenraali Francisco Ferrera, joka oli vallassa 1841–1842. Seuraavat viisi vuotta Ferrera oli vuoroin presidenttinä, vuoroin taas antoi viransijaisen hoitaa virkaa, vaikka itse pitikin taustalla valtaa hallussaan. Ferrera luovutti vallan 1847 Juan Lindolle, jonka aikana hyväksyttiin uusi perustuslaki ja pyrittiin uudistamaan maata. Britannia alkoi myös vaatia Hondurasin velkoja maksettaviksi ja kaappasi 1849 hetkellisesti Trujillon kaupungin. Seuraavana vuonna Lindon varapresidentti yritti kaapata vallan, mutta yritys epäonnistui El Salvadorin ja Nicaraguan väliintulon ansiosta. Lindo luovutti vallan liberaalille José Trinidad Cabañasille 1852. Guatemala syrjäytti Cabañasin 1855 ja asetti presidentiksi konservatiivisen José Santos Guardiolan.
Konservatiivien ja liberaalien väliset kiistat rauhoittuivat hetkeksi, kun Keski-Amerikkaan saapui yhdysvaltalainen palkkasoturi William Walker, josta tuli Nicaraguan presidentti 1856. Muut Keski-Amerikan valtiot ajoivat Walkerin pois 1857, mutta osa Islas de la Bahían brittisiirtolaisista kääntyi Walkerin puoleen, kun brittiläiset olivat myöntäneet saarien hallinnon Hondurasille. Walker oletti, että Hondurasin liberaalit, jotka yrittivät syrjäyttää Guardiolan, ottaisivat hänet hyvin vastaan. Hän ei kuitenkaan saanut tukea, ja niin britit pidättivät hänet 1860 ja luovuttivat Hondurasin viranomaisille, jotka teloittivat Walkerin.
Guardiola joutui kunniakaartinsa murhaamaksi 1862, ja seuraavan vuosikymmenen aikana presidentti vaihtui lähes 20 kertaa. José María Medina oli tuona aikana diktaattorina useita kertoja, kunnes guatemalalaiset syrjäyttivät hänet lopullisesti 1876. Liberaali Marco Aurelio Soto oli vallassa Guatemalan Justo Rufino Barriosin tuella 1876–1883. Hänen aikanaan maassa oli suhteellisen rauhallista, ja hän onnistui myös uudistamaan maan taloutta, koulutusta ja hallintoa. Soto ajautui kuitenkin Barriosin epäsuosioon ja joutui eroamaan 1883. Hänen seuraajansa Luis Bográn oli vallassa vuoteen 1891. Tuona aikana yhdysvaltalaiset yritykset saapuivat Hondurasiin, ja Rosario Mining Company elvytti kuihtuneen kaivosteollisuuden. Yrityksellä oli lähes vapaa pääsy Tegucigalpan itäpuolella oleviin malmivaroihin. Rosarion perässä Hondurasiin tuli muitakin yrityksiä, mutta pääosa kansalaisista sai silti elantonsa maanviljelystä.
Kenraali Ponciano Leiva nousi vilpillisten vaalien jälkeen presidentiksi 1891. Hän oli ollut jo 1870-luvulla vallassa lyhytaikaisesti kolme kertaa. Vaikka Leiva olikin liberaali, hän pyrki johtamaan itsevaltiaasti ja hajotti Hondurasin liberaalipuolueen. Nicaraguan José Santos Zelayan tukemana liberaalit joukot kuitenkin onnistuivat syrjäyttämään Leivan, ja Policarpo Bonillasta tuli presidentti 1894. Hän uudisti maan politiikkaa, ja vuonna 1895 hyväksyttiin uusi perustuslaki. Hondurasin, El Salvadorin ja Nicaraguan liberaalijohtajat pyrkivät 1890-luvulla uudistamaan Keski-Amerikan valtioliittoa, ja maat muodostivatkin 1895–1898 Keski-Amerikan suurtasavallan.