stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sotaorpo
Suomen sotaorvot > Toinen maailmansota

Vuosien 1939–1945 taisteluissa Suomi menetti noin 90 000 miestä. Heiltä jäi noin 30 000 sotaleskeä ja yli 50 000 sotaorpoa. Valtiolta nämä sotaorvot saivat  huoltoeläkkeen ja yhteiskunta tuki myös koulutusta. Tärkeä tukija oli sotaleskien perustama Kaatuneitten Omaisten Liitto, joka järjesti esimerkiksi kesäleirejä sotaorvoille. Toisaalta taloudellinen apu ei pystynyt korvaamaan isän menettämisen aiheuttamaa kaipuuta, ja moni sotaorpo joutui elämään ilman aikuisen antamaa turvaa, sillä huoltajan kaatumisen aiheuttaman taloudellisen ja henkisen taakan alla äiditkin saattoivat etääntyä lapsistaan. Lapsuus- ja nuoruusvuosinaan sotaorvot eivät juuri puhuneet sotaorpoudestaan eivätkä myöhemminkään.
Suomen sotaorvot > Suomen sotaorvot nyt

Vasta nyt 2000-luvulla kun sotaorvot ovat jo eläkeiässä, lapsuuden muistot ja isättömyyden traumat ovat tulleet yhä enemmän esiin. On tullut tarve tavata kohtalotovereita, keskustella koetusta ja järjestäytyä. Ensimmäinen paikallisyhdistys perustettiin Lahteen vuonna 1999,  sen jälkeen Jyväskylään ja Kymenlaaksoon. Nykyään paikallisyhdistykset kattavat koko maan ja ovat liittyneet Kaatuneitten Omaisten Liittoon. Sotaorpojen kohtaloita valottavat 2000-luvulla ilmestyneet muistelmateokset, joita ovat julkaisseet sekä  kustannusosakeyhtiöt että paikallisyhdistykset omakustanteina.
Kirjallisuutta

Isän ikävä. Sotaorvot kertovat, 2001, toimittanut Timo Malmi, ISBN 951-796-237-1
Ei tullut isä kotiin, 2005, toimittanut Hannu Karhos, ISBN 951-796-376-9
Kaipaan sinua, isä, 2005, toimittanut Helena Kontio, ISBN 952-91-8806-4
Kallio, Reino & al., Sodan unohtuneet uhrit, Lahden seudun sotaorvot 1999–2009, Vantaa 2010, ISBN 978-952-92-6723-1
Punaorvot 1918, 2008, Mervi Kaarninen, ISBN 952-492-194-4
Vaiettu ikävä, Olisiko kaikki toisin, jos..., 2010, Vammalan Kaatuneitten Omaiset ry, toimittanut Erkki Kesti, ISBN 978-952-5435-31-3
Sodan pitkä varjo, Sota-ajan lasten elämä, 2007, Kotimaa-Yhtiöt Oy, toimittanut Erkki Kujala, ISBN 978-951607-555-9
Sotaorpojen ja sotalasten kokemuksia, Etelä-Satakunnan ja Vakka-Suomen sotaorpojen ja sotalasten kirjoituksia, 2005, toimittanut Leila K. Tuominen, ISBN 951-97552-5-X
Tuntemattoman sotilaan tytär, Kirjayhtymä 1990, 5-vuotiaana sotaorvoksi jääneen Pirkko Helenoron omaelämäkerta
Aiheesta muualla

The International Rescue Committee (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
The iInternational Relief Association[vanhentunut linkki]. (englanniksi)
Statistics. (englanniksi)
sotaorvot: www.kolry.fi
suomen sotaorvot / pääkaupunkiseudun sotaorvot http://www.sotaorvot.fi
sotaorpojen rekisteröintihanke http://www.sotaorvot.fi/sotaorporekisteri.html
Talvisodan sotaorpo Kurkijoella.
Marimba

Suurikokoinen konserttimarimba.
Marimbaa soittavia katusoittajia Meksikon Tabascon osavaltiossa (2012).
Marimba kuuluu puukielilyömäsoitinten perheeseen. Sen kielten ja osittain myös rungon valmistamisessa käytetään kovia ja kestäviä puulajeja kuten padouk ja ruusupuu. Marimba voi olla 41⁄3, 41⁄2, 42⁄3, 5, 51⁄2 -oktaavinen sen matalimman äänen ollessa 5-oktaavisissa marimboissa suuri C. Lisäksi valmistetaan myös 3-4-oktaavisia junior-marimboja. Soitin voidaan virittää A 440 Hz, A 442 Hz tai A 443 Hz -vireiseksi.
Historia

Puukielisoittimia on käytetty paljon länsiafrikkalaisessa ja keskiamerikkalaisessa kansanmusiikissa. Länsimaisessa taidemusiikissa marimba yleistyi soolo-, kamarimusiikki- ja orkesterisoittimena vasta 1900-luvun puolessa välissä mm. säveltäjien Paul Creston (Concerto for Marimba and Orchestra or Piano, 1940) Alfred J. Fissinger (Suite for Marimbasolo, 1950) teosten myötä.
Malletit

Marimbaa soitetaan pehmeillä, narusta punotuilla pyöreä-, ovaali- tai kartiopäisillä malleteilla, joita voi olla yhtä aikaa käytössä 2-6. Varsi voi olla synteettisestä materiaalista, puusta tai rottingista valmistettu. Yleensä varsimateriaali valitaan soittotekniikkaa tukevaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marimba Wikimedia Commonsissa
Mab (mytologia)

Mab (myös Kuningatar Mab) on englantilaisessa kansanperinteessä keijukaisten kuningatar. Mab on ilkikurinen kepposten tekijä, mutta pohjimmiltaan hyväntahtoinen hahmo. Shakespearen Romeo ja Julia -näytelmässä hän on keijujen kätilö, joka välittää ihmisten uniin heidän sisimmät toiveensa. Michael Draytonin vuonna 1627 julkaistussa runoelmassa Nymphidia Mab on keijukaisten kuninkaan Oberonin puoliso ja pienten keijukaisten kuningatar. Mab esiintyy myös useiden muiden tunnettujen kirjailijoiden teoksissa. Myöhemmin Mabin paikan otti tarinoissa Titania.
Kuningatar Mabin alkuperä on luultavasti kelttiläinen, ja hän saattaa perustua walesilaisen mytologian Mabbiin tai Cuchulainn-tarinoiden Maeve-hahmoon. Mabin yksi esikuva saattoi myös olla Medb, Irlannin Connachtin tarumainen kuningatar.
Kajaanin saha

Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön saha ja lautatarha (vasemmalla) sekä sellu- ja paperitehtaat (taempana oikealla) Tihisenniemessä Kajaaninjoen rannalla 1930-luvulla.
Kajaanin saha eli Kajaaniwood Oy on kuusamolaisen Pölkky Oy:n omistukseen kuuluva saha Kajaanin Tihisenniemellä. Saha siirtyi kuusamolaisen Pölkky Oy:n omistukseen syyskuussa 2012. Sahalla on henkilöstöä noin 83. Sahan tuotteina ovat vakiosahatavara ja erikoissahatavara (mänty ja kuusi) rakentamiseen, huonekalu- ja puusepänteollisuudelle. Sahan tuotantokapasiteetti on 210 000 kuutiometriä vuodessa.
Hasetec Oy:llä on liimahirsiaihiotehdas Tihisenniemellä entisessä sahan höyläämörakennuksessa. Tehdas on toiminut Kajaanissa keväästä 2008 alkaen.
Historia

Saha tunnettiin aluksi nimellä Pokin saha alkuperäisen saharakennuksen suunnitelmat laatineen rakennusmestari Anton Pokin mukaan. Nykyisen saharakennuksen vanhimmat osat on rakennettu jo 1943 arkkitehti Eino Pitkäsen suunnittelemina, mutta saha otettiin käyttöön vasta 1946, koska alkuperäinen sahauskoneisto oli jouduttu luovuttamaan sotakorvaukseksi. Sahan omistaja on ollut Kajaanin Puutavara Osakeyhtiö (1907–1946), Kajaani Oy (1946–1989), Yhtyneet Sahat (1989–1996), UPM-Kymmene Oyj 1996–2012 ja UPM Timberin jälkeen Pölkky Oy:n omistama Kajaaniwood Oy vuodesta 2012 alkaen.
Viimeisessä omistajanvaihdoksessa 87 sahan työntekijää siirtyi vanhoina työntekijöitä uuden työnantajan palvelukseen.
Historia > Merkittäviä vuosilukuja

1907 Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön sahaus alkoi (Pokin saha)
1989 Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n ja Kajaani Oy:n fuusio
1990 Kajaanin sahat (Kajaanin ja Sotkamon saha) Walkipuu Oy:öön, Yhtyneet Sahat Oy
2002 Höyläämön toiminta päättyi
2004 omistajaksi UPM-Kymmene Wood Oy
2012 omistajaksi kuusamolainen Pölkky Oy
2012 Sahan nimeksi Kajaaniwood Oy
Tuotannon rajoituksia

2002 Höyläämön toiminta päättyi
18.3.2008 UPM ilmoitti lomauttavansa sahan 99 työntekijää kolmeksi viikoksi.
23.10.2008 UPM Ilmoitti leikkaavansa Kajaanin sahan tuotantoa ja saha pysäytetään 7 päiväksi lokakuussa
28.10.2008 UPM Ilmoitti vähentävänsä sahausta lisää vuoden 2009 aikana
13.3.2009 UPM Ilmoitti lomauttavansa Kajaanin sahan henkilöstön kahdeksi kuukaudeksi huhti-kesäkuun aikana heikon kannattavuuden ja erittäin huonon markkinatilanteen vuoksi
11.4.2012 UPM ilmoitti lopettavansa tai myyvänsä Kajaanin sahan vuoden 2012 loppuun mennessä. 83 työntekijää on irtisanomisvaarassa
06/2012 UPM kertoi myyvänsä sahan Pölkky Oy:lle
Tuotannon rajoituksia > Henkilöstölehti

UPM:n Kajaanin yksiköiden henkilöstön tiedotuslehtenä on huhtikuusta 2008 alkaen ollut Tihinen-niminen A4-kokoinen paperijulkaisu. Tihinen korvasi aiemman Kajaanin kuulumisia-lehden (aikaisemmin Kajaani Oy:n kuulumisia), joka oli ilmestynyt yli 65 vuotta vuodesta 1942. Vuosina 1975–1989 ilmestyi lisäksi Kajaviesti, Kajaani Oy:n sisäinen tiedotusviesti.
Tuotannon rajoituksia > Tehdaspalokunta ja paloasema

Sahalla oli vuoteen 2009 saakka oma tehdaspalokunta, jonka virallinen nimi oli UPM-Kajaanin Tehdaspalokunta (TPK). Tehdaspalokunta toimi kaikkien UPM:n Kajaanin yksiköiden sekä Kainuun Voiman tarpeita varten ja sillä oli sopimus myös Kainuun Pelastuslaitoksen kanssa ulkopuolisista avustustehtävistä. Palokunnalla oli käytössään ainakin seuraava ajoneuvokalusto:
K21 Volvo-sammutusauto 80-luvulta
K22 Fargo-sammutusauto 60-luvulta
K27 Toyota Hiace miehistöauto
Maastoautoja vartioinnin käytössä
Tehdaspalokunta toimi tehdasalueella sijaitsevan vanhan pääportin vieressä olevalla paloasemalla.
Maatiainen

Maatiainen, tavallisesti maatiasrotu, on jalostamaton kotieläin tai viljelykasvi. Joskus sanaa käytetään myös kotoisen kannan pohjalta jalostetuista roduista tai lajikkeista. Maatiaiskasvit ovat aikojen kuluessa luonnon ja ihmisen vuorovaikutuksessa muovautuneita ja kehittyneitä koriste- tai hyötykasveja. Maatiaiskasvien paikalliset kannat saattavat olla hyvinkin erityispiirteisiä. Maatiaiskasvien arvo on erityisesti niiden geneettisessä potentiaalissa, luonnon monimuotoisuudessa sekä kulttuurihistoriassa. Maatiainen ry. valitsee vuosittain yhden kasvin vuoden maatiaiskasviksi. Vuoden 2008 maatiaiskasviksi valittiin maa-artisokka.
Esimerkkejä maatiaisista ovat maatiaiskissa ja maatiaisperuna.
Aiheesta muualla

Maatiainen (Maatiainen - Det lantliga kulturarvet ry:n verkkosivusto) maatiainen.fi.
Dora Maar

Dora Maar.
Henriette Theodora Markovitš, joka tuli tunnetuksi nimellä Dora Maar (22. marraskuuta 1907 – 16. heinäkuuta 1997) oli ranskalainen valokuvaaja, runoilija ja taidemaalari, joka oli kroatialaista sukujuurta. Hänet tunnettiin erityisesti Pablo Picasson rakastajattarena ja muusana.
Kirjallisuutta

Mladen Urem. Janko Polić Kamov, Dora Maar i hrvatska avangarda (Janko Polić Kamov, Dora Maar and Croatian Avantgarde). 2006 Rijeka, Croatia. Rival publishing. ISBN 953-6700-06-9 (kroatiaksi)
Mary Ann Caws. Dora Maar with & without Picasso. 2000 London. ISBN 0-500-51009-1 (englanniksi)
James Lord. Picasso and Dora: A memoir. 1997 New York. ISBN 0-7538-0249-X (englanniksi)
Alicia Dujovne Ortiz. Dora Maar : prisonnière du regard. 2003 Paris : Bernard Grasset. 358 p. ISBN 2-246-60791-4 (ranskaksi)
Mary Ann Caws. Picasso's Weeping Woman The Life and Art of Dora Maar, Bulfinch, 2000, ISBN 0-8212-2693-2 (englanniksi)
Donald Goddard. Dora Maar:  Photographer, Art Review, New York Art World, 2004. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Picasson maalaamia Dora Maarin muotokuvia (englanniksi)
New York Times: Mystery Bidder Spends $95 Million on a Picasso (englanniksi)
Find A Grave: Dora Maar (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Maanjäristykset Suomessa

Aistein havaittavat maanjäristykset ovat Suomessa hyvin harvinaisia. Suomessa on tapahtunut pieniä järistyksiä, jotka ovat olleet alle 5 Richterin asteikolla. Pohjanmaalla, nykyisessä Kainuun maakunnassa tapahtui vuonna 1626 järistys, jonka takia Paltaniemen kuvakirkko eli Paltamon seurakunnan vanha kirkko jouduttiin rakentamaan uudelleen. Useita pieniä järistyksiä on tapahtunut Perämeren–Kuusamon seuduilla. Pieniä, vain laittein havaittavia järistyksiä mitataan kymmeniä joka vuosi.
Maanjäristysriski

Suomi on seismisesti maailman rauhallisimpia alueita, eikä siellä ole historiallisena aikana tapahtunut laajaa tuhoa aiheuttavia järistyksiä. Yleensä järistysriskiä tietyn suuruisille järistyksille arvioidaan 475 vuoden aikajänteellä. Suomessa tapahtuu 475 vuoden sisään korkeintaan ehkä Mercallin asteikolla luokan V järistyksiä, jollaiset kykenevät rikkomaan ikkunoita. Luokan V järistys tapahtuu silloin Suomessa seuraavan 50 vuoden kuluessa todennäköisyydellä 10 % ja 100 vuoden jaksolla 19 %.
Suomessa sattuu sadassa vuodessa vain 4–5 järistystä, jotka ovat voimakkuudeltaan noin neljän Richterin asteikolla. Noin 500 vuodelta on tietoja noin 500 pienestä järistyksestä Suomessa ja noin kymmenestä suunnilleen viisi järistystä, jotka ovat voimakkuudeltaan 1 Richterin asteikolla.
Suomessa tapahtuvat maanjäristykset keskittyvät Kainuun ja Etelä-Lapin seuduille Oulu–Kuusamo-linjalle. Puolet Suomen maanjäristyksistä tapahtuu Kuusamon-Suomussalmen tienoilla. Maanjäristyksiä esiintyy myös Pohjois-Lapissa, Ahvenanmaalla ja Keski-Suomessa.
Suomessa on myös suuren järistyksen riski, mutta se on hyvin pieni. Suomessa tilastollinen järistyksen maksimisuuruusluokka on 5,02 Richterin asteikolla, mutta suurempia ja tuhoisampia järistyksiä voi silti Suomessa esiintyä, vaikka ne ovat hyvin harvinaisia. Suomen järistykset ovat yleensä ihmisille ja rakennuksille vaarattomia järistyksiä, voimakkuudeltaan 0,5–3 Richterin asteikolla. Ne havaitaan useimmiten vain mittalaitteilla.
Järistyshistoria > Esihistorialliset maanjäristykset

Suomesta on löydetty jääkauden jälkeisiä siirroksia eli postglasiaalisiirroksia, joiden syntyjäristysten on täytynyt olla suuri. Muutamia tuhansia vuosia sitten uudelleenaktivoituivat Ruostejärven ja Venejärven siirrokset, jotka sijaitsevat Kolarin keskustan itäpuolella. Siirrostörmät ovat korkeimmillaan 7 metriä korkeita. Edellisistä jonkin verran koilliseen sijaitsee Ruokojärven siirros. Kaikki mainitut kolme siirrosta näkyvät hyvin myös satelliittikuvissa.
Jos Fennoskandian korkeimmat siirrostörmät ovat syntyneet yhdessä repeämisessä, ovat nämä tapahtumat vastanneet magnitudin 7–8 maanjäristyksiä. Laajamittaiset maanvieremät ovat toinen aihetodiste tämän suuruusluokan tapauksista. Postglasiaalisiirrokset ovat edelleen seismisesti aktiivisia.
Järistyshistoria > Historialliset maanjäristykset

Mikään Suomen historiassa tapahtunut järistys ei ole ylittänyt viittä Richterin asteikolla. Suomen nykyiset järistykset liittyvät lähinnä Atlantin levenemiseen liittyvistä jännityksistä, jotka purkautuvat yleensä vanhojen siirroslinjojen lähellä. Järistykset ovat yleensä kulku-liuku-tyyppiä. Pohjanmaalla järistyksiä aiheuttaa lisäksi maankohoaminen. Suomen järistykset tapahtuvat yleensä melko lähellä maan pintaa, vain noin 11–15 kilometrin syvyydessä.
Historiallisia Suomessa tapahtuneita maanjäristyksiä ovat muun muassa:
Pohjanmaan maanjäristys 1626 tapahtui Pohjois-Pohjanmaan-Kainuun alueella. Sen voimakkuus oli 4–5 Richterin asteikolla. Maanjäristys vaurioitti Paltamon kirkkoa, ja se lienee aiheuttanut muutakin vahinkoa. Järistyksen intensiteetti oli Mercallin asteikolla V.
Perämeren maanjäristys 1882 oli voimakkuudeltaan 4,9 Richterin asteikolla ja se on Suomen historian voimakkain maanjäristys. Joistain savupiipuista putoili tiiliä. Järistyksen intensiteetti oli Mercallin asteikolla VI. Myös vuonna 1898 tapahtui samoilla seuduilla pari Suomen mitassa suurehkoa järistystä.
Jyväskylässä magnitudin 4,5 maanjäristys rikkoi ikkunoita marraskuussa 1931. Järistyksen makroseisminen intensiteetti oli VI.
Sallassa tapahtui helmikuussa 1960 järistys, jonka magnitudi oli 4,0 ja intensiteetti V.
Rovaniemellä tapahtui 10.12.1973 klo 22.04 alkaen maanjäristys, jonka magnitudi oli 3,6 Richterin asteikolla. Sen keskus oli Rovaniemen pohjoispuolella. Vahinkoja sen ei tiedetä aiheuttaneen.
Lappajärven maanjäristys 1979 oli voimakkuudeltaan 3,8 Richterin asteikolla, ja se on Suomen voimakkain laittein havaittu maanjäristys.
Kuusamon maanjäristys 2000 on Suomen toistaiseksi voimakkain 2000-luvun maanjäristys. Sen magnitudi oli 3,5.
Mäntsälän alueella sattui maaliskuussa 2011 magnitudin 2,7 maanjäristys, joka aiheutti esimerkiksi katon halkeamisen ja lasien helinää. Hätäkeskukseen tuli useita soittoja tapahtuneen johdosta.
Perämeren maanjäristys 2016 oli alueellisesti merkittävä tapaus, ja sen magnitudi oli 4,1. Järistyksen keskus kuitenkin oli meren alla Ruotsin aluevesillä. Mikäli sen keskus olisi ollut Suomen puolella, se olisi ollut voimakkain Suomessa laittein havaittu.
Lumijoella tapahtui joulukuussa 2017 magnitudin 3,3 maanjäristys.
Enontekiöllä tapahtui 22.7.2022 2,8 magnitudin maanjäristys.
Inarissa tapahtui 2.8.2022 Inarin kirkonkylästä 20 km itään 2,0 magnitudin maanjäristys.
Douglas Spalding

Douglas Alexander Spalding (s. noin 1840 Lontoo - 1877) oli englantilainen biologi, joka oli eläinten käyttäytymisen eli etologian pioneeri.
Spalding oli työläisperheen lapsi. Hän kävi koulua työn ohessa, ja opiskeli 1862 filosofiaa ja kirjallisuutta Aberdeenin yliopistossa Skotlannissa, jossa filosofi Alexander Bain salli hänen osallistua luennoille ilmaiseksi. Vuoden kuluttua hän palasi Lontooseen, ja valmistui myöhemmin lakimieheksi. Hän sairastui tuberkuloosiin ja matkusti Eurooppaan etsimään hoitoa. Avignonissa hän 1860-luvun lopulla tutustui John Stuart Milliin. Keskustelujen seurauksena Spalding kiinnostui biologiasta ja ryhtyi tekemään uraa uurtavaa siipikarjatutkimusta.
Spalding tutki erityisesti kananpoikasten leimautumista, mitä varten hän kiinnitti pienet huput vastakuoriutuneiden poikasten päähän, ja poisti huput eri aikoina. Eri-ikäiset poikaset reagoivat häneen eri tavalla, ja Spalding todisti ensimmäisenä niin sanotun sensitiivisen periodin eli herkän vaiheen, joka tarkoittaa, että mikäli poikanen ei leimaudu emoonsa kolmen ensimmäisen elinpäivänsä aikana, ei leimautumista sen jälkeen enää tapahdu. Kokeiden suorittamisen suhteen Spalding oli erittäin tarkka. Hän hautoi munat pussissa, joka oli ripustettu höyryävän kattilan yläpuolelle, ja avasi munat noin vuorokautta ennen poikasten kuoriutumista, jolloin niiden silmät eivät olleet vielä auenneet. Hän kiinnitti hyvin ohuen pussin kuminauhalla poikasen päähän. Pussi esti poikasta syömästä, mutta ruskuaisvarastonsa turvin se selvisi hengissä useita päiviä.
Spalding oli ensimmäinen, joka ymmärsi kokeiden suorittamisen tärkeyden opitun käyttäytymisen ja vaistonvaraisen käyttäytymisen erottamiseksi. Spaldingin ensimmäinen tutkielma (Brighton, 1872) herätti laajaa huomiota ja ylistystä tiedepiireissä. Psykologia eli ihmisen käyttäytymistutkimus oli myös uusi oppiala, ja psykologit hyökkäsivät Spaldingin tutkimuksia vastaan, koska Spalding arvosteli heidän hataria tutkimusmenetelmiään. Painostus oli niin ankaraa, että Spaldingin maine tahraantui, ja hänen tutkimustuloksensa hämärtyivät. Konrad Lorenz sittemmin sai kunnian tulla mainituksi etologian isänä, vaikka Spalding oli jo kymmeniä vuosia aikaisemmin tehnyt perustavanlaatuisia tutkimuksia.
Maaltamuutto

Maaltamuutto on yhteiskunnallinen rakennemuutos, jossa väestö siirtyy maaseudulta taajamiin. Se liittyy maatalouden koneellistumiseen, tilakoon kasvuun ja ylipäänsä siirtymiseen vähemmän työvoimaa vaativiin viljelymenetelmiin. Suomessa maaltamuuttoa on lisännyt metsätalouden koneellistuminen. Maaltamuutto on aiheuttanut palvelujen kysynnän heikkenemistä maaseudulla ja siten kauppojen, koulujen, postikonttorien ja pankkien sulkemisia sekä maaseudulle suuntautuneiden joukkoliikennevuorojen lakkauttamisia. Suomessa maaltamuuttoa on tapahtunut 1800-luvun loppupuolelta asti. Vuonna 1860 maa- ja metsätalouden parissa työskenteli yli 90 % työvoimasta, vuonna 1900 noin 75 %, vuonna 1960 35 % ja vuonna 2000 alle 10 %.
Maaseudun ”syyskesää”

Kymmenkunta vuotta toisen maailmansodan jälkeistä aikaa olivat jälleenrakennuskautta, jota voi pitää hiipivän rakennemuutoksen ja voimakkaan kaupungistumisen jaksona. Maan sisäinen muutto vilkastui 1950-luvun puoliväliin mennessä niin, että jo yli neljä prosenttia suomalaisista vaihtoi vuosittain kotikuntaansa. Toisaalta 1950-luku oli monessa mielessä suomalaisen maaseudun loistoaikaa. Sotakorvausten tultua suoritetuiksi suomalaiset saattoivat suunnata voimavaransa kokonaan oman elintasonsa kohottamiseen, lapsilisät ja muut subventiot lisäsivät ennestään niukkoja rahatuloja ja maataloustuotteet kävivät kaupaksi hallituksen ja MTK:n sopimalla hintatasolla. Maaseudun väestö alkoi vähentyä aluksi niillä seuduilla, jotka olivat lähellä vanhoja teollisuuspaikkakuntia. Sen sijaan heikommin teollistuneissa Itä- ja Pohjois-Suomessa kuntien väkiluku kasvoi vielä 1950-luvun lopulle saakka. Siirtoväki ja rintamamiehet asuttivat erämaita ja metsätyöt antoivat talvisin pientilallisille tervetulleita lisäansioita.
Rakennemuutos ja maaltapako

Suuren muutoksen enteen alkoivat näkyä jo 1950-luvun aikana. Traktorit alkoivat syrjäyttää hevosia maa- ja metsätaloudessa, ja metsurit moottorisahoineen tulivat pienviljelijä-metsätyömiesten tilalle. Näin maatalous- ja metsätyön tuottavuus kohosi ja fyysinen rasittavuus väheni, mutta myös työvoiman tarve pieneni. Professori Nils Westermarckin johtama komitea varoitti jo 1960-luvun alussa maatalouden ylituotanto-ongelmasta, mutta komitean mietintöön sisältyneet radikaalit toimenpide-ehdotukset haudattiin poliittisista syistä. Yksinomaan vuosina 1960–1970 maa- ja metsätaloudesta katosi lähes 300 000 työpaikkaa. Perheenjäsenet mukaan lukien tämä muutos koski yli puolta miljoonaa suomalaista ja se oli ilmeisesti rajuin koko Euroopassa. Vastaava muutos oli koettu myös Ruotsissa, mutta jo pari kolme vuosikymmentä aikaisemmin ja maltillisempana. Rakennemuutoksen synnyttämä maaltamuutto suuntautui paitsi Etelä-Suomeen suurkaupunkien liepeille rakennettuihin lähiöihin, myös Ruotsiin etenkin Tukholman ja Göteborgin seuduille. Väestöä menettivät pääosin Itä- ja Pohjois-Suomi, Pohjois-Savon, Pohjois-Karjalan, Kainuun ja Lapin maakunnat; vastaavasti väestö lisääntyi etenkin Uudellamaalla, mutta myös Varsinais-Suomessa, Hämeessä, Satakunnassa ja Pirkanmaalla. Ruotsiin muuttajat lähtivät varsinkin Pohjois-Suomesta ja ruotsinkielisiltä rannikkoseuduilta, kun taas etelän kasvukeskuksiin siirtyi keskimäärin muuta väestöä paremmin koulutettuja. Maaltamuuttoon liittyi kiinteästi jälleenrakentaja- ja raivaajasukupolven lasten, yhteiskunnallisesti aktiivisten suurten ikäluokkien tulo työikään juuri 1960-luvun jälkipuoliskolla.
Voimakkaimman muuttoaallon seurauksena Suomi näytti jakaantuvan kahtia vauraaseen teollisuus-Suomeen ja sen raaka-ainereservinä toimivaan muuhun Suomeen. Tästä kahtiajaosta sai kasvuvoimansa uusi poliittinen ilmiö vennamolaisuus. "Talonpojan tappolinja" -käsitteen luoneen Veikko Vennamon perustama ja johtama Suomen Maaseudun Puolue sai suurvoiton vuoden 1970 eduskuntavaaleissa, mikä herätti muutkin puolueet ajamaan maaseudun ja kehitysalueiden asiaa.
Maaltamuuton suvantovaihe

Suomen eri osien väliset muuttovirrat tasaantuivat 1970-luvun puolivälissä, jolloin alkoi hyvinvointiyhteiskunnan voimakas rakennusvaihe. Valtiovalta tuki maaseutua etenkin Keskustan ajamalla aluepolitiikalla, jonka ansiosta maaseutukuntiin syntyi runsaasti lähinnä alihankintateollisuutta. Maaseudun kirkonkylät, joita alettiin kutsua kuntakeskuksiksi, saivat entistä kaupunkimaisempia piirteitä moderneine julkisine rakennuksineen ja pankkeineen. Syrjäseuduilla muuttoliike jatkui, mutta yleensä se pysähtyi näihin lähikeskuksiin. Valtion aluehallinto vahvistui maakuntien keskuksissa ja korkeakoulujärjestelmä laajeni voimakkaasti. Näin julkishallinnon palveluksessa työskentelevien ja akateemisen tai ylemmän ammatillisen koulutuksen saaneiden muuttovirrat suuntautuivat myös kehitysalueille. Osoituksena tästä kehityksestä oli useiden uusien kaupunkien synty pitkän tauon jälkeen 1980-luvun loppupuolella. Muuttoliikettä tapahtui jopa kaupungeista takaisin maaseudulle – lähinnä ns. kehyskuntiin –, kun kaupunkien pientalojen ja omistustonttien hinnat karkasivat usein tavallisten palkansaajien ulottumattomiin. Osansa kehityksessä oli liikenneyhteyksien paraneminen ja yksityisautoilun voimakas kasvu.