stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosiaalinen konstruktionismi
Arvostelu

Näkyvin sosiaalisen konstruktionismin arvostelu on kohdistunut väitteisiin tieteellisen tiedon tai tosiasioiden sosiaalisesta rakentumisesta, ja aiheesta on osaltaan käyty väittelyä tieteiden sodassa. Sanojen "sosiaalinen konstruktio" asema muoti-ilmauksena sai lisähuomiota, kun ranskalainen fysiikan professori Alan Sokal onnistui julkaisemaan postmodernistisessa, kulttuurintutkimuksen alaa edustavassa lehdessä Social Text parodiajulkaisun, jonka tarkoitus oli paljastaa, että oli mahdollista kirjoittaa täysin järjetön artikkeli ja saada se julkaistuksi, kunhan vain käytti riittävän samanlaista sanastoa ja kieliasua kuin lehti yleensä käytti. Myöhemmin Sokal julkaisi yhdessä Jean Bricmont'n kanssa kirjan Fashionable Nonsense, jossa he kritisoivat postmodernismin lisäksi myös konstruktionistista tieteentutkimusta. Muita arvostelijoita ovat olleet muun muassa filosofi Paul Boghossian kirjassa Fear of Knowledge ja psykologi Bradley Franks kirjassaan Culture and Cognition: Evolutionary Perspectives, sekä niin sanotun Santa Barbaran koulukunnan evoluutiopsykologit John Tooby ja Leda Cosmides kirjassaan The Adapted Mind.
Sosiaalinen konstruktionismi tieteentutkimuksessa voidaan ymmärtää myös hyvin jyrkäksi kannaksi, jossa ei väitetä vain tieteellisen tiedon, vaan myös tieteellisten tosiasioiden olevan sosiaalisesti rakentuneita. Kaikki tieteelliset tosiasiat olisivat tällöin yhteiskunnallisten olosuhteiden määräämiä ja koko todellisuus sellaisena kuin tiede sen kuvaa olisi sosiaalisesti rakentunut.  Äärimmäinen versio jyrkästä konstruktionismista olisi universaali sosiaalinen konstruktionismi. Ian Hackingin mukaan on hyvin vaikea löytää yhtään universaalia konstruktionistia, joka väittäisi aivan kaiken olevan sosiaalisesti rakentunutta. Julkisessa keskustelussa sosiaalinen konstruktionismi samaistetaan joskus jyrkkään konstruktionismiin tieteentutkimuksessa tai jopa universaaliin sosiaaliseen konstruktionismiin. Valtaosa konstruktionistisista tutkimuksista ei kuitenkaan ota mitään kantaa kysymyksiin tieteellisen tiedon tai tieteellisten tosiasioiden rakentumisesta.
Joskus konstruktionistiset tutkimukset ymmärretään väitteeksi, ettei rakentunut asia ole todella olemassa. Hacking huomauttaa että rakentuneet asiat, esimerkiksi talot, ovat olemassa. Konstruktionistisissa tutkimuksissa pyritään yleensä muuttamaan vallitsevaa käsitystä tutkittavan asian luonteesta, ei väittämään sitä olemattomaksi.
Kirjallisuutta

Berger, Peter L. & Luckmann, Thomas: Todellisuuden sosiaalinen rakentuminen: Tiedonsosiologinen tutkielma.  ((The social construction of reality: A treatise in the sociology of knowledge, 1966.) Suomentanut Vesa Raiskila)  Helsinki:  Gaudeamus, 1994 (3. painos 2000).  ISBN 951-662-583-5
Boghossian, Paul: Fear of Knowledge: Against Relativism and Constructivism.  Oxford:  Oxford University Press, 2006.  ISBN 978-0199287185  (englanniksi)
Kuusela, Pekka & Saastamoinen, Mikko (toim.): Ruumis, minä ja yhteisö: Sosiaalisen konstruktionismin näkökulma.  Kuopio:  Kuopion yliopisto, sosiaalitieteiden laitos, 2000.  ISBN 951-781-420-8
Newton, Roger G.: The Truth of Science: Physical Theories and Reality.  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press, 1997.  ISBN 978-0-674-91092-8  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Koskensilta, Risto: Mitä järkeä sosiaalisessa konstruktionismissa on? Paatos 1/2010.
Mallon, Ron: Naturalistic Approaches to Social Construction The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Sokal, Alan: A Physicist Experiments With Cultural Studies physics.nyu.edu. (englanniksi)
Boghnossian, Paul: What is Social Constructionism? (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (PDF)
Spratlysaaret

Kartta alueesta
Spratlysaarten sijainti merkittynä karttaan, Etelä-Kiinan meren eteläosassa.
Spratlysaaret  on kiistelty saariryhmä Etelä-Kiinan merellä. Se käsittää yli 30 000 pientä saarta, luotoa, karia tai riuttaa. Osana Etelä-Kiinan meren saaria Spratlysaarien ympärillä on öljy- ja kaasuesiintymiä sekä hyviä kalastusalueita.
Saarten  suomenkielinen nimi noudattaa englanninkielistä esikuvaa; saaret on nimetty 1800-luvulla tai 1900-luvun alussa eurooppalaisen merenkulkijan Spartlyn (Richard tai William Spartlyn) kunniaksi. Brittiläinen valaanpyyntialuksen kapteeni Richard Spratly näki Spratlysaaren vuonna 1843.
Tagalogiksi nimitys on Kalayaan, englanniksi Spratly Islands tai Spratlys, malaijiksi Kepulauan Spratly. Vietnamiksi saaret kantavat nimeä Quần đảo Trường Sa ja nimen merkitys on ’pitkät hiekkasaaret’, sanoista trường ’pitkä’, sa ’hiekka’ ja quần đảo ’saaret’. Kiinan kielellä Spartlysaaret tunnetaan nimellä Nansha Qundao (南沙群岛, Nánshā Qúndǎo), merkityksenään ’eteläiset hiekkasaaret’ mikä on muodostettu sanoista nán ’etelä’, shā ’hiekka’ ja qúndǎo ’saaret’.
Malesia, Filippiinit ja Brunei vaativat osaa saariryhmästä. Sen sijaan Kiina, Taiwan ja Vietnam tunnustavat kaikki saariryhmän saaret kokonaisuudessaan omakseen. Näistä useilla on sotavoimia alueella.  Taiwanilla on joukkoja saarista suurimmalla,  Itu Aballa.
Saarien maa-alue on noin 4 neliökilometriä ja rantaviivaa on 926 kilometriä. Saaret ovat levittäytyneet laajalle, noin 425 000 neliökilometrin laajuiselle merialueelle. Saaret ovat matalia koralliriuttoja, ryhmän korkein kohta on neljä metriä merenpinnasta oleva nimetön paikka Southwest Caylla.
Käännös suomeksi
Sri Lanka yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 85. | 0 | 1 | 1 | 2 |
Sri Lanka osallistui yleisurheilun ulkoratojen maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisen kerran vuonna 1987 ja on ollut tauotta mukana vuodesta 1993. Sen ainoa MM-mitalisti on Susanthika Jayasinghe, joka saavutti 200 metrin juoksussa hopeaa Ateenassa 1997 ja pronssia Osakassa 2007. Maan muut urheilijat eivät ole yltäneet pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon. Moskovassa 2013 Nadeeka L. Babaranda Liyanage sijoittui keihäänheitossa 12:nneksi.
HMS Spearfish

| HMS Spearfish |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cammell Laird, Birkenhead, Skotlanti
Kölinlasku:  23. toukokuuta 1935
Laskettu vesille:  21. huhtikuuta 1936
Palveluskäyttöön:  11. joulukuuta 1936
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 1. elokuuta 1940
Tekniset tiedot
Uppouma:  670 t (pinnalla) 960 t (sukelluksissa)
Pituus:  63,6 m
Leveys:  7,3 m
Syväys:  3,2 m
Nopeus:  13,74 solmua (pinnalla) 10 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  39
Aseistus
Aseistus:  6 x 21" (533 mm) torpedoputkea, joihin 12 torpedoa 1 x 3" kanuuna 1 x .303" konekivääri
HMS Spearfish oli Britannian kuninkaallisen laivaston S-luokan sukellusvene.
Palvelus

Saksan laivaston alukset vaurioittivat 24. syyskuuta 1939 Spearfishiä niin, ettei se kyennyt sukeltamaan. Alus kuitenkin pyrki kotisatamaan ja se lähetti hätäviestin saadakseen  apua. Humberiin sijoitettu laivasto-osasto  sekä Kotilaivasto lähettivät vaurioituneen aluksen avuksi lentotukialus HMS Ark Royalin, taistelulaiva HMS Nelsonin sekä niitä suojaavat hävittäjät. Sukellusvene saatiin pelastettua ja se saapui 26. syyskuuta Rosythiin korjattavaksi.
Sukellusvene palasi palvelukseen maaliskuussa 1940 päällikkönään John Jay Forbes. Alus laukaisi torpedon 11. huhtikuuta Kattegatissa Saksan laivaston raskas risteilijä Lützowiin, joka joutui pitkäksi aikaa telakalle korjattavaksi. Aluksen päällikön raportin mukaan upotettu alus oli Lützowin sisaralus Admiral Scheer. Alus upotti 20. toukokuuta Pohjanmerellä tykkitulella tanskalaiset troolarit S.130 ja S.175.
Alus lähti 31. heinäkuuta Rosythistä merelle partioimaan Norjan rannikolle. Saksan laivaston sukellusvene U-34 havaitsi Spearfishin pinnalla, jolloin se upotti varomattoman aluksen. Ainoastaan yksi miehistön jäsenistä pelastui.
Palvelus > Aluksen päälliköt

John Henry Eaden 17. joulukuuta 1938 - loka/marraskuu 1939
... telakalla ...
John Hay Forbes, DSO helmikuu - 2. elokuuta 1940
HMS Spearfishin Lützowille aiheuttamia vaurioita. Lützow telakalla Kielissä.
Spirodiklofeeni

| Spirodiklofeeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [3-(2,4-dikloorifenyyli)-2-okso-1-oksaspiro[4.5]dek-3-en-4-yyli]-2,2-dimetyylibutanoaatti
CAS-numero:  148477-71-8
PubChem CID:  177863
SMILES:  CCC(C)(C)C(=O)OC1=C(C(=O)OC12CCCCC2)C3=C(C=C(C=C3)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C21H24Cl2O4
Moolimassa:  411,302 g/mol
Sulamispiste:  94,8 °C
Tiheys:  1,09 g/cm3
Liukoisuus veteen:  5·10-5 g/l (20 °C)
Spirodiklofeeni (C21H24Cl2O4) on tyydyttymättömiin laktoneihin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää maataloudessa punkki- ja hyönteismyrkkynä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa spirodiklofeeni on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Spirodiklofeeni on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee esimerkiksi hiilivetyihin, asetoniin, etyyliasetaattiin ja kloroformiin. Aineella on akarisidisiä ja insektisidisiä ominaisuuksia ja se tehoaa esimerkiksi kehrääjäpunkkeihin ja jauhiaisiin. Vaikutusmekanismi perustuu asetyylikoentsyymi-A-karboksylaasientsyymin estoon, jolloin kohde-eliöt eivät kykene valmistamaan tarvitsemiaan rasvoja. Spirodiklofeeni tehoaa niin täysikasvuisiin yksilöihin kuin muniinkin.
Spirodiklofeenin valmistuksessa sykloheksanonista valmistetaan syanohydriini ja edelleen 1-hydroksisykloheksaanikarboksyylihapon esteri, joka reagoi 2,4-dikloorifenyyliasetyylikloridin kanssa. Syklisaatio vahvan emäksen vaikutuksesta ja reaktio 2,2-dimetylibutyryylikloridin kanssa muodostaa spirodiklofeenia.
Spirodiklofeenia käytetään punkkien ja hyönteisten torjuntaan muun muassa hedelmä- ja koristekasviviljelmillä. Euroopan unionin alueella sen myyntilupa päättyi vuonna 2020.
Spiroyhdisteet

Spiro[4.4]nonaani on esimerkki spiroyhdisteestä
Spiroyhdisteet ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden bisyklisessä rakenteessa kahta rengasrakennetta yhdistää vain yksi hiiliatomi ja tätä atomia kutsutaan spiroatomiksi. Spiroyhdisteissä rengas voi olla koostunut täysin hiiliatomeista tai se voi olla myös heterosyklinen. Spirorakenteisia alkaaneja kutsutaan usein spiraaneiksi. Mikäli spiroyhdisteen renkaat ovat erilaisia, yhdiste voi olla kiraalinen ja optisesti aktiivinen. Spirosyklisessä yhdisteessä spiroliitoksella liittyneet renkaat eivät ole samassa tasossa.
Spiroyhdisteiden nimeäminen

Spiroyhdisteiden nimeämiseen käytetään kahta tapaa. Spirosyklisen yhdisteen hiiliatomit voidaan numeroida alkaen pienimmästä renkaasta ja numeroiden suuruus kasvaa myötäpäivään. Numeroilla ilmaistaan mahdollisten substituenttien paikkaa. Mikäli renkaita on vain yksi, ilmoitetaan yhdisteen nimi muodossa, jossa ensin tulee liite spiro ja tämän jälkeen hakasuluissa molempien renkaiden atomien lukumäärä lukuun ottamatta spiroatomia. Loppuosa nimetään koko yhdisteen sisältämien hiiliatomien lukumäärän mukaisesti. Esimerkiksi kahdesta syklopentaanista muodostuneen spiroyhdisteen nimi on spiro[4.4]nonaani. Nimi voidaan myös muodostaa lisäämällä spirosyklisen yhdisteen suuremman renkaan perään liite spiro ja tämän jälkeen pienemmän renkaan nimi. Esimerkiksi sykloheksyyli- ja syklobutyylirenkaista muodostuneen spiroyhdisteen nimi olisi sykloheksaanispirosyklobutaani. Mikäli rengas on heterosyklinen, annetaan heterosykliselle renkaalle nimi systemaattisen tavan mukaisesti. Esimerkiksi happea sisältävät renkaat ilmaistaan liitteellä oksa- ja typpeä sisältävät renkaat liitteellä atsa.
Mikäli spirorakenteita on yhdisteessä useampia tulee spiroliitteen eteen lukumäärää ilmaiseva liite esimerkiksi di-, tri- tai tetra. Tämän jälkeen hakasuluissa ilmoitetaan spiroatomeja yhdistävien hiiliatomien määrä pienimmästä renkaasta alkaen kiertosuuntana myötäpäivä.
Dispiro[2.1.3.2]dekaanin hiiliatomien numerointi
Atsaspiro[4.5]dekaani on spiroyhdiste, joka sisältää heterosyklisen renkaan
Spirovon piiri

Spirovon piiri Tverin alueen kartalla.
Spirovon piiri (ven. Спи́ровский райо́н, Spirovski raion) on paikallinen itsehallintoalue Tverin alueen keskiosassa Venäjällä. Se on osa Tverin Karjalaa. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1 497 neliökilometriä. Asukkaita on 12 500 henkeä (vuonna 2009).
Piirin hallinnollinen keskus on Spirovon taajama. Lisäksi siihen kuuluu 4 maalaiskuntaa:
Kozlovo (ven. Козлово, karjalaksi Kozlova)
Kraznoje Znamja (ven. Красное Знамя)
Penkovo (ven. Пеньково)
Vydropužsk (ven. Выдропужск)
Alueen itäosa on vanhaa tverinkarjalaisten asuinseutua. Vuosina 1937–1939 se kuului Kalininin alueen Karjalaiseen piirikuntaan erillisenä Kozlovon piirinä. Vuonna 1989 karjalaisia oli 16 % Spirovon piirin asukkaista.
Aiheesta muualla

Spirovon piirin sivusto (venäjäksi)
Andreapol • Bežetsk • Belyi • Bologoje • Firovo • Kalinin • Kaljazin • Kašin • Kesova Gora • Kimry • Kimry • Konakovo • Krasnyi Holm • Kuvšinovo • Lesnoje • Lihoslavl • Maksatiha • Molokovo • Nelidovo • Olenino • Seližarovo • Ostaškov • Peno • Rameški • Ržev • Ržev • Sandovo • Sonkovo • Spirovo • Staritsa • Toropets • Udomlja • Toržok • Toržok • Tver • Vesjegonsk • Vyšni Volotšok • Vyšni Volotšok  • Zapadnaja Dvina • Žarkovski • Zubtsov
Sri Mariammanin temppeli (Singapore)

Temppelin pagodityylinen torni, gopuram, on koristeltu hindujumalien kuvilla.
Sri Mariammanin temppeli on Singaporen vanhin hindutemppeli. Temppeli valmistui vuonna 1827. Temppelin pagodityylinen torni, gopuram, on koristeltu hindujumalien kuvilla. Temppelissä järjestetään Thimitri-seremonia, jossa uskovaiset kävelevät kuumilla hiilillä.
Špola

| Špola Шпола |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Špola
 Koordinaatit: 49.0129°N, 31.3940°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Tšerkasyn alue
Piiri:  Zvenyhorodkan piiri
perustettu:  1594
kaupungiksi:  1938
Väkiluku (2021)  ():  16 616
 
 http://shpola-otg.gov.ua/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Špola (ukr. Шпола) on kaupunki Ukrainan Tšerkasyn alueen Zvenyhorodkan piirissä. Špola sijaitsee linnuntietä 33 kilometriä piirikeskus Zvenyhorodkan keskustasta itään ja 68 kilometriä aluekeskus Tšerkasystä lounaaseen. Špolassa on rautatieasema ja linja-autoasena, kaupungin kautta kulkee rautatieyhteys Smelasta Vatutineen.
Tammikuun keskilämpötila on -5,6 astetta, ja heinäkuun +20,3 Celsius-astetta. Vuotuinen sademäärä noin 509 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 16 616 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 1990 asukkaita oli noin 22 500.
Špola sai kaupungin aseman vuonna 1938. on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Zvenyhorodkan piiriin; tätä ennen se oli Špolan piirin hallintokeskus.
Hallintorakennus Špolassa (2008).
Ortodoksinen Pyhän Nikolain kirkko.
Toinen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Špola Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Sri Lankan vaakuna

Sri Lankan vaakuna
Sri Lankan vaakuna on Sri Lankan tunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1972.
Vaakunan miekkaa kädessään pitävä leijona, joka on myös valtion lipussa, on vanha, jo 500-luvulta eaa. peräisin oleva vertauskuva. Leijonan ympärillä on buddhalaisuuteen liittyvä lootuksen kukka. Riisikulho alhaalla kuvaa hyvinvointia ja sen ympärillä olevat Aurinko ja Kuu symboloivat toivetta valtion pitkästä tulevaisuudesta. Pyörä on buddhalaisuuden symboli.
Vaakuna on myös Sri Lankan presidentin lipussa.
Sporten

Lehden etusivu vuodelta 1883.
Sporten oli Helsingissä vuosina 1881–1895 ilmestynyt ruotsinkielinen urheilulehti.
Alaotsikolla Tidning för manlig idrott ilmestynyt Sporten oli Suomen ensimmäinen urheilulehti. Ruotsinkieliselle sivistyneistölle tarkoitettu julkaisu keskittyi varsinkin metsästykseen, kalastukseen, purjehdukseen, voimisteluun ja hevosurheiluun. Tulosten ja suoritustapojen lisäksi Sporten esitteli kilpailuvälineitä sekä julkaisi kuvia ja ilmoituksia. Lehden toimittajina työskentelivät aluksi M. B. Mexmontan ja sittemmin Alexander Hintze, jota seurasi vuonna 1893 John Linsén. Levikki kohosi noin 800 kappaleeseen, mutta laski sitten nopeasti Linsénin vähennettyä metsästyksen ja purjehduksen osuutta. Aluksi kerran ja Linsénin aikana kahdesti kuukaudessa ilmestynyt lehti jouduttiin lopettamaan taloudellisista syistä keväällä 1895. Osasyynä sen vaikeuksiin oli ruotsalaisen Tidning för idrott -lehden leviäminen Suomeen.
Aiheesta muualla

Sporten digitoituna kansalliskirjastossa
Perenna

Perennaryhmä Utahissa, Yhdysvalloissa
Perenna on ruohovartinen, monivuotinen koristekasvi, joita kasvatetaan puutarhoissa ja julkisilla paikoilla. Perennan maanpäälliset osat lakastuvat syksyllä kukinnan ja siementämisen jälkeen. Kasvi aloittaa kasvun taas seuraavana keväänä maassa säilyvien talvehtimiselinten, kuten juurakkojen, mukuloiden, maavarsien tai sipulien, avulla. Perennoiden koko vaihtelee maata pitkin suikertavista matalista lajeista parin metrin korkuisiin. Eri perennalajit viihtyvät erilaisissa kasvuolosuhteissa niin maan, kosteuden kuin valoisuudenkin suhteen.
Kasvupaikat ja jaottelu

Perennat valitaan paikan kasvuolosuhteisiin sopiviksi, jolloin kasveista kehittyy terveitä ja kukoistavia. Lajin valintaan vaikuttavat kasvupaikan valoisuus, maalaji, maan happamuus ja ravinteisuus sekä tuuli- ja kosteusolosuhteet. Perennalajien joukosta löytyy sopivia lajeja kaikenlaisiin olosuhteisiin. Jotkin perennat viihtyvät auringossa, jotkin varjossa, jotkin ovat vesikasveja ja jotkin menestyvät kuivassa kivikossa.
Perennat jaetaan niiden käytön ja kasvupaikan mukaan eri ryhmiin:
ryhmäperennat soveltuvat erilaisiin vapaamuotoisiin tai säännöllisiin perennaryhmiin, joissa on usein monta lajia
kivikkoperennat viihtyvät kuivilla paikoilla, ja puutarhaan niille on usein rakennettava keinotekoinen kasvualusta
kosteikkoperennat viihtyvät koristealtaiden reunoilla ja tontin märissä osissa, mutta usein myös tavallisessa puutarhamaassa
saniaiset viihtyvät etenkin kosteilla paikoilla
sipuli- ja mukulakasvit viihtyvät hyvin pensasalustoilla ja nurmikolla, ja ne kukkivat aikaisin keväällä
maanpeiteperennat viihtyvät lähestulkoon paikalla kuin paikalla: etenkin pensasalustoilla, mutta myös vähämultaisilla alueilla nurmikon korvikkeena
koristeheinät.
Varjossa hyvin viihtyviä perennoita ovat etenkin peittokasvit, saniaiset ja sipulikasvit. Ne kaunistavat puutarhan heikoimmin kasvavia alueita ja samalla estävät valossa viihtyvien rikkakasvien kasvun.
Suomessa viihtyy myös muutama köynnösperenna, kuten humala ja karhunköynnös.
Käyttö

Useita perennoita kasvatetaan niiden kukkien vuoksi ja joitain niiden koristeellisten lehtien vuoksi. Joitakin perennoja käytetään myös leikkokukkina.
Perennat kukkivat lajista riippuen eri aikoihin kevään ja syksyn välillä. Lajivalikoiman valinnassa pyritään usein siihen, että puutarhassa olisi jatkuvasti joitain kukkivia perennoita. Yleinen tapa sijoitella saman ryhmän perennat on sijoittaa korkeimmat lajit joko keskelle tai taustalle ja matalimmat ryhmän reunuskasveiksi. Perennoiden koko vaihtelee maata pitkin suikertavista matalista lajeista parin metrin korkuisiin. Kukkien värien valintaa ohjavat usein omistajan omat mieltymykset.
Perennoita on perinteisesti kasvatettu puutarhoissa suorakaiteen muotoisissa perennapenkeissä. Toinen paikka perennoille on kukkavyöhyke, joka on puutarhaa reunustavan puu- ja pensasvyöhykkeen sekä puutarhan keskellä olevan nurmikon välissä. Useimmat perennat istutetaan ryhmiksi, mutta suurimpia perennoja voidaan istuttaa yksittäiskasveiksikin. Perennaryhmiin voidaan sijoittaa myös yksivuotisia kesäkukkia ja pitkään kukkivia pensaita sekä koristeheiniä, joiden lehdet, kasvutapa ja kukinnot koristavat puutarhaa pitkälle talveen asti.
Perennaryhmiin istutetaan korkeiden kasvien joukkoon usein matalia peittokasveja, jotka torjuvat rikkakasvien leviämisen perennojen väliin viemällä niiltä tilan ja valon. Peittokasvit kukkivat usein aikaisin keväällä ja kuihtuvat sen jälkeen, mikä jättää korkeammille perennoille kasvutilaa.
Perennoita käytetään nykyisin aikaisempaa enemmän julkisilla paikoilla, kuten puistoissa, taajamien viheralueilla, liikennealueilla ja hautausmailla, sillä ne ovat esteettisiä, monimuotoisia ja helppohoitoisempia kuin nurmikko. Julkisten paikkojen perennoilta vaaditaan kuitenkin enemmän kuin kotipuutarhoissa käytettäviltä. Pohjoismaista Ruotsissa on perennoita käytetty julkisilla viheralueilla jo 1980-luvulta alkaen. Suomessa perennojen käyttöä julkisilla viheralueilla ilmastollisen soveltuvuuden ja hoitotarpeen kannalta tutkittiin Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen hankkeessa 2005–2010.
Istutus

Perennat myydään yleensä astiataimina, ja niitä on saatavilla keväästä syksyyn. Suomessa paras istutusaika on elokuu tai syyskuun alku, jolloin perennat ehtivät juurtua ennen talvea. Perennoita voi kasvattaa myös siemenistä ja lisätä jakamalla tai pistokkailla.
Perennat viihtyvät useimmiten tavallisessa puutarhamaassa, kunhan ne eivät joudu seisovaan veteen. Niiden tarvitsema kasvualustan syvyys vaihtelee 15–60 senttimetrin välillä. Perennoiden istutuksessa kiinnitetään huomiota siihen, että istutusmullassa ei ole rikkakasvien juuria tai juurakoita. Perennat istutetaan niiden korkeudesta ja peittävyydestä riippuen noin 15 senttimetristä yli 50 senttimetrin välein. Perennat istutetaan märkinä ja ne kastellaan myös istutuksen jälkeen.
Perennan maanpäälliset osat lakastuvat syksyllä kukinnan ja siementämisen jälkeen. Kasvi aloittaa kasvun taas seuraavana keväänä maassa säilyvien talvehtimiselinten, kuten juurakkojen, mukuloiden, maavarsien tai sipulien, avulla.
Hoito

Vastaistutettuja taimia kastellaan istutuksen jälkeen viikoittain runsaasti kerrallaan. Perennoiden hoitoon kuuluu tarpeen mukaan myös kitkeminen, kanttaus, lannoitus, kalkitus, tukeminen, kuihtuneiden kukkien poistaminen ja jakaminen.
Kuihtuneiden perennoiden varret jätetään usein talveksi pystyyn, jolloin ne jäävät koristamaan pihaa. Keväällä varret voidaan hienontaa kasvupaikalleen lannoitteeksi.
Pitkälle jalostetut ryhmäperennat voivat vaatia paljon hoitoa. Jalostamattomat luonnonperennat eivät aina ole yhtä näyttäviä kuin jalostetut, mutta ne kasvavat vaatimuksilleen sopivassa paikassa usein kokonaan ilman hoitoa. Maatiaisperennat ovat Suomessa kauan menestyneitä kantoja, jotka ovat niin ikään helppohoitoisia.
Haitat

Jotkin perennat leviävät haitallisesti puutarhoista luontoon, missä ne syrjäyttävät alkuperäiset lajit. Suomessa näin on levinnyt komealupiini ja muualla Euroopassa jätti- ja japanintatar sekä kaukasianjättiputki. Leviämistä voi ehkäistä rajoittamalla juuriston kasvua ja poistamalla kukkavarret ennen siementen kypsymistä.
Jotkin yleiset perennat ovat myrkyllisiä, kuten kullerot, ukonhatut, ritarinkannukset ja pionit.
Historiaa

Suomalaisissa kotipuutarhoissa perennoita on kasvatettu 1800-luvun lopulta lähtien: sitä ennen viljeltiin lähinnä mauste- ja lääkeyrttejä tai luonnovaraisia kukkakasveja. Vanhimpia suomalaisia perinneperennoita ovat muun muassa ukonhatut, lapinakileija, lehtoakileija, lehtoängelmä, aasiankullero, kullero, siperianunikko, jalokiurunkannus, pystykiurunkannus, kesäpikkusydän, särkynytsydän ja harjaneilikka. Ensimmäisen varsinaisen suomenkielisen perennakirjan teki Alexandra Smirnoff vuonna 1910, joskin jo 1700-luvulta lähtien oli perennoita käsitelty suomalaisissa väitöskirjoissa ja puutarhakirjoissa.
Perennoiden nykyisen jaottelun ekologisiin ryhmiin kehitti Münchenin yliopiston professori Richard Hansen toisen maailmansodan jälkeen. Hän jaotteli perennat muun muassa aurinkoisille ja avoimille paikoille sopiviin arokasveihin, kivikkokasveihin, ryhmäperennoihin, varjoperennoihin, puolivarjon perennoihin sekä ranta- ja vesikasveihin. Myös potsdamilainen Karl Foerster edisti samoihin aikoihin perennoiden käyttöä jalostamalla uusia lajikkeita ja julkaisemalla kirjallisuutta. Englannissa perennojen käyttöä edisti 1900-luvun puolivälissä Alan Bloom. Hän jalosti tuhansia uusia lajikkeita ja kehitti ”saariryhmät”, joka puolelta katseltavat tukevavartisista perennoista koostuvat perennaryhmät. 1980-luvulla Hollannissa syntyi uusi perennatyyli, jossa suositaan hillitynvärisiä, ilmavia luonnonperennoita ja koristeheiniä.