stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Görlitzin piirikunta

Görlitzin piirikunta (saks. Landkreis Görlitz, yläsorbiksi Wokrjes Zhorjelc) on Saksan itäisin piirikunta, joka sijaitsee Saksin osavaltiossa. Piirikunnan pinta-ala on 2 111,41 neliökilometriä ja väkiluku 254 894 asukasta. Pääkaupunki Görlitzin lisäksi piirikunnan suuria kaupunkeja ovat Weißwasser, Niesky, Löbau ja Zittau. Piirikunta sijaitsee Ylä-Lausitzin itäosassa ja kuuluu Neißen euroalueeseen.

Saksin piirikunnat ja kaupunkipiirit
Bautzen
Chemnitz
Dresden
Erzgebirgskreis
Görlitz
Leipzig
Leipzig
Meißen
Mittelsachsen
Nordsachsen
Sächsische Schweiz-Osterzgebirge
Vogtlandkreis
Zwickau
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Landkreis Görlitz
Gösta Andersson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Miklós Szilvásy ja Gösta Andersson |  Miklós Szilvásy ja Gösta Andersson |  Miklós Szilvásy ja Gösta Andersson |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | 73 kg |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | 73 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Tukholma 1950 | 73 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oslo 1939 | 66 kg |  |
|  Hopeaa | Praha 1947 | 73 kg |  |
|  Pronssia | Tallinna 1938 | 66 kg |  |
Erik Gösta Andersson (15. helmikuuta 1917 Selånger – 12. syyskuuta 1975 Sundsvall) oli ruotsalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, olympiavoittaja ja Euroopan mestari.
66 ja 73 kilogramman painoluokissa kilpaillut "Granit-Gösta" voitti olympiakultaa Lontoossa 1948 ja olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän saavutti lisäksi MM-pronssia Tukholmassa 1950 ja EM-kilpailuista kullan, hopean ja pronssin.
Armas Äikiä

Armas Äikiä (14. maaliskuuta 1904 Pyhäjärvi Vpl – 20. marraskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen runoilija, kirjailija, kääntäjä, toimittaja ja poliitikko. Äikiä kuului Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) johtoon 1930-luvun lopusta alkaen, asui vuosia Neuvostoliitossa ja oli talvisodan aikana perustetun Terijoen hallituksen maatalousministeri. Hän käytti myös salanimiä Viljo Veijo, Ami Aarto ja Liukas Luikku. Sekä Äikiän poliittisten mielipiteiden että kulttuuri- ja taidekäsitysten on luonnehdittu edustaneen dogmaattista neuvosto-marxismia.
Varhaisvuodet Suomessa

Äikiä syntyi Karjalankannaksella Viipurin läänin Pyhäjärvellä kyläräätälin perheeseen. Hän muutti 19-vuotiaana Helsinkiin ja liittyi tuolloin kiellettyyn kommunistipuolueeseen sekä toimi vasemmistotyöväen julkisissa järjestöissä. Äikiä työskenteli toimittajana, ja hän oli päätoimittaja Liekki-, Itä ja Länsi- sekä Työväenjärjestöjen Tiedonantaja -lehdissä. Vuodet 1927–1928 ja 1930–1935 Äikiä vietti vangittuna. Tuomiot tulivat kiellettyyn poliittiseen toimintaan osallistumisesta.
Vapauduttuaan vuonna 1935 Äikiä siirtyi Neuvostoliittoon. Koska hän teki sen laittomalla tavalla ja kesken ehdonalaisen vapautensa, hän menetti Suomen kansalaisuuden. Hän oli harvoja Neuvostoliittoon siirtyneistä kommunisteista, jotka eivät joutuneet pakkotyöleireille ja selviytyivät hengissä 1930-luvun vainoista. Hänen oletetaan työskennelleen NKVD:n ilmiantajana.
Neuvostoliitossa

Neuvostoliitossa Äikiä työskenteli aluksi Suomen Kommunistisen Nuorisoliiton (SKNL) palveluksessa. Hän opiskeli nimellä Pavel Hirn tai Paul Hirn Moskovan kansainvälisessä Lenin-koulussa, jonka lakkauttamisen yhteydessä vuonna 1938 hänet siirrettiin Kominternin palvelukseen. Äikiästä tuli Kommunistisen nuorisointernationaalin Suomen-asioiden esittelijä.
Otto Wille Kuusisen talvisodan aikana vuosina 1939–1940 johtamassa Terijoen hallituksessa Äikiä oli maatalousministeri. Hän ei tehnyt tähän tehtävään liittyviä virkatoimia, kuten eivät muutkaan Terijoen hallituksen jäsenet. Toimittaja Yrjö Kilpeläinen eli nimimerkki Jahvetti väitti useassa pakinassaan, että Äikiä olisi halunnut kulttuuriministeriksi. Kuusinen oli Jahvetin tietojen mukaan kuitenkin estänyt tämän, mikä johtui Äikiän taiteellisen ilmaisun kehnoudesta.[lähde? ] Poliittisen historian professorin Kimmo Rentolan mukaan Äikiä ”arveli olevansa runoilija”.
Jatkosodan aikana vuosina 1942–1944 Äikiä toimitti Kominternin suomenkielisiä radiolähetyksiä eli suomalaisille suunnattua Yleisradion aalloilla lähetettyä radiopropagandaa Arkangelissa ja Leningradissa. Hänellä oli tapana huudella herjoja ja kommentteja Jahvetin radiopakinoiden päälle samalla lähetystaajuudella. Radiolähetyksissä käyttämänsä värikkään kielenkäytön ansiosta Äikiä sai kansan suussa liikanimen ”Räikiä”.
Äikiästä tuli Karjalan kirjailijaliiton puheenjohtaja vuonna 1940 ja Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston taideasiain hallinnon päällikkö 11. heinäkuuta 1940. Äikiä laati sanoituksen tasavallan kansallislauluun, Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan hymniin.
Suomeen paluun jälkeen

Äikiä palasi vuonna 1947 Suomeen, mutta hän ei saanut takaisin Suomen kansalaisuuttaan eikä siten voinut työskennellä nyt laillistetun SKP:n johtopaikoilla. Hän työskenteli työviisumilla toimittajana melko vaikutusvaltaisella paikalla Demokraattisen lehtipalvelun (DLP) johdossa. Hän kirjoitti myös pakinoita SKP:n pää-äänenkannattajaan Työkansan Sanomiin nimimerkillä Liukas Luikku.
Kansallisteatteri esitti syksyllä 1948 Jean-Paul Sartren näytelmää Likaiset kädet, jossa pääosanäyttelijä Aku Korhonen oli naamioitu Staliniksi. Näytelmän kritiikit olivat muuten myönteisiä, mutta Työkansan Sanomissa 12. lokakuuta 1948 julkaistussa Äikiän kirjoituksessa ”Kansallisteatterin tökerö teko” syytettiin teatteria Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden vahingoittamisesta. Koska Äikiän artikkeleita luettiin Neuvostoliitossa, se herätti siellä huomiota, minkä seurauksena Neuvostoliitto lähetti nootin Suomen ulkoministerille ja näytelmän esityksen loppuivat.
Vuonna 1952 Äikiä ajautui konfliktiin SKDL:n lehden Vapaan Sanan päätoimittajan Raoul Palmgrenin kanssa. Palmgren piti DLP:n toimittamaa materiaalia julkaisukelvottomana ja korjaili tekstejä. Äikiän Viljo Veijon nimellä julkaisemia romaaneja Palmgren piti taiteelliselta arvoltaan vähäisinä. Äikiä voitti kiistan, sillä Palmgren jätti marraskuun lopussa eroanomuksensa SKP:lle, ja SKDL:n liittotoimikunta vapautti hänet päätoimittajan tehtävistä 15. joulukuuta 1952. Kimmo Rentola vertaa Palmgrenia ja Äikiää älykköinä: ”Intellektuellina Palmgren pesi Neuvostoliiton entisen radioäänen 6–0, mutta sai lähtöpassit puolueesta.” Palmgrenin tilalle Vapaan Sanan päätoimittajaksi nimitettiin Jarno Pennanen. Vuoden 1956 loppukesästä Äikiä nimitettiin lyhyeksi aikaa Työkansan Sanomien vt. päätoimittajaksi lomalle siirretyn Mauri Ryömän tilalle, jolloin hänen tehtäväkseen muodostui Ryömän käynnistämän avoimesti puolueen ongelmia ruotineen lehdistökeskustelun taltuttaminen.
Äikiä oli tärkeä taustavaikuttaja SKP:ssa, mutta häntä ei Neuvostoliiton kansalaisena valittu virallisesti puolue-elinten jäseneksi. Veli-Pekka Leppänen on kutsunut Äikiää SKP:n ”politbyroon ulkojäseneksi”.
Kirjailijana

Äikiä joutui konfliktiin Kiilan puheenjohtajan Arvo Turtiaisen ja monen muun vasemmistokirjailijan kanssa. Kiila päätyi Äikiän aatteellisten kannattajien haltuun. Äikiä julkaisi vuonna 1948 runokokoelman Henkipatto, jota Elvi Sinervo kritisoi rytmiltään kömpelöksi. Äikiä julkaisi Viljo Veijon nimellä satiiriset romaanit Lotta Hilpeläinen (1951) ja Sinisten silmien tähden (1952). Hän sanoitti poliittisia kisällilauluja ja agitaatiorunoutta sekä suomensi Aleksandr Puškinin, Mihail Lermontovin ja Vladimir Majakovskin runoja. Majakovski-suomennokset ovat saaneet kiitosta. Äikiä suomensi myös kirjailijanimellä Ami Aarto.
Äikiän aikalainen, kriitikko Maija Savutie on arvostellut kollegaansa kovin sanoin:
»Hänessä oli pahinta se neuvostoliittolaisen kokemuksen tuoma oikeaoppisuus ja itsevarmuus. Hän jätti koulumestarin vaikutelman jo puheessaan sijoittamalla sanojen loppuun venäläisen kiekaisun.»
Viimeiset vuodet ja hautajaiset

Viimeisinä vuosina Äikiän kirjoitustyö jäi vähäiseksi alkoholismin vuoksi. Hän kuoli Helsingissä 20. marraskuuta 1965. Viimeisenä elinvuonnaan hän ei mitä ilmeisimmin työskennellyt lainkaan: hänen Kansan Arkistossa säilytetystä vuoden 1965 tammikuussa leimatusta Yleisen lehtimiesliiton myöntämästä lehtimieskortistaan puuttuu merkintä lehdestä tai lehtipalvelusta sekä poliisiviranomaisen leima ja kuittaus kohdasta, jonka mukaan kortin haltijalla on pääsy poliisin yleisöltä sulkemiin tilaisuuksiin ja paikkoihin. Äikiän artikkeleita ei enää vuoden 1965 lehdistä löydy.[lähde? ]
Kommunisti-lehden päätoimittaja Inkeri Lehtinen kirjoitti artikkelissaan hautajaisista, että ”koko kansanvaltainen Suomi oli saattamassa suurta johtajaansa”. Äikiän uurna laskettiin Malmin hautausmaalle SKP:n johtohenkilöiden yhteishautaan. Uurnan laskivat Aimo Aaltonen ja Ville Pessi presidentti Urho Kekkosen tehtävään määräämän poliisivartion valvonnassa. Presidentin käskystä muiden saattajien läsnäoloa ei sallittu.
Mauri Sariola romaanissaan Armeija piikkilankojen takana (1970) sotavanki kuvaa Äikiää retiisiksi: ”ehkä valkoinen ja suomalainen sisältä”.
Teokset

Kaksi soturia: runoelma. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1941
Laulu kotkasta: runoelma. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1941
Kalterilyyra: runoja. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1945
Tulikantele: runoja. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1947
Henkipatto. Kansankulttuuri, Helsinki 1948
"Kolmas tie". Kansankulttuuri, Helsinki 1948
Vladimir Majakovski. Kansankulttuuri, Helsinki 1950
Lotta Hilpeläinen. Kansankulttuuri, Helsinki 1951
Sinisten silmien tähden. Kansankulttuuri, Helsinki 1952
Tänään ja vuonna 1965. Kansankulttuuri, Helsinki 1959
Laulaja tulivuoren juurella: Kössi Kaatran elämä ja työ. Yhteistyö, Helsinki 1962
Historia paljastaa: SDP:n johdon todelliset kasvot, kirj. Armas Äikiä ym., julk. Helsingin puhelinyhdistyksen työntekijöiden toveriryhmä. Helsinki 1975
Suomennokset

A. S. Pushkin: Valitut teokset. I kirja: Runoja ja runoelmia; toimitus J. E. Virtanen, P. A. Hyppönen, Väinö Aalto; suomentaneet Jalmari Virtanen, Tatu Väätäinen, Armas Äikiä, Kaarlo Halme, Emil Virtanen, V. K. T. Kirja, Petroskoi 1937
Neuvostorunoutta: kokoelma; suomentanut Armas Äikiä. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1947
Mihail Lermontov: Runoja ja runoelmia; suomentanut Armas Äikiä. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1947
Vladimir Majakovski: Vladimir Iljitsh Lenin; suom. Armas Äikiä. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947, 1952
Mihail Lermontov: Karkuri: mtsyri; suom. A. Äikiä. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1952
Marietta Shaginjan: Luomistyön vapaudesta neuvostotaiteessa; suom. Armas Äikiä. Kansankulttuuri, Helsinki1 1953
Vladimir Majakovski: Hyvin!: lokakuu-runoelma; suom. A. Äikiä. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1955
Vladimir Majakovski: Runoja ja runoelmia; suom. Armas Äikiä. Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1958
20 Neuvostoliiton runoilijaa; suom. Armas Äikiä.  Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1960
Aiheesta muualla

Sirkka-Liisa Lähteenoja: Sopuli, persoonat ja sivupersoonat, s. 44–49.  Huhmari:  Karprint Ky, 2002.  ISBN 952-9748-42-6.
Luettelo Armas Äikiän suomentamista runoista, (Arkistoitu – Internet Archive) Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta
Äikiä, Armas hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Terijoen hallitus
Otto Wille Kuusinen
Mauritz Rosenberg
Akseli Anttila
Tuure Lehén
Armas Äikiä
Inkeri Lehtinen
Paavo Prokkonen
Äikiän ja Aimo Aaltosen haudat SKP:n johtohenkilöiden yhteishaudassa Malmin hautausmaalla.
Gunda Niemann-Stirnemann

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Niemann-Stirnemann, tuolloin vielä Kleemann, vuonna 1988. |  Niemann-Stirnemann, tuolloin vielä Kleemann, vuonna 1988. |  Niemann-Stirnemann, tuolloin vielä Kleemann, vuonna 1988. |  |
Maa:   Saksa
Naisten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Albertville 1992 | 3000 m |  |
|  Kultaa | Albertville 1992 | 5000 m |  |
|  Kultaa | Nagano 1998 | 3000 m |  |
|  Hopeaa | Albertville 1992 | 1500 m |  |
|  Hopeaa | Lillehammer 1994 | 5000 m |  |
|  Hopeaa | Nagano 1998 | 1500 m |  |
|  Hopeaa | Nagano 1998 | 5000 m |  |
|  Pronssia | Lillehammer 1994 | 1500 m |  |
Gunda Niemann-Stirnemann (o.s. Kleemann, s. 7. syyskuuta 1966 Sondershausen, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen kilpauransa päättänyt pikaluistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Jo Saksan demokraattisen tasavallan maajoukkueessa luistellut Niemann, tyttönimeltään Kleemann, hallitsi naisten pikaluistelua useiden vuosien ajan, erityisesti pidemmillä matkoilla. Hän voitti yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden vuosina 1991—1999 joka vuosi lukuun ottamatta vuotta 1994, kahdeksan Euroopan mestaruutta, ja 1990-luvulla olympialaisista kolme kultaa, neljä hopeaa sekä yhden pronssin. Matkakohtaisissa MM-kisoissa hän voitti 3 000 metriä kolmesti, 5 000 metriä neljästi ja 1 500 metriä kerran. Muun muassa vuoden 1995 EM-kisoissa Niemann-Stirnemann oli jokaisen matkan nopein.
Niemann-Stirnemann lopetti uransa vuosituhannen vaihteessa tyttärensä syntymän vuoksi, mutta palasi kilparadoille vuonna 2003 ja voitti heti uransa 34. Saksan mestaruuden.
Niemann-Stirnemann tavoitteli pääsyä myös Torinon olympialaisiin 2006 , mutta selkävammat estivät hänen aikeensa, ja hän ilmoitti lopettavansa uransa lokakuussa 2005.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gunda Niemann-Stirnemann Wikimedia Commonsissa
Grodnon kuvernementti

| Grodnon kuvernementti Гродненская губерния |
| --- | --- |

 Vaakuna
 Grodnon kuvernementti Venäjän keisarikunnan kartalla 1914.
Valtio:   Venäjä
Perustettu:  1795
Lakkautettu:  1915
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Grodno (Hrodna)
Pinta-ala  (33 900,8 neliövirstaa):  38 581,2 km²
Väkiluku (1897)  ():  1 603 409
Kielet:  valkovenäjä, puola, jiddiš, venäjä
Grodnon kuvernementti (ven. Гро́дненская губе́рния, Grodnenskaja gubernija) eli Hrodnan kuvernementti oli Venäjän keisarikunnan hallinnollinen alue vuosina 1795–1915. Se käsitti alueen, joka nykyisin muodostaa Valko-Venäjän Brestin, Hrodnan alueiden länsiosat ja suuren osan Puolan Podlasian voivodikunnasta.
Venäjän keisarikunnan ensimmäisessä koko maan kattaneessa väestönlaskennassa 1897 Grodnon kuvernementin asukasluku oli 1 603 409 henkeä ja pinta-ala 33 900,8 neliövirstaa eli nyky-yksiköissä 38 581,2 neliökilometriä. Väestöstä 84,1 prosenttia (1 348 818 as.) asui maaseudulla ja 15,9 prosenttia (254 591 as.) kaupungeissa.
Hrodnan kuvernementin naapurikuvernementit pohjoisessa (Liettuan historian näkökulma)
Grodnon kuvernementti naapurialueineen 1902.
Kuvernementti jakautui kihlakuntiin (ujezd), joiden määrä oli esimerkiksi vuonna 1897 yhdeksän. Kuvernementinkaupunki oli vuodesta 1801 lähtien Grodno (Hrodna) (46 919 as.). Myös Slonim oli ollut muutaman vuoden kuvernementtiä vastaavan käskynhaltijakunnan (наместничество) hallintokeskus.selvennä Myös kihlakuntakaupungit Belostok (Białystok, 66 032 as.) ja Brest (Brest-Litovsk, 46 568 as.) olivat merkittäviä.
| Kihlakunta | Pinta-ala (neliövirstaa) (neliövirsta=1,138062 km2) | Asukasluku | Hallintokeskus |
| --- | --- | --- | --- |
| Grodnon kihlakunta | &&&&&&&&&&&03747.02000003 747,2 | &&&&&&&&&0204854.&&&&00204 854 | Grodno (Hrodna, 46 919 as.) |
| Brestin kihlakunta | &&&&&&&&&&&02551.08000002 551,8 | &&&&&&&&&0218432.&&&&00218 432 | Brest-Litovsk (Brest, 46 568 as.) |
| Belostokin kihlakunta | &&&&&&&&&&&02551.08000002 551,8 | &&&&&&&&&0171864.&&&&00171 864 | Belostok (Białystok, 66 032 as.) |
| Belskin kihlakunta | &&&&&&&&&&&03130.01000003 130,1 | &&&&&&&&&0164441.&&&&00164 441 | Belsk (Bielsk Podlaski, 7 464 as.) |
| Volkovyskin kihlakunta | &&&&&&&&&&&03351.04000003 351,4 | &&&&&&&&&0148721.&&&&00148 721 | Volkovysk (Vaukavysk, 10 323 as.) |
| Kobrinin kihlakunta | &&&&&&&&&&&04620.02000004 620,2 | &&&&&&&&&0184453.&&&&00184 453 | Kobrin (Kobryn, 10 408 as.) |
| Pružanyn kihlakunta | &&&&&&&&&&&03659.04000003 659,4 | &&&&&&&&&0139074.&&&&00139 074 | Pružany (7 633 as.) |
| Slonimin kihlakunta | &&&&&&&&&&&06261.01000006 261,1 | &&&&&&&&&0226274.&&&&00226 274 | Slonim (15 863 as.) |
| Sokółkan kihlakunta | &&&&&&&&&&&02290.06000002 290,6 | &&&&&&&&&0110545.&&&&00110 545 | Sokolka (Sokółka, 7 598 as.) |
Kuvernementin suurimmat väestöryhmät olivat vuonna 1897 äidinkielen mukaan ryhmiteltynä: valkovenäläiset 44,0%, ukrainalaiset 22,6%, juutalaiset 17,4%,  puolalaiset 10,1%, (iso)venäläiset 4,6%, saksalaiset 0,6%, liettualaiset ja samogiitit 0,2%, tataarit 0,2% ja muut 0,3%.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grodnon kuvernementti Wikimedia Commonsissa
1870- Grodnenskaja gubernija (venäjäksi) (radzima.net)
Gubernii Rossijskoi imperii. Istorija i rukovoditeli. 1708–1917 (pdf) (Venäjän keisarikunnan kuvernementit (1708-1917) -kokoelmateos pdf-muodossa, 535 sivua)  2003. Transneft-yhtiön rahoittama Runivers-hanke eli "Venäjä alkuperäisteoksien kautta" (Россия в подлиннике), runivers.ru. Viitattu 26.3.2014. (venäjäksi)
Géfyra

Gefyra tai Géfyra (kreik. Γέφυρα; myös transl. Géfira; ”Silta”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Gefyra, paikka antiikin Attikassa
Géfyra, kaupunki Chalkidónan kunnassa Thessalonikin alueyksikössä Keski-Makedonian alueella
Géfyra eli Néa Monemvasiá, kylä Monemvasián kunnassa Lakonian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella
Gustaf Robert Ehrnrooth

Ehrnroothin hautajaissaattue Pohjois-Esplanaadikadulla matkalla Nikolainkirkosta Hietaniemen hautausmaalle kenraalin kotitalon kautta.
Gustaf Robert Ehrnrooth (31. tammikuuta 1821 Loviisa – 25. lokakuuta 1911 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti.
Ehrnroothin isä oli Gustaf Adolf Ehrnrooth. Ehrnrooth suoritti ylioppilastutkinnon Helsingissä 21. kesäkuuta 1837. Hänestä tuli Suomen kaartin päällikkö 1861 ja keisarin sivusta-adjutantti 1863. Venäjän tarkk'ampujapataljoonien päällikön apulainen hän oli vuosina 1866–1876. Hän sai kenraaliluutnantin arvon 1878.
Ehrnrooth edusti aatelissäädyssä sukuaan kaikilla Suomen suuriruhtinaskunnan säätyvaltiopäivillä, 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Ehrnroothin ja hänen puolisonsa kreivitär Wilhelmina Ottiliana Lovisa De Geer af Tervikin poika oli maanviljelysneuvos, valtiopäivämies Alexander Kasimir Ehrnrooth.
Gustaf Robert Ehrnroothin hauta on Pernajan kirkkomaalla.
Aiheesta muualla

Suomen mies Venäjän armeijan aseistuksen parantajana, Hakkapeliitta, 08.04.1936, nro 14-15, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
George H. Steuart

George H. Steuart
George Hume Steuart (24. elokuuta 1828 – 22. marraskuuta 1903) oli etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän palveli lähinnä Pohjois-Virginian armeijassa. Hänen lempinimensä oli "Marylandin Steuart", lähinnä siksi ettei häntä sekoitettaisi Jeb Stuartiin ja koska hän kannatti Marylandin eroamista Unionista.
Lapsuus ja nuoruus

Steuart syntyi Baltimoressa. Hän meni West Pointiin ja valmistui 37. luokaltaan 1848, mistä tuli lukuisia tulevia sisällissodan upseereja. Steuart komennettiin 2. rakuunoihin, rykmenttiin joka palveli rajaseudulla ja taisteli intiaaneja vastaan. Hän otti aktiivisesti osaa Utahin sotaan 1857–1858.
Sisällissota

Vaikka Maryland ei eronnut unionista, Steuart oli lojaali etelälle. Hän erosi kapteenin virastaan alkuvuonna 1861 ja meni etelävaltioiden armeijaan ratsuväenkapteeniksi. Hänestä tuli pian everstiluutnantti 1. Marylandin jalkaväkeen. Hän osallistui ensimmäiseen Bull Runin taisteluun, jossa saavutti miestensä ihailun. Pian sen jälkeen hänet ylennettiin everstiksi ja hän sai rykmentin komennon. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi maaliskuussa 1862, ja hän komensi prikaatia Richard S. Ewellin divisioonassa Stonewall Jacksonin Shenandoahin laakson sotaretkellä. Hän haavoittui pahasti olkapäähän Cross Keysin taistelussa, minkä vuoksi hän oli toimintakyvytön toukokuuhun 1863.
Kun Steuart palasi armeijaan Robert E. Lee antoi hänelle komennettavaksi prikaatin Edward Johnsonin divisioonasta. Gettysburgin sotaretkellä kesäkuussa 1863, kun hänen prikaatinsa meni Marylandiin, hänen sanottiin hypänneen hevosensa selästä, seisseen päällään ja suudelleen kotiosavaltionsa maaperää. Gettysburgin taistelussa Steuartin miehet yrittivät epäonnistuen useita kertoja saada haltuunsa Culpin kukkulan pohjoisvaltioiden joukoilta. Seuraavana vuonna hän osallistui Wildernessin taisteluun. Sitten hän joutui miltei koko prikaatinsa kanssa sotavangeiksi "muulinkenkä"-ulkonemassa Spotsylvanian taistelussa. Riidanhaluinen Steuart kieltäytyi puristamasta kättä sotaa edeltävän ystävänsä Winfield Scott Hancockin kanssa. Hänet lähetettiin sotavankina Charlestoniin Etelä-Carolinaan ja vangittiin myöhemmin Hilton Headiin. Steuart vapautui vankienvaihdossa myöhemmin kesällä 1864, ja hän palasi Pohjois-Virginian armeijaan. Hän komensi George Pickettin divisioonan prikaatia Petersburgin piirityksen aikana ja osallistui Five Forksin ja Sayler's Creekin taisteluihin ennen kuin antautui Appomattoxin käräjätalolla muun Pohjois-Virginian armeijan kanssa.
Viimeiset vaiheet

Sodan jälkeen Steuart palasi Marylandiin, missä hän viljeli maata ja komensi Marylandin-divisioonaa Yhdistyneissä konfederaation veteraaneissa. Hän kuoli 75-vuotiaana South Riverissä Marylandissa. Hänet on haudattu Green Mountin hautausmaahan Baltimoreen.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:George H. Steuart
Käännös suomeksi
HIRLAM

HIRLAM, lyhenne englannin sanoista High Resolution Limited Area Model ("tarkka rajatun alan malli") on tietotekninen säämalli, jota käytetään sääennusteiden laatimisessa. Mallin rajattu ala on esimerkiksi Skandinavian, Euroopan tai Pohjois-Amerikan suuruinen. HIRLAM säämallia ajetaan neljä kertaa vuorokaudessa (00, 06, 12 ja 18 UTC), joissa jokaisessa ennustepituus on 54h. Mallissa käytetty vaakasuuntainen hilaväli on 0.068 astetta, joka vastaa n. 7.5 km. Pystysuunnassa mallissa on 65 tasoa, joista 20 on sijoitettu ilmakehän alimpaan 1 000 metriin.
Hirlamin A-versio valmistui vuonna 2006. Myös Suomen ilmatieteen laitos kehittää HIRLAM:ia. Hirlam pystyy ennustamaan kolmen vuorokauden sään 3–16 kilometrin tarkkuudella.
Aiheesta muualla

HIRLAM (Arkistoitu – Internet Archive)
HIRLAM-ennuste Puuppa-sivulla
HMS Kangaroo

HMS Kangaroo on ollut seitsemän Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
HMS Kangaroo (1795), 16-tykkinen Diligence-luokan prikitakiloitu sluuppi
HMS Kangaroo (1805), 18-tykkinen Merlin-luokan sluuppi
HMS Kangaroo (1818), tutkimusalus (priki
HMS Kangaroo (1829), 3-tykkinen kuunariproomu
HMS Kangaroo (1852), 12-tykkinen priki
HMS Kangaroo (1882), Philomel-luokan tykkivene
HMS Kangaroo (1900), torpedovenehävittäjä