stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Glenn Close
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glenn Close Wikimedia Commonsissa
| n k Primetime Emmy parhaasta naispääosasta draamasarjassa |
| --- | --- |
1980–1999:  Barbara Bel Geddes (1980)  Barbara Babcock (1981)  Michael Learned (1982)  Tyne Daly (1983)  Tyne Daly (1984)  Tyne Daly (1985)  Sharon Gless (1986)  Sharon Gless (1987)  Tyne Daly (1988)  Dana Delany (1989)  Patricia Wettig (1990)  Patricia Wettig (1991)  Dana Delany (1992)  Kathy Baker (1993)  Sela Ward (1994)  Kathy Baker (1995)  Kathy Baker (1996)  Gillian Anderson (1997)  Christine Lahti (1998)  Edie Falco (1999) 
2000–:  Sela Ward (2000)  Edie Falco (2001)  Allison Janney (2002)  Edie Falco (2003)  Allison Janney (2004)  Patricia Arquette (2005)  Mariska Hargitay (2006)  Sally Field (2007)  Glenn Close (2008)  Glenn Close (2009)  Kyra Sedgwick (2010)  Julianna Margulies (2011)  Claire Danes (2012)  Claire Danes (2013)  Julianna Margulies (2014)  Viola Davis (2015) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Štšutšyn

| Štšutšyn, Štšutšin (Шчучын, Щу́чин) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Štšutšyn, Štšutšin
 Koordinaatit: 53°36′16″N, 24°44′34″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Hrodnan alue
Perustettu:  1537 (maininta)
Korkeus:  160–190 m
Väkiluku:  15 700 (kaupunki)
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 schuchin.grodno-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Štšutšyn (valkoven. Шчучын) eli Štšutšin (ven. Щу́чин; liett. Ščiutinas; puol. Szczuczyn) on pieni kaupunki ja samanniminen piiri Hrodnan alueella Valko-Venäjän länsiosissa. Kaupungin väkiluku on 15 700.
Historiaa

Paikkakunta on mainittu asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1537. Kaupunkioikeudet Štšutšyn sai vuonna 1761. Vuosina 1921–1939 alue kuului osana silloiseen Puolaan. Vuonna 1939 alue liitettiin Valko-Venäjän neuvostotasavaltaan. Toisen maailmansodan aikana 25.6.1941–13.7.1944 alue oli natsi-Saksan miehitysvallan alaisuudessa.
Liikenneyhteydet

Valtatie M6 ohittaa Štšutšynin kaupungin sen pohjoispuolelta. Maakunnan pääkaupunki Hrodna sijaitsee maanteitse 63 kilometrin päässä lännessä ja pääkaupunki Minsk vastaavasti 211 km idässä.  Valko-Venäjän rautateiden rataverkon Masty-Lida-osuus kulkee piirin eteläosien läpi; piirissä on useita rataosuuden seisakkeita.
Satelliittikuvassa kaupungin itälaidalla näkyy sotilaslentokenttä. Štšutšynin piiri kuuluu pääosin Niemen-joen vesistöön.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lyhyt kaupunkikuvaus (englanniksi) (bycity.org)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
Toinen kaupunkikuvaus (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (garady.org)
Hrodnan alueen viralliset sivut Štšutšynin piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi), (valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (region.grodno.by)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Neuvostoliiton aikainen topografiakarttaa Štšutšynin kaupungista (maps.vlasenko.net) (venäjäksi)
Valkovenäläinen sääennuste Štšutšyniin (venäjäksi) (pogoda.by)
Valokuvia piiristä (englanniksi) (Radzima.org)
Valokuvia Štšutšynin piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (schuchin.grodno-region.by)
Valokuvia kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (schuchin.narod.ru)
Diocese of Grodno (Hrodnan roomalaiskatolinen hiippakunta) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (catholic.by)
Kaupungin lentotoiminnan historiaa (venäjäksi) (scucin-avia.narod.ru)
John Sturges

John Eliot Sturges [ˈstɜːrdʒɪs] (3. tammikuuta 1910 – 18. elokuuta 1992) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja.
Sturges syntyi Illinois’ssa ja aloitti Hollywoodissa leikkaajana vuonna 1932. Hän alkoi saavuttaa mainetta ohjaajana toisen maailmansodan jälkeen ja oli vuonna 1956 ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Sturgesin ohjauksia ovat Kuolemanloukku O.K. Corral (1957), Vanhus ja meri (1958), Viimeinen juna Gun Hillistä (1959), 7 rohkeata miestä (1960), Suuri pakoretki (1963), Jääasema Zebra (1968), Marooned – avaruuslento Ironman I (1969), Joe Kidd (1972) ja Kotka on laskeutunut (1976). Hän kuoli emfyseemaan ja sydäntautiin Kaliforniassa 82 vuoden ikäisenä.
Sturgesilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Kirjallisuutta

Lovell, Glenn: Escape Artist – The Life and Films of John Sturges. University of Wisconsin Press, 2008. ISBN 978-0-299-22830-9.
Aiheesta muualla

John Sturges Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Ranskan marsalkka

Ranskan marsalkan sauva, joka kätkee sisäänsä nimitysasiakirjan marsalkaksi
Ranskan marsalkka (ransk. Maréchal de France) on Ranskassa käytössä oleva sotilasarvoa muistuttava korkea arvonimi, joka voidaan myöntää ansioituneelle kenraalille.
Historia

Ranskan marsalkan arvo juontaa juurensa kuningas Filip II:n Albéric Clémentille noin vuonna 1185 luomasta arvonimestä marescallus Franciae. Myöhemmin siitä tuli tallikreiviä tai konnetaabelia korkeampi arvonimi. Vuoteen 1791 mennessä nimitettiin 256 marsalkkaa.
Kansalliskonventti lakkautti arvonimen ensimmäisen tasavallan aikana vuonna 1793, mutta Napoleon otti sen uudelleen käyttöön nimittäen 18 marsalkkaa. Ensimmäisen keisarikunnan aikana nimitettyihin kuuluivat mm. Michel Ney, Nicolas Soult, Jean Bernadotte ja Joachim Murat. Bourbon-restauraation myötä arvonimi palasi Ranskan marsalkaksi ja keisari Napoleon III säilytti sen.
Kuusi marsalkkaa on palkittu marsalkkakenraalin (maréchal général des camps et armées du roi) arvonimellä: Biron, Lesdiguières, Henri Turenne, Claude Villars, Morits Saksilainen ja Soult.
Nykyään

Nyky-Ranskassa marsalkan arvonimi ei ole sotilasarvo, vaan se annetaan erityisesti kunnostautuneille kenraaleille. Esimerkiksi Philippe Pétain säilytti arvonimen, vaikka hänet tuomittiin maanpetoksesta ja hän menetti sotilasarvonsa. Viimeisin Ranskan marsalkka on Alphonse Juin, joka palkittiin 1952 ja kuoli 1967. Ranskan väliaikainen hallinto tarjosi Charles de Gaullelle marsalkan titteliä vuonna 1946, mutta tämä kieltäytyi.
Presidentti François Mitterrand nimitti vuonna 1984 Marie-Pierre Kœnigin (1898–1970) Ranskan marsalkaksi, mutta nimitys oli postuumi.
Marsalkansauva on koristeltu sinisellä sametilla ja kultaisilla tähdillä. Sauvan päähän on kaiverrettu latinankielinen fraasi terror belli, decus pacis (suom. "kauhu sodassa, koriste rauhassa").
Galleria

Ranskan marsalkan lippu
Marsalkan univormun hihassa käytettävät tunnukset
Subjektiivinen oikeus

Subjektiivinen oikeus on oikeusjärjestyksen kansalaiselle antama valta jonkin edun tai hyödykkeen saamiseen tai turvaamiseen. Se voi olla esimerkiksi omistusoikeus esineeseen. Esine ei kuitenkaan ole välittömästi subjektiivisen oikeuden kohteena, sillä esineen kanssa ei ole oikeussuhdetta. Subjektiivinen oikeus merkitsee ihmisen oikeusasemaa oikeussuhteessa toiseen ihmiseen, jolla on toisen oikeutta vastaava velvollisuus. Subjektiivisesta oikeudesta ei voi puhua tapauksissa, joissa siltä puuttuu selvä kohde velvollisuuden puutteen vuoksi. Oikeusjärjestys suojaa annettua valtaa muiden henkilöiden vaateilta ja myöntää viranomaisten suojan subjektiivisen oikeuden toteuttamiseen. Esimerkiksi esineen omistajalla on oikeus sen käyttöön toisten estämättä, oikeus oikeudettomasti viedyn esineen takaisinsaantiin sekä oikeus esineen myyntiin ja panttaukseen. Subjektiivisen oikeuden lähikäsite on objektiivinen oikeus, joka tarkoittaa oikeusjärjestystä eli voimassa olevien oikeussäännösten kokonaisuutta. Subjektiivisiin oikeuksiin liittyy myös kontraoikeuden käsite.
Tuomo Peltonen

Tuomo Timo Juhani Peltonen (5. lokakuuta 1966 Helsinki – 29. toukokuuta 2023 Espoo) oli suomalainen johtamistutkija.
Peltonen väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Helsingin kauppakorkeakoulussa vuonna 1998. Hän oli Aalto-yliopiston ja Turun yliopiston johtamisen ja organisoinnin dosentti.
Peltonen toimi Oulun yliopiston johtamisen ja organisaation professorina (2001–2009) ja Tampereen teknillisen yliopiston organisaatioiden ja ihmisten johtamisen professorina (2009–2013) sekä johtamisen ja organisoinnin professorina Turun kauppakorkeakoulussa (2013–2016) sekä Åbo Akademin organisaatioiden ja johtamisen professorina. Vuosina 1997 ja 1998–1999 hän oli vierailevana tutkijana Keelen yliopistossa Englannissa. Hän julkaisi tai toimitti lukuisia kirjoja sekä suomeksi että englanniksi.
Peltonen on haudattu Östersundomin hautausmaalle.
Julkaisut

Ura ja merkityksen punos: liikkeenjohdollisen uran jäsentäminen globaalin yhtymän kontekstissa, Helsingin kauppakorkeakoulu, 1995. Sarja: Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja. B, ISSN 0356-889X; 149 ISBN 951-702-797-4
Expatriate Experience and Career. Acta Universitatis oeconomicae Helsingiensis. A-139. Helsinki School of Economics, 1998
Laadulliset menetelmät kauppatieteissä / Ilpo Koskinen, Pertti Alasuutari & Tuomo Peltonen. Vastapaino, 2005 ISBN 951-768-175-5
Johtaminen ja organisointi: teemoja, näkökulmia ja haasteita, KY-palvelu, 2007, 2008. ISBN 978-952-99060-5-5
Johtaminen ja organisointi, 3. muuttamaton painos; e-kirja. 2017, ISBN 9789529384105
Organisaatioteoria : klassisesta jälkimoderniin, WSOYpro, 2010. ISBN 978-951-0-35808-5
Henkisyys ja johtajuus - Spirituaalisuus ja uskonto organisaation teoriassa ja käytännössä, Tuomo Peltonen Consulting and Training, 2015/6. ISBN 9789529353538
Organization Theory: Critical and Philosophical Engagements. Emerald Publishing, 2016. ISBN 978-1-785609466
Spirituality and Religion in Organizing. Palgrave Macmillan, 2017. ISBN 978-3-319-56311-4
Kohti viisasta johtamista: Järkevyys ja typeryys strategisessa päätöksenteossa, omakustanne 2017 pdf ISBN 978-952-93-9006-9
Origins of Organizing. Peltonen, T., Gaggiotti, H. & Case, P. (toim.) Edward Elgar, 2018. ISBN 978-1-78536-874-5
Towards Wise Management. Palgrave MacMillan, 2018. ISBN 978-3-319-91719-1
Osuustoiminnan sielu. Osuustoiminnan aate yhteiskunnan ja yrityselämän muutoksissa. BoD, 2020. ISBN 978-952-33-0488-8
Aiheesta muualla

Tuomo Peltosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  DDB
Vincent Marleau

| Vincent Marleau> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1999 (ikä 25) Saint-Michel, Quebec, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Vinnie, Vince
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  188 cm
Paino:  86 kg
Seura
Seura:  HIFK
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  43
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2020–
Aik. seurat:   Tulsa Oilers (ECHL)  San Diego Gulls (AHL)  Savannah Ghost Pirates (ECHL) 
Vincent Marleau (s. 5. heinäkuuta 1999 Saint-Michel, Quebec, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Helsingin IFK:ssa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä, mutta Marleau osaa pelata myös keskellä. Hän laukoo oikealta.
Marleau pelasi juniorivuosinaan QMJHL:ssä. Hän on pelannut yhteensä 37 AHL-ottelua ja kolme kautta ECHL:ssä.
Ura > Juniorivuodet

Marleau pelasi kaudella 2015–2016 QMAAA-juniorisarjaa Collège Charles-Lemoyne Riverainsissa, jonka jälkeen Longueuil Collège-Français varasi hänet 29. pelaajana QJHL:n varaustilaisuudessa 2016. Marleau pelasi kauden 2016–2017 suurimmaksi osaksi QCHL-juniorisarjan Saint-Hyacinthe Lauréatsissa. Hän oli joukkueen paras syöttäjä 22 syöttöpisteellä ja toiseksi paras pistemies 32 tehopisteellä Simon Gravelin jälkeen. Marleau debytoi myös QMJHL-junioriliigan Rouyn-Noranda Huskiesissa, jossa hän pelasi kaksi runkosarjaottelua. Marleau pelasi myös kaksi pudotuspeliottelua hänet varanneen Longueuil Collège-Français'n QJHL-joukkueessa.
Kauden 2017–2018 Marleau pelasi kokonaan Rouyn-Noranda Huskiesin QMJHL-joukkueessa, jossa hänen tulokaskautensa toi 67 runkosarjaottelussa kuusi maalia ja 18 tehopistettä ja seitsemässä pudotuspeliottelussa kaksi syöttöpistettä. Kaudella 2018–2019 Marleau teki liigan runkosarjassa 39 tehopistettä. Hän voitti kauden päätteeksi QMJHL:n mestaruuden, President’s Cupin sekä Memorial Cupin. Syksyllä 2019 NHL-varaamaton Marleau osallistui Montreal Canadiensin tulokasleirille. Kaudella 2019–2020 Marleau nousi Huskiesin QMJHL-joukkueen varakapteeniksi. Hän oli joukkueen paras syöttäjä 35 syöttöpisteellä ja toiseksi paras pistemies 57 tehopisteellä Alex Beaucagen jälkeen.
Ura > Ammattilaisura

Helmikuussa 2021 Marleau teki loppukauden 2020–2021 kattavan sopimuksen ECHL-joukkue Tulsa Oilersin kanssa oltuaan alkukauden ilman sopimusta. Hän pelasi siellä 40 runkosarjaottelua tehden kahdeksan maalia ja 15 tehopistettä. Elokuussa Marleau teki vuoden mittaisen sopimuksen AHL-sopimuksen San Diego Gullsin kanssa. Hän osallistui samana syksynä myös Anaheim Ducksin NHL-harjoitusleirille. Marleau pelasi kaudella 2021–2022 AHL:ssä 37 runkosarjaottelua tehden yhden maalin ja neljä tehopistettä, ja yhden pudotuspeliottelun ilman tehopisteitä.
Syyskuussa 2022 Marleau teki vuoden mittaisen sopimuksen ECHL-joukkue Savannah Ghost Piratesin kanssa. Hän jakoi kaudella 2022–2023 20 osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Alex Swetlikoffin kanssa edellään Brent Pedersen. Marleau aloitti Ghost Piratesissa myös kauden 2023–2024. Hän johti joukkueen sisäistä piste- ja maalipörssiä tehtyään 25 ottelussa 14 maalia ja 28 tehopistettä, kunnes jouluaatonaattona Marleaun sopimus purettiin, kun hänelle avautui mahdollisuus siirtyä Eurooppaan. Neljä päivää myöhemmin Marleaun uutisoitiin siirtyvän loppukauden kattavalla ja yhden optiovuoden sisältävällä sopimuksella SM-liigajoukkue Helsingin IFK:hon. Hän teki ammattilaisuransa ensimmäisen pudotuspelimaalin viidennessä puolivälieräottelussa 28. maaliskuuta 2024 vieraissa Pelicansia vastaan. Marleaun avausmaali jäi HIFK:n 0–3-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi ja se kavensi ottelusarjan 3–2:een. Pelicans eteni lopulta kuitenkin välieriin otteluvoitoin 4–3. Toukokuussa 2024 Marleau teki HIFK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Helmikuussa 2025 Marleau teki HIFK:n kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.
Subretti

Subretti (ransk. soubrette, kamarineito) on veitikkamainen nuoren naisen rooli koomisessa oopperassa, operetissa, musikaalissa tai laulunäytelmässä. Subretti on usein naispääosan esittäjän (primadonnan) vilkas ja älykäs palvelustyttö, joka järjestelee tapahtumien kulkua. Roolin laulaa yleensä koloratuurilauluun suuntautunut sopraano. Roolin alkujuuret ovat ranskalaisen kirjailijan Marivaux'n komedioissa, vaikka se esiintyy jo commedia dell'artessa, jossa palvelustytön nimenä oli usein Colombine. Tyypillisiä subrettirooleja ovat esimerkiksi Mozartin Figaron häät -oopperan Susanna ja Così fan tutten Despina sekä Johann Strauss nuoremman Lepakko-operetin Adèle.
966

| --- | --- |
Vuosisadat: 700-luku · 800-luku · 900-luku · 1000-luku · 1100-luku
Vuosikymmenet: 890-luku · 900-luku · 910-luku · 920-luku · 930-luku · 940-luku 950-luku · 960-luku · 970-luku · 980-luku · 990-luku · 1000-luku
Vuodet: 890 · 891 · 892 · 893 · 894 · 895 · 896 · 897 · 898 · 899 900 · 901 · 902 · 903 · 904 · 905 · 906 · 907 · 908 · 909 910 · 911 · 912 · 913 · 914 · 915 · 916 · 917 · 918 · 919 920 · 921 · 922 · 923 · 924 · 925 · 926 · 927 · 928 · 929 930 · 931 · 932 · 933 · 934 · 935 · 936 · 937 · 938 · 939 940 · 941 · 942 · 943 · 944 · 945 · 946 · 947 · 948 · 949 950 · 951 · 952 · 953 · 954 · 955 · 956 · 957 · 958 · 959 960 · 961 · 962 · 963 · 964 · 965 · 966 · 967 · 968 · 969 970 · 971 · 972 · 973 · 974 · 975 · 976 · 977 · 978 · 979 980 · 981 · 982 · 983 · 984 · 985 · 986 · 987 · 988 · 989 990 · 991 · 992 · 993 · 994 · 995 · 996 · 997 · 998 · 999 1000 · 1001 · 1002 · 1003 · 1004 · 1005 · 1006 · 1007 · 1008 · 1009
Tapahtumia

Puolan ruhtinas Mieszko I kastettiin kristinuskoon.
Syntyneitä

Sei Shōnagon, japanilainen hovinainen
Kuolleita

Berengar II, Italian kuningas
Lennart Carleson

| Lennart Carleson |
| --- | --- |
 Lennart Carleson toukokuussa 2006
Henkilötiedot
Syntynyt: 1928
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Arne Beurling
Tutkimusalue:  Matematiikka, Fourier’n sarja, harmoninen analyysi ja kompleksianalyysi
Palkinnot:  Abelin palkinto Wolfin palkinto
Lennart Carleson (s. 1928) on ruotsalainen matematiikan emeritusprofessori Kungliga tekniska högskolanissa. Hän on tutkinut muun muassa Fourier'n muunnoksia ja todistanut Carlesonin koronalauseen (1962).
Lennart Carleson sai Abelin palkinnon vuonna 2006. Hän on saanut Wolfin palkinnon matematiikassa John G. Thompsonin kanssa vuonna 1992. Vuosina 1979–1982 Carleson toimi matemaatikkojen kansalaisjärjestön International Mathematical Unionin (IMU) puheenjohtajana. Hänet kutsuttiin Suomen Tiedeseuran ulkomaiseksi jäseneksi vuonna 1980. Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1993.
Matti Paasivuori

| Matti Paasivuori |
| --- | --- |
 Matti Paasivuori 1910-luvulla.
Suomen sosiaaliministeri
 Tannerin hallitus 15.11.1927–17.12.1927  
Edeltäjä:  Johan Helo
Seuraaja:  Kalle Lohi
Salkuton ministeri
 Tannerin hallitus 13.12.1926–15.11.1927  
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.8.1936  
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. toukokuuta 1866 Ilmajoki
Kuollut: 16. kesäkuuta 1937 (71 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  SDP
Matti Paasivuori (vuoteen 1906 Hälleberg, ent. Hällberg, 6. toukokuuta 1866 Ilmajoki – 16. kesäkuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen kirvesmies, ammattiyhdistysjohtaja ja poliitikko, joka loi uransa työväenliikkeessä. Paasivuori oli sekä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen että Suomen Ammattijärjestön puheenjohtajana kolmesti 1910–1920-luvuilla. Hän toimi ministerinä 1926–1927.
Myös Matti Paasivuoren poika Arvo Paasivuori ja tämän vaimo Tyyne Paasivuori olivat SDP:n kansanedustajia.lähde?
Huomionosoituksia

Helsingin Siltasaaressa työväentalon edustalla sijaitseva Paasivuorenkatu (entinen Sirkuskatu) nimettiin Matti Paasivuoren mukaan vuonna 1938. Kadun viereinen Sirkustori sai nimekseen Paasivuoren puistikko.
Kirjallisuutta

Marjaliisa Hentilä: Sovittelija: Matti Paasivuori 1866–1937. Työväen historian ja perinteen tutkimuksen seura, Helsinki 2013 ISBN 978-952-5976-12-0 Teos verkossa
Hankasalmen työväentalo

| Hankasalmen työväentalo |
| --- | --- |
 Hankasalmen työväentalo 1970-luvulla.
Osoite:  Kuuhankavedentie 25,  41500 Hankasalmi As.
Sijainti:  Hankasalmi
Koordinaatit:  62°18′03″N, 26°28′46″E
Valmistumisvuosi:  1947
Rakennuttaja:  Hankasalmen työväenyhdistys
Omistaja:  Hankasalmen Sosialidemokraatit ry
Runkorakenne:  lauta
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hankasalmen työväentalo on Hankasalmen keskustassa sijaitseva työväentalo, joka on rakennushistoriallisesti arvokas. Työväentalon omistaa Hankasalmen Sosialidemokraatit ry., joka vuokraa tiloja. Työväentalolla on nykyisin kirpputori joka on vuodesta 2016 lähtien hoitanut myös Postin ja Matkahuollon palveluita.
Historia

Työväenyhdistys vuokrasi aluksi Tervaniemen talosta tonttimaata talon rakentamista varten. Paikkaa piti kesäjuhlissa puhujana ollut Onni Hiltunen kuitenkin liian syrjäisenä. Hänen vaikutuksestaan työväenyhdistys vuokrasi sitten rautatiehallitukselta kylän keskustassa olevan tontin 50 vuoden vuokrasopimuksella. Vuonna 1946 tontille rakennettiin esiintymislava, jolla pidettiin tansseja ja kerättiin varoja talon rakentamiseksi.
Varsinaisen työväentalon rakentamisen urakoivat Ville Vantanen ja Matti Sittunen. Ministeri Hiltunen auttoi työväenyhdistystä myös joidenkin rakennustarpeiden hankinnassa. Vuonna 1950 työväentalolle rakennettiin elokuvateatteri, joka on edelleen käytössä. Vuonna 1966 tehtiin taloon keskuslämmitys ja viemäröinti. Näyttämöllä ja salin eteisessä on keskuslämmityspatterit ja salissa lämminilmapuhallin. Lisäksi on rakennettu sauna pesuhuoneineen ja keskuslämmitys on muutettu öljylle. Vuonna 1957 talo sähköistettiin. Nykyisissä vuokrahuoneissa oli 1960-luvun lopulla vuokralaisena valtion puhelinkeskus, joka muutti pois työväentalolta vuonna 1969. Sen jälkeen huonetilojen lattiat maalattiin ja tapetoitiin seinät sekä ostettiin sähköhella.
Rakennus

Rakennus on  harjakattoinen ja maalattu tummanruskeaksi. Tiloina ovat sali, ravintola, näyttämö, eteistilat, wc-tilat, 3 asuntoa ja sauna.
STT

| Oy Suomen Tietotoimisto – Finska Notisbyrån Ab |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1887
Toimitusjohtaja:  Kimmo Laaksonen
Puheenjohtaja:  Petteri Putkiranta
Kotipaikka:  Helsinki
Toimiala:  uutisten toimitus
Liikevaihto:   11,84 milj. euroa (2017)
Liikevoitto:   0,13 miljoonaa euroa (2017)
Henkilöstö:  noin 120lähde?
Tytäryhtiöt:  STT Viestintäpalvelut Oy, Nyhetsbyrån FNB Ab
Omistaja:  Sanoma Media Finland (75,4 %),  Keskisuomalainen Oyj (6 %),  KSF Media Ab (3,5 %),  Kaakon Viestintä Oy (3,1 %)  + pienomistajia
Kotisivu:  stt.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oy Suomen Tietotoimisto – Finska Notisbyrån Ab (lyhenne STT) on suomalainen uutis- ja kuvatoimisto. STT:n uutisia julkaisevien lehtien yhteenlaskettu levikki on yli 2,5 miljoonaa. Uutis- ja kuvapalvelun lisäksi STT tarjoaa erilaisia palveluita muun muassa yritys- ja yhteisöviestintään.
STT:n suurin omistaja on Sanoma Media Finland (75,4 %). Yhtiön toimitusjohtajana on joulukuusta 2020 lähtien toiminut Kimmo Laaksonen. Käytännön journalistista työtä STT:llä johtaa vastaava päätoimittaja Minna Holopainen.
Historiaa

STT:n varhaisimman edeltäjän Suomen Sähkösanomatoimiston perusti toimittaja Woldemar Westzynthius 1. marraskuuta 1887. Sen tuolloinen tehtävä oli lähettää palvelusta maksaneille maakuntalehdille uutisia lennätinverkon kautta. Westzynthius myi toimiston vuonna 1894 Uno Alfons Wasastjernalle, mutta viranomaiset lakkauttivat sen ensimmäisen sortokauden aikana vuonna 1902. Wasastjerna osti kuitenkin Suomen Sähkösanomatoimiston kilpailijaksi muutamaa vuotta aiemmin perustetun Suomen Uutistoimiston ja jatkoi toimintaa sen puitteissa. Vuonna 1915 Suomen Uutistoimisto ja sen kilpailija Sanomalehtien Tietotoimisto fuusioituivat, jolloin syntyi nykyinen Suomen Tietotoimisto. Kun Suomen kolmas uutistoimisto, Itä-Suomen Uutistoimisto, lopetti toimintansa pian Suomen itsenäistymisen jälkeen, STT:lle ei käytännössä jäänyt kotimaista kilpailijaa. Yhteistyö valtion kanssa ja valtiolta saatu taloudellinen tuki antoivat pian STT:n toiminnalle puolivirallisen luonteen.
STT:n uutiset kuuluivat Yleisradion säännöllisiin radiolähetyksiin 77 vuoden ajan vuosina 1926–2003. Vuoteen 1965 saakka Yleisradiolla ei ollut lainkaan omia radiouutislähetyksiä vaan pelkästään STT:n uutiset.
STT osti kuvatoimisto Lehtikuvan Sanoma Newsilta 1. maaliskuuta 2010. Lehtikuva Oy, jonka STT omisti 100-prosenttisesti, fuusioitiin emoyhtiöönsä 1.1.2012. STT-Lehtikuva-brändi lyheni vuonna 2016 takaisin STT-muotoon. Lehtikuva säilyi kuitenkin itsenäisenä tuotemerkkinä, ja esimerkiksi sanomalehdissä julkaistavat uutiskuvat kreditoidaan edelleen Lehtikuvan nimiin.
STT:llä oli pitkään myös ruotsinkielinen uutispalvelu (FNB). Sen toiminta lakkasi vuoden 2017 lopussa. Lakkautuksen taustalla oli ruotsinkielisten mediatalojen KSF Median ja HSS Median päätös irtisanoa sopimuksensa FNB:n kanssa. Irtisanomisen jälkeen FNB:llä ei ollut edellytyksiä jatkaa toimintaansa.
STT:n johtajia ovat olleet muun muassa 1918–1926 Robert Lehtonen, hänen pitkäaikainen seuraajansa 1927–1960 Eero A. Berg ja Bergin seuraaja Kullervo Killinen. Kimmo Laaksosta ennen STT:n toimitusjohtaja oli Kimmo Pietinen. Pietistä ennen STT:tä johti päätoimittajan ja toimitusjohtajan kaksoisroolissa Mika Pettersson.