Irakin hašemiittinen kuningaskunta
Historiaa > Itsenäisyyden alkutaival

Irakin hašemiittinen kuningaskunta sai itsenäisyytensä vuonna 1932. Valtio oli tuolloin vielä melko huteralla pohjalla. Itsenäistyminen johtui kahdesta vaatimuksesta; britit halusivat "pojat pois Mesopotamiasta" ja kuningas Faisal I oli vaatinut joka vuosi itselleen suurempaa itsenäisyyttä. Tilanne oli myös sikäli ristiriitainen, että Irakin piti olla mahdollisimman itsenäinen, mutta samalla tuli turvata Ison-Britannian edut lähi-idässä. Maan armeija oli itsenäistymisen hetkellä niin heikko, että se ei olisi pystynyt puolustamaan valtion rajoja ja lisäksi se oli riippuvainen brittien taloudellisesta tuesta. Itsenäistyessään lokakuussa vuonna 1932 se otettiin Kansainliiton jäseneksi.
Itsenäistymisen yhteydessä oli kuningas kutsunut pääministeriksi oppositiojohtaja Rashid Ali al-Gaylanin ja näytti siltä, että maa kehittyy vakaana valtiona. Uudella hallituksella oli suunnitteilla uudistuksia. Ensimmäiset ongelmat ilmenivät jo vuonna 1933, kun maan pohjoisosissa asuva kristittyjen assyrialaisten vähemmistö huolestui turvallisuudestaan. Assyrialaisille oli annettu turvatakuut jo mandaatin aikana, mutta nyt he vaativat uusia. Kuningas oli Euroopassa ja pääministeri päätti, että nyt käytetään voimaa. Irakin joukot surmasivat tuhansia assyrialaisia. Asiasta nousi kysely Kansainliitossa ja kuningas Faisal I palasi nopeasti maahan. Kotiinpalatessaan hän huomasi, että osa armeijasta ei totellut häntä ja se palautettiin kovalla kädellä ruotuun. Kuningas, joka oli aina nauttinut oikeudenmukaisen ja neuvottelevan hallitsijan mainetta, sai nyt maineelleen kovan kolauksen.
Assyrian ongelmia käsiteltyään kuningas palasi Eurooppaan hoitamaan terveyttään. Sydänvaivoista kärsinyt kuningas kuoli Sveitsissä vuonna 1933. Assyrian joukkomurhat merkitsivät loppua Rashid al-Gaylanin hallitukselle ja tilalle nimitettiin maltillisista poliitikoista koostunut hallitus.
Kun muodollinen itsenäisyys oli saatu, ryhtyi älymystö keskustelemaan maan identiteetistä. Osa halusi maasta arabimaan ja osa ryhtyi luomaan erityistä irakilaista identiteettiä. Kumpikaan ryhmittymä ei kannattanut demokratiaa, heidän mielestään asia ei ollut kansan päätettävissä. Sen sijaan tarvittaisiin vahva hallitus.
Uudeksi kuninkaaksi nousi Faisal I:n kuoleman jälkeen hänen poikansa Ghazi I, joka oli vasta 21- vuotias ja poliittisesti kokematon. Uudella hallitsijalla oli playboyn ja nopeiden autojen rakastajan maine. Hän ei pitänyt siitä, että Iso-Britannia piti joukkojaan maassa ja hänen sanotaan sympatisoineen kansallissosialistista Saksaa. Lisäksi häneltä puuttui isän kyky kuunnella eri kansalaisryhmiä ja sovitella näiden välisiä ristiriitoja.
Tammikuussa 1935 Eufrat-joen keskivarrella syttyi vakavia mellakoita. Se sai alkuunsa Shia-johtajien ja ajatollah Muhammed Kashif al-Ghitan tapaamisesta. Heimojen ristiriidoista keskusteltiin samoin peltojen kasteluun liittyneistä ongelmista. Heimojohtajat ja hengenmiehet hyväksyivät Irakin valtiovallan, mutta shiat halussivat luonnollisesti enemmän vaikutusvaltaa kuin heille oli suhteessa väkilukuunsa annettu. Lisäksi vaadittiin verojen alentamista. Tapahtumat johtivat parlamentin hajottamiseen, minkä shiat ottivat loukkauksena ja lopulta viikon sisällä armeija lähetettiin tukahduttamaan mellakat. Kuninkaan arvovalta kärsi kolauksen.
Maahan syntynyt eräänlainen valtatyhjiö nostatti maassa poliittista myrskyä. Sitä oli jo ennestään lietsottu muun muassa lehdistön esiinnostamilla skandaaleilla, palatsijuonilla ja niiden aiheuttamilla vaatimuksilla pääministerin erosta, jotka toteutuivat vuosina 1932 ja 1934. Lisäaineksensa toivat perinteiset vallastaan huolestuneet heimopäälliköt, jotka eivät halunneet alistua kilpailevan heimon edustajien johtajiksi. Levottomissa oloissa tapahtui maan ensimmäinen sotilasvallankaappaus vuonna 1936.