stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nogain kieli
Historia ja murteet

Nogain kieli kuuluu turkkilaisten kielten kiptšakkilaisen ryhmän kiptšakkilais-nogailaiseen alaryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat karakalpakki, kazakki sekä uzbekin kielen kiptšakkilaismurteet. Ennen eriytymistään näiden kielten puhujat kuuluivat Kultaisen ordan hajoamisen jälkeen syntyneeseen Nogain ordaan. Eniten yhteisiä piirteitä nogailla on karakalpakin kanssa.
Kielessä on kolme päämurretta: varsinaisnogai Stavropolin aluepiirissä, karanogai Dagestanissa ja aknogai Karatšai-Tšerkessiassa. Varsinaisnogai on sulautumassa karanogaihin, minkä takia eräät tutkijat eivät enää erota sitä päämurteeksi.
Krimintataarin nogain murre määritellään joissakin lähteissä nogain kielen murteeksi. Toisissa lähteissä se määritellään krimintataarin murteeksi, jossa on nogain kielen vaikutteita. Kyseistä murretta puhutaan Romanian Dobrudzhan alueen pohjoisosissa, jossa murteen puhujat lasketaan 25 000:n tataarin kielen puhujan joukkoon, joka käsittää myös krimintataarin puhujat. Ennen väestön pakkosiirtoja Keski-Aasiaan murretta puhuttiin myös Perekopin ympärillä Krimin niemimaan pohjoisosassa.
Kirjakieli

Vanhimmat nogainkieliset kirjalliset muistomerkit ovat 1300-luvulta Nogain ordan ajalta. 1400–1600-luvuilta on säilynyt laaja diplomaattinen kirjeenvaihto. Nogairunoilijoiden teoksia tunnetaan 1400–luvulta lähtien ja 1800–1900-luvun vaihteessa julkaistiin nogainkielistä kansanrunoutta. 1880-luvulle saakka nogai toimi Pohjois-Kaukasian eri kansojen välisen yhteydenpidon välineenä. Neuvostoaikana luodun kirjakielen normit perustuvat karanogain murteeseen, mutta mukaan on otettu myös aknogain piirteitä. Alun perin käytettiin arabialaista kirjaimistoa, mutta vuonna 1928 siirryttiin latinalaisiin ja vuonna 1938 kyrillisiin aakkosiin. Etuvokaaleja [ä], [ö], [ü] osoitetaan kirjainyhdistelmillä аь, оь, уь ja äng-äännettä yhdistelmällä нъ. Kirjain в välittää foneemeja [w] ja [v], kirjaimet к, г foneemeja [k], [q] ja [g], [ğ].
Nogain kielellä ilmestyy Dagestanissa ja Karatšai-Tšeressiassa kaksi sanomalehteä ja lastenlehti. Sillä julkaistaan oppimateriaaleja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Kieltä opetetaan aineena Dagestanissa, Karatšai-Tšerkessiassa, Astrahanin alueella ja Stavropolin aluepiirissä. Dagestanissa ja Karatšai-Tšerkessiassa sitä käytetään jonkin verran myös radiossa ja televisiossa. Dagestanissa toimii nogainkielinen kansanteatteri. Kirjakielen käyttöä vaikeuttaa kansan jakautuminen useisiin hallintoalueisiin, mutta kokonaisuudessaan sen tilanne on melko vakaa ja nogain kieltä pidetään varsin elinvoimaisena.
Nokka-ankeriaat

| Nokka-ankeriaat |
| --- | --- |
 Avosettiankerias (Avocettina infans)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anguilliformes
Heimo::  Nokka-ankeriaat  Nemichthyidae  Kaup, 1859
Suvut
 Avocettina  Labichthys  Nemichthys 
Katso myös
   Nokka-ankeriaat Wikispeciesissä   Nokka-ankeriaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokka-ankeriaat (Nemichthyidae) on ankeriaskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista lämpimistä ja lauhkeista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Nokka-ankeriaiden heimoon kuuluu 3 sukua ja noin 9 lajia. Lajeja ovat muun muassa avosettiankerias (Avocettina infans) ja nokka-ankerias (Nemichthys scolopaceus). Suurimmillaan nokka-ankeriaslajit kasvavat noin 100–120 cm pitkiksi. Niiden ruumis on hyvin pitkulainen ja ohut. Selkä- ja peräevät ovat hyvin pitkät ja yhtyneet pyrstöevän kanssa. Peräaukko sijaitsee lähellä päätä rintaevien kohdalla. Nokka-ankeriaiden tunnusomainen piirre on nuorten koiraiden ja naaraiden pitkät leuat, joista yläleuka kaartuu ylöspäin. Pitkissä leuoissa on pieniä hampaita. Sukukypsiltä koirailta nokka ja hampaat surkastuvat, mikä viittaa siihen, että ne kuolevat pian kutemisen jälkeen. Leukojen surkastumisen vuoksi aikuisten koiraiden on aikaisemmin luultu olevan jopa eri heimoon kuuluvia kuin naaraiden ja nuorten koiraiden. Heimon kalojen silmät ovat kookkaat ja hyvin kehittyneet. Nokka-ankeriaat ovat suomuttomia ja väriltään tummia ja eräät lajit ovat vatsastaan vaaleampia.
Levinneisyys ja elintavat

Nokka-ankeriaslajeja tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta pääasiassa trooppisilta ja subtrooppisilta vesiltä. Ne elävät tyypillisesti muutaman sadan metrin syvyydestä aina yli kahdentuhannen metrin syvyyteen. Nokka-ankeriaiden ravintoa ovat katkaravut.
Nokkakuningas

| Nokkakuningas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Koppapäiset Holocephali
Lahko::  Sillikuningaskalat Chimaeriformes
Heimo::  Nokkakuninkaat Rhinochimaeridae
Suku::  Harriotta
Laji::  raleighana
Kaksiosainen nimi
 Harriotta raleighana  Goode & Bean, 1895 
Katso myös
   Nokkakuningas Wikispeciesissä   Nokkakuningas Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Nokkakuningas (Harriotta raleighana) on nokkakuninkaisiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä Atlantista ja Tyynestämerestä.
Koko ja ulkonäkö

Nokkakuningas voi kasvaa suurimmillaan noin 120 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen, suuripäinen ja pitkäkuonoinen. Ruumis suippenee pyrstöä kohden. Kalan kuono voi olla ylöspäinkaartuva. Nokkakuninkaalla on kaksi selkäevää, joista etumainen on lyhyempi ja siinä on piikki. Rintaevät ovat hyvin kookkaat ja pyrstöevän päässä on siimamainen uloke. Väriltään nokkakuningas on tumman ruskea ja evissä on tumma reuna.
Levinneisyys ja elintavat

Nokkakuningasta tavataan laikuttaisesti, mutta laajalta alueelta Atlantista ja Tyynestämerestä. Laji liikkuu lähellä mutapohjaa useimmiten 350–2 600 metrin syvyydessä. Täysikasvuiset kalat syövät erityisesti äyriäisiä ja kaloja, ja nuoret myös monisukasmatoja ja nilviäisiä. Munakotelo on noin 16 cm pitkä ja kupera. Poikaset kuoriutuvat kesällä.
Timo Räihä

Timo Johannes Räihä (s. 18. joulukuuta 1953 Parikkala) on suomalainen painija, joka ylsi SM-mitaleille 1970-luvulla.
Räihän painiura sai alkunsa 1970-luvulla. Hän voitti juniorien SM-pronssia 1971 sarjassa 81 kg Kankaanpäässä. Ensimmäisen aikuisten SM-mitalinsa hän saavutti ottelemalla yli 90 kg sarjassa pronssille vuonna 1976. Hän saavutti tässä painoluokassa SM-hopeaa kahdesti, vuonna 1978 kreikkalais-roomalaisessa painissa ja 1979 vapaapainissa..
Painiuransa jälkeen Räihä on juossut 26 täyttä maratonia, ja hiihtänyt yli 20 pitkänmatkan Finlandiahiihtoa.lähde?
Räihä on istunut kristillisdemokraattien jäsenenä kaksi kautta Lahden kaupunginvaltuustossa. Hän on ollut eduskuntavaaliehdokkaana vuosien 2011 ja 2015 vaaleissa tulematta kuitenkaan valituksi.
Nokkospyörökärsäkäs

| Nokkospyörökärsäkäs |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Kärsäkäsmäiset Curculionoidea
Heimo::  Kärsäkkäät Curculionidae
Alaheimo::  Ceutorhynchinae
Tribus::  Ceutorhynchini
Suku::  Nedyus
Laji::  quadrimaculatus
Kaksiosainen nimi
 Nedyus quadrimaculatus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Nokkospyörökärsäkäs Wikispeciesissä   Nokkospyörökärsäkäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokkospyörökärsäkäs (Nedyus quadrimaculatus) on kärsäkkäiden heimoon kuuluva laji. Se on kooltaan 2,2-2,8 mm ja väriltään harmaanmusta. Lajin etuselän sivuilla on vaaleita kirjailuja ja peitinsiivissä neljä vaaleaa täplää. Nokkospyörökärsäkäs elää nokkosella. Toukat syövät kasvin juuria. Laji on vakiintunut ja yleinen Suomessa esiintyen aina Rovaniemen tasalle saakka. Nokkospyörökärsäkäs luokitellaan Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi. Lajia esiintyy laajemmin Euroopassa.
Aiheesta muualla

Lars-Henrik Olsen, Jakob Sunesen: Pikkuötökät talossa ja puutarhassa, s. 180.  Gummerrus Kustannus Oy, 2006.  ISBN 951-20-6769-2
UniProt: Taxonomy - Nedyus quadrimaculatus (englanniksi)
UK Beetles: Nedyus quadrimaculatus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11790438  Wikispecies: Nedyus quadrimaculatus  BioLib: 13694  BOLD: 166849  CoL: 464CZ  EUNIS: 273655  Fauna Europaea (new): 82c901bd-6e24-48b2-90a3-0b45acd310c9  GBIF: 4464085  iNaturalist: 461540  NBN: NHMSYS0020152773  NCBI: 202049  Observation.org: 20971  Open Tree of Life: 843325  Laji.fi: MX.196961
Ruuti

Vihtavuoren N110 kivääriruutia
Patruunan rakenne: 1. Luoti 2. Hylsy 3. Ruuti 4. Hylsyn kanta 5. Nalli
Ruuti on nopeasti palava aine, jota käytetään muun muassa ilotulitteissa ja erilaisten ampuma-aseiden ammusten ajoaineena. Ruutia on kahta peruslajia, jo 800-luvulla tunnettua mustaruutia ja nykyaikaista eli savutonta ruutia. Kaikki nykyaikaiset aseet käyttävät savutonta ruutia.
Ruuti ei kuitenkaan kuulu varsinaisiin räjähdysaineisiin vaan nk. deflagroituviin eli humahtaviin aineisiin, sillä sen räjähdysnopeus jää alle äänen nopeuden kyseisessä aineessa, jolloin palotapahtuma ei etene shokkiaaltona. Varsinaisia räjähdysaineita ovat nk. detonoivat eli räjähtävät yhdisteet. Suljetussa tilassa mustaruuti ja sen palojätteet voivat kuitenkin paineen noustessa detonoida. Tällöin se räjähtää paljon normaalia suuremmalla paineella, ja voi särkeä aseen, jonka laukaisussa sitä käytetään. Kyse on periaatteessa Diesel-efektistä.selvennä
Mustaruuti

Mustaruuti on mekaaninen seos ja koostuu rikistä, hiilestä ja kaliumnitraatista (salpietari) suhteessa 2:3:15. Ruudin palamisen nopeutta säädellään sen hienoudella.
Mustaruuti voi palaa suljetussakin tilassa ilman ilmakehän happea, koska palamiseen tarvittava happi saadaan hapettimena toimivasta salpietarista. Sen palaessa tapahtuva kemiallinen reaktio voidaan yksinkertaistetusti esittää seuraavalla reaktioyhtiöllä:
Sen palaessa syntyy kuitenkin myös muita reaktiotuotteita esimerkiksi seuraavasti:
Syntyvät kaasut, hiilidioksidi ja typpi, aiheuttavat ruudin palaessa syntyvän suuren paineen. Mustan ruudin sisältämästä hiilestä jää kuitenkin aina osa palamatta. Se sekä reaktiossa syntyvät kiinteät jauhemaiset kaliumyhdisteet muodostavat ruudin palaessa savupilven, joka likaa aseen. Osa ruudin sisältämästä rikistä palaa muodostaen rikkidioksidia, joka aiheuttaa mustalle ruudille ominaisen katkun ja lisää aseen piipun sisäpinnan korroosioriskiä.
Savuttomat ruudit

Ensimmäisen savuttoman ruudin keksi ranskalainen Paul Vieille. Poudre Blanche-ruuti koostui nitroselluloosasta, pumpuliin imeytetystä typpihaposta, joka liuotettiin eetteriin ja alkoholiin, painettiin levyiksi ja leikattiin paloiksi. Savuttoman ruudin etuna on sen savuttomuuden lisäksi suurempi teho, kiväärien kantomatka saatiin pidennettyä jopa 1 000 metriin. Savuton ruuti mahdollisti myös konetuliaseiden käyttöönoton.
Myös Alfred Nobel kehitti 1887 savuttoman ruudin, joka sai nimen ballistiitti; siitä kehittyi myöhemmin moderni kordiitti. Se koostuu nitroselluloosasta, johon imeytetään 20 % nitroglyseriiniä käyttämällä liuottimena asetonia. Ruutiin lisätään 5 % vaseliinia estämään nitroglyseriinin aiheuttamaa korroosiota aseessa. Asetoni kerättiin talteen, koska sen valmistus oli kallista ennen kemisti Chaim Weizmannin kehittämää synteettistä asetonia. Massa puristetaan reikien läpi langan (engl. cords) muotoon, kuivataan ja leikataan paloiksi. Rakeet pinnoitetaan grafiitilla staattisen sähkön estämiseksi.
Savuton ruuti on tehokkaampaa kuin musta ruuti, joten sen palamisnopeutta on joskus vähennettävä vaurioiden estämiseksi. Tämä tehdään ensisijaisesti raekokoa säätelemällä, mutta myös koostumusta muuttamalla. Käsiaseissa rakeet ovat noin millimetrin mittaisia, ja isommissa tykeissä jopa peukalonpään kokoisia. Tavoitteena on usein, että ruuti palaa koko aseen piipun tai putken matkan, tuottaen tasaisen paineen. Pienillä ruutimäärillä tuota tavoitetta ei voi saavuttaa. Niinpä esimerkiksi Suomessa Sakolla tehtyjen mittausten mukaan esimerkiksi pienoiskiväärin luoti hidastuu piipun pituuden ylittäessä 25–30 cm.
Savuttomien ruutien kaikki palamistuotteet ovat kaasumaisia, minkä vuoksi niistä ei synny kiinteiden pienhiukkasten muodostamaa savupilveä.
Kuka keksi ruudin?

Vaikkakaan ruudin keksimisestä tai leviämisestä ei ole suoraa lähdeaineistoa, useimmat tutkijat uskovat salpietaripohjaisten räjähdysaineiden kehittyneen Kiinassa mustaruudin varhaiseksi muodoksi, joka levisi ensin Lähi-itään mahdollisesti silkkitien kautta ja sieltä Eurooppaan. 1200-luvun puolivälissä mongolit saivat vastaansa ruudilla toimivia käsitykkejä sekä alkeellisia sirpalekranaatteja taistelussa Song-dynastian liittolaisia vastaan. Tämän johdosta he hankkivat käsiinsä ruudin valmistusohjeet ja piirustukset tykkien valmistukseen. On kuitenkin mahdollista, että ruuti on keksitty itsenäisesti 1200-luvun alussa myös Euroopassa, sillä ruuti levisi arabimaihin, Intiaan ja Indonesiaan vasta sen jälkeen, kun sitä jo käytettiin Euroopassa. Ruutiaseet levisivät myös Euroopassa lännestä itään, eivät idästä länteen, kuten voisi olettaa, mikäli ruuti olisi tullut Eurooppaan Kiinasta.
Kiistattomasti ensimmäiset maininnat ruudista ovat Song-kauden Kiinasta 900-luvulta, jolloin sitä on käytetty ilotulitteena. Ensimmäinen tunnettu ruutiresepti on Tseng Kuan-Lingin kirjasta ”Wu Chung Tsung Yao” 1044.
Ensimmäinen eurooppalainen ruutiresepti on peräisin Roger Baconilta 1250. Hän esittelee myöhemmin lukuisia erilaisia  ruutireseptejä toisessa kirjassaan. Ruudin käytön ampuma-aseissa teki perimätiedon mukaan tunnetuksi 1300-luvulla elänyt saksalainen Berthold Schwarz. Ei kuitenkaan ole varmaa, onko hän todellinen historiallinen henkilö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruuti Wikimedia Commonsissa
Mongolit heittävät pommin japanilaista samuraita kohti mongolien maihinnousussa Japaniin 1281 jaa.
No More Tears

| No More Tears Ozzy Osbourne |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1991
 Julkaistu: 17. syyskuuta 1991
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Duane Baron & John Purdell
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 56.55
 Levy-yhtiö: Epic Records
Listasijoitukset
  7. (1991)   11. (syyskuu 1991)   12. (viikko 39, 1991)   17. (syyskuu 1991)   25. (25. syyskuuta 1991)   37. (27. lokakuuta 1991)   49. (13. lokakuuta 1991)
Ozzy Osbournen muut julkaisut
| Ten Commandments 1990 | No More Tears 1991 | Live & Loud 1993 |
No More Tears on Ozzy Osbournen syyskuussa 1991 julkaisema kuudes studioalbumi.
Albumi oli Ozzyn ensimmäinen sen jälkeen kun hän oli päässyt irti alkoholista ja huumeista. Osbourne kertoikin albumin olleen hänen ensimmäisenä, minkä hän on tehnyt selvin päin. Albumilta singlenä julkaistiin megahitiksi noussut Osbournen vaimolleen Sharon Osbournelle kirjoittama rakkauslaulu "Mama, I'm Coming Home". Musiikillisesti albumi vei Osbournen musiikkia pehmeämpään suuntaan. Albumille kappaleita Ozzyn kanssa kirjoitti myös Motörheadin Lemmy Kilmister. Albumi on Ozzyn viimeinen albumi rumpali Randy Castillon ja pitkäaikaisen basisti-säveltäjä Bob Daisleyn kanssa. Albumi on myynyt Yhdysvalloissa nelinkertaista platinaa.
Albumista ilmestyi 17. syyskuuta 2021 digitaalinen erikoispainos juhlistamaan sen 30-vuotisjuhlavuotta. Erikoispainos sisältää albumin kappaleiden lisäksi 12 harvinaista bonuskappaletta.
Vastaanotto

No More Tears sai ilmestyessään myönteisiä arvioita, ja sitä pidetään yleisesti yhtenä Osbournen parhaimmista albumeista. Loudwiren listalla 90-luvun parhaimmista hard rock- ja metallialbumeista albumi on sijalla 22. Ultimate Classic Rock pitää sitä Osbournen kolmanneksi parhaimpana albumina, jota parempia ovat hänen kaksi ensimmäistä albumiaan. Albumi on myös sivuston listalla sadasta parhaimmasta 90-luvun rockalbumista. Myös Classic Rock pitää albumia Osbournen kolmanneksi parhaimpana.
No More Tearsia on kehuttu myös myöhemmissä arvioissa. KaaosZinen Jani Lahti kehui albumia sen raikkaista melodioista ja viimeistellystä ja massiivisesta yleissoundista, "joka nivoo sopivasti yhteen 80- ja 1990-lukujen hard rockia." Hänen mielestään albumi "tasapainoilee pop- ja heavy-musiikin parhaiden puolien välimaastossa, ja se on samalla sekä hieman 'glam' että hyvin miehekäs – tai vähintään ryhdikkäästi jyräävienkin riffien masinoima kokonaisuus." Hän päätti arvionsa sanoen "Albumin voisi todeta olleen Ozzylle myös uusi raikas startti uuteen vuosikymmeneen synkähkön ja traagisenkin 1980-luvun jälkeen.
Osbourne itse pitää No More Tearsia suosikkialbuminaan: "Minulla on paljon hienoja muistoja albumin teosta. Paiskimme kovasti töitä levyn eteen John Purdellin ja Duane Baronin kanssa, joista tuli samalla ylimääräiset kaksi bändin jäsentä. Ennen kuin menimme studioon keskustelimme mitä aioimme tehdä – kaikki oli ennalta suunniteltu. On todella hienoa löytää tuottaja, joka on enemmän osa yhtyettä kuin vain sanelee, että ’Ei, toimikaa tällä tavoin.'” Hän kehui albumin tuottajien Duane Baronin ja John Purdellin työtä: ”Me kuitenkin teemme biisit ja kun sävellät ja sanoitat niitä, sitä on aina olemassa tietty mentaalinen kuva siitä, miltä haluat niiden kuulostavan. Joskus yllätyt positiivisesti, mutta toisinaan saat pettyä, mutta John ja Duane tekivät tavattoman hyvää työtä levyn kanssa. Se oli todella, todella hyvin tehty. Jokaista biisiä työstettiin pitkään ja näimme vaivaa saadaksemme kaikki menemään oikein. Olihan siellä kaikenlaista pelleilyäkin ja meillä oli hauskaa sitä tehdessämme. Zakkin [Wylde] soitto on vaikuttavaa.”
Kappaleet

Mr. Tinkertrain – 5.55 (säv. Ozzy Osbourne/Zakk Wylde/Randy Castillo)
I Don't Want to Change the World – 4.04 (säv. Osbourne/Wylde/Lemmy Kilmister)
Mama, I'm Coming Home – 4.11 (säv. Osbourne/Wylde/Kilmister)
Desire – 5.45 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo/Kilmister)
No More Tears – 7.22 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo/Mike Inez/John Purdell)
S.I.N – 4.46 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo)
Hellraiser – 4.51 (säv. Osbourne/Wylde/Kilmister)
Time After Time – 4.20 (säv. Osbourne/Wylde)
Zombie Stomp – 6.13 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo)
A.V.H – 4.12 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo)
Road to Nowhere – 5.09 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo)
Vuonna 2002 julkaistun version bonuskappaleet:
Don't Blame Me – 5.06 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo)
Party with the Animals – 4.17 (säv. Osbourne/Wylde/Castillo)
Vuonna 2021 julkaistun version bonuskappaleet:
Don’t Blame Me
Party With the Animals
I Don’t Want To Change The World (demo)
Mama, I’m Coming Home (demo)
Desire (demo)
Time After Time (demo)
Won’t Be Coming Home (S.I.N) (demo)
Mrs J. (demo)
I Don’t Want to Change the World (live)
Road to Nowhere (live)
No More Tears (live)
Desire (live)
Mama, I’m Coming Home (live)
Kokoonpano

Ozzy Osbourne – laulu
Zakk Wylde – kitarat
Randy Castillo – rummut
Bob Daisley – basso
John Sinclair – kosketinsoittimet
Mike Inez – basso-inspiraatiot (Kappaleen No More Tears bassoriffi on hänen keksimänsä)
Aiheesta muualla

No More Tears Discogsissa. (englanniksi)
Albumi No More Tears Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ozzy Osbourne
| --- | --- |
Studioalbumit:   Blizzard of Ozz  Diary of a Madman  Bark at the Moon  The Ultimate Sin  No Rest for the Wicked  No More Tears  Ozzmosis  Down to Earth  Under Cover  Black Rain  Scream  Ordinary Man  Patient Number 9 
Livealbumit:   Mr. Crowley (live ep)  Speak of the Devil  Randy Rhoads Tribute  Just Say Ozzy  Live & Loud  Live at Budokan 
Kokoelmat:   Best of Ozz  (1989)  Ten Commandments (1990)  The Ozzman Cometh – The Best of Ozzy Osbourne  (1997)  The Essential Ozzy Osbourne  (kokoelma, 2003)  Prince of Darkness  (4 CD:n kokoelma, 2005)  Memoirs of a Madman 
Videot:   Speak of the Devil (video)  Bark at the Moon (video)  The Ultimate Ozzy  Wicked Videos  Don't Blame Me  Live & Loud (video)  Live At Budokan (DVD)
Nokirastas

| Nokirastas |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  flavipes
Kaksiosainen nimi
 Turdus flavipes  (Vieillot, 1818) 
Synonyymit
 Platycichla flavipes 
Katso myös
   Nokirastas Wikispeciesissä   Nokirastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokirastas (Turdus flavipes) on Etelä-Amerikassa tavattava rastaisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan nokirastas on noin 22 cm. Koiraan pää, siivet ja rinta ovat väritykseltään mustat. Selän, perän ja vatsan väritys vaihtelee alalajeittain. Eräillä alalajeilla ne ovat mustat, toisilla tumman harmaat. Jalat ovat koiraalla keltaiset ja nokka harmaa. Silmien ympärillä on sekä koiraalla että naaralla kapea keltainen rengas. Nokirastasnaaras on väritykseltään pääosin ruskea. Vatsa on selkää ja päätä vaaleampi. Silmän tumma iiris erottaa lajin kiiltonokirastaasta (Turdus leucops).
Levinneisyys ja elinympäristö

Nokirastaan levinneisyys Etelä-Amerikassa on laikuttainen. Lajia tavataan Kolumbian koillisosista, läntisestä ja eteläisestä Venezuelasta, Guyanasta, Brasiliasta Roraiman osavaltiosta sekä Bahian osavaltiosta etelään Rio Grande do Sulin ja Paraiban osavaltioihin sekä Argentiinan koillisosiin. Nokirastas elää lisäksi Trinidad ja Tobagossa. Lajin elinympäristöä ovat metsät sekä niiden reunamaat sekä kahviplantaasit. Lajin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 500–1 500 metrin korkeudella meren pinnasta.
Elintavat

Nokirastaat liikkuvat yleensä yksin tai pareittain. Ne oleskelevat pensaissa ja puiden lehvästön ala- ja keskikerroksissa. Lintu on melko arka ja suhteellisen vaikea nähdä luonnossa.
Nokirastaan pesimäkausi kestää toukokuusta heinäkuulle. Pesä sijaitsee kivikossa tai törmässä. Se rakennetaan sammalista ja mudasta. Naaras munii kaksi vaalean sinistä tai vihertävää punaruskeapilkullista munaa.
Nokirastaan ravinto koostuu pääasiassa hedelmistä.
Naaras
Nokkaripsimonni

| Nokkaripsimonni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Ripsimonnit Mochokidae
Suku::  Synodontis
Laji::  xiphias
Kaksiosainen nimi
 Synodontis xiphias  Günther, 1864 
Katso myös
   Nokkaripsimonni Wikispeciesissä   Nokkaripsimonni Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Nokkaripsimonni (Synodontis xiphias) on ripsimonneihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Nokkaripsimonni on heimonsa lajeista kookkain ja voi saavuttaa jopa 67–80 cm:n pituuden. Lajin pää on litteähkö ja kuonossa on viiksisäipari, joka voi olla haarautunut. Kalan selkä- ja rintaevien ensimmäinen ruoto on jäykkä ja piikikäs. Selässä on myös rasvaevä. Nokkaripsimonnin ruumiin pohjaväri on ruskea ja siinä on pieniä pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat

Nokkaripsimonnia tavataan vain Nigerjoesta Nigeriasta. Se elää jokien suvantopaikoissa. Nokkaripsimonni luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Suurin uhka kannalle on elinympäristön saastuminen öljynporauksen vuoksi. Lajia myös kalastetaan paikallisesti.
Wilhelm Ruuth

Wilhelm Ruuth.
Johan Wilhelm Ruuth (12. toukokuuta 1854 Rauma – 18. maaliskuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen historioitsija.