stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poltergeist

Poltergeist (saks. polter 'melu' + geist 'henki', suomeksi myös räyhähenki tai meluhenki, vanhoissa kirjatuissa tapauksissa myös piru) on paranormaalina pidetty ilmiö, jolle on tunnusomaista esineiden liikkuminen ja erilaiset ääni-ilmiöt, jotka tapahtuvat ilman havaittavaa tai pääteltävissä olevaa aiheuttajaa. Ääniä on kuvattu tapauksissa erilaisiksi, kuten sahaaviksi, raapiviksi tai koputuksiksi. Esineet voivat liikkua hyvin nopeasti mutta äänettömästi, elleivät törmää tai putoa.
Selityksiä

Ilmiölle voidaan usein löytää niin sanottu keskushenkilö, jonka läsnäollessa ilmiöitä tapahtuu. Hänen ei tarvitse olla ilmiön välittömässä tapahtumapaikassa, vaan hän voi olla esimerkiksi huoneiston muussa huoneessa. Paranormaalin selityksen mukaan hän on tällöin ilmiön aiheuttava energianlähde tai kokoaja, mutta ei tee tätä tietoisesti.
Ilmiöt voivat olla kovinkin rajuja.
Spiritualistisen selityksen mukaan poltergeist on esiin pyrkivä henki tai sielu, joka haluaa ottaa yhteyttä ihmiseen.
Poltergeist tulee kuitenkin erottaa spiritismistä, joka perustuu aktiiviseen yritykseen ottaa yhteyttä edesmenneiden sieluihin tai henkiin, joita voidaan pyytää todistamaan läsnäolonsa esineitä liikuttamalla tai antamalla läsnäolijoille vastauksia merkeillä, kuten koputukset. Myöskään kummittelu ei kuulu poltergeist-ilmiöön. Vaikka havaitut ilmiöt voivat olla yhteneviä, kummittelu liittyy selkeämmin kiinteään paikkaan kuten rakennus tai rakennuksen alue ja havainto toistuu samankaltaisena.
Skeptikoiden mukaan poltergeistit ovat huijauksia, väärin tulkittuja luonnollisia tapahtumia, hallusinaatioita tai mielikuvitusta.
Ilmiön historia

Vanhimmat räyhähenkeen viittaavat kirjatut kertomukset ovat peräisin jo antiikin Roomasta, ja sen jälkeen muistiin merkittyjä poltergeisteja on lähes joka aikakaudelta. Skeptikoiden mukaan keskushenkilöt ovat kuitenkin saaneet vaikutteet toimintaansa lukemalla tai kuulemalla vastaavista tapauksista ja niiden aiheuttamasta huomiosta.lähde?
Tunnetuin poltergeistien tutkija lienee englantilainen Harry Price. Tunnetuin hänen tutkimansa tapaus on Borleyn pappila 1930-luvulla. Toinen kansainvälisesti maineikas poltergeistiksi uskottu on 1810-luvun Bellin noita. Myös Rosenheimin poltergeist herätti laajaa kansainvälistä huomiota vuosina 1967–1968.
Suomessa jonkin verran maineikkaita ovat vuoden 1946 Mäkkylän kummitus, joka sai sen aikaisessa lehdistössä huomiota, ja 1800-luvun lopun Martinin pirut, josta saatiin oikeudessa valaehtoisia todistuksia. Tyypillisen poltergeist-tarinan, Salkko-Niilan tapauksen, on Inarijärven eteläpuolelta kirjaansa Lapin muisteluksia taltioinut myös Samuli Paulaharju. Tarina on julkaistu myös Lauri Simonsuuren toimittamassa Myytillisä tarinoita -kokoelmassa.
Matthew Manningin tapaus herätti runsaasti huomiota Isossa-Britanniassa. Hänet pääteltiin keskushenkilöksi 11-vuotiaana vuonna 1966. Ilmiöön liittyi esineiden äänetöntä liikkumista. Alkuperäinen ilmiö päättyi muutamassa viikossa, mutta ilmiö palasi hyvin vaihtelevana 1970. Ilmiöitä tapahtui myös sisäoppilaitoksessa jota hän kävi ja monille niistä oli useita myös aikuisia todistajia.
Rosenheimin poltergeist- tapaus on yksi parhaiten tutkituista.
Uusin huomiota herättänyt suomalainen poltergeist-tapaus on vuodelta 1974 Lahdesta, jossa väitetty kummittelu tapahtui noin 60-vuotiaan pariskunnan talossa. Keskushenkilönä oli vaimo. Heikki Tikkala kertoo kirjassaan Olevaisen yöpuoli yksityiskohtaisesti ilmiöstä vietettyään yön pariskunnan luona ja haastateltuaan heitä.
Aiheesta muualla

Heikki Tikkalan kirja Olevaisen yöpuoli PDF-muodossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Artikkeli Poltergeist – tuntematon voima Novus Scientia -lehdessä PDF-muodossa
Rosenheimin poltergeist (Arkistoitu – Internet Archive)
Tohtori A. R. G Owen (PDF)
Skepsis ry – Ihmeellinen maailma: räyhähenki
Polyyppi (eläintiede)

Polyyppi on toinen polttiaiseläinten (Cnidaria) kahdesta erilaisesta yksilötyypistä tai elämänvaiheesta. Toinen yksilötyyppi on meduusa. Polyyppi on alustaan kiinnittynyt (sessiili), kun taas usein sen kanssa elinkierrossa vuorotteleva meduusa on pelaginen, toisin sanottuna vapaana uiva. Tämän lisäksi elinkierrossa voi olla uivia toukkavaiheita (planula-toukka).
Polyypin perusmuoto on yksinkertainen: ontelovatsaa ympäröivä liereä runko-osa, joka on toisesta päästään kiinnittynyt alustaan jalka- eli tyvilevyllä, ja joka toisessa päässä päättyy suuaukkoon, jota reunustaa säteittäisten pyyntilonkeroiden kehä. Runko voi olla pitkä ja kapea tai se voi olla lyhyt ja leveä (kuten merivuokolla). Lonkerot voivat olla lyhyitä tai pitkiä, niitä voi olla lukuisia tai vain muutama. Lonkerot toimivat tunto- ja pyyntieliminä. Niissä olevat polttiaissolut lamauttavat saaliin.
Korallipolyypin kaavakuva. Suuta ympäröivät pyyntilonkerot niiden alla näkyvät ontelovatsa;  jalkalevy;  nematokysti eli poltinrakko; septum  eli väliseinä;  ruoansulatussäie sekä polyyppejä yhdistävä keenosarkki.
Polyypeilla (ja meduusoilla) on kaksi solukerrosta, ulkoinen ektodermi ja sisäinen endodermi, sekä niiden välinen hyytelömäinen mesoglea, joka sisältää muun muassa kollageenisäikeitä.
Tietyissä eläinryhmissä polyypit esiintyvät erillisinä yksilöinä (esimerkiksi Hydra, merivuokot), toisissa ne taas muodostavat runkokuntia jossa polyypit kasvavat toistensa päällä, putkimaisilla stoloni-varsilla toisiinsa kiinnittyneinä (esimerkiksi runkopolyyppi Cordylophora, korallit). Yksilöiden ruoansulatusontelot yhdistyvät toisiinsa keenosarkki-putkistolla. Runkokunnan polyypit voivat olla erilaistuneet eri tehtäviin kuten ravinnonottoon, puolustukseen ja lisääntymiseen.
Polttiaiseläinten pääjaksossa on neljä luokkaa, joista polyyppi- ja meduusavaiheiden vuorottelua elinkierrossa esiintyy varsinaisilla meduusoilla (Scyphozoa), kuutiomeduusoilla (Cubozoa) sekä polyyppieläimillä (Hydrozoa). Monilta polyyppieläimiltä meduusavaihe kuitenkin puuttuu tyystin. Näin on esimerkiksi yleisellä lampipolyypillä (Hydra). Myös korallieläimiltä (Anthozoa), joihin myös merivuokot (Actiniaria) kuuluvat, meduusavaihe puuttuu.
Eläimillä, jotka esiintyvät sekä polyyppeina että meduusoina, polyyppi on suvuttomasti lisääntyvä vaihe, meduusa taas suvullisesti lisääntyvä vaihe. Polyyppi tuottaa silmikoimalla (strobiloimalla) uivia meduusoja, joiden rakenne muistuttaa nurin käännettyä polyyppia. Meduusoilla on sukurauhaset, ja hedelmöityksen tuloksena syntyy vapaasti uivia toukkia, jotka lopulta kiinnittyvät pohjaan ja kehittyvät uusiksi polyypeiksi.
Poliisiauto

Suomalainen poliisiauto.
Poliisiauto on poliisien virkatehtäviensä suorittamiseen käyttämä auto.
Poliisiautot Suomessa

Suomalaisen poliisiauton tunnistaa tummansinisistä raidoista pyöräaukkojen kohdilla, kaksikielisistä POLIISI- ja POLIS-teksteistä auton kyljissä sekä poliisimiekkatunnuksesta. Vuodesta 2016 lähtien ajoneuvoissa on käytetty vihreänkeltaisia heijastavia pintoja. Autoissa on mainittu yleinen hätänumero 112 ja auton yksikkötunnus. Poliisiautojen katolla on myös vilkkupaneeli, jossa sinisten hälytysvalojen lisäksi on valaistu POLIISI-teksti, sekä muita valoja. Tunnuksellisten autojen lisäksi Suomen poliisilla on käytössään tunnuksettomia autoja.
Poliisiautot Yhdysvalloissa ja Kanadassa

Pohjois-Amerikassa poliisiautojen väritys ja tyyppi vaihtelevat osavaltioittain. Yleisesti autot kuitenkin luokitellaan kolmeen kategoriaan:
Police Pursuit Vehicles (PPV)
Special Service Vehicles (SSV)
Special Service Package (SSP)
Kuvia

Ruotsalainen poliisiauto.
Brittiläinen poliisiauto.
Venäjä
Kalifornia, USA
Italia
Vatikaani
Kirjallisuutta

Käyhkö Arttu: Pieni poliisiautokirja. Kustantaja Laaksonen, 2016. ISBN 978-952-5805-85-7
Käyhkö Arttu: Suomalainen poliisiautokirja. Kustantaja Laaksonen, 2016. ISBN 978-952-5805-91-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa poliisien kulkuvälineistä
Suomen poliisiautojen historiaa
Polykem

| Oy Polykem Ab |
| --- | --- |

Perustettu:  1954
Lakkautettu:  1992
Toimitusjohtaja:  Ensio Söderström
Kotipaikka:  Vantaa, Suomi
Toimiala:  muoviteollisuus
Henkilöstö:  96 (1969)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Venturo CF 45 poistuneena alkuperäiskäytöstään kuutostien varressa Luumäellä. .
Oy Polykem Ab oli vuonna 1954 perustettu muoviteollisuusyritys, joka valmisti muun muassa valokuvuiksi kutsuttuja kuplanmuotoisia kattoikkunoita sekä arkkitehti Matti Suurosen suunnittelemia muovirakennuksia, kuten Futuro, Venturo ja CF-100/200-huoltoasema. Polykem perusti vuonna 1957 tehtaan Hiekkaharjuun ja vuonna 1969 toisen tehtaan Ruotsinpyhtäälle.
Polykem keskittyi erityisesti akryylimuovituotteisiin, mutta raaka-aineina käytettiin myös PVC-muovia, polyesteriä ja lujitemuovia.
Alkuvuosinaan Polykem valmisti akryylimuovista metallikehyksellä yhteen liitettyjä valomainoslaatikoita alihankintana Puistolassa sijainneelle Airamin tehtaalle. Teksti ja muut asiakasyritysten graafiset elementit lisättiin valomainoksiin joko silkkipainomenetelmällä tai liimaamalla valkoisen akryylin pintaan värillisestä akryylistä sahatut kuviot. Polykemin valomainoksia käyttivät muun muassa liike- ja huoltoasemaketjut.
Valomainosten markkinoiden alkaessa täyttyä Polykem panosti uuteen tuotteeseen, akryylimuoviseen valokupukattoikkunaan. Polykemin valokupuikkunat eli kattokuvut saivat suurta suosiota 1960-luvun alun tasakattoisissa liike- ja toimistorakennuksissa.
Vuosina 1968–1978 Polykem valmisti arkkitehti Matti Suurosen suunnittelemaa Futuro-taloa sekä modulaarisia Venturo- ja Casa Finlandia -muovirakennuksia aluksi Hiekkaharjussa ja sitten Ruotsinpyhtään Kuninkaankylässä.
Vuonna 1969 Polykemin palveluksessa oli 79 työntekijää ja 17 toimihenkilöä. Toiminnan laajentuminen aiheutti yhtiölle taloudellisia vaikeuksia. minkä seurauksena tuotevalikoimaa haluttiin karsia ja keskittyä muovirakennusten tuotantoon. Vuonna 1972 Polykem Oy:n Hiekkaharjun tehdas myytiin Lohjan Kalkkitehtaan Uniplast Oy:lle, joka lopetti tehtaan vuonna 1975 ja siirsi koko tuotannon Lohjalle. Vuoden 1973 öljykriisi kolminkertaisti muovin hinnan, joten taloudelliset vaikeudet jatkuivat myös Ruotsinpyhtäällä. Vuonna 1978 Polykem Oy myytiin Exel Oy:lle, joka jatkoi yhtiön tuotantoa (joskaan ei Matti Suurosen suunnittelemien muovirakennusten tuotantoa) Mäntyharjulla ja Tuupovaarassa. Vuonna 1992 Polykem haettiin konkurssiin.
Aiheesta muualla

Futuro ja Venturo – asumisutopioita, teoksessa Nyman, Hannele & Poutasuo, Tuula: Muovikirja, Arkitavaraa ja designesineitä, s. 144–145.  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29132-3
Pohjois-Amerikan arkaaisen kulttuurin alueet

Pohjois-Amerikan arkaaisen kulttuurin alueet: Pohjois-Amerikan kivikautisella pitkällä jääkauden jälkeisellä arkaaisella ajalla tapahtui kulttuurien alueellinen eriytyminen. Tämä näkyi monenlaisena keihäänkärkityyppinä. Lounaan aavikkokulttuuri oli syntynyt jo paleointiaanien aikana, samoin Columbian ylätasangolle tyypillinen kulttuuri. Pohjois-Amerikan arkaainen kulttuuri tunnetaan vain osittain ja säilyneet jäänteet ovat monestikin keihäänkärkiä ja muuta kovaa materiaalia. Joillain alueilla arkaainen kausi tunnetaan jopa huonommin kuin aiempi paleointiaanien kausi. Varsinkin kaakossa lämmin, kostea ilmasto on monestikin mädättänyt kasvikuidusta, puusta, puunkuoresta, luusta ja nahasta tehdyt tarve-esineet.
Joka tapauksessa jo paleointiaanien aikana näkynyt kulttuurien eriytyminen näkyi selvästi. Suurin syy kulttuurien eriytymiseen oli erilaisista elinympäristöistä johtuvat erilaiset elinkeinot. Toisaalta heimojen paikoillaan pysyminen edisti erilaisten kulttuurien syntyä. Arkaaisellakin kaudella esiintyi kauppaa, muttei niin paljon kuin myöhemmällä jälkiarkaaisella ajalla. Yhdysvaltain kaakkoinen ja lounaisalue olivat tiheästi asuttuja, koska olivat riista- ja muuten ravintorikkaita, vaikka muuten erilaisia. Tällöin näille seuduille syntyi kiinteämpää asutusta helpommin.
Tyynenmeren rannikon arkaaiset kulttuurit olivat karkeasti sanoen Kalifornian kulttuuripiiri ja Seattlen seudun luoteisrannikon kulttuuri, joka pohjautui lähinnä meripyyntiin. Muut kulttuurit voidaan jakaa Kalliovuorten ylänköjen kulttuureihin, lounaan aavikkokulttuureihin mm. Cochiseen edeltäjineen, Mississipin länsipuolisiin Suurten tasankojen preeriakulttuureihin ja itäisen metsän kulttuureihin. Itäisen metsän kulttuuri jakautui taas muun muassa Mississippiin, Atlantin rannikkoon, ja Suuriin järviin. Atlantin rannikko voidaan edelleen jakaa moneen lohkoon, muun muassa koillisrannikkoon. Yhdysvaltain Atlantin keskirannikkoon liittyi Lamoka Laken karibunpyyntikulttuuri Suurilla järvillä kalastettiin, niiden läheisyydessä metsästettiin karibua ja louhittiin lopulta kupariakin. Kanadassa kukoisti subarktinen karibun pyyntikulttuuri, josta on säilynyt arkaaiselta ajalta vain vähän tietoja. Noin 4000 eaa. Pohjois-Kanadaan ilmestyi Yhdysvaltain itäosien metsistä arkaaisia metsäintiaaneja, kun ilmasto lämpeni ja tundra metsittyi. Tämä perinne päättyi noin 2000 eaa., jolloin tundra ja arktinen kulttuuripiiri levisivät pohjoisimpaan Kanadaan metsän hävitessä. Noin 2500 eaa. Kanadan pohjoisosiin levisi jousipyssy joka syrjäytti keihäslingon. Atlantin rannikon Koillisalueen punamaalikulttuuri, Newfoundland ja Maritime archaic -kulttuuri olivat toisilleen läheisiä.
Suuri allas

Jääkauden lopussa Suuren altaan alkujaan metsäinen ja vetinen alue kuivui lopulta laajalti pensasaroksi ja aavikoksi. Tämä johti suurriistan vähenemiseen suhteessa pienriistaan. Kasvien keruun merkitys kasvoi myös. Niinpä tänne syntyi siirtymäkauden jälkeen aavikkokulttuuri.  Viileää ja kosteaa oli ainakin alueen joissain osissa vielä 7000–5000 eaa.. Mutta niin sanottu  kun maapallon lämpötila oli maksimissaan 5000–2500 eaa., tämä näkyy löytöpaikkojen vähyytenä varsinkin n. 4400 eaa.. Vaikka laaja alue kuivuikin, vuoren rinteet ja vesistöjen lähistöt säilyivät ainakin osin kosteina. Ihmiset viettivät liikkuvaa elämää koko ajan ravintoa etsien. Niinpä syksyllä kerättiin vuoren rinteiltä männyn siemeniä. Nevadassa kerättiin vuorilta sieltä kasvavan männyn pähkinöitä ainakin 2500 eaa. Tällöin noin 2500 eaa. lähtien ilmasto taas hieman viileni kohti nykyistä. Noin 1200 eaa. vesilintujen pyydystyksen merkitys kasvoi. Noin 500 jaa. etelästä levinneet vaikutteet tai muuttoaalto toivat osin maanviljelyyn pohjautuneen pueblokulttuuria muistuttavan Fremontin kulttuurin, jolloin arkaainen kausi päättyi täällä. Luultavasti Fremontin päättymisen aikoihin vuoden 1400 jaa. jälkeen uto-asteekin pohjoista haaraa numic-kieliä puhuvat pshoshonien, paiutien jne. edeltäjät levittäytyivät Suureen altaaseen Kaakkois-Kaliforniasta ja Etelä-Nevadasta.
Kolumbian ylätasanko

Suurta allasta kosteampi ilmasto laajalla alueella, runsaat lohivarat nimenomaan Fraserjoen laaksossa, vähemmän Kolumbianjoen laaksossa sekä joillain alueilla elävät preeriaeläimet mahdollistivat puolikiinteän asumisen puoliksi maanalaisissa taloissa jo 1. vuosituhannella eaa., ellei aiemminkin. Kolumbiajoen laaksossa asuneet varhaiset sahaptin-ihmiset nojasivat enemmän keräilyyn kuin lohestukseen, koska lohi ei noussut niin helposti Kolumbiajokeen. Niinpä heidän elämänsä muistutti enemmän suuren altaan liikkuvaa elämää. Varhaiset Frasejoen jokilaakson valuma-alueessa asuneet salishanit taas nojasivat vahvasti lohen pyyntiin. Maanvyöry hautasi erään heidän kuoppatalokylistään noin 1265 jaa.. Klamathien ja Modocien esi-isät elivät luoteisrannikon, Kalifornian Suuren altaan ja Ylätasangon rajamailla. Esim Surprise Valleystä on löydetty heidän kuoppatalojaan ajalta 4000–3000 eaa. Nifghfire Islandilta on löydetty kuoppataloja jo ajalta 2100 eaa.. Luultavasti Suprpisen laakson Klamath-kulttuuri hävisi, kun shoshonen sukuiset numic-kansat levittäytyivät seudulle.
Kalifornia

Kalifornian ympäristö oli ja on monipuolinen ja vaihteleva vuoristometsistä aroihin ja aavikoihin. Se mahdollisti ehkä vuoteen 500 jaa. mennessä noin 500 heimon synnyn alueelle. Kalifornian rikas kasvisto ja eläimistö mahdollistivat suuren väestön elämisen suhteellisen pienellä alueella. 
Varhaisella holoseenilla Santa Barbaran kanavan ympäristössä ns California Bigth-alueella oli enemmän merieläinten pyyntiä kuin metsästystä. Ihmiset elivät luututkimusten mukaan myöhäpaleoseenilla ja varhaisholoseenilla terveellisemmin kuin myöhemmin, ja liikkuvaa melko väkivallatonta elämää. Kun varhaisholoseeni n. 8900–5500 kalenterivuotta eaa. lähestyi loppuaan, asutus alkoi asettua paikoilleen. Ehkä n. 7500 eaa. keskisessä ja eteläisessä Kaliforniassa oli kasvien keruuta ja jauhinkiviä, niin kuin Suuressa altaassa ja Oregonissa. Keskiholoseenilla n. 5400–1850 kalenterivuotta eaa. näkyy haudoissa eroja hautavarustuksissa, vaikka yhteisöt näyttävätkin olleen melko tasa-arvoisia. Asuinpaikat olivat yhä yleensä pieniä ja niissä asuttiin melko lyhyen aikaa. Silti suurempia luultavasti puolipysyviä asuinpaikkoja oli liittyen keräilyyn. Kuoppataloja tehtiin 3100–2100 eaa. luultavasti valaanluilla peitettyinä, samoihin aikoihin kuin Kolumbian ylätasangoillakin. Noin 4700 eaa. ilmestyivät kiviset huhmaret.
Noin 3000 eaa. ilmasto muuttui kosteammaksi, ja elinympäristö kävi kasveille ja riistalle sopivammaksi. Noin 2500 eaa. ilmestyi pohjoiseen, Sacramenton laaksoon Windimllerinselvennä kulttuuri jolle olivat tyypillisiä muun muassa hiotut sauvamaiset kiviset riipukset.
Noin 2000 eaa. alkoi kehitys, jossa heimot erikoistuivat kukin alueensa luonnonvaroihin, jotkut merinisäkkäisiin, toiset kalaan, kolmannet tammenterhoihin. Niinpä syntyi ylijäämäravinnon tuotantoa, varastointia ja kauppaa. Nämä ovat sivilisaatiolle tyypillisiä piirteitä. Kaliforniassa ei kuitenkaan syntynyt sivilisaatiota, koska ihmisten ei tarvinnut runsaiden luonnonvarojen takia viljellä maata, jota yleensä pidetään sivilisaation synnyn edellytyksenä. Valta jäi valtionjohtajien sijasta "suurmiehille".
Noin 1000 eaa. vakaa keskiholoseenin asutuskuvio muuttui. Noin 600–1100 syntyi California Bightiin jonkinlainen eliitin ohjaama yhteiskunta. Uusia "innovaatioita" ehkä n. 600–1300 jaa. olivat simpukankuoriset ongenkoukut ja merikelpoiset lankkuveneet, "tomolit". Simpukankuorikoruja alattiin valmistaa kiviporilla noin 900 jaa. mikä erikoistui joillekin ryhmille/ihmislle noin 1150-1200 jaa.. Noin 1100 jaa. Santa Barbaran salmen alueella tapahtui yhteiskunnan uudelleenjärjestymistä, kun keskiholoseenin paikat hylättiin. Tämän on tulkittu liittyvän mm El Ninoon aiheuttamiin kalasaalismuutoksiin tai kuivuuteen. Myöhäisholoseenilla joka oli n. 1850 kalenterivuotta eaa., ympäristön kuormitus ja väkivalta lisääntyivät saavuttaen huippunsa joskus välillä 600–1200 jaa. ennen vuoden 1000 jaa. jälkeen ollutta väestöhuippua, joka päätti koko holoseenin jatkaneen väestönkasvun. Chumashit rakansivat yleensä pieniä taloja mutta suuriakin ainakin jo 1300 jaa.
Luoteisrannikko

Luoteisrannikon ensimmäiset tunnetut asukkaat olivat liikkuvia metsästäjä-keräilijöitä noin 10000 eaa. joiden jäljiltä on jäänyt vain pieniä paikkoja, joista joitain käytettiin monta kertaa. Veneitä käytettiin ja yhteisöt olivat liikkuvia. Noin vuonna 9500 eaa. pohjoisrannikolla oli enimmäkseen mikroterätyökaluja, mutta keskirannikolla etelässä ohuita 2-puolisesti työstettyjä työkaluja ja cobblee tools. Tällä varhaiskaudella oli harppuunoita eli barbed points, wedges, ja fish gorges. Epäsuoria todisteita on ongenkoukuista ja verkoista.
Luoteisrannikolle syntyi varhainen arkaainen kulttuuri jo noin 7700 eaa., jolloin jääkausi oli päättymässä ja merenpinta nousi. Ehkä alue metsittyi tällöin. Noin 3500  hiotut kivikärjet (groud slate poits) ja kivinuijat yleistyivät. Kauppaverkostot syntyivät viimeistään keksiholoseenilla, elei jo aiemmin.
Kiinteää asutusta ilmastyi vasta keskiholoseenin lopuilla, jolloin Brittiläisessä kolumbiassa tehtiin puolimaanalaisia kuoppataloja noin 4000–3000 eaa.. Ne liittyivät kalastuskulttuuriin. Tehtiin suuria harppuunoita kalastuksen tehostamiseksi. Myös alettiin tehdä parempia puutöitä, ehkä suuriin puihin koverrettuja kanootteja.
Hautoja ja ehkä hautausmaitakin oli 4000 eaa., ja hautausmaita varmasti 2000 eaa.. Joidenkin luututkimisten mukaan ihmiset olivat hyvin terveitä keksi- ja myöhäisholoseenilla, mutta  oli paljon väkivaltaa. Ruoan tuotanto kasvoi varsinkin ajalla 2500–1000 eaa. liittyen väestönkasvuun, kylät kasvoivat ja olivat kiinteitä. Neliömäiset pintarakennelmat ilmestyivät keski-keskiholosenilla joskus puolivälissä aikaa 5400–1850 kalenterivuotta eaa. eli 6500–3500 radiohiilivuotta sitten.
Kuparia työstetiin n. 900 eaa. ja koreja tehtiin ehkä 500 eaa.. Taloista on lujia todisteita vasta MP-kaudelta 1800–200/500 jaa., ehkä n. 500 eaa.. MP-kaudella 1800–200/500 sodat jatkuivat pohjoisessa kiivaina, mutta laantuivat aikaa myöten hiemen etelässä. Lp-kaudella 200/500 jälkeen puuntyöstön merkitys kasvoi, lankkutaloja., lineearikyliä, metsästys- ja kalastuskulttuuri yhtenäistyi rannikolla ja talojen koossa oli selviä varallisuudesta/yhteiskunnallisesta asemasta kertovia eroja n. 500 jaa.. Sodat ja linnoittaminen yleistyivät rannikolla noin 800 jaa. alkaen. Simpukankuorikashautaukset päättyivät lähes täysin n. 1000–1200 jaa..
Myöhäisholoseeni jaetaan seuraaviin aikoihin: Middle Pacific 1800 eaa.-200/500 jaa., Lte Pacicic 200/500–1770 jaa. ja nykyaikaan 1770-. Näihin aikoihin noin 3000 eaa. kulttuuri alkoi muistuttaa myöhempää. Myöhemmin seudulle tulivat monesta osasta kootut metsästysvälineet, mikä tapahtui myös Georfian salmessa ja Fraserjoen laaksossa. Noin 500 jaa. alkoi näkyä selvää yhteiskuntaluokkien väristä eroa eli jakoa rikkaisiin ja köyhiin. Omaisuus perustui täällä lähinnä joidenkin yksilöiden kykyyn kalastaa enemmän kuin toiset.
Subarktinen alue

Intiaanit levittäytyivät Keski-Kanadassa niinkin pohjoiseen kuin Thelon-joelle ehkä jo 6000 eaa.. Alaskaan ilmestyi juuri metsittyneelle alueelle noin 4000 eaa. pohjoinen arkaainen perinne. Pohjoinen arkaainen saattoi olla nadene-intiaanien esi-isien luoma, mutta tästäkin kiistellään paljon. Mikroteräperinne levittäytyi 5000 eaa. sisämaassa ja rannikolla Brittiläisen Kolumbian leveyksille pohjoisesta.
Arktinen alue

Arktisella alueella  alkoi merkittävä kehitys noin 4000 eaa., jolloin sinne ilmestyivät aasialaiset paleoeskimot joskus 4000 eaa. Paleoeskimojen levittäytyminen vei tilaa varsinkin Kanadan pohjoisosien intiaaneilta silloin kun ilmasto kylmeni jääkauden jälkeisen lämpöhuipun jälkeen. Paleoeskimot loivat arktisen pientyökalukulttuurin, joka sopeutui vuosituhansien kuluessa entistä paremmin arktisiin ympäristöihin.
Lounainen alue

Nimeltä mainiten Yhdysvaltain lounaisosan aavikolla kukoisti Cochise-kulttuuri 7000–1000 eaa., Kulttuuriin liittyi metsästystä, keräilyä ja kuoppatalot, maanviljelykin alkoi 3500 eaa. ehkä Meksikosta saatuna lainana. Cochise jätti jälkensä muun muassa New Mexicon Bat Caveen.. Arkaainen traditio merkitsi lisääntyvää keräilyä ja viljan viljelyä, mikä lienee Amerikassa keksitty itsenäisesti neljässä eri paikassa. Noin 2 000 eaa. maissi levisi eteläiseen Pohjois-Amerikkaan melko nopeasti. Las Capasista on löydetty vanhoja kastelukanavia, ja Pohjois-Chihuahuasta noin 1 200 eaa. ikäisiä terasseja. Molemmat viljelytekniikat lisäsivät maatalouden tuottavuutta ja edistivät väestönkasvua ja valtioiden syntyä. Metsästys ja keräily jatkuivat edelleen, mutta ihmiset elivät nyt kiinteästi taloissa.