stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taipei 101
Nähtävyytenä

Taipei 101 on suosittu matkailunähtävyys, ja vuonna 2023 sen näköalatasanteilla vieraili 1,29 miljoonaa ihmistä. Rakennuksessa on yleisölle avoimet näköalatasanteet kerroksissa 88, 89 ja 91. Ensimmäinen on rakennettu siten, että siitä näkee massavaimentimen. Seuraava tasanne on sisätasanne, ja 91. kerroksessa sijaitsee ulkotasanne. Ylimmässä kerroksessa sijaitseva tasanne ei ole avoinna yleisölle. Rakennuksen alimmissa maanpäällisissä kerroksissa sijaitsee ylellinen ostoskeskus.
Rakennus valaistaan vuosittain uutena vuotena ilotulituksella. Ennen niiden laukaisua vuoden viimeiset kahdeksan sekuntia lasketaan jokaisen kahdeksan osion avulla alhaalta ylöspäin siten, että yksi osio valaistaan joka sekunti. Näytös kestää yhteensä 3–4 minuuttia.
Ekologisuus

Taipei 101 on saanut ympäristöystävällisyydestään kolme kertaa platinatason LEED-sertifikaatin. Niistä ensimmäinen myönnettiin vuonna 2011, toinen 2016 ja kolmas 2021.
Kuvia

Pilvenpiirtäjän viritetty massavaimennin.
Pilvenpiirtäjän juuressa oleva puisto.
Taipei 101 joulukoristeissa vuonna 2005.
Taipei 101 yövalaistuksessa vuonna 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taipei 101 Wikimedia Commonsissa
Taipei 101 -ostoskeskuksen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Långsele

| Långsele |
| --- | --- |
 Långselen kirkko
 Långsele
 Koordinaatit: 63°10′45″N, 17°03′38″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Ångermanland
Kunta:  Sollefteå
Väkiluku (31.12.2023):  1 523
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Långsele on taajama Sollefteån kunnassa Västernorrlandin läänissä Ångermanlandin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 523 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Långsele Wikimedia Commonsissa
Satyricon

| Satyricon |
| --- | --- |
 Kuvitusta Satyriconiin, Georges-Antoine Rochegrosse (1859–1938).
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Petronius
Kieli:  latina
Genre:  romaani
Julkaistu:  noin 60
Suomennos
Suomentaja:  Pekka Tuomisto
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2003
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  338
ISBN:  951-31-2553-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Satyricon on Petroniuksen kirjoittama satiirinen romaani keisariajan Roomasta. Alun perin latinankielinen teos on kirjoitettu vuoden 60 paikkeilla  menippolaisen satiirin tapaan yhdistelemällä proosaa ja runoutta. Satyriconin lukuisista kirjoista on nykyaikaan säilynyt vain pieni osa. Teoksen tunnetuin ja parhaiten säilynyt osa on Trimalchion pidot (lat. Cena Trimalchionis), joka on usein julkaistu myös erillisenä.
Satyricon tunnetaan ennen kaikkea roomalaisten pitojen ja orgioiden satiirisesta kuvauksesta. Romaani tuo esille roomalaisen alaluokan ja nousukkaiden rikasta kielen kirjoa. Teoksessa esitetään runsaasti erilaisia puheita: toiset käyttävät puheissaan kansanomaisen härskiä ja karkeaa kieltä, toiset taas tavoittelevat ylevää puhetapaa siinä kuitenkaan onnistumatta. Näin teos luo satiirisen kuvan roomalaisista, jotka ovat ylpeitä loistavista puheistaan.
Historia > Synty

Satyriconin kirjoittajan Petroniuksen henkilöllisyydestä ei ole täyttä varmuutta. Useimmat tutkijat pitävät tätä kuitenkin samana henkilönä kuin Titus Petronius Niger (Tacituksella Gaius Petronius), eli Petronius Arbiter, joka toimi keisari Neron hovissa ja joutui tekemään tämän käskystä itsemurhan vuonna 66.
Myös sisältönsä puolesta teos voi olla kirjoitettu juuri tuon ajan Roomassa. Se on mahdollisesti tarkoitettu muiden hovissa samaan aikaan vaikuttaneiden huvitukseksi. Teoksen nimi viittaa satyyreihin (Satyricon libri, "satyyrikertomuksia"), mutta toisaalta myös satiiriin.
Historia > Käsikirjoitushistoria

Satyriconin teksti pirstoutui erilaisiin lyhyempiin tekstivalikoimiin joskus myöhäisantiikin tai varhaisen keskiajan aikana. Samalla suurin osa tekstistä katosi.
Säilynyt osa on peräisin erilaisista keskiaikaisista käsikirjoituslähteistä. Merkittävin osa tekstistä on peräisin kahdesta tekstiotteiden kokoelmasta, joista toinen sisältää pidempiä ja toinen lyhyempiä otteita. Kolmas merkittävä lähde on niin kutsuttu Traun käsikirjoitus, joka sisältää Trimalchion pidot. Lisäksi tunnetaan erilaisia lainausten ja runokatkelmien kokoelmia, jotka sisältävät Petroniukselta peräisin olevaa tekstiä.
Ensimmäinen painettu laitos (editio princeps) julkaistiin vuonna 1499 (Bernardinus de Vitalibus, Venetsia) ja toinen vuonna 1500 (Jacobus Thanner, Leipzig). Nämä laitokset olivat kuitenkin paljon nykyistä suppeampia, sillä ne eivät sisältäneet Traun käsikirjoituksesta peräisin olevaa tekstiä. Trimalchion pidot julkaistiin ensimmäisen kerran painettuna erikseen vuonna 1664 (Martinus Statilius, Padova/Pariisi).
Sisältö

Satyricon on koostunut alun perin ainakin kahdestakymmenestä kirjasta, mutta niistä yksikään ei ole säilynyt kokonaan. Nykyisin tunnetut 141 yhtenäistä katkelmaa ovat peräisin teoksen kirjoista 14–16. Suomennos sisältää pääosan siitä, mitä teoksesta on säilynyt. Koska teoksesta puuttuu niin suuri osa ja säilyneetkin osat ovat katkelmallisia, teoksen juonesta on vaikea saada kokonaiskuvaa.
Teoksen päähenkilö on veijarimainen kertojaminä Encolpius, joka on hieman Odysseuksen tavoin saanut irvokkaan Priapos-jumalan vihat niskaansa ja kokee harharetkillään erilaisia vähemmän kunniallisia seikkailuja. Teoksen tapahtumat rakentuvat hänen sekä kahden muun keskeisen henkilön, Ascyltoksen ja Gitonin, ympärille. Sekä Encolpius että nuori elostelija Ascyltos ovat jollakin tavoin rappiolle joutuneita ja löyhämoraalisia nuoria reetoreita. Giton on Encolpiuksen kaunis nuori orjapoika, johon sekä Encolpius että Ascyltos ovat rakastuneet ja jonka suosiosta he kilpailevat koko teoksen säilyneen osan ajan.
Encolpius ja Giton ovat ilmeisesti tavanneet ensin, ja Encolpius on ottanut kauniin pojan poikarakastetukseen. Myöhemmin seurueeseen liittyy Ascyltos, joka myös tavoittelee poikaa ja josta Encolpius yrittää välillä päästä eroon. Teos kertoo päähenkilöiden harhailuista Italiassa kohti sen eteläosaa. Teoksen alkuosassa he ovat todennäköisesti olleet Massiliassa. Tämän jälkeen he päätyvät Neapoliin lähelle johonkin Campanian pikkukaupunkiin, mahdollisesti Puteoliin, jonne säilyneiden osien tapahtumat aluksi sijoittuvat. Säilyneen osan loppupuolella matka jatkuu meritse kreikkalaiseen Krotonin kaupunkiin.
Muita keskeisiä henkilöitä teoksessa ovat hajamielinen runoilijavanhus Eumolpus, reetori Agamemnon sekä pitojen isäntä Gaius Pompeius Trimalchio Maecenatianus. Eumolpus lausuu usein runojaan, joille muut eivät anna juurikaan arvoa.
Sisältö > Tyyli

Satyricon koostuu itsenäisinä kertomuksina toimivista episodeista, jotka kehyskertomus sitoo yhteen. Teoksessa vaihtelevat eri tyylit ja niiden mukaiset tunnelmat, ja se satirisoi monenlaisia puhetapoja ja tyylejä. Puheen repertuaarit vaihtelevat hovimaisesta eleganssista alatyyliin. Pitojen juhlallisista elkeistä lipsutaan brutaalin tyyliin, ja ylevään riimittelyyn sekoittuu vulgaareja sanontoja. Seuratessaan minäkertoja Encolpioksen seikkailuja lukija saa hämmästellä jo sitä, kuinka eri lailla päähenkilö puhuu eri tilanteissa. Encolpius on veijarimainen puhekoulun kasvatti, joka on kieleltään suvereeni ja muuttaa tyyliään tilanteesta riippuen. Henkilöt lukevat mielellään runojaan ääneen, mutta yleisö ei halua kuunnella niitä, ja usein lausuja saa jättää runonsa kesken. Orgioiden kuvaus on tarkoituksellisen katkonaista ja hämärää, myös kielellisiä tabuja rikotaan. Kun monet vapautetut orjat pitävät pidoissa puheita, vulgaarien puhetyylien kirjo on rikas, koska kukin puhuja käyttää kieltä omalla tavallaan.
Harharetkenä teos vertautuu Homeroksen Odysseiaan ja teos voidaankin nähdä sen parodiana. Yhtymäkohtia on lukuisia: samoin kuin Odysseusta vainosi Poseidon, samoin Encolpiusta vainoaa Priapos; Odysseus kohtaa matkoillaan Kirken, Encolpius puolestaan Circen; ja niin edelleen.
Satiirin ja parodisen eepoksen lisäksi Satyriconissa on myös näytelmällisyyttä ja farssia, eroottista sävyä miletoslaisten kertomusten tyyliin, sekä kreikkalaisia romaaneja muistuttavia piirteitä. Tyylit muuntuvat eeppisestä torikuvauksesta melodramaattiseen haaksirikon kuvaukseen: siinä päähenkilö kuvittelee suurieleisesti hukkuvansa mereen yhdessä rakastettunsa kanssa.
Sisältö > Kirjat 1–13

Satyriconin alkuosa on kadonnut kokonaan. Sen sisällöstä voidaan kuitenkin tehdä joitakin päätelmiä säilyneen osan perusteella.
Encolpius on mahdollisesti toiminut teoksen alussa syntipukkina Massiliassa. Tuolloin tai viimeistään turmellessaan Quartilla-nimisen papittaren suorittamat pyhät menot hän on hankkinut hedelmällisyydenjumala Priapoksen vihat niskoilleen. Massiliasta matka on jatkunut ainakin Baiaeen.
Alkuosan tapahtumia, joihin säilyneessä osassa viitataan:
Encolpius on ollut orjana ja surmannut isäntänsä. Hän pakenee oikeudesta ennen tai jälkeen tapahtuman (81).
Lykurgoksen huvilan ryöstö (117). Mahdollisesti kyseessä on juuri Encolpiuksen isäntä, jolloin tämä olisi siis ryöstänyt ja surmannut isäntänsä.
Encolpius joutuu taistelemaan gladiaattorina (9) ja huijaa areenaa jotenkin (81).
Encolpiuksella ja Ascyltoksella on suhde (9).
Encolpiuksella on suhde Doris-nimiseen naiseen (126).
Encolpius ja Giton ovat Tryphaenan rakastajina. Erityisesti Giton suututtaa Tryphaenan ja he pakenevat tätä (105–106, 113).
Encolpius on suhteessa sekä Lichaksen että tämän vaimon Hedylen kanssa. Encolpius varastaa Lichaalta laivan "himokasta pakomatkaa varten" (113).
Priapoksen kulttia loukataan (16–17).
Sisältö > Kirjat 17–

Teoksen loppuosa on kadonnut kokonaan, eikä sen sisällöstä tiedetä käytännössä mitään; ei edes sitä, mihin matka jatkui. Myöskään lopusta kadonneiden kirjojen määrästä ei ole tarkkaa tietoa; koska teoksessa on ollut alun perin ainakin kaksikymmentä kirjaa, lopusta puuttuvia kirjoja on vähintään neljä.
Elokuva

Federico Fellini teki vuonna 1969 Petroniuksen teoksen säilyneisiin osiin perustuvan elokuvan Fellinin Satyricon. Elokuva on surrealistinen ja katkeileva kuten romaanikin.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Petronius Arbiter: Satyricon.  ((Satyricon.) Kääntänyt ja selityksillä ja jälkisanalla varustanut Pekka Tuomisto. Olympos-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2553-X
Petronius Arbiter: Trimalkion pidot.  (Suomentanut ja selityksillä varustanut E. Linkomies)  Helsinki.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja alkutekstien laitoksia

Petronius Arbiter: Satyricon.  (Toimittanut E. H. Warmington. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press, 1969.
Petronii Arbitri: Cena Trimalchionis.  (Ed. M. Smith)  Oxford.
Petronii Arbitri: Satyricon reliquiae.  (Quartum edidit K. Mueller. Bibliotheca scriptorum Graecorum et Romanorum Teubneriana)  Stutgardiae:  Lipsiae, 1995.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Prag, J. R. W. & Repath, Ian (toim.): Petronius: A handbook.  John Wiley and Sons, 2009.  ISBN 1405156872  Teos Google Booksissa. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Satyricon Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teos

C. Petronius: Satyricon libri. The Latin Library. (latinaksi)
Caius Petronius: Satyricon. (latinaksi)
Gaius Petronius: The Satyricon. Alfred R. Allinsonin käännös. (latinaksi) (englanniksi)
Petronius Arbiter: The Satyricon. William Burnabyn käännös. (englanniksi)
Petronius Arbiter: The Satyricon. W. C. Firebaughin käännös. (englanniksi)
Petronius Arbiter: The Satyricon W. C. Firebaughin käännös, mukaan lukien Nodotin ja Marchenan sepittämät osat. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Petronius wikisitaateissa (englanniksi)
Kahlos, Maijastina:  Petroniuksen antiikki ei ole valkoinen (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 10.4.2004.
Porter, John: Word-List for Petronius's Cena Trimalchioniss (englanniksi)
Tuomisto, Pekka: Satyricon. Suomentajan sivusto teoksesta.
Encolpius. Norman Lindsayn kuvitusta, 1922.
Tryphaena. Norman Lindsayn kuvitusta, 1922.
Habinnaksen saapuminen Trimalchion pitoihin. Norman Lindsayn kuvitusta, 1922.
Uskonto Komoreilla

Uskontokuntiin kuuluminen Komoreilla (2020)
Islam (98.1%)
Alkuperäisuskonnot (1.1.%)
Kristinusko (0.6%)
Uskonnottomat (0.20000000000001%)
Tämä artikkeli käsittelee Komorien uskontoa ja uskonnollisia yhteisöjä. Komorien suurin uskonto on islam, johon kuuluu lähes koko väestö. Ainoastaan 1,9 prosenttia väestöstä edustaa alkuperäisuskontoja tai kristinuskoa.
Islam

Suurin osa väestöstä on muslimeja, ja heistä lähes kaikki ovat sunnalaisia. Sunnien ja šiiojen välillä ei ole jyrkkää jakolinjaa, ja useimmat muslimit kunnioittavat näiden suuntauksien välisiä opillisia eroja.
Muut uskonnot

Komoreilla asuu satoja ulkomaalaisia, jotka muodostavat pääosan muihin uskontoihin kuuluvasta väestöstä. Näihin ryhmiin lukeutuvat hindut, Jehovan todistajat sekä kristillisten kirkkojen (roomalaiskatolisten ja protestanttisten) jäsenet. Muutamat ulkomaalaiset uskontotaustaiset toimijat ovat toteuttaneet Komoreilla humanitaarisia ohjelmia, mutta hallituksen kanssa tehdyn sopimuksen mukaan ne eivät harjoita käännytystyötä.
Moskeija Moronissa.
Venäjän federaation tutkintakomitea

Venäjän federaation tutkintakomitea on Venäjän itsenäinen rikostutkintaviranomainen, joka aloitti toimintansa 15. tammikuuta 2011.
Erillinen tutkintakomitea perustettiin alun perin vuonna 2007 pääsyyttäjänviraston alaisuuteen erottamaan esitutkintatoiminta syyttäjäntehtävistä. Tammikuussa 2011 tutkintakomitea irrotettiin pääsyyttäjänvirastosta, eikä se kuulu minkään ministeriön alaisuuteen, vaan vastaa suoraan presidentille.
Komiteaa on johtanut sen perustamisesta lähtien Aleksandr Bastrykin.
LAM Mozambique Airlinesin lento 470

LAM Mozambique Airlinesin lento 470 oli LAM Mozambique Airlinesin Embraer E190 -koneella operoitu reittilento Mosambikista Angolaan. Lennon aikana 29. marraskuuta 2013 kone alkoi laskea korkeuttaan nopeasti, ja kuuden minuutin jälkeen lennonjohtaja menetti yhteyden koneeseen. Myöhemmin kone löydettiin Namibiasta palasina. Kaikki koneessa olleet olivat kuolleet. Tutkinnassa syyksi paljastui kapteenin tahallinen toiminta.
Käännös suomeksi
Svante Dalström

Svante Viktor Dalström (14. lokakuuta 1826 Helsinki – 20. syyskuuta 1879 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja pikakirjoittaja, jolla oli merkittävä rooli pikakirjoitustaidon tuomisessa Suomeen 1860-luvulla.
Elämä ja ura

Svante Dalström syntyi Helsingissä ja tuli ylioppilaaksi vuonna 1844 ja suoritti tuomarintutkinnon vuonna 1849. Dalström toimi aluksi auskultanttina Turun hovioikeudessa ja sittemmin notaarina Turun maistraatissa. Turusta hän siirtyi Helsingin maistraattiin, ja työskenteli sen jälkeen Suomen Pankissa ja päätullijohtokunnassa. Vuonna 1875 hänet nimitettiin johtajaksi Valtiokonttoriin, jonka toiminta alkoi seuraavan vuoden alussa. Dalström oli perehtynyt tulliasioihin, ja hän oli jäsenenä useissa tullialan komiteoissa. Hän kuoli vuonna 1879.
Pikakirjoitus

Dalströmillä oli merkittävä rooli pikakirjoituksen tuomisessa Suomeen. Vuonna 1861 Suomen senaatti lähetti hänet yhdessä W. Margunoffin ja J. E. Svanin kanssa Saksaan oppimaan pikakirjoitusta, jotta Suomenkin valtiopäivillä saataisiin puheet kirjoitettua pikakirjoituksella muistiin. Miehet perehtyivät saksalaisen Franz Xaver Gabelsbergerin kehittämään pikakirjoitusjärjestelmään, ja oppivat pikakirjoitusta niin hyvin, että pystyivät tammikuun valiokunnassa 1862 toimimaan pikakirjoittajina.
Dalström myös opetti pikakirjoitusta, ja hänen oppilaittaan oli muun muassa August Fabritius. Dalström oli perustamassa Suomen Pikakirjoittajayhdistystä vuonna 1871 ja toimi yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana kuolemaansa saakka.
Arthur (vuoden 1981 elokuva)

| Arthur |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Steve Gordon
Käsikirjoittaja:  Steve Gordon
Tuottaja:  Robert Greenhut
Säveltäjä:  Burt Bacharach
Kuvaaja:  Fred Schuler
Leikkaaja:  Susan E. Morse
Pukusuunnittelija:  Jane Greenwood
Pääosat:   Dudley Moore  Liza Minelli  Jill Eikenberry  John Gielgud 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Orion Pictures Corporation
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  17. heinäkuuta 1981 (US)   20. marraskuuta 1981 (FI)
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  7 000 000 dollaria
Seuraaja:  Arthur puilla paljailla
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arthur on vuonna 1981 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen komediaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Steve Gordon. Sen pääosissa ovat Dudley Moore, Jill Eikenberry, Liza Minnelli ja John Gielgud.
Juoni

Elokuva kertoo viinaan menevän playboy-miljonäärin Arthur Bachin (Dudley Moore) tarinan. Tämä on merkitty suuren omaisuuden perijäksi, mutta saadakseen perinnön tämän on mentävä naimisiin rikkaan perittäjären Susan Johnsonin (Jill Eikenberry) kanssa. Arthur ei rakasta Susania, mutta perheensä halun takia hän on menossa jo tämän kanssa naimisiin, kunnes tapaa köyhän työväenluokan naisen Linda Marollan (Liza Minnelli) ja rakastuu tähän. Kun hänen perheeseensä uhkaa perinnön kumoamisella, jos hän ei nai Susania, Arthur kääntyy palvelijansa Hobsonin (John Gielgud) puoleen.
Elokuva palkittiin kahdella Oscarilla, joista Gielgud voitti parhaan miessivuosan palkinnon, jonka hän sai myös Golden Globe -gaalassa. Lisäksi Arthur palkittiin kolmella muullakin Globella: paras komedia- tai musikaalielokuva, paras miespääosa (Dudley Moore) ja paras elokuvamusiikki.
Arthurille tehtiin vuonna 1988 jatko-osa Arthur puilla paljailla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dudley Moore  | … |  Arthur Bach   |
|  Liza Minnelli  | … |  Linda Marolla   |
|  John Gielgud  | … |  Hobson, Arthurin palvelija   |
|  Geraldine Fitzgerald  | … |  Martha Bach   |
|  Thomas Barbour  | … |  Stanford Bach   |
|  Jill Eikenberry  | … |  Susan Johnson   |
|  Stephen Elliott  | … |  Burt Johnson   |
|  Ted Ross  | … |  Bitterman, Arthurin autonkuljettaja   |
|  Barney Martin  | … |  Ralph Marolla   |
Lähde:
Palkintoja > Oscarit

Paras miessivuosa: John Gielgud
Paras laulu: Burt Bacharach, Carole Bayer Sager, Christopher Cross, Peter Allen Arthur's Theme (Best That You Can Do)
Ehdokkaana:
Paras miespääosa: Dudley Moore
Paras alkuperäinen käsikirjoitus: Steve Gordon
Palkintoja > BAFTAt

Ehdokkaana:
Paras sivuosa: John Gielgud
Paras elokuvamusiikki: Burt Bacharach
Palkintoja > Golden Globet

Paras komedia- tai musikaalielokuva
Paras miespääosa komedia- tai musikaalielokuvassa: Dudley Moore
Paras miessivuosa: John Gielgud
Paras laulu: Burt Bacharach, Carole Bayer Sager, Christopher Cross, Peter Allen Arthur's Theme (Best That You Can Do)
Ehdokkaana:
Paras naispääosa komedia- tai musikaalielokuvassa: Liza Minnelli
Vastaanotto

Uuden Suomen ja Iltalehden yhteisessä videoliitteessä 1981 ihmeteltiin Dudley Mooren suosiota, koska hänen kohellustaan tässä elokuvassa pidettiin onttona ylinäyttelemisenä. Parhaana näyttelijäsuorituksena mainittiin veteraani Gielgudin sinänsä kulunut hovimestarihahmo. Elokuvan tarina nähtiin asetelmiltaan loppuunkaluttuna, mutta dialogissa kuultiin joitakin helmiä.
Aiheesta muualla

Arthur Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Arthur Box Office Mojossa. (englanniksi)
Ebert, Roger: Arthur RogerEbert.com. 1.1.1981. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
Lumenick, Lou: OCD Archives: Lou’s 1981 review of ‘Arthur’ New York Post. 6.4.2011. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
Arthur 1981 Letterboxd. Viitattu 19.4.2021. (englanniksi)
| n k Parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globe -palkinto |
| --- | --- |
1951–1970:  Pariisin lumoissa (1951)  With a Song in My Heart (1952)  Carmen Jones (1953)  Enkeleitä Broadwaylla (1954)  Kuningas ja minä (1955)  Tytöt (1956)  Auntie Mame / Gigi (1957)  Porgy ja Bess /  Piukat paikat (1958)  Rakkauden unelma (1959)  West Side Story (1960)  Minkin kosketus (1961)  Musiikkimies (1962)  Tom Jones – hulivilihurmuri (1963)  My Fair Lady (1964)  Sound of Music (1965)  Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat (1966)  Miehuuskoe (1967)  Oliver! (1968)  The Secret of Santa Vittoria (1969)  M.A.S.H. – armeijan liikkuva kenttäsairaala (1970) 
1971–1990:  Viulunsoittaja katolla (1971)  Cabaret (1972)  Svengijengi ’62 (1973)  Luunmurskaajat (1974)  The Sunshine Boys (1975)  Tähti on syttynyt (1976)  Rakkaus ei sula sateessa (1977)  Taivas saa odottaa (1978)  Fillarijengi (1979)  Kaivosmiehen tytär (1980)  Arthur (1981)  Tootsie – lyömätön lyyli (1982)  Yentl (1983)  Vihreän timantin metsästys (1984)  Prizzin kunnia (1985)  Hannah ja sisaret (1986)  Odotuksia (1987)  Working Girl – tieni huipulle (1988)  Palveluksessanne, Miss Daisy (1989)  Green Card (1990) 
1991–2010:  Kaunotar ja hirviö (1991)  The Player – pelimies (1992)  Mrs. Doubtfire – Isä sisäkkönä (1993)  Leijonakuningas (1994)  Babe – urhea possu (1995)  Evita (1996)  Elämä on ihanaa (1997)  Rakastunut Shakespeare (1998)  Toy Story 2 (1999)  Melkein julkkis (2000)  Moulin Rouge! (2001)  Chicago (2002)  Lost in Translation (2003)  Sideways (2004)  Walk the Line (2005)  Dreamgirls (2006)  Sweeney Todd – Fleet Streetin paholaisparturi (2007)  Vicky Cristina Barcelona (2008)  Kauhea kankkunen (2009)  The Kids Are All Right (2010)  
2011–:  The Artist (2011)  Les Misérables (2012)  American Hustle (2013)  The Grand Budapest Hotel (2014)  Yksin Marsissa (2015)  La La Land (2016)  Lady Bird (2017)  Green Book (2018)
Kärpänen (vuoden 1986 elokuva)

| Kärpänen> The Fly |
| --- | --- |

Ohjaaja:  David Cronenberg
Käsikirjoittaja:  Charles Edward Pogue   David Cronenberg
Perustuu:  George Langelaanin novelliin The Fly
Tuottaja:  Stuart Cornfield
Säveltäjä:  Howard Shore
Kuvaaja:  Mark Irwin
Leikkaaja:  Ronald Sanders
Pääosat:  Jeff Goldblum   Geena Davis   John Getz
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  Mokép Netflix
Ensi-ilta:   15. elokuuta 1986    16. tammikuuta 1987
Kesto:  95 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  9 miljoonaa $
Tuotto:  60 629 159 $
Seuraaja:  Kärpänen II
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kärpänen (The Fly) on vuonna 1986 valmistunut yhdysvaltalainen tieteis- ja kauhuelokuva, jonka on ohjannut David Cronenberg. Pääosissa näyttelevät Jeff Goldblum, Geena Davis ja John Getz. Elokuva kuvattiin vuosina 1985–1986 Torontossa Kanadassa.
Kärpänen perustuu löyhästi George Langelaanin kirjoittamaan novelliin ”The Fly”, joka ilmestyi Playboyssa heinäkuussa 1957 ja johon myös vuonna 1958 valmistunut Kurt Neumannin ohjaama elokuva Kärpänen perustuu, joskin niiden juonet eroavat jossain määrin toisistaan. Monien Cronenbergin elokuvien tapaan Kärpäsessä käsitellään ihmisen muodonmuutosta vääristyneeksi hahmoksi, jossa ilmentyvät ihmismielen pimeät puolet.
Kärpänen kertoo tieteilijän ja toimittajan tuhoon tuomitusta rakkaussuhteesta, johon kolmantena osapuolena liittyy toimittajan entinen rakastaja.
Elokuvalle tehtiin jatko-osa, Kärpänen II, jonka on ohjannut Chris Walas ja muukin tuotantoryhmä ja näyttelijät olivat pääosin toiset.