stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Windy City Bulls

| Windy City Bulls |
| --- | --- |
Liiga:  NBA Development League
Perustettu:  2016
Areena:  Sears Centre kapasiteetti 10 000
Kotipaikka:  Hoffman Estates, Illinois, Yhdysvallat
Värit:                     
Päävalmentaja:  Nate Loenser
Kotisivu:  windycity.gleague.nba.com
Windy City Bulls on Hoffman Estatesin Sears Centressä kotiottelunsa pelaava koripalloseura, joka pelaa D-liigassa. Se toimii NBA-seura Chicago Bullsin farmijoukkueena.
Chicago Bulls uutisoi marraskuussa 2015 perustavansa farmijoukkueen NBA:n kehityssarjaan. Joukkueen nimikilpailun perusteella valittu nimi julkistettiin helmikuussa 2016. Ensimmäisellä D-liigakaudellaan Bulls voitti hieman alle puolet otteluistaan ja sijoittui Keskisen divisioonan viimeiseksi.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (englanniksi)
World Gone Crazy

World Gone Crazy voi viitata:
World Gone Crazy, The Screaming Jetsin albumi vuodelta 1997
World Gone Crazy, The Doobie Brothersin albumi vuodelta 2010
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”World Gone Crazy”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Wings University Tour

Wings University Tour oli Wings-yhtyeen yliopistokiertue vuodelta 1972.
Kiertuepäivät

| Päivä | Kaupunki | Maa | Tapahtumapaikka |
| --- | --- | --- | --- |

| 9. helmikuuta 1972 | Nottingham | Englanti | Nottinghamin yliopisto |
| 10. helmikuuta 1972 | York | Englanti | Yorkin yliopisto (Goodricke College) |
| 11. helmikuuta 1972 | Kingston upon Hull | Englanti | Hullin yliopisto |
| 13. helmikuuta 1972 | Newcastle upon Tyne | Englanti | Newcastlen yliopisto |
| 14. helmikuuta 1972 | Lancaster | Englanti | Lancasterin yliopisto |
| 16. helmikuuta 1972 | Leeds | Englanti | Leedsin yliopisto |
| 17. helmikuuta 1972 | Sheffield | Englanti | Sheffieldin yliopisto |
| 18. helmikuuta 1972 | Salford | Englanti | Salfordin yliopisto |
| 21. helmikuuta 1972 | Birmingham | Englanti | Birminghamin yliopisto |
| 22. helmikuuta 1972 | Swansea | Wales | Swansean yliopisto |
| 23. helmikuuta 1972 | Oxford | Englanti | Oxfordin yliopisto |
Kappaleet

Lucille
Give Ireland Back to the Irish
Blue Moon of Kentucky
Seaside Woman
Help Me Darling
Some People Never Know
The Mess
Bip Bop
Say Darling
Smile Away
My Love
Henry's Blues
Wild Life
Give Ireland Back to the Irish
Long Tall Sally
Willem Schouten

| Willem Cornelisz Schouten |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 1567 Hoorn, Seitsemäntoista provinssia
Kuollut: 1625 Madagaskar
Willem Cornelisz Schouten (n. 1567 Hoorn, Seitsemäntoista provinssia – 9. syyskuuta 1625 Madagaskar) oli alankomaalainen merenkulkija, jonka retkikunta löysi uuden Drakensalmen reitin Atlantilta Tyynenmeren eteläosiin ja nimesi Kap Hornin.
Elämä ja ura

Schouten oli ollut vuosia Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian palveluksessa, kun hän riitaantui erään johtajan kanssa ja erosi vuonna 1610. Kauppakomppanialla oli monopoli kaikkeen Itä-Intian kauppaan Magalhãesinsalmen kautta kulkevilla laivoilla. Hollantilainen kauppias Isaac Le Maire sai suostuteltua kotikaupunkinsa Hoornin varustamaan 1615 kaksi laivaa, Eendracht ja Hoorn, etsimään uuden reitin Intiaan kiertääkseen komppanian monopolin. Retken navigaattoriksi hän sai Magalhãesinsalmen kautta kolmesti Etelämerellä käyneen Schoutenin. Mukana oli myös varustajan poika Jakob Le Maire. Joulukuuhun mennessä he saapuivat Patagonian rannikolle, jossa pienempi alus syttyi tuleen ja oli hylättävä. Seuraavassa kuussa Schouten purjehti etelään, kulki retkikunnan varustajan mukaan nimetyn Le Mairen salmen läpi Tierra del Fuegon ja Stateneilandin (Isla de los Estados) saaren välistä Tyynellemerelle. Hän antoi Amerikan eteläisimmälle kärjelle nimen Kap Horn (hollanniksi Kaap Hoorn) laivansa ja kotikaupunkinsa mukaan. Tämä uusi reitti oli pidempi mutta paljon yksinkertaisempi kuin Magalhãesinsalmen vakiintunut reitti.
Retkikunta löysi uusia saaria, jotka myöhemmin nimettiin Schoutensaariksi, Uuden-Guinean luoteisrannikolta, ennen kuin se saapui määränpäähänsä, Bataviaan, Jaavalle (nykyään Jakarta, Indonesia) lokakuussa 1616. Siellä hollantilainen kuvernööri, joka pelkäsi, että uusi reitti saattaisi vaarantaa Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian etuoikeutetun aseman, kieltäytyi uskomasta, että Schouten oli löytänyt uuden reitin, ja takavarikoi hänen lastinsa. Schoutenia ja Le Mairea syytettiin yhtiön monopolin rikkomisesta, ja heidät lähetettiin kotiin Hollantiin. Le Maire kuoli matkalla. Schoutenin palattua Alankomaihin hänen ja Le Mairen päiväkirjat karttoineen julkaistiin. Hän sai vapauttavan tuomion ja pakotti kauppakomppanian maksamaan hänelle suuret vahingonkorvaukset. Hän jatkoi ammattinsa harjoittamista ja kuoli Madagaskarilla vuonna 1625.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Willem Schouten Wikimedia Commonsissa
Viron taide

Viron taide voi olla sekä Virossa luotua että virolaisten luomaa taidetta.
Viron taide ennen itsenäisyyttä

Berndt Notke. "Kuoleman tanssi". 15. vuosisadan
Georg Friedrich Schlater. "Näkymä Tarton Toomemäeltä". 1850-1855
Johann Köler. "Italialainen maisema". 1859-1862
Oskar Hoffmann. "Hämärä. Ranta". 1890. vuotta
Nikolai Triik. "Suomalainen maisema". 1914
Oskar Rakas. "Auringon suudelma". 1917
EY-talo, yksi viron kansallisen arkkitehtuurin ensimmäisistä edustajista
Viron taide 1918–1940

1920- ja 1930-luvuilla Viron tasavalta oli pieni pohjoiseuroopplainen, demokraattinen maa, jonka takia sen kulttuurihistoria oli samanlainen toisten saman alueen maiden kanssa. 1920-luvulla levisi avantgarde, 1930-luvulla suosittiin realismille läheistä persoonallista taidetta.
Kansallinen taide-elämä alkoi vasta 1900-luvun alussa, mutta se kehittyi myöhemmin nopeasti. Vuonna 1919. perustettiin Tartossa taiteilijayhdistys Pallaksen taidekoulu (vuodesta 1924 taidekorkeakoulu Pallas), joka oli 1920.-1930 -lukujen tärkein kuvataiteen oppilaitos Virossa. Tallinnan Taidekorkeakoulu antoi 1930 -luvulla lähinnä koulutusta käyttötaiteisiin.
1920 -luvulla taiteessa oli Saksan sodanjälkeisen ekspressionismin vaikutuksia, joka oli enimmäkseen kohtuullista, pehmeää ja koristeellista. Virossa oli edustettuna myös kubismi, joka perustui konstruktivismiin. Viron taide omaksui kansainvälisen taiteen pääkaupungin Pariisin kehityksen tahdin.
1800- ja 1900-luvut toivat modernismin ja kansallisromantiikan Viroon. Pariisissa ilmenneen impressionismin nousun myötä taideyhteisö koki, että surrealismi ja abstraktismi eivät olleet kovinkaan tärkeitä.
1930 -luvulla taiteilijat jakautuivat pitkälle kolmeen ryhmään: silmän ilon taidemaalareihin, niihin joilla oli suorat yhteydet Pariisin taiteeseen ja makuun, sekä köyhien ihmisten elämästä aiheensa saavat ja painokkaasti virolaisia aiheita käyttävät taiteilijat.
Vuonna 1934 avattiin Tallinnan taidehalli.
Vuodesta 1935 alkaen pääministeri Konstantin Päts alkoi johtaa valtion tehtäviä ja sai aikaan taiteilijoiden ammattioikeuksien lain. Viron tasavallassa alettiin suunnitella Taiteilijoiden Taloa. Viron kulttuurisäätiö tuki taidetta lahjoitusvaroin ja maan hallitus käsitteli taiteilijoiden töiden tilaamista ja ostamista sekä näyttelyiden järjestämistä. Konstantin Päts kasvatti virallista poliittista uraansa kauneuden avulla ja pysyi poissa nykytaiteesta.
Konrad Mägi. "Italialainen maisema. Rooman". 1922-1923
Villem Maalaus-Ja Graafinen Taide. "Still life kukkia ikkunassa". 1924
Eduard Wiiralt. "Helvetti". 1930-1932
Kristjan Raud. "Nukkuminen Kalevipoeg". 1933
Kaarel Liimand. "Tarton motiivi". 1935
Ants Laikmaa Talon. "Taebla maisema". 1936
Hando Mugasto. "Sisäpihalle". 1936
Viron taide 1940–1955

Ensimmäinen Neuvostoliiton miehityksen vuosi aiheutti pienempiä muutoksia Viron taiteeseen kuin yhteiskuntaan. Hallintojärjestelmän tarkoituksena oli saada taiteilijoiden avulla ihmiset yhteen ja siten rauhoittaa heidät. Viranomaiset tilasivat valtion rahalla taidetta ja järjestivät kaikenlaisia kokouksia ja kulkueita ja varoja jaettiin poliittisesti neutraaleille taiteilijoille. Suuri osa taiteilijoista jatkoi samaa taiteen tekemistä, kuin ennen miehitystä, mutta aiheissa lisääntyivät työssäkäyvien ihmisten kuvaukset. Jotkut taiteilijat yrittivät aktiivisesti hankkia uusia ansaintakeinoja.
Sota jakoi virolaiset. Karkotus- , evakuointi-ja liikekannallepanon aikana päätyi useita taiteilijoita Venäjälle. Kuolemat olivat erityisen yleisiä puna-armeijan työpataljoonissa. Neuvostoliiton vallalle uskollisten taiteilijoiden elämä oli silti mukava, koska heitä tarvittiin propagandassa. Vuonna 1943 perustettiin Jaroslavlissa Viron Neuvostoliiton Taiteilijoiden Liitto, jossa järjestettiin Saksan vastainen propagandakatselmus, taidenäyttely otsikolla "600 vuotta Pyhän Yrjön kapinasta".
Saksan miehitys ei vaikuttanut Viron niihin taiteilijoihin, jotka jo työskentelivät 1930-luvun tyyliin.
Kun Puna-armeija hyökkäsi vuonna 1944 Viroon, monet taiteilijat pakenivat Neivostoliiton miehitystä länteen, mutta heidän tilalleen saapui taide-elämän järjestäjät Jaroslavlista. Alussa sallittiin kehittää kaikkia taidesuntauksia, mutta 1950-luvulla alettiin kulttuurielämässä noudattamaan  täysin stalinismin sääntöjä. Taiteen ideologian noudattamatta jättämisellä terrorisoitiin taiteilijoita Useita taiteilijoita, ja suuri joukko opiskelijoita vangittiin tai karkotettiin. Neuvostoviron taiteilijoiden liitto järjesti keväällä puhdistuksia, ja ammattilaiset korvattiin uskollisilla ja enimmäkseen lahjakkailla karrieristeilla.
Arkkitehtuurissa oli kielletty funktionalismi ja vaadittiin samanlaisia samanlaista stalinistista arkkitehtuuria kuin muuallakin Neuvostoliitossa. Tämä tuki 1800-luvun klassismia ja eklektitsismiä, koristelua ja joskus myös barokin elementtejä.
Andrus Johani. "Työläisten kapina 21. Kesäkuussa 1940".
Ella Mätik. "Tarton esikaupunkien view". 1942
Virolainen taide maanpaossa

Suuren pakenemisen aikaan maan taiteilijakunnasta noin puolet jätti Viron. Maanpaossa alettiin luoda ja edistää kulttuuri-ja taide-elämää, ja 1950-luvulla kehittyi kolme pakolaiskulttuurin suurempaa keskusta: Tukholmassa, Torontossa ja New Yorkissa. Ensimmäisen sodanjälkeisen vuosikymmenen aikana vaihtoehtoista Viron pakolaiskulttuuria ei ollut Neuvostoliitossa. Vuonna 1956 järjestettiin Moskovassa toimineen Neuvostoviron taiteilijoiden ja kirjailijoiden toimesta ensimmäistä kertaa kymmeneen vuoteen pakolaistaiteilija Eerik Haamerin näyttely. 1960 -luvulla saatiin pakolaistaiteilijoiden ensimmäinen näyttely Viron museossa. 1960-luvun alussa lisääntyivät pakolaisten kontaktit kotimaahan ja mahdollisuudet käydä Virossa. Ensimmäinen pakolaistaiteilijan näyttely pidettiin vuonna 1970-luvulla, kun Ruotsista saapui Eerik Haamer osallistumaan näyttelyyn.
Virossa oli ennen sotaa toimineita vakiintuneita ja tunnustusta saaneita taiteilijoita. Toisen maailmansodan aikana maanpaossa olivat muun muassa Karin Luts, Eerik Haamer, Ernst Jõesaar, Jaan Grünberg, Endel Kõks, Juhan Nõmmik, Herman Talvikin, Eduard Rüga ja Salome Trei. Viron taide alkoi saavuttaa mainetta myös maanpaossa syntyneiltä taiteilijoilta, kuten Juhan Hennostelat, Osvald Timmakselta, Arno Vihalemmilta, Raoul Lindilta, Maire Männikiltä ja Olev Mikiveriltä. Virosta lähti lapsia tai nuoria hankkimaan taidealan koulutusta ulkomailla, kuten Enno Hallek, Andres Kingissepp, Epp Ojamaa, Mart Org, Kristiina Kauri, Ville Topit.
Viron taide 1955-1975

Kun stalinismia alettiin kritisoida vuonna 1956, alkoi virolaisen taiteen tuskallisin aika olla ohi. Kommunistisen puolueen puuttuminen taide-elämään väheni, taiteilijat alkoivat palata Siperiasta, ja taiteilijoiden liitto alkoi ottaa takaisin riveihinsä luopioina pidettyjä. Jos mahdollista, he halusivat päästä eroon sosialistisesta realismista, mutta sen korvaajaa oli vaikea löytää. Nuoremmat taiteilijat halusivat käyttää hyväkseen kokemuksia länsimaisesta taiteesta, mutta saadut tiedot olivat hajanaisia. Vanhempi sukupolvi palasi 1930-luvun taiteellisiin virtauksiin.
Virallinen ideologia ja miehitysviranomaiset vaativat sosialistista realismia sekä tuomitsivat länsimaisen kulttuurin. Ensimmäinen askel kohti modernismia tai vapautta oli taiteen itsenäisyyden saavuttaminen. Se onnistui ensin soveltavassa taiteessa, koska sitä ei pidetty tärkeänä tai kontrolloitavana. Maalaustaiteessa monet taiteilijat löysivät tukea 1930-luvun perinnöstä. 1960-luvun puolivälissä muodostetun ANK 64 -ryhmän toimintaa pidetään seuraavana tärkeänä askeleena, jossa osallistujat muokkasivat hyvin erikoisia suunnitelmia ja hylkäsivät neuvostoteemat. Tuloksena oli tavallisesti henkilökohtaisia ​​subjektiivisia, fantastisia maailmoja ja esteettisiä vaatimuksia.
Moderni taide laajeni virallisten näyttelyiden yhteyteen vuonna 1966, ja tätä muutosta kutsutaan Virossa myös taidevallankumoukseksi.
Tšekkoslovakian vuoden 1968 vapausliikkeen tukahduttamisen jälkeen myös toivo Virossa heikkeni. Kuitenkin taideyhteisö onnistui säilyttämään vapautensa ja toisinaan laajentamaan sitä. Nuorten taiteilijoiden teokset suuntautuivat kohti ympäristöä, joka koettiin nyt joko ahdistavaksi tai häikäiseväksi. Nuoret alkoivat järjestää happeningeja. Arkkitehtuurissa korvattiin vuonna 1955 stalinistinen tyyli korvattiin pöhöttyneellä funktionalismilla, johon liittyivät usein linnamaiset rakennukset.
1970-luvun alussa virolainen taide oli tullut tunnistamattomaksi. Vuosikymmenen viimeisten vuosien aikana paikallista taidetta muokattiin kaukana Moskovan virallisesta taiteesta.
Viron taide 1975–1990

1970-luvulla hyperrealismista tuli tärkeä osa virolaista maalaustaidetta. Lännessä suositussa tyylissä oli vastaavia viileyttä ja puolueettomuutta, mutta virolaisessa hyperrealismissa oli myös yhteiskuntakriittinen ulottuvuus, koska todellisuuden nähtiin suuntautuvan vieraantuneeksi ja vaaralliseksi. Uusi taidesuuntaus poikkesi edellisistä myös teknisesti - aerosolia käytettiin usein kylmien, sileiden, teknisesti värillisten pintojen luomiseen.
Grafiikka oli suosittua, ja vuonna 1968 aloittaneet kuuluisuudet herättivät kansainvälisen kiinnostuksen. Viron grafiikan tekninen monimuotoisuus ja hallinta tunnustettiin laajalti. Suurimmassa osassa grafiikkaa oli romanttinen, lyyrinen valtavirtaus. Toinen pääsuunta suosi geometrisia muotoja. 1980-luvulla julistetaiteesta, erityisesti valokuva-aineistosta, tuli erittäin suosittu.
Arkkitehtuurissa jatkui laajasti massiivinen rakentaminen, mutta yhteiskunnassa sille kypsyi vastalause. Pian kehittyivät harvinaiset taidemuodot - installaatiot ja performanssit.
Viron taide itsenäisyyden palauttamisen jälkeen

Peeter Allik. "Nato". 1996
Peeter Laurits. "Eurooppa sateen jälkeen". 2005
Edward von Lõngus. "Kannahabe ja nõiakütt". 2014
Kirjallisuus

Jaak Kangilaski, "taide kulttuuri historia 12. luokka : postimpressionismist uusi meediani", Tallinna : Kunst, 2005
Käännös suomeksi
With Love

| With Love Bobby Vinton |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1974
 Formaatti: LP-levy
 Tuottaja(t): Bobby Vinton
 Tyylilaji: Pop
 Levy-yhtiö: Epic
Bobby Vinton muut julkaisut
| Melodies of Love 1974 | With Love 1974 | Heart of Hearts 1975 |
With Love on Bobby Vintonin kahdeskymmenesviides studio albumi joka julkaistiin 1974.
Kappaleet > Puoli 1

Seasons in the Sun - (Rod McKuen, Jacques Brel) - 3:24
And I Love You So - (Don McLean) - 2:55
When You Love - (Bobby Vinton) - 2:40
Moody - (Ekundayo Paris, Anna Mitchell) - 2:43
She's Gotta Be a Saint - (J. Paulini, Michael Di Napoli) - 2:30
Kappaleet > Puoli 2

Sealed With a Kiss - (Peter Udell, Gary Geld) - 2:52
Hurt - (Jimmie Crane, Al Jacobs) - 2:57
I Love You the Way You Are - (Bobby Vinton) - 2:46
Clinging Vine - (Earl Shuman, Leon Carr, Gary Lane) - 2:27
I Can't Believe That It's All Over - (Ben Peters) - 2:24
Listat

Albumit - Billboard (North America)
| Vuosi | Chart | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 1974 | The Billboard 200 | 109 |
Wapedia

Kuvakaappaus artikkelista Istanbul.
Wapedia oli elokuussa 2004 perustettu palvelu, jonka tarkoituksena oli tuoda Wikipedian sisältö matkapuhelimiin ja kämmentietokoneisiin. Se tarjosi viimeisimmän version jokaisesta artikkelista käyttäen hyväksi paikallista artikkelitietokantaa ja proxy-teknologiaa. Tämä yhdistelmä tarjosi nopean palvelun ja ajantasaiset artikkelit samalla kuormittamalla Wikipedian palvelimia mahdollisimman vähän. Muista Wikipediaa mobiilipalveluna tarjoavista sivuista poiketen Wapedia liitti mainoksia sen kautta ladattuihin sivuihin. Palvelu lopetti toimintansa marraskuussa 2013.
Ominaisuuksia

Pitkät sivut jaetaan pienempiin osiin, jotka paremmin mahtuvat matkapuhelimen pieneen näyttöön
Kuvia pienennetään paremmin matkapuhelimien näyttöjen resoluutiolle sopiviksi
Oma nopea hakupalvelu, joka ei käytä Wikipedian palvelimia
Tukee WML:ää ja XHTML Mobile -tiedostomuotoja ja tunnistaa automaattisesti laitteelle sopivan muodon
Lukuisia kieliversiota ja pyydettäessä uusien luominen on mahdollista.
Palauttaa artikkelien ajantasaisen version
Paikallinen artikkelitietokanta tarjoaa nopean palvelun, vaikka Wikipedian palvelimet eivät toimisi tai olisivat hitaita
Wapedia oli Florian Amrheinin ylläpitämä palvelu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wapedia Wikimedia Commonsissa
Välikaasu

Välikaasu ja kaksoispoljenta ovat tekniikoita, joita käytetään vaihteen vaihtamiseen synkronoimattomalla vaihteistolla.
Välikaasua käytetään kun synkronoimattomalla vaihteistolla vaihdetaan pienempi vaihde. Suuremmalle vaihtamiseen käytetystä tekniikasta käytetään nimitystä kaksoispoljenta, joka on perusteiltaan hyvin samanlainen kuin välikaasu. Näille tekniikoille yhteistä on vaihteiston sisällä olevien rattaiden kehänopeuden tasaaminen sopivaksi moottorin pyörittämään pääakseliin ja kytkettäväksi haluttuun vaihteeseen nähden.
Rattaiden pyörimisnopeuden säätö

Kun synkronoimattomalla vaihteistolla halutaan kytkeä pienempi vaihde vaihteiston rattaiden pyörimisnopeus pitää nostaa suuremmaksi. Tämä tehdään painamalla kytkin pohjaan, vaihtamalla vaihde vapaalle, nostamalla kytkin ylös ja antamalla kaasupolkimella moottorille välikaasu, joka vuorostaan aiheuttaa vaihteiston rattaiden pyörimisnopeuden kasvun. Kun pyörimisnopeutta on näin nostettu vastaamaan haluttua pienempää välityssuhdetta, kytkin painetaan jälleen alas ja pienempi vaihde kytketään normaalisti. Vaihdettaessa suuremmalle vaihteelle, käytetään kaksoispoljentaa, joka on suoritustekniikaltaan kuten välikaasu, paitsi kytkin vain käytetään ylhäällä ja kaasupolkimella ei anneta välikaasua. Näin vaihteiston rattaiden pyörimisnopeutta saadaan hidastettua ja suurempi vaihde saadaan kytkettyä. Mikäli rattaiden pyörimisnopeutta ei saatu sopivaksi vaihtamisessa saattaa vaihteiston rattaista kuulua huomattava mekaaninen ääni tai vaihde voi jopa jäädä kokonaan kytkeytymättä. Näistä tekniikoista välikaasun antaminen on useimmille vaikeampi oppia sen riippuessa huomattavasti kaksoispoljentaa enemmän ulkoisista elementeistä, kuten maastosta ja muusta liikenteestä.
Edut

Synkronoimattomalla vaihteistolla välikaasulla ja kaksoispoljennalla tehtävä vaihteen vaihtaminen on lisäksi huomattavan nopeaa verrattuna synkroinoidulla vaihteistolla vaihteen vaihtamiseen. Oikein suoritettuna vaihteen vaihtaminen ei kestä kuin joitakin sekunnin osia.
Välikaasun käyttö synkronoiduissa vaihteistoissa

Myös synkronoiduissa vaihteistoissa, jossa on suuret hammaspyörät, eli suuret massat, voidaan käyttää välikaasua ja kaksoispoljentaa tukemassa synkronointikartioiden toimintaa ja vähentämään niiden kulumista, koska suurilla massoilla kestää kauemmin tasata momenttinsa, eli tässä sovelluksessa kehänopeutensa. Esimerkiksi henkilöautossa tuskin huomaa sitä aikaa, mikä kuluu, kun kytketään seuraava vaihde toimintaan, kun taas kuorma-autoissa joiden synkronoiduissa vaihdelaatikoissa on huomattavasti suuremmat hammaspyörät, kehänopeuksien tasaantuminen voi kestää jopa useita sekunteja. Mutta välikaasun ja kaksoispoljennan ansiosta tuota aika voidaan lyhentää huomattavasti.
Vaihtoehtoinen menetelmä synkronoidulla vaihteistolla

Synkronoimattomalla vaihteistolla vaihtaminen voidaan suorittaa usein myös ilman kytkimen painamista, jolloin se korvataan kaasupolkimen nostolla vääntömomentin keventämiseksi jolloin vaihde saadaan kytkettyä vapaalle ja siitä edelleen välikaasulla tai ilman halutulle vaihteelle, kytkintä painamatta. Jotkin synkronoimattomien vaihteistojen valmistajat eivät tosin suosittele tätä tapaa käytettäväksi, koska väärin käytettynä, eli hammaspyörien kohdatessa eri kehänopeuksilla rattaat (etenkin pienemmät) ovat vaarassa vaurioitua ajan myötä. Välikaasu ja kaksoispoljenta toimivat millä tahansa manuaalisella mekaanisella vaihteensiirrolla varustetulla vaihteistolla, vaikkakin synkronoitujen vaihteistojen synkronointirenkaita ei yleensä ole suunniteltu kestämään tällaista käyttöä.
Voložba

| Voložba Воложба |
| --- | --- |
 У истока
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Tihvinä, Boksitogorsk
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Laatokan valuma-alue Säsjoen valuma-alue
Pinta-ala:  1 350 km²  
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  metsäoja, Kalinetskoje 
 :  59.2279°N, 34.1192°E
Laskupaikka:  Säsjoki, Pleso 
 :  59.5148°N, 33.4604°E
Sivu-uomat:  Pjardomlja, Terebežka, Raguša
Taajamat:  Boksitogorsk
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  yli 180 m  
Laskukorkeus:  38 m  
Korkeusero:  yli 142 m
Pituus:  81 km  
Kaltevuus:  1,34 m/km  
Keskivirtaama:  11,6 m³/s  
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Voložba (ven. Воложба) on Venäjällä Leningradin alueen Boksitogorskin ja Tihvinän piireissä virtaava 81 kilometriä pitkä Säsjoen toiseksi suurin sivujoki, joka yhtyy siihen hieman ennen suurinta sivujokea Tihvinänjokea. Voložban varrella viisi kilometriä ennen Säsjokea sijaitsee saman niminen kylä.
Joen kulku

Voložba alkaa metsäpurona Kalinetskojen (Калинецкое) ja Strugin (Струги) kylien länsipuolella kohdassa, joka sijaitsee yli 180 metrin korkeudessa mpy. Alue on Tihvinän selänteen pohjoisrinnettä, jonka kallioperä on kalkkikiveä ja dolomiittia. Puro hakeutuu pian maaston alavaan laaksoon, jona vie puroa kohti luodetta. Siihen yhtyy seuraavan kuuden kilometrin matkalla sivupuro Gorjonja ja toinen lyhyempi puro. Puro saapuukin sivupuron Ponyrin (Понырь) kohdalle, jonka valuma-alueella sijaitse kapea lampi Vološino (Волошино). Voložba saapuu nyt viljavammalle seudulle, sillä alueella on pieniä kyliä pienten peltomaiden ympäröiminä. Joki virtaa kylien välissä metsässä ja saapuu lopulta peltoalueelle itsekin, jossa se alittaa 100 metrin korkeuskäyrän. Se virtaa luoteeseen kaartaen hiljalleen kohti pohjoista. Tämän noin 25 kilometrisen etenemisen matkalla se virtaa viiden kylän ohi tai kautta, ja siihen yhtyvät esimerkiksi Tšerenka (Черенка), Pjardomlja (Пярдомля), Raguša, Lininka (Лининка) ja Terebežka (Теребежка). Joki meanderoi tiheästi ja välillä laajasti jokilaaksossaan. Nyt joki tulee Boksitogorskiin (Бокситогорск), jossa siihen yhtyy ensin Pjardomlja (Пярдомля) ja samalla joen suunta kääntyy luoteeseen päin ja poistuu asutuksen läheisyydestä metsätaipaleelle. Sen päätteeksi joki yhtyy Säsjokeen pienessä Pleson kylässä 13 kilometriä Tihvinästä etelään. Yhtymäkohta sijaitsee 38 metrin korkeudella mpy. Vaikka joki alkaa korkealta, aiheuttaa yläjuoksulla nopea putoaminen sen, että joki jää keskimäärin loivaksi. Joelle ilmoitettu kaltevuus on 1,34 metriä kilometrille.
Luontoarvoja

Lohi nousee Säsjokea ylös kutemaan ja lohia riittää myös sekä Voložbaan että sen sivujoille. Lohi on täällä rauhoitettu, mutta kalastettavaa riittää myös taimenista ja harjuksista. Muita saalislajeja ovat ahven, lahna, särki, hauki ja made. Joen pohja on enimmäkseen soraa, hiekkaa ja savea. Joessa runsaasti koskia, mikä pitää veden hapekkaana.
Alueen kallioperä on kalkkikiveä, mutta metsämaita peittää hapan podsoli ja kosteikkoja turvemaa. Pintamaan happamuus vaikuttaa Voložban vedenlaatuun. Joki jäätyy marraskuun ja tammikuun välisenä aikana ja jäät lähtevät huhtikuussa.