stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
RinneRadio

| RinneRadio |
| --- | --- |
 RinneRadion kokoonpano vuonna 2020 (vasemmalta oikealle): Aleksi Myllykoski, Juuso Hannukainen ja Tapani Rinne.
Tiedot
Toiminnassa:  1988–
Tyylilaji:  nu-jazz, elektro, ambient, tekno
Kotipaikka:  Helsinki,
Jäsenet:  Tapani Rinne   Aleksi Myllykoski   Juuso Hannukainen  
Entiset jäsenet:  Konsta "DJ Muffler" Mikkonen, Tuomas "Verneri Lumi" Norvio, DJ Ken-One, Kimmo Kajasto, Jari Kokkonen, Seppo Tyni, Tommi Lindell, Keimo Hirvonen, Jan Noponen, Janne Lehto, Zarkus Poussa
Levy-yhtiö:  Rockadillo Records, The Ambient Zone, Pyramid (Johanna Kustannus), Aani  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
RinneRadio on elektronista musiikkia soittava jazzvaikutteinen yhtye, jonka musiikissa on kuultavissa usein myös maailmanmusiikin vivahteita. Yhtyettä on pidetty alansa edelläkävijänä eri musiikkityylien yhdistämisessä, koska se fuusioi jazzia ambient- ja teknomusiikkiin jo kauan ennen ilmiön yleistymistä kansainvälisesti.  Esimerkiksi suomalaista populaarimusiikkia käsittelevän kirjasarjan kolmannessa osassa Suomi soi 3 ‒ Ääniaalloilta parrasvaloihin (Tammi, 2005) on todettu, että “RinneRadio oli vuosikausia aikaansa edellä”.
Yhtyeen virallisilla kotisivuilla RinneRadion tuottamaa musiikkia kuvaillaan yhdistelmäksi drum’n’bass- ja teknorytmejä sävytettyinä tummasävyisellä dub technolla, runsailla ambient-äänimaailmoilla sekä ajattomilla saksofoni- ja bassoklarinettiosuuksilla, joista yhdessä syntyy kiihkeän transsimaista ja surrealistista tanssimusiikkia.” RinneRadion nykyiseen kokoonpanoon kuuluvat Tapani Rinne (puhallinsoittimet), Aleksi Myllykoski (konesoundit) ja Juuso Hannukainen (perkussiot).
Kirjailija-toimittaja Petri Silas on kuvannut Tapani Rinteen asemaa suomalaisessa musiikissa Finnish Jazz -teoksen viidennessä painoksessa seuraavasti: “Rinne haeskelee aina uusia horisontteja, ja hänen seksikäs sopraanosaksofoninsa ja kaihoisa bassoklarinettinsa edustavat eräitä suomalaisen jazzin kaikkein omaperäisimmistä äänistä.”
2000 ‒ 2009

Yhteistyö Jori Hulkkosen kanssa jatkui, sillä hän oli pitkälti tuotantovastuussa seuraavalla RinneRadion levyllä Nao (2001) yhdessä Veikka Erkolan kanssa. Live-esiintymisten osalta DJ Ken-Onen korvasi ensin kokoonpanossa perkussionisti Zarkus Poussa, sittemmin Abdissa Assefa. Nao nousi lopulta Suomen virallisella listalla sijalle #32, mikä teki kaupallisesti siitä yhtyeen toiseksi menestyneimmän levyn Rok-albumin jälkeen. Sitä seurasi vuonna 2003 toinen albumi, nimeltään Lumix, joka musiikillisessa mielessä sisälsi vahvan panoksen Veikka Erkolalta ja Pauli Saastamoiselta. Jälkimmäinen on vuosien varrella toiminut merkittävässä roolissa RinneRadion äänimaailman osalta erityisesti äänitysten, miksausten ja masteroinnin osalta.
Samojen vuosien aikana Tapani Rinteen kumppaneiksi yhtyeeseen liittyivät Tuomas “Verneri Lumi” Norvio ja Juuso “Juusonik” Hannukainen (joka tunnetaan myös Don Johnson Big Bandista). RinneRadio oli jälleen trio. Heidän ensimmäinen yhteisprojektinsa oli vuoden 2004 albumi Pan, joka käsittää mielenkiintoisen kattauksen vierailevia artisteja, kuten viulisti Pekka Kuusiston.
Vuonna 2005 RinneRadio keskittyi kiertueisiin ja esiintyi muun muassa legendaarisen Herbie Hancockin kuratoimalla festivaalilla Barbicanin taidekeskuksessa Lontoossa ja hollantilaisella North Sea Jazz Festivalilla. Seuraavana vuonna yhtye kutsuttiin esiintymään perinteikkään Midem-musiikkitapahtuman 40-vuotisjuhlien avajaisiin Cannesissa, Ranskassa. Pian tämän jälkeen oli vuoro jälleen uudelle levylle, joka nimettiin yksinkertaisesti +:ksi. Maineikas viulisti Pekka Kuusisto vierailee myös tällä albumilla.
Syyskuussa 2007 ilmestyneellä On-albumilla kuullaan vierailevina solisteina muun muassa Sanni Orasmaata ja islantilaista Kira Kiraa. Aktiivinen yhtye juhlisti 20-vuotistaivaltaan seuraavana vuonna julkaisemalla kokoelmalevyn 20, joka käsittää saman määrän kappaleita RinneRadion uran varrelta. Valinnoista vastasivat radio- ja klubideejiit, joita pyydettiin listaamaan teokset, joiden pitäisi kunkin mielestä kuulua yhtyeen unelmalevylle. Näiden pohjalta valitut kappaleet on albumilla jaettu kahdelle levylle, jotka on nimetty teemanmukaisin otsikoin Side (A)mbient ja Side (B)eat.
Tuoretta materiaalia kuultiin jälleen vuonna 2009 upouuden Pole Stars -levyn muodossa. Musiikillisesti se edustaa eräänlaista päivitystä RinneRadion aiempaan pohjoisilla ulottuvuuksilla maustettuun “etnoteknoon”. Levyllä vierailevat muun muassa saamelaisjoikaajat Ulla Pirttijärvi ja Wimme Saari, harmonikkataiteilija Johanna Juhola sekä kanteletaiteilija Eva Alkula.
2010-luvulta nykypäivään

RinneRadion seuraava merkittävä etappi käynnistyi arvostetun suomalaisen drum’n’bass -artisti Konsta “DJ Muffler” Mikkosen ottaessa pian Pole Stars -levyn jälkeen kokoonpanossa Tuomas “Verneri Lumi” Norvion paikan. Tämän voi kuulla myös vuonna 2012 julkaistulla StaRRk-levyllä, jota Helsingin Sanomien levyarviossa 30.8.2012 kuvailtiin tyylillisesti RinneRadion aiempaan tuotantoon nähden entistä särmikkäämmäksi ja säkättävämmäksi sekä jylhemmäksi, jyrkemmäksi ja synkemmäksi.
Virallinen kokoonpano säilyi pitkään muuttumattomana aina vuoteen 2020 saakka, jolloin elektronisen musiikin artisti ja deejii Aleksi Myllykoski astui DJ Mufflerin paikalle tuurattuaan tätä jo edellisten vuosien aikana toisinaan live-konserteissa.
Vuoden 2012 StaRRk-albumin jälkeen RinneRadio on keskittynyt aktiiviseen keikkailuun sekä Suomessa että ulkomailla. Levytysten osalta yhtyeen jäsenet ovat olleet kiireisiä omissa projekteissaan. Esimerkiksi yhtyeen nokkahahmo Tapani Rinne julkaisi neljännen soololevynsä Radioton vuonna 2019, järjestyksessään toisen yhteislevyn Human joikaaja Wimme Saaren kanssa vuonna 2017 sekä yhteisprojektit Under The Ground (2015) ja Inside The Temple (2012) Teho Majamäen kanssa.
Vuodesta 1996 lähtien kaikki RinneRadion tuotokset oli julkaissut maineikas Rockadillo Records. Yhtye päätti kuitenkin kokeilla kansainvälisen yleisönsä tavoittamista entistä paremmin brittiläisen The Ambient Zone -levymerkin kautta. Lontoosta käsin toimiva label julkaisi yhtyeen kaksi viimeisintä singleä “Yasmin” (2017) ja “Zarkukselle” (2018), jotka saivat radiosoittoa myös Britanniassa. Sittemmin yhtye on työskennellyt uuden levynsä parissa, joka ilmestyy Rockadillo Recordsin kautta talvella 2020-2021.päivitettävä
RinneRadion www-sivujen mukaan vuonna 2020 yhtye on dynaaminen trio, joka on tunnettu runsaasta ja eklektisestä äänimaailmastaan, joka ulottuu aina kiihkeästä paukkeesta jylhän meditatiivisiin tunnelmiin. Vältellen kaavoja ja ennakoitavuutta RinneRadiolla ei ole vakioitua live-settiä vaan yhtye räätälöi konserttinsa aina tilaisuuden ja paikan mukaisesti. Show voi tänä päivänä olla yhtä hyvin vaikka kirkossa, live-klubilla, konserttiareenalla tai keskellä metsää järjestettävällä teknofestivaalilla.”
Diskografia > Albumit

RinneRadio (1988)
Dance And Visions (1990)
Joik (1992)
Unik (1994)
RoK (1996)
pfft (1997)
G (1998)
B (1999)
Nao (2001)
Lumix (2003)
Pan (2004)
+ (2006)
On (2007)
Pole Stars (2009)
StaRRk (2012)
Balladium (2023)
Diskografia > EP-levyt

Dior In Nera (1993)
Joulu (1994)
Aromaa Alt (1995)
Osaka
Juju (1998)
Kylmäverisesti sinun (soundtrack) (2016)
Diskografia > Singlet

Santa Claus (1991)
Affluenza (2000)
Kuvala (2002)
Yasmin (2017)
Zarkukselle (2018)
Talk (RinneRadio Remix) (2019) uudelleenmiksaus Constructionin alkuperäiskappaleesta
Kala (Live at Vanha, Helsinki, 1996) (2022)
Photon (2022)
Births Today (2023)
Sohvalla (2023)
Cryosphere (2023)
Diskografia > Kokoelmalevyt

RinneRadio and Wimme: File Under ‒ Finnish Ambient Techno Chant (1997)
20 (2008)
Diskografia > Musiikkivideot

Silent Night (1994) – ohjaus: Ulf Sundvall
Teoteo (1995) – ohjaus: Kimmo Kajasto
Aromaa Alt Too (1996) – ohjaus: Michael Aston
Paimen (1997) – ohjaus: Marko Pohjosmäki
Lenak (1998) – ohjaus: Juha-Matti Valtonen
Affluenza (2001) – ohjaus: Juha-Matti Valtonen
Airo (2003) – ohjaus: PV Lehtinen
Val (2004) – ohjaus: PV Lehtinen
Untitled (2008) – ohjaus: Henri Turunen
Krump (2011) – ohjaus: PV Lehtinen
Aiheesta muualla

RinneRadion viralliset sivut
RinneRadio Last.fm:ssä (englanniksi)
Tapani Rinteen viralliset kotisivut
Portugalin ralli 1999

|  Portugalin ralli 1999 |
| --- | --- |
 4. osakilpailu 14 osakilpailusta kaudella 1999. 
Ajankohta:  21. – 24. maaliskuuta 1999
Pituus:  23 erikoiskoetta


Palkintokoroke
Voittaja:   Colin McRae    Nicky Grist  (Ford Motor Co)
Toinen:   Carlos Sainz    Luis Moya  (Toyota Castrol Team)
Kolmas:   Didier Auriol    Denis Giraudet  (Toyota Castrol Team)
Portugalin ralli 1999 (viralliselta nimeltään 33. TAP Rallye de Portugal) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1999. Kilpailu ajettiin 21. – 24. maaliskuuta 1999. Kilpailu oli kauden neljäs ja kilpailussa oli 23 erikoiskoetta.
McRae oli kilpailun alkuvaiheessa 50 sekunnin johdossa ennen seuraavaa, mutta Sainz kutisti eron 12 sekuntiin. Mäkinen menetti aikaa voimansiirrossa olleisiin ongelmiin ja sijoittui lopulta viidenneksi. Mäkinen säilytti sijansa MM-sarjan johdossa.
Tulokset

| Sija> Yleiskilpailu | Kuljettaja> Yleiskilpailu | Kartanlukija> Yleiskilpailu | Auto> Yleiskilpailu | Aika> Yleiskilpailu | Ero> Yleiskilpailu | Yleiskilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Colin McRae |  Nicky Grist | Ford Focus RS WRC 99 | 4:05.41,7 | 0.0 |  |
| 2. |  Carlos Sainz |  Luis Moya | Toyota Corolla WRC | 4:05.54,0 | +12,3 |  |
| 3. |  Didier Auriol |  Denis Giraudet | Toyota Corolla WRC | 4:05.58,2 | +16,5 |  |
| 4. |  Richard Burns |  Robert Reid | Subaru Impreza S5 WRC 99 | 4:06.37,1 | +55,4 |  |
| 5. |  Tommi Mäkinen |  Risto Mannisenmäki | Mitsubishi Lancer Evo VI | 4:06.46,1 | +1:04,4 |  |
| 6. |  Bruno Thiry |  Stéphane Prévot | Subaru Impreza S5 WRC 99 | 4:13.11,4 | +7:29,7 |  |
Lähde:
Pyhän Nikolaoksen kirkko (Gloucester)

| Pyhän Nikolaoksen kirkko (Gloucester) St Nicholas' Church, Gloucester |
| --- | --- |

Sijainti:  Westgate Street, Gloucester, Englanti
Koordinaatit:  53°45′5.76″N, 2°30′26.64″W
Materiaali:  kalkkikivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Pyhän Nikolaoksen kirkko (engl. St Nicholas' Church) on 1100-luvun alussa rakennettu kirkkorakennus, joka oli ennen Englannin kirkon käytössä. Se on Grade I -suojelukohde ja on nykyään Churches Conservation Trust -säätiön hoidossa.
Ensimmäinen historiallinen maininta kirkosta on vuodelta 1180. Torni vaurioitui kanuunankuulasta sisällissodan aikana, jolloin kaupunkia piiritettiin.
Vuonna 1626 kuolleen John Waltonin ja hänen vaimonsa hautamonumentti on värikkäästi koristeltu.
Pitkänlahdenlampi

| Pitkänlahdenlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju, Mikkeli
Koordinaatit:  61°22′07″N, 27°06′16″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäveden valuma-alue (14.97)
Laskuoja:  oja Ala-Kuhaseen 
Järvinumero:  14.973.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  82,2 m  
Pituus:  240 m  
Leveys:  120 m  
Rantaviiva:  0,61 km  
Pinta-ala:  2,091 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPitkänlahdenlampi 
Pitkänlahdenlampi  on Etelä-Savossa Mäntyharjulla ja Mikkelissä Sydänmaanpohjan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 240 metriä pitkä, 120 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,1 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Pyhäveden valuma-alueella (14.97), jonka Ala-Kuhasen valuma-alueeseen (14.973) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 82,2 metriä mpy.
Puolan lentopalloliiga

| PlusLiga |
| --- | --- |

Laji:  Lentopallo
Maa(t):   Puola
Perustettu:  2000
Joukkueita:  14
Hallitseva mestari:  Jastrzębski Węgiel
Eniten mestaruuksia:  Skra Bełchatów (9)
Sivusto:  PlusLiga.pl
Puolan lentopalloliiga (puo. Plus Liga) on Puolan lentopallon miesten pääsarja. Liigassa pelaa 10 joukkuetta, jotka pelaavat kaksinkertaisen runkosarjan, jonka jälkeen tulevat pudotuspeliottelut sekä finaaliottelut.
Vuosina 1954–2000 liiga oli osittain amatööriliiga, mutta vuodesta 2000 lähtien kaikki joukkueet ovat olleet liigassa täysin ammattilaisjoukkueita.
Historia

Kaudella 1929 pelattiin ensimmäisen kerran Puolassa miesten lentopalloliigaa. Tuolloin voittajaksi selviytyi lopulta YMCA Łódź. YMCA Łódź sekä AZS Varsova alkoivat taistella mestaruuksista lähes yksistään liigan alkuvuosina. Varsovaan mestaruuksia meni ennen toista maailmansotaa neljä. Toinen maailmansota keskeytti lentopalloliigan vuosiksi 1939-1946. Kun liiga palasi tauolta jatkoi AZS Varsova mestaruusputkeaan ja voitti lähes joka vuosi maan mestaruuden.
Suurin muutos liigassa tapahtui kaudella 1954, jolloin se muuttui osittain ammattilaissarjaksi. Kaudella 2000 siitä tuli pelkästään ammattilaisliiga.
Joukkueet kaudella 2020–2021

Skra Bełchatów
Resovia Rzeszów
Jastrzębski Węgiel
ZAKSA Kędzierzyn-Koźle
AZS Olsztyn
VERVA Warszawa
Warta Zawiercie
GKS Katowice
Ślepsk Suwałki
Stal Nysa
Cuprum Lubin
Trefl Gdańsk
Czarni Radom
MKS Będzin
Liigan mestarit

Ammattilaisliigan mestarit vuodesta 2000/01 lähtien:
2000/01 : Mostostal-Azoty Kędzierzyn-Koźle
2001/02 : Mostostal-Azoty Kędzierzyn-Koźle
2002/03 : Mostostal-Azoty Kędzierzyn-Koźle
2003/04 : Ivett Jastrzębie Borynia
2004/05 : Skra Bełchatów
2005/06 : Skra Bełchatów
2006/07 : Skra Bełchatów
2007/08 : Skra Bełchatów
2008/09 : Skra Bełchatów
2009/10 : Skra Bełchatów
2010/11 : Skra Bełchatów
2011/12 : Asseco Resovia Rzeszów
2012/13 : Asseco Resovia Rzeszów
2013/14 : Skra Bełchatów
2014/15 : Asseco Resovia Rzeszów
2015/16 : ZAKSA Kędzierzyn-Koźle
2016/17 : ZAKSA Kędzierzyn-Koźle
2017/18 : Skra Bełchatów
2018/19 : ZAKSA Kędzierzyn-Koźle
2020/21 :
Mestaruustaulukko

(2020 mennessä)
9 mestaruutta - Skra Bełchatów
6 mestaruutta - ZAKSA Kędzierzyn-Koźle
3 mestaruutta - Resovia Rzeszów
1 mestaruus - Jastrzębski Węgiel
Muuta

Suomalaisista Puolan lentopalloliigassa ovat esiintyneet Petteri Laurila, ja Janne Heikkinen, joka edelleen jatkaa uraansa liigassa. Heikkinen on voittanut mestaruuden Skra Bełchatówin riveissä kaksi kertaa peräkkäin. Hänet on valittu lisäksi Puolan liigassa All-Stars joukkueeseen, ja parhaimmaksi torjujaksi. Laurila voitti Puolassa pelatessaan hopeaa kaudella 2004–2005.
Portugalin ralli 1994

|  Portugalin ralli 1994 |
| --- | --- |
 2. osakilpailu 10 osakilpailusta kaudella 1994. 
Ajankohta:  1.–4. maaliskuuta 1994
Pituus:  36 erikoiskoetta, 571,82 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Juha Kankkunen    Nicky Grist  (Toyota Castrol Team)
Toinen:   Didier Auriol    Bernard Occelli  (Toyota Castrol Team)
Kolmas:   Miki Biasion    Tiziano Siviero  (Ford Motor Co)
Portugalin ralli 1994 (viralliselta nimeltään 28. TAP Rallye de Portugal) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1994. Kilpailu järjestettiin 1.–4. maaliskuuta 1994. Kilpailu oli kauden toinen ja erikoiskokeiden yhteispituus oli 571,82 kilometriä.
Kilpailuun ilmoittautui 97 autokuntaa, joista 89 lähti kilpailuun ja 34 pääsi maaliin.
Tulokset

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Juha Kankkunen |  Nicky Grist | Toyota Celica Turbo 4WD (ST185) | 6:20.59 | 0.0 |  |
| 2. |  Didier Auriol |  Bernard Occelli | Toyota Celica Turbo 4WD (ST185) | 6:21.39 | +0.40 |  |
| 3. |  Miki Biasion |  Tiziano Siviero | Ford Escort RS Cosworth | 6:21.49 | +0.50 |  |
| 4. |  Carlos Sainz |  Luis Moya | Subaru Impreza 555 | 6:23.15 | +2.16 |  |
| 5. |  Fernando Peres |  Ricardo Caldeira | Ford Escort RS Cosworth | 6:49.39 | +28.40 |  |
| 6. |  José Carlos Macedo |  Miguel Borges | Renault Clio Williams | 7:05.52 | +44.53 |  |
| 7. |  Raphael Sperrer |  Ernest Loidl | Audi Coupé S2 | 7:11.49 | +50.50 |  |
| 8. |  Jesús Puras |  Carlos del Barrio | Ford Escort RS Cosworth | 7:16.17 | +55.18 |  |
| 9. |  Rui Madeira |  Nuno Rodrigues da Silva | Ford Sierra RS Cosworth 4x4 | 7:25.37 | +1:04.38 |  |
| 10. |  Pavel Sibera |  Petr Gross | Škoda Favorit 136 L | 7:29.22 | +1:08.23 |  |
Lähde:
Piilotan mun kyyneleet

| ”Piilotan mun kyyneleet” Haloo Helsinki! |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Älä pelkää elämää
 Julkaistu: 19. helmikuuta 2021
 Formaatti: digitaalinen
 Tekijä(t): Rauli Eskolin Leo Hakanen Elli Haloo Jere Marttila
 Tuottaja(t): Rauli Eskolin
 Tyylilaji: voimaballadi
 Kesto: 04.28
 Levy-yhtiö: Vallila Music House Sony Music Entertainment
Listasijoitukset
   Suomen virallinen singlelista: 1.   Radiolista: 1. 
Haloo Helsinki! -yhtyeen muut singlet
| ”Lady Domina” 2020 | ”Piilotan mun kyyneleet” 2021 | ”Tulikärpäset” 2021 |
Piilotan mun kyyneleet on suomalaisen Haloo Helsinki! -yhtyeen kappale ja toinen single yhtyeen seitsemänneltä albumilta Älä pelkää elämää. Single julkaistiin 19. helmikuuta 2021 ja se nousi sekä Suomen virallisen singlelistan että radiolistan ensimmäiselle sijalle. Radiolistan kärjessä kappale pysyi 11 viikkoa.
”Piilotan mun kyyneleet” on tyyliltään voimaballadi, joka kertoo menetetystä rakkaudesta, toivon elättämisestä ja kivusta. Sitä on kuvailtu yhtyeen mahtipontisimmaksi kappaleeksi, joka poikkeaa hieman yhtyeen aiemmasta tuotannosta. Se on Rauli Eskolinin, Elli Haloon, Leo Hakasen ja Jere Marttilan kirjoittama. Eskolin on myös tuottanut kappaleen.
Listasijoitukset

| Lista | Sijoitus | Lähde |
| --- | --- | --- |
|  Suomen virallinen singlelista | 1. |  |
|  Radiolista | 1. |  |
Roger de Barbarin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Roger de Barbarin (vasemmalla) Pariisin olympialaisissa vuonna 1900. |  Roger de Barbarin (vasemmalla) Pariisin olympialaisissa vuonna 1900. |  Roger de Barbarin (vasemmalla) Pariisin olympialaisissa vuonna 1900. |  |
Maa:   Ranska
Miesten ammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1900 | Trap |  |
Ernest Roger de Thomas de Barbarin (2. kesäkuuta 1863 Pariisi – maaliskuu 1925 Pariisi) oli ranskalainen ampuja ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Pariisin olympialaisissa 1900 trap-ammunnassa.
Ratchet (Transformers)

| Ratchet |
| --- | --- |
 Ratchet sarjakuvana.
Ensiesiintyminen:  The Transformers (1984)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ratchet
Asema:  Lääkintämies
Ryhmäsidokset:  Autobotit
Sukupuoli:  Mies
Pituus:  732 cm
Muuntautumismuodot:  Ambulanssi Hummer H2
Näyttelijä(t):  Don Messick (1984–1986) Wally Burr (1985) Fred Tatasciore (2007, 2010) Robert Foxworth (2007, 2009, 2011, 2014) Corey Burton (2007–2009) Jeffrey Combs (2010–2013) Dennis Singletary (2018)
Ratchet on Transformers-universumissa esiintyvä Autobotti. Hasbron luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1984 The Transformers -animaatiosarjassa. Ratchet muuntautuu yleensä ambulanssiksi. Ratchetin pahimpiin ongelmiin kuuluu hänen liiallinen itsensä työllistäminen. Potilaan menetyksen hän kokee pahimpana käänteenä, eikä pysty päästämään helpolla irti.
The Transformers > Animaatiosarja

Ratchet toimi Autobottien johtavana lääkintämiehenä heidän tehtävässään etsiä uusia energialähteitä Cybertonille taistelussa Decepticoneja vastaan. Vihollisten hyökätessä heidän alukseensa Ratchet yritti puolustaa alustaan hyökkäämällä Soundwaven kimppuun, mutta tulikin heitetyksi tietokoneen konsolien päälle. Ratchet ja muut autobotit joutuivat pakon edessä hätästaattiseen tilaan, kun heidän aluksensa törmäsi Maassa olleeseen tulivuoreen. Neljä miljoonaa vuotta myöhemmin tulivuori purkaantui ja sen aiheuttama tärinä aktivoi heidän tietokoneensa Teletraan 1:n, joka herätti aluksi Decepticonit eloon ja myöhemmin myös Autobotit Starscreamin epäonnistuneen yrityksen johdosta tuhota heidät. Herättyään Ratchet sai muuntautumismuodokseen ambulanssin.
Myöhemmin Ratchet pelasti yhdessä Haulerin kanssa Decepticoneja vakoilleet Houndin ja Cliffjumperin, joista Hound oli pudonnut rotkoon Laserbeakin hyökkäyksen seurauksena. Ratchet korjasi epäkunnossa olleen Houndin, jonka jälkeen Ratchet oli osa taisteluryhmää, joka lähetettiin estämään decepticoneja varastamasta öljyä öljynporauslautalta. Hän ei kuitenkaan pärjännyt hyvin taistelun aikana.
Ratchet vietti suurimman osan ajastaan Autobottien tukikohdassa Wheeljackin kanssa luoden ja korjaten muita Autobotteja. He loivat muun muassa Dinobotit.
Ratchetin äänenä läpi sarjan oli Don Messick, kun taas Wally Burr korvasi hänet jaksossa "Masquerade".
The Transformers > The Transformers: The Movie

Ratchetilla oli erittäin pieni rooli elokuvassa The Transformers: The Movie, jossa hän tuli ammutuksi kun Megatron hyökkäsi joukkoineen Autobottien sukkulaan.
Elokuvasarja > Transformers (2007)

Elokuvassa Ratchet muuntautuu Hummer H2-pelastusautoksi ja toimii Autobottien lääkintäupseerina. Hän uskoo yhteenottojen ratkeavan rauhaisalla tavalla ilman väkivaltaa, mutta Optimus Primen käskyn käydessä Ratchet kykenee käyttämään väkivaltaisia otteita.
Ratchet käyttää aseinaan sahaa ja konekivääriä, jotka ilmaantuvat hänen käsistään. Ratchetilla on myös laserskanneri, jolla hän tutkii potilaiden tilanteen. Aikaisempien Michael Bayn haastattelujen mukaan Ratchet on 732-senttinen, kuitenkin Transformers: The Game -videopelin virallisen oppaan mukaan Ratchet on 610 senttimetriä pitkä. Yhdistyneen kuningaskunnan The Transformers -lehdessä hänen pituudeksi on ilmoitettu 612 senttimetriä ja painoksi 6,7 tonnia, sekä huippunopeudeksi 370 km/h. Elokuvassa Ratchetin äänenä toimii Robert Foxworth.
Elokuvasarja > Transformers (2007) > Transformers: The Game

Transformers: The Game -pelissä Ratchet esiintyi ainoastaan pelin animaatiopätkissä ja puhuikin ainoastaan yhdessä niistä. Hänen äänenään tässä pelissä on Fred Tatasciore.
Elokuvasarja > Transformers: Kaatuneiden kosto

Transformers: Kaatuneiden kostossa Ratchet esiintyi huomattavasti harvemmin kuin edellisessä. Dialogiakin hänellä oli vain neljä repliikkiä.
Elokuvasarja > Transformers: Kaatuneiden kosto > Transformers: Revenge of the Fallen -videopeli

Transformers: Revenge of the Fallen -pelissä Ratchet on yksi viidestä Autobottikamppanjan pelihahmosta. Ratchet käyttää aseenaan energonmultisädekanuunaa ja kranaatinheitintä, jolla heitetyt kranaatit tarttuvat kaikkeen mihin ne koskevat. Erikoiskykynä hänellä on parantuminen (Decepticonkampanjassa Long Haulilla on sama erikoiskyky).
Elokuvasarja > Transformers: Kuun pimeä puoli

Elokuvassa Transformers: Kuun pimeä puoli Ratchetilla oli merkittävämpi rooli kuin edellisessä osassa. Alussa hän oli mukana Tšernobylissä tutkimassa sen ydinvoimalaa. Hän lähti myös Optimuksen mukaan Kuuhun noutamaan Sentinel Primen ja tämän pilarit ja veivät ne Maahan. Hän osallistuu myös Chicagossa käytävään taisteluun, jonka aikana hän ja Bumblebee tuhoavat hallintapilarin. Ratchet oli elokuvan lopussa yksi eloonjääneistä Autoboteista ja kehui Bumblebeen taistelutaitoja.
Ratchetilla on uusi haarniskan väri. Tässä elokuvassa Ratchet onkin vihreä ja valkoinen.
Elokuvasarja > Transformers – Tuhon aikakausi

Ratchet esiintyy lyhyesti elokuvassa Transformers – Tuhon aikakausi. Toisin kuin Optimus ja Bumblebee, Ratchet on säilyttänyt aiemman ulkomuotonsa sekä robotti- että ajoneuvomuotoa myöten.
Ratchet piileskeli Harold Attingerin lähettämiä Cemetery Windin agentteja sekä palkkionmetsästäjä Lockdownia eräässä laivassa. Ratchet yritti vakuuttaa ihmisille olevansa vaaraton, mutta hänet haavoitettiin liikkumiskyvyttömäksi. Kun Lockdown kysyi Optimus Primen olinpaikasta, Ratchet kieltäytyi kertomasta, joten Lockdown repi irti hänen kipinänsä. Kaapattuaan yhden CIA:n kameraroboteista, Autobotit näkivät nauhoitteet Ratchetin kuolemasta sekä sen kuinka KSI käytti hänen jäännöksissään olevaa metallia omien luomustensa rakentamiseen.