stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raivo Roosna
Vuonna 1985 tehdyt ryöstöt > Pidätys

Perjantaina 19. huhtikuuta kello 17.15 poliisin erikoisyksikkö, Karhu-ryhmä, ryntäsi sisään asuntoon. Roosna ja Lepajõe yllätettiin täysin eivätkä he ehtineet ryhtyä minkäänlaiseen vastarintaan. Operaatio oli ohi parissa minuutissa. Aseita ja Tillanderin timantteja ei kuitenkaan löytynyt.
Kuulusteluissa miehet väittivät, että heidät oli kiristetty mukaan ryöstöön ja oikeasti ryöstöjen takana on poliittinen taho sekä propagandistinen liike. Pirita taas näytteli jatkuvasti viatonta kuulusteluissa. Pirita laskettiin vapaaksi 17 pidätysvuorokauden jälkeen ja häntä esitettiin pantavaksi syytteeseen vain rikoksen suosimisesta. Piritan äitiä Reettaa epäiltiin myös osuudesta ryöstöihin.
Roosna ilmoitti puhumisen ehdoksi selvyyden siitä, mihin hän joutuisi tuomion jälkeen. Hän tyytyi lopulta siihen vastaukseen, että pohjoismaisten sopimusten perusteella hän ehkä pääsisi vielä takaisin Ruotsiin.
Tapauksen tutkinnan edistymistä ja oikeuskäsittelyä seurattiin julkisuudessa tiiviisti. Aleks Lepajõen oikeusavustajana toimi asianajaja Heikki Salo.
Lepajõe kertoi muistelmissaan vuonna 2018:
» En uskonut korviani, kun ensimmäisessä kuulustelussa tutkija kysyi, missä korut ovat. Kävi ilmi, että he eivät olleet pystyneet löytämään mitään, emmekä me edes olleet erityisen taitavia kätkijöitä. Tutkijan kysymykseen vastasin, etten tiedä, kysykää Raivolta. Tutkija olikin jo kysynyt ja Raivo oli kertonut minun vieneen korut jonnekin ja että korujen olinpaikkaa pitäisi kysyä minulta. Suurin piirtein niin olimme sopineetkin.»
Vuonna 1985 tehdyt ryöstöt > Tuomio ja saaliin kohtalo

Heinäkuussa 1985 Roosna tuomittiin kahdesta törkeästä ryöstöstä seitsemäksi vuodeksi ja 11 kuukaudeksi vankeuteen sekä maksamaan lähes 800 000 markan korvaukset. Lepajõe tuomittiin hänelle tehdyn mielentilatutkimuksen jälkeen tammikuussa 1986 seitsemäksi vuodeksi ja 10 kuukaudeksi vankeuteen. Tillanderin ryöstösaalista, jonka löytymiseen johtavista tiedoista vakuutusyhtiö oli luvannut 50 000 markan palkkion, ei koskaan löydetty, ja tekijöiden taustavoimat jäivät vapaalle jalalle.
Aleks Lepajõe vietti vankeusaikansa Katajanokan vankilassa, Raivo Roosna puolestaan siirrettiin ruotsalaiseen vankilaan.
Lepajõe väittää Virossa vuonna 2018 julkaistussa kirjassaan Röövlinnud, että eräs toimittajaksi esittäytynyt suomalaismies, johon hän oli tutustunut vankilassa, olisi pari vuotta myöhemmin hakenut ryöstösaaliin vintiltä, johon se oli piilotettu. Henkilö oli sulattanut kullan ja nyppinyt sormuksista arvokivet.
Toimittaja Harri Nykänen kertoi vuonna 2015 muistelmateoksessaan Likainen Harri, että samassa vankilassa Lepajõen kanssa istunut, petoksista tuomittu mies oli saanut puhutuksi tämän ympäri ja luvannut vapauduttuaan realisoida Tillanderin ryöstösaaliin Roosnan ja Lepajõen puolesta pientä korvausta vastaan. Mies oli noutanut saaliin hänelle neuvotusta paikasta Caloniuksenkadun talon ullakolta, mutta pitänytkin kaiken itse. Myöhemmin viranomaiset saivat selville, että mies oli antanut koruista osan silloiselle ruotsalaiselle naisystävälleen ja vaihtanut loput kahteen ravihevoseen, jotka eivät lopulta tuottaneet mitään. Vaihtokaupan toisena osapuolena ollut hevoskasvattaja oli ottanut koruissa olleet jalokivet itselleen ja myynyt kullan eteenpäin.
Roosnan ja Lepajõen tapauksen tutkintaa vuonna 1985 johtanut, eläkkeelle siirtynyt rikoskomisario Seppo Sillanpää vahvisti vuonna 2019 Aleks Lepajõen kertomuksen Tillanderin korusaaliin kohtalosta. Lepajõelle toimittajaksi esittäytynyt vankitoveri oli pari vuotta ryöstöjen jälkeen järjestänyt itsensä vankilasta lomalle ja käynyt pikkuveljensä kanssa kaivamassa korusaaliin esiin ullakolta, minkä pikkuveli myöhemmin tunnusti poliisin kuulusteluissa. Vanhempi veli jätti palaamatta vankilaan ja pakeni Ruotsiin korut mukanaan. Poliisin haltuun oli Sillanpään mukaan vuonna 1985 jäänyt ainoastaan yksi Roosnalta ja Lepajõelta heidän pakoreitilleen Kalevankadulle pudonnut koru.
Aleks Lepajõe kertoi muistelmissaan Raivo Roosnan tulleen tapaamaan häntä vuonna 2002 hänen Tallinnassa omistamaansa ravintolaan saadakseen selville, mitä Tillanderin ryöstösaaliille todella oli tapahtunut:
» Raivo kuunteli ja kun olin lopettanut, näin hänen ilmeestään, että nyt hän vasta todella sai tietää, mihin 'hänen' kultansa oli kadonnut. Sitten hän oli hetken hiljaa ja kysyi äkkiä, oliko se koira vielä elossa. Se tuli yllättäen ja minulta meni hetki, ennen kuin tajusin, mitä hän ajaa takaa. Vastasin, ettei minulla ole aavistustakaan. Kysymyksellään hän halusi sanoa, että jos asiat todella ovat niin kuin kerron, niin miten on mahdollista, ettei se tyyppi ole jo maannut viittätoista vuotta jossain järven pohjassa Suomessa.»
Myöhempiä vaiheita

Aleks Lepajõe vapautui vankilasta alkuvuonna 1989 ja vietti aluksi puoli vuotta Ruotsissa omien sanojensa mukaan toimettomana. Myöhemmin hän päätyi eri vaiheiden kautta Alankomaihin, jossa hän työskenteli kukkia eri puolille maailmaa välittäneessä yrityksessä. Lepajõe palasi Viroon vuonna 1995 ja on toiminut ravintolan pitäjänä Tallinnassa. Hänellä on ollut myös oma talk show -televisio-ohjelma Täna õhtul Aleks Lepajõe. Vuonna 2019 Lepajõe kertoi työskentelevänsä lasten koripallovalmentajana, omistavansa pienen asuntoja Tallinnassa vuokraavan yrityksen ja asuvansa omistamallaan maatilalla Etelä-Virossa.
Turun Sanomien mukaan Aleks Lepajõe jäi maaliskuussa 1998 Tallinnan lentoasemalla kiinni väärennetyllä passilla matkustamisesta ollessaan matkalla Suomeen. Saman vuoden joulukuussa Helsingin Sanomat kertoi Raivo Roosnan palanneen Ruotsista Viroon 14 vuoden poissaolon jälkeen. Siihen saakka Roosna oli kärsinyt hänelle vuonna 1993 huumausainerikoksista langetettua vankeustuomiota Ruotsissa.
Populaarikulttuurissa

Juha Vainio sävelsi, sanoitti ja levytti Roosnan ja Lepajõen tapauksen pohjalta vielä samana vuonna humoristisen kappaleen Aleks ja Jaan.
Jaak Kilmin ohjaama virolainen veijarikomediaelokuva Loikkarit (2017) pohjautuu löyhästi Roosnan ja Lepajõen tarinaan. Roosna, Lepajõe ja kolmas loikkari Harry Gelstein haastoivat elokuvan tuottajan oikeuteen ja vaativat 200 000 euron korvauksia, koska heidän tarinaansa oli käytetty elokuvassa ilman heidän lupaansa.
Kirjallisuutta

Aleks Lepajõe: Pako länteen – Tillanderin jalokiviryöstäjien tarina (Põgenemine ja Röövlinnud). Suomentanut Sanna Immanen. Helsinki: Docendo, 2019. ISBN 978-952-29-1625-9.
Aiheesta muualla

Rikostarinoita Suomesta 2.6.2005. (Arkistoitu – Internet Archive) YLE.
Mitä kuuluu Alex Lepajõe? (Arkistoitu – Internet Archive)
Kurganin alue

| Kurganin alue Курганская область |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjän federaation kartalla
 Koordinaatit: 55.4410°N, 65.3411°E (Kurgan) 
Valtio:   Venäjä
Perustettu:  6. joulukuuta 1943
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kurgan
 – suurin kaupunki:  Kurgan (333 606 as.)
Pinta-ala:  71 000 km²
Väkiluku (2010):  910 807
Kielet:  venäjä
BKT (2010):  115 222,8 milj. RUB (eli 0,31 % Venäjän BKT:stä)
 – asukasta kohti:  126 506 RUB,  noin 3 099 EUR (eli 48 % Venäjän keskiarvotasosta)
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Symbolit:  
 – lippu:  Kurganin alueen lippu
 – vaakuna:  Kurganin alueen vaakuna
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  45
 – ISO 3166:  RU-KGN
 
www.kurganobl.ru (venäjäksi)
Kurganin alue (ven. Курга́нская о́бласть, Kurganskaja oblast) on Venäjän federaation Uralin federaatiopiiriin sijoittuva hallinnollinen alue Länsi-Siperiassa Aasiassa.
Maantiede

Kurganin alue sijaitsee Länsi-Siperian alangon eteläosassa. Alue rajoittuu pohjoisessa Sverdlovskin alueeseen, koillisessa Tjumenin alueeseen, kaakossa ja etelässä Kazakstaniin sekä lännessä Tšeljabinskin alueeseen.
Alueen läpi virtaavat Obin vesistöön kuuluvat Tobol ja Iset. Kurganin rauhoitusalue on luonnonsuojelualueista merkittävimpiä.
Väestö

Kurganin alueen asukasluku on useimpien muiden alueiden tapaan pienentynyt merkittävästi 1990- ja 2000-luvulla. Alueen väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 910 807.
Väestöstä 60,26 prosenttia oli kaupunkilaisia; tähän kuuluvat kaupungeissa tai kaupunkityyppisissä taajamissa asuvat. Alueen suurimmat kaupungit olivat vuonna 2010 Kurgan (333 606 as.) ja Šadrinsk (77 756 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Šumiha (17 819 as.), Kurtamyš (17 099 as.), Kataisk (14 003 as.), Dalmatovo (13 911 as.), Petuhovo (11 292 as.), Štšutšje (10 973 as.) ja Makušino (8 338 as.).
Hallinto

Kurganin alue on yksi Venäjän federaation aluista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Kurgan. Alue on jaettu hallinnollisesti 23 piiriin ja 9 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnosta vastaavat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Talous

Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Maatalous on keskittynyt viljan viljelyyn ja karjanhoitoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurganin alue Wikimedia Commonsissa
Kurgan Region (englanniksi) (kommersant.com)
| n k Uralin federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Jekaterinburg
|  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Kurgan  Sverdlovsk  Tjumen  Tšeljabinsk  |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Kurgan  Sverdlovsk  Tjumen  Tšeljabinsk  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
Janis Rozentāls

| Janis Rozentāls |
| --- | --- |
 Janis Rozentāls valokuvassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1866 Saldus
Kuollut: 26. joulukuuta 1916 (50 vuotta) Helsinki
Ammatti:  taiteilija
Janis Rozentāls (18. maaliskuuta 1866 lähellä Saldusia – 26. joulukuuta 1916 Helsinki) oli merkittävä latvialainen taidemaalari ja Latvian kansallistaiteilija.
Rozentāls oli jo eläessään arvostettu ja suosittu taiteilija Latviassa. Hänen tuotantonsa on monimuotoista ja hän vaikutti laajasti maan taide-elämään. Muotokuvien ja mytologisten maalausten ohella hän loi Latvian kansallista tyyliä muun muassa lavastuksessa ja kuvitustaiteessa.
Rozentālsin vaimo oli suomalainen, ja pariskunta asui Suomessa kymmenisen vuotta.
Taiteellinen ura ja tyyli

Rozentālsin isä oli kyläseppä, joka toimi lähellä Saldusin kaupunkia Kuurinmaalla. Perheen köyhyyden vuoksi hän lähti jo nuorena etsimään töitä Riiasta. Rozentāls opiskeli seinämaalarin työn ohessa piirustusta Riian saksalaisen käsityöläisseuran koulussa. Opinnot jatkuivat 1888–1894 Pietarin taideakatemiassa, josta hän sai diplomin vuonna 1896. Monet muutkin latvialaiset opiskelivat tuohon aikaan Pietarin taideakatemiassa, ja ryhmä nuoria latvialaisia opiskelijoita perusti ryhmän nimeltä ”Rubis” (Uurastaja). Tavoitteena oli luoda latvialaista kulttuuria kansanperinteen ja muiden kansallisten piirteiden pohjalta. Kotiseudun luonto, maaseudun arki ja kansan elämä olivat taiteeseen sopivia aiheita, joita myös Rozentāls suosi.
Rozentālsin tyyli vapautui ajan tapaan akateemisesta kohti impressionismia, symbolismia ja jugend-tyyliä. Maalauksissa on vaikutteita myös jälki-impressionismista. Rozentāls sai virikkeitä myös Suomen kansallisromantiikasta ja häntä on sanottu Latvian Edelfeltiksi johtuen samansuuntaisesta tyylistä ja aiheista. Hän tutustui vuonna 1897 Suomessa käydessään Edelfeltin, Järnefeltin ja Gallen-Kallelan teoksiin – viimemainitun Kalevala-maalaukset innostivat häntä käsittelemään latvialaista tarustoa ja mytologiaa.
Rozentāls oli tärkeä henkilö kulttuurielämässä. Hänen ateljeensa Riiassa oli suosittu kohtauspaikka, jossa taiteilijoiden ohella kävi muusikoita ja kirjailijoita niin Suomesta kuin Latviasta. Rozentāls osallistui taide-elämään myös opettamalla Riian kaupungin taidekoulussa ja toimimalla latvialaisten taiteilijoiden yhdistyksessä "Rūķis" ("Peikko"). Hän kirjoitti myös säännöllisesti taidekritiikkejä.
Rozentāls oli eräs Latvian kansallisen maalaustyylin perustajista. Hänet tunnetaan muotokuvistaan, joita hän maalasi kulttuurielämän merkkihenkilöiden ohella talonpojista ja kaupunkilaisista. Rozentāls kuvasi maalauksissaan tavallista elämää muun muassa maaseudulla ja teki laatukuvia. Hänen tuotantoonsa kuuluu lisäksi mytologisia sekä symbolisia aiheita, maisemamaalauksia ja alttaritauluja. Monipuolisena taiteilijana hän teki myös grafiikkaa, lavastuksia, kuvituksia ja monumentteja.
Avioliitto ja elämän loppuvaiheet

Rozentals avioitui suomalaisen laulaja Elli Forssell–Rozentālen kanssa maaliskuussa 1903. Rozentālsit asuivat Suomessa vuosina 1905–1916. Viimeiset kaksi vuotta he asuivat Kulosaaressa huvilassa, joka on sittemmin purettu Itäväylän tieltä. Rozentāls sairastui näyttelymatkalla Moskovassa ja hän kuoli 26. joulukuuta 1916 Helsingissä 50-vuotiaana ollessaan vielä uransa huippuvaiheessa. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle, josta hänet siirrettiin Riian metsäkalmiston hautausmaalle vuonna 1920. Itäväylän varrella Kulosaaressa on Rozentālsien muistolaatta.
Rozentālsin teoksia museoissa

Suuri osa Rozentālsin tuotannosta on Latvian Valtion Taidemuseossa, ja lisäksi hänen nimellään on kaksi kotimuseota. Saldusissa, noin sata kilometriä Riiasta länteen, on Janis Rozentalsin historian ja taiteen museo, joka toimii Rozentālsin suunnittelemassa talossa. Se valmistui vuonna 1900 Rozentālsin asunnoksi ja ateljeeksi, mutta hän asui siellä vain pari vuotta. Vuonna 1949 perustettiin museo, jossa on Rozentālsin teoksia ja muuta häneen liittyvää esineistöä.
Riiassa on toinen Rozentālsiin liittyvä museo eli Janis Rozentalsin ja Rūdolfs Blaumanisin museo. Vuonna 1904 rakennettu jugend-talo oli Rozentālsin ja kirjailija Blaumaniksen asunto. Museossa on Rozentālsin ateljeen ja teosten ohella nähtävissä hänen olohuoneensa sekä huonekaluja ja taloustavaroita. Museo avattiin vuonna 1973. Talo oli 1900-luvun alun latvialaisen älymystön ja taiteilijapiirien kohtauspaikka.
Suomessa on ollut Rozentālsin maalausten näyttelyitä Porin taidemuseossa vuonna 1986 ja Sinebrychoffin taidemuseossa vuonna 2006.
Teoksia

Taiteilijan ateljee, 1896.
Kuolema, 1897.
Omakuva, 1900.
Musta käärme, 1903.
Auringon tyttäret 1912.
Prinsessa ja apina 1913.
M.Vīgnere-Grīnbergan muotokuva 1916.
Kirjallisuutta

Unelma onnesta. Janis Rozentals 1866–1916, näyttelyluettelo.
Mela, Merja (toim): Janis ja Elli Rozentals - elämää ja taidetta. Rozentals-seura, [Helsinki]: 2006. ISBN 951-98671-2-0
Mela, Marjo ja Valba, Lembit: Latvian historiaa ja kulttuuria.  Rozentāls-seura, 2005.  ISBN 951-986-71-1-2
Aiheesta muualla

Janis Rozentālsin maalauksia, Latvian Art Classic Collection of Dr. Guntis Belēvičs (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Marianna Kurtto

Marianna Kurtto (s. 1980 Helsinki) on suomalainen runoilija, prosaisti ja suomentaja.
Elämä ja ura

Koulutukseltaan Kurtto on filosofian maisteri. Hän on opiskellut Helsingin yliopistossa englantilaista filologiaa, elokuvatutkimusta ja teoreettista filosofiaa. Kirjoittamista hän on opiskellut Kriittisessä korkeakoulussa.
Kurtto on julkaissut useita runokokoelmia. Hänen esikoiskokoelmansa Eksyneitten valtakunta ilmestyi vuonna 2006. Teos sai Kalevi Jäntin palkinnon, jonka perusteluissa sitä kiitettiin proosarunon nuoren perinteen jatkamisesta. Se oli myös Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas. Vuonna 2013 Kurtto sai Tiiliskivi-palkinnon teoksestaan View-Master. Kurton runoja on julkaistu myös Parnassossa ja Nuori Voima -lehdessä.
Runokokoelmien lisäksi Kurtto on julkaissut kolme romaania. Vuonna 2017 julkaistu romaani Tristania oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 2019. Vuonna 2021 Kurtolta ilmestyi kaksi romaania, Seitsemäs piste ja Hellä leijona.
Vuonna 2018 Kurtto valittiin kolmivuotiskaudelle asumaan ja työskentelemään Eeva Joenpellon kirjailijakotiin Sammattiin.
Vuonna 2023 ilmestynyt runoteos Ellen valkeudessa on tulevaan maailmaan sijoittuva runoelma, jossa Ellen herää laboratoriossa henkiin oltuaan syväjäädytettynä. Juha-Pekka Kilpiö toteaa Parnasson kritiikissään: "Teos jää juuri sillä tavoin hankalasti runon ja proosan väliin, ettei lopulta lunasta kummankaan mahdollisuuksia." Helsingin Sanomien kriitikko Vesa Rantaman mukaan ”Pitkä runoelma on haastava laji, jota harvoin toteutetaan näin taitavasti.”
Kurtto toimii myös englanninkielisen kaunokirjallisuuden suomentajana. Vuonna 2020 hänen suomentamansa Naomi Aldermanin Voima (The Power) oli Tähtivaeltaja-palkintoehdokkaana. Kurtto sai suomennostyöstään Kaarlen palkinnon vuonna 2020. Vuonna 2021 Kurton suomentama Valeria Luisellin Kadonneiden lasten arkisto (Lost Children Archive) oli Jarl Hellemann -palkintoehdokas.
Teokset

Eksyneitten valtakunta.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32163-X
Maisemasta läpi.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35109-3
Auringon koko voimalla.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37284-5
View-Master.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39331-4
Rottakuningas.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-40986-2
Ellen valkeudessa.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-45514-1
Tristania. Helsinki: WSOY, 2017. ISBN 9789510423288.
Seitsemäs piste. Helsinki: WSOY, 2021. ISBN 9789510461815.
Hellä leijona.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-38862-3
Teokset > Suomennokset

Alan Goldstein: Muhammad Ali.  Helsinki:  Ajatus, 2008.  ISBN 978-951-20-7653-6
John Bailey: 50 kalaa: kalastajan unelmasaaliit.  Helsinki:  Ajatus kirjat, 2009.  ISBN 978-951-20-8032-8
Karen Homer: Mitä naisen tulee tietää kauneudesta.  Helsinki:  Ajatus, 2009.  ISBN 978-951-20-7911-7
Karen Homer: Mitä naisen tulee tietää kengistä.  Helsinki:  Ajatus kirjat, 2010.  ISBN 978-951-20-7927-8
Alice LaPlante: Hämärän huoneet.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-25446-1
Grace McCleen: Ihana maa.  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-25951-0
Taiye Selasi: Ghana ikuisesti.  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-25042-5
Sadie Jones: Ehkä rakkaus oli totta.  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-28498-7
Sadie Jones: Kotiinpaluu.  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-29496-2
Sadie Jones: Kutsumattomat vieraat.  Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-30926-0
Ali Benjamin: Mitä sain tietää meduusoista.  Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-30411-1
Jenny Offill: Syvien pohdintojen jaosto.  Helsinki:  Gummerus, 2018.  ISBN 978-951-24-0948-8
Naomi Alderman: Voima.  Helsinki:  Gummerus, 2019.  ISBN 978-951-24-1281-5
Lisa Taddeo: Kolme naista.  Helsinki:  Gummerus, 2020.  ISBN 978-951-24-1567-0
Lisa Taddeo: Eläin.  Helsinki:  Gummerus, 2021.  ISBN 978-951-24-2499-3
Tessa Hadley: Vapaa rakkaus.  Helsinki:  Gummerus, 2023.  ISBN 978-951-24-3189-2
Palkinnot

Kalevi Jäntin palkinto 2006
Tiiliskivi-palkinto 2013
Kaarlen palkinto 2020
Marco Rota
Elämänvaiheet

Marco Rota piti piirtämisestä lapsena ja piirsi silloin runsaasti ja sai kehuja sekä kannustusta koulutovereiltaan ja opettajiltaan. Jo yksivuotiaana hän oli siepannut lastenlääkärin rintataskussa olleen kynän ja alkanut tuherrella lääkärin muistikirjaan. Lääkäri oli ennustanut, että ”tästä lapsesta tulee joko kirjailija tai taiteilija”. Rota on sanonut Carl Barksin tarinan Vanhan linnan salaisuus tehneen häneen vuonna 1949 valtavan vaikutuksen, jonka seurauksena hän oli alkanut harjoitella vakavasti piirtämistä tullakseen alalla ammattimaiseksi. Rota onkin piirtäjänä pitkälti itseoppinut.
Elämänvaiheet > Ensimmäiset julkaistut työt

Vaikka Disney-sarjakuvia oli tuotettu Italiassa jo vuodesta 1953, vuonna 1958 eli 16-vuotiaana Marco Rota aloitti piirustustöidensä julkaisun työskennellen pienelle Dardo-kustantamolle piirtäen muita seikkailusarjoja, jopa muutamia Lepakkomies- ja Teräsmies-jaksoja Albo del falco -lehteen 1960-luvun alussa. Rotan ensimmäinen sarjakuva oli realistisesti piirretty villiin länteen sijoittuva Steve Morgan il trappolatore eli Turkismetsästäjä Steve Morgan. Sarjakuva julkaistiin Collana scudo -lehden, joka varsinaisesti julkaisi Kapteeni Mikiä, viimeisillä sivuilla jatkokertomuksena. Ennen Disney-töitä Rota teki myös viikinkisarjaa Ringo il Vichingo.tus
Elämänvaiheet > Työskentely Disney-sarjakuvien parissa alkaa

Vuonna 1963 Marco Rota palkattiin Disneyn-lisenssin omistavalle Mondadori-kustantamolle tekemään kuvitusta ja kansikuvia Topolino-lehteen, koska oli tehnyt vaikutuksen kustantamoon kuvittamalla kirjan auton kehityksestä. Tällöin hän sai kuulla Barksin nimen ensimmäistä kertaa. Disney-piirtäjien nimiä ei kerrottu ennen kuin 1960-luvun ja 1970-luvun taitteessa, ja Rota halusi Mondadorilla ensimmäiseksi tietää, kuka oli tunnistettavan piirustustyylin takana. Rota aloitti Disney-sarjakuvien piirtämisen vuonna 1971 Mikki Hiiri -tarinalla Siniruusukkeinen tiikeri ja ryhtyi käymään iltaisin taidekoulua. Milanossa toimii nykyään Disney-akatemia, jossa opetetaan Disney-sarjakuvien piirtämistä. 1974, tultuaan samana vuonna Topolinon taiteelliseksi johtajaksi, Rota teki ensimmäisen oman käsikirjoituksensa Disney-tarinaan, Suomessa julkaisemattoman sarjan nimeltä Zio Paperone e il deposito oceanico. Koska hän oli taiteellinen johtaja, sai hän nimensä julkaisuihin ja esiintyi satunnaisesti television viihdeohjelmissa piirtäen Disney-hahmoja ja julkisuuden henkilöiden pilakuvia. Vuonna 1975 Rota vieraili Disneyn studioilla Kaliforniassa joidenkin muiden Topolino-lehden taiteilijoiden kanssa ja tapasi ihailemansa piirtäjät Carl Barksin ja Floyd Gottfredsonin, jota hän on aina pitänyt parhaana Mikki Hiiren ja kumppaneiden piirtäjänä. 1970-luvun loppupuolella Rotan tyylissä alkoi näkyä selvästi vaikutteita Barksilta.
Elämänvaiheet > 1980-luvulla tulee tunnetuksi myös Suomessa

Vuonna 1983 Marco Rotan nimi kerrottiin suomalaisen Aku Ankka -lehden Oma nurkka -palstalla, kun paljastettiin tarinan Augustus Ankka ja viikingit -sarjakuvan tekijän nimi. Ensimmäinen Rotan Suomessa julkaistu sarjakuva oli Aku Ankan vuoden 1975 numerossa kuusi julkaisema Kuin siivet kantapäissä -tarina. Hänen ensimmäinen Suomessa julkaistu työnsä oli Aku Ankan taskukirjan vuonna 1973 julkaistun 14. numeron, Perhonen sentään, kansi. Kansikuva julkaistiin Italiassa 1966 ja oli ensimmäisiä Rotan julkaistuja ankkapiirroksia.
Elämänvaiheet > Mondadorin jälkeen

Marco Rota toimi Mondadorin taiteellisena johtajana vuoteen 1988 asti, jolloin kustantamo menetti Disney-lisenssinsä ja Topolinon julkaisija vaihtui Italian Disney-yhtiöön. Rota lopetti työnsä ja alkoi tehdä Disney-sarjakuvia tanskalaiselle Egmont-kustantamolle vuonna 1992. Egmontille Rota on tehnyt tähän mennessä noin kolmekymmentä tarinaa.
Vuosituhannen taitteessa Rota muutti Milanosta San Zenone al Po -kylään Pojoen varrelle, jossa hän asuu perheineen 1700-luvulla rakennetussa kartanossa. Kartanossa on suuret avotakat, yli kaksikymmentä huonetta ja viinikellari sekä valtavia antiikkisia huonekaluja. Rakennuksessa elää perheen lisäksi muutama kilpikonna ja kissa. Seinäsyvennykseen on asennettu luuranko, koska talon entinen omistaja oli kylän lääkäri.