stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
G8
Puheenjohtajat

| Puheenjohtaja | Virka-aika | Maa | Titteli |
| --- | --- | --- | --- |
| Harold Wilson | 1975–1976 |  Britannia | Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri |
| Helmut Schmidt | 1976 |  Länsi-Saksa | Saksan liittokansleri |
| Pierre Trudeau | 1976–1979 |  Kanada | Kanadan pääministeri |
| Helmut Schmidt | 1979–1982 |  Länsi-Saksa | Saksan liittokansleri |
| Margaret Thatcher | 1982–1990 |  Britannia | Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri |
| François Mitterrand | 1990–1995 |  Ranska | Ranskan presidentti |
| Helmut Kohl | 1995–1998 |  Saksa | Saksan liittokansleri |
| Boris Jeltsin | 1998–1999 |  Venäjä | Venäjän presidentti |
| Bill Clinton | 1999–2001 |  Yhdysvallat | Yhdysvaltain presidentti |
| Jean Chrétien | 2001–2003 |  Kanada | Kanadan pääministeri |
| Jacques Chirac | 2003–2007 |  Ranska | Ranskan presidentti |
| Tony Blair | 2007 |  Britannia | Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri |
| Vladimir Putin | 2007–2008 |  Venäjä | Venäjän presidentti |
| George W. Bush | 2008–2009 |  Yhdysvallat | Yhdysvaltain presidentti |
| Silvio Berlusconi | 2009–2010 |  Italia | Italian pääministeri |
| Stephen Harper | 2010 |  Kanada | Kanadan pääministeri |
| Nicolas Sarkozy | 2011 |  Ranska | Ranskan presidentti |
| Barack Obama | 2012 |  Yhdysvallat | Yhdysvaltain presidentti |
| David Cameron | 2013 |  Britannia | Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri |
Huippukokoukset

| Järjestys | Isäntämaa | Vuosi | Paikka | Isäntä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Ranska | 1975 | Rambouillet | Valéry Giscard d’Estaing |
| 2. |  Yhdysvallat | 1976 | San Juan, Puerto Rico | Gerald Ford |
| 3. |  Britannia | 1977 | Lontoo | James Callaghan |
| 4. |  Länsi-Saksa | 1978 | Bonn | Helmut Schmidt |
| 5. |  Japani | 1979 | Tokio | Masayoshi Ōhira |
| 6. |  Italia | 1980 | Venetsia | Francesco Cossiga |
| 7. |  Kanada | 1981 | Montebello, Québec | Pierre Trudeau |
| 8. |  Ranska | 1982 | Versailles | François Mitterrand |
| 9. |  Yhdysvallat | 1983 | Williamsburg, Virginia | Ronald Reagan |
| 10. |  Britannia | 1984 | Lontoo | Margaret Thatcher |
| 11. |  Länsi-Saksa | 1985 | Bonn | Helmut Kohl |
| 12. |  Japani | 1986 | Tokio | Yasuhiro Nakasone |
| 13. |  Italia | 1987 | Venetsia | Amintore Fanfani |
| 14. |  Kanada | 1988 | Toronto | Brian Mulroney |
| 15. |  Ranska | 1989 | Pariisi | François Mitterrand |
| 16. |  Yhdysvallat | 1990 | Houston, Texas | George H. W. Bush |
| 17. |  Britannia | 1991 | Lontoo | John Major |
| 18. |  Saksa | 1992 | München | Helmut Kohl |
| 19. |  Japani | 1993 | Tokio | Kiichi Miyazawa |
| 20. |  Italia | 1994 | Napoli | Silvio Berlusconi |
| 21. |  Kanada | 1995 | Halifax, Nova Scotia | Jean Chrétien |
| 22. |  Ranska | 1996 | Lyon | Jacques Chirac |
| 23. |  Yhdysvallat | 1997 | Denver, Colorado | Bill Clinton |
| 24. |  Britannia | 1998 | Birmingham | Tony Blair |
| 25. |  Saksa | 1999 | Köln | Gerhard Schröder |
| 26. |  Japani | 2000 | Nago, Okinawa | Yoshiro Mori |
| 27. |  Italia | 2001 | Genova | Silvio Berlusconi |
| 28. |  Kanada | 2002 | Kananaskis, Alberta | Jean Chrétien |
| 29. |  Ranska | 2003 | Évian-les-Bains | Jacques Chirac |
| 30 |  Yhdysvallat | 2004 | Sea Island, Georgia | George W. Bush |
| 31. |  Britannia | 2005 | Gleneagles, Skotlanti | Tony Blair |
| 32. |  Venäjä | 2006 | Strelna, Pietari | Vladimir Putin |
| 33. |  Saksa | 2007 | Heiligendamm | Angela Merkel |
| 34. |  Japani | 2008 | Tōyako, Hokkaido | Yasuo Fukuda |
| 35. |  Italia | 2009 | L’Aquila | Silvio Berlusconi |
| 36. |  Kanada | 2010 | Huntsville, Ontario | Stephen Harper |
| 37. |  Ranska | 2011 | Deauville | Nicolas Sarkozy |
| 38. |  Yhdysvallat | 2012 | Camp David, Maryland | Barack Obama |
| 39. |  Britannia | 2013 | Lough Erne, Enniskillen, Pohjois-Irlanti | David Cameron |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta G8 Wikimedia Commonsissa
University of Toronto, G8 information center (englanniksi)
| n k G8-maat |
| --- | --- |
G8-jäsenet:  Italia  Japani  Kanada  Ranska  Saksa  Venäjä (jäädytetty)  Yhdysvallat  Yhdistynyt kuningaskunta 
Edustettuna:  Euroopan unioni 
G8+5:  Brasilia  Etelä-Afrikka  Intia  Kiina  Meksiko
Sadankomitea

| Sadankomitea |
| --- | --- |

Perustettu:  1963
Tyyppi:  Aatteellinen yhdistys
Toimiala:  Muualla luokittelemattomat muut järjestöt
Kotipaikka:  Helsinki
Päämaja:  Rauhanasema Veturitori 3 00520 Helsinki
Jäsenet:  800 (k.a., v. 2023)
Toiminnanjohtaja:  Jarmo Pykälä
Puheenjohtaja:  Silvia Modig
Varapuheenjohtaja:  Nora Luoma
Kattojärjestö:  IPB
Hallitus (2023):   Sanna Valtonen  Tuuli Vuori  Rahim Alizada  Aleksi Okkonen  Simo Lahtinen  Noora Pätsi  Johanna Kelhu  Kaisu Kinnunen  Annika Hämäläinen 
Jäsenlehti:  Ydin
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuonna 1967 Kalevi Seilonen (vas.), Tauno Tuomivaara ja Ilpo Saunio polttivat sotilaspassinsa tukeakseen aseista­kieltäytyjiä.
Sadankomitea on suomalainen pasifistinen ja antimilitaristinen, puoluepoliittisesti ja uskonnollisesti sitoutumaton rauhanjärjestö. Sadankomitea on perustettu vuonna 1963. Tavoitteekseen se ilmoittaa muun muassa aseidenriisunnan, yleisen asevelvollisuuden lakkauttamisen, yhteiskunnan militarististen rakenteiden purkamisen, turvallisuuspolitiikan muuttamisen sellaiseen suuntaan, että sen lähtökohtana on kansalaisten hyvinvointi, ihmisoikeudet, demokratia sekä kansainvälisen yhteistyön lisäämisen.
Sadankomitea on saanut vuosittain valtionavustusta opetus- ja kulttuuriministeriöltä. Vuonna 2016 avustus oli 43 900 €. Rauhantyön edistämisen määrärahoja on leikattu kahtena peräkkäisenä vuotena, ja vuoden 2017 osalta momentti on poistettu kokonaan.
Historia

Sadankomitean esikuvana, myös nimen osalta, toimi brittiläinen sodanvastainen komitea Committee of 100 (en), joka oli saanut nimensä perustamisasiakirjansa sadasta alkuperäisestä allekirjoittajasta, ja etenkin sen puheenjohtaja, filosofi Bertrand Russell.  
Idean toivat Englannista Suomeen Kalevi Suomela ja Osmo Apunen. Uudelle rauhanjärjestölle synnytti tarpeen se, että muita rauhanjärjestöjä vierastettiin 1960-luvun ikäpolven parissa; Rauhanpuolustajia pidettiin Neuvostoliittoon kallellaan olevana ja kristillishenkistä Rauhanliittoa taas vanhoillisena.lähde?
Sadankomitealaiset korostivat puoluepoliittista ja uskonnollista sitoutumattomuuttaan. Järjestö arvosteli perinteistä ”automaattisesti opittua” isänmaallisuutta ja etsi rationaalisia perusteita turvallisuuspoliittiselle ajattelulle. Järjestön kasvun vuosia olivat etenkin 1964–1965. Vuonna 1966 perustettiin Ydin-lehti ajamaan sadankomitealaista asiaa. Sadankomitean ydinpiirin jäseniä olivat muun muassa Ilkka Taipale, Johan von Bonsdorff, Kati Peltola, Pekka Peltola sekä Jaakko Blomberg.lähde?
Sadankomitea puolusti aseistakieltäytymiseen yllyttäviä puheita helmikuussa 1969 pitänyttä Erik Schülleriä ja alkoi kerätä niin sanottua yllytysadressia vastustaakseen sitä, että aseistakieltäytymiseen yllyttäminen oli laitonta. Adressiin kirjoittivat nimensä esimerkiksi Kaj Chydenius, Jörn Donner, Ville Komsi, Pentti Laine, Paavo Lipponen, Ilkka Taipale ja Erkki Tuomioja. Seurauksena olivat niin sanotut yllytysoikeudenkäynnit.lähde?
Perustajiin kuuluvan Kalevi Suomelan mukaan Sadankomitean hegemonia nuoren älymystön parissa murtui 1969–1970, kun vasemmisto järjestäytyi uudelleen Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen. Taistolaisuus nousi hallitsevaksi vasemmistolaiseksi suuntaukseksi yliopistomaailmassa. Järjestö jatkoi kuitenkin toimintaansa ja muun muassa Erkki Tuomioja toimi vaikuttajana komiteassa. Toimintaan toivat uutta intoa Yhdysvaltain keskimatkan ydinohjusten vastainen liikehdintä 1980-luvulla sekä Irakin sodan vastainen toiminta 2000-luvulla.lähde?
Toiminta

Sadankomitean puheenjohtajana toimii Silvia Modig ja varapuheenjohtajana Nora Luoma. Pääsihteerinä työskentelee Jarmo Pykälä. Aiemmin puheenjohtajina ovat toimineet muun muassa Kalle Kallio, Jan Koskimies, Ville Hulkkonen, Outi Ojala, Kalevi Suomela, Maarit Sinervo, Ilkka Taipale, Risto Heiskala, Kimmo Kiljunen ja Folke Sundman. Järjestö julkaisi aiemmin Pax-verkkolehteä yhdessä Suomen Rauhanliiton kanssa.lähde?
Rauhanpalkinto

Sadankomitea on jakanut vuodesta 1978 rauhanpalkinnon. Se on jaettu yleensä itsenäisyyspäivänä. Palkinto on keraamikko Miia Kallion Rauhanlaiva.
1978: Alvar Sundell
1979: Elvi Sinervo ja Ville Komsi
1980: Hilkka Pietilä ja Aagot Jung
1981: Naisasialiitto Unioni ja Naiset Rauhan puolesta
1982: Seppo Rustanius, Vesa Toljonen ja Eero Ojanperä
1983: Siviilipalvelusmiesliitto ja Tiina Pikkaraisen valitsijayhdistys
1984: Pertti Haaparanta
1985: AKT
1986: Lars Dufholm
1987: Lars D. Eriksson
1988: Eva Isaksson
1989: Kehitysmaakauppaliike
1990: Siviilipalvelusmiesten lakkokomitea
1991: Antti Vahtera
1992: Ilkka Taipale
1993: Fenix-ryhmä
1994: Heikki Hiilamo ja Simo Sipola
1996: Estelle
1997: Kulttuurikeskus Caisa
1998: Aurantakoja-liike
1999: Mauno Koivisto
2000: Hannu Reime
2001: Suomen Attac
2002: Jukka Paarma
2003: Elina Sana
2004: Reilun kaupan edistämisyhdistys
2005: Crisis Management Initiative
2006: Suomen PEN
2007: Turun Mikaelinseurakunta
2008: Jacob Söderman
2009: Siemenpuu-säätiö
2010: Sovittelufoorumi
2011: Ritva Siikala ja kansainvälinen taidekeskus Kassandra
2012: Vapaa liikkuvuus -verkosto
2013: Tarja Halonen
2014: Suomen EAPPI-ohjelma
2015: Sakari Timonen
2016: Kyyjärven kunta
2017: Vuolle Setlementin Radinet-hanke
2018: Jarna Petman
2019: Antti Kuronen
2020: Miriam Attias
2021: Ville Suhonen
2022: Noora Kotilainen ja Susanna Hast
2023: Laura Lodenius
Rahoitus

| Rahoituksen lähde | 2018 | 2017 | 2016 | 2015 | 2014 | 2013 | 2012 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustus nuorisojärjestöille: 10 000 €
Puheenjohtajat

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Sadankomitealiiton ja Suomen Sadankomitean puheenjohtajina:
1966: Pekka Peltola
1967: Tarja Flemming
1968: Kalevi Suomela
1969: Johannes Pakaslahti
1970: Ilkka Taipale
1971: Pentti Ristikartano
1972–1974: Ilkka Taipale
1975: Kimmo Kiljunen
1976: Pertti Hokkanen
1977–1981: Kalevi Suomela
1982–1986: Folke Sundman
1988-1992: Erkki Tuomioja
2004–2010 Kalle Kallio
2011–2012: Outi Ojala
2013: Ville Hulkkonen
2014: Jan Koskimies
2015–2018: Timo Mielonen
2019: Johanna Kelhu
2020–2022: Kaisu Kinnunen
2023: Silvia Modig
2024: Simo Lahtinen
Kirjallisuutta

Hallman, Kristiina: Tottelisinko? Suomalaista Sadankomiteaa vuodesta 1963.  Helsinki:  Suomen sadankomitealiitto, 1986.  ISBN 951-9372-14-8
Kallio, Kalle & Metsämäki, Mikko (toim.): Pasifistin taskukirja.  Helsinki:  Suomen sadankomitealiitto, 2003.  ISBN 951-9372-22-9
Sumuvuori, Johanna (toim.): Rauhan ytimessä: Sadankomitea 50 vuotta. Helsinki: Into Kustannus, 2013. ISBN 978-952-264-264-6.
Kalevalainen runous

Kalevalainen runous perustuu kalevalaiseen runomittaan eli kalevalamittaan. Kalevalaista runoutta esiintyy itämerensuomalaisten kansojen keskuudessa. Kalevalainen runous on syntynyt viimeistään rautakaudella, ja monet sen aiheista kertovat juuri rautakautisesta ympäristöstä. Mukana on myös vanhempia, šamanistisia aiheita jopa kivikaudelta, sekä uudempia, kristillisen ajan aiheita.
Hyvämuistisia runonlaulajia arvostettiin yhteisöissä. Jamasen veljekset Uhtualta.
Vanha kalevalainen runous säilyi vuosisatoja muistinvaraisena. Uudet sukupolvet oppivat vanhat runot kuunnellessaan niitä, jotka osasivat laulaa runoja ulkoa. Tätä varten oli olemassa useita laulutapoja, sillä loitsuja lukuun ottamatta runot esitettiin yleensä nimenomaan laulaen, ei lausuen. Laulua säestettiin toisinaan kanteleella.
Runouden alkuperä

Matti Pöllä ja aiemmin Matti Kuusi ovat esittäneet, että merkittävä osa kalevalaisesta runoudesta olisi tullut Karjalaan Pohjanmaalta ja Savosta tulleiden siirtolaisten mukana. Pöllä on myös esittänyt, että näiden siirtolaisten joukossa saattoi olla myös nuijasodan jälkiselvittelyitä pakenevia tai noituudesta syytettyjä tietäjäsukuja. Pöllän mukaan Vienan alueella talletetun runouden juuret löytyvät Kainuussa ja Pohjois-Pohjanmaalla esiintyneestä perinteestä, mutta siinä on myös Karjalasta ja Savosta saatuja vaikutteita. Esimerkiksi merkittävän Kalevalan runonlaulajan Arhippa Perttusen sukujuuret ovat luultavasti sekä nykyisen Suomen alueen puolelta, Vienan Karjalasta ja jopa Käkisalmen–Laatokan alueelta ja Ruotsista. Vuonna 1987 Olavi Suorsa Oulun yliopistosta julkaisi runojen alkuperää käsittelevän tutkimusartikkelin Kalevalan runonlaulajien kainuulaispohjalaiset sukujuuret.
Myös Kari Sallamaa kirjoitti vuonna 2015, että Vienan runonlaulajasuvut ovat pääosin tulleet Oulujokivarresta Vienaan. Sallamaan mukaan Malisten suku oli Hailuodosta ja Perttuset Pikkaralasta. Sallamaa mainitsee, että erityisen tärkeä paikan Kalevalan runoille on Utajärven Ahmaksen kylä. Hän pitää sitä merkittävimpänä pohjoispohjalaisena runokylänä. Sieltä tunnetaan ensimmäinen nimeltä mainittu kalevalamittaisen runon taitaja ylipäänsä, itsellisnainen Lusia Korhonen. Lusian repertuaarista ei tiedetä muuta kuin käräjäpöytäkirjan maininta, että hän kuolemaan mennessään lauloi vanhoja loitsurunoja. Sen sijaan Ahmaksen seuraavan laulumestarin, Pekka Kukkosen runoista on tallessa viisi. Ne olivat niin merkittäviä, että Elias Lönnrot otti ne Kalevalan keskeisen jakson, Väinämöisen veneenveiston, polvenhaavan, hauen leukaluisen kanteleen sekä Orfeus-efektin, Väinön soiton pohjaksi.
Kalevalainen runous kristillisenä aikana

Kalevalaisessa runoudessa kuvatut myytit saivat uutta sisältöä kristinuskon tullessa Suomeen. Runojen vanhoihin motiiveihin kudottiin kristillisiä muotoja. Kalevalamittaisen runouden muuttumista heijastavat esimerkiksi Piispa Henrikin surmavirsi 1200–1300-luvulta ja Elinan surmaruno 1400–1500-luvulta.
Puhdasoppisuuden aikana 1600-luvulla kirkko pyrki kitkemään ja sammuttamaan kaikki epäkristillisinä pidetyt perinteiset runot ja tavat. Tämän on väitetty olleen yksi syy siihen, että kalevalainen runo- ja myyttiperinne rapistui läntisessä Suomessa. Kalevalainen runous ei kuitenkaan täysin kadonnut läntisestä Suomestakaan, ja sitä saatiin runsaasti kerättyä 1800-luvulla, tunnetuimpana esimerkkinä Ritvalan helkarunot. 1600- ja 1700-luvuilla luterilainen papisto itsekin käytti kalevalaista runomittaa tai sen mukaelmia uskonnollisessa runoudessaan. Tunnetuin esimerkki tästä on Matias Salamniuksen Ilolaulu Jeesuksesta vuodelta 1690. Myös yhteiskunnalliset muutokset vaikuttivat siihen, että perinteisemmät henkisen perinteen lajityypit väistyivät ja korvautuivat uusilla.lähde?
Itä-Suomessa, Pohjanmaalla, Inkerissä ja ortodoksisessa Karjalassa kalevalamittainen runous säilyi pitempään kuin Länsi-Suomessa, jopa 1900-luvulle saakka. Esimerkiksi Savossa kukoisti loitsurunous, Vienan Karjalassa puolestaan myyttinen epiikka. Runoperinteen erot heijastelivat eri alueiden historiallisia, kulttuurisia ja yhteiskunnallisia erityispiirteitä. Esimerkiksi Neuvosto-Karjalassa runonlaulajat sepittivät kalevalamittaista epiikkaa, joka toisti valtiollisen propagandan sisältöjä.
Nykyajan kalevalainen runous

Muistinvaraisen säilyttämisen perinne on nykyisin lähes katkennut. Uusi kalevalamittainen runous on kirjoitettua ja kansanrunoista poiketen yksittäisten henkilöiden tekemää. Henkilökohtainen luovuus on korvannut hyvän muistin ja alkuperäisyyden kalevalaisen runouden korkeana arvona. Uuden kalevalaisen runouden tunnetuin suomalainen luoja on Eino Leino. Kalevalamittaista runoutta tehdään nykypäivänäkin, ja sen aihemahdollisuudet ovat rajattomat. Myös nuoret suomalaiset harrastavat kalevalamittaista runoutta.lähde?
Kalevalaisen runouden ja kalevalamitan nykykäyttöä edistämään pyrkiviä yhdistyksiä ovat muun muassa Kalevalaisen Runokielen Seura ja Vienan Karjalan Ystävät ry.lähde? Vienan Karjalan Ystävillä oli noin sata jäsentä vuonna 2018.
Myyttiset kertomukset

Tärkeä osa kalevalaista runoutta ovat myyttiset kertomukset. Kalevala on koottu pääasiassa myyttisistä kertomuksista, mutta mukana on myös loitsuja ja esimerkiksi häärunoutta. Eri myyttisiä aiheita on tunnettu lukuisia. Levinneisyytensä ja suosionsa perusteella tärkeimpiä myyttejä lienevät olleet kertomukset maailman synnystä ja Sammosta. Sampotarusto liittyy ihmeelliseen Sampo-esineeseen ja sankarien maan ja Pohjolan välisiin suhteisiin.lähde?
Myyttiset kertomukset > Myyttisten kertomusten päähenkilöitä > Väinämöinen

Monissa tarinoissa seikkailee Väinämöinen, voimakas velho ja runonlaulaja. Väinämöinen osallistui maailman syntyyn, ja hän on tehnyt lukuisia ihmetekoja. Väinämöinen oli merkittävä hahmo muinaissuomalaisille. Sankarin lisäksi hän oli jumalolento, jota palvottiin.
Myyttiset kertomukset > Myyttisten kertomusten päähenkilöitä > Ilmarinen

Ilmarinen oli seppä ja ihmetekoihin kykenevä sankari, joka usein liittyi samoihin taruihin kuin Väinämöinen. Myös ilmarinen oli läsnä maailman luomisessa, hän muun muassa takoi taivaankannen. Myöhemmin Ilmarinen takoi monia esineitä, kuten Sammon. Ilmarinen lienee alkujaan ollut taivaanjumala.
Myyttiset kertomukset > Myyttisten kertomusten päähenkilöitä > Pohjolan emäntä

Pohjolaan liittyvissä tarinoissa on lähes aina mukana Pohjolan emäntä, jonka eräs nimitys on Louhi. Pohjolan emäntä kuvataan lähes aina pahaksi tai saidaksi, rumaksi vanhukseksi. Pohjolan emäntä on kuitenkin mahtava taikomaan. Hän voi hallita säätä ja muuttua Kokko-linnuksi.
Myyttiset kertomukset > Myyttisten kertomusten päähenkilöitä > Lemminkäinen

Lemminkäinen oli tunnettu sodankävijä ja naistenmies.
Myyttiset kertomukset > Myyttisten kertomusten päähenkilöitä > Muut henkilöt

Runot käsittelivät myös useita muita henkilöitä.
Katso: Luettelo Kalevalan henkilöistä
Kalevalaisen runouden maantiede

Kalevalaisessa runoudessa esiintyy niin tunnettuja kuin myyttisiäkin paikkoja. Varsinkin uhkaavan Pohjolan ja sankarien maan Väinölän sijainnista on useita teorioita. On esimerkiksi ajateltu, että Pohjola olisi ollut jossain Pohjanlahden perukoilla. Toisten mukaan Pohjola ei kuitenkin perustu mihinkään todelliseen paikkaan, vaan on kokonaan mytologinen. Tämän käsityksen mukaan Pohjolalla olisi selitetty maailmankaikkeuden rakennetta. Vastaavasti kuin äärimmäisessä etelässä taivaankannen reunalla on kuuma Lintukoto, on äärimmäisessä pohjoisessa, maailmanpylvään juurella kylmä Pohjola. Pohjolaa on myös käytetty selittämään tautien, vihollisten, pimeyden, kylmän ja pahan alkuperää. Sankarien kotimaan taas uskovat monet sijainneen siellä, missä sankaritarinoita on laulettukin eli Vienan runokylien suunnalla. Tämä on usein ollut oikeiden runonlaulajien käsitys.lähde?
Loitsut

Suurin osa suomalaisista loitsuista oli kalevalamittaisia. Loitsuissa kerrottiin usein loitsinnan kohteen syntykertomus.
Aiheesta muualla

Kalevalaisen Runokielen Seura
Kalevalamitta ja Kalevalan sävelmä
Talonpoikaisrunoilijat Kymäläinen, Makkonen ja Puhakka paitsi muistivat vanhoja runoja, myös sepittivät uusia.
Vuokkiniemi oli eräs alueista, joilta saatiin talteen runsaasti runoutta. 1800-luvun tunnelmaa on vielä jäljellä.
Keoma

| Keoma |
| --- | --- |
 Elokuvan saksalainen posteri.
Ohjaaja:  Enzo G. Castellari
Käsikirjoittaja:  Enzo G. Castellari Nico Ducci George Eastman (nimellä Luigi Montefiori) Mino Roli Joshua Sinclair
Tuottaja:  Manolo Bolognini
Säveltäjä:  Guido De Angelis Maurizio De Angelis
Kuvaaja:  Aiace Parolin
Leikkaaja:  Gianfranco Amicucci
Tuotantosuunnittelija:  Carlo Simi
Pukusuunnittelija:  Carlo Simi
Pääosat:  Franco Nero Woody Strode William Berger Donald O'Brien Olga Karlatos
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Ensi-ilta:   6. huhtikuuta 1979
Kesto:  105 minuuttia (alkuperäinen italialainen versio)
Alkuperäiskieli:  englanti italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keoma (Suomessa aiemmin myös nimellä Caramba! – paholainen kannoilla, Italiassa Keoma-nimen lisäksi myös nimellä Keoma il vendicatore) on Enzo G. Castellarin ohjaama spagettiwestern vuodelta 1976. Sen tyylissä on vaikutteita lännenelokuvien lisäksi myös draama- ja toimintaelokuvista. Elokuvan nimiroolissa näyttelee Franco Nero, joka näytteli pääroolin myös Djangossa, elokuvassa joka usein mainitaan innoittajana Keomalle.
Juoneltaan kuvausten aikana improvisoitu elokuva kertoo puoliverisestä Keoma Shannonista, joka palaa sisällissodasta kotikyläänsä, mutta saa havaita pahan Caldwellin ottaneen kylän hallintaansa. Synkkänä pidetty elokuva käsittelee muun muassa lännen sankarimyyttejä ja rasismia, sisältäen yhteiskunnallista kommentointia. Keoma mainitaan usein yhtenä parhaista spagettiwesterneistä, ja sen vaikutus spagettiwesternien viimeiselle aallolle 1970-luvun lopulla oli merkittävä.
Tuotanto > Ohjaaja Castellari

Keoman ohjaaja Enzo G. Castellari aloitti ohjaajanuransa 1960-luvun puolessa välissä. Tätä ennen hän oli toiminut jo apulaisohjaajana useissa elokuvissa, kuten monissa isänsä Marino Girolamin elokuvissa. Ensimmäinen hänen ohjaamansa elokuva oli Djangon epävirallinen jatko-osa Sankari Montanasta (Pochi dollari per Django) vuodelta 1966, vaikkakaan häntä ei paikallisen lain vuoksi merkitty Espanjassa kuvatun elokuvan ohjaajaksi. Sittemmin hän hankki kokemusta ohjaamalla monia spagettiwesterneitä, ja myös muunlaisia elokuvia. Suuri osa Castellarin ohjaamista elokuvista onkin westerneitä, ja sitä pidetään usein hänen omimpana tyylilajinaan. Ryhtyessään tekemään Keomaa Castellarilla oli siis jo laaja kokemus genren tekemisestä, vaikka se jäikin sitten yhdeksi hänen viimeisistä westerneistään. Keomaa tehdessä hän haki vaikutteita erityisesti amerikkalaisista, ruotsalaisista ja japanilaisista elokuvista.
Castellarille Keoma on edelleenkin hyvin henkilökohtainen elokuva, ja hän on kertonut pitävänsä siitä erittäin paljon, jopa suosikkinaan omista elokuvistaan. Castellarin mukaan hänellä on siihen ”aivan erityinen suhde”. Erityisesti hän kertoo nauttineensa hahmojen muistelujen kuvaamisista: näissä kohtauksissa muistelevat henkilöt ovat osana tapahtumia, vaikkakin vain sivustakatsojina, mutta kuitenkin mukana samassa kohtauksessa kuin muistot. Castellarin mielestäni tämä oli paras tapa kuvata muistelut, koska hänen mielestään se loi samantapaisen vaikutelman kuin muisteleminen oikeassa elämässä. Keoma on erittäin väkivaltainen elokuva, vaikkakaan väkivallan kuvaus ei ole erityisen mässäilevää. Castellarin tyylille ominaisesti väkivaltaa on kuvattu usein hidastettuna; tämä tekniikka on saanut vaikutteita varsinkin Sam Peckinpahilta.
Tuotanto > Näyttelijät

Keoman nimiroolissa nähdään italialainen näyttelijä Franco Nero. Ennen Keomaa hän oli jo näytellyt monissa westerneissä, kuten Colttikonsertissa (Tempo di massacro, 1966) ja Djangossa, joista jälkimmäisessä hän näytteli samantapaista synkkää antisankaria kuin Keomassa. Castellari ja Nero olivat tehneet jo ennen Keomaa yhteistyötä useissa elokuvissa. Castellari oli jo aiemmin halunnut saada Neron näyttelemään joihinkin elokuviinsa, mutta tämä onnistui lopulta poliziesco High Crimen (La Polizia incrimina la legge assolve, 1973) myötä. Tämän jälkeen miehet tekivät yhteistyötä useissa muissakin elokuvissa, ja käytännöksi vakiintui, että valmiista käsikirjoituksesta huolimatta elokuvan tarinan ja kohtausten annettiin elää, muuttua ja kehittyä kuvausten aikana (Keomassakin käytettiin tätä tekniikkaa, vaikkakin improvisointi kehittyi sen aikana aivan uusiin mittasuhteisiin). Koska Nero tunnettiin erityisesti westerneistä, oli hän melko ilmeinen valinta Keoman päärooliin. Nero puhuu elokuvan alkuperäisellä ääniraidalla englantia, ja koska tämä jätettiin dubbaamatta, Keomalla on italialainen aksentti. Amerikkalaisesta poikkeava korostus kuvaa Keoman intiaanijuuria vaikkei olekaan autenttinen intiaanien käyttämä korostus. Nero myös käytti kuvauksissa peruukkia jotta Keomalle saataisiin pitkät hiukset.
Toinen merkittävä näyttelijä elokuvassa on Woody Strode, joka tunnetaan parhaiten suorituksestaan Sergio Leonen Huuliharppukostajassa. Strode päätyi näyttelemään Keomassa, koska oli tuottaja Manolo Bologninin ystävä. Kun Castellari näki Stroden – yhden idoleistaan – hän innostui suuresti ja pyysi tätä näyttelemään elokuvassaan. Georgen hahmoa ei alun perin ollut elokuvassa, vaan se kirjoitettiin erityisesti näyttelijäänsä varten. Jälkeenpäin sekä Castellari että Strode olivat erittäin tyytyväisiä yhteistyönsä tuloksiin.