stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oksatsoli
Synteesi

Oksatsolia voidaan valmistaa Bredereckin ja Bangertin kehittämällä dietyyli-α-ketosukkinaatin ja formamidin välisellä reaktiolla suolahapon läsnä ollessa. Tässä reaktiossa muodostuu dietyylioksatsoli-4,5-dikarboksylaattia, joka voidaan hydrolysoida ja dekarboksyloida oksatsoliksi.
Oksidoreduktaasit

Oksidoreduktaasit ovat entsyymejä, jotka katalysoivat hapetus-pelkistysreaktioita. Oksidoreduktaasit siirtävät elektronin elektronin luovuttajalta eli pelkistimeltä elektronin vastaanottajalle eli hapettimelle. Pelkistin tai hapetin voi olla epäorgaaninen ioni tai orgaaninen yhdiste. Monet oksidoreduktaaseihin kuuluvat entsyymit vastaanottavat tai siirtävät elektronit erityisille kofaktoreille. Jos hapetus- tai pelkistysreaktio tapahtuu hiiliatomissa, johon on liittyneenä happiatomi, on kofaktorina tyypillisimmin NAD+ tai NADP+. FAD tai FMN toimivat kofaktoreina silloin, kun oksidoreduktaasin katalysoima reaktio tapahtuu hiiliatomissa, johon ei ole sitoutunut happiatomia. Oksidoreduktaasien EC-numerossa ensimmäinen numero on 1. Oksidoreduktaasit nimetään virallisesti muodossa elektronien luovuttaja:elektronien vastaanottaja-oksidoreduktaasi.
Luokittelu

Oksidoreduktaasien EC-numerot määräytyvät niiden katalysoimien reaktioiden ja elektronien luovuttajien tai vastaanottajien mukaan. Luokittelu on seuraava.
EC 1.1.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on CH-OH-ryhmä
EC 1.2.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on aldehydiryhmä
EC 1.3.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on CH-CH-ryhmä
EC 1.4.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on CH-NH2-ryhmä
EC 1.5.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on HC=NH-ryhmä
EC 1.6.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on NADH tai NADPH
EC 1.7.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on jokin muu typpiatomeja sisältävä ryhmä
EC 1.8.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on jokin rikkiatomeja sisältävä ryhmä
EC 1.9.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on hemiryhmä
EC 1.10.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on difenoli
EC 1.11.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja vastaanottavana ryhmänä on peroksidi
EC 1.12.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektronien luovuttajana on vety
EC 1.13.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektronien vastaanottajana on happi
EC 1.14.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektronien vastaanottajana on happi ja lisäksi reaktiossa on substraatin lisäksi kofaktori elektronien luovuttajana
EC 1.15.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektronien vastaanottajana on superoksidiradikaali
EC 1.16.x.x - Entsyymit hapettavat metalli-ioneja
EC 1.17.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on CH- tai CH2-ryhmä
EC 1.18.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on rauta-rikkiproteiini
EC 1.19.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on pelkistynyt flavodoksiini
EC 1.20.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektroneja luovuttavana ryhmänä on fosfori- tai arseeniyhdiste
EC 1.21.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa X-H- ja Y-H-sidos katkeaa ja muodostuu X-Y-sidos
EC 1.22.x.x - Entsyymien katalysoimissa reaktioissa elektronien luovuttajana on halogeeni
EC 1.97.x.x - Muut oksidoreduktaasit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oksidoreduktaasit Wikimedia Commonsissa
Sinikka Ollila

Sinikka Helena Ollila (ent. Hippo, s. 18. syyskuuta 1939 Mäntsälä) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950-luvulla kaksi SM-mitalia kiekonheitossa. Hän edusti mitalivuosinaan Helsingin Visaa sekä myöhemmin myös Kenttäurheilijat-58:aa, Idrottsklubben-32:ta ja Viipurin Urheilijoita.
Ollila saavutti kiekonheitossa SM-pronssia vuosina 1955 ja 1956 sekä sijoittui SM-kilpailuissa neljänneksi vuonna 1964, viidenneksi vuonna 1962, kuudenneksi vuonna 1965 ja yhdeksänneksi vuonna 1968.
Ollilan kiekonheittoennätys on 38,69 m, minkä hän teki Oulun Kalevan kisoissa elokuussa 1964.
Okovin metsä

Nicholas Roerichin maalaus Vetotaival metsän halki (1915).
Okovin metsä on suuri metsäalue, joka keskiajalla peitti koko Valdain ylängön.  Myöhemmin se nimettiin Volokovin, Volkonin tai Volginin metsäksi.
Historia

”Nestorin kronikka” mainitsee metsän olleen ikään kuin muinais-Venäjän maantieteellinen keskus:
»… Dnepr saa alkunsa Okovin metsästä ja virtaa etelään. Väinäjoki saa alkunsa tästä samasta metsästä, mutta virtaa pohjoiseen ja laskee Varjagienmereen. Tästä samasta metsästä lähtee myös Volga, joka virtaa itään ja laskee seitsemänkymmenen suuhaaran kautta Horezminmereen.»
Nestorin kronikan mukaan varjagien reitti kulki koko Euroopan ympäri, ja kronikassa mainitaan keskiajan kaksi tärkeintä kaupunkia: Rooma ja Tsargrad (Konstantinopoli). Kronikassa mainitaan myös toisen pohjoinen reitti Itämereltä Väinäjoelle (tai päinvastoin "Väinäjokea pitkin varjagien maahan") ja sitten vetotaivalta pitkin Dneprjoen latvoille sekä Dnepriä pitkin Mustallemerelle.
Hyvien vetotaipaleiden ansiosta Okovin metsä oli useiden kauppareittien risteyspaikka: muinaisen Väinäjoki–Volga-reitin sekä myöhemmän Viikinkien idäntien Konstantinopoliin.
Nykyaika

Muinaisen Okovin metsän parhaiten jäljelle jääneestä osasta tehtiin vuonna 1931 Keski-Venäjän metsänsuojelualue. Alue sijaitsee Tverin alueen länsiosissa. Okovin metsä sijaitsee Tverin alueella ja Smolenskin alueella. Se on Valdain ylängön eteläinen osa, Volgan latvoilta etelään. Metsässä on myös eri jokien alkupää: Zhkupa, Mezha (Väinäjoen alkupää), Tudovka, Obsha, Osuga sekä Dnepr.
Aiheesta muualla

Okovin metsä (venäjäksi)
Keski-Venäjän metsänsuojelualue (venäjäksi)
Keski-Venäjän metsänsuojelualue.
Oksindoli

| Oksindoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3-dihydroindol-2-oni
CAS-numero:  59-48-3
PubChem CID:  321710
SMILES:  C1C2=CC=CC=C2NC1=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H7NO
Moolimassa:  133,146 g/mol
Sulamispiste:  128 °C
Oksindoli (C8H7NO) on heterosyklinen aromaattinen yhdiste. Yhdistettä muodostuu ihmiselimistössä tryptofaanin aineenvaihduntatuotteena.
Reaktiivisuus

Oksindoli esiintyy ainoastaan ketotautomeerina. Vahvat emäkset voivat poistaa protonin ketoryhmän viereiseltä hiiliatomilta ja muodostuva anioni on stabiili aromaattisten resonanssimuotojen vuoksi. Muodostuva anioni reagoi on nukleofiilinen ja reagoi enolaattien tavoin elektrofiilien kuten alkyylihalogenidien ja aldehydien kanssa alkylaatio-, asylaatio- ja aldoliadditio- tai aldolikondensaatioreaktioilla. Oksindoli voidaan hapettaa isatiiniksi ja se reagoi isatiinin kanssa muodostaen isoindigoa.
Valmistus

Oksindolia voidaan valmistaa ω-bromiasetanilidista molekyylinsisäisellä kondensaatioreaktiolla emäksisissä olosuhteissa. Yhdistettä muodostuu myös 3-kloori-indolin hydrolyysin seurauksena happamissa olosuhteissa. Niin kutsutussa Gassmanin oksindolisynteesissä aniliini reagoi t-butyylihypokloriitin läsnä ollessa metyylitioetikkahapon esterin kanssa ja muodostuva tuote syklisoituu emäksen kuten trietyyliamiinin läsnä ollessa. Näin saatu tioeetterijohdannainen voidaan pelkistää oksindoliksi vedyttämällä Raney-nikkelin toimiessa katalyyttinä.
Sepät

| Sepät |
| --- | --- |
 Mustaperäseppä (Ampedus balteatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Yläheimo::  Seppämäiset Elateroidea
Heimo::  Sepät Elateridae  Leach, 1815
Katso myös
   Sepät Wikispeciesissä   Sepät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sepät (Elateridae) on kovakuoriaisheimo. Sepät ovat soikean sukkulamaisia, pitkähköjä ja suhteellisen lyhytjalkaisia kovakuoriaisia. Ne ovat muutamasta millimetristä aina kahteen senttimetriin pitkiä, useat mattapintaisia, mutta jotkut voivat olla värikkäitä. Ne elävät maassa tai lahossa puussa ja ovat aktiivisia yöllä.
Seppälajeja tunnetaan maailmasta noin 10 000, joista Pohjoismaissa ja Baltiassa tavataan 117 lajia. Lajirunsaus on suurin Maapallon trooppisilla alueilla, mutta moniin muihin kovakuoriaisryhmiin verrattuna heimossa on melko runsaasti vuoristoihin ja arktisille alueille erikoistunutta lajistoa. Suomessa seppälajeja elää 64, esimerkiksi pikiseppä, punaseppä, metalliseppä ja kupariseppä.
Piirteitä

Seppien, kuten myös sepiköiden ja rikkaseppien, tunnusomainen piirre on kyky selälleen joutuessaan napsauttaa itsensä takaisin ilmaan taivuttamalla ruumistaan, jolloin niiden keskiruumiin takaosassa oleva koukkumainen uloke pingottuu takaruumiin etuosaa vasten. Jännitteen lauetessa kuuluu napsahtava ääni, ja kuoriainen lennähtää takaisin vatsalleen. Hypyn suunta on aina kuoriaisen pituusakselin suuntainen ja alustan kovuudesta riippuen hyppy voi kantaa useita kymmeniä senttimetrejä. Kuoriainen voi toistaa hypyn useita kertoja peräkkäin. Ollessaan jaloillaan ne pystyvät tätä tekniikkaa käyttäen myös heittämään selästään kimppuunsa hyökänneitä muurahaisia tai irrottautumaan linnun nokasta.
Aikuiset kuoriaiset ovat pitkänomaisia, hoikkaraajaisia ja niiden tuntosarvet ovat rihmamaiset, sahamaiset tai joillakin lajeilla kampamaiset. Peitinsiivet ovat yleensä selvästi pitkittäisuurteiset. Etuselän ja takaruumiin välinen nivel on taipuisa. Eurooppalaisten lajien pituus aikuisena vaihtelee 5–30 mm, mutta maailmalla kokohaarukka on paljon suurempi pituuden vaihdellessa Quasimus lilliputanus-lajin 1,5 millimetristä Tetralobus gigas ja Tetralobus flabellicornis -lajien kymmeneen senttimetriin.
Elinympäristö ja elintavat

Useimmat seppälajit talvehtivat aikuisina kotelokoppansa sisällä ja keväällä ilmojen lämmettyä ne lähtevät liikkeelle. Suomessa aikuisten kuoriaisten lajimäärä on suurin kesäkuussa. Heinäkuun aikana lajimäärä vähenee ja elokuussa useimmat lajit ovat jo aikuisvaiheensa eläneet. Monet lajit ovat aktiivisimmillaan öisin ja jotkin lajit lentävät kirkkaiden valojen luokse. Kuumalla säällä ne tulevat mieluusti sisään taloihin, mikäli ikkuna tai ovi on jätetty raolleen.
Aikuisten seppien ravintoa ovat kasvien lehdet sekä valkuaisainepitoinen siitepöly.
Seppien parittelua pääsee näkemään erittäin harvoin eikä munimisestakaan ole kovin runsaasti havaintoja. Naaras munii jopa useita satoja munia yksitellen tai pieniin ryhmiin. Munat kuoriutuvat 2–4 viikon kuluttua. Seppien lieriömaisia ja kovan kitiinikuoren peittämiä toukkia kutsutaan usein juurimadoiksi. Sepäntoukkien takaruumiin takimmaisessa jaokkeessa on yleensä joko parilliset perälisäkkeet tai piikkimäiseksi kaventunut kärki. Toukan suuosiin ei kuulu ylähuulta vaan nokkamainen uloke, nasale. Toukat elävät maaperässä tai lahoavassa puuaineksessa ja käyttävät ravinnokseen kasvien juuria ja sienirihmastoja tai ne saalistavat muiden hyönteisten toukkia. Ruokavalio on paitsi lajikohtainen, myös vaihtelee mehdollisesti elinolosuhteiden mukaan. Toukkien kehitys on verraten hidasta ja toukkavaihe kestää 2–4 vuotta. Toukka-asteita on lajista riippuen 7–18. Viimeisenä syksynään toukka koteloituu rakentamansa kotelokopan sisään ja aikuinen kuoriainen kuoriutuu kotelosta noin kuukautta myöhemmin. Useimmiten se jää kuitenkin talvehtimaan kotelokopan sisään ja lähtee liikkeelle vasta keväällä.
Toukkavaiheessaan merkittäviä petoja ovat ainakin ketoseppä, puikkoseppä, hietaseppä ja piennarseppä. Ampedus-suvun punaseppien toukkia löytyy etenkin sellaisesta lahopuusta, jossa on runsaasti muiden kovakuoriaisten toukkia ravinnoksi. Mikään Suomen kuolleissa puissa elävistä seppälajeista ei ole sidoksissa tiettyyn puulajiin, mutta osa lajeista suosii tietyjä puulajeja muita enemmän. Sen sijaan jo Keski-Euroopassa esiintyy isäntäpuiden suhteen vaateliaampia lajeja.
Viljaseppien (suku Agriotes) toukat syövät viljelyskasvien juuria, maavarsia ja siemeniä, mutta myös jonkin verran eläinravintoa. Havaintojen mukaan viljaseppien toukat syövät myös vasta nahkansa luoneita lajitovereitaan. Niillä on joskus huomattavaakin merkitystä viljelyskasvien tuholaisina. Tässä suhteessa erityisen merkittävä on tummaviljaseppä (Agriotes obscurus).
Sepistä, sepiköistä ja jalokuoriaisista on valmistunut kirjahanke.
Osittainen luettelo suvuista

Actenicerus
Adrastus
Aeolus
Agriotes
Agrypnus
Alaus
Ampedus
Anchastus
Anostirus
Aplotarsus
Athous
Berninelsonius
Betarmon
Brachygonus
Brachylacon
Calambus
Cardiophorus
Chalcolepidus
Cidnopus
Conoderus
Crepidophorus
Ctenicera
Dacnitus
Dalopius
Danosoma
Denticollis
Diacanthous
Dicronychus
Dima
Drasterius
Eanus
Ectamenogonus
Ectinus
Elater
Eopenthes
Fleutiauxellus
Hemicrepidius
Horistonotus
Hypnoidus
Hypoganus
Hypolithus
Idolus
Ischnodes
Itodacne
Lacon
Limoniscus
Limonius
Liotrichus
Megapenthes
Melanotus
Melanoxanthus
Metanomus
Negastrius
Neopristilophus
Nothodes
Oedostethus
Orithales
Paracardiophorus
Paraphotistus
Peripontius
Pheletes
Pityobius
Podeonius
Porthmidius
Procraerus
Prodrasterius
Prosternon
Pseudanostirus
Pyrophorus
Quasimus
Reitterelater
Selatosomus
Sericus
Simodactylus
Stenagostus
Synaptus
Zorochros
Lajit Suomessa

Suomesta on tavattu 64 seppälajia, joista uhanalaisia ovat yksi äärimmäisen uhanalainen (CR) ja neljä erittäin uhanalaiseksi (EN) ja viisi vaarantuneeksi (VU) luokiteltua lajia. Lisäksi kaksi lajia on luokiteltu silmälläpidettäviksi (NT) ja kahden uhanalaisuus on jätetty puutteellisten tietojen vuoksi arvioimatta (NE).
vyöseppä Drapetes mordelloides EN
hietaseppä Agrypnus murinus VU
suomupiiloseppä Lacon lepidopterus CR
häiväpiiloseppä Danosoma conspersum
vyöpiiloseppä Danosoma fasciatum
täpläseppä Negastrius pulchellus
laikkuseppä Negastrius arenicola NE
vähäseppä Zorochros minimus
tenonseppä Fleutiauxellus maritimus NT
outaseppä Fleutiauxellus algidus
turjanseppä Neohypdonus arcticus
vaskiseppä Pheletes aeneoniger
terässeppä Cidnopus aeruginosus
lyijyseppä Limonius minutus
piennarseppä Hemicrepidius niger
aarniseppä Crepidophorus mutilatus EN
lounaseppä Athous haemorrhoidalis
puikkoseppä Athous subfuscus
aaltoseppä Diacanthous undulatus
ruskohammasseppä Denticollis linearis
mustahammasseppä Denticollis borealis
kampaseppä Ctenicera pectinicornis
kupariseppä Ctenicera cuprea
isorantaseppä Hypnoidus riparius
vähärantaseppä Hypnoidus rivularius
tunturiseppä Berninelsonius hyperboreus
korpiseppä Liotrichus affinis
sarviseppä Orithales serraticornis
ruutuseppä Actenicerus sjaelandicus
hiirakkoseppä Prosternon tesselatum
okraseppä Anostirus castaneus
ristiseppä Selatosomus cruciatus
metalliseppä Selatosomus aeneus
suruseppä Selatosomus melancholicus
lohjanseppä Pseudanostirus globicollis VU
laakaseppä Paraphotistus impressus
mustasarviseppä Paraphotistus nigricornis NT
koivuseppä Aplotarsus incanus
reunusseppä Eanus costalis
veriseppä Ampedus sanguineus EN
heloseppä Ampedus cinnabarinus EN
punaseppä Ampedus pomonae
ruosteseppä Ampedus pomorum
oranssiseppä Ampedus nigroflavus
ruotsinseppä Ampedus suecicus
mustaperäseppä Ampedus balteatus
perminseppä Ampedus lepidus VU
mustasaumaseppä Ampedus sanguinolentus
hehkuseppä Ampedus praeustus VU
mustaseppä Ampedus nigrinus
rusonurkkaseppä Ampedus erythrogonus
koruseppä Ampedus tristis
ruskoseppä Sericus brunneus
lahoseppä Ectinus aterrimus
lehtopikiseppä Melanotus villosus
pikiseppä Melanotus castanipes
juovaviljaseppä Agriotes lineatus
tummaviljaseppä Agriotes obscurus
varjoviljaseppä Agriotes ustulatus NE
juomuseppä Dalopius marginatus
ketoseppä Adrastus pallens
kirjokaraseppä Cardiophorus ruficollis
hietakaraseppä Cardiophorus ebeninus
harjukaraseppä Cardiophorus asellus VU
Aiheesta muualla

Viherpiha: Seppäkuoriainen
ITIS: Elateridae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q28457  Wikispecies: Elateridae  ADW: Elateridae  AFD: Elateridae  BioLib: 9226  BOLD: 1083  BugGuide: 115  CoL: 9LS  EoL: 7446  EPPO: 1ELATF  Fauna Europaea: 11164  Fauna Europaea (new): 5fa3419f-542c-4c0b-83bc-97e3653d9e85  GBIF: 7825  iNaturalist: 53248  IRMNG: 100180  ITIS: 113879  NBN: NHMSYS0001718044  NCBI: 30009  NZOR: 9b6897db-122e-4214-a229-64e6c69e9cc6  Open Tree of Life: 506408  Paleobiology Database: 69353  Plazi: 3F66C508-151E-9F30-7CB6-C5B5D329FAF8  Tree of Life: 9190  WoRMS: 150719 
Adelocera murina selällään. Kuvasta voi nähdä napsautusmekanismin.
Adelocera murina
Ojanukkasammal

| Ojanukkasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Bryopsida aitosammalet
Lahko::  Dicranales
Heimo::  Dicranaceae
Suku::  Nukkasammalet Dicranella
Laji::  cerviculata
Kaksiosainen nimi
 Dicranella cerviculata  (Hedw.) Schimp. 
Katso myös
   Ojanukkasammal Wikispeciesissä   Ojanukkasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ojanukkasammal (Dicranella cerviculata) on nukkasammalten sukuun kuuluva sammal, jota tavataan koko Suomessa.
Ulkonäkö

Ojanukkasammal on pieni (0,5 - 2 cm) ja sen lehdet ovat hyvin kapeat, ehytlaitaiset ja niissä on keskisuoni. Pesäkeperä on sammalen kokoon nähden pitkä ja väriltään kellertävä. Pesäke on melko lyhyt, pysty ja liereä. Lisäksi sen kaulassa on pieni kyhmy.
Levinneisyys

Ojanukkasammalta kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla ja viileällä vyöhykkeellä. Suomessa se on yleinen koko maassa.
Elinympäristö

Ojanukkasammal kasvaa paljastuneella turpeella esim. ojien ja teiden penkoissa.
Aiheesta muualla

ITIS: Dicranella cerviculata (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Dicranella cerviculata (englanniksi)
Moss Flora of China: Dicranella cerviculata (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Dicranella cerviculata:  Wikidata: Q15338475  Wikispecies: Dicranella cerviculata  BioLib: 90780  CoL: 35QTH  EoL: 866187  EPPO: DCRCE  EUNIS: 197427  FNA: 200000923  GBIF: 5282102  iNaturalist: 161830  IRMNG: 11335105  ITIS: 16820  NatureServe: 2.122532  NBN: NBNSYS0000036215  NCBI: 98325  Observation.org: 17338  Open Tree of Life: 435377  Plant List: tro-35120881  PLANTS: DICE70  Tropicos: 35120881  WFO: wfo-0001158455  Laji.fi: MX.43522 
Dicranum cerviculatum:  Wikidata: Q38274601  GBIF: 7785783  ITIS: 1135127  Tropicos: 35122084  WFO: wfo-0001159231
Oleksandrivka

| Oleksandrivka Олександрівка |
| --- | --- |
 Kirkko Oleksandrivkassa.
 Oleksandrivka
 Koordinaatit: 48.7056°N, 36.9138°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Kramatorskin piiri
Perustettu:  1762
Kaupunkityyppinen taajama:  1965
Väkiluku (2021)  ():  3 405
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oleksandrivka (ukr. Олександрівка; ven. Александровка, Aleksandrovka) on kaupunkityyppinen taajama Ukrainan Donetskin alueen Kramatorskin piirissä.  Oleksandrivka sijaitsee Samarajoen varrella, noin 52 kilometriä piirikeskus Kramatorskin keskustasta länteen ja linnuntietä runsas 100 kilometriä aluekeskus Donetskista luoteeseen. Rautatie kulkee taajaman kautta.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Oleksandrivkan väkiluvuksi 3 405 asukasta (1.1.2021). Oleksandrivka on perustettu vuonna 1762. Kaupunkityyppiseksi taajaman aseman se sai 1965. Vuonna 1990 väkiluku oli noin 4 900. Ennen Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistusta Oleksandrivka oli Oleksandrivkan piirin hallintokeskus. Piiri liitettiin heinäkuussa 2020 osaksi Kramatorskin piiriä.
Taajamassa on toiminut tiilitehdas ja kokeellinen kalankasvattamo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oleksandrivka Wikimedia Commonsissa
Friedrich Olbricht

| Friedrich Olbricht |
| --- | --- |
 Olbricht vuonna 1939
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1888 Leisnig, Saksin kuningaskunta, Saksan keisarikunta
Kuollut: 21. heinäkuuta 1944 (55 vuotta) Berliini, natsi-Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Saksa
Palvelusvuodet:  1907–1944
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota  toinen maailmansota
Sotilasarvo:  jalkaväenkenraali
Kunniamerkit:  rautaristin ritariristi
Joukko-osasto:  Heer
Friedrich Olbricht (4. lokakuuta 1888 – 21. heinäkuuta 1944) oli saksalainen jalkaväenkenraali ja heinäkuun 20. päivän salaliiton jäsen.
Olbricht syntyi Leisnigissä Saksissa vuonna 1888. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan luutnanttina.
Toisessa maailmansodassa Olbricht otti aluksi osaa Puolan offensiiviin Saksan 24. jalkaväkidivisioonan komentajana. Vuonna 1944 hän oli Saksan Kotiarmeijan huolto-osaston päällikkö ja kotiarmeijan komentajan kenraali Friedrich Frommin apulainen. Hän osallistui heinäkuun 20. päivän salaliittoon. Olbricht tällöin oli kenraali Höpnerin kanssa sotaministeriössä valmiina ottamaan vallan käsiinsä. He eivät tienneet onnistuiko attentaatti Hitleriä vastaan. Lopulta he aloittivat operaation, ja Olbricht pidätti kenraali Frommin. Kun tieto Hitlerin selviämisestä tuli, Fromm sai pidättäjät vaihtamaan puolta ja Olbricht vangittiin. Hänet teloitettiin yhdessä Claus von Stauffenbergin, Werner von Haeftenin ja Albrecht Mertz von Quirnheimin kanssa Bendlerblockin sisäpihalla Berliinissä 21. heinäkuuta 1944.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Friedrich Olbricht Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Sérifos

Sérifoksen saari ilmasta nähtynä.
| --- | --- |
Sijainti:  37°09′30″N, 24°29′30″E, Sérifos Mílos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Korkein kohta:  Troúlos, 585 m
Pinta-ala:  75,207 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1 420
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sérifos (kreik. Σέριφος) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 75,207 neliökilometriä ja asukasluku 1 420 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Sérifos kuuluu Sérifoksen kuntaan, Míloksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Sérifoksen kylä.
Maantiede

Sérifos sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren keskiosissa ja kuuluu Kykladien läntisimpiin saariin. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Kýthnos pohjoispuolella ja Sífnos kaakkoispuolella.
Saaren korkein kohta on Troúlos (585 metriä).
Maantiede > Hallinto ja kylät

Sérifos kuuluu hallinnollisesti Sérifoksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat saaren pääsatama Livádi (605 asukasta), pääkylä Sérifoksen kylä eli Chóra (364), Rámos (80), Panagía (70) ja Galaní (59). (Katso myös: Luettelo Sérifoksen kunnan kylistä ja saarista.) Livádi sijaitsee luonnonsatamalahdessa saaren kaakkoisrannikolla ja Chóran kylä ylempänä sisämaassa. Kylien välinen mutkitteleva tie on noin kaksi kilometriä pitkä.
Historia > Antiikki

Antiikin aikainen Serifoksen poliksen eli kaupunkivaltion kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Chóran paikalla. Saari kytkettiin Perseuksen myyttiin ja siellä oli tämän heeroskultti. Kultti kytkeytyi jotenkin paikallisiin sammakoihin. Livius väitti, että sammakoilla oli sellainen erikoinen piirre, että ne olivat hiljaa ja kurnuttivat vain, jos ne vietiin pois saarelta.
600-luvulla eaa. Sérifos oli yksi varhaisia demokratioita. Persialaissodissa saari kieltäytyi alistumasta persialaisille ja liittyi Ateenan puolelle. Myöhemmin se kuului Deloksen meriliittoon. Roomalaisaikana saarta käytettiin monen muun saaren tavoin karkotuspaikkana.
Historia > Myöhempi historia

Venetsialaiset valtasivat saaren vuonna 1207. Saarella oli rauta- ja kuparimalmia, ja se johti usein kiistoihin sen hallinnasta. Vuonna 1537 Barbarossa hyökkäsi saarelle ja se menetti koko väestönsä. Osmanit valtasivat saaren vuonna 1566. Vuonna 1680 saaren väestön vei rutto.
Saaresta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1821. Sen malmivarannot ehtyivät 1960-luvulla.
Nähtävyydet

Saaren nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Chóran kylän venetsialaisaikainen linna (Kástro), Panagían kylän bysanttilaisaikainen kirkko vuodelta 950, sekä Evangelístrian (Moní Evangelistrías) ja Taxiárchesin (Moní Taxiarchón) luostarit.