stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandr Litvinenko
Aiempia tapahtumia

Litvinenko palveli FSB:ssä järjestäytyneen rikollisuuden vastaisessa yksikössä. Vuonna 1998 hän sanoi, että hänet määrättiin tappamaan Jeltsinin liittolainen, liikemies Boris Berezovski. Litvinenko sanoo, että hänet erotettiin FSB:stä ja pidätettiin tekaistujen syytteiden nojalla. Hänen asunnostaan väitettiin löytyneen räjähteitä. Vuonna 2000 ennen kolmatta pidätystään hän pakeni passitta Turkkiin, missä tapasi maahan turistiviisumilla matkustaneet vaimonsa ja poikansa. Turkista he jatkoivat Britanniaan ja anoivat turvapaikkaa. Lokakuussa 2006 hän sai Britannian kansalaisuuden.
Litvinenko on väittänyt historioitsija Juri Felštinskin kanssa kirjoittamassaan kirjassa Venäjä kuilun partaalla – turvallisuuspalvelut demokratian uhkana, että vuonna 1999 tapahtuneet yli 300 henkeä vaatineet kerrostalojen räjäytykset Venäjällä olivat todellisuudessa FSB:n järjestämiä. Venäjä perusteli räjäytyksillä oikeuttaan uuteen hyökkäykseen Tšetšeniaan. Kirjassa väitetään myös, että Venäjän salainen palvelu järjesti lukuisia salamurhia ja sieppauksia.
Puolalaisen Rzeczpospolitan haastattelussa heinäkuussa 2005 hän väitti FSB:n kouluttaneen al-Qaidan jäseniä, joihin kuului Ayman al-Zawahiri, Dagestanissa 1998.
Litvinenko on myös väittänyt, että Moskovan teatterikaappaukseen osallistuneista tšetšeeneistä kaksi työskenteli FSB:n laskuun ja FSB kontrolloi heidän avullaan tapahtumia.
Huhtikuussa 2006 hän sanoi, että aiempi Euroopan komission puheenjohtaja ja silloinen Italian pääministeri Romano Prodi oli KGB:n mies Italiassa ja että Prodi suojeli paavi Johannes Paavali II:n salamurhayrityksen jälkeen KGB:n agentteja Italiassa 1981.
5. heinäkuuta 2006 chechenpress.co.uk-sivustolla julkaistussa kirjoituksessaan Litvinenko väitti Putinin olevan pedofiili.
Myrkytys ja kuolema

Litvinenko sairastui 1. marraskuuta 2006 vakavasti lounastettuaan lontoolaisessa sushi-ravintolassa italialaisen yhteyshenkilönsä Mario Scaramellan kanssa. Litvinenkon oli tarkoitus saada tietoja toimittaja Anna Politkovskajan murhasta, jota hän epävirallisesti selvitteli. Scotland Yard epäili aluksi, että kyseessä olisi talliummyrkytys. Myöhemmät tutkimukset paljastivat, että myrkky oli todennäköisesti poloniumin radioaktiivinen isotooppi 210, johon viittasi Litvinenkosta otetussa virtsanäytteessä havaittu alfasäteily. BBC:n mukaan Litvinenkon myrkyttämistä saatettiin yrittää jo 16. lokakuuta.
Brittiläinen media julkisti tiedon Litvinenkon myrkytyksestä 19. marraskuuta 2006. Etenkin The Times syytti suorasanaisesti Venäjän tiedustelupalvelua. Joulukuussa 2006 Venäjän johto moitti murhattua Litvinenkoa niin heikkoluonteiseksi, että hänet oli erotettu Venäjän salaisesta palvelusta FSB:stä. Litvinenko oli kääntynyt islamiin ennen kuolemaansa, joten hänet haudattiin muslimimenoin.
Syylliset

20. tammikuuta 2007 Scotland Yard ilmoitti todennäköisesti tunnistaneensa murhaajan. Oletettu myrkyttäjä löytyi Heathrow’n lentokentän turvakameranauhoilta. Kuvaa oletetusta myrkyttäjästä ei ole päästetty julkisuuteen. Britannian syyttäjäviranomaiset nostivat toukokuussa 2007 syytteen murhasta entistä KGB-agenttia Andrei Lugovoita vastaan. Lugovoi oleskelee Venäjällä, ja Venäjän valtio kieltäytyy luovuttamasta häntä oikeudenkäyntiin.
Heinäkuussa 2008 BBC kertoi, että hallituksen lähteen saamien tietojen mukaan Venäjän osallisuudesta Litvinenkon murhaan on vahvoja viitteitä. BBC:n tietojen mukaan turvallisuuspalvelu MI5:n virkailijat uskovat estäneensä murhayrityksen toisinajattelija Boris Berezovskia kohtaan. Brittihallituslähteen mukaan tämä ilmentää FSB:n jatkuvaa valmiutta toimia läntisiä tahoja vastaan. Venäjän hallituksen kriitikkoja kohtaan tehdyt hyökkäykset Britanniassa ovat sotkeneet maiden ulkopoliittiset suhteet.
Brittiläinen sanomalehti Guardian kertoi 2. joulukuuta 2010 Wikileaksin julkituomien diplomaattisähkeiden paljastavan, että Yhdysvallat uskoo Putinin tienneen suunnitelmista murhata Litvinenko vuonna 2006.
Murhatutkinta oli pitkään keskeytetty, mutta heinäkuussa 2014 Britannian hallitus antoi luvan sen jatkamiselle Ukrainan kriisin heikennettyä maiden välejä. Oikeudenkäynti alkoi Lontoossa tammikuussa 2015.
Syylliset > Owenin raportti

Tuomari Robert Owenin johtaman tutkimusryhmän raportti Litvinenkon murhasta julkaistiin tammikuussa 2016, ja sen mukaan on todennäköistä, että Venäjän presidentti Vladimir Putin ja FSB:n silloinen johtaja Nikolai Patrušev ovat olleet osallisia murhaan.
Syylliset > Euroopan ihmisoikeustuomioistuin

Litvinenkon leski Maria Anna Carter eli Marina Litvinenko vei jutun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, joka totesi vuonna 2021, että salamurhan suorittivat Lugovoi ja Kovtun Venäjän valtion käskystä. Venäjä tuomittiin maksamaan leskelle 100 000 euroa vahingonkorvauksena ja 22 500 euroa kulukorvauksena.
Elokuvia

Litvinenkon ystävä, ohjaaja Andrei Nekrasov on aiemmin tehnyt Litvinenkosta dokumentin Kadotettu luottamus, jonka Yle TV1 esitti pian Litvinenkon kuoleman jälkeen. Nekrasov suunnittelee elokuvaa Litvinenkon kuolemasta ja siihen liittyvistä tapahtumista.
Kirjallisuutta

Harding, Luke: Vaiennettu : agentti Litvinenkon murha ja Venäjän sota lännen kanssa.  (Alkuteos A Very Expensive Poison)  Suomentanut Ulla Lempinen. Helsinki:  Into.  ISBN 978-952-264-832-7
Blake, Heidi: Tappolista- Kremlin salamurhaohjelma ja Putinin sota länttä vastaan.  (Alkuteos From Russia with blood-Kremlin's ruthless assasination program and Putin's secret war on the west)  Suomentanut Aura Nurmi. Atena, 2020.  ISBN 978-952-300-743-7
Aiheesta muualla

Kremlin gave order to kill dissident and former spy, claims top defector, Michael Binyon, The Times, 20.11.2006
Alexander Litvinenko: the poison of power, Zygmunt Dzieciolowski, OpenDemocracy 20.11.2006
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Aleksandr Litvinenkon hauta.
Istukkanisäkkäät

| Istukkanisäkkäät |
| --- | --- |
 Erilaisia istukkanisäkkäitä
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Synnyttävät nisäkkäät Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria  Gill, 1872 
Synonyymit
 Placentalia 
Lahkot 
 Afrosoricida  Sorkkaeläimet (Artiodactyla)  Petoeläimet (Carnivora)  Valaat (Cetacea)  Lepakot (Chiroptera)  Vyötiäiset (Cingulata)  Kaguaanit (Dermoptera)  Siilit (Erinaceomorpha)  Tamaanit (Hyracoidea)  Jäniseläimet (Lagomorpha)  Hyppypäästäiset (Macroscelidea)  Kavioeläimet (Perissodactyla)  Muurahaiskävyt (Pholidota)  Pilosa  Kädelliset (Primates)  Norsueläimet (Proboscidea)  Jyrsijät (Rodentia)  Tupaijat (Scandentia)  Sireenieläimet (Sirenia)  Soricomorpha  Putkihampaiset (Tubulidentata) 
Katso myös
   Istukkanisäkkäät Wikispeciesissä   Istukkanisäkkäät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Istukkanisäkkäät eli istukalliset nisäkkäät (Eutheria) on synnyttävien nisäkkäiden (Theria) alaluokkaan kuuluva nisäkkäiden osaluokka, jonka lajeille tyypillinen piirre on selvästi kehittynyt istukka. Suurin osa nykyään elävistä nisäkkäistä on istukallisia, ja myös ihminen ja kaikki Suomessa tavatut nisäkäslajit kuuluvat istukkanisäkkäisiin. Nykyisin elävistä nisäkkäistä vain pussieläimet ja nokkaeläimet eivät kuulu istukkanisäkkäisiin.
Istukkanisäkkäät eroavat muista nisäkkäistä siinä, että sikiö saa ravintonsa raskauden aikana istukan kautta. Emo kantaa jälkeläisiä kohdussaan, kunnes ne ovat täysin kehittyneet ja voivat syntyä. Raskausaika vaihtelee lajin koon mukaan pienien jyrsijöiden muutamasta viikosta norsujen 22 kuukauteen. Alaluokan lajeja tavataan jokaisella mantereella ja jokaisessa meressä.
Varhaisin tunnettu istukkanisäkäs Eomaia scansoria on liitukaudelta. Sen jäänteet on löydetty Kiinasta.
Myöhempi Zhou-dynastia

Myöhempi Zhou-dynastia (后周 [hòu zhōu]) hallitsi osaa Pohjois-Kiinasta 951 – 960. Se oli osa Viiden dynastian kautta.
Hallitsijat

| Temppelinimet (Miào Hào 廟號) | Kuolemanjälkeiset nimet (Shi Hao 諡號) | Syntymänimet | Hallintokaudet | Aikakausinimet (Nian Hao 年號) ja niiden vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Käytäntö: Hou (Myöhempi) Zhou + temppelinimi tai kuolemanjälkeinen nimi
| Tai Zu (太祖 tài zǔ) | liian työläs, joten ei käytetä tästä hallitsijasta | Guo Wei (郭威 guō wēi) | 951-954 | Guangshun (廣順 guǎng shùn) 951-954  Xiande    (顯德 xiǎn dé)    954  |
| Shi Zong (世宗 shì zōng) | liian työläs, joten ei käytetä tästä hallitsijasta | Chai Rong (柴榮 chái róng | 954-959 | Xiande (顯德 xiǎn dé) 954-959  |
| ei ollut | Gong Di (恭帝 gōng dì) | Chai Zong Xun (柴宗訓 chái zōng xùn) | 959-960 | Xiande (顯德 xiǎn dé) 959-960  |
Piirros Guo Weistä eli keisari Taizusta.
Liisa Holmberg

Liisa Holmberg (s. 1960) on saamelainen kulttuurivaikuttaja. Hän on ollut Saamelaisalueen koulutuskeskuksen (SAKK) rehtori.
Holmberg on koulutukseltaan kauppatieteen maisteri Vaasan yliopistosta. Hänet valittiin vuonna 2016 Arktisen yliopiston neuvoston puheenjohtajaksi.
Hän toimi SAKK:ssa kolmekymmentä vuotta, ja rehtoriksi hänet valittiin 2008. Hän irtisanoutui syyskuussa 2017, mutta työsuhde kestää vuoden loppuun. Irtisanoutumisen jälkeen hän keskittyy elokuvatyöhön. Hän työskentelee kansainvälisessä saamelaiselokuvien elokuva-instituutissa ISFIssä.
Tunnustuksia:
Ranskan kansallisen ansioritarikunnan ritari (Ranska, 2021)
Aiheesta muualla

Liisa Holmberg Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Hangon Keksi

| Hangon Keksi – Hangö Kex |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1910
Lakkautettu:  1989
Avainhenkilöt:  Henry E. Hutton
Kotipaikka:  Hanko, Suomi
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  elintarviketeollisuus
Tuotteet:  keksit, makaronit ym. viljatuotteet
Omistaja:  Hemming Elfving (1919–27), Oy Karl Fazer Ab (1927–)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hangon Keksi – Hangö Kex oli Hangossa vuonna 1910 perustettu elintarviketehdas, jonka omisti vuodesta 1927 alkaen Oy Karl Fazer Ab. Fazer lopetti tehtaan 1970-luvulla keskittäessään keksituotantonsa Vantaalle.
Vanha keksitehtaan rakennus on nyt Hangon kaupungin teknisen viraston käytössä.
Historiaa

Yritys perustettiin 1910 nimellä Suomalais-Englantilainen Biscuit-tehdas Oy. Ajatuksena oli korvata suureksi kasvanutta pikkuleipien tuontia: vuonna 1910 Suomeen tuotiin noin 400 000 kiloa keksejä etenkin Englannista ja Venäjältä. Tehtaan teknilliseksi johtajaksi valittiin nuori englantilainen Henry E. Hutton, joka oli työskennellyt Englannin eri keksitehtaissa sekä tehnyt opintomatkoja Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Hän hankki tehtaalle ajanmukaiset koneet Englannista.
Yhtiölle rakennettiin päärakennus Tvärminnen tiilitehtaan vaaleasta kalkkihiekkatiilestä arkkitehtien Valter ja Ivar Thomén piirtämänä. 1920-luvun alussa yrityksen itselleen kokonaan ostanut kauppaneuvos Hemming Elfving (1887–1965) laajensi tuotevalikoimaa kekseistä margariiniin, lakritsiin ja vohveleihin. Yritykseen kuuluivat myös oma laatikkotehdas, kirjapaino ja voimalaitos.
Vuonna 1927 tehtaan osti Oy Karl Fazer Ab, joka oli jo kolmisen vuotta valmistanut keksejä Helsingissä. Fazer valmisti Hangossa pitkään muun muassa Albert- ja Marie-keksejä. Lakritsituotannon Fazer siirsi Hangosta Helsinkiin 1930. Vuonna 1947 Biscuit-tehtaan nimeksi otettiin Hangon Keksi – Hangö Kex.
”Hymyilee kuin Hangon Keksi”

Hangon Keksi käytti pyöreissä kekseissä, niiden pakkauksissa ja mainonnassaan liikemerkkinä hymyilevää pyöreää kuu-ukkoa. Tästä syntyi iloiselta näyttävästä ihmisestä käytetty sanonta ”hymyilee kuin Hangon Keksi”.
Elfving-yhtiöiden alku

Hangon Keksin varhaisvaiheesta, kun sen 1919–1927 omisti Hemming Elfving, sai alkunsa myös Elfving-monialayhtiön liiketoiminta.
Muuta

Hangon keksien pakkauslaatikkoa käytettiin talvisodan aikana 1939 Kauhajoella eduskunnan järjestäytymisäänestyksessä.
Aiheesta muualla

Suomalais-englantilainen Biscuit-Tehdas Osakeyhtiö, Suomen Kuvalehti, 30.04.1921, nro 18, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hangon Keksi Oy Pörssitiedossa.
Hangon Keksin Tehdasrakennus.
Grythyttanin kirkko

| Grythyttanin kirkko Grythyttans kyrka |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Västeråsin hiippakunta
Seurakunta:  Grythyttans församling
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Grythyttanin kirkko (ruots. Grythyttans kyrka) on Ruotsissa Hälleforsin kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Se on Grythyttanin taajaman vanhin rakennus. Ulkonäöltään se on tyypillinen Bergslagenin alueen kirkko: hirsistä rakennettu ristikirkko, joka on päällystetty punaisilla paanuilla.
Kirkko rakennettiin vuonna 1632, mutta jäi pian pieneksi ja tuskin 50 vuoden päästä se laajennettiin ristikirkoksi. Myös katto on ollut aikaisemmin paanukatto, mutta siihen laitettiin 1900-luvun alussa paikallista liuskekiveä. Sisällä vaihdettiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä suljetut penkkirivit avoimiksi ja penkkien ovet käytettiin uudestaan seinäpaneeleina. Vanhat kattomaalaukset peitettiin 1953 nykyisellä lautakatolla, johon on maalattu valkoisia pilvimuodostelmia ja lisäksi myös seinissä on luultavasti ollut aikaisemmin maalauksia, joista voi nähdä jälkiä pohjoisessa kuorin seinässä. Läheistä hautausmaata ei käytetä enää, mutta siellä on edelleenkin säilyneitä 1700- ja 1800-lukujen hautoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grythyttanin kirkko Wikimedia Commonsissa
Värmland.se (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Grythyttans kyrka
Käännös suomeksi
Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta

Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta eli Venäjän SFNT (ven. Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, Росси́йская СФСР, РСФСР, Rossijskaja Sovetskaja Federativnaja Sotsialistitšeskaja Respublika, Rossijskaja SFSR, RSFSR) oli sekä pinta-alaltaan että väkiluvultaan suurin Neuvostoliiton neuvostotasavalloista.
Historia > Täysivaltainen valtio 1917–1922

Valta Venäjällä oli siirtynyt lokakuun vallankaappauksessa väliaikaiselta hallitukselta bolševikkien johtamille työläis- ja sotilasedustajien neuvostoille. Neuvostojen muodostaman toisen yleisvenäläisen kongressin päätöslauselmassa marraskuussa (J: lokakuussa) 1917 julistettiin Venäjän neuvostotasavalta (ven. Российская Советская Республика, Rossijskaja Sovetskaja Respublika).lähde? Siitä käytettiin myös lyhyempää nimitystä Neuvosto-Venäjä erotukseksi sitä edeltäneistä keisarillisesta ja tasavaltaisesta Venäjästä.
Heinäkuussa 1918 hyväksytyn perustuslain mukaan neuvostotasavallan viralliseksi nimeksi tuli Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta (ven. Российская Социалистическая Федеративная Советская Республика, Rossijskaja Sotsialistitšeskaja Federativnaja Sovetskaja Respublika). Neuvosto-Venäjä muodosti yhdessä bolševikkien haltuun ottamien ja hallitsemien Ukrainan, Valko-Venäjän ja Transkaukasian neuvostotasavaltojen kanssa Neuvostoliiton, jonka johtavana osana Venäjä oli.
Historia > Neuvostoliiton jäsenvaltio

Vaikka Venäjä oli johtava neuvostotasavalta, sillä ei ollut alueensa mukaan nimettyä kommunistista puoluetta, koska Neuvostoliiton kommunistinen puolue oli alkujaan yleisvenäläinen kommunistinen puolue. Venäjän SFNT:n oma kommunistinen puolue perustettiin vasta vuonna 1990. Vuoden 1936 Neuvostoliiton ja vuoden 1937 Venäjän perustuslain mukaan Venäjä sai oman korkeimman neuvostonsa, joka valitsi hallituksen eli kansankomissaarien neuvoston. Samalla neuvostotasavallan viralliseksi nimeksi muuttui ven. Российская Советская Федеративная Социалистическая Республика, Rossijskaja Sovetskaja Federativnaja Sotšialistitšeskaja Respublika.
Krim kuului Neuvostoliitossa Venäjän SFNT:aan vuoteen 1954 asti, jolloin se Venäjällä nykyisin vallitsevan tulkinnan mukaan liitettiin Venäjän ja Ukrainan kansojen 300-vuotisen liiton kunniaksi Ukrainan SNT:aan. Krim oli kuitenkin tuolloin kurjassa kunnossa ja rasite. Väestömäärä oli romahtanut pakkosiirtojen vuoksi, ja maatalous tuotti huonosti. Vuosipäivä vain sattui osumaan samaan aikaan. Idean esitti Nikita Hruštšov, mutta päätöksen takana oli koko poliittinen johto aikana, jolloin maan sisäisten rajojen siirto oli helppoa ja arkipäivää. Neuvostoliiton Korkeimman neuvoston puhemiehistön asetuksen allekirjoittivat puheenjohtaja Kliment Vorošilov ja sihteeri Nikolai Pegov.
Kesäkuussa 1990 neuvostotasavallan korkein neuvosto antoi julistuksen valtiollisesta suvereeniudesta ja vuoden 1991 alussa luotiin Venäjän presidentin toimi, jolle siirrettiin korkeimman neuvoston toimeenpanovalta. Ensimmäisen presidentinvaalin voitti korkeimman neuvoston puhemiehenä toiminut Boris Jeltsin kesäkuussa 1991. Korkein neuvosto hyväksyi Neuvostoliiton lakkauttaneen Belavežan sopimuksen Itsenäisten valtioiden yhteisöstä joulukuussa 1991 ja myöhemmin viralliseksi nimeksi tuli Venäjän federaatio.
Historia > Autonomiset sosialistiset neuvostotasavallat

Venäjän autonomiset sosialistiset neuvostotasavallat (ASNT) vuonna 1991:
Baškiirien ASNT
Burjaatti-Mongolien ASNT
Dagestanin ASNT
Jakuuttien ASNT
Kabardi-Balkarian ASNT
Kalmukkien ASNT
Karjalan ASNT
Komin ASNT
Marin ASNT
Mordvalaisten ASNT
Pohjois-Ossetian ASNT
Tataarien ASNT
Tšetšeenien ja inguušien ASNT
Tšuvassien ASNT
Tuvan ASNT
Udmurtian ASNT
Bysantin armeija

Bysantin valtakunnan eli Itä-Rooman armeija kehittyi sitä edeltäneestä Rooman valtakunnan armeijasta. Armeija muuttui keisari Diocletianuksen aikana perinteisistä raskaista legioonista käsittämään enemmän ratsuväkeä. Bysantin armeija oli kuuluisa raskaasta katafrakti-ratsuväestään. Myöhemmin armeija järjestettiin uudelleen keisari Herakleioksen aikana uuden teemajärjestelmän mukaan. Ulkomaalaiset palkkasotilaat yleistyivät ajan myötä. Armeija koki Manzikertin taistelussa murskatappion, josta se ei koskaan toipunut.
Diocletianuksen uusi armeija

Itä-Rooma syntyi, kun keisari Diocletianus järjesti valtakunnan uudelleen. Uusi hallintomuoto tetrarkia ei jäänyt pysyväksi, mutta hänen uudelleenorganisoimansa armeija säilyi. Diocletianus lopetti vanhat raskaaseen jalkaväkeen perustuneet legioonat ja jakoi armeijan kahteen erityyppiseen yksikköön: rajayksikköihin ja kenttäyksikköihin.
Rajayksiköt (limitanei) vartioivat valtakunnan rajalinnoituksia, limes, ja ne koostuivat huonosti koulutetuista joukoista. Niiden vastakohtana kenttäyksiköt sijaitsivat kauempana rajasta ja pystyivät liikkumaan nopeasti sinne, missä niitä tarvittiin, joko hyökkäämään tai puolustamaan. Näillä joukoilla oli hyvät varusteet ja ne olivat hyvin koulutettuja. Ne olivat suurimmalta osalta jalkaväkeä, mutta ratsuväkijoukkoja oli enemmän kuin vanhoissa, prinsipaatin legioonissa. Kenttäarmeijan yksikköjä olivat:
Scholae (”koulut”) olivat yleensä eliittiratsuväkeä.
Palatinae (”palatsijoukot”) olivat keisarin henkilökohtainen kaarti. Konstantinus Suuri loi ne korvaamaan pretoriaanikaartin.
Comitatenses olivat vakinaisia joukkoja. Ne koostuivat ratsu- ja jalkaväestä.
Pseudocomitatenses olivat rajajoukkoja, jotka oli muutettu kenttäarmeijan yksiköiksi.
Teemat

Seuraava uusi mullistus tuli keisari Herakleioksen ja hänen seuraajiensa aikana. Herakleios aloitti valtakunnan järjestämisen uuden aluejärjestelmän mukaiseksi: valtakunta jaettiin uudelleen provinsseihin, joita kutsuttiin teemoiksi (thema). Teemaa johti aina sotilaskomentaja (strategos), joka johti siviilihallintoa ja armeijan joukkoja. Teemojen alkuperäinen tarkoitus oli auttaa valtakuntaa puolustautumaan muslimien hyökkäyksiltä. Alkuperäiset neljä teemaa sijaitsivat kaikki Vähässä-Aasiassa:
Thema Armeniakon – Vähän-Aasian itäosat
Thema Anatolikon – Vähän-Aasian kaakkois- ja sisäosat
Thema Opsikion – Bithyniassa ja Paflagoniassa
Thema Thrakesion – Vähän-Aasian luoteisosassa
Lisäksi Pamfyliassa ja Rodoksella sijaitsi karabisianoi-laivastojoukot, joiden tehtävänä oli puolustautua muslimien laivastoja vastaan. Karabisianoit eivät koskaan muodostaneet teemaa. Heidät lakkautettiin 700-luvulla ja korvattiin Kibyrrhaiotain teemalla.
Sotilaille annettiin maata teemojen sisällä, jotta he pystyisivät elättämään itsensä ja perheensä. Neljän ensimmäisen teeman tarkoitus oli pitää yllä armeijan joukkoja. Karabisianon teeman oli tarkoitus pitää yllä laivaston joukkoja. Myöhemmin teemajärjestelmä laajeni myös valtakunnan länsiosiin. Myöhemmin tapahtuneiden kapinoiden takia teemat jaettiin pienempiin osiin. Teeman strategoksen alapuolella olevien komentajien sotilasarvo oli tourmarchai, ja he hallitsivat aluetta, jonka nimi oli tourmai. Heidän alapuolellaan oli droungarioi, joka johti tuhat miestä käsittäviä yksikköjä, joiden nimi oli droungoi. Nämä pystyttiin jakamaan pienempiin yksikköihin, banda, joihin kuului 300 miestä. Todellisuudessa miehiä saattoi olla niinkin vähän kun 50.
Tagmata

Tagmatat (”rykmentit”) olivat valtakunnan vakinaisia joukkoja, jotka yleensä sijaitsivat Konstantinopolissa tai sen lähettyvillä. Diocletianuksen armeijoista syntyivät ensimmäiset tagmatat. Neljä maineikkainta tagmataa olivat:
Skholai (kreik. Σχολαι, ”koulut”),
Ekskoubitoi (kreik. Εξκουβιτοι, ”vartijat”);
Arithmoi (kreik. Αριθμοι, ”numerot”) tai Vigla (kreik. υιγλα, ”vartio”)
Tagma ton Hikanaton (kreik. Ικανατοι, ”arvokkaat”)
Nämä olivat ratsuväestä koostuvia joukkoja, joissa oli noin 1 000–6 000 miestä. Muut tagmat olivat joko ratsuväkeä tai jalkaväkeä. Esimerkiksi tagma ton Teikheon (”muuri”) tehtävä oli pitää Theodosiuksen muuri miehitettynä. Ulkomaalaiset palkkasotilaat, Hetaireia, jaettiin joskus alkuperänsä mukaan seuraaviin ryhmiin: fragkoi (frankit), skythikoi (skyytit) ja latinikoi ("latinalaiset").
Konstantinos IX:n jälkeen armeija alkoi rappioitua ja valtakunta luotti entistä enemmän ulkomaalaisiin palkkajoukkoihin. Kenraalikunta koottiin pikemminkin henkilökohtaisten suhteiden kuin sotilaallisten ansioiden mukaan. Tämä kostautui kohtalokkaassa Manzikertin taistelussa.
Aleksios I

Manzikertin taistelun jälkeen armeija oli murskana ja valtakunta pitkään lamaannuksen tilassa. Paras sotilaiden värväysalue, Vähä-Aasia, oli suurelta osin menetetty ja valtakunta köyhtynyt. Normanneille 1081 kärsitty Dyrrhakhionin tappio merkitsi pohjakohtaa.
Aleksios I alkoi koota armeijaa uudelleen feodaalipohjalta. Kotimaiselle ratsuväelle alettiin nyt maksaa rahapalkan sijaan maaomaisuudella. Tämä synnytti uuden pronoia-järjestelmän. Samaan aikaan armeijan iskuvoima koostui enenevässä määrin ulkomaisista palkkasotureista: länsimaisesta raskaasta ratsuväestä (latinikon, latinalaiset), petsenegien ja kasaarien kevyestä ratsuväestä (skythikon, skyytialaiset), unkarilaisista (vardariotes) sekä kristinuskoon kääntyneistä turkmeeneista ja arabeista (turkopouloi). Jalkaväen tärkein osasto oli varjagikaarti, varagginoi, joka oli pohjoismaisten sekä normannipalkkasoturien ryhmä. Armeija oli parhaimmillaan erittäin iskukykyinen ja toimiva, mutta sen suorituskyky riippui ratkaisevasti kenraalin taidoista: kykenikö hän saamaan eri kansallisuuksista ja kulttuureista peräisin olevat joukot yhteistoimintaan. Berrhoian taistelun jälkeen 1121 Bysantti oli jälleen hyökkäystiellä, ja kykeni lännessä valtaamaan menetetyt alueet. Idässä takaisinvalloitus tyrehtyi 1176 Myriokefalonin ratkaisemattomana päättyneeseen taisteluun, joka jätti jälkeensä köyhtyneen ja heikentyneen valtakunnan. Manuel I:n seuraajat pyrkivät nyt lähinnä vakiinnuttamaan tilanteen ja suojaamaan rajat. Tämä ”Bysantin hopeiseksi ajaksi” kutsuttu kausi päättyi neljännen ristiretken katastrofiin ja Konstantinopolin valtaukseen.