Crazy Days
Julkaisu ja vastaanotto > Arvioita

Kriitikoiden suhtautuminen Crazy Daysiin oli kaksijakoista. Suuri osa oli sitä mieltä, ettei Ile Kallio onnistunut täysin korvaamaan Albert Järvisen jättämää aukkoa Hurriganesin kitaristina, ja myös itse albumin katsottiin olevan Roadrunneriin verrattuna ”lähinnä ikävystyttävä”. Kuitenkin esimerkiksi Musa-lehden positiivinen arvio painotti Kallion tuoretta panosta sekä albumin musiikillisesti monipuolisempaa ilmettä ja uskallusta vaihdella suoraviivaista rockia dynamiikalla, nyansseilla ja kevyemmillä kappaleilla:
»Kitaristi Ile Kallion vahva panos on ensimmäinen ilonaihe. Hänen kitaroinnissaan on sitä tuoreutta jota yhtyeen musiikki [Albert] Järvisen kiinnityksen loppuaikoina kovasti kaipasi. ”I Can't Get The Feeling” on oikein positiivinen yllätys. Kappale poikkeaa huomattavasti Hurriganesin tyylistä ja osoittaa että trio pystyy luomaan jotain mielekästä ilman satojen wattien volyymimassojakin. Pari täyteraitaa antaa helposti anteeksi muutamien todella rautaisten biisien takia. Yllätyimme todella.» 
(Eki, Mace, Kejo, Mä, Musa 10/1975)
Vaikka uutta albumia ei varsinaisesti tuomittu, yhtyeen menestyksen myötä kriitikoiden suhtautuminen yhtyeeseen alkoi viilentyä. Roadrunneriin verrattuna Crazy Daysin sanottiin olevan vain varjo edeltäjästään. Arvostelua herätti muun muassa se, että Suomen arvostetuin kitaristi Albert Järvinen oli vaihdettu teinityttöjen suosiossa olleeseen ”idolipoikaan”. Väitettiin jopa perättömästi, ettei Cisse Häkkinen soittaisi bassoa kaikilla yhtyeen kappaleilla. Kuitenkin esimerkiksi Suosikki-nuortenlehti kirjoitti yhtyeestä ja uuden albumin menestyksestä hehkuttavaan sävyyn. Helsingin Sanomien Helena Ylänen kirjoitti, että omien sävellysten määrä on lisääntynyt ja tullut oleelliseksi. Levyn sointi on hänen mielestään aiempaa modernimpaa ja monisäikeisempää. Unski Torniainen arvioi Musassa, että yhtyeen musiikilliset ainekset on motivoitu tarkkaan ja ”koko hommasta kuultaa läpi jonkinlainen rakkaus rockmusiikkiin”. Torniaisen mielestä Hurriganes soittaa musiikkiaan sopivan leppoisasti ”eikä tee siitä mitään väkinäistä kallonporausta”. Radiotoimittaja Klaus Flaming sanoi vuonna 2014, että albumin latteahkoon soundimaailmaan olisi voinut lisätä rosoisuutta. Honey Aaltonen näki, ettei tuoreen kokoonpanon yhteissoitto ollut vielä kehittynyt tarpeeksi ja harjoitustiloissa harjoiteltuja ja sovitettuja kappaleita olisi vielä pitänyt päästä hiomaan keikoilla.
Kitaristi Ile Kallion mukaan hänen kokemattomuutensa kuuluu levyllä ”jäykkänä ja huonona” soittona. Hänen mielestään äänityksiä olisi pitänyt siirtää muutamalla kuukaudella, jotta hänelle olisi ehtinyt kertyä enemmän itseluottamusta. Kallio on todennut levyn olevan kaikesta huolimatta hyvä, mutta siitä olisi pitänyt tulla vieläkin parempi. Musiikillisesti Crazy Days on Kallion makuun liian siistiä. Remu Aaltosen mielestä kappaleet ovat hyviä, mutta huonosti soitettuja, mihin hän epäili syyksi yhtyeen tottumattomuutta studiotyöskentelyyn. Sen sijaan tuottaja Richard Stanley on kertonut olevansa tyytyväinen albumiin. Hänen mielestään Crazy Days on luovana työnä yhtä hyvä kuin Roadrunner. Stanleyn mukaan myös aikaa studiossa oli nyt enemmän, ja yhtye oli aiempaa rutinoituneempi. Hänen ystävyytensä Cisse Häkkisen kanssa oli syventynyt, ja lisäksi hän tuli paremmin toimeen Remu Aaltosen kanssa. Stanley on kuitenkin myös sanonut, että olisi ollut hyvä, jos levyllä olisi ollut neljäkin klassikkokappaletta.