stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yellowstone (joki)

| Yellowstone |
| --- | --- |
 Alempi Yellowstonen putous.
Alkulähde:  North ja South Forks -jokien risteyskohta.
Laskupaikka:  Missourijoki
Maat:  Yhdysvallat
Pituus:  1 114 km
Virtaama:  390 m³/s
Valuma-alue:  182 336 km²
Yellowstone on 1 114 kilometriä pitkä joki Yhdysvalloissa. Se saa alkunsa Wyomingista, virtaa Montanan ja Pohjois-Dakotan halki ja laskee Missouriin. Joki virtaa Yellowstonen kansallispuiston läpi.
Hidatsaintiaanit kutsuivat jokea nimellä ”Mi tsi a-da-zi” (suom. kivi keltainen joki), jonka alueen ranskalaiset metsästäjät käänsivät omalle kielelleen ”Roche Jaune”, "keltainen kivi". Myöhemmin yhdysvaltalaiset käänsivät sen englanniksi, jolloin nimi ”Yellowstone” syntyi. Nimen uskotaan juontavan juurensa joen varren keltaisista rantatörmistä.
Maantiede

Yellowstonen lähteet ovat Wyomingin osavaltiossa Younts Peakillä Absarokavuoristossa. Se virtaa pian Yellowstonen kansallispuistoon ja muodostaa Yellowstonejärven, jonka jälkeen se putoaa 129 metriä kahdessa vesiputouksessa ja etenee Yellowstonen Grand Canyoniin.
Montanan puolella Gardinerin kohdalla Yellowstone virtaa ulos kansallispuistosta. Tämän jälkeen se kääntyy kohti pohjoista ja Livingstonin kaupunkia. Sieltä sen virtaus suuntaa koilliseen, ja joki virtaa Billingsin, Miles Cityn ja Glendiven ohi. Sitten joki katkaisee Montanan ja Pohjois-Dakotan välisen rajan ja tyhjentää vetensä Missouriin Willistonin lounaispuolella. Joen pituus on sen latvalta suulle noin 1 114 kilometriä.
Yellowstonen valuma-alue on 182 336 neliökilometriä, ja sen yhdeksästä merkittävimmästä sivujoesta seitsemän virtaa siihen etelästä. Valuma-alueen korkeuserot ovat suuret, sillä korkeimmillaan se on 3 660 metrissä ja matalimmillaan joen suulla 660 metrissä. Korkeuseron takia ilmastokin muuttuu joen matkan aikana. Vuoristossa sataa yli 2100 millimetriä vuodessa ja lumi tulee pääosin lumena lopputalvesta tai varhaiskeväällä. Sen sijaan tasankoalueilla on kuivaa, siellä sataa alle 300 millimetriä vuodessa, ja sade tulee pääosin vetenä alkukesästä. Ilmaston lisäksi joenvarren kasvillisuus muuttuu. Yellowstonen kosteimmilla alueilla on douglaskuusimetsiköitä, ja keskijuoksulla valtalaji on kalliovuortenkataja. Montanan keski- ja itäosissa Yellowstonen varrella kasvaa tasangon ruohikoita ja muun muassa gammaheinää ja Pascopyrum smithii -heinäkasvia. Joen alajuoksulla on metsiköitä, joissa kasvaa punasaarnia ja takiaistammeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yellowstone (joki) Wikimedia Commonsissa
Yellowstonejoen valuma-alue. North ja South Forks -jokien risteyskohta.
Yanito

Yanito tai llanito on nimi Gibraltarissa puhutulle kielimuodolle, jossa on voimakkaita vaikutteita englannista ja espanjasta. Se on kreolikieli.
Nimityksestä

Yaniton eli llaniton virallisesta lausunta- ja kirjoitustavasta on kiistelty. Osa pitää muotoa yanito oikeampana kuin llanito. Nimien alkuperää ei tiedetä varmasti. Yksi selitys on, että nimi tulee englanninkielisestä nimestä Johnny. Esimerkiksi Kanariansaarilla englantilaisia ja joskus pohjoiseurooppalaisia yleensä kutsutaan nimityksillä chone tai choni, joilla on sama juuri. Toisen, hieman epäuskottavamman, selityksen mukaan nimitys tulee espanjan kielen sanasta lano/a, joka tarkoittaa adjektiivina selvää tai yksinkertaista sekä substantiivina tasaista maata.
Piirteet

Yaniton luokittelu ei ole helppoa, sillä eri gibraltarilaisten sukupolvien edustajat liittävät sen usein hyvin erilaisiin puhetapoihin. Sitä voi kuvailla Andalusian murteella puhutuksi espanjan kieleksi, jossa on käytössä myös englantilaisia lainasanoja ja kielioppia. Lainasanoja on englannin lisäksi myös vähemmissä määrin Genovan murteesta, hepreasta ja Kanariansaarten espanjan murteesta. Joitakin lainoja on saattanut tulla myös romanin kielestä. Englanninkielisiä lainasanoja käytetään etenkin, kun sopivaa espanjalaista korvaavaa sanaa ei ole olemassa. Niiden lausumiseen on usein vaikuttanut kuitenkin espanja. Viime aikoina englantilaiset lainasanat ovat yleistyneet myös tapauksissa, joissa espanjankielinen vastine on olemassa.
Käyttö

Yanitoa ei pidetä arvovaltaisena ilmaisutapana, mutta sitä ei varsinaisesti myöskään katsota alaspäin. Yanitoksi ei juurikaan julkaista kirjallisuutta, eikä sitä ylipäätänsä käytetä usein kirjoitettaessa.
Yhdistys 9

Yhdistys 9 oli Suomessa vuosina 1966–1970 toiminut niin sanottu yhden asian liike, joka ajoi sukupuolten tasa-arvoa. Yhdistyksen taustalla oli 1960-luvun radikaali vasemmistolainen liikehdintä. Perinteisten naiskysymysten sijasta se keskittyi sukupuolirooleihin. Järjestö otti kantaa muun muassa abortti- ja päivähoitokysymyksiin. Yhdistys 9 oli ensimmäinen suomalainen järjestö, joka otti käyttöön ruotsalaisten määrittelemän sukupuolirooli-ideologian, jonka mukaan mieskin voi jäädä kotiin hoitamaan lapsia. Naisilla ja miehillä saattoi sen mukaan olla kaksi roolia, ansiorooli ja perherooli.
Historia

Yhdistys 9:n perustaminen sai alkunsa Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla syksyllä 1965 pidetystä keskustelutilaisuudesta. Tilaisuuden jälkeen joukko aktiiveja päätti perustaa yhdeksänjäsenisen ”Ryhmä 9:n” kokouksessa, joka pidettiin silloisen opetusministeriön virkamiehen Kalevi Sorsan kotona. Yhdeksän perustajaa olivat Margaretha Mickwitz, Johan Mickwitz, Marja-Leena Mikkola, Klaus Mäkelä, Kati Peltola, Jertta Roos, Arvo Salo, Marina Sundström ja Ritva Turunen. Yhdistys 9 perustettiin Ryhmä 9:n seuraajaksi helmikuussa 1966 ja sen johtokuntaan valittiin samat yhdeksän henkilöä. Ensimmäinen puheenjohtaja oli Margaretha Mickwitz. Yhdistys oli ennen kaikkea akateeminen ja opiskelijaliike, ja sen jäsenistä kolmasosa oli miehiä. Vuonna 1970 jäsenmäärä oli noin 700.
Yhdistys 9 perusti työryhmiä, jotka lähettivät laatimiaan selvityksiä viranomaisille ja antoivat julkilausumia tiedotusvälineille. Yhdistyksen toiminta-aikana työryhmiä oli kaikkiaan 18. Yhdistyksen jäsenet edustivat eri puolueita, mutta sillä oli läheisimmät yhteydet vasemmistopuolueisiin ja niiden naisjärjestöihin.
Kirjallisuutta

Jallinoja, Riitta: Suomalaisen naisasialiikkeen taistelukaudet: naisasialiike naisten elämäntilanteen muutoksen ja yhteiskunnallis-aatteellisen murroksen heijastajana. Väitöskirja. Porvoo: WSOY 1983.
Mickwitz, Margaretha & Essen, Agneta von & Nordgren, Elisabeth (toim.): Roolien murtajat: Tasa-arvokeskustelua 1960-luvulta 2000-luvulle.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-085-5
Suomalaiset etunimet Aadasta Yrjöön

| Suomalaiset etunimet Aadasta Yrjöön |
| --- | --- |

Kirjailija:  Anne Saarikalle ja Johanna Suomalainen
Kansitaiteilija:  Jani Pulkka
Kieli:  suomi
Genre:  etunimet
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  829
ISBN:  978-951-20-7143-2

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomalaiset etunimet Aadasta Yrjöön on Anne Saarikallen ja Johanna Suomalaisen vuonna 2007 julkaisema kirja suomalaisista etunimistä. Teoksen on kustantanut Gummerus.
Kirjassa on yli 2 000 nimiartikkelia, ja nimistä mainitaan myös eri muunnokset ja kirjoitusasut. Nimistä kerrotaan lyhyesti niiden alkuperä ja historia sekä suosion kehitys ja huippukohdat eri vuosikymmeninä. Artikkeleissa mainitaan nimipäivä, jos nimi on suomalaisessa nimipäiväkalenterissa. Artikkelien lopussa on luetteloita nimien lempinimistä ja tunnetuista suomalaisista kantajista. Naisten ja miesten nimet käsitellään eri osioissa. Kirjan kannet on suunnitellut Jani Pulkka.
Jorma Suokko

Jorma Suokko vuonna 1963
Jorma Ilmari Suokko (s. 27. toukokuuta 1940 Tampere) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja ja -valmentaja.
Suokko oli SM-sarjassa Kooveen luottopuolustajia kaudet 1958–1969. Hän oli hyökkäykseen panostavan joukkueen alakerran tuki. Suokko oli voittamassa 1968 Kooveen historian ainoata Suomen mestaruutta. SM-sarjassa Suokon saldoksi jäi 43 + 52 = 95 pistettä 202 ottelussa.
Suokko edusti Suomea kolmissa MM-kisoissa (Geneve ja Lausanne 1961, Colorado Springs 1962, Tukholma 1963) ja Innsbruckin olympialaisissa 1964. . Yhteensä hän pelasi 68 A-maaottelua.
Koovee-uransa jälkeen Suokko siirtyi Vaasan Sportin pelaajavalmentajaksi ja nosti joukkueen aina liigaan asti. Liigassa hän toimi Sportin valmentajana. Suokon johdolla jalkapallokaupunkiin luotiin pohjat menestyvälle jääkiekkoseuralle.
Palkinnot ja saavutukset

1 Suomen mestaruus (1968)
3 SM-hopeaa ja 2 -pronssia
Lynces Academicin parhaan puolustajan patsas (1962)
Valinta SM-sarjan All Stars -kentälliseen (1962)
Suomen Jääkiekkoleijona #47
Suom. huom. Kirjoituksia kääntämisestä

| Suom>  huom. Kirjoituksia kääntämisestä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kristiina Rikman
Kieli:  suomi
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
Sivumäärä:  220
ISBN:  9789510308318
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suom. huom. Kirjoituksia kääntämisestä on Kristiina Rikmann toimittama kirja kääntämisestä vuodelta 2005. Teoksen on julkaissut WSOY.
Aiheesta muualla

Johanna Kippo: Mietteitä kielen ytimestä[vanhentunut linkki]. Helsingin sanomat 7.8.2005.
Raimo Blom: Suuntaa etsimässä (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 4/1995.
Yao Ming

| Yao Ming> 姚明 |
| --- | --- |
 Yao Ming
Henkilötiedot
Koko nimi:  Yao Ming
Syntynyt: 12. syyskuuta 1980 (ikä 44) Shanghai, Kiina
Kansalaisuus:   Kiina
Koripalloilija
Pituus:  229 cm
Paino:  140 kg
NBA-varaus:  1. varaus 2002 (Houston Rockets)
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1997–2002 2002–2011:   Shanghai Sharks  Houston Rockets
Maajoukkueet
:   Kiina
Aiheesta muualla
FIBA
Yao Ming (kiin. 姚明; pinyin: Yáo Míng, s. 12. syyskuuta 1980 Shanghai) on kiinalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. 229-senttinen Yao oli Kiinan maajoukkueen avainpelaaja, ja hän pelasi vuosina 2002–2011 ammattikoripallosarja NBA:n Houston Rocketsin joukkueessa.
Peliuransa jälkeen Yao on johtanut Kiinan koripalloliittoa ja maan ammattilaisliigaa sekä ollut Kiinan kansan neuvoa-antavan poliittisen konferenssin jäsen.
NBA-tilastot

| Kausi | Pisteet/ottelu | Levypallot/ottelu |
| --- | --- | --- |
| 2002–2003 | 13,5 | 8,2 |
| 2003–2004 | 17,5 | 9,0 |
| 2004–2005 | 18,3 | 8,4 |
| 2005–2006 | 22,3 | 10,2 |
| 2006–2007 | 25,0 | 9,4 |
| 2007–2008 | 22,0 | 10,8 |
| 2008–2009 | 19,7 | 9,9 |
| 2010–2011 | 10,2 | 5,4 |
| koko ura | 19,0 | 9,2 |
Ottelukohtaisen piste-ennätyksensä 41 pistettä Yao teki 22. helmikuuta 2004 Atlantaa vastaan.
Yao valittiin viisi kertaa NBA:n tähdistöotteluun, kaksi kertaa kuukauden pelaajaksi ja kuusi kertaa viikon pelaajaksi. Hänet nimettiin NBA:n Hall of Fameen vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yao Ming Wikimedia Commonsissa
NBA:n pelaajaprofiili (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola
YETT-strategia

Yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen turvaamisen strategia eli YETT-strategia on valtioneuvoston periaatepäätös, jonka mukaisesti ylläpidetään valtiollista itsenäisyyttä, yhteiskunnan turvallisuutta sekä väestön elinmahdollisuuksia kaikissa turvallisuustilanteissa. YETT-strategia konkretisoi turvallisuus- ja puolustuspoliittista selontekoa ja täydentää muita valtioneuvoston antamia turvallisuuden eri osa-alueita käsitteleviä ohjausasiakirjoja. YETT-strategialla toimeenpannaan kokonaismaanpuolustusta ja siinä nimetään sekä määritellään yhteiskunnan elintärkeät toiminnot, niiden tavoitetilat ja ministeriöille kuuluvat strategiset tehtävät.
YETT:n osat

Yhteiskunnan elintärkeät toiminnot ovat:
Valtion johtaminen
Kansainvälinen toiminta
Valtakunnan sotilaallinen puolustaminen
Sisäisen turvallisuuden ylläpitäminen
Talouden ja infrastruktuurin toimivuus
Väestön toimeentuloturva ja toimintakyky
Henkinen kriisinkestävyys
Uhkamallit

YETT-strategiassa on kuvattu myös elintärkeitä toimintoja ja niiden jatkuvuutta vaarantavat uhkamallit.
Näitä ovat:
Sähköisen infrastruktuurin häiriintyminen
Väestön terveyden ja toimeentuloturvan vakava häiriintyminen
Taloudellisen toimintakyvyn vakava häiriintyminen
Suuronnettomuudet ja luonnon aiheuttamat onnettomuudet
Ympäristöuhkat
Terrorismi sekä järjestäytynyt ja muu vakava rikollisuus
Väestöliikkeisiin liittyvät uhkat
Poliittinen, taloudellinen ja sotilaallinen painostus
Sotilaallisen voiman käyttö
Uhkamalleista huomataan, että valtiolliseen turvallisuuteen kohdistuu laaja-alaisia turvallisuusuhkia, joihin sisältyy muitakin kuin sotilaallisia ulottuvuuksia. Nämä laaja-alaiset turvallisuusuhkat ovat kytköksissä toisiinsa, vaikeasti ennustettavissa ja varoitusajaltaan lyhyitä. Siksi valtion keskeisenä tavoitteena tulee olla kyky vastata turvallisuuteen vaikuttaviin tapahtumiin ja niiden mahdollisiin ennusmerkkeihin riittävän ajoissa.
Yett-strategia päivitettiin vuoden 2010 aikana turvallisuus- ja puolustusasiain komitean koordinoimana.
Aiheesta muualla

YETT-strategia Suomen puolustusministeriö. Arkistoitu 24.8.2010. Viitattu 15.6.2010.
Suojärvi

| Suojärvi> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Salmin kihlakunta
Kuntanumero:  773
Hallinnollinen keskus:  Suvilahti
Perustettu:  16301
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  3 688,40 km²   (12.3.1940)
– maa:  3 474,29 km²
– sisävesi:  214,11 km²
Väkiluku:  15 934   (31.12.1939)
– väestötiheys:  4,6 as./km²
  1 Ortodoksisen seurakunnan perustamisvuosi 
Suojärven epävirallinen perinnevaakuna.
Suojärvi on entinen Suomen kunta Laatokan Karjalan pohjoisosassa Raja-Karjalassa Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutetulla alueella.
Pitäjän alue

Suojärven pinta-ala oli 3 474,3 km2 ja asukkaita oli vuonna 1939 yhteensä 15 934. Se oli luovutetun alueen ja samalla Viipurin läänin toiseksi suurin maalaiskunta Sortavalan maalaiskunnan jälkeen. Pitäjän keskusjärvenä on 20 kilometriä pitkä, pohjoisosassaan kaksihaarainen Suojärvi johon lännestä laskee Annankosken ja Karatsalmen kautta lähes samanpituinen Salonjärvi. Vedet laskevat Suojärven pohjoispäästä alkavaa 160 kilometriä pitkää Suojokea pitkin Ääniseen Petroskoin pohjoispuolella. Joen keskimääräinen leveys on 100–225 metriä ja suurin syvyys lähes 9 metriä. Joessa on useita koskia. Joen varrella toimii Suojärven kartonkitehdas, joka perustettiin jo suomalaisten aikana. Salonjärveen laskevat pohjoisen suunnasta Aittojoen kautta Ägläjärven ja Vegaruksen vesistöt, samoin siihen laskee Vuotelejärvi ja lännen puolelta Ruaduvus sekä Vieksinki Kivijärven ja Hanhijoen kautta. Salonjärvessä ovat Salonsaari ja Hirvatsaari, Suojärvessä taas Niilosaari (Markinsaari tai Murginsaari), Tervasaari ja Pöpöinsaari. Järvien ja metsien ohella Suojärven maisemaan ovat kuuluneet vaarat, kuten Viirunvaara, Moisenvaara, Kuuttivaara, Hautavaara ja Suojärven länsirannan Pönttösenvaara, Nasareinvaara ja Rasvasenvaara.
Kylät

Suojärvellä oli 76 kylää, jotka on lueteltu seuraavassa:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Eloniemi  Evaniemi  Hakkasenranta  Hantshakanniemi  Hautakoski  Hautavaara  Helylänniemi  Hietalahti  Hiisvaara  Hilonen  Hokinkaivo  Hukkala  Hyrsylä  Ignoila  Iivilä  Jehkilä  Jyrinselkä  Kaipaankylä (Kaipainen)  Kaitajärvi  |  Kallioniemi  Kalliovaara  Kanavaara  Kanervo  Karatsalmi  Kirveskangas  Kivijärvi  Kiviselkä  Kokonniemi  Korpijärvi  Kotajärvi  Kotiranta  Kuhmoselkä  Kuikkaniemi  Kuikkavaara  Kuusela  Lahdenpohja  Lahtela  Lehtivalkama  |  Lemilahti  Leppälä  Leppäniemi  Lietteenkylä  Maimalampi  Miekkalampi  Moisseinvaara  Mäkitalo  Mökkö  Mököinselkä  Nasarenvaara  Nilosaari  Paavola  Pakarinselkä  Pakkala  Pekkasenmäki  Peltoinen  Perttilä  Possodanjärvi  |  Pusoisvaara  Pussila  Pönttösenvaara  Rantala  Salmijärvi  Salonkylä  Salonniemi  Sattila  Sillankorva  Sorsala  Suoranta  Suurniemi  Suvilahti  Tervahauta  Tervaselkä  Uljonen  Uusivaara  Varpakylä  Vegarus  Vuontele  |
Historiaa > Asukkaat ja hallinto

Ensimmäiset Suojärveä asuttaneet suvut mainitaan vuosina 1550–1570. Nimeltään ne olivat Pusu ja Kuksina. Lappalaisperäiset paikannimet viittaavat tosin alueen olleen asutun jo aiemmin. 1600-luvulla mainittuja sukuja ovat muun muassa Kuikin, Kuiginen, Turha, Kutti, Huttuin, Rytzä sekä Määränen.
Suojärvi kuului Kajaanin vapaaherrakuntaan eli Pietari Brahelle vuodesta 1652 alkaen, ja vuonna 1721 se joutui Uudenkaupungin rauhassa Venäjän alamaisuuteen. Suojärven lahjoitusmaaisäntinä olivat 1700-luvulla kenraali Buturlin, varakuvernööri Engelhard sekä kenraali Kaskin ja hänen perillisensä; 1800-luvun alkupuolella kenraali Orlov-Tshesmenski, kreivitär Anna Orlova-Tshesmenskaja sekä Gromovin veljekset. Vuonna 1856 pitäjän lahjoitusmaat joutuivat Venäjän vuorihallitukselle, jolta Suomen valtio osti ne vuonna 1880 noin 59 000 markalla. Isojako Suojärvellä toimitettiin vuonna 1888 ja vahvistettiin viisi vuotta myöhemmin. Suomen valtio luovutti tilakirjat omistajilleen vasta vuonna 1922 eli peri heiltä aiheetonta maanvuokraa 42 vuotta. Suomeen kuuluessaan Suojärvi oli myös useiden merkittävien runonlaulajien kotipaikka.
Suomen itsenäistyessä 98 prosenttia suojärveläisistä oli karjalankielisiä ortodokseja. Suojärvi oli Salmin ohella tässä mielessä ainutlaatuinen pitäjä Suomessa. Suojärvellä puhuttu karjalan kieli oli pohjoisimmissa kylissä varsinaiskarjalan etelämurteisiin kuuluvaa kieltä ja eteläisimmissä kylissä, muun muassa laajalla Hyrsylän alueella aunukselaisväritteistä livvin murretta. Se on sama murre jota puhutaan Suojärven eteläpuolella sijaitsevan Salmin pitäjässä. Vuonna 1922 avatun rautatieyhteyden myötä Suojärvelle syntyi metsäteollisuutta, jonka palvelukseen muutti runsaasti luterilaista väestöä muualta Suomesta. Tämän seurauksena vuonna 1939 enää 70 prosenttia Suojärven väestöstä oli ortodokseja.
Talvisodassa suojärveläiset joutuivat evakkoon, joskin osa asukkaista joutui sotavangiksi ja palautettiin Suomeen vasta toukokuussa 1940. Sodassa tuhoutui 70 prosenttia pitäjän kylistä. Lopullisesti asukkaat lähtivät kesäkuussa 1944, heidät sijoitettiin asumaan pääosin Pielisjärvelle, Valtimoon, Nurmekseen, Sotkamoon, Kajaanin maalaiskuntaan ja Juukaan.
Historiaa > Koulutus

Ensimmäinen yksiopettajainen venäjänkielinen seurakuntakoulu perustettiin Suojärven Leppäniemelle 1847. Opettajan vuosipalkka oli 20 tynnyriä ruista, oppilaiksi valittiin yhdeksi vuodeksi 25 kahdestatoista viiteentoistavuotiasta lasta. Vuodesta 1883 alkaen toimi eri kyliä kiertävä pikkulasten seurakuntakoulu, Varpakylän ja Leppäniemen kansakoulut aloittivat 1887 ja Salonkylän koulu 1895. Kirjastot saatiin näiden kylien lisäksi Kaitajärvelle ja Vegarukseen 1890-luvulla.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 23 koulupiiriin. Koulupiirien määrä kasvoi, niin että vuonna 1939 niitä oli 25, yhteensä koululaisia oli 2 623. Venäläinen koulu toimi Karatsalmella vuodesta 1894 alkaen, muita vastaavia kouluja perustettiin yhteensä 14 vuosisadan alkupuolella. Suojärven yhteiskoulu aloitti Lietteen Välikylässä 1938, vaikka keskikoulun kannatusyhdistys oli perustettu jo 1924. Syksyllä 1939 siinä toimi kolme luokka-astetta ja useita rinnakkaisluokkia, rehtorina Lauri Viitala.
Jo 1890 oli perustettu kutoma- ja käsityökoulu, opettajana koulussa toimi pitkään Anna Poutanen. Kaksi kuukautta kestäviä maanviljelys- ja karjanhoitokursseja pidettiin vuodesta 1923 alkaen.
Historiaa > Seurakunnat

Suojärvi todetaan vuonna 1589 Sortavalan ortodoksisen seurakunnan kappelina, ensimmäisen Helylänniemeen rakennetun kirkon hävittivät ruotsalaiset: 1615 Suojärvi mainitaan autiona pogostana. Suojärven ortodoksinen seurakunta itsenäistyi vuonna 1630. Korpiselkä erotettiin omaksi seurakunnakseen vuonna 1777. Annantehtaan kappeliseurakunta perustettiin vuonna 1898. Annantehtaan seurakunta itsenäistyi vuonna 1917, jolloin Suojärven ortodoksinen seurakunta jaettiin kahtia, Suojärven ja Annantehtaan ortodoksisiin seurakuntiin.
Suojärven ortodoksisen seurakunnan pääkirkko, Pyhän Kolminaisuuden kirkko Varpakylässä, oli rakennettu vuonna 1894. Sen vieressä oli Neitsyt Marian kirkko 1600-luvulta. Annantehtaan ortodoksisen seurakunnan pääkirkko oli rakennettu puusta vuonna 1887. Leppäniemen Kristuksen kirkastuksen kirkko rakennettiin vuonna 1930. Tšasounia oli miltei joka kylässä, merkittävimmät Varpakylässä, Moissienvaarassa, Vegaruksessa, Leppäniemellä, Kuikkaniemellä, Kaitajärvellä, Kaipaankylässä, Hautavaarassa, Salonkylässä, Kotajärvellä ja Niemistenkylässä. Vuonna 1939 Suojärvellä asui 9 888 ortodoksia.
Suojärven luterilainen seurakunta kuului aikaisemmin Impilahteen ja vuodesta 1885 rukoushuonekuntana Soanlahden seurakuntaan. Ensimmäinen puukirkko tehtiin Kuikkaniemen kylään, Eranniemeen vuonna 1890. Seurakunta itsenäistyi vuonna 1928 ja samana vuonna tehtiin puukirkko Suvilahteen. Vuonna 1923 luterilaisia oli Suojärvellä vain viisisataa.
Historiaa > Maatalous ja teollisuus

Suojärveläinen maatalous kehittyi 1920-luvulta lähtien niin, että keskimääräinen tilakoko oli 340 hehtaaria, yksityisiä tiloja oli yli 120 000 hehtaaria ja valtion maata yli 220 000 hehtaaria.
Anna Orlova-Tshesmenskaja rakennutti vuonna 1809 Karatsalmelle masuunin ja vuonna 1814 rautaruukin, josta tuli Pyhän Annan rautatehdas. Raaka-aineena käytettiin molempien suurten järvien järvimalmia; tehdas toimi liki sata vuotta eli vuoteen 1905. 1920-luvulla Suojärvelle perustettiin useita sahoja ja puutavaraliikkeitä, vanhastaan siellä oli myös myllyjä. Suksitehdas Urheilutarpeita Oy perustettiin Hyrsylään vuonna 1929. Metsä- ja uitto-töiden ansiosta Suojärvi tunnettiin Suomen Klondykena. Suojärvi teollistui ripeästi 1900-luvulla, sillä vuonna 1910 maataloutta harjoitti 99,6 % asukkaista, mutta 1939 teollisuusväestön osuus oli 47,3 %. Suojärvellä oli myös kartonkitehdas, joka jatkaa toimintaansa edelleen.
Historiaa > Kauppa ja liikenne

Suojärveläisten varhaisimpia kaupankäyntimuotoja olivat markkinat Käkisalmessa, Sortavalassa, Salmissa, Nurmeksessa ja Kajaanissa. 1700-luvulla mainitaan omassa pitäjässä olleen kauppiaita, mutta ensimmäiset henkikirjoihin merkityt kauppiaat olivat Varpakylän Jemeljan Filipov ja Leppäniemen Dimitri Agapov vasta vuonna 1901. Silti vuonna 1920 kauppiaita oli jo 25.
Vanhin reitti pitäjään kulki Kaipaasta Suojärven itärantaa Varpakylän kautta Pönttösenvaaraan. Siellä siihen yhtyi Salokylästä tuleva tie, joka jatkui Vuonteleen ja Aittojoen kautta Ägläjärvelle ja edelleen Korpiselkään. Repolaan menevä tie oli myös jo varhain käytössä, Pyhän Annan tehtaan perustamisen yhteydessä valmistui tie Karatsalmesta Petroskoihin. Lietteen–Loimolan–Koirinojan tie tehtiin 1880-luvun aikana ja sen jälkeen Kaipaan–Lietteen tie.
108 kilometrin pituinen Matkaselkä–Suojärvi-rata rakennettiin vuosina 1918–1924. Rata oli tarkoitettu lähinnä puutavaran kuljetuksia varten, ja asema-alueeksi otettiin eteläinen Suvilahti.lähde? Radan 32 kilometrin pituinen jatke Naistenjärvelle valmistui syksyllä 1927. Suojärveltä Petroskoihin rakennettiin Suojärven rata. Autoliikenne kehittyi niin, että vuonna 1939 Suojärvellä oli rekisterissä eniten autoja koko Viipurin läänissä.lähde?
Suojärven alue nykyään

Nykyään Suojärven keskustaajaman Suvilahden paikalla on Suojärven kaupunki (ven. Суоярви, Suojarvi), jossa oli vuonna 1990 noin 11 700 asukasta. Siellä on sahatoimintaa, iso rajavartioston kasarmi ja tutka-asema sekä rautatieasema. Suojärvellä toimi 1990-luvulla majoitusliike. Suojärven kaupungin lisäksi on entisen Suojärven kunnan alueella Naistenjärven asutushallintoalue, Suojoen ja Piitsjoen kylähallintoalueet sekä osittain Vegaruksen ja Veskelyksen kylähallintoalueet.
Vanhoista suomalaisista kylistä asuttuja ovat vain Kaipaa ja Kaitajärvi. Rautatieasemista asutusta on Piitsjoella, Naistenjärvellä ja Torasjoella. Vähäistä asutusta on lisäksi Hyrsylässä, Hautavaarassa ja Ignoilassa sekä Kuikkaniemen ja Leppäniemen alueilla. Neuvostoaikaisia kyliä ovat Lahkolampi, Suojoki ja Vegarus. Kaikki muut kylät ovat autioita ja asumattomia.
Kirjallisuutta

Norppa, Nestor, Lämsä, Aune, Harakka, Paavo, Norppa Aune & Ottavainen Terttu (toim.): Oma Suojärvi kuvina.  Nurmes:  Suojärven Pitäjäseura, 1986.  ISBN 951-99740-3-2
Hämynen, Tapio (toim.): Vierahal mual.  Nurmes:  Suojärven Pitäjäseura, 2011.  ISBN 951-97512-4-6
Hämynen, Tapio (toim.): Omal mual.  Nurmes:  Suojärven Pitäjäseura, 2011.  ISBN 951-97512-3-8