stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Piiskapillitorvi
Aiheesta muualla

Laji.fi: Piiskapillitorvi (Oxyanthus speciosus)
JSTOR Global Plants: Oxyanthus speciosus (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Oxyanthus speciosus (englanniksi)
Kaarlela

| Kaarlela Karleby> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Kokkola |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  63°49′38.7″N, 023°07′45.6″E
Lääni:  Vaasan lääni
Maakunta:  Keski-Pohjanmaan maakunta
Kihlakunta:  Kaarlelan kihlakunta
Kuntanumero:  203
Hallinnollinen keskus:  Kirkonmäki
Perustettu:  
– emäpitäjä:  Pietarsaari, Pedersöre
Kuntaliitokset:  Öja (1969)
Liitetty:  1977
– liitoskunnat:  Kokkola Kaarlela
– syntynyt kunta:  Kokkola
Pinta-ala:   km²   (1.1.1976)
– maa:  334,5 km²
Väkiluku:  11 136   (31.12.1976)
– väestötiheys:  30,23 as./km²
Kaarlela (ruots. Karleby, vuoteen 1927 asti Kokkolan maalaiskunta, ruots. Gamlakarleby landskommun) on Keski-Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Kaarlela liitettiin vuonna 1977 Kokkolaan. Kunta oli kaksikielinen. Kuntalaisten enemmistö oli vanhastaan ruotsinkielistä, mutta vuoden 1973 alussa suomenkielisistä tuli enemmistö.
Historia

Kaarlelan keskuspaikka Kirkonmäki (ruots. Kyrkbacken, ent. Holmbacken) nousi merestä noin 800-luvulla. Kaarlela erosi viimeistään vuonna 1489 Pedersören emäpitäjästä omaksi kirkkopitäjäkseen. Anders Chydenius toimi Kaarlelan kirkkoherrana 1700-luvulla.
Kaarlela tunnettiin vuoteen 1927 asti Kokkolan maalaiskunnan nimellä. Öjan saaristokunta liitettiin Kaarlelaan vuonna 1969, ja 1977 eräänlainen ympyrä sulkeutui, kun Kaarlela liitettiin Kokkolan kaupunkiin. Samalla Kaarlelan ruotsinkielinen nimi Karleby siirtyi tarkoittamaan Kokkolaa, jonka ruotsinkielinen nimi oli siihen asti ollut Gamlakarleby.
Kaarlela oli tunnettu pelimanneistaan.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Kaarlelan taajamat olivat Halkokari (789 asukasta), Kaustari (426 asukasta), osa Kirkonmäestä (1 834 asukasta), Knivsund (298 asukasta), osa Kokkolan keskustaajamasta (503 asukasta), osa Matalamaasta (52 asukasta), Norra Långö (224 asukasta), Palonkylä (767 asukasta) ja Vitsari (239 asukasta). Osa näistä taajamista sijaitsi Kokkolan puolella.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Kaarlelan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
| Kaarlelan väestönkehitys 1880–1975 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 4 794 | 4 794 |
| 1890 | 1890 |    | 5 166 | 5 166 |
| 1900 | 1900 |    | 5 386 | 5 386 |
| 1910 | 1910 |    | 4 439 | 4 439 |
| 1920 | 1920 |    | 4 658 | 4 658 |
| 1930 | 1930 |    | 5 407 | 5 407 |
| 1940 | 1940 |    | 4 075 | 4 075 |
| 1950 | 1950 |    | 5 231 | 5 231 |
| 1960 | 1960 |    | 6 468 | 6 468 |
| 1970 | 1970 |    | 9 103 | 9 103 |
| 1975 | 1975 |    | 11 157 | 11 157 |
Lähde: Tilastokeskus.
Vuonna 1934 Kaarlelasta liitettiin Kokkolaan alue, jossa oli 1 977 asukasta. Öjan väkiluku sisältyy Kaarlelan väkilukuun vuonna 1940, vuosina 1950 ja 1960 Öja on tilastoitu erikseen, ja vuonna 1969 Öja liitettiin Kaarlelaan.
Tunnettuja kaarlelalaisia

Matts Björk, kihlakunnantuomari ja kansanedustaja
Gustav Björkstrand, piispa ja ministeri
Birger Huhta, yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Mikko Juva, arkkipiispa
Kauko Kärkkäinen

Kauko Uuno Ilmari Kärkkäinen (27. syyskuuta 1921 Uusikaupunki – 11. toukokuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen pappi ja opettaja.
Henkilöhistoria

Kärkkäisen vanhemmat olivat diplomilaulaja, kanttori Uuno Ilmari Kärkkäinen ja opettaja Elin Sofia Karttunen ja puoliso vuodesta 1948 terveydenhoitaja Sirkka Tytti Marjatta Leinonen, opetusneuvos ja kansanedustaja Armas Leinosen tytär. Kärkkäinen tuli ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1945, suoritti teologisen erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1950, ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Pastoraalitutkinnon hän suoritti 1952. Opiskeluaikanaan 1947–1949 Kärkkäinen toimi Helsingin NMKY:n apulaissihteerinä. Hän oli valmistuttuaan ensin Lopen kirkkoherran apulainen 1950–1951 ja sitten Oulussa 1. divisioonan sotilaspastori 1951–1953,  Oulun tuomiokirkkoseurakunnan virallinen apulainen ja kappalainen 1963–1965 ja Karjasillan seurakunnan kappalainen 1966–1972. Saloisten kirkkoherrana hän toimi 1953–1963 ja Helsingissä Kallion seurakunnan kirkkoherrana 1972–1985. Kärkkäinen työskenteli uskonnonopettajana muiden tehtäviensä ohella Raahessa ja Oulussa. Hänellä oli myös useita kirkollisia ja muita luottamustehtäviä, mukaan lukien Saloisten kunnanvaltuuston jäsenyys 1961–1963 ja Oulun kaupunginvaltuuston jäsenyys 1964–1968. Rovastin arvonimen Kärkkäinen sai 1972.
Julkaisuja

Gezeliuksesta Hymanderiin: tutkielma messusävelmistömme historiasta, 1950
Kangasalan messusävelmistö, 1954
Messusävelmistökysymys, 1955
Tuntureilta ja jokilaaksoista: Oulun hiippakunnan vuosikirja 3, 1969, toim. Aarre Pyy, Kauko Kärkkäinen ja Heikki Pöyhtäri
Seitsemän nappia: pappismiehen muisteluja, 1987
Jugoslavia olympialaisissa

Jugoslavia osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Antwerpenissa 1920, ja siitä lähtien se osallistui jokaisiin kesäolympialaisiin. Vuosien 1932 ja 1960 talviolympialaisiin maa ei osallistunut. Maan historian viimeisiksi olympialaisiksi jäivät Albertvillen talviolympialaiset 1992. Saman vuoden Barcelonan kesäolympialaisissa Serbian, Makedonian ja Montenegron urheilijat kilpailivat itsenäisinä olympiaedustajina. Vuosien 1996-2002 olympialaisissa urheilijat kilpailivat Serbia ja Montenegron valtioliiton edustajina, joka käytti Jugoslavian liittotasavallan nimeä vuoteen 2003 saakka.
Jugoslavian ensimmäinen olympiavoittaja oli slovenialainen telinevoimistelija Leon Štukelj, joka voitti moniottelun ja nojapuut Pariisissa 1924. Hän voitti olympialaisissa kaikkiaan kuusi mitalia, mikä on eniten Jugoslavian olympiaedustajista. Maan mitaleista huomattava osa tuli palloilulajeista: Jugoslavia voitti käsi- ja vesipallossa kolme kultamitalia sekä jalka- ja koripallossa yhden kullan. Talviolympialaisissa maan ensimmäisen mitalin sai Jure Franko, oltuaan toinen suurpujottelussa Sarajevon kotikisoissa 1984.
Jugoslavia ja seuraajavaltiot

Jugoslavian olympiakomitea perustettiin Zagrebissa vuonna 1919. Vuonna 1927 se muutti päämajansa Belgradiin. Komitean toiminta loppui Jugoslavian hajoamiseen vuonna 1992. Sen seuraajina on Jugoslavian seuraajavaltioiden omat olympiakomiteat.
| Vuosi | Joukkue | Joukkue | Joukkue | Joukkue | Joukkue | Joukkue | Joukkue |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1912 |  |  |  |  |  Serbia |  Serbia |  |
1920–1988:  Jugoslavia
| 1992 talvi |  Kroatia |  Slovenia |  |  |  |  |  |
| 1992 kesä |  Kroatia |  Slovenia |  Bosnia ja Hertsegovina |  Itsenäiset olympiaedustajat |  Itsenäiset olympiaedustajat |  Itsenäiset olympiaedustajat |  Itsenäiset olympiaedustajat |
| 1996–2002 |  Kroatia |  Slovenia |  Bosnia ja Hertsegovina |  Makedonia |  Jugoslavian liittotasavalta |  Jugoslavian liittotasavalta |  Jugoslavian liittotasavalta |
| 2004–2006 |  Kroatia |  Slovenia |  Bosnia ja Hertsegovina |  Makedonia |  Serbia ja Montenegro |  Serbia ja Montenegro |  Serbia ja Montenegro |
| 2008–2014 |  Kroatia |  Slovenia |  Bosnia ja Hertsegovina |  Makedonia |  Serbia |  Serbia |  Montenegro |
| 2016–2018 |  Kroatia |  Slovenia |  Bosnia ja Hertsegovina |  Makedonia |  Serbia |  Kosovo |  Montenegro |
| 2020– |  Kroatia |  Slovenia |  Bosnia ja Hertsegovina |  Pohjois-Makedonia |  Serbia |  Kosovo |  Montenegro |
Olympiamitalistit > Talviolympialaiset

| Mitali | Nimi | Vuosi | Laji | Tapahtuma |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 Hopeaa | Jure Franko | 1984  1984 Sarajevo |  Alppihiihto | Miesten suurpujottelu |
| 2 Hopeaa | Mateja Svet | 1988  1988 Calgary |  Alppihiihto | Naisten pujottelu |
| 2 Hopeaa | Matjaž Debelak  Miran Tepeš  Primož Ulaga  Matjaž Zupan | 1988  1988 Calgary |  Mäkihyppy | Joukkuemäki |
| 3 Pronssia | Matjaž Debelak | 1988  1988 Calgary |  Mäkihyppy | Suurmäki |
Lähteet:
Preludi

Preludi on musiikkikappale, jolla yleensä ei ole tarkkaan määriteltyä sisäistä rakennetta ja joka on yleensä lyhyehkö, mutta voi olla laajakin. Sana tarkoittaa varsinaisesti alkusoittoa. Alkuperäinen instrumentaalipreludi kehittyi lyhyistä improvisoiduista musiikkikappaleista, joita esittäjä soitti ennen varsinaisen esityksen alkua ”lämmitelläkseen” ja esimerkiksi tarkistaakseen soittimen oikean virityksen.
Louis Couperin (1626–1661) korvasi aikaisemmin soittajan improvisoiman preludin cembalosarjojensa alusta nuotitetuilla, läpisävelletyillä Préludes non mésuréilla. Niiden muoto oli hyvin vapaa ja niistä puuttuivat kokonaan tahtiviivat, mikä antoi esittäjälle laajan tulkintavapauden. Louis Couperinin luoma tahtiviivattomien preludien perinne jatkui noin 70 vuotta, kunnes korvaantui erityisesti François Couperinin, Louisin veljenpojan, suosimalla tiukemmin määritellyllä preludityylillä.
Preludi-nimitystä on käytetty varsinkin kappaleista, jotka on tarkoitettu johdannoksi johonkin laajempaan, usein samassa sävellajissa olevaan sävellykseen. Esimerkiksi Johann Sebastian Bachin kokoelmassa Das wohltemperierte Klavier on kaksi sarjaa, joista kummassakin on preludi ja fuuga kaikissa sävellajeissa.
Monet myöhemmät säveltäjät ovat antaneet preludi-nimen myös useille itsenäisille sävellyksille, jotka eivät kuulu yhteen minkään muunnimisen sävellyksen kanssa, mutta joita on julkaistu useita samassa kokoelmassa.
Tunnettuja preludikokoelmia

Frédéric Chopinin 24 preludia, yksi kussakin sävellajissa
Claude Debussyn 24 preludia, I ja II kirja
Charles Valentin Alkanin 25 preludia, yksi kussakin sävellajissa ja lisäksi ylimääräinen päätöspreludi C-duurissa
Kaikukasti

| Kaikukasti> Tiedot |
| --- | --- |
Tyylilaji:  reggae, progressiivinen rock
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Velimatti, laulu   Kaj, basso   Marko, rummut   Ilkka, kitara   Matti, kitara   Janne, perkussiot   Sini, saksofoni   Antti, vetopasuuna  
Levy-yhtiö:  Stupido Records  
Aiheesta muualla
www.kaikukasti.nettihotelli.net
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaikukasti on vuonna 2004 perustettu yhtye. Se debytoi helmikuussa 2010 julkaisemalla Stupido Recordsin kautta albumin, jolla se kertoo esittävänsä suomenkielistä proggaeta. Yhtyeen kertoman mukaan proggae on nimensä mukaisesti yhdistelmä reggaeta ja progressiivista musiikkia. Länsi-Suomesta kotoisin oleva kahdeksanhenkinen yhtye koostuu instrumentaatioltaan perinteisistä reggaen aineksista. Pohjalla kuuluukin vahva roots-reggaen vaikutus. Perinteistä laulua ja komppiryhmää värittää puhallinduo. Maailmanmusiikille leimallinen improvisaatio ja ryhmädynamiikka ovat kiinteä osa Kaikukastin sävellysprosessia.
Yhtye ei halunnut siirtää jamaikalaista reggaeta sellaisenaan omaan kulttuuriympäristöönsä, vaan halusi käyttää reggaen mausteena itselleen luonnollisia aineksia. Kaikki Kaikukastin kahdeksan muusikkoa ovat tuoneet yhtyeeseen mukanaan oman musiikillisen taustansa. Yhtyeessä reggaeen sekoittuvat pop, rock, jazz, suomalainen kansanmusiikki ja länsimainen taidemusiikki. Lopputuloksena on reggae-yhtye, joka on löytänyt oman äänensä ja siirtynyt samalla proggaen pariin. Kaikukastin debyytti-albumi Kaikukasti ilmestyi 24. helmikuuta 2010.
Diskografia

Kaikukasti (2010)
Aiheesta muualla

Viralliset sivut[vanhentunut linkki]
Kaikukasti SoundCloud -sivustolla
Kaikukasti Myspacessa (englanniksi)
Punaisen sinetin laivat

Japanilainen punaisen sinetin laiva vuodelta 1634. Aluksissa oli yleensä 6–8 tykkiä. Tokion merenkulkumuseo.
Punaisen sinetin laivat (朱印船 Shuinsen) olivat japanilaisia aseistettuja kauppapurjehdusaluksia, jotka purjehtivat Kaakkois-Aasian satamiin saatuaan punaisen sinetin yksinoikeuden merkiksi varhaiselta Tokugawa-shōgunaatilta 1600-luvun alkupuoliskolla. Tämän lupajärjestelmän piirissä purjehti vuosina 1600–1635 yli 350 japanilaista alusta.
Katri Bergholm

| Katri Bergholm> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. joulukuuta 1878 Helsinki
Kuollut: 7. huhtikuuta 1949 Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, suomentaja
Kirjailija
Salanimi: isoäiti
Tuotannon kieli: suomi
Muuta tietoa
 Suomen Sotilaskotiliiton perustaja ja ensimmäinen puheenjohtaja 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Katri Bergholm, os. Ignatius (27. joulukuuta 1878 Helsinki – 7. huhtikuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen kirjailija joka oli Suomen Sotilaskotiliiton perustaja ja ensimmäinen puheenjohtaja.
Katri Bergholmin vanhemmat olivat Suomen tilastollisen keskusviraston johtaja, senaattori Karl Emil Ferdinand Ignatius (1837–1909) ja Amanda Kristina Bergman (1841–1921). Hän oli naimisissa vuodesta 1900 filosofian tohtori, professori Axel Herman Bergholmin kanssa. Tohtori Bergholm toimi eduskunnan kirjaston ylikirjastonhoitajana.
Bergholm toimi 1917–1918 vangittujen ja karkotettujen avustustoimikunnan puheenjohtajana. Vuonna 1918 hän teki aloitteen sotilaskotien perustamisesta ja ensimmäinen sotilaskoti avattiinkin tammikuussa 1919. Bergholm toimi sitten Suomen Sotilaskotiliiton puheenjohtajana 1921–1937. Bergholm toimi myös Mannerheimin lastensuojeluliiton varapuheenjohtajana vuodesta 1928. Bergholm piti 1930- ja 1940-luvulla Isoäidin kirjeenvaihto-nimistä suosittua palstaa Kotiliesi-lehdessä.
Hänelle myönnettiin mm. Vapaudenristin 1 lk m.k., VR 2 ja VR 3 sekä Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Punaisen Ristin ansioristit. Suomen Sotilaskotiliitto lyötti vuonna 1948 Essi Renwallin suunnitteleman "Katri Bergholm mitalin, joka voidaan myöntää sotilaskotityössä erityisesti ansioituneille henkilöille.
Teoksia

Omalla nimellä:
Nokka pystyyn. Suomen naisten kansallisliiton siveellisyyskomitean julkaisu n:o 13. Helsinki 1937
Tervetuloa, mies, sotaväkeen! ; kirj. Katri Bergholm, Sixten Frey. Otava 1937
Raunioista uuteen elämään. Kirkkoja Karjalaan, Helsinki 1942
Naisen tie : nykyhetken nainen ja koti ; kirjoittajat Katri Bergholm ym. Kirjapaja, Helsinki 1943
Kuultua ja elettyä : muistelmia vuosien takaa. Otava 1944
Nuori, valitse oikein! : kotoista keskustelua nuorten tyttöjen kanssa. Kirkon nuoriso, Helsinki 1946
Paljon toivoa, paljon toteutumista 1900-1910. Otava 1946
Farmor, berätta för mig om Jesus. Förbundet för svenskt församlingsarbete i Finland, Helsingfors 1948
Nimimerkillä isoäiti:
Elämän oppilaana. Otava 1933, 2. painos 1938, 3. painos 1949
Isoäiti, kerro minulle Jeesuksesta. Otava 1935, 2. painos 1939
Opintovelat, aikaiset avioliitot ja nuorten perheiden rahatalous : Isoäiti keskustelee. Suomen naisten kansallisliiton siveellisyyskomitean julkaisu n:o 14. Helsinki 1938
Takaisin kotiin : kotionnen edellytyksiä. Otava 1938
Ulos elämään : kirja nuorille tytöille. Otava 1940, 2. painos 1941, 3. painos 1944
Perhe. Otava 1942
Isoäidin elämänohjeita ; toimittanut Alexandra Bergholm. Kokoelma 1930- ja 1940-luvulla Kotilieden 'Isoäidin kirjeenvaihto' -palstalla ilmestyneistä kirjeistä. WSOY 1996
Suomennoksia

Rudolph Stratz : Rikkaita ja köyhiä. Otava 1922
Rudolph Stratz : Vogelödin linnan salaisuus : romaani. Otava 1924
Aiheesta muualla

Katri Bergholmin elämäkerta Kansallsibiografiassa
YLE Areena arkisto : Professorinrouva Katri Bergholm täyttää 70 vuotta, Leo Mellerin toimittama radio-ohjelma vuodelta 1948[vanhentunut linkki]
Kapealehtisavikka

| Kapealehtisavikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Chenopodioideae
Suku::  Savikat Chenopodium
Laji::  pratericola
Kaksiosainen nimi
 Chenopodium pratericola  Rydb. 
Katso myös
   Kapealehtisavikka Wikispeciesissä   Kapealehtisavikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kapealehtisavikka (Chenopodium pratericola) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva savikkakasvi.
Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen kapealehtisavikka kasvaa 30–70 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on useimmiten harmaanvihreä ja hyvin jauhoinen. Varsi on pysty, kova, vihreäraitainen ja lehtihangoiltaan vihreä. Kierteisesti olevat lehdet ovat lyhytruotisia. Lehtilapa on kasvin keskiosissa kooltaan tavallisesti 2–4 cm, ehytlaitainen tai sen tyviosassa on joskus yksi tai kaksi isoa liuskamaista hammasta. Lehtilapa vaihtelee muodoltaan kapeanpuikeasta suikeaan ja tasasoukkaan, kärki on lyhytsuippuinen ja otainen. Vihreä kukinto on tavallisesti pitkälti lehdetön ja muodoltaan tavallisesti tähkämäinen. Kukinnon sykeröt ovat pieniä ja tiheitä. Suomessa kapealehtisavikka kukkii elo-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1,2–1,6 mm pitkä, ympärykseltään pyöreä, tylppäreunainen sekä pinnaltaan matalakuoppainen.
Laji muistuttaa suuresti kapealehtisiä jauhosavikka-yksilöitä (C. album).
Levinneisyys

Kapealehtisavikka on alkujaan kotoisin Pohjois-Amerikasta. Suomessa lajia on tavattu satunnaisesti eri puolilta maata Oulun korkeudelle saakka.
Elinympäristö

Kapealehtisavikka on Suomessa uustulokas, jota on tavattu erilaisilla joutomailla kuten myllyillä, rautateillä, satamissa, kaatopaikoilla ja täytemailla.
Käyttö

Muiden savikkalajien tapaan myös kapealehtisavikka sopii ihmisravinnoksi. Kapealehtisavikat ovat  ruskopikkumittarin (Eupithecia sinuosaria) ja  savikkamittarin (Pelurga comitata) ravintokasveja.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Kapealehtisavikan levinneisyys Suomessa.
Suomen Lajitietokeskus: Kapealehtisavikka (Chenopodium pratericola)
ITIS: Chenopodium pratericola (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Chenopodium pratericola (englanniksi)
Flora of North America: Chenopodium pratericola (englanniksi)
Kapeakuonokrokotiili

| Kapeakuonokrokotiili |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Krokotiilieläimet Crocodylia
Heimo::  Krokotiilit Crocodylidae
Suku::  Mecistops
Laji::  cataphractus
Kaksiosainen nimi
 Mecistops cataphractus  Cuvier, 1825 
 Kapeakuonokrokotiilin levinneisyys
Katso myös
   Kapeakuonokrokotiili Wikispeciesissä   Kapeakuonokrokotiili Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapeakuonokrokotiili (Mecistops cataphractus) eli panssarikrokotiili tai länsiafrikankrokotiili on afrikkalainen krokotiililaji. Lajin nimesi ranskalainen eläintieteilijä Frédéric Cuvier vuonna 1825.
Koko ja ulkonäkö

Kapeakuonokrokotiili kasvaa yleensä noin 2,5-metriseksi ja kasvaa korkeintaan 4,2 metriä pitkäksi. Kuono on hyvin pitkä ja kapeakuonokrokotiilia kutsutaan sen vuoksi myös afrikkalaiseksi valegaviaaliksi. Leuoissa on 64–70 hammasta. Kovat suomut suojaavat eläintä hyvin ja ulottuvat niskasta ruumiin takaosaan. Muista sukunsa lajeista poiketen kapeakuonokrokotiilin selässä kulkee neljä suomuriviä, kun muilla lajeilla niitä on kaksi. Vatsanahassa on luutumia. Nuorten kapeakuonokrokotiilien väritys on oliivinvihreä mutta aikuiset ovat selvästi tummempia. Kyljillä ja hännässä on tummia täpliä. Kapeakuonokrokotiili kuului aikaisemmin aitokrokotiilien Crocodylus-sukuun, mutta DNA-testien perusteella se on nykyään luokiteltu omaan Mecistops-sukuunsa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kapeakuonokrokotiili elää Keski- ja Länsi-Afrikassa. Sitä esiintyy Angolassa, Beninissä, Burkina Fasossa, Kamerunissa, Keski-Afrikan tasavallassa, Tšadissa, Norsunluurannikolla, Kongon Demokraattisessa tasavallassa, Päiväntasaajan Guineassa, Gabonissa, Gambiassa, Ghanassa, Guineassa, Guinea-Bissaussa, Liberiassa, Malissa, Mauritaniassa, Nigeriassa, Senegalissa, Sierra Leonessa, Tansaniassa, Togossa ja Sambiassa.
Kapeakuonokrokotiit elävät enimmäkseen jokiympäristöissä, joissa on tiheä kasvillisuus. Se viihtyy myös isoissa järvissä. Se sietää myös kohtuudella suolavettä ja sitä tavataan murtovesistä lähellä rannikkoa ja satunnaisesti jopa Biokon saaren rannikolla.
Elintavat

Kapeakuonokrokotiili ei ole kovin sosiaalinen laji ja se elää yksin lisääntymiskautta lukuun ottamatta. Maalle kapeakuonokrokotiili nousee vain harvoin.
Ravintonaan se käyttää lähinnä kalaa, jonka pyydystämiseen sen pitkät leuat sopivat hyvin. Ne syövät myös muita vesieläimiä ja isot yksilöt voivat napata myös muita eläimiä aina tilaisuuden tullen. Ihmiselle laji on täysin vaaraton. Kapeakuonokrokotiilit lisääntyvät sadekaudella ja naaraat rakentavat kasviaineksesta pesäkeon munien haudontaan. Pesä on yleensä joen rannassa. Noin viikko sen jälkeen naaras munii pesään 13–27 munaa.
Munat hautuvat pesässä noin 110 päivää. Naaras jää pesän lähettyville, mutta ei puolusta sitä kovin tarmokkaasti. Kun poikaset kuoriutuvat ne päästävät kutsuhuutoja emolle, joka auttaa poikaset pois pesästä.
Uhat ja suojelu

Kapeakuonokrokotiilin tila tunnetaan melko huonosti ja tarkkaa lukumäärää ei tiedetä, mutta kannan kooksi arvioidaan alle 50 000 yksilöä. Gabonissa kanta on vielä vankka, mutta kanta vähenee erityisesti Angolassa ja Tšadissa. Muutamilla alueilla joilla se lienee aina ollut vähälukuinen. Laji on ehkä jo hävinnyt Gambiasta, Guinea-Bissausta, Nigeriasta, Senegalista ja Sambiasta. Väheneminen johtuu yhä enimmäkseen liiallisesta metsästyksestä, mutta vähenemistä on kiihdyttänyt elinalueiden häviäminen. Kongon ja Togon kannat ovat erittäin pienet. Monissa maissa pyyntiä säädellään, mutta valvonta on heikkoa. Laji myös elää muutamilla suojelualueilla ja kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen 1.
Kantrikustaa

Kantrikustaa oli suomalainen gospel-yhtye, jonka levyttämistä kappaleista tunnetuin on ”Tuu mun vaimoksen”. Yhtye toimi aktiivisesti vuodesta 1978 vuoteen 1983.
Kokoonpano

Teppo Nuorva – laulu, kitara
Seppo Wuolio – laulu, akustinen kitara
Harri Rantanen – basso, dobro, mandoliini, huuliharppu
Markku Hämäläinen – rummut
Petri Tiusanen – koskettimet
Jyrki Ojalainen – viulu
Diskografia

Traktorilla taivaaseen (1979)
Kulisseja (1982)
Aiheesta muualla

Kantrikustaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Pisano (Italia)

| Pisano |
| --- | --- |
 Pisano.
 Pisano
 Koordinaatit: 45°47′37″N, 8°30′31″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Piemonte
Maakunta:  Novara
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Pasquale Mazzola
Pinta-ala:  
 – Maa:  2,77 km²
Korkeus:  390 (min. 300 - maks. 712) m
Väkiluku (2015):  793
 – Väestötiheys:  286 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  28010
Suuntanumero(t):  0322
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pisano on kunta Pohjois-Italiassa Novaran maakunnassa Piemonten alueella. Pisanon naapurikunnat ovat Armeno, Colazza, Meina ja Nebbiuno.
Kapeaosmankäämi

| Kapeaosmankäämi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Osmankäämikasvit Typhaceae
Suku::  Osmankäämit Typha
Laji::  angustifolia
Kaksiosainen nimi
 Typha angustifolia  L. 
Katso myös
   Kapeaosmankäämi Wikispeciesissä   Kapeaosmankäämi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapeaosmankäämi (Typha angustifolia) on osmankäämeihin kuuluva monivuotinen, rantavesissä kasvava kasvi. Laji on yleinen suuressa osassa Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa.