Iranin historia
Qajar-dynastia > Perustuslaillinen vallankumous

Nasir ad-Dinin vallanperijän, Muzaffar ad-Dinin valtakaudella 1896-1907 maa ajautui heikon ja tehottoman hallinnon aikaan. Tilannetta pahensivat taloudelliset ongelmat, joita yritettiin paikata Venäjältä otetuilla lainoilla. Venäjältä otettuja lainoja katsottiin kansan ja ulaman keskuudessa karsaasti, sillä maassa oltiin huolissaan ulkomaisen ja erityisesti venäläisen vaikutusvallan kasvusta. Maassa alettiin vaatia šaahin valtaoikeuksien rajoittamista ja oikeusvaltion perustamista.
Venäjän ja Japanin välisen sodan puhkeaminen vuonna 1905 keskeytti tavaroiden maahantuonnin, mikä johti hintojen kohoamiseen. Tämä taas johti tullitulojen romahtamiseen, mitä Qajar-hallinto yritti paikata maan sisäisillä tariffeilla, mistä kärsivät erityisesti kauppiaat. Tilanne alkoi muuttua levottomaksi maan basaareissa elintarvikkeiden liian korkeiksi nousseiden hintojen vuoksi. Maan hallinnon kyvyttömyys reagoida kauppiaiden ja heitä tukevan ulaman mielenosoituksiin, johti yhä kasvaviin levottomuuksiin. Kesällä 1906 poliisi ampui opiskelijamielenosoituksen yhteydessä kuoliaaksi yhden ulaman jäsenen, mikä johti siihen että kaksituhatta ulaman jäsentä ja heidän oppilaansa lähtivät Teheranista Qomiin. Kauppiaiden johtamina noin 14 000 henkilöä taas leiriytyi Britannian lähetystön alueelle protestoidakseen Qajar-hallintoa. Alueesta muodostui maan poliittisen keskustelun ydinalue, missä vaadittiin šaahin oikeuksien rajoittamista ja uuden edustavan kansalliskokouksen (majlis) perustamista.
Koko Teheran oli käytännössä halvaantunut basaarien pysyessä suljettuna ja ulaman ollessa poissa pääkaupungista. Elokuussa 1906  maan hallintoa alkoi jo uhata mahdollinen sotilaskapina, sillä armeijan palkkoja ei enää kyetty maksamaan. Painostuksen alla šaahi Muzaffar al-Din myöntyi vaatimukseen kansalliskokouksen koolle kutsumisesta. Majlis kokoontui ensimmäistä kertaa lokakuussa 1906 ja se laati maahan uuden perustuslain, jossa määritettiin tiukat rajat šaahin vallalle ja määritettiin valtaoikeudet vaaleilla valitulle parlamentille. Šaahi Muzaffar ad-Din allekirjoitti uuden perustuslain joulukuussa 1906, ja hän kuoli itse vain viisi päivää myöhemmin.
Persian perustuslaillinen vallankumous merkitsi maassa keskiaikaisen ajanjakson loppua. Toiveet perustuslain mukaisesta hallinnosta eivät kuitenkaan toteutuneet. Majlis edusti lähinnä maan keski- ja yläluokkaa, joka oli ollut mielenosoitusten johdossa alusta pitäen. Tärkeimmät vallankumousta vaatineet luokat olivat olleet šiialainen ulama ja basaarikauppiaat. Ulaman keskuudesta esiin nousivat etenkin ajatollat Abdullah Behbahani ja Sayyid Mohammad Tabatabai. Heidän avarakatseisen näkemyksen mukaan demokratia ei länsimaisesta alkuperästään huolimatta ollut ristiriidassa islamin kanssa. Ulaman arvovalta mielenosoitusten johdossa oli merkittävä tekijä vallankumouksen onnistumisessa. Perustuslain myötä äänensä saivat kuuluviin myös maallisemmat liberalistiset ja nationalistiset aatteet, joiden kannattajat halusivat kehittää maata länsimaisen mallin mukaan. Tätä kehitystä ulaman vanhoillisemmat jäsenet eivät halunneet nähdä, ja alettiin kiistellä siitä mihin suuntaan maata haluttiin kehittää.
Perustuslain kannattajien yhteinen tavoite oli ollut ulkovaltojen vallan vähentäminen Persiassa. Britannia ja Venäjä eivät kuitenkaan Persian itsemääräämisoikeutta kunnioittaneet, vaan niitä yhdisti huoli Saksan kasvavasta vaikutusvallasta. Britannia ja Venäjä liittoutuivat paitsi keskenään, myös Ranskan kanssa, niin sanotussa kolmoisententessä. Maat pääsivät sopimukseen Persiasta vuonna 1907 ja jakoivat maan omiin etupiireihinsä. Venäjän etupiiriin kuului maan pohjoinen osa, brittien etupiiriin kuului maan kaakkoinen, Brittiläiseen Intiaan rajautuva osa. Keskelle jäi puolueeton vyöhyke.
Muzaffar al-Dinin seuraajaksi noussut Mohammad Ali Shah ei hyväksynyt uutta perustuslakia. Hän päätti kumota perustuslain ja palauttaa absoluuttisen monarkian. Majlisin ja šaahin välisten useiden erimielisyyksien jälkeen Mohammad Ali Shah lähetti kesäkuussa 1908 venäläisten johtaman kasakkaprikaatin pommittamaan majlisia, pidättämään osan edustajista ja sulkemaan kansalliskokouksen. Šaahin vastavallankumous onnistui Teheranissa, mutta Tabrizissa, Esfahanissa, Raštissa ja muissa merkittävissä maakuntakeskuksissa perustuslain kannattajat pystyivät puolustautumaan šaahin joukkoja vastaan. Venäjä tuki šaahia vastavallankumouksessa ja se katsoi asiakseen palauttaa Qajar-dynastian valta omalla vyöhykkeellään. Perustuslakia tukevat joukot onnistuivat saamaan puolelleen maan keskiosien bahtijaariheimon ja uusien liittolaisten kanssa Teheran vallattiin takaisin heinäkuussa 1909. Mohammad Ali Shah lähti maanpakoon Venäjälle ja hänen alaikäinen poikansa Ahmad Shah Qajar nousi hänen seuraajakseen.
Vaikka perustuslakia tukevat voimat olivat voittaneet, heidän rivinsä olivat jo pahasti rakoilleet. Myöskään ulaman riveissä ei oltu yhtenäisiä, suuri osa sen jäsenistä oli kääntynyt kannattamaan šaahinvaltaa ja hylännyt perustuslakihankkeen. Poliittiset murhat yleistyivät ja surmattujen joukossa oli uudistusmielistä linjaa ajanut Behbahani. Pääkaupunkiin jäi edelleen takaisinvaltausta tukeneet aseelliset joukot ja hallitukseen liittyi useita korkea-arvoisia bahtijaareja. Poliittisen kuohunnan lisäksi maan vakaus ja kaupankäynti häiriintyi vastavallankumouksen aikana. Kaupankäynnin hallinta ei myöskään ollut täysin hallinnon omissa käsissä, vaan pohjoisessa kauppaan oli yksinoikeus Venäjällä ja etelässä ja idässä Britannialla. Majlis pyrki kuitenkin päättäväisesti kehittämään maan taloutta ja se haki uusia kumppaneita muualta. Venäjä ja Britannia eivät juuri herättäneet luottamusta, mutta antikolonialistinen Yhdysvallat tuki persialaisten pyrkimyksiä ja maa näytti tässä tilanteessa olevan paras liittolainen. Majlis nimitti taloudelliseksi neuvonantajakseen yhdysvaltalaisen virkamiehen Morgan Shusterin. Shusterin johdolla maan taloutta uudistettiin ja veroja alettiin kerätä myös Venäjän suojeluksessa olevilta virkamiehiltä. Tämän varmistamiseksi santarmijoukkoja lähetettiin maan pohjoisosiin, Venäjän vyöhykkeelle. Venäjä esitti ultimaatumin majlisille ja vaati Schusterin erottamista, sillä Venäjän mukaan ilman heidän suostumustaan ei veronkantoa voi heidän vyöhykkeellään suorittaa. Schusterin näkemyksen mukaan Venäjän motiivi oli pitää Persian talous vararikossa, jotta sitä oli helpompi manipuloida. Majlis ei suostunut erottamaan Schusteria, mutta tämän jälkeen jo maassa olleet venäläisjoukot miehittivät Teheranin joulukuussa 1911, mikä sai bahtijaarit ja konservatiivisemmat majlisin jäsenet hyväksymään Venäjän uhkavaatimuksen ja hajottamaan majlisin.