stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teraphim
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Chernobog ‎– rummut (kappale 10)
Niflungr ‎– laulu (kappaleet "Pimeyden kutsu" ja "XI Omega", bassokitara
Kokoonpano > Muut tekijät

Eelco Duppen ‎– grafiikka
Narqath ‎– layout
Coornelus ‎– valokuvat
Arvostelut

Imperiumi.net:
Aiheesta muualla

Teraphim Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Teraphim Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Thomas Fearnley

| Thomas Fearnley |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. joulukuuta 1802 Fredrikshald, Norja
Kuollut: 16. tammikuuta 1842 (39 vuotta) München, Saksa
Ammatti:  taidemaalari
Thomas Fearnley (27. joulukuuta 1802 Fredrikshald, Norja – 16. tammikuuta 1842 München, Saksa) oli norjalainen taidemaalari. Hänet tunnetaan realistisista maisemamaalauksistaan.
Teoksia

Labrafoss (1837)
Turner fernisserer (1837)
Grindewaldgletscheren (1838)
Slindebirken (1839)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Fearnley Wikimedia Commonsissa
Infektio (albumi)

| Infektio Circle |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2010 Headline Studio, Tampere ja Tompsoni, Pori
 Julkaistu: 12. huhtikuuta 2011
 Formaatti: CD, LP
 Tyylilaji: krautrock, psykedeelinen rock, kokeellinen musiikki
 Kesto: 41.49
 Levy-yhtiö: Conspiracy Records
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 34. (20/2011)
Circlen muut julkaisut
| Rautatie 2010 | Infektio 2011 | Noiduttu 2011 |
Infektio on vuonna 2011 ilmestynyt Circlen 20. studioalbumi. Sen julkaisi belgialainen Conspiracy Records. Levyllä oli mukana vierailijana aikaisemmin muun muassa Polvo-yhtyeessä soittanut amerikkalainen kitaristi Ash Bowie. Edellisen, jopa pop-vaikutteiseksi luonnehditun Rautatie-albuminsa jälkeen Circle palasi Infektiolla kokeellisen musiikin pariin. Sitä voidaan pitää myös instrumentaalilevynä, koska albumi ei sisällä varsinaista laulua. Infektio sai kriitikoilta ristiriitaisen ja hämmentyneen vastaanoton, mutta nousi kuitenkin Suomen viralliselle listalle viikon ajaksi sijalle 34. Albumin kansikuvan on tehnyt sarjakuvapiirtäjä Ville Pirinen.
Kappaleet

Salvos – 15.11
Maatunut – 6.20
Peruuttamaton – 7.57
Pisara – 5.38
Saarnaaja – 3.46
Kalpea – 2.57
Kokoonpano

Julius Jääskeläinen – kitara
Pekka Jääskeläinen – kitara
Janne Westerlund – kitara
Jussi Lehtisalo – basso
Tomi Leppänen – rummut
Mika Rättö – kosketinsoittimet
Ash Bowie – kitara (1, 4)
Isonzon taistelut

Isonzon taistelut olivat osa ensimmäistä maailmansotaa. Ne käytiin Isonzojoella (slov. Soča), joka oli silloin kokonaan Itävalta-Unkarin alueella. Ne olivat keskeinen osa Italian rintamaa. Taistelujen osapuolina olivat Itävalta-Unkarin ja Italian joukot. Italia yritti hyökätä vuodesta 1915 alkaen peräti 11 kertaa murtaakseen turhaan vastustajan rintaman. Kahdestoista Isonzon taistelu käytiin vuonna 1917, jolloin Saksan keisarikunta yhdessä Itävallan kanssa voitti italialaiset perusteellisesti. Rintama siirtyi silloin länteen Piavelle.
Isonzon taistelut käytiin toistuvissa rankkasateissa ja tulvissa ja ne olivat sangen veriset. Uhreja oli yhteensä arviolta puolisen miljoonaa kaatunutta. Itävallan joukot menettivät noin 200 000 ja Italia noin 300 000 miestä. Silti on arvioitu, että niiden taktinen merkitys oli vähäinen.
Taistelut

ensimmäinen Isonzon taistelu 23.6.–7.7.1915
toinen Isonzon taistelu 18.7.–3.8.1915
kolmas Isonzon taistelu 18.10.–3.11.1915
neljäs Isonzon taistelu 10.10.–2.12.1915
viides Isonzon taistelu 9.–17.3.1916
kuudes Isonzon taistelu 6.–17.8.1916
seitsemäs Isonzon taistelu 14.–17.9.1916
kahdeksas Isonzon taistelu 10.–12.10.1916
yhdeksäs Isonzon taistelu 1.–4.11.1916
kymmenes Isonzon taistelu 12.5.–8.6.1917
yhdestoista Isonzon taistelu 19.8.–12.9.1917
kahdestoista Isonzon taistelu 24.10.–7.11.1917
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isonzon taistelut Wikimedia Commonsissa
Terje Enkvist

Terje Enkvist
Terje Ulf Eugen Enkvist (3. lokakuuta 1904 Helsinki – 15. heinäkuuta 1975 Pernaja) oli suomalainen kemisti. Hän väitteli filosofian tohtoriksi 1934. Enkvist oli vuosina 1927–1935 ja 1940–1945 Keskuslaboratorion palveluksessa ja samanaikaisesti dosenttina ja apulaisena Helsingin yliopistossa, jossa hän oli vuodet 1951–1971 kemian professori. Hänen suurimmat tieteelliset ansionsa ovat sovelletun puukemian alalta. Erinomaisena luennoitsijana tunnettu Enkvist julkaisi muun muassa teoksen Suomen kemian historiasta.
Terje Enkvistin poika Ernst Enkvist oli laivanrakennusopin professori.
Julkaisuja

Johdatusta orgaaniseen kemiaan, 3. tark. p. 1973, Otava – Sarja Otavan korkeakoulukirjasto
The History of Chemistry in Finland 1828–1918, Societas Scientiarum Fennica, 1972
Isku rajalle (2011)

| Isku rajalle> Gränsen |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Richard Holm
Käsikirjoittaja:   André Sjöberg  Johnny Steen 
Tuottaja:   Johnny Steen  André Sjöberg 
Säveltäjä:   Anton Sten  Henrik Lindström 
Kuvaaja:  Andreas Wessberg
Leikkaaja:  Tomas Lundmark
Pukusuunnittelija:  Maya Degerlund Ann-Sofie Andersson
Pääosat:   André Sjöberg  Antti Reini  Marie Robertson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Levittäjä:  CCV Entertainment
Ensi-ilta:  28. tammikuuta 2011
Kesto:  122 minuuttia
Alkuperäiskieli:   ruotsi  saksa  norja  suomi 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isku rajalle (ruots. Gränsen) on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut Richard Holmin ohjaama ruotsalainen sotaelokuva.
Juoni

Vuonna 1942 Ruotsin Värländissa, joka sijaitsee Saksan miehittämän Norjan rajalla, sijaitsevalta vartioasemalta lähtee kaksi sotilasta tarkkailemaan natsien toimintaa. Natsit kuitenkin huomaavat ruotsalaiset, ja tappavat toisen heistä ja ottavat toisen vangiksi kuulusteluja varten. Vangiksi jäänyt sotilas paljastuu luutnantti Aron Stenströmin (André Sjöberg) veljeksi Sveniksi (Martin Wallström). Aron Stenström kokoaa pienen iskujoukon, jossa mukana on mm. suomalainen talvisodan veteraani, korpisoturi Wille Järvinen (Antti Reini), ja he lähtevät pelastamaan Sveniä. Ruotsalainen eversti kuulee operaatiosta, ja lähettää sotilaita tappamaan kadonneet ruotsalaiset ja heitä pelastamaan lähteneet miehet peitelläkseen tapahtunutta virhettä. Ruotsalaisilla sotilailla on nyt vastassaan natsien lisäksi myös maanmiehensä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  André Sjöberg  | … |  Luutnantti Aron Stenström   |
|  Antti Reini  | … |  Alikersantti Wille Järvinen   |
|  Bjørn Sundquist  | … |  Egil   |
|  Johan Hedenberg  | … |  Majuri Adolfsson   |
|  Marie Robertson  | … |  Karin Lindström   |
|  Martin Wallström  | … |  Sotamies Sven Stenström   |
|  Rasmus Troedsson  | … |  Kapteeni keller   |
|  Henrik Norlén  | … |  Sotamies Bergström   |
|  Anders Nordahl  | … |  Axel Halvars   |
|  Andreas Zetterberg  | … |  Sotamies Johansson   |
|  Donald Högberg  | … |  Eversti Dunér   |
|  Ingmar Robertson  | … |  Ekberg   |
|  Susanne Thorson  | … |  Kaeja   |
|  Jörgen Einar  | … |  Sotamies Olsson   |
|  Robert Follin  | … |  Larsson   |
|  Jens Hultén  | … |  Sotamies Hagman   |
|  Jan Vilagos  | … |  Saksalainen ryhmänjohtaja   |
|  Henrik Johansson  | … |  Saksalainen kiduttaja   |
|  Anton Damperud  | … |  Sotilas   |
|  Mathias Alstadsäter  | … |  Sotilas   |
|  Christer Broström  | … |  Sotilas   |
Aiheesta muualla

Isku rajalle Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Isku rajalle Elonet.
Terijoen kirkko

| Terijoen kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Terijoki
Koordinaatit:  60.19588°N, 29.706463°E
Kirkkokunta:  Inkerin kirkko
Hiippakunta:  Pietarin rovastikunta
Seurakunta:  Kristuksen Kirkastuksen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1908
Suunnittelija:  Josef Stenbäck
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Terijoen kirkko sijaitsee Karjalan kannaksella Terijoen (ven. Zelenogorsk) kaupungissa. Se valmistui 1908 neljä vuotta aikaisemmin perustetun luterilaisen Terijoen seurakunnan kirkoksi. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Josef Stenbäck. Talvisodan jälkeen rakennus toimi elokuvateatterina aina vuoteen 1998 saakka, jolloin se vihittiin jälleen kirkoksi.
Historia

Talvisodan alussa Terijoki jouduttiin evakuoimaan nopeasti. Tämän vuoksi kirkosta saatiin pelastetuksi hyvin vähän esineistöä. Kun suomalaiset vuonna 1941 palasivat Terijoelle, kirkko todettiin muutetun elokuvateatteriksi. Kirkon penkkejä oli jostain syystä raahattu ulos puistonpenkeiksi, taiteilija Ilmari Launiksen vuonna 1913 maalaama alttaritaulu "Kristuksen ristiltäotto" sekä muu sisustus kadonnut, jopa kellotorni purettu.
Terijoen valtaukseen osallistuneet suomalaiset sotilaat, Vallilan rykmentti, lahjoittivat kirkkoon uuden alttaritaulun, taiteilija Eeli Jaatisen maalaaman Kristus asettaa myrskyn. Aihe oli ilmeisen tarkoituksellisesti valittu viittaamaan meneillään olleisiin ankariin aikoihin. Kirkkoherra Väinö Mutru kirjoitti Terijokelainen-lehdessä vuonna 1941: "Työ valmistui marraskuun alkuun mennessä ja 2/11 oli kirkossamme jumalanpalvelus, jossa valmistunut alttaritaulu ensi kerran ja toistaiseksi ainoan kerran oli esillä, se kun näet on siirretty säilytettäväksi Helsingissä."
Alttaritaulu siis pelastettiin sodan jaloista Helsinkiin, jossa se sodan jälkeen päätyi takaisin taiteilija Jaatiselle. Pusulan Kärkölän entiset ja silloiset asukkaat järjestivät keskuudessaan keräyksen ja ostivat taulun taiteilijalta omaa saarnahuonettaan varten. Alttaritaulu oli kärsinyt kuljetuksessa ja Jaatinen vielä korjasi sen kärköläläisten laskuun. Se sijoitettiin entisöinnin jälkeen Kärkölän kyläkirkkoon (rakennettu 1842).
Terijoen kirkon purettu torni rakennettiin uudelleen vuonna 1998, ja kirkko saatiin uudelleen luterilaisen seurakunnan käyttöön. Samalla juhlittiin kirkon 90-vuotisjuhlaa. Järvenpään seurakunta ja Hämeenlinnan rovastikunnan seurakunnat rahoittavat korjauksen.
Uusitussa kirkossa alttaritaulun paikalla on puinen krusifiksi. 14. syyskuuta 2008 Inkerin Kirkon piispa Aarre Kuukauppi siunasi Terijoen kirkon uudelleen käyttöön. Kirkon 100-vuotisjuhla vietettiin 6.12.2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Terijoen kirkko Wikimedia Commonsissa
Terijoen kirkon juhlajulkaisu: Kuvia ja tapahtumia 100 vuoden ajalta (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF-tiedosto).
Terijoen kirkon 100-vuotisjuhla 6.12.2008 (Arkistoitu – Internet Archive).
Kirkon siunaaminen uudelleen käyttöön 14.9.2008 (Arkistoitu – Internet Archive).
Tatra 70

| Tatra T70 ja T70A |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Tšekkoslovakia
Valmistaja:  Závody Tatra a.s. /Tatra n.p., Kopřivnice
Valmistusvuodet:  T70: 1931–1932; T70A: 1932–1936 ja 1947
Tuotantomäärä:  T70: 50 kappaletta; T70A: 70+1 kappaletta
Muotoilija:  Hans Ledwinka
Edeltäjä:  Tatra T31
Seuraaja:  Tatra T87
Teknisesti samankaltaisia:  Tatra T80
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  4–6
Iskutilavuus:  T70: 3 408 cm³; T70A: 3 848 cm³
Teho:  T70: 48 kW /3000 1/min; T70A: 51,5 kW /3500 1/min
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4+1
Kulutus:  20–22 l /100 km
Mitat
Massa:  2 200–2 500 kg
Pituus:  5 350 mm
Leveys:  1 800 mm
Korkeus:  1 730 mm
Tatra T70 oli tšekkoslovakialaisen Tatran vuosina 1931–1936 sekä 1947 valmistama ensisijaisesti edustuskäyttöön tarkoitettu auto. Auton alustalle tehtiin useita korimalleja, monet niistä Sodomkan ja muiden itsenäisten korivalmistajien rakentamia versioita. Autoja käytettiin muun muassa paloautojen alustoina.
Teknisiä tietoja > Moottori

Autossa oli kuusisylinterinen, vesijäähdytteinen rivimoottori, joka pohjautui perusrakenteeltaan edeltäjämallien T17 ja T31 voimanlähteisiin. Erotuksena edeltäjämalleihin, kampiakseli oli laakeroitu seitsemästä kohtaa liukulaakerein, sillä aikaisemmin käytetty vierintälaakerointi ei ollut toiminut tyydyttävästi. Moottoriin oli vaihdettu hammaspyörämallinen voiteluöljypumppu mäntäpumpun tilalle. Polttoaineensyötöstä huolehti kaksi Zenith 36 DV 1 -kaasutinta.
Teknisiä tietoja > Voimansiirto ja alusta

Autossa oli kuiva kaksilevyinen kytkin ja nelivaihteinen vaihteisto. Kantavana rakenteena oli Tatralle ominainen keskusputkirunko. Voima välittyi vaihteistosta runkoputken sisällä kulkeneen voimansiirtoakselin kautta heilurityyppisellä erillisjousituksella varustetulle taka-akselille. Taka-akselilla oli vinottain asennetut neljänneselliptiset lehtijouset, jotka oli kiinnitetty vetopyörästön rungon takaosaan sekä jarrukilpiin. Etuakselilla erillisjousitus oli toteutettu päällekkäisin kolmiotuin ja poikittaisella, puolielliptisellä lehtijousella.
Jarruina olivat rumpujarrut, jotka olivat hydraulitoimiset ja ensimmäisenä maailmassa kaksipiiriset.
Valmistus

T70-malleja valmistui kaikkiaan 50 kappaletta, kunnes se korvattiin vuonna 1933 T70:n tehokkaammalla moottorilla varustetulla T70A:lla. T70A:n huippunopeus oli 130 km/h ja sitä ehdittiin valmistaa 70 kappaletta ennen kuin valmistus päättyi 1936.
Toisen maailmansodan jälkeen yli jääneistä osista rakennettiin vielä yksi kappale Tšekkoslovakian presidentti Edvard Benešille. Auto luovutettiin hänelle 23. toukokuuta 1947.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teknisiä tietoja ja kuvia (tšekiksi) ja (englanniksi)
Tatra T70 -paloauto. Kori on brnolaisen Hrček-Neugebauerin valmistama.
Islamiska förbundet i Sverige

Islamiska förbundet i Sverige (IFiS, engl. Islamic Association of Sweden, arab. الرابطة الإسلامية في السويد‎) on ruotsalainen puolueisiin sitoutumaton islamilainen järjestö, joka on perustettu 1981.
Sen puheenjohtajana toimii vuodesta 2011 Omar Mustafa.
Järjestö rekisteröitiin nykyisellä nimellään 1987. Samana vuonna perustettiin sen sisarjärjestöt Suomessa ja Norjassa.
Vuonna 1991 perustettiin järjestön nuoriso-osasto, jonka nimi muuttui myöhemmin muotoon Sveriges Unga Muslimer (SUM). Vuonna 1997 perustettiin muslimipartiolaiset ja 1999 New Moon -kulttuurijärjestö.
Järjestö on ollut perustamassa Federation of Islamic Organisations in Europe (FIOE) -kattojärjestöä ja seuraa sen linjauksia.
Järjestöä pidetään yleisesti Muslimiveljeskunnan eurooppalaisena organisaationa.
Hiipivä vaara

| Hiipivä vaara |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Yrjö Norta
Käsikirjoittaja:  Kaarlo Nuorvala
Tuottaja:  Theodor Luts Emil Viljanen
Säveltäjä:  Tapio Ilomäki Harry Bergström
Kuvaaja:  Theodor Luts
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Eero Leväluoma
Pääosat:  Dolly von Alfthan Pentti Saares Assi Raine Ensio Jouko
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Fenno-Filmi
Ensi-ilta:  5. marraskuuta 1944
Kesto:  80 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Edeltäjä:  Varjoja Kannaksella
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiipivä vaara on Yrjö Nortan ohjaama jännityselokuva vuodelta 1944. Se oli Fenno-Filmi-tuotantoyhtiön viides elokuva ja kolmas vakoiluaiheinen tarina trilogiassa, jonka edelliset elokuvat olivat Varjoja Kannaksella ja Salainen ase.
Juoni

Elokuva kertoo Soile-nimisestä naisesta, joka saa tehtäväkseen vakoilla kansainvälistä rikollisjoukkuetta ja vietellä kapteeni Simolan, jolla on hallussaan konnien tavoittelema suomalaisen tykistökenraalin keksintö. Juttuun sekaantuu myös valokuvaaja Lavio, joka alkaa vakoilla Soilea ja selvittää tämän tekemisiä, mutta jää konnien vangiksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dolly von Alfthan  | … |  Soile   |
|  Pentti Saares  | … |  kuvareportteri Lavio   |
|  Assi Raine  | … |  Lulu   |
|  Ensio Jouko  | … |  kapteeni Rautala   |
|  Erkki Uotila  | … |  kapteeni Simola   |
|  Ville Salminen  | … |  Andersson, ”Herttakunkku”   |
|  Runar Schauman  | … |  Lundman   |
|  Sven Relander  | … |  majuri Mäntymaa   |
|  Eero Leväluoma  | … |  ylietsivä Koskimaa   |
|  Pentti Viljanen  | … |  Masa   |
|  Aune Häme  | … |  rouva Andersson   |
|  Jalmari Lauri  | … |  etsivä   |
|  Sulo Autere  | … |  Laakso   |
|  Kauko Lahtinen  | … |  varjostaja   |
|  Vilhelm Lindström  | … |  hovimestari   |
|  Viljo Huttunen  | … |  Granlund, "Patakunkku"   |
|  Kalle Viherpuu  | … |  mies putkassa   |
|  Vilho Siivola  | … |  mies putkassa   |
|  Lennart Vaikonpää  | … |  Pitkä   |
|  Otto Noro  | … |  konstaapeli   |
Tuotanto

Kuvausten ollessa viimeisillään ehti jatkosota päättyä ja elokuvan päästessä ensi-iltaan oli välirauha solmittu, ja siitä aiheutui leikkausvaiheella omat ongelmansa. Vakoilufilmin kärki muuttui epäkorrektiksi, vaikka suoraa osoittelua Neuvostoliittoa kohtaan siihen ei sisältynytkään.
Tuotantoyhtiön osakas, elokuvan tuottaja ja kuvaaja Theodor Luts lähti Suomesta, sillä oli vaara, että virolaisena hänet internoitaisiin.
Vastaanotto

Elokuva jäi edeltäjistään poiketen noin 160 000 markkaa tappiolle, eikä aihepiiriin sodan jälkeen enää palattu.
Elokuva ei vakuuttanut aikalaiskriitikoita. Juonta pidettiin hajanaisena ja epäjohdonmukaisena, eikä siihen ollut onnistuttu luomaan mukaansa tempaavaa jännitystä kuin paikoitellen. Erään arvostelijan mukaan elokuvassa oli liikaa turvauduttu ”pelkkään rutiiniin ja toiminnan vauhdin tavoitteluun.” Toisen arvion mukaan seikkailukertomuksesta ei puutu jännitysaineksia, mutta kuitenkin sen sijaan kiinteyttä ja johdonmukaisuutta.
Naispääosan esittäjä, Svenska Teaternin näyttelijä Dolly von Alfthan, koettiin ”verevänä ja solakkana ilmestyksenä kauniine ja älykäsilmeisine kasvoineen”, mutta hänen suomen kielen ääntämisessään huomattiin ilmiselviä puutteita.
Teriyaki

Teriyaki-ankkaa
Teriyaki eli terijaki (jap. 照り焼き) on japanilaisessa keittiössä käytetty ruoanvalmistusmenetelmä, jossa ruoan raaka-aineet marinoidaan soijapohjaisella kastikkeella ennen paistoa. Tällä tavoin ruokaan saadaan muodostettua kiiltävä pinta. Teriyaki merkitsee ’kiiltävästi paistettua’.
Soijan lisäksi teriyaki-marinadi sisältää myös sakea tai miriniä. Siihen voidaan lisätä myös tuoretta inkivääriä ja valkosipulia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teriyaki Wikimedia Commonsissa
Hugo Hagen

Hugo Hagen (1818–1871) oli saksalainen kuvanveistäjä.
Hagen oli Ludwig Wilhelm Wichmannin oppilas. Vuosina 1842–1857 hän oli avustajana Christian Daniel Rauchin studiossa, missä hän auttoi luomaan Berliinin Unter den Lindenille pystytetyn Fredrik Suuren patsaan, Humboldtin yliopistoon pystytetyn Albrecht Traerin patsaan sekä Königsbergiin pystytetyn Immanuel Kantin patsaan. Vuonna 1865 hänestä tuli Rauch-museon johtaja. Hermann Schievelbeinin varhaisen kuoleman jälkeen hän auttoi valmistamaan Heinrich Friedrich Karl vom Steinin muistomerkin. Hän auttoi myös Rudolf Siemeringiä viimeistelemään Johann Gottfried Schadowin teoksen Münzfrieses ("Kolikoiden jähmettymisiä"), joka sijaitsee Berliinin vanhassa rahapajassa. Monet hänen oma teoksensa jäivät kuitenkin keskeneräisiksi hänen kuollessaan.
Huomattavimmat teokset

1860/1861: Ryhmä "Armo Pegasuksen kanssa" Altes-museon katolla
1862: Fredrik Vilhelmin muistomerkki
1862: kreivi Brandenburg Leipziger Platzilla
1866/1869: Johann Gottfried Schadow -monumentti Altes-museon kuistilla
1866/1869: Powerscourt Estate, County Wicklow, Irlanti.
Kaksi siivekäshevosta "Triton-järvelle" ja "Maine" ja "Voitto" -allegoriset hahmot Rauchin suunnitteleman jälkeen. 1866: "Wrangelbrunnen" (suihkulähde) kenttä marsalkka Friedrich von Wrangelin kunniaksi. Suihkulähde valmistui ja asennettiin vasta vuonna 1877. Alun perin Kemperplatzilla, se on nyt Urbanstraßen ja Grimmstraßen kulmassa Berliinissä-Kreuzbergissä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hugo Hagen
Käännös suomeksi
Taepodong-2

Pohjois-Korean ohjusten kantamat. Uloimpana kuvattu Taepodong-2:n arvioitu kantama.
Taepodong-2 eli TD-2 (kor. 대포동2, myös Paektusan-2) on kehitteillä oleva  pohjoiskorealainen strateginen ballistinen ohjus, joka saattaa kuljettaa 1 000 kg hyötykuorman 4 500–6 700 km:n päähän. Ohjuksesta mahdollisesti edelleen kehitettävät muunnelmat saattavat kantaa Yhdysvaltoihin asti. Koska ohjus käyttää pääosin nestemäistä polttoainetta, sen laukaisuvalmistelut vievät viikkoja. Ohjus on myös nykyajan aseeksi liian epätarkka, mutta silti sillä voitaisiin pelotella Yhdysvaltoja. Pohjois-Korea on kehitellyt TD-2:ta jo vuodesta 1987. Muutamat raketin koelaukaisut epäonnistuivat, mutta eräässä kokeessa ohjus lensi ainakin 3 200 km.[lähde? ] 12. joulukuuta 2012 Pohjois-Korea ilmoitti laukaisseensa TD 2 -tyyppisellä Unha 3 -raketilla onnistuneesti Kwangmyŏngsŏng-3-satelliitin, minkä Yhdysvaltain satelliitteja valvova tutkaverkko vahvisti. Muu maailma tuomitsi jyrkästi laukaisun, jota muun muassa Etelä-Korea piti naamioituna ohjuskokeena.
Tekniset tiedot

Pohjois-Korea pyrkii kehittämään Taepodong-2 ohjuksen pelotteeksi Yhdysvaltoja vastaan. Tekniikaltaan ohjus on vanhanaikainen, koska se käyttää alemmissa vaiheissaan nestemäistä polttoainetta, eikä kiinteää niin kuin suurvaltojen mannertenväliset ohjukset.
Taepodong 2 -ohjus perustuu pitkälti venäläiseen 1950–1960-luvun Scud-ohjuksen tekniikkaan, mutta sen koko on suurempi. Nimi Taepodong tulee erään ohjuksen vanhemmasta nimestä. Ohjuksen vuonna 1987 alkanut kehittely on edelleen kesken, eikä yksikään kolmesta koelennosta ole täysin onnistunut.
Ohjuksen kaksivaiheinen versio kantaa mahdollisesti 4 000 km:n matkan ja kolmivaiheinen 4 500–6 700 km.[lähde? ] Tällöin Taepodong-2 olisi rajoitetun matkan ballistinen ohjus, joka pystyy uhkaamaan Yhdysvaltain alueesta ainakin Alaskaa ja Havaijia. Sen mahdolliset edelleen kehitetyt versiot saattavat kantaa ainakin jopa 9 000–15 000 km. Silloin Taepodong-2-ohjuksen jatkoversio olisi täyden matkan mannertenvälinen ohjus (FRICBM), jolla Pohjois-Korea pystyisi uhkaamaan ainakin Australiaa, Yhdysvaltain länsiosaa ja Eurooppaa.
Ohjuksen 1. vaihe Musudan perustuu venäläiseen sukellusveneestä laukaistavaan R-27 Zyb -ohjukseen. Pohjois-Koreaa auttoivat Musudanin luomisesa venäläiset Makejev-toimiston asiantuntijat. 2. vaihe on kehitetty ehkä Scud-johdannaisista Nodong tai Kwasong, ja 3. vaihe on luultavasti kiinalainen kiinteäpolttoaineinen raketti.
Pohjois-Korealla on ohjuksen kärkikartio, joka kestää ilmakehään paluun kuumuuden. Ohjuksen suurin rasite lienee sen hyvin suuri epätarkkuus, jolloin se ei soveltuisi aseeksi. Samoin ohjuksen käyttöä aseena rajoittaa sen pitkä valmisteluaika laukaisua varten. Tämä rakettityyppi on myös kallis.
Kolmivaiheinen versio on lähes sama kuin satelliitin laukaisuun suunniteltu versio Unha, "Hopeajoki", "Linnunrata". Koko ohjus on noin 36 metriä pitkä, ja painaa täytenä hieman yli 79 tonnia. Raketin läpimitta on 2–2,2 metriä. Kunkin rakettivaiheen paloaika on noin 100 sekuntia, ja kolmivaiheinen raketti saavuttaa yli 7 900 m/s nopeuden.[lähde? ]
Laukaisut > Vuoden 2006 koelaukaisu

Pohjois-Korea koelaukaisi Taepodong-2-ohjuksen 5. heinäkuuta 2006, mutta koe epäonnistui ohjuksen räjähdettyä ja pudottua jo 42 sekunnin lennon jälkeen Tyyneen valtamereen.
Laukaisut > Huhtikuun 2009 laukaisukoe

4. huhtikuuta 2009 Pohjois-Korea yritti laukaista Kwangmyŏngsŏng-2 ("Kirkas tähdenvalo 2") -tietoliikennesatelliitin Taepodong-2:n muunnoksella nimeltä Unha ("Hopeajoki", "Linnunrata"). Laukaisu oli tiedossa etukäteen; valmistelut havaittiin tiedustelusatelliitilla jo helmikuussa. Tiedotusvälineet seurasivat lännessä mm. sitä, milloin rakettia tankattiin. Laukaisu epäonnistui, ja raketti putosi Tyyneenmereen. Tämänkin mukaan Pohjois-Korea on mannertenvälisestä ohjuspelotteesta kaukana, mutta koe oli huomattavasti menestyksekkäämpi kuin vuoden 2006 koe.kenen mukaan? Jos Pohjois-Korea ei pysty laukaisemaan satelliittia Maata kiertämään, niin se ei pysty laukaisemaan tarkkuutta vaativalla tavalla mannertenvälistä ohjustakaan. Silti raketti lensi yli 3 000 km:n matkan, ehkä 3 200 km, mikä on kaksi kertaa enemmän kuin yksikään Pohjois-Korean aikaisemmin laukaisema raketti.[lähde? ] Virallisten tietojen mukaan laukaisu onnistui, ja satelliitti kiertää maata.[lähde? ] Niin venäläiset kuin amerikkalaisetkaan eivät ole sitä havainneet.