stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Monica Vikström-Jokela

Monica Vikström-Jokela.
Monica Vikström-Jokela (s. 19. kesäkuuta 1960) on suomenruotsalainen kirjailija ja televisiotoimittaja. Hän on kirjoittanut kuusi lastenkirjaa Ellen Annorlundasta, joista neljä on suomennettu. Lisäksi hän on kirjoittanut paljon käsikirjoituksia Ylen ruotsinkieliselle ohjelmakokonaisuudelle Yle Fem. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri.
Vikström-Jokelan puoliso on Eero Jokela ja he asuvat lapsineen Nuuksiossa Espoossa.
Palkinnot

2006 Församlingsförbundetin kulttuuripalkinto
Suomennetut teokset

Milla Moka ja karmea viikko (Ellen Annorlunda) Monica Vikström-Jokela; suomentanut Laura Voipio. Helsinki: Kirjapaja, 2002 - (Lukutoukka.). ISBN 951-625-808-5 – 2. p. nimellä Ellen ja erikoinen viikko Otava, 2005 - (Pultti.). ISBN 951-1-20441-6
Kirkkovuosi lasten kanssa, teksti: Monica Vikström-Jokela; asiatarkastus: John Vikström; kuvitus: Anita Polkutie. Helsinki: Kirjapaja, 2004 ISBN 951-607-095-7., ISBN 978-951-607-095-0
Ellen tähtiroolissa (Stjärnroller och magplask) Monica Vikström-Jokela; suomentanut Laura Voipio. Otava, 2006 - (Pultti.). ISBN 951-1-20633-8., ISBN 978-951-1-20633-0
Ellen ja rakas vihollinen (Ellens annorlunda tävling) Monica Vikström-Jokela; suomentanut Laura Voipio. Otava, 2007 - (Pultti.). ISBN 978-951-1-21487-8
Ellen ja yllätysten kesä (Ellens annorlunda sommar) Monica Vikström-Jokela; suomentanut Laura Voipio. Otava, 2008 - (Pultti.). ISBN 978-951-1-22238-5
Kuningas Tollo ja muita kertomuksia, Monica Vikström-Jokela, Eero Jokela; suomennos: Kaarina Hakkarainen; kuvat: Nina Haiko; julkaisija: PTK - poikien ja tyttöjen keskus. Helsinki: Lasten keskus, 2008 ISBN 978-951-627-732-8 (Kertomukset julkaistu aiemmin Kyrkposten -lehdessä.)
Tyhjä paikka: surukirja (När någon fattas: en sorgbok, suomi) Monica Vikström-Jokela; julkaisija: PTK - poikien ja tyttöjen keskus. Helsinki: Lasten keskus, 2010 ISBN 978-951-627-839-4
Aika pyhä!, Monica Vikström-Jokela & Eero Jokela; kuvat: Mervi Lindman; julkaisija: Seurakuntien lapsityön keskus. Helsinki: Lasten keskus, 2011 ISBN 978-951-627-864-6 ja ISBN 978-951-627-957-5
Minä täällä, Jumala!: lapsen rukouskirja, Monica Vikström-Jokela; kuvitus Mervi Lindman; julkaisija: Seurakuntien lapsityön keskus. Helsinki: Lasten keskus, 2012 ISBN 978-951-627-951-3
Aika pyhä!: kummilahja, Monica Vikström-Jokela; kuvitus Mervi Lindman. Helsinki: Lasten keskus, 2012 ISBN 978-951-627-937-7
Kuningas Tollo ja Alavian asukit (Dumma kungen och de andra) Monica Vikström-Jokela; kuvitus Nina Haiko; ruotsinkielisestä käsikirjoituksesta suomentanut: Kaarina Hakkarainen; julkaisija: PTK - poikien ja tyttöjen keskus. Helsinki: Lasten keskus, 2014 ISBN 978-952-288-071-0
Sankaritarinoita (Hjältar som du)), Monica Vikström-Jokela, Lena Frölander-Ulf; julkaisija: Seurakuntien lapsityön keskus. ISBN 978-952-288-311-7
Possukissa Kaneli, tarina: Monica Vikström-Jokela; kuvitus: Annika Mannström, Folkhälsan, 2017 (Julkaisu on tuotettu osana DAGIS-tutkimusprojektia 2017-2018)
Tiikeri Tähtisilmä, tarina: Monica Vikström-Jokela; kuvitus: Annika Mannström, Folkhälsan, 2017 (Julkaisu on tuotettu osana DAGIS-tutkimusprojektia 2017-2018)
Kirkkovuosi lasten kanssa. Lasten Keskus, (ilmestyy 2018) ISBN 978-952-288-823-5
Iltahetki (+cd): Rauhoittumishetkiä lapsen turvallisiin yöuniin. Lasten Keskus (ilmestyy 2018.) ISBN 978-952-288-861-7
Näytelmät

Sofias sommar. Purmon kesäteatteri 2005.
Janne Viitamies

Janne Sakari Viitamies (s. 21. tammikuuta 1964 Lahti) on suomalainen entinen kansanedustaja ja kaupunkikeskustan kehittämisen asiantuntija. Hän on koulutukseltaan filosofian tohtori.
Toiminta kaupunkikehittäjänä

Viitamies on työskennellyt kaupunkikehittäjänä ja -tutkijana 2000-luvulla Jyväskylässä, Lahdessa, Mikkelissä, muualla Itä-Suomessa, Vantaalla, Helsingissä ja Huittisissa.
Viitamies toimi Mikkelissä kaupunkikeskustan kehittämisyhdistys Mikken toiminnanjohtajana 2001–2013. Mikkelin keskustauudistus palkittiin vuonna 2012 kaupunkikeskustapalkinnolla. Mikkelin kaupunki muisti Viitamiestä Pro Mikkeli -mitalilla.
Viitamies työskenteli Lahti City ry:n toiminnanjohtajana Lahdessa 2013–2018 ja samaan aikaan keskustakehittämisen konsulttina useissa kaupungeissa Etelä-Suomessa. Lahteen rakennettiin keskuspysäköintilaitos torin alle, laajennettiin kävelykeskustaa ja alettiin Viitamiehen aloitteesta suunnitella taide- ja muotoilukeskusta.
Vuonna 2014 Viitamies toimitti kaupunkikeskustan kehittämisen käsikirjan Citybook '14 yhdessä arkkitehti Pokko Lemminkäisen kanssa. Ympäristöministeriö tuki julkaisun tuottamista. Viitamiehen kaupunkitutkimuksen väitöskirja Kenen Aleksi sen Helsinki – Kluuvin kävelykatutaistelut 1968–2003 valmistui vuonna 2016. Se käsittelee osallistumisoikeutta kaupungin kehittämiseen ja kaupunkitilan demokratian edellytyksiä.
Elokuussa 2018 Viitamies aloitti Jyväskylän kaupunkikeskustan kulttuuritilojen ja -toimintojen projektipäällikönä.
Jyväskylän sydän -projektin ehdotus, että Jyväskylän uusi musiikkisali, pääkirjasto, taidemuseo ja käsityön museo sijoitettaisiin saman katon alle ydinkeskustan vilkkaimpaan paikkaan, julkistettiin helmikuussa 2020.
Poliittinen toiminta

Viitamies oli valittuna kansanedustajaksi vuosina 1995–1999 Mikkelin läänin vaalipiiristä ja kuului Sosialidemokraattiseen eduskuntaryhmään.
Yksityiselämä

Janne Viitamiehen sisar Pauliina Viitamies on myös ollut sosiaalidemokraattien kansanedustaja.
Tunnustuksia

Viitamies palkittiin vuonna 2011 Vuoden mikkeliläisen kunniamaininnalla ja vuonna 2013 Pro Mikkeli -mitalilla.
Julkaisut

Mikkelin työväenyhdistyksen historia. 1, Kumous ja kompromissi: Mikkelin työväki ja kansalaisten Suomi 1890–1918. Mikkelin työväenyhdistys, 1990 ISBN 952-90-2550-5
Ensimmäinen kevät: Mikkelin Jukurit ja Mestis 2001: raportti innostuksesta, [Mikkelin Jukurit], 2001 ISBN 952-91-3422-3
City book '14,  Elävät Kaupunkikeskustat, 2014 ISBN 978-952-93-3490-2 (Julkaistu myös verkkoaineistona ISBN 978-952-93-3491-9 (PDF))
Kenen Aleksi, sen Helsinki: Kluuvin kävelykatutaistelut 1968–2003. Helsingin yliopisto, 2016. ISBN 978-951-51-2408-1 Väitöskirja (Julkaistu myös verkkoaineistona ISBN 978-951-51-2409-8 (PDF))
Viiru

Vasemmalla rikkikiisulla tehty musta viiru valkoisessa laatassa ja oikealla rodokrosiitilla tehty valkoinen viiru mustassa laatassa
Viiru (tarkemmin mineraalipölyn väri) on mineralogiassa mineraalien määrittämiseen ja tunnistamiseen käytettävä menetelmä. Viirulla tarkoitetaan jälkeä, joka jää lasittamattomaan posliiniin naarmutettaessa koetettavaa kiveä siihen. Lasittamaton posliini on riittävän kova ja karhea materiaali jauhamaan mineraalista ohuen kerroksen hienoa pölyä, joka tarttuu posliiniin ja jättää siihen jäljen. Viiru on verrattavissa esimerkiksi lyijykynään; lyijykynän musta grafiitti jauhautuu hyvin hienoksi pölyksi paperia vasten ja jättää siihen mustan jäljen.
Viirun värin määräytyminen

Mineraalin viiru määräytyy kunkin mineraalin perusväristä, siitä, miten kunkin mineraalin väri muodostuu. Jos mineraali on itsessään läpinäkyvä tai kuultava, sen väri muodostuu yleensä mineraalissa olevista epäpuhtauksista: mm. metallioksideista (esimerkiksi kuparin, kromin tai raudan oksidit). Nämä epäpuhtaudet absorboivat läpinäkyvän mineraalin läpi kulkiessaan tietyt aallonpituudet pois, ja läpi pääsevät aallonpituudet muodostavat mineraalin näkyvän värin.
Viirun värin määräytyminen > Läpinäkyvät mineraalit

Tällaiset täysin puhtaasti kiteytyneiden, itsessään täysin värittömien mineraalien viirut ovat lähes poikkeuksetta valkoisia. Tätä voi verrata esimerkiksi lasiin; olipa lasi minkä väristä tahansa, sen viiru, perusväri ja näin ollen erittäin ohut pöly on täysin väritöntä.
Viirun värin määräytyminen > Läpinäkymättömät mineraalit

Sen sijaan läpinäkymättömien, valoa läpäisemättömien mineraalien viiru on yleensä värillinen. Tämä johtuu siitä että mineraali itsessään on periaatteessa täyttä, valoa läpäisemätöntä ja taittamatonta väripigmenttiä. Tällaiset mineraalit heijastavat, tai absorboivat valon tietyt aallonpituudet itseensä.
Esimerkkejä mineraalien viiruista

Esimerkkeinä mineraalien viiruista ovat muun muassa musta turmaliini (schörl), musta granaatti (melaniitti) ja mustana, keltaisena, sinisenä tai ruskeana esiintyvä anataasi. Nämä mineraalit ovat anataasia lukuun ottamatta silminnähden täysin läpinäkymättömiä, mutta perusväreiltään ne ovat kuitenkin värittömiä, ne läpäisevät juuri sen verran valoa että vain muutamien mikrometrien paksuinen viiru läpäisee valon silminnähtävästi. Toisin sanoen esimerkiksi violetin ametistin viiru on valkoinen, mutta mitä paksumpi kide on, sitä suurempi määrä pigmenttiä on sen läpi kulkevan valon matkalla. Näin kiteen läpi kulkevasta valosta ehtivät absorboitua ne aallonpituudet joiden puuttuminen määrää jäljelle jäävän valon, ja mineraalin värin.
Värillisiä, läpinäkyviä tai -kuultavia mineraaleja taas on esimerkiksi auripigmentti, joka on yleensä heikosti läpikuultava, kuitenkin valoa jonkin verran, ja varsinkin kiteinä hyvin läpäisevä mineraali. Auripigmentti esiintyy joko keltaisena, tai yleensä oranssina, mutta sen viiru on kirkkaankeltainen.
Hematiitin viiru taas on verenpunainen. Hematiitti onkin saanut nimensä tästä – kreikan kielen verta tarkoittavan sanan hemos mukaan.
Timantilla taas ei varsinaisesti ole viirua lainkaan, koska se on itsessään kovempi kuin posliini ja naarmuttaa sitä, mutta periaatteessa timantin viiru on valkoinen, koska sen ohueksi jauhettu pöly on väritöntä.
Esimerkkejä mineraalien viiruista > Eri mineraalien viiruja

| Mineraali | Väri | Läpikuultavuus | Viiru |
| --- | --- | --- | --- |
| Atsuriitti | Syvänsininen | Läpinäkyvä/-näkymätön | Taivaansininen |
| Kassiteriitti | Ruskeasta värittömään | Läpinäkyvä/-kuultava | Harmaa |
| Proustiitti | Tummanpunainen (hapettuu hopeanväriseksi) | Läpinäkyvä/-kuultava | Kirkkaanpunainen/sinooperi |
| Rikkikiisu | Vaalea kullanvärinen | Läpinäkymätön | Musta |
| Kuparikiisu | Kullanvärinen | Läpinäkymätön | Vihreä |
| Sodaliitti | Sininen | Läpinäkymätön/-kuultava | Valkoinen |
| Turkoosi | Sininen/vihreä | Läpinäkymätön | Valkoinen |
| Spektroliitti | Musta/harmaa, taittaa valon sateenk.väreihin | Läpinäkymätön/-kuultava | Valkoinen |
| Zirkoni | Lähes kaikissa sateenk.väreissä ja väritön | Läpinäkyvä | Valkoinen |
| Krysopraasi | Vihreä | Läpinäkymätön/-kuultava | Valkoinen |
| Granaatit | Vihreä, ruskea, punainen | Läpinäkymätön/-kuultava | Valkoinen |
| Smaragdi | Vihreä | Läpikuultava/-näkyvä | Valkoinen |
| Kämmereriitti | Violetti, punainen, purppura | Läpikuultava/-näkyvä | Punainen, purppura |
| Wulfeniitti | Punainen | Läpikuultava | Punainen |
| Hedenbergiitti | Musta, vihreä | Läpinäkymätön | Vihreä |
| Milariitti | Vihreä | Läpinäkymätön | Valkoinen |
| Dioptaasi | Vihreä | Läpinäkyvä | Vihreä |
| Borniitti | Sateenk.väreissä metallihohtoinen | Läpinäkymätön | Musta, harmaa |
| Kulta | Kullanvärinen | Läpinäkymätön | Kullanvärinen |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viiru Wikimedia Commonsissa
Topi Vikstedt

| Topi Vikstedt |
| --- | --- |
 Topi Vikstedt vuonna 1909.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1891 Viipuri
Kuollut: 6. toukokuuta 1930 Helsinki
Taiteilija
Ala:  grafiikka
 Nimikirjoitus
Toivo (Topi) Alarik Vikstedt (12. kesäkuuta 1891 Viipuri – 6. toukokuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen piirtäjä, pilapiirtäjä ja taidegraafikko, jota on pidetty yhtenä aikansa parhaista.
Kirjallisuutta

Järvi, Olavi: Parhaat pilapiirtäjämme, s. 163.  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4434-3
Kippola, Anna-Kaarina: Toivo Vikstedt julistetaiteilijana.  (Toimittanut Ulla Aartomaa. Julistemuseon julkaisusarja, 3)  Lahti:  Lahden kaupunki, 1983.  ISSN 0358-0598  ISBN 951-849-148-8
Puokka, Jaakko: Kolmipäinen koira: Topi Vikstedt, 1920-luvun taiteilija ja hänen maailmansa. Helsinki: Otava, 1983. ISBN 951-1-07556-X.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Topi Vikstedt Wikimedia Commonsissa
Topi Vikstedt taiteilijamatrikkelissa
Vikstedt, Topi hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Topi Vikstedtin leipäjuliste Elannolle vuodelta 1914.
Hervé Vilard

Hervé Vilard
René Paul Hervé Villard (s. 24. heinäkuuta 1946 Pariisi) on ranskalainen laulaja, joka tunnetaan pseudonyymillä Hervé Vilard.
Elämäkerta

René Villard kasvoi lapsuutensa ja nuoruutensa orpokodissa sekä useissa sijoituskodeissa, kunnes Daniel Cordier, taidekauppias ja ranskalainen historioitsija adoptoi hänet, joskin vasta aikuisiän saavuttaneena.
Vilard tunnetaan parhaiten laulustaan "Capri, c’est fini", joka oli omana aikanaan todella suosittu. Hänen muita menestyksiään ovat olleet "Fais la rire", "Champagne", "Va pour l'amour libre", "T’es pas Dietrich", "La Vie est belle, le Monde est beau", "Rêveries", "Je l'aime tant", "Sayonara", "Mourir ou vivre" ja eritoten kolme ääniettä, jotka hänelle teki italialainen Toto Gutugne: "Nous", "Reviens" ja "Méditerranéenne".
Vuonna 1967 Hervé Vilard oli ensimmäinen ranskalainen laulaja joka tuli ulos kaapista ja kertoi avoimesti homoseksuaalisuudestaan.
Suuren kohun Ranskassa aikaansai hänen vuonna 1990 esittämänsä ja levyttämänsä laulu "L’Amour défendu", jossa puolustettiin voimakkaasti oikeutta seksiin ilman kondomia.
Useat tunnetut musiikintekijät ovat tehneet hänelle musiikkia, kuten Didier Barbelivien, Michel Fugain, Danyel Gérard ja Jacques Revaux. Hän on niin ikään esittänyt useiden tunnettujen ranskalaisten runoilijoiden tekstejä. Näiden joukossa ovat esimerkiksi  Louis Aragon, Marguerite Duras, Maurice Fanon, Eugène Ionesco, Jacques Prévert, Bernard Dimey ja Jean Genet.
Diskografia

Simplement (2002)
Cri du Cœur (2004)
Tout Simplement (1997)
L'amour défendu (1990)
Le vin de Corse (1986)
Ensemble (1983)
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
ComingOut-sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Viitaniemen koulu

Viitaniemen koulu kesällä 2013
Viitaniemen koulu on Jyväskylässä Viitaniemessä sijaitseva perusopetuksen luokkien 7–9 koulu. Koulussa opiskelee noin 530 oppilasta vuosiluokilla 7–9.  Koulutalo on valmistunut vuonna 1962 Viitaniemen yhteiskoulun nimellä toimineelle yksityiselle oppikoululle (keskikoulu ja lukio) ja sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Jonas Cedercreutz ja Helge Railo. Liikuntasali sijaitsee erillisessä rakennuksessa, joka valmistui vuonna 1967. Peruskoulu-uudistuksen yhteydessä koulu siirtyi Jyväskylän kaupungin hallintaan vuonna 1973. Vuosina 1973–1995 talossa toimi hallinnollisesti kaksi koulua, Viitaniemen yläaste ja lukio.
Lukio yhdistettiin 1995 kahden muun lukion (mm. Kilpisen lukio) kanssa Cygnaeus-lukioksi. Vuonna 2007 Viitaniemen ja Voionmaan koulut yhdistettiin, ja niille valmistui peruskorjattu Viitaniemen koulun talo vuonna 2008. Peruskorjauksessa lähes koko koulu uusittiin, mutta Viitaniemen suojelukaavan takia sen ulkonäkö säilytettiin lähes ennallaan. Koulun edustalla on taiteilija Juhani Petäjäniemen teos Keinumieli-Tyhjämieli-Häkkimieli.
Koulu sisältää luokka-asteet 7–9 ja se on Kortepohjan, Lohikosken, Puistokoulun ja Vesangan alakoulujen lähin yläkoulu. Siellä on myös erityisluokka autistisille oppilaille ja englanninkielistä opetusta (luokat 7–9). Koulu toteuttaa kurssi- ja jaksojärjestelmää. Lukuvuosi koostuu neljästä jaksosta siten, että pääosa kursseista on keskitetty yhteen jaksoon.
Historia > Koulurakennuksen synty 1962

Koulun perustamisen tarkoituksena oli saada lukiopaikkoja Jyväskylän kunnallisesta keskikoulusta jatkaville oppilaille. Tätä varten perustettiin 1.7.1957 Jyväskylän yhteislukion kannatusyhdistys ry. Kannatusyhdistyksellä oli vuoden 1958 lopussa 146 jäsentä, jotka olivat maksaneet jäsenmaksuja 220 000 markkaa. Yhdistys anoi valtioneuvostolta lupaa lukion perustamista varten sekä Jyväskylän kaupungilta määrärahaa opettajien palkkaukseen ja muihin juokseviin menoihin (600 000 markkaa vuodessa). Syksyllä 1958 lukio aloitti vanhan kauppakoulun rakennuksessa torin laidalla.
Kannatusyhdistys anoi vuonna 1960 oikeutta laajentaa koulua myös keskikoululuokat käsittäväksi oppikouluksi ja samalla anottiin lupaa muuttaa koulun nimi Viitaniemen yhteiskouluksi. Anomus hyväksyttiin valtioneuvostossa 5.5.1961.
Nimimuutos osoittaa, että oman koulutalon saaminen oli vireillä. Kaupunki oli osoittanut koululle tontin Viitaniemestä (ensimmäinen päätös kaupunginvaltuustossa 3.11.1959). Tontti oli kuitenkin liian pieni, joten tarvittiin sen laajennusta. Lopullisesti tonttiasia päätettiin 25.9.1961, kun kaupunki lahjoitti nykyisen tontin koulun kannatusyhdistykselle.
Rakennuksen arkkitehdeiksi valittiin vuonna 1961 Jonas Cedercreutz ja Helge Railo, joilla oli yhteinen arkkitehtitoimisto Helsingissä. Sovittiin, että suunnittelu on valmis urakkatarjousvaiheeseen mennessä, joka alkoi syyskuussa 1961. Pääurakoitsijaksi valittiin B. Lindbergin Rakennustoimisto ja valvojaksi rakennusmestari Hydén. Rakentaminen alkoi lokakuussa 1961 ja sen lopputarkastus pidettiin 10.9.1962. Koulun liikuntasali valmistui vasta 1967. Liikuntasalin rakentamista viivyttivät rahoitusongelmat. Salin rakentaminen maksoi 561 000 markkaa. Koulutalon tilavuus oli 16 120 kuutiometriä (noin 5000 neliömetriä) ja salirakennuksen tilavuus 6 470 kuutiometriä.
1960-luvun peruskoulu-uudistuksen yhtenä tavoitteena oli koulujen kunnallistaminen. Niinpä Viitaniemen yhteiskoulukin siirtyi Jyväskylän kaupungin hallintaan ja omistukseen elokuun 1973 alusta. Hallinnollisesti syntyi kaksi eri koulua, Viitaniemen yläaste ja Viitaniemen lukio.
Historia > Peruskorjaus 1983–1987

Koulurakennuksessa ilmeni melko pian tarvetta korjauksiin. Tarvittiin esimerkiksi isojen luokkatilojen (OT3) rinnalle pienempiä (erityisesti yläasteen tasokurssien tarpeisiin). Oli myös korjattava luokkien sisäkatot. Ne oli alun perin tehty harvalaudoituksella, joka keräsi pölyä ja huononsi sisäilmaa. Korjaus saatiin alkamaan vaiheittain vuonna 1983. Siihen sisältyi vielä uusien koitalousluokkien rakentaminen 1. kerrokseen (alapihan tasolle eli nykyiseen P-kerrokseen) ja teknisen työn tilan tekeminen aulan viereen kadun puolelle. Peruskorjaus valmistui loppuvuonna 1987.
Historia > Lukio muuttaa pois

Vuonna 1993 tuli julkisuuteen suunnitelma, että kaupungin kaksisarjaiset lukiot (Viitaniemi, Kilpinen ja Kesy) yhdistettäisiin. Lukion kurssimuotoisuus oli synnyttänyt tilanteen, että suurempi yksikkö olisi kustannustehokas. Suunnitelma toteutui syksystä 1995 alkaen siten, että uusi Cygnaeus-lukio aloitti Kesyn koulun tiloissa Vapaudenkadulla. Kaupungin lukioista enää vain Voionmaan lukio jäi yläasteen yhteyteen. 2000-luvulla luovuttiin aste-päätteisistä koulujen nimistä, koska säädökset sallivat myös yhtenäiskoulut. Puhuttiin vain Viitaniemen koulusta.
Viitaniemen koulutalo jäi aluksi vajaalle käytölle. Taloon tuli alivuokralaiseksi Jyväskylän Steiner-koulu ja sen jälkeen kristilliset luokat, joista muodostui Jyväskylän kristillinen koulu. Alivuokralaisten tulo teki koulutalon taas ahtaaksi. Joitakin muutoksia sisätiloihin tehtiin 2001, jotta kahden koulun rinnakkainelo saatiin onnistumaan.
Yläkoulun rehtoreina ovat toimineet Kunto Koskinen (1973-1986), Markku Tossavainen (1986-1998), Eino Leisimo (2002-03),  Olli Lehtonen (1998-2001 ja 2003-2015), Jouni Hokkanen (2016-)
Historia > Peruskorjaus 2007–2008

Vuonna 2005 julkistettiin kaupungin kouluverkkouudistus, joka merkitsi keskikaupungin osalta sitä, että Cygnaeuksen ja Voionmaan koulut lakkautettiin kesällä 2006 ja niiden yhteinen peruskorjaushanke jäi toteuttamatta. Sen sijaan kaupunki aloitti Viitaniemen koulun peruskorjauksen, jota oli aluksi valmisteltu lämpö-vesi-ilmastointikorjauksena. Koulun peruskorjauksen arkkitehtina oli Jorma Peltonen (Arkkitehtitoimisto LPV Jyväskylä). Koulun suojeluarvot rajoittivat työtä siten, että talon ulkoasun piti säilyä jokseenkin ennallaan, vaikkakin lähes kaikki rakenneosat uusittiin. Vanha liikuntasali purettiin ja tilalle rakennettiin uusi sali, joka ulkomitoiltaan vastaa entistä. Pääurakoitsijana oli NCC Rakennus Oy ja vastaavana mestarina Tuomo Häyhä. Peruskorjauksen kokonaiskustannukset olivat noin 9 miljoonaa euroa. Rakennustyön ajaksi koulu muutti väistötiloihin Cygnaeuksen koulukeskukseen.
Peruskorjaus valmistui kesällä 2008. Arkkitehti pyrki luomaan koulun aulasta viihtyisän siten, että aula avattiin P-kerrokseen saakka. Ruokala siirrettiin aulan pohjoispuolelle, ja sen laaja ikkunapinta avaa aulasta vehreän luonnonnäkymän. Teknisen työn tila siirrettiin liikuntasalin eteläpäätyyn. Koulun sisäväritys muuttui entisestä sinisen-harmaan-valkoisen yhdistelmästä oranssin-punaisen-keltaisen-valkoisen yhdistelmään. Värit ovat koulun rakentamisajan (60-luvun) tyypillisiä värejä.
Aiheesta muualla

Viitaniemen koulun kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viitaniemen koulu Wikimedia Commonsissa
Vihreä kemia

Vihreän kemian tavoitteena on pyrkiä ekologisesti, sosiaalisesti ja taloudellisesti kestäviin kemiallisiin ratkaisuihin.
Vihreä kemia pyrkii kehittämään mahdollisimman ympäristöystävällisiä kemikaaleja ja -prosesseja, kuten kemikaalien puhtaampaa ja energiatehokkaampaa valmistusta hyödyntämällä katalyytteja tai jatkojalostamalla välituotteita jätteen sijaan muihin käyttötarkoituksiin.   Tavoitteena on vähentää tai kokonaan eliminoida haitallisten aineiden käyttö tai tuotto koko elinkaaren ajalta, mutta myös jo syntyneitä vahinkoja pyritään korjaamaan. Vihreän kemian mukainen tuote tai teknologia pyrkii ensisijaisesti ennaltaehkäisemään ympäristön saastumista ja haittoja ihmisille.
Vihreän kemian hyödyt

Vihreän kemian hyödyt voidaan jakaa sosiaalisiin, ekologisiin ja taloudellisiin. Sosiaalisia etuja ovat mm. ihmisen terveyteen liittyvät aspektit kuten puhtaampi ilma ja vesi, työturvallisuuden lisääntyminen kemianteollisuuden parissa, turvallisemmat kuluttajatuotteet sekä vähentyneet altistumiset vaarallisille kemikaaleille. Ekologisia etuja ovat muun muassa, että vaarallisia kemikaaleja joutuu vähemmän luontoon ja vihreät kemikaalit eivät ole luonnolle haitallisia. Näin kasvit ja eläimet altistuvat vähemmän vaarallisille aineille, ekosysteemit eivät vaurioidu niistä sekä näitä ei varastoidu jätteiden mukana esimerkiksi kaatopaikoille. Taloudellisia etuja syntyy mm. siitä, että prosessitehokkuus kasvaa, prosessien sivutuotteita voidaan käyttää tuotannossa toisten prosessien lähtöaineina sekä tuotettu asiakasarvo kasvaa turvallisten tuotteiden myötä.