stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
YoungBoy Never Broke Again
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta YoungBoy Never Broke Again Wikimedia Commonsissa
Kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
ROV
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ROV Wikimedia Commonsissa
Doug Fieger

| Doug Fieger |
| --- | --- |
 Fieger vuonna 2005.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1952 Oak Park, Michigan, Yhdysvallat
Kuollut: 14. helmikuuta 2010 (57 vuotta) Woodland Hills, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1970–2010
Tyylilajit:  Uusi aalto
Levy-yhtiöt:  RCA Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Douglas Lars Fieger (20. elokuuta 1952 – 14. helmikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja muusikko. Hän oli rockyhtye The Knackin kitaristi ja johtava vokalisti. Hän kirjoitti yhdessä pääkitaristi Berton Averren kanssa ”My Sharona” -kappaleen, joka oli vuoden 1979 suurin hittilaulu Yhdysvalloissa. Fieger kuoli kotonaan Woodland Hillsissa 14. helmikuuta 2010. Hän oli 57-vuotias.
Maunu Kurkvaara

| Maunu Kurkvaara |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1926 Viipuri
Kuollut: 31. joulukuuta 2023 (97 vuotta) Helsinki
Ammatti:  taidemaalari, elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Maunu Kurkvaara (ent. Mauno Sakari Heikkonen, salanimi Sakari Vaara; 18. heinäkuuta 1926 Viipuri – 31. joulukuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja elokuvaohjaaja.
Ura

Kurkvaaraa oli yleisesti pidetty suomalaisen elokuvan ”uuden aallon” käynnistäjänä ranskalaisen elokuvan hengessä. Hänen modernistiselle tuotannolleen oli ominaista, että hän suunnitteli, tuotti, kirjoitti, ohjasi, kuvasi ja leikkasi elokuvansa yleensä itse. Useimmiten hänen tekninen työryhmänsä käsitti hänen itsensä lisäksi ainoastaan kuvausassistentin. On arvioitu, että Kurkvaaran haluttomuuteen luovuttaa taiteellista kontrollia muille on vaikuttanut hänen aiempi taustansa taidemaalarina. Hän siirtyi elokuvan pariin sairastettuaan tuberkuloosin, johon juuri silloin alkoi saada tehokasta lääkettä.
Kurkvaaran elokuvien keskeisiä teemoja olivat muun muassa pasifismi, ihmisen ja taiteilijan vapaus sekä onnellisuuden mahdollisuudet ja siihen johtavien valintojen vaikeus. Elokuvissa toistuvia keskeisiä visuaalisia elementtejä ovat muun muassa meri, veneet, saaret, kaupunkimiljöö ja sen arkkitehtuuri. Erityisen ansioituneena Kurkvaaran tuotannossa on pidetty elokuvien Rakas... (1961), Yksityisalue (1962) ja Meren juhlat (1963) muodostamaa trilogiaa.
Kurkvaara oli kiinnostunut myös värielokuvan mahdollisuuksista, ja niitä tutkiakseen hän perusti 1960-luvun alkupuolella oman värielokuvalaboratorion, Kurkvaara-Filmin. Laboratorion toiminta perustui olettamukselle, että isoista elokuvayhtiöistä muun muassa Suomen Filmiteollisuus ja Fennada-Filmi toisivat värityönsä jatkossa Kurkvaaralle, mutta vuoden 1963 näyttelijälakko ja Suomen Filmiteollisuuden konkurssi vesittivät aikeet. 1970-luvun alussa Kurkvaara kyllästyi elokuva-alallekin levinneeseen politisoitumiseen, sulki laboratorionsa, vetäytyi elokuvan parista ja perusti muun muassa veneveistämön. Myöhemmin 1980-luvulla Kurkvaara palasi pitkien elokuvien pariin vielä kahdesti elokuvilla Menestyksen maku (1983) ja Perhosen uni (1986).
Kurkvaara sai Betoni-Jussin elämäntyöstään elokuvavuoden 2017 Jussi-gaalassa.
Filmografia > Pitkät elokuvat

Onnen saari (1955)
Ei enää eilispäivää (uusi versio edellisestä elokuvasta, 1956)
Tirlittan (1958)
Patarouva (1959)
Autotytöt (1960)
Rakas... (1961)
Yksityisalue (1962)
Meren juhlat (1963)
Lauantaileikit (1963)
Naiset (1964)
Raportti eli balladi laivatytöistä (1964)
Episodi Pourquoi? pohjoismaiseen episodielokuvaan 4 X 4 (1965)
Kielletty kirja (1965)
Tänään olet täällä (1966)
Rottasota (1968)
Miljoonaliiga (1968)
Punatukka (1969)
Kujanjuoksu (1971)
Menestyksen maku (1983)
Perhosen uni (1986)
Filmografia > Lyhytelokuvia

Satama (1950-luku)
Joulukatu (1950-luku)
Sörkkä (1950-luku)
Kolme runoa (1950-luku)
Talvinen Jyväskylä (1952)
Tammikuinen fantasia (1955)
Viimeiset jaalat (1955)
He ajavat öisin (1956)
Lasten kesä (1957)
Pitäjältä (1957)
Kaupunki (1957)
Autoja (1958)
Laivoja (1958)
Kello (1958)
Erämaakylä pyytää apua (1959)
Rauma (1959)
Valkoisia purjeita (1959)
Ajankohtainen tehtävämme (1960)
Pikkuinen (1961)
Tiedon tiellä (1962)
Kemijoen vesistön säännöstely (1968)
Saaristo in Memoriam (1985)
Purjeiden aika Suomessa (1989)
Kertomus kadonneesta saaresta (1993)
Lyhytelokuvien luettelo on epätäydellinen. Kurkvaara on kertonut hävittäneensä suurimman osan tekemistään lyhytelokuvista, koska koki ne myöhemmin ”liian saarnaaviksi”.
VHS- ja DVD-julkaisut

Kurkvaaran pitkistä elokuvista VHS-muodossa on julkaistu:
Punatukka
Maunu Kurkvaaran Kujanjuoksu
Menestyksen maku
DVD-muodossa on julkaistu:
Rottasota
Miljoonaliiga
Maunu Kurkvaaran Kujanjuoksu
Menestyksen maku (julkaistu 4.7.2014)
Perhosen uni (julkaistu 29.8.2014)
Meren juhlat (julkaistu 14.11.2014)
Yksityisalue (julkaistu 17.10.2014)
Rakas... (julkaistu 17.9.2014)
Joe Baksi

| Joe Baksi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Joseph William Baksi
Syntynyt: 14. tammikuuta 1922 Kulpmont, Pennsylvania
Kuollut: 6. elokuuta 1977 (55 vuotta) Albany, New York
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Pituus:  185 cm
Painoluokka:  raskassarja
Ammattilaistilastot
Ottelut:  72
Voitot:  60
– tyrmäysvoitot:  29
Tappiot:  9
Ratkaisemattomat:  3
Ei tuomiota/ mitätöity:  0
Joseph "Joe" William Baksi (14. tammikuuta 1922, Kulpmont, Pennsylvania, Yhdysvallat – 6. elokuuta, 1977, Albany, New York, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen 1940-luvun raskaansarjan nyrkkeilijä, jonka vanhemmat olivat slovakkisiirtolaisia.
Ammattilaisuuden alkuvuodet

Joe Baksi aloitti ammattilaisnyrkkeilyn vuonna 1940 nyrkkeillen voitokkaasti ensimmäisenä vuonna kymmenen ottelua. Yksi voitto tuli tulevan näyttelijän Jack Palancen kanssa (käytti ottelussa taiteilijanimeä Jack Brazzo) käydyssä nelieräisessä ottelussa. Seuraavana vuonna hän otteli jo suuremmilla areenoilla ja useampieräisiä eli pääosin kuusieräisiä otteluita. Óteltuaan 11 ottelua vuonna 1941 hän hävisi ensimmäisen kerran.
Ammattilaisuuden huippuvuodet

Vuoden 1941 jälkeen hän jatkoi uraansa voitokkaasti, kunnes helmikuussa 1944 kohtasi Tami Mauriellon, jonka hän löi kanveesiin 1. erässä ja voitti hänet 10-eräisessä ottelussa pistein. Tässä vaiheessa Baksi oli noussut The Ringin listalla sijalla 6. Seuraavaksi hän kohtasi vuoden 1944 aikana Lee Savoldin kolmessa ottelussa, joista hän voitti kaksi. Sen jälkeen vastustajat olivat nimekkäämpiä, joista hän sai voiton Gunnar Bärlundista ja Lou Novasta, mutta hävisi Lee Omalle ja Jersey Joe Walcottille. The Ringin listalla sijoitus Baksin uran paras eli 4.
Vuoden 1946 aikana Baksi siirtyi ottelemaan Eurooppaan, jossa hän kohtasi voitokkaasti Freddie Millsin ja Bruce Woodcockin. Woodcock-voiton jälkeen oli suunnitelmissa käydä MM-ottelu Joe Louisia vastaan. Sitä ennen oli tarkoitus otella vielä Ruotsissa Olle Tandbergia vastaan. Amerikkalaisten yllätykseksi Tandberg voitti Baksin pistein. Tämän jälkeen Baksin MM-ottelu lykkääntyi. Hän oli tässä vaiheessa Louisin kolmas haastaja Ezzard Charlesin ja Walcottin jälkeen. Hän otteli ennen suunnitelmissa vielä ollutta MM-ottelua Charlesia vastaan, mutta hävisi keskeytyksellä 11. erässä.
Ammatttilaisuuden loppuvuodet

Charles-tappion jälkeen Baksi otteli vielä seitsemän ottelua joulukuuhun 1951 mennessä, jolloin hän ilmoitti päättäneensä nyrkkeilyuransa. Baksi palasi kuitenkin vielä keväällä 1954 eli reilu kaksi vuotta lopetuspäätöksen jälkeen vielä kehään kahden ottelun verran.
Urheilu-uran päätteeksi hän toimi muutamia vuosia metallityöläisten ammattiliiton toimihenkilönä kotiseudullaan Pennsylvaniassa.
Milon Venus

| Milon Venus |
| --- | --- |
 Milon Venus Louvressa.
Nimi:  Milon Venus
Toinen nimi:  Míloksen/Meloksen Afrodite
Tekijä:  Aleksanteri Antiokialainen?
Valmistumisvuosi:  n. 130–110 eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  patsas
Materiaali:  paroslainen marmori
Korkeus:  2,03 m
Sijainti:  Louvre, Pariisi, Ranska
Koordinaatit:  48°52′N 2°20′E﻿ / ﻿48.86°N 2.34°E﻿ / 48.86; 2.34
Milon Venus eli Míloksen/Meloksen Afrodite (ransk. Venus de Milo) on todennäköisesti Afroditea esittävä antiikin kreikkalainen veistos, joka on tehty hellenistisellä kaudella noin vuonna 130–110 eaa. Se löydettiin Míloksen eli Meloksen saarelta Kreikasta ja on saanut nimensä saaren vanhasta ranskankielisestä nimimuodosta Milo. Veistos on nykyisin esillä Louvressa.
Historia > Alkuperä

Milon Venus on kuuluisimpia hellenistisen ajan taiteen edustajia. Aiemmin veistoksen tekijäksi oletettiin Praksiteles tai tämän koulukunta, sillä se muistuttaa tämän Afrodite-veistoksia, ja lisäksi veistos haluttiin esittää klassisen kauden huipputeoksena. Jalustan kaiverruksen perusteella sen oletetaan nykyisin kuitenkin olevan Aleksanteri (Aleksandros) Antiokialaisen työtä. Joskus teoksen on katsottu olevan kopio jostakin tuntemattomasta 300-luvulla eaa. tehdystä veistoksesta, sillä se muistuttaa niin kutsuttua Capuan Afroditea, joka on roomalainen kopio jostakin vastaavasta Afroditesta. Toisaalta se voi olla klassiselta ajalta ammentava itsenäinen teos.
Edestä.
Takaa.
Historia > Myöhempiä vaiheita

Míloslainen maanviljelijä Geórgios Kentrotás löysi veistoksen kotisaareltaan 8. huhtikuuta 1820. Se oli hautautuneena antiikin Meloksen kaupungin gymnasionin raunioissa lähellä nykyistä Trypitín kylää ja löytyi useana kappaleena muutaman hermin ohella. Kerrotaan, että myös jäänteitä Afroditen vasemmasta kädestä löytyi, mutta nämä osat ovat kadonneet. Saari oli löytöaikaan vielä osa Osmanien valtakuntaa mutta poliittisesti kytköksissä Ranskaan. Ranskan laivaston upseerit Olivier Voutier ja Jules Dumont d’Urville saivat tietää löydöstä, ja kehottivat Ranskan Konstantinopolin suurlähettiläs Marquis de Rivièreä hankkimaan veistoksen. Tällä välin se oli vähällä päätyä paikalliselle osmanipaššalle. Lopulta ranskalaiset saivat ostettua veistoksen, ja se vietiin Pariisiin. Vuonna 1821 de Rivière esitteli sen Ludvig XVIII:lle, joka lahjoitti veistoksen Louvreen.
Saksalaiset vaativat veistosta itselleen vuoteen 1893 saakka, koska omistivat maita arkeologiselta alueelta, mutta luopuivat vaatimuksista veistoksen osoituttua klassisen sijaan hellenistiseksi.
Teos

Veistoksen oletetaan yleensä esittävän Afroditea (latinalaisittain Venusta), kreikkalaista rakkauden ja kauneuden jumalatarta. Sen on kuitenkin ehdotettu esittävän myös muun muassa Meloksella palvottua Amfitritea tai jotakuta danaidia. Veistos esittää kohteensa puoliksi alastomana ja ainoastaan alaruumiiltaan verhottuna. Vaate on lähes putoamaisillaan lanteilta. Afroditen on esitetty olleen alun perin nojaamassa esimerkiksi pylvääseen tai Areeseen. Veistoksen käsivarret ja käsissä olleet esineet eivät ole säilyneet. Vasemmassa kädessä oletetaan olleen omenan, mahdollisesti viittauksena Pariksen tuomioon sekä toisaalta saaren nimeen (m.kreik. mēlon, ’omena’). Toisaalta kädessä olisi voinut olla myös esimerkiksi peili.
Veistos on tehty paroslaisesta marmorista ja se on 203 senttimetriä korkea, eli hieman luonnollista kokoa suurempi. Teos on tehty useammasta marmorikappaleesta, jotka on liitetty yhteen. Tätä menetelmää käytettiin erityisesti Kykladeilla. Veistoksen kierteinen asento ja ulkoneva polvi, samoin kuin rikkaasti työstetty draperia ovat tyypillistä hellenistiselle taiteelle. Myös veistoksen aistillinen jako ihon ja putoamassa olevan kankaan välillä tuo eroottista jännitettä, joka oli yleistä hellenismissä. Veistos lienee ollut ajan tavan mukaan maalattu, ja sillä on ollut myös metallisia koruja (kaulakoru, korvakorut ja otsakoru). Väreistä ei ole säilynyt jälkiä ja koruistakin vain kiinnitysreiät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Milon Venus Wikimedia Commonsissa
Naujamiestis

| Naujamiestis |
| --- | --- |
 Kirkko
 vaakuna
 Naujamiestis
 Koordinaatit: 55°41′10″N, 24°09′0″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Panevėžys
Kunnallispiiri:  Panevėžysin kunnallispiiri
Väkiluku (2011):  725
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naujamiestis on kauppala Liettuassa, Panevėžysin läänissä, Panevėžysin kunnallispiirissä. Vuonna 2011 kauppalassa oli 725 asukasta.
Irvin McDowell

Irvin McDowell
Irvin McDowell (15. lokakuuta 1818 – 10. toukokuuta 1885) oli yhdysvaltalainen ammattiupseeri, joka sai kyseenalaista kuuluisuutta hävittyään ensimmäisen Bull Runin taistelun Yhdysvaltain sisällissodan alussa.
Lapsuus ja nuoruus

McDowell syntyi Columbusissa, Ohiossa. Hän pyrki Troyesin kollegeen Ranskaan ennen kuin valmistui West Pointista 1838, missä yksi hänen luokkatovereistaan oli P. G. T. Beauregard, hänen tuleva vastustajansa Bull Runin taistelussa. Hän sai komennuksen toiseksi luutnantiksi 1. Yhdysvaltojen tykistöön. McDowell palveli taktiikkaopettajana West Pointissa, ennen kuin hänestä tuli kenraali John E. Woolin kenttäadjutantti Meksikon-Yhdysvaltain sodan aikana. Hänet ylennettiin väliaikaisesti kapteeniksi Buena Vistassa ja hän palveli adjuntanttina kenraalin toimistossa sodan jälkeen. 1856 hänet ylennettiin majuriksi kenraalin toimistoon.
Sisällissodan aika

McDowell ylennettiin vakinaisen armeijan prikaatinkenraaliksi 14. toukokuuta 1861, ja sai komentoonsa koillis-Virginian armeijan, vaikkei koskaan ollut komentanut joukkoja taistelussa. Ylennys oli hänen vanhan opettajansa, Salmon P. Chasen ansioita. Vaikka McDowell tiesi että hänen joukkonsa eivät olleet valmiita taisteluun ja olivat kokemattomia, paine Washingtonin poliitikkojen taholta pakotti hänet aloittamaan ennenaikaisen offensiivin konfederaation Pohjois-Virginian joukkoja vastaan. Hänen strategiansa Bull Runissa oli mielikuvituksellinen, mutta kunnianhimoisen monimutkainen, ja hänen joukkonsa olivat liian kokemattomia toteuttaakseen sen tohokkaasti, mikä johti nöyryyttävään murskatappioon.
McClellanin alaisena

Bull Runin tappion jälkeen kenraalimajuri George B. McClellan sijoitettiin Washingtonia puolustavan Unionin armeijan komentoon Potomacin armeijaan. McDowell komensi divisioonaa uudessa armeijassa, mutta McClellan järjesteli uudelleen pian joukkojaan jolloin McDowell sai komentoonsa I armeijakunnan seuraavana keväänä. Hänen armeijakuntansa pysyi takana puolustamassa Washingtonia Virginian niemimaan sotaretken aikana. Sen odotettiin marssivan McClellanin tueksi, mutta hermostuneet poliitkot, jotka pelkäsivät että kenraali Stonewall Jackson hyökkäisi Shenandoahin laakson sotaretkellään viimein Washingtoniin, pitivät McDowellin 40 000 sotilasta takana.
Popen alaisena

Viimein kolme itsenäistä päällikkyyttä eli kenraalit McDowell, John C. Frémont, ja Nathaniel Prentice Banks yhdistettiin kenraalimajuri John Popen Virginian armeijaan ja McDowell johti III armeijakuntaa. Cedar Mountainin toimiensa takia, McDowell ylennettiin viimein vakinaisen armeijan kenraalimajuriksi 1865; kuitenkin häntä syytettiin myöhemmästä katastrofista II Bull Runin taistelussa. Hän todisti myös Fitz John Porteria vastaan, kun Pope oli haastanut tämän sotaoikeuteen.
Myöhemmät vaiheet

Heinäkuussa 1864 hän sai komentoonsa Tyynenmeren puolustusalueen. Hän komensi myöhemmin Kalifornian joukkoja, 4. sotilasaluetta Arkansasissa ja Louisianassa jälleenrakentamisen aikana ja lännen sotilasaluetta. Hänet ylennettiin pysyvästi kenraalimajuriksi 1872 Hän erosi armeijasta 1882 ja palveli San Franciscon puistokomissiossa ennen kuolemaansa. Hänet on haudattu San Franciscon kansalliseen hautausmaahan.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  NARA  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Irvin McDowell
Käännös suomeksi
James Aldridge

| James Aldridge |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1918 White Hills, Victoria, Australia
Kuollut: helmikuu 2015 Lontoo, Britannia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Kirjallinen suuntaus: sotakirjallisuus, lastenkirjallisuus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Harold Edward James Aldridge (10. heinäkuuta 1918 White Hills, Victoria, Australia – helmikuu 2015 Lontoo, Britannia) oli australialainen kirjailija.
Aldridge työskenteli jonkin aikaa melbournelaisissa lehdissä, ennen kuin hän lähti Britanniaan toimittajaksi. Hän oli sotakirjeenvaihtaja toisen maailmansodan aikana Neuvostoliitossa, josta hän poistui 1944. Hänen juttujaan jäi julkaisematta, mutta hänen 1940-luvulla kirjoittamansa kolme romaania, muun muassa Albaniassa käydystä Kreikan ja Italian välisestä operaatiosta kertova Signed with Their Honour, toivat hänelle mainetta, joskin kritiikeissä arvosteltiin tekstien marxilaista sävyä. Hollywoodin väitetään maksaneen kirjan filmausoikeuksista 50 000 puntaa. Hän siirtyi sittemmin kokonaan kirjailijaksi. Britanniaan muutettuaan hän kävi enää harvoin Australiassa.
Aldridge sai muutamista "St Helen" -lastenromaaneista Children's Book Councilin ja New South Wales Premier's Awardsin palkintoja. Kaksi kirjaa, My Brother Tom ja Ride a Wild Pony, on muokattu televisiosarjoiksi. Hän on saanut kiitosta Australian maaseudun ja maaseutukaupunkien sosiaalisten jännitysten kuvauksista.
Suomennetut teokset

Villihevonen (The Marvellous Mongolian, 1974), suom. Kaija Pakkanen. Weilin + Göös, 1976 ISBN 951-35-1299-1 (lastenkirja)
Viimeinen silmäys (One Last Glimpse, 1977), suom. Matti Rossi. Love kirjat, 1981 ISBN 951-835-046-9.
Aiheesta muualla

James Aldridge Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Amina

| Amina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Vastineita eri kielissä:  Aminah (englanninkielisissä teksteissä)
Nimen alkuperä:  arabiankielinen nimi (’uskollinen, rehellinen’); voi olla myös lyhentymä nimestä Williamina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amina on arabiankielinen naisen etunimi, joka tarkoittaa ’uskollista’ ja ’rehellistä’. Englantilaisella kielialueella se voidaan tulkita myös William-nimen naispuolisen vastineen Williaminan lyhentymäksi.
Amina-nimellä on erityinen merkitys islaminuskoisille, sillä profeetta Muhammedilla oli tämänniminen äiti. Suomessa Amina onkin yksi yleisimmistä musliminimistä. Digi- ja väestötietoviraston mukaan se on joulukuuhun 2024 mennessä ollut virallisena etunimenä noin 910–930 naisella.
Tunnettuja Aminoja

Amina (k. 577), Muhammedin äiti
Amina Alaoui (s. 1964), marokkolainen laulaja
Amina Annabi (s. 1962), tunisialais-ranskalainen laulaja ja näyttelijä
Amina Bakhit (s. 1990), sudanilainen keskipitkän matkan juoksija
Amina Helmi (s. 1970), argentiinalais-alankomaalainen tähtitieteilijä
Amina Masood Janjua (s. 1964), pakistanilainen ihmisoikeusaktivisti ja kuvataiteilija
Amina Lawal (s. 1973), kuolemaan tuomittu, sittemmin syytteestä vapautettu nigerialainen
Amina Mohammed (s. 1961), nigerialainen poliitikko ja YK:n varapääsihteeri
Amina Rizk (1910–2003), egyptiläinen näyttelijä
Amina Saada (s. 1989), suomalais-algerialainen moukarinheittäjä
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Amina (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Aurelianuksen muuri

| Aurelianuksen muuri> Muri Aureliani |
| --- | --- |
 Aurelianuksen muuria Porta Ardeatinan ja Porta San Sebastianon välillä.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°52′24″N, 12°29′56″E
Rakennustyyppi:  muuri
Valmistumisvuosi:  271–275
Pituus:  n. 19 km
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aurelianuksen muuri (lat. Muri Aureliani) on Rooman kaupungin antiikin aikaista alkuperää oleva kaupunginmuuri. Sen pituus on noin 19 kilometriä. Muuri rakennettiin Rooman myöhemmällä keisarikaudella vuosina 271–275 ja korvasi varhaisemman Serviuksen muurin. Myöhemmin muuriin on tehty paljon muutoksia, ja se säilyi Rooman puolustusmuurina uudelle ajalle saakka. Muuri on säilynyt nykyaikaan varsin hyvin. Sen säilyneistä porteista vaikuttavimpia ovat Porta San Paolo ja Porta San Sebastiano.
Historia > Antiikki

Antiikin ajan Rooman kaupungissa luotettiin pitkään siihen, että vihollinen torjutaan jossakin kaukana valtakunnan ulkorajoilla. Vanhan Serviuksen muurin annettiin rappeutua, ja kaupunki kasvoi kauas sen ulkopuolelle. 200-luvun puolivälissä barbaarit alkoivat kuitenkin uhata itse pääkaupunkia. Uuden kaupunginmuurin rakentaminen alkoi vuonna 271 keisari Aurelianuksen käskystä markomanneja vastaan käydyn sodan jälkeen ja ennen vuonna 272 käytyä sotaa Zenobiaa vastaan.
Muurit rakennettiin selvästi suurella kiireellä. Ne valmistuivat vuonna 275, vaikka toisaalta niiden sanotaan valmistuneen keisari Probuksen hallintokaudella (276–282). Maxentius korotti muurin rintavarustuksia noin kolmekymmentä vuotta myöhemmin.
Honorius ja Arcadius paransivat muuria vuosina 401–403. Parannustyöt mainitaan piirtokirjoituksissa Porta Portuensiksessa, Porta Praenestinassa ja Porta Tiburtinassa, ja ne mainitsee myös Claudianus. Tuolloin muurin yläosa rakennettiin kokonaan uudelleen niin, että muurin korkeus kaksinkertaistui alkuperäisestä. Muurin kuvaus, joka on liitetty Einsiedelnin itinerariumiin, ajoitetaan yleensä tälle aikakaudelle. Teoderikin suorittamat korjaukset käyvät ilmi tiilileimoista sekä Cassiodoruksen kertomuksesta.
Historia > Myöhempi historia

Kolmannes koko muurista ja kaikki portit kerrotaan tuhotun, kun ostrogootit valtasivat Rooman Totilan johdolla vuonna 546. Tämä on kuitenkin liioittelua. Muuri korjattiin Belisariuksen johdolla. Paaveista erityisesti Hadrianus I (772–795) ja Leo IV (847–855) kunnostuttivat muuria. Lisäksi Leo lisäsi uuden muurin osuuden, joka laajensi kaupunkia sen luoteisosassa sulkemalla sisäänsä niin kutsutun Civitas Leoninan eli ”Leon kaupungin” alueen. Rooman senaatti korjautti muurit vuonna 1157. Myös renessanssiajan paavit kunnostuttivat muuria.
Nykyisellään Aurelianuksen muuri on yksi roomalaisen linnoitustekniikan hienoimmista säilyneistä saavutuksista. Suuri osa muurista on edelleen jäljellä, lukuun ottamatta joen itärannalla ollutta osuutta Porta Flaminialta Pons Aureliukselle sekä joen länsipuolella ollutta osuutta Porta Aurelialta Porta Portuensikselle. Ensin mainittu osuus katosi keskiajalla ja viimeksi mainittu paavi Urbanus VIII:n aikana. Mainittu paavi toi uuden Porta Portesen noin 500 metriä lähemmäksi kaupunkia, ja yhdisti sen ja Porta Aurelian (nyk. Porta San Pancrazio) uudella linnoituksella Leon kaupunkiin, jonka Paavali III ja Pius IV olivat linnoittaneet uudelleen. Muutoin muurin linja on säilynyt muuttumattomana Aurelianuksen ajoista lähtien, lukuun ottamatta suurta bastionia, jonka rakensi Antonio da Sangallo nuorempi Paavali III:lle osana suunnitelmaa, jota ei jatkettu.
Muuri säilyi käytössä Rooman puolustusmuurina uudelle ajalle saakka. Viimeisen kerran sen edustalla taisteltiin vuonna 1870, kun Italian kuningaskunnan joukot valtasivat Rooman paavilta. Kun Roomasta tämän jälkeen tuli yhdistyneen Italian pääkaupunki, muuri menetti merkityksensä, ja osia siitä purettiin kaupungin kasvun tieltä vielä 1900-luvun puolelle saakka. Esimerkiksi Porta Salaria kunnostettiin vuonna 1873 sen kärsittyä vaurioita kaupungin valtauksessa, mutta purettiin vuonna 1921. Viimeiset muutokset muuriin tehtiin vuonna 1951, kun siihen avattiin aukko Via Cristoforo Colombolle.
Porta San Sebastianossa toimiva Museo delle Mura eli Rooman muurien museo avattiin vuonna 1970.