stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jyrsijät
Lisääntyminen ja elinkaari > Lisääntyminen

Lisääntymistahti ja kantoajan pituus vaihtelee paljon, riippuen jyrsijän eliniästä. Hiirillä ja rotilla elinikä on hyvinkin lyhyt, jolloin niiden kantoaikakin on lyhyt (17–45 päivää). Pitempi-ikäisillä, kuten hamstereilla, piikkisioilla, kapybaroilla ja niiden sukulaisilla, kantoaika on noin 60–283 päivää. Jyrsijän koosta pystyy yleensä hyvin päättelemään kantoajan pituuden, pienillä se on lyhyt ja suurilla pitkä. Jälkimmäiset myös tuottavat vähemmän poikueita yhden vuoden aikana. Jyrsijät pyrkivät ajoittamaan synnytysajankohdan kasvukauteen, jolloin poikasten selviytyminen sukukypsään ikään on todennäköisempää. Poikaset ovat usein täysin avuttomia, mutta piikkisikamaisten (Hystricognathi) kohdalla poikaset ovat kehittyneet kohdussa jo pitkälle, jolloin emon vieroittaminen alkaa nopeasti synnytyksen jälkeen. Vaikka poikaset ovatkin täysin kaljuja ja avuttomia, kehittyvät ne vain muutamissa viikoissa lisääntymiskykyisiksi. Suurimmilla yksilöillä poikasia syntyy kerralla vähemmän kuin pienemmillä, esimerkiksi kaljurotilla kerralla voi syntyä jopa 27 poikasta (70–80 päivän välein).
Jyrsijöiden raskauteen liittyvät ilmiöt ovat mielenkiintoisia,kenen mukaan? yksi tällaisista on niin sanottu Brucen ilmiö, jossa vieraan uroksen läsnäolon on havaittu saaneen aikaan naaraan käynnissä olevan raskauden keskeytymisen. Jyrsijät harrastavat runsaasti irtosuhteita, sillä yhdellä poikueella voi olla monta eri isää. Toisaalta jotkin lajit taas ovat hyvinkin sitoutuneita pysyen kumppaninsa rinnalla muutaman parittelukauden ajan. Jyrsijät tulevat nopeasti sukukypsiksi, varsinkin jos niiden elinikä jää luonnostaan lyhyeksi. Hallitsevana lisääntymisstrategiana on niin sanottu r-strategia, joka vaatii korkeaa hedelmällisyysastetta. R-strategian myötä kannat kasvavat yli ympäristön sietorajan, jolloin kanta pienenee äkisti. Kannan nopeat vaihtelut ovatkin r-strategialle tyypillisiä, tutuin esimerkki lienee tunturisopuli. Vastaavasti suurimmat jyrsijät hyödyntävät k-strategiaa, jossa lisääntyminen noudattaa ympäristön sietorajoja eli kannanvaihtelut ovat vähäisiä.
Tietyissä tapauksissa naaras tulee sukukypsäksi vasta, kun se jättää kotipesänsä ja tapaa vieraita uroksia, joiden hajumerkit saavat sukukypsyyden aikaan. Preeriamyyränaaraat käyttäytyvät tällä tavalla. Kaljurottien lisääntymisstrategia poikkeaa muista jyrsijöistä siinä, että yhdyskunnan hallitseva naaras (kuningatar) vastaa lisääntymisestä valitsemiensa urosten kanssa.
Lisääntyminen ja elinkaari > Elinkaari

Jyrsijöiden elinikä vaihtelee alle vuodesta jopa 28 vuoteen.
Aiheesta muualla

Suomen Kani- ja Jyrsijäliitto ry (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10850  Wikispecies: Rodentia  ADW: Rodentia  AFD: Rodentia  BOLD: 313  CoL: 3Z5  EoL: 8677  EPPO: 1RODEO  Fauna Europaea: 12648  Fauna Europaea (new): e29e3737-b9da-4c42-8e07-6ebfd76eb98c  GBIF: 1459  iNaturalist: 43698  IRMNG: 11808  ITIS: 180130  MSW: 12200001  NBN: NHMSYS0000376181  NCBI: 9989  NZOR: bd4bb6ec-e755-4be9-a591-a99aa71a6934  Open Tree of Life: 864593  Paleobiology Database: 41370  Paleobiology Database: 41370  Plazi: C32887CB-FF95-BA66-FF3D-F9A1FA76EDD6  WoRMS: 404079 
Kaavio jyrsijäheimojen lajimääristä Mammal Species of the World -teoksen mukaan. Suurimmat heimot ovat Muridae (vaaleansininen), Cricetidae (punainen) ja Sciuridae (vaaleankeltainen).
Rikki

Rikki on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on S (lat.  sulfur, sulphur), järjestysluku 16 ja IUPACin standardin mukainen atomimassa on [32,509;32,076] amu. Se on yleinen, mauton ja hajuton, väriltään keltainen epämetalli. Luonnossa rikkiä esiintyy sekä vapaana alkuaineena että erilaisina yhdisteinä. Vapaana alkuaineena rikkiä on tuliperäisten alueiden maaperässä. Toimivasta tulivuoresta purkautuu mm. rikkiä ja rikin yhdisteitä ilmakehään ja maan pinnalle. Suurin osa rikistä on kuitenkin luonnossa erilaisina yhdisteinä. Nämä ovat pääasiassa rikin ja metallin yhdisteitä. Rikkiä saadaan metallinjalostuksen sivutuotteena, kun metalleja erotetaan näistä yhdisteistä. Rikki on tunnettu jo antiikin aikana. Siitä on käytetty suomen kielessä myös vanhahtavaa nimeä tulikivi, sillä se syttyy helposti palamaan, jolloin syntyy pistävän hajuista, ”tulikivenkatkuista” rikkidioksidia, SO2.
Kemialliset ominaisuudet > Allotropia

Vapaana alkuaineena esiintyvän rikin atomit muodostavat ketjuja tai renkaita, joissa kahden atomin välisen sidoksen pituus on keskimäärin 206 pm. Rikillä on kuitenkin useita allo­trooppi­sia muotoja. Tärkeimmät ovat rombinen eli α-rikki ja mono­kliininen eli β-rikki. Molemmat koostuvat kahdeksan atomin muodostamista rengas­maisista mole­kyyleistä S8 (ns. syklo-oktarikki). Renkaiden välillä vaikuttavat van der Waalsin voimat. Yksittäisen renkaan rakenne S8 on α- ja β-muodoissa sama, mutta niillä on eri kiderakenne. S8 kiteytyy ortorombisessa (α-rikki, 2,07 g/cm3) ja mono­kliinisessa (β-rikki, 1,94 g/cm3) muodossa. Tiheysero johtuu pakkautumisesta.
Tavallisissa lämpö­tiloissa rikin pysyvin muoto on orto­rombinen α-rikki S8 (tavallinen keltainen rikki). Se muuntuu kuumennettaessa 368 K (95 °C) mono­kliiniseen β-muotoon, josta se edelleen huoneen­lämmössä muuttuu takaisin α-muotoon muutamassa viikossa. Mikäli α-rikkiä kuitenkin kuumennetaan nopeasti, se voidaan sulattaa ilman muuntumista β-muotoon, mutta tällöin sen sulamispiste, 119 °C, on korkeampi kuin α-rikin (112,8  °C).
Muita tunnettuja renkaita ovat S6, S10, S11, S12, S18 ja S20. Suurin tiheys (2,2 g/cm3) on tuolikonformaatioon kiteytyvällä muodolla S6.
Sulaa rikkiä kuumennettaessa se tummenee, ja yli 200 °C:n lämpötilassa se muuttuu mustaksi. Samalla molekyylin rengasrakenne pilkkoutuu ketjuksi. Höyrystyneenä rikki esiintyy S6-, S4- ja lopulta S2 -molekyylenä.
Jos sulaa, ketjumaiseen muotoon muuttunutta rikkiä nopeasti jäähdytetään, se jähmettyy amorfiseksi eli δ-rikiksi, jota sanotaan myös plastiseksi rikiksi. Se koostuu eripituisista ketjumaisista molekyyleistä.
Rikin katena- eli ketjurakenne S∞ on kierteeltään oikea- tai vasenkätinen. Polykatenarikki sisältää ketju- ja rengasrakenteita. Huoneenlämmössä 298 K ne muuntuvat lopulta ortorombiseen muotoon.
Kemialliset ominaisuudet > Liukoisuus

Mikään rikin allotrooppisista muodoista ei liukene veteen. Sen sijaan rikki liukenee eräisiin orgaanisiin liuottimiin, muun muassa alkoholiin sekä, amorfista rikkiä lukuun ottamatta, myös hiilidisulfidiin.
Isotoopit

Rikillä on 23 isotooppia, joista neljä on pysyviä. Pysyvät isotoopit ovat 32S, 33S, 34S ja 36S. Luonnossa esiintyvästä rikistä 94,99 % on isotooppia 32S, 0,75 % isotooppia 33S, 4,25 % isotooppia 34S ja 0,01 % isotooppia 36S. Muut isotoopit ovat radioaktiivisia. Pitkäikäisimmät isotoopit ovat 35S, jonka puoliintumisaika on 87,37 päivää, ja 38S, jonka puoliintumisaika on 170,3 minuuttia. Muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle 6 minuuttia.
Käyttö

Rikki on tärkeä alkuaine kaikille eliöille, joissa sitä tarvitaan kysteiini- ja metioniini-aminohapoissa proteiinien osana. Kyseisten aminohappojen väliset sidokset, rikkisillat, mahdollistavat proteiinien sekundaarirakenteen muodostumisen. Myös elektroninsiirtoketjuissa esiintyy rauta-rikki-komplekseja. Kasvi ottaa rikin maasta sulfaatti-ioneina (SO42−). Rikkiä on maassa yleensä riittävästi kasvin tarpeisiin, mutta lannoitteet kuitenkin sisältävät rikkiä, sillä hivenaineet ovat lannoitteissa sulfaatteina eli rikin yhdisteinä. Rikin puute näkyy kasvissa etenkin nuorten lehtien kellastumisena.
Teollisuudessa rikkiä käytetään esimerkiksi lannoitteisiin, mustaan ruutiin, laksatiiveihin, tulitikkuihin, hyönteis- ja sienimyrkkyihin ja rikkihapon, yleisimmän rikkiyhdisteen, valmistukseen. Kumin raaka-aineeseen, kautsuun, lisätään rikkiä. Tätä kumin valmistusprosessia kutsutaan vulkanoinniksi. Tällöin saadaan kumia, joka kestää hyvin sekä kylmää että kuumaa. Monet lääkkeet, esimerkiksi penisilliini, sisältävät rikkiä. Myös nopeasti kuivuvissa liimoissa on rikkiä.
Ennen vuotta 1900 maailman rikin tuotannosta saatiin noin 90 % Sisiliasta mutta vuosisadan vaihteen jälkeen rikintuotannon painopiste kääntyi Yhdysvaltoihin. Varsinkin Louisianan ja Teksasin rajamailla rikkiä voi esiintyä paksuina melkein puhtaina kerrostumina ei vulkaanisissa maakerrostumissa.
Rikin kiertokulku

Rikkiä sitoutuu merenpohjan sedimentteihin ja muuhun kiviainekseen. Esimerkiksi sulfidimineraalit, kuten rikkikiisu, sisältävät rikkiä. Rikkiä vapautuu kiviaineksesta tulivuoren purkauksissa ilmakehään, sekä merenalaisten purkausten ja rapautumisen myötä vesiin. Eliöt käyttävät rikkiä erilaisiin fysiologisiin tarpeisiinsa ja synnyttävät uusia rikkiyhdisteitä. Esimerkiksi eräät bakteerit käyttävät rikkiä hapettimena mädätyksessä, jolloin syntyy mädänneen kananmunan hajuiseksi miellettyä rikkivetyä. Myös ihmisen toimet, kuten öljynjalostus, synnyttävät rikkivetyä. Rikkivety on kaasu, joka päätyy ilmakehään. Yleisin ilmakehän rikkiyhdiste on kuitenkin dimetyylisulfidi, joka on suurelta osin merten planktonin tuottamaa. Ilmakehässä esiintyy myös yleisenä luonnollisena rikkiyhdisteenä karbonyylisulfidi (COS). Myös fossiilisten polttoaineiden käyttö vapauttaa rikkiyhdisteitä ilmakehään, etenkin rikkidioksidia. Rikkidioksidipäästöt jarruttavat merkittävästi ilmaston lämpenemistä, sillä rikkidioksidi muuntuu yläilmakehässä auringonvaloa heijastaviksi rikkihappohiukkasiksi.
Ilmakehästä rikki palaa takaisin maahan ja vesiin, ja koska esimerkiksi rikkidioksidi reagoi sadeveden kanssa muodostaen happoja, rikin runsas esiintyminen ilmakehässä aiheuttaa maa- ja vesiluonnolle haitallista happamoitumista.
Nimi

Rikin latinankielinen nimi sulphur on todennäköisesti johdettu palamista tarkoittavasta sanasta. Suomen kirjakielessä sana rikki esiintyi alkuaineen nimenä ensi kerran Kristfrid Gananderin sanakirjassa vuonna 1787, sitä ennen käytettiin vanhempaa sanaa tulikivi. Sanan alkuperää ei tunneta, mutta sillä on lähisukukielissä vastineita, joista osa tarkoittaa myös rähmää tai vaikkua. Nimi saattaa siis tulla aineen keltaisesta väristä.
Eräissä rikin yhdisteissä, esimerkiksi tiofosgeeni tai tiolit, esiintyy etuliite tio-, joka tulee kreikankielen rikkiä tarkoittavasta sanasta θεῖον ("thion").
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rikin kansainvälinen kemikaalikortti
Helsingin Sanomat, Marko Hamilo, Alkuaineet: Rikki (Arkistoitu – Internet Archive)
Periodictable: Technical data for Sulfur (englanniksi)
PubChem: Sulfur (englanniksi)
KEGG: Sulfur (englanniksi)
ChemBlink: Sulfur (englanniksi)
Webmineral: Sulfur Mineral Data (englanniksi)
Mindat: Sulfur (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Sulfur (englanniksi)
Luettelo rikin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Sulfur (englanniksi)
Rikkiä
Violettiharjaturako

| Violettiharjaturako |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Turakolinnut Musophagiformes
Heimo::  Turakot Musophagidae
Suku::  Violettiharjaturakot Gallirex
Laji::  porphyreolophus
Kaksiosainen nimi
 Gallirex porphyreolophus  (Vigors, 1831) 

Alalajit
 G. p. chlorochlamys  G. p. porphyreolophus 
Katso myös
   Violettiharjaturako Wikispeciesissä   Violettiharjaturako Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Violettiharjaturako (Gallirex porphyreolophus) on turakoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Afrikan itä- ja eteläosista.
Koko ja ulkonäkö

Violettiharjaturako on melko suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 40–60 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Violettiharjaturakon pää on vihreä ja päälaella on violetti töyhtö. Selkä, siivet ja pitkä pyrstö ovat väritykseltään sinivioletit. Lajin siipien alasulat ovat kirkkaan punaiset. Linnun vatsa on vaalea ja hieman punertava.
Levinneisyys ja elinympäristö

Violettiharjaturakoa tavataan Keniasta Etelä-Afrikkaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat rannikkometsät ja pensaikot usein jokien läheisyydestä. Lintu  liikkuu usein pareittain tai pieninä ryhminä. Sen ravintoa ovat useat hedelmät. Violettiharjaturakon pesimäkausi Tansaniassa on tammi-huhtikuussa ja Etelä-Afrikassa marraskuulta joulukuulle.
Pirjo Iivonen

Pirjo Iivonen on suomalainen tietokirjailija, jolta on ilmestynyt kuusi henkilökohtaista neulekirjaa ja hän ollut tekemässä useita yhteistyönä tehtyä suunnittelijan yhteiskirjaa. Otavan kirjailija Pirjo Iivosen neuleille ominaista ovat eri tekniikoiden yhdistely ja yllättävät yksityiskohdat. Iivosen neuleohjeita on julkaistu monissa neulelehdissä muun muassa Taito, Novita ja Kotivinkki. Kirjoista useampia on käännetty monille kielille.
Teokset > Omat teokset

Unelmien silmukat – Haaveista sukiksi (2015)
Unelmien huivit (2017)
Unelmien neuleasusteet (2018)
Jämälankasukat (2019)
Unelmien talvineuleet (2021)
Jämälankasukat 2 (2023)
Teokset > Mukana teoksissa

Suuri suomalainen toivesukkakirja: Miesten sukat (2018)
Suuri suomalainen toivesukkakirja 2: Lasten sukat (2019)
Suuri suomalainen toivesukkakirja 3: Pitkät sukat (2020)
Suuri suomalainen toivesukkakirja 4: Sukat kaikilla mausteilla (2021)
Minun islantilaisneuleeni (2022)
Muumit Onnelliset villasukat (2022)
Minun suomalaisneuleeni (2023)
Arabia sisustuslehti (2022)
Kaverille kans (2023)
Elizabeth Hawley Gasque

Elizabeth Hawley Gasque
Elizabeth Hawley Gasque (o.s. Elizabeth Mills Hawley; 26. helmikuuta 1886 lähellä Blythewoodia, Etelä-Carolina – 2. marraskuuta 1989 Ridgeway, Etelä-Carolina) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Gasque valmistui Greenville Female Collegesta vuonna 1907. Hänet valittiin miehensä Allard H. Gasquen kuoltua täyttämään tämän paikka Yhdysvaltain edustajainhuoneessa, jossa hän edusti Etelä-Carolinaa 13. syyskuuta 1938 – 3. tammikuuta 1939. Gasque ei asettunut uudelleen ehdolle.
Raymond Atteveld

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Raymond Atteveld
Syntymäaika: 8. syyskuuta 1966 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Amsterdam, Alankomaat
Seura
Seura: –
Tehtävä: Päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1985–1989 1989–1992 1992 1992 1993–1994 1994–1995 1995–1997 1997–1999 1999–2002 |  HFC Haarlem  Everton FC →  West Ham United (laina)  Bristol City  KSV Waregem  Roda JC  SBV Vitesse  FC Groningen  ADO Den Haag | 85 (6) 51 (1) 1 (0) 14 (1) 14 (2) 27 (9) 42 (3) 65 (10) 27 (0) |
Valmennusura
2003–2005 2005–2007 2007–2008 2009–2010:  ADO Den Haag (apuv.)  Roda JC (apuv.)  Roda JC  ADO Den Haag
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Raymond Atteveld  (s. 8. syyskuuta 1966) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustava keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana

Atteveld aloitti peliuransa HFC Haarlemissa 1985. Neljän kauden jälkeen hän siirtyi Evertoniin debytoiden joulukuussa 1989 kotiottelussa Coventry Cityä vastaan. Ura Englannissa ei ottanut tulta alleen liiaksi vaan Atteveldille kertyi kolmen Everton-kauden aikana vain 51 ottelua.
Keväällä 1992 hän pelasi lainalla West Hamissa, mutta pelasi lontoolaisseurassa vain yhden ottelun. Syksyn hän edusti Bristol Cityä kunnes palasi 1993 mantereelle. Hän edusti uransa loppuvuodet alankomaalaisseuroja lopettaen ammattilaispelaajana vuonna 2002 ADO Den Haagissa.
Ura valmentajana

Atteveld aloitti valmennusuransa ADO Den Haagin apulaisvalmentajana vuonna 2003. Kahden ADO-kauden jälkeen hän siirtyi vuonna 2005 Huub Stevensin apulaisvalmentajaksi Rodaan. Stevensin jätettyä seuran helmikuussa 2007 Atteveld nousi seuran päävalmentajaksi. Ensimmäisellä täydellä kaudellaan päävalmentajana Atteveld johdatti Rodan Eredivisiessä yhdeksänneksi. Seuraava kausi alkoi kuitenkin kehnosti ja lokakuussa 2008 Atteveld sai potkut tehtävistään.
Huhtikuussa 2009 hän allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen ADO Den Haagin kanssa.  Hän sai kuitenkin potkut jo maaliskuussa 2010 ADO:n vajottua Eredivisien puotamiskamppailuun.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Huub Stevens | Roda JC:n päävalmentaja 2/2007–10/2008 | Seuraaja: Harm Van Veldhoven |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: André Wetzel | ADO Den Haagin päävalmentaja 2009–3/2010 | Seuraaja: Maurice Steijn |
Tekniikan akateemiset ja arkkitehdit

Tekniikan akateemiset ja arkkitehdit on henkilömatrikkeli, johon on pyritty kokoamaan kaikkien suomalaisten diplomi-insinöörien, arkkitehtien ja tekniikan alalla työskentelevien muun yliopistotutkinnon suorittaneiden henkilötiedot valokuvineen. Viimeisin laitos on vuodelta 2011. Se sisältää tiedot noin 73 100 tekniikan akateemisesta, mikä on peräti 27 400 enemmän kuin edellisellä kerralla vuonna 2000 ja lähes yhdeksän kertaa niin paljon kuin vuonna 1965. Vastaavanlainen matrikkeli on tuotettu noin 10 vuoden välein. Vuosina 1965–2000 nimenä oli Diplomi-insinöörit ja arkkitehdit, sitä ennen muun muassa Suomen korkeakouluinsinöörit ja arkkitehdit (1956), ja ensimmäinen matrikkeli oli Suomen insinöörejä ja arkkitehtejä (1948). Sitä ennen kerättiin elämänkerrallisia tietoja ammattikunnasta, joista yksi on Suomalaisten teknikkojen seuran nimikirja 1896-1936. Julkaisijajärjestöt ovat nykyään Tekniikan Akateemisten Liitto TEK, Tekniska Föreningen i Finland (TFiF), Suomen Rakennusinsinöörien Liitto ja Suomen Arkkitehtiliitto SAFA.
Morgongåva

| Morgongåva |
| --- | --- |

 Morgongåva
 Koordinaatit: 59°56′02″N, 16°57′49″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Uppsalan lääni
Maakunta:  Upplanti
Kunta:  Heby
Väkiluku (2021):  1 476
Morgongåva on taajama Hebyn kunnassa Uppsalan läänissä Upplannin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 476 asukasta vuonna 2021.
Språktidningenin järjestämässä äänestyksessä vuonna 2022 Morgongåva valittiin Ruotsin kauneimmaksi paikannimeksi. Se tarkoittaa suomeksi huomenlahjaa ja on peräisin 1660-luvulta, jolloin kertomuksen mukaan eräs ruukinpatruuna lahjoitti rengilleen torpan, kun tämä oli ottanut vastuun ruukinpatruunan aiheuttamasta piian raskaudesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Morgongåva Wikimedia Commonsissa
Helle Kannila

| Helle Kannila |
| --- | --- |
 Helle Kannila.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1896 Savonlinna
Kuollut: 3. marraskuuta 1972 (76 vuotta) Tampere
Helle Kannila (vuoteen 1938 Cannelin; 20. toukokuuta 1896 Savonlinna – 3. marraskuuta 1972 Tampere) oli suomalainen kirjastoneuvos ja yksi suomalaisen kirjastolaitoksen tärkeimpiä kehittäjiä. Hän toimi Valtion kirjastotoimiston ensimmäisenä johtajana vuosina 1921–1949 sekä Yhteiskunnallisen korkeakoulun kirjasto-opin lehtorina 1949–1963. Kannila loi perustan itsenäisen Suomen kirjastohallinnolle sekä kirjastonhoitajien koulutukselle. Kirjastouransa ohella hän oli liberaali poliitikko ja naisasiain edelläkävijä.
Nuoruus ja tie kirjastoalalle

Helle Cannelinin isä oli Savonlinnan reaalilyseon kasvi- ja eläintieteen sekä voimistelun opettaja Einar Cannelin, joka hankki lisätuloja myös muilla ammateilla. Cannelinit olivat vanhaa sivistyssukua: Hellen isoisä Gustaf Cannelin oli huomattava teologi ja kielitieteilijä, hänen setänsä Knut Cannelin niin ikään kielitieteilijä ja suosittujen suomalais-ruotsalaisten sanakirjojen tekijä. Suku oli lähtöisin Kannilan talosta Huittisista, minkä mukaan Helle Cannelin suomensi sukunimensä Kannilaksi vuonna 1938. Hänen äitinsä oli yhteiskunnallisesti aktiivinen Karin Sahlan, jonka suku oli alkujaan Baltiasta.
Einar Cannelin joutui myöhemmin sairauden vuoksi jättämään voimistelunopettajan työnsä. Perhe muutti Savonlinnasta ensin vuonna 1905 Ouluun ja 1906 Tampereelle, missä Helle kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta tyttökoulusta vuonna 1914. Hän kiinnostui jo varhaisessa iässä kirjoista ja kirjastotyöstä. Vaikutteet tähän tulivat perhepiiristä: täti Alma Sahlan piti omaa kirjakauppaa Savonlinnassa, ja äiti oli Tampereen kirjayhdistyksen puheenjohtaja. Helle kävi 16-vuotiaana Kansanvalistusseuran kaksiviikkoisen kirjastokurssin ja päästyään ylioppilaaksi hän aloitti luontevasti kirjallisuushistorian opinnot Keisarillisessa Aleksanterin–Yliopistossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1918 ja maisteriksi 1919 tehtyään laudaturtyön Henrik Ibsenin vaikutuksesta Minna Canthin teoksiin.
Opiskeluaikanaan Kannila työskenteli apulaisena Helsingin kaupunginkirjastossa ja Ylioppilaskunnan kirjastossa sekä Kirjastolehden toimitussihteerinä. Valmistuttuaan hänestä tuli 1918 Ylioppilaskunnan kirjaston amanuenssi ja varakirjastonhoitaja. Nuori ja tehokas kirjastovirkailija sai nopeasti huomattavia luottamustehtäviä. Vuonna 1920 hänet asetettiin johtamaan Alfred Kordelinin säätiön rahoittamaa kirjastonhoitajien valmistuskurssia. Kordelinin kurssit olivat ensimmäisiä lajissaan Suomessa ja muodostivat perustan myöhemmälle kirjastonhoitajien koulutukselle. Samoihin aikoihin Kannila ryhtyi vetämään Kansanvalistusseuran kirjeopiston kirjastonhoitokursseja.
Poliitikko ja naisasianainen

Kannila osallistui keskeisesti naisten yhteiskunnallisen aseman parantamista koskevaan keskusteluun. Hänen tärkein innoittajansa oli Minna Canth. Poliittisesti Kannila omaksui nuorsuomalaisen kulttuuri- ja sosiaaliliberalismin ohjenuorakseen. Hänen pyrkimyksenään oli naisten, erityisesti työssäkäyvien naisten, aseman parantaminen. Hän nousi jo 19-vuotiaana Suomalaisen Naisliiton johtokuntaan sekä liiton julkaiseman Naisten Ääni -lehden toimitukseen. Kannila kuului myös Naisasialiitto Unioniin ja oli Naisjärjestöjen Keskusliiton johtokunnan puheenjohtajana 1938–1947.
Kannila oli keväällä 1917 sihteerinä "jakobiiniklubi"-nimisessä vasemmistoporvarillisessa ryhmässä, mutta aloitti varsinaisesti poliittisen toimintansa keväällä 1919 Kansallisessa Edistyspuolueessa. Hän kuului puolueen hallitukseen vuodesta 1922 alkaen ja vaikutti varsinkin sukupuolten tasa-arvoa koskevien kohtien muotoiluun puolueen ohjelmassa. Vuoden 1924 puoluekokouksessa Kannilalla oli naisten työelämässä tapahtuva syrjinnän lopettamiseksi kaksi keinoa: ehdoton samapalkkaisuus ja kaikista sukupuoleen liittyvistä rajoituksista vapaa kilpailu. Liberaalit virkanaiset pyrkivät avaamaan naisille uusia työaloja, papin virkaa myöten. Näkemys johti ristiriitoihin naisten erityislaatua korostavan Miina Sillanpään Sosialidemokraattisen Naisliikkeen kanssa.
Kannila oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1937–1945.
Kannila kirjoitti useita satoja artikkeleita nimimerkeillä Morakka ja Lehtirouva. Myös puheiden, esitelmien ja alustusten määrä nousi useisiin satoihin. Kannila edisti lisäksi monin tavoin Minna Canthin perintöä. Hän oli mukana perustamassa Minna Canthin seuraa ja toimi sen puheenjohtajana vuodesta 1949. Eläkevuosinaan hän keskittyi laatimaan bibliografiaa Canthin tuotannosta. Kirjallisen tuotannon henkilöbibliografia valmistui vuonna 1967. Canthin laajennetun kirjekokoelman Kannila sai toimitettua hieman ennen kuolemaansa, ja se ilmestyi vuonna 1973. Kannila kuoli pitkän sairastelun jälkeen syöpään vuonna 1972.
Uudenmaan alueella toimiva kirjastokimppa Helle-kirjastot on nimetty Kannilan mukaan.
Helsingin keskustakirjasto Oodin eteen perustettiin Helle Kannilan aukio vuonna 2018.
Kirjallisuutta

Henriksson, Karl-Erik ym. (toim.): Kirjastoista kirjoitettua: Kirjoituksia vuosilta 1913–1963. Helle Kannilan 70-vuotispäiväksi toukokuun 20 pnä 1966.  Helsinki:  Suomen kirjastoseura & Otava, 1966.
Kauppi, Hilkka M.: Helle Kannilan elämänpuut.  Helsinki:  Suomen kirjastoseura & Otava, 1976.  ISBN 951-9025-20-0
Aiheesta muualla

Kannila, Helle hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Kannila työpaikallaan Valtion kirjasto­toimistossa vuonna 1941.
Atrium

Roomalainen atriumtalo (korinttilainen atrium)
Asunnon muut huoneet ryhmitettiin atriumin ympärille


Atrium on suuri ja avoin tila, joka sijaitsee usein rakennuksen keskipisteessä.