stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Virkkunen

| Paavo Virkkunen |
| --- | --- |

Eduskunnan puhemies
 1918–1919 1923–1924 1926–1927 1928–1929 1929–1930  
Edeltäjä:  Lauri Ingman Wäinö Wuolijoki (I) Wäinö Wuolijoki (II) Wäinö Wuolijoki(III)  Kyösti Kallio(V) Kyösti Kallio (IV)
Seuraaja:  Lauri Relander Kyösti Kallio (II) Kyösti Kallio (III) Kyösti Kallio (IV) J. E. Sunila
Suomen opetusministeri
 Svinhufvudin II hallitus 4.7.1930–21.3.1931  
Edeltäjä:  Antti Kukkonen
Seuraaja:  Antti Kukkonen
Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja
 1932–1934  
Edeltäjä:  Kyösti Haataja
Seuraaja:  Juho Kusti Paasikivi
Kansanedustaja
 2.2.1914–31.8.1936 1.9.1939–5.4.1945  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. syyskuuta 1874 Pudasjärvi
Kuollut: 13. heinäkuuta 1959 (84 vuotta) Pälkäne
Arvonimi: professori (1949)
Vanhemmat:  Gustaf Adolf Snellman Hilma Aurora Forsman
Puoliso:  Katri Naimi Virkkunen o.s. Thulé (1904–)
Lapset:  Kaisu Virkkunen Matti Virkkunen Timo Virkkunen Tapani Virkkunen Mikko Virkkunen
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Koulutus:  teologian tohtori (1907)
Paavo Eemil Virkkunen (vuoteen 1906 Snellman, 27. syyskuuta 1874 Pudasjärvi – 13. heinäkuuta 1959 Pälkäne) oli suomalainen pappi ja poliitikko. Virkkunen toimi kokoomuksen puheenjohtajana vuosina 1932–1934.
Varhainen elämä ja koulutus

Virkkunen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1892 Oulun lyseosta, filosofian kandidaatiksi vuonna 1896 ja teologian kandidaatiksi vuonna 1903. Teologian tohtoriksi hän väitteli vuonna 1904. Virkkunen oli samana vuonna syntyneen Ilmari Kiannon ystävä kouluajoista lähtien. Opiskeluaikana Paavo Virkkunen oli aktiivinen toimija keväällä 1899 kotiseudullaan Oulujokivarressa kerättäessä nimiä Helmikuun manifestia protestoineeseen Suureen adressiin.
Uransa alkuvaiheessa Virkkunen toimi uskonnon opettajana useissa helsinkiläisissä kouluissa ja pappisvihkimyksen saatuaan vuonna 1903 myös hetken aikaa ylimääräisenä pappina Muhoksella. Helsingin Suomalaisen Normaalilyseon rehtorina hän toimi 1908–1918.
Ura poliitikkona > Kansanedustajana

Eduskuntaan Virkkunen valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1913 vaaleissa Suomalaisen puolueen edustajana Mikkelin läänin vaalipiiristä. Virkkunen istui myös vuonna 1917 valitussa eduskunnassa. Vuodesta 1919 Virkkunen edusti Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä vuoteen 1935 Suomalaista puoluetta seuranneen Kansallisen Kokoomuspuolueen edustajana. Viimeisen kerran Virkkunen valittiin eduskuntaan Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuonna 1939 aloittaneeseen sota-ajan yli istuneeseen pitkään parlamenttiin eli aina maaliskuuhun 1945.
Virkkunen jätti keväällä 1919 esityksen uuteen hallitusmuodon, jossa pohdittavana oli tasavallan presidentin suhde kirkkoon. Yhdessä Wilhelmi Malmivaaran kanssa Virkkunen esitti, että presidentin tulisi ”tunnustaa evankelista uskoa”. Malmivaara ja Virkkunen perustelivat esitystä, että ”suurissa pääasioissa presidentin aseman tulee olaa sama kuin kansan enemmistön”. Esitystä ei kuitenkaan hyväksytty.
Virkkunen oli näkyvänä 1920- ja 1930-luvun kokoomuspoliitikkona mukana sen ajan kiihkeissä kiistoissa. Presidentti Ståhlbergin kauden lopulle ja Relanderin presidenttikauden alkuun ajoittui kiista jääkäritaustaisten ja venäläistaustaisten suomalaisupseerien välillä. Jääkäriupseerit vaativat armeijan puhdistamista tsaarin Venäjällä koulutuksensa saaneista. Kiista henkilöityi silloiseen sotaväen päällikköön kenraaliluutnantti Wilkamaan. Paavo Virkkunen asettui kiistassa näkyvästi Wilkaman kannattajaksi. Kiistan lopputuloksena presidentti Relander vapautti Wilkaman sotaväen päällikön tehtävästä vuoden 1925 lopulla. Paavo Virkkunen oli mukana näkyvästi Svinhufvudin saamisessa oikeiston presidenttiehdokkaaksi. Tapahtumat ajoittuivat Lapuan liikkeen kiihkeään vuoteen 1930.
Ura poliitikkona > Kokoomuksen puheenjohtaja 1932–1934

Kokoomuksessa Virkkunen toimi puolueen puheenjohtajana vuosina 1932–1934. Hallituksessa Virkkunen oli hetken aikaa opetusministerinä Svinhufvudin II hallituksessa vuosina 1930–1931. Eduskunnan puhemiehenä Virkkunen toimi useaan otteeseen vuosina 1918, 1923, 1926, 1928 ja 1929–1930. Virkkusen jälkeen seuraava kokoomuslainen puhemies oli vasta vuonna 1983 tehtävään valittu Erkki Pystynen.
Paavo Virkkusen puheenjohtajakautena solmittiin vaaliliitto Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) kanssa vuoden 1933 eduskuntavaaleihin, jolloin kokoomuksen vaalitulos romahti 18 kansanedustajapaikkaan oikeuttavaksi. Vaaliliittokumppani IKL sai 14 kansanedustajapaikkaa. Virkkusen jälkeen puheenjohtajaksi tuli IKL:ään kielteisesti suhtautuva Paasikivi.
Teologi

Kirkollisella puolella Virkkunen toimi ensin Ilmajoen kirkkoherrana vuosina 1918–1925 ja sen jälkeen Helsingin eteläisen suomalaisen seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1926–1951. Tässä tehtävässä Virkkunen oli myös ensimmäisen suorana radiolähetyksenä lähetetyn jumalanpalveluksen saarnaaja.
Virkkusen poliittiseen konservatiivisuuteen yhdistyi teologinen vapaamielisyys, miltei radikaalisuus. Hän harrasti ekumeniaa, hyväksyi eronneiden vihkimisen ja kannatti naispappeutta. Tämän vuoksi hän joutui aatteelliseen ristiriitaan hakiessaan Ilmajoen kirkkoherran virkaa; silloinen arkkipiispa Gustaf Johansson vastusti Virkkusen hakua kyseisen virkaan.
Virkkunen kirjoitti eduskuntakautensa jälkeen vaimonsa äidinisän, säätyvaltiopäivien talonpoikassäädyn vahvan miehen Agathon Meurmanin kolmiosaisen elämäkerran; ensimmäisen osan 1935, toisen 1938 ja kolmannen 1957. Paavo Virkkunen oli ahkera kirjoittaja ja pitkäaikainen Uuden Suomen avustaja. Talvisodan aikaan hän oli käytännössä Uuden Suomen pääkirjoitustoimittaja.
Sotien aikana tri Paavo Virkkunen toimi yhteyshenkilönä Ruotsissa perustetun Finlandshjälpenin toiminnan kanssa. Kyseinen yhteistyöorganisaatio toi Suomeen talvisodan aikana useita ambulansseja Ruotsissa keräämillään varoilla. Jatkosodan aikainen osallistuminen kansallissosialistisen Saksan luterilaisen kirkon ns. Luther-Akatemia-toimintaan asetti myöhemmin suomalaisia kirkonmiehiä ml. tri Paavo Virkkusen kriittiseen tarkasteluun.
Virkkunen ei luonut akateemista uraa, mutta hänelle myönnettiin vuonna 1949 professorin arvonimi.
Yksityiselämä > Suku

Paavo Virkkunen kuului tunnettuun Snellman-sukuun. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Gustaf Adolf Snellman ja Hilma Aurora Forsman, joka oli poliitikko G. Z. Yrjö-Koskisen serkku. Heillä oli kaikkiaan 14 lasta, joista kuusi selvisi aikuisikään; Paavo heistä kuopuksena.
Yksityiselämä > Perhe-elämä

Paavo Virkkunen avioitui vuonna 1904 Agathon Meurmanin tyttärentyttären Katri Thulén kanssa, jonka veljiä olivat muun muassa Antti, Martti ja Eino Tulenheimo. Katri ja Paavo Virkkusen seitsemästä lapsesta tunnetuimpia ovat Steiner-koulut Helsinkiin ja Tampereelle perustanut Kaisu Virkkunen ja Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja Matti Virkkunen. Muita lapsia olivat professori Timo Virkkunen, STK:n johtaja Tapani Virkkunen ja ylilääkäri, professori Mikko Virkkunen. Paavo Virkkusen veljiä olivat muun muassa historioitsija ja poliitikko Artturi Virkkunen sekä professori Walter J. Snellman.
Tuotanto

Agathon Meurman I–III, vuosina 1935, 1938 ja 1957
Filosofian alkeiden oppikirja vuonna 1915
Johdatus Raamatun kirjoihin vuonna 1916
Uutta Suomea rakentamaan! vuonna 1918
Alkoholiton kulttuuri vuonna 1925.
Henki ja elämä vuonna 1926 (saarnakokoelma)
Vaeltakaa hengessä vuonna 1927 (saarnakokoelma)
Hengen hedelmä vuonna 1938
rukouskirja(kristikunnan väsymättömien rukoilijoiden rukouksia) Otava 1940
Suomen taistelevan armeijan henki vuonna 1941 (rintamakirjeiden esittelyä)
Mahdoton ja mahdollinen vuonna 1945 (muistelmia)
Kahden sataluvun vaiheilta vuonna 1953 (muistelmia)
Itsenäisen Suomen alkuvuosikymmeniltä vuonna 1954
Etsimääni ja löytämääni vuonna 1955 (muistelmia)
Turun tauti

Nobelin taloa puretaan rakennettavan kerrostalon edestä Uudenmaankadun leventämiseksi vuonna 1962.
Turun tauti on nimitys, jolla viitataan erityisesti Turussa 1960- ja 1970-luvuilla tapahtuneeseen vanhojen kulttuurihistoriallisesti merkittävien rakennusten purkuun uudisrakennusten tieltä ja siihen liittyneeseen korruptioon. Vaikka nimityksessä mainitaan Turku, samantapaista kaupunkikuvan kehitystä tapahtui useassa muussakin Suomen kaupungissa. Termiä alettiin käyttää vasta pahimman purkuaallon jälkeen 1980-luvulla, jolloin Turun kunnallispolitiikkaa ruodittiin suomalaisessa lehdistössä.
Käsitteen historia

Vuoden 1981 alussa Suomen lehdistössä kohistiin Turun Vartiovuorenmäelle Talousseuran tontille rakennettavista kerrostaloista. Uudessa Suomessa julkaistiin lauantaina 10. tammikuuta 1981 aukeaman kokoinen juttu ”Riitoja, juonitteluja, loikkauksia, kaupankäyntiä, näennäisdemokratiaa ja likaisia juoruja: TURUNTAUTI”. Kirjoituksessa Ilkka Juva viittasi ”Turuntauti”-termillä Turun 1980-luvun alun politiikkaan eikä varsinaisesti aikaisempiin purkuskandaaleihin. Hän kiinnitti jutussaan huomiota Turun ”omaan superlautakuntaan” eli kiinteistö- ja rakennuslautakuntaan, jonka vastuulla oli sekä kaavoitus että rakentaminen ja kolmannes kaupungin budjettivaroista.
Viikkoa myöhemmin termiä käytettiin Helsingin Sanomien uutisessa, jossa sillä viitattiin Turun Sanomien ohella rakentajiin, liikemiehiin ja vapaamuurareihin. Jutun mukaan Turkua johti vapaamuurarijoukko, johon kuuluivat kaupungin keskeiset liikemiehet, viranomaiset, arkkitehdit ja monet rakennusliikkeiden johtajat. Tietokirjailija ja historiantutkija Rauno Lahtisen mukaan totta on vain se, että kaavoitus oli ”vahvasti vapaamuurarien käsissä”: asemakaava-arkkitehti Olavi Laisaari sekä hänen seuraajansa Pekka Sivula ja Risto Tilus olivat kaikki vapaamuurareita. Lehdistössä vapaamuurareita alettiin nähdä muidenkin suomalaisten kaupunkien johdossa. Helsingin Sanomien lisäksi Turun taudista kirjoitettiin isosti muun muassa Seurassa ja Avussa. Termi vakiintui Lahtisen mukaan viimeistään siinä vaiheessa, kun oikeustieteen professori Hannu Tapani Klami kirjoitti aiheesta pamfletin Turun tauti. Siinä hän pohti kaavoittamis- ja rakentamislakien puutteellisuutta. Klamin mukaan saman niminen käsite on esiintynyt nimellä Åbosmittan ensi kertaa paikallislehdistössä vuonna 1917, jolloin sillä viitattiin samankaltaiseen korruptioon.
Suomen Turku -lehdessä keväällä 1982 SDP:n Jukka Mikkola sanoi, että käsite kuvasti hyvin Turun tilannetta. Hänen mielestään sen ”oleellisimmat ilmenemismuodot ovat – vuoden 1980 kunnallisvaalien jälkeen tapahtuneet poliittiset loikkaukset, monet veropetosoikeudenkäynnit sekä rakennusliikkeiden vaikutuskanavat”. Yhdyskuntasuunnittelu-lehdessä Turun ja Porin lääninhallituksen ympäristönsuojeluosaston osastopäällikkö Osmo Kivivuori kirjoitti, että Turun taudin huipentuma oli Kirsti Smolanderin ja Eva-Liisa Välkkeen loikkaaminen Kokoomukseen, jolloin valtuusto muuttui niukasti oikeistoenemmistöiseksi. Syksyllä 1982 kaupunginhallitus päätti, että Puolimatkan lahjusjupakkaan sotkeutunut asemakaava-arkkitehti Pekka Sivula saa jatkaa virassaan. Hänen seuraajansa Risto Tilus oli myös tuomittu lahjusten vastaanottamisesta.
Nykypäivä

Turun taudista on esitetty 2000-luvullakin syytöksiä, erityisesti Turun kaupunginvaltuustossa asemakaavanmuutosehdotusten yhteydessä. Esimerkiksi vuonna 2015 valtuuston myöntäessä rakennusoikeuksia Sepänkatu 5:een ja Harjattulaan esille nostettiin taas Turun tauti, vaikka samalla myös päätettiin säästää kolme vanhaa rakennusta. Turun tauti oli esillä myös Sinisen talon purkupäätöksen yhteydessä.
Kauppatorin laidalla sijaitseva, 1979 avattu Sokos Hotel Hamburger Börs purettiin vuonna 2019. Uusi hotellirakennus on Schauman-arkkitehtien toimitusjohtajan Janne Helinin mukaan  ”vastaisku” ”Turun taudille, jossa vanha revitään pois ja suunnitellaan ’ruma laatikko’ tilalle.”
Tulkinnat

Rauno Lahtisen mukaan Turun tauti ”syöpyi oleelliseksi osaksi Turun julkista imagoa vuosikymmenten ajaksi”. Hän sanoo, että monien mielestä Turun tapahtumat eivät ”oleellisesti eronneet muiden Suomen kaupunkien kehityksestä”. Onpa syyksi esitetty myös helsinkiläismedioiden halu siirtää huomio pois metron lahjusskandaalista. Lahtisen mukaan käsite on vakiintunut, vaikkakin ihmiset voivat tarkoittaa sillä eri asioita: osa viittaa sillä vain talojen purkamiseen, osa poliittiseen kähmintään.
Raimo Vahteran mukaan käsite ei liity pelkästään kaavoitukseen ja rakennusten purkuun. Hänen mukaansa se on ”monikäyttöinen lyömäase, kun kohteena on Turku”. ”Jos jonkun asiat eivät Turussa syystä tai toisesta suju, syy löytyy helposti Turun taudista.” Arkkitehti Osmo Kivivuori kirjoitti vuonna 2012, että on painotuskysymys, mitä pitää Turun taudin ”oleellisimpana oireena”, mutta kaikkia niitä yhdistää hänen mukaansa korruptio.
Turun apulaiskaupunginjohtaja Juhani Määtän mukaan Turun tauti loppui 1993, kun kaavoja oli jo niin paljon, ettei rakentamisesta tarvinnut enää ”maksaa kenellekään”. Saman vuoden alussa vaihtui myös kiinteistö- ja rakennuslautakunnan kokoonpano, ja ”eräitä virkamiehiä” jäi eläkkeelle. Kulttuuri- ja urheiluministeri Stefan Wallin puolestaan on sanonut, että Turun tauti päättyi vuonna 2001, kun toriparkin ja uuden kirjaston sitominen toisiinsa kaatui maankäyttö- ja rakennuslakiin.
Turun tautia käsittelevän dokumenttielokuvan Taistelu Turusta (2011) ohjaajan Jouko Aaltosen mukaan Turun tauti ”on valitettavasti koko Suomen tauti”, sillä vastaavia tapahtumaketjuja on hänen mukaansa nähty muuallakin, esimerkiksi Tampereella ja Oulussa.
Kirjallisuutta

Kivistö, Markus: Vanha pois uuden tieltä: vanhojen rakennusten purkaminen ja suojelukiista Turussa vv. 1956–1976.  (pro gradu)  Turun yliopisto, 1999.
Klami, Hannu Tapani: Turun tauti. Kansanvallan kriisi suomalaisessa ympäristöpolitiikassa.  Helsinki:  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-11365-4
Paaso, Jukka: Uusin Turun tauti. Omakustanne, 1991.
Aiheesta muualla

Nyyssönen, Eija: Turun tauti kaupunkirakentamisen ilmiönä. Kun esteettinen toimivuus ja asukkaiden toimijuus unohtuvat. Opinnäyte.
Ylen elävä arkisto: Turun tauti koitui monien rakennusten kohtaloksi
Berner, Anna-Sofia: Idylli vai pula-ajan röttelö – Purkaisitko tämän talon? (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat 22.5.2015.
”Turun tauti” alkoi Hamburger Börsin purkamisella – Puolimatkalle peräti 56 syytettä. rakennuslehti 8.11.2016.
Julinin tontin taloille myönnettiin purkulupa, kun Stockmann uhkasi vetäytyä Turun tavaratalohankkeesta. Talot purettiin yhtä päätyosaa lukuun ottamatta 1966, mutta tontti jäi tyhjilleen yli 20 vuodeksi. Rauno Lahtisen mukaan tapaus on yksi Turun taudin symboleista.
Siniselle talolle myönnettiin rakennuslautakunnassa purkulupa vuonna 2009. Asemakaavaehdotuksen käsittelyvaiheessa kaupunginvaltuustossa purkamisen kannattajat saivat osakseen syytöksiä Turun taudista.
MDA

MDA voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Missile Defense Agency (MDA), Yhdysvaltain ohjuspuolustuksesta vastaava virasto.
MDA, IBM:n näytönohjain.
MDA, Moldovan maatunnus.
MDA, Arto Elovirran vaatemerkki.
MacDonald, Dettwiler and Associates, kanadalainen avaruusteollisuusyritys.
MDA, Magen David Adom, Daavidin Punainen Kilpi, Punaista Ristiä ja Punaista Puolikuuta vastaava israelilainen järjestö.
MDA, 3,4-metyleenidioksiamfetamiini, synteettinen huume.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”MDA”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Zhu Qinan

| Mitalit> Maa:   Kiina.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Kiina> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 10 m ilmakivääri |  |
|  Hopeaa | Peking 2008 | 10 m ilmakivääri |  |
| MM-kilpailut   | MM-kilpailut   | MM-kilpailut   |  |
|  Kultaa | Zagreb 2006 | 10 m ilmakivääri, joukkue |  |
|  Kultaa | München 2010 | 10 m ilmakivääri, joukkue |  |
|  Pronssia | Zagreb 2006 | 10 m ilmakivääri |  |
Zhu Qinan (kiin. 朱启南, s. 15. maaliskuuta 1984 Wenzhou) on kiinalainen kivääriampuja ja olympiavoittaja.
Hän voitti olympiakultaa Ateenassa 2004 sivuavalla poikien 10 m ilmakiväärin maailmanennätyksellä. Seuraavista olympialaisista Pekingistä hän sai hopeaa. Zhu on myös saavuttanut henkilökohtaisen pronssin maailmanmestaruuskilpailuissa Zagrebissa 2006.
Olympialaiset

| Laji | 2004 | 2008 |
| --- | --- | --- |
| 10 m ilmakivääri |  Kultaa 702,7 (599 (PME) +103,7) |  Hopeaa 699,7 (597+102,7) |
Maailmanennätykset

Zhun ampumat voimassa olevat maailmanennätykset
| Tulos> Poikien 10 metrin ilmakiväärin peruskilpailu | Tulos> Poikien 10 metrin ilmakiväärin peruskilpailu | Paikka> Poikien 10 metrin ilmakiväärin peruskilpailu | Paikka> Poikien 10 metrin ilmakiväärin peruskilpailu | Päivämäärä> Poikien 10 metrin ilmakiväärin peruskilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 599 (S) | 599 (S) | OG | Ateena, Kreikka | 16. elokuuta 2004 |
| 599 (S) | 599 (S) | WCF | Bangkok, Thaimaa | 30. lokakuuta 2004 |
(S) =Sivuava ennätys
George Kennedy

| George Kennedy |
| --- | --- |
 George Kennedy vuonna 1975
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1925 New York, Yhdysvallat
Kuollut: 28. helmikuuta 2016 (91 vuotta) Middleton, Idaho, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Dorothy Gillooly   Norma Wurman (kahdesti) Joan McCarthy
Näyttelijä
Aktiivisena:  1955–2014
Merkittävät roolit:   Dragline  Lannistumaton Luke  ylikomisario Ed Hocken  Mies ja alaston ase,  2½ ja 33 1/3 
Palkinnot
 Parhaan miessivuosan Oscar-palkinto (1968) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
George Harris Kennedy, Jr. (18. helmikuuta 1925 New York – 28. helmikuuta 2016 Middleton, Idaho) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka voitti parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon roolistaan elokuvassa Lannistumaton Luke. Hän näytteli myös muun muassa Mies ja alaston ase -elokuvissa ja televisiosarjassa Dallas.
Nuoruus ja sotilasura

George Kennedy syntyi New Yorkissa vuonna 1925. Hänen isänsä muusikko George Kennedy vanhempi kuoli neljä vuotta George-pojan syntymän jälkeen. Balettitanssijaäiti Helen joutui kasvattamaan poikansa yksin.
Valmistuttuaan Chaminade High Schoolista Kennedy värväytyi Yhdysvaltain maavoimiin. Hän taisteli Euroopassa toisen maailmansodan aikana ja palveli maavoimissa yhteensä 16 vuoden ajan.
Näyttelijänä > Neuvonantajasta näyttelijäksi

Kennedy avasi maavoimien ensimmäisen toimiston, joka tarjosi teknistä apua elokuva- ja televisiotuotannoille. Hän jätti sotilasuransa 1950-luvun lopulla ja aloitti The Phil Silvers Show’n neuvonantajana. Kennedy sai pian myös puherooleja sarjasta.
Suurikokoinen Kennedy esiintyi 1960-luvun alussa useissa television lännensarjoissa pahisten rooleissa. Hän pääsi muun muassa sarjoihin Lännen tie, Gunsmoke ja Bonanza. Elokuvissa Kennedy näytteli myös samantapaisissa rooleissa: hän oli sadistinen vanginvartija elokuvassa Ratsasta viimeinen taival (1962), yksikätinen palkkamurhaaja Charadessa (1963) ja uhkaava revolverisankari Voittamattomissa veljeksissä (1965).
Näyttelijänä > Lannistumaton Luke

Kennedyn tunnetuin rooli oli todennäköisesti elokuvassa Lannistumaton Luke (1967), jossa hän näytteli Dragline-nimistä vankia, jonka raakuus ja myötätunto osoittivat Kennedyn kyvyt näyttelijänä. Hän sai siitä parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon ja ylistystä useilta kriitikoilta.
Lannistumattoman Luken jälkeen Kennedy sai lisää sympaattisten kovisten rooleja. Hän näytteli rikosetsivää Bostonin kuristajassa (1968), ja Bandolerossa (1968) hän yrittää kukistaa Robert Mitchumin kanssa lainsuojattomia. Kennedy sai Yul Brynnerin roolin 7 rohkeata miestä -elokuvan toisessa jatko-osassa Seitsemän rohkeaa ratsastaa jälleen (1969). Koomista puoltaan Kennedy esitti useissa lännenkomedioissa, kuten elokuvassa Hyvät kaverit ja pahat kaverit (1969).
Näyttelijänä > Katastrofielokuvien 1970-luku

Kennedyn 1970-lukua värittivät useat katastrofielokuvat. Hän esiintyi vuonna 1970 elokuvassa Kiitorata ja ainoana näyttelijänä kaikissa kolmessa sen jatko-osista. Lisäksi hän oli poliisi Maanjäristyksessä (1974).
Paremmin sivurooleistaan tunnettu Kennedy näytteli vuonna 1975 b-elokuvan Kosto on minun pääosassa. Lisäksi 1970-luvulla Kennedyn näytteli kahdessa televisiosarjassa. Hän oli 1970-luvun alussa papiksi muuttunut poliisi NBC:n Sargessa ja 1975–1976 partiopoliisi CBS:n The Blue Knightissa.
Näyttelijänä > Dallas ja Alaston ase -sarja

Kennedy kirjoitti 1980-luvulla kaksi murhamysteeriä: Murder on Location julkaistiin 1983 ja Murder on High 1984. Hän näytteli edelleen säännöllisesti, ja elokuvissa hän herätti huomiota erityisesti komediaelokuvassa Mies ja alaston ase. Kennedy näytteli siinä ja sen kahdessa jatko-osassa Leslie Nielsenin näyttelemän etsivä Frank Drebinin pomoa Ed Hockenia.
Television puolella Kennedy näytteli Dallasissa 1988–1991 J. R. Ewingin päävihollista Carter McKayta. Hän palasi rooliin televisioelokuvissa Dallas: JR:n paluu (1996) ja Dallas: Ewingien taistelu (1998).
Kennedy näytteli viimeisiin vuosiinsa saakka, vaikka hän joutui käyttämään kuulolaitetta. Hän esiintyi kuitenkin 2000-luvulla enää harvakseltaan, ja hänen viimeinen roolinsa oli elokuvassa The Gambler (2014).
Yksityiselämä

Kennedy oli naimisissa neljästi, kaksi kertaa Reven Wurmanin kanssa, jonka kanssa hän sai kaksi lasta. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Dorothy Gillooly ja neljäs vaimo Joan McCarthy, joka kuoli vuonna 2015. McCarthyn kanssa Kennedy adoptoi neljä lasta.
Kennedy kuoli 91 vuoden ikäisenä luonnollisista syistä vanhainkodissa Idahon Middletonissa 28. helmikuuta 2016.
Filmografia

| --- | --- |
 Vahvat aseet (The Little Shepherd of Kingdom Come, 1961)  Lonely are the Brave (Lonely are the Brave, 1962)  Charade – vaarallinen peli (1963)  McHale’s Navy (1964)  Murha asuu sydämessä (1964)  Strait-Jacket (1964)  Shenandoah (1965)  Voittamattomat veljekset (The Sons of Katie Elder, 1965)  Likainen tusina (1967)  Lannistumaton Luke (1967)  Bandolero (Bandolero!, 1968)  Bostonin kuristaja (1968)  Seitsemän rohkeaa ratsastaa jälleen (Guns of the Magnificent Seven, 1969)  Tik...tik...tik (…Tick …Tick …Tick…, 1970)  Kiitorata (1970)  Shangri-La (Lost Horizon, 1973)  Cahill – lännen sheriffi (Cahill U.S. Marshal, 1973)  Jättiläinen taivaalla (Airport 1975, 1974)  Maanjäristys (1974)  Rajut kaverit (1974)  Tehtävä Alpeilla (1975) :  Kosto on minun (The Human Factor, 1975)  Kaappaus Bermudan kolmiossa (1977)  Airport ’80 – Concorde (1979)  Kuoleman laiva (Death Ship, 1980)  Virus (1980)  Raakaa toimintaa (Savage Dawn, 1985)  Radioaktiivisia unia (1985)  The Delta Force (1986)  Creepshow 2 (1987)  Mies ja alaston ase (1988)  Demonwarp (1988)  Mies ja alaston ase 2½ (1991)  Mies ja alaston ase 33 1/3 – Viimeinen solvaus (1994)  Bayou Ghost (1997)  Pienet soturit (1998)  Three Bad Men (2005)  Truce (2005)  The Man Who Came Back (2008)  Six Days in Paradise (2010)  Mad Mad Wagon Party (2010)  Another Happy Day (2011)  The Gambler (2014)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
George Kennedy Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
George Kennedy Elonetissä.
George Kennedyn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Warren G. Harding

| Warren G>  Harding |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 29. presidentti
 4. maaliskuuta 1921 – 2. elokuuta 1923  
Varapresidentti:  Calvin Coolidge
Edeltäjä:  Woodrow Wilson
Seuraaja:  Calvin Coolidge
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. marraskuuta 1865 Ohio
Kuollut: 2. elokuuta 1923 (57 vuotta) San Francisco, Kalifornia
Ammatti:  liikemies toimittaja
Puoliso:  Florence Kling Harding
Tiedot
Puolue:  Republikaanit
Uskonto:  baptisti
 Nimikirjoitus
Warren Gamaliel Harding (2. marraskuuta 1865 – 2. elokuuta 1923) oli Yhdysvaltain 29. presidentti (1921–1923) ja maan kuudes virkakautensa aikana kuollut presidentti.