stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavali I
Elämäkerta > Napoleonin vastustajana ja liittolaisena

Paavali ihaili ritareita ja hänen oli onnistunut päästä Maltan ritarien suurmestariksi. Kun Napoleon hyökkäsi Egyptiin kesällä 1798, hän valtasi joukkoineen myös Maltan. Paavali oli heltymätön Ranskan vastustaja, sillä hän piti ranskalaisia ateisteina ja pelkäsi myös sieltä leviäviä vallankumousaatteita. Venäjä, Iso-Britannia ja Itävalta muodostivat liittokunnan, jonka oli tarkoitus hyökätä ranskalaisten kimppuun Sveitsissä ja Alankomaissa. Vanhaa marsalkka Suvorovia lepyteltiin ja hänet kutsuttiin palvelukseen vuonna 1799. Suvorovin rinnalle Paavali asetti poikansa Konstantinin.
Vuosina 1798–1799 venäläisjoukot sotivat Aleksandr Suvorovin johdolla Italiassa ja Sveitsissä. Suvorov otti venäläiset komentoonsa Italiassa, missä he voittivat Napoleonin armeijan. Itävalta alkoi kuitenkin empiä osallisuuttaan sodassa, ja Suvorov halusi erota tehtävästään. Paavali taivutteli hänet jatkamaan. Novin taistelussa Suvorov sai uuden voiton ja hallitsi Pohjois-Italiaa. Preussikin alkoi empiä osallistumistaan sotaan. Hyökkäystä jatkettiin Sveitsin alueelle, mutta Itävalta vetäytyi liittokunnasta. Venäjän ja Ison-Britannian sota Alankomaissa päättyi tappioon. Paavali komensi Suvorovin takaisin kotiin, mutta halusi haastaa kaksintaisteluun Napoleonin ja kaikki hänen kanssaan eri mieltä olevat hallitsijat ja pyysi luottomiestään Ivan Kutaisovia sekundantikseen. Kenraalit pitivät Paavalin käytöstä kovin omituisena.
Paavali teki sodasta johtopäätöksiä vedettyään äkkikäännöksen. Hän alkoi etsiä Napoleonin ystävyyttä ja harkita sotaa Isoa-Britanniaa vastaan. Ison-Britannian suurlähettiläs Withworth raportoi hallitukselleen, että Paavalia ei pidetä enää täysjärkisenä ja että hänen oman rakastajattarensa Olga Zerebtsovan lähipiiri harkitsee Paavalin murhaamista. Samaan aikaan kreivi Sergei Panin tapasi Paavalin vanhimman pojan Aleksanterin, jolle ehdotettiin vallankaappausta. Aleksanteri toimisi ehdotuksen mukaan isänsä sijaishallitsijana, kun hänet olisi syrjäytetty. Murhaamisesta ei puhuttu. Samaan aikaan Paavali käski varustautua Itävallan vastaiseen sotaan ja liittoutumaan Napoleonin kanssa.
Paavali oli nyt täysin Napoleonin lumoissa ja tunnusti Ranskan oikeudet valloituksiin. Napoleon palautti Maltan Paavalille, vaikka saari oli brittien miehittämä. Paavali loi niin sanotun pohjoisen järjestelmän, jossa Tanska, Preussi ja Ruotsi asettuivat Isoa-Britanniaa vastaan. Lisäksi kaavailtiin mielikuvituksellista sotilasoperaatiota. Kaavailujen mukaan Ranska lähettäisi Astrahaniin 35 000 miestä, minkä jälkeen 35 000 venäläistä miestä ja 40 000 kasakkaa purjehtisivat yli Kaspianmeren, marssisivat Keski-Aasian ja Afganistanin läpi Intiaan sotimaan brittejä vastaan.
Yksityishenkilö

Henkilönä Paavali oli monisyinen. Hän oli vilpittömän uskonnollinen, osasi olla hyväntahtoinen ja pyrki edistämään oikeudenmukaisuutta. Hän halusi olla ritarillinen ja osasi joskus jopa nauraa itselleen; kun paljastui, että eräs hovimies harrasti karikatyyrien piirtelyä, Paavali pyysi saada karikatyyrin itsestään. Piirrokselle hän nauraa hohotti. Keisari Nikolai I muisteli myöhemmin isäänsä ja sanoi hänen olleen lasten kanssa tavattoman hauska ja hän oli leikkinyt mielellään heidän kanssaan.
Paavalin luonteen varjopuolet aiheuttivat kuitenkin hankaluuksia. Hän oli monessa asiassa vaimonsa Maria Fjodorovnan ja rakastajattarensa Jekaterina Nelidovan ohjailema, ja nämä saivat hänet muuttamaan päätöksiään moneen kertaan. Hän oli erittäin usein ärsytysherkkä ja ärtyisä ja vaati määräystensä noudattamista aina naurettavuuksiin menevällä pedanttisuudella. Hän epäili kaikkia ja kaikkea ja antoi virheistä täysin kohtuuttomia rangaistuksia.
Lapset

Aleksanteri I
Konstantin Pavlovitš Romanov
Aleksandra Pavlovna Romanova
Jelena Pavlovna Romanova
Maria Pavlovna Romanova
Jekaterina Pavlovna Romanova
Olga Pavlovna Romanova, kuoli kolmivuotiaana
Anna Pavlovna Romanova
Nikolai I
Mihail Pavlovitš Romanov
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paavali I Wikimedia Commonsissa
Kenen poika oli Paavali I? Muuan Venäjän keisarisuvun hämärimmistä salaisuuksista, Suomen Kuvalehti, 18.04.1936, nro 16, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oliko Paavali I suomalaissyntyinen? Muuan Venäjän keisarisuvun hämärimmistä salaisuuksista, Hakkapeliitta, 21.02.1939, nro 8, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Katariina II Suuri | Venäjän keisari 1796–1801 | Seuraaja: Aleksanteri I |
| n k Venäjän keisarit |
| --- | --- |
 Pietari Suuri (1721–1725)  Katariina I (1725–1727)  Pietari II (1727–1730)  Anna (1730–1740)  Iivana VI (1740–1741)  Elisabet (1741–1762)  Pietari III (1762)  Katariina II (1762–1796)  Paavali I (1796–1801)  Aleksanteri I (1801–1825)  Nikolai I (1825–1855)  Aleksanteri II (1855–1881)  Aleksanteri III (1881–1894)  Nikolai II (1894–1917) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Suuriruhtinas Pavel Petrovitš lapsena, Fjodor Rokotov 1761
Paavali I:n ensimmäinen vaimo Natalia Aleksejevna (Prinsessa Wilhelmina Luisa von Hessen-Darmstadt). Alexander Roslinin maalaus vuodelta 1776
Maria Fjodorovna (Prinsessa Sofia Dorotea Augusta Luisa von Württemberg) Alexander Roslinin maalaus vuodelta 1777, heti häiden jälkeen
Suuriruhtinas Pavel Petrovits, P. Batonin 1782 alkuperäistyöstä I. Pullman 1787
Venäjän joukot miehittävät Tiflisin (nyk. Tbilisi) vuonna 1799, Franz Roubaud'n piirros, vuodelta 1886
Jekaterina Ivanovna Nelidova (1756-1839)
Ruhtinatar Anna Petrovna Lopuhina (1777–1805), naim. ruhtinatar Gagarina
Keisari Paavali I, A. F. Mitrohin 1797
Paavalin itselleen Pietariin keisarinna Elisabetin kesäpalatsin tilalle rakennuttama palatsi, Mikaelinlinna.
Keisari Paavali I perheineen Pavlovskin puistossa, Gerhard von Kügelgen 1800. Oik. taustalla Pavlovskin palatsi. Vas.oikealle: suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš (23 v.), suuriruhtinas Konstantin Pavlovitš (21 v.), suuriruhtinas Nikolai Pavlovitš (4 v.), keisarinna Maria Fjodorovna (41 v.), suuriruhtinatar Jekaterina Pavlovna (12 v.), suuriruhtinatar Maria Pavlovna (14 v.), rintakuva lapsena kuolleesta Olga Pavlovnasta (3 v.), suuriruhtinatar Anna Pavlovna (5 v.), keisari Paavali I (46 v.), suuriruhtinas Mihail Pavlovitš (2 v.), suuriruhtinatar Alexandra Pavlovna (17 v.) ja suuriruhtinatar Jelena Pavlovna (16 v.).
Boris Pahor

| Boris Pahor |
| --- | --- |
 Pahor vuonna 2015
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. elokuuta 1913 Trieste, Rannikkomaa, Itävalta-Unkari
Kuollut: 30. toukokuuta 2022 (108 vuotta) Trieste, Italia
Kansalaisuus:  sloveeni
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: sloveeni
Tuotannon kieli: sloveeni
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pahor vuonna 2009 seurassaan historioitsijat Milica Kacin Wohinz (vas.) ja Marta Verginella.
Boris Pahor (26. elokuuta 1913 Trieste, Rannikkomaa, Itävalta-Unkari – 30. toukokuuta 2022 Trieste, Italia) oli Italian sloveenivähemmistöön kuulunut kirjailija.
Pahor joutui keskitysleirille, kun hänet ilmiannettiin natsien vastaisesta toiminnasta. Hän oli eri leireillä lähes puolitoista vuotta ja vapautui huhtikuun lopulla 1945. Pahorin pääteos Nekropoli (1967) perustuu hänen kokemuksiinsa keskitysleireillä. Sen kehyskertomuksena on käynti Natzweiler-Struthofissa 20 vuotta vapautumisen jälkeen.
Palkinnot ja tunnustukset

Pahor oli ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Saksalainen SWR-Bestenliste valitsi Nekropolin vuoden 2001 parhaaksi kirjaksi, ja seuraavana vuonna hänelle myönnettiin 10 000 euron palkinto.
Pahor valittiin vuonna 2009 Slovenian tiede- ja taideakatemian jäseneksi.
Suomennetut teokset

Nekropoli (Nekropola, 1967). Suom. Kari Klemelä. Jälkisanat: Thomas Poiss s. 232–237 Mansarda 2006. ISBN 952-5664-01-5
Aiheesta muualla

Kari Klemelä, Vittnet Boris Pahor (Boris Poharin haastattelu). Ny Tid -lehti 45, 4.11.2003 (ruotsiksi)
Borin Pahorin elämäkerta, Kitab-Verlag (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Painovoimalinko

Painovoimalingon periaate. Avaruusalus osuu nopeudella v planeetan vetovoimakenttään. Planeetta liikkuu nopeudella U. Aluksen nopeus voi kasvaa jopa kaksinkertaisen planeetan nopeuden verran eli 2*U.
Painovoimalinko on jonkin suuren taivaankappaleen vetovoiman käyttämistä avaruusaluksen nopeuden lisäämiseen. Nopeus tulee taivaankappaleen liikenopeudesta. Rata, jolla käytetään painovoimalinkoa, on linkorata. Painovoimalinko lyhentää matka-aikaa ja pienentää raketin polttoaineen tarvetta tai muun työntövoiman käyttöä.
Painovoimalingon käyttäminen planeettaluotainten lennoilla on nykyään melko tavallista. Esimerkiksi Saturnuksen kiertoradalle saapuneen Cassini-Huygensin nopeuden lisäämiseen käytettiin sekä Venuksen että Jupiterin vetovoimaa ja liikenopeutta. Näin säästettiin polttoainetta Saturnuksen kiertoradalle asettumista varten.
Taivaankappaleiden vetovoimaa voi muutenkin käyttää radanmuutoksiin, mm. lennettäessä Kuun ympäri. Käänteisesti painovoimalinkoa voi käyttää sopivissa oloissa myös avaruuslaitteen tai -aluksen nopeuden jarruttamiseen.
Periaate

Kun avaruusalus ohittaa taivaankappaleen, vaikkapa planeetan, taivaankappale tavallaan kiskaisee aluksen voimakkaan painovoimakentän alueeseen. Koska planeetta liikkuu, avaruusalus saa planeetan liike-energiaa itseensä ja planeetta menettää hieman liike-energiaansa. Planeetta ja avaruusalus vuorovaikuttavat vetovoiman avulla keskenään. Vaikka planeetta on huomattavasti avaruusalusta massiivisempi, planeetan vetovoimavaikutus avaruusalukseen on Newtonin kolmannen lain mukaan täsmälleen yhtä suuri kuin avaruusaluksen vetovoima planeettaan. Ohittaessaan läheltä planeetan avaruusalus muuttaa hieman suuntaansa. Planeetan vaikutusta aluksen liikkeeseen verrataan monesti tennismailan tennispalloon kohdistamaan vaikutukseen. Jos tennispallo osuu paikoillaan olevaan mailaan, vain pallon suunta muuttuu, ja nopeus vain hieman hidastuu törmäyksen takia. Mutta jos tennismaila liikkuu kyllin nopeasti, mailasta siirtyy palloon liike-energiaa. Jos halutaan lähettää avaruusluotain vaikkapa Saturnukseen, käytetään painovoimalinkona Jupiteria. Merkuriukseen lennettäessä käytetään Venusta ja Maatakin.
Esimerkiksi Saturnukseen lennettäessä tyypillistä rataa, niin sanottua Hohmannin puoliellipsiä pitkin lennettäessä matka vie 6 vuotta, mutta linkorataa lennettäessä noin 3,6 vuotta.Uranukseen lennettäessä kuluu Hohmannin rataa pitkin 16 vuotta, linkorataa 6 vuotta. Vielä enemmän aikaa säästyy Neptunukseen mennessä, jonne Hohmannin ellipsiä pitkin kestää matka 45 vuotta, mutta samalla polttoaineen käytöllä linkorataa pitkin 8 vuotta.
Painovoimalinko luonnossa

Painovoimalinko-ilmiö esiintyy myös luonnossa. Jupiter muuttelee vetovoimallaan komeettojen ratoja. Aurinkoa melko läheltä ohittava tähti saattaa syöstä kaukana olevan näkymättömän komeetan sisempään aurinkokuntaan.
Aurinkokunnan synnyn alkuvaiheessa arvellaan kauas ulottuvan Oortin komeettapilven syntyneen jäisten planetesimaalien sinkoutuessa Jupiterin ja muiden jättiläisplaneettojen lähiohitusten avulla ulos sisemmästä Aurinkokunnasta.
Tähtijoukoista ja nuorista tähtikasautumista, tähtiassosiaatioista, sinkoutuu ulos tähtiä muiden taivaankappaleiden pois ajamana hyperbeliradoilla.
Pitkällä tähtäyksellä painovoimalinko muuttaa niin sanotuilla resonanssiradoilla olevien asteroidien ratoja niin, että niitä voi jopa törmätä Maahan.
Voyager-luotaimet käyttivät Jupiteria painovoimalinkona.
Paippisten työväentalo

| Paippisten työväentalo |
| --- | --- |
Osoite:  Paippinen, Sipoo
Sijainti:  Sipoo
Valmistumisvuosi:  1906
Tuhoutui:  1918
Rakennuttaja:  Paippisten työväenyhdistys
Omistaja:  Paippisten työväenyhdistys
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paippisten työväentalo oli Sipoon Paippisissa sijainnut työväentalo.
Historiaa

Sipoon kunnan ainoan työväentalon rakennutti vuonna 1906 perustettu Sipoon Paippisissa (Paipis) perustettu Paippisten työväenyhdistys, joka kuului Suomen ruotsalaisen työväenliiton (FSA) jäsenistöön. Kansalaissodan aikana 1918 työväentalo paloi tai poltettiin. Tulipalon aiheuttajista ei ole saatu tarkempia tietoja, koska langettavia tietoja ei ole saatu.
Toiminta

Sipoossa toimi useita työväenyhdistyksiä, joita perustettiin vuonna 1918. Niiden toiminta hiipui kuitenkin vuoden 1918 kansalaissodan jälkeen.
Jalmari Paavilainen

Jalmari Paavilainen (8. kesäkuuta 1895 Kaukola – 20. heinäkuuta 1959) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Paavilaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Paavilainen ja Matilda Tolvanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Eeva Liisa Sintosen kanssa.  Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Porin lyseossa vuonna 1922.
Jääkärikausi

Paavilainen työskenteli maanviljelijänä Kaukolassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 4.helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Paavilainen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Käymissään taisteluissa hän haavoittui lievästi Tampereella 4. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Paavilainen tohtii sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina Suomen valkoisen kaartin I pataljoonan 1. komppaniassa, josta hänet siirrettiin koulutusaliupseeriksi 24. heinäkuuta 1918 alkaen Laatokan jalkaväkirykmentti 6:een. Myöhemmin hän palveli rykmentissä komppanianvääpelinä eri komppanioissa. Laatokan jalkaväkirykmentti 6:sta hän siirtyi 1. huhtikuuta 1919 Salinin rajavartiostoon, jossa hän toimi komppanianpäällikkönä kiertäen eri komppanioita. Myöhemmin hän toimi nuorempana upseerina 1. komppaniassa. Salmin rajavartiostosta hänet siirrettiin 31. tammikuuta 1934 alkaen taloudenhoitajaksi Rannikkotykistörykmentti 2:n II patteristoon, josta hän siirtyi samaiseen tehtävään I patteristoon 16. marraskuuta 1935 alkaen.
Talvi- ja jatkosota

Paavilainen osallistui talvisotaan Koiviston alalohkon taloudenhoitajana ja osallistui taisteluihin Koivistolla, Ravansaarella, Tervajoella. Välirauhan aikana hän hoiti patteriston huoltopäällikön tehtäviä 13. Prikaatissa. Myöhemmin hän toimi Hangon lohkon huoltopäällikön viransijaisena ja Rannikkotykistörykmentti 4:n talouspäällikön viransijaisena.
Jatkosodan puhjettua Paavilainen komennettiin huoltopäälliköksi Kenttätykistörykmentti 8:n I patteristoon. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Nurmoilassa, Syvärin kaupungissa ja sillanpääasemassa.
Sotien jälkeinen aika

Paavilainen pidätettiin sotien jälkeen epäiltynä niin sanottuun asekätkentäjuttuun. Myöhemmin hän työskenteli Henkivakuutusyhtiö Kalevan palveluksessa vuonna 1945 ja sen jälkeen maanlunastusvirastojen palveluksessa vuoteen 1947 saakka. Vuosina 1947 – 1948 hän työskenteli Kuusjärven Osuuskassan johtajana, jonka jälkeen hän siirtyi Sulkavan Osuuskassan toimitusjohtajaksi ja oli tehtävässä vuoteen 1956 saakka. Hänet haudattiin Lappeenrantaan Ristikankaalle.
Luottamustoimet

Paavilainen toimi Salmin rajavartioston kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuonna 1930 ja suomalaisvenäläisen rajantarkastuskomission jäsenenä 15. tammikuuta 1922 – 1. maaliskuuta 1923 välisen ajan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 15. kesäkuuta 1918  Vääpeli 30. joulukuuta 1918  Reservin vänrikki 24. joulukuuta 1919  Reservin luutnantti 6. joulukuuta 1922  Reservin kapteeni 16. toukokuuta 1927  Majuri 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania kuvattuna Libaussa vuonna 1917.
Baqi Urmançe

| Baqi Urmançe> Баки Урманчев Baki Urmantšev |
| --- | --- |
 Baqi Urmançe.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. helmikuuta 1897 Kazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 6. elokuuta 1990 (93 vuotta) Kazan, Tataarien ASNT, Neuvostoliitto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Baqi İdris ulı Urmançe (Ğabdelbaqi Urmançiev, tat. Габделбакый Идрис улы Урманчиев / Урманче, ven. Габдельбаки Идрисович Урманчев, Gabdelbaki Idrisovitš Urmantšev; 23. helmikuuta 1897 - 6. elokuuta 1990) oli palkittu tataarilainen maalaaja, kuvanveistäjä, graafikko ja pedagogi.
Aiheesta muualla

Баки Урманче – творческий путь
Топ-100. Баки Урманче
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  Europeana  IdRef
Ulrika Eleonoran kirkko (Kristiinankaupunki)

| Ulrika Eleonoran kirkko |
| --- | --- |
 Ulrika Eleonoran kirkko.
Sijainti:  Kristiinankaupunki
Koordinaatit:  62°16′30.3″N, 021°22′21.8″E
Seurakunta:  Kristinestads svenska församling
Rakentamisvuosi:  1700 
Materiaali:  Puu
Tyylisuunta:  Tukipilarikirkko
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kirkkokadun päässä Ulrika Eleonoran kirkko ja tapuli.
Ulrika Eleonoran kirkko on Kristiinankaupungissa Raatihuoneen pohjoispuolisella mäellä sijaitseva vuonna 1700 valmistunut puukirkko. Se on Kristiinankaupungin merkittävimpiä nähtävyyksiä ja suosittu vihkikirkko, mutta on ainoastaan kesäkäytössä, eikä se siten ole vakituinen seurakuntakirkko. Se edustaa kaupungin vanhinta rakennuskantaa. Kirkko kuuluu Suomen 1700-luvun puukirkoista merkittävimpiin, ja se on säilynyt poikkeuksellisen autenttisena.
Kirkko on saanut nimensä leskikuningatar Ulrika Eleonoran mukaan, joka oli kuningas Kaarle XII:n äiti.
Kirkko on niin sanottu autiokirkko, mikä tarkoittaa, että se on jäänyt pois ympärivuotisesta seurakuntakäytöstä, kun lähelle on rakennettu uusi kirkko, josta on tullut seurakunnan varsinainen kirkko. Autiokirkkoja kuitenkin ylläpidetään, ja niistä saa kuvan entisajan vailla mukavuuksia olevasta kirkkotilasta. Kirkossa on järjestetty Korsholman musiikkijuhlien konsertteja.
Historia

Samalle paikalle oli valmistunut vuosina 1654–1658 kirkko, joka ankaran ukonilman aikana paloi salamaniskusta 16. kesäkuuta 1697, jolloin seutua kohtasi muitakin vastoinkäymisiä. Nykyinen puukirkko jäi pois käytöstä vuonna 1897, kun tiilikirkko valmistui, ja oli hylättynä, kunnes se vuonna 1965 otettiin jälleen käyttöön kunnostuksen jälkeen. Ensimmäinen kellotapuli valmistui vuosina 1675–1679, mutta sen tilalle rakennettiin kirkon valmistuttua, jo vuosina 1702–1704, nykyinen kiviaitaan liittyvä kaksikerroksinen tapuli. Rakentajana oli Matts Larsson Murick.
Kirkko entistettiin vuosina 1958–1964 Museoviraston rakennuskonservaattori Thorvald Lindqvistin johdolla. Korjauksessa otettiin esille sisätilan 1700-luvun värit ja purettiin eteläseinustalle 1770-luvulla rakennettu lehteri. Kirkko sai vuonna 2005 Museovirastolta 50 000 euroa rungon korjaukseen, paanukatteiden uusimiseen ja paloturvallisuuden parantamiseen. Kristinestads Kulturfondin tehtäviin kuuluu tukea muun muassa Ulrika Eleonoran kirkon ylläpitoa ja korjausta myöntämällä apurahoja.
Arkkitehtuuri

Kirkko on länsitornillinen kahden pilariparin tukipilarikirkko ja säilynyt ennallaan lukuun ottamatta ikkunoita, joita suurennettiin 1800-luvun alkupuolella. Suippohuippuinen torni on rakennettu kolmannekseltaan länsipään sisään ja hiukan kallellaan rakennusteknisen virheenvuoksi, ja sitä sanotaan joskus leikillisesti Kristiinankaupungin "Pisan torniksi". Paanukatto on itäpäästä aumattu, toisin kuin muissa tukipilarikirkoissa. Kirkon rakennustöitä valvoi Gabriel Saarenpää Lapualta. Kirkko on tyypillinen rannikkoseudun kirkko. Laivanrakennustaito näkyy kirkon kaarevassa sisäkattorakenteessa. Kirkkosalissa on pyörylöin koristellut sidehirret molempiin suuntiin. Sisätilojen penkit ja länsilehterit ovat alkuperäiset, saarnastuoli ajalta 1759–1761. Sakaristossa on tulisija vuodelta 1760. Ne olivat aiemmin tavallisia, mutta niitä on säilynyt vain muutama. Kirkossa on votiivilaivoja. Kuorin koilliskulmassa oleva urkulehteri, ja siellä olevat urut ovat 1770-luvulta. Kirkon ympärille valmistui kirkkotarha vuonna 1653. Sinne on aiemmin haudattu kaupungin merkkisukujen jäseniä ja siellä ovat myös sankarihaudat. Tapulin vieressä oleva neljän, yhteen rakennetun hautakappelin pulpettikattoinen rivistö on 1700-luvun lopulta.
Seurakunta ja kappalaisen asunto

Kristiinankaupungin seurakunta oli Lapväärtin emäseurakunnan alainen kappeliseurakunta vuoteen 1897 saakka. Kirkon omistaa Kristinestads svenska församling.
Kaupungin kappalaisen asunto oli ennen isoavihaa vaatimaton rakennus ja sijaitsi Kirkkotorin varressa. Isonvihan jälkeen kappalaiset asuivat länsiportin itäpuolella olleessa koulun uudessa rakennuksessa. Kappalainen C. A. Aspegren asui kuitenkin Kirkkotorin varressa omalla tilallaan, joka ostettiin hänen kuoltuaan vuonna 1769 seurakunnalle pappilaksi.
Urut

Kirkon urut on rakentanut urkurina ja urkujenrakentajana Kristiinankaupungissa ja Raumalla toiminut Nils Strömbäck, joka ensimmäisenä Suomessa käytti itsestään nimitystä "urkujenrakentaja". Strömbäck esitti vuonna 1775 kaupungin maistraatille tarjouksen, että hän rakentaisi kirkkoon urut ja jäisi urkuriksi. Tarjous hyväksyttiin, ja urut valmistuivat 1776. Maistraatti tarkasti urut alustavasti, mutta lopullisen tarkastuksen teki vuonna 1781 urkujenrakentajamestari Carl Wåhlström. Urut ovat yhdeksänäänikertaiset, niissä on sormio ja liitejalkio. Soittokoneisto ja hallinta ovat mekaaniset.
Urut olivat käytössä lähes 150 vuotta, kunnes uusi kirkko valmistui. Sen jälkeen sekä itse kirkko että urut jäivät rappiolle. Urkupillit hävisivät, ja ilmalaatikolle kertyi likaa. Soitinta puhdisti ja kunnosti 1980–1990-luvun vaihteessa Juhani Martikainen. Hän asensi kaksi uutta pilliriviä, toinen Principal. Urkuja voi kunnostuksen jälkeen jälleen soittaa. Alkuperäisestä soinnista ei saa tarkkaa kuvaa, koska jäljellä on vain muutamia suuria puupillejä ja kieliäänikertojen jäänteitä. Urut ovat alttarin vasemmalla puolella pienellä parvella, jonne mahtuu vain soitin sekä urkuri ja polkija. Urkujen kaappi on hyvin taidokkaasti tehty ja koristeellinen.