Positiivinen psykologia
Kritiikkiä

Richard Lazarus esitti jo vuonna 2003 nelikohtaisen yleisen kritiikin positiivisen psykologian alaa kohtaan.  Positiivisen psykologian liike vie hänen mukaansa psykologiantutkimuksen väärään suuntaan seuraavista syistä. Ensinnäkin, positiivisen psykologian edustajat nojaavat psykologisesti kestämättömään vastakkainasetteluun positiivisen ja negatiivisen välillä sen sijaan, että pyrkisi integroimaan nämä.  Toiseksi, positiiviselle psykologialle keskeisiä käsitteitä kuten "hyvä elämä", "positiivinen" ja "negatiivinen" käytetään epäselvästi, niitä ei ole määritelty selkeästi. Kolmanneksi, hän väitti, että positiivisen psykologian tutkimukset saattoivat johtaa vain ihmiselämää koskeviin liiallisiin yleistyksiin jättäessään huomiotta pitkäkestoiset tutkimukset. Neljänneksi Lazarus kyseenalaisti positiivisen psykologian edustajien kuvauksen psykologian historiasta nimenomaan negatiiviseen keskittyneenä tutkimusalana, johon positiivisen psykologian liike toi muutoksen.
Artikkelissaan "A Critique of Positive Psychology – or 'The Science of Happiness'" (2008) Alistair Miller argumentoi, että positiivinen psykologia alana perustuu virheellisten argumenttien sarjaan. Hän väittää, että puhuessaan onnellisuudesta positiivinen psykologia puhuu itse asiassa tietystä persoonallisuustyypistä, eikä onnellisuudesta sinänsä. Hänen mukaansa puhe siitä, kuinka onnellinen (tai hyvinvoiva) ihminen pyrkii tavoitteisiin, joita ohjaavat heidän  "sisäiset" tarpeensa ja vahvuudet on merkinnyt sitä, että onnellinen ihminen määritellään hyväntuuliseksi, seuralliseksi, päämääräorientoituneeksi eli käytännössä ekstrovertiksi persoonaksi. Lisäksi Miller väittää, että päinvastoin kuin positiivisessa psykologiassa oletetaan, henkilön toiminta ei heijasta hänen sisäisiä tarpeita tai motiiveja. Päinvastoin: ihmisen toiminta ja ulkoiset olosuhteet muokkaavat hänen minuuttaan. Kolmanneksi, Miller väittää, että positiivisen psykologian pyrkimys osoittaa kausaliteetti henkilön asenteiden ja hänen käyttäytymisensä välillä on tuottanut suuren määrän dataa, mutta se ei ole kyennyt osoittamaan kausaliteettia. Pohjimmaltaan Millerin mukaan positiivisen psykologian käsitys ihmisluonnosta on rajoittunut.
Jeffery Yen on kirjoittanut yhteenvedon, jossa käydään läpi joitakin ennen vuotta 2012 julkaistuista akateemisesta positiivisen psykologian kritiikeistä. Teoksessa Encyclopedia of Critical Psychology julkaistussa artikkelissa Yen toteaa, että positiivinen psykologia on haastettu useista näkökulmista käsin. Sen keskeiset käsitteet, kuten esimerkiksi hyvinvointi, ovat kriitikoiden mukaan usein muodostettu ongelmallisella tavalla. Käsitteenmuodostusta on tiedostamatta määrittänyt länsimaiset poliittiskulttuuriset arvot. Kokonaisuudessaan kriitikkojen mukaan alan käsitteen- ja teorianmuodostusta on ohjannut instrumentaalinen rationaalisuuskäsitys. Tämä johtuu kriitikoiden mukaan siitä, että oman (luonnon)tieteellisyyden korostaminen on johtanut erheellisen käsitykseen, jonka mukaan moraalia tai hyveitä voidaan arvioida objektiivisesti ja arvovapaasti, ja muodostaa siten universaalisti pätevää tietoa näistä, ja tämä johtaa edelleen virheellisen käsitykseen, että ala vain kuvaa, kuinka onnellisuus tai hyvinvointi saavutetaan, vaikka tosiasiassa kyse on normatiivisista kannanotoista.
Yenin mukaan kritiikki osoittaa, että alaa vaivaa heikko itseymmärrys. Positiivisen psykologian johtavilla auktoriteeteilla on esimerkiksi tapana korostaa, että alan juuret yltävät antiikin moraalifilosofisiin traditioihin, erityisesti Artistoteleeseen. Kriitikot kuitenkin väittävät, että vaalittu käsitys Aristoteleesta ei ole historiallisesti kestävä. Esimerkiksi Woolfork ja Wasserman kritisoivat Seligmania siitä, että siinä missä Aristoteles ymmärsi eudaimonian koskevan elämän kokonaisuutta ja sen päämäärää (telos), Seligman ja hänen seuraajansa puhuvat yksilöllisistä kokemuksista. He kirjoittavat, että tältä pohjalta ponnistavalle positiivisen psykologian edustajalle ei ole mahdollista erottaa natsin tai inkvisaattorin onnellisuuden kokemusta filantroopin tai pyhimyksen kokemuksesta. Woolforkin ja Wassermanin kanssa samankaltaiseen kritiikkiin on päätynyt Kristjánsson (2010). Filosofi Martha C. Nussbaum (2012) on myös arvioinut kreikkalaisiin vetoavan Seligmanin ajattelevan tavalla, joka olisi ollut kreikkalaisille vieras. Lisäksi Nussbaum päätyy toteamaan, että positiivisen psykologian tapa käsitellä hyvinvointia on käsitteellisesti niin sekava ja normatiivisesti naiivi, että alan olisi parempi pysähtyä hetkeksi ja saattaa perusasiat kuntoon.
Jeffery Yen on itsekin kontribuoinut kritiikkiin, jonka mukaan positiivisen psykologian liikkeen itseymmärrys tai julkisuudessa siitä esitetty kuva uutena, vallankumouksellisena alana, joka nostaa ensimmäistä kertaa tutkimuksen kohteeksi inhimillisen kasvun ja kukoistuksen on epäkorrekti. Yenin mukaan kyseessä on separatistinen retorinen strategia, jolla uutta alaa on pyritty legitimoimaan, mutta joka ei kestä kriittistä arviota. Ensinnäkin, useat kriitikoista ovat todenneet, että positiivinen psykologia yksinkertaisesti jättänyt huomiotta hyvinvointiin, sinnikkyyteen ja muihin positiivisen psykologian tutkimuksen liittyviin teemoihin aiemmin tarttuneiden psykologien työn. On myös osoitettu positiivisen psykologian yhtäläisyydet aikaisempien ilmiöiden kanssa kuten esimerkiksi amerikkalaisten "New Thought" ja "mentaalisen hygienian" liikkeiden ja viktoriaanisen ajan hengen kanssa. Ohjelmallisten tai sisällöllisten painotuksien yhtäläisyyksien lisäksi kriitikot ovat kiinnittäneet huomiota mainittujen liikkeiden tapaan korostaa ihmisen sopeutumista "todellisuuteen", joka tosiasiassa palveli tai palvelee valtaapitävien luokkien intressejä. Dana Becker ja Jeanne Mareeck (2008) nostavat esiin myös tutkimukseen nojaavat sosiaalityön ja yhteiskunnalliset muutosliikkeet, jotka nekin pyrkivät edistämään inhimillistä kukoistamista, mutta joiden näkökulmasta kukoistaminen ei rajoitu yksilöiden kokemuksiin, vaan on erottamattomasti kiinni oikeudenmukaisissa yhteiskunnallisissa järjestelyissä.
Ensyklopedia-artikkelinsa lopussa Jeffery Yen nostaa esiin myös positiivisen psykologian yhteistyön Yhdysvaltojen armeijan kanssa. Yhdysvaltojen armeija on rahoittanut kymmenillä miljoonilla dollareilla Seligmanin tutkimuskeskuksen sitkeyden ja sinnikkyyden tutkimusta löytääkseen välineitä sotilaiden mentaalisen kunnon ylläpitämiseen. Osa psykologeista on suhtautunut yhteistyöhön hyvin kriittisesti ja on epäilty, että Seligman on avustanut armeijaa kehittämään kuulusteluvälineitä. Seligman on kiistänyt väitteet, mutta Senaatin raportissa post-9/11 ajalle todetaan uusien menetelmien perustuvan Seligmanin teoriaan opitusta avuttomuudesta.  Yen myös epäilee, että tämänkaltaiset vahvojen intressien tuottamat rahoitusnäkymät johtavat siihen, että jatkuvasta kritiikistä huolimatta ala jatkaa kasvuaan. Yenin mukaan osa positiivisen psykologian edustajista on ollut valmis keskustelemaan kriitikoiden kanssa, mutta on vain vähän merkkejä siitä, että alalla olisi valmiuksia muuttaa käsitteellisiä oletuksiaan.
Eniten positiivisen psykologian kohtaamasta kritiikistä julkisuutta on saanut Brownin, Sokalin ja Friedmanin osoittamat ongelmat Barbara Fredricksonin ja Marcia Losadan erittäin paljon viitatussa tutkimusartikkelissa ”Positive Affect and the Complex Dynamics of Human Flourishing”. Artikkelin kirjoittajat väittivät löytäneensä tunnekokemusten suhdeluvun (”positivity ratio”), joka kertoo, että kukoistaakseen ihmisten on koettava vähintään kolme kertaa enemmän positiivisia kuin negatiivisia tunteita. Brown (et al) osoittivat, ettei tälle tuhansia kertoja viitatulle tulokselle ole osoitettu perusteita, väite korrelaatiosta ei siis pidä paikkaansa. Kriitikot osoittivat artikkelissa myös perusteellisia käsitteellisiä ongelmia. Kritiikin kannalta on oleellista se, että positiivisen psykologian tutkijayhteisö ei nostanut tutkimuksen ongelmia tehokkaasti esiin vaan ongelmat jäivät päinvastoin laajalti huomaamatta myös alan tunnetuimmilta tutkijoilta. Losada vetäytyi seuranneesta keskustelusta ja Fredrickson väitti, että vaikka tarkkaa suhdelukua ei voikaan tutkimuksen perusteella määrittää, niin todisteet korkean suhdeluvun hyödyistä ovat vankat. Omassa vastineessaan kriitikot toistivat, että suhdeluvulle ei ole minkäänlaista evidenssiä. Toisaalta, he pitävät itsestäänselvyytenä sitä, että positiivisten tunteiden kokeminen on hyväksi ja arvelevat, että laskutoimitusten tarkoitus on ollut luoda tieteellinen vaikutelma.
Sinnikkyyttä (grit) koskevista tutkimuksistaan ja sinnikkyyden merkityksen korostamisesta työelämässä ja elämässä muutenkin tunnetun positiivisen psykologian tutkijan, Angie Duckworthin tutkimuksiin on myös kohdistettu kritiikkiä. Credén, Tynanin ja Harmsin meta-analyysi kävi läpi 88 sinnikkyyttä koskevaa tutkimusta, joiden mukana myös Duckworthin tutkimuksia, ja päätyivät lopputulokseen, että sinnikkyyden merkitys on huomattavasi vähäisempi kuin väitetään, ja että tutkimus ei ole paljastanut mitään uutta. Heidän johtopäätöksensä olivat muun muassa seuraavat: Duckworthin varhaisissa tutkimuksissa sinnikkyyden vaikuttavuus on kuvattu harhaanjohtavalla tavalla. Mikäli populaatiota tarkastellaan laajemmin kuin Duckworth on tehnyt (otetaan mukaan myös muut kuin huippusuorittajat), niin sinnikkyyden merkitys vähenee. Credé (et al) väittävät myös, että tutkimuksessa sinnikkyyden käsite (’grit’) on käytännössä identtinen psykologiassa pitkään tutkitun tunnollisuuden (’conscientiousness’) käsitteen kanssa. Sinnikkyyden tutkimuksen tulokset korreloivat nimittäin tunnollisuudesta tehtyjen tutkimusten kanssa. Tunnollisuudesta tehdyt tutkimukset kuitenkin kyseenalaistavat Duckworthin keskeisen väitteen, että kyseessä olisi edes runsaalla harjoituksella opittava taito.