stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Melu
Meluntorjunta > Perustana lainsäädäntö

Meluntorjunnasta säädetään terveydensuojelulaissa, ympäristönsuojelulaissa, ja meluntorjunnasta työpaikoilla määrätään työturvallisuuslaissa. Meluntorjunnan yleinen ohjaaminen kuuluu ympäristöministeriölle ja kunnan tehtävänä on valvoa, ohjata ja edistää meluntorjuntaa alueellaan. Meluntorjunnan asiantuntijaviranomaisina ja -laitoksina toimivat sosiaali- ja terveysministeriö, Kansanterveyslaitos, Työterveyslaitos ja Valtion teknillinen tutkimuslaitos.
Meluntorjunnan yleinen päämäärä on terveellinen ja viihtyisä elinympäristö, jossa ei ole meluhaittoja. Eri alueille ja ajankohdille on annettu ohjearvot, ja esimerkiksi asuntojen pihoilla, terasseilla tai parvekkeilla melutaso ei saisi päivällä ylittää 55 desibelin keskiäänitasoa eikä asuinhuoneistojen sisällä 35 desibelin keskiäänitasoa, mutta todellisuudessa ulkoilman raja-arvot ylittyvät suurella osalla asuinalueista. Melun ja sille altistuvien ihmisten määrään pyritään vaikuttamaan kaavoituksella, jossa etenkin liikenteen ja asumisen sijoittelulla voidaan tehokkaasti vaikuttaa melun määrään. Uudisrakennusten meluntorjuntavaatimukset ovat viime vuosina tiukentuneet huomattavasti. Yleisötapahtumissa kuten elokuvateattereissa tai konserteissa melutaso ei saa hetkellisestikään ylittää 115 desibeliä tai neljän tunnin keskiarvolla 100 desibeliä.  Työpaikoilla melutason ylittäessä 80 desibeliä on työntekijä oikeutettu saamaan kuulonsuojaimet.
Uusien rakennusten ääneneristysvaatimuksista määrätään Suomen rakentamismääräyskokoelman osassa C1 (Ääneneristys ja meluntorjunta rakennuksessa: määräykset ja ohjeet) vuodelta 1998. Lisäksi asuntojen ym. tilojen melurajoista määrätään sosiaali- ja terveysministeriön Asumisterveysohjeessa vuodelta 2003.
Meluntorjunta > Liikennemelu

Henkilöauton vauhdin hiljentäminen 60:stä 50:een km/h vähentää melua 2 dB. Äänen kymmenkertaistuminen vastaa 10 dB:n muutosta ja satakertaistuminen 20 dB:n muutosta. Liikenne on yleisin meluaja. Liikenteen melu on 70–90 dB. Melu lisää sepelvaltimokuolleisuutta Euroopassa, mutta määrää on vaikeaa arvioida. Maanpinta ja kasvillisuus vaikuttavat äänen etenemiseen. Melu voimistuu, jos este heijastaa ääntä.
Meluongelmien syntyä on tärkeää ehkäistä ennalta. Ongelmien korjaaminen jälkeenpäin on teknisesti vaikeaa ja kallista. Valtioneuvoston päätöksellä Suomi vähentää melua 20 % vuosina 2003–2020. Melupäästöjen pienentäminen on yleensä paras ratkaisu. Autoilua on rajoitettava keskustoissa. Ajoneuvojen melupäästöille asetetaan desibelirajat EU:n direktiivissä.
Liikennemeluun vaikuttavat myös tienkäyttäjien asenteet. Kun Liikkuva poliisi ja Liikenteen turvallisuusvirasto tarkastivat Vantaalla elokuussa 2011 moottoripyörien ja mopojen melupäästöjä, ilmeni, että yli puoleen moottoripyöristä oli vaihdettu pakoputki äänenvaimennuksen heikentämiseksi: joka kolmannen moottoripyörän melupäästöt ylittivät sallitun rajan ja näistä joka kolmas ylitti päästörajat törkeästi. Samanlaisia mittaustuloksia saatiin mopoista.
Melun haittoja > Kuulon vaurioituminen

Melu voi aiheuttaa kuulon heikkenemistä ja tinnitusta. Lyhytaikainen voimakkaalle melulle altistuminen voi aiheuttaa tilapäisen kuulonaleneman ja/tai tinnituksen, joka levon jälkeen palautuu normaalitasolle, tai suoraan palautumattomia kuulovaurioita, joista seuraa pysyvä meluvamma. Pitkäaikainen pienemmällekin melulle altistuminen voi vaurioittaa kuuloa pysyvästi ja jatkuvalle yli 90 desibelin melulle ilman kuulosuojaimia altistuminen aiheuttaa lähes poikkeuksetta pysyvän kuulovaurion. Pysyvät kuulovauriot johtuvat sisäkorvaan aiheutuneista parantumattomista vammoista.
Melun haittoja > Muut terveyshaitat

Melu koettelee elimistöä silloinkin, kun ihminen ei edes huomaa melua. Melu nostattaa elimistössä stressireaktion, joka kiihdyttää sykettä, supistaa ihon ja sisäelinten verisuonia, lisää stressihormonien eritystä ja muuttaa elimistön rasva-aineenvaihduntaa epäedulliseen suuntaan. Kohonnut verenpaine lisää sydän- ja verisuonitautien riskiä ja tutkimuksissa onkin havaittu selvä korrelaatio asuinalueen melun ja sydäntautikuolleisuuden välillä. Säännöllisesti yli 70 desibelin äänitasoille altistuminen lisää myös mielenterveysongelmia.
Kahdestakymmenestä jopa neljäänkymmeneen prosenttia väestöstä arvioidaan olevan erityisen meluherkkiä. Meluherkkien ihmisten verenpaine nousee voimakkaammin metelissä ja heidän elimistönsä menee muutenkin herkemmin hälytystilaan. Meluherkät nukkuvat huonommin ja kokevat terveydentilansa kehnommaksi. Myös lasten aivot reagoivat meluun herkemmin kuin aikuisten.
Melun haittoja > Työperäiset meluhaitat

Melu on yleisimpiä työperäisiä haittoja ja se aiheuttaa vuosittain lähes tuhat ammattitautia. Yli 85 dB:n melulle altistuvia työntekijöitä arvioidaan olevan 100 000–300 000.lähde? Työntekijän suurin sallittu päivittäinen henkilökohtainen melualtistus on 85 dB. Melu lisää tapaturmavaaraa muun muassa vaikeuttamalla työohjeiden ja varoitusäänimerkkien kuulemista.
Melun haittoja > Viihtyisyyshaitat

Edellä lueteltujen terveyshaittojen ohella varsinkin liikenneperäinen melu aiheuttaa yhä lisääntyvästi epäviihtyisyyden kokemista asuinympäristöissä sekä luonnon- ja virkistysalueilla vapaa-aikana. Moottorimelu koetaan usein ongelmaksi etenkin taajamissa, vilkkaasti liikennöityjen teiden varsilla ja lentokenttien ympäristöissä. Toisaalta moottorikäyttöiset harrastusvälineet, kuten moottorikelkat ja -veneet, levittävät melusaastetta myös harvaan asutuille luonnonalueille. Melusaasteen yhä laajemman levinnän vuoksi on jäljellä olevia hiljaisia alueita alettu järjestelmällisesti kartoittaa Suomessakin.
Meluvammat

Meluvamman syntyyn vaikuttavat
melun voimakkuus
altistusaika
äänienergian jakautuminen eri taajuuksille
melun laatu
yksilöllinen herkkyys.
Yksilöllinen meluherkkyys vaihtelee, ja joillekuille jo alle 70 dBA:n melu voi aiheuttaa kuulon heikkenemisen.
| Melun aiheuttaja | Äänen taso |
| --- | --- |
Sinfoniaorkesteri: 30–110 dB(A)
Poporkesteri: 105–120 (jopa 140) dB(A)
Rock-konsertti, yleisötiloissa: 95–115 dB(A)
Disko, tanssitiloissa: 85–100 dB(A)
Korvalappustereot: 80–110 dB(A)
Lasten lelut: 78–108 dB(A)
Leikkiaseet: 143–153 dB(C)
Haulikko: 154–160 dB(C)
Paukkuraketit: 125–156 dB(C)
Puutyökoneet: 90–105 dB(A)
Moottorisaha, kivipora: 100–105 dB(A)
Aikarajat, jonka jälkeen kuulovaurion riski on toistuvassa melualtistuksessa todennäköinen:lähde?
HUOM! Kuulovaurion voi siis saada myös aikaisemminkin kuin yllä olevassa taulukossa on mainittu, mutta kuulovaurion riski on paljon todennäköisempi vasta yllä mainittujen aikarajojen jälkeen.
Merkittäviä ympäristömelun lähteitä

Alla olevaan taulukkoon on koottu tavallisia ympäristömelun lähteitä sekä pääasialliset toiminta-alueet kullekin melulähteelle. Kuten taulukosta käy ilmi, merkittävä osa ympäristömelusta on lähtöisin  liikenteestä ja  kiinteistönhoidosta. Huomattavin osa kaikista ympäristömelun lähteistä liittyy  vapaa-ajan toimintoihin. lähde?
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
melulähde: tärkeimmät toiminta-alueet
| melulähde | liikenne | tienpito | rakennus- toiminta | kiinteistön- hoito | maatalous ja  metsänhoito | vapaa-ajan- toiminta |
| kevyt autoliikenne | X |  |  |  |  | X |
| linja-autot | X |  |  |  |  | X |
| raitiovaunut | X |  |  |  |  | X |
| kuorma-autot | X |  |  |  |  |  |
| lentoliikenne | X |  |  |  |  | X |
| moottoripyörät | X |  |  |  |  | X |
| mopedit | X |  |  |  |  | X |
| traktorit |  | X |  | X | X |  |
| tieaurat |  | X |  |  |  |  |
| pyöräkuormaajat ja kaivinkoneet |  |  | X |  |  |  |
| paalutuskoneet |  |  | X |  |  |  |
| betoni- ja asfalttileikkurit |  |  | X |  |  |  |
|  lehtipuhaltimet |  |  |  | X |  |  |
| polttomoottorikäyttöiset ruohonleikkurit |  |  |  | X |  |  |
| moottori- ja raivaussahat |  |  |  | X | X |  |
| moottoriveneet |  |  |  |  |  | X |
| vesiskootterit |  |  |  |  |  | X |
| moottoriurheiluradat (esim. mikroautoilu) |  |  |  |  |  | X |
| ulkoilmakonsertit |  |  |  |  |  | X |
Kirjallisuutta

Ampuja, Outi: Melun sieto kaupunkielämän välttämättömyytenä: Melu ympäristöongelmana ja sen synnyttämien reaktioiden kulttuurinen käsittely Helsingissä.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Bibliotheca historica 110)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-951-7
Ampuja, Outi: Oikeus hiljaisuuteen: Pamfletti.  (Barrikadi-sarja no 2)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34775-1
Schwartz, Hillel: Making Noise: From Babel to the Big Bang & Beyond.  New York:  Zone Books, 2011.  ISBN 978-1-935408-12-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Terveydensuojelulaki (763/1994) (FINLEX)
Ympäristönsuojelulaki (86/2000) (FINLEX)
Sosiaali- ja terveysministeriö: Asumisterveysohje (FINLEX)
Työmelu (pdf)(tyosuojelujulkaisut.wshop.fi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen rakentamismääräyskokoelma C1: Ääneneristys ja meluntorjunta rakennuksessa (FINLEX)
Valtioneuvoston asetus Euroopan yhteisön edellyttämistä meluselvityksistä ja meluntorjunnan toimintasuunnitelmista (801/2004) (FINLEX)
Moottoriajoneuvojen sallittua melutasoa ja pakojärjestelmää koskeva direktiivi (2007/34/EY) (EUR-LEX)
Työterveyslaitos: Melu[vanhentunut linkki]
Melu ja tärinä (www.ymparisto.fi)
Mikko Puttonen: Korvan kauhu. Yliopisto 6/1998. (Arkistoitu – Internet Archive)
STT: Liikenteen melu hermostuttaa yhä enemmän. Iltalehti 17.8.2009.
Marko Hamilo: Melu vie hengen ja hermot. Tiede 22.4.2010.
THL Ympäristöterveys: Melu
Melumuuria Vuosaaren satamassa, Helsingissä.
Gerald Lee Sr.

| Gerald Lee Sr> .Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Gerald Lee Sr.
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1951 (ikä 73) Boston, Massachusetts, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat    Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pelintekijä / Heittävä takamies
Pituus:  189 cm
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1971–1973:  Dowling College
Seurajoukkueet
1973–1978 1978–1979 1979–1980 1980–1981 1981–1984 1984–1997:   Helsingin NMKY  Lahden NMKY  Helsingin NMKY  Orimattilan Jymy  Helsingin NMKY  Uudenkaupungin Urheilijat
Maajoukkueet
1992:   Suomi
Ottelut (pisteet):  8 (40)
Valmennusura
2002–2004 2007–2008 2016–2017:   Korihait  Korihait (apuv.)  Korihait (apuv.)
Gerald Lee Sr. (s. 21. maaliskuuta 1951 Boston) on yhdysvaltalais-suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hän on koripallon SM-sarjan historian paras korintekijä 12 556 tehdyllä pisteellään. Korihait jäädytti hänen pelinumeronsa vuonna 2011.
Ura > Pelaajaura

Lee pelasi Berkley Junior Collegessa vuosina 1969–1971. Vuonna 1971 hän siirtyi Dowling Collegeen kahdeksi kaudeksi. Lee tuli Suomeen vuonna 1973 Helsingin NMKY:hyn, johon hänet houkutteli Dowling Collegessa pelannut Teijo Finneman. Lee edusti seuraa vuoteen 1978 asti, jonka jälkeen hän siirtyi Lahden NMKY:hyn. Lahti pelasi tällöin I-divisioonaa ja Lee teki 48,5 pistettä ottelua kohden. Tällä lukemalla hän voitti sarjan pistekuninkuuden. Lee edusti seuraa vain yhden kauden ja palasi Helsingin NMKY:hyn yhdeksi kaudeksi. Kauden 1980–1981 hän edusti Orimattilan Jymyä, mutta palasi Helsinkiin kausiksi 1981–1984. Namikan paidassa hän voitti SM-kultaa vuonna 1984. Vuonna 1984 Lee siirtyi Uudenkaupungin Urheilijoihin, jonka paidassa hän voitti SM-kultaa vuonna 1990. Seuran paidassa Lee voitti myös kahdeksan kertaa riistotilaston. Kauden 1996–1997 jälkeen hän lopetti pääsarjauransa. 
Keväällä 2004 Gerald Lee Sr. kutsuttiin yliopistonsa Dowling College, New York, Long Island Hall of Fame jäseneksi.
Ura > Maajoukkueura

Lee edusti Suomen koripallomaajoukkuetta kahdeksan kertaa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 1992 ollessaan 41-vuotias. Lee oli Suomen vanhin maajoukkuetulokas kaikissa joukkuelajeissa, mutta myöhemmin koripalloilija Greg Joyner debytoi Suomen maajoukkueessa 42-vuotiaana. Lee ei edustanut Suomea kuitenkaan enempää, sillä Koripalloliitto oli unohtanut anoa pelaajalupaa FIBA:lta.
Ura > Valmennusura

Pelaajauransa jälkeen Lee toimi Korihaiden valmentajana vuosina 2002–2004. Kaudella 2002–2003 Korihait oli pudonnut toiselle sarjatasolle, mutta nousi kauden päätteeksi pääsarjaan. Kaudella 2003–2004 Lee valmensi joukkueen yhdenneksitoista ja kauden päätteeksi hän teki seuran kanssa jatkosopimuksen. Hän valmensi seuraa marraskuuhun 2004 asti, jolloin hänet vapautettiin tehtävistä. kaudella 2007–2008 hän toimi Korihaiden apuvalmentajana. Syksyllä 2016 hän siirtyi jälleen Korihaiden apuvalmentajaksi.
Yksityiselämä

Lee on ollut vuodesta 1982 lähtien naimisissa ja hänellä on neljä lasta. Hänen poikansa on koripalloilija Gerald Lee. Lee Sr:n veljet, Ron Lee ja Russel Lee, ovat molemmat pelanneet NBA:ssa. Ammattilaisuransa jälkeen Lee on työskennellyt uimavalvojana Uudenkaupungin uimahallissa.
Aulis Lehtikangas

| Aulis Lehtikangas |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. marraskuuta 1917 Ruotsinpyhtää
Kuollut: 26. joulukuuta 1998 (81 vuotta) Hamina
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1939–1945
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  vääpeli
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Joukko-osasto:  JR 45, JR 4
Aapo Aulis Lehtikangas (16. marraskuuta 1917 Ruotsinpyhtää – 26. joulukuuta 1998 Hamina) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 173. Jalkaväkirykmentti 4:ssä joukkueenjohtajana toiminut Lehtikangas nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä ylikersantti. Sotien jälkeen Lehtikangas työskenteli maanviljelijänä sekä toimi useissa järjestöissä ja Ruotsinpyhtään kunnanvaltuustossa. Hän oli naimisissa ja hänella oli yksi lapsi.
Sotilasura

Lehtikangas osallistui talvisotaan sotilaspoliisina Karjalan kannaksella. Jatkosodassa hän toimi ryhmänjohtaja ja joukkueenjohtaja Jalkaväkirykmentti 45:ssä sekä joukkueenjohtaja Jalkaväkirykmentti 1:ssä sekä Jalkaväkirykmentti 4:ssä. Lehtikangas haavoittui jatkosodassa kahdesti,  6. kesäkuuta 1942 Kuuttilahdessa sekä 29. kesäkuuta 1944 Niiniselässä. Hänet kotiutettiin palvelusta 23. tammikuuta 1945.
Mannerheim-ristin ritariksi

”Ylipäällikkö on pvm:llä 21.12.44 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi ylikersantti Aapo Aulis Lehtikankaan.
Ylikersantti Lehtikangas toimi asemasotavaiheen aikana Shemenskissä tukikohdan päällikkönä osallistuen lukuisiin partioretkiin välimaastoon. Näillä retkillä hän hankki yksityiskohtaiset tiedot vihollisen asemista, että lopulta tunsi ne yhtä hyvin kuin omansa. Vihollisen suurhyökkäyksen 9.6.44 alettua osoitti ylikersantti Lehtikangas rauhallisuutta ja harkintaa mitä vaikeimmissa tilanteissa vaikuttaen siten esimerkillään rauhoittavasti ja taistelutahtoa kohottavasti. Kun vihollinen Nurmoilassa 26.6.44 suoritti syvän saarrostuksen ylikersantti Lehtikankaan joukkueen taakse, suoritti hän joukkueensa etumaisena taistellen rohkean läpimurron omalle puolelle. Tässä taistelussa hän mm. kovassa vihollistulessa haki 30 m:n päästä vihollisesta vaikeasti haavoittuneen miehensä ja kantoi tämän omalle puolelle. Tihverissä 28.6.44 ylikersantti Lehtikankaan joukkue oli puolustuksessa hallitsevan tien reunassa vihollisen hyökätessä kolmen hyökkäysvaunun tukemana. Suurten tappioiden alkaessa horjuttaa puolustusta rohkaisi ylikersantti Lehtikangas miehiään kulkemalla uhkarohkeasti ja kuolemaahalveksivasti pitkin joukkueensa ketjua saadenkin miehensä pitämään puoliaan siksi, kunnes hyökkäysvaunut ja niitä seurannut jalkaväki saatiin tuhotuksi. Seuraavana päivänä haavoittui ylikersantti Lehtikangas molempiin jalkoihinsa yrittäessään jälleen hakea haavoittunutta toveriaan vihollisen tulen alaiselta avonaiselta pellolta. Ylikersantti Lehtikangas tunnetaan joukko-osastossaan itseään säästämättömänä ja kylmän harkitsevana, mutta vaatimattomana ja teoistaan kerskumattomana taistelijana.”
Jorma Lehtosalo

Jorma Juhani Lehtosalo (s. 23. kesäkuuta 1945 Helsinki) on suomalainen urheiluvalmentaja ja entinen kilpameloja.
Lehtosalo edusti Suomea melojana kaksissa olympialaisissa, lajina kajakkinelosten 1 000 metriä. Méxicossa 1968 hän sijoittui viidenneksi ja Münchenissä 1972 seitsemänneksi. Molempiin miehistöihin kuuluivat myös Heikki Mäkelä ja Ilkka Nummisto. Lisäksi mukana oli vuonna 1968 Karl-Gustav von Alfthan sekä vuonna 1972 Kari Markkanen. EM-kilpailuissa Lehtosalo sijoittui seitsemänneksi vuonna 1969 ja Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti samana vuonna pronssia.
Seuratasolla 184-senttinen Lehtosalo edusti Vanajaveden Vesikkoja, Melaveikkoja, Helsingin Nykyaikaisia 5-ottelijoita ja Canoaa. Hän voitti yhteensä 15 Suomen-mestaruutta. Ennen siirtymistään melontaan Lehtosalo kilpaili nykyaikaisessa viisiottelussa.
Lehtosalo on toiminut pitkään valmentajana melonnan lisäksi myös ampumahiihdossa. Hän toimi Kanoottiliiton päävalmentajana 1987-2003, ampumahiihtoliiton päävalmentaja 1976-1980 ja uimaliiton päävalmentaja 1974-1976.
Vuonna 2007 Lehtosalo palkittiin Suomen Valmentajat ry:n Vuoden valmennusteko -palkinnolla.
Lehmäantiloopit (suku)

| Lehmäantiloopit |
| --- | --- |
 Kaama-antilooppi (Alcelaphus caama)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Lehmäantiloopit Alcelaphinae
Suku::  Lehmäantiloopit Alcelaphus  de Blainville, 1816
Lajit
 (Puna)lehmäantilooppi (Alcelaphus buselaphus)  Kaama-antilooppi (Alcelaphus caama)  Kontsiantilooppi (Alcelaphus lichtensteinii) 
Katso myös
   Lehmäantiloopit (suku) Wikispeciesissä   Lehmäantiloopit (suku) Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lehmäantiloopit (Alcelaphus) on onttosarvisten heimoon kuuluva sorkkaeläinsuku, johon kuuluu nykykäsityksen mukaan kolme lajia. Joskus kaikki suvun edustajat, tai vain kaama-antilooppi luetaan lehmäantiloopin alalajiksi. Kontsiantilooppi luetaan joskus myös omaan Sigmoceros-sukuunsa.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut suvulle uutta suomenkielistä nimeä ”kongonit”.
Koko ja ulkonäkö

Lehmäantiloopit ovat suurikokoisia antilooppeja. Niiden ruumiinpituus on 150–245 senttimetriä, säkäkorkeus 100–150 senttimetriä ja paino 100–225 kiloa. Naaraat ovat uroksia pienempiä. Turkin karva on lyhyttä ja sileää. Väritys on yleensä ruskehtava, mutta vaihtelee eri muodoilla. Lehmäantiloopin eli punalehmäantiloopin väritys on jokseenkin yksivärisen ruskea raajojen ollessa tummemmat. Kaksi muuta lajia ovat kirjavampia. Kontsiantilooppi eroaa lehmäantiloopista muun muassa takamuksen keltaisen laikun ja raajojen tummien alaosien perusteella. Kaama-antiloopin vatsa ja pakarat ovat valkoiset, muut osat lähinnä tummat. Lajit eroavat lehmäantiloopista myös siinä, että niiden otsa on leveämpi ja sarvet kaartuvat taemmaksi ja alemmaksi kuin sukulaisellaan. Lehmäantilooppien selkä viettää jyrkästi harteilta peräosaa kohti. Pää on kapea ja pitkulainen. Sarvien tyvilevy on korkea, ja niiden muoto vaihtelee eri lajeilla. Sarvet voivat näyttää edestä katsottuna V:n tai U:n muotoisilta tai mutkaisilta, jolloin kärkiosa osoittaa taaksepäin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lehmäantilooppeja tavattiin ennen ympäri Afrikkaa kaikkialla Marokon ja Hyväntoivonniemen välisellä alueella. Ne puuttuivat vain aavikoilta kuten Saharasta ja sademetsäalueilta. Niitä tavattiin vielä 1700-luvulla myös Arabian niemimaalla. Lehmäantiloopin pohjoisafrikkalainen alalaji eli aiemmin suurina laumoina mantereen pohjoisosien puoliaavikoilla, mutta kuoli sukupuuttoon 1940-luvulla tai 1950-luvun alkupuolella. Nykyään suvun levinneisyys rajoittuu Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan. Lehmäantilooppien kokonaismääräksi arvioitiin vuonna 1999 noin 360 000 yksilöä. Kaama-antilooppien lukumäärä on nousussa, mutta muiden lajien lukumäärä on pääosin laskeva. Monet lehmäantiloopin alalajit ovat nykyisin vaarassa kuolla sukupuuttoon.
Lehmäantiloopit ovat mukautuneet hyvin vaihteleviin oloihin. Niitä tavataan niin metsissä, savanneilla ja puoliaavikoilla kuin kosteilla ruohikkomaillakin. Lehmäantilooppeja on tavattu jopa 4000 metrin korkeudesta Mount Kenya-vuorelta. Ne sietävät paremmin metsäseutuja ja pitkää heinää kasvavia alueita kuin muut lehmäantilooppien alaheimon lajit. Lehmäantiloopit suosivat avoimia tasankoja, mutta liikkuvat kuitenkin metsien reunamilla. Elinympäristövaatimukset vaihtelevat eri alalajien välillä. Itäafrikkalainen kongoni (A. b. cokii) elää lyhytruohoisilla savanneilla, kun taas kontsiantilooppi viihtyy kosteilla savanneilla ja kaama-antilooppi pensasmailla ja aukeilla savanneilla.
Elintavat

Lehmäantiloopit elävät 10–100 yksilön laumoina. Ne ovat tavallisesti paikkauskollisia, mutta voivat tehdä pitkiäkin vaelluksia. Naaraiden ja niiden vasojen laumoissa on vain yksi uros, muut urokset elävät erillisissä ryhmissä tai ovat yksineläjiä. Laumassa on selvä arvojärjestys. Aikuinen uros on lauman johtaja, mutta mikäli sen ollessa poissa asema siirtyy arvoasteikossa korkeimmalla olevalle naaraalle. Lauma kulkee arvojärjestyksen mukaan. Nuoret yksilöt kulkevat joko lauman perässä tai johtavan naaraan lähettyvillä. Tällä tavalla reviirille tallautuu selviä polkuja. Lehmäantiloopit vaeltavat 1,5–5 kilometriä päivässä pysähtyen välillä ruokailemaan. Lehmäantiloopit ovat aktiivisimpia varhaisaamulla ja myöhäisillalla, keskipäivän ne viettävät pääosin suojassa kuumuudelta. Lehmäantilooppiurosten vartioima tarkkarajainen reviiri kattaa noin 31–250 hehtaaria, jonka luonnollisina rajoina toimivat kukkulat ja joet. Alueella on useita juomapaikkoja. Urokset viestivät reviirin hallinnasta seisomalla näkyvästi jollakin ympäristöä korkeammalla paikalla, kuten termiittikeolla. Vieraan uroksen tunkeuduttua alueella reviirin haltija laukkaa nopeasti tunkeilijaa kohti. Ohitettuaan sen uros kääntyy vastustajaa kohti ja uhkailee sitä sarvillaan. Tunkeilija juoksee pois ja sama uhkailu toistuu niin kauan kunnes vieras uros on ajettu pois reviiriltä. Yhteenotot voivat olla rajuja ja osapuolet voivat saada isoja haavoja kaulaansa eturuumiiseensa. Myös naaraat ja nuoret yksilöt huitovat toisiaan silloin tällöin sarvillaan. Lehmäantiloopit kylpevät mudassa työntämällä päänsä ja sarvensa mutaan ja hieromalla niitä sitten kupeisiinsa.
Lehmäantiloopit syövät lähes yksinomaan ruohoa. Ne laiduntavat avoimilla paikoilla, tilapäisesti myös harvapuustoisissa metsissä. Nyhdettyään suunsa täyteen ruohoa ne kohottavat päänsä ja pureksivat ruoan silmäillen samalla ympäristöä.
Lehmäantilooppien luonnollinen päävihollinen on leijona. Varuillaan olevat lehmäantiloopit kiipeävät termiittikeon päälle nähdäkseen vihollisen tarkemmin. Havaittuaan uhkaajan ne juoksevat muutaman sadan metrin päähän. Ne pakenevat mutkia tehden, joskin nuoret juoksevat suoraan. Jos lehmäantiloopit kadottavat takaa-ajajan näköpiiristään, niillä on tapana palata takaisin nähdäkseen sen uudelleen.
Lehmäantilooppien kiima-aika vaihtelee alueittain ja lajeittain. Aivan kiiman alussa uros jättää lauman ja palaa siihen vasta sitten kun naaraat tulevat kiimaan. Naaras on paritteluvalmis vain päivän kerrallaan. Se synnyttää yhden vasikan noin kahdeksan kuukauden kantoajan jälkeen. Lehmäantiloopit voivat saavuttaa 20 vuoden iän.
Kaama-antilooppi.
Lännenpunalehmäantilooppien (A. b. major) lauma juoksemassa Pendjarin kansallispuistossa Beninissä.
Eero Lehtovirta

Eero Elis Lehtovirta (28. marraskuuta 1926 – 27. kesäkuuta 2003) oli suomalainen kilpasoutaja.
Lehtovirta oli soutu-uransa huipulla Gentin EM-kisoissa 1955. Siellä Wärtsilän Soutajien nelonen, jossa soutivat Reino Poutanen, Kauko Hänninen, Lehtovirta ja Jorma Salonen, saavutti perämiehettömässä nelosessa pronssia ja kaksi tuntia myöhemmin perämies Rolf Tuomisella vahvistettuna toisen pronssin. Helsingin 1952 olympialaisissa Lehtovirta edusti Suomea kahdeksikkojen soudussa. Joukkue jäi alkuerässään viidenneksi ja karsiutui.
Lehtovirta voitti Suomen mestaruuden perämiehettömässä nelosessa, perämiehellisessä nelosessa ja kahdeksikossa vuonna 1955. Hän asui Ruotsissa 1960-luvulta lähtien.
Harold J. Leavitt

Harold ”Hal” Jack Leavitt (14. tammikuuta 1922 Lynn, Massachusetts – 8. joulukuuta 2007 Pasadena, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen organisaatiotieteilijä ja professori, joka tunnetaan erityisesti työstään yritysten päätöksenteon, päätöksentekodynamiikan ja johtamispsykologian alalta.