stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johanneksen evankeliumin 3. luku
Jeesus kastaa

Luvun toisessa osassa Jeesus menee Juudean maahan opetuslastensa kanssa ja jää sinne kastamaan ihmisiä. Johannes Kastaja kastaa myös ihmisiä lähistöllä, Ainonissa, Salimin lähellä. Johanneksen opetuslapset kertovat Johannekselle, että Jeesus kastaa myös ihmisiä, ja näyttää siltä, että Jeesus kastaa enemmän kuin Johannes (Johannes 3:26: "kaikki menevät Hänen luokseen"). Johannes vastaa, että "Kukaan ei voi ottaa mitään, ellei sitä anneta hänelle taivaasta. Te voitte itse todistaa, että minä sanoin: 'En minä ole Messias. Minut on lähetetty kulkemaan hänen edellään.' Sulhanen on se, jolla on morsian. Mutta sulhasen ystävä seisoo hänen vieressään ja kuuntelee, mitä hän puhuu, ja iloitsee suuresti sulhasta kuunnellessaan. Niin iloitsen minäkin, ja iloni on nyt täydellinen. Hänen on tultava suuremmaksi, minun pienemmäksi." Hän päättää sanomalla: "Sillä, joka uskoo Poikaan, on ikuinen elämä, mutta joka ei tottele Poikaa, se ei pääse näkemään elämää, vaan Jumalan viha pysyy hänen yllään." Tämän jakson on tarkoitettu osoittavan, että Johannes hyväksyy Jeesuksen ylemmyyden sekä painottavan uskoa häneen tienä ikuiseen elämään/taivaaseen.
Johannes yritti osoittaa hänen oletettavasti juutalaiselle yleisölleen, että Johannes tiesi, että Jeesus oli Messias ja että kristinuskon kaste, ei Johanneksen ryhmän, on oikea tie Jumalan luo. Nykyään on olemassa vielä ryhmä, mandealaiset, jotka pitävät Johannesta suurimpana profeettana.
Johanneksen evankeliumin 3. luvun jakeiden käyttö

Raamatun kohtia Joh 3:7 ja Joh. 3:16 käytetään molempia välittämään kristillistä evankeliumia.
Käännös suomeksi
Jaakko Noso

Jaakko Noso työhuoneessaan.
Jaakko Noso (26. heinäkuuta 1913 – 12. huhtikuuta 2013) oli suomalainen soitinrakentaja, jonka verstas toimi Järvenpäässä vuosina 1945–1962.
Uran alku

Ensimmäisenä soittimenaan Noso valmisti viulun puhdetyönä armeijassa vuonna 1933. Soitin sai armeijakaveri-viulistin hämmästymään. Seuraavaan projektiinsa, pienikoppaiseen ”serenadikitaraan” Noso oli niin tyytyväinen, että alkoi harkita soitinrakennusta ammattina.
1940-luvulla sota-aika ja sitä seurannut tuontisäännöstely tyrehdyttivät soittimien maahantuonnin ulkomailta, ja Suomessa kielisoitinten kysyntä oli suurta. Sodan päätyttyä Noso rakensi viulun ja pari kitaraa, ja sai nämä kaupaksi hyvään hintaan. Musiikkiliikkeet osoittivat kiinnostusta lisätilauksiin, ja tästä rohkaistuneena Noso osti Järvenpään kotitonttinsa yhteyteen lisämaata ja perusti verstaan vuonna 1945.
Soitinvalmistamo Jaakko Noso

Soitinvalmistamo Jaakko Noso sijaitsi Järvenpäässä osoitteessa Seutulantie 13. Keltainen verstasrakennus oli tontilla tien vieressä nykyistä musiikkiopistoa vastapäätä, ja valkoinen asuinrakennus, Noson koti, Kaskitien ja Seutulantien risteyksessä. Rakennuksia ei enää ole, vaan niiden paikalla on vuonna 1973 rakennettu kerrostalo.
Tehtaan tuotantolinjaan ei ollut ulkomaista mallia, se suunniteltiin itse. Puuosat valmistava verstas oli alakerrassa ja soitinmaalaamo yläkerrassa. Noson ”kitaratehtaalla” oli töissä parhaimmillaan 1950-luvun lopulla kymmenkunta työntekijää. Tuotannon ollessa laajimmillaan Noso itse hoiti työvaiheista värjäyksen, viimeistelykiillotuksen sekä soitinten tarkastamisen.
Noson itsensä mukaan Noso-kitaroita valmistettiin noin 10 000 kappaletta. Noso oli 1950–1960 -luvuilla tuotantomääriltään Suomen toiseksi suurin kitaranvalmistaja heti Landolan (Munkers) jälkeen. Suurimmat musiikkiliikkeet tuohon aikaan olivat Fazer ja Westerlund, ja näiden kitaratarjonta koostuikin pääasiassa Noso- ja Landola-kitaroista. Suuria suorahankkijoita olivat myös Pelastusarmeijan, Helluntailaisten ja Vapaaseurakuntien kitarakuorot, joille Noson tilauksista suuri osa meni suoraan. Noso sai toiminnastaan kultamitalit yrittäjyydestä Suomen Suurmessuilla vuosina 1950 ja 1955.
Veroselkkaus ja Kanadaan muutto

Vuonna 1959 Noso sai 450 000 markan veromätkyt liikevaihtoverosaatavista. Hän otti lainan ja maksoi ne pois. Saman vuoden jouluna verosaatavia ilmestyi 750 000 markkaa lisää. Noso aloitti vuosien valituskierteen, jonka aikana hän onnistui puolittamaan perittävän rahamäärän. Loppusumma oli silti musertava, ja viimein Noso julistettiin varattomaksi. Hän harkitsi soitinrakennustoiminnan jatkamista, mutta totesi, että jokaisesta kitarasta olisi joutunut maksamaan verottajalle vanhoja saatavia ”kopan hinnan” verran.
Näin ollen Järvenpään Noso-tehdas lopetti toimintansa vuonna 1965 ”kohtuuttoman harkintaverotuksen takia”, ja vuonna 1966 Noso muutti Kanadaan. Hän asui viimeiset vuotensa Vancouverissa, Burnabyn ”Finnish Manor” -vanhainkodissa.
Kanadaan lähtiessään Noso otti mukaan noin 50 kitaraa, joista puolet oli osina. Kanadassa Noso rakenteli yhä soittimia kellarissaan Vancouverin East 35th Avenuella, josta hän siirtyi Richmondiin.  Hän harkitsi soitintuotantonsa laajempaa uudelleenkäynnistämistä, mutta ”puolta halvempien” japanilaissoittimien vyöry 1970-luvulla ei innostanut kilpailemaan. Päivätyönään Kanadassa hän työskenteli ovitehtaalla eläkeikään saakka. Eläkkeellä hän kuitenkin rakenteli lisää kitaroita omaksi ilokseen varastoon jääneistä osista.
Suomen verosotkut katkeroittivat Noson sillä omien sanojensa mukaan ”kaiken piti olla kunnossa, palkattu tilinhoitaja hoiti tilit”. Vuonna 1988 Kansanmusiikki-lehden haastattelussa hän tiivisti tuntonsa toteamukseen: ”Sehän ny on, että ei siitä ihan ilman katkeruutta voinut päästä”.
Kitarat

Noso teki akustisia kitaroita (esim. pienikoppainen Soittaja-mallisto, Sointu) sekä orkesterikitaroita (esim. Dolce, Kuningatar, Solisti, Royal). Näiden ohessa hän loi myös joitain varhaisimpia suomalaisia sähkökitaroita (esim. ”Lankkukitara” 1945). Mallit oli usein jaettu koristeellisempaan A-mallin ja pelkistetympään B-malliin. Materiaalit olivat kotimaisia: Suomalaista vaahteraa, koivua ja kuusta. Kuuset sahattiin Keravan sahalla, vain kovemmat otelautamateriaalit toimitti ulkomailta Puutavaraliike Soininen. Myös metalliosat olivat alun perin kotimaista tuotantoa: alkuvaiheen tallat ja virittimet teki helsinkiläinen Soitinvalmiste Oy. Virittimien muoviosat teki Järvenpääläinen muoviliike. Noso-kitaroissa ei ole sarjanumeroita, ja Noso piti kirjaa mallikohtaisista valmistuseristä vain lakkojen väriainekokeilujen suhteen.
Nimikkokitarana Noso loi kitarataituri Viljo Immoselle nimikkomalli ”Immosen”, joka oli kopio tämän Epiphone-kitarasta. Immosmallin lavassa on Noson logon sijaan teksti ”Immonen”. Myös Noson muiden kitaroiden lavassa on ajoittain tekijän ”salmiakkilogon” sijaan jälleenmyyntiliikkeen merkki (esim. Fazer, Westerlund). Verstaan loppuvuosina katalogissa oli kaksi hawaijikitaramallia sekä jopa Fender Stratocaster -kopio, toinen kahdesta sähkökitaramallista.
Nykyisin alkuperäisten 1940–1960-luvun Noso-kitaroiden ohella on liikkeellä myös verstaan raakarungoista ja kauloista jälkikäteen koottuja kitaroita.
Muut soittimet

Noso teki myös muita soittimia: noin 50 mandoliinia, sekä saman verran kitarabanjoja, sata kanteletta sekä kontrabasson. Vuonna 1950 Jean Sibeliukselle lahjoitettiin Noson rakentama 36-kielinen visakoivuinen ”Sibelius”-kantele. Soitin on yhä soittokuntoisena Ainolassa, Sibeliuksen työhuoneessa.
Viimeisen soittimensa, sellon, hän teki 90-vuotiaana. Noso olisi halunnut rakentaa soittimia tästä eteenpäinkin, mutta sorminäppäryys ei enää yhdeksissäkymmenissä toiminut entiseen tapaan.
Suomen Kanteleliitto myönsi 98-vuotiaalle Jaakko Nosolle 26.2.2012 hänen elämäntyöstään ”Kultainen kantele 2011” -palkinnon.
Noson sarjatuotannon kitaramalleja

Allamainittu lista ei ole täydellinen tai kattava. Monista mainituista malleista on myös olemassa A ja B tai Special-versio, koristeellisuuden tai ominaisuuksien mukaan.
Classic
Dolce
Espanhola
Harmony
Immonen
Jumbo 6 & 12
Kuningatar
Rosita
Royal
Senorita I & II
Soittaja, Kuoro Soittaja, Loisto Soittaja, Soolosoittaja
Solisti, Solisti Special
Solo, Solo Special
Nosoilla levyttäneitä artisteja

1900-luvun Noso-artisteista merkittävin oli Viljo Immonen. 40–60 -luvun kotimaisissa äänityksissä kuultavista akustisista ja orkesterikitaroista huomattava osa oli Noson tuotantoa. 2000-luvulla Noso-kitaroilla ovat levyttäneet ainakin Tuure Kilpeläinen ja Lauri ”Arno” Ankerman (molemmilla malli ”Soittaja B”).
Soittaja A malli
James LaBrie

| Kevin James LaBrie |
| --- | --- |
 James LaBrie Dream Theaterin konsertissa vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. toukokuuta 1963 (ikä 61)
Muusikko
Taiteilijanimi:  James LaBrie
Tyylilajit:  progressiivinen metalli
Soittimet:  laulu
Yhtyeet:  Winter Rose Dream Theater
Levy-yhtiöt:  Elektra Records Roadrunner Records
Aiheesta muualla
www.jameslabrie.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kevin James LaBrie (s. 5. toukokuuta 1963 Penetanguishene, Ontario) on kanadalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Dream Theaterin laulajana.
LaBrie alkoi laulaa ja soittaa rumpuja viisivuotiaana. Teini-ikäisenä hän toimi useissa yhtyeissä laulajana ja rumpalina. Vuonna 1981, 18-vuotiaana, hän muutti Torontoon. 1980-luvun lopussa LaBrie liittyi laulajaksi glam rock -yhtye Winter Roseen, joka julkaisi yhden levyn vuonna 1987. Tämän jälkeen Voivodin manageri Pierre Paradis otti häneen yhteyttä sivuprojektin merkeissä ja kertoi samalla newyorkilaisen Dream Theaterin etsivän laulajaa. LaBrie haki paikkaa ja lopulta hänet valittiin yhtyeen uudeksi laulajaksi yli 200 ehdokkaan joukosta. Koska yhtyeessä oli jo toinen Kevin (kosketinsoittaja Kevin Moore), alkoi LaBrie sekaannusten välttämiseksi käyttää toista nimeään James.
LaBrie on yksi arvostetuimmista ja ihailluimmista progressiivisen rockin ja metallin laulajista. Dream Theaterin ja lukuisten sivuprojektien äänenä hän on omalta osaltaan ollut vaikuttamassa progressivisen musiikin kehitykseen. Hänen laaja äänialansa ja tunnusomainen, intensiivinen laulutyylinsä ovat saaneet suitsutusta niin ihailijoilta kuin kriitikoiltakin.
LaBrie on vieraillut muun muassa Fates Warningin, Shadow Galleryn, Explorers Clubin ja Ayreonin albumeilla sekä Rushin, Emerson, Lake & Palmerin ja Queenin tribuuttialbumeilla. Hän on myös ollut mukana projekteissa nimeltä MullMuzzler ja Frameshift. LaBrie on myös julkaissut kolme sooloalbumia: Elements of Persuasion ilmestyi vuonna 2005, Static Impulse vuonna 2010 ja Impermanent Resonance vuonna 2013.
LaBrien musiikkimaku on melko kirjava. Hän mainitsee suosikeikseen yhtyeet Metallica, Aerosmith, Van Halen, Journey ja Judas Priest sekä taidemusiikin säveltäjät Mozart, Vivaldi ja Beethoven. Suurimpina vaikuttajinaan hän pitää laulajia Steve Perry, Freddie Mercury, Sting, Paul Rodgers ja Nat King Cole.
Vapaa-aikanaan LaBrie harrastaa retkeilyä, laskettelua ja lukemista. Hänen suosikkikirjailijoitaan ovat Anne Rice, Dee Brown, Robert Utley ja Forest Carter. Hän asuu Torontossa vaimonsa Karenin ja kahden lapsensa kanssa.
Diskografia

| --- | --- |
 Dream Theater Images and Words (1992)  Live at the Marquee (1993)  Awake (1994)  A Change of Seasons (1995)  Falling Into Infinity (1997)  Once in a LIVEtime (1998)  Metropolis Pt. 2: Scenes from a Memory (1999)  Live Scenes from New York (2001)  Six Degrees of Inner Turbulence (2002)  Train of Thought (2003)  Live at Budokan (2004)  Octavarium (2005)  Score (2006)  Systematic Chaos (2007)  Chaos in Motion 2007-2008 (2008)  Black Clouds & Silver Linings (2009)  A Dramatic Turn of Events (2011)  Dream Theater (2013)  Breaking the Fourth Wall (2014)  The Astonishing (2016)  Distance over Time (2019)  Distant Memories - Live in London (2020)  A View from the Top of the World (2021) Winter Rose Winter Rose (1989) MullMuzzler Keep It To Yourself (1999)  MullMuzzler 2 (2001) Soolotuotanto Elements of Persuasion (2005)  Static Impulse (2010)  Impermanent Resonance (2013)  Beautiful Shade of Grey (2022) :  Vierailijana Fates Warning – Parallels (1991)  Eri esittäjiä – Working Man – A Tribute to Rush (1996)  Eri esittäjiä – Dragon Attack: A Tribute to Queen (1997)  Shadow Gallery – Tyranny (1998)  Explorers Club – Age of Impact (1998)  Eri esittäjiä – Encores, Legends and Paradox (1999)  Eri esittäjiä – Tie Your Mix Down (2000)  Eri esittäjiä – Leonardo – The Absolute Man (2001)  Explorers Club – Raising the Mammoth (2002)  Frameshift – Unweaving the Rainbow (2003)  Tim Donahue – Madmen and Sinners (2004)  Ayreon – The Human Equation (2004)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
James LaBrie
Dream Theater
MullMuzzler (Arkistoitu – Internet Archive)
Frameshift
Jg

Jg tarkoittaa seuraavia:
Jyväs-Golf, JG, suomalainen golfseura
The Journal Gazette, JG, yhdysvaltalainen sanomalehti.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jg”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jokijärventie

Jokijärventie on noin 38 kilometrin pituinen yhdystie Taivalkoskella. Tie kulkee Taivalkosken kirkonkylästä valtatieltä 20 Isokummun, Jokijärven ja Tyrävaaran kylien kautta valtatien 5 risteykseen.
Tien varrella sijaitsee muun muassa K-ryhmän kyläkauppa Soronen, jossa on kaupan palvelujen lisäksi asiamiesposti.
James L. Brooks

James L. Brooks puhumassa lehdistölle.
James Lawrence Brooks (s. 9. toukokuuta 1940 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen tuottaja, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.
Brooks tunnetaan parhaiten useiden televisiosarjojen, kuten Simpsoneiden, tuottajana. Hänen tunnetuin elokuvansa on Hellyyden ehdoilla, josta hän voitti kolme Oscar-palkintoa.
Brooks aloitti televisiouransa vuonna 1964 CBS:n uutisten kirjoittajana. Oltuaan hetken ABC:llä Grant Tinker palkkasi hänet CBS:lle yhdessä Allan Burnsin kanssa luomaan uutta sarjaa, josta tuli The Mary Tyler Moore Show. Tästä tuli arvostelu- ja taloudellinen menestys, minkä seurauksena Brooks ja Burns olivat kehittämässä useita muitakin sarjoja: Rhoda, Taxi ja Lou Grant.
Vuonna 1978 Brooks alkoi työskennellä myös elokuvien parissa. Hän oli tuottamassa ja käsikirjoittamassa elokuvaa Yritetään yhdessä, aloitetaan alusta. Brooksin ensimmäinen ohjaustyö oli Hellyyden ehdoilla, josta hän voitti kolme Oscaria: parhaan elokuvan (tuottajana), parhaan ohjauksen ja parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen palkinnon. Brooks on ollut yhteensä ehdolla kahdeksaan Oscariin. Lisäksi hän on voittanut 17 Emmy-palkintoa tuottajana ja käsikirjoittajana sekä yhden Golden Globen.
Vuonna 1984 Brooks perusti oman tuotantoyhtiön Gracie Filmsin. Yhtiö on tuottanut televisiosarjoja The Tracey Ullman Show, Simpsonit ja The Critic. Sen merkittävämmät elokuvat ovat Jerry Maguire – elämä on peliä ja Elämä on ihanaa.
Filmografiaa

Yritetään yhdessä, aloitetaan alusta (Starting Over, 1979) (tuottaja, käsikirjoittaja)
Hellyyden ehdoilla (Terms of Endearment, 1983) (tuottaja, käsikirjoittaja, ohjaaja)
Broadcast News – suora lähetys (Broadcast News, 1987) (tuottaja, käsikirjoittaja, ohjaaja)
Big – isoksi yhdessä yössä (Big, 1988) (tuottaja)
Loistokaveri (Say Anything..., 1989) (tuotannonjohtaja)
Ruusujen sota (The War of the Roses, 1989) (tuottaja)
Ihan mitä vain (I'll Do Anything, 1994) (tuottaja, käsikirjoittaja, ohjaaja)
Lurjukset (Bottle Rocket, 1996) (tuotannonjohtaja)
Jerry Maguire – elämä on peliä (Jerry Maguire, 1996) (tuottaja)
Elämä on ihanaa (As Good as It Gets, 1997) (tuottaja, käsikirjoittaja, ohjaaja)
Miehet elämässäni (Riding in Cars with Boys, 2001) (tuottaja)
Spanglish – käännöskukkasia (Spanglish, 2004) (tuottaja)
The Simpsons Movie (2007) (tuottaja)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James L. Brooks Wikimedia Commonsissa
James L. Brooks Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
The Museum of Broadcast Communications: James L. Brooks (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
John William Lloyd

John William Lloyd (J. William Lloyd) (4. kesäkuuta 1857 – 1940) oli yhdysvaltalainen anarkoindividualisti. Hän syntyi New Jerseyssä ja muutti myöhemmin Floridan Grahamvilleen. Hänen individualistinen anarkisminsa perustui hänen mielestään luonnonlakiin eikä egoismiin kuten Benjamin Tuckerilla ja tämä oli riidanaihe muutoin ystävällisessä suhteessa Tuckerin ja Lloydin välillä. Lloyd vaihtoi myöhemmin näkemyksensä minarkistiseksi.
Aiheesta muualla

Anarchist Socialism (Arkistoitu – Internet Archive) J. William Lloyd
Speech to Ferrer Colony J. William Lloyd
Anarchist Mutualism (Arkistoitu – Internet Archive) J. William Lloyd (1927) – Kriittinen essee, kirjoitettu anarkismin hylkäämisen jälkeen.
A Brief Sketch of the Life of J. William Lloyd (Arkistoitu – Internet Archive) J. William Lloyd (1940)
Memories of Benjamin Tucker J. William Lloyd
Kaksi varhaista valokuvaa Lloydista Labadie Collection, University of Michigan
The Natural Man: A Romance of the Golden Age J. William Lloyd (1903) – Utopistinen romaani
The Karezza Method: Or Magnetation, the Art of Connubial Love (Arkistoitu – Internet Archive) J. William Lloyd (1931) – Ohjekirja karezzan harjoittamiseksi
James L. Jones

| James L>  Jones |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 22. kansallisen turvallisuuden neuvonantaja
 20. tammikuuta 2009 - 8. lokakuuta 2010  
Presidentti:  Barack Obama
Edeltäjä:  Stephen Hadley
Seuraaja:  Thomas E. Donilon
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. joulukuuta 1943 (ikä 80) Kansas City, Missouri, Yhdysvallat
Ammatti:  Sotilas
Tiedot
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Puolustushaara:  Merijalkaväki
Palvelusvuodet:  1967-2007
Sotilasarvo:  Kenraali
Komentajuudet:  2. merijalkaväkidivisioona Yhdysvaltain merijalkaväki USEUCOM
Taistelut ja sodat:  Vietnamin sota Persianlahden sota
Kunniamerkit:  Defense Distinguished Service Medal Kunnialegioona Ordre National du Mérite
James Logan Jones Jr. (s. 19. joulukuuta 1943) on yhdysvaltalainen entinen merijalkaväen kenraali, joka on toiminut merijalkaväen komendanttina 1999–2003 sekä USEUCOMin ja samalla Nato-joukkojen komentajana vuosina 2003–2006. Vuonna 2007 ulkoministeri Condoleezza Rice nimitti hänet Lähi-idän erikoislähettilääksi.
Hän toimi presidentti Barack Obaman kansallisena turvallisuusneuvonantajana 20. tammikuuta 2009 – 8. lokakuuta 2010.
Sotilasuran jälkeen

Jäätyään eläkkeelle asevoimien palveluksesta Jones on toiminut Chevronin ja Boeingin hallitusten jäsenenä. Chevronin hallituksesta hän erosi 5. joulukuuta 2008 presidentti Barack Obaman nimitettyä hänet turvallisuusneuvonantajakseen. Hän erosi turvallisuusneuvonantajan tehtävistä 8. lokakuuta 2010 ja hänen seuraajakseen valittiin Thomas E. Donilon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James L. Jones Wikimedia Commonsissa
SACEUR General James L. Jones
Jhelum

| Jhelum |
| --- | --- |
 Jhelum Pakistanissa
Alkulähde:  Pir Panjal
Laskupaikka:  Chenab-joki
Maat:  Intia, Pakistan
Pituus:  725 km
Jhelum tai Jehlum on joki Punjabin alueella, joka ulottuu Intian ja Pakistanin alueelle. Se on yksi Induksen sivujoista.  Joen pituus on noin 725 kilometriä. Joen alkupää on Intiassa Jammun ja Kashmirin osavaltiossa, mistä se virtaa Pakistaniin.
Antiikin kreikkalaiset kutsuivat jokea nimellä Hydaspes.
Joen virtaama on paljon pienempi talvella kuin kesällä, jolloin sitä kasvattavat sekä monsuunisateet (kesäkuusta syyskuuhun) että  alkukesästä Himalajalta sulavat lumet.
Jalkapallon Suomensarjan kausi 1963

| Suomensarjan kausi 1963 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  36
Yleisökeskiarvo:  521
Ylempi sarjataso:  Mestaruussarja
Alempi sarjataso:  Maakuntasarja
  ← 1962 :  1964 → 
Jalkapallon Suomensarjan kausi 1963 oli Suomen jalkapallon toiseksi korkeimman sarjatason kausi. Kausi pelattiin kolmena lohkona kaksinkertaisena sarjana. Lohkovoittajat nousivat Mestaruussarjaan kaudeksi 1964.
Itälohko

| S | Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | Pist  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Helsingin Jalkapalloklubi | 22 | 20 | 1 | 1 | 127 | 18 | +109 | 41  |
| 2 | Lahden Pallo-Miehet | 22 | 12 | 4 | 6 | 68 | 42 | +26 | 28  |
| 3 | Sudet, Kouvola | 22 | 11 | 3 | 8 | 52 | 40 | +12 | 25  |
| 4 | Mikkelin Palloilijat | 22 | 9 | 5 | 8 | 46 | 45 | +1 | 23  |
| 5 | Kuusankosken Puhti | 22 | 9 | 4 | 9 | 49 | 66 | −17 | 22  |
| 6 | Pallo-Pojat | 22 | 8 | 5 | 9 | 45 | 48 | −3 | 21  |
| 7 | Käpylän Urheilu-Veikot | 22 | 8 | 4 | 10 | 58 | 62 | −4 | 20  |
| 8 | Jämsänkosken Ilves | 22 | 8 | 4 | 10 | 40 | 49 | −9 | 20  |
| 9 | Töölön Vesa | 22 | 8 | 4 | 10 | 30 | 48 | −18 | 20  |
| 10 | Warkauden Pallo -35 | 22 | 5 | 7 | 10 | 25 | 46 | −21 | 17  |
| 11 | Helsingin Ponnistus | 22 | 5 | 6 | 11 | 39 | 68 | −29 | 16  |
| 12 | Malmin Palloseura | 22 | 3 | 5 | 14 | 32 | 79 | −47 | 11  |
Länsilohko

| S | Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | Pist  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Tampereen Ilves-Kissat | 22 | 16 | 4 | 2 | 57 | 14 | +43 | 36  |
| 2 | Kalevan Pallo-Pojat | 22 | 12 | 3 | 7 | 51 | 28 | +23 | 27  |
| 3 | Hangö Idrottsklubb | 22 | 10 | 7 | 5 | 56 | 39 | +17 | 27  |
| 4 | Turun Toverit | 22 | 10 | 5 | 7 | 51 | 38 | +13 | 25  |
| 5 | Rauman Pallo | 22 | 10 | 5 | 7 | 35 | 38 | −3 | 25  |
| 6 | Rosenlewin Urheilijat -38 | 22 | 9 | 6 | 7 | 54 | 47 | +7 | 24  |
| 7 | Rauman Iirot | 22 | 7 | 9 | 6 | 33 | 30 | +3 | 23  |
| 8 | Tampereen Kisa-Toverit | 22 | 6 | 9 | 7 | 48 | 52 | −4 | 21  |
| 9 | Hämeenlinnan Pallokerho | 22 | 8 | 4 | 10 | 40 | 43 | −3 | 20  |
| 10 | Turun Teräs | 22 | 6 | 6 | 10 | 39 | 45 | −6 | 18  |
| 11 | Turun Pallokerho | 22 | 5 | 2 | 15 | 29 | 65 | −36 | 12  |
| 12 | Messukylän Toverit | 22 | 1 | 4 | 17 | 23 | 77 | −54 | 6  |
Pohjoislohko

| S | Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | Pist  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Gamlakarleby Bollklubb | 22 | 14 | 4 | 4 | 50 | 21 | +29 | 32  |
| 2 | Vaasan Palloseura | 22 | 13 | 3 | 6 | 42 | 28 | +14 | 29  |
| 3 | Seinäjoen Sisu | 22 | 12 | 3 | 7 | 51 | 41 | +10 | 27  |
| 4 | Seinäjoen Palloseura | 22 | 11 | 3 | 8 | 41 | 38 | +3 | 25  |
| 5 | Kajaanin Palloilijat | 22 | 9 | 5 | 8 | 33 | 29 | +4 | 23  |
| 6 | Jakobstads Bollklubb | 22 | 9 | 5 | 8 | 33 | 31 | +2 | 23  |
| 7 | Kokkolan Pallo-Veikot | 22 | 8 | 7 | 7 | 36 | 35 | +1 | 23  |
| 8 | Rovaniemen Palloseura | 22 | 9 | 4 | 9 | 34 | 30 | +4 | 22  |
| 9 | Oulun Työväen Palloilijat | 22 | 9 | 1 | 12 | 43 | 41 | +2 | 19  |
| 10 | Kajaanin Palloseura | 22 | 6 | 4 | 12 | 31 | 43 | −12 | 16  |
| 11 | Vaasan Pallo-Veikot | 22 | 5 | 3 | 14 | 22 | 59 | −37 | 13  |
| 12 | Kuopion Pallotoverit | 22 | 3 | 6 | 13 | 29 | 49 | −20 | 12  |
Aiheesta muualla

Suomen jalkapallon sarjataulukoita (Arkistoitu – Internet Archive)
Joseph Wölfl

Joseph Wölfl
Joseph Wölfl (24. joulukuuta 1773 Salzburg – 21. toukokuuta 1812 Lontoo) oli itävaltalainen säveltäjä ja pianisti. Hän sai varhaisimman musiikkikasvatuksensa Leopold Mozartilta ja Michael Haydnilta. Hän toimi hovisäveltäjänä Varsovassa, asui vuodesta 1795 Wienissä, muutti vuonna 1801 Pariisiin ja teki sieltä vuonna 1805 jälleen muuton, tällä kertaa Lontooseen.
Wölfl kuului Ludwig van Beethovenin ohella aikansa kunnioitetuimpiin pianovirtuooseihin Wienissä. Hän sävelsi kaksi sinfoniaa, seitsemän oopperaa ja ohjelmistoa pianolle. Viimeksi mainittua edustavat muun muassa hänen konserttonsa, sonaattinsa ja muunnelmateoksensa. Hän sävelsi myös kamarimusiikkia sekä pianon kanssa että sitä ilman.
Aiheesta muualla

IMSLP: Joseph Wölfl: nuotteja
Jalkapallo kesäolympialaisissa 2024 – naisten turnaus

Naisten jalkapalloturnaus Pariisin olympialaisissa 2024 pelattiin 25. heinäkuuta – 10. elokuuta 2024. Loppuottelu pelattiin Pariisin Parc des Princes -stadionilla. Muut kisakaupungit olivat Marseille, Lyon, Bordeaux, Saint-Étienne, Nizza ja Nantes. Turnaukseen osallistui 12 joukkuetta, joista yksi paikka oli varattu isäntämaa Ranskalle.
Olympiakultaa voitti Yhdysvallat, hopeaa sai Brasilia ja pronssille sijoittui Saksa.