Korean historia
Korean sota (1950-1953)

Korean sodassa oli kyse Korean siirtomaamenneisyyden selvittelystä japanilaiskauden jälkeen, mutta se oli myös kylmän sodan synnyttämä konflikti. Korean sotaan johtaneet jännitteet on tiedostettu hyvin, mutta aseellisen konfliktin syttymisen syy on osin epäselvä. Länsimainen näkemys on perinteisesti ollut, että Pohjois-Korea aloitti sodan, mutta nykyisin tämä käsitys on avoin muille tulkinnoille. Puolueettomat historioitsijat ovat esittäneet, että hyökkääjä saattoi olla Etelä-Korea tai Yhdysvallat, ja Pohjois-Korea vain vastasi aseelliseen provokaatioon. Tätä teoriaa ei kuitenkaan ole voitu todistaa. Neuvostoliiton avautumisen myötä arkistoista on löytynyt aineistoa, jotka viittaavat Pohjois-Korean olleen aloitteentekijä, tarkoituksena Korean yhdistäminen sotatoimin. Tähän sillä oli myös Neuvostoliiton suostumus.
Ei ole kuitenkaan varmuutta siitä, oliko aloitteentekijä Pohjois-Korea vai Neuvostoliitto. Sotaretken uskottiin olevan helppo, eikä Yhdysvaltojen uskottu tulevan Etelä-Korean avuksi. Yhdysvaltojen lausumat olivat antaneet ymmärtää, että Korealla ei juuri ollut strategista merkitystä. Pohjoisessa myös yliarvioitiin etelässä vaikuttavien kommunististen liikkeiden voima, joiden uskottiin antavan tukensa Pohjois-Korealle. Pohjois-Korean saama aseapu Neuvostoliitosta oli myös niin mittavaa, että sen resurssit olivat huomattavasti Etelä-Koreaa suuremmat.
Pohjois-Korea hyökkäsi etelään 25. kesäkuuta 1950. Sen sotilaalliset resurssit olivat ylivoimaiset ja Soul kukistui vain kolmessa päivässä. Elokuun loppuun mennessä koko niemimaa oli valloitettu. Sotilaallisista tappioista huolimatta Etelä-Korea ei ollut vielä taipunut, kuten Kim Il-Sung oli olettanut, mikä antoi Yhdysvalloille vielä tilaisuuden puuttua Korean tilanteeseen. Yhdysvaltain motiivi oli Kylmän sodan hengessä ensisijaisesti estää kommunismin leviäminen, eikä niinkään avustaa alakynteen jäänyttä Etelä-Koreaa. Yhdysvallat vei Korean tilanteen YK:n turvallisuusneuvoston käsiteltäväksi. Neuvostoliitto boikotoi kokousta, minkä johdosta YK päätti yksimielisesti antaa tukensa Etelä-Korealle. Tämä tarkoitti myös sitä, että Etelä-Korean puolustaminen tehtiin YK:n nimissä.
Syyskuussa 1950 kenraali Douglas MacArthurin johtamat YK:n joukot ryhtyivät vastahyökkäykseen. Ne nousivat maihin Incheonissa, pohjoiskorealaisten linjojen selkäpuolella. Tämä katkaisi etelässä olevien pohjoiskorealaisten joukkojen yhteydenpidon pohjoisen tukialueille. Pian YK:n joukot saivat hallintaansa koko Etelä-Korean. YK:lle sotaretki oli menestys, minkä johdosta sitä päätettiin jatkaa pohjoiseen, koska tuntui olevan mahdollista yhdistää koko Korea Korean tasavallan hallintaan. Lokakuussa 1950 YK:n joukot hyökkäsivät 38. leveyspiirin pohjoispuolelle ja Pjongjang valloitettiin. Kuun loppuun mennessä eteläkorealainen joukko-osasto oli jo edennyt Yalujoelle, Kiinan ja Korean rajalle.
YK:n joukkojen eteneminen Kiinan vastaiselle rajalle huolestutti Kiinaa, jolloin Kiina ilmoitti ettei se voi hyväksyä naapurimaansa valloitusta. Yhdysvalloissa ei uskottu Kiinan vastahyökkäykseen, mutta marraskuussa 1950 kiinalaiset vapaaehtoiset hyökkäsivät Koreaan. Kenraali Douglas MacArthur vaati, että sotatoimet tuli ulottaa myös Kiinaan, mutta tähän ei presidentti Trumanin hallinto suostunut. Erimielisyydet johtivat lopulta MacArthurin syrjäyttämiseen. Kiinan ja Pohjois-Korean joukot ajoivat YK:n ja Etelä-Korean joukot kevääseen 1951 mennessä takaisin 38. leveyspiirin eteläpuolelle. Sota kesti vielä vuoteen 1953 saakka, mutta rintamalinja ei enää merkittävästi muuttunut vuoden 1951 jälkeen.
Taisteluiden jähmettyessä paikoilleen aloitettiin jo varovaiset rauhantunnustelut vuonna 1951, sotatoimien yhä ollessa käynnissä. Yhdysvallat ja Neuvostoliitto pyrkivät jo rauhoittamaan tilanteen ja lieventämään jännitystä, mutta Etelä-Korea ei ollut halukas solmimaan rauhaa, vaan Syngman Rheen hallinto halusi karkottaa kommunismin koko Koreasta. Yhdysvallat ei kuitenkaan luvannut sodalle enää tukeaan, mikä pakotti Rheen hyväksymään aseleposopimuksen. Sota ei siis päättynyt rauhansopimukseen vaan aselepoon, joka on yhä voimassa. Sen myötä Koreoiden rajalla on edelleen demilitarisoitu alue.
Korean sota aiheutti molemminpuolin valtaisat tuhot ja sota vaati miljoonia uhreja. Myös materiaaliset tuhot olivat valtavat ja teollisuustuotanto ja talouselämä olivat vahingoittuneet enemmän kuin toisen maailmansodan aikana. Ennen kaikkea Korean sota ajoi maat lopullisesti kylmän sodan eri blokkeihin ja se aiheutti maiden välille yhä suuremman vihan toista osapuolta kohtaan.
Pronssikautinen paasihauta Ganghwassa Etelä-Koreassa. Koch’angin, Hwasunin ja Kanghwan dolmeenit on hyväksytty Unescon maailmanperintöluetteloon.
Korean kolme kuningaskuntaa 400-luvulla.
Haeinsan temppeli Etelä-Koreassa on Tripitaka koreanan säilytyspaikka. Temppeli on hyväksytty Unescon maailmanperintöluetteloon.
Maalaus japanilaisten maihinnoususta Japanin vastaisessa sodassa.
Taewongun oli kuningas Gojongin isä ja tämän voimakas holhoojahallitsija.
Korean keisari Gojong vuonna 1907.
Korealaiset osoittavat mieltään itsenäisyytensä puolesta 1. maaliskuuta 1919.
Keisarillisen Japanin armeijaan kuuluneita korealaisia vapaaehtoisia vuonna 1943.
Eteläkorealaiset protestoivat liittoutuneiden holhoushallintoa joulukuussa 1945.
Pjongjangista tulevat pakolaiset yrittävät romahtanutta siltaa vuonna 1951.