stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Conolophus marthae

| Conolophus marthae |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Liskot Sauria
Heimo::  Leguaanit Iguanidae
Suku::  Conolophus
Laji::  marthae
Kaksiosainen nimi
 Conolophus marthae  (Gentile & Snell, 2009) 
Katso myös
   Conolophus marthae Wikispeciesissä   Conolophus marthae Commonsissa 
Conolophus marthae on Galápagossaariin kuuluvan Isabelan Wolf-tulivuoren pohjoisrinteillä tavattava leguaani. Galápagossaarilla se on yksi kolmesta oman sukunsa Conolophus lajista. C. marthaen ehkä silmiinpistävin piirre on sen pään ja ruumiin vaaaleanpunainen väritys. Laji kuvailtiin tieteelle vasta vuonna 2009. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut sen äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. Sen kannan koko on pieni ja esiintymisalue rajallinen.
Taksonomia

Conolophus marthae on Conolophus-suvun leguaani. Sukuun kuuluu kaksi muuta lajia, Conolophus subcristatus ja Conolophus pallidus, joita C. marthaen tapaan tavataan vain Galápagossaarilla. C. marthae luokiteltiin omaksi lajikseen vuonna 2009. Eroja suvun kahteen muuhun lajiin on sen morfologiassa, geneissä ja käyttäytymisessä. Sen mitokondrion DNA eroaa kahdesta muusta lajista noin 7 %, kun kahden muun lajin välinen ero on vain noin 2 %. Laji on nimetty sen tieteelle kuvailleen Gabriele Gentilen kuolleena syntyneen tyttären mukaan.
Piirteet

Lajin ehkä huomattavin piirre on sen pään ja ruumiin vaaleanpunainen väritys. Ruumissa on mustia raitoja, joiden lukumäärä ja muoto vaihtelevat yksilöittäin. Koirailla on rasvakudoksen muodostama niskaharja, jossa on kartiomaisia suomuja. Suomuja on lisäksi pään yläosassa. Häntä on pyöreä, eikä se litisty sivuttain. Aikuisen koiraan ruumiin pituus ilman häntää on noin 47 cm, ja hännän pituus on 61,4 cm. Paino on keskimäärin 5 kg. Koiraat ovat huomattavasti naaraita kookkaampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Conolophus marthae esintyy vain Galápagossaariin kuuluvan Isabelan Wolf-tulivuoren pohjoisrinteillä noin 600–1 700 netrin korkeudella merenpinnasta. Sen tunnetulla esiintymisalueella on kokoa vain 25 km². Vuorella sitä tavataan aina sen kalderan reunoille saakka, mutta ei itse kalderassa. Mahdollisesti ne liikkuvat vuorta alaspäin toukokuun ja heinäkuun välisenä kautena, jolloin kasvillisuus vuoren yläosassa kuivuu. Lajin elinympäristö on kuivaa trooppista pensaikkomaata tulivuoren huipulla ja trooppista kuivaa metsää sen rinteillä.
Elintavat

Lajia on tutkittu suhteellisen vähän ja sen biologia tunnetaan heikosti. Leguaaneille tyypillinen nyökkäily on yksi lajia muista Conolophus-suvun lajeista erottava piirre. Lajilla on oma nyökkäilytyylinsä. Nyökkäilytyyli on olennainen piirre lisääntymiskäyttäytymisessä ja imeisesti myös tärkeä este lajin risteytymiselle C. subcristatus lajin kanssa, jota muuten tavataan samalla alueella. Joissakin tutkimuksissa naarailla todettiin ultraäänilaitteilla olevan kerrallaan 4–7 munaa, eli todennäköisesti keskimäärin vähemmän, kuin suvun muilla lajeilla.
Galapagosinhiirihaukka (Buteo galapagoensis) on lajin ainoa kotoperäinen petoeläin. Saarelle tuodut mustarotta (Rattus rattus) ja villiintyneet kissat (Felis catus) saattavat syödä munia ja nuoria yksilöitä. Leguaaneilla on loisia ja Wolf-tulivuorella esiintyy esimerkiksi runsaasti punkkeja.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on luokitellut lajin äärimmäisen uhanalaiseksi. Vuosina 2009–2010 tehdyssä tutkimuksessa täysikasvuisia yksilöitä arvioitiin olevan 192. Hyvin pieni kanta ja rajallinen levinneisyysalue lisäävät esimerkiksi sisäsiittoisuuden ja mahdollisten luonnonkatastrofien, kuten tulivuorenpurkausten muodostamaa uhkaa. Wolf on edelleen aktiivinen tulivuori. Mahdollisia uhkia ovat myös tulokaslajit, loiset, risteytyminen ja kuivuudet.
Laji on muiden sukunsa jäsenten tapaan osa CITES-sopimuksen liitettä II ja sen koko esiintymisalue on osa Galápagosin kansallispuistoa. Lajin kasvatusta tarhaolosuhteissa suojelumielessä on harkittu.
Esiintymisalue Galápagossaarilla.
Evakuointi

Hurrikaani Rita aiheutti vuonna 2005 valtavan evakuoinnin Yhdysvalloissa, Texasissa. Kuvassa ihmisiä ohjataan pois hurrikaanin tieltä moottoritietä pitkin.
Evakuointi (< ruots. evakuera < lat. evacuare, 'tyhjentää') on viranomaisten johdolla tapahtuvaa väestön tai sen osan siirtämistä pois vaaran uhkaamalta alueelta ja sijoittamista turvalliselle alueelle, sekä väestön elinedellytysten ja yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen turvaamista evakuointitilanteessa.
Ihmisten vapaaehtoinen siirtyminen ei ole evakuointia. Sen sijaan viranomaisten kehotuksesta tapahtuva omatoiminen siirtyminen kuuluu evakuointiin.
Evakuointi voi suppeimmillaan tarkoittaa esimerkiksi yhden talon asukkaiden ja laajimmillaan useiden kuntien tai laajempien alueiden väestön siirtämistä pois vaaran uhkaamalta alueelta ja sijoittamista turvalliselle alueelle. Suuria evakuointeja tehdään esimerkiksi luonnonmullistusten takia, kuten hirmu- ja pyörremyrskyjen tai tulivuorenpurkausten takia. Evakuointi on mahdollista myös sodan uhatessa, jolloin siviiliväestö siirretään turvaan taisteluiden alta.
Suomalaisten siviilien evakuointia Tyrjä-Parikkalassa 15. maaliskuuta 1940, talvisodan loputtua.
Evakoita Sodankylässä pakenemassa saksalaisia joukkoja syksyllä 1944.
Suomessa evakuoitiin talvisodan aikana ja rauhanteon jälkeen vuonna 1940 yhteensä noin 430 000 henkeä. Jatkosodan aikana takaisin luovutettuun Karjalaan palanneet joutuivat vuonna 1944 uudestaan evakkoon, ja lisäksi evakkoon lähtivät Petsamon asukkaat. Luovutettujen alueiden evakot asutettiin pysyvästi muualle Suomeen. Uudelleenasutetuista evakoista käytetään nimitystä siirtoväki. Suomen ja Neuvostoliiton aselevon astuttua voimaan, Lapin sodan alkuvaiheessa evakuoitiin saksalaisjoukkojen miehittämältä alueelta Lapin läänistä ja Oulun läänin pohjoisosista lähes koko väestö, 56 500 henkeä Ruotsiin ja 111 500 henkeä Pohjanmaalle. Evakot palasivat asuinseuduilleen, mutta saksalaisten poltetun maan taktiikka oli tuhonnut suuren osan Lapin rakennuskantaa ja aiheutti mittavat jälleenrakennustyöt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Evakuointi Wikimedia Commonsissa
Sleesia

Sleesian provinssin lippu
Sleesian vaakuna
Sleesian sijainti ja nykyiset valtioiden rajat.
Wrocław
Sleesia (vanhahtaen myös muodossa Šleesia, puol. Śląsk, vanhalla Sleesian murteella Schläsing, saks. Schlesien, tšek. Slezsko, lat. ja engl. Silesia) on historiallinen alue Keski-Euroopassa. Suurin osa siitä on nykyisin Puolan rajojen sisällä, mutta pieni osa kuuluu Tšekkiin (sitä kutsutaan myös Määrin Sleesiaksi) ja toinen pieni osa, josta tuli osa Sleesiaa vasta vuonna 1815, Saksaan.
Sleesia sijaitsee Oderjoen ylä- ja keskiosien varrella Sudeettien kupeessa. Paikallisella murteella maakuntaa kutsutaan nimellä Ślonsk tai Ślůnsk.
Keskiajalla Sleesia oli osa Piast-suvun puolalaista valtakuntaa, mutta sen pikkuruhtinaat ajautuivat Böömin kuninkaan vasalleiksi Puolan hajaannuksen aikana ja maakunta tuli siten kuulumaan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alaisuuteen. Lääninherran valta periytyi Böömin mukana Habsburgeille 1526. Vuonna 1740 Preussin kuningas Fredrik II Suuri valloitti suurimman osaa Sleesiaa ensimmäisessä Sleesian sodassa, joka oli osa Itävallan perimyssotaa. Preussi ja Itävalta sotivat alueesta vielä toisessa ja kolmannessa Sleesian sodassa, joista jälkimmäinen oli osa seitsenvuotista sotaa. Sleesia pysyi Preussilla. Tämä alue muodosti Preussin provinssit Ylä- ja Ala-Sleesian aina vuoteen 1945, jolloin suurin osa alueesta tuli osaksi Puolaa osana Saksasta Puolaan liitettyjä Oder–Neisse-linjan itäpuolisia alueita.
Sleesia on aina ollut kaksikielinen alue ja sen väestö on ollut kahden kansan välissä. Koska se siirtyi Habsburgien haltuun niin varhain, paikallinen slaavilainen murre jäi syrjään puolan kirjakielen kehityksestä, eikä sitä käytetty kirjallisesti. Vielä toisen maailmansodan kynnyksellä oli tavallista, että Sleesian maaseutuväestö puhui keskenään tätä vahvasti saksasta vaikutteita saanutta niin sanottua ”vesipuolaa” (Wasserpolnisch), mutta käytti sivistyskielenään saksaa ja piti itseään saksalaisina. Alueen siirryttyä sodan jälkeen Puolalle sinne pakkosiirrettiin Puolan Neuvostoliittoon liitettyjen itäalueiden asukkaita. Sleesialaiset taas pakkosiirrettiin Saksaan Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle samalla menettäen omaisuutensa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sleesia Wikimedia Commonsissa
Enonsaari

Enonsaari
Enonsaari on suurehko saari Vesijärvessä Enonselällä. Sitä on käytetty yleisesti virkistykseen. Saareen ei ole maayhteyttä, vaan sinne on järjestetty laivakuljetuksia.
Enonsaaressa on kesäasuntoja. Rakennuksista suurin on 1910-luvulla rakennettu huvila, jonka nimi on Siesta. Huvila toimi vuodesta 1925 aina 1950-luvulle asti Kakolan perheen kesäkotina. Sitten se siirtyi Lahden kaupungin omistukseen ja on toiminut esimerkiksi kesäravintolana. Enonsaaren rakennusten lahonneita osia on purettu ja uusittu. Lahden kaupunki vuokrasi alueen vuonna 2007 Messilän kartanon leirintäaluetta pitävälle Camping Messilälle.
Luonto > Yleistä

Vesijärven rannoilta sille tyypilliset lehdot ovat vähentyneet lähes olemattomiin, mutta Enonsaaressa on silti vielä useita erilaisia lehtotyyppejä. Siellä sijaitsevalta luonnonsuojelualueelta löytyy myös kuusikorpea ja kuusivaltaista kangasmetsää. Harvinaisista kasvilajeista saarella kasvaa esimerkiksi velholehteä, lehto-orvokkia ja haisukurjenpolvea. Saarella pesii säännöllisesti noin 60 eri lintulajia, kuten esimerkiksi pikkusieppo ja palokärki.
Luonto > Salpausselkä Geopark

Salpausselkä Geopark on littänyt saaren mukaan suositeltaviin käyntikohteisiin, sillä se on yleisölle avoin retkikohde ja saarella on mielenkiintoinen luonto ja historia. Saaren merkitty luontopolku on helppo tapa päästä saaren luonnonsuojelualueelle.
Aiheesta muualla

Saaren kotisivut
Lahti
Menora

Pronssinen menora saksalaisesta synagogasta.
Menora (hepr. ‏מנורה‎) on juutalaisten käyttämä seitsenhaarainen kynttelikkö. Se on vanha juutalaisuuden symboli, jota käytettiin ensimmäisen ja toisen temppelin rituaaleissa. Temppelin menoran kadottua menora säilyi yleisenä kuva-aiheena, ja nykyisin se on muun muassa Israelin vaakunassa.
Historia > Kuvaus Raamatussa

Raamatussa menora esitellään toisessa Mooseksen kirjassa (25:31–40). Jumala kuvailee menoran Moosekselle Siinainvuorella tarkkaan ja kertoo, että kynttelikkö pitää valmistaa yhdestä kultakimpaleesta. Kuvauksen mukaan menorassa on maljaan päättyvä keskusvarsi, josta haarautuu kuusi ruokoa (hepr. qaneh). Tekstissä ei kerrota, kuinka monta haaraa tai lamppua alkuperäisessä menorassa oli. Noihin aikoihin Lähi-idässä oli tavallista, että kynttilänjalassa ei ollut haaroja, vaan vain yksi lamppuvarsi, jonka yläosasta haarautui alaspäin ryhmä terälehtimäisiä koristeita.
Historia > Tabernaakkelissa ja Salomon temppelissä

Ensimmäisen menoran valmisti Mooseksen kirjan mukaan käsityöläinen nimeltä Bezalel. Menora sijoitettiin aluksi juutalaisten mukanaan kantamaan tabernaakkeliin. Sen jälkeen se ilmeisesti siirrettiin Salomon temppelin pyhäkköön.
Tabernaakkeliteltassa menoran, yhden pyhistä astioista, paikka oli pöytää vastapäätä teltan eteläosassa keskellä verhon edessä. Salomon temppelissä oli Raamatun mukaan kymmenen koristeltua lampunjalkaa, joilla suuri sali valaistiin kulttitoimituksissa. Temppeliin oletetaan sijoitetun myös tabernaakkelin menora, mutta sen tarkkaa sijaintia ei Raamatussa kerrota.
Tabernaakkelin menoran lampussa pidettiin tuli vain yön ajan. Salomon temppelissä papit sytyttivät lamppuun valon päivittäisissä rituaaleissa, iltaisin ja aamuisin. Yön läpi palanut menora puhdistettiin joka aamu, ja siihen lisättiin öljyä.
Ensimmäisessä menorassa oli mahdollisesti vain yksi lamppu. Varhaisin maininta menorasta, jossa on seitsemän lamppua, on Sakarjan kirjasta 500-luvulta eaa. Tässäkään kuvauksessa ei vielä puhuta kynttelikön seitsemästä haarasta, vaan yhdestä maljasta ja seitsemästä lampusta.
Historia > Toisessa temppelissä

Ensimmäistä temppeliä seuranneessa toisessa temppelissä oli vain yksi menora. Kun Antiokhos IV Epifanes oli vuonna 169 eaa. häpäissyt temppelin ja ryöstänyt menoran, kapinajohtaja Juudas Makkabi valmistutti sen tilalle uuden. Varhaisimmat maininnat seitsenhaaraisesta menorasta löytyvät vasta ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. peräisin olevista kirjoituksista, jotka kertovat häpäistyn Jerusalemin temppelin uudelleen pyhittämisestä.
Herodeksen teettämien laajennusten jälkeen menora oli sijoitettu toisessa temppelissä pöydän ja suitsukealttarin kanssa pyhäkköön, joka sijaitsi kaikkeinpyhimmän edessä. Vuotuisina pesahina, šavuotina ja sukkotina menora kannettiin temppelin pihalle ihmisten nähtäväksi.
Raamatun ja Mišnan mukaan seitsenhaaraisessa menorassa pidettiin päivisin palamassa vain yhtä lamppua, mutta historioitsija Josephuksen mukaan kolmea. Tärkeissä rituaaleissa sytytettiin kaikki seitsemän lamppua.
Historia > Myöhemmät vaiheet

Roomalaiset veivät toisen temppelin menoran mukanaan hävitettyään temppelin vuonna 70 jaa. He esittelivät menoraa voitonmarssissaan, joka on kuvattu Tituksen riemukaareen Roomassa. Keisari Vespasianus sijoitti Jerusalemin menoran uuteen Rauhan temppeliin. Mitä menoralle sen jälkeen tapahtui, ei tiedetä varmasti. Joidenkin lähteiden ja kertomusten mukaan vandaalit veivät ”juutalaisten aarteet” ryöstämästään Roomasta vuonna 455 Karthagoon, mistä ne vietiin Belisariuksen voitonkulkueen mukana Konstantinopoliin vuonna 534. Keisari Justinianus lähetti aarteet sen jälkeen Jerusalemiin, ja ne joutuivat persialaisten tai arabien käsiin 600-luvulla.
Toisen temppelin tuhon jälkeen juutalaiset kielsivät uuden menoran valmistamisen. Seitsenhaaraisia menoroita ei enää valmistettukaan, vaan menoroista tehtiin kuusihaaraisia. Nykyaikana seitsenhaaraiset menorat ovat jälleen yleistyneet.
Historia > Juutalaisuuden symbolina

Seitsenhaaraisesta menorasta tuli temppelin tuhon jälkeen juutalaisuuden symboli sekä yleinen kuva-aihe haudoissa ja synagogissa. Ajan myötä Daavidin tähti korvasi menoran juutalaisuuden tärkeimpänä symbolina. Sionistit ottivat menoran symbolikseen 1800-luvulla, ja menora onkin nykyisin kuvattu 1940-luvulla itsenäistyneen Israelin vaakunassa.
Synagogassa menoraa symboloi nykyisin ner tamid -lamppu, jossa on ikuinen tuli.
Symbolismi

Luku seitsemän oli antiikin aikoina pyhä luku, ja seitsemän on aina ollut merkittävä luku myös juutalaisuudessa. Viikossa on seitsemän päivää, joten joka viikonpäivänä sytytettiin yksi menoran lampuista, ja sapattina kaikissa lampuissa oli valo.
Menora symboloi monia asioita. Sakarjan kirjassa (4:10) menoran seitsemän lampun sanotaan olevan ”Herran silmät, jotka tarkkaavat koko maata”. Joidenkin tutkijoiden mukaan menoran seitsemän lamppua edustavat seitsemää planeettaa eli paljain silmin näkyvää aurinkokunnan kappaletta. Filonin mukaan menoran runko edustaa Aurinkoa, haarat jokaisen vuodenajan kolmea kuukautta ja lamput tähtiä. Joidenkin mukaan menoran seitsemän haaraa symboloivat planeettoja, lamppujen valo edustaa Jumalan valoa ja koko kynttelikkö on Jumalan kuva tai symboli.
Menoraa on kutsuttu myös esimerkiksi messiaaniseksi symboliksi. Joillekin menora on elämän puun vastine. Joidenkin tutkijoiden mukaan menora symbolisoi valoa, tietoa ja ikuisuutta. Yhteishautausmailla menora on toiminut juutalaisten hautojen merkkinä erotuksena kristittyjen haudoista. Nykyisin menora edustaa juutalaisuutta Israelin vaakunassa.
Hanukkamenora

Kahdeksanpäiväisessä hanukkajuhlassa käytetään yhdeksänhaaraista menoraa. Alun perin hanukkalamppuja ei aseteltu alkuperäisen menoran näköiseen kynttelikköön. Vasta uudella ajalla, kun maallistuneet juutalaiset alkoivat valmistaa omaan käyttöönsä seitsenhaaraisia menoroita, alkoivat uskonnolliset juutalaiset käyttää samaa muotoa hanukkamenoroissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta menora Wikimedia Commonsissa
Menora, lubavitch.fi (englanniksi)
Juutalainen elämä
| --- | --- |
Syntymä:  Brit mila  Zeved habat  Pidjon haben 
Täysi-ikäisyys:  Upšerin  Bar mitsva (Bat mitsva) 
Avioelämä:  Huppa  Ketubba  Naisen asema  Nidda  Mikve  Get 
Juutalaisuus:  613 käskyä  Rukoukset  Birkat hamazon  Juutalaiset juhlat  Minhag  Tooran opiskelu: paraša, daf jomi 
Uskonnolliset esineet:  Sefer Tora  Tsitsit  Tallit  Tefillin  Kipa  Menora  Mezuza 
Kuolema:  Hevra kaddiša  Šiva  Kaddiš  Jortsajt 
| n k 2>  Mooseksen kirja (Exodus) |
| --- | --- |
Henkilöt:  Mooses  Israelin heimot  Aaron  Besalel  Elieser  Faaraon tytär  Gersom  Israelin ylipappi  Jetro  Itamar  Mirjam  Nabad ja Abihu  Oholiab  Sifra ja Pua  Sippora 
Käsitteet:  Aaronin sauva  Armonistuin  Asera-paalu  Ilmestysmaja  Kaislakori  Kultainen vasikka  Liitonarkki  Manna  Menora  Mooseksen sauva  Näkyleipä  Palava pensas  Papin rintakilpi  Pilvipatsas ja tulipatsas  Pronssiallas  Tefillin  Uhrilahja 
Paikat:  Egypti  Massa ja Meriba  Ramses  Sukkot  Etam  Pi-Hirot  Mara  Elim  Sinin autiomaa  Refidim Horebin vuori  Siinain autiomaa Siinainvuori 
Lähteet:  Pappiskirja  Jahvisti  Elohisti 
Tapahtumat:  Israelilaisten pako Egyptistä  Egyptin vitsaukset  Kymmenen käskyä  Mooseksen laki 
Sofian synagogan menora sijoitettuna pöydälle verhon eteen.
Jerusalemista Roomaan tuotu toisen temppelin menora Tituksen riemukaareen kuvattuna.
Menora on kuvattu Israelin vaakunassa.
Hopeinen hanukkamenora
Bronisław Geremek

Bronisław Geremek vuonna 2004
Bronisław Geremek (6. maaliskuuta 1932 – 13. heinäkuuta 2008) oli puolalainen liberaali poliitikko, joka loi myös huomattavan uran akateemisessa maailmassa historioitsijana.
Elämäkerta

Varsovassa syntynyt Geremek pelastui lapsena natsien sinne perustamasta ghetosta, mutta hänen rabbi-isänsä kuoli Auschwitzissa. Geremek valmistui Varsovan yliopistosta vuonna 1954 ja väitteli tohtoriksi 1960. Hän erosi kommunistisesta puolueesta 1968 protestiksi Tšekkoslovakian miehitykselle ja oli 1980-luvulla oppositioliike Solidaarisuuden johtajia.
Geremek oli mukana neuvottelemassa Puolan siirtymisestä kommunistivallasta demokratiaan 1989. Hän oli Puolan parlamentin alahuoneen Sejmin jäsen 1989-2001. Geremek toimi Puolan ulkoministerinä vuosina 1997–2000 ja Unia Wolności -puolueen puheenjohtajana 2000–2001. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin vuonna 2004.
Geremekistä tuli apulaisprofessori 1989 ja professori 1993; hänelle myönnettiin lisäksi kymmeniä kunniatohtorinarvoja. Työstään demokraattisen Puolan ja Euroopan yhdentymisen hyväksi Geremek sai lukuisia tunnustuksia, kuten Bundesverdienstkreuzin, Aachenin Karlspreisin (1998) ja puolalaisen Valkoisen kotkan ritarikunnan ritariuden (2002). Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1990.
Geremek kuoli auto-onnettomuudessa 13. heinäkuuta 2008.
Toivo Paatela

Keskon pääkonttori Helsingin Katajanokalla.
Kosken kirkko
Jyväskylän ortodoksinen kirkko.
Jalo Toivo Paatela (vuoteen 1906 Pavén; 13. lokakuuta 1890 Helsingin pitäjä – 14. elokuuta 1962 Nurmijärvi) oli suomalainen arkkitehti. Hänet tunnetaan sekä yksin että yhdessä isoveljensä Jussi Paatelan kanssa suunnittelemistaan rakennuksista.
Elämä ja työt

Paatelan isä oli laitilalais-hinnerjokilaista maanviljelijäsukua oleva seppä Johannes Kustaanpoika Pavén, joka perusti liikkeen Helsinkiin, mutta menetti sen myöhemmin liiallisen alkoholinkäytön vuoksi. Toivo Pavénin veljiä olivat Jussi Pavén (Paatela) ja myöhemmin taiteilijana tunnetuksi tullut Oskari Pavén, jotka kaikki suomensivat sukunimensä vuonna 1906 Paatelaksi.
Toivo Paatela kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1910 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1914, kolme vuotta isoveljensä jälkeen. Paatela teki opintomatkoja Italiaan 1922–1923 ja 1925–1926, Saksaan 1929, Ranskaan 1929 sekä Belgiaan, Hollantiin ja Sveitsiin. Hän sai matkoihinsa stipendejä muun muassa Teknillisen korkeakoulun Frans Sjöströmin rahastolta, valtion arkkitehtuurilautakunnalta (1922), Kordelinin säätiöltä (1932) ja Helsingin yliopistolta (1933, 1938).
Toivo Paatelalla oli yhteinen arkkitehtitoimisto veljensä Jussi Paatelan kanssa 1919–1929 ja he tulivat tunnetuiksi osallistumalla ahkerasti arkkitehtuurikilpailuihin. Lisäksi hänellä oli oma arkkitehtitoimisto vuodesta 1929. Lisäksi hän toimi Haagan kauppalan rakennustarkastajana 1926–1928 ja Teknillisen korkeakoulun huoneenrakennusopin erikoisopettajana 1948–1952. Paateloiden yhteiset suunnittelutyöt edustavat pääasiassa 1920-luvun klassismia, kuten Tampereen vanha kirjastotalo (1925), Helsingin yliopiston vanha anatomian laitos Siltavuorella ja Atlaspankin talo (Mikonkatu 9) Helsingissä (1929). 1920-luvun loppua kohti klassisen tyyliset koristeaiheet alkoivat kuitenkin vähetä heidän töissään, mikä enteili funktionalismiin siirtymistä. Yhteisistä suunnittelutöistä Toivo Paatelalla oli keskeinen rooli muun muassa Anatomian laitoksessa, sillä hän pääasiassa valvoi rakennustöitä ja yksityiskohtien toteutusta. Rakennus perustui vuonna 1926 voitettuun kilpailuun. Sen alakerrassa sijainneen kappelin seinäfreskot maalasi kolmas veli, Oskar Paatela.
Yhteisen toimiston lopetettua 1929 Paatelan veljekset perustivat kumpikin oman toimistonsa: Jussi Paatela erikoistui sairaaloihin, Toivo liiketaloarkkitehtuuriin. Hänen merkittävimpiin suunnittelutöihinsä kuuluvat Osuuskassojen keskuslainarahaston (nyk. OKO) pääkonttori Helsingin Arkadiankadun ja Runeberginkadun kulmassa (1932), Kosken Tl kirkko (1935), Savo-Karjalan tukkuliikkeen liiketalo Viipurissa (1938) ja Maakauppiaitten Oy:n ja Kauppiaitten Keskuskunnan (nyk. Kesko) pääkonttori ja keskusvarasto Helsingin Katajanokalla. Vaikka Paatelan tyyli kehittyikin ajan kuluessa pelkistetymmän funktionalismin suuntaan, hän säilytti pitkään kiinnostuksensa punatiilipinnan käyttöön.
Keskeisiä töitä > Yhdessä Jussi Paatelan kanssa

Tampereen kirjastotalo (nyk. Kulttuuritalo Laikku), 1925
Helsingin yliopiston anatomian laitos (Siltavuorenpenger 20), 1928
Atlaspankin talo, Helsinki 1929
Lohjan vanha kauppalantalo/kaupungintalo (Laurinkatu 50) 1929
Kinkomaan sairaala, Muurame 1930
Ahveniston parantola, Vanaja (nyk. Hämeenlinna) 1931
Päivärinteen parantola, Muhos 1932
Keskeisiä töitä > Omat työt

Päivärinteen parantola, Muhos 1932
Osuuskassojen Keskus Oy:n (OKO) liiketalo, Helsinki 1932
Kosken Tl kirkko, 1935
Savo-Karjalan tukkuliikkeen liiketalo, Viipuri 1937, talo on puhdaslinjaista funktionalismia
Keskon pääkonttori ja keskusvarasto, Helsinki 1940
Jyväskylän ortodoksinen kirkko, 1954
Rovaniemen ortodoksinen kirkko, 1957, alkuaan rukoushuone
Lahden ortodoksinen kirkko, 1955
Nilsiän ortodoksinen kirkko, 1954, alkuaan rukoushuone
Juankosken ortodoksinen kirkko, 1954 alkuaan rukoushuone
Järvenpään maataloudellinen oppilaitos
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Toivo Paatelan suunnittelemia rakennuksia Helsingin keskustassa (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi
Jussi ja Toivo Paatelan yhdessä suunnittelemia rakennuksia Helsingin keskustassa (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi
Kuka kukin on 1954 (Runeberg.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Alan J. Pakula

Alan J. Pakula vuonna 1990.
Alan Jay Pakula (7. huhtikuuta 1928 New York – 19. marraskuuta 1998 New York) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja, joka tunnettiin erityisesti rikoselokuvan ja poliittisen salaliittotrillerin parissa tekemästään työstä. Hänen tunnettuja ohjaustöitään ovat Klute – rikosetsivä, Sofien valinta ja Presidentin miehet.
Pakula syntyi puolanjuutalaisten vanhempien perheeseen, ja hän opiskeli Yalen yliopistossa. Hän harkitsi psykoanalyytikon uraa mutta kiinnostui näyttelijöiden ohjaamisesta ylioppilasteatterissa. Hän aloitti elokuvauransa Warner Brothersin animaatioyksikössä assistenttina vuonna 1948.
Pakula sai surmansa auto-onnettomuudessa ollessaan palaamassa New Yorkin Manhattanilta kotiinsa Long Islandille.