Tukholman arkkitehtuuri
Rakennuskannan kehitys > 1945–1970

Ennen toista maailmansotaa ja sen aikana laaditun yleiskaavan mukaan Tukholman tuli kasvaa helminauhojen tavoin metrolinjojen varsille. Syntyi ajatus ABC-kaupungista: A tarkoitti työtä (ruots. arbete), B asuntoja (ruots. bostad) ja C keskustaa (ruots. centrum). Årsta centrum, jonka Erik ja Tore Ahlsén suunnittelivat vuosina 1943–1953, oli ensimmäinen periaatteen mukaan suunniteltu lähiökeskus. Sinne ei kuitenkaan alun perin kulkenut metroa. Västertorp (1949–1952) ja Björkhagen (1959) rakennettiin metroa silmällä pitäen. Vällingbyssä ja Vällingby centrumissa ajatus ABC-kaupungista toteutettiin kaikkein johdonmukaisimmin. Kaupunginosien kaavat laadittiin vuosina 1947–1950 arkkitehti Sven Markeliuksen johdolla. Vällingby centrum rakennettiin 1952–1954 ja sen arkkitehteina toimivat muiden muassa Sven Backström ja Leif Reinius. Lopputulos oli onnistunut ja herätti suurta kansainvälistä huomiota. Myös kaupungin eteläosiin kasvoi uusia kaupunginosia: metron varteen rakennettiin Högdalen (1957), Farsta (1960), Bredäng (1962) ja Skärholmen (1968).
Tukholman keskustaa ja Nedre Norrmalmin aluetta muutettiin 1950–1970-luvuilla radikaalisti. Metro, uudet kadut ja torit, tunnelit ja uudet liiketalot sekä maanalainen huoltoverkosto kutoutuivat yhteen nykyaikaiseksi kaupungiksi. 1920- ja 1930-luvuilla laadittujen suunnitelmien toteutus keskeytyi toisen maailmansodan ajaksi, ja nyt ne vietiin loppuun. Tästä Norrmalmin uudelleenjärjestelystä tuli Ruotsin kaikkien aikojen suurin, pitkäkestoisin ja kritisoiduin rakennushanke, joka alkoi maaliskuussa 1952 ja saatiin valmiiksi 1970-luvun puolivälissä. Sven Markeliuksen johdolla maan arkkitehtien eliitti palkattiin suunnittelemaan uusi Hötorgscity ja Sergelin torin ympäristön rakennukset Sveavägenin ja Hamngatanin varrella; heihin kuuluivat Markeliuksen itsensä lisäksi Backström & Reinius, Anders Tengbom, David Helldén, Lars-Erik Lallerstedt ja Peter Celsing. Uuden cityn tunnusmerkeiksi nousivat Peter Celsingin Kulturhuset (vihittiin 1973) ja viisi Hötorgsskraporna-pilvenpiirtäjää (vihittiin 1960–1966), joita Yngve Larsson kutsui innoissaan ”viideksi torventörähdykseksi” (ruots. de fem trumpetstötarna). Suunnitelman toteuttamiseksi piti purkaa suuri määrä osittain kulttuurihistoriallisesti arvokkaita rakennuksia, mikä sai aikaan lukuisia protesteja. Niiden vuoksi Norrmalmsregleringen keskeytettiin lopulta ennen aikojaan. City 67:n mukaisia uudisrakennusvaiheita 3, 4 ja 5, joihin kuuluivat muiden muassa Tunnelgatanin levennys ja rakentaminen uudelleen paikalliseksi pääkaduksi, Östermalmin osat aina Humlegårdsgatanille ja Sibyllegatanille saakka sekä Blasieholmen ja Blasieholmsleden, ei koskaan toteutettu. Essingeleden vihittiin Tukholman kehätien ensimmäisenä osana elokuussa 1966. Tiehanke oli tuolloin Ruotsin suurin, vaikka siihen kuului vain viisi kilometriä uutta tietä. Essingeledenin jatkoa Brommaan (Brommagrenen) ei kuitenkaan toteutettu. Myös metron rakentamista vaivasivat keskeytykset: Lidingön ja Nackan haarat kuopattiin.
Viime aikoina on arvioitu uudelleen osa Norrmalmsregleringin aikaan syntyneestä rakennusperinnöstä. Keväällä 2007 Tukholman kaupunginmuseo inventoi ja luokitteli kattavasti kaikki vuosina 1960–1989 Norrmalmin alueelle rakennetut kiinteistöt. Kaupunginmuseo dokumentoi kaikki rakennukset kuvin ja sanoin Tukholman keskustan tulevaa rakentamista silmällä pitäen. 14 arvokkaimman kiinteistön joukkoon, joiden kulttuurihistoriallinen arvo vastaa rakennusmuistomerkille (ruots. byggnadsminne) asetettuja vaatimuksia Ruotsin lain mukaan (Kulturminneslagen), luettiin 11 Norrmalmsregleringenin yhteydessä syntynyttä rakennusta. Ne ovat ajan tunnetuimpien arkkitehtien, kuten Peter Celsingin, Nils Teschin, Carl Nyrénin ja Backström & Reiniuksen suunnittelemia.
Luottamus tulevaisuuteen oli 1950- ja 1960-luvuilla suurta. Uutta ei rakennettu vain Norrmalmille tai kaupungin ulkoreunoille, vaan myös Sveavägenin pohjoispäähän, jonne nousi huutomerkiksi 25-kerroksinen pilvenpiirtäjä Wenner-Gren Center. Sen rakentamisen rahoitti tekniikasta kiinnostunut Axel Wenner-Gren. Vuosina 1959–1961 paikalle rakentui arkkitehti Sune Lindströmin piirustusten mukaan kokonainen rakennuskompleksi, joka koostui toimistoista, kokoushallista, tutkimustiloista ja asunnoista Tukholmassa vieraileville ulkomaisille tieteilijöille. Paikka oli valittu hyvin: se sijaitsi Tukholman ulosmenotien varrella matkalla kaupungin uudelle suurlentoasemalle Arlandaan. Kaikki Arlandan kautta matkaavat tulisivat näkemään Wenner-Gren Centerin muinaisajan riimukiven tavoin (riimukivet olivat statussymboleita, jotka asetettiin usein tärkeiden kulkureittien varsille). Myös rakennustekniikka oli nykyaikainen; Wenner-Gren Centerin pilvenpiirtäjä oli maan ensimmäinen rakennus, jonka runko koostui yhteen niitatuista teräspalkeista yhdysvaltalaisen esikuvan mukaan. Se oli aikanaan Euroopan korkein teräsrunkoinen rakennus. Södermalmilla vihittiin vuonna 1959 toinen korkea talo, joka sai kansan suussa pian nimen Skatteskrapan (suom. veropilvenpiirtäjä). Paul Hedqvistin piirtämä 26-kerroksinen rakennus nousi Wenner-Gren Centeriäkin korkeammalle.
Kirkkorakennukset ovat kaikkien vuosisatojen ajan heijastelleet vallitsevaa tyyliä taiteessa ja arkkitehtuurissa, ja niin myös toisen maailmansodan jälkeen. Björkhageniin Tukholman eteläpuolelle rakennettiin vuosina 1956–1963 Markuskyrkan, jonka suunnitteli silloin 70-vuotias Sigurd Lewerentz anteeksipyytelemättömän brutalistiseen tyyliin. Kirkosta tuli nykyajalle epätavallinen rakennushanke. Paikalle perustettiin vanhanaikainen ”Bauhütte”, jossa arkkitehti oli päivittäin läsnä, johti töitä ja ratkaisi esteettisiä ja teknisiä ongelmia yhdessä rakennustyöläisten kanssa. Markuskyrkan sai huomiota myös kansainvälisesti, ja siitä tuli vuonna 1962 ensimmäinen rakennus, joka palkittiin Kasper Salin -palkinnolla.
Tukholmaan suuntautui 1950- ja 1960-luvuilla jälleen suuri muuttoliike, ja kaupungin väkiluku kasvoi voimakkaasti. Vuonna 1960 Tukholman kunnassa asui jo 800 000 asukasta ja asuntopula vaivasi taas kaupunkia. Ruotsin valtiopäivät teki vuonna 1965 päätöksen niin kutsutusta miljoonaohjelmasta, johon kuului miljoonan asunnon rakentaminen valtakuntaan kymmenen vuoden kuluessa – suurin osa niistä Tukholmaan. Tuloksena oli yksitoikkoisia kerrostaloja yksitoikkoisilla asuinalueilla, jotka useimmiten rakennettiin betonielementeistä. Uusiin alueisiin kuuluivat Tensta (1967), Rinkeby (1968) ja Skärholmen (1968). Kaupunkiin nousi kuitenkin myös pienimuotoisempaa asuinrakentamista, kuten Riksrådsvägenin rivitaloalue (1956) Bagarmossenissa. Sinne rakennettiin vuokrataloja monilapsisille perheille.
Ajan rakennuksia
Årsta centrum
Vällingby centrum
Farsta torg
Wenner-Gren Center
Markuskyrkan
Hötorgsskraporna
Kulturhuset
Riksbankshuset