stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punajalkaorneero

| Punajalkaorneero> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Acrobatornis
Laji::  fonsecai
Kaksiosainen nimi
 Acrobatornis fonsecai  Pancheco, Whitney & Gonzaga, 1996 

Katso myös
   Punajalkaorneero Wikispeciesissä   Punajalkaorneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punajalkaorneero (Acrobatornis fonsecai) on orneerojen heimoon kuuluva Brasilian kotoperäinen varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji, ja elää Brasilian itäosassa Kaakkois-Bahiassa. Populaation koko on noin 4 720 yksilöä. José Fernando Pacheco, Bret M. Whitney ja Luiz Pedreira Gonzaga kuvailivat lajin holotyypin Bahian Aratacasta vuonna 1996.
Aiheesta muualla

Kuva
Kuvaus punajalkaorneeron pesästä ja pesinnän ekologiasta (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q481985  Wikispecies: Acrobatornis fonsecai  ARKive: acrobatornis-fonsecai  Avibase: E4FC94023144866C  BirdLife: 22724510  BOW: pilgra1  CoL: 9KW3  eBird: pilgra1  EoL: 918355  GBIF: 2485084  iNaturalist: 11778  IRMNG: 10460328  ITIS: 558404  IUCN: 22724510  NCBI: 589931  Neotropical: pilgra1  Open Tree of Life: 286119  Xeno-canto: Acrobatornis-fonsecai
Edam

| Edam |
| --- | --- |

 vaakuna (epävirallinen)
 fiEdam 
 52°31′01″N, 5°03′00″E 
Väestö
Väkiluku:  7 380
 www.edam-volendam.nl 
Juustomarkkinat Edamissa elokuussa 2006. Perinteiset markkinat elvytettiin 1989 matkailijoiden iloksi.
Edam on kaupunki Alankomaiden Pohjois-Hollannin maakunnassa. Yhdessä Volendamin kanssa Edam muodostaa Edam-Volendamin kunnan. Edamissa on noin 7 380 asukasta, koko Edam-Volendamin kunnassa on 28 492 asukasta. Nimi Edam juontuu pienessä E- eli IJe -joessa olevasta padosta (dam). Padon yhteyteen muodostui keskiajalla kauppapaikka ja seudun ensimmäinen asutus, joka sai sijaintinsa mukaan nimen IJedam.
Edamjuusto on kotoisin Edamista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seudun vanha kartta 1868[vanhentunut linkki]
Pahan jälkeläinen

| Pahan jälkeläinen> Outcast of Redwall.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Brian Jacques
Kuvittaja:  Allan Curless
Kansitaiteilija:  Fangorn (Chris Baker) (Iso-Britannia), Troy Howell (Yhdysvallat)
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, lasten- ja nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  Hutchinson (Iso-Britannia), Philomel (Yhdysvallat)
Julkaistu:  1995
Sivumäärä:  375 (Iso-Britannia), 352 (Yhdysvallat)
ISBN:  ISBN 0-09-176721-0  & ISBN 0-399-22914-0
Suomennos
Suomentaja:  Mika Kivimäki
Kansitaiteilija:  Fangorn (Chris Baker)
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  365
ISBN:  ISBN 951-1-17855-5
Sarja: Redwallin taru
Edeltävä:  Kellonvalaja
Seuraava:  Jalokivien jäljillä
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pahan jälkeläinen on englantilaisen fantasiakirjailija Brian Jacquesin  kahdeksas kirja Redwallin taru -kirjasarjassa. Se julkaistiin suomeksi vuonna 2002.
Juoni

Swartt Kuusikynsi oli pelottava kuusikyntinen hilleri. Hän oli kuusikymmenpäisen sekalaisen tuholaisjoukon johtaja. Joukkoon kuului rottia, kärppiä, lumikoita ja hillereitä. Hillerityrannilla oli orjanaan urosmäyrä, jonka erikoisuutena oli leveä, kullankeltainen raita päälaella. Swartt Kuusikynsi kutsui häntä Rapamahaksi. Kun tyranni oli määrännyt mäyrän vartioimaan puuhun kiinni jäänyttä tornihaukkaa, mäyrä vapautti linnun ja haukka mäyrän.
Mäyrä hyökkäsi tuholaisten leiriin vahingoittaen myös Swartt Kuusikynttä. Sen jälkeen mäyrä pakeni mukanaan ystävänsä tornihaukka Tuulisiipi. Haavoittunut hilleripäällikkö vannoi kostoa mäyrälle, juuri niin kuin mäyrä hillerillekin. Tuholaisten sotajoukko lähti kohti itää hankkimaan lisäjoukkoja. Swartt murhasi sotavaltias Länkisäären ja sai tietämättään vaimokseen Länkisäären tyttären Sinimarjan. Tuulisiipi antoi ystävälleen uuden nimen Päivänsäde Nuijamäyrä. Parivaljakosta tuli sittemmin tuhoeläinten kauhu. Ystävykset vapauttivat siili- ja myyräperheen kettujen piirityksestä ja jäivät asumaan vähäksi aikaan kiitollisten perheiden luokse.
Myöhemmin Päivänsäde Nuijamäyrä lähti kohti Salamandastronia, Liekkiliskon vuorta. Salasmandastronia asuttavat maineikkaat kaukopartiojänikset. Vuorta hallitsevat mäyrävaltiaat. Entisen valtiaan kuoltua vuorelle saapuu hetken kuluttua uusi valtias - aivan kuten oli ennustettu. Päivänsäteestä tuli vuoren uusi valtias. Swartt Kuusikynnen vaimo Sinimarja synnytti keskitalvella pojan ja kuoli kohta synnytyksen jälkeen.  Poikanen joutui Redwallin luostariin, jossa vanha mäyrä Bella ja abbedissa Meriam antoivat hänelle nimen Verho. Nuori hiirineito Muratti otti Verhon kasvatuksen tehtäväkseen. Verho ei kuitenkaan sopeutunut luostarielämään, vaan varasteli tavaroita. Hillerinuorukaisen yritettyä myrkyttää siili Myrtin, hänet karkotettiin luostarista. Muratti lähti seuraamaan myyräystävänsä Tonkelin kanssa Verhoa.
Swartt Kuusikynsi saapui tuholaisjoukkionsa Salamandastron-vuorelle, mutta ei onnistunut valtaamaan sitä. Ankaran taistelun jälkeen tuholaiset pakenivat. Verivihan valtaan joutunut Päivänsäde Nuijamäyrä lähti seuraamaan heitä yksin. Kettuparantaja ja ennustaja Belladonna surmasi tiedustelumatkalla olleen Tuulisiiven ja joutui sitten itse mäyrävaltiaan surmaamaksi. Verho löysi isänsä Swarttin ja tämän sotajoukon. Myöhemmin Verho joutui isänsä surmaamaksi estäessään tätä surmaamasta Murattia. Päivänsäde tappoi Swartt Kuusikynnen taistelussa. Muratti ja Tonkeli palasivat Redwallin mukanaan Päivänsäde. Mäyrävaltias tapasi luostarissa äitinsä Bellan ja asui siellä tämän kuolemaan saakka.
Sisältö

Ensimmäinen kirja: Ystävyyden solmiminen
Toinen kirja: Rikottu lupaus
Kolmas kirja: Soturin tilinteko
Redwallin taru -sarja
Soturi Matiaksen miekka
Sammalkukkametsän sota
Mattimeo
Mariel, taistelija
Salamandastronin aarre
Urhea Martin
Kellonvalaja
Pahan jälkeläinen
Jalokivien jäljillä
Jänisten kaukopartio
J. N. Salminen
Aiheesta muualla

Kotimaisen nahkateollisuutemme merkkipäivä. J. N. Salminen Oy:n Nahkatehtaat Tampereella toimineet 50 vuotta. Tehtailla on uranuurtajan asema kotimaisen kromipäällisnahan valmistajana, Aamulehti, 11.08.1934, nro 213, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pörssitieto Täydentäviä yhtiötietoja: J. N. Salminen Oy
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Puro-orneero

| Puro-orneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Lochmias  Swainson, 1827
Laji::  nematura
Kaksiosainen nimi
 Lochmias nematura  (Lichtenstein, 1823) 

Katso myös
   Puro-orneero Wikispeciesissä   Puro-orneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Puro-orneero eli karaorneero, aikaisemmalta nimeltään virtakiipijä (Lochmias nematura) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Puro-orneeroa tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Ecuadorissa, Guayanassa, Kolumbiassa, Panamassa, Paraguayssa, Perussa, Uruguayssa ja Venezuelassa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Edam-Volendam

| Edam-Volendam |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna

 Koordinaatit: 52°30′N, 5°3′E 
Valtio:  Alankomaat
Provinssi:  Pohjois-Hollanti
Hallinto:  
 – Pormestari:  Willem van Beek
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24.78 km²
 – Maa:  16.31 km²
 – Josta vettä:  8.47 km² 
Väkiluku (1.2.2008):  28 446
 – Väestötiheys:  1744 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  1130-1135
 
 www.edam-volendam.nl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Edam-Volendam on kunta Markermeerin rannalla Pohjois-Hollannin provinssissa, Alankomaissa. Asukkaita kunnassa on 28 446 (1.2.2008) ja väestötiheys on 1 744/km². Kunnan pinta-ala on 24,78 neliökilometriä, josta vettä on 8,47 km². Edam-Volendamin pormestarina toimii Willem van Beek.
Kunta muodostuu Edamin kaupungista sekä seuraavista kylistä: Volendam, Purmer, Blokgouw, Katham ja Munnikeveld.
Edam-Volendamin naapurikunnat ovat Zeevang pohjoisessa, Purmerend, lännessä ja Waterland etelässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edam-Volendam Wikimedia Commonsissa
Virallinen kotisivu (hollanniksi) (saksaksi) (englanniksi)
Edam.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| n k Pohjois-Hollannin provinssin kunnat |
| --- | --- | --- |
|  Aalsmeer  Alkmaar  Amstelveen  Amsterdam  Beemster  Bergen  Beverwijk  Blaricum  Bloemendaal  Castricum  Den Helder  Diemen  Drechterland  Edam-Volendam  Enkhuizen  Gooise Meren  Haarlem  Haarlemmerliede en Spaarnwoude  Haarlemmermeer  Heemskerk  Heemstede  Heerhugowaard  Heiloo  Hilversum  Hollands Kroon  Hoorn  Huizen  Koggenland  Landsmeer  Langedijk  Laren  Medemblik  Oostzaan  Opmeer  Ouder-Amstel  Purmerend  Schagen  Stede Broec  Texel  Uitgeest  Uithoorn  Velsen  Waterland  Weesp  Wijdemeren  Wormerland  Zaanstad  Zandvoort  |  Aalsmeer  Alkmaar  Amstelveen  Amsterdam  Beemster  Bergen  Beverwijk  Blaricum  Bloemendaal  Castricum  Den Helder  Diemen  Drechterland  Edam-Volendam  Enkhuizen  Gooise Meren  Haarlem  Haarlemmerliede en Spaarnwoude  Haarlemmermeer  Heemskerk  Heemstede  Heerhugowaard  Heiloo  Hilversum  Hollands Kroon  Hoorn  Huizen  Koggenland  Landsmeer  Langedijk  Laren  Medemblik  Oostzaan  Opmeer  Ouder-Amstel  Purmerend  Schagen  Stede Broec  Texel  Uitgeest  Uithoorn  Velsen  Waterland  Weesp  Wijdemeren  Wormerland  Zaanstad  Zandvoort  |  |
Volendamin satama.
Kartta Edam-Volendamin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Anita Seppä

Anita Irmeli Seppä (s. 1969) on Taideyliopiston Kuvataideakatemian taidehistorian ja -teorian professori. Aiemmin Seppä on työskennellyt eri yliopistoissa. Vuonna 2004 Seppä valittiin Taideteollisen korkeakoulun Porin Visuaalisen kulttuurin yksikön (sittemmin Porin Taiteen ja median laitos) visuaalisen kulttuurin teorian professoriksi. Vuosina 2004–2006 hän toimi laitoksen varajohtajana, koulutusohjelmajohtajana sekä myöhemmin varadekaanina. Sepällä on dosentuurit Helsingin yliopiston estetiikan sekä Jyväskylän yliopiston taidekasvatuksen oppiaineissa. Hän on julkaissut lukuisia oppikirjoja, tieteellisiä artikkeleita ja artikkelikokoelmia. Vuonna 2015 Seppä oli luomassa Taideyliopiston Tutkimuspaviljonkia Venetsiaan yhdessä Jan Kailan ja Henk Slagerin kanssa. Hän toimi paviljongin komissaarina vuosina 2015 ja 2017.
Seppä on tehnyt musiikkia taiteilijanimellä Liisa Lux.
Julkaisuja

The Futures of Artistic Research. At the Intersection of Utopia, Academia and Power. Toim. Anita Seppä, Jan Kaila, ja Henk Slager, University of the Arts Helsinki, Academy of Fine Arts, 2017.
Estetiikan klassikot I–II. Toim. Anita Seppä, Ilona Reiners ja Jyri Vuorinen. Gaudeamus 2009 ja 2016.
Kuvien tulkinta. Menetelmäopas kuvataiteen ja visuaalisen kulttuurin tulkitsijalle. Gaudeamus, 2012.
National Identity Goes Queer with Adel Abidin, Transforming the North. Globalization and Contemporary Arts. Ed. by Bodil-Marie Stavning-Thomsen & Kristen Örjesaeter, University Press of Aarhus, 2011
Globalisation and the arts. The rise of new democracy, or just another pretty suit for the old emperor?, Journal of Aesthetics and Culture, Co-Action Publishers, Vol. 2/2010
Tarkemmin katsoen. Visuaalisen kulttuurin lukukirja. Toim. Leena-Maija Rossi ja Anita Seppä. Helsinki: Gaudeamus, 2007
Käyttäjäyhteisöt ja tuotekonseptit. Tutkimuksia ihmiskeskeisestä teknologiasta ja visuaalisuudesta. Toim. yhdessä Jari Multisillan ja Jaakko Suomisen kanssa. Turun yliopiston julkaisuja: Porin yliopistokeskus, Kulttuurituotannon ja maisematutkimuksen laitos, julkaisu no 11, 2007
The Aesthetic Subject. Exploring the Usefulness of Foucauldian tools in Feminism. Väitöskirja. Yliopistopaino: Helsinki, 2003
Bonsdorff, Pauline von & Seppä, Anita (toim.): Kauneuden sukupuoli: Näkökulmia feministiseen estetiikkaan.  Helsinki:  Gaudeamus, 2002.  ISBN 951-662-854-0
Etiikka ja estetiikka. Toim. Ilona Reiners and Anita Seppä. Gaudeamus. Helsinki 1998
Kellonvalaja (kirja)

| Kellonvalaja> The Bellmaker.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Brian Jacques
Kuvittaja:  Allan Curless
Kansitaiteilija:  Fangorn (Chris Baker) (Iso-Britannia), Troy Howell (Yhdysvallat)
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, lasten- ja nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  Hutchinson (Iso-Britannia), Philomel (Yhdysvallat)
Julkaistu:  1994
Sivumäärä:  352 (Iso-Britannia), 336(Yhdysvallat)
ISBN:  0-09-176622-2 0-399-22805-5
Suomennos
Suomentaja:  Mika Kivimäki
Kansitaiteilija:  Fangorn (Chris Baker)
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2001
Sivumäärä:  352
ISBN:  951-1-17458-4
Sarja: Redwallin taru
Edeltävä:  Urhea Martin
Seuraava:  Pahan jälkeläinen
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kellonvalaja  on brittiläisen fantasiakirjailija Brian Jacquesin Redwallin taru -kirjasarjan seitsemäs osa. Se julkaistiin suomeksi vuonna 2001.
Juoni

Susikettu Urgan Nagru ja hänen vaimonsa Harmaaturkki valloittivat Miekkalinnan ja ottivat hallintaansa koko Lounakedon oravakuningas Juliuksen päästettyä heidät linnaan. Kuningatar Serena, heidän poikasensa Terho sekä lastenhoitajamäyrä Muta yritivät karata linnasta saukkojen avustuksella. Serena, Terho ja Muta pääsivät pakoon, mutta Julius jäi vangiksi.
Joseph Kellonvalajan tytär Mariel ja hänen ystävänsä Dandin olivat neljättä vuotta pois Redwallin luostarista. He tapasivat lumikoiden orjana olleen siilin Pulli Piikkikyljen ja vapauttivat tämän. Ystävykset kohtasivat Susiketun sotilaita, jotka ahdistelivat myyräperhettä. Taistelussa sotilaita vastaan heitä tuli auttamaan jäniskenraali Kukistamaton Kustaa ja hänen kurittomat veljenpoikansa. Kustaa, Mariel ja Dandin hyökkäsivät sotilaita vastaan ja jäivät vangeiksi.
Joseph Kellonvalaja näki unen, jossa luostarin soturi Martinin henki, Mariel ja Dandin pyysivät apua. Hän lähti merelle etelään yhdessä siili Tero Pistiäisen, orava Risto Pörröhännän, Pomomyyrän, jänisrouva Roosa Suolaheinän sekä POSSUn (Päästäisten Oma Sammalkukkametsän SissiUnioni) päästäisten kanssa. Rannalla he tapasivat merisaukko Finbar Myrskynkyntäjän, jonka kanssa he ottivat laivarotilta aikoinaan Finbarille kuuluneen Helmiäiskuningatar-laivan ja lähtivät purjehtimaan kohti etelää.
Redwallin luostariin saapui kaksi laivarottaa, Limaska ja Pahamaha. Limaska oli varma, että luostarissa oli aarre ja kaksikko alkoi etsiä sitä. Heitä varjosti pelottava kummitus, joka paljastui myöhemmin sokeaksi Simeoniksi, joka vain piti rottia silmällä, koska hänestä heissä oli jotain epäilyttävää. Luostarin kesäjuhlien aikana myyrätyttö Verttuli ja hänen ystävänsä hiirivauva johdattivat laivarotat aarteen luo. Aarre oli kuitenkin vain Natiaisten aarre: värikkäitä lasinsirpaleita, nauhoja, linnun höyheniä ja tammenterhoja. Tästä raivostuneena Limaska uhkasi tappaa Natiaiset, mutta luostarin mäyrämuori Mellus ja Simeon ehtivät hätiin. Kahakassa Mellus sai surmansa Limaskan tikarista. Laivarotat pakenivat luostarista kesäjuhlien esiintymispalkinto, mäyräpokaali mukanaan, mutta myöhemmin Pahamaha tappoi entisen kapteeninsa Limaskan ja palautti pokaalin redwallilaisille. Pahamaha lähti luostarista ja asettui merenrannalle. Hänestä tuli veneentekijä.
Mariel, Dandin ja Kustaa pääsivät karkuun vankilasta ja vapauttivat myös kuningas Juliuksen ja lepinkäinen Piikkinokan. Ystävykset taistelivat yhdessä saukkojen ja Helmiäiskuningattarella saapuneiden kanssa. Finbar Tappoi Susiketun, mutta kuoli itse saamiinsa vammoihin. Mariel, Dandin, Tero, Risto, Pomomyyrä ja Roosa palasivat luostariin, mutta Joseph Kellonvalaja jäi Lounakedolle auttamaan ja valoi kellon sodan muistomerkkiin. Myöhemmin Pulli, Dandin ja Mariel lähtivät purjehtimaan Helmiäiskuningattarella uusiin seikkailuihin.
Sisältö

Ensimmäinen kirja: Uni
Toinen kirja: Helmiäiskuningatar
Kolmas kirja: Lounaketo
Redwallin taru -sarja
Soturi Matiaksen miekka
Sammalkukkametsän sota
Mattimeo
Mariel, taistelija
Salamandastronin aarre
Urhea Martin
Kellonvalaja
Pahan jälkeläinen
Jalokivien jäljillä
Jänisten kaukopartio
Tundrasinisiipi

| Tundrasinisiipi |
| --- | --- |
 Pohjoisamerikkalainen yksilö
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Sinisiipiset Lycaenidae
Suku::  Plebeius
Laji::  glandon
Kaksiosainen nimi
 Plebeius glandon  (Prunner, 1798) 
Synonyymit
 Agriades glandon 
Katso myös
   Tundrasinisiipi Wikispeciesissä   Tundrasinisiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tundrasinisiipi (Plebeius glandon) on sinisiipien heimoon kuuluva pienikokoinen päiväperhonen. Laji esiintyy holarktisella alueella ja siitä on kuvattu useita alalajeja. Laji kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä II mainittuihin lajeihin. Suomessa se on rauhoitettu ja vuoden 2010 uhanalaisluokituksen mukaan erittäin uhanalainen (EN).
Koko ja ulkonäkö

Tundrasinisiiven etusiiven pituus on alalajista riippuen 10–15 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 19,5–24,5 mm. Naaraat ovat yleensä koiraita kookkaampia. Myös siipien värityksessä ja kirjailuissa esiintyy runsaasti muuntelua levinneisyysalueen eri osissa. Alpeilla ja Pyreneillä esiintyvällä nimialalajilla koiraan siipien yläpuolen pohjaväri on vaalean vihertävänsininen ja naaraalla ruskea. Tummimmat muodot esiintyvät korkeimmalla vuoristossa.
Pohjois-Fennoskandian alalajilla Plebeius glandon aquilo koiraan siipien yläpuolen pohjaväri on hohtavan vaalean sinertävänharmaa ja naaraan ruskeahko. Jokaisen siiven keskiosassa on tumma, vaaleareunainen keskitäplä, joka erottuu selkeämmin etusiivissä. Takasiiven ulkoreunassa on rivi pieniä, himmeitä, tummia täpliä. Siipiripset ovat valkoiset. Takasiiven alapuolen kirjaukset ovat valkoisia ja niissä on hyvin harvoin musta keskus. Postdiskaalialan täplät ovat usein yhtyneet submarginaalialan täpliin muodostaen laajat vaaleat alueet. Takasiiven takanurkassa erottuu kahdesta kolmeen himmeän oranssia täplää.
Levinneisyys ja lentoaika

Tundrasinisiipi esiintyy sirkumpolaarisesti Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Sitä tavataan laikuttaisesti Etelä-Euroopan vuoristoissa, Pohjois-Fennoskandiassa, Vähässä-Aasiassa, Kaukasuksella, Siperian vuoristoissa ja tundra-alueilla, Kamtsatkan niemimaalla sekä Pohjois-Amerikassa arktisilla alueilla, Grönlannin rannikolla, Kalliovuoria ja lähivuoristoja pitkin etelään New Mexicon ja Arizonan osavaltioihin. Todellisuudessa eri osissa levinneisyysaluetta elää ilmeisesti eri perhoslajeja. Ainakin Skandinavian ja Alppien populaatioiden geneettiset erot ovat huomattavia.
Pohjois-Fennoskandiassa esiintyy alalaji P. g. aquilo, jota tavataan Norjan pohjoisosien tuntureilla, Ruotsin pohjoisosien korkeimmilla tuntureilla sekä Suomessa lähinnä Enontekiön Saanatunturilla, jonka etelärinteen luonnonsuojelualueella pääesiintymä sijaitsee. Perhosta tavataan myös kahdella pienellä alueella viereisessä Mallan luonnonpuistossa. Satunnaisesti lajia on tavattu myös muutamilta muilta Enontekiön tuntureilta ja yksi havainto on Utsjoen Karigasniemen Ailigas-tunturilta, mutta vakituista esiintymää siellä ei tiedetä olevan. Lentoaika on esiintymisalueesta riippuen yleensä kesäkuusta elokuuhun yhtenä sukupolvena. Suomessa lentoaika on keskimäärin heinäkuun alkupuolella.
Elinympäristö ja elintavat

Tundrasinisiiven elinympäristöä ovat vuorenrinteet, vuoristoniityt, tunturipaljakat, kivikkoiset tunturirinteet, tunturiniityt puurajan yläpuolella ja tundra. Etelä-Euroopan vuoristoissa laji elää noin 2 000–2 700 metrin korkeudessa. Pohjois-Fennoskandiassa elinpaikkoja ovat puurajan yläpuoliset kalkkipitoiset rinteet, jotka vapautuvat lumesta aikaisin. Lentoaika kestää kullakin paikalla 1–3 viikkoa, eivätkä perhoset ole aktiivisia kuin suorassa auringonpaisteessa. Koiraat partioivat etsien naaraita kaikkein lämpimimmillä paikoilla. Perhoset ovat hyvin arkoja ja lentävät nopeasti lähellä maanpintaa.
Alpeilta ja Pohjois-Amerikasta tiedetään naaraiden munineen lehdille, mutta Norjasta toukkia on löydetty sinirikon kukinnoista. Pohjoismaissa laji talvehtii ilmeisesti aina keskenkasvuisena toukkana, aktivoituu heti elinpaikan vapauduttua lumesta ja kasvaa keväällä vielä 4–6 viikon ajan ennen koteloitumistaan. Toukka koteloituu maahan tai kivien halkeamiin ja kotelovaihe kestää 3–5 viikkoa.
Tundrasinisiipi on Suomessa erittäin uhanalainen ja rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksessa vuodesta 1989 alkaen. Yksittäisen perhosen korvaushinta on 673 euroa. Ruotsissa laji on silmälläpidettävä.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat nukit (Androsace), alppikellot (Soldanella), mahdollisesti myös uuvana (Diapensia lapponica) ja jumaltenkukkien (Dodecatheon) lajit sekä tunturikurjenherne (Astragalus alpinus) ja sinirikko (Saxifraga oppositifolia). Suomessa rikot ravintokasveina sopivat parhaiten lajin esiintymiseen.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Tundrasinisiipi
LuontoPortti: Tundrasinisiipi (Agriades aquilo)
Perhosopas: Tundrasinisiipi (Agriades glandon) (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q22104603  Wikispecies: Agriades glandon  BioLib: 51476  BOLD: 100075  CoL: B3H4  GBIF: 1926054  iNaturalist: 367948  IRMNG: 10704182  ITIS: 778186  IUCN: 173256  LepIndex: 201283  MONA: 4384  NatureServe: 2.117427  NCBI: 374600  Observation.org: 79799
Ruosteharsupyrstö

| Ruosteharsupyrstö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Harsupyrstöt Sylviorthorhynchus
Laji::  yanacensis
Kaksiosainen nimi
 Sylviorthorhynchus yanacensis  (Carriker, 1933) 
Synonyymit
 Leptasthenura yanacensis 

Katso myös
   Ruosteharsupyrstö Wikispeciesissä   Ruosteharsupyrstö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruosteharsupyrstö eli säämiskäpiikkipyrstö, aikaisemmalta nimeltään tiaisokapyrstö (Sylviorthorhynchus yanacensis) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Ruosteharsupyrstöä tavataan Argentiinassa, Boliviassa ja Perussa. Lajin levinneisyysalue ja populaatio ovat suhteellisen pienet, ja sitä uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Maurice Garin

Maurice Garin
Maurice Garin
Maurice Garin (3. maaliskuuta 1871 – 19. helmikuuta 1957) oli italialaissyntyinen ranskalainen maantiepyöräilijä. Hän on jäänyt urheilun historiaan erityisesti ensimmäisen Ranskan ympäriajon voittajana (1903). Hän voitti 2 428 kilometrin pituisen kilpailun keskinopeudella 25,283 km/h. Garin voitti myös Paris-Roubaix'n vuosina 1897 ja 1898 sekä Bordeaux-Paris'n vuonna 1902.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maurice Garin -artikkeli velofilo.fr-blogissa 8.7.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data