stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ajo Motorsport
Tallin historia > 125 cc / Moto3 -aikakausi

Tallin ensimmäinen kilpailu MM-sarjassa oli kaudella 2001 Sachsenringilla, jossa Mika Kallio osallistui kilpailuun villillä kortilla. Talli osallistui Kallion kanssa myös Valencian kilpailuun samana vuonna. Tallin pyörien nimi oli Honda, vaikka niissä oli tallin omat moottorit.
Vuonna 2002 Ajo Motorsport ajoi täyden kauden Kallio yhä heidän kuljettajanaan. Viides tila Jerezissä oli kauden paras sijoitus. Kallio valittiin vuoden tulokkaaksi, päihittäen muun muassa Jorge Lorenzon ja Andrea Dovizioson.
Vuonna 2003 talli tuli mukaan kahdella pyörällä, Mazao Azuman ajaessa toista pyörää Kallion ohella. Kallio jätti tallin kesken kauden saatuaan KTM:ltä tarjouksen. Kallion täytyi maksaa entiselle Ajo Motorsportille sopimusrikon takia merkittävät korvaukset. Andrea Ballerini otti Kallion paikan ja Australiassa he ottivat Ballerinin johdolla sadekelillä kaksoisvoiton. Voitto oli pitkälti sadesään ja niissä olosuhteissa hyvin toimivien Bridgestonen renkaiden ansiota.
Tallin kuljettajakaksikko vaihtui kaudelle 2004, kun talli kiinnitti tšekkiläisen Lukas Pesekin ja tanskalaisen Robbie Harmsin. Kausi muodostui pettymykseksi Pesekin lukuisten kaatumisten ja Harmsin loukkaantumisten takia. Pesek siirtyi kauden jälkeen Derbille.
Talli vaihtoi kaudelle 2005 kuljettajikseen japanilaisen Tomoyoshi Komayan ja ranskalaisen Alexis Masboun. Koyama voitti tallin toisen vuoden tulokas -palkinnon, ja hänen parhaat sijoituksensa olivat toinen Australiassa ja kolmas Turkissa. Loppupisteissä hän oli kahdeksas.
Kaudelle 2006 talli ei vaihtanut kuljettajiaan, mutta vaihtoi Malagutin pyöriin. Molemmat kuljettajat kärsivät loukkaantumisista, jotka hankaloittivat heidän kauttaan. Masbou pystyi ajamaan vain kahdeksan kilpailua, eikä saanut lainkaan MM-pisteitä. Koyaman paras sijoitus oli kuudes Estorilissa, ja hän oli loppupisteissä 15. sijalla.
Malaguti-ajanjakso jäi vain yhden kauden mittaiseksi, ja kaudelle 2007 talli vaihtoi Derbin pyöriin. Myös molemmat kuljettajat vaihtuvat, tällä kertaa itävaltalaiseen Michael Ransaderiin ja romanialaiseen Robert Muresaniin. Viimeksi mainittu ei saavuttanut kauden aikana yhtään MM-pistettä, Ransaderin ajaessa tasaisesti sijoituksista kymmenen paikkeilla.
Kuljettajiksi kaudelle 2008 tulivat Mike di Meglio ja Dominique Aegerter. Di Meglio voitti neljä kilpailua, sekä kauden päätteeksi tallin historian ensimmäisen 125-kuutioisten maailmanmestaruuden.
Maailmanmestari Di Meglion siirryttyä luokkaa ylemmäs, kaudelle 2009 Aegerterin tallikaveriksi tuli Sandro Cortese. Cortese ajoi kauden aikana kolmesti podiumille, ja sijoittui MM-sarjassa kuudenneksi.
Marraskuussa 2009 kerrottiin, että talliin liittyy kaudella 2010 Marc Márquez. Márquez voitti kuljettajien maailmanmestaruuden 125-kuutioisissa kaudella 2010. Kauden alussa hän ajoi muutaman kerran podiumille ja kärsi kaatumisen, mutta Mugellon kilpailusta lähtien hän aloitti viiden kilpailun voittoputken.
Aiheesta muualla

Tallin virallinen kotisivu: www.ajo.fi
Suomen urheilu 1964

Suomen urheilu 1964 käsittelee vuoden 1964 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä sai ensi kertaa naisiakin äänestää yleiselle listalle vaikka heillä edelleen oli omakin listansa. Äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Eero Mäntyranta | Hiihto |
| 2. | Veikko Kankkonen | Mäkihyppy |
| 3. | Pauli Nevala | Yleisurheilu |
| 4. | Pentti Linnosvuo | Ammunta |
| 5. | Väinö Markkanen | Ammunta |
| 6. | Kaija Mustonen | Pikaluistelu |
| 7. | Arto Tiainen | Hiihto |
| 8. | Erkki Kohvakka | Suunnistus |
| 9. | Mirja Lehtonen | Hiihto |
| 10. | Olli Mäki | Nyrkkeily |
Lähde: 
Erillisellä naisten listalla kuusi parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Kaija Mustonen | Pikaluistelu |
| 2. | Mirja Lehtonen | Hiihto |
| 3. | Eila Pyrhönen | Uinti |
| 4. | Toini Pöysti | Hiihto |
| 5. | Leena Kaarna | Yleisurheilu |
| 6. | Senja Pusula | Hiihto |
Lähde:
Olympialaiset

Innsbruckin talviolympialaisissa Suomi saavutti kolme kultamitalia, neljä hopeaa sekä kolme pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi oli neljäs.
Tokion kesäolympialaisissa Suomi saavutti kolme kultamitalia ja kaksi pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi oli kahdestoista.
Ammunta

Tokion kesäolympialaisten ampumakilpailuissa Pentti Linnosvuo voitti kultaa olympiapistoolilla ja Väinö Markkanen vapaapistoolilla.
Autourheilu

Jyväskylän suurajot voitti toisen peräkkäisen kerran Saabilla ajanut Simo Lampinen.
Jalkapallo

Suomen maajoukkue pelasi seitsemän maaottelua. Pohjoismaiden-mestaruusturnauksessa Olavi Laaksosen valmentama Suomi voitti elokuussa Helsingin olympiastadionilla Ruotsin 1–0, hävisi myöhemmin samassa kuussa Trondheimissa Norjalle 2–0 ja voitti syyskuun alussa Helsingissä Tanskan 2–1. Näin Suomi voitti epävirallisen vuoden 1964 Pohjoismaiden-mestaruuden. Lokakuussa alkaneissa maailmanmestaruuskilpailujen karsinnoissa Suomi hävisi vieraskentällä Skotlannille 3–1 ja Italialle 6–1. Muissa maaotteluissa Suomi hävisi kesäkuussa Helsingissä Saksan liittotasavallalle 1–4 ja voitti elokuussa Reykjavikissa Islannin 0–2. Juhani Peltonen teki vuoden maaotteluissa neljä ja maaottelutulokas Harri Järvi kolme maalia.
Maajoukkueen ja SM-sarjan pitkäaikainen tähtipelaaja Kai Pahlman oli koko vuoden pelikiellossa syksyllä 1963 lausumiensa jalkapallon ja Suomen Palloliiton mainetta vahingoittavien kommenttien vuoksi.
Juhani Peltonen siirtyi syksyllä ammattilaiseksi Saksan Bundesliigassa pelaavaan Hamburger SV:hen.
Suomen-mestaruuden voitti Helsingin Jalkapalloklubi, hopeaa sai Kuopion Palloseura ja pronssille sijoittui Kotkan Työväen Palloilijat.
Jääkiekko

Suomen-mestaruuden voitti Tappara, hopeaa sai TK-V ja pronssille sijoittui Ilves. Paras ei-tamperelainen seura oli neljänneksi sijoittunut Rauman Lukko.
Jääpallo

Suomen maajoukkue hävisi helmikuussa Oulussa Ruotsille 0–1 ja pelasi seuraavana päivänä Helsingissä tasan 3–3. Myöhemmin Lappeenrannassa Suomi voitti Norjan 3–1.
Suomen-mestaruuden voitti viidennen peräkkäisen kerran Oulun Palloseura, hopeaa sai Vasa IFK ja pronssille sijoittui Oulun Luistinseura.
Koripallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti neljännen peräkkäisen kerran Helsingin Kisa-Toverit, hopeaa sai helsinkiläinen Torpan Pojat ja pronssille sijoittui Kotkan Työväen Palloilijat.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti viidennen peräkkäisen kerran Helsingin Työväen Uimarit, hopeaa sai Työväen Mailapojat ja pronssille sijoittui Turun Riento.
Nyrkkeily

Tokion kesäolympialaisten nyrkkeilykilpailuissa Pertti Purhonen saavutti pronssia alle 67-kiloisten sarjassa.
Olli Mäki nousi ammattinyrkkeilyn kevyen välisarjan Euroopan-mestariksi pistevoitolla saksalaisesta Conny Rudhofista 14.2. Helsingissä.
Pikaluistelu

Innsbruckin talviolympialaisissa Kaija Mustonen saavutti 1 500 metrillä hopeaa ja 1 000 metrillä pronssia sekä sijoittui 3 000 metrillä viidenneksi.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Innsbruckin talviolympialaisten pohjoismaisissa hiihtolajeissa Eero Mäntyranta voitti kultaa 15 ja 30 kilometrin hiihdossa. Viestissä Suomen miehet saavuttivat hopeaa ja 50 kilometrillä Arto Tiainen sijoittui pronssille. Mirja Lehtonen saavutti 5 kilometrillä hopeaa ja viestissä Suomen naiset olivat pronssilla. Mäkihypyssä Veikko Kankkonen voitti kultaa normaalimäessä ja saavutti hopeaa suurmäessä.
Keski-Euroopan mäkiviikon 1963–1964 kokonaiskilpailun voitti Veikko Kankkonen.
Voimistelu

Tokion kesäolympialaisten voimistelukilpailuissa Hannu Rantakari saavutti pronssia hypyssä. Joukkuekilpailussa Suomi sijoittui kahdeksanneksi.
Yleisurheilu

Tokion kesäolympialaisten yleisurheilukilpailuissa Pauli Nevala voitti kultaa keihäänheitossa. Jorma Kinnunen oli samassa lajissa kuudes. Pentti Nikula sijoittui seiväshypyssä seitsemänneksi.
Noussair Mazraoui

Noussair Mazraoui syyskuussa 2023.
Noussair Mazraoui (arab. نصير مزراوي‎, Nuṣayr Mazrāwī; s. 14. marraskuuta 1997 Leiderdorp, Alankomaat) on marokkolainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitapuolustaja ja on edustanut kesästä 2024 alkaen seurajoukkuetasolla englantilaista Manchester Unitedia.
Mazraoui kasvoi etelähollantilaisessa Alphen aan den Rijnin kaupungissa ja aloitti pelaamisen sikäläisessä AVV Alphenissa. Hän siirtyi sieltä Alphense Boysiin, mutta hänet haluttiin Ajaxin junioreihin jo 9-vuotiaana. Hän debytoi Ajaxin kakkosjoukkueessa kaudella 2016–2017 ja pääsarjassa Ajaxin ykkösjoukkueessa kaudella 2017–2018. Hän pelasi viiden kauden aikana Eredivisiessä 93 ottelua ja teki niissä kuusi maalia, joista viisi kaudella 2021–2022. Mestarien liigassa hän pelasi 28 ottelua ja teki kolme maalia. Hän voitti Ajaxissa Alankomaiden-mestaruuden 2019, 2021 ja 2022 sekä Alankomaiden cupin 2019 ja 2021.
Mazraoui siirtyi Ajaxista Bayern Müncheniin kaudeksi 2022–2023.. Hän pelasi avauskaudellaan 19 bundesliigaottelua, joissa teki yhden maalin. Mestarien liigassa hän pelasi viisi ottelua. Hän voitti Saksan-mestaruuden ja DFL-Supercupin. Seuraavalla kaudella hän kärsi lihasvammoista ja pelasi 19 ottelua Bundesliigassa ja kahdeksan peliä Mestarien liigassa.
Mazraoui siirtyi Englannin Valioliigan Manchester Unitediin 15 miljoonan euron siirtosumnalla elokuussa 2024.
Mazraoui pelasi Marokon A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran syyskuussa 2018. Hän pelasi kolme ottelua Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2019. MM-kilpailuissa 2022 Marokko selviytyi kaikkien aikojen ensimmäisenä afrikkalaismaana MM-kilpailujen välieriin ja Mazraoui pelasi avauskokoonpanossa viisi Marokon seitsemästä ottelusta. Hän joutui loukkaantumisen vuoksi jättämään kesken neljännesvälierä- ja välieräottelut ja oli näiden jälkeen kokonaan poissa ensin puolivälieräottelusta ja sitten pronssiottelusta. Hän pystyi lihasvamman vuoksi pelaamaan vain yhden ottelun Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2023.
Mazraoui on elokuun 2024 puoliväliin mennessä pelannut 28 A-maaottelua, joissa hän on ollut 23 kertaa avauskokoonpanossa. Hän on maaotteluissaan tehnyt kaksi maalia: marraskuussa 2019 Afrikan-mestaruuskilpailujen karsinnoissa Burundia ja lokakuussa 2020 ystävyysottelussa Kongon demokraattista tasavaltaa vastaan.
Suomen urheilu 1961

Suomen urheilu 1961 käsittelee vuoden 1961 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Kalevi Huuskonen | Ampumahiihto |
| 2. | Timo Laine | Moottoripyöräily |
| 3. | Risto Ankio | Yleisurheilu |
| 4. | Erkki Kohvakka | Suunnistus |
| 5. | Veli Lehtelä – Toimi Pitkänen | Soutu |
| 6. | Eino Mäkinen | Painonnosto |
| 7. | Jouni Kailajärvi | Painonnosto |
| 8. | Pauli Nevala | Yleisurheilu |
| 9. | Eero Mäntyranta | Hiihto |
| 10. | Olli Mäki | Nyrkkeily |
| 10. | Jorma Valkama | Yleisurheilu |
Lähde: 
Erillisellä naisten listalla kuusi parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Mirja Lehtonen | Hiihto |
| 2. | Siiri Rantanen | Hiihto |
| 3. | Eva Hög | Hiihto |
| 4. | Eila Hanelius | Suunnistus |
| 5. | Inkeri Lehtonen | Yleisurheilu |
| 6. | Marjatta Moulin | Miekkailu |
Lähde:
Ampumahiihto

Maailmanmestaruuskilpailuissa Kalevi Huuskonen voitti kultaa henkilökohtaisella 20 kilometrillä sekä Paavo Revon ja Antti Tyrväisen kanssa joukkuekilpailussa. Repo saavutti henkilökohtaisessa kilpailussa pronssia.
Autourheilu

Jyväskylän suurajojen voittajaksi ajoi Rauno Aaltonen Volvolla.
Jalkapallo

Suomen maajoukkue pelasi kuusi maaottelua. Karsinnoissa vuoden 1962 maailmanmestaruuskilpailuihin Aatos Lehtosen valmentama joukkue hävisi kahdesti Bulgarialle ja vierasottelun Ranskalle. Kesäkuussa Helsingin olympiastadionilla Suomi voitti Norjan 4–1. Helsingin Palloseuran Kai Pahlman oli ainoa kaksi maalia vuoden maaotteluissa tehnyt suomalainen.
Suomen-mestaruuden voitti Helsingin IFK, hopeaa sai helsinkiläinen Kiffen ja pronssille sijoittui Valkeakosken Haka.
Jääkiekko

Suomen-mestaruuden voitti tamperelaisseura Tappara, hopeaa sai Rauman Lukko ja pronssille sijoittui toinen tamperelaisseura TK-V.
Jääpallo

Maailmanmestaruuskilpailuissa Norjassa Suomi saavutti neljän joukkueen turnauksessa pronssia.
Suomen-mestaruuden voitti toisen peräkkäisen kerran Oulun Palloseura, hopeaa sai helsinkiläinen Käpylän Urheilu-Veikot ja pronssille sijoittui Lappeenrannan Veiterä.
Koripallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti Helsingin Kisa-Toverit, hopeaa sai Kotkan Työväen Palloilijat ja pronssille sijoittui helsinkiläinen Torpan Pojat.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti toisen peräkkäisen kerran Helsingin Työväen Uimarit, hopeaa sai Lahden Sampo ja pronssille sijoittui Turun Riento.
Moottoripyöräily

Maarata-ajon Euroopan-mestaruuden voitti Timo Laine.
Painonnosto

Maailmanmestaruuskilpailuissa Wienissä, Itävallassa Eino Mäkinen saavutti yli 90-kiloisten sarjassa pronssia. Samassa yhteydessä käydyissä Euroopan-mestaruuskilpailuissa Mäkinen saavutti hopeaa ja Jouni Kailajärvi alle 82,5-kiloisten sarjassa pronssia.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Keski-Euroopan mäkiviikolla 1960–1961 Kalevi Kärkinen sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Hän voitti Innsbruckin osakilpailun sekä sijoittui kolmanneksi Oberstdorfissa ja Bischofshofenissa. Hänen veljensä Juhani Kärkinen voitti Oberstdorfin osakilpailun.
Salpausselän kisoissa Siiri Rantanen voitti 10 kilometrin hiihdon ja Veikko Kankkonen jakoi mäkihypyn voiton kahden muun kilpailijan kanssa.
Soutu

Euroopan-mestaruuskilpailuissa Prahassa, Tšekkoslovakiassa Toimi Pitkänen ja Veli Lehtelä saavuttivat hopeaa perämiehettömässä kaksikossa.
Suunnistus

Pohjoismaiden-mestaruuskilpailut järjestettiin Tampereella. Erkki Kohvakka voitti miesten mestaruuden. Naisjoukkue Maila Niskala, Raila Hovi ja Eila Hanelius voitti epävirallisena kilpailuna ohjelmaan kuuluneen viestin.
Jukolan viestin voitti Tampereen Pyrintö ja Venlojen juoksun Kaija Lahti.
Yleisurheilu

Miesten Ruotsi–Suomi-maaottelussa 9.–10.9. Tukholmassa Suomi oli parempi pistein 189,5–220,5. Risto Ankio voitti seiväshypyn Suomen-ennätyksellä 458 cm, joka jäi viimeiseksi terässeipäällä tehdyksi Suomen-ennätykseksi. Jussi Rintamäki voitti 400 metrin juoksun ja 400 metrin aitajuoksun ja toi ankkurina Suomen voittajana maaliin myös 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
Naisten Suomi–Ruotsi-maaottelun 3.9. Kouvolassa voitti Ruotsi pistein 48,5–68,5.
Kalevan kisat järjestettiin 12.–13.8. Mikkelissä. Jorma Valkama voitti pituushypyssä kymmenennen Suomen-mestaruutensa. Naisten korkeushypyssä Leena Kaarna sivusi Suomen-ennätystä 164 cm.
Pauli Nevala ylitti elokuun alussa keihäänheitossa toisena suomalaisena 80 metrin rajan ja teki 1.9. Vaasassa Suomen-ennätyksen 84,23 m.
A. J. Allmendinger

Anthony James Allmendinger
Anthony James "AJ" Allmendinger (s. 16. joulukuuta 1981) on yhdysvaltalainen autourheilija, joka kilpailee sekä avopyöräisillä että vakioautoilla. Nykyisin Allmendinger kilpailee NASCARin pääluokassa Sprint Cup Seriesissä. Hän on voittanut urallaan mm. Champ Car Atlanticin ja Barber Dodge Pro Seriesin mestaruudet.
Ura

Allmendinger voitti nuorempana kahdesti International Kart Federationin mestaruuden. Vuonna 2002 hänet kruunattiin Barber Dodge Pro Seriesin voittajaksi ja seuraavana vuonna Champ Car Atlanticin mestariksi. Seuraavana vuonna Allmendinger siirtyi tallinsa RuSportin kanssa Champ Car-sarjaan. Hän kilpaili sarjassa kolme kautta, saavuttaen viisi voittoa, 14 palkintosijaa ja kaksi paalupaikkaa. Parhaimmillaan Allmendinger oli sarjassa kolmas vuonna 2006. Vuonna 2006 hän siirtyi NASCARin Craftsman Truck Seriesiin. Tässä sarjassa Allmendinger sijoittui urallaan kolme kertaa kymmenen joukkoon. 2006 asti hän on kilpaillut NASCARin eri luokissa, nykyisin sen pääluokassa Sprint Cup Seriesissä. Hän on ajanut urallaan NASCARissa 232 kisaa, kolme paalupaikkaa ja on sijoittunut 38 kertaa kymmenen parhaan joukkoon. Nykyisin hän kilpailee Chevrolet SS:llä numerolla 47 JTG Daugherty Racing-tallissa.
Käännös suomeksi
Raadin kartano

Raadin kartano postikortissa vuodelta 1927.
Nelikopterilla ilmasta kuvattu video Raadissa
Raadin kartano on Virossa Tarton lähettyvillä sijaitseva vanha sukukartano.
Historia

Kartanon omisti useiden sukupolvien ajan baltiansaksalainen von Liphartin aatelissuku. Siellä oli mittavat taidekokoelmat ja huomattava kirjasto. Kartano toimi linkkinä Tarton yliopiston, koulutettujen baltiansaksalaisten ja Pietarin aatelisten välillä. 1800-luvun alkupuoli oli kartanon loistoaikaa. Tällöin kartanossa vieraili keisari Paavali I:n vaimo Maria Fjodorovna, joka ihastui kartanon puutarhaan. 1900-luvun alkuun tultaessa kartanon loisto oli mennyttä. Ensimmäisen maailmansodan aikana Liphartit lähtivät Virosta ottaen omaisuutensa mukaansa. Vuosina 1922–1944 kartano oli Viron kansallismuseon hallussa. Syksyllä 1940 neuvostojoukot ottivat haltuunsa yli sata hehtaaria Raadin kartanon maita ja tekivät sinne sotilaslentokentän. Toisen maailmansodan aikana vuonna 1944 kartanon päärakennus paloi pommituksissa.
Viron uusi kansallismuseo

2000-luvun alkupuolella päätettiin kartanon maille rakentaa uusi rakennus Viron kansallismuseolle. Rakennuksesta tuli 356 metriä pitkä ja se rakennettiin vanhan kiitotien päälle. Uuden museon avajaiset pidettiin lokakuussa vuonna 2016.
Raadin kartanon portti
Portinvartijan talo
Kartanon vanha vesitorni
Kartanon puisto
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raadin kartano Wikimedia Commonsissa
Rauta(III)

| Rauta(III)oksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1309-37-1
PubChem CID:  518696
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Fe2O3
Moolimassa:  159,69
Ulkomuoto:  Punaruskea kiteinen aine
Sulamispiste:  1 539 °C (1 812 K)
Tiheys:  5,25 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Rauta(III)oksidi on raudan yhdiste hapen kanssa, jossa happi esiintyy hapetusluvulla -II ja rauta +III. Näin muodostuva yhdiste on Fe2O3. Se voidaan myös nimetä dirautatrioksidiksi tai ferrioksidiksi. Rauta(III)oksidi on yksi raudan useista happiyhdisteistä ja sillä on paramagneettisia ominaisuuksia. Mineraali hematiitti on kemiallisesti rauta(III)oksidia.
Elintarvikkeiden lisäaineissa rauta(III)oksidin E-koodi on E 172.
Ominaisuudet ja valmistus

Rauta(III)oksidi on punertavan ruskeaa jauhetta, joskus jopa mustaa. Sitä voidaan valmistaa polttamalla melkein mitä tahansa +2 hapetusluvun rautayhdistettä ilmassa. Rauta(III)oksidi muodostaa useita rakenteeltaan ja koostumukseltaan erilaisia hydraatteja ilmassa. Sitä on ruosteessa, jota syntyy kosteuden, hiilidioksidin ja hapen vaikuttaessa metalliseen rautaan ilmassa.
Aineella on useita polymorfisia muotoja, joista tärkeimmät ovat α-Fe2O3 ja γ-Fe2O3. Aine esiintyy tavallisimmin α-muodossaan, jossa sen kiderakenne on samanlainen kuin vanadiini(III)oksidilla V2O3 ja kromi(III)oksidilla Cr2O3 ja muistuttaa korundin kiderakennetta.
γ-Fe2O3 ei ole pysyvää. Se on kiderakenteeltaan kuutiollinen ja ferrimagneettinen kuten myös rauta(II,III)oksidi Fe3O4, jota hapettamalla γ-muotoa saadaan. Jos γ-Fe2O3 kuumennetaan tyhjiössä, se muuttuu takaisin rauta(II,III)oksidiksi, mutta kuumennettaessa sitä ilmassa siitä tulee α-Fe2O3:ta. γ-muotoa käytetään valmistettaessa magneettinauhoja.
Käyttö

Kaksi eri väriä eri tavalla hydratoituneelle rauta(III)oksidihydraatille (α = punainen, β = keltainen), joita voidaan käyttää väriaineina.
Rauta(III)oksidia käytetään puhtaan raudan tuottamiseen masuunissa. Tässä tapahtuvat reaktiot ovat yhdisteen ja raudan teollisen käytön kannalta tärkeimpiä, koska niitä hyödynnetään laajamittaisesti teräksen valmistuksessa:
jotka voidaan esittää kokonaisreaktiona:
Tätä rautaoksidia käytetään myös väriaineena, harvinaisista maametalleista tehtyjen tai muiden keraamisten magneettien ainesosana sekä hienojakoisena jauheena kiillotusaineena jalometallien ja timanttien kiillottamiseen. Siitä tuotetaan useita pigmenttejä jotka tunnetaan nimellä "Venetsian punainen" ja jotka vaihtelevat väriltään keltaisesta punaiseen. Aineella on myös käyttöä kosmetiikassa.
Aiheesta muualla

PubChem: Iron(III) oxide (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ferric oxide (englanniksi)
Keltarintamedestäjä

| Keltarintamedestäjä |
| --- | --- |
 Keltarintamedestäjäkoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Medestäjät Nectariniidae
Suku::  Puutarhamedestäjät Anabathmis
Laji::  newtonii
Kaksiosainen nimi
 Anabathmis newtonii  (Barboza du Bocage, 1887) 
Synonyymit
 Nectarinia newtonii 
Katso myös
   Keltarintamedestäjä Wikispeciesissä   Keltarintamedestäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltarintamedestäjänaaras.
Keltarintamedestäjän munia.
Keltarintamedestäjä (Anabathmis newtonii) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Keltarintamedestäjää tavataan kotoperäisenä São Tomélla. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Vaikka sen levinneisyysalue onkin pieni, ei sen uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Islannin asutushistoria

Skandinaaveja saapuu Islantiin, Oscar Wergeland (1877).
Islannin asutuksen (isl. landnámsöld) uskotaan yleisesti alkaneen 800-luvun toisella puoliskolla, kun pohjoisgermaaniset uudisasukkaat matkasivat Pohjois-Atlantin halki. Muuton syyt ovat epäselvät: myöhäiskeskiajalla islantilaiset itse kertoivat syyksi Norjan kuninkaan Harald I:n kunnianhimosta syntyneet levottomuudet, mutta nykyhistorioitsijat keskittyvät muihin syihin, kuten Skandinavian viljelyskelpoisen maan puutteeseen. Toisin kuin Britannia tai Irlanti, Islanti oli asumaton maa, jonne pystyi muuttamaan ilman konflikteja alkuperäisten asukkaiden kanssa.
1100- ja 1200-luvuilta peräisin olevien, Islannin asutusta laajalti kuvailevien Islantilaisten kirjan ja Landnámabókin perusteella vuosia 870 ja 874 on perinteisesti pidetty asutuksen alkuvuosina. Nämä eivät kuitenkaan ole kovin luotettavia lähteitä, ja nykytutkimuksessa keskitytäänkin enemmän arkeologiseen ja geneettiseen aineistoon.
Perinteisesti Islannin asutusajan on ajateltu kestäneen vuodesta 874 vuoteen 930, jolloin suurin osa saaresta oli vallattu ja Islannin kansainyhteisön lainsäätöelin Allting perustettu Þingvellirissä.
Asutuksen historia > Ennen pohjoisgermaaneja

Skírnir-lehdessä julkaistun, kiistellyn radiohiiliajoituksen mukaan Islanti olisi asutettu jo 600-luvun loppupuolella.
Ari Viisaan Islantilaisten kirjan mukaan skandinaavit kohtasivat lähetystyötä tekeviä gaelimunkkeja saapuessaan Islantiin. Etelä-Islannissa Seljalandin maatilalla Kverkarhellirin luolassa on joitain arkeologisia todisteita irlantilaisesta luostariasutuksesta. Sedimenttikerrostumien perusteella siellä asuttiin noin vuoden 800 paikkeilla, ja läheisen luolan seinään oli kaiverrettu lähetystyöajankohdalle tyypillisiä ristejä. Vanhin "Islannin" mainitseva lähde on 1000-luvulta peräisin oleva riimukaiverrus Gotlannissa, ja vanhimmat asutuksesta kertovat arkeologiset löydöt sijoittuvat 800-luvulle.
Hafnirissa sijaitseva mökki hylättiin vuosien 770 ja 880 välillä osoittaen, että se rakennettiin ennen perinteistä asutusajankohtaa vuonna 874. Siellä on ajateltu asutun vain osan aikaa vuodesta, muttei tiedetä, rakensivatko sen skandinaavit, irlantilaiset vai skotlantilaiset.