Li Peng
Pääministeriys

Hu Yaobangia, Deng Xiaopingin suojattia ja uudistusten johtohahmoa, syytettiin protesteista ja pakotettiin eroamaan kommunistipuoleen pääsihteerin virastaan tammikuussa 1987. Pääministeri Zhao Ziyangista tehtiin pääsihteeri ja Li Pengistä vastaavasti pääministeri.
Zhaon päästyä puolueen pääsihteeriksi, vuonna 1988 hänen ehdotuksensa hintauudistusten kiihdyttämisestä johti rehottavan inflaation laajamittaiseen arvosteluun ja loi uusia vastustajia uudistuksilleen, jotka kannattivat laajempaa taloushallinnan keskittämistä ja länsimaiden vaikutteiden tiukempaa kieltämistä. Tämä kiihdytti poliittista keskustelua, joka lämpeni enemmälti vuoden 1989 talvena.
15. huhtikuuta 1989, Hu Yaobangin kuolema yhdistettynä korkean inflaation aiheuttamaan talousahdinkoon, edesauttoi opiskelijoiden, intellektuellien ja muun tyytymättömän kaupunkiväestön  yhteisen laajamittaisen protestiliikkeen syntymiseen.
Opiskelijamielenosoittajat ottivat kaiken hyödyn irti löyhentyneestä poliittisesta ilmapiiristä, reagoiden useisiin tyytymättömyyttä aiheuttaviin syihin. Yhdessä vieläkin vaikutusvaltaa omaavien vallankumouksellisvanhimpien kanssa, Li ja puoluevanhimmat tulivat vastapäiseen johtopäätökseen, jossa valittivat nopeiden muutostahtien olevan syyllisiä opiskelijoiden seassa kypsyvään sekaannukseen ja ärtyneisyyteen.
Pekingissä yliopisto-opiskelijat ja muut kansalaiset majoittautuivat Tiananmenin aukiolle suremaan Hu'n kuolemaa ja protestoimaan uudistusten toppuuttelijoita vastaan. Mielenosoitukset kasvoivat hallituksen toimista huolimatta ja he peräänkuuluttivat korruption kitkemistä ja ihmisoikeuksien turvaamista. Protestit levisivät moniin muihinkin kaupunkeihin, kuten Shanghaihin ja Kantoniin. Samoihin aikoihin Itä-Euroopan sosialistiset valtiot olivat luhistumispisteessä. Konservatiiviset kansantasavallan johtajat olivat kauhuissaan ajatuksestakin että Tiananmenin mielenosoitukset voisivat johtaa hallituksen kaatumiseen juuri sinä aikana, kun poliittinen tasapaino oli erityisen tärkeää talousuudistusten ja modernisaation kannalta. Li toimi etulinjassa mielenosoitusten lopettamisen puolesta, tarvittaessa voimakeinoin, ja oli tärkeänä tekijänä korkeimman johtajan, Deng Xiaopingin, taivuttelussa heidän puolelleen. Li julisti poikkeustilan Pekingiin 20. toukokuuta 1989. Kesäkuussa Li'tä vastustanut pääsihteeri Zhao Ziyang erotettiin virastaan, pidätettiin ja aseistautuneet joukot marssivat Pekingiin satojen ihmishenkien kustannuksella.
Tiananmenin kriisin jälkeen Li uudelleenvalittiin korkea-arvoiseen päätöselimeen, politbyroovaliokuntaan. Li yrittikin konservatiivien tuella, kuten Chen Yu'n, perua muutamia aikaisempia talousuudistuksia ja lisätä hallintosuunnittelun roolia. Kuitenkin näitä Lin tavoitteita vastustivat maaherrat ja Deng Xiaoping, ja vuoden 1992 Dengin kuuluisaa "etelänmatkaa" pidettiin ojennuksena talouskonservatiiveille. Tiananmenin jälkeen Li'n muotoilema ehdotus markkinoiden roolin vähentämisessä sai vastaansa suuren vastustuksen hallinnon sisällä ja siten hylättiin.
Li pysyi pääministerinä vuoteen 1998 asti, jolloin hän oli istunut tehtävässään kaksi kautta eli perustuslain säätämän enimmäismäärän. Tämän jälkeen hänet nimitettiin kansankongressin puheenjohtajaksi. Li käytti suuren osan ajastaan ns. elämäntyönsä, Kolmen solan padon valmistumisen valvomiseen. Insinööritaustainen Li, kuten useimmat ikäisensä, käytti suuren osan urastaan suuren ja kasvavan energiateollisuuden eteenpäin viemisessä ja piti itseään rakentajana ja uudistajana.