stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maxima Caesariensis
Historia

Maxima Caesariensiksen provinssi muodostettiin jakamalla aiempi Britannia superiorin provinssi kahdeksi provinssiksi, joista toinen oli Britannia prima. Tämä sijoitetaan keisari Diocletianuksen aikaan noin vuonna 293. Viimeistään muutos on ollut voimassa vuonna 312.
Provinssi kuului Britannian diokeesiin. 300-luvulta lähtien se oli osa Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin. Provinssi lakkasi olemasta, kun roomalaiset vetäytyivät Britanniasta lopullisesti vuonna 410.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset koko Britanniassa olivat:
| Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuosina 293–395 | Länsi-Rooma> Myöhäisroomalaiset provinssit.vuodesta 395 | Nykyinen alue tai valtio> Nykyinen alue tai valtio.Nykyinen alue tai valtio |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Britannia 43 – n. 197 | Britannia 43 – n. 197 | Britannia superior | Britannia prima | Britannia prima | (Englanti eteläinen, Wales) |
| Britannia 43 – n. 197 | Britannia 43 – n. 197 | Britannia superior | Maxima Caesariensis | Maxima Caesariensis | (Englanti eteläinen, Wales) |
| Britannia 43 – n. 197 | Britannia 43 – n. 197 | Britannia inferior | Britannia secunda | Britannia secunda | (Englanti keskinen ja pohjoinen) |
| Britannia 43 – n. 197 | Britannia 43 – n. 197 | Britannia inferior | Flavia Caesariensis | Flavia Caesariensis | (Englanti keskinen ja pohjoinen) |
| Britannia 43 – n. 197 | Britannia 43 – n. 197 | Britannia inferior | Flavia Caesariensis | Valentia (?) | (Englanti keskinen ja pohjoinen) |
Selitykset: ↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.  ↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.
Dith Pran

Dith Pran vuonna 2007
Dith Pran (27. syyskuuta 1942 – 30. maaliskuuta 2008) oli kambodžalainen lehtivalokuvaaja. Hän työskenteli yhdessä amerikkalaisten toimittajien kanssa. Punaisten khmerien tultua valtaan Dith Pran joutui vankilaan. Hänen toimittajatoverinsa Sydney H. Schanberg kirjoitti Dithin elämästä laajan lehtiartikkelin ja kirjan, joiden pohjalta tehtiin elokuva Kuoleman kentät (1984).
Ikonoklasmi

Pyhien henkilöiden kasvot on hakattu pois. Esimerkki kristillisestä ikonoklasmista Utrechtin katedraalissa Hollannissa.
Ikonoklasmi eli kuvakielto tai kuvainraasto on uskonnollisten, poliittisten tai muiden kuvien, symbolien ja muistomerkkien tuhoamista tai niiden kieltämistä. Ikonoklasti on henkilö, joka turmelee kuvia, kuvainraastaja. Vastakohta ikonoklasmille on ikonolatria eli kuvainpalvonta, jota kutsutaan myös idolatriaksi. Silloin kun symbolit ovat omia, uskonnollisia kuvia arvostavat ja kunnioittavat ovat ikonoduuleja eli kuvain kunnioittajia.
Yleistä

Ikonoklasmia on esiintynyt eri syistä useissa historian vaiheissa. Tavallisin esimerkki ikonoklasmista lienee Bysantin valtakunta, jossa 700- ja 800-luvuilla ikonoklastit halusivat tuhota uskonnollisia patsaita ja kuvia eli ikoneja, joita he pitivät Raamatun kieltäminä jumalankuvina eli idoleina. Syyksi on esitetty islamin vaikutus, koska islam kieltää kuvien tekemisen. Toiset historioitsijat väittävät, että asiaa on liioiteltu, ja kyseessä olisi ollut vain palvonnan kohteeksi joutuneiden kuvien (Neitsyt Maria ja Jeesus) poistaminen yleisön saatavilta.
Ikonoklasmi voi olla uskonnollista tai poliittista. Laajimmin ikonoklasmi koskee myös muita kuin uskonnollisia kuvia. Uskonnollinen perustelu on usein se, että halutaan estää kuvainpalvonnan tai idolatrian syntyminen, jota esimerkiksi joissakin kristinuskon suuntauksissa on pidetty taikauskona. Ikonoklasmi on usein seurausta saman uskonnon eri lahkojen välisistä erimielisyyksistä. Bysantin kaksi kuvariitaa olivat epätavallisia, koska niissä pääasiassa väiteltiin kuvien käytöstä, eikä kiista ollut seurausta laajemmista näkemyseroista.
Kristinuskossa ikonoklasmi perustuu Mooseksen kirjoista löytyvään kymmeneen käskyyn, joiden joukosta toinen käsky sisältää kuvakiellon. Se on kuitenkin myöhemmin usein sivuutettu, ja esimerkiksi Martti Luther täydensi käskyt kymmeneksi jakamalla viimeisen käskyn kahtia. Toinen käsky kuuluu toisessa Mooseksen kirjassa seuraavasti (käskyt esiintyvät toiseen kertaan myös viidennessä Mooseksen kirjassa kohdassa 5:6–21):
»Älä tee itsellesi patsasta äläkä muutakaan jumalankuvaa, älä siitä, mikä on ylhäällä taivaalla, älä siitä, mikä on alhaalla maan päällä, äläkä siitä, mikä on vesissä maan alla.» 
(2. Moos. 20:4+)
Osittainen ikonoklasmi tarkoittaa kuvan tai veistoksen turmelemista vain osittain. Antiikin Egyptin hallitsijan patsaalta saatettiin hakata vain nenä irti, koska tällä tavalla veistoksen esittämän henkilön aisteja ajateltiin voitavan vahingoittaa ja näin tuhota kuvattu henkilö. Mosaiikkeja tuhottiin 700-luvulla Jordaniassa samalla tavalla.
Ikonoklasmien pääkaudet

Juutalaisuudessa kuningas Hiskia puhdisti Salomon temppelin Jerusalemissa ja Israelin maan kuvista, kuten Nehustanista Toisen Kuningasten kirjan mukaan. Hänen seuraajansa Manasse peruutti kaikki isänsä muutokset.
Rooman keisarikunnan valtionuskonnon polyteistiset kuvat tuhottiin kristinuskoon kääntymisen kuluessa.
Islam kieltää kuvien tekemisen, mutta säännöstä on esiintynyt poikkeuksia etenkin Osmanien valtakunnassa.
Itäisessä ortodoksikirkossa Bysantin aikana sen omia uskonnollisia kuvia kohtaan.
Euroopassa reformaation ja sitä seuranneiden uskonnollisten selkkausten aikana puhkesi useita ikonoklasmeja, joissa protestantit tuhosivat katolisia tai joskus protestanttisia kuvia.
Ranskan vallankumouksen aikana tuhottiin uskonnollisia ja maallisia kuvia.
Venäjän vallankumouksen aikana ja sen jälkeen levisi laajalle uskonnollisten ja maallisten kuvien tuhoaminen.
Kommunistien vallattua Kiinan, varsinkin Kulttuurivallankumouksen aikaan tapahtui laajaa uskonnollisten ja maallisten kuvien tuhoamista erityisesti sekä Kiinan että Tiibetin alueilla.
Bysantin kuvariidat

Bysantissa ikonoklasmista tuli ankaran poliittisen väittelyn aihe. Ensimmäinen ikonoklastinen kausi eli kuvariita alkoi keisari Leo III:n aikana 726, kun hän kielsi Jeesusta ja pyhimyksiä esittävien ikonien käytön. Kuvariita päättyi Seitsemännen ekumeenisen kirkolliskokouksen jälkeen vuonna 787. Kirkolliskokous päätti, että kuvia sai kumartaa ja suudella, mutta ei osoittaa niille jumalallista kunnioitusta.
Toisen kuvariidan pani alkuun keisari Leo V vuonna 813, ja se päättyi Theofiloksen kuoleman jälkeen vuonna 843, jolloin aiempi päätös kuvien kunnioittamisesta tuli lopullisesti hyväksytyksi. Tutkijat ovat arvelleet ikonoklasmin päättyneen siksi, että vaikka kuvat ja patsaat oli poistettu kirkoista, ikoneja oli säilynyt runsaasti kodeissa. Kuvat olivat suosittuja ja ne katsottiin myös tehokkaiksi keinoiksi harjoittaa jumalanpalvelusta.
Muslimien ikonoklasmi > Muiden uskontojen kuvat

Muslimit ovat tuhonneet muiden uskontojen näkyvää kuvaperintöä, vaikka dhimmi -lainsäädäntö sallii kirjan kansoille oman uskonnon harjoittamisen matalaa profiilia noudattaen niin sanotun Umarin sopimuksen mukaisesti.
Pakanallisten idolien poistaminen Mekan Kaabasta vuonna 630 on muslimeille tärkeä tapaus. Tapahtumasta kertoo Ibn Hisham 800-luvulla. Muhammed kaatoi lyijykiinnikkeissä olleet patsaat Kaaban ympäriltä vain osoittamalla niitä kädellään ja sanomalla: ”Totuus on tullut ja valhe kadonnut. Valhe on katoavaista”.
Arabikalifi Jazid II määräsi 723 tuhottavaksi valtakunnassaan kaikki ristit ja kristilliset kuvat. Tieto perustuu useisiin keskiajan lähteisiin. Nykyisen Jordanian alueelta on löydetty todisteita siitä, että kirkkojen mosaiikkilattioita tuhottiin. Jazidin antama kielto jäi lyhytaikaiseksi, ja ikonien teko Levantin kristityissä yhteisöissä jatkui ainakin 800-luvulle asti.
Hagia Sofia muutettiin moskeijaksi vuonna 1453 heti Konstantinopolin muslimivalloituksen jälkeen. Tällöin kristilliset kuvat poistettiin tai peitettiin kipsillä. Moskeija muutettiin 1920-luvulla museoksi, ja mosaiikkien restaurointi alkoi 1932.
Muslimien ikonoklasmeja on esiintynyt eri puolilla Intiaa, jossa hindujen ja buddhalaisten temppeleitä on hävitetty ja niiden tilalle on rakennettu moskeijoita, esimerkiksi Qutubin rakennuskokonaisuus.
Massamittainen ja järjestelmällinen uskonnollinen kuvainraasto organisoitiin Afganistanissa vuosina 1996-2001. Lokakuussa 1997 Afganistanin valtaa pitävä Taliban-liike julisti kielletyksi kaikki elollisten olentojen kuvat. Kabulin virallisessa radiossa kehotettiin: ”Kaikki kaupoissa, taloissa ja muualla seinillä riippuvat eläinten ja muiden elävien olentojen kuvat on tuhottava”. Määräys koski radion mukaan myös ”eläviä olentoja esittäviä muovisia lasten leluja”. Helmikuussa 2001 Afganistanin Taliban-johtaja Mullah Mohammed Omar komensi sotilaitaan tuhoamaan kaikki maan veistokset. Näiden joukossa oli muinaismuistoina korvaamattoman arvokkaita, islamia edeltäviä buddhalaisia veistoshahmoja, seinämaalauksia ja arkeologisia kohteita. Talibanit räjäyttivät vuonna 2001 suuret Buddhan patsaat Bamiyanin maakunnassa Afganistanissa. Aikaisemmin patsaita olivat jo yrittäneet tuhota islamilaiset hallitsijat 1600- ja 1700-luvulla tykkitulen avulla (Nadir Šah ja Aurangzeb).
Keväällä 2015 sosiaalisessa mediassa levisi Isis-järjestön video, jossa museossa ja ulkona olevia patsaita ja reliefejä tuhotaan moukareilla. Osa tuhotuista patsaista on peräisin muinaisesta Hatran kaupungista, joka on Unescon maailmanperintökohde. Isis tuhosi myös temppeleitä, kirkkoja ja arvokkaita käsikirjoituksia.
Reformaation kuvainraasto > Beeldenstorm

Katolisessa perinteessä kuvien käyttö kirkoissa on perinteisesti värikästä ja runsasta. Ortodoksisessa kirkoissa taas ikonien asema on keskeinen ja niitä esitetään runsaasti.
Protestanttisen reformaation aikana esiintyi ikonoklasmia. Jotkut reformaattorit, varsinkin Andreas Karlstadt, Ulrich Zwingli ja Jean Calvin rohkaisivat uskonnollisten kuvien tuhoamista vedoten kymmeneen käskyyn, joissa kielletään epäjumalankuvat. Veistoksia ja kuvia tuhottiin sekä spontaaneissa yksittäisissä hyökkäyksissä, että luvattomissa ikonoklastisissa mellakoissa. Hollanniksi kuvien tätä tuhoamista kutsutaan sanalla Beeldenstorm. Useimmiten kuvia siirsivät pois kuitenkin viranomaiset rauhallisesti.
Reformaation kuvainraasto > Ikonoklasmi Suomessa

Suomessakin kirkoista poistettiin runsaasti pyhäinkuvia. Luterilaisuus ei kuitenkaan kehittynyt täysin kuvakielteiseksi, sillä kuvia saatiin käyttää opetustarkoituksiin. 1500-luvun puisia kirkkoja ei ole säilynyt, mutta Isonkyrön kirkkoherran kivikirkkoonsa teettämä kirkon seinät kauttaaltaan peittävä raamattuaiheinen kalkkimaalaus vuodelta 1560 on säilynyt. Kirkkomaalauksia ei vieroksuttu seuraavillakaan vuosisadoilla, vaan esimerkiksi 1600-luvulla moni puukirkko koristeltiin kauttaaltaan raamatullisilla ja koristeaiheisilla liimavärimaalauksilla (muun muassa Pyhämaan Luodon kirkko). Myös runsaasti koristellut alttarilaitteet olivat suosittuja. Aiheet ja kuvaustavat osoittavat että yhteys keskiajan katoliseen ikonografiaan ei täysin katkennut. Suomessa keskiajan kivikirkkojen maalauksia kalkittiin peittoon eniten 1700-luvulla ja vielä 1800-luvun puolella. Tuhoamista perusteltiin esteettisin perustein, sillä keskiaikaisia maalauksia pidettiin tuohon aikaan kömpelöinä.
Vallan symbolien tuhoaminen

Kukistettujen vallanpitäjien kuvien tuhoaminen on tavallista, ja vallankumouksiin on aina liittynyt vanhan vallan tunnusten tuhoaminen. Venäjällä ja Suomessa Lokakuun vallankumouksen jälkeen tuhottiin paljon tsaarin patsaita ja kuvia, Saksassa hävitettiin keisarin patsaita. Toisen maailmansodan loppuessa tuhottiin Natsi-Saksan ja fasistisen Italian tunnuksia.
Iranissa tuhottiin niin sanotun islamilaisen vallankumouksen yhteydessä šaahin kuvat vuonna 1979. 1990-luvun vaihteessa Itä-Euroopassa ja entisessä Neuvostoliitossa poistettiin Neuvostovallan johtajien kuvia ja patsaita (katso Sosialistinen realismi). Jo aikaisemmin Neuvostoliitossa ja muissa sosialistisissa maissa oli poistettu Stalinin kuvia hänen kuolemansa jälkeen 1950-luvun lopun niin sanotun ”suojasään” aikana.
Irakissa kaadettiin Saddam Husseinin patsaita hallitsijan valtakauden kaaduttua vuonna 2003. Virossa siirrettiin keväällä 2007 pois paikaltaan Pronssisotilaaksi kutsuttu Puna-armeijan muistomerkki (patsas oli joutunut aikaisemmin vastustuksen ja ilkivallan kohteeksi).
Rasismia vastustavat BLM-mielenosoitukset roihahtivat Minneapolisissa Yhdysvalloissa sen jälkeen, kun poliisi surmasi mustaihoisen George Floydin pidätystilanteessa 25. toukokuuta. Sittemmin mielenosoitukset levisivät ympäri maailmaa, ja niiden yhteydessä on kaadettu, vahingoitettu tai töhritty patsaita, joiden esikuvilla on rasistinen tai kolonialistinen menneisyys. Tuhon kohteeksi joutuneita patsashahmoja olivat muun muassa Edward Colston, Leopold II, Kolumbus ja Winston Churchill.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen ortodoksisen kirkon kirkollista sanastoa (Arkistoitu – Internet Archive).
Kauppinen, Teija: Bysantin merkkejä Nyky-Suomessa.
Nurmi, Olli: Menneisyyden vääryyksien muistaminen on paras rokote niiden uusiutumista vastaan. Suomen Kuvalehti 13.3.2024.
Dirck van Delen, Kuvainraasto, 1630.
Muhammed tuhoaa jumalankuvia Kaabassa, Mekassa. L’Histoire Merveilleuse en Vers de Mahomet, 1000-luku.
Afganistanin Talibanhallinto tuhosi vanhoja buddhalaisia patsaita lokakuuhun 2001 asti. Kuvassa Bamyanin alueen Buddha (vasemmalla) ja patsas tuhoamisen jälkeen.
Kuvainraasto 20 elokuuta 1566. Miehet repivät alas pyhien patsaita kirkossa, rikkovat ikkunoita ja tuhoavat maalauksia.
Katolisen ajan maalauksen jäänteet ikkunan pielessä Pyhän Mikaelin kirkossa Keminmaassa.
Kuningas Yrjö III:n patsas kaadetaan Yhdysvaltain vapaussodan aikana.
Emil Liekari

Emil Liekari 2024.
Emil Liekari (s. 3. toukokuuta 2001) on suomalainen maastohiihtäjä.
Liekari sijoittui Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2019 perinteisen hiihtotavan sprintissä 12:nneksi. Nuorten MM-kilpailujen alle 23-vuotiaiden sarjassa hän oli henkilökohtaisilla matkoilla parhaimmillaan yhdestoista vapaan hiihtotavan sprintissä 2024.
Liekari kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Rukalla marraskuussa 2021. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai oltuaan perinteisen sprintissä 29:s Rukalla marraskuussa 2022. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran, kun hän oli kymmenes Engadinin vapaan hiihtotavan sprintissä tammikuussa 2025. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa (tilanne 27. helmikuuta 2025).
Aikuisten SM-kilpailuissa Liekari on sijoittunut parhaimmillaan seitsemänneksi vapaan hiihtotavan sprintissä vuonna 2022 ja 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 2025.
Torsti Verkkola

Aarre Heinonen: Torsti Verkkolan muotokuva (1971).
Torsti Rafael Verkkola (vuoteen 1935 Wennström; 22. toukokuuta 1909 Lahti – 11. kesäkuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen tekniikantutkija ja professori.
Hänen vanhempansa olivat veturinkuljettaja Karl Wennström ja Matilda Vilen. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1939 Impi Inkeri Niinivaara. Heille syntyi poika Matti ja tytär Marja.
Hän tuli ylioppilaaksi vuonna Lahden lyseosta 1928 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolta vuonna 1935. Hän opiskeli Berliinin teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1935–1937. Hän teki opintomatkoja Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan.
Valtion lentokonetehtaan palveluksessa hän oli vuodet 1935–1945. Hän toimi sen suunnittelutoimiston päällikkönä 1937–1941. Hän toimi staattisen toimiston päällikkönä 1941–1943 sekä tehtaan suunnitteluosaston johtajana 1943–1944.
Verkkola toimi Helsingin Teknillisen korkeakoulun koneenrakennusopin professorina vuodet 1945–1948 sekä TKK:n rehtorina vuosina 1968–1970. Hän oli Wisconsinin yliopiston professori Milwaukeessä 1946–1951 ja toimi siellä myös amerikansuomalaisen Bruno V. Nordbergin perustaman Nordberg-kaivoskoneyhtiön neuvottelevana insinöörinä. Hän toimi Teknillisen korkeakoulun polttomoottoritekniikan professorina 1954–1972, josta virasta hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1972. Hänet vihittiin tekniikan kunniatohtoriksi vuonna 1974. Sotilasarvoltaan hän oli insinöörikapteeni.
Aiheesta muualla

Verkkola, Torsti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Rahapolitiikka

Rahapolitiikka on keskuspankin harjoittama talouspolitiikan muoto, jossa erilaisiin päämääriin pyritään säätelemällä liikkeellä olevan rahan määrää ja arvoa joko välillisesti tai suoraan.
Rahapolitiikan päätavoitteena on nykyään hintavakaus eli inflaation pitäminen mahdollisimman vakaana ja matalana. Hintavakauteen kuuluu myös deflaation torjuminen. Muita mahdollisia tavoitteita ovat esimerkiksi talouskasvun ja työllisyyden tukeminen. 1900-luvulla ja aiempina vuosisatoina rahapoliittisin keinoin on pyritty useisiin muihinkin taloudellisiin päämääriin.
Rahapolitiikan tärkeimpänä välineenä puolestaan on nykyään korkojen sääteleminen. Muita mahdollisia välineitä ovat vähimmäisvarantojärjestelmä, joka velvoittaa muut pankit tekemään talletuksia keskuspankkiin, valuuttakurssipolitiikka eli oman valuutan arvon sääteleminen suhteessa muihin valuuttoihin sekä lisärahan liikkeelle laskeminen eli kansanomaisesti ilmaistuna ”setelien painaminen”.
Rahapolitiikan rinnalla harjoitettava toinen keskeinen talouspolitiikan muoto on finanssipolitiikka.
Liikkeellä olevien vaihtovälineitten määrä

Raha muodostuu nykyään enimmäkseen erilaisiin tietojärjestelmiin tehdyistä merkinnöistä, joten sitä pystytään tuottamaan erittäin alhaisin kustannuksin jokseenkin rajattomasti. Myös seteli on tuotantokustannuksiltaan paljon halvempi kuin sen arvo maksuvälineenä. Menneinä vuosisatoina rahana saatettiin pitää esimerkiksi vain jalometalleista lyötyjä kolikoita. Tällöin rahan määrää ei ollut teoriassakaan mahdollista lisätä täysin mielivaltaisesti, mutta jalometallien määrän tavallista nopeammat muutokset myytäessä niitä maasta toiseen tai kaivostoiminnan kasvaessa saattoivat aiheuttaa rajuja heilahteluja.
Olemassa olevan rahan määrä pyritään pitämään tietyissä rajoissa, jotta rahan arvo suhteessa hyödykkeisiin ja pääomiin olisi arvioitavissa. Toisin sanoen rahapolitiikan avulla luodaan keinotekoista rahan niukkuutta, joka on välttämätön ehto sille, että raha kykenee säilyttämään arvonsa ja toimimaan vaihdon välineenä.
Kaikki olemassa oleva raha ei liiku. Keskuspankki vaikuttaa rahan kokonaismäärän lisäksi erilaisin keinoin myös siihen, kuinka suuri osa rahasta on sen itsensä hallussa, sekä siihen, kuinka houkuttelevia vaihtoehtoja ovat kuluttaminen, säästäminen, lainanotto ja investoiminen.
Rahapolitiikan tavoitteista

Rahapolitiikan tärkeimpänä tavoitteena on nykyään useimmiten inflaation pitäminen vakaana ja matalalla tasolla. Esimerkiksi eurojärjestelmällä ei Maastrichtin sopimuksen mukaan saa olla mitään tavoitteita, jotka olisivat ristiriidassa tämän hintavakaustavoitteen kanssa. Myös talouskasvuun ja työllisyyteen liittyviä oheistavoitteita on yhä virallisesti määriteltyinä esimerkiksi Yhdysvalloissa.
Rahapolitiikan tavoitteista > Aiempien aikakausien tavoitteita

Historiallisena aikana rahapolitiikan avulla on pyritty myös moniin muihin päämääriin, kuten suhdannevaihteluitten tasoittamiseen tai jopa keskuspankin voiton maksimoimiseen.lähde?
Merkantilismin aikakaudella talouspolitiikka oli usein alistettu sotapolitiikan palvelukseen, joten rahapolitiikan päätavoitteena saattoi (silloin ja myöhemminkin) olla sodankäynnin rahoittaminen.
1800-luvulta pitkälle 1900-luvulle kultakannassa pysymistä pidettiin yleisesti niin tavoiteltavana arvona, että sodan tai muun inflaatiota ruokkineen vaiheen jälkeen saatettiin pyrkiä rahan ostovoiman ja kultapariteetin palauttamiseen keinotekoisesti aiheutetun deflaation kautta. Tästä seurannutta taantumaa pidettiin pienempänä pahana kuin jo tapahtuneen inflaation hyväksymistä, sillä siihenastisten kokemusten mukaan kultakanta takasi pitkän aikavälin taloudellisen vakauden.
Suomessa etenkin toisen maailmansodan päättymisen ja 1980-luvun alun välisenä aikana keskeinen osa rahapolitiikkaa oli viennin edistäminen markkaa devalvoimalla. Toimintamalli soveltui tuolloiseen markkinatilanteeseen ja poliittiseen ilmapiiriin kohtalaisen hyvin, mutta vähitellen sen ruokkimaa inflaatiota alettiin karsastaa yhä pahemmin, mikä johti 1980-luvulla kovan markan politiikkaan ja jopa pieniin revalvaatioihin.
Rahapolitiikan tavoitteista > Välitavoitteet

Rahapolitiikalla on usein myös välitavoitteita, joihin pyritään inflaation pitämiseksi alhaisena. Tällaisia välitavoitteita ovat nykyään muun muassa kiinteän valuuttakurssin ylläpitäminen suhteessa johonkin muuhun valuuttaan tai valuuttakoriin sekä rahan määrän kasvutavoite. Esimerkiksi eurojärjestelmän tavoitteena on ylläpitää lavean rahan määrän kasvua keskimäärin viidestä kuuteen prosenttiin vuodessa. Rahan kvantiteettiteorian mukaisesti liikkeessä olevan rahan kokonaisarvon vastatessa vaihdettavien tuotteitten kokonaisarvoa rahan arvo ei laske (inflaatio) eikä nouse (deflaatio).
Rahapolitiikan välineistä

Rahapolitiikan tärkein väline on nykyään useimmiten korko, jolla muut pankit voivat ottaa luottoa keskuspankista. Keskuspankit levittävät rahaa talouteen avomarkkinaoperaatioilla.
Rahapolitiikan välineenä on usein myös vähimmäisvarantojärjestelmä: muut pankit velvoitetaan tekemään talletuksia keskuspankkiin. Näitten talletusten määrä riippuu usein yleisötalletusten määrästä kussakin pankissa. Näillä vähimmäisvarannoilla voi olla veronluonteinen ominaisuus: jos talletuksille ei makseta käypää korkoa, ne ovat pankkien ja tallettajien maksama implisiittinen vero keskuspankille. Lisäksi vähimmäisvarantojärjestelmällä voidaan tasoittaa rahamarkkinakorkojen päivittäistä vaihtelua, ehkäistä pankkien välisen maksuliikenteen ongelmia ja rajoittaa niin sanottua luotonlaajenemisprosessia.
Runsas ylimääräisen rahan liikkeelle laskeminen on ominaista äärimmäisille kriiseille kuten sodille ja niitä seuraaville taloudellisen sekasorron vaiheille: seteleitä painetaan, kun muitakaan ratkaisuja ei ole näköpiirissä. Malli ja sen hallitsemattomat seuraukset tunnetaan erityisen hyvin Saksan vuoden 1923 hyperinflaatiosta, mutta rahan määrän tuntuvaa lisäämistä hyödynnettiin esimerkiksi ensimmäisen maailmansodan aikana useissa maissa.
Valuuttakurssipolitiikan merkitys voi olla suuri erityisesti niin sanotuille pienille avotalouksille, joissa suuri osa rahan liikkeestä perustuu ulkomaankauppaan. Vientiä tukevat ja tuontihyödykkeiden kysyntää hillitsevät devalvaatiot (ja, paljon vähäisemmässä määrin, valuutan vahvistamiseksi tehdyt revalvaatiot) olivatkin keskeinen osa Suomen rahapolitiikkaa ennen Euroopan unioniin liittymistä. Devalvoimista suosittiin myös esimerkiksi Ruotsissa 1970-luvulla. Keskeinen valuuttakurssipoliittinen valinta on, annetaanko valuutan kellua vai pidetäänkö se kiinteänä. Eurojärjestelmän rahapolitiikalle ei ole virallisesti määritelty valuuttakurssitavoitetta, vaan euro saa kellua eli sen valuuttakurssin annetaan määräytyä vapaasti markkinoilla. Kurssivaihteluja voidaan kuitenkin joissakin tilanteissa pyrkiä vaimentamaan siten, että euroalueen kansalliset keskuspankit ostavat ja myyvät euroja muita valuuttoja vastaan.