stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Someron murre
Tuntomerkit > Sijamuodot > Omistusliitteet

Omistusliitteissä ovat Someron murteessa langenneet yhteen toisaalta yksikön ja monikon ensimmäisen persoonan muodot ja toisaalta yksikön ja monikon toisen ja kolmannen persoonan muodot: (mun, meitin) isäin, äitiin, sisarein, vanhempain; (sun, teitin, hänen, heitin) isäs, äituis, miähes, sisares, vanhempas. Yksitavuisia omistusliitteisiä muotoja ovat esimerkiksi: (mun) tyäin, (sun, hänen, heitin) tyäs.
Omistusliitteiset partitiivit ovat yleensä luonaissuomalais-länsiuusimaalaista tyyppiä: mun elämäkertaatain, mun hautajaisiitain, mun issäätäin, kattelin itteetäin, mun kottootain, muv veljeetäin. Yksikön ja monikon toisessa ja kolmannessa persoonassa loppu on -tas, -täs: sun aikaatas, se meni issäätäs kattomaan, katteli niitä jälkiitäs.
Myös omistusliitteiset illatiivit liittyvät edustukseltaan eteläisten naapuripitäjien murteisiin. Yksikön ja monikon ensimmäisessä persoonassa loppu on -sain, -säin tai -saan, -sään: tuli mun kässiisäin, anto ohjat mun kätteesäin, tunki lusikkaa mun suuhuusain. Yksikön ja monikon toisessa ja kolmannessa persoonassa pääte on -sas, -säs: saje päähääsäs asjan, veti haavan sormeesas.
Muita omistusliitteisiä sijamuotoja: viarais kans, lastees kans (genetiivi); oli mustanas teerii, iänkin oli sit tiätävännääs (essiivi); ehrollas (adessiivi).
Tuntomerkit > Pronominit

Persoonapronominit someron murteessa ovat: mää, sää, hän, mei, tei, hei. Lounais-Hämeessä näitä mää, sää -muotoja pidetään Someron murteen tärkeimpinä tuntomerkkeinä, kun Tammelassa ja Jokioisilla muoto on minä ja sinä. Persoonapronominien genettiivit ovat: mun, sun, hänen, meijän, teijän, heijän.
Demonstratiivipronomineista esiintyvät monikkomuodot nät, not, net: kyl nek kaikki hävvii, ku nes siäl lauleskelivat. Pronominaaleja ovat: simmonen, tämmönen, tommonen, kummonen, mimmonen ja vastaavia adverbejä: simmottoon, tämmöttöön, tommottoon, kummottoon, mimmottoon.
Tuntomerkit > Muut nominit

Adjektiivin komparatiivi on  enimmäkseen a-, ä-loppuinen: isompa, ohempa, parempa, pikkasempa, suurempa, vanhempa. a-, ä-loppuisissa kolmitavuisissa sanoissa tunnuksen edellinen vokaali on e: järkevempä, mukavempa, sukkelempa. Myös tyyppiä lyhhein, parrein esiintyy muutamista adjektiiveista.
Eräissä nomineissa on a-, ä-loppu:  askela, jouhtena, sammala, karpala, pualama.
Tuntomerkit > Verbit

Konsonanttivartaloisia verbimuotoja esiintyy: huuttiin, kaattaan, pyyttiin teerii, tarvii laatta, löyttiin, tiättään, taiittaam puuhhuut.
Infinitiivin lopussa on pitkän  vokaalin jäljessä usein mutta ei aina t. Vaikka tämä piirre tunnetaan laajemminkin lounaismurteiden yläryhmässä ja Turun ylämaan murteissa, sitä voidaan pitää Someron murteen parhaimpiin tuntomerkkeihin kuuluvana: aijaat, antaat, en ossak kirjottaat, kylväät, näyttäät, istuut, märäntyyt, jäähtyyt, puhhuut. Myös supistuma­verbien ensimmäisessä infinitiivissä esiintyy sama tyyppi: pruukataam avvaat, kuuttoot, puu alkaa pehmiit.
Vartaloltaan yksitavuisten verbien taivutuksessa ovat verraten yleisiä mutta eivät säännöllisiä muodot: (mää) myjein, najein, ujein; (sää) myjeit, najeit, ujeit; (hän) myje, naje, uje.
imperatiivin monikon toisen persoonan muodot ovat säännöllisesti lyhytvokaalisia: herättäkkä mää, juaka, menkä tei vaa, menkäs ny jo, poikekka ny.
Infinitiivin illatiivin muodot ovat tyyppiä antamaan (ei antaan, kuten jo Tammelassa): tältiin kuivaamaav välil, menkä vaan niittämään, käskiväp pairan housuusain tälläämään.
s-vartaloisten verbien  toisen partisiipin muodoissa on usein -sn-: ei humisnu, ei juasnu, oli katkasnu.
Supistumaverbeistä lähtenyttä s-imperfektiä esiintyy myös supistumattomissa o-, u- (y-, ö-) ja jopa i-, ja ä-vartaloisissa verbeissä: nukkusin isän takan sänkys, vaattei neulos, seisos, täytys, asuisivat, hukkus, kiljus nin kovin, mitä hänel sit kuulus, se parkus niin kovi, mää vanhentusin.
Supistumaverbien kielteisen preesensin muodoissa toisen tavun vokaali on lyhyt: ei halke, ettei ne huama, ettei se ihan katkekkan, ei kelpa, ei siin asjat oikein selki.
Verbijohdoksista Someron murteelle ovat tyypillisiä refleksiivijohdostyypit: annetaan sen siin imeltyyt ja mässäyyt, ripauu, saatiin tukaummaan, kokouu, jokos oikja käsi on kualeunnu, leipä laskeuu, astja turpeuu. Toinen Someron murteessa esiintyvä johdos on -ntu-, nty-: happantunneet, oikentuu, ei voit tarjentuut, päivä valjentuu.
Deskriptiivisestä ja epädeskrpiptiivisestä verbistä koostuva koloratiivirakenne esiintyy Someron murteessa kahdessa muodossa: ajetaan tuhrutettaan, mennee huhkii, meni pomppaloitti, sano rämäytti (järjestys epädeskriptiivi verbi ja kuvaileva verbi); ja: kaikki nylppäs tehrä, romatti kaatuut, sen kans ryvötettiin ajjaat (kuvaileva verbi ja epädeskriptiivi verbi, joka on 1. infinitiivin latiivin muodossa).
Murrekirjallisuutta > Someron murrekirja

Someron murteesta on ilmestynyt vuonna 1973 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran julkaisemassa Kotiseudun murrekirjoja -sarjassa sen ensimmäisenä niteenä Akateemikko Pertti Virtarannan kokoama Someron murrekirja, joka sisältää Suomen kielen nauhoitearkistoon ja Suomalaisen kirjallisuuden seuran Kansanrunousarkistoon koottuja somerolaisten ja somerniemeläisten murteenpuhejien nauhoitettuja puhenäytteitä kirjalliseen muotoon litteroituna sekä Pertti Virtarannan kirjoittaman Someron murteen esittelyn. Kertojista on teoksessa myös lyhyet elämäkertatiedot ja kuvia ja kirjan lopussa on sanahakemisto. Sittemmin vastaavia murrekirjoja on tehty Suomen eri paikkakunnilta useita (esimerkiksi Tyrvään murrekirja 1976).
Murrekirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Murrekirjan ohella Someron murretta sisältyy etenkin somerolaisen kotiseututyön keskeisen vaikuttajan, myös murrekirjahankkeessa yhtenä aloitteentekijänä olleen filosofian tohtori ja kotiseutuneuvos Tapio Horilan (1910–2006) 1970-luvulla järjestämien keruukilpailujen sekä aiempien 1880–1950-luvun keruiden tuloksena syntyneeseen kokoelmaan Someron sananparsia (1977), joka ilmestyi Suomalaisen kirjallisuuden Seuran sarjassa Kansanelämän kuvauksia. Samoin Someron murretta sisältyy Tapio Horilan kokoamiin, niin ikään keruukilpailun tuloksena syntyneisiin kaskukokoelmiin Ilo irti. Kaskuja Somerolta 1. (1979) ja  Velmuiluja. Kaskuja somerolta 2. (1980). Kirjoituksia Someron murteesta ja kansankulttuurista sisältyy myös Horilan vuonna 1990 ilmestyneeseen kirjoituskokoelmaan Lehtori ja hänen syrjähyppynsä.
Leimallisin piirre

Kun Someron-Somerniemen murre esiintyy Suomen murrekartassa omana ryhmänään, se samalla poikkeaa kaikista naapurimurteistaan, joita ovat lännessä Turun läänin Koskella ja vanhassa Marttilan emäpitäjässä  puhuttavat Turun ylämaan murteet; etelässä alkujaan Uskelan emäpitäjän kuuluneissa Kuusjoella ja Kiikalassa puhuttavat varsinaisten lounaismurteiden itäryhmän murteet; idässä Nummella ja Pusulassa, Lohjan vanhan emäpitäjän alueella puhuttavat Länsi-Uudenmaan murteet; pohjoisessa Ypäjällä, Jokioisissa ja Tammelassa, vanhan Tammelan emäpitäjän alueella puhuttavat etelähämäläiset murteet; sekä luoteessa, Loimaalla ja Mellilässä vanhan Loimaan emäpitäjän alueella puhuttavat Ala-Satakunnan murteet. Näin juuri murretta voidaan Tapio Horilan mukaan pitää kaikkein leimallisimpana somerolaisena piirteenä, kun täsmälleen samanlaista murretta ei puhuta missään muualla.
Tästä omaleimaisuudesta todistavat myös sananparret, joissa toisaalta somerolaiset ovat kiinnittäneet huomiota naapuripitäjien murteisiin ja nämä vastaavasti Someron murteeseen:
Älä veläs seläm poika, ei köylep pilä, ne om mäläntynnei, sano tammelalaine.
Jallaat ja jallaan alustat, sano loimaalaine.
Sulku ova niim piäne ja lämpyse käre (...), sano Perttelim poika.
Kyl mää, sano somerolainen kuumas saunamparves.
Stefánia

| --- | --- |
Muut nimet:  Stefaniá (Στεφανιά)
Sijainti:  36°18′03″N, 26°45′33″E, Astypálaia Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Tría Nisiá, Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,144 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Stefánia (kreik. Στεφάνια, myös Stefaniá, Στεφανιά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Tría Nisiá -saariin, ja sijaitsee Egeanmeren kaakkoisosassa. Saaren pinta-ala on 0,144 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Stefánia kuuluu Astypálaian kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Sosialistisen Työväen ja Pienviljelijäin Vaalijärjestö
Historia ja järjestörakenne > Naiset

Kommunistinen liike korosti miesten ja naisten yhteistoimintaa järjestöissä. Käytännössä erillisen naistoiminnan merkitys kuitenkin tunnustettiin. Vuonna 1925 aloitti toimintansa Suomen työläis- ja talonpoikaisnaisten edustajaliike, jonka periaatteet omaksuttiin Neuvostoliitossa parisen vuotta aiemmin aloitetusta toiminnasta. Liike painotti järjestäytymättömien naisten vetämistä mukaan, mutta käytännössä siitä muodostui yhdysside, joka mahdollisti kommunistinaisten yhteisten asioiden käsittelyn. Paikallistasolla liikettä tärkeämpiä naistoiminnan muotoja olivat kuitenkin useammin kokoontuneet käsityö- ja ompeluseurat, joilla oli myös huomattavaa taloudellista merkitystä.
Historia ja järjestörakenne > Nuoriso

SSTP:n nuoret kannattajat perustivat toukokuussa 1923 Sosialistisen nuorisoliiton (SNL) huhtikuussa lakkautetun Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliiton (SSN) tilalle. Viranomaiset katsoivat SNL:n jatkaneen SSN:n toimintaa ja myös uusi järjestö kiellettiin loppuvuonna 1925. SNL:n jälkeen vaalijärjestöä kannattanut nuoriso toimi muun muassa opintoyhdistysten ja tilapäiskomiteoiden avulla. Osa järjestäytyi alkuvuonna 1925 perustettuun salaiseen Suomen kommunistiseen nuorisoliittoon.
Suhde SKP:hen

Julkisen vasemmistoliikkeen komiteoihin perustunut organisaatiorakenne otettiin käyttöön SKP:n vaatimuksesta. Puhdasoppisuutta korostanut Neuvostoliitossa oleskellut puoluejohto oli tyytymätön Suomessa julkisesti toimineisiin ja halusi kontrolloida liikettä tarkemmin. Ensisijaiseksi järjestäytymismuodoksi määriteltiin työpaikkasolut, joiden nähtiin soveltuvan nykyaikaisen luokkataistelun tarpeisiin perinteistä alueellisesti järjestäytynyttä joukkopuoluetta paremmin. SKP asetti painopisteen maanalaiseen organisaatioon, jonka avulla erilaisia kampanjoita ja liikkeitä pyrittiin johtamaan. Leninistiseen etujoukkoajatteluun sitoutuneen SKP:n mukaan puolueen elimillä oli aina ensisijainen päätösvalta liikkeen muihin toimintoihin nähden. Asennoituminen liittyi Kominternissä 1920-luvun puolivälissä omaksuttuun vaatimukseen puolueiden bolševisoimisesta. SKP:n Suomen byroon asema liikkeessä vahvistuikin rakenteen myötä, mutta organisaation löyhyys vähensi työläisten kiinnittymistä siihen. Vaatimus puhdasoppisuudesta puolestaan vaikeutti kannatuksen laajentamista ydinryhmän ulkopuolelle. Tauno Saarelan mukaan SKP ”ylikorosti illegaalisuuden merkitystä” pelätessään johtoaseman menettämistä julkisille järjestöille.
Vaalijärjestön maatakäsittävillä ja alueellisilla neuvottelukokouksilla oli SKP:n Neuvostoliitossa pidettyjä kokouksia suurempi merkitys julkisen liikkeen ajankohtaisten kantojen muotoilussa. Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä piti SKP:n ohjeiden vastaisesti päätöksenteon itsellään eikä aina noudattanut puolueen neuvoja. Eduskuntaryhmällä oli merkittävä asema liikkeen suomalaisen haaran kantojen julkituomisessa ja muotoilussa. SKP laati osan ryhmän puheista ja aloitteista. Vuodesta 1926 alkaen ryhmässä toimi puoluefraktio.
Lehdistö

Liikkeen pää-äänenkannattaja Työväenjärjestöjen Tiedonantaja perustettiin syyskuussa 1923 ja se oli vasemmiston ainoa sanomalehti seuraavaan kesään asti. Kirjapainojen vapauduttua toimintakielloista aloittivat ilmestymisensä Pohjan Voima Oulussa, Työn Ääni Vaasassa ja Savon Työ Kuopiossa. Alkuvuonna 1927 aloittivat Työväen Lehti Tampereella, Työ Viipurissa ja ruotsinkielinen Nya Folkbladet Vaasassa. Tiedonantajalla oli yli 10 000 tilaajaa kesästä 1925 alkaen. Aluelehdistä suurin levikki oli Pohjan Voimalla (parhaimmillaan 7 370) ja pienin Nya Folkbladetilla (900–1000). Lehdet saivat usein painokanteita, jotka johtivat myös toimittajien vankeustuomioihin. Painoyhtiöihin kohdistuneen lakkauttamisvaaran vähentämiseksi lehtien kustantajiksi merkittiin kirjapainojen sijaan yksityishenkilöitä. Järjestely aiheutti runsaasti ongelmia, kun lehtien velat kaatuivat yhtiöiden niskaan. Liikkeen painoista suurin oli Helsingissä Kotkankadulla toiminut Osakeyhtiö Työ.
Liikkeen maakuntalehdet julkaisivat usein Tiedonantajan artikkeleita muutaman päivän viiveellä. Leninismin periaatteiden mukaan lehtien tuli olla puolueen alaisia, mutta käytännössä toimittajat määrittelivät linjat varsin itsenäisesti. SKP toimitti lehdille artikkeleita säännöllisesti. Lehtien talouden tueksi järjestettiin erilaisia kampanjoita kuten työväenlehtiviikkoja ja ostoboikotteja sekä pysyviä lehtikomiteoita, jotka edistivät tilaushankintaa. Lehdet ja kirjapainot saivat taloudellista avustusta myös SKP:ltä Neuvostoliitosta ja amerikansuomalaisilta työväenjärjestöiltä. Liikkeen tärkeimmät aikakauslehdet olivat nuorisolle suunnattu kaunokirjallinen Liekki (1923–1930), Työväen kuvalehti Itä ja Länsi (1924–1930), pilalehti Tuisku (1924–1930), Työmiehen viikkolehti (1924–1925) ja Oulussa ilmestynyt kaunokirjallinen Revontulet (1926–1930). Liekin levikki oli parhaimmillaan noin 15 000 ja Revontulien 8 000. Muita liikkeen aikakauslehtiä olivat esimerkiksi Työläis- ja talonpoikaisnaisten lehti, SNL:n Nuorisoliitto, TJN:n Punalippu, VVHY:n Punainen Huolto ja Uusi Sosialistinen Aikakauslehti (1929–1930). Liikkeen kausijulkaisuja olivat Punikin Pääsiäinen, Rynnäkköön, Punikin Joulu ja Nuoren Työläisen Joulu sekä Punainen kalenteri (Työn kalenteri). Nuorison kausijulkaisuja myytiin noin 10 000–20 000 kappaletta.
Vaalit > Eduskuntavaalit

| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1922a | 27 | 128 181 | 14,81% |
| 1924 | 18 | 91 839 | 10,45% |
| 1927 | 20 | 109 939 | 12,08% |
| 1929 | 23 | 128 164 | 13,47% |
a SSTP
Lakkautetun SSTP:n kannattajat osallistuivat huhtikuun 1924 eduskuntavaaleihin (sosialistisen) työväen ja pienviljelijäin vaaliliittoina. Vaalivalmistelut aloitettiin 23. tammikuuta Helsingin työväen paikallisjärjestön koollekutsumassa järjestäytyneen työväen kokouksessa, jossa perustettiin Työväen keskusvaalikomitea. Viisitoista-jäseniseen komiteaan valitut eivät edustaneet järjestöjä (kuten SSTP:n aikana) vaan eri ammattialoja sekä nuoria ja naisia. Komitean antaman julistuksen mukaan se edusti luokkataistelun kannalla olevaa työväestöä. Vastaavia paikallisia ja alueellisia vaalielimiä perustettiin työväen kokouksissa tammikuun lopusta alkaen kaikkiin vaalipiireihin. Listojen ehdokkaat valittiin vaalipiireissä monin eri tavoin. Vaaliliitolla oli yhteensä 104 ehdokasta 84 listalla, mikä oli hieman vähemmän kuin SSTP:llä 1922. Vangittujen kansanedustajien asettamista ehdolle kannatettiin monin paikoin, mutta keskusvaalikomitea otti asiaan kielteisen kannan ja lopulta listoille päätyi vangeista vain Väinö Hannula Turun eteläisessä vaalipiirissä. Ratkaisuun vaikutti pelko listojen kieltämisestä ja toisaalta epäilys mielenosoituksellisen protestiäänestämisen vetovoimasta. Keskusvaalikomitea ehdotti SDP:lle valtakunnallista vaaliliittoa, mutta sosialidemokraatit torjuivat esityksen. Vaaliliitto syntyi ainoastaan Oulun läänin pohjoisessa vaalipiirissä, jossa tarjouksen yhteistyöstä työläisvalitsijain vaalikomitealle teki SDP:n piiri.
Vaalikampanjan pääteema oli työväen kansalaisvapauksien puolustaminen. Vaaliliitto esitti itsensä laillisuuden edustajana kääntäen siten päälaelleen porvariston väitteet rikollisuudesta ja maanpetoksellisuudesta. Lehtien puute vaikeutti kampanjointia, jossa turvauduttiin aiempaa enemmän suulliseen agitaatioon sekä isokokoisiin kadunvarsimainoksiin. Vaaliliitto julkaisi viisi vaalilehteä, joista otettiin 60 000–100 000 kappaleen painokset. Nuorisolla oli omat vaalilehtensä. Vaalimateriaali painettiin sosialidemokraattien painoissa. SKP:n Neuvostoliitossa oleskellut johto olisi halunnut kampanjan pääteemaksi SDP:n arvostelun, mutta Suomessa asioista päättäneet eivät pitäneet sitä viisaana. Listat saivat 91 839 ääntä ja 18 edustajaa. Liikkeen vaaliarvioissa menestystä pidettiin olosuhteisiin nähden kohtuullisena.
Vaalit > Presidentinvaalit

| Vuosi | Ehdokas | Valitsijamiehet | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1925 | Matti Väisänen | 16 | 41 213 | 6,6% |
Presidentinvaalissa 1925 Matti Väisänen oli vaaliliiton ehdokkaana saaden 16 valitsijamiestä. Väisäsen valinta ehdokkaaksi ja seurannut kehnohko tulos aiheuttivat polemiikkia vaalijärjestön sisällä. SKP oli alun perin kannattanut ehdokkaaksi Otto Wille Kuusista. Väisäsen kampanjan vaaliohjelma tosin hyväksyttiin SKP:n ehdotusten mukaisena.
Vaalit > Kunnallisvaalit

| Vuosi | Valtuutetut | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1925 | 901 |  |  |
| 1928 | 1 035 |  |  |
Kunnallisvaaleissa 1923 lakkautetun SSTP:n kannattajat muodostivat vaaliliittoja, joiden perustamisessa aloitteellisia olivat ennen kaikkea nuoriso- ja ammattiosastot, joillakin paikkakunnilla myös ammatilliset paikallisjärjestöt ja uudet työväen paikallisjärjestöt. Yhteistyöelimet nimettiin ammatillisesti järjestäytyneen tai järjestäytyneen työväen vaalikomiteoiksi. Ajatus vaaliboikotista sai jonkin verran kannatusta, mutta liikkeen johto Suomessa ja Venäjällä torjui idean. Vaaliliittojen suhtautuminen yhteistyöhön SDP:n kanssa vaihteli paikkakunnittain.
Eduskuntaryhmä

Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä koostui noin parista kymmenestä kansanedustajasta, joista suurin osa oli kielletyn SKP:n jäseniä. SKP ohjeisti eduskunnassa olevia jäseniään toimimaan puolueen päätösten mukaisesti ja siten, että koko ryhmä tulisi näiden päätösten taakse. Eduskuntaryhmän puheenjohtajana toimi vuodesta 1924 SKP:n Mauritz Rosenberg. Ryhmän aloitteet hautautuivat valiokuntiin tai tulivat hylätyksi. SKP kritisoi eduskuntaryhmää ajoittain turhan itsenäisistä otteista.
Eduskuntaryhmä > Kansanedustajat

Aleksander Allila 1924–1926
Aatami Asikainen 1924–1929
Yrjö Enne 1927–1928
Verner Halén 1929–1930
Edvard Huttunen 1924
Ida Hämäläinen 1927–1929
August Isaksson 1924–1929
Edvard Jokela 1924–1927
Väinö Kallio 1929–1930
Juho Komulainen 1924–1927
Kalle Kulmala 1924–1930
Kalle Kyhälä 1929–1930
Toivo Latva 1927–1928
Yrjö Lehtinen 1927–1929
Arvo Lehto 1929–1930
Martta Lehtonen 1927
Jaakko Liedes 1924–1930
Kalle Meriläinen 1929–1930
Lauri Myllymäki 1927–1930
Aukusti Mäenpää 1930
Uno Nurminen 1924–1927
Eino Pekkala 1927–1930
Juho Perälä 1928–1930
Taavi Pitkänen 1927
Väinö Pohjaranta 1929–1930
Emanuel Ramstedt 1924–1929
Arvo Riihimäki 1927–1930
Mauritz Rosenberg 1924–1930
Janne Räsänen 1924–1927
Jalmari Rötkö 1929–1930
Asser Salo 1929–1930
Filemon Savenius 1924–1929
Salomo Savolainen 1927–1929
Antti Soikkeli 1924–1926
Pekka Strengell 1924–1927, 1928–1929
Emil Tabell 1924–1930
Konsta Talvio 1929–1930
William Tanner 1927–1930
Bruno Tenhunen 1924
Aukusti Turunen 1927–1930
Siina Urpilainen 1927–1930
Kaarlo Varho 1926–1927
Jalmari Virta 1924–1930
Konsta Vuokila 1924
Svantte Vuorio 1924–1925
Heikki Väisänen 1929–1930
Keskusvaalikomitea

Helsingin työväen keskusvaalikomitea oli jaettu neljään jaostoon, jotka olivat Helsingin paikallisjaosto, Uudenmaan piirijaosto, maanlaajuinen yleisjaosto sekä naisjaosto. Yleisjaoston yhteydessä toimi Sosialistinen kunnallistoimisto, joka johti valtuustoryhmien toimintaa. Piirikomiteoita perustettiin kaikkiin muihin vaalipiireihin paitsi Uudellemaalle ja Lappiin, joita hoitivat Helsingin ja Oulun läänin pohjoisen vaalipiirin komiteat. Sosialistisia paikallisosastoja toimi vuonna 1930 noin 400.
Keskusvaalikomitea > Jäsenet

Edla Aalto 1926–1929
J. E. Aalto 1927–1930
K. J. Aalto 1924
O. E. Aalto 1924
Fanni Airaksinen 1925–1926
Juho Alanne 1927–1930
Aleksanteri Allila 1924
A. Eklund 1924
V. Forsbacka 1926–1927
V. Heikkinen 1925
Väinö Heiman 1926–1927
Frans Heinonen 1924
Antti Hirvonen 1929–1930
Juho Holopainen 1924–1927
Lassi Hulkkonen 1924, 1926–1927
Hjalmar Jokinen 1926–1927
J. Jokinen 1927–1930
Olga Karjala 1927
Hilma Karvinen 1926–1929
Jalmari Kivilahti 1926–1927
Jalmari Kukkola 1929–1930
Hugo Kunelius 1927–1929
Jalmari Kuusela 1927–1930
Esteri Lahti 1927
Hilma Laine 1925–1930
Martta Lehtonen 1926–1927
Sofia Lindfors 1926–1927, 1929–1930
Lindgren 1929–1930
Lindqvist 1929–1930
Väinö Lundgren 1926–1927
Toivo Hj. Långström 1927
Mikkonen 1927
Otto Niemi 1924
August Niemistö 1926–1927
Vilho Nokireki 1924
Uno Nurminen 1924
Emil Paajanen 1925–1927
Väinö Palomäki 1926–1929
Eino Pekkala 1925–1927
Frans Perho 1926–1930
Ville Pessi 1926–1927
Fiina Pietikäinen 1924
Lydia Raatikainen 1927
Jussi Rannisto 1926–1927
Ida Reijonen 1925–1929
E. Rimpiläinen 1927–1929
Matti Rinne 1926–1927, 1927–1930
Uno Ronni 1929–1930
Sinisalo 1926–1927
Sippola 1927
Siren 1924
Aleksander Terho 1924
Iivari Tervonen 1925–1926
Liisi Uurtamo 1926–1929
Aaro Uusitalo 1929–1930
A. Wahlroos 1924
Valkama 1927
Pekka Vartiainen 1926–1927
Jussi Venhola 1924
Hugo Virtanen 1925–1926
Väinö Vuorio 1925–1927
Stefanus I

| Stefanus I |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 2. elokuuta 257 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  12. maaliskuuta 254
Paavius päättyi:  2. elokuuta 257
Edeltäjä:  Pyhä Lucius I
Seuraaja:  Pyhä Sixtus II
Pyhä Stefanus I (k. 2. elokuuta 257) oli paavi 12. maaliskuuta 254 – 2. elokuuta 257. Hän oli syntynyt Rooman valtakunnassa kreikkalaiseen sukuun.
Siihen aikaan kirkkoa ravistelivat sekä sisäiset kiistat että ulkoiset viholliset. Keisari Deciuksen vainoissa oli kuollut monia kristittyjä. Kirkon sisällä pohdittiin sitä, pitääkö hairahtuneille antaa anteeksi.
Pyhimystarinassa kerrotaan, että 2. elokuuta 257 Stefanus oli seuraajineen pitämässä marttyyrien muistopalvelusta katakombeissa, kun keisarin miehet tulivat paikalle ja katkaisivat paavin kaulan. Tämän jäljiltä 2. elokuuta on Stefanuksen muistopäivä, ja veren tahrimaa tuolia on säästetty pyhäinjäänteenä. Myöhempi tutkimus on kyseenalaistanut tarinan, joka on voinut sekaantua seuraavana vuonna tapahtuneisiin vainoihin.
Stefanus II

| Stefanus II |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 715
Kuollut: 27. huhtikuuta 757
Paavi
Paavius alkoi:  26. maaliskuuta 752
Paavius päättyi:  26. huhtikuuta 757
Edeltäjä:  Sakarias
Seuraaja:  Paavali I
Stefanus II (k. 27. huhtikuuta 757) oli paavina 26. maaliskuuta 752 – 26. huhtikuuta 757. Aiemmissa lähteissä hän esiintyy joskus myös nimellä Stefanus III, sillä hänen edeltäjänsä nimi oli myös Stefanus. Aiempi Stefanus ei kuitenkaan ehtinyt olla virassa kuin kolme päivää, eikä häntä ehditty vihkiä piispaksi, joten hän ei nykykäsityksen mukaan ollut virallinen paavi.
Stefanus II joutui heti kautensa alussa vaikeuksiin langobardien kanssa. Langobardit olivat valloittaneet Ravennan vuonna 751, ja alkoivat pian ahdistella myös Roomaa. Stefanus ei saanut apua Bysantilta, jolloin hän kääntyi frankkien kuninkaan Pipin Pienen puoleen. Stefanus antoi siunauksen Pipinin kuninkuudelle ja vastalahjaksi Pipin lupautui kirkon suojelijaksi. Pipin valloitti Italian kahdesti ja luovutti sopimuksen mukaisesti paaville Rooman ja Ravennan välisen alueen, Ravennan eksarkaatin.
Stefanus pyrki kunnostamaan Rooman monia vanhoja kirkkoja, ja hän rakensi Pietarinkirkon lähelle köyhille tarkoitettuja sairaaloita. Kuoltuaan hänet haudattiin Pietarinkirkkoon.
Stefanus VIII

| Stefanus VIII |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: lokakuu 942 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  14. heinäkuuta 939
Paavius päättyi:  lokakuu 942
Edeltäjä:  Leo VII
Seuraaja:  Marinus II
Stefanus VIII oli paavina heinäkuun 14. päivästä 939 lokakuulle 942. Hän oli saksalaista syntyperää. Stefanus oli Alberic II:n alamainen eikä käytännössä hallinnut Kirkkovaltiota.