stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wolf Hoffmann
Ura > Sooloura

Hoffmann julkaisi vuonna 1997 albumin Classical, jossa on rockversioita klassisen musiikin teoksista. Hoffmannin toinen sooloalbumi Headbangers Symphony julkaistiin heinäkuussa 2016. Ensimmäisellä levyllä Hoffmann pelkisti musiikin pääasiassa pelkästään kitaralla soitettavaksi, kun taas toiselle levylle hän otti mukaan orkesterin. Molemmilla levyillä on kuitenkin sama perusajatus: niillä on tunnettuja klassisia sävellyksiä, joista Hoffmann on tehnyt omat rock/metallisovitukset.
Hoffmannin pitkäaikainen unelma esiintyä yhdessä sinfoniaorkesterin kanssa lavalla toteutui vuonna 2017 Wacken Open Air-festivaalilla, kun hän esitti Headbangers Symphonyn kappaleita ensimmäisen kerran yleisön edessä Tšekin sinfoniaorkesterin kanssa. Konsertti oli nähtävissä suorana livestriiminä festivaalin kotisivuilla ja se julkaistiin myös livelevynä ja DVDnä Accept – Symphonic Terror Live at Wacken 2017. Huhtikuussa 2019 Accept aloitti Symphonic Terror -kiertueen, jossa kuultiin kappaleita myös Wolf Hoffmannin ensimmäiseltä soololevyltä, Classicalilta .
Ura > Esiintymiset muiden artistien kanssa

Hoffmann sävelsi kappaleen ja soitti kitaraa Skid Row’n laulajan Sebastian Bachin sooloalbumilla Bring ’Em Bach Alive!. Tuottaja Michael Wagener työskenteli Hoffmannien tilalla Tennesseessä sijaitsevalla studiolla. Sebastian Bach tuli vuonna 1999 äänittämään sinne levyään ja Wagner ehdotti Hoffmannille, että tämä kirjoittaisi kappaleen Bachille. Parin päivän kuluttua kappale ”Rock’N’Roll” oli valmis. Kuusi vuotta myöhemmin Hoffmann soitti vierailevana kitaristina Sebastian Bachin konsertissa New Yorkissa.
Michael Wagner houkutteli Hoffmannin mukaan vuonna 2000 julkaistulle japanilaiselle Randy Rhoads -tribuuttialbumille. Kyseisellä Randy Rhoads Tributella Hoffmann soittaa Sebastian Bachin kanssa Ozzy Osbournen kappaleen ”I Don’t Know” ja Joe Lynn Turnerin kanssa kappaleen ”Diary of a Madman”. Lisäksi Hoffmann on soittanut Skew Siskinin albumin Peace Breaker kappaleessa ”Who The Hell Are You” ja Vengeancen albumin Back In The Ring kappaleessa ”Mind Over Matter” . Vuonna 2016 Hoffmann soitti kitaraosuudet Devin Townsendin versioissa Acceptin ”Fast As A Shark” -kappaleesta, joka julkaistiin Metal Hammer -lehden 30-vuotisjuhlan kunniaksi tehdyllä levyllä.
Ura > Ura valokuvaajana

Hoffmann kertoi vuonna 2016 tehdyssä haastattelussa siirtymisestään valokuvaukseen: ”Kuten muistat, 1990-luku oli karmeaa aikaa meidän genreillemme ja monille yhtyeille. Olimme kaikki kyllästyneitä, ja ajattelin: ’Okei, heavy metallin aika on nyt ohi. Kukaan ei halua kuulla sitä enää. Ehkä on aika tehdä jotain muuta elämässä’. Siksi päätin keskittyä toiseen rakkauteeni ja intohimooni, joka on valokuvaus.”
Hoffmann oli aloittanut valokuvaamisen 1980-luvulla, kun hän dokumentoi Acceptin matkoja ympäri maailmaa. Vaimonsa kannustuksesta Hoffmann perehtyi ammattimaiseen valokuvaukseen Acceptin jäätyä ensimmäiselle tauolle 80-luvun lopussa. Hoffmann pääsi avustajaksi düsseldorfilaiselle valokuvaajalle Dieter Eikelpothille, joka oli valokuvannut Acceptin Balls To The Walls levyn kansikuvan vuonna 1983. Valokuvaaminen sai kuitenkin tässä vaiheessa väistyä viideksi vuodeksi musiikin tekemiseltä, kun Accept teki paluun vuonna 1992.
Acceptin hajoamisen jälkeen vuonna 1997, Hoffmann aloitti ammattimaisen valokuvaamisen kotikaupungissa Nashvillessä kuvaamalla artisteja ja levyjen kansia. Hän huomasi kuitenkin nopeasti, että ei halunnut jatkaa musiikkimaailmassa valokuvaajana ja hän siirtyi valokuvaamaan mainostoimistoille, vakuutusyhtiöille ja muille isoille yrityksille kuten ExxonMobilelle ja American Expressille  . Yritysten lisäksi hän on kuvannut valokuvat kirjoihin Les Paul in His Own Words ja Me and My Guitars Chet Atkins. Acceptille hän on valokuvannut Objection Overruled- ja Blood of the Nations -levyjen kansikuvat.
Hoffmann jatkoi valokuvausta vielä joitakin vuosia Acceptin paluun jälkeen 2010-luvulla, kunnes lopetti ammattimaisen valokuvauksen ajanpuutteen vuoksi. "Tahdon tehdä asiat joko hyvin tai en ollenkaan, mikään puolivillainen puuhastelu siinä sivussa ei kiinnosta. Totta puhuen elannon ansaitseminen valokuvaamisella on huomattavasti helpompaa kuin musiikkibisneksessä. Se on yksinkertaisesti realiteetti. Mutta en ole musiikin parissa tekemässä helppoa rahaa, vaan siksi, että tämä on minun kutsumukseni."
Tyyli ja vaikutteet > Säveltäminen ja soittotyyli

Hoffmann on sanonut, että säveltäminen tapahtuu tavallisesti nopeasti ja riffit syntyvät helposti, mutta varsinainen kappaleiden toteutus on usein pitkä ja kivulias prosessi. Säveltäminen on hänelle tärkeämpää kuin virtuoosimainen soittaminen, tärkeämpää on luoda soittamisella tunnelmaa kuin näyttää kykyjään kitaristina.”Tarkastelen aina kappaletta ja ajattelen, mikä tähän parhaiten sopisi tai mitä kappale tarvitsee."
Hoffmannin soitossa on vahva dynamiikka, jossa hän luo soittoon kontrasteja hitaasta nopeaan ja pehmeästä kovaan. Raskaita, matalilla kielillä soitettuja riffejä soitettaessa hän lisää usein riffin toiseen osaan soinnun, jossa vain korkeat sävelet B ja E (joskus G, B, E) soivat. Riffin läpi soivat korkeat sävelet luovat dynaamisen kontrastin, mistä on muodostunut eräs Hoffmannin tavaramerkeistä. Lisäksi yhtenä tavaramerkkinä on pidetty sitä, että toisin kuin monet kitaristit, Hoffmann ymmärtää milloin kappaleessa on parempi pitää tauko soittamisen sijaan.
Hoffmannin vahvuutena on pidetty hänen melodisia riffejään ja kappaleiden rakenteita. Kappaleissa hän rakentaa melodisia teemoja sekä luo ja vapauttaa jännitystä vuoron perään. Usein hän ensin esittelee melodian ja palaa siihen myöhemmin. Myös sooloissa asenne, tunnelma ja melodisuus ovat keskeisiä tekijöitä. Soiton sävy (”tone”) on puhdas metallisävy ilman rock- tai blues-vivahteita.
Tyyli ja vaikutteet > Vaikutteet

Hoffmannin soittotyyliin ovat vaikuttaneet muun muassa Rory Gallagher, Mark Farner ja Queenin kitaristi Brian May. Hän itse arvioi myöhemmin, että hänen soittoonsa eniten vaikuttaneet kitaristit ovat Ritchie Blackmore ja Angus Young sekä Judas Priestin kitaristit Glenn Tipton ja K. K. Downing. Saksalaisista kitaristeista hän arvostaa etenkin Uli Jon Rothia.
Hoffmann on saanut tärkeitä vaikutteita länsimaisestä taidemusiikista. Hän on kertonut pitävänsä klassisesta musiikista ja haluavansa yhdistää sitä metallimusiikkiin. Hän ihastui klassiseen musiikkiin jo 20-vuotiaana, ja se on ollut kiinteä osa hänen elämäänsä 1980-luvun alusta saakka. Ensimmäiset säveltäjät, joihin hän kiinnitti huomionsa, olivat Pjotr Tšaikovski ja Edvard Grieg. Eräitä hänen suosikkiteoksiaan, joista hän on tehnyt omia sovituksia, ovat Tšaikovskin Joutsenlampi ja Pähkinänsärkijä sekä Edvard Griegin Peer Gynt -sarja.
Hoffmann on tehnyt soololevyillään versioita Bedrich Smetanan, Maurice Ravelin, Edward Elgarin, Ludwig van Beethovenin, Modest Musorgskin, Georges Bizet’n, Antonio Vivaldiin, Tomaso Albinoniin, Wolfgang Amadeus Mozartin, Giacomo Puccinin, Jules Massenet’n ja Johann Sebastian Bachin sävellyksistä.
Hoffmann on lisännyt myös Acceptin musiikkiin otteita klassisesta musiikista. Kappaleessa ”Metal Heart” on vaikutteita Beethovenilta ja Tšaikovskilta ja kappaleessa ”Sodom & Gomorrah” on Aram Hatšaturjanin melodia. Myös konserttien soolo-osuuksissa hän on usein soittanut otteita klassisen musiikin kappaleista.
Soittimet ja välineet

Hoffmanin pääasiallinen studiossa käyttämä kitara on ollut Fender Stratocaster, ja lisäksi hän on käyttänyt Gibson ES-335- ja Hamer Duo Tone Sunburst -kitaroita. Keikoilla hän on suosinut V-mallisia kitaroita. Alkuaikoina hän käytti Gibson Flying V -kitaraa. Myöhemmin hänellä oli ensin Hamerin Flying V -nimikkokitara ja vuodesta 2013 lähtien Framus WH -kitaroita, joilla hän on soittanut konserttien lisäksi myös studiossa.
Hoffmann käytti pitkään Marshall-, Randall- ja EVH-vahvistimia sekä Wizard-vahvistinta, kunnes siirtyi 2010-luvulla Kemper-vahvistimiin. Niitä Hoffmann on siitä lähtien käyttänyt sekä levyillä että konserteissa.
Diskografia > Sooloalbumit

Classical (1997)
Headbangers Symphony (2016)
Aiheesta muualla

Wolfhoffmann.com: Wolfin kotisivut (englanniksi)
| n k Accept |
| --- | --- |
 Wolf Hoffmann  Mark Tornillo  Uwe Lulis  Christopher Williams  Martin Motnik  Philip Shouse   Udo Dirkschneider  David Reece  Peter Baltes  Stefan Kaufmann  Stefan Schwarzmann  Herman Frank  Jörg Fischer 
Studioalbumit:  Accept  I’m a Rebel  Breaker  Restless and Wild  Balls to the Wall  Metal Heart  Russian Roulette  Eat the Heat  Objection Overruled  Death Row  Predator  Blood of the Nations  Stalingrad  Blind Rage  The Rise of Chaos  Too Mean to Die  Humanoid 
Livetallenteet:  Kaizoku-Ban  Staying a Life  All Areas – Worldwide  Restless And Live (Blind Rage - Live In Europe 2015)  Symphonic Terror - Live At Wacken 2017 
Muuta:  Acceptin diskografia  Luettelo Acceptin kappaleista 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz  Photographers' Identities 
Muut:  Europeana 
Wolf Hoffmann konsertissa vuonna 2011
Wolf Hoffmann Wacken Open Air festivaalissa vuonna 2017.
Wolf Hoffmann ja Framus Wolf Hoffmann -nimikkokitara, joka valmistettiin Rise of Chaos -kiertuetta varten.
Varjokuva

Varjokuva
Varjokuva on suomalainen yhtye, joka on kotoisin Yläneeltä. Yhtye kiersi tanssilavoja nimellä Kyösti Mäkimattila & Varjokuva vuoden 2024 loppuun saakka, jolloin Mäkimattila vaihtoi taustayhtyettään. Samalla Varjokuva jäi keikkatauolle. Vuoden 2025 alussa yhtye julkaisi uuden kokoonpanonsa.
Kokoonpano

Rami Hänninen - kitarat, banjo ja laulu
Vesa Anttila - kitarat
Tuure Koski - bassot (2020-)
Heikki Sandrén - rummut
Otto Toivonen - Ääni ja valo
Entiset jäsenet

Kyösti Mäkimattila -laulu (rummut 2002-2013) (2002-2024)
Juho Kulmala - bassot ja laulu (-2019)
Juha Maunu - koskettimet ja laulu (-2024)
Turo Lento - kitarat, haitari ja laulu (-2024)
Diskografia

2006 - Sua odotan, CDS
2006 - Kesämuisto, promoCDS
2007 - Varjokuva, CD
2008 - Savukuva, promoCDS
2008 - Toinen tie, CD
2009 - Tanssit talolla, promoCDS
2010 - Monta polkua, CD
2012 - Extrapallo, Mr. Breathless & Varjokuva, CDS
2012 - Live at Parola, Mr. Breathless & Varjokuva, CD
2013 - Mekka
2014 - Tähti, Kyösti Mäkimattila & Varjokuva
2016 - Varjoista valoihin, Kyösti Mäkimattila & Varjokuva, CD
Aiheesta muualla

Kotisivu
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varjokuva Wikimedia Commonsissa
Paljetti

Punaisia ja metallinhohtoisia paljetteja.
Paljetti (ruots. paljett, ransk. paillette, lat. palea = ruumen) eli sekiini on metalli- tai muovikiekko, jota käytetään koristetarkoituksiin. Useimmissa paljeteissa on keskellä reikä kankaaseen ompelemista varten, mutta niitä voidaan kiinnittää myös liimalla.
Vanhimmat paljetit valmistettiin arvometalleista, kuten kullasta tai hopeasta, mutta nykyään enimmäkseen muovista. Paljetteja on saatavana monen värisinä ja muotoisina, sileiden lisäksi myös eri tavoin kolmiulotteisesti muotoiltuina. Paljetteja käytetään yleisesti vaatteissa, mutta sen lisäksi koruissa, laukuissa, kengissä ja monissa muissa asusteissa. Myös korun osia voidaan suomeksi nimittää paljeteiksi.
Historia

Kullasta valmistettuja paljetteja käytettiin Induksen laaksossa vaatteiden tai muiden tarvikkeiden koristeina jo 2500 eaa. Kot Diji -vaiheen aikana. Tapa tunnettiin myös Egyptissä, sillä 1300-luvulla eaa. hallinneen Tutankhamonin haudasta löytyneisiin vaatteisiin oli ommeltu kultaisia kolikkoja muistuttavia kiekkoja.
Suomen sana ”paljetti” on peräisin ruotsin kielestä, mutta sanan juuret ulottuvat ranskan kautta latinaan. Latinan palea tarkoittaa ruumenta, mutta myös kuonaa tai roskaa. Viljaan viittaa myös ranskan paille (olki), jonka pienennysmuoto paillette on. Paillette on ollut käytössä ranskassa vuodesta 1304. Sanan merkitys on laajentunut ja tarkoittaa nykyisin muutakin kuin paljetteja. Mielenkiinnosta paljetteihin 1400-luvulla kertoo Leonardo da Vincin suunnitelma koneeksi, joka valmistaisi paljetteja leikkaamalla niitä metallilevystä. Koneen piirustus on tehty vuosien 1480 ja 1482 välillä, mutta konetta ei ole koskaan rakennettu.
Nykyisin sekä ranskassa että englannissa käytetään paljeteista nimeä sequin, joka omaksuttiin ranskaan 1500-luvun lopussa. Sana palautuu venetsialaiseen puhekieliseen substantiiviin zecchino, joka vuorostaan perustuu arabiankieliseen sanaan sikkah, joka tarkoitti pientä kolikkoa tai mitalia. Zecchino tarkoittaa vuonna 1284 Venetsiassa käyttöön otettua kultaista ducat-kolikkoa, jonka nimi on omaksuttu ranskassa muotoon sequin. Ducat tuli suosituksi kaupankäynnin välineeksi, levisi laajalti orientin maihin ja sitä jäljiteltiin innokkaasti kaikkialla Euroopassa. Niiden käyttö lopettettiin Napoleonin sotien seurauksena. Yhteys rahaan katosi ja sequin rupesi tarkoittamaan ranskassa paljetteja.
1600-luvun alkukymmeniltä alkaen paljettikirjotut vaatekappaleet olivat suosittuja Euroopan hoveissa ja aateliston sekä varakkaiden porvarien keskuudessa. Runsas paljetti- ja helmikirjonta oli erityisen suosittua 1800–1900-luvun vaihteen ranskalaisten muotitalojen haute couture -asuissa. Egyptissä vuonna 1922 tehtyjen hautalöytöjen inspiroimina paljetit olivat myös 1920-luvun charleston-kauden muotia ja ne olivat suosittuja 1940-luvulla, kun muut helmet ja kirjontamateriaalit olivat kiellettyjä. Suomessa paljettikirjonta koristi 1950-luvulla yksilöllisesti valmistettuja salonki- ja ateljeeasuja. 1960-luvulla pieninä sarjoina valmistetut paljettikirjotut valmisvaatteet tulivat myös laajemman yleisön saataville.
Paljettien käyttäminen lisääntyi merkittävästi vuoden 1963 jälkeen, kun Sveitsissä oli keksitty, kuinka paljetteja kiinnitetään koneellisesti ja paljettikangasta alettiin myydä metritavarana. Ensimmäisinä sen mahdollisuuden ottivat käyttöön André Courrèges, Pierre Cardin ja muotitalo Dior. Patentin vanhennuttua 1985 paljettikankaita ruvettiin valmistamaan runsaasti eri maissa ja niiden hinnat laskivat.
Materiaalit ja muodot

Pukukoristeiksi tarkoitettuja paljetteja valmistettiin alun perin metallista, ja metalli oli käytössä vielä 1900-luvun alussakin. Luontaista hohdetta asuihin ovat tuoneet myös kalansuomut ja koppakuoriaisten siivet. 1920-luvulla metallipaljettien paino alkoi haitata asujen koristamista muodin vaatimalla tavalla. 1930-luvulla kehitettiinkin lyijypitoisella värillä päällystetyt gelatiinipaljetit, jotka olivat kevyitä, mutta eivät kestäneet vaurioitumatta käytöstä aiheutuvaa kosteutta ja kuumuutta. Myöhempiä materiaaleja ovat olleet selluloosa-asetaatti- ja polyesterikalvot sekä vinyyli. Muovipaljettien kausi alkoi 1940-luvulta. Vaikka suurin osa 2000-luvun teollisista paljeteista on PVC- tai PET-muovia, niitä voidaan valmistaa teollisessa mittakaavassa myös muun muassa kankaasta ja nahkasta. Pajetteja valmistetaan myös yksilöllisenä käsityönä, jolloin materiaali voidaan valita esimerkiksi kierrätysteemaan mukaisesti.
Kun metallipaljetit olivat enimmäkseen hopean ja kullan sekä harvemmin kuparin värisiä, uudemmat materiaalit tekivät laajemman värikirjon mahdolliseksi. Eri puolilta erivärisiksi valmistetut kääntöpaljetit ovat saaneet suuren suosion lasten vaatteissa. Sileiden paljettien lisäksi on eri tavoin pintakuvioituja, särmikkäiksi tai kuppimaisiksi muotoiltuja sekä esimerkiksi lehden ja kukan muotoisiksi leikattuja paljetteja. Erilaisia kuvioita, muotoja ja värejä yhdistämällä voidaan tuottaa enemmän kuin 25 miljoonaa erilaista paljettia.
Paljettikoristelu

Vaatetukseen tarkoitetuissa paljeteissa on yleensä keskellä reikä kankaaseen kiinnittämistä varten. Ne ommellaan yleensä yhdellä tai useammalla pistolla kiinteästi kankaan suuntaisesti niin, etteivät ne liiku tai putoa helposti. Ommeltaessa paljetin reiän päälle voidaan kiinnittää myös erimuotoisia helmiä. Varsinkin pieniä paljetteja liimataan paikalleen tekstiililiimalla.
Joskus paljettien kiinnitysreikä sijaitsee niiden yläosassa. Tällöin ne kiinnitetään vain yhdestä kohdasta, jolloin ne riippuessaan ja liikkuessaan heijastavat valoa toisin kuin kiinteästi ommellut. Ohuelle kankaalle paljetit voidaan kiinnittää myös virkkaamalla kankaan läpi erityisellä koukulla, niin sanotulla Lunéville-tekniikalla. Irtopaljettien lisäksi voidaan käyttää paljettinauhaa sekä valmiiksi paljeteilla koristettua kangasta. Varsinkin aikaisemmin koristelussa käytettiin yksittäin ommeltuja paljetteja osana useasta materiaalista koostuvaa kirjonta-aihetta, johon voitiin käyttää paljettien lisäksi tehostelankaa, helmiä, nyöriä tai nauhaa. Suomessa helmi- ja paljettikirjonta täydensi nyöriaplikaatiota 1950-luvun muotisalonkien ja ateljeeompelimoiden tuotteissa. Paljettikangasta käyttämällä saadaan aikaan asusteita ja vaatekappaleita, jotka ovat kauttaaltaan paljettien peittämiä.
Paljettien merkitys

Ainakin 1600-luvun alkukymmeniltä lähtien paljettien yksinomainen tehtävä Euroopassa on ollut koristaminen: ne ovat saaneet asut ja asusteet näyttämään hienoilta. Tämä suuntaus vain vahvistui 1900-luvulla Tutankhamon-hautalöytöjen myötä. Arvometallin tai kolikkojen ja sittemmin paljettien ompeleminen vaatteisiin voidaan kuitenkin nähdä monella tavalla: statussymbolina, turvatoimena varkaita vastaan tai hengellisenä varustuksena tässä tai tuonpuoleisessa maailmassa. Kolikot ovat pysyneet turvassa vaatteisiin kiinnitettyinä, ne ovat voineet suojata kilven tavoin ja näkyessään ne ovat kertoneet vauraudesta, kuten paljetein koristetut vaatteet nykyisin.
Monin paikoin maailmaa metallin loisteen on katsottu viestivän henkimaailmaan tai suojelevan pahoilta hengiltä joko yksin tai yhdistettynä erityisiin suojaaviin kirjontapistoihin ja niillä toteutettuihin kuvioihin , esimerkiksi Egyptissä, Intiassa ja Perussa. Runsaita helmiä ja metallilaattoja on käytetty esimerkiksi lasten pahalta suojaaviin päähineisiin Afganistanissa ja Pakistanissa ja suojaavia hopeakolikkoja jemeniläisissä naisten päähineissä. Myös Unkarin maaseudulla on paikoin vielä 1900-luvulla käytetty erityisiä morsiamen vihkihattuja, joiden koristeluun käytettiin paljetteja. Yhteys henkien maailmaan korostuu haitilaisissa paljetein koristetuissa drapo-lipuissa, jotka papit valmistavat itse voodoo-pyhäkköjä varten.
Ympäristöseikat ja turvallisuus

Kimaltavat paljetit ja paljettikankaat ovat jo pitkään olleet loistokkaiden esiintymis-, juhla- ja ilta-asujen materiaalia. Niiden suosio juhlapuvuissa on kasvanut niin suureksi, että paljettiasu voi olla tilaisuudessa enemmistön valinta. 2010-luvun lopulla useat muotisuunnittelijat, kuten Gucci, Marc Jacobs ja Prada, ovat esittäneet näytöksissään runsaasti paljettiasuja. Paljeteilla koristettuja vaatteita ja tarvikkeita valmistetaan runsaasti eri hintaluokissa ja erilaisia käyttötarkoituksia varten, myös lapsille. Esimerkiksi leluista irtoavat paljetit voivat kuitenkin aiheuttaa pikkulapsille tukehtumisvaaran.
Enää paljetit eivät aina herätä pelkkää ihailua, sillä niiden valmistustapa, materiaalit ja juhla-asujen lyhyt käyttöikä eivät tue kestävää kehitystä. Muovista valmistetut koristeet, kuten paljetit, kimalteet ja pehmeät muoviprintit, heikentävät tekstiilien kierrätettävyyttä ja uudelleenkäyttöä. Ne heikentävät kuitujen koneellista tunnistusta ja voivat laitteisiin joutuessaan aiheuttaa teknisiä ongelmia kierrätystekstiilien mekaanisessa käsittelyssä. Kehitystyötä kuitenkin tehdään ympäristöystävällisempien paljettien luomiseksi käyttäen biohajoavia materiaaleja. Tavoitteena on myös jätteetön valmistaminen. Samaan aikaan haetaan keinoja, joilla paljetteja voitaisiin kierrättää.
Paljetit Suomen perinneasuissa

Suomalaisten 1700–1800-luvun juhlavaatteisiin perustuvissa kansallispuvuissa paljetteja käytetään vain vähän. Eniten niitä on tykkimyssyissä, joita Lounais-Suomen talonpoikaisnaiset alkoivat käyttää 1700-luvun alussa. Niitä olivat siihen asti käyttäneet ainoastaan säätyläisnaiset. Kovitetut myssyt olivat yleensä hienoilla silkkikankailla päällystettyjä. Niitä valmistivat ja kirjoivat ammattikäsityöläiset, jotka käyttivät koristelussa myös paljetteja. Tykkimyssyjä käytetään nykyisin läntiseen pukuperinteeseen kuuluvissa kansallispuvuissa. Esimerkiksi Peräpohjolan, Rovaniemen ja Säkylän tykkimyssyjen koristeina on paljetteja.
Suomen romaniväestön puvussa paljetit kuuluvat naisten asuihin. Vaikka puvun yksityiskohdat ovat alttiita muodin vaihteluille, sitä säätelevät tarkat perinteet. Nykyisen kaltainen asu hameineen ja röijyineen on yleistynyt 1300-luvun jälkeen, mutta nykyisenlaiseksi se alkoi kehittyä 1920-luvulla. Painavan samettihameen yläosaan kuuluu nykyisin koristenauha, jossa on paljetti- tai helmikangasta tai kirjontaa. Puvun yläosaan kuuluu leikattu röijy, joka väljästi leikattuna on kokonaisuuden näyttävin osa. Sen kankaat ovat nykyisin koristeellisia, tai niihin lisätään yksityiskohtia, joiden materiaalina on esimerkiksi silkkipaljettikangas, voilee tai kristallinauha. Paljettikankaat ovat tulleet romanipuvussa muotiin 1980-luvulla. Kaikkein juhlavimpiin kokonaisuuksiin kuuluu lisäksi esiliina, joka on 1990-luvulta alkaen valmistettu samoista kankaista kuin röijy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paljetit Wikimedia Commonsissa
Helmien kiinnitys Lunéville-tekniikalla, video: La technique du perlage de Lunéville
Venetsialainen zecchino vuodelta 1382. Paino noin 3,5 grammaa.
Silkillä päällystetty, nauhalla, kultalangalla sekä metallihelmillä ja paljeteilla koristeltu muistorasia 1800-luvun alusta. Kuuluu Skoklosterin linnan kokoelmiin.
Yksityiskohta 1920-luvun puolivälin tanssileningistä. Kirjonnassa on käytetty selluloidipaljetteja ja lasihelmiä.
Miehen puvuntakin etuliepeiden kirjontaa Ranskasta, 1780–1785.
Lännenpalsami

| Lännenpalsami |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Palsamikasvit Balsaminaceae
Suku::  Palsamit Impatiens
Laji::  capensis
Kaksiosainen nimi
 Impatiens capensis  Meerb. 
Katso myös
   Lännenpalsami Wikispeciesissä   Lännenpalsami Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenpalsami (Impatiens capensis) on Pohjois-Amerikassa alkuperäisenä kasvava yksivuotinen palsamilaji. Se on kosteilla paikoilla viihtyvä oranssikukkainen ruohokasvi, joka muiden palsamien tapaan levittää siemenensä sinkoavien kotiensa avulla. Suomessa lännenpalsami on ihmisen kylvämä tulokaslaji, jolla on muutamia paikallisia, leviäviä esiintymiä. Se kuuluu Suomessa myös haitallisten vieraslajien listaan.
Ulkonäkö ja koko

Lännenpalsami kasvaa 30–70 cm korkeaksi. Varsi on turpeanivelinen, kalju, mehevä ja yläosasta hieman haarova. Läpikuultavan ohuet lehdet sijaitsevat varressa kierteisesti ja ovat soikeita tai puikeita sekä tylppähampaisia. Lehtipuoliskossa on 7–12 hammasta. Lännenpalsamin kukinto on tukilehden alle taipunut 2–4-kukkainen terttu. Kooltaan kaksineuvoiset kukat ovat noin 30–40 mm pitkiä, riippuvia ja väriltään punakeltaisia ja tummalaikkuisia. Kukan alin verholehti on pussimainen, jyrkästi kannukseksi kapeneva. Kannus on taipunut tavallisesti 180°. Terälehdet ovat osittain yhdiskasvuisia. Umpipölytteiset kääpiökukat ovat yleisiä. Suomessa lännenpalsami kukkii heinä-syyskuussa. Siemenet ovat korkosuonisia ja ne kypsyvät riippuvissa, litumaisissa kodissa. Kypsinä kodat repeävät herkästi viideksi liuskaksi ja sinkauttavat tehokkaasti siemenet lähiympäristöön. Lännenpalsami on myrkyllinen kasvi.
Lännenpalsami muistuttaa ulkonäöltään paljon Suomessa alkuperäisenä lajia kasvavaa lehtopalsamia (Impatiens noli-tangere). Lehtopalsamin lehdissä on kuitenkin enemmän hampaita, kukka on väriltään keltainen ja kukan kannus on loivemmin kapeneva ja vähemmän taipuva.