stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suulat
Koko ja ulkonäkö

Suulat ovat keski- ja suurikokoisia lintuja. Niiden pituus on 64–100 senttimetriä ja paino 0,7–3,6 kiloa. Ruskosuulien suvun lajien ja joulusaarensuulan naaraat ovat koiraita suurempia, valkosuulilla sukupuolet ovat samankokoisia. Pitkien ja suippojen siipien kärkiväli voi olla jopa 1,8 metriä. Jalat ovat ruumiinkokoon suhteutettuna lyhyet ja sijaitsevat ruumiin takaosassa.
Kaikkien neljän varpaan välissä on räpylä. Suulat ovat rakenteeltaan tanakkaruumiisia, paksukaulaisia ja suuripäisiä merilintuja. Suulien ruumis on sukkulamainen ja molemmista päistä suippeneva, mikä sopii niiden tapaan pyytää saalista. Nokka on jäykkä ja tyvestä leveä, mutta suippenee kärkeä kohti. Joidenkin lajien nokanreunat ovat sahalaitaisia. Useimpien lajien pääväri on valkoinen ainakin vatsasta, selkäpuolella on höyheniä ruskeasta mustaan. Nuoret suulat ovat tavallisesti aikuisia tummempia. Ylänokan sierainaukot puuttuvat. Hengitys tapahtuu taaempaa kapeiden rakojen kautta, jotka jäävät nokan väliin, vaikka nokka olisi suljettu. Täysikasvuisilla suulilla on paljas kurkkupussi, jonka väri voi jalkojen ohella olla musta, sininen tai punainen. Silmät ovat nokan vieressä, antaen suulille binokulaarisen näön. Silmän värikalvo on usein vaalea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Suurin osa suulalajeista elää eteläisen pallonpuoliskon merialueilla, ja vain suulan (Morus bassanus) levinneisyys ulottuu päiväntasaajan eteläpuolelta Pohjois-Atlantille asti. Kolme lajia pesii lauhkealla vyöhykkeellä, loput tropiikissa ja subtropiikissa. Trooppisista lajeista naamiosuulan, ruskosuulan ja punajalkasuulan levinneisyys on laaja. Osa suulista on avomerilintuja, kun taas toiset elävät rannikon läheisyydessä. Ne tulevat maalle vain pesimään. Pesimisalueita ovat ulkosaaret ja mannermaan rantaviiva.
Elintavat

Suulat ovat hyviä ja vahvoja lintuja, mutta kömpelöitä maalla. Ne ovat hyvin sosiaalisia ja pesivät suurissa yhdyskunnissa. Suulat viettävät huomattavasti aikaa höyhentensä hoitoon. Ne levittävät höyheniinsä sukimarauhasen öljyä, joka pitää höyhenpuvun vettä hylkivänä. Suulat viilentävät itseään paljastamalla räpylöitään, ulostamalla jaloilleen, liehuttamalla kurkunihoa ja levittämällä siipiä. Valkosuulat ovat muuttolintuja, kun taas ruskosuulat ja joulusaarensuula ovat paikkauskollisempia.
Joulusaaren- ja ruskosuulien naaraiden ja koiraiden ääntely on hyvin erilainen. Koiraiden ääntely on surumielistä vihellystä, kun taas naaraiden ja nuorten lintujen ääni kuulostaa trumpetin tööttäyksiltä. Valkosuulien meluisa ääntely on lähes samanlaista sekä koirailla että naarailla. Aikuiset voivat saalistaessaan päästää kovia rääkäisyjä ja rahista saapuessaan pesälle.
Elintavat > Ravinto ja saalistus

Suulien ravintoa ovat makrillit, sardiinit, sardellit, tuulenkalat ja eräillä trooppisilla lajeilla myös pääjalkaiset. Ne viettävät paljon aikaansa ruuanhaussa, jolloin ne lentävät 10–100 metrin korkeudessa meren pinnan yläpuolella. Jotkin suulalajit etsivät ruokaa yhdessä ja sukeltavat samanaikaisesti nappaamaan saaliinsa. Ne nappaavat ravintonsa syöksysukelluksilla. Iskiessään ne laskostavat osittain siipensä ja syöksyvät kohtisuoraan nokka edellä veteen. Veteen iskeytymistä pehmentävät pään ihonalaiset ilmapussit ja aivoja suojaava vahva kallo. Sisäänpäin avautuvat sieraimet estävät veden pääsyn henkitorveen. Suulat voivat seurata saalista siivillään ja jaloillaan uiden jopa 25 metrin syvyyteen. Ne eivät voi keihästää saalista nokkaansa vaan nappaavat sen suuhunsa pintaan noustessaan. Sukellukset eivät välttämättä tapahdu korkealta, vaan suulat voivat painua veden alle suoraan pinnalta.
Elintavat > Lisääntyminen

Suulien pesimisaika vaihtelee lajin sekä pesimäalueen ilmaston ja meriolojen mukaan. Jotkin pesivät vain joka toinen vuosi. Kaikki lajit pesivät yhdyskunnissa. Samassa yhdyskunnassa voi pesiä myös muita suulalajeja, merimetsoja ja fregattilintuja. Useimmat suulista pesivät alle tuhannen linnun yhdyskunnissa, mutta perunsuulat jopa lähes miljoonan parin kolonioissa.
Suulien parinmuodostus on hidasta ja kosintaseremoniat ovat pitkiä. Pari pysyy yhdessä koko elinikänsä. Ne esittävät kosiessaan pitkän soidintanssin. Soitimella oleva koiras pullistaa rintaansa, nostaa pyrstönsä pystyyn ja tepastelee ympäriinsä arvokkaan näköisesti pysähtyen välillä paikalleen astelemaan. Tämän jälkeen se jatkaa kävelyään ylvästellen edestakaisin, kääntyy naaraanpuoleen, nostaa siipensä ja päästää viheltävän äänen. Koiras toistaa tämän useita kertoja. Kun naaras vähitellen kiinnostuu esityksestä, se ojentautuu eteenpäin koskettamaan koiraan nokkaa ja kaulaa. Pesät ovat lähellä toisiaan, mutta eri lajit pesivät erilaisissa ympäristöissä. Naamiosuulat pesivät laakeilla rantakallioilla, kun taas esimerkiksi suula pesii kallionkielekkeillä. Punajalkasuula ja joulusaarensuula sitä vastoin rakentavat pesänsä puuhun tai pensaaseen, jossa ne liikkuvat melko ketterästi. Pesä koostuu guanosta, merilevistä, höyhenistä ja kalaruodoista, joita koiras tuo naaraalle. Naaras rakentaa niistä maljamaisen pesän. Puihin tehdyt pesät kootaan risuista.
Valkosuulat munivat yhden munan, muut lajit kaksi tai kolme munaa. Suulien munat ovat sinertävänvalkoisia ja niitä peittää liitumainen kerros, kuten esimerkiksi pelikaaneilla ja merimetsoilla. Suulat kasvattavat yleensä vain yhden poikasen. Hautova suula voi lentoon lähtiessään potkaista munan pois pesästä, mutta vierittää takaisin kaikki munat, joihin se pesältä käsin ulottuu nokallaan. Niillä voi olla pesässä jopa seitsemän munaa, kun ne ovat poimineet vierineitä munia. Suulilla ei muodostu rintaan hautomalaikkua. Sen sijaan niille kehittyy lämmin alue räpylöiden alapinnalle, jossa on vilkas verenkierto. Hautova suula pitää muniaan lujasti räpylöissään. Vanhemmat hautovat muniaan 41–57 päivää 16–60 tunnin vuoroissa. Poikaset ovat kuoriutuessaan alastomia ja sokeita, mutta saavat pian valkean untuvapeitteen. Vanhemmat ruokkivat poikasia kuvustaan oksentamalla ravinnolla tiiviisti noin kuukauden ajan, jonka jälkeen ne ruokkivat harvemmin. Tavallisen suulan poikanen lähtee pesästä jo kaksikuisena ja saa selvitä tämän jälkeen omillaan. Tropiikin suulalajien poikaset ovat lentokykyisiä vasta viiden kuukauden ikäisinä, ja vanhemmat ruokkivat niitä jopa neljä kuukautta tämän jälkeenkin. Suulavanhempien hylkäämät poikaset selviävät niille kertyneellä rasvavarastolla seuraavat kaksi viikkoa, jonka ne viettävät meressä. Tämän jälkeen poikaset ovat lentokykyisiä ja voivat lähteä pesimisalueelta kauemmas merelle.
Viholliset

Suulia saalistavia lintuja ovat suopöllöt, haukat, merikotkat, andienkondorit, lokit ja fregattilinnut. Muita vihollisia ovat ihmisen lisäksi kissat, rotat, villisiat, taskuravut ja hait. Suulien lähellä pesivät lokit ja fregattilinnut tekevät suulayhdyskunnissa saalistusretkiä. Fregattilinnut ajavat suulia takaa, tarttuvat pyrstöön ja näpsäyttävät niitä, jolloin pelästynyt lintu oksentaa ruokansa varkaille. Samaa keinoa käyttävät myös kihut. Lokit vievät suulilta poikasia ja munia. Lokit tekevät joskus yhteistyötä, jolloin toinen kiinnittää hautovan suulan huomion itseensä ja saa sen nousemaan pesästä, jolloin toinen hiipii takaapäin varastamaan munan.
Suulat ja ihminen

Muutamat Etelä-Amerikan suulat ovat eräiden muiden lajien ohella guanolintuja. Niiden ulosteista saadaan arvokasta typpi- ja fosforipitoista luonnonlantaa. Guano on taloudellisesti tärkeää joillekin maille, kuten Perulle. Ihmiset saavat tropiikin suulista myös lihaa, munia ja höyheniä.
IUCN luokittelee joulusaarensuulan ja kapinsuulan uhanalaiseksi tai vaarantuneeksi lajiksi. Tärkeimpiä uhkia ovat elinympäristön tuhoutuminen, ylikalastus, munienkeruu; sekä poikasten ja aikuisten lintujen pyynti.
Taksonomia ja evoluutio

Suulien evolutionistiset sukulaisuussuhteet muihin linturyhmiin ovat epäselviä. Se on perinteisesti luettu pelikaanilintuihin, merimetsojen, fregattilintujen, käärmekaulojen, tropiikkilintujen ja pelikaanien ohella. DNA hydridisaation mukaan se kuuluu kuitenkin samaan ryhmään haikaralintujen kanssa. Eräiden olettamusten mukaan ne olisivat lähimpänä merimetsoja ja käärmekauloja, tai jompaakumpaa niistä. Suulien jakamista valko- ja ruskosuuliin tukee niiden luuston eroavaisuudet. Joidenkin tutkimusten mukaan kaikki suulat pitäisi lukea samaan Sula-sukuun. Varhaisin tunnettu suulalaji on Ranskasta löydetty Sula ronzoni, jonka fossiilit on ajoitettu varhaiselle oligoseenikaudelle. Nykyisessä Kaliforniassa eli myöhäisellä mioseenikaudella Morus magnus. Muiden esihistoriallisten suulien fossiileja on löydetty tertiäärikaudelta.
Australiansuula (Morus serrator) Muriwaissa, Uudessa-Seelannissa
Sinijalkasuula (Sula nebouxii) Ecuadorin merialueella.
Sinijalkasuula syöksymässä veteen Galápagossaarilla.
Galapagosinnaamiosuula (Sula granti) poikasensa ja kuoriutumattoman munansa kanssa maapesässään Galápagossaarilla.
Swainsoniini

| Swainsoniini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (1S,2R,8R,8aR)-1,2,3,5,6,7,8,8a-oktahydroindolitsiini-1,2,8-trioli
CAS-numero:  72741-87-8
PubChem CID:  51683
SMILES:  C1CC(C2C(C(CN2C1)O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H15NO3
Moolimassa:  173,21 g/mol
Sulamispiste:  143–145 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Swainsoniini eli tridolgosiiri (C8H15NO3) on indolitsidiinirakenteisiin alkaloideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä tutkitaan lääketieteessä syöpien hoitoon.
Esiintyminen luonnossa ja ominaisuudet

Swainsoniini eristettiin ensimmäisen kerran Australiassa esiintyvästä hernekasveihin kuuluvasta Swainsona canescens-lajista. Sen jälkeen sitä on tavattu muistakin Swainsona-suvun lajeista sekä Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa esiintyvistä kurjenherne- (Astragalus) ja keulankärkilajeista (Oxytropis). Tämän lisäksi eräät sienet tuottavat swainsoniinia. Kasvit biosyntetisoivat swainsoniinia lähtien lysiinistä.
Swainsoniini on mannosidaasientsyymien inhibiittori. Tämän vuoksi mannoosia sisältävien glykoproteiinien metabolia ja käsittely  eläimissä häiriintyy. Tämän seurauksena näitä glykoproteiineja kertyy eläinten keskushermostoon esimerkiksi aivoihin ja tämä aiheuttaa leesioita. Esimerkiksi Yhdysvalloissa swainsoniinia sisältäviä kasveja syöneen karjan on havaittu käyttäytyvän poikkeavasti leesioiden vuoksi. Swainsoniinimyrkytys voi myös johtaa karjan kuolemiin. Mannosidaasin estämisen lisäksi swainsoniini vaikuttaa myös luuytimeen, insuliinin ja lektiinien sitoutumiseen, aspartaattitransaminaasientsyymin aktiivisuuteen ja glykosidaasientsyymien toimintaan. Swainsoniinia on tutkittu käytettäväksi eräiden syöpien hoitoon ja se estää syöpiä muodostamasta etäpesäkkäitä.
Swainsoniini on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky metanoliliuoksessa on +80.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Swainsonine (englanniksi)
DrugBank: Tridolgosir (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Swainsonine (englanniksi)
ChemBlink: D-Swainsonine (englanniksi)
HMS Swiftsure (1870)

| HMS Swiftsure |
| --- | --- |
 HMS Swiftsure

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Palmers Shipbuilding and Iron Company, Jarrow
Kölinlasku:  31. elokuuta 1868
Laskettu vesille:  15. kesäkuuta 1870
Palveluskäyttöön:  27. kesäkuuta 1872
Poistui palveluskäytöstä:  nimetty 1901 HMS Orontes
Loppuvaihe:  romutettu 1908
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 910 t
Pituus:  85 m
Leveys:  17 m
Syväys:  7,44 m
Koneteho:  4 910 ihp
Nopeus:  13,75 solmua
Miehistöä:  450
Aseistus
Aseistus:  10 × 9" 12 ton MLR -tykkiä 4 × 6" 64 naulan MLR -tykkiä 6 × 20 naulan tykkiä
HMS Swiftsure oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1870 vesillelaskettu Swiftsure-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Jarrow'sta Palmers Shipbuilding and Iron Companyltä ja sen köli laskettiin 31. elokuuta 1868. Alus laskettiin vesille 15. kesäkuuta 1870 ja se valmistui 27. kesäkuuta 1872.
Palvelus

Alus nimettiin vuonna 1901 HMS Orontesiksi ja se myytiin romutettavaksi marraskuussa 1908.
Sverker

| Sverker |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  14. joulukuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sverker on muinais­skandinaavinen miehen etunimi, joka on esiintynyt muun muassa kahdella Ruotsin keskiaikaisella kuninkaalla. Nimen alkuperästä ei ole varmaa tietoa, mutta sen on arveltu johtuvan sanoista svart ger, musta keihäs.
Suomessa nimi Sverker annettiin 1900-luvulla noin 50 henkilölle, 2000-luvulla se on annettu vain muutamalle. Suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Sverkerin nimipäivä on 14. joulukuuta.
Sverker-nimiset kuninkaat

Sverker vanhempi, Ruotsin kuningas 1130–1156, Sverkerin suvun kantaisä
Sverker nuorempi, Sverker II Kaarlenpoika, Ruotsin kuningas 1196–1208
Muita tunnettuja Sverkerejä

Sverker Göranson (s. 1954), Ruotsin puolustusvoimien komentaja
Sverker Sörlin (s. 1956), ruotsalainen aatehistorioitsija ja tietokirjailija
Sverker Åström (1915–2012), ruotsalainen diplomaatti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sverker Wikimedia Commonsissa
Syanoetikkahappo

| Syanoetikkahappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-syanoetikkahappo
CAS-numero:  372-09-8
PubChem CID:  9740
SMILES:  C(C#N)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H3NO2
Moolimassa:  85,064 g/mol
Sulamispiste:  66,1–66,4 °C
Kiehumispiste:  160 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Syanoetikkahappo (C3H3NO2) on karboksyylihappoihin ja nitriileihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa lääkeaineiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa syanoetikkahappo on väritöntä tai valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, etanoliin ja dietyylieetteriin. Liukoisuus poolittomampiin orgaanisiin liuottimiin kuten kloroformiin tai bentseeniin on vähäisempi. Syanoetikkahappo on keskivahva happo, ja sen happovakion arvo on 3,65·10-3 mol/dm3. Yhdisteen reaktiot ovat tyypillisiä nitriileille ja karboksyylihapoille. Se esimerkiksi reagoi alkoholien kanssa syanoasetaattiestereiksi vahvan hapon läsnä ollessa ja hydrolysoituu malonihapoksi kuumennettaessa vesiliuoksessa. Syanoetikkahapolle ja sen johdannaisille tyypillinen reaktio on Knoevenagel-kondensaatio aldehydien tai ketonien kanssa. Kuumennettaessa syanoetikkahappoa noin 160 °C:n lämpötilaan se hajoaa asetonitriiliksi ja hiilidioksidiksi.
Valmistus ja käyttö

Syanoetikkahappoa valmistetaan natriumklooriasetaatin tai kloorietikkahapon ja natriumsyanidin vesiliuoksen välisellä reaktiolla. Reaktion jälkeen liuos tehdään happamaksi, ja syanoetikkahappo uutetaan liuoksesta orgaanisen, veteen liukenemattoman liuottimen avulla. Lopuksi liuotin haihdutetaan. Muita tapoja ovat asetonitriilin karboksylaatio ja propionitriilijohdannaisten hapetus.
Syanoetikkahappoa käytetään runsaasti orgaanisen kemian synteeseissä. Siitä valmistetaan muun muassa estereitä kuten etyylisyanoasetaattia sekä muita yhdisteitä kuten malonihappoa ja malonihapon monoestereitä, lääkeaineita kuten dekstrometorfaania ja teofylliiniä ja maatalouskemikaaleja kuten symoksaniilia.
Mark Sykes

Mark Sykes 1918.
Tatton Benvenuto Mark Sykes, 6. baronetti (16. maaliskuuta 1879 – 16. helmikuuta 1919) oli brittiläinen matkailija, konservatiivipuolueen poliitikko ja diplomaatti, joka tunnetaan erityisesti osuudestaan Lähi-idän asioissa ensimmäisen maailmansodan aikana.
1916 Sykes ja ranskalainen diplomaatti François Georges-Picot neuvottelivat Sykes–Picot-sopimuksen, jossa Ranska ja Iso-Britannia sopivat Osmanien valtakunnan alueiden jakamisesta Lähi-idässä sodan jälkeen.
Sykes kuoli espanjantautiin 1919. 2000-luvulla Sykesin jälkeläiset antoivat tutkijoille luvan nostaa Sykesin ruumis haudasta, sillä he uskoivat lyijyarkun säästäneen espanjantaudin perimän.
Scott Andersonin mukaan Mark Sykesiä on jälkikäteen syytetty lännen omaksumista tuhoisista poliittisista linjoista Lähi-idässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mark Sykes Wikimedia Commonsissa
The papers of Sir Mark Sykes 1879-1919 britishonlinearchives.co.uk (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Commonwealth War Graves Commission  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark Sykes
Käännös suomeksi
Syanohydriinit

Syanohydriinien yleinen rakenne
Syanohydriinit ovat orgaanisia yhdisteitä, jotka sisältävät sekä nitriili- että hydroksyyliryhmän. Useimmiten ryhmät ovat kiinnittyneet samaan hiiliatomiin. Niitä voidaan pitää alkoholien johdannaisina. Syanohydriineistä voidaan käyttää myös nimitystä hydroksinitriilit.
Valmistus ja ominaisuudet

Syanohydriinejä voidaan valmistaa kolmella tavalla aldehydeistä tai ketoneista. Aldehydien ja ketonien karbonyyliryhmä on elektrofiilinen ja reaktio nukleofiilisen syanidi-ionin kanssa johtaa syanohydriiniin. Syanidi-ionin lähteenä voidaan käyttää vetysyanidia. Tämä reaktio voi olla joko happo- tai emäskatalysoitu. Emäskatalyysissä ei liuottimena voi käyttää vettä, koska tällöin muodostuva syanohydriini hydrolysoituu.Aldehydit reagoivat nopeammin kuin ketonit.
Toinen tapa on valmistaa ensin aldehydistä tai ketonista bisulfiittiadditiotuote, joka reagoi syanidi-ionin kanssa syanohydriiniksi.
Kolmas tapa on ketonista muodostetun syanohydriinin reaktio aldehydin kanssa, jolloin tuotteksi saadaan stabiilimpi aldehydin syanohydriini.
Syanohydriinit ovat värittömiä tai kellertäviä nesteitä. Ne ovat stabiileja happamissa olosuhteissa, emäksisissä olosuhteissa ne hydrolysoituvat karboksyylihapoiksi. Yleensä aldehydeistä valmisteut syanohydriinit ovat ketonien syanohydriinejä pysyvämpiä. Syanohydriinit voivat reagoida sekä nitriili- että hydroksyyliryhmällään. Nitriiliryhmä hydrolysoituu muodostaen karboksyylihappoja, mitä voidaan käyttää hyödyksi aminohappoja valmistettaessa. Nitriiliryhmä voidaan myös pelkistää katalyyttisen vedytyksen avulla, jolloin tuotteiksi muodostuu amiineja. Syanohydriinien hydroksyyliryhmä voidaan korvata muilla elektronegatiivisilla ryhmillä, esimerkiksi aminoryhmällä.
Käyttö

Syanohydriinejä käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä, muun muassa Streckerin aminohapposynteesissä. Kaupallisesti tärkeimmästä syanohydriinistä asetonisyanohydriinistä valmistetaan metyylimetakrylaattia. Syanohydriineillä on käyttöä myös liuottimina sekä nakutuksenestoaineina polttomoottoreissa.
Sydäntäsi lainaisin

| Sydäntäsi lainaisin Maarit |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1995
 Julkaistu: 1995
 Levy-yhtiö: Dig It
Listasijoitukset
  Suomi: 39. (marraskuu 1995)
Maaritin muut julkaisut
| Jos tahdot tietää 1993 | Sydäntäsi lainaisin 1995 | Sitä mitä rakastan 1998 |
Sydäntäsi lainaisin on Maarit Hurmerinnan 11. studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1995.
Kappaleet

Runoilija – 4.59 (säv. M. Hurmerinta, san. M. Hurmerinta, sov. Sami Hurmerinta)
Sydäntäsi lainaisin – 3.30 (säv. S. Hurmerinta, san. M. Hurmerinta & Mikko Kuustonen)
Keltainen valkoinen – 4.00 (säv. M. Hurmerinta, san. Heikki Salo, sov. S. Hurmerinta)
Kello – 4.35 (säv. S. Hurmerinta, san. Salo)
Yö sulaa aamuun – 3.19 (säv. M. Hurmerinta, san. M. Hurmerinta & Kuustonen, sov. S. Hurmerinta)
Tuhkimo – 4.13 (säv. S. Hurmerinta, san. Salo)
Älä mee nukkumaan – 4.23 (säv. M. Hurmerinta, san. M. Hurmerinta & Kuustonen, sov. S. Hurmerinta)
Nämä yöt – 4.13 (säv. M. Hurmerinta, san. M. Hurmerinta, sov. S. Hurmerinta)
Ullakolla yksin – 5.28 (säv. S. Hurmerinta, san. Salo)
Pätkii – 3.33 (säv. S. Hurmerinta, san. Salo)
Kulkija – 4.26 (säv. M. Hurmerinta & S. Hurmerinta, san. M. Hurmerinta)
Syanogeenibromidi

| Syanogeenibromidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  506-68-3
PubChem CID:  10476
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CBrN
Moolimassa:  105,92
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  52 °C
Kiehumispiste:  61 °C
Tiheys:  2,01 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Syanogeenibromidi (CBrN) on pseudohalogeeneihin kuuluva epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä sekä biokemiallisissa peptiditutkimuksissa.
Ominaisuudet

Syanogeenibromidi on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta, joka haihtuu suhteellisen helposti johtuen sen alhaisesta kiehumispisteestä. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta erityisesti emäksisissä olosuhteissa. Syanogeenibromidi liukenee muun muassa asetonitriiliin, dikloorimetaaniin, dimetyyliformamidiin ja dimetyylisulfoksidiin. Aine trimerisoituu helposti syanuuribromidiksi. Syanogeenibromidi ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä ja silmiä. Se on hyvin myrkyllistä ja sen vaikutukset muistuttavat vetysyanidin vaikutuksia.
Valmistus ja käyttö

Syanogeenibromidia valmistetaan bromista ja vetysyanidista tai syanidisuoloista.
Syanogeenibromidia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä heterosyklien valmistamiseen, syanointeihin ja bromauksiin, tertiääristen ammoniumsuolojen hajottamiseen ja guanidiinijohdannaisten valmistamiseen. Biokemiallisissa tutkimuksissa sitä voidaan käyttää proteiinien immobilisointiin ja peptidien aminohapposekvenssien määrittämiseen. Yhdiste reagoi selektiivisesti metioniiniaminohappojen tiometyyliryhmän kanssa muodostaen tioniumionin. Tämä välituote reagoi peptidin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen homoseryylilaktonin ja peptidiketju katkeaa tästä kohdin.
Sweep

| Sweep |
| --- | --- |
 Sarjan aloittavan kirjan uusintapainoksen kansikuva. Sarja on ilmestynyt myös nimellä Wicca.
Kirjailija:  Cate Tiernan
Kustantaja:  Penguin
Julkaistu:  2001
Ulkoasu:  nidottu
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sweep on yhdysvaltalaisen Cate Tiernanin 15-osainen nuorten fantasiasarja. Sarjan ensimmäinen osa Book of Shadows ilmestyi Penguinin kustantamana vuonna 2001. Sarjan nimi on joissakin maissa Wicca ja siinä käsitellään wiccalaisuutta.
Julkaisematta jättäminen Suomessa

Sarja oli tarkoitus julkaista Suomessa Stabenfelt-kustantamon 9–13-vuotiaille tarkoitetun TL-kirjakerhon kautta, ja ensimmäinen teos oli jo kirjapainossa. Kristillisdemokraattien kansanedustaja Leena Rauhala teki hallitukselle kirjallisen kysymyksen, koska sarjan henkilöhahmot harjoittavat wiccaa. Stabenfeldt-kustantamo päätti olla julkaisematta sarjaa Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Kustantamo kertoi tehneensä päätöksen julkaisematta jättämisestä itsenäisesti.
Suomen luonnonuskontojen yhdistys Lehto ja Pakanaverkko paheksuivat Rauhalan toimintaa tiedotteessaan. Suomalaiset wiccat eivät voi valittaa uskonrauhan rikkomisesta oikeusteitse, koska he eivät ole rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta. Pasi Karppanen kirjoitti Turun science fiction -seuran Spin-lehdessä, että jos kansanedustajan asemassa oleva henkilö herjaisi islamia tai kristinuskoa samalla tavalla, joutuisi hän todennäköisesti eroamaan. ”Wiccalaisuuden kohdalla tämä on kuitenkin täysin sallittua.” Jos wiccalaisuudelle olisi myönnetty Suomessa virallisen uskonnon asema vuonna 2001, olisi Karppasen mukaan Rauhala voitu haastaa oikeuteen uskonrauhapykälään vedoten.﻿ Karppanen totesi aikaisempiin keskusteluihin viitaten, että ”eduskunnan tehtävä ei ole Suomessa toimia sensuurielimenä, eikä sillä ole edes valtuuksia siihen”. Siten Rauhalan kirjallinen kysymys ”olikin nähtävissä istuvan kansanedustajan pohjatyönä tulevia eduskuntavaaleja silmällä pitäen”.
Alkukieliseen teokseen tutustunut Karppanen ei löytänyt teoksesta mitään niistä asioista, joita Rauhala oli nostanut kielteisinä esiin. Teoksessa tulee hyvin esille luonnonuskonnon feministisyys ja rauhanomaisuus. ”Sinänsä Rauhalan hätäännyksen siis ymmärtää, sillä on vaikea uskoa, etteikö useampikin nuori lukija olisi kokenut jonkinasteista wicca-herätystä, jos kirjat olisi julkaistu suomeksi.” Sarja on Karppasen mukaan toimivaa teiniviihdettä, joka olisi suomeksi julkaistuna epäilemättä koukuttanut lukijoitaan.
Sarjan kirjoja

Book of Shadows.  (Sweep 1)  Penguin, 2001.  ISBN 0-14-131046-4