stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oinoússes
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oinoússes Wikimedia Commonsissa
Pohjoisen Egean saaret
| --- | --- |
Pääsaaret:   Chíos  Foúrnoi Foúrnoin saaret  Ikaría  Lesbos  Límnos  Sámos  Samothráki  Thásos 
Muut suuremmat saaret:   Ágios Efstrátios  Ágios Minás  Antípsara  Oinoússes  Pasás  Psará  Thýmaina 
Pienet saaret:   Ágio Nikoláki  Ágioi Apóstoloi  Ágios Geórgios, Lesbos pohj.  Ágios Geórgios, Lesbos etelä  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos  Ágios Panteleímonas  Ágios Stéfanos, Chíos itä  Ágios Stéfanos, Chíos länsi  Alatonísi  Alogonísi  Anthropofás  Archontóniso  Asprónisos  Barmpaliás  Daskaleió  Delfíni  Diapóri  Diapórti  Gaïdourónisos  Garmpiás  Gramvoúsa  Kalógeroi  Karkálas  Kasonísi  Kastriá  Káto Nisí  Kavaloúros  Kisiriá  Koínyra  Kokkinonísi  Kómpi  Koukonísi  Koúnoupas  Kýdonas  Makronísi  Makróniso  Margaríti  Mastrogiórgi  Mediakó  Megalonísi  Mikró Nisí  Mikrós Ágios Minás  Mikrós Anthropofás  Nisáki  Pámfyllo  Panagiá, Lesbos  Panagía, Thásos  Pateróniso  Pelagónisos  Pélagos  Pláka  Póchis  Pontikonísi  Prasológos  Prasonisáki  Prasonísi 1 ja 2, Oinoússes  Prasonísi, Psará  Prasonísi, Sámos  Roúmpos  Samiopoúla  Sergítsi  Skordonísi  Strongyló  Strovíli  Telóni  Thymaináki  Tigáni  Tsoukalás  Vareloúdi  Vátos  Venétiko  Zouráfa 
Turkille kuuluvat saaret:   Imbros (Gökçeada)  Tenedos (Bozcaada)
Segu

| Segu > 1652–1862 |
| --- | --- |
   Suuripiirteinen kartta Länsi-Afrikan valtioista 1700-luvulla 
Valtiomuoto:  monarkia
Pääkaupunki:  Ségou
Uskonnot:  luonnonuskonto
Historia:  
– Songhai hajoaa; Marokko valloittaa alueen:  1591
– Segu irtaantuu Marokosta:  1652
– Kulta-aika alkaa:  1712
– Valloitetaan:  1862
Kieli:  bambara
Edeltäjä:  Marokon sulttaanikunta
Seuraaja:  Toucouleurin valtakunta
Segu (myös Ségou) oli bambaroiden muodostama valtio nykyisen Malin alueella. Se syntyi 1600-luvulla Songhain valtakunnan hajoamisen jälkeen Nigerjoen varrella sijaitsevan Ségoun kauppakaupungin ympärille.
Mamari Kulibalin hauta Ségoukorossa Ségoun kaupungin lähellä.
Segun ensimmäinen merkittävä hallitsija eli fama oli Mamari Kulibali (hallitsi 1712–1755), joka valtasi Bamakon, Djennén ja Timbuktun. Vuosina 1766–1790 hallinnut Ngolo Diarra aloitti uuden dynastian, jonka viimeinen voimakas hallitsija oli Kaartan vuonna 1794 hävittänyt Monson Diarra (1790–1808). Umar Tallin johtamat tukulorit valtasivat Kaartan ja Macinan vastaisessa kamppailussa heikentyneen Segun vuonna 1862.
Valtion yhteiskuntarakenne koostui maata viljelevien sotureiden, käsityöläisten, kalastajien ja kauppiaiden muodostamista kastiryhmistä sekä asemaltaan erilaisista orjista. Sen talous perustui pitkälti sotiin ja orjakauppaan. Ngolo Diarran aikana koko maanviljelijäväestöstä tuli muodollisesti keskusvallan alaisia orjia. Segun hallitsijat harjoittivat bambaroiden perinteistä uskontoa, mutta suhtautuivat myötämielisesti myös islaminuskoisiin markakauppiaisiin.
Melissa Seidemann

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten vesipallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 2012 |  |  |
|  Kultaa | Rio 2016 |  |  |
|  Kultaa | Tokio 2020 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kazan 2015 |  |  |
|  Kultaa | Budapest 2017 |  |  |
|  Kultaa | Gwangju 2019 |  |  |
Melissa Jon Seidemann (s. 26. kesäkuuta 1990 Hoffman Estates, Illinois) on yhdysvaltalainen vesipalloilija. Hän on voittanut Yhdysvaltain maajoukkueen pelaajana olympialaisissa kolme kultamitalia, Lontoossa 2012, Rio de Janeirossa 2016 ja vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa. Hän on Maggie Steffensin ohella ainoa kolmeen vesipallon olympiavoittoon yltänyt nainen. Seidemann on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2015, 2017 ja 2019. Hän kuului joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 2013, kun Yhdysvallat jäi viidenneksi.
Andrea Scotti

Andrea Scotti
Andrea Scotti (s. 27. elokuuta 1931 Napoli) on italialainen elokuvanäyttelijä.
Scotti valmistui Rooman Kokeellisesta elokuvakeskuksesta vuonna 1956. Hänen ensimmäinen roolinsa oli Antonio Pietrangelin elokuvassa Lo scapolo (”Poikamies”, 1955). Myöhemmin Scotti esitti sivuosia lukuisissa viihde-elokuvissa peplumista spagettiwesterneihin ja rikosjännäreihin. Hänet tunnetaan myös taiteilijanimellä Andrew Scott.
Elokuvia

Herkules ja rakkauden kuningatar, 1960
Ursus leijonien laaksossa, 1961
L’eroe di Babilonia, 1963
Simson ja orjakuningatar, 1963
Voittamaton, 1964
Ercole contro i tiranni di Babilonia, 1964
La montagna di luce, 1965
Il conquistatore di Atlantide, 1965
Aiheesta muualla

Andrea Scotti Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Henkilöt:  Elonet
HMS Scourge (G01)

| HMS Scourge |
| --- | --- |
 HMS Scourge

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cammell Laird, Birkenhead
Kölinlasku:  26. huhtikuuta 1941
Laskettu vesille:  8. joulukuuta 1942
Palveluskäyttöön:  14. heinäkuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  Alankomaiden laivastolle 1. helmikuuta 1946 nimellä Hr. Ms. Evertsen
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 737 t (standardi) 2 545 t (kuormattu)
Pituus:  110,57 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,87 m
Syväys:  4,32 m
Koneteho:  40 000 hv (30 MW)
Nopeus:  36,75 solmua
Miehistöä:  180
Aseistus
Aseistus:  4 × 4,7"/L45 (120 mm) QF Mk XII -tykkiä yksiputkisina CP Mk XXII -asennuksina 2 × Bofors 40 mm -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina asennuksina 8 × 21" (533 mm) torpedoputkea Mk IX torpedoille 4 × syvyyspomminheitintä ja 2 × kiskoa, joissa yhteensä 70 syvyyspommia
HMS Scourge (viirinumero G01) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston S-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 9. tammikuuta 1941 Cammell Lairdilta Birkenheadistä osana viidettä hätälaivuetta (engl. 5th Emergency Flotilla) ja sen köli laskettiin vielä samana vuonna 26. kesäkuuta telakkanumerolla 1095. Alus laskettiin vesille 8. joulukuuta 1942 ja se valmistui 14. heinäkuuta 1943. Aluksen valmistumista viivästyttivät suunnittelussa havaitut virheet sekä ase- ja tulenjohtojärjestelmien myöhäinen toimitus.
Palvelus

Toisen maailmansodan päätyttyä alus siirrettiin reserviin ja se myytiin 1946 Alankomaille, joka liitti aluksen laivastoonsa nimellä Hr. Ms. Evertsen. Alus muutettiin 1957 fregatiksi ja se romutettiin 1962.
Hr. Ms. Evertsen 1951 Jokosukassa
Seela

| Seela |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  22. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Sela
Nimen alkuperä:  Selim tai heprealainen, kallio
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seela tai Sela on naisen etunimi. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Seela on Suomessa annettu noin 1770 naiselle, joista yli puolet on syntynyt 2010-luvulla. Sen sijaan Sela-nimisiä henkilöitä on vain muutamia kymmeniä.
Varsinkin aikaisemmin Sela tai Seela on ollut myös miehen etunimi. Sellaisena se voidaan käsittää myös Selim-nimen muunnelmaksi, mutta nimi esiintyy myös Raamatussa sekä henkilön-, että paikannimenä, jollaisena se johtuu kalliota tarkoittavasta heprean sanasta. Raamatun Sela (vuoden 1938 suomennoksessa Seela) oli Juudan ja Suan poika. Suomessa Seela on ollut käytössä miehennimenä pääasiassa Pohjanmaalla.
Seelan nimipäivä on 22. marraskuuta. Nimi on ollut almanakasta vuodesta 2015.
Tunnettuja Seela- ja Sela-nimisiä

Sela Molisa (1950−2022), vanuatulainen poliitikko, ministeri ja diplomaatti
Seela Sella (s. 1936), suomalainen näyttelijä
Sela Ward (s. 1956), yhdysvaltalainen näyttelijä
Seemiläiset

Guntherus Zinerin kartta vuodelta 1472, jossa Afrikka esitetään Haamin, Aasia Seemin ja Eurooppa Jaafetin jälkeläisten kotimaana
Seemiläiset ovat seemiläisiä kieliä puhuvia kansoja, joita asuu Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa. Nimitys on alun perin kielitieteellinen, mutta sitä on käytetty myös oletetuista kansoista, jotka levittäytyivät tuhansia vuosia sitten Lähi-itään luultavimmin Arabian niemimaalta.
Seemiläisten nimitys tulee Raamatun ensimmäisestä Mooseksen kirjasta, missä Seemin kerrotaan olleen yksi Nooan kolmesta pojasta, ja hänen jälkeläisensä Aram, Assur, Eber ja Joktan nimetään aramealaisten, assyrialaisten, heprealaisten ja arabien esi-isiksi. Näitä yhteisen oletetun esi-isän jakaneita kansoja on myöhemmin alettu kutsua seemiläisiksi kansoiksi. Termiä käytti ensimmäisenä saksalainen historioitsija August Ludwig von Schlözer vuonna 1781 kielitieteellisessä merkityksessä viitaten arabian, aramean, assyrian, babylonian ja heprean läheiseen sukulaisuuteen. Seemiläisten kansojen väitetty etninen ja rodullinen yhteys on kuitenkin kiistanalainen, ja monen tutkijan mukaan yhteisnimitystä tulisi käyttää ainoastaan kielitieteessä.
Puhumiensa kielten pohjalta seemiläiset jaetaan useaan ryhmään, kuten itäseemiläisiin, länsiseemiläiseen ja eteläseemiläisiin, joista jälkimmäisiä ovat arabit ja etiopialaiset.
Seemiläisten alkukodista on useita teorioita. Sen sijainniksi on ehdotettu Afrikkaa, Arabiaa, Armeniaa, Mesopotamiaa ja Syyria-Palestiinaa. Yleisesti hyväksytyin teoria on, että seemiläisten alkukoti sijaitsi Arabian niemimaalla, mistä protoseemiläiset levittäytyivät muualle. Koska osa nykyisistä seemiläisistä kansoista on nomadeja ja maanviljelijäkansat eivät palaa nomadeiksi, on arveltu, että protoseemiläiset olivat nomadisia tai seminomadisia paimentolaisia, ja nykyajan nomadiset beduiinit olisivat ehkä alkuperäisiä seemiläisiä.
Yhden teorian mukaan seemiläisten ensimmäinen muuttoaalto Arabiasta tapahtui joskus yhdeksännen ja kolmannen vuosituhannen eaa. välillä Syyriaan ja Mesopotamiaan. Muuton syynä saattoi olla Arabian kuivuminen. Seemiläisistä kansoista on historiallisia mainintoja Mesopotamiassa jo neljännen vuosituhannen eaa. alusta, ja Sumerin prinssien nimissä on seemiläisiä nimiä vuodesta 2900 eaa. alkaen. Jokin seemiläinen kansa nousi Sumerissa valtaan noin 2350 eaa. ja perusti Akkadin dynastian.
Muita seemiläiskansojen muuttoliikkeitä Arabiasta olivat aramealaisten muutto 2500 eaa. tai aikaisemmin, heprealaisten muutto 1400 eaa., etiopialaisten muutto 500 eaa. ja arabien muutto 600-luvulta jaa. alkaen.
Varhaisten seemiläisten historiasta ei tiedetä mitään konkreettista, sillä he elivät ennen kirjoitustaidon keksimistä. Seemiläisten kielten ja nykyajan beduiinien kulttuurin pohjalta on arveltu, että varhaiset seemiläiset tunsivat jousiammunnan ja ehkä myös kaivostoiminnan ja metallien sulatuksen. He olivat monijumalaisia, ja heidän uskontoonsa kuului ainakin uhraaminen ja voitelu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seemiläiset Wikimedia Commonsissa
Samppanja

| Samppanja |
| --- | --- |
 Lasillinen samppanjaa.
Alkuperä
Alkuperämaa:  Ranska
Alue tai kunta:  Champagne
Kehittäjä(t):  Dom Pérignon
Tiedot
Tyyppi:  Kuohuviini
Tarjoilu:  8–10-asteisena
Pääainesosat:  Chardonnay  Pinot Noir  Pinot Meunier
Samppanja (aiemmin myös esimerkiksi shamppanja tai šamppanja) on kuohuviini, jota tuotetaan Champagnen historiallisessa maakunnassa Ranskassa. Samppanja on suosittua erityisesti juhlajuomana.
Samppanjaa tehdään valkoisista Chardonnay- sekä punaisista Pinot Noir- ja Pinot Meunier -viinirypäleistä. Samppanja on yleensä valkoista, sillä rypäleiden kuoret poistetaan nopeasti ennen käymistä. Jos samppanjaan lisätään punaviiniä tai kuoret jätetään pidemmäksi aikaa (méthode saignée), saadaan rosésamppanjaa. Samppanja valmistetaan kaksinkertaisen käymisen avulla, ja välissä siihen lisätään sokeria. Toisen käymisen aikana syntyvä hiilidioksidi liukenee juomaan ja aiheuttaa sen kuohumisen ja poreilun. Valmiin samppanjan alkoholipitoisuus on 12 prosenttia. Suurin osa samppanjasta on nykyisin kuivaa, mutta vielä 1800-luvulla samppanja juotiin aina makeana.
Puolet tuotetusta samppanjasta nautitaan Ranskassa. Samppanja oli kauan kuninkaallisten suosima juoma, mutta 1900-luvun aikana sen käyttö on yleistynyt, vaikka se onkin edelleen kallista muihin viineihin verrattuna.
Historiaa > Viininviljelyn alkuvaiheet Champagnessa

Samppanja on syntynyt pitkän kehityksen tuloksena. Champagnessa on viljelty viiniä jo roomalaisten ajoilta asti. Viininviljely alkoi vakiintua maakunnassa 500-luvun lopulla, ja sen viinien suosio alkoi kasvaa vallanpitäjien ja rikkaiden juomina. Suosion kasvuun vaikutti etenkin maakunnan hyvä sijainti Pariisiin nähden. Henrik IV (1589–) oli ilmeisesti ensimmäinen kuningas, joka esitteli samppanjan hovissaan. Aurinkokuningas Ludvig XIV (1643–) joi harvoin muuta viiniä kuin samppanjaa, minkä johdosta samppanjasta tuli koko hovin suosikkijuoma ja muotia myös Lontoossa. Tuohon aikaan 1600-luvulla samppanja oli tosin vielä kalpeaa ja hyvin hapokasta punaviiniä, eikä siinä ollut kuplia kuten nykyisin.
Historiaa > Dom Pérignon

Samppanjan kehitykseen on vaikuttanut eniten ranskalaismunkki Dom Pérignon (1638–1715). Hän kehitti korjuu- ja puristusmenetelmiä niin, että valkoista samppanjaa pystyttiin tekemään tummista rypäleistä. Hän kehitti sekoitustekniikoita ja alkoi erotella puristuksen eri vaiheissa saatavaa mehua. Hän havaitsi, että pullottaminen säilytti viinin paremmin kuin tynnyrissä säilytys. Lisäksi hän kehitti 47 vuotta kestäneen uransa aikana myös muun muassa korkkeja, kellarointia, viiniköynnösten hoitoa ja useita valmistustekniikoita. Dom Pérignon pyrki kuitenkin estämään viiniään kuplimasta, joskin hän viimeisinä vuosinaan teki kokeiluja myös kuohuvalla samppanjalla ja myi sitä. Kuohuva samppanja nousi suosituksi vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Historiaa > Poreilun kehittäminen

Englantilaiset kehittivät aiempaa lujemman viinipullon ja alkoivat tehdä 1600-luvulla maahan tuodusta samppanjasta poreilevaa lisäämällä siihen pullotuksen yhteydessä sokeria toisen käymisen käynnistämiseksi. Kuplia ei aluksi ymmärretty – ne tunnistettiin hiilidioksidiksi vasta vuonna 1776. Vaikka poreileva samppanja olikin jo suosittua Englannissa, Ranskassa Ludvig XV salli samppanjan myymisen poreilun mahdollistavissa pulloissa vasta 1728. Heti seuraavana vuonna Nicolas Ruinart aloitti kuohuvan samppanjan myynnin, ja hänen jälkeensä Chanoine 1730 ja Forneaux, nykyinen Taittinger 1734.
Heikot pullot räjähtelivät sisäisen paineen johdosta hyvin usein vielä 1800-luvulla ja aiheuttivat jopa kuolemantapauksia. Apteekkari André Francois keksi 1836 menetelmän, jolla viinin sokeripitoisuus voitiin mitata luotettavasti. Keksinnön myötä pullojen rikkoutumisongelma katosi lähes kokonaan ja poreilun muodostuminen saatiin hallintaan.
Historiaa > 1800-luvulta nykyaikaan

Vuonna 1844 keksittiin metallinen korkin sidelanka. Belgialainen Armand Walfart kehitti 1884 menetelmän, jolla pullon kaulaan valunut sakka saatiin aiempaa helpommin pois jäädyttämällä kaula suolaliuoksessa. Samppanja oli ollut aina makeaa, kunnes Louise Pommery toi 1874 markkinoille ensimmäisen kaupallisen kuivan samppanjan. Seuraavien vuosikymmenten kuluessa se syrjäytti makean samppanjan.
Monet samppanjatalojen perustajat tulivat Ranskaan Saksasta, sillä ranskalaiset eivät itse useinkaan halunneet markkinoida viinejä. Suuresta hovisuosiostaan huolimatta samppanja yleistyi hitaasti: vielä 1850-luvun alussa Champagnen viinituotannosta kaksi kolmasosaa oli punaviiniä.
Vuonna 1891 Madridissa solmittiin ensimmäinen kansainvälinen sopimus, joka suojasi samppanja-nimityksen käytön vain Champagnen viineille. Myöhemmin moni maa Euroopassa ja muualla maailmassa on liittynyt nimityksen suojaaviin sopimuksiin.
1900-luvun alussa Champagnea koettelivat huonot satovuodet, viinikirva ja home. Hallituksen 1911 vahvistamista valmistusrajoituksista raivostuneet viljelijät mellakoivat ja tuhosivat useita viinikellareita, minkä seurauksena rajoituksia lievennettiin. Maailmansotien välisenä aikana samppanjan menekkiä vähensivät sotien lisäksi Venäjän vallankumous, Yhdysvaltain kieltolaki ja 1930-luvun lama.
Rypäleiden hinnan laskettua ja ylituotannon vaivatessa haluttiin alkaa kontrolloida tuotantoa, ja vuonna 1935 sinetöitiin varsinainen apellaatio sääntöineen. Toisen maailmansodan aikana Champagnessa perustettiin viljelijöiden ja tuottajien etujärjestö CIVC.
Toisen maailmansodan jälkeen samppanjan myynti on lisääntynyt, mutta luksustuotteena se on herkkä suhdannevaihteluille. Vuosien 1910 ja 1964 välillä samppanjan tuotanto kasvoi 40 miljoonasta pullosta 70 miljoonaan, ja vuonna 2004 tuotanto oli 300 miljoonaa. 1900-luvun aikana samppanjan reaalihinta on laskenut ja se on levinnyt myös tavallisten ihmisen käyttöön. Toisaalta samalla kun samppanjan menekki on kasvanut, kaikkein arvostetuimpien samppanjoiden hinta on noussut.
Champagnen historialliset viiniviljelmät, viinikellarit ja samppanjatalot otettiin Unescon maailmanperintöluetteloon heinäkuussa 2015.
Nimen käyttöoikeus

Euroopan unioni ja jotkin muut maat ovat suojanneet samppanja-sanan tarkoittamaan vain Champagnen alueelta tulevia kuohuviinejä. Tuotemerkki suojattiin Madridin sopimuksella vuonna 1891 ja se vahvistettiin ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Versailles’n sopimuksessa. Esimerkiksi Yhdysvallat ei kuitenkaan ratifioinut Versailles’n sopimusta ja jatkoi samppanja-nimen käyttämistä omissa kuohuviineissään, joskin käytännöstä on siellä jo lähes kokonaan luovuttu.
Australia sopi EU:n kanssa vuonna 2010 luopuvansa samppanja-nimen käytöstä omissa viineissään. Vastineeksi australialaisten viinien maahantuontia Eurooppaan helpotettiin. Chilen kanssa EU solmi asiasta sopimuksen 2002, ja rajoitus astui voimaan 2015.  Sveitsiläinen Champagnen kylä joutui luopumaan oman nimensä käytöstä tuottamassaan viinissä. Venäjällä on käytetty 1800-luvulta alkaen kuohuviineistä nimitystä šampanskoje.
Samppanjamenetelmällä (méthode champenoise) valmistetaan muitakin kuohuviinejä kuin samppanjaa, mutta niiden etiketeissä on käytettävä jotain muuta nimitystä, kuten méthode traditionnelle.
Samppanjatyypit > Laadun mukaan

Vakiosamppanja on samppanjatalojen yleisin ja tärkein tuote, ja sen osuus tuotannosta on usein yli 80 prosenttia. Vakiosamppanja on vuodesta toiseen samanmakuista ja tasalaatuista, ja nykyisin aina kuivaa (brut). Siihen käytetään yleensä tasaisesti kaikkia kolmea päärypälelajiketta, vaikka suhteet vaihtelevatkin taloittain ja vuosittain. Vuosikertoja ei ilmoiteta (NV), sillä vakiosamppanjaan käytetään myös varastoviiniä. Vakiosamppanja säilyy yli vuoden ajan viinikellarissa, mutta pitkään kellarointiin siitä ei normaalisti ole.
Vuosikertasamppanjaa valmistetaan vain erityisen hyvinä satovuosina ja etiketissä mainitun satovuoden rypäleistä. Vuosikertasamppanja on hiukan laadukkaampaa ja vivahteikkaampaa kuin vakiosamppanja, ja se myös säilyy paremmin. Se onkin hiukan kalliimpaa kuin vakiosamppanja.
Luksus- tai prestige-samppanjat ovat kaikkein laadukkainta samppanjaa. Niitä valmistetaan vain kaikkein parhaimpien vuosikertojen kalleimmista rypäleistä. Ensimmäisestä puristuksesta käytetään joskus vain paras keskiosa. Luksussamppanjoita kypsytetään pitkään, ja ne pakataan loisteliaasti. Korkeimman eli 100 % laatuluokituksen saaneet samppanjat ovat Grand Cru, ja 90–99 % luokituksen samppanjat ovat Premier Cru. Kaksi suosituinta ja arvostetuinta luksussamppanjaa ovat perinteikkäät Dom Pérignon sekä Louis Roedererin valmistama Cristal.
Samppanjatyypit > Rypäleiden mukaan

Rosésamppanjaan sekoitetaan 8–20 prosenttia Champagnen punaviiniä, mikä antaa sille enemmän tai vähemmän voimakkaan punertavan värin ja joskus myös voimakkaan maun. Rosésamppanja on noussut suosioon 1980-luvulta alkaen, vaikka se olikin jo 1800-luvun alussa suosittua erityisesti Englannissa ja Venäjällä. Roséta on hankala tuottaa, minkä vuoksi sen hinta on melko korkea. Vaaleanpunainen luksussamppanja on kalleimmillaan moninkertaisesti valkoista luksussamppanjaa kalliimpaa. Rosésamppanjaa tehdään myös saignée-menetelmällä, jossa tummat kuoret jätetään pitemmäksi aikaa antamaan viiniin väriä.
Blanc de blancs valmistetaan ainoastaan valkoisista Chardonnay-rypäleistä. Se on perinteistä samppanjasekoitusta keveämpi ja lyhyempi maultaan.
Blanc de noirs on valkoista samppanjaa, jota valmistetaan ainoastaan tummista Pinot Noir- ja Pinot Meunier -rypäleistä.
Mono-terroir-samppanja on yhden kylän (monocru) tai yhden palstan (monoparcelle) sadosta valmistettua. Tällaiset sekoittamattomat viinit ovat omintakeisia ja hintavia, ja niiden suosio on kasvanut viime aikoina.
Samppanjatyypit > Makeuden mukaan

Samppanjan luokittelu makeusasteen mukaan:
erittäin kuiva, extra-brut: 0–6 g sokeria litrassa
täysin kuiva, brut: alle 12 g/l
kuiva, extra dry: 12–17 g/l
kuivahko, sec tai dry: 17–32 g/l
puolikuiva, demi-sec: 32–50 g/l
makea, doux: yli 50 g/l.
Makea samppanja (sec, demi-sec tai doux) valmistetaan lisäämällä viiniin korkinvaihdon yhteydessä runsaasti ruokosokeria. Makeita samppanjoita nautitaan etenkin jälkiruokien ja leivonnaisten kera. Niitä ei erityisesti arvosteta, ja niitä pidetään sopivina aloittelijoille, jotka vierastavat kuivan samppanjan hapokkuutta.
Täysin sokeriton samppanja (Brut Nature) on täysin kuivaa, sillä siihen ei korkinvaihdon yhteydessä lisätä sokeria. Sen etiketissä voi olla esimerkiksi merkintä Ultra Brut, Extra Brut tai Sans Sucre, mutta usein vain Brut. Samppanjan maksimaalinen luontainen sokeripitoisuus on 3 g/l.
Samppanjatyypit > Muita tyyppejä

Iäkäs samppanja, kuten yli 20-vuotias, on luonteeltaan erilaista kuin nuorempi. Sen väri muuttuu oljen- tai kullankeltaiseksi, sen hapokkuus on tasoittunut, eivätkä sen kuplat näy lasissa kovin runsaina. Iäkkään samppanjan tuoksusta tulee monikerroksinen ja rikas ja mausta pyöristynyt ja paahtokaramellinomainen sekä hyvin pitkä ja sinnikäs. Iäkkäät samppanjat voivat usein vaatia totuttelua. Samppanja voi säilyä juomakelpoisena hyvin pitkään: esimerkiksi Ahvenanmaan edustalta merestä 2010 löydetty 1800-luvun alkupuolella pullotettu samppanja oli 170 vuoden jälkeenkin miellyttävän makuista.
Myöhään korkitetun samppanjan tuoksu on rikas ja voimakas, ja viini tuntuu suussa pyöreältä ja kermaiselta. Tällainen samppanja nautitaan suhteellisen pian korkinvaihdon jälkeen.
Kevyesti poreilevassa samppanjassa pullon paine on vähän yli puolet tavallisen samppanjapullon paineesta. Siinä on epätavallinen suutuntuma, ja sitä arvostetaan herkullisena aperitiivina.
Viljely > Viinitarhat

Champagnen viinitarhojen ohuen pinnan alla on paksu kalkkikerros. Se on erittäin niukka kasvualusta, mutta sen etuna on huokoisuus, veden saannin tasaisuus ja lämmön tasoittuminen. Maaperän poikkeuksellisuus antaa rypäleille omalaatuisen leiman. Tarhoja on yli 32 000 hehtaaria ja viljelijöitä 15 000. Hehtaarin viljelysmaan markkinahinta oli vuonna 2010 noin miljoona euroa.
Samppanjaan käytettävät rypäleet ovat kalliimpia kuin muihin viineihin käytetyt. Koska Champagnen olosuhteissa voidaan tuottaa hyvin laadukasta kuohuviiniä ja koska samppanja on hyvin suosittua, kaikki rypäleet käyvät kaupaksi ja viljelyllä vaurastuu helposti. Köynnösten keski-ikä on 15 vuotta, joskin muutama viljelijä käyttää yli 30-vuotiaita köynnöksiä: niissä rypäleiden laatu on korkea, mutta hoito työlästä ja satomäärä pieni. Viinitarhojen lannoitteena voidaan käyttää tummaa humuspitoista maakerrosta, jota saadaan rinteiden huipuilta. Köynnösrivien väliin levitetään puunkuorta suojaamaan maata eroosiolta. Viljelyn suurimpia riskejä ovat kevään hallat, syksyn sateet, lämpimän ja kostean sään aiheuttama home sekä kuuma kesä.
Viljely > Rypälelajikkeet

Samppanja valmistetaan lähes aina valkoisista Chardonnay- tai punaisista Pinot Noir- ja Pinot Meunier -rypäleistä. Pinot Noir peittää 39 prosenttia viljelyalasta, Pinot Meunier 33 prosenttia ja Chardonnay 28 prosenttia. Rypäleiden yleisyys vaihtelee huomattavasti alueittain, ja joillain alueilla viljellään lähes yksinomaan jotain tiettyä rypälettä. Vaikein viljellä ja oikukkain on Pinoit Noir, mutta onnistuessaan se tuottaa hyvin laadukasta samppanjaa. Pinot Meunier tuo samppanjaan hedelmäisyyttä ja täyteläisyyttä, ja Chardonnay antaa samppanjalle keveyttä ja eleganssia. Chardonnayta käytetään yhtenä rypäleenä lähes kaikissa samppanjoissa.
Vuoden 2010 alkuperäluokitussäädös sallii kolmen yleisimmän lajikkeen lisäksi myös lajikkeiden Arbane Blanc, Petit Meslier Blanc, Pinot Blanc ja Pinot Gris käytön samppanjassa.