stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palkkionmetsästäjä (romaani)

Uneksivatko androidit sähkölampaista? tai Palkkionmetsästäjä (engl. Do Androids Dream of Electric Sheep?) on Philip K. Dickin vuonna 1968 ilmestynyt tieteisromaani. Teoksen on suomentanut vuonna 1989 Kari Nenonen (nimellä "Palkkionmetsästäjä") ja vuonna 2022 J. Pekka Mäkelä..
Romaanin päähenkilö on Rick Deckard, androideja metsästävä palkkionmetsästäjä. Romaani sijoittuu post-apokalyptiseen lähitulevaisuuteen (ensipainoksessa vuoteen 1992, myöhemmissä vuoteen 2021). Maa ja sen asukkaat ovat kärsineet Terminus-nimisestä maailmansodasta ja ydinaseiden käytöstä. Suurin osa eläimistöstä on joko kuollut sukupuuttoon tai on sen partaalla sodan aiheuttaman radioaktiivisen säteilyn takia. Eläimen omistaminen kertoo omistajan korkeasta asemasta, mutta sitäkin enemmän korostuu ihmisten empaattisuus eläimiä kohtaan.
Deckard saa tehtäväkseen ”peruuttaa” kuusi karannutta androidia, mallia Nexus-6, joka on viimeisin ja edistyksellisin androidimalli. Tämän tehtävän kautta romaani tutkii, ”mitä tarkoittaa olla ihminen”. Ihmisistä poiketen androidit eivät kykene tuntemaan empatiaa. Deckard joutuu tutkimaan, mikä loppujen lopuksi erottaa ihmiset androideista: jos ihmiset uneksivat lampaista, näkevätkö androidit unta sähkölampaista, kirjan alkuperäisen nimen mukaisesti.
Vuonna 1982 ilmestyi Ridley Scottin ohjaama romaanin maailmaan ja asetelmiin löyhästi pohjautuva elokuva, Blade Runner, ja vuonna 2017 Denis Villeneuven jatko-osa Blade Runner 2049.
Suomennokset

Harri Römpötti kirjoittaa vuonna 2022, että Kari Nenosen ensimmäinen suomennos vuodelta 1989 on "ikävästi epäonnistunut". Uuden suomennoksen on tehnyt J. Pekka Mäkelä vuonna 2022, ja Römpötin mukaan se "kulkee erittäin sujuvasti", vaikka olisi kyllä vaatinut vielä yhden oikolukukierroksen.
Asetelma

Palkkionmetsästäjä sijoittuu vuoteen 1992 (myöhemmissä painoksissa vuoteen 2021), vuosia sen jälkeen, kun ydinasein käyty maailmansota Terminus on tuhonnut suuren osan Maasta. YK kannustaa ihmisiä muuttamaan Maasta muiden planeettojen siirtokuntiin, jotta ihmisrotu säilyisi radioaktiivisen säteilyn tappavalta vaikutukselta. Ihmisiä houkutellaan muuttamaan muun muassa lupaamalla antaa jokaiselle siirtolaiselle yksi androidi palvelijaksi.
Jäljelle jääneet ihmiset elävät ränsistyneissä kaupungeissa, joissa säteily rappeuttaa heidän geenejään. Eläimet ovat harvinaisia ja erittäin kalliita, ja ihmisten odotetaan pitävän niitä kotieläiminä ja auttavan säilyttämään ne elossa. Monet ihmiset turvautuvat kuitenkin varojen puutteessa halvempiin synteettisiin tai sähköisiin eläimiin. Juuri ennen romaanin alkua Deckard omisti aidon lampaan, joka kuitenkin kuoli lavantautiin ja jonka hän korvasi sähkölampaalla.
Maan yleisin uskonto on mercerismi, jossa nk. empatia-linkit yhdistävät käyttäjät kollektiiviseen tietoisuuteen, joka perustuu Wilbur Mercerin kärsimykseen. Mercer kävelee loputonta matkaa vuorta ylös samalla, kun häntä heitellään kivillä, joiden aiheuttaman kivun kaikki linkittyneet kokevat.
Toista uskontoa edustaa 23 tuntia vuorokaudessa kestävä televisio-ohjelma, jossa esiintyvät Buster Friendly ja hänen Ystävälliset Ystävänsä (”Friendly Friends”). Sen päätarkoitus on halventaa mercerismiä ja sallia androidienkin osallistua eräänlaiseen kulutukselliseen spiritualismiin (”consumerist spirituality”). Myöhemmin paljastuu, että vastoin yleistä luuloa Mercer ja Friendly eivät olekaan aitoja ihmisiä.
Androidit

Androideja käytetään vain Marsin siirtokunnissa. Monet niistä pakenevat psykologista eristyneisyyttä ja orjuutta ja piiloutuvat Maahan teeskennellen olevansa tavallisia ihmisiä. Vaikka ne ovat biologisia ja niitä on mahdoton erottaa ihmisistä, niitä pidetään koneina. Poliisin palkkionmetsästäjät, kuten Rick Deckard, etsivät ja "peruuttavat" (eli tappavat) paenneet androidit. Monesti Deckardin poliisiyksikkö kerää ja analysoi epäiltyjen peruutettujen androidien ruumiit varmistaakseen, että ne todella ovat keinotekoisia.
Aikaisemmat androidit oli helpompi tunnistaa niiden rajoittuneen älykkyyden takia. Androidi-tekniikan kehittyessä palkkionmetsästäjien piti kehittää empatiatesti ”Voigt–Kampff”, jotta ne voitaisiin erottaa ihmisistä. Testi mittaa empaattisia reaktioita – joita androideilla ei ole – kysymyssarjalla, joka aiheuttaa kuulijassa tunnereaktion. Kysymykset koskevat useimmiten eläimiä. ("Olet autiomaassa. Edessäsi on kilpikonna, joka on selällään. Se ei pääse omin avuin oikeinpäin. Se heiluttelee jalkojaan ilmassa, mutta sinä et auta.") Koska androidit eivät ole empaattisia, niiltä puuttuvat nämä tunnereaktiot ja ne vain teeskentelevät reagoivansa kysymyksiin ihmisten tavoin. Androidien reaktiot ovat myös huomattavasti hitaampia kuin ihmisillä. Yksinkertaisempi Bonellin testi, jota toinen San Fransiscon poliisijaosto käyttää, mittaa visuaalisen ärsykkeen aiheuttamaa refleksiä selkäytimen ylimmässä hermosolmussa. Sataprosenttisen varma tulos saadaan kuitenkin ainoastaan tutkimalla epäillyn androidin luuydinnäytettä.
Suomennokset

Uneksivatko androidit sähkölampaista? Suomentanut J. Pekka Mäkelä, jälkisanat Toni Jerrman. Täysi käsi, 2022. ISBN 978-952-7436-08-0
Palkkionmetsästäjä. Suomentanut Kari Nenonen. Jalavan scifi-sarja 16. Helsinki: Jalava, 1989. ISBN 951-8954-13-5.
Aiheesta muualla

Manninen, P. A.: Palkkionmetsästäjä. Aikakone 1/1990.
Salvidge, Guy: Do Androids Dream of Electric Sheep? 1.3.2010. (englanniksi)
| n k Blade Runner |
| --- | --- |
Elokuvat:  Blade Runner (1982)  Blade Runner 2049 (2017) 
Lyhytelokuvat:  2036: Nexus Dawn (2017)  Blade Runner Black Out 2022 (2017)  2048: Nowhere to Run (2017) 
Televisiosarjat:  Blade Runner: Black Lotus (2021)  Blade Runner 2099 
Kirjat:  Palkkionmetsästäjä (1968)  The Bladerunner (1974)  Blade Runner 2: The Edge of Human (1995)  Blade Runner 3: Replicant Night (1996)  Blade Runner 4: Eye and Talon (2000) 
Videopelit:  Blade Runner (1985)  Blade Runner (1997) 
Henkilöt:  Philip K. Dick  Hampton Fancher  K. W. Jeter  Syd Mead  Alan E. Nourse  Ridley Scott  Denis Villeneuve 
Muut:  Kyyneleet sateessa -monologi  Replikantti  Spinner
Uupune

Uupune oli kylä Karjalankannaksella Kivennavan pitäjässä viitisen kilometriä Kirkonkylästä koilliseen Terijoki–Viipuri-maantien varressa. Uupuneen viisi taloa olivat tiiviinä rykelmänä tien varressa.
Nykyisin talojen paikat ovat metsittyneet. Hävinneen Uupuneen kylän sijannin löytää Pervomaiskojesta pohjoiseen Rybatski Hutorin lomakylän jälkeisestä neljän tien risteyksestä. Hieman tiestä kauempana sijainneen Munnen talon paikalla on peltoa.
Utopia

Utopian saari Thomas Moren Utopiasta.
Utopia tarkoittaa jonkin aatteen mukaista, toistaiseksi toteutumatonta ihanneyhteiskuntaa. Utopian vastakohta on dystopia eli antiutopia.
Etymologia

Sana utopia tulee kahdesta kreikankielisestä ilmauksesta: eu topos (εὖ τόπος), ’hyvä paikka’ ja ū topos (οὐ τόπος), ’ei paikkaa’. Termin otti käyttöön englantilainen renessanssihumanisti Thomas More teoksessaan Utopia (1516), joka kertoo kuvitteellisesta onnellisesta ja ihanteellisesta paikasta.
Idea

Utopiat perustuvat käsitykseen, jonka mukaan ihmiskunnan tavoite on toteuttaa potentiaalinsa, ja että parhaiten tämä tapahtuu yhteisesti omistetun ja omavaraisen yhteisön, kommuunin, kautta. Kun yksilöitä ei enää erota raha, valta ja perhetausta, utopistien mukaan päästään eroon myös tuhoisista tunteista,  kuten kateudesta, mustasukkaisuudesta, ahneudesta ja ylpeydestä. Arvot, joilla yhteisön sisäiset ristiriidat ratkaistaan, voidaan ottaa uskonnosta, tieteestä, koulutuksesta, taiteesta tai lainsäädännöstä. Joskus konfliktit ratkaistaan laajentamalla yhteisöä tai ottamalla kontaktia ulkopuoliseen maailmaan.
Varhaisimpien utopiateosten utopiat ovat rauhallisia ja onnellisia. 1800-luvulla julkaistiin paljon utopiakuvauksia, jotka perustuivat kristinuskolle omistautumiseen, utopistiseen sosialismiin tai sosialidemokratiaan. 1900-luvun utopioissa on tavoiteltu tasa-arvoa, ihmisoikeuksia, psykologista hyvinvointia ja sodan loppumista.
Merkkiteoksia

Antiikin kreikkalaisen filosofi Platonin teosta Valtio pidetään historian ensimmäisenä merkittävänä utopiana. Teoksessa Platon kuvaa valtiota, jota johtavat ’Hyvän’ ideaa pohtivat ja sen saavuttavat filosofikuninkaat. Platonin ihanneyhteiskunnassa on yhteiskuntaluokkia, joista ylempiä ovat esimerkiksi soturit ja vartijat.
Kirkkoisä Augustinuksen teoksessa Jumalan valtio tehdään jako erillisiin mutta rinnakkaisiin maallisen vallan valtioon ja sitä parempaan Jumalan valtioon.
Thomas More kuvasi vuonna 1516 ilmestyneessä Utopiassaan saarta, jolla elävä yhteisö elää harmoniassa ja täydellisessä vapaudessa sekä jakaa kaiken ja toimii yhteiseksi parhaaksi, saaden nautintoa pelkästä hyveen harjoittamisesta. Utopiassa esitetään ensimmäistä kertaa tuotantovälineiden yhteisomistuksen ja taloudellisten hyödykkeiden yhteisen tuottamisen ajatus. Siksi jotkut ovat nähneet siinä modernin sosialismin lähtökohdan.
Italialaisen Tommaso Campanellan utopiassa Aurinkokaupunki oli oleellista viisaan hallitsijan ajatus, ja valtaa piti ylipappi, jonka valta nojasi tieteelliseen tietoon ja tieteiden hierarkiaan.
Francis Baconin Uusi Atlantis (1627) kuvaa Etelämeren Bensalemin saarta, jonka onnelliset kristityt asukkaat ovat omistautuneet tieteellisen tiedon hankkimiseen luonnontieteellisillä kokeilla.
1800-luvulla utopioita ei enää sijoitettu kaukaisille saarille kuten ennen, vaan utopiat saivat olennaisemmin ajallisen luonteen. Ajan merkittävimpiä utopiasosialisteja olivat esimerkiksi Charles Fourier, Henri de Saint-Simon, Étienne Cabet ja Robert Owen.
Uudempia utopiakuvauksia ovat esimerkiksi Edward Bellamyn Vuonna 2000 (1888), William Morrisin: Huomispäivän uutisia (1890), H. G. Wellsin Nykyaikainen utopia (1905), Charlotte Perkins Gilmanin Herland (1915) sekä Aldous Huxleyn Saari (1962).
Utopiakokeiluja

Kokeellisia ihanneyhteisöjä perustettiin Yhdysvalloissa 1800-luvulla yli sata, ja niistä myös kirjoitettiin ja keskusteltiin paljon. Osa näistä yhteisöistä oli kristillisiä. Maatalous oli näiden yhteisöjen perinteinen pääelinkeino, ja usein ne vastustivat teollistumista. Moni yhteisö ansaitsi rahaa myymällä tuotteitaan ulkopuolisille. Moni niistä ei kuitenkaan onnistunut elättämään jäseniään, ja vuosisadan loppuun mennessä suurin osa oli hajonnut. 1800-luvun jälkeen utopiakokeilujen suosio on laskenut. Suomalaiset ovat perustaneet toistakymmentä ihanneyhteiskuntaa. Tunnetuimmat niistä olivat Sointula Kanadassa, Colonia Finlandesa Argentiinassa ja Penedo Brasiliassa.
Myös natsi-Saksassa ja Neuvostoliitossa tavoiteltiin utopiaa, mutta nämä yritykset eivät johtaneet onnellisiin yhteiskuntiin.
Psykologi Abraham Maslowin mukaan monet nykyajan vaihtoehtoiset utopiayhteisöt, kuten hippiyhteisöt, epäonnistuvat siitä syystä, että niihin liittyy lähinnä ihmisiä, jotka haluavat vain loisia ja antaa muiden tehdä kaiken työn. Lopulta ahkerat yhteisön jäsenet kyllästyvät hyväksikäyttöön ja lähtevät.
Kirjallisuutta

Jouhki, Jukka: Utopia: paikka ei missään, parhaan maailman puolesta".  LÄHDE - Historiatieteellinen aikakauskirja  2, 2005: 60-77, 2005.
Koponen, Jari: Utopia- ja tieteiskirjallisuus Suomessa. Bibliografia 1803–2013.  Helsinki:  Avain, 2014.  ISBN 978-952-304-046-5
Lahtinen, Mikko (toim.): Matkoja utopiaan.  (Sisältö: Aurinkokaupunki / Tommaso Campanella. Uusi Atlantis / Francis Bacon. Täydellisen valtion idea / David Hume. Matkoja mahdolliseen / Mikko Lahtinen. Suomentaneet Pia Mänttäri, Topi Makkonen, Petri Koikkalainen ja Tuukka Tomperi)  Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-058-9
Peltoniemi, Teuvo: Kohti parempaa maailmaa. Suomalaisten ihannesiirtokunnat 1700-luvulta nykypäivään.  Helsingissä:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08551-4
Peltoniemi, Teuvo: Paratiiseja rakentamassa: Suomalaisten utopiayhteisöjen historiaa. Helsinki: SKS Kirjat, 2024. ISBN 978-951-858-550-6
Sutinen, Ville-Juhani (toim.): Utopiasosialistit. Turku: Savukeidas, 2009. ISBN 978-952-5500-43-1
Ennen ja nyt -verkkolehden teemanumero 2/2017, Utopiat ennen ja nyt
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Utopia Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Utopia and Utopianism (englanniksi)
Kohti parempaa maailmaa - Suomalaisten utopiasiirtolaisuus (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Romahtaneita ihanteita ja unelmia - suomalaiset utopiasiirtokunnat
Uudenmaan ja Hämeen läänin ratsuväkirykmentti

Rykmentin lippu vuodelta 1700. Tukholman armeijamuseon kokoelma.
Uudenmaan ja Hämeen läänin ratsuväkirykmentti (ruots. Nylands och Tavastehus läns kavalleriregemente) oli Ruotsi-Suomen armeijan ratsuväkirykmentti, joka muodostettiin Suomessa Uudenmaan ja Hämeen läänistä kootuista ratsukoista. Ratsumiehen palkkaaminen ja varustaminen armeijaan oli 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa aatelisten ja rikkaiden talonpoikien omistamien rusthollien vastuulla. Rusthollarit itse eivät enää nousseet sotaratsun selkään kuten aiemmin 1600-luvulla, vaan ratsumiehet olivat lähes aina palkattuja.
Historia

Rykmentti perustettiin vuonna 1632, kun vuonna 1618 muodostettu Uudenmaan ratsuväki (ruots. Nylands ryttare) nimettiin uudelleen.
Rykmentti nimettiin Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmentiksi vuonna 1721. Rykmentistä muodostettiin 1791 kahtia jakamalla Hämeenläänin sekä Uudenmaanläänin jalkaväkirykmenttiin kolmannet pataljoonat. Vuonna 1803 rykmentin uusimaalainen puolisko perustettiin uudelleen ja se sai 1805 nimekseen Uudenmaan kevyt rakuunarykmentti, millä nimellä se toimi vuoteen 1809.
Komentajat

1625–1632 Åke Tott
1632–1644 Torsten Stålhandske
1644–1656 Henrik Horn
1656–1669 Johan Galle
1669– ? Claes Uggla
Baranoff.
1678–1687 Otto Wellingk
1687–1700 Johan Ribbing
1700–1701 Adrian Magnus Klingsporre
1701–1706 Didrik Fredrik Patkull
1707–1709 Anders Torstenson (1676–1709)   †
1709–1713 Anders Erich Ramsay
1713–1724 Reinhold Johan De la Barre
1725–1728 Axel Erich Roos
1728–1739 Carl Henrik Wrangel
1739–1742 Johan Carl Ramsay
1743–1746 Gustaf Gynterfelt
1746–1759 Lars Åkerhjelm
1759–1762 Herman Fleming
1762–1767 Gustav Crispin Jernfeltz
1768–1769 Casimir Lewenhaupt
1769–1772 Jakob Magnus Sprengtporten
1772–1776 Johan von Schwartzer
1776–1777 Erik Johan Stjernvall
1777–1779 Georg Gustaf Wrangel
1779– Robert Montgomery
1792–1804 Carl Johan Adlercreutz
1805–1809 Gustaf Fredrik von Wright
Kirjallisuutta

Anders Larsson: Karolinska uniformer och munderingar åren 1700-1721 s. 90-264 Jengel Förlag, Östersund ISBN 978-91-88573-43-8 (ruotsiksi)
Palopituuskoneisto

Palopituuskoneisto on etupäässä ilmatorjuntatykeissä käytetty ajoituslaitteisto.
Saksalaisen 88 mm RMB-tykin palopituuskoneiston näyttö Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Palopituuskoneisto on kellopohjainen. Siihen liittyy valmiiksi laskettu taulukko, josta katsotaan haluttua ammuksen räjähdyskorkeutta vastaava ajoitus. Sen jälkeen ajoitus säädetään kojeistoon liittyvästä kellotaulusta ja tykki ladataan aikakranaatilla, jossa on oma kellotoiminen aikasytyttimensä. Kun tykki laukaistaan, aikasytytin käynnistyy ja räjäyttää kranaatin säädetyllä korkeudella.
Menetelmä oli hyvin tehokas muun muassa Helsingin suurpommituksia torjuttaessa alkuvuodesta 1944. Sittemmin palopituuskoneistot syrjäytyivät vähin erin tutkasytyttimien kehittyessä.
Aikasytytintä käytetään nykyisin vain valokranaateissa.
Paloluoto

Paloluoto pohjoisesta kuvattuna.
Paloluoto (ruots. Brändholmen) on yksityinen kesähuvilasaari Helsingissä Vartiosaaren eteläpuolella. Sen pinta-ala on 10,2 hehtaaria. Saaressa on vanha torpparakennus 1800-luvun loppupuolelta sekä kymmenkunta kesäasuntoa, joista vanhimmat 1930-luvulta ja uusimmat 2000-luvulta. 1870-luvulla saaresta louhittiin kiviä venäläisten linnoitustöihin. Saari sai asemakaavan 2000-luvun alussa.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Heikki Palmu

Heikki Palmu (s. 30. syyskuuta 1946 Kalanti) on suomalainen pappi, työnohjaaja ja kirjailija.
Palmu pääsi ylioppilaaksi 1967 Uudenkaupungin yhteislyseosta ja valmistui teologian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1974. Hänet vihittiin papiksi Oulussa 1974.
Palmu toimi korkeakoulupastorina Oulussa 1974–1979. Sen jälkeen hän toimi kirkkoherrana Suomenniemellä 1979–1986 ja sairaalapappina Uudenkaupungin seurakunnassa 1986-1993. Palmu toimi 1993–2000 Saksassa asuvien suomalaisten pappina Münchenissä, Stuttgartissa ja Nürnbergissä. Viimeksi hän on toiminut työnohjaajana ja työyhteisökouluttajana Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymässä 2000–2011. Vuoden 2012 alusta Palmu on ollut vapaa kirjailija.
Palmu on toiminut myös Ydin-lehden toimitussihteerinä ja Etsijä-lehden päätoimittajana. Lisäksi hän kirjoittanut kolumneja Turun Ylioppilaslehteen, Oulun Ylioppilaslehteen, Kotimaa-lehteen ja Uudenkaupungin Sanomiin.
Teoksia

Harmaa päiväkirja : Kuvia Suomen puolustuslaitoksesta. Aikakauslehti Ydin, Helsinki 1969
Harmaat muistikuvat : kuunnelma. Yleisradio 1970
Häiriö : Koulukirja. Otava 1970
Kertomus omakohtaisesta ratkaisusta : kuunnelma. Yleisradio 1972
Profeetat puhuvat yhä : julistaako kirkko sorretuille vapautusta?. Otava 1974
Agitaattorin virka : kronikka. Otava 1975
Korkkipyssy : kuunnelma. Yleisradio 1975
Jos huonetta ei rakenna : kuunnelma. Yleisradio 1977
Näen monet kasvot : romaani. Otava 1980
Onni tulee eläen. Kirjapaja, Helsinki 1982
Elävän leivän pöytä. Kirjapaja, Helsinki 1985
Viimeiset kuvat : kuunnelma. Yleisradio 1987
Toisen puolueen mies : romaani. Pohjoinen, Oulu 1990
Onni tulee eläen. WSOY 1992
Paavali, risti ja riita. WSOY 1992. ISBN 9789510174227
Rukous on silta : ulkosuomalaisen rukouskirja ; toim. Heikki Palmu. SR-Kustannus, Espoo 2002
Silmän kamera : romaani. Kirja-Aurora, Turku 2002
Panssariniitty : ulkosuomalaisen päiväkirja. Suomen lähetysseura, Helsinki 2008
Suomen kirkon tulevaisuus? Kipukohtia, ongelmia ja mahdollisuuksia.  Turku:  Sammakko, 2010.  ISBN 978-952-483-146-8
Oulusa koulusa: 60-lukulaisen muistelmat. Kirjapaja 2016. ISBN 978-952-288-350-6
Jeesus vai Paavali? Pohdintoja uskonasioista. Väyläkirjat 2022. ISBN 978-952-396-058-9
Palkinnot

Eino Leinon palkinto 1970 (esikoisteoksesta Harmaa päiväkirja)
Aiheesta muualla

Kirjailija Heikki Palmu : Ikäsyrjintä tulossa osaksi valtion kirjallisuuspolitiikkaa, Suomen Kirjailijaliitto 4.6.2013
Aleksi Ahtola : ”Vasemmistopappi joutui hiilivalkealle”, www.ku.fi 25.3.2016
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  Hufvudstadsbladet
Matti Paloheimo (kirjailija)

Matti Aukusti Paloheimo (s. 4. helmikuuta 1947 Vesilahti) on suomalainen kirjailija. Hän oli Valtion elokuvatarkastamon johtaja vuosina 1999–2011.
Paloheimo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1967 ja teologian kandidaatiksi vuonna 1975 Helsingin yliopistosta. Hän työskenteli vuosina 1972–1973 Kirkon tiedotuskeskuksen elokuvatoimittajana ja vuosina 1974–1984 kirkon korkeakoulusihteerinä. Vuosina 1984–1996 Paloheimo oli Kirkon tiedotuskeskuksen televisiotoimituksen päällikkönä ja vuosina 1996–1998 televisiotoimittajana. Hän oli samalla myös television hartausohjelmien vastaava toimittaja. Hartausohjelmien lisäksi Paloheimo on tehnyt useita dokumentteja Ylelle ja MTV3:lle. 1960–1980-luvuilla hän teki muun muassa musiikkiohjelmia ja ohjelmia Ylen radiokanaville.
Paloheimo toimi elokuva-arvostelijana Kirkko ja kaupunki -lehdessä vuosina 1972–1992 ja Yhteishyvä-lehdessä vuosina 1975–1992. Hän oli Helsingin Sanomien kirjallisuusarvostelija vuosina 1977–1987. Vuosina 1979–1981 hän oli Vartija-lehden toinen päätoimittaja. Paloheimo on myös kirjoittanut artikkeleita muiden muassa Kanava-lehteen ja Parnassoon sekä eri teoksiin. Hän sai Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1982 teoksesta Hengenmies ja vuonna 1985 teoksesta Levoton Lippi.
Paloheimon isä oli kirjailija Oiva Paloheimo.
Teokset

Hiekkaa silmissä. Kirjayhtymä, 1973 ISBN 951-26-0350-0
Kylmä päivä. Kirjayhtymä, 1976 ISBN 951-26-1237-2
Tämän maailman lumet. Kirjayhtymä, 1978 ISBN 951-26-1489-8
Tuuleen valmis. Kirjayhtymä, 1980 ISBN 951-26-1814-1
Haarniskoiden syksy. Kirjayhtymä, 1984 ISBN 951-26-2598-9
Talviruokittu kotka. Kirjayhtymä, 1988 ISBN 951-26-3257-8
Musta ilo. Kirjayhtymä, 1992 ISBN 951-26-3744-8
Sittenkin. Kirjayhtymä, 1996 ISBN 951-26-4173-9
Tämän elämän osat: runoja. Kirja kerrallaan, 2007 ISBN 978-952-480-064-8
Hengenmies. Kirjayhtymä, 1982 ISBN 951-26-2330-7
Valkoinen Mandela. Kirjayhtymä, 1994 ISBN 951-26-3946-7
Vanha ystävä. Nordbooks, 2016 ISBN 978-952-315-197-0
Uskonto elokuvassa. Tietoteos. Kirjapaja, 1979 ISBN 951-621-250-6
Levoton Lippi. Isäni Oiva Paloheimo. Elämäkerta. Kirjayhtymä, 1985 ISBN 951-26-2756-6
Matti Paloheimo (toim.): Kirkas kuvastin: suomalaista uskonnollista runoutta 1960–1990. Kirjayhtymä, 1991 ISBN 951-26-3601-8
Matti Paloheimo ym. (toim.): Pitkä juna: kirjailijoiden rauhanantologia. Bokförlaget Södra-Finland, 1982 ISBN 951-828-759-7
Matkamiehen muistelmat. Esseekokoelma. Tammi, 2001 ISBN 951-31-2260-3
Seksiä ja väkivaltaa: kysymyksiä elokuvatarkastajalle. Tietoteos. Like, 2003 ISBN 952-471-222-9
Uskomisesta. Esseepamfletti. Rasalas, 2007. ISBN 978-952-5421-43-9
Liian nuori vanhaksi? 52 tapaa sopeutua ja panna kampoihin. Minerva, 2013 ISBN 978-952-492-706-2
Nainen Palatinuksella. Novelleja. Nordbooks, 2014. ISBN 978-952-315-012-6
Aiheesta muualla

Matti Paloheimo Kirjasampo.fi:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Selim Palmgren

| Selim Palmgren |
| --- | --- |
 Selim Palmgren
Henkilötiedot
Koko nimi:  Selim Gustaf Adolf Palmgren
Syntynyt: 16. helmikuuta 1878 Pori
Kuollut: 13. joulukuuta 1951 (73 vuotta) Helsinki
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
Soittimet:  piano 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Selim Gustaf Adolf Palmgren (16. helmikuuta 1878 Pori – 13. joulukuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja pianisti.
Elämä

Palmgren syntyi Porissa vuonna 1878. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Porin Lyseon lukiossa. Hän alkoi opiskella musiikkia Helsingin musiikkiopistossa syksyllä 1895. Vuonna 1899 Palmgren muutti Saksaan opiskelemaan Ferruccio Busonin johdolla. Palmgrenin opettajiin kuului myös Konrad Ansorge, joka itse oli aikanaan ollut Lisztin oppilas. Vuonna 1910 sai ensiesityksensä Palmgrenin ainoa ooppera Daniel Hjort. Hän valmisteli toistakin oopperaa, Der Student von Prag, mutta se ei koskaan valmistunut. Pian tämän jälkeen Palmgren meni naimisiin oopperalaulaja Maikki Pakarisen kanssa. Pakarisen edellinen puoliso oli Armas Järnefelt. Pariskunta asui 1914–1915 Tukholmassa ja Kööpenhaminassa. Palmgren esiintyi myös Yhdysvalloissa ja toimi vuosina 1921–1926 siellä sävellyksen professorina Rochesterin Eastman School of Musicissa.
Maikki-puoliso kuoli 1929 aivohalvaukseen sairaalassa saatuaan vakavan sairauskohtauksen Palmgrenin kantaatin Turun lilja kantaesityksen kenraaliharjoituksissa Turun tuomiokirkossa. Palmgren solmi vuonna 1930 uuden avioliiton edesmenneen vaimonsa suosikkioppilaan, virolaissyntyisen laulajattaren Minna Talwikin (1902–1983) kanssa. Vuodesta 1939 lähtien Palmgren toimi Sibelius-Akatemiassa (ent. Helsingin konservatorio) sävellyksen professorina, ja ennen sitä vuosina 1929–1939 pianonsoiton lehtorina.
Palmgren kuoli Helsingissä joulukuussa 1951. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle. Porin kaupungin musiikkioppilaitos Palmgren-konservatorio on nimetty hänen mukaansa.
Palmgrenin veli oli säveltäjä Allan Palmgren. Hänen sisarentyttärensä oli runoilija Ingrid Savolainen.
Palmgrenin elämästä kertova elokuva Selim sai ensi-iltansa Pori Film Festivalilla marraskuussa 2019.lähde?