Tasavallan Presidentti (yhtye)
Musiikkityyli > Ominaispiirteet ja vaikutteet

Tasavallan Presidentin levy-yhtiön Love Recordsin Atte Blomin mukaan yhtye oli lähtökohdiltaan hyvin rhythm and blues- ja rock and roll -taustainen. Jazzilla on iso osa yhtyeen soinnissa, ja yhtyeen musiikkia kuvattiinkin 1960–70-lukujen vaihteessa usein popjazziksi, myöhemmin jazzrockiksi. Alkuperäinen tyyli yhdisteli popmelodioita bluesiin ja jazz-tyylisiin sooloihin, mikä oli suoraa jatkumoa Blues Section -yhtyeelle, johon basisti Måns Groundstroem ja solisti Frank Robson olivat kuuluneet. Jazz-vaikutteita toi aluksi etenkin saksofonisti-huilisti Juhani Aaltonen, mikä kuuluu hänen nopeissa ja laajaskaalaisissa soittokuvioissaan. Tärkeitä vaikuttajia yhtyeelle sen uran alussa olivat esimerkiksi Jethro Tull ja Frank Zappa. Vesa Aaltonen on lisäksi maininnut isoksi vaikuttajaksi brittiläisen Blodwyn Pig -yhtyeen, jonka musiikin hän arvioi olleen melko lähellä Tasavallan Presidenttiä. Alkuaikoinaan Tasavallan Presidentti esitti keikoillaan paljon lainakappaleita siltä ja muun muassa Blind Faithilta.
Groundstroemin mukaan hänellä oli suuri vaikutus Tasavallan Presidentin varhaisen tyylin muotoutumiseen ja että saksofonistin ottaminen yhtyeeseen oli hänen ideansa. Blues Sectionin tavoin Tasavallan Presidenttiin haluttiin englantilainen laulaja ja rhythm and blues -vaikutteista musiikkia. Myös Jukka Tolonen on korostanut Groundstroemin roolia Tasavallan Presidentin musiikin suhteen ja kuvannut häntä yhtyeen alkuvaiheen eräänlaiseksi taiteelliseksi johtajaksi.
Tasavallan Presidentti pyrki siihen, ettei se olisi tavanomainen yhtye, jossa olisi laulusolisti ja tätä säestävä orkesteri. Ideana oli, että laulaja olisi yksi soitin muiden joukossa. Jukka Tolonen on sanonut, että Eero Raittisen tultua solistiksi yhtyeen materiaali oli pohjimmiltaan hyvin pitkälti instrumentaalimusiikkia, johon oli lisätty lauluosuudet ”puoliväkisin”. Musiikin vientipyrkimykset ulkomaille näkyivät pitkälti siinä, että levyillä laulettiin englanniksi.
Vesa Aaltosen mukaan Tasavallan Presidentti oli aina ”livebändi”. Keikoilla esitetystä musiikista suuri osa oli improvisointia, mutta sitä ei koskaan voitu levyttää. Vinyylilevyn yhdelle puoliskolle mahtuu vain noin 20 minuuttia ääntä, minkä vuoksi yhtye joutui Lambertland-albumilla esittämään osan kappaleista tarkoitettua nopeammassa tempossa. Sen sijaan keikoilla 25-minuuttiset spontaanit kappaleet onnistuivat Aaltosen mukaan hyvin. Tolosen ja Pöyryn improvisointien seurauksena Tasavallan Presidentin kappaleet saattoivat edetä rajattomasti ja kestää hyvin pitkään. Eero Raittinen on sanonut, että hän koki laulamisen livetilanteissa haastavaksi, koska hänen lauluosuutensa olivat lyhyitä ja niiden välissä oli hyvin pitkiä taukoja. Esiintymiset olivat progressiiviselle rockille tyypillisesti pelkistettyjä. Yhtyettä edeltäneen Blues Sectionin keikoilla oli saatettu vielä räjäyttää savupommeja, mutta Tasavallan Presidentti keskittyi yksinomaan soittotaitojen esittelyyn.
Tasavallan Presidenttiä verrataan usein musiikillisesti Wigwam-yhtyeeseen. Seppo Bruunin, Jukka Lindforsin, Santtu Luodon ja Markku Salon kirjoittaman Jee jee jee – Suomalaisen rockin historia -kirjan mukaan Tasavallan Presidentti oli kuitenkin tyyliltään johdonmukaisempi. Frank Robsonin, Måns Groundstroemin ja Jukka Tolosen sävellykset olivat samankaltaisia, ja yhtyeen musiikissa oli soinnillisesti selväpiirteisempi jatkuvuus. Wigwamin Jukka Gustavson kuvailee kirjassa Tasavallan Presidentin jäsenien olleen Wigwamin muusikoita ammattimaisempia, kun taas Wigwamissa oli kyse enemmän ystävyydestä. Saman kirjan mukaan Tasavallan Presidentin keskeisintä ja janotuinta antia oli Jukka Tolosen kitaransoitto. Yhtyeen vahvuudeksi nostetaan myös se, että riffit olivat suorasukaisia ja maanläheisiä, eikä yhtye ”eksynyt musiikinlajin tarjoaman itsetarkoituksellisen ja väkinäisen taiteellisuuden pohjamutaan liimailemaan tolkutonta mosaiikkia”.