stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mänty
Ekologia

Mänty tarvitsee tiettyjä alkuaineita kasvaakseen. Elämälle yleensäkin välttämättömien hapen ja vedyn sekä hiilen lisäksi lajin pääravinteisiin kuuluvat typpi ja fosfori sekä metalleista kalium, kalsium ja magnesium. Lisäksi puu tarvitsee hivenaineita kuten rautaa, mangaania, kuparia ja sinkkiä sekä klooria, booria ja molybdeenia. Kangasmetsässä kasvava mänty ei yleensä ole ravinnepulassa, mutta varsinkin ojitetulla turvemaalla on ja puutokset näkyvät helposti. Etenkin boorinpuute tappaa kasvupisteitä, mikä johtaa lajin pensasmaiseen kasvuun. Happosateiden lisääntyessä myös kankailla voi männyissä ilmetä huuhtoutumisesta johtuvia puutostiloja. Erityisesti rikin lisääntyminen ilmassa on vaaraksi männyille.
Boorin puute näkyy neulasten kellastumisena ja fosforin puutos tekee neulaset helposti variseviksi. Varisemista voivat myös aiheuttaa kesään osuva ankara halla, jota voi yrittää välttää alavien maiden avohakkuiden rajoittamisella. Myös erilaiset ilman epäpuhtaudet voivat aiheuttaa taimien harsuuntumista, joka haittaa kasvua. Niin ikään kuoriaistuhot ja sienitaudit voivat olla vaaraksi taimikolle, mutta etenkin kirjanpainajan toukat sekä runsas hirvien määrä alueella ovat haitaksi männyn kasvulle.
Männyn juurisieniä ovat muun muassa eräät valmuskat, punakärpässieni ja voitatti, männynherkkutatti ja männynpunikkitatti sekä männynleppärousku ja männynrousku, joilla on symbioosi puun kanssa eli ne hyödyttävät toisiaan. Sen sijaan esimerkiksi männynjuurikääpä on vakava männyn pystyyn valkolahottaja. Männynkääpä taas aiheuttaa valkolahoa esimerkiksi vanhoissa männiköissä.
Männyn tuholaisiin on valmistettu erilaisia torjunta-aineita, mutta niistä on haittaa muullekin luonnolle, ja erityisesti hormonin kaltaisten fenoksiherbisidien sekä toisaalta glyfosaatin liika-anto voi haitata itse mäntyäkin.
On myös tutkittu raskasmetallien vaikutusta männyn lisääntymiselle. Erityisesti lyijy osoittautui huomattavan haitalliseksi.
Käyttö

Mänty on tärkeä puulaji lauhkean vyöhykkeen metsätaloudessa ja metsäteollisuudessa, joskin sen viljely yksipuolistaa metsiä. Metsänviljelyssä männyt hakataan yleensä keskenkasvuisina, noin 60–80-vuotiaina. Mäntymetsät uudistuvat luontaisesti kylväytymällä, mutta metsätaloudessa käytetään myös paljon jalostettuja istutustaimia. Suomessa mänty oli tärkeä raaka-aine tervanpoltossa ennen teollistumisen aikaa, jolloin se oli merkittävää laivanrakennuksessa laivojen ollessa pääsääntöisesti puurakenteisia. Nälkävuosina männyn jälsi- ja nilakerroksesta tehtiin pettujauhoja. Toki pettuleipää tuotetaan edelleen vähintään perinteen säilyttämiseksi. Männynistutus on ollut varsinkin nuorille keino hankkia taskurahaa, ja mahdollista on istuttaa urakalla jopa yli tuhat tainta päivässä. Niin sanottuun kevytyrittäjyyteen sitä on myös toisinaan suositeltu. Mäntytukkia on vanhastaan uitettu vesistöjä pitkin, mikä vaati kausityövoimaa. Suomessa uitto käytännössä loppui vuoden 2000 vaiheilla metsäautoteiden yleistyessä, mutta siihen on ryhdytty uudestaan, kun puun saanti Venäjältä tyrehtyi Ukrainan sotaan liittyvien pakotteiden takia.
Männyn puuaines on pehmeähköä. Sydänpuu on lahonkestävää ja selvästi pintapuuta tummempaa. Puuaines on väriltään vaaleanruskeasta punaruskeaan. Mäntyä käytetään rakennuspuuna ja se sopii hyvin ulkorakenteisiin. Sitä käytetään myös selluloosa- ja paperipuuna ja huonekalujen valmistukseen. Männyissä voi toisinaan nähdä kasvuhäiriöstä johtuvia pahkoja, joita voi työstää esimerkiksi kuksaksi, mutta pahkat eivät havupuissa ole kovin yleisiä. Männyn pihkaa on käytetty vanhastaan ja käytetään edelleen erilaisina laimennoksina voiteena sekä öljyinä erilaisille ihottumille ja ihon vammoille. Sen on todettu sisältävän eteerisiä öljyjä ja hartseja.
Mäntyöljyä sekoitettuna lipeään ja veteen kutsutaan suojellulla tavaramerkillä Mäntysuopa, vaikkei se varsinaisesti suopaa olekaan. Se on suhteellisen ekologinen puhdistustapa, mutta kasvinsuojeluun sitä ei Tukes suosittele, koska se saattaa olla haitallinen myös muille kuin vahinkoeläimille. Mäntysuopaa voidaan käyttää myös märkähuovutuksessa.
Lisäksi puusta voi saada tärpättiä sekä eristeeksi kelpaavaa lastuvillaa.
Metsämännyn muotoja ja lajikkeita

Luonnostaankin männyn kasvu vaihtelee eri kasvupaikoista riippuen. Esimerkiksi nuorena kartiomainen ja vanhana tasalatvainen mänty on skotlantilaista tyyppiä. Männyllä on myös jalostettuja muotoja kuten Pinus sylvestris f. aurea – kultamänty, Pinus sylvestris f. condensata – luutamänty, Pinus sylvestris ’Globosa’, – pallomänty sekä Pinus sylvestris ’Watereri’ – kääpiömänty Pinus sylvestris f. virgata – käärmemänty.
Männyn tuholaisia

Mänty voi kärsiä luonnonvoimista kuten myrskytuhoista ja metsäpaloista, mutta monenlaisella eliöstölla on hyvin keskeinen merkitys männyn kasvulle. Ilmastonmuutos voi lisätä sienitauteja männyissä pahentamalla männyn lämpöstressiä.
Hirvi on erityisesti Suomessa lisääntynyt valtavasti viimeisen sadan vuoden aikana, samoin sen aiheuttamat tuhot. Se syö varsinkin kevättalvisin nuoria taimia, ja tämän vuoksi avohakkuut lisäävät hirvituhoja. Vesimyyrä  tuhoaa taimikoiden juuristoja tappaen taimia.
Hiljattain pystyyn kuolleesta männystä voi löytää monia sarvijäärälajeja. Männyn juurissa voi elää nelitäpläjäärä, rungon tyvestä paksun kaarnan alueelta voi löytyä sarvijaakko ja havukantojäärä sekä ruskojäärä. Puun keskirungosta voi löytyä ranskanräätäli sekä latvapuolesta pikkujaakko ja oksistosta oksajääriäinen.
Kirjanpainaja on enemmänkin kuusen tuhoa aiheuttava, mutta se voi tuhota myös mäntyjä. Sen tekemät käytävät haittaavat puun nestekiertoa ja tekevät puun käyttökelvottomaksi sahatavarana.
Kirvoista merkittäviä ovat männynoksakirva ja männynversokirva. Ne munivat neulasille ja suurina määrinä voivat aiheuttaa tuhoa taimikoissa. Männynniluri aiheuttaa suhteellisen usein tuhoa nuorille männyille etenkin hiekkamailla. Mäntymittari on perhonen, joka on aiheuttanut suuria neulaskatoepidemioita. Mäntypistiäisistä vahingollisia ovat erityisesti ruskomäntypistiäinen ja pilkkumäntypistiäinen, joiden toukat syövät suurimman osan neulasista. Näitä vastaan on kehitetty biologista torjuntaa virusten avulla. Punalatikka aiheuttaa harmia erityisesti imiessään puun nesteitä. Sarvijaakko on isokokoinen sarvijäärä, joka kyllä pesii puussa, mutta saattaa jopa tuhota pahempien kilpailijoidensa kuten ytimennävertäjien pesimää. Ytimennävertäjät ovat tunnetusti tällä haavaa pahimpien männyn tuhohyönteisten joukossa: Näitä ovat pystynävertäjä ja vaakanävertäjä.
Kuplamörsky tappaa metsäpalojen jälkeisiä taimikoita Mesisienet tuhoavat laajasti havupuustojen juuristoa. Männynjuurikääpä on vakava männiköiden tuholainen. Männynlumihome iskee neulasiin talvella lumen alla; suurimmat tuhot runsaslumisessa maastossa sekä taimitarhoilla. Kemiallinen torjunta on ollut käytössä. Männynneulasruoste on biologisesti ryhmä ruostesieniä, jotka iskevät erityisesti peltoviljelyssä taimikoiden neulasiin, koska pelloilla on riittävästi väli-isäntiä, joita sienet tarvitsevat. Männynversosyöpä voi iskeä kaikenikäisiin männikköihin. Se muodostaa sekä suvuttomasti kuromaitiöitä ja suvullisesti koteloitiöitä. Kemiallista torjuntaa on harjoitettu taimitarhoilla.
Mänty kulttuurissa

”Päin mäntyä” tai ”päin honkia” ovat suomenkielisiä sanontoja siitä, että jonkun mielestä asiat menevät täydellisesti vikaan. ”Lyödä päänsä Karjalan mäntyyn” on erityisesti kriittinen ilmaus siitä, että Suomi lähti sotimaan Neuvostoliittoa vastaan ja erityisesti ylitti vanhan rajan hyökkäys- eikä puolustustarkoituksessa.
Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen runossa ”Suomen salossa”, jonka Juhana Ennola on säveltänytkin, kehutaan Suomessa asumista honkain keskellä. Vaikka laulun on Lydia Koidula kääntänyt viron kielelle, ovat hongat jääneet käännöksestä.
Suomen tasavallan presidentille, joka oli Mauno Koivisto, rakennettu virka-asunto on saanut nimekseen Mäntyniemi, ehkä jossain määrin mukaellen vanhaa Kekkosen virka-asuntoa Tamminiemeä. Mäntyniemen suunnittelivat arkkitehdit Reima ja Raili Pietilä. Huomionarvoinen on rakennuksen saunapolulla Maisa Kaarnan ryijy Honkain keskellä, joka mahdollisesti viittaa tunnettuun Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen sanoittamaan samoin alkavasta lauluun Suomen salossa.
Porvoossa Linnamäellä on tunnettu ja suojeltu vanha mänty, josta on taidemaalari Albert Edelfelt maalannut kuuluisan taulunsa Porvoo Linnamäeltä nähtynä jo vuonna 1892. Venäläinen taidemaalari Ivan Šiškin maalasi yhdessä Konstantin Savitskin kanssa tunnetun maalauksen Aamu mäntymetsässä vuonna 1889, ja se on nähtävillä Tretjakovin galleriassa.
Heraldiikassa Gustav von Numersin suunnittelemassa Luumäen ja Olof Erikssonin Petäjäveden vaakunoissa on musta mänty, Carolus Lindbergin suunnittelemassa Kankaanpään vaakunassa on kultainen mänty ja Ahti Hammarin Mäntyharjun vaakunassa kaksi ja von Numersin Myrskylän vaakunassa hopeinen. Mielenkiintoista on, että von Numersin suunnitteleman entisen Honkilahden kunnan vaakunaan on valikoitunut metsäkuusi.
Kirjallisuutta

Honkalinna, Mika: Honka.  Helsinki:  Maahenki, 2017.  ISBN 9789523011014
Aiheesta muualla

Laji.fi: Metsämänty (mänty) – Pinus sylvestris
LuontoPortti: Mänty (Pinus sylvestris)
Metsäntutkimuslaitos, METLA: Metsätuho-opas (Arkistoitu – Internet Archive)
iNaturalist: Mänty (Pinus sylvestris)
ITIS: Pinus sylvestris (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Pinus sylvestris (englanniksi)
USDA Forest Service: Scotch Pine (Pinus sylvestris) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Flora of China: Pinus sylvestris (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Pinus sylvestris (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pinus sylvestris (Scots pine) (englanniksi)
PheroBase: Floral volatiles of Pinus sylvestris (englanniksi)
Suomen luonnonvaraiset havupuut
kotikataja
euroopanmarjakuusi
metsäkuusi
metsämänty
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133128  Wikispecies: Pinus sylvestris  ARKive: pinus-sylvestris  BioLib: 2312  Calflora: 9384  CoL: 4J2J5  Ecocrop: 8658  EoL: 1059929  EPPO: PIUSI  EUNIS: 150624  FEIS: pinsyl  FNA: 200005358  FoC: 200005358  GBIF: 5285637  GRIN: 28552  iNaturalist: 5872289  IPA: 32317645830  IPNI: 263353-1  IRMNG: 10586133  ITIS: 183389  IUCN: 42418  MichiganFlora: 1926  MoBotPF: 285005  NatureServe: 2.131914  NBN: NBNSYS0000004629  NCBI: 3349  NZOR: 0e15e0cc-1f5e-4bd7-87c2-e60929f15464  NZPCN: 3091  Observation.org: 7199  Open Tree of Life: 568619  PalDat: Pinus_sylvestris  Panarctic Flora: 130401  PFI: 156  PPE: pinus-sylvestris  Plant List: kew-2562297  PLANTS: PISY  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:263353-1  RHS: 13141  Tropicos: 24900220  VASCAN: 7196  WisFlora: 4507  WFO: wfo-0000481648  Laji.fi: MX.37819 
Kuvan männyt pysyvät tukevasti pystyssä voimakkaan juuristonsa ansiosta, vaikka eroosio on kuluttanut pois lähes metrin verran maanpintaa.
Nuori emikäpy.
Männyn käpyjä
Verso talvella
Mäntymetsää Punkaharjulla.
Šiškin: Aamu mäntymetsässä
Janne Räsänen (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 12. toukokuuta 1978 (ikä 46)
Syntymäpaikka: Nurmijärvi, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 188 cm
Junioriseurat
1988–1992: RaKe
1993–1996: TiPS
1997–1998: FinnPa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1995–1996 | TiPS | 45 | (1) |
| 1997–1999 | FinnPa | 43 | (1) |
| 1999–2000 | Jokerit | 23 | (0) |
| 2000 | → Jokrut | 3 | (0) |
| 2001–2005 | TamU | 121 | (9) |
| 2005–2007 | Hønefoss | 27 | (3) |
| 2012–2013 | Ilves/2 | – | (–) |
| Yhteensä | Yhteensä | 262 | (14) |
Maajoukkue
| 1993 | Suomi U17 | 2 | (0) |
| 1995 | Suomi U18 | 3 | (0) |
| 1997–1999 | Suomi U21 | 18 | (0) |
| 2004 | Suomi | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Janne Petri Räsänen (s. 12. toukokuuta 1978 Nurmijärvi) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Räsänen nousi Veikkausliigaan Finnairin Palloilijoissa kaudella 1997. Hän saavutti heti ensimmäisellä kaudellaan SM-pronssia. FinnPa putosi liigasta seuraavan kauden päätteeksi ja Räsänen siirtyi Jokereihin, jossa hän pelasi kaksi seuraavaa kautta. Räsänen voitti Jokereissa Suomen Cupin 1999 ja SM-hopeaa 2000. Kaudeksi 2001 Räsänen siirtyi Tampere Unitediin. Hän pelasi seurassa viisi kautta, joiden aikana hän voitti Suomen mestaruuden 2001 ja kolme SM-pronssia. Räsänen siirtyi Tampereelta Norjan 1. divisioonan Hønefossiin kesken kauden elokuussa 2005. Hän edusti Hønefossia kolme kautta. 
Räsänen pelasi uransa aikana Suomessa 185 liigaottelua, joissa hän teki 10 maalia. Hän sai tililleen myös maajoukkueessa yhden A-maaottelun vuonna 2004.
Nykyään Räsänen toimii Ilveksen urheilutoimenjohtajana.
Emily Carr

Emily Carr ratsunsa selässä.
Emily Carr: Metsää, Brittiläinen Kolumbia, vuosilta 1932_1933.
Emily Carr (13. joulukuuta 1871 Victoria, Brittiläinen Kolumbia – 2. maaliskuuta 1945) oli kanadalainen taidemaalari ja kirjailija.
Elämänvaiheita

Carr muutti San Franciscoon opiskelemaan taidetta vanhempiensa kuoleman jälkeen vuonna 1890. Vuonna 1899 hän matkusti Englantiin syventämään opintojaan. Vuonna 1910 hän opiskeli vuoden Pariisissa ja muualla Ranskassa ennen muuttamistaan pysyvästi Brittiläiseen Kolumbiaan seuraavana vuonna.
Carrin tuotantoon vaikuttivat eniten Brittiläisen Kolumbian ja Alaskan alkuperäiskansat. Vuonna 1908 vierailu Skagwayssä innoitti häntä taiteellisesti, ja hän alkoi maalata toteemipaaluja. Vuonna 1913 hänen täytyi muutaman Vancouverissa vietetyn vuoden jälkeen taloudellisista seikoista johtuen palata pysyvästi Victoriaan. Molemmat kaupungit olivat tuolloin taiteellisesti hyvin vanhoillisia. Carrin tuotantoon vaikuttivat sellaiset tyylit kuin postimpressionismi ja fauvismi. Hänen työnsä olivat vieraita hänen ympäristölleen ja pysyivät pimennossa suurelta taidemaailmalta useita vuosia. Hän työskentelikin yli vuosikymmenen keramiikkataiteilijana, koirankasvattajana ja matkustajakodin emäntänä luovuttuaan taideurastaan.
1920-luvulla Kanadan kansallisgalleria kutsui Carrin osallistumaan Kanadan länsirannikon nyky- ja alkuperäisasukkaiden taiteen näyttelyyn, jolloin hän sai yhteyksiä Group of Seven -taiteilijaryhmän kanssa. Vuonna 1927 hän matkusti näyttelyä varten Ontarioon, jossa hän tapasi ryhmän jäseniä, kuten Lawren Harrisin, jonka tuki oli hänelle erittäin tärkeää. Häntä houkuteltiin osallistumaan töillään ryhmän näyttelyyn. Ryhmän jäsenet nimesivät hänet ’Modernien taiteiden äidiksi’ noin viisi vuotta myöhemmin.
Vancouverinsaaren länsirannikon nuu-chah-nulthi-intiaanit antoivat Carrille lempinimen Klee Wyck, ’Naurava’. Hän nimesi vuonna 1941 julkaistun, kokemuksiaan alkuperäisasukkaiden kanssa kuvanneen kirjansa näin. Kirja voitti kenraalikuvernöörin palkinnon samana vuonna. Hän kirjoitti myöhemmin kuusi muutakin kirjaa. Vaikka kirjat ovatkin pääosin omaelämäkerrallisia, on niiden todettu olevan epäluotettavia tietojen tarkkuuden suhteen.
Kurt Vonnegut

| Kurt Vonnegut |
| --- | --- |
 Vonnegut vuonna 1972.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1922 Indianapolis, Indiana, Yhdysvallat
Kuollut: 11. huhtikuuta 2007 (84 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalalinen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Aikakausi:  1950–2005
Tyylilajit:  science fiction, satiiri, musta huumori
Kirjallinen suuntaus: postmodernismi
Esikoisteos:  Sähköpiano (1952)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
vonnegut.com (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kurt Vonnegut Jr. (11. marraskuuta 1922 Indianapolis, Indiana, Yhdysvallat – 11. huhtikuuta 2007 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Vonnegut tunnettiin osin sarkastisesta kirjoitustyylistään, joka oli sekoitus dokumentaarista kuvausta, science fictionia, mustaa huumoria ja satiiria. Vonnegutin tarinoiden kantava sanoma on voimakkaan humanistinen, joskus osin anarkistinenkin.
Elämänvaiheet > Sukutausta ja nuoruusaika

Vonnegut syntyi Indianapolisissa vuonna 1922 amerikansaksalaiseen perheeseen. Hänen molempien vanhempiensa – äidin Edith (os. Lieber) ja isän Kurt Vonnegutin – sukujuuret ulottuivat Saksaan. Kurt Jr. oli neljännen polven amerikansaksalainen. Hänellä oli kaksi vanhempaa sisarusta, Bernard ja Alice. Perhe oli varsin varakas, kunnes 1930-luvun lama vähensi arkkitehtina toimineen isä-Kurtin töitä.
Vonnegut aloitti kirjoittamisen lukiossa Shortridge High Schoolissa, jossa hän kirjoitti kolumneja koulun lehteen Shortridge Daily Echoon. Lehti oli ensimmäinen päivittäin ilmestyvä koululehti Yhdysvalloissa, ja Vonnegut oli myös sen toimittaja.
Vuonna 1940 Vonnegut aloitti isänsä toivomuksesta biokemian opinnot Cornellin yliopistossa. Hän toimi myös yliopiston lehden Cornell Daily Sunin päätoimittajana ja kirjoitti lehteen suosittuja satiirisia sodanvastaisia kolumneja. Vonnegutin opinnot etenivät hitaasti.
Elämänvaiheet > Sotakokemukset

Vonnegut liittyi toisen maailmansodan aikana, maaliskuussa 1943 Yhdysvaltain armeijaan. Peruskoulutuskauden jälkeen hänet sijoitettiin maavoimien ASTP-ohjelmaan, jonka tarkoitus oli kouluttaa yliopistossa tekniikkaan erikoistuneita upseerikokelaita. Vonnegut aloitti jatko-opinnot konetekniikan parissa Carnegien teknillisessä korkeakoulussa ja jatkoi opintoja Tennesseen yliopistossa.
Normandian maihinnousun jälkeen Yhdysvaltain armeija tarvitsi erikoisupseerien sijasta tavallisia jalkaväkimiehiä, joten ASTP-koulutus lakkautettiin alkuvuonna 1944 ja miehet määrättiin rintamalle. Raskaan kenttätykistön peruskoulutuksen saanut Vonnegut siirrettiin Eurooppaan Yhdysvaltain 106. jalkaväkidivisioonan 423. rykmenttiin kiväärimieheksi, 2. pataljoonan tiedustelijaksi.
Kuukauden kestäneessä kiivaassa Ardennien taistelussa Vonnegut joutui eroon yksiköstään, ja päiväkausien harhailujen jälkeen hän joutui 22. joulukuuta 1944 saksalaisten sotavangiksi. Sotavankeusaikanaan Dresdenissä hän koki kaupungin täydellisen tuhon kolme päivää jatkuneissa liittoutuneiden pommituksissa helmikuussa 1945. Kaupungin palaessa Vonnegut säilyi turvassa maanalaisessa lihavarastossa. Pommitusten jälkeen saksalaiset komensivat hänet muiden sotavankien mukana keräämään ruumiita raunioista joukkohautoihin.
Vonnegut ehti olla sotavankeudessa toukokuun alkuun asti, kunnes vapautui neuvostojoukkojen edetessä alueelle. Hän vietti jonkin aikaa samalla siirtoleirillä keskitysleireiltä vapautettujen kanssa. Hänelle myönnettiin sotapalveluksestaan Purppurasydän-kunniamerkki (Purple Heart). Sotakokemuksilla oli ratkaiseva vaikutus hänen maailmankatsomukseensa sekä myöhempään kirjalliseen tuotantoonsa.
Elämänvaiheet > Työura ja opinnot

Palattuaan sodasta Vonnegut opiskeli 1945–1947 Chicagon yliopistossa antropologiaa saamatta kuitenkaan aikaan hyväksyttävää luonnosta lopputyöstään Fluctuations Between Good and Evil in Simple Tales. Loppututkinto hänelle myönnettiin vasta 1971, ”korkealaatuisen kirjallisen työn johdosta” – erityisesti romaanista Kissan kehto. Opintojen ohessa Vonnegut työskenteli rikosreportterina Chicago City News Bureau -uutistoimistossa.
Opintojen kariuduttua hän muutti 1947 Chicagosta Schenectadyyn New Yorkin osavaltioon työskentelemään General Electric -yhtiön suhdetoimintaosastolle. GE:llä hän pääsi työnsä ohessa kuuntelemaan päivittäin tutkijoiden keskusteluja. Hänen veljensä Bernard työskenteli samassa yhtiössä tutkijana. Vonnegutin myöhemmän oman arvion mukaan nämä ajat olivat tärkeitä hänen tulevaa kirjailijanuraansa ajatellen. Samalla hän aloitteli julkista kirjailijanuraansa kirjoittamalla novelleja eri lehtiin.
Vonnegut työskenteli GE:ssä vuoteen 1951, jolloin hän muutti perheineen West Barnstablen Provincetowniin Massachusettsin osavaltioon ja ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi. Seuraavana vuonna ilmestyi hänen ensimmäinen romaaninsa Sähköpiano. Romaanin julkaisun aikoihin Vonnegut elätti itsensä kirjoittamalla novelleja eri lukemistoihin, opettamalla englannin kieltä ja toimimalla Saab-autojen edustajana. Romaani on teknologian ylivaltaa arvosteleva satiirinen tieteiskuvaus, joka kertoo kolmannen maailmansodan jälkeisestä ajasta Yhdysvalloissa. Vonnegutin romaanissa valtiosta on tullut teknokraattinen kontrolliyhteiskunta, jossa kansalaiset on jaettu kasteihin.
Toinen romaani Titanin seireenit ilmestyi 1959. 1960-luku oli Vonnegutille tuotteliasta aikaa. Hän julkaisi kymmeniä novelleja ja neljä romaania. Romaanit saavuttivat suosiota erityisesti yliopistoväen keskuudessa. Hän opetti kaksi vuotta University of Iowa Writers’ Workshop -opintoryhmässä. Vuosikymmenen lopulla julkaistu kuudes romaani Teurastamo 5 oli läpimurto yliopistomaailman suosikista suurempaan julkisuuteen. Romaania pidetään yleisesti Vonnegutin parhaana.
1970-luvulla Vonnegut opetti luovaa kirjoittamista eri yliopistoissa ja julkaisi jokseenkin menestyneen Broadway-näytelmän sekä kolme romaania. Osin henkilökohtaisten perhetragedioiden vuoksi hän vähensi julkista toimintaansa vuosikymmenen lopulla. Kirjoittamista Vonnegut jatkoi tasaisen tahtiin: sekä 1980- että 1990-luvulla hän julkaisi kolme romaania. Viimeisen, 1996 ilmestyneen romaanin Ajanjäristys jälkeen hän lopetti kirjoittamisen ja keskittyi taideharrastuksiinsa. Vonnegut harrasti kuvataiteita – maalaamista ja silkkipainotöitä ja kuvanveistoa materiaaleinaan puu ja teräs. Lähes kymmenen vuoden tauon jälkeen ilmestyi hänen viimeiseksi jäänyt teoksensa, esseekokoelma Maaton mies, joka sisältää myös runoja ja piirroksia.
Elämänvaiheet > Perhe

Vonnegutin äiti teki hänen armeija-aikanaan, toukokuussa 1944, itsemurhan unilääkkeillä. Vonnegutin isä erakoitui vaimonsa kuoleman jälkeen ja kuoli vuonna 1957.
Vonnegut oli naimisissa kahdesti. Hän avioitui 1945 lapsuudenystävänsä Jane Marie Coxin kanssa, josta erosi vuonna 1979. Samana vuonna hän meni naimisiin valokuvaaja Jill Krementsin kanssa.
Vonnegutilla oli kolme omaa lasta ensimmäisestä avioliitostaan. Vuoden 1958 lopulla hänen sisarensa Alice kuoli syöpään kaksi päivää sen jälkeen kun hänen miehensä oli kuollut junaonnettomuudessa. Vonnegut adoptoi perheen orvoiksi jääneet kolme lasta. Hänellä on myös myöhemmin adoptoitu tytär toisesta avioliitosta. Poika Mark sairastui skitsofreniaan 1970-luvulla ja on myöhemmin julkaissut kokemuksistaan romaanin.
Vonnegutin vanhemmat ja esivanhemmat olivat vapaa-ajattelijoita. Myös Kurt Vonnegut oli vanhempiensa tavoin ateisti ja humanisti. Hän oli American Humanist Associationin kunniapuheenjohtaja.
Elämänvaiheet > Kuolema

Kurt Vonnegut kuoli 84-vuotiaana 11. huhtikuuta 2007 aivovaurioon, jonka oli saanut muutama viikko aikaisemmin kaaduttuaan kotonaan New Yorkin Manhattanilla.
Tuotanto

Vonnegutin tuotannon tunnusmerkkejä ovat absurdi satiiri ja musta huumori. Hän harrasti romaaneissaan rakenteellisia kokeiluja ja käytti usein lyhyttä sähkösanomamaista kerrontaa. Vonnegut pilkkasi tuotannossaan kulutusyhteiskuntaa ja yhteiskunnallisia rakenteita. Hän arvosteli tuotannossaan yhtä lailla kaikkia ideologioita ja puolusti yhteiskunnallisen ja teknologisen koneiston rattaissa pinnistelevää pientä ihmistä.
Monissa romaaneissa esiintyy sivuhenkilönä kirjailijan alter ego, tieteisnovelleja kirjoittava Kilgore Trout. Samalla nimellä julkaisi Philip José Farmer teoksen Venus simpukankuorella, jota luultiin aluksi Vonnegutin kirjoittamaksi.
Tuotanto > Novellit ja romaanit

Vonnegut aloitti kirjallisen tuotantonsa 1940-luvun lopulla. Hänen novellejaan julkaistiin useissa laajalevikkeisissä aikakauslehdissä, kuten The Saturday Evening Post, Collier’s, Cosmopolitan, Esquire ja Ladies’ Home Journal.
Laajempaan suosioon Vonnegutin nosti kuudes romaani Teurastamo 5 vuodelta 1968. Omaperäisen romaanin päähenkilön elämä ei etene kronologisesti, vaan hän heittelehtii ajassa kokien elämänsä vaiheet sekalaisessa järjestyksessä. Päähenkilö elää uudelleen elämänsä tärkeitä hetkiä. Romaanissa sekoittuvat menneisyys, nykyisyys ja tulevaisuus. Punaisena lankana toimii Vonnegutin omakohtaisesti kokema toisen maailmansodan Dresdenin pommitus, johon palataan yhä uudelleen.
Rakenteellisia kokeiluja Vonnegut jatkoi myöhemmissäkin teoksissaan, esimerkiksi romaanissa Mestarien aamiainen (1973) kirjailija esiintyy itse yhtenä tarinan henkilöistä.
Viimeisinä vuosinaan Vonnegut ei enää kirjoittanut, mutta vuonna 2005 häneltä julkaistiin novelli- ja piirroskokoelma A Man Without a Country, jonka suomennos Maaton mies ilmestyi syksyllä 2007.