Ajovalot
Ajovalojen historiaa

Varhaisten autojen ajovalot periytyivät hevosajoneuvoista ja olivat myrskylyhtyjä tai muita ulkokäyttöön sopivia öljylamppuja. Niille ei ollut suurta tarvetta, koska pimeän aikaan kulkemista vältettiin tuon ajan huonokuntoisilla ja kapeilla teillä.
Öljylamppuja seurasivat tehokkaammat karbidilamput, ja ensimmäiset sähkövalot autoissa ilmaantuivat vuoden 1901 paikkeilla ja saivat energiansa moottorin vauhtipyörään liitetystä dynamosta eli pienestä sähkögeneraattorista. Sähkökäyttöiset hehkulamppua hyödyntävät ajovalot yleistyivät 1910-luvulla, kun hehkulankamateriaaliksi vakiintui kestävä volframi ja autoihin alettiin asentaa muitakin sähkökäyttöisiä lisälaitteita, kuten sähköinen käynnistysmoottori. Kaikki nämä kehitysvaiheet seurasivat asuin- ja työtilojen valaistustekniikan kehitystä muutaman vuoden viipeellä. Ensimmäinen ajovaloja koskeva lakisäädös annettiin Yhdysvaltojen Massachusettsin osavaltiossa vuonna 1915. Sen mukaan moottoriajoneuvojen ajovalojen tuli valaista 150 jalkaa eli noin 46 metriä eteenpäin, sivusuunnassa noin kolmen metrin päähän, eikä häikäisevä valokeila saanut loistaa 3,5 jalkaa (yhtä metriä) ylemmäs maanpinnasta.
Häikäisyongelmaan kehitettiin erilaisia konsteja kuten kaihtimia ja ajovalojen kallistamismekanismeja, kunnes vähitellen vakiintui lähi- ja kaukovalojärjestelmä, joka perustui autolampun polttimon sisällä oleviin kahteen hehkulankaan, tarkoin mietittyyn heijastinmuotoiluun ja ajovalojen säädettävissä olevaan suuntaukseen. Toisena päävaihtoehtona olivat erilliset, vierekkäiset valonheittimet lähi- ja kaukovaloille.
Yhdysvaltojen autoteollisuus suosi 1940-luvulta 1980-luvulle sealed beam -tyyppisiä ajovaloumpioita, jotka oli hehkulangan vioittuessa vaihdettava kokonaan. Standardiksi määriteltiin seitsemän tuuman (n. 18 cm) läpimittainen pyöreä lasiumpio, joka oli 1980-luvun alkuun asti – yli 40 vuotta – amerikkalaisautojen miltei ainoa vaihtoehto. Myös muualta tuodut autot oli Yhdysvalloissa varustettava standardiumpioin. Vuonna 1957 sallittiin myös erilliset, hieman pienemmät umpiot lähi- ja kaukovaloille ja 1970-luvulla suorakulmaiset lasiumpiot. Euroopassa taas suosittiin avattavaa heijastinkoteloa ja sen keskelle helposti vaihdettavia autolamppuja. Hehkulamppua kirkkaampi ja kestävämpi polttimo, halogeenilamppu, tuli käyttöön eurooppalaisten autojen ajovalona 1960-luvun alussa, mutta yhdysvaltalaisten vasta 1980-luvulla kun lasiumpiostandardista vapauduttiin. Samalla ajovalojen materiaalit vaihtuivat lasista ja metallista muoveiksi, jotka tarjosivat parempaa iskunkestävyyttä ja vapaampia muotoilumahdollisuuksia. 2000-luvun henkilöautojen ajovalot ovat lähes poikkeuksetta mallikohtaisia, auton visuaalisen tyylin osaksi muotoiltuja ja myös vähemmän ilmanvastusta aiheuttavia kuin perinteiset pystysuorat ajovalojen etupinnat.
Seuraava ajovalojen kehitysaskel, kaasupurkauksen ja valokaaren avulla sinertävän valkoista valoa tuottava ksenonlamppu eli HID (engl. high intensity discharge), jäi lyhytaikaiseksi kalleutensa ja monimutkaisuutensa takia. Nopea vaihto lähivaloilta kaukovaloille ei onnistunut, koska ksenonlamppu syttyi hitaasti. Niinpä ksenonlamppujen viereen tarvittiin usein halogeenilamput hoitamaan kaukovalojen osuutta. Audi ja BMW tarjosivat 2010-luvun puolivälissä erikoismalleihinsa vaihtoehtona laseriin perustuvia ajovaloja. Kaikki nämä ovat kalliimmissa automalleissa korvautumassa kestävällä ja energiatehokkaalla LED-tekniikalla, joka on 2000-luvulla mullistanut valaistuksen muuallakin kuin ajoneuvoissa. Halvemmissa automalleissa ledejä käytetään etenkin huomiovaloissa, kun taas lähi- ja kaukovaloissa halogeenipolttimot ovat yhä yleisiä.