stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tukiviittoma

Tukiviittomat ovat viittomia, joita käytetään kielenkehityshäiriöisten lasten puheen kehittymisen tukena. Suomessa käytetyt tukiviittomat on lainattu suomalaisesta viittomakielestä selkeinä selkoviittomina. Tukiviittomia käytettäessä puhutaan samanaikaisesti kun lauseen avainsana viitotaan. Tukiviittomia ei siis pidä sekoittaa viittomakieleen, joka on itsenäinen kieli kielioppeineen, sanajärjestyksineen, kulttuureineen ja muine kielelle ominaisine piirteineen. Käsitettä viitottu puhe käytetään, kun tarkoitetaan puheen sanatarkkaa kääntämistä viittomiksi. Tätä menetelmää käyttävät yleensä kuuroutuneet tai puheen oppimisen jälkeen kuulonsa menettäneet.
Kommunikaatiomenetelmän tarve

Puheen kehityksen häiriön taustalla on usein vaikeus hahmottaa puhetta. Puheen järjestys äänteineen ja sanoineen saattaa mennä sekaisin. Jos käsitteille (kuten surullinen tai vihainen) ei ole merkityssisältöä, niitä ei voi tunnistaa, käsitellä eikä jakaa toisten kanssa. Ne eivät näin ollen synnytä jaettua merkitystä, jolloin tunnetilat leviävät ja jäävät epämääräisiksi. Viittomien käyttö perustuu näköhavaintoon, ja niiden hahmottaminen voi olla kuulohavaintoa helpompaa. Kuviin nähden viittomien etu on se, että ne ovat aina mukana. Viittomat auttavat synnyttämään sisäistä kieltä ja hahmottamaan maailmaa, koska niillä voidaan antaa nimiä asioille, luokitella ja käsitteellistää tapahtuvaa. Näin puhutulle kielelle annetaan mahdollisuus rakentua. Ilman sisäistä kieltä puhutun kielen sanat jäävät tyhjiksi, ekolalisiksi toistoiksi.
Viittominen ei vähennä lapsen puhetta, kuten usein aiheettomasti pelätään, eikä se vaaranna kuulevan ihmisen puheen kehitystä. Viittominen päinvastoin lisää puhetta kuulevilla puhevammaisilla, joskin puhe voi väliaikaisesti vähetä, kunnes se palaa sitten entistä parempana. Kommunikaatiohäiriöisen lapsen on opittava tietty määrä viittomia, ennen kuin viittomisen voi odottaa muuttuvan puheeksi.
Kommunikaatiomenetelmän tarve > Kommunikaation merkitys

Jos kommunikaatio on haasteellista, keskustelijoiden yhteys on uhanalainen. Tästä seuraa yleensä katseen välttely ja pako vuorovaikutuksesta. Näköön perustuva viestintä, kuten viittominen, pakottaa kommunikoijan katseyhteyteen. Kielen merkitys lapsen henkiselle kehitykselle, havaintojen teolle, tiedon hankkimiselle ja muistille on ratkaisevan tärkeä. Kielen avulla lapsi kykenee ilmaisemaan itseään, oppimaan uusia asioita ja olemaan luontevassa vuorovaikutuksessa ympäristönsä kanssa. Kun lapselle alkaa kehittyä omaa tahtoa, aktiivisen toimimisen tarvetta ja halua vaikuttaa ympäristöönsä, onkin koko perheen tasapainon ja lapsen itsenäistymisen kannalta hyvin oleellista, että perheellä on yhteinen toimiva kommunikaatiokeino.
Kommunikaatiokeinon puuttuminen voi aiheuttaa lapsessa turhautumista, ja siksi tukiviittomien käyttö olisi aloitettava mahdollisimman varhain. Symbolien ja merkkien ymmärtäminen ja käyttö voivat tulla harjoittelun mielekkäiksi tavoitteiksi viidennessä sensomotorisessa vaiheessa eli lapsen ollessa 12−18 kuukauden ikäinen.
Jos puhehäiriö on leimannut minäkuvan epäonnistujaksi, puheyritykset lisäävät onnistumisen painetta. Epäusko alkaa kaventaa olemassa olevia valmiuksia. Tällöin jo vähäisetkin viittomataidot antavat tarvittavan onnistumisen kokemuksen. Etenkin dysfaattisten lasten nopea edistyminen puheen syntymisessä muutaman kymmenen viittoman omaksumisen jälkeen saattaa vaikuttaa jopa ihmeparantumiselta.
Tukiviittomien käyttö

Tukiviittomien käytössä puhuttu kieli on johtava koodijärjestelmä ja pyrkimyksenä on usein viittoa lauseesta vain avainviittomat eli ne viittomat, joita halutaan painottaa. Viitottaessa puhutaan siis samaan aikaan normaalisti puhutun kielen mukaisesti eikä käytetä esimerkiksi viittomakielen sanajärjestystä. Viittomien muodostaminen usein kuitenkin hidastaa normaalia puherytmiä ja näin ollen selkeyttää ja segmentoi samalla puhetta, jolloin sitä on helpompi ymmärtää. Tuottaminen on aluksi yksiviittomista, mutta kielellisten taitojen kehittyessä voidaan viittomia kuitenkin siirtyä käyttämään todellisen kielen järjestelmän tavoin.
Viittominen integroi näkemisen (visuaalis-spatiaalisen), lihastunnon (kinesteettisen), kosketuksen (taktiilisen) sekä mahdollisen tunnetekijän (emotionaalisen). Aistikokemukset yhdessä auttavat viittoman tallentamista muistiin ja sen palauttamisen sieltä. Tämä selittää viittomien oppimisen tietynlaisen helppouden verrattuna puheeseen. Viittomisesta opittavaa rytmiä ja aisti-integraatiota tarvitaan myös puheenoppimisessa, ja näitä mekanismeja viittomien käyttö voi vahvistaa.
Esimerkiksi Downin syndroomaa sairastavien lasten kanssa tehdyssä tutkimuksessa on huomattu, että jo vauvat kiinnittävät huomionsa paremmin viittomin tuettuihin leikkeihin kuin tavanomaiseen kommunikaatioon. Kahden kolmen vuoden iässä lapset osasivat ilmaista itseään usein viittomin, ja neljän viiden vuoden ikäisinä monet käyttivät sujuvaa puhetta.
Tukiviittomien oppiminen ja opettaminen

Viittomia ei voi opetella pelkästään kuvista, vaan opettajaa tarvitaan ilmentämään esimerkiksi liikkeiden nopeutta tai ruumiinkielen merkitystä. Viittomakuvat voivat toimia kyllä muistin apuvälineenä, mutta opeteltaessa niistä on hankala nähdä, kuinka viittomat tuotetaan, ellei sitä ole koskaan aikaisemmin nähnyt. Kuvia voi käyttää myös virikkeinä liimaamalla niitä esineisiin tai tekemällä niistä päivän lukujärjestyksiä, kuvakirjoja, pelejä jne. Näin voi aktivoida koko työyhteisön tai muun ympäristön oppimaan viittomia. Oppimisessa kannattaa tarkentaa vuorottelua ja samankaltaisten tilanteiden toistamista. Jotta viittomat tulisivat osaksi sujuvaa kommunikointia, toistojen määrä on ratkaiseva.
Useimmat puhehäiriöiset ymmärtävät puhetta, eikä heille sen takia muisteta viittoa riittävästi. Ei riitä, että esimerkiksi äiti tai opettaja viittoo vaan koko elinympäristön on oltava mukana. Emme opi puhumaan, ellei meille puhuta, eikä lapsikaan opi viittomaan, ellei hänelle viitota. Läheisen ihmisen viittomistaidon tulisi olla aina lapsen viittomatasoa edellä. Mitä johdonmukaisemmin lapselta vaaditaan tai hänelle sallitaan tiettyjä asioita, sitä selkeämmiksi säännöt hänelle muodostuvat. Johdonmukaisella tavalla aikuinen auttaa lasta ymmärtämään asioita, kun niitä on kielellisesti vaikeaa hänelle perustella. Viittomistilanteiden systemaattinen hyödyntäminen vaikuttaakin oleellisesti ja jopa ratkaisevasti viittomien oppimiseen. Aikuisen rooli kommunikaatiovälineen käyttämisessä on siis tärkeä.
Tukiviittomien oppiminen ja opettaminen > Viittomien yksilöllinen helpottaminen

Jos normaaliviittomien tuottaminen on motorisista tai semanttisista syistä hankalaa, voidaan hyväksyä viittojan muunnokset. Esimerkiksi jokin käsimuoto voidaan muuttaa helpommaksi, jos sen tuottaminen on motorisista syistä ylivoimaista. Tehdyistä muutoksista on oleellista ilmoittaa tukiviittomia käyttävän kaikille kommunikaatiokumppaneille, kuten opettajille, hoitajille ja isovanhemmille. Tärkeää on myös muistaa, että mallin antaja viittoo kuitenkin normaaliviittomilla.
Tukiviittomat erilaisissa häiriöissä

Dysfaatikon puheenkehitys näkyy usein pääsevän vauhtiin viittomien avulla. Viittomat toimivat tässä siltana puhumiseen, ja varsin usein voimistuva puhe syrjäyttää viittomisen vuoden tai kahden aikana. Jos puhetta ei ala syntyä, jää kommunikaatiokeinoksi viittominen. Näin lapselle siis jää kuitenkin jokin keino itsensä ilmaisuun.
Autistit käyttävät usein käsiään ärsykesuojana, ja viittominen voi lisätä käsien tarkoituksellista käyttöä rituaalinomaisenakin suoritteena. Autistisen henkilön katsekontaktin heikkous kuitenkin usein estää viittomakommunikaation. Autististen on kuitenkin havaittu ymmärtävän viittomia, vaikka eivät ole niitä itse tuottaneet. Näkökentän reunoilta he siis voivat kuitenkin ikään kuin salaa omaksua viittomia.
Puhekykynsä menettäneen afaattisen henkilön viittomisen este on usein hyväksymisen vaikeus. Elehtiminen saattaa tuntua lapselliselta. Sujuvissa (omista sana- ja päätemuodoista koostuvissa) afasian muodoissa luontevat eleet voivat kuitenkin pysäyttää puhetta ja liittää ajatuksia tilanteeseen. Sujumattomissa afasiamuodoissa tilanne on vaihteleva. Paras ennuste on afasiamuodoissa, joissa kielellinen symbolijärjestelmä on suhteellisen hyvin säilynyt ja vaikeutena on lähinnä dyspraktisen puheen liikemallien muodostus.
Kehitysvammaisten on todettu oppivan viittoman ja sanan välisen yhteyden. Heidän kehityksensä spontaanista viittomisesta spontaaniin puheeseen osoittaa, että samanaikainen viittominen ja puhuminen tarjoaa luonnollisen välittäjän luovan viittomisen ja puhumisen välille. Yksilölliset erot ovat kuitenkin suuria. On myös muistettava, että yksilölliset liikeradat on aina selvitettävä, jotta tuotetut viestit tulevat ymmärretyiksi. Liikuntavammaisilla on muistettava ottaa huomioon fysioterapeuttinen kuntoutus, sillä esimerkiksi istumatasapaino on viittomisessa oleellista.
Kirkkonummen pappila

| Kirkkonummen pappila> Kyrkslätts prästgård |
| --- | --- |
 Kirkkonummen pappila 1973
Sijainti:  Kirkkonummi
Rakennustyyppi:  Pappila
Valmistumisvuosi:  1838
Rakennuttaja:  Kirkkonummen seurakunta
Omistaja:  Kirkkonummen seurakuntayhtymä
Käyttäjä:  Kirkkonummen ruotsinkielinen seurakunta
Tyylisuunta:  Empire
Runkorakenne:  Hirsi
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kirkkonummen pappila (ruots. Kyrkslätts prästgård) on pappila Kirkkonummella, Uudellamaalla. Pappilan nykyinen päärakennus on valmistunut 1838. Viimeinen kirkkoherra, joka asui rakennuksessa oli Kirkkonummen ruotsinkielisen seurakunnan kirkkoherra Lars-Henrik Höglund vuonna 2017. Rakennuksen omistaa Kirkkonummen seurakuntayhtymä.
Vuonna 2021 Kirkkonummen kunta vahvisti pappilan alueen kaavan. Kaavassa pappila todetaan kulttuurihistoriallisesti arvokkaaksi rakennukseksi, jota ei saa purkaa.
Historia

Kirkkonummen pappila sijaitsee kunnan keskustassa Kirkkonummen kirkon pohjoispuolella vanhan Gesterbyntien varrella. Jo 1500-luvulla Kirkkonummen seurakunta sai nykyisen pappilan alueen kruunulta kirkkoherran asunnoksi. Pappilan maita on rajannut pitkänomainen alue, joka lännessä rajoittuu Finnsbackaan ja idässä Jolkbyhyn ja Gesterbyhyn.
Historia > Rakennukset

Pappilan nykyinen empiretyyliä edustava päärakennus valmistui vuonna 1838. Vuonna 1924 päärakennuksen kellariin rakennettiin arkistotilat arkkitehti Albert Nybergin piirustusten mukaisesti. Pappilan pihamaalla sijaitsee satoja vuosia vanha maakellari ja nuorempi ulkorakennus, jonka katolla on vellikello. Pappilan kivinavetta tien toisella puolen on rakennettu vuonna 1851. Porkkalan miehityksen aikana rakennus toimi elokuva-arkistona. Nykyisin remontoitu navettarakennus on seurakuntien toiminnallisessa käytössä. Navettaa kutsutaan nimellä Lyan.
Historia > Remontti

Vuonna 2018 Yle Huvudstadsregionen kertoi, että Kirkkonummen pappilan miltei miljoona euroa maksanut remontti ei korjannut rakennuksen sisäilmaongelmia. Pappila remontoitiin vuosina 2011-2014 tarkoituksena parantaa sisäilmaa rakennuksessa. Vuonna 2017 Kirkkonummen seurakuntayhtymä tilasi tutkimuksen rakennuksen tilasta, jonka mukaan remontti ei ollut auttanut. Tutkimusraportti suositteli, että rakennuksessa ei vietettäisi edes lyhyitä aikoja sisällä. Pappila tarvitsi uuden remontin.
Kirkkonummen seurakuntayhtymän perussäännön mukaisesti pappila oli ollut Kirkkonummen ruotsinkielisen seurakunnan käytössä. Seurakunnan seurakuntaneuvosto päätti irtisanoa kirkkoherran asumisoikeuden 11. syyskuuta 2018. Porvoon hiippakunnan tuomiokapituli vahvisti päätöksen tammikuussa 2019. Uutta remonttia varten asetettiin molempien seurakuntien yhteinen työryhmä syyskuussa 2021.
Tulisuu

| Tulisuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labroidei
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Alaheimo::  Cichlasomatinae
Suku::  Thorichthys
Laji::  meeki
Kaksiosainen nimi
 Thorichthys meeki  Brind, 1918 
Katso myös
   Tulisuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tulisuu (Thorichthys meeki) on näyttävä kirjoahven, joka on suosittu akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Tulisuu kasvaa 12-15 cm pitkäksi.
Alkuperä

Tulisuu on kotoisin Keski-Amerikasta.
Käyttäytyminen

Tulisuu viihtyy akvaariossa, jossa on pyöreitä kiviä, juurakoita ja tiheä reunuskasvusto. Kumppaneina se suosii muita ahvenia ja suurempia lajeja. 4-6 tulisuun parvesta muodostuu pareja.
Vesiolot ja ravinto

Keskikova tai kova vesi, pH 6,5-8 (lievästi emäksinen), 22-28 °C, akvaarion pituus vähintään 100 cm.
Ruuaksi kelpaavat surviaissääsken toukat ja ruokatabletit.
Aiheesta muualla

Thorichthys meeki (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Cichlid-forum.com
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3705  AFD: Thorichthys_meeki  BOLD: 23536  CoL: 56KRJ  EoL: 222289  FishBase: 4676  GBIF: 2370898  iNaturalist: 208896  IRMNG: 10572801  ITIS: 169787  IUCN: 192914  NAS: 446  NatureServe: 2.101277  NCBI: 61805  Open Tree of Life: 207017  WoRMS: 991200
Rieku ja Raiku

Rieku ja Raiku on Jari Lehikoisen kirjoittama, Tomi Riionheimon piirtämä ja Hannu Lajusen värittämä sarjakuva, joka on pastissi Asmo Alhon ja Mika Waltarin sarjakuvasta Kieku ja Kaiku.
Siinä missä Kieku ja Kaiku on asiallinen, opettavainen, lähinnä lapsille tarkoitettu sarjakuva, joka ilmentää konservatiivista arvomaailmaa ja jossa eletään kauniilla vehreällä maaseudulla vastuullista, siivoa elämää, toilailivat Rieku ja Raiku alkuaikoinaan lähinnä viinan, huumeiden, irtoseksin ja jos jonkinlaisten poikamiehen elämään liittyvien ongelmien parissa rumassa nuhjuisessa betonilähiössä, välillä olivat hieman väkivaltaisiakin ja syyllistyivät pikkurikoksiin, mutta Rieun ja Raiun ilmestyessä Me-lehden sivuille sarjakuva oli sen verran siistiytynyt, että se soveltui myös lasten luettavaksi. Sarjat muuttuivat jossain määrin opettavaisiksi esikuvasarjakuvan tapaan, tosin on se myöhemminkin säilyttänyt jonkinlaisen vinon näkökulman asioihin.
Rieku ja Raiku -sarjakuvan tekstit on kirjoitettu esikuvansa mukaisesti riimiin eikä sarjakuvassa ole puhekuplia.
Ensimmäinen Rieku ja Raiku -sarjakuva julkaistiin Suuressa kurpitsassa vuonna 1988 ja seuraava myöhemmin Pieni kurpitsa -lehdessä. Tekijöiden turhautumisen vuoksi sarja oli jäädä kahteen strippiin kunnes vuonna 1993 sarjakuva ilmestyi ensin Joensuun ylioppilaslehdessä ja sittemmin Helsingin Ylioppilaslehdessä. Näistä sarjoista Jalava julkaisi kokoelman Tiputarhan kuvakirja vuonna 1996. Toinen painos kirjasta julkaistiin vuonna 2005.
Vuosina 1999–2004 pääasiassa Me-lehdessä nähtyjä sarjoja löytyy Ilias- ja Hankikanto-kustantamojen julkaisemasta kokoelma-albumista Me Rieku ja Raiku.
Vuonna 2003 Rieku ja Raiku -sarjakuvan julkaisu aloitettiin Karjalaisessa ja vuonna 2004 Aamulehdessä.
Sarjakuvasta on tehty 13-osainen lyhytanimaatiosarja, jonka ovat ohjanneet Tomi Riionheimo ja Hannu Lajunen ja tuottanut Indie Films. Elokuvat saivat ensiesityksensä televisiossa Yle TV1:n Uusi kino -esityspaikalla kesällä 2003.
Kukkopojat ovat esiintyneet myös tietokonejoulukalenterissa, jonka alkuperäistä versiota jaettiin disketeillä kaveripiirissä. Siitä Arto Kivimäen latinaksi kääntämä versio julkaistiin YLE:n www-sivuilla nimellä Nexus et Plexus.
Albumit

Lehikoinen, Jari & Riionheimo, Tomi & Lajunen, Hannu: Rieku ja Raiku: Tiputarhan kuvakirja: Sarjakuvia.  Helsinki:  Jalava, 1996.  ISBN 951-887-087-X
Lehikoinen, Jari & Riionheimo, Tomi & Lajunen, Hannu: Me Rieku ja Raiku.  Ilias & Hankikanto, 2005.  ISBN 952-5309-85-1
Lyhytanimaatiot

Rieku ja Raiku pimustavat baarilla Elonet.
Rieku ja Raiku: Syntymä Elonet.
Rieku ja Raiku: Ensikänni Elonet.
Rieku ja Raiku: Vinopäivä Elonet.
Rieku ja Raiku: Kukot kullineuvoksina Elonet.
Rieku ja Raiku: Rieku synnin tuskissa Elonet.
Rieku ja Raiku: Armaani on germaani Elonet.
Rieku ja Raiku: Rakkauden kolme väriä – Vaaleanpunainen Elonet.
Rieku ja Raiku: Rieku ja Raiku: Rakkauden kolme väriä – Harmaa Elonet.
Rieku ja Raiku: Rakkauden kolme väriä – Ruskea Elonet.
Rieku ja Raiku perustavat rokkibändin Elonet.
Rieku ja Raiku: Pikkujoulut Elonet.
Rieku ja Raiku: Orpopoikien jouluaatto Elonet.
Rieku ja Raiku – lapsuuden loppu Elonet.
Rieku ja Raiku – nuoruuden huumassa Elonet.
Juhani Linkosuo

| Juhani Linkosuo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1923 Helsinki
Kuollut: 27. toukokuuta 1980 (56 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  kondiittori, johtaja
Juhani ”Jussi” Linkosuo (vuoteen 1930 Lemberg, 22. kesäkuuta 1923 Helsinki – 27. toukokuuta 1980 Tampere) oli suomalainen jääkiekkomaalivahti ja yksi Suomen Jääkiekkomuseon perustajista.
Ura

Oman pelaajauransa ohessa Linkosuo toimi Ilveksen A-juniorijoukkueen valmentajana vuosina 1944–1957. Linkosuo oli keskeisessä roolissa koko suomalaisen juniorijääkiekkoilun organisoinnissa. Hänen ideoimanaan Tampereella käynnistyi ensimmäisenä Suomessa kaupunginosien välinen juniorisarja sotatalvena 1943–1944.
Linkosuo torjui Tampereen Ilveksen maalilla kausina 1942–1959. Mestaruuteen hän torjui Ilveksen viisi kertaa. Linkosuo edusti Suomea 16 kertaa. MM-kisoihin hänet valittiin vuoden 1949 turnaukseen.
Linkosuo oli vuonna 1979 perustamassa Suomen Jääkiekkomuseo ry:tä yhdessä Aarne Honkavaaran, Kalervo Kummolan, Kimmo Leinosen, Harry Lindbladin ja Usko Teromaan kanssa.
Yksityiselämä

Urheilu-uransa jälkeen Juhani Linkosuo toimi tamperelaisen Linkosuon leipomon johtajana. Hänen isänsä oli leipomon perustaja Aarne Linkosuo.
Saavutuksia

5 Suomen mestaruutta (1945, 1946, 1947, 1950, 1951)
2 SM-hopeaa
Suomen Jääkiekkoleijona #7
Ideologiset valtiokoneistot

"Ideologiset valtiokoneistot" (ransk. "Idéologie et appareils idéologiques d'État (Notes pour une recherche)")  on ranskalaisen  marxilais-filosofi Louis Althusserin essee vuodelta 1970. Essee jatkaa Karl Marxin ja Friedrich Engelsin ideologiateoriaa yhdistäen sen Sigmund Freudin, Jacques Lacanin ja Antonio Gramsci töihin. Essee on yksi Althusserin vaikutusvaltaisimmista teoksista.
Althusserin mukaan valtiokoneistot voidaan jakaa sortaviin ja ideologisiin valtiokoneistoihin. Sortavat valtiokoneistot, kuten poliisi ja armeija käyttävät väkivaltaa pitääkseen hallitsevan luokan vallassa. Ideologiset valtiokoneistot käyttävät puolestaan muita keinoja. Esimerkiksi koulutusjärjestelmä, uskonto, perhe ja kulttuuri toimivat ideologisina valtiokoneistoina. Sortavat valtiokoneistot ovat yksittäisiä instituutioita, kun taas ideologiset valtiokoneistot ovat laajempia ja niiden tarkoitus on levittää ideologioita.
Aiheesta muualla

Althusser, Louis. Ideology and Ideological State Apparatuses.
Tuhkimo

Tuhkimo pakenee tanssiaisista taian rauettua keskiyöllä. Elena Ringon kuvitusta satuun.
Tuhkimo on tunnettu kansansatu epäoikeudenmukaisuudesta ja sisar­kateudesta. Eri muunnelmineen se on toden­näköisesti maailman tunnetuin ja suosituin satu.
Sadun muunnelmia

Sadusta on olemassa monia toisistaan poikkeavia muunnelmia. Varhaisin kirjallinen versio on peräisin Kiinasta 800-luvulta. Satu ilmestyi tuolloin Tuan Ch'eng-Shinh kronikassa 酉阳杂俎 Tang-dynastian aikaan.
Länsimaissa satu ilmestyi painettuna ensimmäisen kerran Giambattista Basilen satu­kokoelmassa Pentamerone vuodelta 1634. Siinä tarinan ja myös sen päähenkilön nimenä oli Tuhkakissa (ital. La Gatta Cenerentola). Skotlannissa kuitenkin tunnettiin jo 1500-luvulla sitä muistuttava satu Rashin Coatie.
Nykyisin satu tunnetaan etupäässä kahtena muunnelmana, joista toisen (ransk. Cendrillon) kirjoitti Charles Perrault vuonna 1697 ja toisen (saks. Aschenputtel) Grimmin veljekset 1810-luvulla. Myös Topelius kirjoitti sadusta oman versionsa.
Eräissä sadun skandinaavisissa muunnelmissa päähenkilö, Tuhkimus, on poika, joka saa prinsessan puolisokseen.
Juoni Perrault’n mukaan

Seuraava juoniselostus käsittelee Perrault'n satua. Eroavaisuuksia sen ja Grimmin sadun välillä käsitellään jäljempänä erikseen.
Tarina kertoo tytöstä, joka on äitinsä kuoltua jäänyt äiti- ja sisarpuoltensa kanssa asumaan. Äitipuoli antaa tytölle kutsumanimeksi Tuhkimo ja siitä lähtien Tuhkimo joutuu hoitamaan talouden kaikki kotityöt. Kerran tytön tehdessä kotitöitä hyvä haltijatar saapuu ja taikoo Tuhkimon ryysyjen tilalle kauniin tanssiaismekon, jotta Tuhkimo voisi osallistua valtakunnan prinssin järjestämiin juhliin. 
Haltijatar muuttaa myös Tuhkimon hänen pyynnöstään etsimän kurpitsankuoren hienoiksi vaunuiksi, kuusi hiirtä hevosiksi, rotan ajuriksi ja kuusi sisiliskoa lakeijoiksi.
Juhlissa Tuhkimo saa prinssin huomion puoleensa. Taika kuitenkin raukeaa keskiyöllä ja Tuhkimon poistuu paikalta kiirehtien ja pudottaen samalla lasikenkänsä. Kengän avulla prinssi päättää löytää hänet hurmanneen tytön puolisokseen ja etsii valtakunnasta oikeaa tyttöä kokeilemalla lasikenkää jokaiselle neidolle. Myös Tuhkimon sisarpuolet yrittävät sovittaa lasikenkää jalkaansa epäonnistuen siinä. Heidän vasta­lauseistaan huolimatta myös Tuhkimo sovittaa kenkää itselleen, ja hänelle se sopii täydellisesti. Näin hän todistaa henkilöllisyytensä, jolloin prinssi lupaa ottaa tämän puolisokseen.
Erot Perrault’n ja Grimmin versioiden välillä

Perrault’n tarina ja siihen pohjautuvat muunnelmat eroavat useissa kohdin sadun kaikista aikaisemmista versiosta. Niissä pää­henkilö näyttäytyy huomattavasti passiivisempana ja aloite­kyvyttömämpänä kuin esimerkiksi Grimmin sadussa.
Perrault’n mukaan Tuhkimo itse valitsi keittiön lämpimän tuhkakasan lepopaikakseen saatuaan askareensa tehdyiksi, kun taas Grimmin mukaan hänet pakotettiin nukkumaan siinä likaisena. Perrault’n mukaan Tuhkimo ei myöskään itse tee mitään päästäkseen tanssiaisiin, vaan hänen haltijatarkumminsa ilmoittaa toivovansa, että hän menisi sinne. Sen sijaan Grimmin mukaan hän pyysi äitipuoleltaan lupaa mennä sinne, mutta kun tämä ei suostu, hän pyytää uudelleen useita kertoja ja suorittaa eräitä mahdottomilta tuntuvia tehtäviä, jotka tämä oli asettanut ehdoksi suostumukselleen. Toisin kuin Perrault’n sadussa, Grimmin versiossa kerrotaan myös Tuhkimon isän käyvän markkinoilla, joilta hän toi Tuhkimolle ja tämän sisarpuolille lahjoja. Sisarpuolet pyysivät ja saivat kalliita vaatteita ja koruja, Tuhkimo sen sijaan vain isänsä matkan varrelta poimiman pähkinäpuun oksan, jonka hän istutti kuolleen äitinsä haudalle ja jota hän kasteli kyynelillään, kunnes se kasvoi suureksi puuksi.
Haltijatar­kummia, joka Perrault’n sadussa saa aikaan muodonmuutokset, ei Grimmin versiossa ole, vaan Tuhkimon istuttamaan puuhun pesänsä tehneet linnut heittävät hänelle kultaisen ja hopeisen juhlapuvun ja tanssiaiskengät. Samat linnut myös puhkaisevat lopuksi Tuhkimon sisarpuolilta silmät rangaistukseksi siitä, että he olivat kohdelleet Tuhkimoa huonosti. Perrault'n versiossa heitä ei rangaista mitenkään, vaan Tuhkimo antaa heille anteeksi, ja hekin pääsevät lopulta naimisiin eräiden hovimiesten kanssa. Topeliuksen versiossa sisaret Barbra ja Superba sekä heidän palvelijattarensa Trilla saavat käsiinsä pitkät linnunkynnet. Aluksi haltijatarkummi Keristane aikoi muuttaa heidät linnuiksi, mutta Tuhkimo rukoili näiden puolesta sanoen jo antaneensa anteeksi, ja kesken jääneestä loitsusta jäi muistoksi ikuiset kynnet.