Norrmalmin uudelleenjärjestely
Arvostelu

Uudisrakentamisen ensimmäisen vaiheen aikana, jolloin Högtorgscity ja viisi tornitaloa rakennettiin, hankkeella oli laaja kannatus ja tulevaisuusoptimismi vallitsi niin suuren yleisön kuin kulttuuriväenkin keskuudessa. Esimerkiksi kirjailija Per Wästberg oli vuonna 1957 sitä mieltä, että puolittain vanha slummiasutus Klarassa joutui purettavaksi eikä siellä "ollut mitään, minkä säilyttämisestä voisi olla jollekulle iloa."
Vuosien 1962 ja 1967 yleiskaavojen mukaisesti toteuttua vaihetta 2 sen sijaan sai osakseen vastustusta arkkitehtien, taiteilijoiden, kirjailijoiden, historioitsijoiden ja jopa kaupungin omien liikenneasiantunitjoiden taholta. Erityisesti arvosteltiin sitä, että tulevaisuuden Cityssä ei ollut varattu lainkaan tilaa kulttuurille. Tältä osin tilanne kuitenkin muuttui, kun kaupunki päätti rakentaa alueelle Kulturhusetin.
Toisin kuin monia laajoja purku- ja uudisrakennushankkeita muualla maailmassa, Norrmalmin uudelleenrakentamista eivät panneet alulle yksityiset liikeyritykset vaan kaupungin hallinto. Suunnittelijoiden pettymykseksi liike-elämä oli päin vastoin halutonta rakentamaan uutta Cityä, eikä se halunnut alistua tonttioikeusjärjestelmään ja alistua kaupungin määräyksiin. Seurauksena oli, että vaikka alueen vanha rakennuskanta oli purettu lyhyessä ajassa, monilla tonteilla kesti kauan, ennen kuin tilalle alettiin rakentaa mitään uutta.
Kun jotkut Ruotsin suurista pankeista pitkään epäröityään lopulta alkoivat täyttää rakennustyömaan monttuja pankkipalatseilla, niillä ei ollut mitään suurempaa näkemystä arkkitehtuurista, lukuun ottamatta Carl Nyrénin Sparbankshusetia Hamngatanin varrella. Muutoin taloudelliset näkökohdat syrjäyttivät esteettiset arvot täysin, ja arkkitehtuurihistorioitsija Bredric Bedoire nimittikin vuonna 1985 tulosta "sieluttomaksi säilykepurkkiarkkitehtuuriksi, synkäksi taustaksi ABABin vartijoiden ja prostituoitujen kaupunginosalle."
Mullistuksen tuomitsivat ankarasti monet ajan kulttuurihenkilöt kuten Per Anders Fogelström, Lars Gyllensten, Cornelis Vreeswijk, Karl Vennberg ja arkkitehtuurihistorioitsija Göran Lindahl. Kun työmaakuopat ammottivat tyhjillään vuosikausia ja purettujen rakennusten jäljiltä tyhjiksi jääneitä tontteja käytettiin autojen pysäköintialueina, suuri yleisökin kyllästyi tilanteeseen. Arvostelu huipentui vuoden 1971 kuuluisaksi tulleeseen jalavariitaan, muutaman päivän kestäneeseen kahakkaan vastustajien ja kaupungin viranomaisten välillä, mikä lopulta johti siihen, että suunnitellun metroaseman sisäänkäyntiä siirrettiin Kungsträdgårdenin jalavien säästämiseksi.
Ajan henki ei enää ollut sama kuin 1940-luvulla, jolloin uudelleenjärjestelyistä oli päätetty. Tulevaisuusoptimismi oli pitkälti saanut väistyä sekä vuoden 1968 uusvasemmistolaisuuden että kasvavan traditionalismin tieltä. Nykyaikainen ympäristöliikekin teki jo tuloaan.
Arvostelu koski varsinkin arkkitehtuuria, jota pidettiin aivan liian steriilinä ja historiattomana, päätöksentekoprosessia, jonka katsottiin joutuneen yhä suurempaan ristiriitaan yleisen mielipiteen kanssa sekä piittaamattomuuteen alueen rakennus- ja kulttuurihistoriallisista arvoista, jotka katsottiin menetetyiksi.
Erityisesti arvosteltiin eräiden kulttuurihistoriallisesti mielenkiintoisisten rakennusten purkamista. Sellaisia olivat Drottninggatanin varrella muun muassa Wredeska Palatsen sekä Regeringsgatanin alaosan itäpuoli, jossa vielä 1950-luvulla oli 14 erilaista, 400 vuoden kuluessa rakennettua julkisivua, mutta ne kaikki korvattiin yhtenäisellä kiiltävällä alumiinisella julkisivulla.
Kuten monia muitakin samanaikaisia kaupunkirakennushankkeita, Norrmalmin uudelleenjärjestelyäkin on arvosteltu myös siitä, että se suunniteltiin liiaksi autoliikenteen, varsinkin läpikulkevan liikenteen ehdoilla. Sananparreksi on tullut, että suunnittelijoiden mukaan keskusta "toimii, koska se ainakin antaa liikenteelle mahdollisuuden liikkua."
Monissa kriittisissä Klaran kuvauksissa lainataan Jolon pakinaa vuodelta 1974, joka ilmentää arvostelua aikakaudelle tyypilliseen tapaan. Sen mukaan tietämätön amerikkalainen turisti olisi edellisenä kesänä kysynyt, pommittivatko Tukholman hajalle venäläiset vai saksalaiset. Hänen olisi pitänyt tuntea ruotsalaisten ylpeä vastaus, että he tekivät sen kokonaan itse.
Vuonna 1975 järjestettiin suuria mielenosoituksia, joissa vastustettiin alueen vielä jäljellä olleiden vanhojen rakennusten purkamista. Ne johtivatkin siihen, että osa silloin vielä toteutumattomista suunnitelmista peruutettiin.
Myöhemminkin uudelleenrakentamista on arvostellut muun muassa dokumenttielokuvien tekijä Anders Wahlgren:
»Vastuullisia on kourallinen miehiä, ensi sijassa Hjalmar Mehr ja Åke Hedtjärn. He johtivat purkusuunnitelmia lähes diktatorisin keinoin. Viekkaalla poliittisella pelillä he saivat tahtonsa läpi. Ja vastarinta oli heikkoa.» 
(Anders Wahlgren)
Arvostelijat korostivat sitä, että myös Tukholman vanhakaupunki oli samaan aikaan pahoin slummitutunut. Nykyisin on laaja yksimielisyys siitä, että on hyvä, että alueen vanha rakennuskanta on säilynyt. Vanhakaupunki oli kuitenkin jo kauan ennen Norrmalmin uudelleenjärjestelyä menettänyt juuri Norrmalmille merkityksensä liike-elämän ja hallinnon keskipisteenä, eikä siellä sen vuoksi ollut yhtä suurta painetta uudisrakentamiseen.