stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jeanne de Salzmann

Jeanne Matignon de Salzmann, o.s. Jeanne Allemand, usein tunnettu nimellä Madame de Salzmann (1889 – 25. toukokuuta 1990) oli sveitsiläinen tanssija, rytmisten liikesarjojen (engl. Movements) opettaja sekä armenialais-kreikkalaisen mystikko G. I. Gurdjieffin merkittävä oppilas, jota monet Gurdjieffin oppilaat sanovat Gurdjieffin opetuksen jatkajaksi.
Madame de Salzmann aloitti uransa opiskelemalla pianonsoittoa, orkesterin johtamista sekä säveltämistä Geneven konservatoriossa. Myöhemmin, oltuaan vuodesta 1912 alkaen Saksassa Emile Jaques-Dalcrozen oppilaana, hän opetti tanssia sekä rytmisiä liikesarjoja. Hän tapasi tulevan miehensä, taiteilija Alexandre de Salzmannin Helleraussa Dalcroze'n koulussa. Liitosta syntyi yksi tytär. Venäjän vallankumouksen aikaan he asuivat Georgian Tiflisissä, jossa Jeanne de Salzmann jatkoi opettamistaan.
Vuonna 1919 ukrainalainen säveltäjä Thomas de Hartmann tutustutti de Salzmannit G. I. Gurdjieffiin. Tämä suhde kesti aina Gurdjieffin kuolemaan 1949 saakka, jolloin Jeanne de Salzmann oli työskennellyt hänen kanssaan liki kolmekymmentä vuotta. G. I. Gurdjieffin pääteos All and Everything ilmestyi Gurdjieffin kuoleman jälkeen ja sen ranskankielistä käännöstä hiottiin vuosia Jeanne de Salzmannin ohjauksessa. Tämä käännös Récits de Belzébuth à son petit-fils ilmestyi vuonna 1956.
De Salzmannin viimeinen lepopaikka perheen haudassa (keskellä) Cimetière des Rois'ssa Genevessä
Jeanne de Salzmann käsikirjoitti yhdessä Peter Brookin kanssa Brookin ohjaaman, Gurdjieffin kirjaan Meetings with Remarkable Men perustuvan samannimisen elokuvan.
Vuonna 1949, yhdessä Henriette H. Lannesin, P. D. Ouspenskyn, Jane Heapin ja J. G. Bennettin kanssa hän aloitti Gurdjieffin työtä jatkavan organisaation käynnistämisen. The Society for Research into the Development of Man Ltd. perustettiin 6. lokakuuta 1955. Organisaation nimi muutettiin myöhemmin  nimeksi The Gurdjieff Society Ltd. Jeanne de Salzmann johti kyseistä organisaatiota ja jatkoi Gurdjieffin opetusta korostaen työtä rytmisten liikesarjojen parissa aina vuoteen 1990 saakka, jolloin hän kuoli 101 vuoden ikäisenä.
Jeanne de Salzmannin jälkeen hänen vuonna 1923 syntynyt poikansa Michel de Salzmann otti organisaation johtamisen vastuulleen.
Kirjallisuutta

Ravi Ravindra: Heart without Measure: Gurdjieff Work with Madame de Salzmann 2004 ISBN 1596750006
Jeanne de Salzmann: The Reality of Being. The Fourth Way of Gurdjieff. 2011 ISBN 9780834822856
suom. Olemisen todellisuus - Gurdjieffin neljäs tie. 2013 ISBN 9789522601803
Aiheesta muualla

Karatas-Seura ry
Gurdjieff.fi Viitattu 11.3.2021
Gurdjieff International Review artikkelit (englanniksi)
Institut G. I. Gurdjieff, Pariisi
International Association of the Gurdjieff Foundations
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Salmi (kunta)

| Salmi Salmis> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Sijainti:  61.37107°N, 31.85721°E
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Salmin kihlakunta
Kuntanumero:  733
Hallinnollinen keskus:  Salmi
Perustettu:  15001
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  1423 km²  
– maa:  1 402,1 km²
Väkiluku:  14 167   (1939)
– väestötiheys:  10 as./km²
  1 Mainitaan ensimmäisen kerran 
Salmi (ruots. Salmis, ven. Салми) on entinen Suomen kunta luovutetussa Karjalassa. Kunta sijaitsi silloisella itärajalla Laatokan pohjoisrannalla Uuksu-, Tulema- ja Miinalanjokien ympärillä. Se kuului Laatokan Karjalaan ja sen osana Raja-Karjalaan. Salmin kunnan nimi taipuu toisin kuin yleiskielen salmi-sana tai Suomen salmi-loppuiset paikannimet: Salmi/Salmin/Salmissa.
Alue

Manneralueen lisäksi Salmiin kuuluivat Mantsinsaari ja Lunkulansaari. Salmin naapurikuntia olivat pohjoisessa Suojärvi, lännessä Suistamo ja Impilahti, ja idässä se rajoittui Neuvostoliittoon. Salmi kuului Salmin kihlakuntaan ja Viipurin lääniin.
Salmin pinta-ala oli 1 423 km², josta peltoa 6 000 hehtaaria. Siellä oli vuonna 1934 noin 14 500 asukasta. Pitäjän pääkyliä olivat Tulema, Miinala ja Kirkkojoki. Salmin pitäjässä oli myös entinen Manssilan venäläinen koulu. Salmissa on kirkonkylän lisäksi toinen hiukan suurempi kylä Orusjärvi, joka sijaitsee noin 20 kilometrin päässä Salmin Tulemalta. Ennen sotaa Orusjärvellä sijaitsi Pyhän Nikolaoksen kirkko ja hautausmaa, kansakoulu, Seurojentalo, piirikirjasto, 3 kauppaa (Salmin osuusliikkeen kauppa ja 2 yksityistä), 2 myllyä, raami- ja sirkkelisaha, puimaosuuskunta, osuuskassa ja posti. Nykyisin jäljellä on enää Pyhän Nikolaoksen kirkko, joka ei ole käytössä.
Salmissa puhuttiin perinteisesti aunuksenkarjalaa. Karjalan kielen lisäksi useat salmilaiset osasivat venäjää, joka oli alueella kauppakieli. Lisäksi 1800-luvulta alkaen Salmiin muutti töiden perässä savolaisia, jotka lisäsivät suomen kielen puhujien määrää toiseen maailmansotaan mennessä.
Historia > Varhaisvaiheet

Salmin pogosta mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1500. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Salmi siirtyi muun Käkisalmen läänin mukana Venäjältä Ruotsille. Talvisodassa Salmista ja Suvilahdesta vetäytyminen sekä käynnissä olevat taistelut Suojärvellä vahvistettiin päämajan tilannetiedotuksessa 5. joulukuuta 1939.
Historia > Salmin kaupunki

Vuonna 1632 Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf antoi käskyn perustaa kaupunkeja Karjalaan ja Inkerinmaalle. Näin ollen myös Laatokan pohjoisrannalle suunniteltiin käskynhaltija Henrik Spåren johdolla kaupunkeja Sortavalaan ja Salmiin. Salmiin laadittiin asemakaava, ja rajatarkastaja Henrik Blankenhagen nimettiin pormestariksi. Salmi sai kaupunkioikeudet jo heti vuonna 1632.
Vuosikymmen myöhemmin 1643 perustettiin ja kaavoitettiin Sortavala sekä valittiin Salmin kaupungin paikaksi Miinala. Sortavalaan ilmoittautui heti useita porvariksi pyrkiviä, ja sen kaupunkikehitys alkoi. Salmiin ei kuitenkaan saatu vapaaehtoisia porvareita Blankenhagenin yrityksistä huolimatta ja kaupunkioikeudet lakkautettiin jo vuonna 1650. Salmin pitäjän alueelle muodostettiin Salmin kreivikunta, johon kuului alueita myös Suistamon pitäjästä. Salmin kreivikuntaa hallinnoi Carl Gustaf Wrangel af Salmis. Salmin kaupunkihanke raukesi lopullisesti vuoden 1656–1661 ruptuurisotaan.
Elinkeinoelämä

Salmin tärkein elinkeino oli maatalous ja viljelymuotona pääasiassa Kaskiviljely aina 1900-luvun alkuun saakka. 1900-luvulla maanviljelys nykyaikaistui nopeasti, mutta Salmilla maanviljelyn kehittyminen oli jäljessä muuta Suomea. Sahateollisuus sai Salmilla alkunsa 1700-luvulla alueen kuuluessa Venäjän keisarikuntaan. Vuonna 1890 perustettiin Salmin ensimmäinen höyrysaha, ja sahatoiminta jatkui aina vuoden 1929 lamaan saakka, jolloin toiminnasta tuli kannattamatonta.. Lisäksi tässä Laatokan rannalla sijaitsevassa pitäjässä merkittäviä elinkeinoja olivat myös kalastus ja metsästys.
Kyliä

Ala-Uuksu, Hanhiselkä, Hiiva, Hovi, Kanabrojärvi, Karkku, Kaunoselkä, Kirkkojoki, Kovero, Käsnäselkä, Lunkula, Manssila, Miinala, Mäkipää, Oritselkä, Orusjärvi, Palojärvi, Peltoinen, Perämaa, Rajaselkä, Räimälä, Tiijala, Tulema, Työmpäinen, Uuksalonpää, Uusikylä, Varpanen, Varpaselkä, Virtelä, Ylä-Uuksu
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 23 koulupiiriin.
Seurakunnat

Salmin väestöstä suurin osa oli ortodokseja, ja he kuuluivat kolmeen eri seurakuntaan. Suurin osa Salmin kunnasta kuului Salmin ortodoksiseen seurakuntaan. Ylä- ja Ala-Uuksun kylät kuuluivat Pitkärannan ortodoksiseen seurakuntaan. Mantsinsaari, Uuksalonpää ja Lunkulansaaren länsiosat muodostivat Mantsinsaaren ortodoksisen seurakunnan. Salmin ortodoksinen seurakunta (pogosta) mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1500.
Salmin luterilainen väestö kuului Salmin luterilaiseen rajamaaseurakuntaan, joka oli perustettu Impilahden seurakunnan alaiseksi rukoushuonekunnaksi vuonna 1885 ja itsenäiseksi seurakunnaksi 1922.
Nykytilanne

Nykyään Salmi kuuluu Venäjän Karjalan tasavaltaan, jossa sen alue kuuluu pääasiassa Salmin kunnallishallintoalueeseen.
Kirjallisuutta

Kokkonen, Jukka (toim.): Rajoil da randamil: Salmi ja salmilaiset 1617–1948. Salmi-Säätiö, 2015. ISBN 978-952-93-5730-7
Aiheesta muualla

Salmi-Säätiön sivut
Tietoa luovutetun Karjalan pitäjistä
Salmin kunnan kartta
Luovutetun Karjalan linkit
Olavi Salminen : Aunuksen kynnyksellä, Helsingin Sanomat, 11.08.1935, nro 213, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Venäläistäjäin kuvajuhlat Valamossa ja Salmissa 30 vuotta sitten. Kulttuurikuva Raja-Karjalassa. Helsingin Sanomat 16.7.1939, s. 26. (Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.)
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland 
Salmin epävirallinen perinnevaakuna.
Ortodoksinen Sofian kappeli eli Seynin kappeli Tulemassa, rakennettu noin 1910, kuvattu 1937.
Lepra

Lepraa sairastava 24-vuotias mies. Norja, 1886.
Lepra (kreik. lepros ’suomuinen’) eli spitaali tai pitaali (ruots. spitali < lat. hospitale ’hoitolaitos’) on krooninen sairaus, joka aiheuttaa epämuodostumia iholle ja muualle kehoon. Sitä aiheuttava bakteeri on aerobinen, haponkestävä, mykobakteereihin kuuluva sauvabakteeri Mycobacterium leprae. Leprabakteerin löysi norjalainen lääkäri ja tiedemies Gerhard Armauer Hansen vuonna 1873. Tämän takia lepra on saanut tieteelliseksi nimekseen Hansenin tauti.
Hoito

Historiallisesti lepra tunnettiin rujouttavana ja parantumattomana tautina. Virolainen lääkäri Aleksander Paldrock kokeili 1900-luvun alkupuolella hoidoksi hiilihappolumikäsittelyä.
Nykyään tauti on helposti hoidettavissa monilääkehoidolla, yleensä dapsonin, rifampisiinin ja klofatsimiinin yhdistelmällä. Maailman terveysjärjestö (WHO) on vuodesta 1995 alkaen antanut hoitoon tarvittavia lääkkeitä ilmaiseksi maille, joissa tautia esiintyy endeemisenä. Tätä on luvattu jatkaa ainakin vuoteen 2020.
Kliinisiä piirteitä

Taudin aiheuttaa hyvin hitaasti lisääntyvä mykobakteerilaji, joka jakautuu kerran kahdessa viikossa (muut bakteerit voivat jakautua päivittäin tai jopa 20 minuutissa). Se vahingoittaa lähinnä ihoa, hermoja ja limakalvoja. Bakteerin lisääntymistä on tutkittu muun muassa yhdeksänvyövyötiäisillä. Tuberkuloosia aiheuttava Mycobacterium tuberculosis on läheistä sukua bakteerille. Sitä ei ole voitu tutkia soluviljelmillä, koska se on solunsisäinen loinen, jolta puuttuu useita sellaisia geenejä, jotka mahdollistaisivat sen selviytymisen itsenäisesti. Ainutlaatuinen, monimutkainen soluseinämä, joka tekee mykobakteereista vaikeasti voitettavia, on todennäköinen syy myös sen hitaaseen lisääntymiseen.
Lepran tartuntatapa on edelleen epäselvä. Nykyään sen oletetaan useimmiten tarttuvan ihmisestä toiseen pisaratartuntana hengitettäessä. Lepran tarttumiskyky on kuitenkin todettu hyvin heikoksi. Lisäksi noin 95 prosentilla ihmisistä on sille luontaista vastustuskykyä. Yleisen uskomuksen vastaisesti lepra ei itsessään aiheuta lihan mätänemistä tai raajojen irtoamista, vaan keho pyrkii voittamaan bakteerin, mikä käynnistää tulehdusreaktion, sytokiinien ja makrofagien aktivoitumisen sekä muita mekanismeja. Tämä aiheuttaa kudosten tuhoutumista ja uusiutumista, mikä puolestaan johtaa niiden liikakasvuun ja lopulta irtoamiseen.
Kroonisena tartuntatautina lepra vahingoittaa yleensä ihoa ja ääreishermostoa, mutta se voi ilmetä monin muinkin tavoin. Tautia esiintyy kolmessa muodossa: tuberkuloidina ja lepromaattisena leprana sekä näiden sekamuotona. 
Tuberkuloidi lepra (kansanomaiselta nimeltään kuiva spitaali) on luonteeltaan vähemmän raju; siinä tyypillisesti esiintyy alkuvaiheessa yksi tai useampia täpliä, jotka ovat muuta ihoa vaaleampia. 
Lepromaattinen lepra (märkä spitaali) taas aiheuttaa iholle symmetrisiä muutoksia, kyhmyjä, peitteitä ja ohentumia sekä usein vahingoittaa nenän limakalvoa aiheuttaen nenän tukkeutumisen ja verenvuotoa nenästä.
Näiden kanssa taudinkuvaltaan hyvin samankaltainen on leprabakteerin lähisukulaisen (Mycobacterium lepraemurium) eräillä eläinlajeilla aiheuttama lepromatoidi lepra.
Lepra etenee hyvin hitaasti ja voi lopulta aiheuttaa esimerkiksi tuntoaistin menetyksen tai neliraajahalvauksen.
Esiintyvyys

Perinteisesti on luultu, että ihmisen lisäksi lepra voi tarttua ainoastaan vyötiäisiin. Myöhemmin sitä on kuitenkin havaittu myös mangabiapinoilla, hiirillä (vain jaloissa), kaneilla ja oravilla.
Maailman terveysjärjestön (WHO) tilastojen mukaan uusien tartuntojen määrä koko maailmassa on vähentynyt noin 107 000:lla eli 21 prosentilla verrattuna jaksoon 2003–2004. Vähentyminen on jatkunut viimeiset kolme vuotta.selvennä
Vuoden 2019 tietojen mukaan Brasilia, Intia ja Indonesia ilmoittivat yli 10 000 uudesta tapauksesta ja 13 muuta maata (Bangladesh, Kongon demokraattinen tasavalta, Etiopia, Madagaskar, Mosambik, Myanmar, Nepal, Nigeria, Filippiinit, Somalia, Etelä-Sudan, Sri Lanka ja Tansania) raportoivat kukin 1000–10 000 uudesta tapauksesta.
Vuonna 1999 lepraan sairastuneiden määräksi ilmoitettiin 640 000 ja vuonna 2000 todettiin 738 284 tapausta. Maailman terveysjärjestö (WHO) ilmoitti lepraa esiintyneen vuonna 2000 endeemisenä 91 maassa. Kaikista tapauksista 70 prosenttia oli Intiassa, Myanmarissa ja Nepalissa. Vuonna 2002 havaittiin koko maailmassa 763 917 uutta tapausta. Tuolloin WHO ilmoitti 90 prosenttia lepratapauksista olleen Brasiliassa, Madagaskarissa, Mosambikissa, Tansaniassa ja Nepalissa.
Maailmassa on 1–2 miljoonaa lepran pysyvästi vammauttamaa ihmistä. Antibioottikuurilla parhaillaan olevat ja kuurin loppuun saaneet katsotaan kuitenkin aktiivisesta infektiosta terveiksi. Intiassa on eniten lepratapauksia, Brasiliassa toiseksi ja Myanmarissa kolmanneksi eniten.
Suomessa on 1950-luvun jälkeen lepratartunta löydetty vain muutamilta Kaukoidästä tartunnan saaneilta. Maailmanlaajuisesti tapaukset ovat vähentyneet, mutta esiintyvyys on yhä suuri Brasiliassa, Etelä-Aasiassa (Intiassa ja Nepalissa), paikoitellen Afrikassa (Tansaniassa, Madagaskarissa ja Mosambikissa) sekä läntisen Tyynenmeren alueella.
Riskiryhmät

Hoitamatonta, aktiivista, pääasiallisesti lepromaattista tautimuotoa sairastavien kanssa läheisissä tekemisissä olevat ja toisaalta suuren esiintymistiheyden maissa asuvat ovat vaarassa sairastua. Uusimmissa tutkimuksissa on alettu selvittää, onko Parkinsonin taudin kehittymiseen geneettisesti vaikuttavalla DNA:n osalla osuutta myös alttiuteen lepraan sairastumiseen. Näin on päädytty tutkimaan, liittyvätkö nämä kaksi häiriötilaa toisiinsa biokemian tasolla. Miesten sairastumisalttius on todettu kaksi kertaa suuremmaksi kuin naisten.
Lepra vai spitaali?

Lepraa sairastavia on historiallisesti kutsuttu (s)pitaalisiksi. Tämä termi on kuitenkin jäämässä pois käytöstä paitsi tautitapausten harvenemisen myös sanan herättämien kielteisten mielleyhtymien takia. Nykyään lepratyössä toimivat tahot käyttävät yleisesti nimitystä "lepratartunnan saaneet".
Hoitolat

Maailmassa on yhä leprasiirtoloita, lähinnä Intiassa ja Filippiineillä.
Länsimaiset humanitaariset ja seurakuntien avustusjärjestöt lähettävät lepratyöhön avustustarpeita kuten leprasiteitä: puuvillasta käsin tehtyjä siteitä, jotka ovat perinteisiä siteitä hengittävämpiä ja kestävämpiä. Siteitä voidaan myös pestä ja steriloida, ja näin käyttää uudelleen, minkä ansiosta ne ovat myös taloudellisesti edullisempia. Vaikka leprasiteitä on mahdollista valmistaa koneellisestikin, useat siirtoloiden asukkaat arvostavat enemmän käsin tehtyjä.
Vuonna 2001 Japanin valtiota vastaan nostettiin syyte maan hallituksen ylläpitämistä leprasiirtoloista. Käsittely johti päätökseen, jonka mukaan hallitus oli kohdellut potilaita väärin. Alueoikeus määräsi valtion maksamaan korvauksia entisille potilaille. Vuonna 2002 käynnistettiin virallinen tutkimus siirtoloista, ja maaliskuussa 2005 hallituksen toiminta tuomittiin jyrkästi: ”Japanin ehdottoman eristämisen politiikalla… ei ollut lainkaan tieteellisiä perusteita.” Aina 1950-luvulle saakka siirtoloiden henkilökunta surmasi monia lepraan sairastuneista lapsista.
Lepra Suomessa

Ensimmäinen maininta leprasta Suomessa on vuodelta 1355. Tällöin oli testamentattu summa Turun Pyhän Yrjänän hospitaalille.
Suomen tunnetuin leprasiirtola oli Seilin saari Turun saaristossa, Rymättylän ja Nauvon välillä. Siirtola perustettiin sinne 1600-luvulla. Potilaat joutuivat tuomaan saarelle mukanaan ruumisarkun tai puutavaraa arkun rakentamista varten, eikä sieltä ollut paluuta. Leprasairaala suljettiin vuonna 1785, kun viimeinen potilas kuoli.
Suomen viimeinen ja pitkään ainoa leprasairaala toimi Orivedellä vuoteen 1953 saakka.
Tunnettuja leprapotilaita

Aleijadinho, brasilialainen kuvanveistäjä 1800-luvulla, eli yli 20 vuotta taudin runtelemana.
Baudouin IV, Jerusalemin latinalainen kuningas (1161–1185, vallassa 1174–1185).
Joseph (Jozef) de Veuster (Isä Damien), katolinen pappi, joka auttoi leprasairaita Molokain saarella, Havaijilla, sairastui ja menehtyi itsekin tautiin.
Henrik VII, Sisilian ja Saksan kuningas sekä Schwabenin herttua (1211–1242, vallassa 1212-1217 ja 1222-1235)
Hallgrímur Pétursson, yksi Islannin tunnetuimmista runoilijoista ja pappi, kuoli lepraan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirjailija John Taymanin haastattelu. (englanniksi)
Maila Talvio : Myrtti ikkunalla, Kansan kuvalehti, 29.03.1929, nro 13, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lepran runtelemia käsiä.
Lepran aiheuttamia ihohaavoja reidessä
Kari Salosaari

Kari Osmo Antero Salosaari (9. huhtikuuta 1932 Viipuri – 30. kesäkuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen teatteriteoreetikko, dramaturgian opettaja ja teatteriohjaaja, joka toimi 1963–1974 Tampereen yliopiston Draamastudion johtajana, yleisen kirjallisuustieteen dramaturgian lehtorina vuoteen 1996 ja myöhemmin Helsingin yliopiston teatteritieteen dosenttina.
Semiootikkona Salosaari on soveltanut teatterintutkimukseen ranskalaisen A. J. Greimasin semioottista teoriaa. Opetus- ja tutkimustyön lisäksi Salosaari näytteli myös teatterirooleissa ja Erno Paasilinnan Kadonnut armeija -romaaniin perustuvassa televisioelokuvassa.
Ura ja elämänvaiheet

Salosaari syntyi 1932 Viipurissa. Perhe asui Karjalankannaksella, Koivistolla (nyk. Primorsk), mistä muutti Viipuriin ja sodan syttyessä Helsinkiin. Isä Yrjö Salosaari toimi Viipurin kihlakunnan kruununvoutina ja opetusministeriön hallitussihteerinä; hänen puolisonsa oli varanotaari Maire Salosaari (o.s. Pesonen).
Valmistuttuaan 1951 ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Normaalilyseosta Salosaari opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineenaan estetiikka ja nykyiskansain kirjallisuus, jonka laudaturtyön aiheeksi valikoitui Maurice Maeterlinck dramaatikkona. 1965 Helsingin yliopistossa hyväksytty lisensiaatintyö käsitteli antiikin myyttejä ranskalaisessa teatterissa 1919–1939 otsikolla Sofokles ja näyttämön avantgarde.
Vuonna 1957 Helsingissä perustettiin lyhytaikaiseksi jäänyt Arina-lehteä julkaissut kulttuurifilosofinen Sirkkeli-ryhmä, jonka toimintaan osallistuivat Salosaaren rinnalla muiden muassa Esko Lehesmaa, Seppo Niinivaara, Jaakko Pakkasvirta, Kari Rydman, Arvo Salo ja Reijo Wilenius. Salosaari kirjoitti myös Ylioppilaslehteen ja toimi Uuden Suomen teatterikriitikkona 1958-1961.
Salosaaren ensimmäinen teatteriohjaus, Paul Claudelin Vaihtajat, esitettiin Ylioppilasteatterissa (YT) 1958. Tätä seurasi lisää ohjauksia YT:lle ja Intimiteatterille, muun muassa Arthur Rimbaud’n teksteistä dramatisoitu Rimbaudiana YT:ssa.
1962 Salosaari siirtyi Tampereelle Yhteiskunnallisen korkeakoulun yhteyteen perustetun Draamastudion apulaisjohtajaksi ja seuraavana vuonna laitoksen johtoon Eugen Terttulan seuraajana. Samaan aikaan hän alkoi toimia 1960 perustetun Tampereen Ylioppilasteatterin puheenjohtajana.
Kari Salosaari oli naimisissa kirjallisuudentutkija Elina Halttunen-Salosaaren kanssa.
Julkaisuja

Suomalaisen näytelmän- ja teatterintutkimuksen bibliografia vuoteen 1974 / Pirkko Koski, Kari Salosaari, 1974. Acta Universitatis Tamperensis. Ser. A, vol. 77. ISSN 0496-7909
Perusteita näyttelijäntyön semiotiikkaan. 1. osa, Teatterin kieli ja näyttelijä merkityksen tuottajana.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto. Acta Universitatis Tamperensis. Ser. A, vol. 262)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1989.  ISBN 951-44-2438-7
Lähtökohtia lyriikan semiotiikkaan sekä yleiseen strukturaalipoetiikkaan. Tampereen yliopisto, 1995. Julkaisuja / Tampereen yliopisto, yleinen kirjallisuustiede, 29. ISSN 0785-6598
Harhainen oleminen – tapaturmaselostukset kertomuksina. Antero Honkasalo, Kari Salosaari, 1990. Tutkimusraportti. Lappeenrannan teknillinen korkeakoulu, tuotantotalouden osasto, 27.
Sisyfoksen osa. Piirtoja elämästäni ja ajattelustani. Imatran kansainvälisen semiotiikka-instituutin julkaisuja Nro 5, Helsinki, 2013. ISBN 978-952-5431-34-6.
Teatteriohjauksia ja dramatisointeja

Vaihtajat (1958), Ylioppilasteatteri
Antigone (1959), Intimiteatteri
Tobiaan ja Saaran tarina (1960), Ylioppilasteatteri
Lemmenleikkiä (1960), Ylioppilasteatteri
Rimbaudiana (1961), Ylioppilasteatteri
Elektra (1962), Tampereen Teatteri
Woyzeck (1962), Tampereen Ylioppilasteatteri
Talonmies (1963), Tampereen Teatteri
Miten haluatte (1964), Tampereen Teatteri
Fando ja Lis (1966), Tampereen Ylioppilasteatteri
Rakkaus ja raha (1966), Tampereen VR:n näyttämö
Rosmersholm (1968), Jyväskylän Kaupunginteatteri
Canzio (1969), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Paljonko rauta ja läski maksaa (1970), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Vapauttaako kulttuuri naisen? (1979), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Velkojat (1980), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Oidipus (1981), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Lahjomaton (1983), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Vaihtajat (1984), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Bakkhantit (1986), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Syntymäpäiväjuhlat (1987), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Britannicus (1989), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Kaupunkien viidakossa (1991), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Aavesonaatti (1993), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Faust (1995), Tampereen yliopiston Teatterimonttu
Aiheesta muualla

IMDB
Suomen semiotiikan seuran historiaa
Leopold Szondin psykologian tutkimus- ja soveltamisseura (Arkistoitu – Internet Archive)
Tampereen ylioppilasteatterin historia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat
Ligatuuri (nuottikirjoitus)

Ligatuuri tarkoittaa nuottikirjoituksessa samantasoisten nuottien sitomista yhteen kaarella. Keskiaikaisessa nuottikirjoituksessa ligatuuri oli ryhmä nuotteja, jotka muodostivat samalla tavulla laulettavan kuvion.