Leo Jokela
Ura elokuvissa

Ensimmäiset avustajan roolit Jokela sai elokuvissa jo teatterikoululaisena Punaisen Myllyn kautta. Kuplettiperinteestä vahvasti ammentanut teatteri oli osaltaan nostamassa kotimaista elokuvateollisuutta uuteen suosioon 1950-luvulla. Jokela aloitti elokuvauransa uuden rillumarei-kulttuurin musiikkipitoisissa sotilas- ja tukkilaisfarsseissa. Hänen ensiesiintymisensä valkokankaalla oli Kalle Aaltosen morsiamessa (1948). Lehdistö huomioi Jokelan ensimmäisen kerran nimettömänä alokkaana sotilasfarssissa Serenaadiluutnantti (1949). Hän toimi avustajana ystävänsä Matti Kassilan ohjauksessa jo 1950-luvun alussa ja teki ohessa myös järjestäjän töitä. Ensimmäinen näkyvämpi osa oli vuonna 1954 Aarne Tarkaksen ohjaamassa rikoskomediassa Kovanaama, jossa Jokela oli konnakoplan jäsenenä. Tarkas ottikin Jokelan vakionäyttelijäkseen, ja kymmenen vuoden aikana hän esiintyi vähitellen kasvavissa sivurooleissa lähes kaikissa Tarkaksen ohjaamissa tuotannoissa.
Fennada-Filmin kaudella 1950-luvulla Jokela eli boheemisti; hänellä riitti töitä niin sivuroolien näyttelijänä kuin naamioijana, mutta hänellä ei ollut vakituista yöpymispaikkaa. Hän asui väliin Maija Karhin palvelijanhuoneessa tämän ollessa kiertueella ja väliin myös Fennadan studion yläkerrassa. Putkinotkon kuvauksissa kesällä 1954 Jokela ystävystyi samana päivänä syntyneen Lasse Pöystin kanssa. He tekivät yhdessä monta elokuvaa, ja Jokela asui jonkin aikaa myös Pöystin nurkissa. Jokelan boheemi kausi päättyi uuden avioliiton myötä vuonna 1957, kun hän muutti vaimonsa Marja-Terttu Vainion kanssa yhteiseen asuntoon. Perhe kasvoi vielä kolmella lapsella.
Maskeeraustaidot Jokela oli oppinut jo Teatterikoulussa ja teki naamioijan töitä Fennadalla viisi vuotta. Hän toimi naamiointiapulaisena ensimmäisen kerran Lakeuksien lukossa (1951). 1950-luvun puolivälin jälkeen Jokela oli elokuvan parissa aktiivisimmillaan. Hänellä oli isompia puherooleja muun muassa sotilasfarsseissa Sankarialokas, Tyttö lähtee kasarmiin ja Vääpelin kauhu. Hänen sivuosarooleistaan muistettavimpia on pärinäpoika Kassilan ohjaamassa Kurittoman sukupolven uusintafilmatisoinnissa (1957). Samana vuonna ensi-iltaan tuli toisinto klassikkokomediasta Syntipukki, jossa Jokelalla oli kaikkiaan seitsemän pikkuroolia. Hän teki niin ikään tunnetuimpiin kuuluvan henkilöhahmotuksensa sympaattisena Vennuna elokuvassa Pikku Pietarin piha (1961). Jokelan esittämiin epäsympaattisiin tyyppeihin kuuluu esimerkiksi Hanskin rooli elokuvassa Jokin ihmisessä (1956).
Elokuvauransa vilkkaimmassa vaiheessa 1959–1961 Jokela oli mukana 26 elokuvassa. Niistä suurin osa oli Suomen Filmiteollisuuden tuottamia. 1960-luvun alussa syntyivät vielä Tarkaksen ohjauksessa muun muassa komediat Oksat pois... (1961) ja Älä nuolase... (1962). Molemmissa Jokela esiintyi parivaljakkona Tommi Rinteen kanssa. Viimeksi mainitussa hän teki ainoaksi jääneen pääroolinsa valkokankaalla. Jokelalla riitti rooleja myös tuon ajan suosituissa iskelmäelokuvissa.
Valtaosa Jokelan elokuvarooleista oli niin sanottua rahvasta väkeä ja keskeisempien hahmojen luottomiehiä. Hänen roolikirjoonsa kuului niin pärinäpoikia kuin konnatyyppejäkin, mutta hänellä on sanottu olleen periaatteessa vain yksi hahmo: surumielinen koomikko, jota hän muunteli sopivaksi myös vakaviin rooleihin.