stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiheikkölaulajat

| Tiheikkölaulajat |
| --- | --- |
 Isotiheikkölaulaja (Atrichornis clamosus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiheikkölaulajat Atrichornithidae  Stejneger, 1885
Suku::  Tiheikkölaulajat Atrichornis  Stejneger, 1885
Katso myös
   Tiheikkölaulajat Wikispeciesissä   Tiheikkölaulajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tiheikkölaulajat (Atrichornis) on pienikokoisten varpuslintujen suku. Niitä löytyy luonnonvaraisina ainoastaan Australiasta. Tiheikkölaulajiin kuuluu kaksi lajia, jotka kumpikin ovat noin 20 cm pitkiä lintuja, joilla on ruskea tai musta höyhenpeite. Molemmat lajit elävät tiheän alankokasvillisuuden keskellä. Tiheikkölaulajat ovat hyviä juoksemaan, mutta lentotaito on heikko. Koiraiden laulu on kovaäänistä, muuten tiheikkölaulajia on vaikea nähdä. Naaraat rakentavat kuppimaisen pesän lähelle maata ja hoitaa poikaset yksin.
Tiheikkölaulajien, aikaisemmalta nimeltään tiheikkölinnut, heimoon (Atrichornithidae) kuuluu yksi suku: tiheikkölaulajat (Atrichornis), johon kuuluu kaksi lajia. Kumpikin laji on uhanalainen. Isotiheikkölaulajan luultiin vuonna 1889 kuolleen sukupuuttoon, mutta se löydettiinkin uudelleen vuonna 1961. Vuodesta 1976 alkaen sen levinneisyysalue Lounais-Australiassa on laajentunut.
Lajit

Isotiheikkölaulaja Atrichornis clamosus
Tiheikkölaulaja Atrichornis rufescens
Radiotiedustelu

Radiotiedustelu on radioaalloilla tapahtuvaa signaalitiedustelua. Radiotiedustelulla kuunnellaan sodan tai sen uhan aikana vihollisen radioviestiliikennettä, jotta saataisiin ennakkoon tietoa vihollisen liikkeistä ja suunnitelmista. Rauhanaikainen radiotiedustelu on strategista tiedustelua, jonka avulla kootaan suuri määrä tallenteita muiden radioliikenteestä salattujen viestien avaamista varten jo etukäteen.
Radiotiedustelun merkittävä osa-alue on vihollisen salattujen sanomien avaaminen. Vastatoimenpiteiden kannalta on välttämätöntä, että salauksen purku tapahtuu tarpeeksi nopeasti. Radiotiedustelulla on erittäin tärkeä osa korkeamman asteen sodanjohdon operatiivisessa ja taktisessa suunnittelussa.
Radioliikennettä käytetään liikkuvien yksiköiden viestiliikenteessä. Liikkuvia yksiköitä ovat lentotoiminta, laivaliikenne, sukellusveneet ja kaukopartiotoiminta (mm. desantit). Radiotiedustelun avulla voidaan saada selville vihollisen joukkojen liikkumisia, keskittämisiä, hyökkäyskäskyjä, huoltoa, ja muuta viestiliikennettä.
Radiotiedustelua ja sanomien avaamista helpottaa vihollisen organisaation tunteminen. Radiotiedustelulla on suuri merkitys myös saarrostustilanteissa, sillä radioliikenne on saarrettuna olevien ainoa yhteys ulkomaailmaan, jolloin se osa tietoliikenteestä, joka muissa olosuhteissa järjestettäisiin kaapelien kautta, meneekin radioteitse ja näin altistuu radiotiedustelulle.
Radiotiedustelun avulla voidaan tehostaa myös ilmatorjuntaa, kun saadaan selville vihollisen lentokoneiden lähtöpaikat, ajat ja kohteet. Suomen osalta tästä on ollut hyötyä muun muassa Helsinkiä vastaan tarkoitettujen pommitusten ennakoimisessa vastatoimia varten.
Radiotiedustelun ohella radioaalloille voidaan lähettää valeviestejä. Näin vihollisen toiminta voidaan sotkea tai peräti estää.
Tiedonlähteet

Radioliikenteessä viestejä ei aina saada vastaanotettua ymmärrettävästi. Silloin niitä pyydetään lähettämään uudelleen. Tämä helpottaa vihollisen radiokuuntelua yleensä jo ensimmäisellä kerralla napatun viestin varmistamisena. Joskus lähetettyä sanomaa ei kyetä avaamaan ja sitä pyydetään lähettämään toisella (ehkä vihollisen jo tuntemalla) salaustavalla tai peräti selväkielisenä. Radiotiedustelua auttaa vastapuolen huolimattomuus: joskus joku vähemmän tärkeänä pidetty viesti lähetetään esimerkiksi kiireen vuoksi selväkielisenä tai lähetetään turhia sanomia.
Radiosanomien salakieltä on selvitetty myös tutkimalla yksiköiden liikkumisia ja toimintaa radioviestien jälkeen. Muun muassa laivaliikenteen käyttämiä salausjärjestelmiä on usein saatu tällä tavalla murrettua.
Suomalainen radiotiedustelu

Merkittävimpiä suomalaisen radiotiedustelun saavutuksia ovat muun muassa Kannaksen suurhyökkäyksen selvillesaaminen etukäteen sekä Talin–Ihantalan taistelun radiotiedustelun mestarinäyte. Sotien aikana suomalainen radiotiedustelu kasvoi komppaniasta pataljoonan suuruiseksi. Päämajan radiotiedusteluun keskittynyt pataljoona tunnettiin lyhenteellä PMRadP. Radiotiedustelun yksiköiden ja tiedon käyttäjien välillä pidettiin suojattua yhteyttä Eljot-summerilennättimellä.
Suomalaisen radiotiedustelun isä eversti Reino Hallamaa (1889–1979) loi perustan suomalaiselle radiotiedustelulle vuonna 1927. Hänellä oli ratkaiseva merkitys Suomen sodanaikaisen tiedustelupalvelun johtajana ja kehittäjänä. Hallamaa perusti Päämajan tiedusteluosastoon ryhmän, joka selvitti muun muassa Saksan ja Neuvostoliiton salakirjoitussanomat. Ryhmä laati myös Suomen armeijalle sellaiset salakirjoitusmenetelmät, joita mikään ulkovalta ei Suomessa tiettävästi pystynyt selvittämään.
Sotien jälkeen Neuvostoliiton miehitysuhkan takia operaatio Stella Polariksella pyrittiin varmistamaan tiedustelun jatkotoimintamahdollisuudet. Muutama keskeinen tiedustelu-upseeri (mm. Hallamaa) siirtyi ulkomaille Valpon mahdollisilta tutkimuksilta.
Kehitys 2. maailmansodan jälkeen

Radiotiedustelun rooli on muuttunut 2. maailmansodan jälkeen. Tutkien, satelliittien ja automaattisten tiedustelulaitteiden käyttöönotto on tuonut uusia mahdollisuuksia vihollisen liikkeiden tarkkailuun. Niillä voidaan seurata panssarivaunujen, laivaston ja lentomuodostelmien liikkumisia vuorokaudenajasta ja säästä riippumatta. Kylmän sodan aika lisäsi tiedustelun tarvetta. Kilpavarustelu ja ydinaseet toivat uusia haasteita tiedustelulle. Suurvallat perustivat asevoimien ulkopuolelle itsenäisiä tiedusteluorganisaatioita.
Nykyinen 2000-luvun sodankäynnin viestiliikenne on kehittynyt näistä ajoista. Tietokoneet salaavat ja avaavat sanomia ja satelliitit hankkivat tietoja kohdemaasta. Maapalloa kiertää koko ajan satoja yhteys-, navigointi- ja tiedustelusatelliitteja. Tiedusteluun maanpinnalla käytetään nykyään kauko-ohjattavia miehittämättömiä tiedustelulennokkeja.
Radiotiedustelun ja -tarkkailun erot

Radiotiedustelua ei tule sekoittaa siviiliviranomaisten suorittamaan radiotarkkailuun, jonka tarkoituksena on radiohäiriöiden selvittäminen ja ennaltaehkäisy. Radiotarkkailussa viestinnän sisällöllä ei ole merkitystä eikä liikennettä tallenneta. Radiotiedusteluun kuuluvaa suuntimista käytetään kuitenkin myös radiotarkkailussa.
Aiheesta muualla

Pohjois-Kymenlaakson asehistoriallinen yhdistys ry: Radiotiedustelun synty Suomessa
Tiikarla

Tiikarla (ruots. Dikarböle) on kylä Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.
Tiikarlan kylän alueet rajoittuvat Paimionselkään, mutta varsinainen kylä on kuitenkin sisämaassa, missä sitä ympäröivät pellot sekä kallioiset, kosteikkoiset metsät. Varsinainen Tiikarlan tila on hieman erillään muista kylän taloista.
Historia

Tiikarlan yksinäistila oli osa Paddaisten verokuntaa. Tiikarla lahjoitettiin Torsten Blåfieldille vuonna 1623. Tämän poika Lars Torstensson piti tilaa säterinään. 1680-luvulla tila peruutettiin kruunulle. Se kuitenkin annettiin sitten elinikäissäteriksi, jonka haltijan kuoltua siitä tehtiin luutnantin virkatalo vuonna 1698. Se kuitenkin jäi asumattomaksi ja siten menetti virkatalon luonteensa. Siitä tuli näin kruununtila. Vuonna 1751 hovioikeudenneuvos Lindheim osti sen perinnöksi.
Pietari Tiikkiläinen

Tiikkiläisen muistomerkki Suojärvellä.
Pietari Tiikkiläinen (ven. Пётр Абра́мович Тикиля́йнен, Pjotr Abramovitš Tikiljainen, 3. elokuuta 1921 nykyisen Leningradin alueen Volossovan piirin Pekunitsan kunnan Markkovan kylä – 28. heinäkuuta 1941 Suojärven piirin Tolvajärven lähellä) oli puna-armeijan alikersantti, joka kuolemansa jälkeen sai Neuvostoliiton sankarin arvonimen.
Tiikkiläinen syntyi inkerinsuomalaiseen talonpoikaisperheeseen. Isän varhaisen kuoleman jälkeen hän auttoi äitiä taloudenpidossa ja valmistui keskikoulusta vuonna 1939. Tämän jälkeen hän työskenteli Pekunitsan postissa.
Vuonna 1939 Tiikkiläinen kutsuttiin puna-armeijaan, jonka riveissä hän osallistui talvisotaan. Jatkosodan alettua hän toimi ryhmänjohtajana seitsemännen armeijakunnan 71. kivääridivisioonan 52. rykmentissä, joka yritti pysäyttää suomalaisten hyökkäyksen ensin Korpiselän luona ja sitten Tolvajärven itärannalla. Ryhmän tehtävänä oli estää vihollisen pääsy Vuohtjärven ja Munjärvenlahden kautta Petroskoihin johtavalle tielle. Tiikkiläisen johtamat puna-armeijalaiset torjuivat hyökkäykset Ylä-Tolvajärven Ristisalmen luona vuorokauden ajan. Ammusten loputtua ryhmänjohtaja komensi miehensä pistintaisteluun, jossa hän kaatui. Kuolemansa jälkeen Tiikkiläiselle myönnettiin Neuvostoliiton sankarin arvonimi ja Leninin kunniamerkki.
Tiikkiläisen haudalle Suojärvelle pystytettiin muistomerkki vuonna 1966. Hänen mukaansa on nimetty myös yksi Suojärven kaduista. Tiikkiläisen käymän keskikoulun seinään on kiinnitetty muistolaatta. Petroskoissa Antikaisenkadun muistogalleriassa on hänen kuvansa. Tiikkiläisen elämästä kertoo Pekka Mutasen kirja Poika Markkovan kylästä.
Kirjallisuutta

Mutanen, Pekka. Poika Markkovan kylästä: dokumentaarinovelli. Petroskoi: Karjala-kustantamo, 1983.
Tietokonelapsi

| Tietokonelapsi |
| --- | --- |
Kirjailija:  Erkki Ahonen
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1972
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  150

Edeltävä:  Seppä Örn
Seuraava:  Syvä matka
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tietokonelapsi on Erkki Ahosen vuonna 1972 ilmestynyt toinen tieteisromaani.
Sisältö

Auto-onnettomuudessa kuolleen naisen syntymätön lapsi yhdistetään tietokoneeseen. Hallitus on antanut tutkijaryhmälle salaisen tehtävän, jossa sikiön erikoistumaton aivomassa pidetään elossa ja sitä kehitetään. Ahonen käyttää kybernetiikan käsitteistöä. Tutkijoiden mielestä yhteiskuntaa ovat hallinneet liiaksi tunteet, väärät ohjelmoinnit. Kertojaminänä oleva tiedemies kuvaa, kuinka on haluttu pyrkiä sisäerityksen tuottamista intohimoista vapaaseen älyyn. Tietokonelapselle annetaan puhdasta informaatiota, hänestä halutaan johdonmukainen, epäitsekäs päätöksentekijä yhteiskunnalle.
Vastaanotto

Jyrki Ijäs kirjoitti vuonna 1990 ilmestyneessä artikkelissaan suomalaisen tieteiskirjallisuuden historiasta, että Tietokonelapsi ja sitä seurannut Syvä matka ovat uuden kotimaisen tieteiskirjallisuuden merkittävimmät teokset.
Lehtiarvosteluita

Rosvall, Matti: Aamulehti 18.11.1972.
Forsblom, Harry: Helsingin Sanomat 24.12.1972.
Radogoštš

| Radogoštš Ра́догощь, Arskaht’ |
| --- | --- |
 Radogoštš
 Koordinaatit: 59°46′52″N, 34°51′44″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Boksitogorskin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 331 km²
Väkiluku (2012):  520
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Radogoštšin kunta Boksitogorskin piirin kartalla.
Radogoštš (ven. Ра́догощь, vepsäksi Arskaht’, kieli- ja kansatieteellisessä kirjallisuudessa on käytetty myös suomalaistettua muotoa Arskalahti) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Boksitogorskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Lidjoen vesistöön kuuluvien Pjalozero- ja Rjabovojärvien välissä 121 kilometriä Boksitogorskista koilliseen. Kylässä on 362 ja kunnassa 520 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Radogoštšin kunnan pinta-ala on 1 331 neliökilometriä. Se rajoittuu Boksitogorskin piirin Jefimovskin, Podborovjen ja Zaborjen kuntiin, Leningradin alueen Tihvinän piiriin sekä Vologdan alueeseen. Pinta-alasta 92,6 % on metsää, 3,4 % maatalousmaata ja 3,3 % vesistöjä.
Seutu on pinnanmuodostukseltaan kumpuilevaa tasankoa, jolla kohoavat Tihvinän selänne ja Vepsän ylänkö. Tärkeimmät joet ovat Javosman ja Paksujoen kautta Syväriin laskeva Tutoka, Sudan sivujoki Kolp ja Tšagodoštšan sivujoki Lid. Järviä ovat Alozero (Rjabov Konetskoje), Beloje, Dolgozero, Hozozero, Kojenozero, Krivuli, Kurbozero, Lerinskoje, Lidskoje, Melozero, Mjaltozero, Mohozero, Murmozero, Oiozero, Pelušskoje, Pupozero, Samozero, Šidozero, Šunozero, Svjatozero, Tšaiginskoje ja Vjalgozero. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, hiekka ja sora. Kunnan alueella sijaitsee osa Vepsän metsä -luonnonpuistosta.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 26 asutuskeskusta: Abramova Gora, Amosova Gora, Belaja, Beljatšiha, Bobrozero, Bor, Borisovštšina, Botševo, Dmitrovo, Koiguši, Kortaly-Usadištše, Korvala, Krasnoborski, Krasnyi Bor, Lahta, Okulovo, Ostrov, Petrovo, Pjatino, Požarištše, Prokušovo, Pudrino, Sankov Bor, Sidorovo, Tedrovo ja Tšaigino. Viidessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta. 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen aikana kunnan väestö vähentyi lähes neljänneksellä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan sen asukkaista 71 % on kansallisuudeltaan venäläisiä ja 14 % vepsäläisiä.
Historia

Radogoštšin kyläryhmä mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvun lopussa, mutta se lienee syntynyt jo ensimmäisen ja toisen vuosituhannen vaihteessa. Kylän venäjänkielinen nimitys perustuu paikannimistössä laajalti esiintyvään muinaisslaavilaiseen henkilönimeen Radogost. Vepsänkielisen nimityksen alkuperä on tuntematon.
Nykyään Radogoštš on eteläisin vepsäläisten asuttama kylä. Aikaisemmin vepsää puhuttiin myös kylän eteläpuolella esimerkiksi Pudrinossa.
Liikenne, talous ja palvelut

Jefimovskista johtaa Radogoštšiin päällystetty maantie, joka jatkuu Pelušin ja Prokuševon kautta Sidorovoon. Suurin osa teistä on huonokuntoisia. Keskuskylän pohjoispuolella sijaitsevasta Požarištšesta on kahdesti viikossa linja-autoyhteys Boksitogorskiin. Koillis- ja kakkoisosan kyliin ei ole lainkaan julkista liikennettä. Kunnan alueella on kaksi käytöstä poistettua kapearaiteista rautatietä.
Paikallisista elinkeinoista tärkein on maa- ja metsätalous. Kunnan alueella toimii puunhankintayritys Vepsski les, maatalousyritys Radogoštšinskoje, kuusi yksityistilaa ja asukkaiden palstaviljelmiä. Maatalouden tuotanto (lähinnä perunaa ja vihanneksia) menee kokonaan omaan kulutukseen. Tärkeitä työnantajia ovat erilaiset julkiset palvelut.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat peruskoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti, kaksi kauppaa ja kahvila. Jefimovskin kulutusosuuskunnalla on kaupat myös Bobrozerossa ja Sidorovossa. Muita kyliä palvelee kauppa-auto.
Kyläkuva ja nähtävyydet

Radogoštšin kylä koostuu etupäässä hirsi- ja puutaloista. 1980-luvulla rakennettiin kolme elementtitaloa ja julkisia rakennuksia. Kylässä on vesijohto- ja viemäriverkko, jonka jätevedet lasketaan puhdistamattomina Lidjokeen. Kerrostaloissa ja koulussa on keskuslämmitys.
Kunnan alueella sijaitsevia rakennusmuistomerkkejä ovat 1700–1800-luvuilla rakennettu Krasnyi Borin puinen tsasouna sekä entisen Pelušin kylän kirkko.
Aiheesta muualla

Radogoštšin kunta Boksitogorskin piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Radogoštš Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Radio France

Pariisin radio- ja musiikkitalo.
Radio France on Ranskan kansallinen yleisradioyhtiö. Vuonna 1975 toimintansa aloittaneen laitoksen edeltäjiä olivat Radio PTT vuodesta 1923, Radiodiffusion française vuodesta 1944, Radiodiffusion-télévision française vuodesta 1949 ja Office de radiodiffusion-télévision française vuodesta 1964. Vastaava julkisen palvelun televisioyhtiö on France Télévisions.
Historia > Radio PTT

Säännölliset yleisradiolähetykset alkoivat Ranskassa vuonna 1922. Posti-, lennätin- ja puhelinlaitos PTT aloitti vuonna 1923 julkisen palvelun, jota koskeva laki säädettiin vuonna 1926. Vuonna 1927 alettiin perustaa alueellisia radioasemia, ja vuonna 1931 avattiin lyhytaaltoasema siirtomaita varten.
Yleisradiotoimintaa rahoitettiin lupamaksuilla vuodesta 1933. Valtion radion rinnalla toimi myös yksityisiä kaupallisia radioasemia. Pariisin Poste national oli vuonna 1939 maailman voimakkain radioasema 900 kilowatin lähetystehollaan. Radiolupien määrä kasvoi 5,2 miljoonaan vuonna 1940, mutta se oli kolmanneksen jäljessä Saksasta ja Britannaista.
Toisen maailmansodan aikana radiosta tuli tärkeä propagandaväline. Saksan miehitysalueen asemat jäivät vihollisen haltuun, ja etelän nukkehallituksen Radio Vichy aloitti toimintansa heinäkuussa 1940. Charles de Gaullen johtama Vapaa Ranska lähetti ohjelmaa BBC:n kautta Lontoosta sekä myöhemmin Yhdysvalloista, Neuvostoliitosta, Brazzavillesta ja Algerista.
Historia > Radiodiffusion-télévision française

Sodan jälkeen radiotoiminta järjestettiin uudelleen. Vuonna 1944 perustettiin Radiodiffusion française, joka sai seuraavana vuonna monopolioikeuden yleisradiotoimintaan. Se toimi eri aikoina tiedotusministeriön tai pääministerin alaisuudessa. Valtakunnallisen asemaketjun Chaîne nationalen rinnalle syntyi viihdeohjelma Chaîne parisienne, kulttuuriohjelma Paris Inter ja opetusohjelmat Radio Sorbonne ja Paris IV. Vuonna 1949 aloitettiin televisiotoiminta, ja yhtiö sai nimen Radiodiffusion-télévision française (RTF).
ULA-lähetykset alkoivat Ranskassa vuonna 1954. Haastattelunauhurit ja transistorivastaanottimet tekivät radiosta entistä dynaamisemman viestintävälineen. Paris Interistä tuli vuonna 1957 yleiskanava France I, Chaîne parisiennesta viihde- ja paikallisohjelmien kanava France II régional ja Chaîne nationalesta kulttuurikanava France III national. Vuonna 1960 perustettiin stereofoninen musiikkikanava France IV haute-fidélité. Ranskan radiomaiseman erikoisuus olivat lähialueiden kaupalliset asemat Radio Luxembourg, Radio Monte Carlo ja Europe 1, joiden kanssa RTF joutui kilpailemaan. Television kehitys oli aluksi hidasta. Vuonna 1958 maassa oli yksi televisiokanava ja alle miljoona vastaanotinta. Radiovastaanottimia oli samaan aikaan 10,7 miljonaa.
Henry Bernandin suunnittelema uusi radiotalo valmistui Pariisiin vuonna 1963. Samana vuonna radiokanavat järjestettiin uudelleen. Yleiskanava RTF Inter jakautui iltaisin pitkien aaltojen Inter jeunesseksi ja keskiaaltojen Inter variétésiksi. Kulttuuri-, musiikki- ja opetusohjelmien kanavaksi tuli RTF Promotion. ULA-ohjelma RTF Haute-fidélité omistettiin kokonaan taidemusiikille.
Historia > Office de radiodiffusion-télévision française

Tiedotusministeriön alaisuudessa toiminut yhtiö sai itsenäisemmän aseman vuonna 1964, jolloin sen nimeksi tuli Office de radiodiffusion-télévision française (ORTF). Vuonna 1972 perustettiin maan hallituksen nimittämän toimitusjohtajan virka. Televisiomainonta aloitettiin vuonna 1968, mutta suurin osa rahoituksesta tuli yhä lupamaksuista. Radion kuuntelijamäärän laskua torjuttiin autoilijoita varten vuonna 1971 perustetulla kanavalla France Inter Paris, josta tuli hyvin suosittu. 1950-luvulla supistettuja ulkomaanlähetyksiä laajennettiin vuodesta 1969.
Ranskan poliittiseen elämään osallistunut ORTF hajotettiin vuonna 1974. Sen tilalle perustettiin seitsemän erillistä organisaatiota: radioyhtiö Radio France, televisiokanavat Télévision française 1, Antenne 2 ja France régions 3, tuotantoyhtiö Société française de production, lähetysyhtiö Télédiffusion de France ja audiovisuaalinen instituutti Institut national de l’audiovisuel. Radiolähetykset alkoivat samaan aikaan siirtyä ULA-alueelle, jota käyttivät myös laittomat piraattiradiot.
Historia > Radio France

Radio France aloitti toimintansa vuoden 1975 alussa. Se menetti monopoliasemansa vuonna 1981, minkä jälkeen maahan alettiin perustaa yksityisiä paikallisradioita. Vuonna 1982 muodostettiin yleisradiotoiminnan valvontaelin Haute Autorité de la communication audiovisuelle. Radio France vastasi haasteeseen hajauttamalla toimintaansa ja perustamalla omia paikallisasemiaan. Vuonna 2000 muodostettiin paikallisradioketju France bleu, jossa on nykyään 44 asemaa. Nuorisolle suunnattu Radio 7, ikääntyneille tarkoitettu Radio bleue ja eräät muut hankkeet jäivät lyhytikäisemmiksi. Vuonna 1975 perustettu ulkomaanpalvelu Radio France internationale yhtiöitettiin vuonna 1983, ja se irtautui Radio Francesta vuonna 1986. Vuonna 1987 perustettiin uutisradio France info ja vuonna 1997 uusi nuorisokanava Le Mouv (vuodesta 2015 Mouv’).
Radion toimintakenttä muuttui perusteellisesti Internetin myötä 1990-luvulta lähtien. Radio France avasi nettisivustonsa vuonna 1995, perusti Internet-radion vuonna 1999 ja aloitti podcastit vuonna 2006. Vuonna 2016 avattiin radio-, televisio- ja uutissivusto Franceinfo, jossa ovat mukana televisioyhtiö France télévisions, mediayhtiö France médias monde ja Institut national de l’audiovisuel. Vuonna 2018 perustettiin erillinen digituotantoyksikkö.
Nykypäivä

Radio France on nykyään itsenäinen julkisen palvelun laitos. Sen liikevaihto oli 654,3 miljoonaa euroa vuonna 2020. Yleisradiomaksu muodosti summasta 577,4 miljoonaa ja yhtiön mainos- ja muut tulot 76,9 miljonaa. Yhtiön palveluksessa oli vuoden aikana 4 835 työntekijää. Sen yhteydessä toimivat Ranskan kansallisorkesteri, filharmoninen orkesteri ja kaksi kuoroa. Uudistettu radiotalo palvelee myös musiikkitalona.
Yhtiön ohjelmakanavat ovat:
radion yleiskanava France Inter
paikallisradioketju France Bleu
kulttuuriradio France Culture
musiikkiradio France Musique
liikenne- ja musiikkiradio Fip
nuorisoradio Mouv’
Internet-sivusto Franceinfo.
Kanavilla on päivittäin yhteensä 15 miljoonaa kuuntelijaa. Radiolähetykset tapahtuvat ULA-alueella analogisesti ja DAB+ -tekniikalla. Lähetystoiminnasta vastaa TDF (entinen Télédiffusion de France).
Aiheesta muualla

Radio France (ranskaksi)
Vuonna 1939 avattu Allouisin lähetyskeskus pitkäaaltomastoineen. Radio France luopui 2 000 kilowatin lähettimen käytöstä vuonna 2017.
Gustaf Tigerstedt

Gustaf Adolf Fredrik Tigerstedt (6. joulukuuta 1813 Rautalampi – 19. helmikuuta 1878 Kokemäki) oli ruukinpatruuna, sahanomistaja ja valtiopäivämies.
Elämä

Aateliseen Tigerstedt -sukuun kuuluneen Tigerstedtin isä oli ruukinpatruuna Adolf Wilhelm Tigerstedt ja äiti Maria Gustafva Collin. Hän opiskeli yliopistossa ja oli perustamassa Savo-karjalaista osakuntaa 1833, mutta tuli erotetuksi yliopistosta.
Vuodesta 1835 lähtien Tigerstedt työskenteli isänsä Juankoskella omistamalla Juantehtaan ruukilla apulaisisännöitsijänä. Tigerstedt toimi myös Juankoskella sijainneen Säyneisen eli Gustafsforsin ruukin isännöitsijänä. Hän osti molemmat ruukit ja vielä Kortteisen ruukin Kaavilta isältään 1849, mutta myi ne parin vuoden päästä. Koskiosuuksia hankkinut Tigerstedt suunnitteli Kokemäenjoen Kolsinkoskeen vesisahaa ja koko joen käyttöä laajamittaiseen puutavaran uittoon. Sahayhtiöön hän sai liikekumppaniksi apteekkari Christian Hobinin. Hän toimi äänettömänä yhtiömiehenä myös Porin höyrysahayhtiössä, jolle hän toimitti tukkeja, mutta yhtiö joutui selvitystilaan 1866. Sille luovuttamastaan Kolsinkoskesta ja metsävuokraussopimuksista Tigerstedt kävi oikeutta, kunnes pääsi sopimukseen yhtiön uuden omistajan Wilhelm Rosenlewin kanssa. Hankkimansa Reposaaren sahan oikeudet hän taas myi ruotsalaiselle J. E. Franckelle.
Vuodesta 1862 lähtien Tigerstedt asui Kokemäelle rakentamassaan Gustafsvikin kartanossa. Hän oli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja Suomen Talousseuran jäsen ja toimi aatelissäädyssä sukunsa edustajana valtiopäivillä 1863–1864, 1867, 1872 ja 1877–1878.
Tigerstedt on haudattu sukuhautaan Kokemäen vanhalle hautausmaalle Pyhän Marian kirkon sakastin viereen.
Perhe

Tigerstedtin puoliso vuodesta 1838 oli Catharina Fredrika Schildt (1809–1878). Hänen veljensä oli historioitsija, professori Karl Konstantin Tigerstedt.
Tigerstedtin poika oli kaartinkapteeni Severin Tigerstedt.