Anna Ahmatova
Pietarin lumous

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Ja Nevan kaupunki,  metropoli majesteettinen, lokaan lankesi, ylpeytensä unohti ja kuin huora humalainen, itseään tarjosi,  kenelle, sen jo unohti. | ” |
– 1917, suom. Anneli Heliö
Akmeistit ihailivat ja pitivät esikuvanaan runoilija Innokenti Annenskia. Ahmatovan mielestä heidän ilmaisunsa oli peräisin Annenskilta. Hän mainitsee itsensä, Gumiljovin, Hlebnikovin, Majakovskin, Mandelštamin, Pasternakin. Esikuvallisina pidettiin Annenskin kuvausten tarkkuutta ja ilmaisuvoimaisia yksityiskohtia, siis hänen runokuvastoaan, esimerkkinä katkelma runon Peterburg alusta: ”Pietarin talven keltainen virta, / Keltainen lumi, joka takertuu kiviin ...”
Ahmatovan Pietarin kaupungista kirjoittamia runoja voi verrata Annenskin, Blokin ja muiden symbolistien runoihin ja romaaneihin. Mutta symbolistien tuntema kaupunkimaisema oli Gogolin ja Dostojevskin kuvaamistapaa seuraten kielteinen ja historiallisesti väärä. Ahmatovalle Pietari on lumottu paikka, kuten Annenskillekin. Ahmatova oli opiskellut Pietarin vanhaa arkkitehtuuria, ja Mir iskusstvan taiteilijoiden vaikutuksesta tuon arkkitehtuurin arviointi oli vaikuttanut merkittävästi Ahmatovaan ja Mandelštamiin. Akmeistien asenne Pietarin kaupunkiin oli sitoutunut sen arkkitehtuuriin, kulttuuriin ja taiteeseen. Siltä pohjalta nousee se voimakas tunne, jolla Ahmatova reagoi sodan ja vallankumouksen runtelemaan Pietariin. Kaupungin rappio, sen kauneuden ja kulttuurin tuho järkyttivät häntä.
Vuonna 1922 Ahmatovalta ilmestyi runokokoelma Anno Domini MCMXXI. Teoksen runoista Petrograd 1919 (1920) puhuu kaupungin ja sen asukkaiden kohtalosta ja tulevaisuudesta. Se kuvaa myrskyisää aikaa kaupungissa ja kertoo Ahmatovan halusta säilyttää kaupunkinsa kauneus ja sen kulttuuri: ”Itsellemme säästimme, Sen tulen, veden. Sen palatsit”. Runo päättyy ennustukseen – kaupunki on muistava heidän nimensä ja jäävä heidän muistomerkikseen.
Mandelštam oli kutsunut Ahmatovaa Kassandraksi, ja Ahmatova itse uskoi kaiken kirjoittamansa toteutuvan. Hänen runojensa lukijoiden, eritoten venäläisten emigranttien, mielikuvituksessa Ahmatova alkoi muuttua Pietarin tuomion ja hävityksen silminnäkijästä sen kohta seuraavan ylösnousemuksen profeetaksi. Hän saattoi itsekin uskoa rooliinsa ja tehtäväänsä, mistä kertoo runoelma Koko maailman tiellä (Putem vseja zemli, 1940), jossa ajan ja tilan ulkopuolelta tuleva runon kertojaminä, on kutsuttu takaisin kotiin, venäläisen legendan pelastettuun Kultaiseen Kitežin kaupunkiin, Ahmatovan Pietari-Leningradiin.
Kun Ahmatova 1920-luvun alussa pitkän poissaolon jälkeen alkoi jälleen lukea runojaan julkisesti, häntä pidettiin hyvin karismaattisena.
1920-luvun alku oli joukkuemigraation aikaa; muun muassa moskovalainen runoilija Marina Tsvetajeva ja Ahmatovan hyvät ystävät, tanssija Olga Glebova-Sudeikina ja säveltäjä Arthur Lourie, muuttivat Pariisiin. Ahmatova itse pysyi Petrogradissa, josta vuonna 1924 tuli Leningrad.
1920-luvulla kommunistisen puolueen vuonna 1924 määräämän salaisen julkaisukiellon vuoksi Ahmatovan nimi katosi kaikista julkaisuista. Hänen runojensa kaksiosainen laitos valmistui vuosina 1925–1927, mutta ei ilmestynyt julkaisukiellon vuoksi.