stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marokko
Historia > Itsenäisyys > Kolonialismin jättämiä aluekiistoja

Kuningas Hassan alkoi 1970-luvun puolivälissä kampanjoida Espanjan Saharan liittämiseksi Marokkoon. Nationalistisilla pyrkimyksillä hän yritti saada itselleen kaivattua tukea kotimaasta. Kun YK ilmoitti marraskuussa 1975 sahraweista haluavan itsenäisyyttä, Hassan käynnisti niin sanotun vihreän marssin, jossa noin 200 000 aseetonta marokkolaista marssi Espanjan Saharaan. Espanja luopui alueesta välttääkseen konfliktin, ja Länsi-Saharaksi nimetty alue annettiin Marokon ja Mauritanian yhteishallintaan. Espanja oli vetänyt joukkonsa pois vuoden 1976 alkuun mennessä, minkä jälkeen Marokko joutui taistelemaan sahrawien vapautusjärjestön Polisarion kanssa.
Marokko sai 1980-luvulla haltuunsa kaksi kolmasosaa Länsi-Saharasta, mutta Saharan demokraattisen arabitasavallan pakolaishallitus alkoi saada tunnustusta ulkomailta. Marokko alkoi 1980-luvulla myös rakentaa muuria sen ja sahrawien hallitsemien alueiden väliin. Vuodesta 1991 Länsi-Saharan alueella on vallinnut Yhdistyneiden kansakuntien valvoma aselepo, ja ratkaisua on pyritty löytämään kansanäänestyksestä, jollainen oli tarkoitus järjestää jo vuonna 1992. Frente Polisario ja Marokko eivät kuitenkaan ole päässeet yhteisymmärrykseen siitä, kenellä kansanäänestyksessä tulisi olla äänioikeus. Äänioikeutettujen tunnistamisprosessi lopetettiin vuonna 1999. Marokko hylkäsi vuonna 2003 Yhdistyneiden kansakuntien erikoislähettiläänä toimineen yhdysvaltalaisen James Bakerin laatiman rauhansuunnitelman.
Historia > Itsenäisyys > 2000-luku

Marokko on ollut Yhdysvaltain läheinen liittolainen, ja 2000-luvulla Al Qaidaan liitetyt terrorismi-iskut levisivät myös Marokkoon. Vuosina 2003 ja 2007 itsemurhapommittajat iskivät Casablancaan surmaten kymmeniä siviileitä. Vuonna 2009 Abdelkader Bellira, jota epäiltiin Al Qaidan Marokon haaran johtajaksi, tuomittiin elinikäiseen vankeuteen.
Kuningas Mohammed VI:n kaudella maassa on toteutettu taloudellisia, sosiaalisia ja poliittisia uudistuksia kuten vuonna 2006 naisten oikeuksia parantanut perhelainsäädännön uudistus. Myös terveydenhuoltoa, koulutusta ja köyhien asuinoloja on parannettu. Vuonna 2011, kun naapurimaissa oli laajoja levottomuuksia ja vallankumouksia, Marokko pääsi melko vähällä. Helmikuussa tuhannet osallistuivat mielenosoituksiin, joissa vaadittiin kuninkaan valtaoikeuksien rajoittamista. Heinäkuussa kuninkaan ehdottamaa uutta perustuslakia kannatettiin laajasti kansanäänestyksessä.
30. tammikuuta 2017 Marokko liittyi takaisin Afrikan maiden yhteisjärjestöön Afrikan unioniin, josta se oli eronnut vuonna 1984 vastalauseena Länsi-Saharan hyväksymiselle jäseneksi. Myös Länsi-Sahara jatkaa jäsenenä.
Joulukuussa 2020 Marokko solmi Yhdysvaltain kautta Israelin kanssa diplomaattisuhteet. Marokon kuningas Mohammed VI sopi suhteiden normalisoinnin yhteydessä laajentavansa taloudellista ja kulttuurista yhteistyötä Israelin kanssa edistääkseen alueellista vakautta. Yhdysvallat tunnusti vastapalveluksena Saharan demokraattisen arabitasavallan kuuluvan osaksi Marokkoa.
Politiikka > Poliittinen järjestelmä

Marokko on perustuslaillinen monarkia, jossa on vaaleilla valittu kaksikamarinen parlamentti. Marokon kuninkaalla on laajat valtaoikeudet, hän nimittää vaalien jälkeen pääministerin ja tämän suosituksesta muut ministerit ja voi halutessaan myös erottaa nämä, hajottaa parlamentin ja kutsua uudet vaalit tai säätää asetuksia. Kuningas on asevoimien ylipäällikkö ja maansa uskonnollinen johtaja.
Marokon parlamentti on kaksikamarinen, ja sen alahuoneessa on 395 vaaleilla valittua edustajaa. Viiden vuoden välein järjestettävissä vaaleissa 305 valitaan vaalipiireistä ja 90 koko maan kattavalta alueelta. Alahuoneessa on 60 paikkaa varattu naisille ja 30 alle 40-vuotiaille.
Itsenäistymisen jälkeen Marokkoon syntyi vahva puoluejärjestelmä, kun melkein kaikki liittyivät jonkin puolueen jäseniksi. Oikeisto- ja vasemmistopuolueen lisäksi syntyi berberien separatistipuolue.  Vuoden 2016 vaaleissa eniten paikkoja (125) sai islamistinen Oikeus- ja kehityspuolue PJD, toiseksi eniten Aitous- ja nykyaikaisuuspuolue PAM (102 paikkaa), joka on lähellä kuningashuonetta. Vaalien äänestysprosentti oli 43 prosenttia, mutta jos mukaan ottaa rekisteröitymättömät äänestäjät se oli vain 30 prosenttia. Monet jättävät äänestämättä, koska vaaleilla valitulla parlamentilla ei  juuri ole valtaa. PJD ja PAM ovat nostaneet kannatustaan 2010-luvulla, kun taas lukuisat muut ovat sitä menettäneet. Erityisesti maaseudulla äänestäjät kannattavat paikallisia merkkihenkilöitä, ja puoluetaustan sijaan henkilöverkostoilla ja klientelismillä on suuri merkitys.
Marokon oikeuslaitos ei ole itsenäinen, sillä kuningas on korkeimman oikeuden puheenjohtaja. Oikeudessa tuomitaan usein hallinnon vastustajia, kuten toisinajattelijoita, ihmisoikeus- ja antikorruptioaktivisteja sekä Marokon Länsi-Saharan politiikan vastustajia.
Politiikka > Länsi-Saharan tilanne

Marokko katsoo Länsi-Saharan alueen olevan historiallinen osa Marokkoa, mutta Haagin kansainvälisen tuomioistuimen mukaan Marokko ei ole koskaan hallinnut kyseistä aluetta. Tämän johdosta alueen valloitus oli vuoden 1960 siirtomaavaltojen itsemääräämisoikeuden julistuksen vastainen. Marokko on kuitenkin saanut tukea toimilleen muun muassa Yhdysvalloilta, Ranskalta, Espanjalta, Egyptiltä, Israelilta ja Saudi-Arabialta.
Marokko pitää aluetta omanaan eikä hyväksy kuin sen rajoitetun itsehallinnon. Vapautusliike Polisario hakee kuitenkin täyttä itsenäisyyttä. Algerian Tindoufiin on konfliktin takia paennut yli 165 000 pakolaista. 1980-luvulla Marokko alkoi rakentaa muuria, joka jakaa Länsi-Saharan kahtia. Niin sanottu Marokon muuri on  2 720 kilometriä pitkä. Se on tehty hiekasta, kivestä, piikkilangasta ja miinoista.
Politiikka > Vapauksien kehitys

Freedom Housen vuoden 2022 katsauksen mukaan Marokossa järjestetään säännöllisiä monipuoluevaaleja parlamentin ja paikallisviranomaisten valitsemiseksi. Vuoden 2011 uudistukset siirsivät osan hallinnosta monarkialta kansalliselle lainsäätäjälle. Siitä huolimatta kuningas Muhammed VI ja hänen palatsinsa säilyttivät täyden valta-aseman merkittävien muodollisten valtuuksien ja epävirallisten vaikutuslinjojen yhdistelmän avulla valtiossa ja yhteiskunnassa. Monet kansalaisvapaudet ovat käytännössä rajoitettuja.
Hallinnollinen jako

Marokko on jaettu 12 alueeseen: Tanger-Tetouan-Al Hoceima, Oriental, Fès-Meknès, Rabat-Salé-Kénitra, Béni Mellal-Khénifra, Casablanca-Settat, Marrakesh-Safi, Drâa-Tafilalet, Souss-Massa, Guelmim-Oued Noun, Laâyoune-Sakia El Hamra. Alueista kolme sijaitsee osin tai kokonaan Länsi-Saharassa. Alueet on jaettu edelleen provinsseihin ja prefektuureihin, joista ensin mainittuja on enemmän maaseudulla, jälkimmäisiä suurkaupunkialueilla.
Talous

Marokko on Maailmanpankin mukaan alemman keskitulotason maa, ja vuoden 2021 tilastojen perusteella Afrikan viidenneksi suurin talous. Bruttokansantuote on kasvanut 2000-luvun alun jälkeen tasaisesti 3–6 prosenttia vuodessa. Koronapandemian takia talous ajautui vuonna 2020 taantumaan ensimmäisen kerran sitten vuoden 1995, mutta talouden odotetaan kääntyvän taas kasvuun vuonna 2021.
Maatalous on Marokon talouden keskeisin ala, minkä seurauksena luonnonolojen seurauksena talouskasvu voi vuosittain vaihdella. Elinkeinoelämän monipuolistaminen on kuitenkin lisännyt talouden tasapainoisuutta. Vuonna 2019 maatalous työllisti 34 prosenttia työvoimasta ja tuotti 11,4 prosenttia bruttokansantuotteesta. Tärkeimmät maataloustuotteet ovat ohra, vehnä, sitrushedelmät, viinirypäleet, vihannekset, Argania spinosa, oliivit, karja ja viini. Marokko on myös monien kansainvälisten järjestöjen mukaan maailman suurimpia kannabiksen tuottajia ja suurin kannabiksesta jalostettujen tuotteiden, kuten hasiksen, viejä. Vuonna 2021 parlamentin ylähuoneessa hyväksyttiin lääketieteellisen kannabiksen viljelyn ja käytön laillistava laki.
Marokon mineraalivarat ovat varsin pienet, mutta Länsi-Saharan kautta sillä on hallussaan kaksi kolmasosaa maailman fosfaattivaroista. Haasteita Marokon taloudelle aiheuttaa energiavarojen puuttuminen. Maakaasua on jonkun verran, mutta maaöljyn etsintä on tuottanut vain pettymyksiä. Teollisuustuotannossa on 22 prosenttia työvoimasta, ja se tuottaa 25,3 prosenttia bruttokansantuotteesta. Tekstiili-, nahka-, ruoka-, öljynjalostus- ja elektroniikkateollisuus ovat keskeisimpiä aloja, mutta 2000-luvulla on noussut uusia tuotantoaloja, kemianteollisuudesta, tietokoneista sekä liikennevälineistä. Erityisesti autoteollisuus on 2010-luvulla kohonnut, ja Marokkoa pidetään jo Afrikan suurimpana autojen valmistajana.
Palvelualoilla on 44 prosenttia työvoimasta, ja ala tuottaa hieman yli puolet bruttokansantuotteesta. Kiinteistöt ja matkailu ovat palveluiden suurimmat sektorit. Vuonna 2019 maassa kävi lähes 13 miljoonaa matkailijaa.
Marokon tärkein kauppakumppani on Euroopan unioni. Espanja ja Ranska ovat sekä suurimmat tuonti- että vientimaat. Koska Euroopan-kauppa on niin oleellista, Marokko on tehnyt vapaakauppasopimuksen EU:n kanssa. Marokolla on vapaakauppasopimus myös Yhdysvaltain kanssa. Kuningas Muhammad VI:n hallituskaudella Marokko on alkanut toimia entistä aktiivisemmin myös Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, ja valtiovierailuilla kuningasta seuraa liikemiesdelegaatio. Tärkeimpiä vientituotteita ovat viini, autot ja lannoitteet.
Talous > Liikenne

Marokon tieverkosto on laaja, ja se liittää maan eri alueet toisiinsa. Siirtomaa-aikana luotua verkostoa on ylläpidetty ja laajennettu itsenäisyyden aikana. Moottoritiet yhdistävät suurimpia kaupunkeja. Rautatieverkosto on Afrikan kattavimpia, ja se yhdistää kaikkia suurimpia kaupunkeja. Vuonna 2018 avattiin huippunopea TGV-juna Tangerista, Rabatin kautta Casablancaan. Junia operoi kansallinen ONCF, jolla on myös bussireittejä rautatieasemakaupungeista muualle maahan.
Marokossa on 18 kansainvälistä lentoasemaa, joista 2 on Länsi-Saharassa. Royal Air Maroc on kansallinen lentoyhtiö, ja Casablancan Mohammed V:n kansainvälinen lentoasema on keskeisin lentoasema. Toiseksi suurin asema on Marrakech-Menaran lentoasema. Marokkoon säännöllisiä lentoyhteyksiä Euroopasta, Pohjois-Amerikasta, Lähi-idästä ja Länsi-Afrikasta. Mohammed V:n kansainvälinen lentoasema toimii myös kansallisten lentojen solmukohtana.
Marokon liittää Eurooppaan myös lukuisat lauttayhteydet, joista suosituin on Espanjan Algeciraksesta Tangeriin. Tavaraliikenteen kannalta keskeisin on Casablanca, jonka kautta menee noin puolet kaikesta vetoisuudesta. Tanger on kuitenkin nostanut merkitystään, ja muita tärkeitä satamia ovat Safi, Mohammedia, Agadir, Nador, Kenitra ja Jorf Lasfar.
Väestöjakauma

| Väestötiedot   vuonna 2011 |
| --- | --- |
Väestönkasvu:  1,067 %
Syntyvyys:  19,19 / 1 000 henkilöä
Kuolleisuus:  4,75 / 1 000 henkilöä
Elinajanodote:  75,9
Lapsikuolleisuus:  27,53 / 1 000 syntymää
Nettomaahanmuutto:  -3,77 / 1 000 henkilöä
HIV:n levinneisyys aikuisväestössä:  0,1 %
Lukutaitoisia:  52,3 % väestöstä
Ikärakenne
Mediaani-ikä:  26,9 vuotta
0–14-vuotiaat:  27,8
15–64-vuotiaat:  66,1
65 vuotta täyttäneet:  6,1
Marokossa oli vuonna 2022 noin 37 773 000 asukasta. Vuoden 2004 väestönlaskennassa asukkaita oli ollut 29 891 708. YK:n World Population Prospectsin mukaan Marokon asukasluku tekee siitä viidenneksi suurimman arabimaan. Marokon väestönkasvu vuosien 2004–2014 aikana oli ollut 1,25 prosenttia vuodessa, kun se vuosien 1994–2004 aikana oli ollut 1,38 prosenttia vuodessa. Kaupungeissa asui 60,3 prosenttia asukkaista, ja itse asiassa maaseudulla asuvien määrä oli pienentynyt reilulla 10 000 ihmisellä vuodesta 2004 vuoteen 2014. Kaupunkiväestö kasvaa luonnollisesti sekä sisäisen muuttoliikkeen seurauksena.
Suurin osa marokkolaisista on sunnimuslimeja. Merkittävin etninen ryhmä ovat arabit, jotka saapuivat maahan 600-luvulta 1000-luvulle. Marokossa on myös yksi suurimmista berberiasutuksista, ja suurin osa arabeista ovat arabi-identiteetin omaksuneita berberejä. Islam on vallitseva uskonto. Pieninä vähemmistöinä maassa asuu juutalaisia ja muualta tulleita kristittyjä sekä pieni ryhmä bahai-uskontoon kuuluvia.
Marokon viralliset kielet ovat arabia ja tamazight, joka otettiin viralliseksi kieleksi vuonna 2011. Puhekieli marokonarabia eli darija on saanut vaikutteita latinalaisista kielistä sekä sanastoonsa että kielioppiinsa. Berberikieliä puhuu äidinkielenään noin kolmasosa marokkolaisista, mutta monet berberit puhuvat myös arabiaa. Berberit käyttävät itsestään nimitystä amazigh ’vapaa mies’ ja kutsuvat erityisesti pohjoisen berberikieliä nimellä tamazigh. Ranskaa käytetään laajalti, mutta sillä ei ole virallisen kielen asemaa. Pohjois-Marokossa espanja on ranskaa käytetympi.
Asutus on vahvasti keskittynyt rannikkotasangolle sekä laaksoihin, joissa asuu kolme neljäsosaa kaikista asukkaista. Rif- ja Atlasvuorilla puolestaan asuu noin viidesosa marokkolaisista, ja siellä on erityisesti berbereitä. Saharan reuna-alueilta autiomaalle ulottuvalla vyöhykkellä asutus on vähäistä, mutta siellä on joitakin Saharan eteläpuolisesta Afrkasta tulleiden haraineiden jälkeläisiä.
Väestöjakauma > Koulutus

Vuonna 1994 Marokossa oli 5 517 koulua ja 125 136 opettajaa. Peruskoulutus on ilmaista ja pakollista 15 ikävuoteen saakka. Silti monet lapset, varsinkaan maaseudun tytöt, eivät käy koulua. Keskimäärin lukutaitoisia on 39,6 prosenttia naisista ja 65,7 prosenttia miehistä, mutta maaseudun naisista lukutaitoisia on vain kymmenen prosenttia.
Marokossa on 14 yliopistoa. Niiden pääasiallinen kieli on ranska, vaikka joitakin kursseja luennoidaan myös arabiaksi ja englanniksi. Maan tunnetuin yliopisto on Mohammed V:n yliopisto, joka toimii Rabatin Souississa ja Agdalissa. Muita yliopistoja ovat yksityinen amerikkalaista opetusohjelmaa noudattava Al Akhawaynin yliopisto Ifranessa ja vuonna 1963 perustettu Al Karaouinen yliopisto Fèsissä. Jälkimmäisen juuret ovat jo 800-luvulla perustetussa moskeijassa, minkä takia se on virheellisesti saanut mainetta ”maailman ensimmäisenä yliopistona”.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Marokon ruokakulttuuri on tyypillisen pohjoisafrikkalainen, jossa käytetyimpiä mausteita ovat korianteri, juustokumina ja minttu. Erityisesti jälkiruokien maustamiseen käytetään usein ruusuvettä ja appelsiininkukkavettä. Kuuluisin marokkolainen ruoka on kuskus. Kuskus on perinteinen pyhäruoka, minkä vuoksi useat ravintolat tarjoilevat sitä vain perjantaisin. Suippokantisessa ruukussa kypsytettävät tajinet ovat tärkeä osa marokkolaista ruokakulttuuria. Tajineihin käytetään lihaa tai kalaa ja kasviksia erilaisin yhdistelmin: suosittuja ovat esimerkiksi kana-oliivi-sitruunatajine sekä lammas-luumu-mantelitajine.
Pastilla sisältää kanaa, muuta linnunlihaa tai kalaa sekä mausteita ohuessa taikinakuoressa, jonka pinnalle usein ripotellaan tomusokeria ja kanelia. Tangia on marrakeshilainen liharuoka, jota kypsytetään pitkään ruukussa. Täyttävää harira-keittoa syödään erityisesti Ramadanin aikaan. Myös lukuisia pieniä annoksia sisältävä meze-pöytä on tyypillinen Marokolle. Minttutee, johon usein lisätään runsaasti sokeria, on Marokossa niin suosittu seurustelujuoma, että sille on annettu lempinimi ”marokkolainen whisky”.
Kulttuuri > Musiikki

Marokon musiikki on pääosin arabimusiikkia, mutta siihen on aikojen saatossa jättänyt vaikutteita muun muassa andalusialainen musiikki. Myöhemmin vaikutteita on tullut populaarimusiikista, ja tunnettuja yhtyeitä ovat esimerkiksi Lemchaheb, Nass El Ghiwane ja Jil Jilala. Berbereillä ja muilla etnisillä vähemmistöillä on omat musiikkiperinteensä.
Marokossa on myös rap-musiikin suosio kasvanut huimasti. Marokkolaisia rap-artisteja ovat muun muassa Bigg, Casa Crew, Ahmed Soultan, Steph Ragga Man, Fnaire, K-Libre, H-Kayne ja Muslim.
Marokko on osallistunut Eurovision laulukilpailuun kerran: vuonna 1980, jolloin maata edusti Samira Saïd kappaleellaan Bitakat Hob. Maan kansallislaulu on Léo Morganin säveltämä ja Ali Squalli Houssainin sanoittama Hymne Chérifien.
Marokkolaiseen päivittäiseen elämään kuuluu runsaasti perinteitä, jotka usein juontavat juurensa Koraanin antamiin säädöksiin. Rukouskutsut kaikuvat minareettien kovaäänisistä. Moskeijoissa on edelleen muessin, joka kutsuu viidesti päivässä islaminuskoiset rukoukseen.
Kulttuuri > Maailmanperintökohteet

Unescon maailmanperintöluetteloon on valittu yhdeksän kohdetta Marokosta. Kohteen nimen perässä on vuosi, jolloin se hyväksyttiin luetteloon.
Volubilisin arkeologinen kohde (1997)
Meknesin historiallinen kaupunki (1996)
Aït Benhaddoun Ksar (1987)
Essaouiran medina (2001)
Fèsin medina (1981)
Marrakechin medina (1985)
Tétouanin medina (1997)
Mazaganin portugalilainen kaupunki (2004)
Rabat (2012)
Kulttuuri > Urheilu

Urheilussa Marokko on menestynyt parhaiten yleisurheilussa, erityisesti kestävyysjuoksuissa. Myös jalkapallossa ja nyrkkeilyssä he ovat saavuttaneet menestystä.
Marokko on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1960. Se on osallistunut useimpiin kesäolympialaisiin 20–55 hengen joukkueella ja myös joihinkin talvikisoihin. Menestynein olympiaurheilija on 5 000 ja 1 500 metrin juoksija Hicham el-Guerrouj, joka on saavuttanut kaksi kultaa ja yhden hopean.
Marokon jalkapallomaajoukkue on voittanut Afrikan mestaruuden 1976. Maailmanmestaruuskilpailuihin maajoukkue on selviytynyt kuudesti, ja sen paras sijoitus MM-kilpailuissa on neljäs sija vuonna 2022. Marraskuussa 2017 Marokon maajoukkue oli FIFA-rankingissa sijalla 48. Vuonna 2015 Marokossa järjestettiin ja vuonna 2025 järjestetään jälleen jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut. Marokko toimii myös jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuiden yhtenä kisisäntänä vuonna 2030, Uruguayn, Argentiinan, Paraguayn, Portugalin ja Espanjan ohella.
Marokko liittyi kansainväliseen jääkiekkoliittoon vuonna 2010. Marokko voitti IIHF:n Development Cupin vuonna 2017.
Kulttuuri > Uskonto

Koska islam on virallinen uskonto, ramadania vietetään joka vuosi. Aika, jolloin tämä tapahtuu, siirtyy islamilaisen ajanlaskun mukaan. Turisteille ramadan ei näy, mutta kauppojen aukioloajat saattavat muuttua.lähde?
Open Doors -järjestön World Watch -listauksen mukaan kristityt kokevat Marokossa hyvin korkeaa vainoa. Järjestön mukaan kristityt ja erityisesti muslimikäännynnäiset kokevat painetta ja vastusta perheidensä taholta. Käännynnäiset saattavat menettää Marokossa perintöoikeutensa ja lastensa huoltajuuden. Marokossa on laitonta "järisyttää islaminuskoa". Erityisesti maaseudulla kristityt kohtaavat huomattavaa vihamielisyyttä paikallisyhteisöjen ja viranomaisten taholta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marokko Wikimedia Commonsissa
Ylen 8-osainen radiosarja arabikevään historiaa: Osa 3/8 Marokko
Ylen Elävä arkisto – Marokkolainen arabeski
Viralliset sivut
BBC: Country profile: Morocco (englanniksi)
| n k Afrikan valtiot |
| --- | --- | --- |
|  Pohjois-Afrikka |  Algeria  Egypti  Libya  Marokko  Mauritania  Sudan  Tunisia  |  |
|  Länsi-Afrikka |  Benin  Burkina Faso  Gabon  Gambia  Ghana  Guinea  Guinea-Bissau  Kamerun  Kap Verde  Kongon tasavalta  Liberia  Mali  Norsunluurannikko  Niger  Nigeria  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe  Senegal  Sierra Leone  Togo  |  |
|  Keski-Afrikka |  Burundi  Keski-Afrikan tasavalta  Kongon demokraattinen tasavalta  Ruanda  Tšad  |  |
|  Itä-Afrikka |  Djibouti  Eritrea  Etelä-Sudan  Etiopia  Kenia  Seychellit  Somalia  Tansania  Uganda  |  |
|  Eteläinen Afrikka |  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Komorit  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Swazimaa  Sambia  Zimbabwe  |  |
 Itsehallintoalueet: Länsi-Sahara kiistanalainen alue  Mayotte  Réunion  Saint Helena 
| n k Islamilainen yhteistyöjärjestö |
| --- | --- |
Jäsenet:  Afganistan  Albania  Algeria  Azerbaidžan  Bahrain  Bangladesh  Benin  Burkina Faso  Brunei  Djibouti  Egypti  Gabon  Gambia  Guinea  Guinea-Bissau  Guyana  Indonesia  Irak  Iran  Jemen  Jordania  Kamerun  Kazakstan  Kirgisia  Komorit  Kuwait  Libanon  Libya  Malediivit  Malesia  Mali  Marokko  Mauritania  Mosambik  Niger  Nigeria  Norsunluurannikko  Oman  Pakistan  Palestiina  Qatar  Saudi-Arabia  Senegal  Sierra Leone  Somalia  Sudan  Suriname  Tadžikistan  Togo  Turkki  Turkmenistan  Tunisia  Tšad  Uganda  Uzbekistan  Yhdistyneet arabiemiirikunnat 
Jäädytetty:  Syyria 
Tarkkailijat:  Bosnia ja Hertsegovina  Keski-Afrikka  Pohjois-Kypros  Venäjä  Thaimaa 
Marokon topografinen kartta
Vuoristomaisemaa Korkean-Atlaksen alueella.
Marokkolaista maaseutumaisemaa.
Marokon alueet Länsi-Sahara mukaan luettuna.
Arabian ja ranskankieliset katuopasteet Marokossa.
Germund Paaer

Germund Paaer vuonna 1940.
Frithjof Germund Paaer (vuoteen 1906 Sandström; 25. syyskuuta 1881 Parkano – 29. toukokuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen graafinen suunnittelija, tekstaaja, kirjankuvittaja ja piirtäjä sekä lasiesineiden keräilijä.
Ura

Paaerin vanhemmat olivat parkanolainen kauppias Johan Jakob Sandström ja Emilia Eufrosyne o.s. Kullberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 ja opiskeli sitten Teknillisessä korkeakoulussa, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Helsingin yliopistossa. Vuosina 1912–1914 Paaer opiskeli Strelitzin polyteknisessä opistossa, ja hän tutustui kolmen vuoden ajan kansatieteellisiin ja taideteollisuuden aineistoihin Ruotsin, Tanskan, Saksan, Itävalta-Unkarin ja Viron museoissa.
Germund Paaer toimi Taideteollisen keskuskoulun piirustuksen, graafillisen tyyliopin ja tekstauksen opettajana vuosina 1926–1950 ja Kustannus Oy Otavan taiteilijana vuodesta 1927. Paaer oli 1935 perustetun Kalevala Korun ensimmäisenä pääsuunnittelijana vuoteen 1950. Hän suunnitteli Kalevala Korulle satoja erilaisia koruja ja myös vanhojen talonpoikaisesineiden mallin pohjalta puisia koriste-esineitä.
Paaer teki 1920–40-luvulla pilapiirroksia Tuulispää- ja Kurikka-lehtiin sekä Veli Giovannin julkaisuihin. Hän piirsi myös exlibriksiä, postikortteja ja -merkkejä, mainosjulisteita ja järjestömerkkejä. Hän suunnitteli Parkanon kunnanvaakunan ja maalasi Kihniön kirkon alttaritaulun.
Yksityiselämä

Paaerin ensimmäinen puoliso oli tekstiilitaiteilija Sigrid Wickström-Paaer vuosina 1914–1923; hänen toinen puolisonsa oli Hanna o.s. Vuorela vuosina 1924–1940, ja kolmas puoliso oli Annikki o.s. Tervo vuodesta 1941. Taiteilija Heikki Paaer oli hänen poikansa.
Germund Paaerilla oli huvila Kihniön Kankarijärven Iso-Liettisen saaressa jossa hän asui perheineen kesäisin. Huvila on nykyisin asumaton ja huonossa kunnossa.
Teoksia

Tekstaustaide. 1933.
Muistomerkkejä

Vapaussodan muistomerkki, 1921, Hankasalmi.
Vapaussodan muistomerkki, 1921, Heinävesi.
Vapaussodan v.1918 valkoisten muistomerkki, 1921, Kuopio (Nilsiä)
Vapaussodan v.1918 valkoisten muistomerkki, 1921, Kuopio (Nilsiä), muistomerkin keskiosa
Piippolan sankarimuistomerkki, 1921, Siikalatva. Sankaripatsas aluskivineen on muokattu myöhemmin myös talvi- ja jatkosodan sankarivainajien muistomerkiksi.
Vapaussodan muistomerkki, 1921, Simo.
Aiheesta muualla

G. Paaer : Aittavanhukset valokuvattavaksi!, Suomen Kuvalehti, 05.01.1935, nro 1, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lapin platinakuru. Suomen Kuvalehdelle kirjoittanut ja kuvittanut G. Paaer, Suomen Kuvalehti, 04.09.1937, nro 36, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
2C-T

| 2C-T |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-(2,5-dimetoksi-4-metyylisulfanyylifenyyli)etaaniamiini
CAS-numero:  61638-09-3
PubChem CID:  12315927
SMILES:  C(CN)C1=C(OC)C=C(SC)C(OC)=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C11H17NO2S
Moolimassa:  227,32 g/mol
  
2C-T on psykedeelinen ja hallusinogeeninen fenetyyliamiini 2C-ryhmästä. Jotkut käyttävät sitä enteogeenina. Sillä on samankaltaisuuksia rakenteessa ja farmakologisissa ominaisuuksissa meskaliiniin ja 2C-T-2:een verrattuna.
Sen kehittivät ja sitä tutkivat David E. Nicholas ja Alexander Shulgin yhteistyössä.
2C-T alkaa vaikuttamaan noin 75–150 mg annoksilla, ja sen vaikutuksia on kuvailtu samankaltaisiksi meskaliinin ja MDMA:n kanssa, ja vaikutukset voivat kestää jopa 6 tuntia.
2C-T:n myrkyllisyyttä ei ole juurikaan dokumentoitu, mutta se on huomattavasti vähemmän voimakas kuin sille sukua olevat aineet, kuten esimerkiksi 2C-T-7. Oletettavasti sillä on samankaltainen myrkyllisyys verrattuna muihin 2C-T-ryhmän päihteisiin, jos sitä otetaan suurempia annoksia.lähde?