Olavi Virta
Muuta

1960-luvulla Virta oli tuomarina laulukilpailuissa, joihin Irwin Goodman (salanimellä Rock-Williams) osallistui Vexi Salmi lauluntekijänään. He kirosivat Olavi Virran alimpaan helvettiin ja totesivat, ettei Olavi Virran rocktietämyksessä ollut hurraamista.”
Kapellimestari Ossi Runne oli useita vuosia yhteistyössä Olavi Virran kanssa. Vuonna 1955 Levytukun toimitusjohtaja Niilo Saarikko kutsui Runnen yhtiön studiopäälliköksi ja raivasi hänelle työtilan samasta huoneesta, jossa Virta hoiti tuotantopäällikön tehtäviä. Näin Runne ja Virta tapasivat käytännössä päivittäin. Kuitenkaan Runne ei koskaan tuntenut päässeensä Virran todelliseksi ystäväksi, minkä hän on arvellut johtuneen Virran perusluonteesta: tämä ei halunnut päästää ketään liian lähelle. Runnen luonnehdinnan mukaan Virta oli koko uransa ajan – ympärillä pyörineistä ihailijoista ja siipeilijöistä huolimatta – hyvin yksinäinen mies. Samalla tavoin Virtaa on luonnehtinut myös toinen hänen pitkäaikainen muusikkokollegansa Pauli Granfelt. Ossi Runnen mielestä Virralla oli valtavasti yrittämisen halua, mutta samalla Virralta puuttui kyky pitkäjänteiseen asioiden hoitoon. Runnen mukaan Virran mielenkiinto omia musiikkikauppojaan kohtaan lopahti kesken juuri silloin kun olisi tarvittu tarmokasta toiminnan suunnittelua.
1950-luvun lopulle saakka Virran levytykset ilmestyivät niin sanottuina savikiekkoina, sen jälkeen single- ja EP-levyinä. Viimeinen Virran gramofonilevy oli joulukuussa 1959 julkaistu ”Viidakko” / ”Muistelen kotiseutua”. Levy-yhtiöt Finnlevy ja Scandia alkoivat koota Virran parhaita levytyksiä 1960-luvun lopulla LP-levyille ja C-kaseteille, joita ilmestyi 1980-luvulle saakka useita. Finnlevyn vuonna 1976 julkaisema kokoelmalevy Unohtumattomat saavutti timanttilevyyn oikeuttaneen myyntimäärän. Topi Sorsakoski lauloi valikoiman Virran iskelmiä ensimmäiselle albumilleen Hurmio vuonna 1985. Levy-yhtiö Warner Music, jolle Virran levytysten oikeudet siirtyivät sen ostettua Musiikki Fazerin, julkaisi vuosina 1992–1995 kaikki silloin tiedossa olleet Virran levyttämät kappaleet 29 CD-levyn sarjana. Sarjan toimitti etnomusikologi Pekka Gronow ja julkaisua tuki Esittävän säveltaiteen edistämiskeskus (ESEK). Uusi Virran levytysten kokonaisjulkaisu ilmestyi vuonna 2013, kun Warner Music julkaisi 24 CD-levyä ja oheiskirjan sisältävän kansion otsikolla Olavi Virta – Laulaja.
Vuonna 1958 Virta levytti kappaleen ”Hymyn suot kelle vain”, joka oli tuolloin tarkoitus julkaista EP-levyllä. Levy jäi kuitenkin julkaisematta ja kappale unohtui levy-yhtiön arkistoon, kunnes se ilmestyi singlelevynä vasta 26 vuotta myöhemmin. Vuonna 1984 kyseinen kappale oli arvioitavana television Levyraadissa, jossa kukaan ei tunnistanut laulajaa. Ohjelman silloinen vakiojäsen Klaus Järvinen tosin kehui Ossi Malisen tekemää sovitusta ja levytyksessä soittaneita muusikoita. Muutama Olavi Virran levytys oli 1960-luvulla ollut Levyraadin ruodittavana Jaakko Jahnukaisen toimiessa juontajana.
Virran harvinaisiin kuuluva levytys on ”La Mer”, jota on löytynyt yksi ainoa savikiekko Sointu-levymerkillä ja se on julkaistu uudelleen Sointu CD-levysarjassa vuonna 1999. Virran julkaisematon levytys "Punaisen hiekan maa" löytyi talvella 2015 Warner Music Finlandin arkistossa. Se on nauhoitettu luultavasti vuonna 1957 Tukholmassa.
Olavi Virta oli hyvän ruoan ystävä ja piti myös ruoanlaitosta. Kuitenkin vain harvat tiesivät tästä hänen harrastuksestaan ja niinpä Virta nauttikin tilanteista, joissa hän pääsi yllättämään vieraansa taidoillaan. Muun muassa perheensä vuosittaisen joulukinkun Virta halusi aina valmistaa itse. Keikkamatkoillaan Virta keräsi suuren määrän ruokaohjeita ja talletti ne huolellisesti tarkoituksenaan koota niistä keittokirja. Virralta itseltään kirja jäi toteutumattomaksi haaveeksi ja vasta vuonna 1990 Pauli Virta kokosi isänsä reseptit kirjaksi Keittiötango – Olavi Virran kootut herkut.
Virran suurimpia intohimoja olivat autot ja autoilu. Uusi ja hieno auto oli hänelle paitsi kulkuväline, myös menestyksen vertauskuva. Virta suosi suurikokoisia ja nopeita amerikkalaisia autoja, joita olivat Ford Fairlane ja Chevrolet Bel-Air.lähde? Kaikki Virran kyydissä istuneet ovat olleet yksimielisiä siitä, että hän oli taitava kuljettaja. Virta nautti ajamisesta ja halusi aina ajaa itse. Väsyneenäkin hän pysäytti auton tien reunaan, otti nokkaunet ja jatkoi ajamista mieluummin kuin olisi päästänyt virkeämmän matkatoverinsa rattiin. Tuttavat näkivät Virran ajotyylissä myös näyttämisen ja pätemisen halua. Keikkamatkoille lähdettiin miltei säännöllisesti myöhässä ja ehtiäkseen ajoissa perille Virran oli ajettava kovaa. Samojen soittopaikkojen toistuessa ja reittien tullessa tutuiksi hän alkoi tavoitella ennätyksiä. Rajusta ajotyylistään huolimatta Virta ei ajanut yhtäkään vakavaa kolaria.
Hymy-lehdelle vuonna 1969 antamassaan haastattelussa Virta sanoi – tapansa mukaan liioitellen – omistaneensa ja ajaneensa uransa aikana loppuun 28 autoa, mutta todellinen luku on alle kymmenen. Autot olivat tiukan tuontisäännöstelyn piirissä koko sen ajan, jonka Virta olisi voinut niitä omistaa. Pauli Virta muisti lapsuudestaan vain neljä autoa, jotka hänen isänsä omisti. Toimittaja Lasse Erola on arvioinut Virralla ehtineen olla kuusi autoa. Virran autoiluharrastus päättyi vuonna 1962, kun poliisi kävi takavarikoimassa hänen viimeisen autonsa Chevroletin Vilppulassa pidetyllä soittokeikalla ulosottovelkojen vuoksi.