stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Polkupyörävarkaus
Kirjallisuutta

Gamman, L., Thorpe, A. ja Willcocks, M. (2004). ”Bike Off! Tracking the Design Terrains of Cycle Parking: Reviewing Use, Misuse, and Abuse.” Crime Prevention and Community Safety: An International Journal, 6(4), ss. 19–36.
Green, Stuart P. Thirteen ways to steal a bicycle : theft law in the information age. Cambridge, Mass. : Harvard University Press, 2012. ISBN 9780674065031.
Johnson, S. D., Sidebottom, A. ja Thorpe, A. (2008). Bicycle theft. Problem-Oriented Guides for Police Series. U.S. Department of Justice, Office of Community Oriented Policing Services. Teos verkossa
Loder & Bayly Pty. Ltd. (1986). Bicycle Theft Research Project. Australia. ISBN 0 86853 029 8. Teos verkossa
Sidebottom, A., Thorpe, A. ja Johnson, S. D. (2009). "Using targeted publicity to reduce opportunities for bicycle theft: A demonstration and replication." European Journal of Criminology. Vol 6(3), ss. 267–286. Abstrakti verkossa
Sidebottom, A. (2012). Bicycle (bike) theft]. JDiBrief Series. London: University College London, Jill Dando Institute of Security and Crime Science. ISSN: 2050-4853. Teos verkossa
Thorpe, A., Johnson, S.D. ja Sidebottom, A. (2012). ”The impact of seven prototype bicycle parking stands on opportunities for bicycle theft.” Teoksessa P. Ekblom (Ed.), Design Against Crime: Crime Proofing Everyday Products. Crime Prevention Studies 27. Lynne Rienner.
Zhang, L., Messner, S. ja Liu, J. (2007). "Bicycle-Theft Victimization in Contemporary Urban China: A Multilevel Assessment of Risk and Protective Factors." Journal of Research in Crime and Delinquency. Vol 44(4), ss. 406–426.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Polkupyörävarkaus Wikimedia Commonsissa
Vedestä nostettuja polkupyöriä.
Voimapihdit, pyörävarkaan työkalu.
Raisa Porrasmaa

Raisa Porrasmaa (s. 1981 Juuka) on suomalainen japanologi, kääntäjä ja tietokirjailija.
Porrasmaa valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2010. Porrasmaa on kirjoittanut kirjoja Japanista ja opettanut japanin kieltä. Hän on suomentanut Haruki Murakamin teoksia, joista Värittömän miehen vaellusvuodet (2014) oli ensimmäinen suoraan japanista suomennettu Murakamin teos.
Porrasmaa asuu Helsingissä ja Tokiossa.
Teokset

Japani pintaa syvemmältä: muutakin kuin sake, sushi ja samurait.  Atena, 2012.  ISBN 978-951-796-848-5
Porrasmaa, Raisa & Asikainen, Petri (kuvat): Temppelin hämärästä matsurin vilinään: nojatuolimatka Japanin kulttuurihistoriaan.  Atena, 2014.  ISBN 978-952-300-073-5
Auringonjumalattaren tyttäret: Naiskohtaloita muinaisesta Japanista.  Atena, 2019.  ISBN 9789523005440
Teokset > Suomennokset

Haruki Murakami: Värittömän miehen vaellusvuodet.  (Shikisai o motanai Tazaki Tsukuru to, kare no junrei no toshi, 2013)  Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-7947-2
Takashi Hiraide: Kissavieras.  (Neko no kyaku, 2014)  Helsinki:  S&S, 2016.  ISBN 978-951-52-3703-3
Haruki Murakami: Maailmanloppu ja ihmemaa.  (Sekai no owari to Hado-Boirudo Wandarando, 1985)  Helsinki:  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8185-7
Bandi: Syytös. Seitsemän kertomusta Pohjois-Koreasta. (Perustuu ranskannokseen La Dénonciation. Alkuteos: Gobal) Helsinki: S&S, 2017 ISBN 978-951-52-4130-6
Kawakami, Hiromi: Sensein salkku. (Sensei no kaban). Helsinki: S&S, 2018 ISBN 978-951-52-4449-9
Hiro Arikawa: Matkakissan muistelmia. (Tabineko ripōto). Helsinki: S&S, 2019 ISBN 978-951-52-4694-3
Sayaka Murata: Lähikaupan nainen. (Konbini ningen). Helsinki: Gummerus, 2020 ISBN 978-951-24-1820-6
Keigo Higashino: Uskollinen naapuri. (Yōgisha X no kenshin). Helsinki: Punainen Silakka, 2020 ISBN 978-952-69-3460-0
Durian Sukegawa: Tokuen resepti. (An). Turku: Sammakko, 2020 ISBN 978-952-48-3395-0
Keigo Higashino: Myrkyllinen liitto. (Seijo no kyūsai). Helsinki: Punainen Silakka, 2021 ISBN 978-952-69-3463-1
Natsukawa, Sōsuke: Kissa joka suojeli kirjoja. (Hon o mamorō to suru neko no hanashi). Helsinki: Tammi, 2021 ISBN 978-952-04-3254-6
Sayaka Murata: Maan asukit. (Chikyu seijin). Helsinki: Gummerus, 2022.  ISBN 978-951-24-2959-2
Keigo Higashino: Namiyan puodin ihmeet. (Namiya zakkaten no kiseki). Helsinki: Punainen Silakka, 2022 ISBN 978-952-69-3467-9
Kikuko Tsumura: Unelma helposta työstä. (Kono yo ni tayasui shigoto wa nai). Helsinki: Into Kustannus, 2022 ISBN 978-952-35-1962-6
Emi Yagi: Tyhjyyspäiväkirja (Kuushin techoo). Helsinki: Tammi, 2023 ISBN 978-951-14-5599-8
Miri Yû: Uenon asema (JR Ueno-eki Kooen guchi). Turku: Sammakko 2023 ISBN 978-952-48-3436-0
Hiromi Kawakami: Blue moon, novelli, julkaisussa: Granta 5 Venäjä. Otava, 2015 ISBN 978-951-1-29116-9
Yukiko Motoya: Koirat, novelli, julkaisussa: Granta 8 Eläin. Otava, 2017 ISBN 978-951-1-30831-7
Porin raatihuone

| Porin raatihuone |
| --- | --- |

Osoite:  Hallituskatu 9a, Pori
Koordinaatit:  61°29′22.5″N, 021°47′37.5″E
Valmistumisvuosi:  1841
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel
Omistaja:  Porin kaupunki
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Porin raatihuone sijaitsee kaupungin keskustassa Hallituskadun varrella. Vuonna 1841 valmistuneen uusklassismia edustavan rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel. Raatihuone on Porin tunnetuimpia ja arvokkaimpia rakennuksia, jonka arvoa korostaa sen edessä avautuva historiallinen Raatihuoneenpuisto.
Porin raatihuone ja Raatihuoneenpuisto ovat osa vuonna 2002 perustettua Porin kansallista kaupunkipuistoa. Ne kuuluvat myös niin sanottuun Kivi-Poriin, jonka Museovirasto on määritellyt valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Historia

Vanha 1700-luvulla rakennettu raatihuone oli puurakenteinen ja se sijaitsi hieman nykyistä etelämpänä, silloisen kauppatorin pohjoislaidalla. Uutta alettiin suunnittelemaan jo vuonna 1823, kun kaupungilla oli tarve saada uusi vankila. Rakentamiseen ryhdyttiin kuitenkin vasta vuonna 1839 taloudellisten seikkojen ja alueen asemakaavamuutoksen johdosta. Uusi kaksikerroksinen rapattu tiilirakennus valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Se käsitti kaupungin hallinnon sekä oikeuslaitoksen tilojen lisäksi kellarikerrokseen sijoitetun vankilan ja putkan sekä palovartijan vartiotuvan. Sokkelikivet louhittiin lähiseudulta, mutta rakentamiseen käytettiin myös Virosta ja Öölannista tuotua kalkkikiveä. Raatihuoneen ikkunalasit olivat Tuorsniemen lasitehtaan valmistamat. Huonekaluja tuotiin Pietarista ja Helsingistä sekä muuta sisustusta Tukholmasta ja Hampurista.
Uusi raatihuone kärsi suuria vaurioita vuoden 1852 Porin palossa, mutta se korjattiin lähes välittömästi alkuperäisen mallin mukaiseksi. Ainoastaan palanut puurakenteinen torni korvattiin uudella vasta vuonna 1891, jolloin valmistui nykyinen arkkitehti J. E. Stenbergin suunnittelema palotorni. Stenberg ideoi myös samana vuonna katolle asennetut sinkkiveistokset, jotka valmistettiin Saksassa. Veistokset kuvaavat Antiikin Rooman oikeudenjumalatarta Justitiaa ja tämän molemmilla puolilla seisovia airuita. Rakennuksen julkisivua hallitsee neljän pilasterin kannattelema päätykolmio, jossa on latinankielinen kirjoitus Curia Arctopolis eli suomennettuna "Karhukaupungin tuomioistuin". Tekstin yläpuolella on Porin vaakuna. Tornikello on ilmajokelaisen Juho Yli-Könnin vuonna 1853 valmistama ja se on edelleen käytössä. Raatihuone toimi Porin kaupungintalona aina vuoteen 1961 saakka, jolloin kaupunki osti tilanpuutteen vuoksi Raatihuoneenpuiston itälaidalla sijainneen Junneliuksen palatsin.
Raatihuoneen viimeisin peruskorjaus on suoritettu 1980–1990-lukujen vaihteessa. Kattoveistokset entisöitiin vuosina 2012–2014. Niiden konservointi kesti lähes kaksi vuotta määrärahojen puutteen sekä ammattitaitoisten kunnostajien löytämisen vuoksi.
Nykyinen käyttö

Nykyään raatihuoneen tiloissa sijaitsee Pori Jazzin toimisto. Kellarikerroksessa puolestaan toimii ravintola Raatihuoneen Kellari. Raatihuoneen portailla kuullaan vuosittain perinteinen joulurauhanjulistus. Rakennuksen edustalla olevalle kivimuurille on sijoitettu kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin vuonna 1938 paljastettu veistos Satakunnan karhu, jonka porilaiset opiskelijat lakittavat vappuna.
Aiheesta muualla

Raatihuone Pori-tiedossa (poritieto.com)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porin raatihuone Wikimedia Commonsissa
Peter Porter

| Peter Porter |
| --- | --- |
 Peter Porter
Henkilötiedot
Syntynyt: 1929 Brisbane, Australia
Kuollut: 2010 (80–81 vuotta) Lontoo, Britannia
Kansalaisuus:  Australia, Britannia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Peter Porter (1929 Brisbane, Australia – 2010 Lontoo, Britannia) oli australialaissyntyinen runoilija. Hän muutti 1951 Lontooseen. W. H. Audenin sukulaissieluna pidetty Porter katseli uutta kotimaataan yhteiskunnallisesta näkökulmasta.
Suomennettu runo

Yli nelikymppiset ja seksi (Sex and the over Forties), suom. Jyrki Kiiskinen, teoksessa Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peter Porter Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Heino Ponkala

Heino Vilho Ponkala (3. huhtikuuta 1895 Alatornio – 14. syyskuuta 1941) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Vielä ikämiehenä hän osallistui talvi- ja jatkosotaan konekiväärikomppanian päällikkönä ja kaatui lopulta jatkosodassa Vermajoella käydyissä taisteluissa.
Perhe ja koulutus

Ponkalan vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Arvid Ponkala ja Eeva Briitta Kunnari. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1919 Alma Piessan kanssa, joka kuoli vuonna 1925. Toistamiseen hän avioitui vuonna 1928 Saima Pälven kanssa. Hän kävi kansakoulun. Hän kävi suojeluskuntaupseerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922 ja Reserviupseerikoulun vuonna 1928.
Jääkärikausi

Ponkala työskenteli maanviljelijänä Alatorniolla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Ponkala astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Suomen sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodassa saamistaan haavoista parannuttuaan Ponkala astui palvelukseen ja määrättiin Suomen valkoisen kaartin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 7. syyskuuta 1918 alkaen Kuopion jalkaväkirykmentti 4:n 5. komppaniaan. Hän erosi armeijan palveluksesta 11. helmikuuta 1919 ja astui Rajavartioston palveluksee, jossa hänet sijoitettiin Tornion rajavartiopataljoonaan, jossa hän palveli 1. elokuuta 1919 saakka. Rajavartiostosta hän siirtyi Suojeluskuntajärjestöön, missä hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Tornion suojeluskuntaan, jossa hän palveli 31. tammikuuta 1924 saakka. Helmikuun alusta hänet maarättiin Pohjolan suojeluskuntapiirin VII alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Ponkala osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 27:n konekiväärikomppaniassa ja osallistui taisteluihin Suomussalmella, Raattella ja Kuhmossa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 54:n konekiväärikomppaniaan ja osallistui taisteluihin Tuutijärvellä, Polkuvaarassa, Sulatevaaralla, Alakurtissa ja Vermajoella, jossa hän kaatui taistelussa. Hänet on haudattu Tornioon.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 15. toukokuuta 1922  Reservin vänrikki 20. syyskuuta 1928  Reservin luutnantti 23. syyskuuta 1932 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Venäjän keisarikunta

Venäjän keisarikunta (ven. Росси́йская Импе́рия, Rossijskaja Imperija) oli Euroopan itäosista Beringinmerelle ulottunut keisarikunta, joka oli olemassa vuosina 1721–1917. Se sai alkunsa Pietari Suuren aikana, jolloin Venäjä laajeni Baltiasta Tyynellemerelle, ja kesti aina vuoden 1917 helmikuun vallankumoukseen asti, jolloin keisari Nikolai II syrjäytettiin. Keisarikuntaa edelsi Moskovan Venäjä ja seurasi lyhytaikainen Venäjän tasavalta.
Historia

Konstantinopolin jäätyä vuonna 1453 osmanien valloittamaksi, Venäjä miellettiin Rooman perijänä ja ortodoksien suojelijana. Moskova taas miellettiin ”Kolmantena Roomana”. Jo Iivana IV:n itselleen ottama arvonimi tsaari tuli Caesarista. Ensimmäiseksi Venäjän keisariksi kruunattiin vuonna 1721 Pietari Suuri.
Uudenkaupungin rauhan johdosta Venäjän senaatti pyysi Pietaria vastaanottamaan arvonimet Pietari Suuri, Isänmaan isä, Koko Venäjän keisari. Nimitys keisariksi soveltui hyvin vanhaan linjaukseen kolmannesta Roomasta, mutta länsimaat suhtautuivat erittäin vastentahtoisesti Venäjän keisarikunnan tunnustamiseen, viimeisinä siihen suostuivat Ranska ja Espanja vuonna 1745. Venäjästä oli tullut myös länteen laajeneva eurooppalainen suurvalta, jonka harjoittaman ulkopolitiikan länsimaat olivat pakotettuja ottamaan jatkossa huomioon.
Historia > 1700-luku > Pietari Suuri

Pietari syntyi Romanovin suvun tsaari Aleksei I:n toisesta avioliitosta. Alekseita seurasi Fjodor III, joka sairaalloisena kuoli jo vuonna 1682. Pietari pääsi kanssahallitsijaksi velipuolensa Ivanin kanssa, mutta hänen sisarpuolensa Sofia käytti todellista valtaa. Vuonna 1689 hän esti kaartinsa kanssa Sofian juonen päästä kruunatuksi tsaarittareksi, ja kun Iivana V kuoli 1696, Pietarista tuli yksinvaltias.
Pietari oli kiinnostunut sotimisesta, erityisesti tykistöstä ja merenkäynnistä. Hän soti tataareja ja osmaneja vastaan ja valloitti Azovin vuonna 1696 ja sai Venäjälle ensimmäisen sataman Mustallemerelle. Jatkaakseen sotaa osmaneja vastaan, Pietari matkusti ensimmäisenä tsaarina Länsi-Eurooppaan etsimään liittolaisia Brandenburgista, Alankomaista, Englannista ja Pyhästä roomalaisesta keisarikunnasta. Matkalla hän värväsi satoja asiantuntijoita ja mestareita. Matka jäi lyhyeksi Sofian yritettyä kaappausta, jonka Pietarin tukijat kukistivat. Pietari teloitutti satoja salaliittoon osallistuneita ja jätti ruumiit näytille varoitukseksi muille.
Jäädessään ilman tukea turkkilaisia vastaan Pietari teki rauhan osmanien valtakunnan kanssa 1700 ja päätti pyrkiä saamaan haltuunsa satamia Itämereltä. Hyödyntäen Ruotsin ja Puolan välistä sotaa, hän hyökkäsi Ruotsille kuuluneeseen Narvaan. Ruotsin Kaarle XII oli kuitenkin voimakkaampi. Venäjän armeija kärsi kovan takaiskun Narvan taistelussa marraskuussa 1700. Ruotsin kuningas ei kuitenkaan hyödyntänyt tilaisuutta edelleen, vaan keskittyi sotimaan Puolaa vastaan asettaakseen oman ehdokkaansa valtaistuimelle. Pietari kokosi armeijansa uudelleen ja voitti viimein Venäjälle edenneen Kaarlen Pultavan taistelussa 1709. Kaarlen paetessa osmanien sulttaanin luo Pietari julisti uudelleen sodan turkkilaisille, jossa hän kuitenkin menetti jälleen Asovanmeren satamansa. Suuri Pohjan sota jatkui kuitenkin vielä vuoteen 1721, jona aikana Venäjä valloitti Liivinmaan, Eestinmaan, Inkerin, Suomen ja hyökkäsi länsipohjaan asti tuhoamaan Uumajan. Uudenkaupungin rauhassa Ruotsin suurvalta-asema oli ohi, ja Pietari sai loistavasta menestyksestään keisarin tittelin.
Pietari uudisti Venäjää monella tavalla. Hän perusti laivaston ja voitti sillä Ruotsin, länsimaisti armeijan, uudisti hallintojärjestelmän, perusti ensimmäisen virkamieskunnan ja senaatin. Moskovan patriarkaatti liitettiin osaksi valtiota ja patriarkan virka korvattiin pyhällä synodilla, jota johti keisarin nimittämä yliprokuraattori. Pietarin aikana kerättyjen verojen määrä kolminkertaistui. Henkiveron lisäksi viinaa ja suolaa alettiin verottaa. Hän länsimaisti Venäjää tapojen ja taiteen suhteen, perusti ensimmäisen kirjapainon ja Venäjän tiedeakatemian. Länsimaistaminen tosin johti juopaan kansan ja ylimystön kesken. Pääkaupunki siirrettiin 1703 perustettuun länsimaistyyliseen Pietarin kaupunkiin, joka oli rakennettu Ruotsilta vallatuille maille Suomenlahden pohjukkaan.
Pietari kuoli vuonna 1725. Vuonna 1727 Venäjä kirjoitti rajasopimuksen Kiinan kanssa, kuitenkin ensimmäisen kerran jo Moskovan Venäjän aikana vuonna 1689 Nertšinskin rauhansopimuksessa.
Historia > 1700-luku > Palatsivallankumousten aika

Venäjän keisarit vuosina 1725–1762
Jean-Marc Nattier, Katariina I, 1717.
Johann Heinrich Wedekind, Pietari II, noin 1730.
Louis Caravaque, Anna, 1730.
Iivana VI, 1740-luku.
Charles-André van Loo, Elisabet, 1760.
Lucas Conrad Pfandzelt, Pietari III, 1762.
Pietari muutti kruununperimystä surmatessaan oman poikansa Aleksein, joka vastusti isänsä uudistuksia ja keräsi niitä vastustavia joukkoja. Uuden lain mukaan tsaari sai itse valita seuraajansa, mutta Pietari ei ehtinyt tehdä tätä; hän kuoli tapaturmaisesti 1725 pelastaessaan miehiään. Epäselvä kruununperimys johti vallankaappauksiin, joissa kruunun peri se, joka onnistui taivuttamaan Pietarissa palatsikaartin puolelleen.
Pietarin kuoleman jälkeen hänen vaimonsa Katariina I (hallitsi 1725–1727) otti valtaistuimen. Katariina kuoli kuitenkin jo 1727, ja Pietarin pojanpoika Pietari II (hallitsi 1727–1730) kruunattiin keisariksi. Vuonna 1730 Pietari II kuoli isorokkoon, ja Iivana V:n tytär Anna Ivanovna (hallitsi 1730–1740), joka oli ollut Pietarin kanssahallitsija, nousi valtaistuimelle. Hän sai vallan ylimystön tuella, mutta joutui taipumaan moniin myönnytyksiin.
Anna adoptoi sisarensa Katariinan tyttären Anna Leopoldnovnan kahdeksanviikkoisen pojan. Keisarinna Anna itse kuoli jo muutaman viikon kuluttua 28. lokakuuta 1740, ja nelikuinen Iivana VI (1740–1764) (hallitsi 1740–1741) nousi valtaistuimelle. Sijaishallitsijaksi Anna oli määrännyt Kuurinmaan herttuan Ernst Johann von Bironin (1690–1772), jota venäläiset inhosivat, ja Anna Leopoldovna syöksi hänet vallasta marraskuussa. Joulukuussa 1741 Pietari Suuren tytär Jelizaveta Petrovna (1709–1762) kaappasi vallan kaartin suosiollisella avustuksella ja nousi valtaistuimelle hallitsijanimellä Elisabet (hallitsi 1741–1762). Iivana VI suljettiin vankilaan, jossa hän eli koko loppuikänsä.
Elisabet jatkoi isänsä uudistuksia, ja hänen aikanaan perustettiin Moskovan yliopisto (1755) ja Pietarin taideakatemia (1757). Mihail Lomonosov, Venäjän ensimmäinen merkittävä tiedemies, pääsi kemian professoriksi Pietarin yliopistoon, ja nousi myöhemmin sen rehtoriksi ja 1764 sisäministeriksi.
Vuosina 1726–1761 Venäjä oli Itävallan liittolainen Osmanien valtakuntaa ja Ranskaa vastaan. Puolan perimyssodassa 1733–1735 Venäjä ja Itävalta estivät Ranskan ehdokkaan pääsyn Puolan valtaistuimelle. Sodassa osmaneja vastaan 1734–1739 Venäjä valloitti jälleen Azovin. Seitsenvuotisessa sodassa 1756–1763 Venäjän joukot olivat jo Berliinin porteilla, mutta Elisabetin kuoltua 1762 Anna Petrovnan poika Pietari III (hallitsi 1762) teki rauhan Preussin kanssa.
Pietari III oli epäsuosittu ja hänen valtakautensa lyhyt. Katariinan I:n tyttären Anna Petrovnan ja saksalaisen Holstein-Gottorpin Karl Friedrichin poikana hän oli saanut luterilaisen kasvatuksen, ja venäläiset pitivät häntä ulkomaalaisena. Kuuden kuukauden valtakauden jälkeen keisari murhattiin; salaliiton takana olivat hänen vaimonsa ja tämän rakastaja Aleksei Orlov. Vaimo nousi valtaistuimelle Katariina II:na kesäkuussa 1762.
Historia > 1700-luku > Katariina Suuri

Katariina II:n (hallitsi 1762–1796) valtakaudella Venäjä laajentui merkittävästi. Osmaneja vastaan sodittiin jälleen 1768. Vuoden 1774 rauhansopimuksessa Venäjä sai sataman Mustallemerelle, ja Krimin tataarit saivat itsenäisyyden Osmanien valtakunnasta. Katariina liitti Krimin Venäjään 1783, mikä johti uuteen sotaan turkkilaisia vastaan 1787. Jassin rauhassa 1792 Venäjä laajeni Dnestrille. Katariina ei saavuttanut koko tavoitettaan; karkottaa turkkilaiset Euroopasta ja perustaa uudelleen Bysantin valtakunta. Osmanit eivät kuitenkaan enää muodostaneet merkittävää vaaraa, vaikka Balkan jäikin heidän alaisuuteensa.
Laajeneminen länteen johti Puolan jakoon. Puola oli heikentynyt 1700-luvulla ja sen naapurit – Venäjä, Preussi ja Itävalta – pyrkivät asettamaan oman hallitsijansa sen valtaistuimelle. Vuonna 1772 ensimmäisessä Puolan jaossa Venäjä sai Valko-Venäjän ja Liivinmaan. Puola aloitti tämän jälkeen merkittävän uudistus- ja demokratiakehityksen, jonka radikalismi huolestutti naapurimaita, ja ne päättivät heikentää Puolaa lisää 1793. Nyt Venäjä sai suurimman osan Valko-Venäjää ja Ukrainan Dneprin länsipuolella. Jako johti Preussin ja Venäjän vastaisiin kansannousuihin, jolloin kolmannessa jaossa 1795 Puola lakkasi olemasta itsenäisenä valtiona. Venäjä menetti nyt Puolan puskurialueena ja sai rajalleen voimakkaat saksalaisvaltiot.
Uusien alueiden liittäminen johti myös epävakauteen. Katoliset puolalaiset osoittautuivat hankaliksi kansalaisiksi. Venäjä oli karkottanut kaikki juutalaiset vuonna 1742 ja uuden väestön johdosta säädettiin laki, joka määräsi juutalaiset pysymään keisarikunnan länsiosissa. Katariina aloitti venäläistämis- ja yhtenäistämistoimet, joita myös hänen seuraajansa harjoittivat lakkauttamalla Dneprin itäpuolisen Ukrainan, Baltian ja kasakoiden itsenäisyyden.
Vuoden 1768–1774 sodan aikana osmaneja vastaan Venäjä koki ensimmäiset sosiaalisen tyytymättömyyden merkit. Pugatševin kapinassa vuonna 1773 Donin kasakka Jemeljan Pugatšov julisti olevansa tsaari Pietari III ja sai tukea muilta kasakoilta, turkkilaisheimoilta, Uralin tehdastyöläisiltä ja maaorjilta. Pugatševin kannattajat valtasivat suuren alueen Volgalla, mutta vakituinen armeija murskasi kapinan 1774.
Kapinan jälkeen Katariina päätti uudistaa hallintoa, ja 1775 hän jakoi maan maakuntiin ja piireihin, joilla oli paikallishallinto. Ylimystö vapautettiin velvollisuudesta työskennellä keskushallinnolle, ja monet heistä sijoittuivat paikallishallinnon virkoihin. Hän jakoi kansan säätyihin 1785 ja määräsi jokaiselle kansanosalle omat velvollisuudet. Ylimystö sai nyt oikeuksia, joihin edes keisari ei voinut puuttua. Maaorjien asemaan ei puututtu. Länsimaistuminen jatkui, ja julkaisujen lisääntyessä myös vallanpitäjien arvostelu voimistui. Vuonna 1790 Aleksandr Radištšev julkaisi maaorjien asemaa ja yksinvaltaa arvostelevan kirjan, ja Ranskan suuren vallankumouksen pelästyttämänä Katariina Suuri tuomitsi hänet karkotukseen Siperiaan.