stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nuuksio

| Nuuksio> Noux |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Nuuksio korostettuna.  Espoon kaupunginosat
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Vanha-Espoo
Kaupunginosa nro:  78
Pinta-ala:  23,8 km² 
Osa-alueet:  Haukkalampi, Kaitakorpi, Kattila, Meerlampi, Nuuksionpää, Punjo, Ruuhijärvi, Solvalla, Solvik, Takala
Lähialueet:  Karhusuo, Kunnarla, Röylä, Siikajärvi, Vanha-Nuuksio, Velskola
Nuuksio (ruots. Noux) on Espoon kaupunginosa ja järviylänkö Uudellamaalla, jonka länsiosassa sijaitsee Nuuksion kansallispuisto. Pääosa kansallispuistosta, noin kaksi kolmasosaa pinta-alasta, sijaitsee Vihdin Tervalammen kylässä ja on kuulunut aikanaan Tervalammen kartanoon. Pieni osa puistosta on Kirkkonummen alueella.
Nuuksion maisemalle ovat tyypillisiä rikkonaisen kallioperän muovaamat jyrkkäreunaiset laaksot ja niiden pohjilla olevat suot ja lammet, sekä korkeat kallioselänteet. Nuuksion eteläisen sijainnin ja vahtelevien pinnanmuotojen takia maasto on hyvin mosaiikkimaista. Kasvillisuus vaihtelee rehevistä lehmusta ja pähkinää kasvavista synkistä purolaaksoista mustikkavaltaisiin kuusimetsiin, ja kuiviin mäntyä kasvaviin jäkäläkankaisiin. Nuuksion vaikeakulkuisuuden takia se on säilynyt melko koskemattomana, ja niinpä siellä tavataan muualla harvinaisia kasvi- ja eläinlajeja, muun muassa liito-oravaa, jonka kuva on myös kansallispuiston tunnuksessa.
Nuuksion ylängöllä sijaitsee Solvallan urheiluopisto (ruots. Solvalla Idrottsinstitut) ja Suomen vanhimman laskettelurinteen käsittävä talviurheilukeskus, useita leirikeskuksia, ja jonkin verran vanhoja maalaistaloja ja kesämökkejä. Solvallan alueelle avattiin 2013 Suomen luontokeskus Haltia, jonka tarkoitus on esitellä koko Suomen luontoa.
Nimen alkuperä

Käsitys Nuuksio-nimen saamelaiskielisestä alkuperästä on yleisesti hyväksytty. Saamelaiset pysähtyivät kulkumatkoillaan alueella esihistoriallisina aikoina, kun saamelaiskieliä puhuvia kansoja vielä eli nykyistä Etelä-Suomea myöten. Muinaiset saamelaiskielten puhujat antoivat nykyiselle Nuuksion Pitkäjärvelle laulujoutsenta tarkoittavan nimen, joka nykyään pohjoissaamen kielessä esiintyy muodossa njukča. Järven eteläpäässä olevan kylän nimi muotoutui sen perusteella muun muassa muotoihin Noox, Nousby ja Nuoksi. Nuuksion Pitkäjärvenä tunnetun järven nimi on voinut alun perin olla Nuoksu- tai Nuoksijärvi. Nykyisen nimen keksi paikallisen suomenkielisen kansakoulun opettaja 1920-luvulla, ja se vakiintui vähitellen seuraavalla vuosikymmenellä.
Historia

Nuuksion keskuskylään kuului 1500-luvulla seitsemän taloa, joista yksi oli Hista. Nuuksio on yksi yli 550-vuotiaan Espoon vanhimmista kylistä.lähde? Nuuksion Pitkäjärven kaakkoiselle rannalle perustettiin vuonna 1775 Punjon kartano, jonka nykyinen päärakennus on vuodelta 1967.
Järvet ja lammet

Nuuksion Pitkäjärvi rajaa kaupunginosaa eli pienaluetta lounaan puolelta. Nuuksion Pitkäjärven pohjoispään länsipuolella sijaitsevat Haukkalampi, Mustalampi ja Valklampi. Haukkalammen rannalla on luontotupa. Sekä Haukkalammen että Mustalammen rannoilla on tulentekopaikkoja, Mustalammen länsirannan kalliolla on katoksellinen tulentekopaikka, jossa on mahdollisuus grillata myös metsäpalovaroituksen aikana. Haukkalammen ympäristössä on kolme eri pituista viitoitettua luontopolkua, ja pahimpiin paikkoihin on laitettu pitkospuita tai portaikkoja auttamaan retkeilijöitä ja suojelemaan luontoa kulumiselta.
Järviylängön pohjoisimmalla Vihdin kunnan puolella sijaitsee Suolikas, joka on muodoltaan erikoislaatuinen hyvin pitkä ja kapea järvi. Sen pohjois- ja eteläranta kuuluvat kansallispuiston alueeseen.
Alueen pohjoisosassa oleva Ruuhijärvi on luoteislaidoiltaan Vihdin kunnan puolella. Ruuhijärvessä on kaksi pientä saarta, Pikkusaari eli Suosaari sekä kesäaikaan lintujen pesimäalueeksi rauhoitettu Isosaari eli Kalliosaari, joka ei ole paljonkaan pienempäänsä isompi. Isosaari jää niukin naukin Velskolan kaupunginosan puolelle. Joissakin vanhoissa kartoissa järven nimi on merkitty muotoon Ruuhilampi, nykyään kuitenkin Ruuhilammella tarkoitetaan Ruuhijärvestä noin kuusi kilometriä luoteeseen sijaitsevaa lampea.
Orajärvi sijaitsee Ruuhijärven kaakkoispuolella ja sen koillispuoli on niin ikään Velskolan puolella. Orajärven eteläosan liepeillä, länsipuolella, on pienoinen Pikku Orajärvi. Samoin Orajärven itäpuolella olevan Urjan eteläosa osuu Nuuksion alueelle. Urjan itäpuolella on Kattilajärvi, jonka itärannalla on Kattilaniemen leirikeskus.
Itäisimpänä, alueen koilliskulmassa, on Velskolan Pitkäjärvi, jonka eteläosa työntyy Nuuksion alueelle. Velskolan Pitkäjärven poukamat ovat myös nimetty: Karhulahti keskivaiheilla, Haralahti järven eteläosasta lounaaseen pistävän haarakkeen keskivaiheilla, ja Pääskyslahti samaisen haarakkeen lounaispäässä. Pääskyslahden pohjukassa oleva Pääskysvuori on rauhoitettu alue.
Urjan länsipuolella on Karjakaivo, ja sen rannalla on Karjakaivon ulkoilumaja. Karjakaivosta pistävä kapeasuinen uloke itäpäässä on nimetty Lehmänämpäriksi. Urjan eteläpuolella ovat Kolmperä ja Valkialampi, Kolmperän lounaispuolella on Meerlampi. Urjan kaakkoispuolella – Kattilajärven lounaispuolella – ovat pikkuinen Häränsilmä ja isompi Hauklampi. Pääskyslahden länsipuolella sijaitsevat Iso Sikalampi ja Pikku Sikalampi, ja Pääskyslahden eteläpuolella ovat Hynkänlampi ja Sultingsträsk.
Järviylängön länsipuoliset järvet laskevat Gumbölenjokeen, itäpuoliset järvet puolestaan Vantaanjokeen.
Kasvillisuus

Nuuksion järviylänkö ja sen kasvillisuus ovat aikojen kuluessa säästyneet koskemattomana sen karuuden ja rikkonaisen kallioperän vuoksi. Nuuksion yleisin metsätyyppi on tuore kangasmetsä, vaikka muilla Nuuksiota ympäröivillä viljavammilla lähiseuduilla tyypillisempi metsätyyppi onkin lehtomainen kangas. Eteläisyys näkyy kuitenkin myös Nuuksiossa, esimerkiksi rehevissä purolaaksoissa ja kallionalusilla jalot lehtipuut metsälehmus, tammi, pähkinäpensas ja vaahtera kasvavat luonnostaan ympäri Nuuksiota. Eteläisyys näkyy Nuuksiossa myös siten, että kaikki Nuuksion suot ovat keidassoita, ja tervaleppää kasvaa yleisesti tulvivilla kosteilla metsälampien rannoilla. Myös karut pohjoisen taigan piirteet laajoine kangasmaastoineen ja umpeenkasvaneine suolampineen ovat Nuuksiossa vallitsevia.
Kirjallisuutta

Mauri Leivo: Maa nimeltä Nuuksio.  Docendo, 2013.  ISBN 978-952-291-024-0
Aiheesta muualla

Retkipaikan opas Nuuksioon
Nuuksio lakeland
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Saksan 18. panssaridivisioona

| 18>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1940–1943
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   maavoimat
Aselajit:  panssari
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
18. panssaridivisioona (saks. 18. Panzer-Division) oli Saksan maavoimienn panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioona perustettiin 26. lokakuuta 1940 Chemnitzissä, jolloin siihen siirrettiin 52.  motorisoitu jalkaväkirykmentti 4. ja 101. motorisoitu jalkaväkirykmentti 14. jalkaväkidivisioonista sekä neljä pataljoona pinnan alla kulkevia panssarivaunuja. Vuoden lopulla kaksi pataljoonaiset motorisoidut jalkaväkirykmentit muodostivat 18. kivääriprikaatin. Lisäksi divisioonaan kuuluivat 6. joulukuuta perustetut kaksi pataljoonaiset 18. ja 28. panssarirykmentit ja 88. panssaritykistörykmentti sekä erilaisia divisioonajoukkoja. 18. kivääriprikaatiin oli lisäksi liitetty 52. jalkaväkirykmentin I pataljoona, josta muodostettiin 18. moottoripyöräpataljoona. Tykistörykmentin esikunta tuli 209. kenttätykistörykmentistä, toinen patteristoista tuli 14. kenttätykistörykmentistä ja 741. kevyt kenttätykistöpatteristo ja 630. raskas kenttätykistöpatteristo muodostivat rykmentin II ja III patteriston. 28. panssarirykmentti siirrettiin 1. maaliskuuta 1941 3. panssaridivisioonaan, vaikka osasta rykmenttiä muodostettiin 18. panssarirykmentin III pataljoonan runko.
Historia

Saksan aloitettua hyökkäyksen Neuvostoliittoon divisioona ylitti 22. kesäkuuta 1941 Bug-joen käyttäen operaatio Seelöween suunniteltuja kahlauskykyisiä panssarivaunujaan. Se oli vuoden lopun Keskustan armeijaryhmässä osallistuen muun muassa Minskin piiritystaisteluun, Smolenskin taisteluun ja Dneprjoen ylimenoon sekä Roslavin, Brjanskin, Moskovan ja Orjolin taisteluihin. Etelän armeijaryhmän alueella divisioona osallistui Kiovan saartoon.
Komentajat

panssarikenraali Walther Nehring 26. lokakuuta 1940 - 26. tammikuuta 1942
kenraaliluutnantti Karl Freiherr von Thüngen 26. tammikuuta - heinäkuu 1942
kenraali Albert Praun heinäkuu - 24. elokuuta 1942
kenraaliluutnantti Karl Freiherr von Thüngen 24. elokuuta - 15. syyskuuta 1942
kenraaliluutnantti Erwin Menny 15. syyskuuta 1942 - helmikuu 1943
kenraaliluutnantti Karl Freiherr von Thüngen helmikuu - 1. huhtikuuta 1943
kenraaliluutnantti Karl-Wilhelm von Schlieben 1. huhtikuuta 1943 -
Saksan 20. panssaridivisioona

| 20>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  15. lokakuuta 1940 – toukokuu 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
20. panssaridivisioona (saks. 20. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa itärintamalla.
Perustaminen

Wehrkreis IX perusti 15. lokakuuta 1940 divisioonan Erfurthissa. Sen runkona oli 19. jalkaväkidivisioona ja divisioona oli muodostettu 1. toukokuuta 1941.
Historia

Divisioona antautui toukokuussa 1945.
Komentajat

panssarikenraali Horst Stumpff 13. marraskuuta 1940 - 10. syyskuuta 1941
kenraaliluutnantti Georg von Bismarck 10. syyskuuta - 14. lokakuuta 1941
panssarikenraali Wilhelm Ritter von Thoma 14. lokakuuta 1941 - 1. heinäkuuta 1942
kenraaliluutnantti Walther Düvert 14. heinäkuuta - 1. lokakuuta 1942
panssarikenraali Heinrich Freiherr von Lüttwitz 1. lokakuuta 1942 - 5. toukokuuta 1943
panssarikenraali Mortimer von Kessel 5. toukokuuta 1943 - 1. tammikuuta 1944
kenraaliluutnantti Werner Marcks 1. tammikuuta - 7. helmikuuta 1944
panssarikenraali Mortimer von Kessel 7. helmikuuta - 6. marraskuuta 1944
kenraalimajuri Hermann von Oppeln-Bronikowksi 6. marraskuuta 1944 -
Katri Nyquist

Katri Johanna Nyquist (o.s. Mäntykoski, s. 26. kesäkuuta 1966 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja työnhakuvalmentaja.
Nyquist on ohjannut Iitin Harrastajateatterissa kuusi vuotta, vuosina 2004–2009 muun muassa näytelmissä Tuhkimo (2005), Melkein Sulosilmä (2006) ja Hunttalan Matti (2007).
Nyquist on ohjannut vuosina 2006–2007 myös Kouvolan kesäteatterissa näytelmät Naisten hurmaaja (2006) ja Vinski ja Vinsentti (2007). Hän on ohjannut myös iittiläistä nuorten teatteria nimeltä Teatteri Lapanen.
Esiintymiset ja keskeiset roolit

Tanssiteatteri Pikkarainen
solistitehtäviä vuosina 1978-1986
voittanut ryhmän kanssa lukuisia tanssikilpailuja.
Suomen Kansallisteatteri
Avustaja näytelmissä vuosina 1987-1990
Rovaniemen kaupunginteatteri
Naisten hurmaaja - naispäärooli
Kuka seinään koputtaa -näytelmän päärooli
Saituri - Elisen rooli.
Joensuun Kaupunginteatteri
Teidän sisarenne ja vankinne - toinen päärooli (Maria Stuart)
Viimeiset kiusaukset - naispäärooli (Riitta)
Tukkijoella - naispäärooli (Katri)
Ulkomaalainen - toinen naispäärooli.
Kotkan Kaupunginteatteri
Iltarusko - naispäärooli
Saituri - Elisen rooli.
Lumikki ja seitsemän kääpiötä - Kuningattaren rooli.
Saksan 22. panssaridivisioona

| 22>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  syyskuu 1941 – huhtikuu 1943
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
22. panssaridivisioona (saks. 22. Panzer-Division) oli syyskuussa 1941 Ranskassa perustettu Saksan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioona perustettiin 25. syyskuuta 1941 Lounais-Ranskassa Niortin alueella. Esikunta muodostettiin alueella olleen 101. panssariprikaatin esikunnasta. Divisioonan kalustona olivat tšekkiläisvalmisteiset Panzer 38(t) -panssarivaunut, joiden tarjoama suoja ja aseistus olivat alimitoitettuja itärintaman  olosuhteisiin.
Historia

Divisioona lähetettiin maaliskuussa 1942 itärintamalle Etelän armeijaryhmään. Tulikasteessaan 20. maaliskuuta yhtymä menetti kolmanneksen miehistään, minkä jälkeen se pidettiin Krimillä. Divisioona osallistui Mansteinin suunnittelemaan operaatio Trappenjagdiin. Toukokuussa divisioona lähetettiin pohjoiseen Harkovan alueelle, jossa se osallistui kesähyökkäykseen. Se oli mukana Rostovin taistelussa 22. heinäkuuta.
Romanian 1. panssaridivisioonan kanssa se muodosti XLVIII panssariarmeijakunnan, jonka tehtävänä oli suojata Stalingradiin edenneen Saksan 6. armeijan pohjoinen sivusta. Neuvostoliiton joukot aloittivat 19. marraskuuta operaatio Uranuksen, jonka seurauksena syntyi Stalingradin motti. Petshanyn taistelussa 19.-22. marraskuuta  divisioona tuhoutui ja sen eloonjääneet vetäytyivät Chirjoen taakse, jossa he liittyivät muodostettuihin taisteluosastoihin. Divisioona lakkautettiin huhtikuussa 1943.
Komentajat

kenraaliluutnantti Wilhelm von Apell perustaminen - 7. lokakuuta 1942
kenraaliluutnantti Hellmut von der Chevallerie 7. lokakuuta - 1. marraskuuta 1942
kenraaliluutnantti Eberhard Rodt 1. marraskuuta 1942 - lakkauttaminen
Nuorsuomalainen Puolue

| Nuorsuomalainen Puolue |
| --- | --- |
Perustettu:  1905
Lopetti:  1918
Ideologia:  liberalismi, suomalainen nationalismi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Perustuslaillis-Suomenmielinen Puolue eli Nuorsuomalainen Puolue oli Suomen suuriruhtinaskunnassa toiminut liberaali porvarillinen ja poliittinen ryhmittymä, jolla oli kansainvälisempi ohjelma kuin Suomalaisella puolueella, josta se oli irtautunut. Puolue lopetti toimintansa 1918 jäsenistön liittyessä uuteen liberaaliin tasavaltalaiseen Kansalliseen Edistyspuolueeseen ja konservatiiviseen monarkistiseen Kansalliseen Kokoomukseen. Vuoteen 1899 nuorsuomalaisilla oli enemmistö työväenyhdistyksissä.
Ideologia ja aate

Nuorsuomalaisen puolueen ohjelma painotti perustuslakien loukkaamattomuutta ja Suomen sisäisen itsenäisyyden puolustamista. Mechelinin oppien mukaisesti Venäjän keisari olisi itsevaltiaan sijaan lakien alainen suuriruhtinas. Suomen kielen asema haluttiin johtavaksi ruotsinkielisiä sortamatta. On arvioitu, että Nuorsuomalainen puolue oli liberaali, mutta selvästi vähemmän liberaali kuin Leo Mechelinin Liberaalinen puolue (1880–1885).lähde?
Vuodesta 1894 suomalaisessa puolueessa erottui nuorsuomalainen suuntaus, joka edusti uudistusmielistä ja perustuslaillisempaa eli passiivisen vastarinnan politiikkaa.
Puolueessa oli sen viimeisen vuosikymmenen ajan kaksi siipeä, "varpuset" (mm. K. J. Ståhlberg ja Eero Erkko) ja "pääskyset" (mm. Jonas Castrén ja P. E. Svinhufvud). Näistä ensin mainitut olivat lähinnä sosiaaliliberaaleja ja jälkimmäiset perustuslaillisuuden etusijalle asettavia, osittain konservatiivis-nationalistisia. Etenkin alussa erot olivat pieniä; esimerkiksi edellisiin kuulunut kirjailija Minna Canth piti Jonas Castrénia kyvyiltään ylivertaisena ja puolueen ainoana toivona. Itsenäistyneen Suomen valtiomuotokysymys jakoi puolueen kahtia vuonna 1918.
Politiikka ja tavoitteet

Vuoden 1894 ohjelmaa tehtäessä nuorsuomalaisten tavoitteena pidettiin yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta. Sen läpiajamisen arveltiin vievän aikaa, ja lyhyen ajan tavoitteiksi otettiin äänioikeuden maltillinen laajentaminen ja äänivaltaerojen kaventaminen. Ohjelmassa jätettiin paljon abstraktiksi, koska pelättiin vanhasuomalaisten vievän vanhoillisen maaseudun äänet ja estävän näin jopa pienet uudistukset. Samasta syystä kirkon ja valtion erottamiskohtia lievennettiin huomattavasti.
Taloudellisissa kysymyksissä nuorsuomalaiset olivat melko liberaaleja; esimerkiksi elinkeinovapaus haluttiin loukkaamattomaksi ja suojatullit torjuttiin. Liberalismi oli muutenkin ohjelmassa laajaa: ennakkosensuuri haluttiin poistaa ja virkavaltaisuutta vähentää. Virkamiehistä piti tehdä kansan palvelijoita. Toisaalta verotus haluttiin progressiiviseksi.
Nuorsuomalaiset halusivat parantaa maattomien ja työläisten oikeuksia. Puolue halusi määrätä työnantajat ottamaan työläisille pakollisen tapaturmavakuutuksen ja työläiset ottamaan pakollisen eläkevakuutuksen. Kansakoululaitos haluttiin koko maahan ja pakolliseksi. Yliopisto-opiskelu haluttiin kaikille esteettömäksi. Työväen opetusta haluttiin edistää myös ammattikouluin.
Raittiusasiaa haluttiin vuonna 1894 edistää vain vapaaehtoistoimin (Santeri Alkio tosin oli kieltolain kannattaja). Vuonna 1906 koko maan yleinen ilmapiiri kääntyi kieltolain kannalle ja nuorsuomalaisetkin tekivät sille myönnytyksiä.
Historia

Nuorsuomalaisuus muotoutui aluksi vuonna 1894 Suomalaisen puolueen sisäiseksi suuntaukseksi, jolla oli erillinen ohjelma. Itsenäiseksi puolueeksi nuorsuomalaiset ryhmittyivät vuonna 1905, jolloin puoluetta johtivat Eero Erkko ja K. J. Ståhlberg. Juuret ovat 1880-luvun taiteilijapiireissä (Ahot, Järnefeltit, Kasimir Leino).
Routavuosina puolueeseen oli liittynyt suomalaisesta puolueesta niitä, jotka eivät hyväksyneet myöntyväisyyspolitiikkaa ja muodostivat 1902 "perustuslaillisten suomenmielisten puolueen". Ensimmäisen sortokauden aikana Nuorsuomalainen Puolue ja Ruotsalainen puolue torjuivat yhdessä venäläistämistä ja puolustivat Suomen perustuslakia.
Yhteistyötä johti sitoutumaton Leo Mechelin. Perustuslailliset pitivät voittona vuonna 1905 (järjestettiin mielenosoituksia, tehtiin vetoomuksia, lakkoiltiin ym.) tapahtunutta venäläisten perääntymistä, jolloin sortokausi päättyi. Mechelin muodosti senaatin yksinomaan perustuslaillisista. Mechelinin senaatti sääti Suomelle sanan-, paino-, yhdistymis- ja kokoontumisvapauden sekä eduskuntauudistuksen: säätyvaltiopäivät korvattiin yksikamarisella parlamentilla, joka ensimmäisen kerran valittiin 1907. Äänioikeus laajeni kaikkiin täysi-ikäisiin kansalaisiin, myös naisiin. Venäläistämistä vastaan tehty työ toi puolueeseen mukaan myös nationalisteja ja konservatiiveja.
Vuoden 1907 eduskuntavaaleissa maalaiset ja työläiset muodostivat äänestäjäkunnan enemmistön. Ryhmien merkittävimpinä edustajina valtiopäivillä nähdyt nuorsuomalaiset luulivat saavansa niiltä merkittävän tuen ja jopa noin 70 eduskunnan 200 paikasta, mutta kansanedustajia tulikin vain 26. Tiukan perustuslaillinen Svinhufvud valittiin eduskunnan puhemieheksi, ja Mechelinin senaatti jatkoi toimintaansa vuoteen 1908.
Itsenäistyneen Suomen valtiomuotokysymys jakoi puolueen kahtia vuonna 1918. Nuorsuomalaisten enemmistö (pääasiassa "varpuset") päätti liittää puolueen uuteen Kansalliseen Edistyspuolueeseen, jonka perustivat tasavallan kannattajat. Edistyspuolue toimi maailmansotien välisessä Suomessa porvarillisena ja liberaalina keskustapuolueena. Siihen liittyi enemmistö Kansanpuolueesta ja vanhasuomalaisten pieni niin sanottu vasemmistosiipi. "Pääskysten" enemmistö siirtyi 1918 perustettuun monarkiaa kannattaneeseen Kansalliseen Kokoomuspuolueeseen.
Nuoren Suomen Liitto

Nuoren Suomen Liitto oli Nuorsuomalaisen puolueen valtakunnallinen nuorisojärjestö. Liitto perustettiin Tampereella 19.–21. kesäkuuta 1909. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin FT Oskari Mantere.
Vaalimenestys eduskuntavaaleissa

| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1907 | 26 / 200 | 121 604 | 13,65 % |
| 1908 | 26 / 200 | 115 201 | 14,23 % |
| 1909 | 29 / 200 | 122 770 | 14,50 % |
| 1910 | 28 / 200 | 114 291 | 14,44 % |
| 1911 | 28 / 200 | 119 361 | 14,88 % |
| 1913 | 29 / 200 | 102 313 | 14,13 % |
| 1916 | 23 / 200 | 99 419 | 12,50 % |
| 1917 | 24 / 200 | 299 516 | 30,17 % |
Vuoden 1917 eduskuntavaaleissa Suomalainen puolue, Nuorsuomalainen puolue ja Kansanpuolue tekivät vaaliliiton kaikissa muissa paitsi Lapin vaalipiirissä. Yksittäisten puolueiden äänimääriä on vaikea selvittää, sillä (toisin kuin aiempien vaalien yhteydessä) käytettiin useissa vaalipiireissä sekalistoja, joissa oli kolmenkin puolueen ehdokkaita. Kyseisen vaaliliiton äänimäärässä on mukana myös joissain vaalipiireissä siihen kuuluneiden Maalaisliiton ja Ruotsalaisen kansanpuolueen ehdokkaiden ääniä.
Tunnettuja nuorsuomalaisia

Myöhempiä presidenttejä:
Risto Ryti, Suomen presidentti 1940–1944, meni politiikkaan vasta 1919 Edistyspuolueen riveissä
K. J. Ståhlberg, puolueen (varpusten) johtohahmo 1900-luvulla, Suomen ensimmäinen presidentti (1919–1925) ja perustuslain isä, oikeustieteen professori, Edistyspuolueessa 1918–
P. E. Svinhufvud, Suomen presidentti 1931–1937, myös itsenäisyyssenaatin puheenjohtaja ja Suomen valtionhoitaja vuonna 1918; Kokoomuslainen 1918–
Muita poliitikkoja:
Pekka Ahmavaara, talonpoika
Alexander Aminoff, säätyvaltiopäivämies, maanviljelysneuvos
Jonas Castrén, pääskysten johtohahmo
Eero Erkko, Päivälehden (Helsingin Sanomat) perustaja; puolueen puheenjohtaja
Maikki Friberg, naisasia-aktivisti
Kustavi Grotenfelt
Lucina Hagman, naisasia-aktivisti ja sosiaalinen uudistaja
Th. Homén
Tekla Hultin, Suomen toinen naistohtori, kansanedustaja 1908–1923, puolueen perustajajäsen, sortokauden vastarinta-aktiivi
K. F. Ignatius
Santeri Ivalo (Ingman), toimittaja, kirjailija
A. H. Karvonen, opettaja
Jaakko Laurila, puolueen viimeinen puoluesihteeri
J. A. Lyly, päätoimittaja
Th. Rein, professori
Heikki Renvall, kansanedustaja, senaattori, lakit.tri, vakuutusjohtaja
E. N. Setälä
Atte Törnqvist (Atte Tarjanne)
Muiden puolueiden isiä:
Santeri Alkio, Maalaisliiton perustajaisä; johti nuorsuomalaisten maalaissiipeä (Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto) ja sulautti sen vuonna 1908 Maalaisliittoon.
Taiteilijoita:
Juhani Aho, yhteiskunnallinen kirjailija, toimittaja
Minna Canth, yhteiskunnallinen kirjailija
Akseli Gallen-Kallela, taidemaalari
Pekka Halonen taidemaalari
Arvid Järnefelt, yhteiskunnallinen kirjailija, toimittaja
Ilmari Kianto, yhteiskunnallinen kirjailija
Eino Leino, runoilija, näytelmäkirjailija, toimittaja
Jean Sibelius, Suomen kansallissäveltäjä
Kirjallisuutta

Vares, Vesa: Varpuset ja pääskyset: Nuorsuomalaisuus ja Nuorsuomalainen puolue 1870-luvulta vuoteen 1918.  (Historiallisia tutkimuksia 206)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-161-5
Anniina Mäenpää, ”Emme ole kristinuskon wihollisia”. Nuorsuomalaisen maailmankuvan ulottuvuudet 1880–1890-luvuilla pro gradu 2017
Aiheesta muualla

Puolueen ohjelmat (Pohtiva - poliittisten ohjelmien tietovaranto)