stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Lipponen
Ura > Huomionosoituksia

Paavo Lipposelle on myönnetty oikeustieteen kunniatohtorin arvo Dartmouth Collegessa vuonna 1997 ja Michiganin Hancockissa toimivassa Finlandia Universityssä vuonna 2000, tekniikan kunniatohtorin arvo  Tampereen teknillisessä yliopistossa ja valtiotieteen kunniatohtorin arvo Åbo akademissa vuonna 2002, maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtorin arvo Joensuun yliopistossa vuonna 2007, ja taiteiden kunniatohtorin arvo  Taideteollisessa korkeakoulussa vuonna 2007. Paavo Lipposelle on myönnetty mm.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi. Vladimir Putin myönsi Lipposelle Ystävyyden kunniamerkin vuonna 2007.
Yksityiselämä

Lipposen enot Tauno Iisalo (1916–1947) ja kummisetä Pentti Iisalo (1920–2008) olivat Mannerheim-ristin ritareita.
Paavo Lipposen ensimmäinen vaimo oli Aila-Marja Lipponen (o.s. Nikupeteri, myöhemmin Leistén) (1939–2007), joka toimi myös Helsingin kaupunginvaltuutettuna (sd) vuoteen 2004. Avioliitosta syntyi yksi lapsi, Paulamaria (s. 1964). Pariskunta erosi 1997.
Vuonna 1998 Paavo Lipponen meni naimisiin Päivi Hertzbergin (s. 1967) kanssa, joka otti miehensä sukunimen seuraavana vuonna. Pariskunnalla on Emilia (s. 1998) ja Sofia (s. 2000) -nimiset tyttäret.  Perheeseen kuuluu myös Päivi Lipposen tytär tämän edellisestä avioliitosta.
Lipposelle tehtiin sydämen ohitusleikkaus tammikuussa 2017 Meilahden sairaalassa Helsingissä.
Lipposen harrastuksiin kuuluvat muun muassa uinti, arkkitehtuuri ja ooppera. Nuoruudessaan Lipponen tunnettiin innokkaana uimarina ja vesipallon pelaajana. Hänen vesipallojoukkueensa Kuhat ylsi parhaimmillaan SM-hopealle asti vuosina 1979 ja 1980. Lipponen on myös voittanut  Työväen Urheiluliiton uintimestaruuksia.
Kirjallinen tuotanto

Muutoksen suunta: Kriittinen raportti maailmanlaajuisista kehityssuunnista ja Suomen rakennemuutoksesta.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-2698-5
Kohti Eurooppaa.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2170-4
Järki voittaa: Suomalainen identiteetti globalisaation aikakaudella.  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-20788-7
Muistelmat 1.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-32880-4
Murrosten aika: Muistelmat 1979–95.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-38317-9
Lipposen hallitukset

Lipposen I hallitus (13. huhtikuuta 1995 – 15. huhtikuuta 1999) (1 464 päivää)
Lipposen II hallitus (15. huhtikuuta 1999 – 17. huhtikuuta 2003) (1 464 päivää)
Luottamustehtäviä

Urheiluopistosäätiön valtuuskunnan jäsen
Kirjallisuutta

Boxberg, Katja: Paavo Lipponen, Helsinki: Nemo, 2004, ISBN 952-5180-63-8
Esa Lonka

Esa Seppo Lonka (s. 13. elokuuta 1948 Helsinki) on suomalainen laki- ja virkamies. Hän toimi Suomen valtakunnansovittelijana elokuusta 2009 vuoden 2014 loppuun.
Nuoruus

Lonka kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin toisesta lyseosta 1968 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1972. Hän aloitti työuransa valtion tieteellisen toimikunnan tutkimusapulaisena vuonna 1972 ja toimi samana vuonna myös professori Antti Suvirannan tutkimusapulaisena ja Helsingin yliopiston kurssiassistenttina. Vuonna 1973 Lonka toimi Väestörekisterikeskuksen tarkastajana ja aloitti työt sosiaali- ja terveysministeriön työsuojeluosastolla.
Ura

Lonka on tehnyt uransa sosiaali- ja terveysministeriössä, työministeriössä ja työ- ja elinkeinoministeriössä, joissa hän työskenteli vuodesta 1973 aina valtakunnansovittelijaksi valintaansa asti. Vuonna 2009 Lonka toimi maaliskuusta elokuuhun sosiaali- ja terveysministeriössä työsuojeluosaston säädösyksikön johtajana. Vuosina 2008–2009 hän oli hallitusneuvos työ- ja elinkeinoministeriössä ja vuosina 1999–2009 sitä edeltäneen työministeriön politiikkaosastolla. Vuodet 1989–1998 Lonka työskenteli erilaisissa tehtävissä työministeriön työympäristöosastolla ja sitä ennen vuodet 1983–1989 sosiaali- ja terveysministeriössä. Vuodesta 1987 hän toimi Uudenmaan piirisovittelijana ja valtakunnansovittelijan varamiehenä. Lonka toimi työtuomioistuimen varajäsenenä vuodesta 1995.
Valtakunnansovittelijaksi

Alkuvuonna 2009 järjestetyssä uuden valtakunnansovittelijan hakuprosessissa Lonka oli monien mutkien kautta työmarkkinajärjestöjen ehdokas, joskaan kaikki järjestöt eivät olleet yksimielisiä. Muun muassa Akava ajoi Markku Lemmettyä viime metreille asti.
Valtakunnansovittelijan viran täyttöä leimasi pitkähkö, jopa farssiksikin kutsuttu valintaprosessi, jonka aikana useampaan kertaan suosikkien joukkoon noussut henkilö vetäytyi. Näihin kuuluivat SAK:n entinen puheenjohtaja Lauri Ihalainen (ei hakenut) sekä hakemuksensa peruuttaneet Työttömyysvakuutusrahaston toimitusjohtaja Heikki Pohja ja SAK:n elinkeinoasioiden päällikkö Janne Metsämäki. Virkaa haki 16 henkilöä, mutta sitä ehdotettiin prosessin aikana jopa julistettavaksi uudelleen hakuun ehdokkaiden vetäytymisen vuoksi.
10. kesäkuuta 2009 työministeri Tarja Cronberg ilmoitti esittävänsä Lonkaa tehtävään. 18. kesäkuuta 2009 Valtioneuvosto nimesi Longan valtakunnansovittelijaksi. Lonka aloitti elokuun puolivälissä, kun hänen edeltäjänsä Juhani Salonius siirtyi eläkkeelle.
Loistokaija

| Loistokaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Loistokaijat Polytelis
Laji::  swainsonii
Kaksiosainen nimi
 Polytelis swainsonii  (Desmarest, 1826) 
Katso myös
   Loistokaija Wikispeciesissä   Loistokaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Loistokaija (Polytelis swainsonii) on kaakkoisaustralialainen kaijalaji. Sen tieteellinen nimi on annettu englantilaisen lintutieteilijä William Swainsonin mukaan.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 40 cm ja paino 132–157 grammaa. Koiraan höyhenpuku on pääosin vihreä, alapuolelta kellanvihreä, sen otsa, posket ja kurkku ovat keltaiset, rinnan poikki kulkee leveä punainen vyö ja päälaki sinihohtoinen. Naaras on lähes kokonaan vihreä, reisihöyhet ovat oranssinkeltaiset. Nokka on korallinpunainen, koivet harmaat ja iiris kellanoranssi (koiras) tai keltainen (naaras). Nuori lintu muistuttaa naarasta, sen iiris on vaalean ruskea.
Esiintyminen

Loistokaijat elävät Australian kaakkoisosassa Uudessa Etelä-Walesissa ja Victoriassa. Kanta on keskittynyt Murrumbidgee- ja Castlereaghjokien valuma-alueille. Lajin populaation koko on noin 6 500 aikuista yksilöä. Se on uhanalainen elinympäristöjen tuhoutumisen takia, sillä metsiä on hakattu muun muassa maanviljelyn, polttopuiden keräilyn ja vieraiden puulajien kasvattamisen tieltä.
Loistokaija on suosittu lemmikkilintu, joskin Suomen harrastuspiireissä se on melko harvinainen.
Elinympäristö

Loistokaijan elinympäristöä ovat jokivarsien eukalyptusmetsiköt, esiintymisalueen itäosissa laji elää myös metsänreunoissa ja avoimissa metsissä.
Lisääntyminen

Loistokaijan pesintä tapahtuu syys–joulukuussa. Pesä on tavallisesti vesistön lähellä kasvavan eukalyptuksen kolossa tai lahossa oksassa. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, joita se hautoo keskimäärin 22 päivää. Koiras tuo hautovalle naaraalle ruokaa pari-kolme kertaa päivässä. Poikaset jättävät pesän kuukauden ikäisinä.
Ravinto

Lajin ruokavalio koostuu hedelmistä, pähkinöistä, siemenistä, marjoista, silmuista, kukista ja medestä. Se ruokailee usein yhdessä undulaattien kanssa.
Lemmikkinä

Loistokaijaa esiintyy lemmikkinä, mutta se ei ole Suomessa kovin yleinen lemmikkilintu. Eteläisemmässä Euroopassa se on yleisempi, joskin siellä sitä pidetään lähinnä aviaariolintuna, eikä niinkään seuralemmikkinä.
Loistokaijan hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Hyvinvoidakseen se tarvitsee lintuseuraa, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa. Aavikkoloistokaija ei ole tunnettu erityisen helposti matkimaan oppivana lajina.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
Lokomo

| Oy Lokomo Ab |
| --- | --- |
Perustettu:  1915
Lakkautettu:  1970
Kotipaikka:  Tampere
Toimiala:  koneteollisuus
Tuotteet:  veturit
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lokomon valmistama Hv1-höyryveturi Metson tehtaan edessä Tampereen Hatanpäällä. Vuonna 1920 Suomen Valtion Rautateille luovutettu yksilö (numero 575) oli ensimmäinen Lokomon valmistama veturi.
Lokomon takomossa vuosina 1920–1985 käytössä ollut höyrykäyttöinen konevasara Tampereen Hatanpäällä.
Oy Lokomo Ab oli tamperelainen, vuonna 1915 perustettu konepajayritys, joka oli tunnettu muun muassa vetureiden valmistajana. Lokomon osti vuonna 1970 Rauma-Repola Oy. Sieltä Lokomon tehtaat siirtyivät ensin Rauma Oy:lle ja edelleen Rauman ja Valmetin fuusiossa syntyneelle  Metso Oyj:lle.
Entisen Lokomon konepajan omistaa nykyään Metso Minerals (Tampere) Oy. Yhtiö valmistaa murskaimia ja murskauslaitoksia Lokotrack-tuotemerkillä. Sen palveluksessa oli vuonna 2005 noin 800 henkilöä. Yhtiön tuotantolaitokset sijaitsevat Tampereella, Hatanpään valtatien varrella osoitteessa Lokomonkatu 3.
Lokomon valimon toimintaa jatkaa nykyään Metso Lokomo Steels Oy, joka myös toimii Hatanpään alueella. Metso myi valimonsa Tevo Oy:lle 2015. Hatanpään valimon toimintaa jatkaa Tevo Lokomo Oy.
Historia

Lokomon perustajia olivat insinöörit Werner Ryselin ja Jalmar Castrén sekä professori J. J. Karvonen. Heidän lisäkseen perustajiin kuului myös useita tamperelaisia liikemiehiä, muun muassa kenkätehtailija Emil Aaltonen. Werner Ryselin oli aikaisemmin toiminut Tampellan konepajan veturiosaston johtajana Tampereella.
Lokomo perustettiin Tampellan kilpailijaksi valmistamaan vetureita. Vetureiden vähäisen kysynnän takia yhtiö ryhtyi valmistamaan muitakin tuotteita, kuten esimerkiksi kirkonkelloja, alasimia, laivojen potkureita, ankkureita, betonimyllyjä, tiejyriä ja murskaimia.
Tampellaa pidettiin ruotsinkielisenä yhtiönä, kun taas Lokomon katsottiin olevan suomenkielinen. Kielipolitiikan voimaa vielä 1930-luvun lopussa kuvaa esimerkiksi tarina siitä, miten diplomi-insinööri, tuleva vuorineuvos Uolevi Raade ei saanut ruotsinkielisistä yrityksistä töitä, vaan meni Lokomon palvelukseen.
Vuonna 1926 valtaosa Lokomon osakekannasta siirtyi Emil Aaltosen omistukseen.
Lokomon tuotteita

Lokomo valmisti höyryvetureita perustamisestaan alkaen vuoteen 1959, jolloin yhtiö siirtyi dieselvetureiden valmistajaksi. Dieselvetureita valmistettiin vuoteen 1969 saakka. Kaikkiaan Lokomo valmisti 671 diesel- ja höyryveturia.
Kivenmurskaimien valmistuksen Lokomo aloitti vuonna 1921.
Sota-aikana Lokomo valmisti muun muassa kranaattien kuoria, tykkien putkia, linnoitteiden kupuja ja lentokoneiden osia. Sodan lopusta vuoteen 1952 yhtiö valmisti sota­korvaus­tuotteita, muun muassa lähes 300 kpl kapearaiteisia höyry- ja dieselvetureita ja suuren määrän haponkestäviä venttiilejä.
1960-luvun puolivälin jälkeen yhtiö alkoi valmistaa ajo­neuvo­nostureita ja metsäkoneita. Rauma-Repolan ostaessa Lokomon yhtiö valmisti murskaimien lisäksi muun muassa kaivinkoneita, nostureita, tiehöyliä ja metsäkoneita.
1980-luvun puolivälissä Lokomo valmisti Neuvostoliitolle kaksi tutkimussukellusalusta (MIR-1 ja MIR-2), jotka tulivat suurelle yleisölle tutuiksi esiinnyttyään vuonna 1997 valmistuneessa Titanic-elokuvassa. Sukellusalusten kauppaan liittyvästä Yhdysvaltain painostuksesta on Rauma-Repolan entinen pääjohtaja, vuorineuvos Tauno Matomäki kertonut muistelmissaanlähde?.
Lokomon maanrakennuskone- ja nosturituotanto

Lokomo aloitti kaivinkoneiden valmistuksen sotien jälkeen vuonna 1950. Ensimmäinen suunniteltu kaivinkone Lokomo 3 eli Hyppy-Heikki ei vielä menestynyt koska raaka-aineiden hankintavaikeuksien takia telaketjut oli korvattu jalaksilla joiden avulla kone loikki. Seuraava malli Lokomo 5 jossa oli telaketjut ja enemmän tehoa menestyi jo paremmin. 1950-luvulla Lokomo aloitti Teräsmies-merkkisten mekaanisten vaijerikaivinkoneiden valmistuksen, nämä koneet hallitsivat Suomen markkinoita 1960-luvun alkuun saakka yhdessä Rolacin valmistamien pienempien Jussi-koneiden kanssa.  Teräsmies-kaivinkoneita valmistettiin kolmea kokoluokkaa. Suurin malli JT43 painoi 40 tonnia, eniten myyty malli oli 22 tonnin JT22. Kaivinkoneiden pääsuunnittelijana toimi 1946–1966 Juha Alajoki. Kaikkiaan Lokomo valmistui noin 900 vaijerikaivinkonetta.
Lokomo panosti pitkään vain mekaanisiin kaivinkoneisiin ja aloitti hydraulisten kaivinkoneiden valmistuksen vasta 1960-luvun lopulla. Koneet kärsivät aluksi lastentaudeista varsinkin hydrauliikan ongelmien takia koska Lokomolla ei ollut riittävästi tietoutta alalta. Kaivinkoneiden myynti siirtyi Hankkijalle 1971 ja varsinkin eniten myytyjen mallin T325 ja M325 lastentaudit aiheuttivat paljon selvittelyä. Vähitellen ongelmat saatiin kuitenkin uusissa malleissa korjattua suunnittelukokemuksen kasvaessa.
Lokomo valmisti myös autonostureita, enimmillään malleja oli kymmenen ja suurin malli oli 1970-luvulla valmistettu 90 tonnin A 391 NS. Mekaanisia Teräskarhu-merkkisiä tiehöyliä valmistettiin 1960-luvun puoliväliin saakka ja ne hallitsivat Suomen markkinoita. Ensimmäinen hydraulinen tiehöylä AH 160 tuli myyntiin 1967.
Japanilaisten valmistajien hintakilpailu pakotti Lokomon lopettamaan kaivinkoneiden ja nostureiden valmistuksen vuonna 1985. Nosturituotanto lopetettiin kokonaan, kaivinkoneiden valmistus siirtyi Lännen Tehtaat Oy:lle ja tiehöylätuotanto myytiin Vammakselle. Jäljelle jäi ainoastaan murskaimien valmistus ja Lokomon kehittämistä telaketjuilla liikkuvista murskauslaitoksista tuli uusi menestystuote.
Kirjallisuutta

Törmä Mika: Lokomo, 100 vuotta konepaja- ja terästeollisuutta. Metso Minerals Oy, 2015. ISBN 978-952-93-5457-3
Käyhkö Arttu: Maanrakennuskoneita Suomessa. Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Käyhkö Arttu: Metsätyökoneet Suomessa. Kustantaja Laaksonen, 2015. ISBN 978-952-5805-69-7
Käyhkö Arttu: Suuri metsäkonekirja. Kustantaja Laaksonen, 2017. ISBN 978-952-5805-93-2
Aiheesta muualla

Mika Törmä : Lokomo - 100 vuotta konepaja- ja terästeollisuutta. Metso Minerals Oy, Tampere 2015 (Arkistoitu – Internet Archive) (laaja, latautuu hitaasti)
Lokomo, Suomen Kuvalehti, 12.04.1933, nro 15-16, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Emil Aaltosen museon näyttely Pyynikinlinnassa (Internet Archive)
Kansalliskirjaston digitoidut aineistot: Lokomon tuoteluettelot
Kuvia Lokomosta Arjenhistoriassa
Lokomo, Pörssitieto
Kuvia kotimaisesta veturiteollisuudesta. O.Y. Lokomo A.B. tuotantolaitokset Tampereella, Suomen Kuvalehti, 18.03.1922, nro 11, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
MIR-sukellusalus.
Höyryveturi Tr1 Risto numero 1081 rakenteilla
Liutprand Cremonalainen

Liutprand Cremonalainen tunnettu myös nimillä Liutprando, Liuprand, Lioutio,  Liucius, Liuzo, sekä Lioutsios (noin 920 – 972) oli  lombardialainen historioitsija, diplomaatti sekä Cremonan piispa, jonka kirjat ovat hyvin tärkeitä lähteitä 900-luvun Bysantin hovin politiikasta.
Varhaisempi ura

Liutprand synty Paviassa aatelisperheeseen noin vuonna 920. Vuonna 931 hän meni Paviassa hoviaan pitäneen Italian kuninkaan Hugon palvelukseen. Hugo oli naimisissa merkittävän ja voimakkaan roomalaisen Marozian kanssa. Liutprand sai oppinsa hovissa ja hänestä tuli Pavian katedraalin diakoni. Hugon kuoleman jälkeen vuonna 947 tämän pojasta Lotharista tuli kuningas. Liutprandista tuli Italian todellisen hallitsijan, Ivrean markiisi Berengar II:n, luottosihteeri eli kansleri.
Matka Konstantinopoliin

Vuonna 949 Berengar II lähetti Liutprandin luottamustehtävässä diplomaattina Konstantinopoliin  Konstantinos VII luo. Heistä tuli pian ystävyksiä. Liutprand meni sinne myös oppiakseen kreikkaa . Hän on voinut toimittaa myös materiaalia osaan 26 Konstantinos VII teokseen De Administrando Imperio. Aiemmin siellä oli ollut jo sekä Liutprandin isä että isäpuoli suurlähettiläinä (927 ja 942). Liutprand kirjoitti teokseensa Antapodosis (950-luvulla) siitä vieraanvaraisuudesta, josta oli saanut nauttia Konstantinopolissa, kuten eunukkien kantaessa häntä harteillaan vastaanottosaliin sekä saadessaan sieltä lahjaksi neljä de luxe eunukkia.
Cremonan piispa

Palattuaan takaisin Konstantinopolista hän ajautui erilleen Berengarista, josta Liutprand kertoi teoksessaan Antapodosis ("rangaistus"), jossa hän liittyi Berengarin kilpailijaan, keisari Otto I Suuri, josta tuli Italian kuningas Lothairin kuoltua vuonna 950. Otto I meni naimisiin kuningas Lothairin lesken, Adelheidin, kanssa vuonna 951. Tämän vuoksi Otto I väitti olevansa oikeutettu Italian kuninkaan kruunuun. Otto I kanssa hän palasi takaisin Italiaan vuonna 961. Paluunsa jälkeen vuonna 962 Liutprand nimitettiin Cremonan piispaksi. Otto I hovissa hän tapasi suurlähettiläs Recemundin, joka suostutteli Liutprandin kirjoittamaan kirjan kokemistaan tapahtumista (myöhemmin nimellä Antapodosis, joka on omistettu Recemundille).
Liutprand sai usein erilaisia tärkeitä diplomaattisia tehtäviä. Vuonna 963 hänet lähetettiin Paavi Johannes XII luokse selvittelemään riitaa paavin ja keisarin välillä sekä solmimaan sopimus paavin ja Ivrean Adelbertin välille. Liutprand osallistui Rooman konklaaviin, jossa paavi Johannes XII syrjäytettiin 6.11.963.  Hän oli ainoa, jonka kertomukset liittyvät noihin tapahtumiin.
Toinen matka Konstantinopoliin

Liutprand osallistui hyvin usein paavin matkoille. Hänet lähetettiin uudelleen Konstantinopoliin vuonna 968.  
Tällä kerralla hän meni keisari Nikeforos II Fokasin hoviin pyytämään edesmenneen keisarin Romanos II tytärtä Anna Porfyrogenitaa vaimoksi nuoremmalle Otolle (myöhemmin Otto II). Tämä avioliitto oli osa laajempia neuvotteluita Otto I ja keisari Nikeforosin välillä. Nikeforos vaati itselleen Beneventoa ja Capuaa, jotka olivat jo Lombardian hallussa. He olivat jo ottaneet yhteen Barissa. Liutprandin vastaanotto Konstantinopolissa oli nöyryyttävä ja lopulta hyödytön myös, koska Otto I vaatimus keisarin tittelistä aiheutti kitkaa heidän välillään. Syynä siihen oli Paavi Johannes XIII kirje, jossa hän loukkaavasti nimitti Nikeforosta ”kreikkalaisten keisariksi”.
Liutprandin ansioksi tällä lähetysmatkalla oli hänen teoksensa Relatio de Legatione Constantinopolitana, joka on kenties kaikkein parhaiten kuvitettu ja eläväisin teos 900-luvulta. Teoksessa kuvaillaan hyvin yksityiskohtaisesti Konstantinopolia sekä Bysantin hovia, mikä lisää sen arvoa huomattavasti. Toisaalta sitä värittää myös vihamielinen suhtautuminen keisari Nikeforokseen.
Catholic Encyclopedia mainitsee Liutprandin teosten 900-luvulta olevan hyvin tärkeitä historiallisia lähteitä vaikka hän on varsin puolueellinen kirjoituksissaan ja usein myös epäreilu vastustajiaan kohtaan. Liutprandin kirjoitukset ovat varsin suorapuheisia eikä kovin diplomaattisia. Tutkija Constanze Schummer  on kyseenalaistanut hänen diplomaattiset kykynsä Konstantinopolissa huolimatta hänen menestyksestään Italiassa.  Hänen toisella lähetysmatkallaan hän oli esimerkiksi hankkinut samettia, jotka takavarikoitiin. Hän kertoi keisarin vartijoille, että hänen kotonaan huorat ja silmänkääntäjät halusivat pukeutua samettisiin pukuihin.  Schummer ja muut tutkijat ovat arvelleet, että Otto I ei edes nähnyt ”Relatio” teosta eikä saanut myöskään kunnollisia raportteja Liutprandin tekemisistä Konstantinopolissa.
Liutprand palasi takaisin Italiaan vuonna 971 lähetystön mukana hakemaan prinsessa Theofanoa morsiameksi Otto Toiselle. Tämä on historiankirjoituksessa hiukan epäselvä asia. Liutprand kuoli ilmeisesti 20.7.972, mutta kuitenkin viimeistään 5.3.973.  Liutprandin seuraaja Cremonan piispana aloitti virkansa vuonna 973.
Liutprandin teokset

Luitprandi subdiaconi Toletani ... Cremonensis episcopi Opera quae extant. Chronicon et adversaria nunc primum in lucem exeunt, P. Hieronymi de la Higuera Societatis Iesu presbyteri, D. Laurenti Ramirez de Prado notis illustrata, Antuerpiae 1640.
Die Werke Liudprands von Cremona, herausgegeben von Joseph Becker, (Monumenta Germaniae historica. Scriptores. Scriptores rerum Germanicarum in usum scholarum separatim editi; 41), Hannover 1915. ISBN 3775252908
Liutprando da Cremona, Tutte le opere: La restituzione, Le gesta di Ottone I, La relazione di un'ambasceria a Costantinopoli: (891-969), a cura di Alessandro Cutolo, Milano, Bompiani, 1945
Liutprando di Cremona, Italia e Oriente alle soglie dell'anno mille, (contiene: Antapodosis ovvero Libro della retribuzione dei re e dei principi d'Europa), a cura di Massimo Oldoni e Pierangelo Ariatta, Novara, Europìa, 1987.
Liutprandus Cremonensis, Liudprandi Cremonensis Opera omnia (comprende: Liudprandi Cremonensis Antapodosis, Homelia Paschalis, Historia Ottonis, Relatio de legatione Constantinopolitana), cura et studio P. Chiesa, (Corpus Christianorum. Continuatio Mediaevalis; 156), Turnholti,Brepols, 1998.
Liudprandus Cremonensis, Opera omnia, curante CETEDOC, Universitas catholica Lovaniensis Lovanii Novi, (Corpus Christianorum. Instrumenta lexicologica Latina. Ser. A, Formae; 105), Turnhout, Brepols, 2001. ISBN 2503645623
Teokset käännettyinä englanniksi

F. A. Wright, translator, The Works of Liudprand of Cremona London and New York 1930.
John Julius Norwich, editor, Liutprand of Cremona, The Embassy to Constantinople and Other Writings.  Everyman Library, London: Dent, 1993 (reprint, with new introduction, of the 1930 Wright translation).
Brian Scott, editor and translator, Liudprand of Cremona, Relatio de Legatione Constantinopolitana. Bristol Classical Press, 1993.
Liudprand of Cremona. The Complete Works of Liudprand of Cremona, Paolo Squatriti, ed. and trans. Washington, D.C.: Catholic University of America Press, 2007.
Aiheesta muualla

Liutprand of Cremona
Liutprand of Cremona – Zdravko Batzarov, Encyclopædia Orbis Latini
Liutprand, Relatio (Arkistoitu – Internet Archive) – excerpts (in English)
Liutprand, Relatio (Arkistoitu – Internet Archive) – full text (in English)
Opera Omnia by Migne Patrologia Latina with analytical indexes
Dizionario biografico Treccani
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Keisari Konstantinos VII Kristuksen kruunattavana
Otto I Suuri voittonsa jälkeen Berangarista
Victor Louis

Victor Louis
Victor Louis, alun perin Louis-Nicolas Louis (10. toukokuuta 1731 Pariisi – 2. heinäkuuta 1800 Pariisi), oli ranskalainen uusklassismia edustanut arkkitehti.
Louis suunnitteli Varsovan kuninkaalliseen palatsiin useita sisätiloja vuonna 1765. Palattuaan Ranskaan hänsuunnitteli kuvernöörin palatsin Besançoniin, joka valmistui vuonna 1776. Victor Louisin merkittävin työ on Bordeaux'n suuri teatteri (1773–1780). Sen julkisivua koristaa koko fasadin levyinen korinttilainen pylväikkö. Rakennuksen suuressa eteisaulassa on loistelias symmetrinen portaikko. Pääsalin pohjakaava on puolikaaren muotoinen, ja sitä kehystävät jättiläismäiset kompositapylväät. Teatterissa on lisäksi ovaali konserttisali. Louisin suunnittelemalla teatterilla oli suuri vaikutus myöhemmin rakennettuihin teatterirakennuksiin, näistä tunnetuimpana Charles Garnierin suunnittelema Pariisin ooppera.
Louis piirsi myös joukon kartanoita sekä suunnitteli Pariisin kuninkaallisen palatsin puutarhaa ympäröineet elegantit pylväiköt ja siipirakennukset. Victor Louis suunnitteli myös Theatre Palais Royalin, joka toimi sittemmin Comédie-Françaisen teatterirakennuksena.
Kuvagalleria

Kuvernöörin talo Besançonissa
Bordeaux’n teatterin pääjulkisivun pylväikkö.
Bordeaux’n teatterin pääportaikko
Bordeaux’n teatterin pohjakaava.
Palais Royalin sivusiipi.