stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Black Widow (vuoden 2021 elokuva)
Tuotanto > Kuvaukset

Kuvaukset alkoivat Norjassa 28. toukokuuta 2019 ja siirtyivät Pinewood Studiosin tiloihin kesäkuun alussa. Myöhemmin kesäkuun aikana Ray Winstone liittyi elokuvan näyttelijäkaartiin. Elokuva julkistettiin virallisesti heinäkuussa 2019 San Diego Comic-Con Internationalissa ja elokuvan ensi-illan paljastettiin olevan 1. toukokuuta 2020. Lisäksi paljastettiin elokuvan muiden näyttelijöiden roolit: Pugh näyttelee nuoremman sukupolven Mustaa Leskeä Yelena Belovaa, Harbour Alexei Shostakovia / Punavartijaa, Fagbenle Romanoffin entistä S.H.I.E.L.D.-kollegaa Rick Masonia ja Weisz Melina Vostokoffia. Samalla paljastettiin konseptikuvia Urakoitsijasta, jonka vahvistettiin olevan elokuvan pääroisto. Elokuussa Olivier Richters paljasti näyttelevänsä elokuvassa. Lisäksi William Hurtin raportoitiin tekevän pieni esiintyminen aiemmissa MCU-elokuvissa tutussa roolissaan Thaddeus Rossina. Kuvausten päättäjäisiä vietettiin syyskuun lopussa, ennen kuin tuotanto siirtyi syyskuun 30. päivän viikoksi Maconiin, Georgiaan. Maconin rautatieasemalla ja muut kaupungissa kuvatut kohtaukset sijoittuvat elokuvassa Albanyyn, New Yorkin osavaltioon. Kuvaukset sijoittuivat myös Atlantaan, Budapestiin ja Marokkoon. Tuotanto päättyi lokakuun alussa.
Tuotanto > Jälkituotanto

Tammikuussa 2020, elokuvasta julkaistu erikoistraileri paljasti, että Eric Pearson oli kreditoitu elokuvan käsikirjoittajaksi ja Schaeffer ja Benson mainitaan elokuvan tarinan tekijöiksi. Colliderin Jeff Sneider huomautti, että erikoistrailerin lopussa ei kerrottu elokuvan kuvaajaa. Hän paljasti Gabriel Beristainin kuvanneen elokuvan, vaikka aiempien raporttien mukaan Rob Hardy olisi toiminut siinä tehtävässä. Sneider jatkoi, että Hardy olikin alun perin kiinnitetty kuvaajaksi, mutta eronnut projektista ennen kuvausten alkua. Koska Marvel ei ollut vielä vahvistanut Beristania kuvaajaksi, Sneider epäili syyksi mahdollisia sopimusesteitä, mutta uskoi, että Berstain tultaisiin aikanaan kreditoimaan elokuvan markkinointimateriaalissa lähempänä elokuvan ensi-iltaa. Maaliskuussa 2020 Variety raportoi Ever Andersonin näyttelevän elokuvassa nuorta Natasha Romaoffia. Saman kuukauden aikana internetiin julkaistu Empire -lehden toukokuun 2020 numeron esikatselu paljasti Winstonen hahmon olevan kenraali Dreykov, Punaisen Huoneen toimintaa aikoinaan valvonutta Neuvostoliiton kenraalia, jonka nimi mainittiin aiemmin The Avengersissä.
Huhtikuussa 2021, Julia Louis-Dreyfusin tehtyä esiintyminen Valentina Allegra de Fontainen roolissa Marvel Studiosin Disney+-sarjassa The Falcon and the Winter Soldier (2021), Vanity Fairin Joanna Robinson raportoi, että Louis-Dreyfusin oli alun perin odotettu tekevän ensiesiintymisensä Black Widow’ssa ennen kuin se ensi-ilta viivästyi. Robinson ei vielä silloin ollut varma, pidettäisiinkö Louis-Dreyfusin kohtaukset yhä mukana elokuvassa, mutta spekuloi de Fontainen olevan se, joka värvää Ukonnuolten jäsenet, niin kuin Nick Fury aikoinaan alkoi värvätä Kostajien jäseniä Iron Manin (2008) lopussa. Seuraavan kuukauden aikana Shortland sanoi elokuvan valmistuneen jo yli vuosi ennen ensi-iltaa, eikä koronaviruspandemian aiheuttamista julkaisuviivästyksistä huolimatta elokuvaan tehty enää muutoksia.
Musiikki

Tammikuussa 2020 uutisoitiin, että Alexandre Desplat säveltäisi elokuvan ääniraidan. Maaliskuussa, elokuvan jälkituotannon aikana, Lorne Balfen ilmoitettiin korvaavan Desplat, minkä Desplat vahvisti toukokuussa 2020. Elokuvan alussa soi Think Up Angerin cover-versio kappaleesta ”Smells Like Teen Spirit”. Marvel Music ja Hollywood Records julkaisivat elokuvan soundtrackin 9. heinäkuuta 2021.
Julkaisu

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
Hufvudstadsbladet Martina Moliis-Mellberg: 
Helsingin Sanomat Piritta Räsänen: 
Black Widow sai ensiesityksensä useissa faneille suunnatuissa näytöksissä Lontoossa, Los Angelesissa, Melbournessa ja New Yorkissa 29. kesäkuuta 2021, ja esitettiin myös Taorminan elokuvajuhlilla 3. heinäkuuta 2021. Teatteriensi-iltansa elokuva sai Suomessa 7. heinäkuuta 2021 ja Yhdysvalloissa 9. heinäkuuta 2021, jolloin se myös julkaistiin katsottavaksi Disney+-tilausvideopalveluun Premier Access -lisämaksulla. Aiemmin suunnitellut ensi-iltapäivämäärät olivat 1. toukokuuta 2020, 6. marraskuuta 2020 ja 7. toukokuuta 2021, mutta ensi-iltaa siirrettiin kolmesti koronaviruspandemian vuoksi.
Kun elokuvan 007 No Time to Die ensi-ilta siirrettiin huhtikuusta 2020 marraskuulle 2020 pandemian vuoksi ja kun monet Aasian elokuvateatterit suljettiin maaliskuussa 2020 samasta syystä, kommentoijat alkoivat spekuloida, siirtyisikö myös muiden suuren budjetin elokuvien, kuten Black Widow’n ensi-ilta. Deadline Hollywood raportoi huhuttavan, että Black Widow saisi Eternalsin ensi-iltapäivämäärän ja Eternals siirtyisi vuoteen 2021, mutta Disney vahvisti aikovansa yhä pitää Black Widow’n ensi-illan huhti-toukokuulla 2020 pandemiasta huolimatta. Kun viikkoa myöhemmin, elokuvan viimeinen traileri julkaistiin, Forbesin Scott Mendelson korosti, että trailerin olemassaolo ja siinä ilmoitettu ensi-iltapäivämäärä vahvistivat, että ensi-iltaa ei siirretä myöhemmäksi, minkä hän uskoi olevan ”looginen valinta tässä vaiheessa”, koska tunsi, ettei ollut todisteita siitä, että epidemia vaikuttaisi elokuvan tuottoon Yhdysvalloissa varsinkaan, jos elokuvalla oli ”jo ihanteellinen ensi-iltapäivämäärä”. Myöhemmin saman kuukauden aikana Disney kuitenkin lopulta ilmoitti siirtävänsä elokuvan ensi-iltaa.
Syyskuussa 2020 Deadline Hollywood raportoi Disneyn harkitsevan ensi-illan siirtyvän toisenkin kerran, Varietyn raportoidessa mahdolliseksi syyksi Warner Brosin elokuvan Tenet alhaiseksi jääneitä lipputuloja Yhdysvalloissa sekä Mulanin alhaiseksi jääneitä lipputuloja Kiinassa. Myöhemmin saman kuukauden aikana Disney siirsi Black Widow’n, Eternalsin sekä Shang-Chi and the Legend of the Ten Ringsin ensi-iltoja. Vielä helmikuussa 2021 Disneyn toimitusjohtaja Bob Chapek sanoi, että Black Widow pyritään edelleen julkaisemaan elokuvateattereihin, mutta että se riippuisi siitä kuinka moni ihminen suurissa kaupungeissa, kuten New Yorkissa ja Los Angelesissa, olisi halukas palaaman elokuvateattereihin. Varietyn mukaan Feige vastusti ajatusta Disney+:aan julkaisemista Premier Access -lisämaksulla samaan aikaan teatterijulkaisun kanssa. Maaliskuussa Disney kuitenkin siirsi elokuvan ensi-iltaa vielä kerran ja ilmoitti julkaisevansa sen Disney+: aan Premier Access -lisämaksulla samaan aikaan. Kareem Daniel, Disney Media and Entertainment Distributionin puheenjohtaja sanoi, että tämä ”joustava” julkaisutapa antaisi Disneyn ”keskittyä kuluttajien toiveisiin ja palvella katsojien muuttuvia mieltymyksiä”.
Julkaisu > Johanssonin nostama oikeussyyte

Heinäkuussa Johansson haastoi The Walt Disney Companya Los Angelesin korkeimpaan piirioikeuteen, väittäen Disneyn rikkoneen sopimusehtoa, jonka mukaan elokuva olisi pitänyt julkaista vain teattereissa. Johansson väitti myös, että samanaikainen julkaisu sekä teattereissa että Disney+:ssa Premier Accessin kautta esti Disneyä maksamasta hänelle oikeutettua osuutta elokuvan tuloista. Disney vastasi tähän sanomalla syyteen olevan ”törkeää välimpitämättömyttä koronaviruspandemian maailmanlaajuisia vaikutuksia kohtaan”. Yhtiö väitti myös, että Disney+ Premier Access oli merkittävästi parantanut Johanssonin] mahdollisuuksia tienata enemmänkin kuin hänelle vähinäät luvatut 20 miljoonaa dollaria”.
Bryan Lourdin, Johanssonin agentin ja Creative Artists Agencyn (CAA) toisen puheenjohtajan, mielestä Disney on ”häpeämättömästi ja valheellisesti syyttänyt Johanssonia välipitämättömäksi koronaviruspandemiaa kohtaan” ja syytti yhtiötä ”taiteellisten ja taloudellisten yhteistyökumppaneiden” jättämisestä ilman suoratoistopalveluiden kautta ansaittuja tuottoja. Kevin Feige, sekä Disneyn entinen toimitusjohtaja Bob Iger ja SAG-AFTRA:n puheenjohtaja Gabrielle Carteris olivat häpeissään siitä miten Disney käsitteli tilannetta. Disneyn asianajaja Daniel Petrocelli kuvaili syytettä ”korkealla tasolla kaavailluksi suhdetoimintakamppanjaksi, jolla pyritään saavuttamaan asioita, jotka eivät pelkällä oikeuteen haastamisella ole mahdollisia”.
Elokuussa Disney pyrki siirtämään Johanssonin syytteen välimiesmenettelyyn, väittäen Black Widow’n tuottaneen pandemian aikana tehdyn julkaisutapansa kautta enemmän kuin muut MCU-elokuvat. Johanssonin asianajajan, John Berlinskin, mielestä Disney yritti välimiesmenettelyllä vain piilotella omia virheitään. Syyskuussa oikeussyyte saatiin soviteltua ehdoin, joita ei ole tuotu julkisuuteen.
Tulevaisuus

Pugh palasi rooliinsa Disney+-sarjassa Hawkeye (2021), elokuvan lopputekstien välissä näytetyn kohtauksessa johdattaessa sarjan tapahtumiin. Kesäkuussa 2021 Shortland ilmaisi kiinnostuksensa tehdä Black Widow’lle jatko-osa, mutta sanoi, että jos se tapahtuisi, se keskittyisi eri hahmoon, sillä nykypäivän MCU:ssa Romanoff on kuollut. Weisz kertoi olevansa kiinnostunut Vostokoffiin rooliin palaamisesta, mikäli hahmo omaksuisi sarjakuvista tutun Rautaneitsyt-identiteettinsä. Maaliskuussa 2023, Above the Linen Jeff Sneider raportoi, että MCU:hun oli tekeillä elokuva Thunderbolts* (2025), jossa esiintyi useita aiemmista MCU-medioista tuttuja hahmoja. Sen käsikirjoitus kuitenkin tehtiin uudelleen, sillä käsikirjoittaja Eric Pearsonin alkuperäinen käsikirjoitus keskeittyi liikaa Black Widow’n hahmoihin. Pugh, Harbour, Kurylenko sekä Louis-Drefuys palaavat elokuvassa näyttelemään Belovaa, Shostakovia, Urakoitsijaa ja de Fontainea.
Huomioita

↑  Disney ilmoitti, että Black Widow on myös Disney+ Premier Accessin kautta tuottanut avausviikonloppuna noin 67 miljoonaa dollaria.
↑  Kuvailtu elokuvassa Captain America: Civil War (2016).
↑  Kuvailtu elokuvassa Avengers: Endgame (2019).
Aiheesta muualla

Black Widow Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Elokuvan traileri YouTubessa (englanniksi)
| n k Musta Leski |
| --- | --- |
Hahmot:  Claire Voyant  Natasha Romanoff  Yelena Belova 
Sivuhahmot:  Daredevil  Nick Fury  Haukansilmä  Haukka  Maria Hill  Kapteeni Amerikka  Matkijalintu  Purppuradynamo  Rautamies  Talvisotilas 
Viholliset:  AIM  Damon Dran  Hydra  Femizonit  Madame Hydra  Punavartija  Urakoitsija 
Muut mediat:  Avengers Confidential: Black Widow & Punisher (2014)  Black Widow (2021) 
Aiheeseen liittyvät artikkelit: Punainen huone
Ohjaaja Cate Shortland vuoden 2019 San Diego Comic-Con Internationalissa.
Feige, Shortland ja Black Widow’n näyttelijät vuoden 2019 San Diego Comic-Con Internationalissa.
Halvat Huvit

Halvat Huvit, aluksi Cheap Thrills, oli vuosina 1971–1977 toiminut galleria Helsingissä Huvilakadulla. Gallerian perusti Elonkorjaajat-taiteilijaryhmä. Galleria syntyi tilaan, joka syntyi 1970-luvun ilmastossa, jossa vallalla oli poliittinen taide. Galleria oli kokeileva ja "kevyellä vaihteella toimiva".
Erilaisista paineista vapaassa galleriassa esitettiin maalausten lisäksi performanssia, sarjakuvia, installaatioita ja valokuvia. Erikoisia näyttelyitä olivat 400 postikortin kokoelma ja taiteilijoiden leimasimia sisältänyt kokoelma sekä vuonna 1974 kansainvälistä postitaidetta esitellyt A Head Museum for the Eighties, joka oli myöhemmin esillä Tukholmassa Moderna Museetissa. Suomalaisten taiteilijoiden lisäksi mukana oli heti alun pitäen ulkomaisia taiteilijoita.
Galleria järjesti 75 näyttelyä mutta kaatui rahapulaan. Tilan omisti Mikkolan perhe, ja Halpojen Huvien jälkeen sinne tuli Uuden Ajan Auran toimitus.
Kirjallisuutta

Halvoista Huveista Vihreään Taraan, Helsingin kaupungin taidemuseo, 1993 ISBN 951-8965-17-X
| n k Perustiedot Wikidatassa: Halvat Huvit (Q18346779)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidegalleria
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
S/S Halla XVII

| S/S Halla XVII |
| --- | --- |
 Halla XVII matkalla Mikkeliin elokuussa 2016.
Tyyppi:  Höyrykäyttöinen hinaaja  Nykyisin huviliikenteessä
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Savonlinna
Aiemmat nimet:  -
Omistaja:  Yksityisomistuksessa
Aiemmat omistajat:  Halla Aktiebolag, Kotka (1908–1932), Kymin osakeyhtiö, Kotka ja Mikkeli (1932–1968)
Rakennustelakka:  Kotkan rauta oy, Kotka
Vesillelasku:  1908
Tekniset tiedot
Pituus:  21,90 m
Leveys:  4,83 m
Syväys:  2,10 m
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  192 ihv kW
Nopeus:  12 kn
S/S Halla XVII (HALLA 17) on höyrylaiva, joka on rakennettu vuonna 1908 Kotkan rauta Oy:n telakalla Kotkassa. Alus rakennettiin alun perin höyryhinaajaksi Halla osakeyhtiön käyttöön. Halla XVII purjehti aluksi Kotkan vesillä ja myöhemmin Saimaalla. Nykyisin alus on yksityisomistuksessa Saimaalla. Se kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja Suomen Höyrypursiseuran alusrekisteriin.
Historia

Kotkassa Halla XVII hinasi muun muassa sahatavaraa proomuissa Hallan saarelta redillä odottaville laivoille. Suomen sisällissodan viimeisinä päivinä toukokuussa 1918 aluksella evakuoitiin Kotkan punaisia Kronstadtin kautta Pietariin. Sen mukana pakenivat Venäjälle muun muassa Hannes Järvimäki ja Otto Kalvitsa.
Kotkan sahan uuden lastauslaiturin ja 7 metrin väylän valmistumisen myötä Halla XVII siirtyi pysyvästi Saimaalle linjahinaajaksi. "Seitsemäntoista" hinasi nippulauttoja Joensuusta Ristiinan kaakkoispuolelle Orraintaipaleeseen, josta tuolloin jo Kymin Osakeyhtiöksi muuttunut omistaja siirsi puutavaraa Saimaalta Kymijoen vesistön puolelle.
1960-luvun puolivälissä alukseen tehtiin merkittäviä korjaustöitä, mutta vuosikymmenen loppupuolella se jäi virkaveljiensä tavoin seisomaan. Vuonna 1971 alus siirtyi yksityisomistukseen.
Tekniset tiedot

Rakennuspaikka: Kotkan Rauta Oy, Kotka
Rakennusvuosi: 1908
Rakennusaine: Teräs
Pituus: 21,90 m
Leveys: 4,83 m
Syväys: 2,10 m
Koneen tyyppi: Compound-höyrykone
Koneen teho: 192 ihv
Nopeus: 12 solmua
Kattila: 83 m²
Polttoaine: Puu
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Saimaan höyrymatkat (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen kauppalaivatietokanta laivakortti 4525
Halla XVII blogi
Tero Halvorsen

Tero Kristian Halvorsen on suomalainen tietokirjailija ja levytuottaja, joka sai Suomen ensimmäisen Pro Opera -palkinnon vuonna 2011. Halvorsen on tuottanut yli 40 CD-levyä, pääasiassa suomalaisten oopperalaulajien tuotantoa (kuten Aulikki Rautawaara, Lea Piltti, Ilona Koivisto, Irma Urrila, Maiju Kuusoja, Kim Borg, Hannu Heikkilä, Lauri Lahtinen, Matti Lehtinen, Martti Talvela, Matti Tuloisela, Usko Viitanen) sekä viulisti Heimo Haiton, pianisti Maire Halavan ja kitaristi Arto Juuselan äänityksiä. Hän on julkaissut omalla Finlandia Classics -levymerkillään myös aiemmin levyllä julkaisemattomia Helvi Leiviskän, Tauno Marttisen ja Erkki Salmenhaaran orkesteriteoksia. Halvorsen toimii päivätyönään Kansallisen audiovisuaalisen arkiston arkistonhoitajana.
Teokset

Halvorsen, Tero: Hannu Heikkilä – elämä oopperalle. Helsinki: Fuga Oy, 2023. ISBN 978-952-68781-9-5.
Halvorsen, Tero: Seija Silfverberg – ballerina kuin liekki. Helsinki: Fuga Oy, 2022. ISBN 978-952-68781-3-3.
Halvorsen, Tero: Kauko Käyhkö: Musiikkiluettelo 1937–1996. Suomen Äänitearkisto, 1996. ISBN 951-9222-24-3.
Jaakko Hallama

| Jaakko Hallama |
| --- | --- |
 Jaakko Hallama vuonna 1979.
Ulkoasiainministeri
 Lehdon hallitus 18.12.1963–12.9.1964  
Edeltäjä:  Veli Merikoski 
Seuraaja:  Ahti Karjalainen 
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1917 Kuopio
Kuollut: 11. helmikuuta 1996 (78 vuotta) Helsinki
Vanhemmat:  Eino Arvid Airaksinen Inga Kajsi Hallman
Puoliso:  Anita Hallama 
Lapset:  2 poikaa
Tiedot
Puolue:  ammattiministeri
Koulutus:  filosofian kandidaatti
Eino Jaakko Untamo Hallama (vuoteen 1934 Airaksinen; 28. maaliskuuta 1917 Kuopio – 11. helmikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja pitkäaikainen Suomen Moskovan-suurlähettiläs, joka toimi ulkoasiainministerinä Lehdon virkamieshallituksessa vuosina 1963–1964.
Elämä ja ura

Hallaman vanhemmat olivat varatuomari, oikeusneuvos Eino Arvid Airaksinen ja lastentarhanopettaja Inga Kajsi Hallman. Osan lapsuudestaan ja nuoruudestaan hän vietti Viipurissa. Vanhempien avioeron jälkeen Jaakko otti 16-vuotiaana sukunimekseen äidin tyttönimestä suomennetun Hallaman. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lyseosta vuonna 1936, opiskeli Cambridgen yliopistossa vuonna 1938 ja valmistui Suomessa filosofian kandidaatiksi 1941. Hän sai vuonna 1960 virka-arvon erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri.
Hallama oli ulkoasiainministeriön palveluksessa vuodesta 1941 alkaen. Hän oli ministeriön avustajana 1941–1943, avustajana Bernissä 1943–1945 ja jaostosihteerinä 1945–1948. Hallama toimi lähetystösihteerinä Brysselissä 1948–1949 ja Washingtonissa 1949–1952 ja oli sitten jaostopäällikkönä 1952–1954 ja lähetystöneuvoksena Moskovassa 1954–1958. Hän toimi ulkoasiainministeriön poliittisen osaston osastopäällikkönä 1959–1962, kansliapäällikkönä (valtiosihteeri) 1962–1967, suurlähettiläänä Moskovassa 1967–1970 ja 1974–1982 ja Kööpenhaminassa (1970–1974).
Ulkoministeriön valtiosihteerinä Hallama joutui loppusyksyllä 1961 keskelle noottikriisiä, jonka selvittelyssä hänen roolinsa on aiheuttanut myöhemmin runsaasti väittelyä. Hallama vieraili ensin ulkoministeri Ahti Karjalaisen kanssa Moskovassa ja lopulta presidentti Urho Kekkosen kanssa Novosibirskissä. Hallama vastaanotti Novosibirskissä tiedon oikeuskansleri Olavi Hongan luopumisesta presidenttiehdokkuudestaan. Historiantutkija Timo Soikkasen kirjoittaman ulkoministeriön historian mukaan Hallama olisi heti nootin tultua omin päin kääntynyt Yhdysvaltain Helsingin-suurlähettilään välityksellä sotilasliitto NATOn puoleen saadakseen moraalista tukea Suomelle. Soikkasen mukaan Hallama salasi asian presidentiltä ja hallitukselta ja otti näin uransa kannalta valtavan riskin. Useimmat muut historiantutkijat ovat kuitenkin pitäneet Soikkasen näkemyksiä Hallaman toiminnasta perusteettomina ja mielikuvituksellisina. Muiden muassa Suomen YK-lähettiläänä toimineen Ilkka Pastisen mukaan Hallama oli luonteeltaan päinvastoin äärimmäisen varovainen.
Noin 40 vuoden iässä Hallama sairastui Parkinsonin tautiin, jota yritettiin vuonna 1963 parantaa Tukholman Karoliinisessa sairaalassa maailmankuulun ruotsalaisen aivokirurgin Herbert Olivecronan suorittamalla leikkauksella. Operaatio ei kuitenkaan täysin onnistunut, minkä seurauksena Hallama menetti puhekykynsä lopulta miltei täysin. Hallaman sairaudesta huolimatta Urho Kekkonen luotti hänen Neuvostoliiton tuntemukseensa niin paljon, että hän nimitti Hallaman tärkeälle paikalle Moskovan-suurlähettilääksi vuonna 1967. Toimittuaan välillä neljä vuotta suurlähettiläänä Kööpenhaminassa Hallama palasi suurlähettilääksi Moskovaan vuonna 1974. Mauno Koiviston tultua uudeksi presidentiksi vuonna 1982 Hallama kutsuttiin kotiin Moskovasta, ja hän siirtyi ulkoministeriön palveluksesta eläkkeelle vuonna 1983 tehtyään yli 40 vuoden työuran.
Yksityiselämä

Jaakko Hallama oli naimisissa vuodesta 1947 Anita Hallaman (o.s. Weber) kanssa, ja heillä oli kaksi poikaa. Anita Hallama tuli tunnetuksi pitkäaikaisesta suhteestaan presidentti Urho Kekkoseen. Lähetystösihteerinä Moskovassa Hallaman alaisena työskennelleen Kauko Jämsénin mukaan Kekkonen nimitti jo vaikeasti sairaan Jaakko Hallaman suurlähettilääksi Moskovaan vuonna 1974 nimenomaan Anita Hallaman tahdosta, vaikka neuvostoliittolaisten taholta oli annettu ymmärtää Hallaman olevan tehtävään vähemmän toivottu henkilö paljolti hänen epäselvän puheensa vuoksi.
Aiheesta muualla

Jaakko Hallama Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Veli Merikoski | Suomen ulkoministeri 1963–1964 | Seuraaja: Ahti Karjalainen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Jaakko ja Anita Hallama ja sekä Ruotsin suurlähettiläspari Anna ja Gösta Engzell itsenäisyys­päivän vastaan­otolla vuonna 1960.
Haluavatko venäläiset sotaa?

Juri Gorelovin maalaus ”Haluavatko venäläiset sotaa?” (1962).
Haluavatko venäläiset sotaa? (ven. Хотят ли русские войны?, Hotjat li russkije voiny?) on venäläisen runoilijan Jevgeni Jevtušenkon (1932–2017) vuonna 1961 kirjoittama sodanvastainen laulu, jonka on säveltänyt Eduard Kolmanovski. Pentti Saaritsan suomennoksena sen on levyttänyt suomeksi Agit Prop. ja Koiton laulu Runon on suomentanut myös Markku Lahtela, ja suomennos on julkaistu kokoelmassa Olen vaiti ja huudan (1983).
Jevtušenko kertoi myöhemmin, että hän kirjoitti runon, koska monet ihmiset Euroopassa ja Yhdysvalloissa olivat kysyneet häneltä, haluavatko venäläiset sotaa. Sanat palauttavat mieleen rauhallisen venäläisen maaseudun, miljoonat toisessa maailmansodassa kuolleet sekä venäläisten ja amerikkalaisten kohtaamisen Elbellä sodan päättyessä.
Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi siteerasi runoa puhuessaan Venäjän kansalle juuri ennen Venäjän hyökkäystä Ukrainaan 2022.
Suomennokset

"Haluavatko venäläiset sotaa", kokoelmassa: Jevgeni Jevtušenko, Olen vaiti ja huudan; suom. Markku Lahtela. Helsinki: Kirjayhtymä 1963
"Haluavatko venäläiset sotaa", suom. Pentti Saaritsa, julkaisuissa ja kokoelmissa:
Kulttuurivihkot 1975; nro 2; s. 51
Jevtušenko, Jevgeni, Laulava pato (Pojuštšaja damba); suom. Pentti Saaritsa, Raija Rymin. Helsinki: Kirjayhtymä 1973 ISBN 951-26-0799-9
Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Tässä kokoelmassa on joko Lahtelan tai Saaritsan suomennos:
Jevgeni	Jevtušenko, Runoni, kokoelman runot suom. Pentti Saaritsa; Erkki Peuranen, Markku Lahtela. Helsinki: Kirjayhtymä 1984 ISBN 951-26-2658-6
Sadri Hamid

| Sadri Hamid> صدرى حميد |
| --- | --- |
 Sadri Hamid sota-aikana.
Henkilötiedot
Syntynyt: Садретдин Бедретдинов صدرالدين بدرالدين 11. lokakuuta 1905 Aktuk, Sergatšin kihlakunta, Nižni Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 14. joulukuuta 1987 (82 vuotta) Helsinki, Suomi
Puoliso:  Hayat (1920-2011)
Sukulaiset:  Hasan Hamidulla (serkku)
Sadri Hamid (صدرى حميد, synt.  صدرالدين بدرالدين / Садретдин Бедретдинов, Sadretdin Bedretdinov / Badreddin uğlı ; 11. lokakuuta 1905 Nižni Novgorodin kuvernementti – 14. joulukuuta 1987 Helsinki) oli Suomessa vaikuttanut tataarikirjailija-, runoilija- ja julkaisija. Hän oli serkkunsa Hasan Hamidullan lisäksi aktiivisimpia yhteisönsä tekijöitä.
Kirjallinen työ

Hamidin ensimmäinen julkaisu oli sarja runokokoelmia nimeltään Defter (1945−1946). Hamidin erikoisuus oli humoristiset ja riimitellyt kronikat. Hän myös keräsi tataarilaisia sananlaskuja ja sanontoja. Hamid julkaisi kaksi kokoelmaa tataarin kielen sanoja ja lauseita valokopioituina vihkoina; Qušïmlï süzlär (1968) ja Tugan ildäge süzler (1973). Ne sisältävät noin 1,700 misääriläistä kansankielen fraasia.
Hamid vastusti yhteisönsä keskuudessa tapahtuvaa muutosta, joka pyrki korvaamaan Arabian kirjamiston uudella latinan kirjaimistolla. Hän julkaisi vuosina 1972−1974 valokopioita, jotka esittivät "Arabian aakkosten rikkaan maailman". Ne olivat nimetty seuraavasti; Ğäühär häreflär, İzge häreflär, Altïn häreflär, Aräp härefläre, Brilyant häreflär, Enğe häreflär, Nurlï häreflär, Qur’an härefläre.
Hamid julkaisi kahta lehteä vuodesta 1967. Ensimmäinen oli lyhytikäiseksi jäänyt Taviš. Seuraavaa lehteä, Ak yul, julkaistiin ainakin 63 numeroa, aina vuoteen 1977.  Molemmissa lehdissä oli piirustuksilla kuvitettuja tarinoita, jotka käsittelivät turkkilaisten kansojen historiaa ja etnologiaa, riimikronikoita, sanaleikkejä, jne.
Hamid oli mukana kulttuurityöntekijä Ymär Daherin ja kielitieteilijä Martti Räsäsen kanssa perustamassa Abdulla Tukain kulttuuriseuraa, jonka kautta järjestettiin yhteyksiä Suomen- ja Venäjän tataarien kesken Neuvostoaikana.
Runoesimerkki: (suomeksi käännetty)
»Syntejä meillä on lukemattomia, joillakin ulottuen polviin asti. Kohta kun kuolon hetkemme koittaa, ruumiimme lojuu pitkin pituuttaan, se hautaan, maan poveen kaivetaan. Siellä ei ole meillä mitään kerrottavaa. Jos enkelit sinne kohta tulevat, ja kysymyksiään meille sanelevat, ja vihaisina meitä raipoillaan ruokkivat, mitä vastaamme? - Sadri Hamid.»
Hamidin Exlibris.