stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martela

| Martela Oyj |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  OMXH: MARAS
Markkina-arvo:   11,64 milj € (10.10.2019)
Perustettu:  1945
Perustaja:  Matti S. Martela
Toimitusjohtaja:  Ville Taipale
Puheenjohtaja:  Johan Mild
Kotipaikka:  Helsinki
Liikevaihto:   88,4 milj. € (2020)
Tilikauden tulos:   -4 milj. € (2020)
Henkilöstö:   451 (keskim. 2020)
Omistaja:  Marfort Oy 11,64 Isku 10,1 % (2021–)
Kotisivu:  www.martela.com/fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Martelan toimistorakennus Helsingissä
Martelan tuotantolaitos Nummelassa Ojakkalantiellä.
Martela Oyj on vuonna 1945 perustettu suomalainen perheyritys ja yksi Pohjoismaiden johtavista työ- ja oppimisympäristöjen kehittämiseen keskittyneistä yrityksistä. Lisäksi Martela tarjoaa myös muuttopalveluita ja kalustekierrätystä Martela Outlet -ketjun kautta.
Liiketoiminta

Konsernin emoyhtiö on Martela Oyj, tuotantolaitokset sijaitsevat Nummelassa, Kiteellä, ja Puolassa Varsovassa. Tytäryhtiöt sijaitsevat Suomessa, Ruotsissa, Norjassa ja Puolassa. Martelalla on laaja valtuutettujen jälleenmyyjien verkosto ympäri maailmaa. Yhtiön valmistamia kalusteita on palkittu useilla kansainvälisillä arvostetuilla muotoilupalkinnoilla, kuten useammalla IF Design Awardilla, Red Dot Awardilla ja ADEX Design Awardilla.
Historiansa kuluessa Martela on laajentanut tarjontaansa kalustevalmistuksen lisäksi yrityksille ja kouluille tarjottaviin työ- ja oppimisympäristöjä, kalusteita ja muotoilua koskeviin palveluihin. Vuoden 2011 lopulla yhtiö tiedotti ostaneensa muuttopalveluja tarjoavan Grundell Oy:n. Alallaan Grundell oli suurimpia toimijoita Suomessa. Grundellin nimi muuttui Martelaksi vuoden 2015 aikana.
Martela kierrättää käytettyjä kalusteita. Kunnostuksen jälkeen ne myydään Martela Outlet -verkkokaupassa ja -myymälöissä.
Johto

Toimitusjohtaja:
Matti Sakari Martela 1948–1976
Matti T. Martela 1976–
Pentti Tallikka 1984–
Risto Koskimäki 1989–
Heikki Martela 1.3.2002–1.10.2015
Matti Rantaniemi 1.10.2015–
Artti Aurasmaa 19.10.2020––2021
Ville Taipale 5.11.2021–
Kirjallisuutta

Toimistosta tuttu: Martela kuusikymmentä. Martela, 2005.
Martela, Matti T. : Martela maraton : 50 vuotta konttorikalustamisen kehitysprosessia. Martela, 1995. ISBN 951-96284-4-4
Aiheesta muualla

Yrityksen suomenkieliset www-sivut
Arvo Suomela

Arvo Aarne Suomela (6. marraskuuta 1909 Vehmaa – 28. heinäkuuta 1941 Suojärvi) oli suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän edusti urallaan  Turun Urheiluliittoa (TuUL) ja saavutti seuran riveissä useita SM-viestimestaruuksia.
Suomela kilpaili 1930-luvulla niin 800 kuin 1 500  metrillä. Hän saavutti TuUL:n riveissä maastojuoksun lyhyen matkan joukkuekilpailussa mestaruuden vuonna 1932. Hän voitti saman matkan joukkuemestaruuden myös vuonna 1934 ja oli henkilökohtaisissa kilpailussa viides.
Ratajuoksun SM-viesteissä Suomela oli TuUL:n riveissä vuosina 1932, 1933 ja 1934 juoksemassa seuralleen mestaruutta 4 × 1 500 metrin viestissä. Vuoden 1934 viestikisoissa TuUL ja Suomela saavuttivat kultaa myös 4 × 800 metrillä. Hän oli mukana myös TuUL:n 4 × 1 500 metrin joukkueessa vuonna 1935 sen saavuttaessa hopeaa ja vuonna 1937 pronssia. Suomela saavutti TuUL-riveissä pronssia 4 × 800 metrin viestissä vuoden 1932 kisoissa.
Arvo Suomela sijoittui Kalevan kisoissa 1 500 metrillä kuudenneksi vuosina 1933 ja 1934. Parhaat ratajuoksuajat olivat 800 metrillä 1.57,0 ja 1 500 metrillä 3.58,9. Ne syntyivät kaudella 1933, jolloin hän oli mukana myös Turun Urheiluliiton 4 × 1 500 metrin Suomen ennätyksen ja samalla epävirallisen seurojen maailmanennätyksen tehneessä nelikössä, jossa muut jäsenet olivat Kalle Tuominen sekä olympiavoittajat Paavo Nurmi ja Harri Larva. Suomela oli jo aiemmin mukana Suomen ennätyksen 4 × 800 metrin tehneessä vuoden 1934 SM-viestijoukkueessa SE-ajan ollessa 7.56,8.
Suomela oli ennen sotavuosia yksityisyrittäjä. Hän kaatui Jatkosodan hyökkäysvaiheessa Suojärven Näätäojalla. Hän oli kaatuessaan sotamies Jalkaväkirykmentti 56:ssa.
Suomalainen Seura

Suomalainen Seura (ruots. Finska sällskapet) oli vuonna 1869 Helsingissä perustettu suomenmielinen yhdistys, jonka tehtävänä oli edistää suomenkielistä kulttuuria. Sen perustajajäseniä olivat muun muassa Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen ja Kaarlo Bergbom. Ajatus Suomalaisen Seuran perustamisesta tuli toukokuussa 1869 kantaesitetyn Aleksis Kiven näytelmän Lea saavuttamasta suosiosta. Bergbomin johtaman seurueen esittämä näytelmä osoitti kulttuuriväelle, että myös suomenkielisen teatterin tekeminen oli mahdollista.
Historia

Suomalaisen Seuran edeltäjinä voidaan pitää F. W. Rothstenin vuonna 1862 perustamaa Suomen Ystäväin Liittoa, jonka piirissä Oskar Gröneqvist oli aloittanut näyttämöharrastuksen kaksi vuotta myöhemmin, sekä Emil Nervanderin syksyllä 1864 perustamaa Arkadia-seuran suomenkielistä osastoa. 15. lokakuuta 1869 perustetun uuden yhdistyksen tehtäviksi otettiin suomenkielisen taide-elämän edistäminen sekä suomenkielisten kulttuuritilaisuuksien järjestäminen. Perustavassa kokouksessa oli läsnä 60 enimmäkseen yliopistopiireissä vaikuttanutta miestä ja naista. Mukana olivat Yrjö-Koskisen ja Bergbomin lisäksi muun muassa yhdistyksen viralliset syntysanat lausunut Lorenz Nikolai Achté sekä taloudenhoitajaksi valittu Viktor Löfgren.
Seuran toiminta jakaantui draamalliseen, kirjalliseen ja soitannolliseen osastoon. Kuvataiteita ei otettu mukaan, koska Suomen Taideyhdistyksen edeltäjä Konstnärsgillet eli Taitoniekkain yhtiö oli perustettu jo vuonna 1846. Suomalainen Seura organisoitiin aktiivi- ja kannattajajäseniin,  joista aktiivijäseniin kuuluivat itse taiteita harjoittavat henkilöt. Suomenkielisyys ei ollut jäsenvaatimuksena, mutta kaikki seuran piirissä harjoitettu taide tehtiin kuitenkin suomeksi.
Suomalaisen Seuran osastoista merkittävin oli Bergbomin johtama draamallinen osasto, josta myöhemmin vuonna 1872 muodostui nykyisen Kansallisteatterin edeltäjä Suomalainen Teatteri. Yhdistys kantaesitti vielä huhtikuussa 1872 Helsingin Arkadia-teatterissa Kiven näytelmän Margaareta, jonka jälkeen Suomalainen Teatteri perustettiin toukokuussa Yrjö-Koskisen johtamassa kokouksessa.
Liselotte Sundström

| Liselotte Sundström> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1955 (ikä 69) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  evoluutiobiologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1986, FL 1990, FT 1994)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  ekologia ja evoluutiobiologia, erityisesti sosiaaliset hyönteiset
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sundströn teki väitöskirjansa kantomuurahaisista.
Liselotte Björnsdotter Sundström, myös muodossa Lotta Sundström (s. 16. heinäkuuta 1955 Helsinki) on suomalainen biologi, filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston evoluutiobiologian professori. Hänet tunnetaan erityisesti muurahaisiin liittyvistä tutkimuksistaan.
Elämä ja ura

Sundström kirjoitti ylioppilaaksi Kauniaisten yhteiskoulusta (1974). Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1986, lisensiaatiksi 1990 ja tohtoriksi 1994. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa Intraspecific variation in sociogenetic organisation and worker-queen conflict in the ant Formica truncorum (1993) käsitteli kekomuurahaisiin lukeutuvan kantomuurahaisen (lat. Formica truncorum) sosiogeneettistä organisaatiota sekä yhdyskunnan työläisten ja kuningattaren välisiä ristiriitoja. Sundström oli Helsingin yliopiston dosentti vuosina 1994–2002.
Tohtoritutkintonsa jälkeen Sundström oli tutkijana Sveitsin Lausannessa (1994–1995) ja Tanskan Århusissa (1995–1996). Hän työskenteli eläinekologian assistenttina (1996–2001), vesistöjen ekologian virkaatekevänä professorina (1997–1998), Suomen Akatemian akatemiatutkijana (1998–2002), yliopistolehtorina (2001–2002). Hänet nimitettiin evoluutiobiologian ruotsinkieliseen professorin virkaan (2002–).
Sundströmin tutkimuskohteita ovat olleet muun muassa ekologia ja evoluutiobiologia, erityisesti sosiaaliset hyönteiset. Hän oli vuoteen 2007 mennessä yksin tai tutkijatoveriensa kanssa kirjoittanut noin 60 tieteellistä julkaisua näistä aihepiireistä. Julkaisutyö on jatkunut sittemmin. Monet hänen töistään on julkaistu luonnotieteen arvostetuimmissa tiedelehdissä (kuten Nature ja Science).
Sundström on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1998.
Aiheesta muualla

Liselotte Sundström Helsingin yliopiston Tutkimusportaalissa
Arkistoitu kopio (juttuun liittyy 12 min 40 s kestävä, prof. Sundströmin työtä kuvaava video) 9.11.2018. Ötökkäakatemia, ötökkäakatemia.fi. Arkistoitu 21.9.2020. Viitattu 10.3.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Tieteilijät:  ORCID  Publons  ResearcherID 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Marilaiset kielet

| Marilaiset kielet |
| --- | --- |

Oma nimi:  марий йылме (niittymari), мары йӹлмӹ (vuorimari)
Muu nimi:  tšeremissi
Tiedot
Alue:  Marin tasavalta
Virallinen kieli:  Marin tasavalta
Puhujia:  alle 400 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  marilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  chm
ISO 639-3:  (niittymari)mrj (vuorimari) [vanhentunut linkki mhr (niittymari) mrj (vuorimari) [vanhentunut linkki]]
 Ohje 
Marilaiset kielet ovat yksi uralilaisen kielikunnan päähaara. Alun perin marilaiset kielet muodostavat murrejatkumon, johon kuuluu useita murteita. Sittemmin murteiden pohjalta on standardisoitu kaksi eri kirjakieltä, niittymarin kieli sekä vuorimarin kieli, minkä takia nykyään puhutaan murteiden sijaan useimmiten eri marilaiskielistä.
Marilaisten kielten puhujia kutsutaan mareiksi. Kielten pääasiallinen puhuma-alue on Venäjän federaatioon kuuluva Marin tasavalta, mutta suuria marilaisvähemmistöjä on myös naapuritasavalloissa. Vuoden 2021 Venäjän väestönlaskennassa marilaiseksi itsensä ilmoitti noin 424 000 henkilöä, joista niittymarilaisia on noin 410 000 ja vuorimarilaisia noin 14 000 henkilöä. Marilaisten määrä on vähentynyt huomattavasti vuoden 2010 väestönlaskennasta, jolloin marilaiseksi ilmoittautui 548 000 henkilöä. Marilaiskielten puhujien määrä on ilmoitettuja lukuja alhaisempi, sillä kaikki marit eivät puhu maria.
Marin päämurteiden levinneisyys 1900-luvun alussa englanninkielisellä kartalla suomalaisen tutkimusryhmän mukaan. 1a. vuorimari, 1b luoteismari; 2a vuorimari ja 2b itämari.
Historia ja murrejako

Nykyään puhuttavien marilaisten kielten yhteinen kantakieli on kantamarin kieli. Aiemmin on oletettu, että marilaiset ja mordvalaiset kielet olisivat joidenkin yhteisten piirteidensä vuoksi kehittyneet samasta välikantakielestä eli niin sanotusta volgalaisesta kantakielestä. Nykyään piirteiden katsotaan kuitenkin olevan kielikontaktien tulosta ja kantamarin muodostavan itsenäisen haaransa uralilaisen kielikunnan sisällä.
Kantamarin puhuma-alue paikoitetaan Volgan länsipuolelle nykyisten Nižni Novgorodin alueen ja Tšuvassian seuduille eli lännemmäksi kuin marilaiskielten nykyiset puhuma-alueet. Ajallisesti kantamari alkoi jakautua murteiksi noin 1100-1400-luvulla. Näin syntyi murrejatkumo, josta voidaan nykyään erottaa neljä päämurretta: vuorimari, luoteismari, niittymari sekä itämari. Vuorimarin pääasiallinen puhuma-alue kattaa Marin tasavallan länsiosat, mistä syystä sitä kutsutaan joskus myös länsimariksi. Nimitys 'vuorimari' viittaa Volgan länsirannan mäkisiin pinnanmuotoihin. Vuorimarilla on noin 14 000 puhujaa ja se on myös standardisoitu kirjakieleksi. Luoteismaria puhutaan Marin tasavallan luoteis- ja pohjoispuolella Nižni Novgorodin ja Kirovin alueilla. Luoteismarilaisilla murteilla on enää muutamia satoja puhujia eikä niillä ole kirjallista käyttöä. Niittymarin puhujat asuttavat Marin tasavallan keski- ja itäosia. Nimitys juontaa juurensa Volgan itärannan tasaisesta maastosta. Viimeinen murreryhmä eli itämari taas viittaa niiden marilaisten kieleen, jotka muuttivat niittymarilaisen alueen itäpuolisille seuduille 1500-1700-luvulla Moskovan Venäjän laajentumisen yhteydessä. Suurin itämarilainen väestö löytyy Baškortostanista, mutta heitä asuu myös Kirovin alueella, Tatarstanissa, Udmurtiassa, Permin alueella sekä Sverdlovskin alueella. Itämari ja niittymari jakavat useita yhteisiä piirteitä, jotka erottavat ne läntisemmistä marilaismurteista. Tästä syystä niiden pohjalta on myöhemmin luotu yksi yhteinen kirjakieli eli niittymarin tai niitty-itämarin kirjakieli. Niittymarin kirjakielellä on noin 388 000 käyttäjää.
Kahden eri kirjakielen luomisen myötä nykyään puhutaan useimmiten useista marilaiskielistä. Nimitystä 'mari' voi kuitenkin käyttää viitattaessa koko kieliryhmään. Marin kielten väliset erot ovat melko pieniä ja koskevat lähinnä fonologiaa ja sanastoa, kun taas kieliopilliselta rakenteeltaan kielet ovat hyvin samankaltaisia. Sanastostakin tosin lähes 90 prosenttia on yhteistä vuori- ja niittymarille, mistä syystä kielten välillä on jonkin verran ymmärrettävyyttä.
Kirjakielten kehitys

Marin kielellä on kaksi kirjallista muotoa kyrillisin kirjaimin. Niiden syntyhistoria alkaa 1800-luvulla, jolloin Venäjällä pyrittiin käännyttämään pikkukansoja ortodoksisuuteen. Uskonnollisia tekstejä kirjoitettiin eri murteilla, jotta marit olisivat oppineet lukemaan. Tavoitteena ei kuitenkaan ollut luoda mareille kirjakieltä. Näistä kirjoitustraditioista syntyivät vuorimarin ja niittymarin kirjalliset muodot.
Marin kirjakielen päivää vietetään 10. joulukuuta. Päivää juhlitaan vuonna 1775 ilmestyneen ensimmäisen marin kieliopin kunniaksi. Kielioppikirjan nimi oli Sotšinenija, prinadležashtšija k grammatike tšeremiskago jazyka ('Tšeremissin kielen kielioppi'), ja se julkistettiin Pietarissa. Painos oli 300 kappaletta. Kirjalla oli merkittävä osa kirjakielen kehittämisessä. Marin kielen päivää on vietetty vuodesta 1990 alkaen.
Nykytilanne

Suunnilleen 70 % puhuu äidinkielenään maria; muiden ensisijaisena kielenä on venäjä, vaikka he pitävätkin itseään yhä mareina. Marinmaan asukkaita on 760 000, joista 43 % on marilaisia; loput asuvat nimikkotasavallan ulkopuolella.lähde?'
Niittymarin kieltä pidetään uhanalaisena ja vuorimaria erittäin uhanalaisena kielenä.
Marilaisten kielten ominaispiirteitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Nominatiivi | muno | βüt |
| Genetiivi | munə-n | βüδ-ən |
| Akkusatiivi | munə-m | βüδ-əm |
| Datiivi | munə-lan | βüt-lan |
| Latiivi | mun-eš | βüδ-eš |
| Illatiivi | munə-ško | βüδ-əškö |
| Inessiivi | munə-što | βüδ-əštö |
| Komparatiivi | munə-la | βüt-la |
| Komitatiivi | munə-ɣe | βüt-ke |
Esimerkkilauseita:
Padassa on kuusi kalaa. – Poδəšto kut kol ulo.

Tuli palaa ja siksi lumi sulaa. – Tul jüla δa satlan lum šula.

Eilen minä annoin sinulle kaksi kirjaa. – Teηkeće məj təlanet kok kniɣam puenam.

Huomenna hän tulee jalan luokseni, me ostamme neljä pulloa olutta ja menemme puistoon istumaan. – Erla tuδo δekem jolən toleš, me nəl klenća puram naləna δa parkəške sintšaš kajena.
Kirjallisuutta

Moisio, Arto & Saarinen, Sirkka: Tscheremissisches Wörterbuch – Aufgezeichnet von Volmari Porkka, Arvid Genetz, Yrjö Wichmann, Martti Räsänen, T.E. Uotila und Erkki Itkonen. Suomalais-Ugrilainen Seura / Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2023 (verkkoversio) / 2008. Lexica Societatis Fenno-Ugricae XXXII. / Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 151. ISBN 978-952-7262-41-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Niittymarinkielinen Wikipedia
Vuorimarinkielinen Wikipedia
Ääninäytteet ugri.net. Viitattu 11.3.2019.
Wienin yliopiston marinkielen oppimateriaalia univie.ac.at. Viitattu 11.3.2019.
Marin keskeinen sanasto (venäjäksi)
lyhyt marin kielioppi (venäjäksi)
Suomalainen vankileiriraportti

| Suomalainen vankileiriraportti |
| --- | --- |

Kirjailija:  Niilo Koljonen
Kieli:  suomi
Genre:  tieteisromaani, nuortenkirja
Kustantaja:  Teos
Julkaistu:  2011
Sivumäärä:  199
ISBN:  9789518513295
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomalainen vankileiriraportti on Niilo Koljosen kirjoittama ja Erkki Vettenniemen toimittama tutkimus Neuvostoliiton totalitaarisen keskitysleirisysteemin oloista, pakkotyön mittasuhteista ja mielipidevankien kohtelusta Siperian gulag-vankileireillä. Tutkimus perustuu Siperian kuolemanleireiltä Suomeen takaisin selvinneen Koljosen (1927–2004) muistiinpanoihin ja muiden mielipidevankien haastatteluihin.
Teos julkaistiin 2011, yli 50 vuotta alkutekstinsä kirjoittamisensa jälkeen. Kylmän sodan aikana suojelupoliisi takavarikoi käsikirjoituksen ennen kuin Koljosen onnistui toimittaa materiaalinsa nähtäväksi YK:lle.lähde?
Aiheesta muualla

Koljonen on Suomen Solženitsyn (Arkistoitu – Internet Archive)
Pentti Stranius: Gulag suomalaissilmin. Kirja-arvostelu teoksesta: Koljonen, Niilo (toim. Erkki Vettenniemi): Suomalainen vankileiriraportti. (Agricolan-kirja-arvostelut 5.3.2013)
Suni (yritys)

| Suni Oy |
| --- | --- |

Perustettu:  1905
Perustaja:  Elias Suni
Toimitusjohtaja:  Ville Suni
Avainhenkilöt:  Ville Suni
Kotipaikka:  Lappeenranta, Suomi
Toiminta-alue:  Etelä-Karjala, Kymenlaakso
Toimiala:  autokauppa ja sijoitustoiminta
Tuotteet:  Citroën-, Honda-, Mercedes-Benz-, Opel- ja Škoda-merkkiset henkilö- ja pakettiautot ja niiden huolto
Liikevaihto:  73,6 milj. € (2014)
Henkilöstö:  160 (2014)
Tytäryhtiöt:  Auto-Suni Oy MS-Auto Oy
Omistaja:  Sunin perhe
Kotisivu:  www.suni.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suni Oy on vuonna 1905 perustettu, Etelä-Karjalassa ja Kymenlaaksossa toimiva perheyritys. Suni-konsernin tytäryhtiöt ovat Auto-Suni Oy ja MS-Auto Oy. Toimialoina ovat henkilö- ja pakettiautojen ja  myynti ja huolto. Toimipisteitä on Lappeenrannassa, Imatralla, Kotkassa ja Kouvolassa. Konserniin kuului aikaisemmin myös AS-Huolto Oy mutta nykyään konserni keskittyy automyyntiin ja sijoitustoimintaan.
Historiaa

Suni-konserni sai alkunsa 25-vuotiaan Elias Sunin sekatavarakaupasta Savitaipaleen Laksiaisissa. Vuokratiloista se siirtyi omaan kauppakartanoon 1910. Luumäelle Elias Suni perusti Luumäen Höyry- ja Moottoriveneosakeyhtiön 1911 ja sivuliikkeen Jurvalaan 1912. Elias Suni muutti Lappeenrantaan 1915, ryhtyi siellä jatkamaan William Lindholmin Kangas- ja Sekatavarakauppaa ja myi Savitaipaleen liikkeensä.
1920-luvulla Elias Suni luopui päivittäistavaroiden vähittäiskaupasta tukkukaupan hyväksi ja perusti Studebaker-autokaupan ja Lappeenrannan ensimmäisen huoltoaseman. Elias Suni kuoli 1930 ja johtoon astui ensin leski ja tämänkin kuoltua 1937 heidän vanhin poikansa Viljo Suni. Sotien jälkeen autokauppa saatiin elpymään Austinin ja Mercedes-Benzin edustuksilla. 1960-luvulla Suni Oy laajensi kodinkonekauppaan ja pikatukkutoimintaan. 1970-luvun alussa valmistuivat Lappeenrannan Tapuli-tavaratalo sekä uudet tilat Sunin autokaupalle Tolkansuolle. Vuosikymmenen puolivälissä Suni laajensi Joutsenoon Tapuli-tavaratalon ja Rautia-myymälän avulla. Toimitusjohtajaksi tuli 25-vuotias ekonomi Tapani Suni.
Vuonna 1980 Suni Oy sai Volkswagen- ja Audi-autojen edustuksen. Yritys perusti 1980-luvun mittaan yli 15 Rabatti-halpamyymälää ympäri Kaakkois-Suomea ja luopui samalla päivittäistavaroiden tukkukaupasta. Vuonna 1988 Tapani Suni otti vastatakseen päivittäistavarakaupan ja veli Erkki Suni rauta- ja maatalouskaupan sekä auto- ja kodinkoneliikkeet.
1990-luvun alun laman aikaan Erkki Suni myi yhtiönsä Starckjohann Oy:lle ja Rabatteja alettiin muuttaa Frendi-myymälöiksi. Kolmas Tapuli-tavaratalo avattiin Imatralle. Uutena vähittäiskauppakonseptina tulivat mukaan Hansa-alennusmyymälät.
Vuonna 1999 Suni myi kaiken päivittäistavaratoimintansa  Wihurille 1999.
Vuosituhannen vaihtuessa alettiin panostaa voimakkaasti jo hiipuneeseen autokauppaan, joka keskitettiin vuonna 2010 Auto-Suni Osakeyhtiöön. Autokauppaa laajennettiin yritysostojen kautta ympäri Etelä-Karjalaa ja Mikkeliin. Nyt Auto-Suni edustaa kuutta automerkkiä ja on yhdeksän automerkin valtuutettu huoltoliike.. Konsernin toinen yhtiö AS-Huolto Oy kuului valtakunnalliseen Autoasi-ketjuun.
Myöhemmin Mikkelin autokauppatoiminnoista on luovuttu ja konsernin autokorjaamotoiminta myyty uusille yrittäjille.
Ville Suni valittiin vuonna 2018 Suni-konsernin toimitusjohtajaksi.
Kirjallisuutta

Hänninen, Jera: Isoisä, isä ja poika. E. Suni ja Suni Oy alkaen 1905. Suni Oy 2005.
Salovaara, Outi: Arwoisan yleisön kannatusta toiwoen, Suni Oy 1905–2005. Suni Oy 2005. ISBN 9789529182190.
Timo Suokko

Timo Suokko (s. 22. toukokuuta 1960) on suomalainen markkinointiviestinnän asiantuntija, luennoitsija ja tietokirjailija. Koulutukseltaan hän on kauppatieteiden maisteri Turun kauppakorkeakoulusta.
Suokko on työskennellyt muun muassa yrityksissä SEK & Grey Oy, Contra, Satama Interactive ja Publicis Helsinki Oy.  Hän on toiminut Markkinointiviestinnän Toimistojen Liiton hallituksessa ja luennoinut muun muassa Markkinointi-instituutissa, Turun kauppakorkeakoulussa, Jyväskylän yliopistossa ja Hankenilla.
Teoksia

Markkinointiviestinnän lapsuuden loppu, Sanoma Pro 2003. ISBN 9789510283516.
Remix, Integroituun brändijohtamiseen. Management Institute of Finland MIF 2007. ISBN 9525123723.
Merkitys : yrityksen arvokkain voimavara. Yhdessä Pasi Saarisen kanssa. Marketing Finland ry 2020. ISBN 9789525262582.
Aiheesta muualla

Timo Suokko Speakersforum-sivustolla
Aira Suomela

Aira Elina Suomela (17. joulukuuta 1935 Reisjärvi – 9. toukokuuta 2022) oli suomalainen posliininmaalaustaiteilija, -opettaja ja alan vaikuttaja.
Suomela toimii vuonna 1968 perustetun Suomen posliininmaalaajat ry:n puheenjohtajana ja usealla kielellä julkaistavan, maailman toiseksi suurimman alan harrastajien julkaisun, Posliini Plus -lehden (ilmestyi aiemmin nimillä Posliininmaalaus ja keramiikka sekä Skandinavian Posliininmaalaus), päätoimittajana vuodesta 1985. Hän on ollut myös kehittämässä alan opetusta jo 1970-luvulta saakka, tuolloin pääkaupunkiseudulla vaikuttaessaan, kohti virallista 4-vuotista ammattitutkintoa.
Suomela on posliininmaalauksen kansallisesti tärkeimmän vuosittaisen tapahtuman, vuodesta 1995 järjestetyn Reisjärven posliinikesän, perustaja. Vuosittain vietettävä tapahtuma tuo Reisjärvelle kansainvälisiä alan opettajia sekä satoja harrastajia ja taitajia ja sitä pidetään myös merkittävänä alan opettajien jatkokouluttautumispaikkana. Tapahtumassa on vieraillut useita nimekkäitä alan ammattilaisia ja taiteilijoita sekä Suomesta että maailmalta, kuten Kimmo Pälikkö, japanilaiset Yumiko Okamura ja Mario Watanabe, venäläiset Juri Schgirov, Ljubov Tsvetkova ja Sergei Sokolov, saksalaiset Wolfram Leonhardi  ja Andreas Knobl sekä norjalaiset Eva Ihle ja Thanh Duc Hong.
Kirjallinen tuotanto

(Tuuli Markkulan ja Liisa Teirisalon kanssa), Posliininmaalaus harrastuksena. WSOY, Juva, 1981, ISBN 951-0-10670-4
(Maria Teresa Borrellin ja Donatella Viggianin kanssa), Trompe l'oeil, kaunista silmänlumetta posliinille. Sinooperi, Vantaa, 1992 ISBN 952-9732-01-5
(Aini Koiviston kanssa), Elämä on kaunis = Das Leben ist Schön. Handmade, Vantaa, 1993, ISBN 952-9722-06-0
Posliininmaalaus tänään = Porcelain painting today. Ajatus, Helsinki, 1996, ISBN 951-9440-44-5
Posliininen kahvikuppi = Porcelain coffee cups. Suomelan renkitupa, Reisjärvi, 2005, ISBN 952-91-9679-2
Posliininen maljakko = A Porcelain vases. Maljakkokirja 2006. Suomelan renkitupa, Reisjärvi, 2007 ISBN 978-952-92-1532-4