Aristoteleen biologia
Merkittävimmät saavutukset ja virheet

Aristoteleen saavutuksissa merkittävintä oli se, että hän yhdisteli havaintoja kriittisen tieteellisen metodin ja systemaattisen kategorioinnin hyödyntämiseen, ja kykeni tällä tavalla ratkaisemaan sekä biologisia ongelmia että yhdistämään niitä ihmiselämässä kohdattuihin ongelmiin. 2300 vuotta myöhemmin on luonnollisesti melko helppo sanoa, missä Aristoteles oli oikeassa ja missä väärässä.
Yhtenä merkittävimmistä virheistä voidaan pitää sitä, että Aristoteles ajatteli ajattelun sijoittuvan sydämen ympärillä olevalle alueelle, eikä aivoihin, jota hän piti elimistöä viilentävänä elimenä. Toiseksi, hän ajatteli miesten olevan lämpimämpiä kuin naisten. Tosiasiassa tilanne on päinvastoin. Kolmanneksi, hän laittoi liikaa painoa miehen osuudelle lisääntymisessä. Hänen mukaansa miehet tarjoavat hedelmöittymiselle vaikuttavan, muotoa antavan ja lopullisen syyn, kun taas naiset tarjoavat sille vain materiaalisen syyn — eli miehet antavat lapselle muodon ja naiset aineen. Neljänneksi, hän erehtyi useissa pienissä yksityiskohdissa. Yleisesti viitataan hänen virheelliseen väitteeseensä, jonka mukaan naisilla olisi vähemmän hampaita kuin miehillä. Viidenneksi, hän opetti, että syntymistä voi tapahtua spontaanisti. Esimerkiksi hän havaitsi, että eläinten lannasta saattoi syntyä kärpäsiä, vaikka huolellisellakaan tarkkailulla ei voitu havaita yhdenkään kärpäsen paritelleen ja munineen lantaan. Hänelle ei ilmeisesti tullut mieleen, että lannassa saattoi olla jo valmiiksi munia.
Tällaiset virheet johtuivat yleensä joko a priori -tyylisestä päättelystä, kuten "naiset ovat kylmempiä ja epätäydellisemmin muotoutuneita kuin miehet" tai hänen käyttämästään metodista, jolla lähestyttiin sellaisia asioita joita ei voinut havaita, kuten ihmisen hedelmöittymisen tapauksessa.
Laajojen tutkimusten ansiosta Aristoteles oli kuitenkin myös oikeassa monessa asiassa. Tämä oli ennen kaikkea hänen suorittamiensa lukuisten ruumiinavauksien ansiota. Hän leikkasi muun muassa kananmunia tarkkaan harkituin väliajoin tarkkaillakseen, kuinka elimet kehittyivät. Ensimmäisenä elimenä hän katsoi havainneensa sydämen. Tosiasiassa kyseessä oli kuitenkin selkäydin, mutta eron havaitseminen ei ollut mahdollista hänen aikansa tekniikalla. Myöhemmin avatuissa munissa hän havaitsi uusia elimiä. Tämän perusteella hän kehitti oman ns. epigeneettisen teoriansa elinten kehittymisestä hierarkkisessa järjestyksessä. Teoria asettui vastustamaan hänen aikanaan suosittua teoriaa, jonka mukaan kaikki elimet syntyvät samalla hetkellä ja niiden kehittyminen on ainoastaan niiden kasvamista. Tämä teoria eli silti 1700-luvulle saakka.
Aristoteles osui oikeaan myös useissa lisääntymistä koskevissa teorioissa. Yksi koski koirahaita (mustelus laevis). Laji on sisäisesti muniva, mutta ulkoisesti eläviä poikasia synnyttävä. Aristoteles saattoi päätyä tällaiseen havaintoon ainoastaan huolellisella tarkkailulla ja leikkauksilla. Toinen koski mustekalojen monimutkaista lisääntymismenetelmää, hektokotylisaatiota. Nykyaikainen tiede osoitti teorian lopullisesti oikeaksi vasta vuonna 1959. Kolmas koski mehiläisten lisääntymistä. Hän havaitsi oikein, että mehiläiset jakaantuvat kolmeen luokkaan, hedelmättömiin työläisiin, kuhnureihin ja kuningattareen (jota hän kutsui kuitenkin kuninkaaksi, koska sillä on piikki, eikä naarailla yleensä ole luonnossa puolustusaseita). Aristoteles oli oikeassa työläisten hedelmättömyyden suhteen, mutta erehtyi luulemaan, että kuhnurit ja kuningattaret lisääntyvät itsekseen, ei keskenään.
Aristoteleen monille biologisille tieteille luoma pohja säilyi lähes sellaisenaan lähes 2000 vuotta, kunnes vasta renessanssin ja tieteellisen vallankumouksen aikana asioita alettiin tutkia kokonaan uudelta pohjalta.