stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Intian historia
Mogulivaltakunta > Valtakunnan synty

Mogulien muslimidynastia hallitsi suurinta osaa nykyisen Intian alueesta lähes 200 vuoden ajan 1500- ja 1600-luvuilla. Aikakausi on yksi Intian historian loistokkaimpia, ja siitä on saatavissa runsaasti tietoa eri lähteistä, toisin kuin monista muista maan historian aikakausista. Mogulivaltakunnan perusti Babur, joka oli syntyjään keskiaasialainen. Hän yritti aluksi saada käskyvallan nykyisin Uzbekistanissa sijaitsevan Samarkandin alueella, tässä kuitenkaan onnistumatta. Babur eli pienen joukkionsa kanssa rosvoillen ja vaellellen Keski-Aasiassa. Hänen joukkioonsa kuului pienimmillään 200 miestä, joista useimmat olivat jalkamiehiä. Vuonna 1504 hän sai valtaansa nykyisen Afganistanin pääkaupungin Kabulin, minne hän perusti uuden kuningaskunnan.
Vuonna 1526 Baburin armeija löi Delhin sulttaanikuntaa hallinneen Lodi-dynastian armeijan Panipatin taistelussa. Baburin armeija oli 25 000 miehen suuruinen, kun Lodien armeijan on sanottu olleen 100 000 miehen suuruinen. Baburin armeijan aseistus ja taktiikka toi kuitenkin hänen armeijalleen musertavan voiton. Panipatin taistelun voitto kukisti Delhin sulttaanikunnan, mutta rajput-hallitsijat kokosivat 80 000 miehen armeijan Baburia vastaan. Moguliarmeija löi rajputit Khanuan taistelussa vuonna 1527. Nykyisen Rajasthanin alue säilyi vielä rajputien vallassa, mutta tappionsa jälkeen he eivät enää kyenneet uhmaamaan nousevaa mogulivaltaa. Voiton myötä mogulien vaikutusvalta ulottui suureen osaan pohjoista Intiaa, mutta afgaanipäälliköt eivät hyväksyneet Baburin valtaa. Hän joutui vielä kolmanteen suureen taisteluun Mahmud Lodin, Ibrahimin veljen, johtamaa afgaaniarmeijaa vastaan. Vuonna 1529 Patnan lähellä käydyssä taistelussa moguliarmeija kukisti Mahmud Lodin joukot, ja mogulien onnistui näin lujittaa otettaan Pohjois-Intian alueella. Babur ei ehtinyt kuitenkaan vakiinnuttaa valtaansa, sillä hän kuoli vuonna 1530. Hänen kuollessaan mogulien valta ulottui Afganistanista Bengaliin.
Baburia seurasi vallassa hänen poikansa Humayun. Hänen suurimmaksi uhkaajakseen nousi afgaani Sher Khan. Sher Khanin afgaanijoukot valtasivat Delhin vuonna 1540, ja Humayun vaelsi maanpakoon Persiaan. Hän vietti siellä lähes kymmenen vuotta ja sai tukijakseen Persian shaahin. Shar Khan kruunautti itsensä tällä välin kuninkaaksi ja otti nimekseen Sher Shah Suri. Shar Khan kuoli kuitenkin vuonna 1545 hänen ollessaan Keski-Intiassa piirittämässä rajputien Kalinjarin linnaketta. Ilman kuolemaa mogulivalta ei olisi ehkä enää koskaan palannut Intiaan. Samana vuonna Humayun sai persialaisten joukkojen avulla vallattua takaisin Kabulin ja Kandaharin. Kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1555 Humayun joukkoineen valtasi Delhin ja Agran takaisin mogulivallan alle. Humayun ei ehtinyt hallita voittonsa jälkeen kauaa, sillä hän kuoli tapaturmaisesti vuonna 1556.
Kolonialismin aikakausi > Eurooppalaisten saapuminen

Ensimmäiset eurooppalaiset Intiassa olivat portugalilaiset, jotka hankkivat vuonna 1510 Goan kauppatukikohdakseen. Sieltä he kävivät kauppaa muualle Aasiaan. Eurooppalaisten keskinäinen kilpailu Aasian maustekaupassa toi Intiaan 1600-luvulla myös hollantilaiset ja englantilaiset. Alankomaiden Itä-Intian kauppakomppania perustettiin vuonna 1602 ja Englannin Itä-Intian kauppakomppania vuonna 1600. Englantilaiset perustivat Intiaan kolme kauppatukikohtaa 1600-luvulla, Madrasiin, Bombayyn ja Kalkuttaan. Alankomaat hankki monia pieniä kauppatukikohtia paikallisilta hallitsijoilta ympäri Intiaa ja Ceylonia.
Kauppavalta Intiassa siirtyi 1700-luvulla briteille. Heidän toimintansa kasvaessa kauppatukikohdat kasvoivat nopeasti ja vuoteen 1750 tultaessa Kalkutassa asui jo 100 000 ihmistä. Ranskalaiset perustivat oman kauppakomppaniansa hollantilaisten ja englantilaisten jälkeen ja pääpaikakseen Pondicherryn. Ranskalaiset osoittautuivat 1700-luvulla vahvaksi kilpailijaksi briteille intiankaupassa.
Mogulivallan heikennyttyä Intian asioihin puuttuivat yhä enemmän myös eurooppalaiset. Pondicherryn ranskalaiset ja Madrasin britit alkoivat tukea valtaistuimelle omia suosikkejaan. Maat kilpailivat omien etujensa valvonnasta, ja maiden eturistiriidat kärjistyivät karnaattisiin sotiin vuodesta 1746 lähtien. Sodissa Ranskan ja Britannian pienet sotilasjoukot, joita tukivat intialaisista koulutetut sotilasjoukot eli sepoyt, taistelivat toisiaan vastaan strategisten paikkojen hallinnasta. Euroopassa puhkesi seitsenvuotinen sota vuonna 1756, missä Britannia ja Ranska olivat vastakkaisilla puolilla. Sodan vaikutukset tuntuivat välittömästi myös Intiassa. Karnaattiset sodat huipentuivat, kun brittijoukot löivät ranskalaiset Wandewashin taistelussa vuonna 1760 ja miehittivät Pondicherryn vuonna 1761. Sodan jälkeen solmitun Pariisin rauhansopimuksen mukaan Pondicherry palautettiin Ranskalle, mutta ranskalaiset saivat käyttää kaupunkia vain kauppatukikohtanaan eivätkä saaneet pitää Intiassa sotilasjoukkoja. Sopimus tarkoitti sitä, että mikään ei enää estäisi britti-imperiumin laajentumista Intiassa.
Kolonialismin aikakausi > Sepoykapina

Intian valtaa pitävä luokka katsoi huolestuneena brittiläisten tekemiä uudistuksia. Englanninkielisen koulutuksen leviäminen, sosiaaliset uudistukset, virkojen lakkauttaminen ja vallansiirto brittiläisille sekä lisääntynyt kristinuskoinen lähetystyö saivat intialaiset pelkäämään kulttuurinsa ja uskontonsa puolesta. Levottomuus näkyi myös brittien kouluttamien intialaisten sotilasjoukkojen sepoyden keskuudessa. He olivat avainasemassa briteille voittoisissa marathi- ja sikhisodissa. Vuonna 1857 sepoyarmeijan vahvuus oli 200 000 miestä, kun brittisotilaita oli 10 000. Kun armeija otti käyttöön Lee-Enfield-kiväärin, jonka patruunat piti purra irti ennen lataamista, levisi sepoyden keskuudessa huhuja, että patruunat oli rasvattu eläinrasvalla. Tämä oli pyhäinhäväistys sekä hinduille että muslimeille, sillä lehmä on hindujen pyhä eläin ja sika muslimeille saastainen. Bengalin sepoyarmeija ryhtyi kapinoimaan puolustaakseen omaa uskontoaan, ja toukokuussa 1857 sepoyt valtasivat Delhin surmaten jokaisen vastaantulevan eurooppalaisen. Sepoyt julistivat viimeisen suurmogulin Bahadur Shah II:n hallitsijaksi vastoin hänen itsensä tahtoa. Delhin valtauksen jälkeen kapinat laajenivat muualle ja kiivaita taisteluja käytiin Lucknow’ssa ja Kanpurissa
Tilanne näytti brittiläisten kannalta toivottomalta, sillä sen armeija oli hajallaan pitkin Intian niemimaata. Kaikki sepoyt eivät ryhtyneet vastustamaan brittejä, Madrasin ja Bombayn sepoyt pysyivät briteille uskollisina. Myös suurimmat ruhtinaskunnat ja sikhit tukivat brittejä. Johtajaton sepoyarmeija oli eripurainen, mikä antoi briteille ja sen liittolaisille aikaa koota joukkonsa. Vuoden 1858 syyskuussa britit liittolaisineen valtasivat Delhin, ja myös Lucknow ja Kanpur vallattiin takaisin veristen taisteluiden jälkeen.
Kolonialismin aikakausi > Brittiläinen Intia

Sepoykapinan jälkeen Intian hallinto otettiin pois kauppakomppanialta ja käskyvalta siirrettiin kruunulle. Intian alueesta tuli Brittiläinen Intia (engl. British Raj), jota hallitsi Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus. Britit ymmärsivät sepoykapinan perimmäisten syiden olleen liiallinen puuttuminen Intian tapoihin. Politiikkaa muutettiin siten, että britit eivät enää puuttuneet maan sisäisiin asioihin. Britit tekivät sopimuksia paikallisten hallitsijoiden kanssa ja pyrkivät näin pitämään heidät tyytyväisinä. Intian sisäiset rajat taattiin, ja maahan jäi 542 erikokoista ruhtinaskuntaa. Ruhtinaskuntia johtivat maharadžat, jotka olivat käytännössä brittien vasallikuninkaita. Viimeinen suurmoguli Bahadur Shah II karkotettiin Burmaan, mikä lopetti lopullisesti mogulidynastian.
Armeija järjestettiin uudelleen, jotta sepoyt eivät voisi enää nousta kapinaan. Intialaisia sotilaita ei voinut jatkossa olla eurooppalaisiin nähden kuin kahden suhde yhteen. Tehokkaimmat aselajit pidettiin eurooppalaisten käsissä. Intialaisia ei myöskään päästetty upseereiksi. Oikeusjärjestelmä uudistettiin, ja käyttöön otettiin vain brittiläinen oikeusjärjestelmä.
Sepoykapinan jälkeen Intian brittiväestö suhtautui intialaisiin varauksellisesti. Brittiläiset rakensivat asuinpaikkansa sotilasasemien suojaan, joita nousi pitkin Intiaa. Alempiarvoisina pidettyihin intialaisiin kohdistui suuria rotuennakkoluuloja, ja kanssakäymistä heidän kanssaan vältettiin. 1800-luvun jälkipuoliskolla rotuerottelupolitiikka voimistui.
Brittihallinnon aikakaudella oli tulevaisuuden Intiaan suuri vaikutus. Maan rautatie- ja maantieverkosto kehittyi vauhdilla maan eri osien yhdistämiseksi. Maahan rakennettiin myös lennätinlinjat viestintäyhteyksien parantamiseksi. Englanti oli ainoa viestintäkieli lukuisien alueellisten kielien sijasta. Teollisuus kehittyi vauhdilla, ja Intiasta vietiin suuria määriä puuvillaa, vehnää, teetä, kahvia ja juuttia. Suezin kanavan avaaminen vuonna 1869 vauhditti edelleen maan kauppaa, mikä sitoi Intian kansainväliseen talouteen. Samalla kehittyi maan pankkisektori, mikä vauhditti edelleen maan teollistumista ja tehtaiden rakentamista. Suurien kaupunkien kauppiasluokka vaurastui nopeasti. Kaiken talouskehityksen takana oli kuitenkin brittien oma etu, ja Intian teollisuuden kehittämiseen suhtauduttiin välinpitämättömästi. Teollisuuden kehityksestä vastasivat intialaiset teollisuusmiehet, kuten Jamsetji Tata.
Gandhi ja itsenäisyysliike

Intian itsenäisyysliikkeen keulahahmoksi nousi Amritsarin tapahtumien jälkeen Mahatma Gandhi. Hän oli syntyjään gujaratilaisesta kauppiasperheestä ja oli opiskellut Lontoossa ja harjoittanut asianajajan ammattia Etelä-Afrikassa. Hän palasi Intiaan vuonna 1915, minkä jälkeen hän omistautui Intian köyhien olojen parantamiselle ja arvosteli brittihallinnon epäoikeudenmukaisuutta. Gandhi vastusti väkivaltaa eikä hyväksynyt siihen turvautumista missään olosuhteissa. Hän käytti ajatuksistaan nimitystä satyagraha, joka tarkoitti itsehillintää ja väkivallattomuutta.
Gandhin mukaan tehokkain tapa vastustaa brittiläisten epäoikeudenmukaista hallintoa oli laajamittainen kansalaistottelemattomuus. Hän suosi boikotteja, lakkoja ja yhteistoiminnasta kieltäytymistä. Gandhi sai itsenäisyysliikkeeseen mukaan miljoonia intialaisia. Liikkeeseen liittyi myös Intian työväenluokkainen väestö, eikä itsenäisyystaistelu kuulunut enää pelkästään Kongressipuolueen eliittiryhmälle. Maailmansotien välisenä aikana Gandhi järjesti kolme kansalaistottelemattomuuskampanjaa, vuosina 1920, 1930 ja 1942. Ensimmäinen kampanja oli pakko keskeyttää vuonna 1922 brittipoliiseihin kohdistuneiden väkivallantekojen jälkeen. Samana vuonna Gandhi pidätettiin, ja hän istui vankilassa vuoteen 1924 asti.
Kongressipuolueen johtoon nimettiin vuonna 1929 Jawaharlal Nehru, joka oli entisen johtajan Motilal Nehrun poika. Hän oli Gandhin suosikki kongressin johtoon. Muita päättävässä asemassa olleita kongressin johtajia olivat Vallabhbhai Patel, Rajendra Prasad, Chakravarti Rajagopalachari, Maulana Abdul Kalam Azad, Subhas Chandra Bose ja Jaya-prakash Narayan. Kongressi hyväksyi Gandhin johtajuuden kansallisissa pyrkimyksissä, mutta ei ottanut kantaa myönnytysten saamiseksi briteiltä.
Gandhin kampanjoista merkittävin oli vuoden 1930 suolamarssi. Gandhi käveli 78 kannattajansa kanssa 400 kilometrin matkan Ahmedabadista meren rannalle tehdäkseen suolaa. Gandhi halusi osoittaa, miten britit polkivat Intian köyhimmänkin väestön asemaa monopolisoimalla suolan valmistuksen Intiassa, jossa oli luonnostaan suuret määrät suolaa. Gandhin suolamarssi sai monet intialaiset ryhtymään mielenosoituksiin, boikotteihin ja lakkoihin. Britit vastasivat agitaatioon vangitsemalla 60 000 ihmistä. He joutuivat kuitenkin tekemään myönnytyksiä, sillä he huomasivat, etteivät he muuten kykenisi pitämään Intiaa hallussaan.
Rajiv Gandhin aika

Indira Gandhia seurasi maan pääministerinä hänen poikansa Rajiv Gandhi, joka oli politiikassa varsin kokematon. Hän nautti kansan keskuudessa suosiota ja kongressipuolue sai hänen ansiostaan ylivoimaisen voiton vuoden 1984 vaaleissa. Rajiv Gandhi poisti joitakin äitinsä ja isoisänsä säätämistä sosialistisista valvontatoimista ja hän pyrki liberalisoimaan maata. Ulkopolitiikassa hän halusi liennyttää Intian suhteita naapureihinsa Pakistaniin ja Sri Lankaan. Suhteet Pakistaniin paranivat, mutta Intia sotkeutui Sri Lankan sisällissotaan vuonna 1987. Intiassa pelättiin, että Sri Lankan tamilien levottomuudet ja vaatimukset itsenäisestä tamilivaltiosta leviäisivät Intian Tamil Nadun osavaltioon, jossa tunnettiin suurta sympatiaa kapinallisryhmä tamilitiikereitä kohtaan.
Rajivin hallinnon saama kannatus alkoi hiipua 1980-luvun lopulla. Hallinto oli lopulta tehoton tekemään tarvittavia uudistuksia ja se, että valvontatoimia oli vähennetty, aiheutti virkakoneiston korruption suurta kasvua, kun monet johtavassa asemassa olevat tavoittelivat vain omaa hyötyään. Suurin skandaali syntyi, kun ruotsalaisen asetoimittajan Boforsin väitettiin maksaneen suuria summia henkilöille, jotka olivat lähellä Rajiv Gandhia. Bofors-skandaali tahrasi Rajivin maineen ja luottamus häneen heikkeni. Lopulta kongressipuolue ei saanut enää tarpeeksi kannatusta vuoden 1989 vaaleissa muodostaakseen hallitusta ja Rajiv erosi pääministerin tehtävistään. Valtaan nousi jälleen Janata Dal -ryhmittymä, jonka hallituskausi jäi lyhyeksi. Rajiv Gandhi sai surmansa vuonna 1991 Sri Lankan terroristien tekemässä itsemurhapommi-iskussa lähellä Madrasia.
2030 kaksikielinen kansa

William Lai, joka on ollut näkyvä kaksikielisyyden puolestapuhuja.
2030 kaksikielinen kansa (kiin.: 2030雙語國家; pinyin: 2030 Shuāngyǔ Guójiā, engl. 2030 Bilingual Nation) on Taiwanin hallituksen alullepanema kielipoliittinen aloite, jonka tavoitteena on tehdä Taiwanista kaksikielinen maa, jossa englannin kielellä on virallinen asema. Presidentti Tsai Ing-wen vahvisti aloitteen vuonna 2017. Vuonna 2021 hankkeen budjetti oli 10 miljardia NT$.
Tausta

Kiinan sisällissodan päätyttyä kuomintang vetäytyi Taiwaniin ja korostaakseen itseään vapaana Kiinana mandariinikiinasta tuli virallinen kieli. Tämä johti muiden kielten syrjimiseen ja maan alkuperäisväestön assimilaatiopolitiikkaan.
Perinteisesti yksikielistä, mandariinikiinaa käyttävää, yhteiskuntaa kannattavat ovat olleet kallellaan pan-siniseen liittoon ja monikielistä yhteiskuntaa kannattavat pan-vihreään liittoon. Vuonna 2019 demokraattista edistyspuoluetta kannattavat olivat edelleen selkeästi enemmän englannin kielen virallisen aseman kannalla, vaikkakin 71 % kuomintangin kannattajista kannatti myös englannin nostamista viralliseen asemaan.
Taiwanin teollisuussektori on hyvin riippuvainen ulkomaankaupasta ja englantia osaavalle työvoimalle on kysyntää.
Mallia monikielisen yhteiskunnan rakentamiseen on haettu Singaporesta, jossa englanti ja mandariinikiina ovat virallisia kieliä tamilin ja malaijin rinnalla.
Taiwan ei kuitenkaan ole ollut englanninkielisen maan (esim. Iso-Britannia tai Yhdysvallat) alusmaa. Hollantilaiset ja espanjalaiset ylläpitivät lyhytikäisiksi jääneitä kauppa-asemia saarella. Ming-dynastian kaatumista vastaan taistelevat kiinalaiset perustivat Ming-hallinnon saarelle 1660-luvulla, mutta Taiwan päätyi Qing-dynastian haltuun 1683. Vuonna 1895 Taiwan siirtyi Qing-dynastialta Japanin siirtomaaksi.
Toteutus

William Lai on ollut koko hankkeen näkyvimpiä puuhamiehiä ja kaksikielisyyden kannattajia. Vuonna 2014 Tainanin pormestarina ollessaan hän esitteli suunnitelman, jolla englannista oli tarkoitus tehdä kaupungin toinen virallinen kieli. Ollessaan pääministeri Lai ehdotti vuonna 2018, että taiwanilaisissa päiväkodeissa voitaisiin opettaa lapsille englantia. Samana vuonna Lai ehdotti, että englannista pitäisi tehdä koko maan virallinen kieli vuonna 2019. Maan hallituksen lähestymistapa oli ylhäältä alaspäin ja tätä varten Lain hallitus oli perustanut komitean maan opetusministeriön alaisuuteen, jonka tehtävänä oli valmistella asia.
Vuonna 2019 Kaohsiungin pormestari Han Kuo-yu määräsi, että kaikkiin kaupungin katukyltteihin lisättiin myös englanninkieliset nimet ja kaupungin palveluksessa oleville virkamiehille määrättiin pätevyysvaatimukseksi englannin kielen kokeen läpäiseminen.
Vuonna 2021 Taiwanin valtion rahoittama suoratoistopalvelu Taiwan+ aloitti toimintansa. Palvelu on kokonaan englanninkielinen ja suunnattu lähtökohtaisesti ulkomaalaiselle yleisölle. Sen on myös tarkoitus vastata Kiinan englanninkieliseen propagandaan.
Taiwanin opettajien ammattiliitto on kritisoinut suunnitelman nopeaa aikataulua, sillä suurin osa kaksikielisten koulujen opettajista ei osaa sujuvaa englantia, vaikka näiden pitäisi pystyä opettamaan tuntejaan kyseisellä kielellä. Myös Taiwanin kielitieteellinen seura sekä Taiwanin kielten ja kirjallisuuden seura ovat vastustaneet englannin kielen nostamista viralliseen asemaan ja kutsuneet sitä itsekolonisaatioksi.
Aerosolipommi

Aerosolipommeja Etelä-Vietnamissa vuonna 1970.
Aerosoliräjähde, FAE (engl. Fuel Air Explosive), tai aerosolipommi on räjähde, jossa aloitepanos levittää nopeasti palavaa aerosolia (esimerkiksi bensiiniä ja tämän höyryjä, etyleenioksidia tai propyleenioksidia) ympärilleen, ja sytytyspanos sytyttää ilma-aerosoliseoksen sekunnin murto-osien kuluttua tästä. Sitä on joskus myös kutsuttu raivauspommiksi, koska todennäköisesti Yhdysvallat käytti ensimmäisenä aerosolipommia Vietnamin sodan aikana viidakon raivaamiseen.
Aerosolipommia on tutkittu ja kehitetty myös Suomessa, Puolustusvoimien Teknillisessä Tutkimuslaitoksessa 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa. Tällöin tehtiin
onnistuneita täyden mittakaavan kokeita. Kehitystyö lopetettiin kuitenkin pommin kohteeseen viemiseen soveltuvan laitteen – kuten raketin tai heittimen – puuttuessa.
Aerosolipommia voidaan edelleen tehostaa lisäämällä nestemäisen polttoaineen joukkoon nanopartikkelikokoista alumiinia.
Aapeli Halonen

Aapeli Halonen (5. lokakuuta 1863 Lapinlahti – 27. heinäkuuta 1928 Jyväskylä) oli suomalainen Halosen taiteilijasukuun kuulunut urkuharmonitehtailija.
Aapeli Halosen vanhemmat olivat talollinen Olli Halonen (1832–1914) ja Vilhelmiina Uotinen (1840–1913). Hänen sisaruksiaan olivat tekstiilitaiteilija Sohvi Halonen sekä taidemaalarit Pekka Halonen ja Antti Halonen.
Absoluuttisen sävelkorvan omannut Aapeli Halonen lähti 1881 työhön ja oppia saamaan Sortavalan Myllykylässä sijainneeseen Eero Mäkisen urkuharmonitehtaaseen. Hänestä tuli harmonimestari 1902 ja hän perusti sitten samana vuonna yhdessä harmonimestari Jaakko Rusasen kanssa oman Halonen & Kumppanit Oy:n urkuharmonitehtaan Jyväskylään. Tehdas toimi vuoteen 1910 saakka Jyväskylän Mäki-Matin kaupunginosassa Pitkäkadun varrella kunnes uusi Antti Halosen suunnittelema jugend-tyylinen hirsi- ja kivirakenteinen asuin- ja tehdasrakennus valmistui nykyisen Hannikaisenkadun varrelle lähelle Jyväskylän rautatieasemaa. Tehdas sijaitsi rakennuksen alakerrassa ja toisessa kerroksessa olivat Aapeli Halosen ja hänen perheensä asuintilat.
Aapeli Halonen kuoli 64-vuotiaana sydänkohtaukseen heinäkuussa 1928.
Aapeli Halosen jälkeen tehtaan toimintaa jatkoi hänen poikansa Seppo Halonen aina 1950-luvulle saakka. Entisessä tehdasrakennuksessa toimii nykyisin Jyväskylän grafiikkakeskus.
Aiheesta muualla

Suomalainen urkuharmoni on jo vanha ja - voitokas. Reportterimme silmäilee harmonien tekoa maan vanhimmassa urkuharmonitehtaassa Jyväskylässä, Seura, 23.06.1937, nro 25, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
1629

| --- | --- |
Vuosisadat: 1400-luku · 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku
Vuosikymmenet: 1590-luku · 1600-luku · 1610-luku · 1620-luku · 1630-luku · 1640-luku 1650-luku · 1660-luku · 1670-luku · 1680-luku · 1690-luku · 1700-luku
Vuodet: 1590 · 1591 · 1592 · 1593 · 1594 · 1595 · 1596 · 1597 · 1598 · 1599 1600 · 1601 · 1602 · 1603 · 1604 · 1605 · 1606 · 1607 · 1608 · 1609 1610 · 1611 · 1612 · 1613 · 1614 · 1615 · 1616 · 1617 · 1618 · 1619 1620 · 1621 · 1622 · 1623 · 1624 · 1625 · 1626 · 1627 · 1628 · 1629 1630 · 1631 · 1632 · 1633 · 1634 · 1635 · 1636 · 1637 · 1638 · 1639 1640 · 1641 · 1642 · 1643 · 1644 · 1645 · 1646 · 1647 · 1648 · 1649 1650 · 1651 · 1652 · 1653 · 1654 · 1655 · 1656 · 1657 · 1658 · 1659 1660 · 1661 · 1662 · 1663 · 1664 · 1665 · 1666 · 1667 · 1668 · 1669 1670 · 1671 · 1672 · 1673 · 1674 · 1675 · 1676 · 1677 · 1678 · 1679 1680 · 1681 · 1682 · 1683 · 1684 · 1685 · 1686 · 1687 · 1688 · 1689 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709
Tapahtumia

Ruotsi ja Puola solmivat rauhan Altmarkissa ja Ruotsi sai haltuunsa koko Baltian Väinäjokea myöten.
Tanskan kuningas Kristian IV irtautui kolmikymmenvuotisesta sodasta Lyypekin rauhassa.
Syntyneitä

2. tammikuuta – Christian Scriver, saksalainen luterilainen pappi (k. 1693)
29. maaliskuuta – Aleksei Mihailovitš, Venäjän tsaari (k. 1676)
1. huhtikuuta – Jean-Henri d’Anglebert, ranskalainen säveltäjä ja klaveerinsoittaja (k. 1691)
14. huhtikuuta – Christiaan Huygens, alankomaalainen luonnontieteilijä (k. 1695)
8. toukokuuta – Niels Juel, tanskalainen amiraali (k. 1697)
17. elokuuta – Juhana III Sobieski, Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas (k. 1696)
18. elokuuta – Agneta Horn, suomalais-ruotsalainen kartanonrouva ja kirjailija (k. 1672)
3. syyskuuta – Cornelis Tromp, alankomaalainen amiraaliluutnantti (k. 1691)
11. lokakuuta – Aadolf Juhana, ruotsalainen prinssi, sotamarsalkka ja valtakunnanmarski (k. 1689)
11. lokakuuta   – Armand de Bourbon-Conti, ranskalainen ruhtinas ja apotti (k. 1666)
20. marraskuuta – Ernst August, ensimmäinen Hannoverin vaaliruhtinas (k. 1698)
16. joulukuuta – Ahasverus Fritsch, saksalainen lainoppinut ja virsirunoilija (k. 1701)
20. joulukuuta – Pieter de Hooch, alankomaalainen taidemaalari (k. 1679)
Elsa Beata Persdotter Brahe, ruotsalainen kreivitär ja herttuatar, Aadolf Juhanan puoliso (k. 1653)
Zacharias Lietzén, suomalainen kirjansitoja ja kirjakauppias (k. 1684)
Gabriël Metsu, alankomaalainen taidemaalari (k. 1667)
Kuolleita

19. tammikuuta – Abbas I, Persian šaahi (s. 1571)
30. tammikuuta – Carlo Maderno, italialainen arkkitehti (s. 1556)
19. huhtikuuta – Sigismondo d’India, italialainen säveltäjä (s. 1580)
1. elokuuta – Ottavio Bandini, italialainen katolinen arkkipiispa ja kardinaali (s. 1558)
2. lokakuuta – Antonio Cifra, italialainen säveltäjä (s. 1584)
3. lokakuuta – Giorgi Saakadze, georgialainen poliitikko ja sotilaskomentaja (s. 1570)
9. marraskuuta – Hendrick ter Brugghen, alankomaalainen taidemaalari (s. 1588)
15. marraskuuta – Gábor Bethlen, Transsilvanian ruhtinas ja Unkarin kuningas (s. 1580)
Olavi Elimaeus, Viipurin piispa
Sigismondo d’India, italialainen säveltäjä
Nikolaus Rungius, suomalainen kirkkoherra
AWS Shopper

AWS Shopper
AWS Shopper on vuosina 1971–1974 valmistettu saksalainen automerkki. AWS tulee sanoista Automobilwerk Walter Schätzle. AWS Shopperit olivat pieniä ja niissä oli hyvin pieni moottori. Auton suunnitteli Walter Schätzle.
AWS-mallissa oli 290-kuutioinen moottori teholtaan 11 kW (15 hv). Korin rakenne oli yksinkertainen: teräsputket, joiden ympärille laitettiin peltipaneelit. Rakenteesta johtuen korinmuoto on kulmikas. Mallia valmistettiin yhteensä noin 1 400 yksilöä.
AWS Shopper hyödynsi toimintansa lopettaneen Goggomobilin osia. Pienestä moottorista johtuen huippunopeus oli noin 90 km/h.
1628

| --- | --- |
Vuosisadat: 1400-luku · 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku
Vuosikymmenet: 1590-luku · 1600-luku · 1610-luku · 1620-luku · 1630-luku · 1640-luku 1650-luku · 1660-luku · 1670-luku · 1680-luku · 1690-luku · 1700-luku
Vuodet: 1590 · 1591 · 1592 · 1593 · 1594 · 1595 · 1596 · 1597 · 1598 · 1599 1600 · 1601 · 1602 · 1603 · 1604 · 1605 · 1606 · 1607 · 1608 · 1609 1610 · 1611 · 1612 · 1613 · 1614 · 1615 · 1616 · 1617 · 1618 · 1619 1620 · 1621 · 1622 · 1623 · 1624 · 1625 · 1626 · 1627 · 1628 · 1629 1630 · 1631 · 1632 · 1633 · 1634 · 1635 · 1636 · 1637 · 1638 · 1639 1640 · 1641 · 1642 · 1643 · 1644 · 1645 · 1646 · 1647 · 1648 · 1649 1650 · 1651 · 1652 · 1653 · 1654 · 1655 · 1656 · 1657 · 1658 · 1659 1660 · 1661 · 1662 · 1663 · 1664 · 1665 · 1666 · 1667 · 1668 · 1669 1670 · 1671 · 1672 · 1673 · 1674 · 1675 · 1676 · 1677 · 1678 · 1679 1680 · 1681 · 1682 · 1683 · 1684 · 1685 · 1686 · 1687 · 1688 · 1689 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709