stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palosaari (Vaasa)

| Palosaaren suuralue> Brändö storområde |
| --- | --- |
 Palosaari ja Vaskiluoto ilmakuvassa, Palosaari etualalla.
 Kaupungin kartta, jossa Palosaaren suuralue korostettuna.  Vaasan suuralueet
Kaupunki:  Vaasa
Suuralue nro:  4
Väkiluku:  5 758 (31.12.2017) 
Kaupunginosat:  Yliopisto Onkilahden ranta Sunti Palosaaren keskus Vikinga
Palosaari (ruots. Brändö) on vanha työläiskaupunginosa Vaasan keskustan pohjoispuolella. Palosaari on entinen saari, joka maankohoamisen takia on nykyisin yhdistynyt mantereeseen. Vaasan kaupunginhallinnon tilastoalueista Palosaari muodostaa oman suuralueensa. Vuonna 2017 suuralueella oli 5 758 asukasta.
Palosaarella sijaitsevat korkeakouluista Vaasan yliopisto, Yrkeshögskolan Novia ja Vaasan ammattikorkeakoulu. Palosaarella sijaitsee myös Vaasan yrityskeskus, valtion virastotalo, jossa on muun muassa Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto, sekä Yleisradion Vaasan toimipiste. Kivinen jugend-tyylin Palosaaren kirkko rakennettiin vuonna 1910 Alfred Wilhelm Stenforsin suunnitelman mukaan.
Palosaarella toimi aikoinaan merkittävä tervasatama, joka on antanut nimensä Vaasan yliopiston päärakennukselle Tervahoville. Palosaaren asuintalot muodostuvat osaksi vanhoista, mutta suurimmaksi osaksi kunnostetuista, puutaloista. Lähellä Onkilahtea sijaitsee opiskelija-asuntoloista muodostuva alue, joka on Vaasan opiskelija-asuntosäätiön omistuksissa.
Palosaaren koulu lakkautettiin keväällä 2016.
Kaupunginosat

Palosaaren suuralue jakautuu viiteen pienalueeseen. Näiden alueiden rajat täsmäävät asemakaavassa määriteltyjen numeroitujen kaupunginosien 15–19 kanssa. Arkikielessä Palosaari mielletään kokonaisuudessaan yhdeksi kaupunginosaksi.
Yliopisto
Onkilahden ranta
Sunti
Palosaaren keskus
Vikinga
Kirjallisuutta

Peter Ehrström, Brändö – en stadsdel med själ, Scriptum, 2005 ISBN 952-5496-21-X
Vaasan kaupunginosat ja suuralueet
| --- | --- |
Keskusta:  Keskusta  Hietalahti 
Vöyrinkaupunki:  Vöyrinkaupunki  Klemettilä 
Vaskiluoto:  Satama  Sokeri  Niemeläntie 
Palosaari:  Yliopisto  Onkilahden ranta  Sunti  Palosaaren keskus  Vikinga 
Gerby:  Isolahti  Vetokannas  Länsimetsä  Vanha Gerby  Kortelaakso  Lillby  Pukinjärvi  Rajarinne  Gerbyn niemi  Gerby  Västervik  Gerbyn saaristo 
Kotiranta:  Kustaala  Kotiranta  Metsäkallio  Böle 
Huutoniemi:  Asevelikylä  Purola  Huutoniemi  Teeriniemi  Melaniemi 
Ristinummi:  Alkula  Haapaniemi  Vanha Vaasa  Ristinummi  Vanha satama 
Höstvesi:  Pilvilampi  Höstvesi  Runsor 
Suvilahti:  Korkeamäki  Suvilahti 
Sundom:  Yttersundom  Översundom  Sundomin saaristo 
Vähäkyrö:  Merikaarto  Kirkonkylä  Tervajoki
Jean-Claude Van Damme

| Jean-Claude Van Damme |
| --- | --- |
 Jean-Claude Van Damme vuonna 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jean-Claude Camille François Van Varenberg
Syntynyt: 18. lokakuuta 1960 (ikä 64)  Sint-Agatha-Berchem
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Gladys Portugues (1999–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1984–
Merkittävät roolit:  Frank Dux (Bloodsport – viimeiseen asti) Kurt Sloane (Kickboxer) Luc Deveraux (Täydellinen sotilas) Chance Boudreaux (Hard Target) Max Walker (Timecop) JCVD (JCVD) Jean Vilain (The Expendables 2)
Palkinnot
 Razzie Award 1998 Double Team – kova kaksikko 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
| Jean-Claude Van Damme |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. lokakuuta 1960 
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Aktiivisena:  1996
Tunnetuimmat ohjaukset:  The Quest – haastaja
Aiheesta muualla
www.jcvdworld.com
IMDb
Elonet
Jean-Claude Van Damme, oikealta nimeltään Jean-Claude Van Varenberg (s. 18. lokakuuta 1960 Sint-Agatha-Berchem, Bryssel, Belgia) on belgialainen kamppailulajien taitaja, kehonrakentaja, toimintaelokuvien näyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänellä on 2. danin musta vyö Shōtōkan-karatessa.
Alkuvuodet

Taistelulajien harrastamisen Van Damme aloitti 10 vuoden iässä, kun hänen isänsä vei hänet harjoittelemaan Shōtōkan-karatea Centre National De Karaté -kouluun. Hän alkoi otella 16-vuotiaana ja aloitti samaan aikaan baletin harrastamisen saadakseen lisää notkeutta. Harrastus kesti viisi vuotta. Tuona aikana häntä pyydettiin myös esiintymään näytöksessä, mutta Van Damme kieltäytyi keskittyäkseen enemmän karateen. Hän aloitti myös painonnoston harjoittaakseen kehoansa. Van Damme saavutti kehonrakennuksessa kolmannen sijan vuoden 1978 nuorten WABBAn Euroopan-mestaruuskisoissa. Vuotta myöhemmin hän osallistui Mr. Belgia -kisoihin, joissa Van Damme saavutti sekä nuorten tittelin että ”Overall Winner” -tittelin. Kisoihin harjoitellessaan Van Damme noudatti pitkälti kasvisruokavaliota. Hän kertoi, ettei syönyt juurikaan lihaa ja useimmiten käytti lihan sijasta tofua ja papuja.
Näyttelijänura > Uran alku

Van Damme saapui Yhdysvaltoihin vuonna 1981 ystävänsä Michel Qissin kanssa toteuttaakseen haaveensa toimintaelokuvien näyttelijäksi. Ennen kuin hän pääsi näyttelijäksi, Van Damme yritti saada rooleja käyttämällä taiteilijanimeä Frank Cujo. Samalla hän työskenteli muun muassa taksikuskina, lattiamattojen asentajana, pizzalähettinä, limusiinin kuskina, ovivahtina yökerhoissa sekä karateopettajana. Lopulta vuonna 1984 Van Damme pääsi yhdessä Qissin kanssa mukaan elokuvaan Breakdance, jossa he olivat mukana taustanäyttelijöinä. Kumpikaan ei saanut roolista mainintaa lopputeksteihin. Ensimmäisen kerran Van Damme mainittiin lopputeksteissä elokuvassa Monaco Forever (1984), jossa hänen hahmonsa nimi oli Gay Karate Man. Lyhytelokuvan levitys oli kuitenkin rajallinen, eikä se tuonut Van Dammelle enempää tunnettuutta. Hän esiintyi myös saman vuoden lopulla Chuck Norrisin Suoraa toimintaa -elokuvassa stuntmiehenä.
Van Dammen ensimmäinen isompi rooli oli vuonna 1986 elokuvassa Haastaja. Rooliin hän päätyi karatekoululla pidetyn koe-esiintymisen kautta. Paikan päällä oli hänen lisäkseen eräs toinen näyttelijä, joka esitti lyöntitaitojaan. Van Dammea pyydettiin sparraamaan näyttelijän kanssa, jonka hän lopulta tyrmäsi roolittajien edessä kyllästyttyään miehen ylimielisiin puheisiin. Tämän ansiosta Van Damme sai Ivanin roolin elokuvasta. Hänen omien sanojensa mukaan palkkioksi kertyi noin 250 dollaria. Van Dammen oli määrä esiintyä myös Arnold Schwarzeneggerin Predator – saalistaja -elokuvassa, mutta hän ei kyennyt pitämään viidakossa päällään roolin vaatimaa pukua. Samoihin aikoihin hän teki kolmen elokuvan sopimuksen Cannon Groupin kanssa, ja hänen lopullinen läpimurtoroolinsa oli elokuvassa Bloodsport – viimeiseen asti, josta tuli varsinainen kulttisuosikki ja eräs oman lajityyppinsä suosituimmista elokuvista. Van Damme sai elokuvasta ehdokkuuden Golden Raspberry -palkintogaalassa huonoimman uuden tähden sarjassa. Van Damme esiintyi elokuvan jälkeen Musta kotka -elokuvassa yhdessä 1980-luvulla ninjaelokuvista tunnetuksi tulleen Shō Kosugin kanssa. Van Damme esitti urallaan toista kertaa roiston roolia. Lopulta vuonna 1989 Van Damme teki sopimuksensa loput kaksi elokuvaa Cannonille ja esitti niissä pääosaa. Van Damme esitti aluksi palkkamurhaajaa Albert Pyunin ohjaamassa elokuvassa Cyborg. Seuraavassa elokuvassa Van Damme vahvisti läpimurtoaan toimintanäyttelijänä elokuvassa Kickboxer, jonka Kings Road Entertainmentin tuotti ja jonka teatterilevityksestä Cannon vastasi. Van Dammen kolmas Cannon Films -elokuva oli vuonna 1990 julkaistu Lupa tappaa. Ranskalainen Pathé-elokuvayhtiö oli tuolloin ostanut Cannon Filmsin omistukseensa.
Näyttelijänura > 1990-luvulla

1990-luvulla Van Damme esiintyi enemmän valtavirran elokuvissa kuten Kaksoisisku (1991), Täydellinen sotilas (1992), Ei pakopaikkaa (1993), Timecop (1994) ja Äkkikuolema (1995). Hänet huomioitiin kolmesti MTV Movie Award -ehdokkuudella vuosina 1992–1994 halutuimpana miehenä. Lisäksi elokuvasta Kaksoisisku lähtien Van Damme teki yhteistyötä Peter Malotan kanssa. Malota näytteli ajoittain hänen kanssaan samoissa elokuvissa ja työskenteli pääosin taistelukohtauksien koreograafikkona.
Van Dammen mukaan Timecop-elokuvan jälkeen Universal Studios tarjosi hänelle kolmen elokuvan sopimusta, jonka arvo olisi ollut yhteensä 36 miljoonaa dollaria. Van Damme kuitenkin halusi olla vähintään yhtä hyvin palkattu näyttelijä kuin Jim Carrey ja pyysi tuottajilta palkkioksi 20 miljoonaa dollaria per elokuva. Tätä tuottajat eivät hyväksyneet. Van Damme esiintyi kuitenkin vielä kolmessa Universal Studiosin tuottamassa ja levittämässä elokuvassa: Street Fighter (1994), Äkkikuolema (1995) ja itse ohjaamassaan ja käsikirjoittamassaan elokuvassa The Quest – haastaja (1996). Sittemmin Van Damme solmi kahden elokuvan sopimuksen Columbia Picturesin kanssa, Hän teki studiolle elokuvat Maximum Risk (1996) ja Double Team – kova kaksikko (1997). Molemmissa elokuvissa hän työskenteli hongkongilaisohjaajien Ringo Lamin ja Tsui Harkin kanssa. Elokuvien jälkeen heräsi epäilyksiä Van Dammen kamppailutaitoja ja karatemestaruuksia kohtaan. Bloodsportissakin työskennellyt Frank Dux haastoi Van Dammen oikeuteen The Quest -elokuvasta. Dux vaati 50 000 dollarin korvausta tarinan oikeuksista. Van Damme kuitenkin voitti oikeudenkäynnin. Sittemmin vuosikymmenen loppupuolella Van Dammen tähti alkoi hiipua, ja hän esiintyi pienemmän budjetin tuotannoissa. Van Dammen viimeiseksi teatterielokuvaksi jäi Täydellisen sotilaan paluu, jonka budjetti oli Van Dammen näyttelijänuran suurin.
Näyttelijänura > 2000-vuosikymmenellä

2000-vuosikymmenen aikana Van Dammen elokuvia julkaistiin pääosin suoraan DVD:lle. Näitä olivat mm. In Hell (2003), Wake of Death (2004), Second in Command (2006), Until Death (2007) ja The Shepherd: Border Patrol (2008). Van Damme teki kaksi elokuvaa ohjaaja Ringo Lamin kanssa, joista In Hell nousi Van Dammen tuottoisimmaksi suoraan DVD:lle julkaistuksi elokuvaksi. Lamin oli määrä ohjata heti perään Wake of Death, mutta hän ajautui tuottajien kanssa erimielisyyksiin. Van Damme perusti myös oman tuotantoyhtiön Long Road Productionsin, joka vaihtoi myöhemmin nimekseen 777 Films. Yhtiö tuotti Van Dammen elokuvia vuosina 1998–2003, ja ne julkaistiin myös suoraan DVD:lle. Näiden ohella hän esiintyi kahdessa komediaelokuvassa cameoroolissa. Vuonna 2004 ranskalaisessa Narcossa Van Damme esitti elokuvan päähahmoa Lennyä neuvovaa haamua, ja kaksi vuotta myöhemmin hän esitti hieman näkyvämpää roolia turkkilaisessa Sinavissa. Hän teki roolinsa ilmaiseksi ja suoritti oman roolinsa kuvaukset kolmessa päivässä. Vuoden 2008 aikana Van Damme perusti oman elokuvayhtiönsä Rodin Entertainment.
Loppuvuodesta 2008 Van Dammen kerrottiin kieltäytyneen roolista elokuvassa The Expendables, joka sai ensi-iltansa vuonna 2010. Van Damme kertoi muun muassa keskittyneensä tuleviin elokuvaprojekteihinsa. Vuonna 2008 julkaistu JCVD-elokuva oli hänen ensimmäinen laajalti teattereissa esitetty elokuvansa sitten vuoden 1999. Elokuva sai pääosin positiivista palautetta, ja muun muassa Time-aikakauslehti piti Van Dammen näyttelijäsuoritusta vuoden 2008 toiseksi parhaana elokuvaroolisuorituksena heti Heath Ledgerin jälkeen. Van Damme huomioitiin roolistaan myös vuonna 2009 Chlotrudis-ehdokkuudella parhaan näyttelijän kategoriassa.
Yksityiselämä

Van Damme syntyi Sint-Agatha-Berchemissä lähellä Brysseliä. Hänen isänsä Eugène Van Varenberg oli kirjanpitäjä, joka omisti oman kukkakaupan.
18-vuotiaana Van Damme avasi Brysselissä California Gym -nimisen kuntosalin, jossa harjoiteltiin myös karatea, mutta noin viisi vuotta myöhemmin hän päätti sulkea yrityksensä pyrkiäkseen elokuvanäyttelijäksi Yhdysvaltoihin.lähde?
Naimisissa Van Damme on ollut viidesti. Ensimmäisen kerran hän avioitui Maria Rodriguezin kanssa ja erosi vuonna 1984. Toisen kerran Van Damme avioitui Cynthia Derderianin kanssa 24. elokuuta 1985, mutta erosi pian vuonna 1986. Kolmannen kerran hän avioitui kehonrakentajana tunnetun Gladys Portuguesin kanssa 3. tammikuuta 1987. Parille syntyi kaksi lasta, Kristopher (s. 1987) ja Bianca (s. 1990). Van Damme ja Portugues kuitenkin erosivat kaksi vuotta Biancan syntymän jälkeen. Van Dammen kokaiiniongelmat alkoivat vuonna 1993. Van Damme avioitui neljännen kerran 3. helmikuuta 1994 yhdysvaltalaisen näyttelijä-mallin Darcy LaPierin kanssa, jonka kanssa hän sai Nicholas-pojan (s. 1995). Vuosi poikansa syntymästä Van Damme päätyi kuntoutukseen päästäkseen irti huumeista, mutta jätti kuntoutuksen viikkoa myöhemmin. Huumeongelmat ilmenivät uudelleen vuoden 1997 lopulla, ja ne johtivat marraskuussa 1997 Van Dammen eroon vaimostaan Darcy LaPieristä.
Vuonna 1998 Van Damme joutui nyrkkitappeluun entisen henkivartijansa Chuck Ziton kanssa Scores-nimisessä striptease-paikassa.lähde? 25. kesäkuuta 1999 Van Damme avioitui uudelleen Portuguesin kanssa. Heinäkuussa 2001 Van Damme perusti oman vaatemallistonsa Dammage7. Mallistoa myytiin muun muassa Lontoon Harrods-tavaratalossa.
Filmografia > Käsikirjoittajana

| Vuosi | Elokuva | Tehtävä |
| --- | --- | --- |
| 1990 | Lionheart – liian kova kuolemaan | käsikirjoitus, tarina |
| 1991 | Kaksoisisku | käsikirjoitus, tarina |
| 1996 | The Quest – haastaja | tarina |
| 1998 | Legioonalainen | tarina |
| 2001 | The Order | käsikirjoitus |
| 2014 | Soldiers | käsikirjoitus |
Rodin Entertainment

Van Damme perusti vuoden 2008 aikana oman elokuvayhtiön, jonka hän nimesi isänsä kukkakaupan mukaan. Ensimmäinen hänen tuottamansa elokuva oli The Eagle Path, jonka hän tuotti täysin oman yhtiönsä kustannuksella. Sittemmin yhtiö on tehnyt yhteistyötä muiden elokuvayhtiöiden kanssa.
Rodin Entertainment > Tuotanto

| Vuosi | Tuotanto | Alkuperäinen nimi |
| --- | --- | --- |
| 2011 | Toimintasankari van Damme | Jean Claude Van Damme: Behind Closed Doors |
2011: Assassination Games
2012: Six Bullets
| 2013 | The Eagle Path | Soldiers |
Aiheesta muualla

Rodin Entertainment IMDb:ssä (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Van Damme Cannesin elokuvajuhlissa.
Van Damme vuonna 2007 Texasissa.
Antero Pankakoski

Antero Herman Pankakoski, vuoteen 1931 Hällström, (7. lokakuuta 1911 Sortavala – 21. helmikuuta 2001 Hämeenlinna) oli Lepaan puutarhaopiston johtaja.
Pankakoski valmistui ylioppilaaksi 1929 ja filosofian maisteriksi 1935 pääaineena kasvitiede. Sota keskeytti suunnitellun tiedeuran, väitöskirja-aineisto jäi kotitaloon Sortavalaan ja tuhoutui. Hän siirtyi Lepaalle puutarhaopiston lehtoriksi ja oli vuodesta 1955 opiston rehtori. Hän oli  perustamassa Suomen Luonnonsuojeluyhdistystä, toimi puutarha-alan järjestöissä sekä Tyrvännön kunnan luottamustehtävissä. Hän oli aktiivinen karjalaisjärjestöjen piirissä edustamassa siirtoväkeä. Hänen kirjoitustyöstään merkittävin on kasvitieteen oppikirja puutarha-alan oppilaitoksia varten.
Pankakosken isä oli Sortavalan seminaarin johtaja Karl Herman Pankakoski.
Teokset

Ekologis-kasvistollisia tutkimuksia Hiisjärven luonnonpuistossa, 	Helsinki : Societas zoologica-botanica Fennica Vanamo, 1939 (1934 Donnerin palkinto pro gradlle)
Lepaan puutarhaoppilaitos 1910–1960, Valkeakoski 1960
Puutarhurin kasvioppi 1–2, Valtion painatuskeskus 1985–1987 – 7. tark. p. Edita 1996 ISBN 951-37-1932-4 (useita lisäpainoksia)
Antero Pankakoski ym., Luonnontieteiden opiskelua 1930-luvulla : Anteron kirjeenvaihtoa kotiväen kanssa, omakustanne BoD, 2021 ISBN 978-952-8060772
Pertti Paloheimo

Pertti ”Pepsi” Paloheimo (11. kesäkuuta 1930 Pohjois-Pirkkala – 5. helmikuuta 2017 Tampere) oli suomalainen urheilu- ja yritysjohtaja. Koulutukseltaan hän oli varatuomari. Paloheimo toimi Yleisradiossa pääsihteerinä, TV1:n johtajana 1970–1974, TV2:n johtajana 1974–1975, Aura-vakuutusryhmän ja sitten Tapiola-yhtiöiden toimitusjohtajana 1976–1983, Tapiola-ryhmän hallitusten puheenjohtajana 1984–1987 sekä Perusyhtymä Oy:n ja sittemmin YIT-Yhtymä Oy:n hallitusten puheenjohtajana 1987–1989. Hän jäi eläkkeelle 1990.
Paloheimo kirjoitti kolumneja muun muassa Keskisuomalaiseen, Uuteen Suomeen ja Turun Sanomiin. Hän oli useiden yritysten hallinnossa hallitusten ja hallintoneuvostojen jäsenenä, muun muassa Osuuspankkien Investointipankissa, Postipankissa, Kirjayhtymässä. Järjestötoiminnassa Paloheimo toimi pitkään Lasten Päivän Säätiön (Linnanmäki) hallituksen puheenjohtajana, vuoteen 1996 asti. Hän istui Suomen Koripalloliiton ja Suomen olympiakomitean hallituksissa ja toimi Suomen olympiajoukkueen ylijohtajana Montrealin ja Moskovan olympialaisissa.
Paloheimo oli Tampereen yliopiston hallintotieteiden kunniatohtori. Hän julkaisi useita kirjoja, muun muassa elämäkertansa nimellä P. Paloheimo, Pispalan Tarmo (1997). Paloheimon viimeinen kirja oli intiimi muistelmateos Naantali 11.6.1944, jossa hänen henkilökohtaiset sota-ajan muistonsa laajenevat toisen maailmansodan opetusten mietiskelyksi.
Pertti Paloheimo oli naimisissa hammaslääkäri Marja Paloheimon (k. 2001) kanssa. Heillä on neljä tytärtä. Pertti Paloheimo kuoli helmikuussa 2017 keuhkoputkentulehdukseen.
Julkaisut

P. Paloheimo, Pispalan Tarmo, WSOY, 1997. ISBN 951-0-22027-2
Naantali 11.6.1944, Warelia, 2008. ISBN 978-952-99797-5-2
Matkani Marjan kanssa: lapsille ja heidän jälkeläisilleen, 2005 (omakustanne)
Kirjallisuutta

Paloheimo, P.: Pispalan Tarmo. WSOY 1997.
Suomen Lakimiehet 2007, s. 708. Talentum 2007.
Aiheesta muualla

Pertti Paloheimon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Nikolai van der Pals

Nikolai van der Pals 1940-luvulla.
Nikolai (Nicolaus) Ferdinand van Gilse van der Pals (19. toukokuuta 1891 Pietari – 22. huhtikuuta 1969 Porvoo) oli alankomaalais-venäläis-suomalainen musiikkitieteilijä ja kapellimestari.
Nikolai van der Palsin isä Hendrik van der Pals oli alankomaalainen liikemies ja kunniakonsuli ja äiti tanskalainen. Perhe asui Pietarissa, ja isä hankki Suomesta kesäpaikaksi Paloniemen tilan jo vuonna 1887. Pietarissa van der Palsin opettajiin kuului Aleksandr Ziloti. Hän väitteli tohtoriksi Leipzigin yliopistossa vuonna 1914 Nikolai Rimski-Korsakovin musiikista ja palasi Pietariin dosentiksi, mutta perhe pakeni vallankumousta Suomeen vuonna 1918. Isä perusti sittemmin Savion Gummitehdas Oy:n.
Van der Pals työskenteli Hufvudstadsbladetin musiikkiarvostelijana 1920–1939 sekä Helsingin Orkesteriyhdistyksen kapellimestarina 1921–1941. Hän vieraili myös ulkomailla ja johti muun muassa Berliinin, Wienin ja Münchenin filharmonikkoja sekä muita eurooppalaisia sinfonia- ja oopperaorkestereita.
Toisen maailmansodan aikana van der Pals julkaisi Tšaikovski-tutkielman ja työskenteli Alankomaiden Tukholman-suurlähetystössä. Hän johti Ruotsin radion sinfoniaorkesteria ja esitteli Ernest Pingoud’n ja Jean Sibeliuksen musiikkia. Sodan jälkeen hän palasi Helsinkiin ja johti edelleen sinfoniakonsertteja. Eläkevuotensa hän vietti Porvoossa ja johti musiikinharrastajien orkesteria.
Nikolai van der Palsin isoveli Leopold van der Pals (1884–1966) oli säveltäjä, joka asui Saksassa ja Sveitsissä. Toinen veli maanviljelysneuvos Max H. van Gilse van der Pals (1885–1966) viljeli Laakspohjan kartanoa vuodesta 1911.
Julkaisuja

Pals, Nikolai van der: N. A. Rimsky-Korssakow. Diss. Breitkopf & Härtel, Leipzig 1914.
Pals, Nikolai van der: Tschaikowsky. Athenaion, Potsdam 1940.
Kirjallisuutta

Starmans, Peter – Van der Woude-Rantalaiho, Henriette: Paloniemi ja sen asukkaat perhe Van Gilse van der Pals (1897–1914).  (Suomenkielinen käännös: Antero Helasvuo ja Kaisa Starmans. Lisiä Lohjan pitäjänkertomukseen, CII)  Lohja:  Lohjan kotiseututukimuksen ystävät, 2015.  ISSN 0359-0127  ISBN 978-951-9188-67-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB  Trove
Pankkilakko

Pankkilakko tarkoittaa pankin toimihenkilöiden lakkoa.
Aatu Palomäki

| Aatu Palomäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1884
Kuollut: 30. syyskuuta 1913
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Nehljudow (Konsertti)
Aatu Palomäki (1884 – 30. syyskuuta 1913) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki taiteellisen uransa helsinkiläisellä Kansan Näyttämöllä. Aikalaistensa mieleen Palomäki jäi lahjakkuutena, joka intensiivisellä näyttelijäntyöllään ja tarkkaan harkitulla puheilmaisullaan onnistui kerta toisensa jälkeen tekemään yleisöönsä voimakkaan vaikutuksen. Aatu Palomäki on haudattu Hietaniemen hautausmaalle, Helsinkiin.
Ura

Aatu Palomäki teki Kansan Näyttämöllä lähes kaikki suuret miesosat aina siihen asti kun Aarne Halme astui teatterin riveihin. Palomäen roolitehtäviä olivat muun muassa ruhtinas Nehljudow Leo Tolstoin menestyksekkäässä Ylösnousemuksessa (1907) ja pianistin osa Hermann Bahrin komediassa Konsertti (1910). Konsertti oli eräs kauden 1910–1911 menestyskappaleita. Palomäki näytteli myös useissa Bernard Shaw'n näytelmissä, joita Kansan Näyttämöllä esitettiin jokaisella näytäntökaudella.
Eino Leino luonnehti Aatu Palomäkeä näyttelijäksi, jossa "taiteellinen hartaus yhtyi terveeseen luonnekuvaukseen ja jo sangen taipuisaan tekotapaan".
Palomäki teki opintomatkan Saksaan 1911, mutta joutui palaamaan Suomeen sairastumisensa takia.
Lähteet ja viitteet

Koski, Pirkko: Kansan teatteri I, © Pirkko Koski, Helsingin teatterisäätiö 1986, ISBN 951-99743-9-3
Aiheesta muualla

Kuvakokoelmat.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
↑  Kansan teatteri, s. 65 ja 66
↑  Kansan teatteri, s. 46, 57 ja 66
1 2  Kansan teatteri, s. 66
Palmankyyhky

| Palmankyyhky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kyyhkylinnut Columbiformes
Heimo::  Kyyhkyt Columbidae
Suku::  Kyyhkyt Columba
Laji::  junoniae
Kaksiosainen nimi
 Columba junoniae  Hartert, 1916 
Katso myös
   Palmankyyhky Wikispeciesissä   Palmankyyhky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palmankyyhky (Columba junoniae) on Kanariansaarten kotoperäinen kyyhky.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 37–38 cm ja siipien kärkiväli 64–67 cm, eli se on hieman kesykyyhkyä kookkaampi. Väritykselyään se on kuin tumma sepelkyyhky. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen

Palmankyyhkyä tavataan Kanariansaarten läntisillä saarilla Teneriffalla, La Gomeralla, La Palmalla ja harvinaisena El Hierrolla. Sen kannan koko on 3 000–7 500 yksilöä ja elinympäristön ala 1 200 neliökilometriä. Lajin kanta on kasvussa, ja se poistettiin uhanalaisten lajien listalta 2011. Sitä uhkaa kuitenkin laakeripuumetsiköiden hakkuut, jotka ovat jatkunut jo 1400-luvulta. Kissat, rotat ja muut nisäkäspedot tuhoavat lajin pesiä ja myös salametsästys verottaa osaltaan kantaa.
Ernst Hartert kuvaili lajin holotyypin Palman La Galgasta.
Elinympäristö

Lajin elinympäristöä ovat jyrkät laaksot ja rotkot, joissa kasvaa laakeripuita, kanarianmäntyjä (Pinus canariensis) ja puukanervaa (Erica arborea).
Lisääntyminen

Pesintää voi tapahtua ympäri vuoden, mutta enimmäkseen huhti-elokuun välisenä aikana. Risupesä on kallionulkonemalla, onkalossa tai pienessä luolassa. Naaras munii vain yhden munan, jota haudotaan luultavasti noin 18–20 päivää. Poikanen jättää pesän 22–24 päivää vanhana ollessaan vielä lentokyvytön.
Ravinto

Ravinto koostuu monenlaisista hedelmistä ja siemenistä.
Hjalmar Palmgren

Hjalmar Palmgren (käytti Saksassa peitenimeä Paul), (26. tammikuuta 1885 Helsinki – 22. kesäkuuta 1921) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanianpäällikkönä.