stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Krepost Sveaborg
Historia > Linnoitus ensimmäisessä maailmansodassa

Krepost Sveaborgin linnoitteita ei koskaan käytetty niiden alkuperäiseen tarkoitukseen, eli venäläisten puolustamiseen saksalaisia vastaan. Saksalaisten tiedetään varustautuneen linnoituksia vastaan käytäviä taisteluita varten hankkimalla esimerkiksi tiedustelutietoja linnoitteiden rakenteesta. Saksalaisilla oli käsissään venäläisestä sensuurista ja linnoitusten tarkasta valvonnasta huolimatta esimerkiksi Tuomarinkylän linnoitteita esitteleviä raportteja vuodelta 1915. Raportit oli ilmeisesti vuotanut joku linnoitustyömaalla johtotehtävissä työskennellyt.
Venäläiset päättivät vetäytyä saksalaisten lähestyessä Helsinkiä keväällä 1918 hyvistä puolustuslaitteistaan huolimatta. Osasyynä vetäytymiseen oli varmasti myös Suomen edellisen vuoden joulukuussa tekemä itsenäisyysjulistus. Saksalaisten venäläisten kanssa tekemään vetäytymissopimukseen kuului esimerkiksi tykkien vaarattomaksi tekeminen, mikä toteutui ainakin osittain. Venäläisten perääntymisestä huolimatta saksalaiset eivät päässeet marssimaan Helsinkiin täysin taisteluitta, sillä suomalaiset punakaartin taistelijat tekivät voimakasta vastarintaa esimerkiksi Leppävaaran Nupukivenkallion ja Gransinmäen varustuksista. Leppävaaran taistelussa kuoli kolme saksalaista ja 13 punakaartilaista. Taistelupaikan lähistöille Mäkkylään on haudattu saksalainen sotilas Xavier Brummer, jonka haudalle Leppävaaran suojeluskunta pystytti graniittisen muistokiven 1923.
Historia > Linnoitus ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Sodan loputtua linnoitus siirtyi sotasaaliskonttorin käsiin. Linnoitteista purettiin kaikki hyödynnettävissä oleva kuten puurakenteet, puhelinkaapelit sekä etenkin katettujen linnoituslaitteiden, kuten konekivääripesäkkeiden ja suojahuoneiden teräspalkkivahvistukset. Varsinaista käyttöä linnoituksille ei keksitty ja niitä käytettiin lähinnä koulutusmaastona, jossa tutustuttiin hyvään ja huonoon linnoitustapaan. Kapteeni Pauli Öljymäki pohti vuoden 1938 diplomityössään linnoitusten hyödyntämiskeinoja, mutta joutui toteamaan niiden vaativan liikaa miehistöä Suomen pieniin asevoimiin nähden. Toisen maailmansodan kynnyksellä Helsingin teollisuuspiiri ja Suomen puolustusministeriö inventoivat linnoitukset ja niihin kuuluneet luolat, joista osa kunnostettiin ammussorvaamoiksi, varastoiksi ja väestönsuojiksi.
Historia > Nykytila

Vuosikymmenten heikon arvostuksen ja unohduksiin joutumisen seurauksena linnoitukset ovat päässeet pahasti rappeutumaan. Merkittävä osa linnoitteista on jäänyt teiden ja rakennusten alle. Suurin osa linnoituksen suojahuoneista ja ampumapesäkkeistä räjäytettiin kiskojen ja muun metallin poiston yhteydessä, minkä lisäksi viranomaiset turvautuivat räjähdyksiin myös pelätessään irtolaisten pesiytyvän rakennelmiin. Linnoitteiden rappeutumista on edesauttanut myös eroosio, puurakenteiden maatuminen ja kasvillisuuden leviäminen. Pääkaupunkiseudulle rakennettiin 569 linnoituslaitetta, joista Pääkaupunkiseudulle rakennetuista 569 linnoituslaitteesta oli vuonna 2006 laaditun selvityksen perusteella tuhoutunut kokonaan 43 prosenttia ja osittain 17 prosenttia. Säilyneitä kohteita on jäljellä 40 prosenttia. Espoon 121 kohteen osalta 43 prosenttia oli kokonaan tuhoutunut, 21 prosenttia osittain tuhoutunut ja 36 prosenttia säilynyt. Merkittävä osa pääkaupunkiseudun alueen tykkiteistä on jäänyt myöhemmän rakentamisen alle, tästä huolimatta tykkiteiden entiset linjaukset näkyvät monin paikoin nykyisen tieverkon linjauksissa (esim. Helsingin Pakila ja Espoon Mäkkylä)
Museoviraston (silloinen Muinaistieteellinen toimikunta) päätöksellä linnoitukset liitettiin muinaismuistolain piiriin 1971, mikä kieltää niiden täyttämisen, kaivamisen ja muilla tavoin hävittämisen ilman museoviraston lupaa. Linnoitusten hoidosta julkaistiin 1996 opas. Joihinkin maalinnoituksen kohteisiin on rakennettu suoja-aitoja, siltoja ja opastauluja. Linnoitusrakenteissa kasvavaa kasvillisuutta on myös paikoitellen raivattu. Linnoitusta on pidetty arvokkaana kulttuurihistoriallisena kohteena, minkä lisäksi sillä on ollut huomattava kasvistoa rikastava merkitys. Linnoituksesta ovat hyötyneet esimerkiksi erilaiset niitty- ja kalliokasvit, sekä sen läheisyyteen venäläisten joukkojen mukana kulkeutuneet vieraslajit.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio

Helsingin linnoitteiden tehtävänä oli suojata Helsingin Kruunuvuorenselällä ja Katajanokalla sijaitsevaa Venäjän Itämeren laivaston sotasatamaa. Linnoitukseen kuului rannikkopattereista koostuva meririntama sekä kolme maarintaman puolustusvyöhykettä. Maarintama rakennettiin hajautetun järjestelmän mukaisesti, jossa linnoitteet sijoitettiin maastoon hajautetusti, jotta vihollisen tykistötuli olisi jouduttu hajauttamaan ja sen teho olisi pienentynyt.
Linnoitus kuului Viaporin komendantin alaisuuteen, ja sen maa- ja meririntamalla, sekä tykistöllä oli jokaisella oma komentajansa. Maarintaman komentajina toimi ensin kenraali Pobojevski, myöhemmin eversti Timonov. Maarintaman esikunta sijaitsi Viaporin Komendantinsaarella (nykyinen Iso Mustasaari).
Maarintama jaettiin lopullisessa linnoitussuunnitelmassa itäiseen, pohjoiseen ja läntiseen puolustuslohkoon, joiden tukikohdat saivat idästä alkaen numerot I–XXXVII (1–37). Suunnitelmassa otettiin myös virallisesti käyttöön nimitykset maa- ja meririntama. Linnoituksen itäiseen lohkoon kuuluivat linnoitukset I–XIV (1–14), pohjoiseen XV–XXV (15–25) ja läntiseen XXVI–XXXVII (26–37). Itäisen lohkon linnoitteet sijaitsivat Vantaanjoen itäpuolella, pohjoisen Vantaan- ja Mätäjoen välisellä alueella, sekä läntisen Mätäjoen länsipuolella. Puolustuslohkojen tykit jaettiin lisäksi 4–5 tykkipatterin ryhmiin.
Krepost Sveaborgin linnoitteisiin kuului myös useita ilmatorjuntapattereita. Maarintaman patterit sijaitsivat Ilmalassa ja Laajasalossa pääosan IT-pattereista sijaitessa meririntaman saarilla. Linnoitteiden etumaastoissa, noin 30–100 metrin päässä itse kestolinnoitteista sijaitsi usein 7–10 metrin levyinen piikkilankaeste. Piikkilankaa saattoi olla yhden puolustusaseman edessä kilometrikaupalla. Pääkaupunkiseudun linnoitteiden esteet olivat usein kaksin- tai jopa kolminkertaisia. Esteet sijoitettiin mataliin kaivantoihin, joita peitti vihollisen puolella 1–2 metrin korkuinen valli.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Maarintaman linnoitteet

Maarintamaan kuului alun perin numeroimattomat vuonna 1914 rakennetut kenttälinnoitteet, sekä yhteensä 37 numeroitua tukikohtaa Helsingin ympäristössä nykyisten Espoon, Helsingin ja Vantaan kuntien alueilla. Linnoitteet rakentuivat taistelu- ja yhdyshaudoista, suojahuoneista, varastoluolista, kuuden eri tyypin tuliasemista, tykkiasemista ja linnoituksen tukikohtia yhdistävistä tykkiteistä.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Maarintaman linnoitteet > Juoksu- ja taisteluhaudat

Taistelu- ja yhdyshautojen rakenne vaihtelee niiden rakennusajankohdan mukaan. Vuoden 1914 kenttälinnoitteiden haudat koostuivat usein vain kivivallista, jonka edusta oli vahvistettu hiekkavallilla. Kenttälinnoitteita kaivettiin myös maahan maaperän salliessa.
Vuoden 1915 taisteluhaudat rakennettiin kallioon louhimalla tai pehmeään maahan kaivamalla. Hautojen etupuoli on useimmiten vahvistettu harkkokivimuurauksella, joissakin kohteissa betonilla. Selustanpuolista seinää ei yleensä muurattu. Yhdyshaudoissa rakennettiin enimmäkseen vahvistamattomina, joissain paikoissa käytettiin tosin hirsiä.
Vuoden 1916 haudoista sekä räjäyttämällä että kaivamalla tehdyissä on käytetty betonivalua seinämien vahvikkeena. Vuoden 1916 linnoitteissa on käytetty paikoitellen erikoisia rakenneratkaisuja, kuten Myllypuron ja Kontulan alueen tukikohtien paikoittain murtoviivaisesti toteutetut rintavarustukset. Pihlajamäen linnoitteiden jyrkimpiin kohtiin rakennettuihin yhdyshautoihin on tehty betonisia porrastuksia liikkumisen helpottamiseksi.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Maarintaman linnoitteet > Suojahuoneet

Linnoitteiden suojahuoneet on usein rakennettu kallioon louhimalla ja vahvistamalla seinät betonilla. Pienemmät suojarakenteet tehtiin joko katetuiksi korsuiksi tai avoimiksi sirpalesuojiksi. Korsujen kattona oli yleensä hirsien päälle valettu betonikerros. Suojahuoneiden katot sortuivat myöhemmin yleisimmin hirsien lahotessa. Suurikokoisimpien suojahuoneiden katot tehtiin yleensä rautapalkkien varaan valetusta betonista. Rauta on tosin useimmissa kohteissa myöhemmin poistettu romumetallin keräämisen yhteydessä, mutta osassa kohteita suojahuoneiden katot ovat tästä huolimatta säilyneet rakenteiden massiivisuuden ansiosta. Säilyneissä suojahuoneissa onkin tavattu jopa puolentoista metrin paksuisia kattoja.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Maarintaman linnoitteet > Luolat

Linnoitteisiin kuuluneita kallioon louhittuja luolia käytettiin useimmiten ammus- tai muina varastotiloina. Luolien pohjamuoto on useimmiten suorakulmion, ristin tai kaaren muotoinen, ja niissä on yhdestä kahteen sisäänkäyntiä. Eturintaman luolat yhtyvät linnoitteisiin juoksuhaudoin taaempana sijaitsevien ollessa tykkiteiden varrella. Linnoitteiden suurimman varastoluolan pinta-ala oli 1 400 neliömetriä.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Maarintaman linnoitteet > Tuliasemat

Maalinnoitteiden tuliasemat jakautuvat muotonsa ja rakenteensa perusteella kuuteen eri tyyppiin, joista osa on ollut kattamattomia, osa katettuja. Vuoden 1979 inventoinnissa jäljellä oli enää kahdeksan katettua asemaa muiden alun perin katettujen ollessa sortunut.
Tyyppi A: Avoin tai katettu konekivääriasema, pohja neliskulmainen yhden sivun ollessa segmenttikaari. Pinta-ala noin neljä neliömetriä. Aseman syvyys noin 130 tai 60 senttimetriä.
Tyyppi B: Avoin tai katettu konekivääriasema, pohja neliskulmainen Koko hyvin vaihteleva. Aseman syvyys A-tyypin luokkaa.
Tyyppi C: Avoin tai katettu konekivääriasema, pohja segmenttikaaripäätteinen pitkä suorakulmio. Ei selkää oviaukkoa, pinta-ala neliömetrin luokkaa. Aseman syvyys noin 130 senttimetriä.
Tyyppi D: Katettu konekivääriasema, pohja soikio. Pinta-ala noin kaksi neliömetriä, tarkoitettu kahdelle tai kolmelle ampujalle. Koko linnoituksen alueella on säilynyt vain kaksi D-tyypin asemaa.
Tyyppi E: Katettu konekivääriasema, tilaa neljälle tai kahdeksalle ampujalle, syvyys 130 senttimetriä. Koko linnoituksen alueella oli vain neljä E-tyypin asemaa, joista kaikki ovat sortuneet.
Tyyppi F: Avoin konekivääriasema, tilaa kahdeksasta yhdeksään ampujalle. Koko linnoituksen alueella oli kaksi F-tyypin asemaa, jotka olivat vuoden 1979 inventoinnissa hyväkuntoiset.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Maarintaman linnoitteet > Tykkiasemat

Maarintaman tykkiasemat rakennettiin yleisimmin hirsivahvistetun maavallin taakse, vain muutamissa asemissa käytettiin betonia. Kaikista asemista puuttui selkäsuoja. Tykkiasemat oli rakennettu 2–6 tykille, yleisimpien tykkiasemien ollessa kolme- tai nelitykkisiä. Patterien suojatilat oli sijoitettu rintasuojaan tai kokonaan patterin ulkopuolelle.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Meririntaman linnoitteet

Meririntaman linnoitteet rakentuivat Helsingin edustan saarille rakennetuista tykkipattereista, ammus- ja panoskellareista, mittaus- ja tulenjohtotorneista, valonheitinasemista, sekä linnoitteita yhdistävistä kulkureiteistä.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Meririntaman linnoitteet > Tykkipatterit ja niiden yhteyteen tehdyt rakenteet

Meririntaman tykkipatterit rakennettiin yksittäin suunniteltuna, ja ne sijoitettiin suorasta suuntaustavastaan johtuen maaston korkeimmille paikoille. Miessaaren ja Rysäkarin asemia lukuun ottamatta asemien suunnittelussa ei otettu huomioon maaston korkeuseroja, jolloin asemat toteutettiin lähes aina muodoltaan säännöllisinä maastosta riippumatta. Ainoa selvästi muista poikkeava patteri on Pihlajasaareen rakennettu hajasijoitettu tykkipatteri, jonka tyyppiset patterit yleistyivät vasta ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Tykkipatterien ammusvarastot rakennettiin rintavarustuksen alle tukevan rautavahvisteisen betonikaton alle. Ammusvarastoissa oli käsikäyttöiset hissit, joilla ammuksia nostettiin maan päällä oleville tykeille.
Tykkipatterien läheisyyteen rakennettiin yleensä myös matalia 1–2-kerroksisia betonirakenteisia mittaus- ja tulenjohtotorneja.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Meririntaman linnoitteet > Valonheitinasemat

Meririntaman valonheitinasemat koostuivat voima-asemasta, valonheittimen suoja-asemasta, sekä valaisuasemasta. Valonheitin siirrettiin valaisuasemaan suoja-asemastaan sähkökäyttöisellä hissillä, ratakiskoilla tai molempia yhdistelemällä.
Linnoituksen rakenne ja organisaatio > Meririntaman linnoitteet > Muu infrastruktuuri

Asemien huoltoa varten saarille rakennettiin laivalaiturit, mukulakivetyt tiet, sekä mahdollisesti kapearaiteinen rautatie. Erikoisena piirteenä meririntaman linnoitteissa oli myös usein niiden yhteyteen rakennettu paikka ikonille.
Aseistus

Maalinnoituksen puolustus tukeutui jalkaväkeen ja sitä avustavaan tykistöön. Linnoituksen laskettiin vaativan 54 pataljoonaa joukkoja, mutta todellisuudessa sen joukot olivat vajaavahvuiset. Maarintaman joukot koostuivat keskimäärin kolmesta jalkaväkirykmentistä ja yhdestä tykistörykmentistä. Linnoituksen miehistön vaihtuvuus oli suuri meneillään olleiden itärintaman taisteluiden seurauksena. Maarintaman raskaan aseistuksen muodostivat vanhentuneet jäykkälavettiset kuuden tuuman 190 ja 120 puudan piirityskanuunat M/1877, sekä yhdeksän ja yhdentoista tuuman rannikkomörssärit. Linnoituksen uusinta kalustoa edustivat 152 millimetrin Canet-rannikkokanuunat. Maarintaman ilmatorjuntapattereiden aseistuksena oli puisille, täyden ympyrän kääntyville jalustoille sijoitetut 76 millimetrin kenttätykit. Maarintaman tykistö yhdistyi saumattomasti meririntamaan ja päinvastoin. Esimerkiksi Miessaaren Canet-patteri kuului läntisen puolustuslohkon tykkiryhmään 10.
Maarintamalla oli kymmenen patterin (62 tykin) reservi, joka oli sijoitettuna Viikin latokartanon ja Hagalundin parakkivarikoille. Raskaan tykistön vahvuus oli 186 tykkiä kesäkuussa 1916. Maarintamalla oli vuoden 1916 luettelon mukaan kaikkiaan 443 tykkiä.
Kirjallisuutta

Manninen, Markus: Viapori: merilinnoitus ensimmäisessä maailmansodassa 1914-1918.  Helsinki:  Sotamuseo, 2000.  ISBN 951-25-1137-1
Lagerstedt, John: Viaporin maarintama. Retkiopas ensimmäisen maailmansodan linnoitteille.  Helsingin, Espoon ja Vantaan kaupunginmuseot, 2014.  ISBN 978-952-272-713-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lagerstedt, J. & Saari, M. 2000. Krepost Sveaborg - Helsingin maa- ja merilinnoitus ensimmäisen maailmansodan aikana
Yle Elävä arkisto: Helsinki linnoitettiin lujasti maailmansotaa varten
Maahan kaivetut miljoonat. Helsingin ympäristön kesken jääneet venäläisten linnoitustyöt, Hakkapeliitta, 31.03.1931, nro 13-14, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vuoden 1914 kenttälinnoitteita Helsingin Herttoniemessä.
Tykkitie Helsingin Mustavuoressa
Tukikohta XXXIV:n alueella olevan varastoluolan sisäänkäynti Länsiväylän läheisyydessä Espoon Haukilahdessa.
Kuivasaaren patteri elokuussa 2009. Alkuperäiset tykit on korvattu myöhemmin erimallisilla.
Keson tuulivoimapuisto

| Keson tuulivoimapuisto |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Haapavesi
Koordinaatit:  64°00′32″N, 25°24′43″E
Rakentaminen alkoi:  kevät 2021 
Sähköverkkoon:  talvi 2023 
Valmistunut:  lokakuu 2022 
Kustannus:  noin 50 miljoonaa € 
Perustaja:  Puhuri Oy 
Rakennuttaja:  Tuulikaarron Voima Oy 
Omistaja:  Puhuri Oy 
Operaattori:  Puhuri Oy 
Tuulivoimapuisto
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Sähköasema:  1
Liittymisjännite:  220 kV 
Korkeus:  140–153 m 
Pinta-ala:  3,1 km² 
Tuulivoimalat:  7 × Vestas V162 (6 MW) 
Kapasiteetti:  42 MW  
 fiKeson tuulivoimapuisto 
Keson tuulivoimapuisto on Pohjois-Pohjanmaalla Haapaveden kohde sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 7 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 42 megawattia. Tuulivoimapuiston on rakentanut ja sen omistaa Tuulikaarron Voima Oy, joka on Puhuri Oy:n tytäryhtiö , ja sitä operoi Puhuri Oy
Yleistä

Tuulivoimapuisto sijaitsee autiolla metsäalueella Keson ja Suotuperän kulmakuntien itäpuolella noin kaksi kilometriä lähimmästä asutuksesta. Lisäksi voimala-alueella sijaitsee yksi vapaa-ajan asunto . Tuulipuiston pituus on 2,5 kilometriä, leveys 1,7 kilometriä, ja kaikki voimalaitokset sisällensä sulkevan alueen pinta-ala on 3,1 neliökilometriä. Voimala-alue sijaitsee Luolakaarron, Kivikkoselänteen, Pykälöahon, Kesonmäen ja Uudenahonnevan alueilla. Tuulipuistoksi kaavoitetun alueen pinta-ala on 10,36 neliökilometriä . Tuulivoimapuistoon tulee paranneltu huoltotie valtatieltä 28.
Tuulivoimalaitokset ovat tanskalaisen Vestaksen valmistamaa V162-mallia, jonka napakorkeus on 166 metriä , tuuliturbiinin halkaisija 162 metriä, ja jonka kapasiteetti on 6,0 megawattia. Voimalat sijaitsevat 140–153 metrin korkeudella mpy.
Voimaloiden tuottama sähkö johdetaan maakaapeleissa 20–30 kilovoltin jännitteellä alueen länsipuolella sijaitsevalle sähköasemalle, joka on rakennettu Kesonmäellä alueen ohittavan Haapavesi-Petäjäveden välisen 220 kilovoltin ja Pyhäselkä-Petäjäveden välisen 400 kilovoltin sähkölinjan viereen.
Historiaa > Suunnittelu

Maakunta oli hyväksynyt vaihemaakuntakaavat (1., 2. ja 3. vaihe) ennen tuulivoimapuiston oman kaavan laadintaa. Siinä oli tuulivoimalle osoitettu alue (tv−1 352), johon tuulivoimapuisto haluttiin rakentaa. Eduskunta oli 12.12.2018 säätänyt, että tuulivoimapuistolle tulisi käydä läpi YVA-menettely, jos puiston voimaloita oli vähintään kymmenen tai niiden yhteinen kapasiteetti olisi vähintään 45 megawattia. Tämä tuulivoimapuisto alitti molemmat reunaehdot, joten sille sovellettiin kevyempää menettelyä. Puhuri Oy teki Haapaveden kaupungille yleiskaavan laadinnasta aloitteen, jonka kaupunginhallitus hyväksyi lokakuussa 2018.
Kaavaluonnos annettiin kaupunginhallitukselle helmikuussa 2019, joka asetti sen nähtäville helmikuusta huhtikuuhun. Laadittu kaavaehdotus tuli kaupunginvaltuustolle nähtäville syyskuussa, ja se oli vuorostaan nähtävillä vähintään lokakuun ajan. Kaavaehdotus hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa joulukuussa 2019. Hankkeen vetäjäksi Puhuri perusti tytäryhtiön Tuulikaarron Voima Oy syyskuussa 2020 . Se vastasi myös Kaukasen tuulivoimapuiston rakentamisesta . Tuulivoimapuisto sijaitsee osittain Puhurin omistamilla mailla.
Historiaa > Rakentaminen

Maaliskuussa 2021 uutisoitiin, että tuulivoimapuistoa alettaisiin pian rakentamaan. Rakentamisen järjesti Tuulikaarron Voima Oy. Kaukasen ja tämän tuulivoimapuiston kustannukseksi arvioitiin yhteensä 100 miljoonaa euroa, josta tähän tuulipuistoon on käytetty noin puolet. Tuulivoimaloiden pystytys valmistui lokakuussa 2022, jonka jälkeen voimaloita testattiin alkutalven ajan. Sähköntuotanto alkoi alkuvuodesta 2023.
Historiaa > Uutiset

Puhuri jätti toukokuussa 2023 Pohjois-Pohjanmaan ELY-keskukselle pyynnön käynnistää YVA-menettely, jolla laajennettaisiin samalla kertaa sekä Keson että Hankilan tuulivoimapuistoa. Laajennuksen tavoitteena olisi rakentaa Kesolle kahdeksan lisävoimalaa sijoittaen ne voimala-alueen reunoille ja samalla vielä kartoittaa lisälaajennuksen mahdollisuutta.
Kirjomaasälpä

Kirjomaasälpä
Kirjomaasälpä on graniittisiin syväkiviin kuuluva seosmineraali. Kirjomaasälpä on muodostunut lasimaisesta, tumman ruskeasta  kvartsista (27 %), punertavasta maasälvästä (73 %). Sitä esiintyy graniittisten syväkivien pegmatiiteiksi kutsutuissa juonikivissä, joita on muodostunut syväkivien syntymisprosessin loppuvaiheessa. Näissä voi kvartsin ja maasälvän ohella olla kiillettä ja harvinaisten alkuaineiden muodostamia mineraaleja.
Se on Kanta-Hämeen maakuntakivi. Kirjomaasälpää löydettiin 1700-luvun malminetsinnän yhteydessä Tammelan seudulta kymmenien pegmatiittijuonteiden rakenteesta. Kivilajia esiintyy kuitenkin koko Suomessa.
Syväkivet ovat karkearakeisia, koska niiden jähmettyminen tapahtuu hitaasti. Mineraalit kiteytyvät tietyssä järjestyksessä, viimeisinä kiteytyvät maasälvät ja kvartsit. Kvartsi muodostaa kolmiulotteisen verkostorakenteen vaaleanpunertavan maasälvän sisälle. Kirjomaasälvän maasälpä on tavallisesti kalimaasälpää, mutta voi olla myös albiittia eli Na-maasälpää.
Kirjomaasälvän hiotun poikkileikkauspinnan kuvionti muistuttaa kulmikasta arabialaista tai hebreankielistä kirjoitusta.  Kirjomaasälpää käytetään korukivenä.
Aiheesta muualla

Geologinen sanakirja: Kirjomaasälpä[vanhentunut linkki]
Buran Voronež

| Buran Voronež |
| --- | --- |
Perustettu:  1977
Entiset nimet:  HK Voronež (1996−1998)
Kaupunki:  Voronež, Venäjä
Kotiareena:  Voronežin Jubilejny-halli
Sarjataso:  VHL
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Konstantin Turukin
Päävalmentaja:   Albert Loginov
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buran Voronež (ven. Буран Воронеж) on venäläinen jääkiekkojoukkue Voronežin kaupungista Sverdlovskin alueelta. Joukkue on perustettu vuonna 1977 ja se pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla VHL:ssä.
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahdit> # | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 1 |  | Dmitri Šarov | L | 2025 | Tšeljabinsk, Venäjä |
| 33 |  | Nikita Lisenkov | L | 2025 | Tšeljabinsk, Venäjä |
| Puolustajat> # | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 4 |  | Ivan Koževnikov | L | 2026 | Voronež, Venäjä |
| 15 |  | Jevgeni Šakurov | L | 2025 | Ufa, Venäjä |
| 16 |  | Aleksandr Kovaljov | L | 2026 | Taškent, Uzbekistan |
| 36 |  | Malik Ališlalov | L | 2026 | Moskova, Venäjä |
| 83 |  | Dmitri Ogurtsov | L | 2023 | Moskova, Venäjä |
| 89 |  | Mark Pavlikov | L | 2025 | Nižni Tagil, Venäjä |
|   |  | Artjom Devjatkin | L | 2026 | Tobolsk, Venäjä |
|   |  | Kirill Gološtšapov | L | 2026 | Ufa, Venäjä |
|   |  | Kirill Kremzer | L | 2024 | Orsk, Venäjä |
|   |  | Aleksandr Miftjajev | R | 2025 | Salehard, Venäjä |
|   |  | Nikita Solopanov | L | 2025 | Voronež, Venäjä |
|   |  | Dmitri Tjuvilin | L | 2025 | Jaroslavl, Venäjä |
|   |  | Jegor Ždanov | L | 2025 |  |
| Hyökkääjät> # | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Paikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 11 |  | Ivan Sekerin | L | H | 2025 | Homel, Valko-Venäjä |
| 22 |  | Aleksandr Šipilov | L | H | 2026 | Voronež, Venäjä |
| 24 |  | Kirill Popov | L | H | 2025 | Šentala, Venäjä |
| 49 |  | Maksim Kirileitšenko | R | H | 2025 | Nižnevartovsk, Venäjä |
| 77 |  | Ilja Kruglov | L | KH | 2026 | Mytištši, Venäjä |
| 98 |  | Svjatoslav Dorohov |  | H | 2024 | Voronež, Venäjä |
|   |  | Andrei S. Aleksejev | L | OLH | 2025 | Moskova, Venäjä |
|   |  | Denis Baranov | L | H | 2025 | Salehard, Venäjä |
|   |  | Sergei Barbašev | R | OLH | 2024 | Moskova, Venäjä |
|   |  | Jegor Bryzgalov | L | VLH | 2025 | Kirov, Venäjä |
|   |  | Vadim Fattahov | R | H | 2025 | Penza, Venäjä |
|   |  | Aleksandr Losev | L | H | 2025 | Tšeljabinsk, Venäjä |
|   |  | Ivan Manin | L | H | 2025 | Klin, Venäjä |
|   |  | Vladislav Miagkov | L | H | Try-out | Bobrov, Venäjä |
|   |  | Aleksei Mitrofanov | L | OLH | 2025 | Voskresensk, Venäjä |
|   |  | Valeri Poljakov | L | KH | 2025 | Ufa, Venäjä |
|   |  | Jegor Rytkov | L | H | 2025 | Penza, Venäjä |
|   |  | Anton Sagadejev | L | KH | 2025 | Temirtaw, Kazakstan |
|   |  | Nikita Saveljev | L | H | Try-out |  |
|   |  | Pavel Savtšenko | R | H | Try-out | Bijsk, Venäjä |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Albert Loginov
Apuvalmentaja: Aleksandr Buinitski
Apuvalmentaja: Sergei Duškin
Maalivahtivalmentaja: Vjatšeslav Sedov
Toimitusjohtaja: Konstantin Turukin
Lähde: EliteProspects