stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etelä-Amerikan historia
1900-luku

1900-luvun alussa ensimmäinen maailmansota vähensi huomattavasti mantereen valtioiden kauppaa, mutta eräiden maiden vienti puolestaan kääntyi kasvuun. Kaupungistuminen ja väestönkasvu kiihtyivät 1930-luvulla varsinkin Uruguayssa ja Argentiinassa. Syy tähän oli siirtolaisuus.
Toisessa maailmansodassa Brasilia oli liittoutuneiden puolella. Sodan jälkeen monet natsit pakenivat Euroopasta Etelä-Amerikkaan. Esimerkiksi Josef Mengele sukkuloi eri Etelä-Amerikan maissa kuolemaansa vuonna 1979 asti.
Chileläisessä Santiago de Chilen kaupungissa sattui vuonna 1960 5 000 ihmisen hengen vaatinut maanjäristys.
Poliittisesti 1900-luvun jälkipuoli oli Etelä-Amerikassa rauhatonta, ja maanosa joutui kylmän sodan näyttämöksi. Useissa maissa toimi marxilaisia sissijärjestöjä. 1960- ja 1970-luvuilla muun muassa Brasiliassa, Chilessä ja Argentiinassa nousivat valtaan kovaotteiset sotilasdiktatuurit. Sotilasdiktatuureista siirryttiin demokratiaan 1980-luvun kuluessa.
Vuonna 1982 käytiin Falklandin sota Argentiinan ja Ison-Britannian välillä. Vuonna 1992 Rio de Janeirossa, Brasiliassa pidettiin YK:n ympäristökokous.
2000-luku

Vuosituhannen vaihteessa useissa maissa, etenkin Argentiinassa, oli paha talousikriisi. Maat eivät kyenneet maksamaan velkojaan, pankkeja suljettiin ja ihmiset menettivät säästöjään.
Monissa Etelä-Amerikan maassa on valittu 2000-luvulla vasemmistolainen presidentti. Näihin kuuluvat Venezuelan Hugo Chávez, Brasilian Luiz Inácio Lula da Silva, Bolivian Evo Morales, Chilen Michelle Bachelet, Ecuadorin Rafael Correa, Perun Alan García, Argientiinan Cristina Fernández de Kirchner, Paraguayn Fernando Lugo ja Uruguayn José Mujica.
| Etelä-Amerikan hallitusten poliittisen suuntautumisen aikajana |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Valtio | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1950-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1960-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1970-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1980-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 1990-luku | 2000-luku | 2000-luku | 2000-luku | 2000-luku | 2000-luku | 2000-luku | 2000-luku | 2000-luku | 2000-luku |
| Valtio | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
 Suriname: 
 Guyana: 
 Venezuela: 
 Kolumbia: 
 Ecuador: 
 Peru: 
 Bolivia: 
 Brasilia: 
 Paraguay: 
 Uruguay: 
 Argentiina: 
 Chile: 
██ keskusta/vasemmisto
██ riippumaton/liberaali/keskustalainen
██ keskusta/oikeisto
██ (sotilas-)diktatuuri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etelä-Amerikan historia Wikimedia Commonsissa
Inkojen rakentaman kivirakennuksen ikkuna Machu Picchussa.
Bolivian Andeilla sijaitsevan Tiwanakun rauniot.
Max Andersson

Max Andersson vuonna 2013.
Max Andersson (s. 1962 Kaaresuvanto) on ruotsalainen sarjakuvataiteilija ja animaattori. Anderssonin sarjakuvat ovat sävyltään surrealistisia. Piirrettyään nuoruudessaan perinteisempää huumorisarjakuvaa, hän siirtyi 1990-luvulla vaihtoehtoisemman sarjakuvan pariin.
Vuonna 1992 ilmestyi hänen esikoisalbuminsa Pixy. Albumi on käännetty useille eri kielille, muun muassa suomeksi vuonna 1994. Fantagraphics julkaisee Anderssonin sarjakuvalehteä Death & Candy.
Suomennettu albumi

Pixy.  ((Pixy, 1992.) Käännös: Reija Nieminen & Inna Aarniala. Kurpitsa-albumi 8)  Tampere:  Suuri kurpitsa, 1994.  ISBN 952-9887-03-5
Aiheesta muualla

Kurt Tuomi: Pixy: aseille ja viinalle perso sikiö. Aviisi 2/1995.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  IdRef
Angelniemen vaakuna

Angelniemen vaakuna (1962–1966)
Angelniemen vaakuna oli Angelniemen kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa vanhoihin satamapaikkoihin talonpoikaispurjehduksen aikakaudella.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultaiset kolmoisankkurit.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Angelniemen kunnanvaltuusto hyväksyi sen 29. joulukuuta 1961. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 16. toukokuuta 1962.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1967 Angelniemen liityttyä Halikon kuntaan.
Etnofuturismi

Etnofuturismi (kreik. etnos, kansa ja futurismi) on taiteellinen ja kirjallinen aatesuuntaus, jossa pienen kansan tai kieliryhmän omaleimaisuus ja tulevaisuus pyritään turvaamaan yhdistelemällä kansanperinteeseen uusia taiteellisia muotokokeiluja ja uutta tekniikkaa. Alkujaan liike on lähtöisin uudelleen itsenäistyneen Viron kirjallisuuspiireistä, ja sen nimen on keksinyt runoilija Karl Martin Sinijärv. Etnofuturismi yhdistää ikivanhan, vain tietyn kansan ominaisen etnisen sisällön ja muodikkaan, välillä suorastaan futuristisen muodon. Sitä voidaan toteuttaa myös toisin päin: ikiaikainen muoto, kuten kalevalamitta kohtaa uuden ja nykyaikaisen sisällön. Etnofuturismin voi yhdistää myös surrealismiin, mutta olemukseltaan se on kansanomaisempi ja ennen kaikkea oman kansan alkuperää korostava. Etnofuturismissa pyritään siis yhdistämään nykyaikaista maailmankulttuuria kansalliseen ja paikalliseen. Etnofuturismin synnyn eräs tärkeä syy oli samaan aikaan Virossa kasvanut kiinnostus oman kansan menneisyyteen, kansanperinteeseen ja varsinkin kansanrunouteen ja -lauluun, kansanuskoon ja muuhun kansakunnalle ominaiseen ja omaan.
Etnofuturistien tuotanto ulottuu myös kirjallisuuden ulkopuolelle. Etnofuturismia esiintyy Venäjän uralilaisten kansojen, kuten selkuppien, nganasanien, marilaisten, hantien sekä viidentoista muun pohjoisen pallonpuoliskon suomensukuisella kansan keskuudessa. Sitä harjoittavat myös turkinsukuisten kansojen älymystöt.
Etnofuturistit voivat käyttää aineistonaan kansanperinnettä kuten taruja, loitsuja ja itkuvirsiä ja yhdistää niihin avantgardistisia kokeiluja. Etnofuturismin käsite on väljä ja monimuotoinen. Jotkut pitävät esimerkkeinä suomalaisesta etnofuturismista esimerkiksi kansanmusiikkia ja kansanperinnettä hyödyntäviä maailmanmusiikki- ja rockyhtyeitä sekä murrekirjallisuutta. Poliittisesti etnofuturismi voi suuntautua ekologisen tietoisuuden puolesta ja kulttuurista imperialismia vastaan.
Virolaisen runoilijaryhmän ohjelmana alkanutta etnofuturismia on kutsuttu ainoaksi Virosta lähteneeksi kansainväliseksi taidesuuntaukseksi. Oulun yliopiston professori Kari Sallamaa on kutsunut etnofuturismia uralilaisten kansojen taiteen omimmaksi filosofiaksi ja estetiikaksi.
Kirjallisuutta

Kerttu Karvonen-Kannas & Tuija Möttönen (toim.): Ugriculture 2000: Suomalais-ugrilaisten kansojen nykytaiteet: Karjala-Komi-Mari-Mordva-Udmurtia-Unkari-Viro.  (Näyttelyt: Gallen-Kallelan museo 6.5.2000–1.1.2001, Lönnströmin taidemuseo 12.1.2001–18.3.2001, Riihimäen taidemuseo 22.4.2001–27.5.2001)  Espoo:  Gallen-Kallelan museo, 2000.  ISBN 952-9739-12-5
Ville Ropponen: Uralilainen ikkuna.  Turku:  Savukeidas, 2012.  ISBN 978-952-268-050-1
Aiheesta muualla

Tekstejä etnofuturismista. Soome-Ugri Rahvaste Infokeskus.
Ville Ropponen: Tulevaisuus on merkitty marginaaliin. Kulttuurivihkot 2–3/2003, s. 48–51.
Etomidaatti

| --- | --- |


Etomidaatti
Systemaattinen (IUPAC) nimi
Etyyli-3-[(1R)-1-fenyylietyyli]imidatsoli-4-karboksylaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 33125-97-2
ATC-koodi: N01AX07
PubChem CID: 667484
DrugBank: DB00292
Kemialliset tiedot
Kaava: C14H16N2O2 
Moolimassa: 244,288
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 67 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 76,5 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 75 min
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Etomidaatti (C14H16N2O2) on imidatsolijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä ja eläinlääketieteessä anestesia-aineena.
Ominaisuudet ja käyttö

Etomidaatti on huoneenlämpötilassa kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin, propyleeniglykoliin, asetoniin ja kloroformiin. Etomidaatti on optisesti aktiivista, ja sen R-enantiomeeri on huomattavasti tehokkaampi sedaation aikaansaamisessa kuin S-enantiomeeri. (R)-Etomidaatin ominaiskiertokyky etanoliliuoksessa on +66.
Etomidaatti aikaansaa sedaation ja anestesian sitoutumalla GABA-reseptoreihin ja estämällä niiden toimintaa. Lääkeaineen aiheuttama sedaatio alkaa nopeasti ja on suhteellisen lyhytaikainen ja sitä käytetään lähinnä anestesian aloittamiseen. Etomidaatin etuna moneen muuhun anestesia-aineeseen on, että se ei vaikuta verenkiertoa häiritsevästi. Tämä on tärkeää erityisesti nukutettaessa sokissa olevia tai traumapotilaita, joilla verenkierto on muutenkin epävakaa. Etomidaatti annostellaan liuoksena suoneen.
Haittavaikutukset

Tärkein etomidaatin haittavaikutus on lisämunuaisen kuorikerroksessa tapahtuvan kortikosteroidihormonien biosynteesin inhibitio. Inhiboituminen johtuu hydroksyloivien entsyymien toiminnan estymisestä. Tämä voi ilmetä alhaisena verenpaineena, alhaisena natriumpitoisuutena ja kohonneena kaliumpitoisuutena. Tämä voi olla vaarallista erityisesti verenmyrkytyksestä kärsivillä potilailla, joilla lisämunuaisten toiminnan lamaantumisen riski on muutenkin korkea.
Valmistus

Etomidaatin synteesin lähtöaine on metyylibentsyyliamiini, joka reagoi ensimmäisessä vaiheessa etyyliklooriasetaatin kanssa muodostaen esterin. Tämän jälkeen yhdisteen aminoryhmä reagoi muurahaishapon kanssa ja tuotteena muodostuu aminoaldehydi. Tämä aminoaldehydi reagoi metyyliformiaatin ja kaliumtiosyanaatin kanssa tioimidatsolijohdannaiseksi. Viimeisessä vaiheessa tämä välituote hapetetaan natriumnitriitin ja typpihapon avulla etomidaatiksi.
Etelänsatakieli

| Etelänsatakieli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Satakielet Luscinia
Laji::  megarhynchos
Kaksiosainen nimi
 Luscinia megarhynchos  (Brehm, 1831) 

Katso myös
   Etelänsatakieli Wikispeciesissä   Etelänsatakieli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Etelänsatakieli (Luscinia megarhynchos) on sieppojen heimoon lukeutuva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 15–16,5 cm. Ulkonäöltään erehdyttävästi satakielen näköinen. Selkäpuoli on lämpimänruskea, pyrstö ja yläperä kirkkaan punaruskeat. Vatsapuoli on harmahtavan beige, mutta kyljet ja kurkku ovat yleensä tummemmat, tasaisen beigenruskeat. Pää on harmahtavan kellanruskea. Silmä on kookas ja musta, ja sitä ympäröi vaalea silmärengas. Lajia on joskus mahdotonta erottaa satakielestä, mutta etelänsatakielen pyrstön yläpinta on punaisempi, eikä sillä ole rinnassa selvää harmaata suomukuviointia kuten satakielellä yleensä.
Etelänsatakielellä ei ole selvää kutsuääntä. Varoitusääniä ovat viheltävä ja hieman nouseva ”yihp” sekä nariseva ”errr”. Etelänsatakielen laulu on melodista, voimakasta ja koko ajan muuntelevaa. Säkeet ovat melko lyhyitä, 2–4 sekuntia, ja niiden välissä on usein saman pituinen tauko. Säkeet rakentuvat trilleistä, huiluvihellyksistä sekä solisevista ja pulputtavista äänistä. Satakieli ja etelänsatakieli voivat omaksua toisiltaan laulun osia tai joskus myös koko säkeen. Yleisempää on, että satakieli matkii etelänsatakielen laulua.
Esiintyminen

Viimeinen jääkausi erotti satakielet kahdeksi erillispopulaatioksi, jotka kehittyivät eri lajeiksi. Etelänsatakieli esiintyy Keski- ja Etelä-Euroopassa, sekä Lähi-idästä aina Mongoliaan saakka. Euroopan kanta on 8,5–23 miljoonaa yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii eteläisessä Afrikassa. Suomessa tavataan lähes vuosittain joitakin yksilöitä.
Elinympäristö

Etelänsatakieli pesii metsissä ja metsiköissä, joissa on runsaasti aluskasvillisuutta. Se elää mielellään vesistöjen läheisyydessä.
Lisääntyminen

Pesä on maassa kasvillisuuden kätköissä, joskus matalalla kasvillisuuden varassa. Munia on 4–5, joita naaras yksin hautoo noin 13 päivää. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä 11 päivän ikäisinä. Pesii tavallisesti kahdesti kesän aikana. Naaras voi munia toisen pesyeen, vaikka ensimmäisessä poikaset ovat yhä pesässä. Siinä tapauksessa koiras huolehtii ensimmäisen pesyeen poikasten ruokkimisesta.
Ravinto

Etupäässä maassa liikkuvat hyönteiset ja muut selkärangattomat, kuten ampiaiset ja muurahaiset. Syksyllä syö myös marjoja.
Aiheesta muualla

Erkinaro, Eino, Finlund, Matts, Helle, Pekka & Merilä, Eino 1981: Etelänsatakieli Luscinia megrahynchos* Hailuodossa 1976. – Lintumies 3.1981 s. 128. LYL.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25393  Wikispecies: Luscinia megarhynchos  Avibase: 7C7F0DEE5B364038  BioLib: 8867  BirdLife: 22709696  BOLD: 68517  BOW: comnig1  BTO: bob11040  CoL: 3WFW6  eBird: comnig1  EPPO: LUSCME  EUNIS: 1128  EURING: 11040  Fauna Europaea: 97174  Fauna Europaea (new): 08e62546-4c85-4146-bf49-92c4b3a03d69  GBIF: 7660710  iNaturalist: 13079  IRMNG: 10860275  ITIS: 560897  IUCN: 22709696  NBN: NHMSYS0000530464  NCBI: 383689  Observation.org: 295  Open Tree of Life: 961118  Paleobiology Database: 369341  Paleobiology Database: 369341  TSA: 9706  Xeno-canto: Luscinia-megarhynchos  Laji.fi: MX.32820 
Etelänsatakielen munia.
Ami Angerma

Ami Angerma (alk. Ahnger, 16. kesäkuuta 1891 Viipuri – 27. elokuuta 1950) oli suomalainen jääpalloilija. Pelipaikaltaan hän oli oikea välihyökkääjä.
Angerma edusti jääpallourallaan seuroja Viipurin Luistinseura, Viipurin Reipas, Viipurin SLU sekä Viipurin Sudet. Viipurin Susien kapteenina hän oli voittamassa kuutta Suomen-mestaruutta peräkkäin vuosina 1914–1920 (vuonna 1918 ei pelattu). Lisäksi Angerma voitti SM-kultaa vuosina 1922 ja 1925–1927. Kaikkiaan Angerma oli jääpallon SM-loppuottelussa 16 kertaa ja oli 10 kertaa voittaneessa joukkueessa. Angerma kuului Suomen maajoukkueeseen viidessä maaottelussa, joista Suomi voitti neljä.
Angerma edusti jalkapallossa Viipurin Reipasta ja voitti kolme SM-hopeaa joukkueen paidassa vuosina 1918, 1919 ja 1922.
Peliuransa jälkeen Angerma kuului useita vuosia Suomen Palloliiton jääpallovalitsemiskomiteaan sekä toimi vuonna 1931 maajoukkueen toisena valmentajana. Ansioistaan hän sai Suomen Palloliiton kultaisen ansiomerkin.
Siviiliammatiltaan Ami Angerma oli rautatievirkamies. Rautateillä hän työskenteli yli 40 vuotta.
Andienkolokyyhky

| Andienkolokyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Andienkyyhkyt Metriopelia
Laji::  ceciliae
Kaksiosainen nimi
 Metriopelia ceciliae  (Lesson, 1845) 

Alalajit
 M. c. ceciliae  M. c. obsoleta  M. c. zimmeri 
Katso myös
   Andienkolokyyhky Wikispeciesissä   Andienkolokyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Andienkolokyyhky (Metriopelia ceciliae) on kyyhkyihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Andienkolokyyhky on pienehkö kyyhkylaji ja se voi kasvaa 16–20 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan se on tukeva ja lyhytpyrstöinen. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Andienkolokyyhkyn väritys on ruskehtavan harmaa ja värisävy vaihtelee hieman alalajeittain. Koiraan rinta voi olla naarasta punertavampi. Linnun selän ja siipien höyhenissä on vaaleat kärjet, jotka antavat niille pilkullisen olemuksen. Vatsa on harmaa. Andienkolokyyhkyn silmienympärystän ihon väri on keltainen tai oranssi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Andienkolokyyhkyä tavataan alueelta, joka ulottuu Perusta Chilen ja Argentiinan pohjoisiimpiin osiin. Sitä tavataan Andien kuivilta kivikkoisilta, ruohikkoisilta ja pensaikkoisilta alueilta 1 700–4 000 metrin korkeudesta. Laji liikkuu pareittain tai korkeintaan sadan yksilön parvissa. Andienkolokyyhky syö kasvien siemeniä. Lintu rakentaa kuppimaisen pesän koloon tai kallionjyrkänteelle ja naaras munii kaksi valkoista munaa.
Ernos

| Ernos |
| --- | --- |
 Ernos Back to the Sixties -tapahtumassa Katinkullassa 2000
Tiedot
Toiminnassa:  1965-– 
Tyylilaji:  poprock
Kotipaikka:   Helsinki
Laulukieli:  suomi  englanti
Jäsenet:  Kts. Kokoonpanot
Levy-yhtiö:  Blue Master Polydor Finnlevy Bobtail Records
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ernos on lokakuussa 1965 perustettu suomalainen pop-/rockyhtye, joka sai nimensä perustajansa Erno Lindahlin (s. 1944) mukaan. Yhtye esitti paljon Lindahlin säveltämiä ja sanoittamia suomenkielisiä kappaleita, mutta myös monia tuon ajan Britannian ja Yhdysvaltojen listoilla menestyneitä hittejä. Ernos levytti suomeksi monta maailmalla menestynyttä hittiä suomenkielisenä käännöksenä. Yhtyeen tunnetuimpia levytyksiä olivat ”Harha”, ”Yksin”, ”Maria Louiza”, ”Kesäaikaan”, ”Kaikki hyvin” ja ”Elämältä halua en enempää”. Alkuvuosinaan Ernos levytti kolme albumia: kaksi studiossa äänitettyä julkaisua ja yhden live-tallenteen Kulttuuritalon keikalta vuonna 1969. Ernos tuli kuuluisaksi 1960-luvulla hurjasta lavashowsta. Savua, pommeja, valoja, huonekalujen tuhoamista, kermakakuilla, ketsupilla, piimällä, jauhoilla, vaikka millä toistensa sotkemista. Tämä kaikki sisältyi hurjalla musiikilla höystettynä Ernosten esiintymiseen. Ernos lienee ainoa suomalainen 1960-luvun yhtye, joka on ollut toiminnassa jatkuvasti, tosin eri kokoonpanoissa. Nykyiseen kokoonpanoon kuuluvat Erno Lindahl (laulu, koskettimet, kitara), Martti Koskimo (laulu), Milli Helomaa (laulu), Harri Iso-Kokkila (kitara), Eero Iso-Kokkila (basso) ja Risto Huostila (rummut).
Ernoksen vaiheita > Perustaminen

Erno Lindahl soitti pikkupoikana viulua ja kiinnostui popmusiikista oppikoulun yläluokilla. Hänen ensimmäinen esiintymisensä tapahtui nelivuotiaana. Armeijassa Lindahl soitteli kaiken vapaa-ajan Martti Koskimon kanssa, ja armeijan jälkeen he alkoivat kasata bändiä. Aluksi pojat soittelivat triona Mikko Kuoppamäen kanssa. RUK:ssa Erno, Ilari Hannula ja Jori Dolivo voittivat RUK:n laulukilpailun. Vastus oli kova, mm. Kivikasvot. Armeijan jälkeen Lindahl ryhtyi lukemaan yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä mm. matematiikkaa, kemiaa, fysiikkaa, biokemiaa ja tähtitiedettä.
Vuonna 1965 Lindahl perusti Ernos-yhtyeen. Alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat Lindahl (laulu, kitara), Jorma Toivonen (s. 1946, ex-Viikarit, koomikko Eemelin poika, basso), Mikko Kuoppamäki (s. 1946, Jukan nuorempi veli, rummut), Martti Koskimo (s. 1944, laulu, koskettimet, siirtyi Ernosten jälkeen Kivikasvoihin) ja Matti Vattulainen (s. 1947, ex-Viikarit, laulu, kitara). Yhtyeen ohjelmisto oli jo alusta alkaen vahvasti sidottu moniääniseen lauluun.
Ensimmäinen single ”Yksin" / "Ole iloinen” levytettiin 11. kesäkuuta 1966. ”Yksin” oli tällöin 21-vuotiaan Lindahlin säveltämä ja sanoittama melodinen laulu. Kappaleessa kuulee hyvin Lindahlin tunnistettavan, omintakeisen laulutyylin, joka jatkui läpi koko Ernos-yhtyeen levytyshistorian.
Syksyllä 1966 Ernos hajosi ja Kuoppamäki siityi vähäksi aikaa Boys-yhtyeeseen. Uuteen Ernos-ryhmään tulivat Sebastian Nurmi (basso), Kari Laakso (kitara, laulu), Timo Penttilä (rummut) ja Ilari Hannula (laulu). Matti Vattulainen jatkoi ensimmäisestä kokoonpanosta. .
Ernoksen vaiheita > 1966–1968

Yhtyeessä tapahtui kokoonpanomuutoksia. Yhtye levytti 8. marraskuuta 1966 toisen singlensä ”Harha" / "Unelmatyttöni”, joka oli yhtyeen varsinainen "läpimurtolevy". ”Harha”-kappaleen suurena innoittajana oli The Mamas & the Papas -yhtyeen levytys ”California Dreamin’”. Seuraavana vuonna 1967 yhtye äänitti Beach Boys -yhtyeen ”Good Vibrations” -menestyssinglen suomeksi nimellä ”Kaikki hyvin”, kääntöpuolella ”Tahdon sun takaisin”. Molemmat olivat tuolloin 20-vuotiaan Matti Vattulaisen sanoittamia ja jälkimmäinen myös hänen säveltämänsä. Myös seuraava single "Olet liian kaukana/Jos anteeksi pyydät" tehtiin tekstien sekä sävellysten osalta yhteistyönä Lindahlin ja Vattulaisen käsialana. Vattulainen meni armeijaan loppuvuonna 1967.
Maaliskuussa 1968 yhtye äänitti ensimmäisen LP-levynsä Rutto ja romu. Kokoonpanossa oli tällöin mukana muun muassa Kalervo ”Randy” Korlin (koskettimet), joka sittemmin oli perustamassa Solistiyhtye Suomea. Rummuissa oli Jouni ”Jode” Hietaniemi.
Ernoksen vaiheita > Kokoonpano laajenee 1968

Kesäkuussa 1968 Ernosiin liittyivät laulajatytöt Kati Borg (s. 1948) ja Marjo-Riitta Kervinen (s. 1950). Yhtye panosti monipuoliseen musiikkiin ja stemmalauluun. Kappaleita lainattiin muun muassa Beach Boysilta, The Mamas & the Papasilta, Supremesiltä ja tuon ajan soulmusiikista. Beatles-hiteistä tehtiin omia sovituksia samoin kuin monista muistakin tuon ajan ja 1950-luvun rocksuosikeista.
Elokuussa Kalervo Korlin siirtyi ammattimuusikoksi ja Hietaniemen tilalle rumpaliksi tuli takaisin Timo Penttilä. Tällä kokoonpanolla yhtye esiintyi vuosina 1968–1970. Elokuussa 1968 yhtye levytti singlen ”Maria Louiza”, josta ei kuitenkaan tullut mikään myyntimenestys, eikä se koskaan noussut Suomen levymyyntilistoilla kymmenen parhaan joukkoon.
Ernoksen vaiheita > Viron valloitus 1968

23. syyskuuta 1968 Ernos teki suomalaista rockhistoriaa esiintymällä ensimmäisenä länsimaisena rockyhtyeenä Neuvosto-Virossa Tallinnassa.lähde? Konsertin järjestivät Viron Filharmonian johtaja Rait Ivalo ja Viron Radion popmusiikkitoimittaja Jüri Lina sen jälkeen kun Ernoksen manageri Raimo Pirskanen oli heinäkuussa käynyt Tallinnassa Radiotalolla ja Filharmoniassa.lähde? 
Lindahl on kertonut, että ”saimme vierailullamme aikaan hysterian, joka miltei vastasi beatlemaniaalähde?. Tytöt kulkivat perässämme ja ihailijat melkein kaatoivat keikkabussin. Virolaiset olivat vierailusta niin innoissaan, että vierailu uusittiin seuraavana vuonna.” Keikkajärjestelyt olivat Neuvostoliiton aikaan hyvin tiukkoja, keikkalista oli lyötävä lukkoon jo ennen esiintymistä. Vuoden 1969 keikka jäi viimeiseksi, kun Ernos ei noudattanut etukäteen hyväksyttyä ohjelmaa, vaan esitti encorena kappaleen ”Papa oom mow mow”. Viranomaiset rankaisivat yhtyettä esiintymiskiellolla. Esiintymisillä lienee kuitenkin ollut vaikutus virolaiseen rock- ja popmusiikin kehitykseen, toivathan ne mukanaan vivahduksen länsimaisesta rockista ”rautaesiripun” taakse. Yleisönlähde?joukossa oli nuoria virolaisia muusikoita, kuten Ivo Linna, Gunnar Graps, Reet Linna ja Vello Salumets. Jaak Joala on tehnyt kappaleesta ”Maria Louiza” version viron kielellä.
Ernos esiintyi myös Tukholmassa Canned Heat -yhtyeen lämmittely-yhtyeenä. Vuonna 1969 yhtye valittiin Suosikki-lehden äänestyksessä Suomen parhaaksi yhtyeeksi.