stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Längelmäveden reitti
Aiheesta muualla

Vesistöalueiden yleiskuvaus Pirkanmaan ympäristökeskus. Viitattu 12.2.2010.
(35)
Luupäät

| Luupäät> Bone |
| --- | --- |
 Amerikkalaisen kokoomalaitoksen kansi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Jeff Smith
Genre:  sarjakuva, fantasia
Kustantaja:  Cartoon Books
Julkaistu:  1991–2004
Suomennos
Suomentaja:  Jorma Penttinen
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  1994–2004

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Luupäät (engl. Bone) on Jeff Smithin käsikirjoittama ja piirtämä, kolmeen trilogiaan jaettu laaja sarjakuvateos. Sarjan on julkaissut suomeksi kokonaisuudessaan vuosina 1994–2004 Like. Sarjan päähenkilöitä ovat kotikaupungistaan Luumäeltä karkotetut serkukset Leppo, Tahvo ja Auvo Luupää (engl. Fone, Phoney and Smiley Bone). Paetessaan vihaista väkijoukkoa he eksyvät ihmisten, lohikäärmeiden ja rottaolioiden kansoittamaan salaperäiseen laaksoon, jonka tulevaisuutta uhkaa pahan Heinäsirkkojen Herran paluu.
Jeff Smith on voittanut Luupäillään lukuisia sarjakuva-alan arvostetuimmista palkinnoista, muun muassa kaikkiaan kymmenen Eisner-palkintoa ja yksitoista Harvey-palkintoa. Vuonna 2005 Time-lehden toimittaja Andrew Arnold listasi Luupäät yhdeksi kaikkien aikojen kymmenestä parhaasta sarjakuvaromaanista.
Julkaisuhistoria

Luupäät saivat alkunsa sarjakuvista, joita Jeff Smith aloitti piirtämään noin yhdeksänvuotiaana. Niiden päähenkilöinä olivat Walt Kellyn Pogo-sarjakuvan innoittamat Luupään serkukset, jotka asustivat hiukan Carl Barksin Ankkalinnan kaltaisessa maailmassa. Tarinoiden juonet keskittyivät usein rikkaan Tahvo-serkun aarteiden suojelemiseen.
Päästyään Ohion osavaltionyliopistoon vuonna 1982 Smith alkoi piirtää opiskelijalehti The Lanterniin strippisarjakuvaa nimeltä Thorn. Lapsuuden sarjakuvien Luupää-serkukset saivat siinä seurakseen nimihahmo Venlan (engl. Thorn), jonka innoittaja oli Smithin opiskelutoveri ja tuleva vaimo Vijaya Iyer. Samat päähenkilöt ja Luupäiden perusasetelma satumetsään eksyneistä serkuksista olivat jo olemassa, mutta stripeistä puuttui vielä kantava juoni.
Vuonna 1986 ilmestyi useita sarjakuvailmaisun totuttuja rajoja rikkoneita sarjakuvaromaaneja: Frank Millerin Yön ritari, Art Spiegelmanin Maus sekä Alan Mooren ja Dave Gibbonsin Vartijat. Ne saivat Smithin vakuuttumaan sarjakuvien kyvystä kertoa kunnollisia tarinoita, ja hän hylkäsi aiemmat aikeensa Luupäiden tarinan kertomisesta strippeinä tai animaationa.
Smith alkoi luoda Luupäät-sarjaa 1990-luvun vaihteessa. Sarjakuvansa julkaisemiseksi hän perusti vuonna 1991 Cartoon Books -kustantamon. Saman vuoden heinäkuussa ilmestyi lehden ensimmäinen numero. Huolimatta Luupäiden nopeasti saavuttamasta suosiosta ja arvostuksesta Smith jatkoi tarinan julkaisemista omakustanteena Cartoon Booksin kautta lukuun ottamatta puolentoista vuoden kautta 1990-luvun puolivälissä. Tuolloin Yhdysvaltain sarjakuvamarkkinat olivat uhkaavan romahdusalttiissa tilassa, ja Smith suojasi pikkukustantamonsa jatkuvuuden liittoutumalla Image Comicsin kanssa. Se kustansi lehden numerot 21–28. Suuren kustantamon kannattelemana Luupäät saavutti entistä laajemman lukijakunnan.
Lopulta yli vuosikymmenen työskentelyn jälkeen Smith piirsi tarinan viimeisen ruudun 10. toukokuuta 2004, ja kesäkuussa ilmestyi lehden viimeinen numero – järjestyksessään viideskymmenesviides.
Ensimmäinen englanninkielinen kokooma-albumi kuudesta ensimmäisestä lehdestä ilmestyi vuonna 1993 nimellä The Complete Bone Adventures Volume 1. Albumin esipuheen on kirjoittanut yksi Smithin esikuvista, Will Eisner. The Complete Bone Adventures ehti ilmestyä kolmen osan verran, kunnes vuonna 1996 Smith aloitti sarjan kokooma-albumien julkaisun alusta paremmin tarinan kokonaiskaarta noudattelevin albumijaoin. Tällöin kaikki albumit saivat oman nimensä, ensimmäinen osa nimen Out from Boneville. Pian sarjan päätyttyä vuonna 2004 julkaistiin koko teoksen yksiin kansiin koonnut 1332-sivuinen Bone: One Volume Edition. Samana vuonna Luupäät alkoivat ilmestyä Scholasticin kustantamina albumeina ensimmäistä kertaa myös väritettyinä.
Albumit > Ensimmäinen trilogia: Kevättasaus

(engl. Vernal Equinox)
Luupäät 1: Pois Luumäestä.  ((Bone 1: Out from Boneville, 1995.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 1994 (3. painos 2004).  ISBN 951-578-177-9
Luupäät 2: Suuret lehmäravit.  ((Bone 2: The Great Cow Race, 1996.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 1995 (2. painos 2004).  ISBN 951-578-232-5
Luupäät 3: Myrskyn silmät.  ((Bone 3: Eyes of the Storm, 1996.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 1996.  ISBN 951-578-270-8
Albumit > Toinen trilogia: Päivänseisaus

(engl. Solstice)
Luupäät 4: Lohikäärmeentappaja.  ((Bone 4: The Dragonslayer, 1996.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 1997 (2. painos 2004).  ISBN 951-578-270-8
Luupäät 5: Kivileuka.  ((Bone 5: Rockjaw, 1998.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 1998 (2. painos 2004).  ISBN 951-578-532-4
Luupäät 6: Vanhan miehen luola.  ((Bone 6: Old Man’s Cave, 1999.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 1999.  ISBN 951-578-693-2
Albumit > Kolmas trilogia: Elonkorjuu

(engl. Harvest)
Luupäät 7: Aavepiirit.  ((Bone 7: Ghost Circles, 2001.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 2002.  ISBN 951-578-905-2
Luupäät 8: Aarteenmetsästäjät.  ((Bone 8: Treasure Hunters, 2002.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 2003.  ISBN 952-471-217-2
Luupäät 9: Sarvikruunu.  ((Bone 9: Crown of Horns, 2004.) Suom. Jorma Penttinen)  Like, 2004.  ISBN 952-471-442-6
Esiosat ja oheistarinat

Luupäistä on julkaistu kolme oheisalbumia, Stupid, Stupid Rat-Tails (1999), Rose (2002, suom. Orvokki, 2019) ja Tall Tales (2010). Kolmiosaisen kuvitetun romaanin Bone: Legacyn ensimmäinen osa Quest for the Spark ilmestyi 2011.
Tom Sniegoskin käsikirjoittama ja Smithin piirtämä Stupid, Stupid Rat-Tails: The Adventures of Big Johnson Bone, Frontier Hero kertoo humoristisen tarinan Luumäen perustajan ja Luupään serkusten kaukaisen esi-isän K. Reisi Luumäen seikkailusta Laaksossa. Tarina ei juurikaan kytkeydy Luupäiden tapahtumiin tai hahmoihin. Päätarinan ohella albumissa on Sniegoskin käsikirjoittama ja Stan Sakain piirtämä lyhyt sarjakuva Riblet, jonka pääosassa ovat Kivileuka-albumissa kohdatut eläinorvot.
Smithin itsensä käsikirjoittama ja Charles Vessin piirtämä, alun perin kolmiosaisena minisarjana ja sittemmin omana albuminaan julkaistu Orvokki valottaa Luupäissäkin tärkeässä roolissa olevan Olga-mummun menneisyyttä Atheian kuningaskunnan nuorena prinsessana sekä hänen suhdettaan Viljamiin ja sisareensa Pinjaan. Charles Vess palkittiin albumin kuvituksesta Eisnerilla.
Comic-Conissa 2009 Smith ilmoitti kahdesta uudesta hankkeesta. Kesällä 2010 ilmestyi Tall Tales, joka sisältää Stupid, Stupid Rat-Tailsin päätarinan Steve Hamakerin värittämänä, mutta myös muun muassa kaksi uutta Tom Sniegoskin käsikirjoittamaa tarinaa Luumäen perustajasta sekä kehyskertomuksen, jossa Auvo ja Aapeli kertovat tarinoita kolmelle luumäkeläiselle partiopojalle. Toinen hanke on Sniegoskin kirjoittama kolmiosainen romaanisarja, jonka Smith kuvittaa. Tarinan ytimessä on uusi sukupolvi Luupäitä, jotka päätyvät vuorostaan Laaksoon.
Elokuvahankkeet

1990-luvulla Luupäistä suunniteltiin Nickelodeonin ja Paramountin tuottamaa animaatioelokuvaa. Jeff Smith piti Luupäiden piirtämisestä vuoden tauon suunnitellakseen elokuvan käsikirjoitusta. Juonen oli tarkoitus kattaa vain sarjan ensimmäiset osat ja huipentua suuriin lehmäraveihin sekä rottaolioiden tappioon – jatko-osat mahdollistaen. Lopulta elokuvahanke kuitenkin kaatui tuottajatahon ja Smithin erimielisyyksiin. Nickelodeonin näkemyksen mukaan Luupäät on yksinomaan lastenviihdettä, ja sen mukaisesti he vaativat Luupää-hahmojen ääninäyttelijöiksi lapsia ja elokuvan soundtrackille Britney Spearsin tai ’N Syncin tapaisten poptähtien lauluja.
Maaliskuussa 2008 Warner Bros. osti oikeudet Luupäät-elokuvaan. Smith katsoi muun muassa Taru sormusten herrasta -elokuvien muuttaneen Hollywoodin suhtautumista lähdeuskollisuuteen kymmenen vuoden takaisesta tilanteesta. Smithin mukaan kesään 2011 mennessä oli kirjoitettu ja hylätty jo kaksi käsikirjoitusversiota, ja kolmannen pohjalta oli tehty neliminuuttinen koeanimaatio. Tammikuussa 2012 uudeksi käsikirjoittajaksi valittiin Patrick Sean Smith ja ohjaajaksi kiinnitettiin P. J. Hogan. Marraskuussa 2016 uutisoitiin jälleen uudesta tekijätiimistä: käsikirjoituksen laatisivat Mark Osborne ja Adam Kline, ja elokuvan ohjaisi Osborne. Toiveissa oli elokuvatrilogia.
Aiheesta muualla

Boneville – Jeff Smithin viralliset sivut (englanniksi)
Suomennetut albumit
Jokinen, Heikki: Luupäiden vaellus päättyy HS.fi. 16.4.2005. (tilaajille)
Otto Sinisalo: Valkoista unta. Katuoja 8.9.2004.
Smith julkaisi vuonna 1983 Thorn-stripeistä omakustannekokoelman Thorn: Tales from the Lantern.
Charles Vessin taiteilema Rose-albumin kansi, jossa miekkaa pitelee Olga Elovainio.
HMS Penelope (1867)

| HMS Penelope |
| --- | --- |
 HMS Penelope

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  4. syyskuuta 1865
Laskettu vesille:  18. kesäkuuta 1867
Palveluskäyttöön:  27. kesäkuuta 1868
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu vuonna 1912
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 470 t
Pituus:  79 m
Leveys:  15 m
Syväys:  4,9 m
Koneteho:  4 700 ihp
Nopeus:  12,76 solmua
Miehistöä:  350
Aseistus
Aseistus:  8 × 8" MLR -tykkiä 3 × 5" BL -tykkiä
HMS Penelope oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1867 vesillelaskettu puurunkoinen panssarifregatti.
Valmistus

Alus tilattiin Pembroken telakalta ja sen köli laskettiin 4. syyskuuta 1865. Alus laskettiin vesille 18. kesäkuuta 1867 ja se valmistui 27. kesäkuuta 1868.
Palvelus

Alus romutettiin vuonna 1912.
Markus Lång

| Markus Lång> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. maaliskuuta 1968 Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Eero Tarasti Kimmo Lehtonen
Tutkimusalue:  musiikkitiede
Palkinnot:  Suomalais-virolainen käännöskilpailu (1999)
 Työskennellyt myös suomentajana. 
Harri Markus Lång (vuoteen 1991 Töysä; s. 30. maaliskuuta 1968 Helsinki) on suomalainen musiikintutkija ja suomentaja. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa musiikkitiedettä ja suomen kieltä ja väitellyt tohtoriksi vuonna 2005 psykoanalyyttisesta musiikintutkimuksesta. Lång on suomentanut muun muassa useita Sigmund Freudin teoksia.
Elämä ja ura

Lång tuli ylioppilaaksi Vetelin lukiosta vuonna 1989 ja suoritti Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1993 ja lisensiaatintutkinnon vuonna 1996; tutkielmien aiheena oli musiikin pragmatiikka, joka kuuluu musiikkisemiotiikan alaan. Hänen väitöskirjansa vuodelta 2005 käsitteli psykoanalyyttista musiikintutkimusta erityisesti klassisen psykoanalyysin näkökulmasta, ja hän on puolustanut psykoanalyysin tieteellisyyttä. Lisäksi hän on soveltanut metakognitiota taiteen vastaanoton tutkimukseen sekä tutkinut Martti Pokelan musiikkia Timo Väänäsen kanssa.
Lång on työskennellyt vuodesta 1993 alkaen tutkijana, suomentajana, arvostelijana ja kielentarkistajana. Lång asuu Helsingissä. Hänen suomennoksiinsa kuuluvat muun muassa Lewis Carrollin Kirjeitä lapsiystäville ja muita kirjoituksia (1998/2018), Elias Canettin Joukko ja valta (1998), Ernst Jüngerin Teräsmyrskyssä (2008) sekä Sigmund Freudilta esimerkiksi teokset Maallikkoanalyysin kysymys (2010) ja Joukkopsykologia ja egoanalyysi (2010). Hän on suomentanut myös saksalaista sarjakuvaa (Manfred Schmidt, Anke Feuchtenberger, Martin tom Dieck) sekä Suomen kansallisbiografian artikkeleita.
Teoksia > Kirjoittanut

Psykoanalyysi ja sen soveltaminen musiikintutkimukseen.  (Studia musicologica Universitatis Helsingiensis, 11 [12]. Väitöskirja)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2004.  ISBN 952-10-2197-7
Suomen Suuriruhtinaanmaan Rikoslaki 1889–1894: Alkuperäiset säädökset Suomen Asetuskokoelmasta.  (Toimite)  Helsinki:  Books on Demand, 2012.  ISBN 978-952-93-0895-8
Valitetut teokset: Esseitä ja arvosteluja 1991–2011.  Helsinki:  Books on Demand, 2014.  ISBN 978-952-286-837-4
Alice in a World of a Finnish Wonderland: A Re-edited offprint.  Helsinki:  Books on Demand, 2015.  ISBN 978-952-330-241-9
Aiheesta muualla

Kotisivut.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Hufvudstadsbladet
Lähdehetekaali

| Lähdehetekaali |
| --- | --- |
 Lähdehetekaali kuvattuna C. A. M. Lindmanin teoksessa Bilder ur Nordens Flora (1917–1926).
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Hetekaalikasvit Montiaceae
Suku::  Hetekaalit Montia
Laji::  fontana
Kaksiosainen nimi
 Montia fontana  L. 
Katso myös
   Lähdehetekaali Wikispeciesissä   Lähdehetekaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lähdehetekaali eli hetekaali (Montia fontana, syn. M. lamprosperma, M. fontana ssp. lamprosperma ja M. rivularis) on pieni ruohokasvi hetekaalikasvien (Montiaceae) heimossa, aiemman luokittelun mukaan portulakkakasvien (Portulacaceae) heimossa. Se on kleitonioiden lähisukulainen. Lähdehetekaali on hentokasvuinen ruoho, joka viihtyy märillä paikoilla tai matalassa vedessä. Lajin päälevinneisyysalue on Euroopassa ja se on maailmanlaajuisesti levinnyt laajalle.
Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen lähdehetekaali on hentovartinen ja 3–15 senttimetriä korkea, mutta vesikasvina pidempi. Varsi on pysty tai koheneva, kalju, väriltään keltainen tai punainen ja nivelistä usein juurehtiva. Kasvi on haarova ja sen haarat ulottuvat usein päärankaa pitemmälle. Varressa on harvalukuisesti vastakkaisia ja jokseenkin ruodittomia lehtiä, jotka ovat yleensä 7–20 millimetriä pitkiä. Muodoltaan lehdet ovat kapean vastapuikeita tai suikeita, ehytlaitaisia ja möyheitä. Lehdet ovat myös korvakkeellisia, ja korvakkeet ovat kalvomaisia. Kaksineuvoiset kukat ovat pieniä ja valkoisia. Ne ovat noin 2 mm leveitä ja sijaitsevat varren päässä tai lehtihangoissa 1–3 kukan nuokkuvina viuhkoina. Kukkaperät ovat 5–10 mm pitkiä, hedelmävaiheessa jopa 30 mm pitkiä. Aivan kukan alapuolella on kaksi verholehtimäistä ylälehteä. Kukan kehä on teriömäinen, viisilehtinen ja valkoinen. Heteitä on kolme kappaletta, ja emiö on yhdislehtinen. Suomessa lähdehetekaali kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on 1,5–2 mm pitkä, kolmesiemeninen musta kota. Siemenet ovat kiiltävän mustia ja kooltaan 0,9–1,6 mm.
Levinneisyys

Euroopassa lähdehetekaali on levinnyt Pyreneiden niemimaalta Länsi-Venäjälle, Valko-Venäjälle, Baltiaan, Puolaan, Unkariin sekä Balkanin vuoristoalueiden kautta Bulgariaan. Eteläisimmillään lajia tapaa Etelä-Italiassa; pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Fennoskandian pohjoisosiin aina Kuolan niemimaalle saakka sekä Islantiin. Afrikassa lajia kasvaa Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa. Aasiassa, hyvin kaukana eurooppalaisista esiintymistä, lajia kasvaa muutamin paikoin Keski-Siperiassa sekä Venäjän kaukoidässä ja Pohjois-Japanissa. Lähdehetekaali on levinnyt myös paikoitellen Pohjois-Amerikan rannikkoalueille, erityisesti mantereen koillisosaan sekä edelleen Länsi-Grönlantiin. Lajia tavataan myös Uudessa-Seelannissa. Suomessa lähdehetekaali on melko yleinen alkuperäislaji koko maassa. Runsaimmin sitä esiintyy Etelä- ja Keski-Lapissa ja lounaissaaristossa.
Elinympäristö

Lähdehetekaali on vaateliaanpuoleinen kasvupaikkansa suhteen. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat monenlaiset märät paikat kuten lähdehetteiköt, rannat, märät niityt, suo-ojat ja lammet. Laji kasvaa pääasiassa märällä maalla, mutta joskus myös vedessä. Lähdehetekaali lienee kärsinyt perinteisen rantalaidunnuksen loputtua. Esimerkiksi Ahvenanmaalla laji on monin paikoin voimakkaasti taantunut.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Hetekaalin (Montia fontana) levinneisyys Suomessa
Den virtuella floran: Källört (Montia fontana) (ruotsiksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158517  Wikispecies: Montia fontana  APDB: 151634  APNI: 99924  BioLib: 38469  Calflora: 5685  CoL: 44B33  eFloraSA: Montia_fontana  EoL: 586948  EPPO: MNTFO  EUNIS: 177478  FNA: 220008795  FoIO: monfon  GBIF: 3084783  GISD: 1794  GRIN: 24566  iNaturalist: 58990  IPNI: 311155-2  IRMNG: 11442449  ISC: 115655  ITIS: 20404  IUCN: 164123  NatureServe: 2.142732  NBN: NBNSYS0000003074  NCBI: 313220  NSWFlora: Montia~fontana  NZOR: 131784f2-ed12-4378-8698-69349d7c7344  Observation.org: 7068  Open Tree of Life: 895786  PfaF: Montia fontana  PFI: 583  Plant List: kew-2508965  PLANTS: MOFO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:311155-2  Tropicos: 26200137  VASCAN: 8283  VicFlora: 2bee2a0a-ff83-4b5d-b48e-509a32919032  WFO: wfo-0000452390  Laji.fi: MX.38029 
Lähdehetekaalin kukka.
Lähdehetekaalikasvusto Belgiassa.
Veikko Pentikäinen

Rovasti Veikko Adolf Pentikäinen (12. kesäkuuta 1909 – 14. helmikuuta 1992) oli vanhoillislestadiolainen saarnaaja ja vaikuttajapersoona. Hän syntyi Helsingissä, mutta valmistui ylioppilaaksi Kuopion Lyseosta 1930. Papiksi hänet vihittiin vuonna 1934 Turussa. Sen jälkeen hän toimi ylimääräisenä pappina Alavudella 1934 ja Velkualla 1934–1938. Hän toimi kirkkoherrana Rantsilassa 1938–1944 ja kappalaisena Haapajärvellä 1944–1960. Sairaalasielunhoitajana hän toimi ensin Lappeenrannassa 1960–1963 ja sitten Rovaniemellä 1963–1972. Hän toimi Pukkilan kirkkoherrana 1972–1976 ja jäi sitten eläkkeelle. Eläkevuosiaan hän vietti Järvenpäässä. Veikko Pentikäinen toimi sotilaspappina rintamalla 5.8.1942–1.4.1943 Uhtualla ja 20.5.1944–23.11.1944 Vienan kanavalla ja Lapin sodassa. Veikko Pentikäinen liittyi vanhoillislestadiolaisuuteen Helsingissä 1931 ja hänet asetettiin saarnaajaksi samana vuonna Kuopiossa.
Veikko Pentikäinen oli professori Juha Pentikäisen isä. Veikko Pentikäisen veli oli Neuvostoliiton vakoojana tunnetuksi tullut Vilho Pentikäinen.
Pentele

| Pentele> Πεντέλη.Sijainti |
| --- | --- |
 Pentele
Koordinaatit:  38°4′36″N, 23°52′18″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pentélin luostari, Pentéli, Pohjois-Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  asutus
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pentele (m.kreik. Πεντέλη, Pentelē) oli antiikin aikainen asutus Attikassa eli Ateenan kaupunkivaltion alueella Kreikassa. Se sijaitsi Ateenan tasangon koilislaidalla Brilessos-vuoren rinteessä, ja sijoitetaan nykyisen Pentélin luostarin tienoille. Vuori sai asutuksesta myöhemmän nimensä Pentelikon (nyk. Pentéli). Pentelestä louhittiin vuoren kuuluisaa marmoria.
Penteleä ei luettu ainakaan Attikan alkuperäisten, Kleistheneen uudistuksen mukaisten demosten joukkoon. Se on saattanut kuulua alun perin Kolonain demokseen. Stefanos Byzantionlainen kuitenkin mainitsee sen Kolonain tavoin Antiokhis-fylen demoksena. Roomalaisella kaudella Pentele oli mahdollisesti saanut itsenäisen demoksen aseman osana Ptolemais-fyleä.
Eija Penttilä

Eija Marjo Hannele Penttilä (o.s. Ruusunen, s. 14. heinäkuuta 1955 Helsinki) on suomalainen maastohiihtäjä, joka 1980-luvun alkupuolella kilpaili maajoukkueessa ja saavutti Suomen-mestaruusmitaleja. Hän edusti seuratasolla Myrskylän Myrskyä.
Penttilä sijoittui Oslon MM-kilpailuissa 1982 viidellä kilometrillä 44:nneksi. Hän oli kotimaahan jäävänä varaedustajana Sarajevon olympialaisissa 1984.
Penttilä saavutti SM-hopeaa viestihiihdossa vuonna 1983 ja SM-pronssia 20 kilometrillä 1980 ja 1981 sekä 10 kilometrillä 1982, 1983 ja 1984.
Pensikloviiri

| --- | --- |

Pensikloviiri
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-amino-9-[4-hydroksi-3-(hydroksimetyyli)butyyli]-3H-purin-6-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 39809-25-1
ATC-koodi: D06BB06
PubChem CID: 4725
DrugBank: DB00299
Kemialliset tiedot
Kaava: C10H15N5O3 
Moolimassa: 253,27
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 275–277 °C 
Liukoisuus veteen: 1,7 g/l (20 °C)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: < 20 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 2 h
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Topikaalinen
Pensikloviiri (C10H15N5O3) on puriinijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä eräiden virustautien esimerkiksi huuliherpeksen hoitoon.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa pensikloviiri on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen. Pensikloviiri tehoaa herpesviruksiin muun muassa Herpes simplex- ja Varicellazosterviruksiin. Aineen vaikutusmekanismi perustuu siihen, että viruksen tymidylaattikinaasientsyymi fosforyloi sen pensikloviirifosfaatiksi. Tämä yhdiste on DNA-polymeraasientsyymin inhibiittori ja estää virusten jakautumisen. Sen biosaatavuus suun kautta on huono, minkä vuoksi sitä käytetään lähinnä voiteena ulkoisesti esimerkiksi huuliherpeksen hoidossa. Pensikloviiristä on kehitetty famsikloviiri, joka on pensikloviirin aihiolääke ja jota voidaan annostella myös tablettina suun kautta. Pensikloviiri voi lyhentää herpeksen kestoa ja lievittää siihen liittyvää kipua.
Onni Penttilä

Onni Penttilä
Onni Penttilä (29. elokuuta 1915 Kuopion maalaiskunta – 7. helmikuuta 1986) oli suomalainen vuorineuvos ja Askon pääjohtaja. Hän oli koulutukseltaan ekonomi ja varatuomari. Hän sai vuorineuvoksen arvonimen 1968. Penttilä oli Askon Tehtaat Oy:n toimitusjohtaja 1952–1965, Asko Oy:n toimitusjohtaja 1965–1973 ja Asko-yhtymän pääjohtaja 1973–1976.
Pepelit

Pepelit (myös papelit, pepeit, papeit) ovat atlanttista kieltä puhuva kansa Guinea-Bissaussa, Guineassa ja Senegalin Casamancen alueella. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Guinea-Bissaussa asui 130 651 pepeliä, mikä on 9,1 % maan väestöstä. Pepelit ovat fulbejen, balantejen ja mandinkojen jälkeen Guinea-Bissaun neljänneksi suurin etninen ryhmä.
Pepelit asuvat etupäässä Bissaun ympäristössä ja Biombon alueella. He ovat kielellisesti lähellä mankanjoja ja mandjakoita. Kansan pääelinkeino on riisin viljely. Osa pepeleistä on vuosisatojen kuluessa omaksunut portugalilaisia kulttuuripiirteitä. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 44 % on kristittyjä ja 31 % perinteisen uskonnon harjoittajia.
Jorma Peltonen

| Jorma Peltonen |
| --- | --- |
 Peltonen uransa alkuvuosina.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1944 Messukylä
Kuollut: 30. huhtikuuta 2010 (66 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  left
Pituus:  177 cm
Paino:  80 kg
Pelinumero:  16 (jäädytetty)
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1962–1975
Seurat:  Ilves
Jorma Kalevi Peltonen (11. tammikuuta 1944 Messukylä – 30. huhtikuuta 2010 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija, aikansa parhaita keskushyökkääjiä Suomessa. Tampereen Ilves on jäädyttänyt Peltosen pelinumeron. Hän edusti seuraa SM-sarjassa aikana 1962–1975, jolloin muodosti maineikkaan ketjun Lasse Oksasen ja Reijo Hakasen kanssa, ja Hakasen jälkeen Pekka Leimun. Peltonen pelasi myös paikallisissa joukkueissa Sveitsissä ja Italiassa, sekä edusti Suomea maajoukkueessa, sisältäen kuudet MM-kisat ja kolmet olympialaiset.