stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bhairava
Pyhimystaru

Bhairavan alkuperä voidaan jäljittää Brahman ja Vishnun väliseen keskusteluun, josta kirjoitetaan Shiv Mahapuran teksteissä. Siinä Vishnu kysyi Brahmalta: "Kuka on universumin ylin luoja?". Brahma ylimielisesti suositteli Vishnua palvomaan häntä ylimpänä luojanaan. Yhtenä päivänä Brahma ajatteli: "Minulla on viisi päätä. Shivalla on myös viisi päätä. Voin tehdä kaikkea mitä Shiva tekee. Täten minä olen Shiva". Brahmasta tuli tämän seurauksena hieman egoistinen ja lisäksi hän alkoi muokkaamaan Shivan töitä ja puuttui siihen mitä Shivan kuului tehdä. Joten Mahadeva (Shiva) heitti pienen naulan sormestaan, josta muotoutui Kala Bhairavan hahmo. Tämä hahmo pystyi vapaasti leikkaamaan yhden Brahmanin päistä. Kala Bhairava pitää käsissään Brahmanin pääkallosta tehtyä maljaa; Brahma Kapalaa. Tämän vuoksi Brahmanin ego tuhoutui ja sen seurauksena hän koki valaistumisen. Siitä lähtien hänestä tuli hyödyllinen itselleen, maailmalle ja syvästi kiitollinen Shivalle. Shivan onkin sanottu vartioivan jokaista Shaktipeeth temppeliä Kala Bhairavan muodossa. Siksi kaikkia Shaktipeeth temppeleitä täydentää temppeli, joka on omistettu Bhairavalle.
Palvonta

Temppeleitä tai pyhättöjä Bhairavan kunniaksi on esillä Jyotirlingan temppeleiden sisällä tai niiden läheisyydessä. Sieltä löytyy myös kaksitoista hengellistä pyhäkköä, jotka on omistettu Shivalle. Näitä löytyy ympäri Intiaa mukaan lukien Kashi Vishwanathin Temppeli, Varanasin ja Kal Bhairavin temppeli, Ujjain. Patal Bhairavin ja Vikrant Bhairavin pyhäköt sijaitsevat myös Ujjainissa .
Kala Bhairavan temppeleitä löytyy myös ympäri Shakti Peethasioita. Sanotaan että, Shiva antoi jokaisen 52. Shakti Peethasin vartioinnin yhdelle Bhairavalle. Siellä sanotaankin olevan 52 Bhairavan hahmoa, joita pidetään Shivan itsensä ilmentyminä.
Perinteisesti, Kal Bhairav on Grama devata (suojeluspyhimys) Karnatakan, Maharashtran ja Tamil Nadun maalaiskylissä, joissa häntä nimitetään "Bhaivara/Annadhani" Vairavar. Karnatakassa, Herra Bhairava on yhteisön korkein Jumala ja häntä yleisesti kutsutaan nimellä "Gowdas". Gangadikara Gowdan kastilaisten piirissä hän on erityisesti holhooja ja rankaisija.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bhairava Wikimedia Commonsissa
Kala Bhairava, Kathmandu, Nepali
Bhairava hänen puolisonsa kanssa, Bhairavi
Shri Swarna Kala Bhairava siunattu Kaga Ashramissa, Thiruvannamalai, Intia
Mildred Bailey

| Mildred Bailey |
| --- | --- |
 Mildred Bailey vuonna 1946.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. helmikuuta 1907 Tekoa, Washington
Kuollut: 12. joulukuuta 1951 (44 vuotta) Poughkeepsie, New York
Muusikko
Aktiivisena:  1925–1947
Tyylilajit:  Jazz
Levy-yhtiöt:  Vocalion 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Mildred Bailey, alun perin Mildred Rinker (27. helmikuuta 1907 Tekoa, Washington – 12. joulukuuta 1951 Poughkeepsie, New York) oli yhdysvaltalainen jazzlaulaja. Hän esiintyi 1930-luvulla Paul Whitemanin yhtyeessä ja nauhoitti tämän kanssa muun muassa kappaleet ”Rockin’ Chair”, ”We Just Couldn’t Say Goodbye” ja ”All of Me”. 1930-luvun lopulla hän soitti aviomiehensä Red Norvon yhtyeessä. Hänet tunnettiin lisänimillä Rockin’ Chair Lady ja Mrs. Swing.
Bailey otti lauluunsa vaikutteita muun muassa Ethel Watersilta, Bessie Smithiltä ja Connie Boswellilta. Hänen laulutyylillään on ollut vaikutusta myöhempiin laulajasukupolviin, muun muassa Billie Holidayhin, Ella Fitzgeraldiin ja Rosemary Clooneyyn. Taloudellisesti hän ei kuitenkaan koskaan menestynyt laulullaan.
Elämä ja ura > Alkuvuodet

Mildred ”Millie” Rinker syntyi 27. helmikuuta 1907 Tekoassa, Washingtonissa. Hänen äidillään oli intiaanisukujuuret. Perhe asui aluksi reservaatissa ja muutti myöhemmin Spokaneen Mildredin ollessa viisivuotias. Mildred oppi nuorena pianonsoittoa äidiltään.
Rinkerin äidin kuoltua tämän isä nai taloudenhoitajan, joka kohteli nuorta tyttöä huonosti. 17-vuotiaana Rinker karkasi kotoaan Seattleen eikä nähnyt isäänsä lainkaan ennen äitipuolen kuolemaa. Rinker meni nuorena naimisiin Ted Bailey -nimisen myyjän kanssa. Vaikka avioliitto ei kestänyt kauaa, hän päätti pitää Baileyn sukunimenään, koska se kuulosti hänestä amerikkalaisemmalta.
Elämä ja ura > Uran alku ja läpimurto Paul Whitemanin kanssa

Bailey soitti aluksi pianoa ja lauloi mykkäelokuvien taustalla. Vähitellen hän alkoi saada mainetta kapakkalaulajana Kanadassa ja Yhdysvaltojen länsirannikolla. Vuonna 1925 hän pääsi pääesiintyjäksi Hollywoodissa sijaitsevaan yökerhoon. Hän auttoi veljensä Al Rinkerin ja Bing Crosbyn The Rhythm Boys -yhtyettä löytämään konserttipaikkoja Los Angelesissa.
Vuonna 1929 hän sai paikan laulajana Paul Whitemanin orkesterissa veljensä suosituksesta. Hän nauhoitti kitaristi Eddie Langin kanssa vuonna 1929 ja saksofonisti Frankie Trumbauerin kanssa vuonna 1930. Hänen vuoden 1932 nauhoituksensa Hoagy Carmichaelin kappaleesta ”Rockin’ Chair” oli niin suosittu, että Baileystä alettiin käyttää lisänimeä Rockin’ Chair Lady (suom. Rockin’ Chair -rouva, kirjaimellisesti keinutuolirouva). Hän nauhoitti Whitemanin yhtyeen kanssa myös muun muassa kappaleet ”We Just Couldn’t Say Goodbye” ja ”All of Me”.
Elämä ja ura > Myöhempi ura

Vuonna 1933 Bailey lähti Whitemanin kokoonpanosta. Hän lauloi vuosina 1936–1939 Red Norvon orkesterissa. Norvo ja Bailey menivät naimisiin vuonna 1933, mutta erosivat myöhemmin. Heidät tunnettiin yhdessä esiintyessään nimellä Mr. and Mrs. Swing (suom. herra ja rouva Swing). 1940-luvulla Bailey esiintyi Benny Goodmanin kanssa. Hänellä oli myös oma radio-ohjelma vuosina 1944–1945. Hän jättäytyi musiikkiuralta lopullisesti vuonna 1947.
Baileyn uraa vaikeuttivat toistuvat sairastumiset. Vuonna 1932 Bailey joutui auto-onnettomuuteen, josta aiheutui myöhemmin terveydellisiä ongelmia. Hän kärsi myös diabeteksestä ja joutui sen takia sairaalaan 1940-luvulla. Bailey kuoli 12. joulukuuta 1951 sydänkohtaukseen Poughkeepsiessä, New Yorkissa.
Balkanin turkkilaisten kielet

Balkanin turkkilaisten kielet on Balkanin niemimaalla asuvien turkkilaisten kansojen: turkkilaisten, gagauzien ja tataarien puhumista kielistä käytetty nimitys. He puhuvat turkin, gagauzin ja krimintataarin murteita, joista kaikkia ei ole vielä riittävästi tutkittu. Osa Balkanin turkkilaisista on siirtynyt alueelle eri aikoina Mustanmeren pohjoispuolitse ja osa sen eteläpuolitse. Heidän murteitaan yhdistää Osmanivaltakunnan aikana alkanut turkin kielen tasoittava vaikutus, jonka voimakkuus vaihtelee eri ryhmillä.
Turkkia puhutaan Balkanilla varsinkin Euroopan-puoleisessa Turkissa, mutta myös Bulgariassa, Romaniassa, entisessä Jugoslaviassa sekä mahdollisesti myös Kreikassa. Turkin kielen murteet jakautuvat läntiseen ja itäiseen ryhmään. Länsi-Bulgariassa ja Pohjois-Makedoniassa puhutut länsimurteet ovat säilyttäneet eräitä vanhakantaisia turkin kielen piirteitä. Bulgariassa puhutut itämurteet ovat lähellä Euroopan-puoleisen Turkin murteita. Pohjois-Makedoniassa Štipin lähellä asuvien jörykkien kieli poikkeaa jonkin verran ympäröivistä turkin kielen murteista.
Koillis-Bulgariassa Varnan lähistöllä puhutut gagauzimurteet poikkeavat huomattavasti Moldovassa ja Ukrainassa asuvien gagauzien kielestä. Ympäröivät turkin kielen murteet ovat vaikuttaneet voimakkaasti seudulle 1800-luvun alussa jääneen pienen gagauziryhmän kieleen. Erään paikallisen murteen on kuitenkin todettu olevan hyvin lähellä Moldavian Vulcăneştin gagauzimurretta.
Krimintataaria puhutaan Balkanilla koillis-Bulgariassa ja Romanian itäosassa. Tataarit ovat muuttaneet seudulle 1800-luvun puolivälissä. Heidän kielensä jakautuu kolmeen murteeseen: Krimin niemimaan etelärannikolla puhuttuun tatiin, krimintataarin keskimurteeseen sekä nogaihin, joka perustuu krimintataarin pohjoiseen eli aromurteeseen. Krimintataari on sulautumassa turkin murteisiin, joihin bulgarian kieli puolestaan on vaikuttanut voimakkaasti.
Balkanin turkkilaisten kielten puhujamääristä ei ole luotettavia tietoja. Turkin kielen puhujia arvioidaan olevan Balkanin maissa useita kymmeniä tuhansia. Vuonna 1956 Romaniassa oli 14 300 turkkilaista, heistä valtaosa Dobrudžassa. Gagauzin ja krimintataarin puhujia on vähemmän kuin turkkilaisia. 1950-luvun lopulla Bulgariassa arvioitiin olleen noin 30 000 gagauzia, mutta he ovat kielellisesti sulautumassa turkkilaisiin. Vuonna 1956 Romaniassa, lähinnä Dobrudžassa, asui 21 000 tataaria. Bulgariassa tataarit asuvat laajemmalla alueella, joten heitä on arveltu olevan siellä enemmän.
Ralph Bakshi

| Ralph Bakshi |
| --- | --- |
 Ralph Bakshi vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. lokakuuta 1938 (ikä 86) Haifa
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, elokuvatuottaja ja animaattori
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Ralph Bakshi (s. 26. lokakuuta 1938 Haifa) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, tuottaja ja animaattori. Ohjaajana hän on tehnyt lähinnä animaatioelokuvia.
Bakshi syntyi lokakuussa 1938 Haifassa, joka oli tuolloin osa Palestiinan brittiläistä mandaattialuetta. Seuraavana vuonna perhe muutti New Yorkiin, Yhdysvaltoihin, paetessaan toista maailmansotaa.
Tuotanto

Kirjoittajana ja ohjaajana:
Fritz – kova kolli (1972)
Heavy traffic – kuumat paikat (1973)
Coonskin (video nimellä Street Fight, 1975)
Taikurit (1977)
Hey Good Lookin’ (1982)
Mighty Mouse: The New Adventures (TV-sarja, 1987)
Christmas in Tattertown (TV-tuotanto, 1988)
This Ain’t Bebop (lyhyt näytelmäelokuva, 1989)
Cool and the Crazy (näytelty TV-elokuva, 1994)
Babe, He Calls Me (lyhytelokuva, 1997)
Malcom and Melvin (lyhytelokuva, 1997)
Last Days of Coney Island (lyhytelokuva, 2015)
Ohjaajana:
Taru sormusten herrasta (1978)
American Pop (1981)
Fire and Ice – tulen ja jään maa (1983)
Dr. Seuss’ The Butter Battle Book (TV-erikoisjakso, 1989)
Cool World (1992)
Spicy City (televisiosarja, 1997)
Näyttelijänä:
Fritz – kova kolli (1972) – sivuhahmojen ääniä
Heavy Traffic (1973) – sivuhahmojen ääniä
Coonskin (1975) – sivuhahmojen ääniä
Taikurit (1977) – sivuhahmojen ääniä
Spicy City – Stevien ääni jaksossa ”Mano's Hands”
Spicy City – Connellyn ja Goldblumin äänet jaksossa ”Love Is a Download”
Ren & Stimpy Adult Party Cartoon – palopäällikön ääni jaksossa ”Fire Dogs 2”
Ralph Bakshi: The Wizard of Animation – itsenään
Frazetta: Painting with Fire (2003) – itsenään (haastateltava)
Sekalaista:
Kanuunankuularalli 2 (1984) – animaatiojakson ohjaus
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Enon kirkko

| Enon kirkko |
| --- | --- |
 Enon kirkko
Sijainti:  Eno, Joensuu
Koordinaatit:  62°47′18″N, 030°09′37″E
Seurakunta:  Enon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1818
Suunnittelija:  Anton Wilhelm Arppe
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  n. 1 000
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Enon kirkko on vuosina 1816–1818 rakennettu puinen kaksoisristikirkko. Siitä tuli neljäs entisen Enon kunnan alueella sijainneista kirkoista.
Enon vanhat evankelisluterilaiset kirkot

Eno kuului vuoteen 1858 asti Ilomantsin pitäjään. Ilomantsin ensimmäinen kirkkoherra Gregorius Wendalius asui ilmeisesti Ahvenisella, ja sinne rakennettiin pieni, neliön muotoinen kirkkotupa 1650-luvun alussa. Se oli Ilomantsin ensimmäinen luterilainen kirkko.
1600-luvun lopulla pitäjään rakennettiin suurempi kirkko.
Vuonna 1763 valmistui kolmas kirkko Kirkkoniemeen. Se oli ristikirkko ja palveli Enon kappeliseurakuntaa Suomen sotaan asti, jolloin se ryöstettiin. Kirkko oli käynyt pieneksi ja sijaitsi muutenkin hieman syrjässä, joten päätettiin rakentaa uusi kirkko Enoon. Uuden kirkon valmistuttua kolmas kirkko jäi käyttämättömäksi ja rappeutui. Lopulta se paloi juhannusyönä 1823. Tapahtumien muistoksi kirkon paikalla on nykyisin taiteilija Eino J. Härkösen suunnittelema muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 1938.
Nykyinen kirkko

Huonojen satovuosien ja hiljattain käydyn sodan vuoksi seurakunta anoi lupaa saada rakentaa uusi kirkko puusta. Vuonna 1813 senaatti myönsi rakennusluvan, ja kirkon rakentaminen aloitettiin Anton Wilhelm Arppen piirustusten mukaan vuonna 1816. Kirkko valmistui vuonna 1818 ja sen vihki käyttöön Porvoon piispa Johan Molander 4. lokakuuta 1818.
Kirkko maalattiin ensimmäisen kerran punamullalla vuonna 1821. Nykyisen huipputornin kirkko sai vuonna 1903 ja myöhemmin kirkko maalattiin vaaleaksi. Kirkkoa korjattiin vuosina 1990–1992, jolloin se maalattiin sekä sisältä että ulkoa ja lämmitys uusittiin.
Enon kirkko on nykyisin Joensuun alueen vanhin kirkko Kiihtelysvaaran kirkko|Kiihtelysvaaran kirkon tuhouduttua tulipalossa 23. syyskuuta 2018.
Nykyinen kirkko > Saarnatuoli

Enon kirkon arvokkain osa on sen saarnatuoli. Saarnatuolin valmisti puuseppä Tegman vuonna 1757 Kuopion kolmannen kirkon saarnatuoliksi. Kun Kuopioon vuonna 1815 rakennettiin uusi, isompi kirkko, entinen kirkko purettiin ja puutavara huutokaupattiin. Iisalmelainen rakennusmestari Juhana Karppi oli tuohon aikaan rakentamassa Enon nykyistä kirkkoja ja osti saarnatuolin. Saarnatuoli haettiin Enoon hevosilla ja se maksoi tilityksen mukaan 60 ruplaa.
Saarnatuolin kymmenen kuvaa on maalannut kirkkomaalari Mikael Toppelius vuonna 1760. Toppelius oli 1700-luvun tuotteliain kirkkomaalari.
Nykyinen kirkko > Alttaritaulu

Ennen alttaritaulua Enon kirkossa sillä paikalla oli puinen risti. Enon seurakunnan kirkkoneuvosto teki 29. syyskuuta 1929 kirkkovaltuustolle aloitteen alttaritaulun hankkimisesta. Neuvosto ehdotti taiteilijaksi enolaista Eino J. Härköstä. Ehdotus hyväksyttiin, alttaritaulutoimikunta perustettiin ja Härkönen ryhtyi töihin.
Härkönen käytti alttaritaulun malleina enolaisia ihmisiä ja maalasi sen pääosin kotonaan. Työ edistyi hitaasti, mikä kuului Härkösen luonteenkuvaan. Taulu viimeisteltiin nykyiseen muotoonsa Enon kirkossa. Alttaritaulu "Jeesus ristillä" paljastettiin 6. heinäkuuta 1930.
Nykyinen kirkko > Urut

Kirkossa on kahdet urut. Vanhat, jo käytöstä pois jääneet, ovat urkulehterillä. Ne valmisti Kangasalan urkutehdas vuonna 1912. Uudet, 25-äänikertaiset mekaaniset urut, valmisti sotkamolainen urkurakentamo Tuomi vuonna 1974.
Kellotapuli

Alkuperäinen kellotapuli valmistui vuonna 1825. Se oli uusklassista tyyliä ja siinä oli kaksi kelloa. Tapuli kuitenkin tuhoutui tulipalossa 3. maaliskuuta 1951.
Uuden, nykyisen kellotapulin, suunnitteli arkkitehti Kauno Kallio, ja se valmistui vuonna 1957. Myös uudessa tapulissa on kaksi kelloa, joista toinen on Lavansaaren siirtoseurakunnan lahja ja toinen Lokomon Tampereella valmistama.
Sankarihaudat

Kirkkomaalla sijaitsee sankarihautausmaa ja sankaripatsas on kuvanveistäjä Lauri Leppäsen teos vuodelta 1963.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Enon kirkko Wikimedia Commonsissa
Enon kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Enon kirkko (joensuunseurakunnat.fi)
Kellotapuli vuodelta 1957.
Ballista (pretoriaaniprefekti)

Ballista, Balista tai Callistus (k. noin 261?) oli roomalainen kenraali ja pretoriaanikaartin prefekti.
Ballista toimi mahdollisesti pretoriaaniprefektinä keisari Valerianuksen aikana ja oli hänen mukanaan Persian sotaretkellä vuonna 260. Joissakin lähteissä Ballistaa on kutsuttu "Callistukseksi", mikä saattaa joidenkin historioitsijoiden mielestä olla hänen oikea nimensä, kun taas "Ballista" saattoi olla pelkkä lempinimi. Toisen teorian mukaan "Callistus" oli vain myöhempien historioitsijoiden virhe. On myös esitetty että hän piti molempia nimiä.
Persialaiset kuningas Sapor I:n johdolla löivät roomalaisten armeijan Carrhaen lähistöllä kesällä 260 vangiten keisari Valerianuksen, jonka jälkeen Persian armeija hyökkäsi Syyriaan ja Vähään-Aasiaan. Ballista ja toinen Valerianuksen kenraali Fulvius Macrianus kokosivat henkiinjääneet roomalaisten joukot Kilikiassa ja hyökkäsivät persialaisia vastaan. Ballista onnistui jopa kaappaamaan Saporin haaremin ja ryöstösaaliin, jolloin persialaiset päättivät perääntyä takaisin itään. Macrianuksen ja Ballistan toimet saivat sotilaiden kunnioituksen ja nämä päättivätkin julistaa Macrianuksen keisariksi vaikka Valerianuksen poika ja laillinen keisari Gallienus olikin yhä elossa ja hallitsi valtakunnan läntisiä provinsseja. Macrianus kieltäytyi kuitenkin kunniasta ja nimitti keisareiksi sen sijaan poikansa Macrianus nuoremman ja Quietuksen. Ballista taas toimi keisarien pretoriaaniprefektinä.
Keväällä 261 Macrianus vanhempi ja nuorempi kokosivat armeijansa ja lähtivät länteen kohtaamaan Gallienuksen joukkoja. Ballista ja Quietus jätettiin valvomaan idän provinsseja. Gallienuksen kenraalit kuitenkin löivät Macrianusten armeijan Illyriassa syksyllä 261, jonka jälkeen Palmyran hallitsija Septimius Odaenathus päätti siirtyä Gallienuksen puolelle. Hän hyökkäsi Quietuksen ja Ballistan joukkoja vastaan ja kukisti ne Emesassa. Kaupunkilaiset murhasivat Quietuksen, mutta Ballistan sen jälkeiset vaiheet ovat epäselviä. Historia Augustan mukaan hän julistautui keisariksi, mutta se ei ole todennäköistä. Luultavasti Odaenathus teloitutti hänet.
Bafoulabé

| Bafoulabé |
| --- | --- |
 Bafoulabén keskusaukiota koristaa paikallisen toteemieläimen virtahevon patsas.
 Bafoulabé
 Koordinaatit: 13°48′31″N, 10°49′50″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Kayesin alue
Piiri:  Bafoulabén piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 888 km²
Väkiluku (2009):  19 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bafoulabé on maalaiskunta, sen keskuskylä ja Bafoulabén piirin hallinnollinen keskus Kayesin alueella Malissa. Se sijaitsee Baging- ja Bakoyejokien yhtymäkohdan luona 130 kilometriä Kayesista kaakkoon. Kunnassa on 19 800 ja keskuskylässä 3 900 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede ja ilmasto

Bafoulabén kunnan pinta-ala on 1 888 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Bafoulabén piirin Sidibélan ja Tomoran, idässä Kontélan ja Oualian, etelässä Mahinan ja lännessä Kayesin piirin Diamoun ja Ségalan kuntiin.
Maisemaa leimaavat tasangot ja kukkulat. Bafing ja Bakoye yhtyvät kunnan alueella Senegaljoeksi.
Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 1 000–1 200 millimetriä. Luonnonvarainen kasvillisuus on pensas- ja puusavannia.
Historia

Bafoulabé kuuluu historialliseen Khasson alueeseen. Joseph Gallienin johtamat ranskalaiset miehittivät sen vuonna 1879 ja rakensivat paikalle linnoituksen, josta tuli Médinestä Bamakoon ulottuneen linnoitusketjun ensimmäinen osa. Bafoulabén piiri on perustettu vuonna 1887.
Asutus

Kuntaan kuuluu 29 kylää. Asukkaat ovat etupäässä khasonkoja, mandinkoja, diawandoja, bozoja ja soninkeja. Vallitsevat uskonnot ovat islam ja kristinusko.
Liikenne, talous ja palvelut

Bafoulabén kautta kulkee Kayesin ja Manantalin välinen päällystetty maantie RN22.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, riisi, fonio, bataatti, maapähkinä, puuvilla, pavut ja vihannekset. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, hevoset ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan keräilyä, kalastusta, kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Kunnassa toimii Diamond Cementin sementtitehdas, Stones Malin marmorilaattatehdas ja kalkkilouhoksia.
Kunnassa toimii 24 alakoulua, kuusi yläkoulua, viisi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED), kymmenen lukutaitokeskusta ja viisi madrasaa. Terveyspalveluihin kuuluu neljä terveyskeskusta ja yksityisklinikka. Vesihuolto kattaa 71 prosenttia tarpeesta. Bafoulabéssa on Énergie du Malin sähköverkko sekä Malitelin ja Orangen matkapuhelinverkot.
Matkailu

Kunnassa on kolme hotellia. Matkailu on historiallisista ja kulttuurikohteista huolimatta yhä täysin kehittymätöntä.
Pandemia

Pandemia tarkoittaa maailmanlaajuisesti levinnyttä epidemiaa. Sana tulee kreikan sanoista pan ’kaikki’ ja demos ’ihmiset’.
Tauti ei välttämättä ole pandemia, vaikka siihen kuolisi paljon ihmisiä. Esimerkiksi syöpiin on kuollut erittäin paljon ihmisiä, mutta niitä ei katsota pandemiaksi, koska syöpä ei ole tarttuvaa (paitsi poikkeustapauksissa, kts. klonaalisesti tarttuva syöpä). Toisaalta tartuntatautikaan ei välttämättä ole pandemia, ellei se ole levinnyt laajalle alueelle. Viimeisin pandemia on 11. maaliskuuta 2020 julistettu SARS-CoV-2-viruksen aiheuttama koronavirustauti COVID-19.
Maailman terveysjärjestö WHO:n 2024 julkaiseman arvion mukaan noin kolmeakymmentä taudinaiheuttajaa voidaan pitää pandemiariskinä. Arvioinnissa tarkasteltiin yli 1600 ihmiselle patogeenista virusta ja bakteeria.
Pandemian ehdot

Maailman terveysjärjestön mukaan pandemia voi syntyä, kun kolme ehtoa täyttyy:
uusi tauti ilmaantuu
taudin vaikuttava tekijä vaikuttaa ihmisiin aiheuttaen vakavaa sairautta
taudin vaikuttava tekijä leviää helposti ja vahvistuu
Pandemioita ovat olleet esimerkiksi keskiajalla musta surma, 1800- ja 1900-luvuilla seitsemän pandemiaa aiheuttanut kolera ja vuosien 1918–1920 espanjantauti.
Lintuinfluenssan on pelätty laajenevan pandemiaksi. Tämä kuitenkin edellyttäisi viruksen muuntumista ilmateitse ihmisestä toiseen tarttuvaksi, eikä varmistettuja ihmisestä toiseen tapahtuneita tartuntoja ole raportoitu. Meksikossa keväällä 2009 havaitun lintuinfluenssan muunnoksen, sikainfluenssan, WHO julisti pandemiaksi 11. kesäkuuta 2009. Viimeksi vuodenvaihteessa 2019–2020 Kiinassa alkunsa saanut koronaviruksen aiheuttama COVID-19 julistettiin pandemiaksi 11. maaliskuuta 2020.
WHO:n pandemia-asteikko

Maailman terveysjärjestö WHO käyttää kuusipykäläistä asteikkoa arvioidessaan eläinperäisten virustautien pandemiariskiä.
Uhkataso 1: Eläinten virukset eivät aiheuta tartuntoja ihmisissä.
Uhkataso 2: Tartunta ihmiseen vahvistettu. Mahdollinen pandemiauhka.
Uhkataso 3: Influenssavirus aiheuttaa yksittäisiä sairastumisia ihmisissä. Rajoitettu tarttuvuus ihmisestä ihmiseen.
Uhkataso 4: Tauti tarttuu todistetusti ihmisestä ihmiseen. Tauti leviää yhteisötasolle. Merkittävä pandemiariski.
Uhkataso 5: Tauti tarttuu ihmisestä toiseen ainakin kahdessa maassa. Voimakas pandemian vaara.
Uhkataso 6: Virus leviää etäällä olevaan maahan. Pandemia meneillään.
Suuria pandemioita

Antoninuksen rutto 164–180
Cyprianuksen rutto 250–270
Justinianuksen rutto 541–542 ja myöhemmin
Musta surma 1346–1353
1510 influenssapandemia 1510
Ensimmäinen kolerapandemia 1817–1821
Toinen kolerapandemia 1826–1837
Kolmas kolerapandemia 1841–1862
Kolmas ruttopandemia 1850–1950
Neljäs kolerapandemia 1864–1875
Viides kolerapandemia 1881–1896
Ryssänkuume 1889–1890
Kuudes kolerapandemia 1899–1923
Espanjantauti 1918–1920
Aasialainen influenssa 1957–1958
Seitsemäs kolerapandemia 1961–1975
Hongkongilainen influenssa 1968–1969
2000-luvun pandemioita:
Sikainfluenssa 2009–2010
COVID-19 2019–
Aiheesta muualla

Kansallinen varautumissuunnitelma influenssapandemiaa varten.  Helsinki:  Sosiaali- ja terveysministeriö, 2012.  Teoksen verkkoversio (viitattu 24.3.2020).
Pandemiavarautumisen suojain- ja lääkevarautumisen tarpeita selvittävän työryhmän raportti.  Helsinki:  Sosiaali- ja terveysministeriö, 2008.  ISBN 978-952-00-2730-8  Teoksen verkkoversio (viitattu 24.3.2020). (Arkistoitu – Internet Archive)
Yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen turvaamisen strategia.  (Valtioneuvoston periaatepäätös)  Puolustusministeriö, 23.11.2006.  ISBN 951-25-1727-2  Teoksen verkkoversio (viitattu 24.3.2020).
Imane Khelif

Khelif vuoden 2023 Arabikisoissa.
Imane Khelif (arab. إيمان خليف‎, ’Īmān Ḫalīf; s. 1999) on algerialainen nyrkkeilijä. Hän voitti olympiakultaa Pariisin olympialaisten 2024 naisten 66 kilogramman sarjassa. Sen jälkeen hän ilmoitti ryhtyvänsä ammattilaisnyrkkeilijäksi. Khelifin sukupuolesta nousi kohu olympialaisten yhteydessä, kun hänet oli hylätty maailmanmestaruuskilpailuissa 2023 sukupuolitestin perusteella.
Uran alkuvuodet

Khelif on kilpaillut nyrkkeilyssä vuodesta 2018 alkaen. Vuonna 2022 hän voitti Afrikan-mestaruuden ja Välimeren-mestaruuden sekä otti maailmanmestaruuskilpailuissa hopeaa. Tokion olympianyrkkeilyssä vuonna 2021 Khelif karsiutui 60 kilogramman sarjan puolivälierissä.