Antti Isotalo (jääkäri)
Sisällissodan jälkeinen aika

Isotalo ei haavansa takia kyennyt osallistumaan heimosodat aloittaneisiin Vienan retkiin. Hän oli kuitenkin edelleen kirjoilla jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti 2. Isotalo erosi Suomen sotajoukkojen palveluksesta marraskuussa 1918, jonka jälkeen hän hoiti Alahärmän suojeluskunnan paikallispäällikön tehtäviä ja värväsi vuoden 1919 alussa Etelä-Pohjanmaalta miehiä Viron vapaussodan avustusretkikuntiin. Isotalo liittyi vapaaehtoisten suomalaisten joukkoon kevättalvella 1919 osallistuakseen Itä-Karjalan vapauttamiseen tähdänneeseen Aunuksen retkikuntaan. Hän toimi komppanianpäällikkönä retken etelärintamalla, valloitti miehineen Pisin ja Mäkriän kylät (joista jälkimmäisessä haavoittui) ja oli mukana Aunuksenkaupungin valtauksessa. Vaikka hän niittikin mainetta ja pääsi isoisänsä tapaan myös laulun aiheeksi (”Tuli Isontalon Antti Härmästä päin / kera joukkojen rynnistäväin”), näillä voitoilla ei lopulta ollut pitkäaikaista vaikutusta hankkeen kaatuessa hallituksen tuen puutteeseen.
Pian Aunuksen retken päätyttyä Isotalo sai johtoonsa uuden komppanian, joka sijoitettiin puolustamaan Suomeen liittynyttä Porajärven kuntaa. Hän johti tätä komppaniaa lokakuusta 1919 tammikuuhun 1920 ja sai käytännössä toimia itsenäisesti. Porajärven puolustuksen ohella hän hyökkäsi Lintujärven lähipitäjään, mutta joutui lopettamaan kun venäläiset valkoiset poistuivat kesken suunnitellun yhteishyökkäyksen. Isotalon miehet vetäytyivät Lintujärveltä vähin tappioin ja keskittyivät lopun ajan Porajärven puolustamiseen. Tammikuussa Isotalo palasi kotiinsa Alahärmään ja jatkoi siellä suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Porajärvi pysyi suomalaisten hallussa kunnes se ja Repola luovutettiin Neuvosto-Venäjälle Tarton rauhassa.
Vuotta myöhemmin Isotalo lähti vielä viimeiselle heimosotaretkelle, tällä kertaa Vienan Karjalaan, minne ei ollut aiemmin haavojensa takia päässyt. Joulukuussa 1921 hän liittyi suomalaisista ja karjalaisista vapaaehtoisista koostuneisiin Karjalan metsäsisseihin ja johti hiihtopataljoonaa itäkarjalaisten kansannousussa. Sissit kärsivät aseistuksen, miesvoiman ja virallisen tuen puutteesta, mutta saivat vielä saman vuoden puolella useita kyliä haltuunsa ja etenivät syvälle Vienan Karjalaan kohti Muurmannin rataa ennen kuin joutuivat puolustuskannalle. Varustepulan jatkuessa varsinkin karjalaiset vapaaehtoiset alkoivat menettää taistelutahtoaan ja karkailla, ja sissien sisäinen sopu rakoili. Isotalo onnistui aluksi pitämään oman pataljoonansa koossa.
Samaan aikaan puna-armeija alkoi keskittää joukkojaan alueelle. Tammikuun lopulla 1922 bolševikit iskivät Toivo Antikaisen johdolla sissien selustaan ja ottivat Kiimasjärven kylän haltuunsa. Isotalo oli tuolloin läheisessä Tšolmon kylässä. Hän lähetti miehensä miehittämään Kiimasjärven uudelleen, mutta he vetäytyivät sieltä ennen kuin Isotalo ehti sinne itse. Vasta kylään tultuaan hän sai tietää vihollisen palanneen, mutta pääsi täpärästi pakenemaan. Isotalon pataljoona hajosi ja monet sen miehet karkasivat rajan yli takaisin Suomeen. Isotalokin sai majuri Paavo Talvelalta luvan palata kotiin tammi–helmikuun vaihteessa, kun suunnitelma uuden komppanian värväämisestä hylättiin sotatilanteen käännyttyä ratkaisevasti heimosoturien vastaiseksi.
Hävityltä sotaretkeltä palattuaan Isotalo perusti perheen ja muutti Australiaan vuonna 1924. Hän työskenteli siellä seuraavat vuodet lähinnä kirvesmiehenä ennen kuin palasi Suomeen 1927. Paluunsa jälkeen hän työskenteli aluksi metsätyönjohtajana ja sitten Etelä-Pohjanmaan Pankin Alahärmän Voltin konttorin esimiehenä vuodesta 1928 pankin konkurssiin saakka vuoteen 1931. Isotalo osallistui äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen ja sen seuraajan Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) toimintaan ja oli mukana Mäntsälän kapinassa vuonna 1932 Alahärmän suojeluskuntalaisten johtajana. Kapinan epäonnistuttua hän sai monien muiden äärikansallismielisten upseerien tapaan ”suojatyöpaikan” Alkoholiliikkeestä, mihin eversti Paavo Talvela oli nimitetty apulaisjohtajaksi. Isotalo toimi piiritarkastajana Seinäjoella vuosina 1932–1945 ja oli ehdolla eduskuntaan vuosien 1930 ja 1936 eduskuntavaaleissa, ensin Lapuan liikkeen ryhmän Isänmaallisen vaaliliiton ja sitten IKL:n riveistä.