stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marcello Giombini

Marcello Giombini (24. heinäkuuta 1928 Rooma, Italia – 12. joulukuuta 2003 Assisi, Italia) oli italialainen säveltäjä, kirkkomuusikko ja virsirunoilija. Hän on tullut tunnetuksi ns. spagettiwesternelokuvien musiikin säveltäjänä, sekä italialaisen nuorten kirkkomusiikin säveltäjänä.
Jo nuorena Giombini soitti kirkkourkuja ja aloitti sävellysopintonsa klassisen barokkimusiikin tyylisen kirkkomusiikin alueella. Hän toimi kuoronjohtajana Roomassa ja sävelsi sinfonista musiikkia. Hän tuli kuitenkin tunnetuksi lukuisten, yli sadan spagettiwesternin musiikin säveltäjänä. Tunnetuin elokuva, jossa on hänen säveltämänsä musiikki, on Sabata – salaperäinen ratsastaja jonka ensi-ilta oli vuonna 1969. Elokuva sai kaksi jatko-osaa, Adios Sabata (1970) ja Sabatan paluu (1971). Hän on käyttänyt myös pseudonyymejä Pluto Kennedy ja Marcus Griffin. Hän oli myös elektronisen musiikin uranuurtajia Italiassa.
Kun katolisen kirkon Vatikaanin II konsiili uudisti katolisen kirkon jumalanpalveluselämää konsiilin päätöksen mukaan tuli mm. mahdolliseksi käyttää jumalanpalvelusmusiikissa uusia musiikin tyylikeinoja. Uusissa olosuhteissa pääsivät myös Giombinin kirkkomusiikin säveltäjän kyvyt esille. Hän on kirjoittanut useita messuja ja kirkollista musiikkia, jotka seuraavat konsiilin antamia ohjeita, mutta ammentavat vaikutteita oman aikansa musiikista. Hän sävelsi ensimmäisen ns beat-messunsa lauluäänille, kitaralle, bassolle, pianolle ja lyömäsoittimille. Messu sai nimen Messa Iuventutis, (italiaksi Messa dei Giovani, Nuorten messu) ja sen ensiesitys oli Roomassa San Filippo Neri Oratoriossa 28. 4. 1966. Hän kirjoitti useita messuja yhdessä filmimusiikin säveltäjäkollegansa Ennio Morriconen kanssa. Hän on säveltänyt runsaasti virsiä ja hengellisiä lauluja, joita hän julkaisi italiankielisessä kokoelmassa 150 Salmi per il nostro tempo.
Vuonna 1970 Giombini sävelsi messun "Camminiamo nella speranza", (Me vaellamme toivossa). Tässä messussa on laulu Le tue mani son pieni di fiori. Laulu tuli suosituksi, sen ja monia muita Giombinin uusia lauluja levitti Pro Civitate Christiana -järjestö joka toimii Assisissa, Italiassa.
Pro Civitate Christiana osallistui NMKY:n maailmanliiton seminaariin Ruotsissa, Ljungskilessä 1970, jossa aiheena oli kristillinen musiikki. Giombinin laulu ”Le tue mani son pieni di fiori” esiteltiin tässä kokouksessa. Pian se käännettiin ruotsiksi, kääntäjänä pappi ja nuorisomusiikin tekijä Lars Åke Lundberg. Laulu ”Dina händer är fulla av blommor” tuli Ruotsin kirkon virsikirjaan 1986 ja käännettiin suomeksi 2003 ilmestyneeseen Ruotsin kirkon suomenkieliseen virsikirjaan, kääntäjänä Anna-Mari Kaskisen. Virsi on numerolla 154, "Sylin täydeltä kukkia kannat” ja se on myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan lisävihkossa virsi 943.
Aiheesta muualla

Marcello Giombiniin filmimusiikista Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kappale ”Le tue mani” ensilevytyksellä (YouTube)
Marcello Giombinin kotisivu (italiaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Kari Suomalainen

| Kari Suomalainen |
| --- | --- |
 Kari Suomalainen vuonna 1993.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kari Yrjänä Suomalainen
Syntynyt: 15. lokakuuta 1920 Helsinki
Kuollut: 10. elokuuta 1999 (78 vuotta) Valkeakoski
Taiteilija
Salanimi:  Kari
Ala:  poliittinen pilapiirtäjä
 Nimikirjoitus
Kari Yrjänä Suomalainen, pilapiirtäjä Kari (15. lokakuuta 1920 Helsinki – 10. elokuuta 1999 Valkeakoski), oli suomalainen taiteilija, joka saavutti suosiota erityisesti Helsingin Sanomien poliittisena pilapiirtäjänä vuosina 1950–1991.
Suomalaiselle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1977.
Yksityiselämä > Perhetausta ja opinnot

Suomalaisen isä oli musiikkikirjailija ja viulisti Yrjö Suomalainen (1893–1964) ja äiti oli balettitanssija Estelle o.s. Wikström (1897–1970), jonka isä oli kuvanveistäjä Emil Wikström. Karin sisar oli oopperalaulaja ja oopperaohjaaja Maaria Eira.
Suomalainen vietti lapsena paljon aikaa äidinisänsä Emil Wikströmin ateljeessa Sääksmäen Visavuoressa. Hän kävi Helsingin normaalilyseossa kolme luokkaa, mutta ei viihtynyt koulussa ja jäätyään kahdesti luokalleen keskeytti sen. Enemmän kuin opiskelua ”Norssissa” hän jäi myöhemmin kaipaamaan koulun orkesteria, jossa hän oli soittanut vetopasuunaa. Jo koululaisena Suomalainen piirteli karikatyyrejä ja pilakuvia. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Ateneumissa Helsingissä 1936–1939 ja vielä vähän aikaa sotien jälkeenkin. Mallina oli usein Lyyli Metsämaa, joka oli ollut mallina myös Eliel Saarisen piirtämissä seteleissä. Samaan aikaan Ateneumissa opiskeli kuvanveistäjäksi myöhemmin valmistunut presidentin poika Kalervo Kallio, joka teki Suomalaiseen voimakkaan vaikutuksen. Opiskeluaikanaan Suomalainen oli jonkin aikaa kihloissa.
Yksityiselämä > Sota-aika

Suomalainen kuului nuoruudessaan suojeluskuntaan. Talvisodan ajan hän palveli ilmavalvontatehtävissä Sääksmäellä, jonne perhe oli paennut Helsingin pommituksia. Ilmavalvonnassa hänen kumppaninaan oli usein häntä neljä vuotta nuorempi toijalalainen koulupoika, tuleva menestyskirjailija Mauri Sariola. Suomalainen alkoi suorittaa asevelvollisuuttaan Tykistökoulutuskeskus 1:ssä Toijalassa huhtikuussa 1940, ja hän kävi aliupseerikoulun Päivölän kansanopistossa. Jatkosotaan Suomalainen osallistui tiedustelualiupseerina Kenttätykistörykmentti 19:ssä, kunnes hänet huhtikuussa 1942 siirrettiin sotapropagandan palvelukseen. Aluksi hän oli Viipurin tiedotuskomppaniassa, josta hän myöhemmin siirtyi samaan tehtävään Aunukseen. Suomalaisen siirtoon tiedotustehtäviin vaikutti ratkaisevasti taidehistorioitsija, professori Ludvig Wennervirta, joka oli nähnyt hänen rintamalla tekemiään piirroksia ja suositteli nuorta alikersanttia. Aunuksen tiedotuskomppaniassa palvelivat Suomalaisen lisäksi tuleva oopperalaulaja Kim Borg valokuvaajana sekä kirjailijat Oiva Paloheimo, Olavi Siippainen ja Lorenz von Numers kirjoittajina.
Vuosina 1942–44 ilmestyi Lukemista Kaikille ‑lehdessä Kari Suomalaisen vuonna 1938 piirtämä sarjakuva Henkensä kaupalla. Alex Raymondin piirrostyyli oli tehnyt vaikutuksen Suomalaiseen, joka oli tutkinut tarkkaan Raymondin tekniikkaa. Vaikutteet näkyvät texasilaiseen rannikkokaupunkiin sijoittuvassa sarjakuvassa.
Yksityiselämä > Yksityiselämä

Suomalaisen ensimmäinen puoliso oli taidemaalari Tyko Sallisen tytär, kirjailija Irja Salla, joka oli Karia kahdeksan vuotta vanhempi. Avioliitto kesti vuodet 1943–1945. Lyhyeksi jääneen avioliiton aikana puolisot eivät sodan vuoksi montakaan kertaa edes nähneet toisiaan. Salla joutui sodan jälkeen Nikkilän mielisairaalaan, missä häntä hoidettiin kuolemaansa saakka.
Vuonna 1955 Kari avioitui Liisi ”Lippe” Hokkasen (1931–2023) kanssa, joka tunnetaan myös laulajana ja kirjailijana. Lippe Suomalaisen mukaan Kari oli hyvin mustasukkainen ja vaikeasti alkoholisoitunut, mikä teki perhe-elämän vaikeaksi. Heillä on kolme lasta: Petteri (s. 1955), Valtteri (1957–1995) ja Lilli, sittemmin Lilli Earl (s. 1964). Perheen ensimmäinen koti oli keittiön ja kolmen huoneen asunto Tehtaankadun varrella Ullanlinnassa, josta muutettiin 1960-luvun alussa Sanoma Oy:n omistamaan kerrostaloon Pohjois-Haagaan. Talossa asui useita Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien toimittajia, muiden muassa rikostoimittaja ja kirjailija Mauri Sariola, johon Kari oli tutustunut jo talvisodan aikana Sääksmäellä. Karin vanha asunto Ullanlinnassa jäi hänen työtilakseen.
Kari asui eläkkeelle jäätyään entistä vakituisemmin kesäasunnollaan Visavuoressa, isoisänsä ateljeen naapurissa. Vuonna 1990 rakennukseen avattiin Kari-paviljonki, jossa hänen elämäntyönsä on esillä.
Sota-aikana Kari sanoi olleensa vapaa-ajattelija. Toisen lapsen syntymän aikoihin vuonna 1957 hän halusi kääntyä roomalaiskatolisuuteen. Monien taivuttelujen jälkeen hänen vaimonsa suostui vaihdokseen.
Ura pilapiirtäjänä

Uransa alkuaikoina Kari kirjoitti ja piirsi paljon Lukemista Kaikille ‑lehteen. Uran ensimmäinen kuva julkaistiin oman novellin "Tarkastaja Wilson-parka" ohessa Lukemista Kaikille ‑lehdessä numero 44/1937. Kari kirjoitti kolme Wilson-tarinaa. Jatkosodan aikana Kari oli rintamalla TK-piirtäjänä, ja tämän kauden töitä on julkaistu myöhemmin kirjoissa Sotakuvia ja Karin sota. Kuvien selitteiden lisäksi Kari kirjoitti sotakokemuksestaan pakinatyylisen selostuksen. Sotilasarvoltaan Kari oli kersantti.lähde?
Ura pilapiirtäjänä > Seura-lehden taittaja ja kuvittaja (1948–1951)

Kari Suomalaisen otti Seura-lehden taittajaksi silloinen päätoimittaja Olli Ohtomies. Seurassa toimi tuohon aikaan myös taiteilijaystävä, joka oli tuttu sotavuosien rintamalta. Myös Seuran entinen päätoimittaja ja toimitussihteeri Olavi Järvi oli Kari Suomalaisen rintamamiesystäviä. Vänrikki Järvi oli jatkosodassa ollut yhtaikaa samoissa taisteluissa. Kari Suomalainen oli myös jonkin aikaa kihloissa Seura-lehden toimitussihteerin Juliska Toivasen kanssa. Välirikko Toivasen kanssa johti myös siihen, että Kari Suomalainen jätti työnsä Yhtyneissä ja Seura-lehdessä. Kun Eljas Erkko tarjosi alkuvuodesta 1950 Suomalaiselle töitä Helsingin Sanomista, siirtyminen toisen lehden palvelukseen alkoi. Karin piirroksia nähtiin kuitenkin vielä noin vuoden ajan Seura-lehdessäkin.
Seurassa Kari Suomalaisen tehtäviin kuului piirtää pääkuva rakkaus-, jännitys-, seikkailu- ja salapoliisikertomuksiin sekä muotoilla jutun pääotsikko. Lisäksi taittaja vastasi lehden typografiasta. Kaikkiaan Seurassa julkaistiin vuosina 1948–1951 lähes 150 Karin piirrosta. Kari Suomalainen kirjoitti Seuraan myös artikkeleita taiteilijoista ja piirtäjistä. Kari keksi Seuralle myös oman hahmon, Onnen Oskarin, isopäisen, rusettikaulaisen pilapiirroshahmon.
Ura pilapiirtäjänä > Laumasopuli

Eräs nimenomaan Karin luomista hahmoista on "laumasopuli", jonka hän keksi presidentti Mauno Koiviston tokaisusta, että lehtimiehet ovat kuin lauma sopuleita jotka ryntäävät sokeasti hukkumaan. Mediaa edustavaksi hahmoksi Karin piirroksissa vakiintui tämän myötä 1980-luvulla lehtimiehen hatulla varustettu höröhampainen sopuli. Teoksessa Ha! Ha! Hauska Kari hahmo esiintyy jopa shiialaismullahin asuun puettuna sapelia heiluttaen Pertti Paasion ja Ulpu Iivarin rinnalla, ja kaikki kolme kiljuvat ääneen osoittaen Keijo Korhosen kuvaa:
»Tuomitsemme hänet karkotettavaksi maasta koska hänen mielestään suomalaisten tulee olla isäntiä omassa maassaan!»
Hahmo oli niin herkullinen, että Kari käytti sitä jopa suomettumisen pilkkaamiseen: eräässä piirrossarjassa vanhempi sopuli opastaa nuorempaa:
»Muista sitten että natokenraali uhoaa mutta neukkukentsu varoittaa!»
Ura pilapiirtäjänä > Rauno Murju

Rauno Murju on Karin pilapiirtäjäuran viimeisten vuosien pilapiirroksissa esiintyvä fiktiivinen erikoistutkija, joka on karikatyyri tyhjänpäiväistä tutkimusta tekevästä tutkijasta. Risupartaisen, silmälasipäisen Rauno Murjun tekemä tutkimus on yleensä nollatutkimusta tai norsunluutornitutkimusta. Murjulla on lapsekas, todellisen maailman todellisista asioista tietämätön ilme. Murjun keksintöjä ovat mm. televisiotuoli, josta katsoja ei pääse pois ennen ohjelman loppumista, sekä monikulmainen, vain kaloille ja ritareille sopiva hammasharja. Kerran hän ehdotti, että oravanpyörä valjastettaisiin sähköä tuottamaan. Osassa piirroksista, joissa Murju esiintyy, mainitaan myös Murjun yliopiston nimi: Paukkulan konttiyliopisto. Rauno Murju sai yhden äänen Yleisradion Satusuomalaiset-äänestyksessä.
Taiteelliset esikuvat

Työvuosinaan Seura-lehdessä Karin esikuvana oli ruotsalainen piirtäjä Torvald Gahlin, joka oli Dagens Nyheterin taiteilija 43 vuotta (1932–1975) ja käytti nimimerkkiä Salon Gahlin. Suomalaisista piirtäjistä tamperelainen sarjakuvapiirtäjä ja kuvittaja Eijo ”Poika” Vesanto miellytti Kari Suomalaista piirustustaidoillaan. Leonardo da Vincin taidetta Suomalainen ihaili erityisesti ja ylisti tätä maailmankuuluna pilapiirtäjänä. Ehkä Helsingin Sanomien tärkeimpään hahmoonsa ikinuoreen Römpän äijään idea tuli jo Seuran aikoina, kun Kari luonnehti englantilaista piirtäjää Gavarnia. Kari Suomalainen totesi urastaan vuonna 1984: "En oikein tiedä mitä olen tavoitellut. Tuntuu, että olen väärällä uralla. Olisin halunnut olla säveltäjä tai muotokuvan maalari". Kari Suomalainen oli myös erittäin musikaalinen, ja fagotin soittajana hän ylsi miltei puoliammattilaiseksi.
Myös amerikkalaisuus piirroskuvissa oli yksi Karin piirteistä Seura-vuosina. "Kari oli jenkkiystävällinen. Amerikkalaisuus oli vahvasti läsnä. Hän piirsi hahmoja, jotka olivat ulkomaalaisten näköisiä, cowboysankareita ja hoikkauumaisia neitoja. Hahmot olivat karrikoituja ja usein humoristisia", Tiina Kuivalainen kuvailee.
Kari ulkopuolisten silmin

Juho Gartz on tehnyt Karista elokuvan Kari ja hänen 9 presidenttiään. Se esitettiin televisiossa juuri ennen vuoden 1994 presidentinvaaleja. Elokuvan loppukommentti oli taiteilijalle tyypillisen sarkastinen:
»Mitä sitä turhia puhumaan "Ramista" ja "Marasta" tai "Patesta" – sanottaisiin vain reilusti "Pitkäkäinen", "Paksukainen" ja "Mökkiläinen"»
Tämän jälkeen mainittiin kukin taiteilijan antama liikanimi ja sen jälkeen kärjistetty pilakuva kustakin ehdokkaasta – Paavo Väyrynen kuvattiin vetämässä jalasmökkiä narusta olallaan kerjuupussi, jossa luki ”päivärahat”. Taiteilija oli siis loppuun asti täysin leppymätön, kun kysymys oli Väyrysen jo liki unohtumaan päässeestä päivärahatempauksesta. Niin kauan kuin Kari Suomalainen eli, hän ripusti aina ja ikuisesti jalasmökin Väyrysen niskaan, oli aasinsilta miten hatara tahansa. Toinen Karin Väyryseen jatkuvasti liittämä teema oli Väyrysen aikaisempi maininta "yön yli nukkumisesta", piirtäen hänet usein yöasussa tai nalle kainalossa.
Toimittaja Marja Ylönen teki Karin piirroksista vuonna 1995 Tampereen yliopistossa tiedotusopillisen väitöstutkimuksen Karin suomalainen – Pilapiirrokset suomalaisuuden legitimointina. Tutkimus on julkaistu myös WSOY:n kustantamana kirjana Karin Suomi – Karin piirrokset suomalaisuuden kuvana.lähde?
Antti Seppänen ohjasi vuonna 2022 Kari Suomalaisen elämää ja työuraa käsittelevän dokumenttielokuvan Karin suomalaiset.
Kari Suomalaiselle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1977.
Kari Suomalainen kuoli 10. elokuuta 1999 Valkeakoskella, ja hänen tuhkansa siroteltiin hänen toivomuksensa mukaisesti Vanajaveteen.lähde?
Julkaisut

Karin pilapiirroksista ja teksteistä on koottu vuosina 1953–2016 yhteensä 59 kirjaa. Lisäksi Kari on kuvittanut lukuisia teoksia ja kirjoittanut kaksi näytelmää sekä novelleja.
Julkaisut > Kuvitukset

Petronius: Trimalkion pidot.  Otava, 1958.
Arijoutsi: Älä hikeenny.  Otava, 1958.
Arijoutsi: Turpiin vaan ja onnea.  Otava, 1958.
Arijoutsi: Terve menoa.  Otava, 1959.
Arijoutsi: Sillä siisti.  Otava, 1961.
Arijoutsi: Vintti pimeänä.  Otava, 1962.
Mattsson, Gunnar: Ruotsalaiset vastatuulessa.  WSOY, 1963.
Sipponen, Urho: Tilulilulii, räiskis ja pum-pum: musiikkikaskuja.  Tajo, 1963.
Mattsson, Gunnar: Suomalaiset myötätuulessa.  WSOY, 1964.
Mattsson, Gunnar: Suloisesta Suomestamme: tuntematonta Suomen historiaa.  WSOY, 1964.
Arijoutsi: Aina hampaissa.  Otava, 1964.
Arijoutsi: Kiitti ja murisi: valittuja pakinoita.  Otava, 1965.
Arijoutsi: Täältä pesee.  Otava, 1965.
Arijoutsi: Tultiin tuttaviks.  Otava, 1973.  ISBN 951-1-01160-X
Rahunen, Matti: Miehen ikä: Ahti Karjalainen 50 vuotta.  Kirjayhtymä, 1973.  ISBN 951-2602-16-4
Sarlund, Seppo ym.: Maa ja mies: Johannes Virolaisen kuusi vuosikymmentä 31.1.1974.  Kirjayhtymä, 1974.  ISBN 951-2608-44-8
Arijoutsi: Alko aina hankala.  Otava, 1974.  ISBN 951-1016-81-4
Huovinen, Pentti: Kekkosen näköinen mies: kekkoskaskuja 75 vuoden ajalta.  Weilin+Göös, 1975.  ISBN 951-3513-86-6
Arijoutsi: Kimppuun käyvät ja kielletyt.  Otava, 1975.  ISBN 951-1-02108-7
Virkkunen, Sakari: Korsimo – Kekkosen mies.  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04120-7
Kähkölä, Paavo ym.: Toinen tasavalta.  Otava, 1976.  ISBN 951-1-02324-1
Savola, Hannu: Näin saatiin presidentti.  Sanoma Osakeyhtiö, 1982.  ISBN 951-9-13483-2
Salminen, Esko: Porkkalan palautuksesta noottikriisiin.  Otava, 1982.  ISBN 951-1-07026-6
Salola, Eero: Ilman fritsaria.  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11667-3
Suomalainen, Valtteri: Kuolet vain kahdesti.  Recallmed, 1994.  ISBN 951-9221-65-4
Suomalainen, Valtteri: Sauna Syyriassa.  Recallmed, 1995.  ISBN 951-9221-70-0
Valkinen, Kaija: Nauru päivässä, 365 vuodessa.  Valitut Palat, 2010.  ISBN 978-951-584-879-6
Julkaisut > Muut julkaisut

Yhdeksästoista askelma.  Otava, 1948.  Julkaistu nimimerkillä Jasper.
Hirttämätön lurjus, näytelmä. 1966.
Kalle-sedän jutut, näytelmä. 1975.
Ihmisen ääni.  (Toimittanut Maarit Niiniluoto)  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-08312-7
Yrjö Suomalaisen musiikkipakinoita.  Otava, 1978.  ISBN 951-1-04948-8
Karin ääni.  (Toimittanut Maarit Niiniluoto)  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16584-0
Palkintoja ja tunnustuksia

Kari palkittiin työstään useilla palkinnoilla:
Reuben-palkinto The National Cartoonist Society of USA (vuonna 1959)
People-to-People Cartoonists Committee Inc. of the US (v. 1960)
Salon International de la Caricature, Montreal (1967)
Sanomalehtien liiton palkinto (1971)
Suomen kulttuurirahaston kunniapalkinto (1974)
Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki ‑palkinto (1976)
Professorin arvonimi (1977)
Otavan palkinto (1980)
Suomen Kuvalehden journalistipalkinto (1982)
Helsinki-palkinto (1983)
Puupäähattu-palkinto, Suomen sarjakuvaseura ry (1984)
Suomalaisuuspalkinto, Suomalaisuuden liitto (1987)
Kalevalaseuran mitali (1988)
Pro Finlandia (1989)
Kirjallisuutta

Suomalainen, Kari: Karin ääni.  (Toimittanut Maarit Niiniluoto)  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16584-0
Suomalainen, Lippe: Vuosi Karin kanssa. Otava 1982. Helsinki.
Suomalainen, Lippe: Elämässä kiinni.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-12896-0
Ylönen, Marja: ”Suomalainen, Kari (1920–1999)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 452–455.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kari Suomalainen Visavuoren museojohtajan blogissa
Miksi Kari Suomalaiselle puupää? Suomen sarjakuvaseura.
Yle.fi Häme. (Arkistoitu – Internet Archive) Kuvia.
Suomalainen, Kari hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Ensimmäisen tiedoituskomppanian jäsen, alikersantti Kari Suomalainen jatkosodassa 1.1.1943–19.9.1944.
Arvi Kivimaa (vas.) ja Kari Suomalainen tekemässä sopimusta huvinäytelmän Hirttämätön lurjus esittämisestä vuonna 1965.
Pilapiirroksessa vuodelta 1966 satiiri kohdistuu Porkkalan vuokra-alueen palautuksen 10-vuotis­juhlintaan. Heti piirroksen julkaisun jälkeen ulkoministeri Ahti Karjalainen kutsui puheilleen Helsingin Sanomien silloisen päätoimittajan Teo Mertasen ja esitti tälle paheksuntansa.
Laing’s Nekin taistelu

Laing’s Nekin taistelu (myös Laingsnekin taistelu) oli suurehko taistelu, joka käytiin ensimmäisen buurisodan aikana 28. tammikuuta 1881 brittiläisten joukkojen ja buurien välillä. Taistelu päättyi brittien tappioon.
Tausta

Laing’s Nek on sola, jonka kautta kulkee reitti Lohikäärmevuorten läpi Natalista Transvaaliin. Ensimmäisen buurisodan sytyttyä britit kärsivät tappion sodan ensimmäisessä suuremmassa yhteenotossa Bronkhorstspruitin taistelussa 16. joulukuuta 1880. Buurit olivat myös piirittäneet useita brittivaruskuntia Transvaalin alueella. Tappion jälkeen britit lähettivät buureja vastaan armeijan hallitsemastaan Natalista. Joukkoja komensi kenraalimajuri George Pomeroy-Colley. 1 400:n miehen osasto lähti Pietermaritzburgista 10. tammikuuta 1881.
26. tammikuuta Pomeroy-Colleyn joukot olivat saapuneet Mount Prospect -nimiselle maatilalle muutama kilometri Laing’s Nekista etelään. Laing’s Nekissa oli Petrus J. Joubertin komentama noin 2 000 buurin osasto puolustusasemissa harjanteella.
Taistelu

Pomeroy-Colley hyökkäsi buurien asemien vasenta siipeä vastaan aamulla 28. tammikuuta. Brittien jalkaväki oli järjestäytynyt tasangolle harjanteen edustalla, ja hyökkäys alkoi ylämäkeen kello 10.00. Ratsuväen oli tarkoitus hyökätä samaan aikaan oikealla. Jyrkkä nousu hidasti jalkaväen etenemistä, ja ratsuväki saavutti harjanteen yksinään. Buurien juoksuhaudoilla ratsuväki lyötiin takaisin alamäkeen, jonka jälkeen buurit keskittyivät jalkaväkeen. Britit määrättiin juoksuhautojen lähellä kiinnittämään pistimensä ja rynnäköimään buurien asemiin. Hyökkäys tyrehtyi kuitenkin buurien kiivaaseen kiväärituleen. Lopulta briteille annettiin käsky vetäytyä.
Seuraukset

Taistelu oli selvä tappio briteille. He olivat menettäneet 83 miestä kaatuneina ja 111 haavoittuneina. Buurien tappiot olivat vain 14 kaatunutta ja 27 haavoittunutta. Britit vetäytyivät Mount Prospectille, jonne he jäivät odottamaan vahvistuksia.
Brittien ratsuväekä taistelun aikana maaluksessa.
Aho

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Aho tarkoittaa seuraavia:
aho, nurmettunut kaskimaa, viljelyn jäljiltä nurmettunut pelto
Algheron lentoasema, IATA-koodi AHO, lentoasema Italiassa.
AHO, vanhentunut Alankomaiden Antillien KOK-koodi
Aho, kylä Vetelissä
Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo, AHO, Oslon arkkitehtuuri- ja designkorkeakoulu
Lars Thunberg

Lars Anders Thunberg (9. heinäkuuta 1928 Tukholma, Ruotsi – 29. marraskuuta 2007 Sigtuna, Uplanti) oli ruotsalainen luterilainen pappi, teologi, kirjailija ja kääntäjä.
Elämänvaiheet ja työ

Thunberg valmistui filosofian kandidaatiksi 1950 ja teologian tohtoriksi 1965. Hänet vihittiin papiksi Västeråsin hiippakuntaan, mutta hän ei juurikaan toiminut seurakuntapappina. Hän toimi Pohjoismaisen ekumeenisen instituutin johtajana (Nordiska ekumeniska institutet, nykyisin Pohjoismainen ekumeeninen neuvosto, Nordiska ekumeniska rådet) vuodesta 1967, dogmatiikan ja symboliikan dosenttina Upsalan yliopistossa vuodesta 1970 ja dosenttina Århusin yliopistossa Tanskassa vuodesta 1978. Hän teki elämäntyönsä ennen muuta yliopistoteologina ja oli erityisen kiinnostunut itäisen kirkon teologisista opettajista. Hänen tohtorinväitöskirjansa ”Microcosm and Mediator: The Theological Anthropology of Maximus the Confessor” aiheena oli bysanttilainen kirkkoisä Maksimos Tunnustaja (580-622).
Pohjoismaisessa ekumeenisessa instituutissa hän vastasi yhdessä vaimonsa Anne Marie Thunbergin kanssa laajasta tiedotus – ja kääntämistoiminnasta, sekä konferenssitoiminnasta. Teologiset näkökohtansa hän julkaisi kirjassaan Äkta kristendom. Från fornkyrkan till vår tid (2005). Hän oli tuottelias myös runoilijana, ja hän julkaisi runojaan kokoomateoksena Spanat och mottaget. Vald dikter 1957-1999. Hän on myös kirjoittanut ja muokannut joitain virsiä.