stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Äänitetuottaja
Oikeudet ja kustantannustoiminta

Suomessa musiikkituottajien tekijänoikeuksia ja lähioikeuksia säätelee tekijänoikeuslaki. Musiikkituottajan eli julkaisijan kumppanina toimii usein myös musiikkikustantamo tai musiikkikustantaja, jonka tehtävä on löytää teoksille esittäjiä ja saada niitä sitä kautta äänitteille. Tämä hallinnoi oikeuksia sävellysten, sanoitusten sekä niistä tehtävien graafisten nuottien ja sanoitusten julkaisemiseen.lähde?
Laajoissa määrin lauluntekijöillä on nykyisin myös omia kustantamoja. Michael Jackson oli alalla pitkään vaihtelevastiselvennä merkittävä muidenkin oikeuksien omistajataho. Suomessa mm. Frederik ja Esa Nieminen kustantavat pitkälti itse omat kappaleensa.lähde?
Neljä suurinta äänitallenteiden tuottajaa

EMI
Sony BMG
Universal
Warner
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tekijänoikeuslaki
Risto Valjakka

Risto Mikael Juha Valjakka (8. helmikuuta 1933 Helsinki – 17. helmikuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen biologi ja opettaja.
Valjakka valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1951. Hän opiskeli eläintiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1956. Hänen opettajanuransa alkoi Helsingin yhteislyseossa, kunnes hän palasi 1960 Norssiin biologian ja maantiedon opettajaksi. Hän työskenteli siellä, kunnes jäi eläkkeelle 1992. Norssin rehtorina hän oli 1971–1975.
Valjakan kirjallinen tuotanto oli laaja. Hän toimitti Otavan Ison tietosanakirjan biologiaa käsitteleviä artikkeleita 1962–1965 ja oli laatimassa useita oppikirjoja sekä lintutieteellisiä teoksia. Valjakka veti opiskelijoiden kesäkursseja Lammin biologisella asemalla 1963–1968. Vuosina 1979–2003 hän toimi Ylioppilastutkintolautakunnan biologian jaoksen sensorina.
Valjakka oli innokas lintuharrastaja ja luonnonsuojelija. Hän liittyi Suomen luonnonsuojeluyhdistykseen jo vuonna 1947.
Risto Valjakan puoliso vuodesta 1960 oli oopperalaulaja Taru Valjakka.
Teoksia

Hildén, Olavi – Tiainen, Juha – Valjakka, Risto (toim.) 1979: Muuttolinnut. Kirjayhtymä. Helsinki. ISBN 951-26-1457-X
Johansson, Urho – Valjakka, Risto 1974: Apollo: Peruskoululaisen tietosanakirja.
Ermedahl, Gunnar – Rausmaa, Pirkko-Liisa – Valjakka, Risto 1978: Otavan iso musiikkitietosanakirja 4. Helsinki. Otava.
Lappilan rautatieasema

Lappilan rautatieasema (lyh. Laa) tai seisake on Suomen rataverkon liikennepaikka Kärkölän kunnan Lappilan kylässä Päijät-Hämeen maakunnassa rataosalla Riihimäki–Lahti. Liikennepaikan etäisyys Helsingin päärautatieasemalta on 97,7 ratakilometriä, mitattuna Riihimäen rautatieaseman kautta.
Lappila oli Pietarin radan rakennustöiden alkaessa vuonna 1868 radan toinen työasema Riihimäen ohella. Nälän ja kulkutautien aiheuttaman suuren kuolleisuuden vuoksi avattiin maaliskuussa 1868 sairaalat Oittiin ja Lahteen ja niiden täytyttyä kolmas sairaala Lappilan lähelle Tillolaan. Viimeksi mainittu sairaala suljettiin kuitenkin jo saman vuoden marraskuussa. Lappilan ensimmäinen asemarakennus valmistui IV luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan vuonna 1869. Rautatien myötä aseman seudulle syntyi teollisuuslaitoksia. Vuonna 1897 perustettiin lyhytikäiseksi jäänyt saha ja vuonna 1908 toinen saha, joka oli toiminnassa vuoteen 1959 saakka. Sahan rinnalle tuli vuonna 1928 tiilitehdas, joka on yhä toiminnassa. Sahan toiminnan loputtua Lappilan kylän asukasluku kääntyi laskuun.
Lappilan uusi asemarakennus valmistui vuonna 1967. Liikennepaikka muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1976, tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1981 ja viimeiset vaihteet purettiin vuonna 1987. Vanha asemarakennus on purettu, mutta uudempi on yhä jäljellä. Se siirtyi Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007.
Asemalla pysähtyvät Riihimäen ja Lahden väliset G-junat. Riihimäelle liikennöidään raiteelta 1 ja Lahteen raiteelta 2.
Liikennepaikalla on ainoastaan matkustajalaiturit pääraiteiden molemmin puolin. Tavaraliikennettä, vaihteita tai ratapihaa ei ole. Kolme kilometriä Lappilan asemalta länteen sijaitsee Jutilan raiteenvaihtopaikka.
Lappilan asemalta muutaman kilometrin länteen sijainneessa Jutilan tasoristeyksessä sattui 23. heinäkuuta 2001 onnettomuus, jossa Iisalmeen matkalla ollut pikajuna törmäsi henkilöautoon. Kaikki autossa olleet viisi henkilöä saivat surmansa. Auton kuljettajan todettiin olleen onnettomuushetkellä amfetamiinin vaikutuksen alaisena. Lisäksi hän oli keväällä 2001 menettänyt ajokorttinsa rattijuopumuksen vuoksi.
Pekka Anttila

Pekka Valdemar Anttila (27. joulukuuta 1931 Loppi – 13. lokakuuta 1985 Helsinki) oli kultaseppä ja kauppaneuvos, joka tunnetaan Lapponia-Jewelry Oy:n perustajana ja toimitusjohtajana.
Lapsuus ja opiskelu

Pekka Anttila syntyi seitsemänlapsiseen pienviljelijäperheeseen sen toiseksi nuorimpana. Yrittäjyys rupesi kiinnostamaan häntä jo koulupoikana, kun hän matkusti sota-aikana Lopelta Helsinkiin myymään perunoita, marjoja ja sieniä. Kansakoulun käytyään hän työskenteli Kymin Oy:n palveluksessa, josta siirtyi 1948 Wärtsilä-Yhtymä Oy:hyn ja sen jälkeen Oy Strömberg Ab:lle. Tutustuttuaan ammatinvalintaoppaisiin hän päätti ruveta kulta- tai kellosepäksi.
Hän aloitti 1949 opiskelun Suomen Kultaseppien Liiton Kultaseppäkoulussa, jonka kasvateista oli tullut alan huippuja ja nimekkäitä vaikuttajia. Koulu toimi Laivanvarustajankadulla Helsingin Ullanlinnassa. Anttila rahoitti opintonsa jakamalla aamuisin sanomalehtiä ja työskentelemällä iltaisin elokuvateatterissa paikannäyttäjänä. Hän hankki myös elokuvakoneen käyttäjän pätevyyden ja työskenteli näissä tehtävissä muutaman vuoden vielä Kultaseppäkoulusta valmistumisensa jälkeenkin.
Hänellä oli taiteellisia taipumuksia, mikä oli eduksi kultaseppäkoulutuksessa. Hän sai opiskeluaikanaan hopeamitalin pohjoismaisessa Työ ja Taito-kilpailussa. Valmistuttuaan 1953 hän aloitti hopeasepän kisällinä. Kisällinäytteeksi hän valmisti hopeisen kahvikaluston. Vuonna 1954 hän voitti valtakunnan mestaruuden alan kilpailussa.
Hän työskenteli aluksi kultaseppänä Westerback Oy:n palveluksessa, mutta hänellä oli mielessä koko ajan oman kultasepänliikkeen perustaminen. Pohjaa oman yrityksen perustamisesta hän sai hoitaessaan vaimonsa Tuovi Anttilan (1929-2002) pitämän kemikalioliikkeen hallintoa ja kirjanpitoa.
Yrittäjänä

Anttila perusti 1960 oman toiminimen Helsingin Unioninkadulle. Aluksi oli hankittava raaka-ainetta, jolloin hänen kuusi sisarustaan takasivat lainan ensimmäisen 1500 gramman kultaerän ostoon. Hän oli vuonna 1953 suorittanut  tarkastusleimaustutkinnon, jonka perusteella hän  rekisteröi nimileimakseen hieman limittäiset kirjaimet PWA. Hänen yrityksensä keskittyi yksinkertaisten sileiden rannekorujen ja bismarck-ketjujen valmistukseen. Valmistetut korut olivat kuitenkin laadultaan erinomaisia, ja yritys sai vankan asiakaskunnan. Alan markkinat muodostuivat enimmäkseen halvoista tuontikoruista, ja Anttila halusi löytää markkinoita suunnittelemilleen persoonallisille ja yksilöllisille tuotteilleen. Koska kilpailu oli kovaa, Anttila päätti erottua konservatiivisesta valikoimasta ja luoda jotakin uutta ja omaperäistä. Hänen mielestään kansainvälisille markkinoille tarvittiin enemmän persoonallisuutta.
Hän sai 1963 yhteistyökumppanikseen Björn Weckströmin, jonka kanssa hän oli opiskellut samanaikaisesti Kultaseppäkoulussa. Weckström oli valmistanut 1961 ensimmäisen niin sanotun Lapin-korun, kun häntä oli pyydetty suunnittelemaan ja valmistamaan koru pullollisesta Lemmenjoen kultahippuja.
Anttila osti korujen tekemistä varten kultaa myymällä omaisuuttaan. Hän kokeili Weckströmin kanssa monia ratkaisuja, joiden tuloksena syntyivät korusarjat Lapin Korut ja Avaruushopea. Kehittely aiheutti hävikkiä jopa niin paljon, että kilosta kultaa oli kokeilujen jäljiltä vain 400 grammaa. Anttila totesi, että kalliiksi tuli, mutta kadonnut 600 grammaa tuli takaisin myyntivoittona.
Toiminnan laajennuttua yritys muutettiin 1963 osakeyhtiöksi, jonka nimeksi tuli Kruunu-Koru Oy. Pekka Anttilan vaimo Tuovi Anttila hoiti varatoimitusjohtajan ja henkilöstöhallinnan tehtäviä.
Weckström huomasi, että Lapin kullalle oli ominaista punertava värisävy, jota ruvettiin kutsumaan Lapponia-väriksi. Anttila sai houkuteltua Weckströmin osallistumaan vuonna 1965 Rio de Janeiron kansainväliseen muotoilukilpailuun. Weckströmin muotoilema kultariipus Kukkiva Muuri voitti Rio de Janeiron 400-vuotisjuhlien kunniaksi järjestetyn kilpailun. Hätkähdyttävällä ja omintakeisella muotoilulla yritys sai kansainvälistä kiinnostusta, ja vienti alkoi 1966. Vähitellen myös kotimaan markkinat lämpenivät hyväksymään uudenlaisen ja erilaisen muotokielen korualalla..
Kansainvälinen läpimurto

Weckströmin suunnittelemat Avaruushopea-sarjan korut saivat kansainvälistä mainetta sen jälkeen kun sarjan kaulakoru Planetaariset Laaksot oli 1977 päätynyt prinsessa Leian kaulaan ensimmäisen Tähtien sota -elokuvan loppukohtauksessa.
Yhtiön toiminnan laajentuessa sen eri osastot olivat hajasijoitettuina eri puolille Helsinkiä. Syksyllä 1972 Kruunu-Koru Oy muutti Mäkelänkatu 60:ssa sijaitsevan talon ylimpään kerrokseen. Siellä oli 2 400 neliömetriä tilaa, joihin sijoittuivat valmistusosasto, työnjohto, kultaseppien työskentelytilat, hiomo, pintakäsittelytilat ja taiteilijoiden huoneet. Yrityksen palveluksessa oli 120 henkilöä. Lontooseen oli perustettu tytäryritys Lapponia Jewelry Ltd.
Lapponia Jewelry Oy tuli 1974 myös yhtiön nimeksi Suomessa, koska Kruunu-Koru osoittautui vaikeaksi nimeksi kansainvälisillä markkinoilla. Yhtiön vienti ulottui yli 20 maahan, ja suurin osa valmistetuista koruista meni vientiin. Vuonna 1975 perustettiin tytäryhtiö Saksaan. Anttilalle myönnettiin 1972 valtakunnallinen yrittäjäpalkinto ja 1979 tasavallan presidentin vientipalkinto. Anttilan johtamana Lapponia Jewelry nousi muotoiltujen taidekorujen valmistajana maailman kärkeen, ja Lapponia-koruja on lunastettu monien maiden taidemuseoihin.
Kunnianosoitukset

Suomen Ulkomaankauppaliiton, Suomen Kultaseppien liiton ja Suomen Taideteollisuusyhdistyksen anomuksesta Pekka Anttilalle myönnettiin vuonna 1983 kauppaneuvoksen arvonimi. Hän oli sitä mieltä, että mitään suurta ei voinut rakentaa yhden ihmisen voimin. Erityisen tärkeinä yrityksensä menestymisessä hän näki yhteistyön puolisonsa Tuovi Anttilan ja taiteilija Björn Weckströmin kanssa.
Luottamustoimet

Anttila toimi Kultaseppäkoulun hallituksen puheenjohtajana sekä Suomen Kultaseppien liiton ja sen hallituksen varapuheenjohtajana. Hänellä oli kaupan ja teollisuuden alalla paljon luottamustoimia. Hän osallistui lukuisiin messuihin ja näyttelyihin ja vaikutti siten suomalaisen taideteollisuuden tunnetuksi tekemiseen maailmalla. Vapaa-aikoinaan hän harrasti purjehdusta ja slalomia.
Hänen kuolemansa jälkeen 1985 Lapponia Jewelry Oy:n hallituksen puheenjohtajaksi siirtyi hänen leskensä Tuovi Anttila. Myös lapset työskentelivät yhtiössä.
Pekka ja Tuovi Anttila on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.
Björn Weckström (vas.) vastaan­ottamassa Rio de Janeiron 400-vuotis­juhlan koru­muotoilu­kilpailun palkintoa Brasilian suurlähettiläältä Vincente Paolo Gattilta vuonna 1965. Oikealla Pekka Anttila.
Seppo Valjus

Intiön kappeli Oulun hautausmaalla on Seppo Valjuksen suunnittelema.
Valjuksen suunnittelema Oulun Keskusaukion kaivohuone.
Seppo Jaakko Juhani Valjus (16. huhtikuuta 1928 Oulu – 15. toukokuuta 2014 Oulu) oli suomalainen arkkitehti ja Oulun yliopiston nykyaikaisen arkkitehtuurin professori emeritus. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1948 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1956. Opintomatkoja hän teki 1952 Ruotsiin ja Tanskaan sekä 1959–1960 Yhdysvaltoihin, Kanadaan ja Meksikoon ja vielä 1980 Yhdysvaltoihin.
Työuransa Valjus aloitti Arkkitehtitoimisto Viljo Revellin toimistoarkkitehtina 1957–1958, Viljo Revell Associates, Architects (Kanada) 1959–1960, siirtyi Oulun yliopiston arkkitehtiosaston assistentiksi 1960, virkaatekeväksi apulaisprofessoriksi 1961–1965, virkaatekeväksi professoriksi 1965–1967 ja nykyaikaisen arkkitehtuurin professoriksi 1967–1991. Sivutoimenaan hänellä on ollut oma arkkitehtitoimisto. Vuodesta 1960 hän toimi vastuunalaisena yhtiömiehenä Arkkitehtuuritoimisto Seppo Valjus Ky:ssä ja vuodesta 1990 toimitusjohtajana Arkkitehtuurtioimisto Seppo Valjus Oy:ssä. Valjuksen luottamustoimia ovat olleet Oulun kaupungin lunastustoimikunnan jäsenyys 1961–, Oulun asemakaavalautakunnan jäsenyys 1965–1970, Oulun kuvaamataidetoimikunnan puheenjohtajuus 1969–1975, Suomen rakennustaiteen museon edustajiston jäsenyys 1971– ja varapuheenjohtajuus 1971–1973 ja Oulun läänin taidetoimikunnan jäsenyys 1974–1976.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seppo Valjus Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
James Hadley Chase

James Hadley Chase (oikealta nimeltään René Lodge Brabazon Raymond, 24. joulukuuta 1906 Lontoo, Britannia – 6. helmikuuta 1985 Corseaux, Sveitsi) oli brittiläinen rikoskirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on vuonna 1939 julkaistu romaani Ei kukkia neiti Blandishille (No Orchids for Miss Blandish). Teoksia on suomennettu kymmenittäin, useimmat kioskisarjoissa.
Kirjallisuutta

Simo Sjöblom, James Hadley Chase -bibliografia 1951-1999, Helsinki: Seaflower 1999. ISBN 952-444-201-9 Sarja: Seaflower's mini-bibliography, n:o 41
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 2  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Sampo Kaukovaara

| Sampo Kaukovaara |
| --- | --- |

Näyttelijä(t):  Sampsa Tuomala 
Kesto:  2008–2010, 2020–
Ensi- esiintyminen:  Osa 1562: Seppo tekee oikein, mutta sydämessään niin väärin (16. toukokuuta 2008)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sampo Ilmari Kaukovaara
Status:  eronnut
Ammatti:  turvamies, tarjoilija
Sukupuoli:  mies
Kotipaikka:  Lahti
Asuinpaikka:  Helsinki, Pihlajakatu 23 B5
Suhteet
Vanhemmat:  Iiris Kaukovaara  Panu Kaukovaara
Sisarukset:  Aino Kaukovaara  Otto Kaukovaara
Puoliso(t):  Kalle Laitela (entinen aviomies)  Victoria Saari (ex-naisystävä, kuollut) Tessa Nylund (ex-naisystävä, kuollut)
Lapset:  Ukko (poika)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sampo Ilmari Kaukovaara, esiintynyt myös valenimellä Viljami, on Sampsa Tuomalan esittämä kuvitteellinen henkilö saippuasarjassa Salatut elämät, jossa hän on esiintynyt vuosina 2008–2010 ja vuodesta 2020 lähtien.
Taustaa

Sampo on Panu ja Iiris Kaukovaaran esikoinen. Sampon jätettyä asepalveluksensa kesken armeijassa temppuilunsa takia hän muutti Pihlajakadulle isänsä Panun, tämän uuden vaimon Veeran ja tämän tyttären Pepin sekä pikkusisarustensa Ainon ja Oton luokse. Sampo koki myös Veeraan ja Peppiin tutustumisen vaikeaksi eikä ymmärtänyt isänsä tarvetta uuden perheen perustamiselle.
Sampo ei koskaan uskonut äitinsä Iiriksen todella kuolleen. Iiriksen palattua Sampo aloittikin tämän kanssa puhtaalta pöydältä pienten riitojen jälkeen. Sampo halusi vanhempiensa palaavan yhteen ja Veeran pois heidän kaikkien elämästä myös siksi, että oli ihastunut Peppiin eikä halunnut olla tälle velipuoli vaan poikaystävä. Panun ja Veeran riitojen jälkeen Panu petti Veeraa Iiriksen kanssa ja pari erosi. Sampo ja Peppi olivat jo ennen tätä seurustelleet jonkin aikaa, mutta vasta silloin Veera antoi heidän suhteelleen siunauksensa ja muutti melkein heti sen jälkeen pois Helsingistä. Sampo ja Peppi puolestaan muuttivat saman katon alle, mutta mustasukkaisuus johti lopulta eroon. Panun ja Iiriksen palattua yhteen Sampo muutti takaisin kotiin.
Tapahtumat sarjassa

Kentaurin räjähdyksessä Sampo menetti sekä ystävänsä Juulia Aution että työpaikkansa. Isabella Holmin ja Helena Kuulan perustettua majatalo Amandan Sampo pääsi taas takaisin työelämään.
Sampo tuli mustasukkaiseksi Pepin alettua seurustella Niko Vainion kanssa ja yritti sabotoida heidän suhdettaan. Kun Niko oli varannut huoneen Amandasta Pepille ja itselleen, Sampo laittoi heidän kuohuviinipulloonsa lääkkeitä, hankki paikalle ilotytön ja kertoi Pepille Nikon pettäneen häntä saadakseen heidät eroamaan. Valhe kuitenkin paljastui eikä Sampo saanut Peppiä itselleen. Sampo myös varasti monesti Pepin päiväkirjan lukeakseen siitä, mitä Peppi ajatteli Samposta. Sampo nähtiin sarjassa viimeisen kerran kymmeneen vuoteen 16. huhtikuuta 2010 jaksossa esitetyssä jaksossa Ismo saa viestin rajan takaa. Sampo poistui sarjasta muuttaen isänsä ja sisarustensa kanssa takaisin kotikaupunkiinsa Lahteen.
Paluu Pihlajakadulle

Sampo palasi sarjaan 21. helmikuuta 2020 esitetyssä jaksossa, jossa hänet esiteltiin nimellä Viljami. Sampo oli esiintynyt Victoria Saaren poikaystävänä valenimellä Viljami tarkoituksenaan kavaltaa Victorian vanhempien rahat. Keskustellessaan sisarensa Aino Kaukovaaran kanssa kävi ilmi, että Sampo oli jo pitkään elättänyt itsensä epärehellisin keinoin. Palatessaan Pihlajakadulle hän muutti asuntoon B5 edesmenneen Victorian tilalle.
Myöhemmin Sampo pelasti Sabrina Mustavaaran auton alle jäämiseltä. Hän sai kuulla tämän olevan rikas, ja päätti huijata tämän omaisuuden itselleen. Sampo alkoi pelottelemaan Sabrinaa jättämällä pieniä vihjeitä tavoitteenaan saada tämän mielenterveys järkkymään. Myöhemmin Sabrina palkkasi Sampon turvamiehekseen, minkä jälkeen Sampo huomasi kehittäneensä tunteita Sabrinaa kohtaan.
Sampo Sabrinan turvamiehenä

Sabrina koki vainoamisen takia tarvitsemansa uuden kodin ja turvamiehen. Täten Sabrina palkkasi Sampon turvamiehekseen. Sabrina myös muutti Pihlajakadun kommuuniin, jossa samaan aikaan tuolloin asuivat Sampo, Aino, Viola ja Mira (myöhemmin Viola jätti Miran ja tämä jäi kodittomaksi omien valheidensa takia). Kommuunissa Sabrina turhautui silloin tällöin, koska hän on rauhaa rakastava nainen. Helmikuussa 2021 Lauri murtautui kommuuniin, aikomuksenaan hakea hänestä piirretty tunnistuskuva pois sieltä. Tapahtuma sai kuitenkin yllättävän käänteen: Sabrina oli Laurin tietämättä kotona, jolloin vainoaja ja uhri kohtasivat kasvotusten ensimmäistä kertaa. Sampo odotti ulkona Sabrinaa. Sabrina suuttui Sampolle, koska tämä ei tullut edes katsomaan, mikä Sabrinalla kestää. Sabrina pääsi onnekseen makuuhuoneeseen turvaan, lukitsemalla itsensä sinne. Tämän jälkeen Sampo sai potkut turvamiehen työstään. Gunnar oli myös näreissään työtään laiminlyöneelle Sampolle.
Sampo on päätynyt sänkyyn Linda Eerikäisen kanssa.
Sampo Spin-offeissa

Spin-offien tapahtumia ei Sampon kohdalla ole runkosarjassa vahvistettu. Myöhemmin hänet nähtiin vielä sarjan kahdessa spin-off-elokuvassa, Nightmare – painajainen merellä ja Nightmare 2 – Painajainen jatkuu. Ensimmäisessä elokuvassa selvisi, että Sampo on päätynyt töihin Miro Holmin omistamalle Jardinille ja he lähtevät esittelemään uusia tuotteita laivalle. Samaisella laivalla myös Peppi Kuula (nyk. Puolakka) ja Sergei Kuula olivat viettämässä häämatkaansa. Katkeroitunut Sampo ja hänen uusi naisystävänsä Tessa Nylund yrittivät tappaa Pepin seurueineen, koska halusivat kostaa Tessan pojan Tobias Nylundin kuoleman sekä sen, miten kurjasti Sampon mielestä Peppi häntä kohteli. Tessa ja Sampo olivat jo heittämässä Peppiä ja Heidi Aaltosta mereen, kun Jiri Viitamäki tiputti Tessan ja Sampon mereen. Kun Sampo oli päässyt takaisin laivaan, yritti Sampo jälleen hukuttaa Pepin. Sergei tuli paikalle ja veti Pepin ylös roikkumasta, Sampo jaloissaan, laivan kaiteesta kiinni. Sampo putosi mereen, mutta onnistui nousemaan pelastuslauttaan. Elokuvan jatko-osassa Sampo ei esiintynyt vaan hänestä oli ainoastaan mainintoja. Sampon pikkusisko Aino Kaukovaara kertoi elokuvassa Pepille, että Sampo on kuollut. Elokuvassa esiintynyt kahvilanpitäjä Eino puolestaan kertoi Tessan olleen raskaana joutuessaan saarelle ja kuolleen synnyttäessään hänen ja Sampon yhteistä poikalasta Ukkoa. Peppi kertoi Ainolle lapsesta ja Aino lupasi pitää veljenpojastaan Ukosta huolta. Pepin seurueen poistuttua Aino kuiskasi Ukolle "Haluutsä tietää salaisuuden? On sulla isä. Näät sen heti kotona".
Suhteet > Perhesuhteet

Panu Kaukovaara: isä
Iiris Kaukovaara: äiti
Aino Kaukovaara: sisko
Otto Kaukovaara: veli
Ukko: poika (esiintynyt vain Nightmare - Painajainen jatkuu - elokuvassa, pääsarjassa olemassaoloa ei ole vahvistettu)
Suhteet > Rakkaussuhteet

Peppi Puolakka: ihastus Sampon puolelta, myöhemmin suhde, eronnut
Tessa Nylund: suhde syntyi yhteinen lapsi Ukko, kuollut
Sabrina Mustavaara: ihastus kummankin puolelta (tosin Sabrina ei tätä suostunut myöntämään), harrastaneet kerran seksiä, päättynyt
Monica Mustavaara: yhden illan juttu
Linda Eerikäinen: (seksi) suhde, päättynyt
Kalle Laitela: entinen aviomies ja täten suhde päättynyt Sampon huijausten vuoksi
Cindy Rintala: säätöä, myöhemmin suhde, joka jatkui etäsuhteena Cindyn muutettua ulkomaille, päättynyt.
Marianna Kurki: lyhyt suhde, päättynyt
Suhteet > Ystävyyssuhteet

Juulia Autio: ystävä, kuollut
Jere Sievinen: ystävä, siskon ex-kihlattu
Joonatan Sievinen: ystävä
Daniela Axelsson: ystävä
Henrik Ekholm: ystävä
Suhteet > Vihamieliset suhteet

Niko Vainio: Sampo ei voinut sietää Nikoa
Samuli Palokoski: eivät tulleet toimeen, Sampo huijasi Samulin ystävää Victoriaa johon Samuli oli ihastunut.
Kristian Trapp

| Kristian Trapp |
| --- | --- |
 Kristian Trapp, tuntemattoman taiteilijan tekemä miniatyyrimaalaus.
Porvarissäädyn puhemies
 Porvoon valtiopäivät 1809  
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. elokuuta 1769 Turku
Kuollut: 18. toukokuuta 1841 Turku
Ammatti:  kauppias
Arvonimi: kauppaneuvos
Vanhemmat:  Christian. C. Trapp ja Anna Christina Trapp, os. Malmelin
Puoliso:  Anna Sofia Trapp, os. Lundgren
Lapset:  Beata Sofia Törnqvist, Christian Trapp, Katarina Charlotta Bibau, Anna Kristina Trapp; Johanna Karolina Procopé, Karl Vilhelm Trapp, Robert von Trapp, Konrad Gabriel Trapp, Anna Sofia Trapp, Lovisa Henrietta Procopé ja Ernst Otto Trapp
Aleksanteri I ja Porvoon valtiopäivät 1809 -veistosryhmä Säätytalon julkisivussa, Trapp on vasemmalla ”leges”-sanan kohdalla seisova hahmo.
Christian (Kristian) Trapp (27. elokuuta 1769 Turku – 18. toukokuuta 1841 Turku) oli suomalainen kauppias, joka oli vuoden 1809 Porvoon valtiopäivillä porvarissäädyn puhemiehenä. Hän oli Turun johtavia porvareita.
Elämäkerta

Trappin suku tuli Tallinnasta Turkuun vuonna 1722 ja toimi kauppiaina ja valtiopäivämiehinä useassa polvessa. Kristian Trappin isä Kristian Trapp vanhempi harjoitti monipuolista liiketoimintaa, johon kuului muun muassa laivanvarustusta ja merkittävä tupakkatehdas. Hänen äitinsä oli Margaretha Christina Ingman. Nuorempi Trapp sai porvarinoikeudet vuonna 1791 ja perusti yhdessä isänsä kanssa Chr. Trapp & Co. -liikkeen, jonka johto siirtyi hänelle vuonna 1800. Vaikka suvun omaisuus hajautuikin perinnönjaoissa, Trapp peri isältään poikkeuksellisen suuromaisuuden, mukaan lukien enemmistön tupakkatehtaan osakkeista sekä kaupungin arvokkaimpana pidetyn yksityistalon. Tupakkatehdas ja talo tuhoutuivat Turun palossa vuonna 1827, mutta Trapp sai pian liiketoimintansa elvytettyä. Arkkitehti Charles Bassi suunnitteli hänelle uuden talon tuhoutuneen tilalle eli nykyisen Trappin talon, joka valmistui vuonna 1830. Trapp toimi myös Turun jälleenrakennuskomitean puheenjohtajana.
Trapp kuului Turun kaupunginvanhimpiin ja hänet valittiin kaupungin ensimmäiseksi edustajaksi Porvoon valtiopäiville vuonna 1809. Hänet nimitettiin porvarissäädyn puhemieheksi, ja valtiopäivien loppuvaiheessa hän toimi lisäksi Turkuun sijoitetun kansliajohtokunnan puheenjohtajana. Valtiopäivien päätyttyä hänet palkittiin toiminnastaan kauppaneuvoksen arvonimellä.
Trappin puoliso vuodesta 1791 oli Anna Sofia Lundgren (k. 1827). Heidän lapsiaan olivat isänsä liiketoimintaa jatkanut samanniminen kauppaneuvos Kristian Trapp sekä senaattorit Carl Wilhelm Trapp ja Robert Trapp, joka aateloitiin vuonna 1868 nimellä von Trapp.
Muuta

Trappin hahmo on kuvattu Helsingin Säätytalon julkisivussa olevaan Emil Wikströmin veistokseen Aleksanteri I ja Porvoon valtiopäivät 1809.