stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö
Voimassaoloalue

Päätöslauselman ovat hyväksyneet ja panneet täytäntöön seuraavat Euroopan valtiot:
Alankomaat,
Belgia,
Bulgaria,
Itävalta,
Kazakstan (osin),
Kroatia,
Liettua,
Luxemburg,
Moldova (osin),
Puola,
Ranska,
Romania,
Saksa,
Serbia,
Slovakia,
Sveitsi,
Tšekki,
Ukraina,
Unkari,
Valko-Venäjä ja
Venäjä (osin).
Navigointikelpoiset joet
Rein,
Mosel,
Tonava
ja
Sava
(Tonavan sivujoki) ylittävät valtioiden rajoja tai ovat jossain kohtaa valtioiden välisenä rajajokena. Kullakin näistä joista on jokikomissio, jolle valtiot ovat kansainvälisin sopimuksin antaneet vastuun vesiliikenteen hallinnoimisesta. Päätöslauselma CEVNI-säännöistä on pantu täytäntöön myös näillä jokialueilla.
Kansainvälisen vesiliikenteen kanavista Kielin kanava
Saksassa ja
Saimaan kanava
samoin kuin valtioista Suomi ja muut Pohjoismaat eivät ole CEVNI-sääntöjen piirissä.
Sisävesisääntöjen tarkoitus ja sisältö

Sisävesisääntöjen tarkoituksena on taata alusten turvallinen ja hyvässä järjestyksessä tapahtuva kulku olosuhteissa, jotka poikkeavat merkittävästi avomerioloista. Sisävesillä veden virtaus, rantapenkereiden läheisyys ja vilkas alusliikenne rajoittavat alusten ohjailumahdollisuuksia.
CEVNI-säännöstö antaa liikennesäännöt kohtaamis- ja ohittamistilanteita varten ja kun alukset lähestyvät toisiaan leikkaavista suunnista. Tarkat säännöt annetaan myös alusten kääntymisestä, lähdöstä kiinnittymispaikalta, satamaan tai vesitien sivuhaaraan sisäänmenosta ja poistumisesta, kulusta siltojen ali, patoaukkojen ja sulkujen läpi sekä navigoinnista rajoitetussa näkyvyydessä.
CEVNI:ssä on myös sääntöjä alusten asiakirjoista, tunnistemerkinnöistä, valoista ja merkkikuvioista, äänimerkinannosta, radioviestinnästä, hätämerkeistä, tutkan ja AIS-laitteen käytöstä, kiinnittymisestä penkereeseen, ankkuroinnista, jätehuollosta ja viranomaisten tekemistä tarkastuksista.
Vesiteiden liikennemerkit (noin 100) ja valo-opasteet sekä kulkuväylien merkintä poijuin ja penkereellä olevin merkkitauluin kuvataan myös säännöissä.
Säännöstön revisio 5:ssä on kaikkiaan 145 sääntöä lukuisine alakohtineen.
CEVNI-säännöstön revisiot

CEVNI-säännöstö on julkaistu ensimmäisen kerran vuonna 1962 UNECE:n sisävesiliikennetyöryhmän päätöslauselmassa nro 4.
Nykyinen säännöstö perustuu työryhmän päätöslauselmaan nro 24 (1985). Sääntöjä on sen jälkeen muutettu ja täydennetty kolmellatoista eri päätöslauselmalla. Merkittävien sääntömuutosten jälkeen koko säännöstö on julkaistu uutena revisiona, jossa kaikki siihenastiset CEVNI:ä koskevat päätöslauselmat ovat mukana.
Säännöstön revisio 5 sisältää kaikki sääntömuutokset päätöslauselmaan nro 81 (2014) saakka.
Kansalliset sisävesisäännöt

Päätöslauselman hyväksyneet valtiot toimeenpanevat CEVNI-sääntöihin tehtyjä muutoksia omassa lainsäädännössään kukin omaan tahtiinsa. Esimerkiksi Ranskassa on tullut syyskuussa 2014 voimaan asetus sisävesisäännöistä, jolla kumottiin edellinen asetus vuodelta 1973. Tonavan jokikomissio on muuttanut Tonavalla voimassa olevia sääntöjä CEVNI revisio 5:n mukaiseksi vuonna 2018. Toimeenpanon eriaikaisuudesta ja päätöslauselman sallimien poikkeamien vuoksi eri valtioiden sisävesisäännöissä on joitakin eroja, vaikka CEVNI:n tarkoituksena on vesiliikenteen helpottaminen yhtenäisten sääntöjen avulla.
CEVNI ei ole maita velvoittava valtiosopimus, vaan valtioille ja jokikomissioille annettu suositus sisävesisääntöjen yhtenäistämiseksi. Siinä CEVNI poikkeaa meriteiden säännöistä, joka on valtioita velvoittava YK:n yleissopimus.
Meriteiden säännöt ovat voimassa avomerellä ja kaikilla siihen yhteydessä olevilla kulkuvesillä, joilla merialukset voivat liikennöidä, täsmälleen samanlaisena maasta tai aluksen lippuvaltiosta riippumatta.
Sisävesillä noudatetaan aina sen valtion kansallista tai jokialuekohtaista sisävesiasetusta, jonka alueella alus kulkee. Eri valtioiden sisävesiasetuksissa on säännös (useimmiten nro 1.11), jossa vaaditaan, että asetuksen tekstin on oltava aluksella mukana. Pienaluksia (so. huviveneitä) vaatimus koskee ainakin Alankomaissa, Belgiassa ja Tonavalla. Sähköinen versio kelpaa, jos se on helposti luettavissa.
CEVNI ja huviveneily

Sääntö nro 1.01 määrittelee termin pienalus. Se on mikä tahansa alus, jonka rungon pituus on alle 20 metriä (ei kuitenkaan hinaaja, työntöalus, matkustaja-alus, lautta-alus eikä työntöproomu). Sama sääntö määrittelee huviveneen alukseksi, jota käytetään urheiluun tai vapaa-ajan viettoon, mutta ei taloudellisen hyödyn saamiseksi. Jos huvivene on pituudeltaan alle 20 metriä, sitä koskee kaikki se, mitä säännöissä sanotaan pienaluksesta.
Liikennesääntöjen pienaluksia koskeva pääsääntö (nro 6.02) velvoittaa pienaluksia jättämään kaikille muille aluksille kuin pienaluksille riittävästi tilaa, jotta ne voivat pitää suuntansa ja ohjailla vapaasti. Pienalukset eivät voi vaatia, että muut alukset väistävät niitä. Muilla aluksilla säännöissä tarkoitetaan aluksia, joiden pituus on 20 metriä tai enemmän, ja pituudesta riippumatta hinaajia, työntöaluksia, matkustaja-aluksia, lautta-aluksia ja työntöproomuja. Myös purjein kulkevat pienalukset väistävät näitä aluksia.
Jos huvivene on varustettu VHF-radiopuhelimella, sen käyttämisessä on noudatettava sisävesien radioviestinnän käsikirjassa annettuja säännöksiä. Käsikirjan yleinen osa ja tarvittavat aluekohtaiset osat on oltava aluksella mukana. Myös käsikirjan sähköinen versio kelpaa.
CEVNI ja huviveneily > Kansainvälinen huviveneenkuljettajankirja

UNECE:n sisävesiliikennetyöryhmän veneilyyn liittyvä päätöslauselma nro 40 koskee kansainvälistä huviveneenkuljettajankirjaa, jonka valtio voi myöntää erillisen tutkinnon läpäisseelle veneilijälle osoittamaan pätevyyttä huviveneen kuljettamiseen kansainvälisellä matkalla. Sisävesikelpoisuutta tarkoittavan I-merkinnän saaminen pätevyyskirjaan edellyttää riittäviä tietoja CEVNI-säännöksistä osoittavan tutkinnon läpäisemistä. Suomi noudattaa tätä päätöslauselmaa.
CEVNI ja huviveneily > CEVNI-koulutus ja tutkinnot Suomessa

Veneilyjärjestöjen jäsenseurat antavat CEVNI-sääntöjä koskevaa koulutusta ja pitävät CEVNI-tutkintoja. Hyväksytysti suoritetusta tutkinnosta veneilyjärjestö antaa tutkintotodistuksen. Liikenne- ja viestintävirasto hyväksyy sen osoituksena CEVNI-sääntöjen riittävästä osaamisesta kansainväliseen huviveneenkuljettajankirjaan merkittävää sisävesikelpoisuutta varten.
CEVNI-tutkintoon voi osallistua myös opiskelemalla säännöt itse. Suomen Purjehdus ja Veneily ry:n tutkintovaatimusten mukaan liiton julkaisema opaskirja saa olla tutkinnossa esillä. Huolellinen ennakkovalmistautuminen tutkintoon on silti välttämätöntä, sillä tutkinto kestää vain 45 minuuttia ja kysymyksiä on paljon. Tutkintovaatimukset on kuvattu sisävesiliikennetyöryhmän päätöslauselman nro 40 liitteen 1 kohdassa II.
Kirjallisuutta

Niskanen, Veli-Veikko (toim.): CEVNI: Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö. Opaskirja veneilijöille.  (14. painos)  Helsinki:  Suomen Purjehdus ja Veneily, 2021.  ISBN 978-952-69614-1-5
Aiheesta muualla

Suomen Purjehdus ja Veneily (Arkistoitu – Internet Archive) kohdassa Veneily, koulutukset.
CEVNI-maat.
Tiedotusmerkki E.8: Kääntymisalue.
Määräysmerkki B.9a: Päävesitielle ei saa mennä tai ylittää sitä ennen kuin on varmaa, etteivät päävesitietä kulkevat alukset joudu sen vuoksi muuttamaan suuntaansa tai nopeuttaan.
Määräysmerkki B.7 ja lisäkilpi: Annettava yksi pitkä ääni.
Sääntö 6.04: Alus ilmoittaa haluavansa kohtaamistilanteessa sivuuttaa oikea sivu oikeaa sivua vastaan näyttämällä vaaleansinistä taulua. Huvivene on sivuuttanut sen taulun osoittamalta puolelta.
Säännöt 3.25 ja 6.20: Työskentelevä uiva kalusto sivuutetaan punavalkoisen taulun puolelta vähentämällä nopeutta, aiheuttamatta aallokkoa ja mahdollisimman kaukaa.
Philip Bliss

Philip Paul Bliss
Philip Paul Bliss (9. heinäkuuta 1838 Pennsylvania – 29. joulukuuta 1876 Ohio) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, laulaja ja evankelista.
Blissin esi-isät olivat muuttaneet Amerikkaan 1600-luvulla Englannista, jossa he olivat kokeneet uskonvainoja. Hänen musikaalisuutensa ilmeni jo lapsena. 14-vuotiaana hän koki uskonnollisen heräämisen. 19-vuotiaana hän pääsi musiikkikouluun ja valmistui musiikinopettajaksi samalla kun hän toimi pyhäkoulunopettajana. Vuodesta 1870 hän toimi kongregationalistisen seurakunnan musiikinjohtajana Chicagossa.
Blissin yhteydet tunnettuun herätyssaarnaajaan Dwight L. Moodyyn saivat aikaan sen, että Blissistä tuli niin sanottu laulajaevankelista. Hän kirjoittikin lauluja pyhäkouluja ja evankelioimiskokouksia varten. Hän kiersi paikkakunnalta toiselle ja julisti evankeliumia laulaen, ja hänen vaimonsa toimi säestäjänä. Hän kirjoitti paljon lauluja ja virsiä, joita on jonkin verran myös suomennettu. Bliss kuoli rautatieonnettomuudessa 38-vuotiaana.lähde?
Blissin lauluja suomenkielisissä virsi- ja laulukirjoissa

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja
603 Isä, Jumala, nyt katso maamme puoleen (Sanat Helena Shuuladu 1976) Sävelmä Philip Ph. Bliss
Ruotsin kirkon virsikirja
148 Jeesus nousi haudastansa (Hallelujah, "He is risen!", suom. Anna-Mari Kaskinen 1997)
281 Oi, lahjoita nöyryyttä, lempeyttä (More holiness give me, suom. William Snell 1968, uud suom. Niilo Rauhala 1998)
741 Isä, Jumala, nyt katso maamme puoleen (Sanat Helena Shuuladu 1976) Sävelmä Philip Ph. Bliss
Hengellinen laulukirja
10 Laula minulle uudestaan
117 Väistyi yö
196 Kirkkahasti armo Herran
342 Jo nään täällä Herrani kirkkauden
528 Nyt ylistykseen yhdymme
Siionin kannel
184 Velka on poissa (Suom. Olli Vuorinen 1876, uud. Lauri Thurén)
Hengellisiä lauluja ja virsiä
58 Kristus on noussut, kuoleman voitti
371 Ah, jospa ei mitään oisi (Teksti Georgiana Taylors)
384 Isän rakkaus ain loistaa
Seurakunta laulaa
160 Jeesus nousi haudastansa (Hallelujah, "He is risen!", suom. Anna-Mari Kaskinen 1997)
246 Kun rauhasi virtaa (Sanat Horatio G. Spaffordː When peace,like a river, sävelmä Philip Ph. Bliss)
253 Sinut nähdä saanko kerran (Suom. tuntematon)
360 Matkan kestäessä katso Jeesukseen (Suom. Joel Niinistö)
404 Isän rakkaus luo aina (Brightly beams our Father's mercy, suom. tuntematon, uud. Olavi Rouhe)
Olli Simonen

Olli Simonen (s. 1941) on suomalainen lääkäri ja tietokirjailija, joka on toimittanut Kodin suuren lääkärikirjan (1995), kirjoittanut Kodin uuden Lääkärikirjan (2006) sekä osallistunut Suomalainen lääkärikeskus -kirjasarjan tekemiseen (1989–1992). Simonen työskenteli terveydenhuollon erikoislääkärinä ja neuvottelevana virkamiehenä sosiaali- ja terveysministeriössä. Simonen on toiminut myös Suomen osteoporoosiliiton puheenjohtajana ja Lääkärit tupakkaa vastaan -verkoston puheenjohtajana.
Teokset

Kodin uusi Lääkärikirja. Valitut Palat, 2006. ISBN 951-584-667-6. (yhteistyössä Suomen Lääkäriliiton kanssa)
Terveyttä vai sairautta ruoasta. Valitut Palat, 1997. ISBN 9515841720
Syömällä terveeksi : valitse viisaasti. Valitut Palat, 1997
Kodin suuri lääkärikirja. Valitut Palat, 1995. ISBN 9515840740 (yhteistyössä Suomen Lääkäriliiton kanssa)
Suomalainen lääkärikeskus osat 1-5; 1989-1992. Weilin+Göös. ISBN 951-35-3023-X
Suomalainen lääkärikeskus 1. 1989
Suomalainen lääkärikeskus 2
Suomalainen lääkärikeskus 3
Suomalainen lääkärikeskus 4
Suomalainen lääkärikeskus 5. 1992
Ihmisaivot

| Ihmisaivot |
| --- | --- |
 Ihmisen aivot
Osa:  Hermosto
Elimistö:  Keskushermosto
Tunnisteet
Latinaksi:  cerebrum
Kreikaksi:  ἐγκέφαλος (enképhalos)
TA98: A14.1.03.001
TA2: 5415
Ihmisaivot eli ihmisen aivot ovat päässä kallon sisällä sijaitseva keskushermostoa hallitseva elin, jonka päätehtävä on käsitellä aistien välityksellä saatua informaatiota siten, että ihmisen toimintakyky ympäristössään säilyy. Ihmisen tietoisuudella on vahva kytkös aivojen sähkökemiallisiin, fyysisiin tapahtumiin.
Ihmisaivot koostuvat 80-prosenttisesti aivokudoksesta, jonka erikoistuneita soluja ovat hermosolut ja gliasolut. Aikuiset ihmisaivot painavat keskimäärin 1,3–1,5 kilogrammaa. Ihmisen aivot ovat muihin eläinlajeihin verrattuna suhteellisesti hyvin suuret ja monimutkaiset.
Ihmisaivot voidaan jakaa erilaisiin yksiköihin. Isoaivot muodostavat yli kolme neljäsosaa kokonaistilavuudesta. Niiden uloin osa on aivokuori, joka vastaa pääasiassa korkeamman tason henkisistä prosesseista. Väliaivot, keskiaivot ja pikkuaivot ovat isoaivojen sisällä ja alapuolella, ja ne liittyvät evoluution kannalta varhemman tason henkisiin toimintoihin.
Ihmisen aivot kehittyvät pääosin 30-vuotiaaksi asti, osittain senkin jälkeen. Ikääntyessä aivot rappeutuvat kun hermosoluja kuolee.
Aivoja tutkii neurotiede. Nykyaikaiset kuvantamismenetelmät tuovat paljon tietoa aivojen toiminnasta.
Rakenne > Koostumus

Aivoista 80 prosenttia on aivokudosta, joka koostuu harmaasta ja valkeasta aineesta, jotka sisältävät hermosoluja ja glia- eli hermotukisoluja. Aivoista kymmenen prosenttia on verta ja kymmenen prosenttia aivo-selkäydinnestettä.
Koostumukseltaan aivot ovat 77–78 prosenttia vettä, 10–12 prosenttia lipidejä eli rasvamolekyylejä, kahdeksan prosenttia proteiinia, kaksi prosenttia liukoisia orgaanisia aineita, prosentti hiilihydraatteja ja prosentti epäorgaanisia suoloja.
Rakenne > Koko

Aikuisten ihmisaivojen paino on keskimäärin 1,3–1,5 kilogrammaa, tilavuus 1 350 kuutiosenttimetriä ja pinta-ala 2 500 neliösenttimetriä. Keskimääräiset aivot ovat 167 millimetriä pitkät, 140 millimetriä leveät ja 93 millimetriä korkeat. Aikuisen aivot ovat noin kaksi prosenttia ja vauvan aivot noin 12 prosenttia koko ruumiin painosta . Miehen aivot ovat keskimäärin hiukan painavammat kuin naisen aivot.
Ihmisen aivot ovat eläinkunnassa suhteellisesti hyvin suuret: neljä tai viisi kertaa niin suuret kuin ihmisenkokoisella nisäkkäällä voisi olettaa olevan.
Hermosolujen lukumäärä saavuttaa vakiotasonsa lapsuusiässä, mutta aivojen massa suurenee senkin jälkeen, kun hermosolut kasvavat suuremmiksi ja muodostavat uusia kytköksiä. Aivomassa saavuttaa maksiminsa nuoruusiän aikana. 20 vuoden iässä aivot alkavat kutistua noin yhden gramman vuodessa kun hermosoluja kuolee.
Ihmisen elintavat voivat vaikuttaa aivojen kokoon. Esimerkiksi alkoholia käyttävillä ihmisillä on havaittu aivojen kutistumista eli atrofiaa ja aerobisen liikunnan aloittaneilla ihmisillä aivojen kasvua.
Rakenne > Hermosolut ja sähkökemialliset pulssit

Neuronit eli hermosolut ovat aivojen ja hermoston yksittäisiä, mikroskooppisia yksiköitä. Arviot niiden määrästä vaihtelevat 50 miljardista 500 miljardiin. Yleisesti esitetty luku on 100 miljardia, ja vuonna 2009 julkaistussa tutkimuksessa päädyttiin lukemaan 86 miljardia.
Jokainen hermosolu on itsenäinen toiminnallinen yksikkö. Siinä on haarakkeet, jotka vastaanottavat ja lähettävät sähköisiä hermosignaaleja eli -impulsseja. Hermosolut muodostavat ajan ja käytön myötä kytköksiä toisiinsa. Synapsit ovat kommunikaatiokeskuksia, joissa hermosolut siirtävät hermoimpulsseja toisilleen.
Hippokampuksen eli aivoturson hermosolut ovat hyvin energiatehokkaita. Tämän syytä ei varmasti tiedetä, mutta se voi johtua osittain siitä, että synapsit ovat hyvin mukautuvia ja niitä on useita eri kokoisia.
Ihmisen hermosolut ovat fysiologisesti samanlaisia kuin muidenkin nisäkkäiden hermosolut, joskin hermosolujen koko riippuu eläinlajin koosta. Koska ihmisaivot ovat hyvin suuret, niissä on enemmän hermosoluja kuin muiden kädellisten aivoissa. Ihmisaivoissa on mahdollisesti myös enemmän hermosoluja kuin ihmistä suurempiaivoisten norsujen ja valaiden aivoissa, sillä kädellisten aivojen hermosolutiheys on niitä korkeampi.
Aivojen soluista noin puolet, mutta joidenkin arvioiden mukaan jopa 90 prosenttia, on gliasoluja eli hermotukisoluja. Niillä on erilaisia tehtäviä: ne esimerkiksi tarjoavat hermosoluille ravintoa tai tuhoavat mikrobeja.
Rakenne > Hermosolut ja sähkökemialliset pulssit > Aivojen sähköimpulssien tulkintaa

Sähköiset hermoimpulssit kulkevat aivojen hermosoluissa muodostaen muun muassa eritaajuisia aaltoliikkeitä EEG-tutkimuksessa.
Delta-aaltojen värähtelytaajuus on 1–3 hertsiä, ja delta-aalloilla on suuri aallonpituus. Delta-aallot liittyvät syvän unen jaksoon, jolloin ei nähdä unia sekä parasympaattisen hermoston toimintaan, kuten sydämen sykkeen säätelemiseen ja ruoansulatukseen. Immuunijärjestelmän toimintaa ja oppimista edistävät delta-aallot ovat hyvin yleisiä vauvoilla ja pienillä lapsilla. Mitä enemmän ihminen vanhenee, sitä vähemmän hänen aivonsa tuottavat delta-aaltoja.
Theta-aaltojen taajuus vaihtelee 3,5 ja 8 hertzin välillä. Ne liittyvät unen lisäksi mielikuvitukseen, harkintaan, uneen ja intensiivisiin tunteisiin.
Alfa-aaltojen taajuus on 8–13 hertsiä ja ne aktivoituvat rentoutumisen hetkinä ennen nukahtamista. Alfa-aallot ovat vallalla myös, kun ihminen katselee televisiota. Alfa-aaltolöydöksen puute voi ennakoida ahdistusta, stressiä ja unettomuutta.
Beta-aaltojen taajuus on 12–33 hertsiä, ja niiden korkea taso johtuu hermosolujen intensiivisestä toiminnasta. Beta-aallot osoittavat, että ihminen on keskittynyt intensiivisesti johonkin toimintaan tai että hän on pirteä ja valmis reagoimaan.
Gamma-aalloilla on korkea 25–100 hertsin taajuus, ja niitä on vaikea havaita aivosähkökäyrällä. Gamma-aallot liittyvät suurta keskittymistä vaativiin tehtäviin, onnen tunteeseen ja REM-uneen. Mielenterveyden ongelmista ja oppimisvaikeuksista kärsivillä esiintyy tutkimuksissa keskimäärin vähemmän gamma-aaltoja.
Hermoimpulssit muodostuvat solun rajapinnoissa ja hermosolujen välisten kytkentöjen, synapsien yhteydessä.
Rakenne > Yhteys hermoihin

Aivot ohjaavat ja koordinoivat elimistöä selkäytimen ja siitä lähtevien ja haarautuvien hermojen kautta. Kaksitoista aivohermoparia kytkeytyy suoraan aivoihin kulkematta selkäytimen kautta. Ne liittyvät pään toimintoihin; niitä ovat esimerkiksi hajuhermo, kasvohermo ja näköhermo. Aivoista itsestään puuttuvat tuntoreseptorit, joten aivot eivät tunne mitään. Päänsäryn syy ei yleensä ole aivoissa.
Rakenne > Verenkierto

Aivoille veren ja sen mukana glukoosin ja hapen toimittaa valtimojärjestelmä, joka koostuu useasta valtimosta. Veri saapuu aivoihin vasemman ja oikean yhteisen kaulavaltimon (Arteria carotis communis) haaroja eli sisempiä kaulavaltimoita (Arteria carotis interna) sekä niskassa kulkevia parillisia nikamavaltimoita (Arteria vertebralis) pitkin. Nikamavaltimot yhdistyvät parittomaksi kallonpohjan valtimoksi (Arteria basilaris). Nämä kolme valtimoa muodostavat aivojen pohjassa aivojen valtimokehän (Circulus Willisi), josta nousee molemmin puolin kolme aivojen päävaltimoa (Arteriae cerebri anterior, media et posterior) niin, että takaraivolohkot sekä suurimmassa osin ohimolohkotkin saavat verensä viimeksi mainitun kautta. Veri palaa sydämeen lähellä kalloa sijaitsevien laskimojen, ennen muuta sisemmän kaulalaskimon (Vena jugularis interna) sekä yläonttolaskimon (Vena cava superior) kautta.
Aivojen valtimokehän monihaarainen rakenne auttaa aivojen verensaannissa, vaikka jokin valtimoista hitaasti ahtautuisikin, sillä veri pystyy jossain määrin kulkeutumaan aivoille muita verisuonia pitkin.
Aivot tarvitsevat jokseenkin tasaisesti verta niin unessa kuin rasituksessakin, ja niiden tasainen saanti on säädelty reseptorein. Kaulavaltimoiden yhteydessä olevat paine- ja kemialliset reseptorit aistivat muun verenpaineen ja hapen, glukoosin ja hiilidioksidin pitoisuuksien muutoksia ja vaikuttavat valtimoiden seinämiin. Aivojen verenpainetta ei itse asiassa juurikaan säätele hermosto.
Rakenne > Suojaus

Aivojen mekaanisena suojana toimii luinen kallo niiden ympärillä. Kallo toimii kotelona, joka suojaa aivoja iskuilta. Kallon sisäpuolella on kolme suojaavaa aivokalvokerrosta: kovakalvo (dura mater), lukinkalvo (arachnoidea) ja pehmytkalvo (pia mater). Kovakalvo noudattaa pääosin kallonmuotoja, pehmeäkalvo tarkastikin aivokudoksen pinnan muotoja. Kovakalvon muodostama pikkuaivoteltta iso- ja pikkuaivojen välissä yhdessä seulaluun kanssa muodostaa rakenteen, joka suojaa normaalioloissa aivoherniaatiolta eli aivojen työntymiseltä kallonpohjan niska-aukon läpi. Aivo-selkäydinneste toimii aivojen iskunvaimentimena ja myös ruokkii aivokudosta. Lapsilla kallon luut eivät ole aluksi kiinnittyneet toisiinsa, mikä toimii suojana aluksi synnytystilanteessa, sittemmin pieniltä iskuilta sekä aivopaineen kohoamiselta. Aikuisella kallon luut niveltyvät toisiinsa suturoilla, jotka eivät anna periksi.
Aivojen kemiallisesta suojauksesta vastaa veri-aivoeste. Sen muodostavat astrosyyteiksi nimetyt solut. Se on erittäin tärkeä suojamekanismi, koska aivojen välittäjäaineet ja reseptorit ovat herkkiä. Aineen rasvaliukoisuus edistää molekyylien mahdollisuutta kulkeutua esteen läpi.
Rakenne > Kapasiteetti

Vuonna 2015 julkaistun yhdysvaltalaisen tutkimuksen mukaan ihmisaivojen kapasiteetti on verrattavissa noin tietokoneen 1 petatavun tallennustilaan. Tämä olisi kymmenen kertaa aiempaa arvioitua suurempi.
Usein toistetun myytin mukaan ihminen käyttäisi vain kymmentä prosenttia aivokapasiteetistaan. Aivokuvaukset ja aivojen vahingoittumisen seuraukset ovat kuitenkin osoittaneet, että aivojen kaikki osat ovat käytössä, vaikkakaan eivät aina samanaikaisesti.
Rakenne > Energiankulutus

Aivojen hermosolut vaativat paljon energiaa. Aivot ovat riippuvaisia jatkuvasta verenkierrosta, sillä aivot käyttävät energianlähteenään glukoosia, jota ne eivät kykene varastoimaan itse. Vaikka ihmisen aivot ovat vain kaksi prosenttia ruumiinpainosta, ne käyttävät 15 prosenttia sydämen pumppaustuotosta, 20 prosenttia hapen kokonaiskulutuksesta ja 25 prosenttia elimistön glukoosista. Levossa aivot kuluttavat energiaa suunnilleen saman verran kuin aktiivisen toiminnan aikana. Aivot kuluttavat noin 120 grammaa glukoosia päivässä, eli 420 kilokaloria. Jos glukoosia ei ole saatavilla riittävästi esimerkiksi paaston tai ketogeenisen ruokavalion seurauksena, aivot siirtyvät käyttämään energianlähteenään ketoaineita tai jopa maitohappoa.
Evoluutio

Ihmisen aivot ovat kehittyneet ihmisen evoluution aikana paljon suuremmiksi ja rakenteeltaan mutkikkaammiksi kuin ihmisen lähimpien apinasukulaisten aivot. Ihmisen aivot eivät ole eläinmaailman suurimmat absoluuttisesti eivätkä suhteellisesti, mutta ne toimivat jossain määrin toisin kuin muiden lajien aivot. Ihmisaivoista tekee tehokkaat niiden paksu kuorikerros, niiden voimakas poimuttuminen sekä aivojen rakenne, joka optimoi aivotoiminnot.
Evoluutio > Aivojen evolutiivinen kasvu ja kehitys

Ihmisen kantamuodon afarinetelänapinan (Australopithecus afarensis), joka eli 3–4 miljoonaa vuotta sitten, aivot olivat tilavuudeltaan vain 400 kuutiosenttimetriä. Ensimmäisen Homo-suvun lajin, käteväihmisen (Homo habilis), aivot olivat 660 cm³. Pystyihmisen (Homo erectus) aivot olivat tilavuudeltaan jo 1 000 cm³. Seuraavan kasvuspurtin ihmisaivot ottivat heidelberginihmisessä. Nykyihmisen lähisukulaisen ja sitä hiukan vanhemman neandertalinihmisen aivot olivat jopa hiukan nykyihmisen aivoja suuremmat.
FZD8-geeni muuttui ihmisen lajinkehityksessä eli fylogeneesissä noin seitsemän miljoonaa vuotta sitten, kun ihmisen ja simpanssien kehityslinjat erkaantuivat. Ihmisen muunnos geenissä saa aivosolujen määrän lisääntymään. Ihmisaivojen kasvun aiheuttaneet mutaatiot niin pysty- kuin heidelberginihmisessäkin ovat saattaneet esiintyä SRGAP2-geenissä.
| Laji | Aivojen tilavuus (cm³) |
| --- | --- |
Käteväihminen (Homo habilis): 550–687
Afrikanihminen (Homo ergaster): 700–900
Pystyihminen (Homo erectus): 600–1 250
Heidelberginihminen (Homo heidelbergensis): 1 100–1 400
Neandertalinihminen (Homo neanderthalensis): 1 200–1 750
Nykyihminen (Homo sapiens): 1 400
Ihmisen aivot ovat kehittyneet paitsi suuremmiksi, myös mutkikkaammiksi. Kasvavien ihmisaivojen eri osat alkoivat ihmisen evoluution aikana erikoistua eri tehtäviin, jolloin aivot pystyivät alkamaan ratkaista ongelmia paikallisesti. Näin kaikkien hermosolujen ei enää tarvinnut olla yhteydessä toisiinsa, vaan riitti, että ne yhdistivät aivojen alueet toisiinsa. Samalla ihmisen aivopuoliskojen tehtävät erikoistuivat.