stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palmukasvit
Sukuja

Palmukasveihin luetaan kuuluviksi 183 sukua ja 2 361 lajia.
Suvut, joilla on suomenkielinen nimi:
Adonidia – joulupalmut
Archontophoenix – keisaripalmut eli hallitsijapalmut
Areca – betelpalmut
Arenga – sokeripalmut
Bactris – persikkapalmut
Beccariophoenix – manaranopalmut
Bismarckia – kanslerinpalmut
Borassus – palmyrapalmut
Brahea – braheapalmut
Butia – butiapalmut
Calamus – rottinkipalmut
Caryota – eväpalmut
Ceroxylon – vahapalmut
Chamaedorea – vuoripalmut
Chamaerops – kääpiöpalmut
Chrysalidocarpus – kultapalmut
Coccothrinax – vaarinpalmut
Cocos – kookospalmut
Copernicia – karnaubapalmut
Corypha – varjopalmut
Cyrtostachys – punapalmut
Daemonorops – traakkipalmut
Dictyosperma – hurrikaanipalmut
Dypsis – kolmiopalmut
Elaeis – öljypalmut
Euterpe – assaipalmut
Howea – kentiapalmut
Hyophorbe – pullopalmut
Hyphaene – haarapalmut
Johannesteijsmannia – johanneksenpalmut
Jubaea – viinipalmut
Latania – lataniapalmut
Lemurophoenix – makipalmut
Licuala – hamepalmut
Livistona – sädepalmut
Lodoicea – seychellienpalmut
Lytocaryum – kääpiökookospalmut
Manicaria – ubussupalmut
Marojejya – suppilopalmut
Mauritia – maurinpalmut
Metroxylon – saagopalmut
Nannorrhops – hopeapalmut
Nypa – nipapalmut
Phoenix – taatelit
Phytelephas – norsunluupalmut
Pritchardia – leuhupalmut
Ptychosperma – siropalmut
Raphia – raffiapalmut
Ravenea – majesteettipalmut
Rhapidophyllum – neulapalmut
Rhapis – pensaspalmut
Rhopalostylis – nikaupalmut
Roystonea – kuningaspalmut
Sabal – palmetot
Salacca – salakit
Satranala – aarrepalmut
Serenoa – sahapalmut
Syagrus – prinsessapalmut
Tahina – tahinanpalmut
Thrinax – katepalmut
Trachycarpus – kuitupalmut
Verschaffeltia – paalupalmut
Voanioala – huiskepalmut
Wallichia – kalapalmut
Washingtonia – presidentinpalmut
Muita palmusukuja:
Attalea (mm. babassupalmu A. speciosa)
Oenocarpus (mm. bacabapalmu O. distichus)
Saribus (mm. balinsädepalmu S. rotundifolius)
Taloudellisesti merkittäviä palmulajeja

Palmukasvien heimossa on paljon taloudellisesti merkittäviä lajeja. Niitä käytetään ravinto-, kuitu-, vaha-, nautintoaine- ja koristekasveina. Seuraavassa esimerkkejä:
Areca catechu – betelpalmu eli pähkinäbetelpalmu. Hedelmät ovat tärkeä nautintoaine trooppisessa Afrikassa, Etelä-Aasiassa ja Tyynenmeren saarilla.
Arenga – sokeripalmut. Ravintokasveja: saagojauhoa.
Attalea speciosa – babassupalmu. Öljykasvi.
Borassus – palmyrapalmut. Palmuviiniä, josta haihduttamalla palmusokeria, tislaamalla arrakkia.
Calamus – rottinkipalmut. Rottinkia punontatöihin.
Caryota – eväpalmut. Ravintokasveja: saagojauhoa, palmuviiniä, josta haihduttamalla palmusokeria, tislaamalla arrakkia.
Caryota urens – malesianeväpalmu. Kuitukasvi.
Ceroxylon – vahapalmut. Vahaa.
Chamaedorea elegans – sirovuoripalmu. Koristekasvi, huonekasvi.
Chamaerops humilis – kääpiöpalmu. Koristekasvi, huonekasvi.
Cocos nucifera – kookospalmu. Ravintokasvi, kuivattua siemenvalkuaista (kopra) mm. rasvateollisuuden raaka-aineeksi; hedelmän mesokarpista kuitua (koir).
Copernicia – karnaubapalmut. Vahaa.
Daemonorops – traakkipalmut. Rottinkia punontatöihin.
Elaeis guineensiis – afrikanöljypalmu eli öljypalmu. Öljykasvi; viljely aiheuttaa laajoja metsätuhoja Malaijien saaristossa.
Howea – kentiapalmut. Koristekasveja, huonekasveja.
Jubaea – viinipalmut. Koristepuita.
Lytocaryum weddellianum – kääpiökookospalmu. Koristekasvi, huonekasvi.
Metroxylon – saagopalmut. Ravintokasveja: saagojauhoa.
Phoenix dactylifera – välimerentaateli eli taatelipalmu. Ravintokasvi.
Phoenix roebelinii – pikkutaateli. Koristekasvi, huonekasvi.
Raphia – raffiapalmut. Kuitukasveja.
Rhapis excelsa – japaninpensaspalmu. Koristekasvi, huonekasvi.
Roystonea regia – kuubankuningaspalmu. Koristepuu.
Salacca zalacca – salaki. Hedelmäpuu.
Trachycarpus fortunei – kuitupalmu. Koristepuu.
Aiheesta muualla

ITIS: Arecaceae (englanniksi)
http://palmweb.org/
evoluutiopuu: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/trees/arecaceae.gif
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q14080  Wikispecies: Arecaceae  APNI: 54500  ATRF: Arecaceae  BOLD: 148833  CoL: 6234D  EoL: 8193  EPPO: 1PALF  FloraBase: 22753  FNA: 10061  FoAO2: Arecaceae  FoC: 10061  GBIF: 7681  GRIN: 95  iNaturalist: 48867  IPNI: 30000211-2  IRMNG: 114569  ITIS: 500043  NBN: NBNSYS0000159425  NCBI: 4710  NZOR: f0f37700-f09d-4a5c-b8f0-b8ee451c84c3  Open Tree of Life: 526437  Paleobiology Database: 53807  Plazi: FD3C627A-FFEF-FFCF-FF40-FCAEFE3EFC5D  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000211-2  Tropicos: 42000339  VicFlora: 7df49a71-0d91-49ad-b62d-f46c66ead237  WFO: wfo-7000000046  WoRMS: 234449
Uura

| Uura Ура́-Губа́, Ura-Guba |
| --- | --- |
 Murmanskin alue Venäjällä, alla kylän sijainti alueella.
 Uura
 Koordinaatit: 69°17′22″N, 32°48′2″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Murmanskin alue
Piiri:  Kuolan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  506,22 km²
Väkiluku (2010):  708
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uuran kunta Kuolan piirin kartalla.
Kislajaguban vuorovesivoimalaitos.
Uura (ven. Ура́-Губа́, Ura-Guba) on kylä ja maalaiskunta Murmanskin alueen Kuolan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee syvälle Muurmannin rannikkoon työntyvän Uuravuonon perukassa 63 kilometriä Kuolan kaupungista pohjoiseen. Asukkaita on 708 henkeä (vuonna 2010).
Maantiede

Uuran kunnan pinta-ala on 506,22 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Aleksandrovskin suljettuun kaupunkipiirikuntaan, etelässä Kuolan piirin Mežduretšjen ja Tuuloman kuntiin, lännessä Vidjajevon ja Zaozjorskin suljettuihin kaupunkipiirikuntiin sekä pohjoisessa Barentsinmeren Muotkavuonoon. Pinta-alasta 10,8 % on vesistöjä, 9,0 % teollisuus-, sotilas- tai muuta erityisaluetta, 2,1 % metsää ja 76,9 % määrittelemätöntä ”reserviä”. Kunta on kokonaisuudessaan ulkomaalaisilta rajoitettua aluetta. Šalim-, Jeretik sekä Bolšoi ja Malyi Arski -saaret kuuluvat rajavyöhykkeeseen.
Kunta sijaitsee tundra- ja metsätundravyöhykkeiden rajalla. Lounaisosassa on taigametsää. Alueella virtaavat Uurajoki (ven. Ura), Uritsa ja Tšan-Rutšei. Seudulla on paljon pieniä jokia ja puroja sekä järviä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora ja savi.
Uuran kylä on nykyisin kunnan ainoa asutuskeskus. Kunnan alueella aiemmin sijainneita, 2000-luvulla lakkautettuja asutuksia olivat  Majak Pikšujev, Port Vladimir ja Majak Vyjevnavolok.
Historia

Uura on alkujaan kuolansuomalainen kalastajakylä. Kylä  syntyi 1800-luvun lopulla, kun sinne muutti Suomesta, etupäästä Kainuusta ja Pohjois-Suomesta, väestöä nälkävuosia pakoon. Jäämeri tarjosi kalaa ja lisäksi Venäjän tsaari tarjosi avustusta ennen miltei asumattoman Kuolan asuttamista varten. Uudisasukkaiden oli kuitenkin otettava vastaan Venäjän kansalaisuus, koska alue ei kuulunut Suomen suuriruhtinaskuntaan.
1920-luvulla alueelle muutti lisää suomalaisia Suomesta ja Karjalan neuvostotasavallasta, jotka olivat etupäässä sisällissodan seurauksena paenneita punaisia tai sosialismiin uskoneita amerikansuomalaisia. Kylässä oli suomenkielinen kansakoulu 1930-luvun puoliväliin asti, kunnes opetus siirrettiin Bieloihin. Kalastus oli tärkeää ja kylässä toimikin Tarmo-niminen kalastuskolhoosi. Tarmo-kolhoosin nimi johdettiin tarmokkaisiksi tunnettujen miesten perustamasta kalastusarttelista. Uuran kylän osia olivat Alakenttä, Yläkenttä, Ryssänkenttä, Hyppölänmäki ja Hietaniemi.
Kuolansuomalaisten olot heikentyivät oleellisesti 1930-luvun aikana. Pahimmat Stalinin vainot ulottuivat vuosina 1937–1938 myös Uuraan. Pelko ja epätietoisuus lamauttivat yhteishengen ja yritteliäisyyden. Murmannin rannikko alkoi olla Neuvostoliitolle tärkeä strategisesti, ja niin ollen alueen ei-venäläistä väestöä pidettiin uhkana. Kylä tyhjennettiinkin lopullisesti vuoden 1940 kesällä ja alueen väestö siirrettiin joko vastaperustettuun Karjalais-Suomalaiseen neuvostotasavaltaan tai kauemmaksi Uralille.
Uurassa ovat viettäneet lapsuutensa Petroskoin suomalaisen teatterin entinen näyttelijä Orvo Björninen ja sortavalainen Unto-Ilmari Kemppainen. Sven Lokka on kirjoittanut Uuran suomalaisten vaiheista kaunokirjallisen kuvauksen Missä on muuttolinnun kotimaa (1999). Uurassa syntynyt, Suomeen ainoana perheensä jäsenenä Stalinin vainoista selvinnyt opettaja Elina Luukkainen (o.s. Takkinen), on kertonut elämänsä vaiheista teoksessaan Jäämeren myrskylintu (2014). Tuorein Kuolan alueeseen ja aihepiiriin liittyvä teos on tietokirjailija Tarja Lappalaisen yhdessä tutkija Martti Turtolan kanssa julkaisema Stalinin tappamat: Muurmannin suomalaisten pitkä ja musta yö (2019).
Kylä tuhoutui saksalaisten pommituksissa toisen maailmansodan aikana. Se perustettiin uudelleen vuonna 1949, jolloin seudulle saapui uudisasukkaita Luoteis-Venäjältä. Uudelleen perustettu kalastuskolhoosi Energija harjoitti kalastusta jopa Afrikan rannikolla ja sai mainetta taloudellisen menestyksensä ansiosta.
Liikenne, talous ja palvelut

Uuraan johtaa Pietarin, Murmanskin ja Norjan rajan väliseltä M18-valtatieltä haarautuva maantie.
Seudun pääelinkeino on kalastus. Uurassa toimii kalastusyritys Energija, joka harjoittaa myös karjanhoitoa. Kislajagubassa on vuorovesivoimalaitos.
Kylän palveluihin kuuluvat keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti, pankki, kahvila ja joukko kauppoja.
Nähtävyydet ja matkailu

Kunnan alueella sijaitsee Tšan-Rutšein neoliittikautinen asuinpaikka ja muita arkeologisia kohteita sekä joukko toisen maailmansodan muistomerkkejä. Kulttuuriperintökohteisiin voidaan lukea myös vuonna 1968 rakennettu ja vuonna 2006 laajennettu Kislajaguban vuorovesivoimalaitos, joka on lajissaan ensimmäinen Venäjällä. Matkailijoita houkuttelevat seudun retkeily-, kalastus- ja metsästysmahdollisuudet.
Aiheesta muualla

Uuran kunnan sivusto (venäjäksi)
Uuran kunta Kuolan piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Uuran kunta Murmanskin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kirjallisuutta

Lokka, Sven. Missä on muuttolinnun kotimaa. 2. painos. Kustannus Veikko Erkkilä Ky, 2007. ISBN 978-952-99822-0-2.
Luukkainen, Elina; Markkula, Ilkka. Jäämeren myrskylintu. Kustannus Dosome Oy. 2014. {{ISBN|978-952-93-3496-4}}
Tarja Lappalainen & Martti Turtola, Stalinin tappamat: Muurmannin suomalaisten pitkä ja musta yö, Docendo 2019
Kaupunkikunnat:

Kuola (hallinnollinen keskus) – Kildinstroi – Molotšnyi – Murmaši – Tumannyi – Ylä-Tuuloma (Verhnetulomski)
Maalaiskunnat:
 Mežduretšje – Pušnoi  – Teriberka – Tuuloma (Tuloma) – Uura (Ura-Guba)
Papa (mytologia)

Papa on Polynesian mytologiassa esiäiti tai jumalatar. Havaijilaisten mytologiassa hän on esiäiti sekä maan jumalatar ja manalan valtiatar. Papan nimi tarkoittaa matalaa, ja todennäköisesti jumalatar yhdistettiin alun perin Havaijisaarten vedenalaisiin perustuksiin. Hänen täydellinen nimensä oli Papa-hanau-moku (olento josta maa on saanut alkunsa). Papa pidettiin Havaijisaarten varhaisen elämän kantavana voimana. Tarujen mukaan hän otti puolisokseen Wakean, ensimmäisen heimopäällikön, ja synnytti hänelle monta lasta. Mutta kun Wakea ryhtyi sukurutsaiseen suhteeseen heidän tyttärensä kanssa, Papa raivostui niin, että lähti maan päältä ja antoi ihmiskunnalle kuoleman kiroukseksi. Papan ja Wakean erosta johtuu paitsi kuolevaisuus myös havaijilaisen yhteiskunnan jakautuminen eri luokkiin. Yhdestä Papan hylkäämästä lapsesta tuli nimittäin ajan oloon ensimmäinen orja.
Papa esiintyy myös Uuden-Seelannin maorien luomismyyttissä, jossa hän on taivaan jumalan Rangin puoliso. Maorien mukaan Rangi ympäröi Papan joka puolelta sulkien siten kaiken maan jumalattaren kohtuun. Ratkaistakseen tilanteen heidän poikansa Tane-mahuta työnsi heidät eroon toisistaan.
Papu tunnetaan lisäksi nimellä Papatuanuku, ja hän on myyteissä alkujumalien naisellinen puolisko. Kun hän kohotti kätensä halatessaan puolisoaan Rangia, heidän lapsensa näkivät ensimmäisen auringonsäteen.
Uunisurma

Uunisurma on nimitys Kokemäen Krootilan kylässä joulukuussa 1960 tapahtuneelle Hilkka Hillevi Saarisen o.s. Pylkkänen (1. marraskuuta 1927 – 23. joulukuuta 1960 Kokemäki) surmalle. Tapaus on yksi Suomen tunnetuimpia henkirikoksia, eikä sen tekijä ole virallisesti koskaan selvinnyt, vaikka aviomiestä Pentti Frans Olavi Saarista (24. maaliskuuta 1920 – 1. elokuuta 1986) kohtaan olikin vahvoja epäilyjä.
Tapahtumien kulku

Hilkka Saarinen nähtiin viimeksi elossa joulukuussa 1960, jolloin hän oli 33-vuotias. Hän eli vanhassa isossa puutalossa yhdessä aviomiehensä kanssa. Heillä oli viisi lasta, jotka oli kuitenkin huostaanotettu ja sijoitettu eri kasvatus- ja ottokoteihin perheen elämänvaikeuksien sekä isän väkivaltaisuuden takia. Perheen lasten ja naapureiden kertomusten mukaan perheen isä oli erittäin mustasukkainen alkoholin vaikutuksen alaisena ja käyttäytyi jatkuvasti voimakkaan väkivaltaisesti vaimoaan kohtaan. Heidän mukaansa hän oli useasti uhannut tappaa vaimonsa tavalla, jota ei pystyttäisi selvittämään.
Tapahtumien kulku > Tutkinta käynnistyy

Vasta vuonna 1972, uusien tutkijoiden saatua tehtäväkseen käydä lävitse vanhoja selviämättömiä tapauksia otettiin poikaan yhteys kirjeen johdosta. Samalla hän sai lukea tapaukseen liittyvän kuulusteluaineiston. Niissä oli paljon asiatonta paikkakunnalla liikkunutta huhua. Pienet ristiriitaisuudet kertomusten välillä antoivat vahvistuksen sille, että pojan epäilyissä voisi olla aihetta tarkemmille tutkimuksille.
Hilkan nimipäivänä 27. marraskuuta 1972, 12 vuotta Hilkka Saarisen katoamisen jälkeen, Turun lääninosaston komisario Gunnar Kivelä saapui avustajineen (muita poliisimiehiä ja muurari) Kokemäelle mukanaan asiakirja, joka valtuutti heidät purkamaan Saarisen perheen leivinuunin. Aviomies siirrettiin poliisiasemalle ennen kuin poliisit alkoivat purkaa uunia. Metrin syvyydestä paljastui muumioituneen naisen pää. Kun kaivettiin hieman lisää, tuli esiin jalkaterä ja lopulta koko ruumis. Ruumis kuljetettiin Poriin, maakunnan pääkaupunkiin. Seuraavana päivänä vanhin poika kävi tunnistamassa hänet Hilkka Saariseksi, äidikseen.
Aviomies totesi niin kuulusteluissa kuin lapsilleenkin ettei tiedä asiasta mitään.
Oikeudenkäynti

Tapausta käsiteltiin aluksi kihlakunnanoikeudessa. Oikeudessa mies ei halunnut puolustusasianajajaa, mutta hänelle määrättiin sellainen, sillä hän ei oikeuden mielestä pystynyt yksin valvomaan etuaan ja oikeuttaan. Koko oikeusprosessin ajan Saarinen kielsi syytteet. Eräässä vaiheessa hän kertoi, että romaneja oli tunkeutunut hänen taloonsa joulun alla 1960, mutta teoria hylättiin heti alkuunsa. Lukuisat todistajat kertoilivat miten Hilkka oli hengenhädässä valitellut saamiaan pahoinpitelyjä ja vammoja. Tämä oli käynyt lukuisia kertoja lääkärissä saamiensa vammojen takia. Nämä todisteet olivat aihetodisteiden lisäksi syyttäjän tärkeimmät esitykset. Eräs huomiotta jätetty todiste oli Pentti Saarisen kirjastolainahistoria huhti- ja joulukuun välissä vuonna 1960: hän oli lainannut 75 rikosromaania, joista monet liittyivät murhiin, myös aviovaimon murhaamiseen.
Kokemäen kihlakunnanoikeus katsoi, että Pentti Saarinen ei ollut aiheuttanut Hilkka Saarisen kuolemaa tahallaan ja tuomitsi hänet kahdeksaksi vuodeksi kuritushuoneeseen törkeästä pahoinpitelystä. Siitä Pentti Saarinen ehti suorittaa vain yhden vuoden, sillä Turun hovioikeus ja korkein oikeus vapauttivat hänet perustelemalla, ettei Hilkan kuolinsyytä tai surmatapaa saatu selville eikä kuolemantuottamuksesta voinut enää tuomita 12 vuoden jälkeen. Pentti Saarinen palasi tyhjillään olleeseen taloonsa, joka oli jo hyvää vauhtia rapistumassa, ja asui siellä yksin kunnes kuoli 1. elokuuta 1986. Kansan suussa Saarinen sai ajan myötä nimityksen ”vapaa muurari”. Saarisen tyhjilleen jäänyt talo purettiin lopulta maaliskuussa 2015.
Tapaus on merkitty poliisin tietoihin selvittämättömänä rikoksena.
Draamana

Kirjailija Jussi Kylätasku on kirjoittanut tapauksen pohjalta draaman Uuni, joka on esitetty kuunnelmana vuonna 1979 ja palkittuna Ylen tv-näytelmänä vuonna 1980. Vuonna 1986 Uunista tehtiin myös näyttämöversio. Kylätaskun draama ei varsinaisesti ole kuvaus mahdollisesti tapahtuneesta, mutta sen keskeiset elementit – isän ja pojan kohtaaminen, äidin outo katoaminen ja uuniin muurattu ruumis – ovat peräisin tositapauksesta.
Kirjallisuutta

Markkula, Hannes: Kuusi suomalaista murhaa. Gummerus, 1997. ISBN 951-20-5081-1 (sid.)
Markkula, Hannes: Suomalainen murha 1953–1990. 1991. (ISBN 951-96267-0-0)
Pohjolan poliisi kertoo / Poliisi kertoo 1974 (Pohjolan Poliisin Urheiluliitto). Painos Elanders Boktryckeri AB 1974 / Kungsbacka, Ruotsi.
Aiheesta muualla

Otteita tv-näytelmästä Uuni (Ylen Elävä arkisto)
Pallas-Yllästunturin kansallispuisto

Pallas-Yllästunturin kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Länsi-Lappi Suomi
Pinta-ala:  1 020 km²
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Pallas-Yllästunturin kansallispuisto 
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1938 (laajennettu 2005)
Kävijämäärä:  584 000 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pallas-Yllästunturin kansallispuisto on Suomen kolmanneksi suurin kansallispuisto, ja sen laajuus on 1 020 neliökilometriä. Kansallispuisto sijaitsee Länsi-Lapissa Enontekiön, Kittilän, Kolarin ja Muonion kuntien alueella. Pallas-Yllästunturin kansallispuiston maisemaa hallitsevat noin sadan kilometrin pituinen tunturien ketju sekä pohjoisen havumetsävyöhykkeen taigametsät. Kansallispuistossa sijaitsevat myös Pallas-Ounastunturin ja Ylläs-Aakenuksen Natura 2000 -alueet.
Käyntimäärältään Pallas-Yllästunturin kansallispuisto on Suomen suosituin kansallispuisto. Vuonna 2023 kävijälaskurit tallensivat 584 000 käyntiä. Vuotuinen keskiarvo on 540 000 kävijää. Syitä kansallispuiston suosioon on useita. Kävijätutkimuksen mukaan Pallas-Yllästunturin kansallispuiston vierailijat arvostavat erityisesti alueen maisemia, laajaa polku- ja latuverkostoa sekä yleistä siisteyttä ja turvallisuutta. Pallastunturien maisema on valittu yhdeksi Suomen kansallismaisemista.
Luonto

Metsää Pallasjärven lähistöllä.
Talvinen näkymä Laukukeron puolipaljakalla. Puolipaljakalle tyypillisiä ovat yksittäiset puut ja puuryhmät.
Hanhivuoma on eräs puiston laajimmista suoalueista.
Pallas-Yllästunturin kansallispuiston luonto on monipuolinen ja vaihteleva. Alueella on useita eri luontotyyppejä: soita, kangasmetsää, luonnontilaisia vanhoja metsiä, avotuntureita sekä lehtoja.
Luonto > Eläimistö

Kansallispuistossa on tavattu noin 30 nisäkäslajia. Kansallispuistossa tavattavia suuria nisäkkäitä ovat poro ja hirvi. Etenkin porot viihtyvät tuntureilla ja suoalueilla kesäaikaan. Tyypillisiä nisäkkäitä ovat myös metsäjänis, kettu, näätä, lumikko, kärppä, minkki ja saukko. Lisäksi erilaisia pikkunisäkkäitä on useita, kuten tunturisopuli ja metsäsopuli, orava, piisami sekä eri myyrä- ja päästäislajit. Myyristä mainittavia ovat metsämyyrä, punamyyrä, harmaakuvemyyrä, peltomyyrä, lapinmyyrä ja vesimyyrä. Puistossa tavattuja päästäislajeja ovat metsäpäästäinen, idänpäästäinen, vaivaispäästäinen, kääpiöpäästäinen ja vesipäästäinen. Suomen suurpedoista Pallas-Yllästunturin kansallispuiston alueella elävät vakituisesti karhu ja ilves.
Pallas-Yllästunturin kansallispuistossa pohjoiset ja eteläiset lintulajit kohtaavat, ja kaikkiaan lintulajeja on tavattu noin 180. Pohjoisia lajeja ovat esimerkiksi kiiruna, riekko ja keräkurmitsa. Tunturilajeista kiirunan ja keräkurmitsan lisäksi punakuiri, tunturikihu ja pulmunen ovat kansallispuistossa levinneisyysalueensa etelärajalla. Rehevät lehtomaiset kuusikot ovat mieluisia eteläisille lajeille kuten mustarastaalle ja sirittäjälle. Metsässä viihtyvät esimerkiksi eri tiaislajit, kuukkelit sekä taviokuurnat. Kun myyriä on runsaasti, voi alueella havaita myös enemmän pöllöjä ja haukkoja. Purojen tyypillinen asukki on koskikara, joka sukeltaa ravintonsa virtaavasta vedestä myös talvella. Muita kansallispuistossa havaittavia lintulajeja ovat muun muassa sinirinta, liro, keltavästäräkki, suokukko ja mustaviklo. Puistosta tunnetaan 48 uhanalaista tai silmälläpidettävää lintulajia. Kiljuhanhi ja tunturikiuru ovat äärimmäisen uhanalaisia lintuja, joiden katsotaan olevan jo puistosta kadonneita lajeja. EU:n lintudirektiivi I:n lajeja on laskettu 39, joita ovat alueella säännöllisesti havaitut pyy, keräkurmitsa, laulujoutsen, palokärki, ampuhaukka, kuikka, kaakkuri, kurki, sinirinta, vesipääsky, suokukko, pohjantikka, kapustarinta, metso ja liro.
Luonto > Vesistöt

Kansallispuisto on vedenjakajaseutua, ja vedenjakaja kulkee pääosin tunturijonoa pitkin. Länsipuolella olevat vesistöt ovat Tornionjoen päävesistöaluetta, kun taas itäpuolella vedet virtaavat Ounasjokeen ja edelleen Kemijokeen. Kansallispuistossa on useita järviä ja lampia sekä puroja. Puiston suurin järvi on Pallastunturin kaakkoispuolella sijaitseva Pallasjärvi, ja muita suuria puiston pohjoisosassa sijaitsevia järviä ovat Ketomellan Hietajärvi ja Keimiöjärvi. Puiston eteläosan merkittävimpiä järviä ovat Pyhäjärvi, Linkujärvi ja Mieletönjärvi. Monet puiston järvistä ovat muodostuneet jään kuluttamiin painanteisiin. Järvet ovat yleensä matalia, sillä ne sijaitsevat pääasiassa tasaisilla suoalueilla. Syvempää kastia olevan Pallasjärven syvyys on 36 metriä ja Aakenuksen Pyhäjärven syvyys 25 metriä.
Merkittäviä kansallispuiston jokivesistöjä ovat Siosjoki, Onnasjoki, Pahajoki, Pyhäjoki, Kulkujoki, Levijoki, Aakenusjoki, Linkujoki ja Lainiojoki. Enontekiöllä Ounasjoen ranta muodostaa osalta matkaa kansallispuiston itärajan. Kansallispuistossa on monia luonnontilassa olevia ja valtakunnallisesti arvokkaita puroja, pieniä jokia ja lähteitä. Eutrofinen huurresammallähde on Euroopan unionissa määritelty erityisen tärkeäksi luontotyypiksi, ja tällainen löytyy Linkulampien pohjoispuolelta. Eräät järvistä ja lammista ovat myös uhanalaisien ja harvinaisien vesikasvien elinpiiriä. Kallioperä ja maaperän eloperäiset ainekset vaikuttavat veden laatuun. Suoalueilta vesistöihin irtoaa humusaineita, minkä vuoksi monet järvistä ja lammista ovat humuspitoisia ja ravinteikkuudeltaan karuja tai keskiravinteisia.
Luonto > Sää ja luonnonilmiöt

Pallas-Yllästunturin kansallispuiston sijainti pohjoisen napapiirin pohjoispuolella tuo mukanaan vuodenaikojen vaihteluun liittyviä tyypillisiä sää- ja luonnonilmiöitä. Talveen kuuluvat kaamosaika joulu–tammikuussa, lumisateet, jopa -30 ºC:n pakkaset ja vähäinen auringonvalo. Iltaisin ja öisin pilvettömältä taivaalta voi havainnoida taivaankappaleita ja revontulia.
Lumipeite on kansallispuistossa paksuimmillaan maalis–huhtikuussa, jolloin tuntureilla ja metsissä voi olla lunta yli metri. Kevättalvella valon määrä lisääntyy nopeasti. Keväällä lumet sulavat, ja valon määrä lisääntyy edelleen. Kesä alkaa kesäkuun puolivälissä, ja kesä–heinäkuussa aluetta valaisee keskiyön aurinko. Yöttömän yön aikaan aurinko ei laske horisontin alapuolelle.
Ruska-aika alkaa Länsi-Lapin tuntureilla yleensä syyskuun puolivälissä ja kestää kahdesta kolmeen viikkoa. Ensilumi sataa alueelle lokakuun puolivälin jälkeen, mutta satunnaisia lumikuuroja tavataan myös kesäkuukausina etenkin Pallas-Ounastunturien alueella.