stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filadelfeia (Egypti)
Rakennukset ja löydökset

Filadelfeian asemakaavasta voitiin tehdä hahmotelma kaivausten perusteella vuonna 1924. Arkeologinen alue jakautuu pohjois- ja eteläosaan. Arkeologisiin löydoksiin lukeutuu rakennusten, katujen ja kastelukanavien jäänteitä, kalkkikivilouhoksille johtanut tie sekä nekropolis eli hauta-alue, joka sijaitsi kaupungin itäpuolella nykyisessä al-Rubbiyātissa.
Filadelfeian esinelöytöihin lukeutuu muun muassa muumioita, papyruksia ja keramiikkaa sekä Isis-Afroditea esittävä veistos. Löydöksiin lukeutuu myös muumiomuotokuvia, jotka ovat samanlaisia kuin aiemminkin Faijumin alueelta löydetyt Faijumin muumiomuotokuvat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filadelfeia Wikimedia Commonsissa
Filadelfeiasta löydetty nuoren miehen muumiomuotokuva.
Hahmotelma Filadelfeian asemakaavasta, 1924.
Finnon kartano

| Finnon kartano |
| --- | --- |
Osoite:  Rusthollarinkatu
Sijainti:  Kaitaa, Espoo
Rakennustyyppi:  kartano
Valmistumisvuosi:  1952
Purkuvuosi:  n. 2000
Runkorakenne:  tiili
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Finnon kartano sijaitsi Kaitaalla eteläisessä Espoossa. Sen päärakennus ja talousrakennukset on purettu, ja niiden tilalle on rakennettu varastoja ja myymälöitä. Vakituisen asutuksen historia kartanon lähiympäristössä ulottuu Hannusjärvestä tehdyn siitepölytutkimuksen mukaan rautakaudelle.
Historia

Finnon kartanon historia alkaa 1600-luvun lopulta, jolloin Finnon keskiaikaisesta kylästä muodostettiin kartanomainen ratsutila. Vakinaista peltoviljelystä alueella harjoitettiin jo rautakaudella vuoden 1000 tienoilla. Finno tunnettiin 1900-luvun alkupuolella laajasta puu- ja hedelmätarhastaan. Finnon viimeinen päärakennus valmistui Helsingin olympiavuonna noin 200 metriä länteen vanhasta, myös puretusta päärakennuksesta. Alueen maalaismainen ilme alkoi muuttua 1960-luvulla, jolloin moottoritie Länsiväylä rakennettiin aivan päärakennuksen pohjoispuolitse. Vuosisadan lopussa Finnon vanhalle tonttimaalle rakennettiin muun muassa varastohalli ja seuraavan vuosisadan alussa myymälähalleja. Tuolloin viimeisetkin vanhat kulttuurikerrokset katosivat.
Viimeinen päärakennus

Vuonna 1952 valmistunut päärakennus oli kaksikerroksinen ja 13-huoneinen kivitalo. Barokista ammentaneine, symmetrisine julkisivuineen se oli ilmeeltään jossain määrin yksitotinen. Rakennuksen keskiakselia oli korostettu frontonein ja eteiskuistein. Kuistin päällä oli balusterikaiteinen parveke. Rakennuksen pohjoissivulle rakennettiin kaari- ja ympyräaiheinen sisääntulokatos 1971.
Nikolai Kamenski (kenraali)

Friedrich Georg Weitschin maalaama muotokuva Kamenskista.
Kreivi Nikolai Mihailovitš Kamenski (ven. Никола́й Миха́йлович Каме́нский, 27. joulukuuta 1776 – 4. toukokuuta 1811 Odessa, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kenraali Suomen sodassa.
Ennen Suomen sotaa Kamenski oli ollut mukana Aleksandr Suvorovin Italian ja Sveitsin sotaretkellä Ranskan keisarikuntaa vastaan.
Suomen sodassa Kamenski komensi venäläisten 5. divisioonaa Ruonan ja Oravaisten taisteluissa. Kamenski oli venäläisten neuvottelija, kun vihollisuudet Suomessa päättänyt Olkijoen sopimus 18. marraskuuta allekirjoitettiin. Kamenski oli myös torjumassa Ruotsin armeijan viimeistä merkittävää sotatointa, maihinnousuhyökkäystä Uumajaan, elokuussa 1809. Selvästä alivoimasta huolimatta venäläisten onnistui Kamenskin johdolla pysäyttää Ruotsin armeijan hyökkäys.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Kamenski (kenraali) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Tšekki
Kameškovo

Kameškovon vaakuna
Kameškovo (ven. Ка́мешковo) on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Moskovan ja Nižni Novgorodin välisen rautatien varrella (Kameškovon asema) 41 kilometriä Vladimirista koilliseen. Kaupunki on Kameškovon piirin keskus. Asukkaita on 13 700 henkeä (vuonna 2008).
1900-luvun alussa paikalle rakennettiin kehräämö ja kutomo, jonka asuintaajamasta muodostettiin vuonna 1951 Kameškovon kaupunki. Nykyään siellä on tekstiilitehdas, elintarviketeollisuutta, konepaja ja muovimattoja valmistava tuotantolaitos.
Aiheesta muualla

Kameškovon piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat Feto

| Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat Feto |
| --- | --- |
Perustettu:  1985
Toimiala:  filosofian ja elämänkatsomustiedon opetus
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  noin 250
Puheenjohtaja:  Katri Hämeenniemi
Hallitus:  Ilmari Hirvonen, Jatta Päivänen, Jani Tiirikainen, Juri Hiltunen, Antti Kajas, Eelis Mikkola, Julian Remes, Irene Auer, Matti Mäkikangas, Maria Riihimäki, Aki Saariaho, Johanna Salonen, Sini Taneli
Aiheesta muualla
feto.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat Feto ry on vuonna 1985 perustettu yhdistys, johon kuuluu filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajia. Yhdistys pyrkii kehittämään näiden aineiden opetusta  ja tukemaan opettajia suomalaisissa lukioissa ja peruskouluissa. Jäseniä yhdistykseen kuuluu noin 250. Yhdistys perustettiin, kun elämänkatsomustieto tuli kouluihin uutena oppiaineena vuonna 1985. Uuteen opettajajärjestöön yhdistyivät kahden pienen, toisiaan tukeviksi nähtyjen aineen eli filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat.
Feto järjestää koulutusta jäsenilleen yhteistyössä Opetushallituksen ja yliopistojen kanssa. Feto on ollut myös mukana järjestämässä filosofian kesälukiota Virossa sekä Nuorten filosofiatapahtuma Nufitia. Järjestö on tehnyt yhteistyötä myös Prometheus-leirin tuki ry:n kanssa. Feto järjesti ensimmäisen Prometheus-leirin vuonna 1989.
Yhdistys toivoo kaikkien filosofiaa ja elämänkatsomustietoa opettavien opettajien tai sellaisiksi aikovien liittyvän yhdistyksen jäseniksi.
Kirjallisuutta

Elo, Pekka & Simola, Hannu (toim.): Arvot, hyveet ja tieto: Elämänkatsomustiedon opetuksen 10-vuotisjuhlakirja.  (Opetus & kasvatus -sarja. Julkaisija: FETO, Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat ry)  Helsinki:  Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1741-0
Kirjallisuutta > Feto ry:n vuosikirjat

Elo, Pekka & Heinlahti, Kaisa & Kabata, Miika (toim.): Hyvän elämän katsomustieto: Rakennamme uutta opetussuunnitelmaa.  (Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat (FETO) ry:n vuosikirja 2003)  Helsinki:  Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat ry, 2003.  ISBN 952-91-5436-4  Teoksen verkkoversio (PDF).
Elo, Pekka & Honkala, Satu & Salmenkivi, Eero (toim.): Hyvän osaamisen katsomustieto: Uudesta opetussuunnitelmasta: Feton vuosikirja 2004.  Helsinki:  Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat, 2004.  ISBN 952-99327-0-7
Honkala, Satu & Salmenkivi, Eero (toim.): Hyvän opettamisen kaksi vuosikymmentä: Feto 20 vuotta: Feton vuosikirja 2005.  Helsinki:  Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat, 2005.  ISBN 952-99327-1-5
Elo, Pekka & Hulkki, Erkki & Kaila, Eero (toim.): Kaikki virtaa: Elämänkatsomustiedon perusta ja tulevaisuus.  (Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat ry:n 2006 vuosikirja)  Helsinki:  Opetushallitus: Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat ry: Suomen humanistiliitto, 2006.  ISBN 952-13-2946-7
Elo, Pekka (toim.): Ensyklopedia elämänkatsomustietoon.  (Feto ry:n vuosikirja 2007)  Helsinki:  Suomen humanistiliitto, 2008.  ISBN 978-951-97679-3-2
Aiheesta muualla

Yhdistyksen kotisivut.
Filibus

| Filibus |
| --- | --- |
 Elokuvan mainosjuliste.
Ohjaaja:  Mario Roncoroni
Käsikirjoittaja:  Giovanni Bertinetti
Kuvaaja:  Luigi Fiorio, Massucco
Pääosat:  Cristina Ruspoli
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Corona Films
Ensi-ilta:  14. huhtikuuta 1915 (Rooma)
Kesto:  1592 metriä (79 min)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Filibus on vuonna 1915 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Mario Roncoronin ohjaaman seikkailuelokuvan pääosaa esittää Cristina Ruspoli.
Juoni

Filibus on naispuolinen mestarivaras, jolla on kolme identiteettiä. Hän on elegantti paronitar Troixmonde, tummanpuhuva naamiomies ja sliipattu kreivi de la Brieve. Filibus siirtyy paikasta toiseen ilmalaivallaan ja käyttää hyväkseen tekniikan uusimpia keksintöjä. Anarkistinen seikkailija käy kissa- ja hiirileikkiä etsivä Hardyn kanssa, jonka hän lavastaa egyptiläisen kissaveistoksen timanttisilmien varastajaksi. Filibus kaappaa panttivangikseen myös patsaan omistavan Leo Sandyn, mutta tämä onnistuu pakenemaan ja todistamaan Hardyn syyttömäksi. Elokuvan loppu jää avoimeksi jatko-osaa varten.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Cristina Ruspoli  | … |  Filibus   |
|  Giovanni Spano  | … |     |
|  Mario Mariani  | … |     |
|  Filippo Vallino  | … |     |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Torinolaisen Corona Filmsin tuottama Filibus on erikoinen ja hauska pienen budjetin jännitysseikkailu, jota voidaan pitää tieteiselokuvien varhaisena edeltäjänä. Sen sankaritarta esittää varsin tuntemattomaksi jäänyt Cristina Ruspoli, joka oli aikaisemmin näytellyt pääosia historiallisissa elokuvissa Jone o Gli ultimi giorni di Pompei (1913), Spartacus (1913) ja Salambò (1914).
Filibusin esikuvia ovat Louis Feuilladen Fantomasin kaltaiset herrasmiesvarkaista kertovat elokuvasarjat. Sen erikoistehosteet ovat kovin vaatimattomia, mutta filmin sävytys ja värjäys saa ne vetoamaan mielikuvitukseen. Miesten vaatteisiin pukeutuminen, ilmailu ja uudet tekniset vempaimet heijastavat yläluokan naisten vapautumista perinteisistä sukupuolirooleista. Filibus on mainittu jopa yhtenä elokuvahistorian ensimmäisistä lesbohahmoista.
Aikalaiskriitikot pitivät elokuvaa lapsellisena ja naurettavana. Lehtimainoksen perusteella Filibus oli tarkoitettu viisiosaiseksi sarjaksi, mutta sen ensimmäinen osa Gli occhi del gatto egiziano (”Egyptiläisen kissan silmät”) lienee jäänyt sarjan ainoaksi. Elokuvan värillinen kopio on säilynyt Alankomaiden elokuvamuseossa.
Aiheesta muualla

Filibus Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Filibus
Kamreeri (arvonimi)

Kamreerin nimi ja arvo on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 14. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 640 euroa tai 160 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1930. Vuosien 1918–2013 aikana kamreerin arvonimi on myönnetty 117 henkilölle.
Kamtšadaalit

Kamtšadaalit (ven. камчада́лы, kamtšadaly) on itelmeeneistä aikaisemmin käytetty nimitys. Nykyään sillä tarkoitetaan Kamtšatkan niemimaan vanhojen venäläisasukkaiden ja heihin sulautuneiden itelmeenien muodostamaa kansanryhmää, joka puhuu äidinkielenään venäjää. Kamtšadaaleilla on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 2 293 kamtšadaalia ja vuonna 2010 yhteensä 1 927. Eräiden arvioiden mukaan heitä on noin 8 000.
Ryhmä on syntynyt Kamtšatkalle 1600-luvun lopulla saapuneiden venäläisten kasakoiden ja talonpoikien sekä itelmeenien välisten seka-avioliittojen tuloksena. Itelmeenit venäläistyivät nopeimmin Kamtšatkajoen laaksossa, jossa syntynyt uusi etninen ryhmä on säilyttänyt parhaiten identiteettinsä. Aikaisemmin kamtšadaaleiksi kutsuttiin myös kaikkia alueen venäläisiä.
Eräs tunnetuimpia kamtšadaaleja lienee hiihdon nuorin olympiavoittaja Veronika Stepanova.
Ismo Kamesaki

Ismo Isamy Kamesaki (s. 3. helmikuuta 1970 Kuusankoski) on suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, joka ylsi parhaimmillaan EM-mitalistiksi vuonna 1989.
Ismo Kamesakin painiuran huippuhetki oli Oulun EM-kisoissa 1989, jolloin hän ylsi hopealle 52 kilon sarjassa. Hänen finaalivastustajansa oli kuuro jugoslavialainen Senad Rizvanovic. Kamesaki sijoittui yhteensä viisi kertaa EM-kisoissa kymmenen parhaan joukkoon. EM-hopea toi hänelle myös TUL:n parhaan urheilijan palkinnon vuonna 1989.
Olympiakisoissa Kamesaki paini seitsemänneksi Barcelonassa 1992. Hän voitti ensin Ranskan Serge Robertin pistein 3–1, sitten Iranin Majid Jahandidehin 6–0 ja toisen päivän aamupaineissa hallitsevan maailmanmestarin, Kuuban Raul Martinezin jatkoajalla 4–2. Seuraavaksi hän kuitenkin hävisi Romanian Valentin Rebegealle 0–7 ja kolmantena päivänä Etelä-Korean Min Kyung Kapille 2–10. Sijoitusottelussa vastustaja oli Senad Rizvanovic, jonka Kamesaki voitti pistein 2–1.
MM-kisoihin Kamesaki osallistui neljä kertaa, viimeksi 63 kilon sarjassa Gävlessä 1998, mutta menestystä ei tullut.
Suomen-mestaruuksia Voikkaan Viestiä edustanut Kamesaki voitti neljä kappaletta.
Saavutuksia

Olympiakisoissa seitsemäs kreikkalais-roomalaisessa painissa 1992 (sarja 52 kg)
EM-hopeaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 1989 (sarja 52 kg)
EM-kisojen kreikkalais-roomalaisessa painissa viides 1990 ja kuudes 1991 (sarja 52 kg) sekä seitsemäs 1997 (sarja 58 kg)
SM-kultaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 1989–1990 (sarja 52 kg) ja 1992 (57 kg)
SM-kultaa vapaapainissa 1986 (sarja 48 kg)
Figaleia

| Figaleia> Φιγαλεία |
| --- | --- |
 Figaleian arkeologista aluetta.
Sijainti
 Figaleia
Koordinaatit:  37°23′47″N, 21°50′21″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Figaleía, Zacháro, Elis, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  helladinen kulttuuri antiikki
Alue:  Parrhasia, Arkadia
Aiheesta muualla
  Figaleia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Figaleia (m.kreik. Φιγαλεία tai Φιγάλεια, myös Figalea, Φιγαλέα, Fialia, Φιαλία tai Fialeia, Φιάλεια, lat. Phigalia) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Zacháron kunnassa lähellä nykyistä Figaleían kylää.
Maantiede

Figaleia sijaitsi Parrhasian alueella Arkadian lounaisosassa lähellä Messenian rajaa, suhteellisen erillään muista kaupungeista. Se oli rakennettu kukkuloille ja rinteeseen Neda-joen rotkon pohjoislaidalle noin 300 metrin korkeuteen, noin puoleen väliin jokea sen alkulähteiltä laskupaikkaan laskettuna. Rotko johti Trifylian rannikolle ja Joonianmeren rantaan noin 15 kilometriä lännempänä. Kaupungin itäpuolella virtasi Lymaks-virta, joka laski Nedaan.
Figaleian ympärillä on vuoristoa, johon kuuluvat muun muassa Kotylion-vuori (nyk. Kotílio) kaupungin koillispuolella sekä Elaion-vuori (nyk. Koúvela) lounaispuolella.
Historia

Figaleian paikka on ollut asuttu viimeistään keskisellä helladisella kaudella. Asutus säilyi paikalla mykeneläisellä kaudella sekä läpi antiikin ajan. Kaupungin vanhin nimi oli Figaleia, mutta jossain välissä se tunnettiin erityisesti nimimuodossa Fialia. Kreikkalaisessa mytologiassa ensin mainitun nimen esitettiin tulleen kaupungin ensimmäisestä perustajasta Figaloksesta ja jälkimmäisen nimen toisesta perustajasta Fialoksesta. Kummatkin olivat Lykaonin poikia.
Figaleian oli usein sodissa messenialaisten puolella Spartaa vastaan. Seurauksena spartalaiset valtasivat kaupungin usein arkaaisella kaudella 600- ja 500-luvuilla eaa. sekä klassisella kaudella noin vuosina 421–414 eaa. ja 401–395 eaa. Spartalaisten vallattua kaupungin vuonna 659 eaa. figaleilaiset saivat sen takaisin Oresthasionin asukkaiden avulla. Nämä kaatuivat, oraakkelinlauseen mukaisesti, taistelussa. Figaleista oli kotoisin muun muassa Arrhikhion (tai Arrakhion), joka on kenties tunnetuin pankration-ottelija. Hän voitti Olympian kisat vuosina 572, 568 ja 564 eaa., ja kuoli viimeisessä ottelussa. Kaupunki löi omaa rahaa.
Vuonna 375 eaa. Figaleia kärsi puolueriidoista, ja kaupungista pois ajetut spartalaismieliset ottivat haltuunsa läheisen Heraian, josta he hyökkäilivät Figaleiaan. Hellenistisellä kaudella kaupunki kuului ensin Aitolian liittoon, toimien jonkin aikaa liiton joukkojen keskuksena, ja sitten Akhaian liittoon. Figaleia oli olemassa vielä roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. Pausaniaan aikaan, vaikkakin kaupunki vaikuttaa olleen tuolloin jo taantunut.
Bassai ja sen Apollon Epikurioksen temppeli kuuluivat Figaleian alaisuuteen. Figaleilaiset rakensivat temppelin katsottuaan saaneensa Apollonilta apua ruttoa vastaan peloponnesolaissodan aikana. Kerrotaan, että figaleialaisilla oli muiden mielestä erikoisia tapoja muun muassa ruokailuun liittyen, jonka vuoksi Harmodios Lepreonlainen kirjoitti näistä erityisen teoksen.
Figaleian arkeologiset kaivaukset on suorittanut Ateenan arkeologinen seura. Niitä on tehty muun muassa vuonna 1927 Anastásios Orlándoksen johdolla ja vuonna 1996 Xéni Arapogiánnin johdolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Figaleia Wikimedia Commonsissa
Figaleian Athenen temppelin rauniot.
Kallioon kaiverrettuja hautoja, joissa on ollut temppeliä jäljittelevä julkisivu, 200-luku eaa.
Lähdekaivo.
Kanaanilaisten uskonto

Baalia esittävä veistos Ugaritista
Kanaanilaisten uskonto oli Välimeren itärannikolla Syyrian ja nykyajan Palestiinan osissa muinoin asuneiden kanaanilaisten uskonto. Se oli muinaisten israelilaisten uskonnon aikalainen, ja se on jättänyt joitain jälkiä nykypäivän maailmaan suurten seemiläisten uskontojen kautta.
Tiedot kanaanilaisten uskonnosta ovat peräisin teksteistä, jotka löydettiin muinaisen Ugaritin kaupungin kaivauksissa nykyisessä Ras Šamrassa Syyrian rannikolla. Ugaritin monimutkaisen pantheonin huipulla oli ylijumala Ēl. Häntä aktiivisempi oli Baal, ’Herra’, joka yhdistettiin säähän ja sateeseen ja joka toi hedelmällisyyttä. Jumalattaria olivat muun muassa Athirat, Ēlin puoliso, sekä Anat, rakkauden ja sodan raju jumalatar, Baalin sisar ja mahdollisesti myös puoliso. Baalin mahtavat vastustajat olivat Yamm sekä suuret merihirviöt Litan ja Tunnan (Raamatun Leviatan ja Tannin).
Baalista tunnetaan kertomuksia, joissa hän taistelee Merta ja Kuolemaa vastaan. Tarinaan liittyy kuoleminen ja ylösnouseminen, ja kanaanilaiset rituaalit kytkeytyivätkin vuodenaikojen vaihteluun ja hedelmällisyyteen. Toisissa teksteissä puhutaan riiteistä, joissa kuningas puhdistautuu ja uhraa eri jumalille.
Kanaanilaisten uskontoon liittyy läheisesti heidän seuraajiensa foinikialaisten uskonto, joka noudatteli pääpiirteissään samoja linjoja. Esimerkiksi foinikialaisten tärkein jumalatar Astarte sai vaikutteita kanaanilaisten Anatilta.
Filmikamera

Filmikamera
Valokuvafilmi
mustavalkofilmi
värifilmi
dia
filmiherkkyys
Digitaalikamera
Valokuvakenno
CMOS
CCD
rajauskerroin
kohina
ISO-luku
Digitaalinen tallennusmedia
Muistikortti
CF
SD
xD
Memory Stick
Valokuvien tiedostomuoto
JPEG
RAW:t
TIFF
Objektiivi
laajakulma
normaali
kauko
bokeh
tynnyri
tyyny
vinjetointi
Kuvankäsittely
Kuvankäsittelyohjelma
Photoshop
Photo-Paint
GIMP
Krita
PaintShop Pro
Pixel32
Paint.NET
RawTherapee
Teemasivu
n
k
Kinofilmikamera
Filmikamera on kamera, joka tallentaa kuvan valoherkälle filmille. Nimitystä käytetään sekä liikkuvaa kuvaa kuvaavista elokuvakameroista että staattista kuvaa kuvaavista valokuvakameroista, etenkin silloin kun halutaan korostaa digitaalikameran ja filmikameran eroavaisuuksia. Kamera-sana tulee latinankielisestä ilmaisusta camera obscura eli pimeä huone.
Alkuvaiheet

Ensimmäiset valokuvat, dagerrotyypit, valotettiin elohopealla käsitellylle kuparilevylle ilman filmiä. Dagerrotyypit olivat uniikkeja. Pian kehitettiin lasilevy, jolle valettiin valoherkkää emulsiota ja näistä pystyi kehittämisen ja kiinnittämisen jälkeen tekemään niin monta vedosta kuin haluttiin. Ensin kuvaajan oli itse valettava emulsio lasilevylle ja valotettava ja kehitettävä se emulsion ollessa vielä kosteaa, mutta 1872 esiteltiin kuivalevyt, jotka saattoi valottaa ja kehittää koska halusi. Lasilevy oli yleisin kuvausmateriaali 1880-luvulle saakka, jolloin markkinoille tuli teollisesti valmistettu filmi, jolle emulsio oli valettu. Lasilevyjä käytettiin kuitenkin yleisesti toiseen maailmansotaan saakka ja jotkut kuvaajat käyttivät niitä vielä 1960-luvulla. Erikoistarkoituksiin (tähtitieteellisessä kuvaamisessa) lasilevyjä käytettiin vielä 1980-luvulla.
Erilaisia kuvakokoja eri käyttöihin

Käytetyt filmikoot ovat historian myötä pienentyneet. Koska suurennuskojeet yleistyivät hitaasti, oli negatiivin koolla 1900-luvun alkuun asti suuri merkitys, koska vedokset tehtiin pinnakkaiskopioina. Maisemakuvaajat, kuten Signe Brander, I. K. Inha ja Daniel Nyblin käyttivät usein ns. täyden koon negatiivia saadakseen kookkaita vedoksia. Levyjen koot vaihtelivat, 10 × 15, 13 × 18, 18 × 24 cm jne, mutta Suomessa käytettiin eniten 9 × 12 cm laseja. Lasilevyjä käytettiin rinnan pakkafilmikasetissa olevien laakafilmien kanssa, laakafilmi syrjäytti lasilevyt ammattikuvauksessa lopullisesti vasta 1950-60-luvuilla, jolloin muotokuvaus värifilmillä yleistyi.
Ammattivalokuvaajat käyttävät usein kinofilmiä huomattavasti suurempia filmikokoja, jotka takaavat paremman kuvanlaadun. Esimerkiksi studiokäytössä yleisissä rullafilmikameroissa käytetään 6 cm leveää filmiä. Yleisiä rullafilmikameroiden negatiivikokoja ovat 6 × 4,5, 6 × 6, 6 × 7, 6 × 9 ja 6 × 12 cm. Laakafilmikameroissa on tätäkin suuremmat negatiivikoot: 9 × 12 cm, 4 × 5 tuumaa, 18 × 24 cm ja 8 × 10 tuumaa.
Filmikameroissa on alatyyppejä; esimerkiksi erikoiskamerat kuten vedenalais-, pienois-, pikakuvaus- ja panoraamakamerat.
Leica 1 vuodelta 1925
Saimaan Kameraseuran valokuvaajat Olli Räty ja Tommi Nummelin tutustumassa Linhof Kardan-GTL -palkkikameraan Lauritsalassa 2012
Filippiinienpitta

| Filippiinienpitta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pitat Pittidae
Suku::  Pitat Pitta
Laji::  steerii
Kaksiosainen nimi
 Pitta steerii  (Sharpe, 1876) 
Synonyymit
 Brachyurus steerii (Sharpe, 1876) 
Alalajit 
 P. s. steerii (Sharpe, 1876)  P. s. coelestis (Parkes, 1971) 
Katso myös
   Filippiinienpitta Wikispeciesissä   Filippiinienpitta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Filippiinienpitta (Pitta steerii) on Filippiineillä elävä varpuslintulaji. Sitä on tavattu neljällä saarella, mutta viime vuosikymmeninä sitä on löydetty vain Boholin ja Mindanaon metsissä. Filippiinienpitan elintapoja on tutkittu vähän. Laji on nimetty amerikkalaisen ornitologin Joseph Beal Steeren mukaan.
Koko ja ulkonäkö

Filippiinienpitan pituus on 18–19,5 senttiä. Naaraan paino on 69–113 grammaa, koiraan 86–100 grammaa. Filippiinienpitta on kirkasvärinen. Sen rinta, kyljet ja siipien läikät ovat kirkkaansiniset. Selkäpuoli on muutoin pääosin vihertävänsininen ja metallinkiiltoinen. Vatsan keskiosassa on musta läiskä, joka yhdistyy alavatsassa helakanpunaiseen läiskään. Pää ja tanakka pyrstö ovat mustat, kurkku valkoinen. Jalkojen väri vaihtelee vaaleanruskeasta lihanväriseen. Nuoret linnut ovat laimeavärisempiä, etenkin harmaamman vatsan kohdalta.
Filippiinienpitta muistuttaa huppupittaa, joka on kuitenkin pienempi, haaleavärisempi, mustakurkkuinen ja vatsapuolelta vihreä. Filippiinienpitasta tunnistetaan kaksi alalajia. P. s. coelestis eroaa nimialalajista vain siinä, että sen höyhenpuku on hieman haaleampi, vähemmän vihreä. Niukkojen erojen takia sen asema itsenäisenä alalajina on ehkä kyseenalainen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Filippiinienpitta on endeeminen Filippiineillä. P. s. coelestis -alalajia on tavattu Keski-Filippiineillä sijaitsevilla Samarin, Leyten ja Boholin saarilla, nimialajia Mindanaolla. Samarilla laji on nähty viimeksi vuonna 1969, Leytellä vuonna 1964. Se näyttää olleen aina harvinainen ja paikoittaisesti esiintyvä. Vuodesta 1980 lähtien sitä on löydetty vain kolmesta paikasta, Rajah Sikatunan suojelualueelta Boholilta sekä Bisligistä ja eräältä alueelta Zamboangan niemimaalta Mindanaolla. Kannan kokonaismääräksi arvioidaan 2 500–10 000 aikuista lintua.
Filippiinienpitan elinympäristöä ovat tiheää aluskasvillisuutta kasvavat alankometsät, joissa on kalkkikivikarstimaata, sekä kalkkikivilohkareiden täplittämät metsät aina 750 korkeuteen asti. Sitä on löydetty myös kitukasvuisilta kalkkikivimailta ja Mindanaolla myös muokatuista metsistä. Hilong Hilong -vuoren itärinteillä Mindanaolla filippiinienpitan esiintyminen keskittyy pienikasvuista Xanthostemon verdugonianus -myrttikasvipuuta kasvaviin metsiin, ja Mount Hamiguitanin alavilla alueilla se elää bonsaimaisissa kääpiömetsissä.