stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jyrsin
Jaottelu > Metallijyrsin

Metallijyrsimet ovat tyypillisesti jäykkärunkoisia raskaita koneita. Karan akseli voi olla pysty- tai vaakasuora taikka käännettävissä eri asentoihin. Koneissa voidaan käyttää numeerista ohjausta, joka varmistaa tasaisen syötön ja lastuamisnopeuden. Jyrsimällä voidaan työstää esimerkiksi valukappaleeseen tarkemman toleranssin tasopintoja.
Metallia työstettäessä työkalun terät ovat yleensä pinnoitettua kovametallia. Vähemmän lujille metalleille voidaan käyttää myös pikaterästeriä. Jyrsittäessä voidaan käyttää lastuamisnestettä jäähdyttämään ja voitelemaan työkalua ja kappaletta, mikä myös parantaa pinnanlaatua ja antaa mahdollisuuden käyttää suurempia lastuamisnopeuksia.
Jaottelu > Puujyrsin

Puujyrsin voi olla kädessä pidettävä yläjyrsin tai pöytään kiinnitetty ala- tai yläjyrsin. Terinä käytetään pikateräs- tai kovametalliteriä.
Jaottelu > Liitosjyrsin

Liitosjyrsimellä valmistellaan kahta toisiinsa liitettävää kappaletta liittämistä varten. Molempiin kappaleisiin tehdään pohjaltaan kaareva kolo. Kun käytetään liitosjyrsintä, vältytään poratappiliitoksien tekemiseltä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jyrsin Wikimedia Commonsissa
Jääkiekon SM-liigan karsinnat 1995
Joukkueiden tie karsintaan

SM-liigakautta 1994-95 väritti NHL:n työsulku, jonka vuoksi Tampereen Ilveksenkin kokoonpanossa nähtiin vuodenvaihteeseen asti Jyrki Lumme ja Mikko Mäkelä. Ilveksen kausi meni NHL-vahvistuksista huolimatta kuitenkin aivan pieleen. Nuori päävalmentaja Jukka Jalonen sai lokakuun lopulla potkut, mutta hänet kutsuttiin helmikuun puolivälissä takaisin Ilves-käskyttäjäksi, kun joukkue oli ajautunut entistä pahempaan syöksykierteeseen. Ilveksen viimeinen sija sai sinettinsä 26. helmikuuta, kun sijalle 11 jäänyt TuTo voitti keskinäisen kohtaamisen 5-2. Joukkueiden välille jäi lopulta seitsemän pisteen ero, kun runkosarja päättyi.
Keväällä 1995 liigakarsintaan otettiin kolme joukkuetta toiseksi ylimmältä sarjatasolta, Fazer-liigasta. Runkosarjan 1. SaiPa, 3. Kiekko-67 ja 5. SaPKo voittivat omat pudotuspeliparinsa ja pääsivät Ilvestä vastaan liigakarsintaan, jonka voittaja sai paikan SM-liigaan kaudelle 1995-96. Ilves voitti molemmat ottelusarjansa ja säilytti liigapaikkansa.
Liigakarsinta > 2. vaihe

| --- | --- |
12 Ilves - 1 SaiPa
Ilves - SaiPa: 5-4
SaiPa - Ilves: 3-6
Ilves - SaiPa: 5-3
Ilves säilytti sarjapaikkansa voitoin 3-0
Ade Järvi

Joakim (Ade) Järvi (28. elokuuta 1888 Impilahti – 28. maaliskuuta 1919) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat koneenkäyttäjä Juho Järvi (Efim Jeusejev) ja Liisa (Glikeria) Feudorov.
Jääkärikausi

Järvi kävi kansakoulun ja työskenteli kauppamatkustajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 10. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Schmardenissa ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetyille moottorivenekursseille.
Suomen sisällissota

Järvi saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin aluksi vääpeliksi ja myöhemmin adjutantiksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa, missä hän haavoittui 23. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Haavoista parannuttuaan Järvi palveli sisällissodan jälkeen 12. heinäkuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajana Pioneerikoulutuspataljoonan 1. komppaniassa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. lokakuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 1. heinäkuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Jääkäritykistöprikaati

Lauri Malmberg
Jääkäritykistöprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuulunut yhtymä Suomen sisällissodassa.
Suomen tykistökoulun johtajan everstiluutnantti Adolf Hamiltonin ensimmäisenä Päämajan 9. huhtikuuta 1918 määräämänä tehtävänä oli perustaa kolmiosastoinen jääkäritykistöprikaati, jonka runkona oli aiemmin perustettu jääkäripatteristo. Kussakin osastossa tuli olla pieni esikunta ja kaksi nelitykkistä patteria. Osastot nimettiin patteristoiksi 11. huhtikuuta.
Päämajan käskyn mukaan I osasto muodostuisi 1. ja 2. jääkäripatterista, joiden kalustona oli 122 H/09 -haupitsit. Patterit muodostettaisiin 7.-10. jääkäripattereista. II osaston kokoonpanoksi määrättiin 3. jääkäripatteri, joka muodostettaisiin 11. ja 12. jääkäripatterista (76 K/02), ja 4. jääkäripatteri, joka perustettaisiin tykistökoulun jääkäreistä ja Raudusta kalustosta. Raudusta vallatut tykit luovutettiin kuitenkin Karjalan pattereille ja niiden tilalle otettiin tykit Tampereelta. Käsky ei sisältänyt III osaston muodostamiseen liittyviä ohjeita henkilöstön rungon osalta.
Perustettu prikaati siirrettiin junilla 19. -20. huhtikuuta Tampereelta Karjalan rintamalle. Prikaatista jäi perustamatta III patteriston ammuskolonna ja elintarvikekolonna hevosten ja ajoneuvojen puutteen vuoksi.
Organisaatio

Prikaatin kokoonpano oli 14. huhtikuuta 1918:
Komentaja jääkärimajuri Lauri Malmberg
Esikunta jääkärikapteeni Jarl Frithiof Lundqvist
Intendentti jääkärivääpeli Arvo Johannes Ahti (11.4. alkaen)
lähettiupseerina ja eläinlääkärinä jääkäriyliluutnantti Georg Öhman
kuormastopäällikkö jääkärivaravääpeli Johan Verner Sandberg
1. jääkäripatteristo kapteeni Paul Sievert
1. jääkäripatteri jääkäriyliluutnantti Walve
2. jääkäripatteri jääkärivänrikki Holmström
1. ammuskolonna jääkäriluutnantti Johansson
2. jääkäripatteristo jääkärikapteeni Jarl Olof Wegelius
3. jääkäripatteri jääkäriyliluutnantti B. Wegelius
4. jääkäripatteri jääkäriluutnantti Sandström
2. ammuskolonna jääkäriyliluutnantti Danielson
3. jääkäripatteristo jääkärikapteeni Aarne Snellman
5. jääkäripatteri jääkäriluutnantti Palmen
6. jääkäripatteri jääkäriluutnantti Räsänen
3. ammuskolonna jääkäriluutnantti Påhlsson
Jääkäriliitto

Jääkäriliitto oli vuonna 1920 perustettu järjestö, jonka tehtävänä oli Kuninkaallisen preussilaisen jääkäripataljoonan 27:n perinteiden ja aatteellisen perustan vaaliminen. Se toimi jääkäreiden yhdyssiteenä ja konkreettiseen ohjelmaan kuuluivat myös taloudelliset avustukset puutteessa eläville. Alkuun jäsenmäärä oli 2 000, ja esimerkiksi vuonna 1961 noin 600. Jääkäriliitto lopetti toimintansa 25. helmikuuta 1988, jääkäreiden Suomeen paluun 70-vuotispäivänä, kun enää vain kymmenen jääkäriä oli elossa. Heistä jääkärieversti Bertil Heinrichs, jääkärikomentaja Kauko Ikonen, jääkärivänrikki Karl Albinus Johansson, jääkärieversti Iivari Kauranen ja jääkärikenraaliluutnantti Väinö Valve olivat tilaisuudessa läsnä Finlandia-talossa. Muut vielä elossa olleet jääkärit olivat jääkärikapteeniluutnantti Silvo Peltonen, jääkäri Henrik Edvard Rönngård, jääkäriluutnantti Emil Sjöholm, jääkärikenraali Väinö Vainio ja jääkäriluutnantti Åke Weber.
Jääkäriliiton perinnetyötä jäi jatkamaan 25. helmikuuta 1966 perustetettu Jääkäripataljoona 27:n Perinneyhdistys r.y. – Föreningen Jägarbataljon 27:s Traditioner r.f., joka aluksi toimi nimellä Jääkärinuoret, jonka rinnalla toimii 8. maaliskuuta 1972 perustettu Jääkärisäätiö.
Julkaisut

Leander, L.: Katsaus jääkärien keskinäisen toiminnan vaiheisiin 10-vuotiskautena 25.2.1918–25.2.1928. Jääkäriliitto, 1928.
Jääkäri-invaliidi. Jägarinvaliden 1928–1939. Jääkäri-liitto, 1928–1939. (vuosikirja)
Jääkäriliike 40 vuotta – Jägarrörelsen 40 år, julkaisutoimikunta: V. H. Vainio ym., toim. W. E. Tuompo. Jääkäriliitto, 1955.
Suomen jääkärien elämäkerrasto. 1. täydennysosa. Jääkäriliitto, 1957.
Suomen jääkärien elämänkerrasto 1975, toimituskunta: Olli Paloheimo ym. Jääkäriliitto, 1975 Sarja: Sotatieteen laitoksen julkaisuja, ISSN 0355-8002; 14 ISBN 951-99046-8-9
Suomalainen upseerikoulutus 200 vuotta 1779–1979, toim.: Pertti Kilkki, kuv.: Sampo Ahto, kirj.: Tauno Kuosa, T. V. Viljanen, Pertti Kilkki. Jääkäriliitto, 1978 ISBN 951-99172-9-2
Jäämistövero

Jäämistövero on kuolleen henkilön jälkeensä jättämään omaisuuteen kohdistuva vero, jota kannetaan jäämistön saajalta tai saajilta. Jäämistövero kohdistuu jäämistöön yhtenä kokonaisuutena. Veron määrään ei vaikuta se kuinka monta perillistä vainajalla on. Suomen perintövero ei ole jäämistövero, sillä se kannetaan kultakin perilliseltä erikseen hänen perintö- tai testamenttiosuutensa suuruuteen perustuen. Ruotsissa jäämistövero oli käytössä 1947–1958 ja Yhdysvalloissa liittovaltion jäämistövero on ollut käytössä vuodesta 1916 alkaen, mutta se poistuu vuodesta 2010 alkaen. Yhdistyneessä kuningaskunnassa jäämistöveroa on kannettu vuodesta 1889 ja myös Tanskassa kannetaan jäämistöveroa, jota täydennetään perintöosuusverolla.
Köyhäinsadannes

Suomessa jäämistöveroihin luettiin 1698–1980 käytössä ollut köyhäinsadannes eli vaivaisprosentti tai kuolinpesäprosentti, jota kannettiin perunkirjoituksen yhteydessä. Vuonna 1698 annetun asetuksen mukaan köyhäinsadanneksen peri se kunta, jossa vainaja oli viimeksi ollut henkikirjoitettuna. Maksun suuruus oli 1/8 prosenttia kuolinpesän omaisuuden bruttoarvosta ja kunnan oli käytettävä se köyhäinhoitoon. Kuitti köyhäinsadanneksen suorittamisesta oli esitettävä jätettäessä perukirja alioikeuteen.
Richard Järnefelt

Richard Yrjänä Järnefelt (synt. Riku Rauanheimo, 20. joulukuuta 1963 Espoo – 18. helmikuuta 2017 Las Palmas, Espanja) oli suomalainen pianisti, pianonsoitonopettaja, säveltäjä ja teologi, joka työskenteli lähinnä viihdepianistina. Richard Järnefeltin isoisä oli toimittaja Yrjö Rauanheimo.
19-vuotiaana pianonsoittoa opettamaan ryhtynyt Järnefelt kehitti niin sanotun kolmen työn opiskelumetodin, jossa painotetaan perinteistä nuottien tuntemusta, sointuja ja korvakuulotekniikkaa. Hän piti itse metodiaan mullistavana, mutta asiantuntijoiden mukaan se oli lähinnä improvisointia, joka tuotti sujuvaa taustamusiikkia. Vuonna 1999 Järnefelt pääsi Guinnessin ennätystenkirjaan soitettuaan ulkomuistista noin 3 000 kappaletta. Vuonna 2006 hän paransi ennätystä noin 4 000 ja 2016 noin 6 000 kappaleeseen.
Järnefelt oli ehdokkaana Veikko Vennamon valitsijamieheksi 1982 presidentinvaaleissa, ja myöhemmin SMP:n, perussuomalaisten (1999, 2011) ja Muutos 2011:n (2015) eduskuntavaaliehdokkaana sekä Urpo Leppäsen Vapaat demokraatit -liikkeen ja kokoomuksen ehdokkaana kunnallisvaaleissa.
Sävellyksiä

| --- | --- |
 Eppur si muove, 1976  Slaavilainen valssi, 1977  Arrangement: Gloria In Excelsis Deo, 1983  Kulta, 1983  Auf der Flucht, 1985  Hungarian dance # 1, 1988  Temesvár – Timisoara, 1989  Arrangement: God Rest You Merry, Gentlemen, 1989  The Usual TV-theme, 1992  If There´s No-one, 1993  Marche funèbre, 1993  Can`t Stop Loving You, 1996  Se on Suomi - Det är Finland, 1996  Virren 510 alku-, väli- ja loppusoitot, 1997 :  Oot Sinä vain, 1997  Kaikki järjestyy, 1997  Hiljainen vieras, 1998  Isänmaa, 1998  Jääthän aamuuni valkenevaan, 2000  Ratsuväen marssi, 2001  Jäähyväiset, 2001  Lasimestarin polkka, 2002  Ballade pour Sanna, 2006  Tyttöni, 2007  Light Yellow Light, 2012  Kristallikengät, 2012  Knock, knock, knock, 2014  Simo Häyhä Waltz, 2015
Diskografia

Me käymme joulun viettohon (2008)
Endless Love (2009)
Sinivalkoinen Muisto (2017)
Teokset

Lyhyt opastus luovempaan soittamiseen pianolla. Suunniteltu jo jonkin verran soittaneille. Helsinki: R. Järnefelt, 1990. ISBN 952-90-2110-0.
Intuitiot – unohdettu voimavaramme. Richard Järnefeltin kirjoituksia aiheesta, toimittanut Ari Anttila. Espoo: Järnefelt-instituutti, 1996. ISBN 951-97490-0-4.
Enemmän iloa pianonsoitosta. Opi soittamaan pianoa, luovemmin, nopeammin, loogisemmin, paremmin. Espoo: Järnefelt-instituutti, 2004. ISBN 951-97490-1-2.
Kielipoliittisia puheenvuoroja. Marja Leena Lempinen et alii. Turku: Books on Demand GmbH, 2007. ISBN 978-952-498-016-6.
Irti virallisesta kaksikielisyydestä. Marja Leena Lempinen et alii. Turku: Books on Demand Gmbh, 2009. ISBN 978-952-498-776-9.
Kaksikielisessä Suomessa tuulee. Marja Leena Lempinen, Heikki Tala, Richard Järnefelt. Turku: Books on Demand GmbH, 2011. ISBN 978-952-498-625-0.
Aiheesta muualla

Richard Järnefeltin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Lohikäärme (kirja)

| Lohikäärme> Floating Dragon |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Peter Straub
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu
Kustantaja:  Underwood-Miller (1982) G.P. Putnam's Sons (1983)
Julkaistu:  1982
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  515
ISBN:  0-399-12772-0
Suomennos
Suomentaja:  Pertti Koskela
Kansitaiteilija:  Peter Mustonen
Kustantaja:  Book Studio
Julkaistu:  1995
Ulkoasu:  pehmeäkantinen
Sivumäärä:  735
ISBN:  951-611-654-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lohikäärme (engl. Floating Dragon) on Peter Straubin kirjoittama kauhuromaani. Se julkaistiin ensiksi lokakuussa 1982 rajallisin määrin Underwood-Miller -kustantamon toimesta, mutta jo seuraavan vuoden helmikuussa laajemmalle yleisölle G.P. Putnam's Sons -kustantamon toimesta. Book Studio julkaisi Pertti Koskelan kääntämän suomennoksen  vuonna 1995.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat Connecticutissa sijaitsevaan Hampsteadin kaupunkiin, jonne vapautuu tuulen mukana Pentagonin salaisesta tutkimuslaitoksesta kokeellinen hermokaasu, jolle altistuneet ihmiset alkavat nähdä hallusinaatioita ja järkensä menettäneinä taantuvat väkivaltaisiksi kylväten tuhoa ja kuolemaa. Idean tarinaan Straub sai omien sanojensa mukaan kuultuaan iltauutisten yhteydessä Stamfordin tehtaalla tapahtuneesta tragediasta, jossa viisi työntekijää oli kuollut mahdollisen häkämyrkytyksen uhreina.
Kirja palkittiin August Derleth -palkinnolla British Fantasy Awardsissa vuonna 1984.
Aiheesta muualla

Lohikäärme Kirjasampo-sivustolla.
Lohikäärme Risingshadow-sivustolla.
Rauno Jääskeläinen

Rauno Jääskeläinen (s. 1953 Pyhäjärvi) on suomalainen poliitikko ja kirjailija. Hän on toiminut Kiuruveden ja Siilinjärven kunnanvaltuutettuna sekä Mikkelin kaupunginvaltuutettuna Vasemmistoliiton ja SDP:n edustajana.lähde?
Jääskeläinen on työskennellyt muun muassa metsurina, toimittajana, työvoimatoimiston johtajana ja eri ELY-Keskusten projektien johtotehtävissä. Hän on kehittänyt Yritysharava-työmenetelmän piilotyöpaikkojen hakemista varten.
Jääskeläinen on kirjoittanut kolme sotahistoriaan liittyvää kirjaa, jotka on julkaissut Revontuli ja Readme.
Teokset

Taistelu Osasto Susi 2015, Revontuli, ISBN 978-952-6665-42-9, kertoo isänsä Tauno Jääskeläisen ja Pyhäjärven miesten kesäsodasta -1941 raskaista korpitaisteluista Ilomantsista - Poventsaan
Pajarin Nyrkki 2017, Revontuli, ISBN 978-952-6665-91-7, kertoo samoin Tauno Jääskeläisen ja Pyhäjärven miesten talvisodasta 1939, kirja kertoo Tolvajärven ja Ilmantsin taisteluista.
Laguksen nuolet 2022, Readme, ISBN 9789523735330, kirja kertoo isänsä Tauno Jääskeläisen jatkosodan ajasta, Paateneesta, Äänislinnasta, Syväriltä ja kannaksen verisistä torjuntataisteluista 1944, kirja päättyy Lapin sotaan ja miesten kotiuttamiseen.
Jääkausiteorian vastustus

Jääkausiteorian vastustus liittyy ainakin kolmeen historialliseen yhteyteen. Näitä ovat geologian tieteenalan historia 1840–1860 -luvuilla, yksittäiset näennäistiedettä edustavat marginaali-ilmiöt tämän jälkeen sekä viime aikoina nykyaikainen kreationismi uskonnollisena ja ideologisena liikkeenä.
Geologian oppihistoria

Ensimmäinen historiallinen yhteys jääkausiteorian vastustukselle oli geologian tieteenalan piirissä käyty keskustelu 1800-luvulla, kun 1840-luvulla esitetty teoria jääkaudesta oli uusi, ja vallalla oli vielä muunlaisia, esim. vedenpaisumukseen liittyviä teorioita nykyään jääkauteen yhdistettyjen geologisten muodostumien synnystä. Geologisen tutkimuksen edetessä ja todistusaineiston kertyessä uuden teorian tueksi geologian tiedeyhteisö kuitenkin hyväksyi jääkausiteorian 1860-luvulle mennessä. Tämä asiayhteys on tieteenhistoriallinen.
Marginaalinen yksityisajattelu

Toinen yhteys on tiedeyhteisön ulkopuolilla toimivien, usein näennäistiedettä edustaviksi tulkittavissa olevien yksittäisten harrastajaluonnontieteilijöiden toiminta 1860-luvun jälkeen. Suomessa tunnettu tähän perinteeseen liittyvä harrastajatutkija on turkulainen Keijo Parkkunen, joka on 1980-luvulta lähtien suorittanut muun muassa omia kaivauksiaan hiidenkirnuilla , pirunpelloilla ja muilla geologisilla muodostumilla eri puolilla Suomea saaden mukaan hankkeisiinsa muun muassa viihdetaiteilija Spede Pasasen.
Merkillepantavaa tätä perinnettä edustavien harrastajatutkijoiden töissä on se, että ne usein olennaisesti tukeutuvat tieteen piirissä aiemmin esillä olleisiin, mutta tieteen kehityksen myötä hylättyihin teorioihin, kuten tulvageologiaan.
Kreationismi

Kolmas asiayhteys jääkausiteorian vastustukselle on yleensä kristillisperäisten uskonnollisten liikkeiden ideologiana esiintyvä kreationismi.
Kreationistit ovat kehittäneet useita eri tapoja selittää jääkausi Raamatun kertomusten pohjalta. Useimmin se kytketään vedenpaisumukseen.. Esimerkiksi Pekka Reinikainen on esittänyt kirjassaan Unohdettu Genesis teorian jääkausien nopeasta synnystä.
Konsta Jylhä

Konsta Jylhä vuonna 1975
Konsta Viljami Jylhä (14. elokuuta 1910 Kaustinen – 13. syyskuuta 1984 Kokkola)  oli suomalainen pelimanni ja kansanmusiikin säveltäjä, varsinaiselta ammatiltaan kuorma-autoilija.
Pelimanniksi

Konsta Jylhän isoisä ja isä olivat olleet tunnettuja pelimanneja Keski-Pohjanmaalla. Isä kuoli vuonna 1913 Konstan ollessa vajaan kolmen vuoden ikäinen. Ensikosketuksen pelimannimusiikkiin Konsta sai pikkupoikana äitinsä työpaikassa Kappelinkankaan kahvilassa, joka tunnettiin paremmin nimellä Santerin kaffila. Se oli kylän kokoontumispaikka, kulttuurikeskus ja uutistoimisto, joka toimi myös majoitusliikkeenä. Kahvilan pitäjä Santeri Isokangas (1885–1967) oli hankkinut sinne harmonin ja pari kolme viulua kaikkien soittotaitoisten käyttöön. Aluksi Konsta kuunteli vanhoja mestareita ja jo kymmenvuotiaana hän rupesi tämmäämään, eli säestämään harmonilla. Viulunsoiton hän oppi tuon ajan tavan mukaan korvakuulolta kuunnellessaan vanhoja pelimanneja ja tämmätessään heitä ja sittemmin soittaessaan heidän kanssaan. Myöhemmin hän soitteli jo häissä ja muissakin tilaisuuksissa, joko yksin tai yhdessä muiden kanssa. Kokoonpanot vaihtelivat, samoin soittimet. Viulu ja harmoni olivat kuitenkin tavallisimmat. Tuon ajan oppi-isiä olivat muun muassa Matti Haudanmaa (1858–1936), Friiti Ojala (1892–1951), Viljami Niittykoski (1895–1985) ja kanteleensoittajana paremmin tunnettu Eino Tulikari (1905–1977).
Siviiliammatti

Autoilijan ammattiin Konsta Jylhä perehtyi koulupoikana ajaessaan kuorma-autolla rakennustarvikkeita työmaille. Aluksi hänellä ei ollut edes ajokorttia. Sen hän hankki vasta myöhemmin. Armeijasta päästyään hän hankki ystävänsä ja naapurinsa Otto Virkkalan (1904–1974) kanssa yhdessä kuorma-auton, jolla ajettiin aluksi maitoa ja puutavaraa. Sota-aikana toverukset  olivat huoltojoukoissa autonkuljettajina, ja sotien jälkeen jatkettiin puutavaran ajamista. Konsta Jylhän autoilijan työt loppuivat maaliskuussa 1961, jolloin hän jäi lavalta pudonneen tukkikuorman alle kuormaa purkaessaan. Hän sai kallonmurtuman ja aivotärähdyksen joiden seurauksena korviin jäi soimaan tinnitus.  Tuskin hän oli ehtinyt toipua tästä vakavasta onnettomuudesta, kun hän sai ensimmäisen sydänkohtauksensa vuonna 1962.  Sen jälkeen hän ei enää voinut säännöllisesti tehdä työtä, mutta jaksoi soittaa viulua 1970-luvun lopulle asti.
Kaustisen Purppuripelimannit

Purppuripelimannit olivat aloittaneet vuoden 1946 aikoihin, aluksi vaihtelevissa kokoonpanoissa. Ohjelmistoon kuului vanhoja keskipohjalaisia pelimannikappaleita. Kokoonpanoksi muodostui vähitellen kaksi viulua, kontrabasso ja harmoni. Yhtyeen nimeksi vakiintui Kaustisen Purppuripelimannit. Se mainitaan ensimmäiseksi pelimanniyhtyeeksi, joka otti kontrabasson käyttöön säestyssoittimena. 1950-luvun puolessavälissä se äänitti Yleisradiolle keskeisimmän kaustislaisen pelimanniohjelmiston, n. 35 kappaletta, joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Näistä tunnetuimpia ovat Peltoniemen Hintriikin surumarssi, Pääskysen valssi ja Häävalssi. Äänitteitä soitetaan radiossa vieläkin, joskin harvoin. Yhtyeessä soittivat tuolloin viulua Elias Kentala (1909–1958) ja Konsta Jylhä, kontrabassoa Veikko Järvelä (1913–1974) ja harmonia Veli Valo (1914–1998). Elias Kentalan kuoltua ja Konsta Jylhän loukkaannuttua onnettomuudessa yhtyeen toiminta oli muutaman vuoden pysähdyksissä.
Työkyvyn menetys onnettomuuden ja sydänkohtauksen jälkeen avasi hänelle mahdollisuuden keskittyä entistä enemmän kansanmusiikkiin. Vuonna 1963 Mainos-TV:ssä pyöri ohjelmasarja Pitäjien parhaat, johon myös Kaustinen osallistui – Purppuripelimanneilla tietenkin. Konsta Jylhä sai tehtäväksi koota yhtyeen uudelleen. Hän oli toipilaana ollessaan seurannut nuoremman polven edesottamuksia ja etsiskellyt sopivia uusia kykyjä. Purppuripelimannien uusiksi soittajiksi tulivat Hannu Rauma (1934-2024), toinen viulu ja Toimi Uusitalo (1938–2010), harmoni. Jylhä itse rupesi soittamaan ensi viulua ja Veikko Järvelä jatkoi basistina. Tällä kokoonpanolla yhtye tuli tunnetuksi 1960-luvun lopulla ja oli huipulla 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa, jolloin myös kansanmusiikin suosio oli huipussaan. Se keikkaili ympäri Suomea (mm. Ruisrockissa 1970 ja Finlandia-talossa 1972) ja kävi myös muissa Pohjoismaissa. Yhtye oli kutsuttu myös Yhdysvaltoihin, mutta kotimaan keikkakiireet ja Konsta Jylhän yhä huononeva terveys pitivät sen Suomessa. Veikko Järvelän kuoltua tuli hiljaisempi kausi, jolloin myös Konsta Jylhä jätti yhtyeen terveydentilansa takia vuoden 1974 aikoihin. Purppuripelimannien toiminta ei suinkaan loppunut, vaan yhtye jatkoi uudella kokoonpanolla. Hannu Rauma siirtyi soittamaan ensi viulua, Raimo Uusitalo (s. 1935) tuli toisen viulun soittajaksi ja Tapio Kivelä (s. 1945) basistiksi. Toimi Uusitalo jatkoi tämmääjänä. Vuonna 1988 se levytti tällä kokoonpanolla albumin Santerin kahvilassa, joka on tähän mennessä yhtyeen viimeinen Konsta Jylhän sävellyksiä sisältävä levy.