Hakkapeliitat
Värväys ja organisaatio > Ratsuväki

Ratsuväen omaleimainen värväys juontaa juurensa 1200-luvun lopulle, jolloin Maunu Ladonlukko sitoutui myöntämään verovapauden ratsupalveluksen suorittaneelle tilalliselle. Järjestely johti ajan saatossa perinnöllisen verovapaan maanomistaja-aatelin, eli maallisen rälssin syntyyn. Aatelin piti varustaa kruunulle tiettyä kynnysarvoa kohti yksi ratsukko. Kun tätä kynnysarvoa verrattiin aatelisen verotusoikeuteen, saatiin varustettavien ratsukkojen määrä. Kynnysarvo vaihteli ajanjaksosta toiseen. Aateluus tarkoitti alkuun siis yksinomaan ratsaspalvelusta sotaväessä. Toisaalta ratsuväen merkitys taistelussa oli romahtanut, ja lopulta 1500-luvun puolivälissä annettiinkin mahdollisuus jättää palvelus tyyten suorittamatta. Ratsuväen tarve kasvoi kuitenkin jälleen vuosisadan lopun pitkän sotaisan kauden kuluessa. Näin aatelin rinnalle alkoi muodostua aateliton talonpoikaisratsuväki. Aluksi talonpoikaisratsuväki ratsasti palkkaa vastaan, mutta kohta jo alkoi yleistyä käytäntö, että talo sai ratsukkoa vastaan kiinteän 30 Riikintaalerin verohelpotuksen. He saivat niin sanotun “ratsukirjeen”. Vuonna 2014 yhden taalerin nykyarvoksi laskettiin noin 60 euroa. Verohelpotuksen myötä talonpoikien ero aateliin jossain määrin hämärtyi. Ruotsalainen aateli sulkeutuikin hitaasti; se tapahtui vasta ritarihuoneen myötä 1626. Siihen asti säädyn ulkokehällä vallitsi ratsaspalveluksesta johtunut ylimenomahdollisuus, jota historiantutkija Arvi Korhonen esittää myös Suomessa hyödynnetyn.
Suomalaisia ratsukkoja oli aika-ajoin Ruotsin armeijassa jopa kansallisen ratsuväen määräenemmistö: esimerkiksi Puolan sodan lopussa suomalaista ratsuväkeä palveli yli 3 000 ratsukkoa, ruotsalaisia ratsukkoja vain 2 300. Suhteen muuttuessa Ruotsin eduksi tuli Suomesta yhä asukaslukuun nähden enemmän ratsuväkeä kuin emämaasta. Tätä selittävät niin materiaaliset kuin sosiaalisetkin tekijät. Ensinnäkin aatelin alustalaisia ei voitu ottaa palvelukseen, joten kehittymättömästä Suomesta oli otollisempaa värvätä ratsumiehiä. Toisaalta ratsupalvelukseen halukkaitakin oli yllin kyllin. Yhtäältä palveluksesta saadun veroedun takia maataloa ei kannattanut enää läänittää aateliselle, toisaalta ratsun varustanut talo vapautettiin samalla muusta väenotosta – tämä käytäntö tosin vaihteli, mutta ratsastaja oli ainakin itse suojassa. Mielenkiintoisena kuriositeettina myös yksinäinen nainen saattoi aikakaudella olla talonpoika, ja näin varustaa ratsukon sotaan. Tämän lisäksi ratsukko oli kallis pitää yllä. Tällä ajateltiin olevan hyvä mahdollisuus tulla vapautetuksi palveluksesta ennen nihtiä. Kannustimiin tulee lisätä vielä, että autiotilan viljelykseen ottanut mies saattoi suojata tilansa itsenäisyyden ja periytyvyyden toimittamalla kruunulle ratsukon. Nuijasota ja Euroopassa vuosisadan alussa eletty niin sanottu pieni jääkausi olivat autioittaneet Suomen maaseutua. Nuijasodan peruja Kaarle-kuningas epäluuloisena suomalaista aatelia kohtaan oli myös alkanut antaa Suomesta läänityksiä Ruotsin sotaväen ulkomaalaisille palkkasoturikomentajille. Ulkomaisen aatelin alustalaiseksi joutuminen houkutti vielä kotomaistakin vähemmän. Oma yksityiskohtansa on sekin, että mikäli ratsukon varustaneen talon veronkanto kyky ei vastannut verohelpotuksen määrää, hyvitti kruunu teoriassa erotuksen. Toisaalta jos veronkanto oli enemmän, piti erotus teoriassa suorittaa päinvastoin. Ratsuväen erityisasemaa 1600-luvun alussa kuvaa vielä se, että pätevä rahvas saattoi nousta jopa komppanianpäälliköksi. Jo vuosisadan puolivälissä tämä tyssäsi korpraalin arvoon.
Ratsastajan lisäksi talonpojan tuli hankkia hevonen varusteineen sekä sotilaan suojavarusteet ja lyömä- ja tuliaseet. Yhtenäistä univormua ei vielä tällöin käytetty. Suomalaisten kehno pukeutuminen olikin esimerkiksi Saksassa huomiota herättävää. Ratsumiehen oli oltava sotaväen käytössä tarpeen mukaan vuosittain. Mikäli mies tai hevonen kuoli, oli tilalle hankittava uusi. Tällaisessa tapauksessa talon annettiin kuitenkin hetki hengähtää. Rekisterit osoittavat talojen olleen silti hyvin aktiivisia korvaamaan tappiot; verovapaus voitiin myös menettää, mikäli ratsukko ei ollut käytettävissä. Sotilas itse saattoi olla talon väkeä, palkattu, tai jopa tarkoitusta varten otettu kasvatti. Se, minkä kruunu talonpoikaisratsuväen verohelpotuksissa menetti, kasaantui muiden maksettavaksi. Verotus olikin aikakaudella äärettömän monimutkainen ja ankara. Sotahistorioitsija Jussi T. Lappalainen arvioi korkeintaan kahden vuoden häiriöttömän palveluksen alkaneen tuottaa talolle nettohyötyä, mutta toistuva uudelleenvarustaminen saattoi hänen mukaansa myös ajaa perikatoon. Historioitsija Arvi Korhonen arvelee laajassa hakkapeliittatutkimuksessa, että ylisukupolvinen jatkuvuus loi perheeseen sotilasperinteitä, jotka paransivat ratsuväen laatua pidemmällä tähtäimellä – ja että myös kruunu hahmotti tämän.