Merisodankäynti
Historia > Toinen maailmansota

Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisen ajanjakson keskeinen kehityskohde oli lentotukialus. Vaikka ensimmäinen varsinainen lentotukialus HMS Argus oli laskettu vesille jo ensimmäisen maailmansodan aikana, kesti toiseen maailmansotaan asti, että lentokoneet kehittyivät tulivoimaltaan riittäviksi ollakseen varteenotettava vaihtoehto taistelulaivoille.
Toisen maailmansodan aikana ensimmäisestä maailmansodasta tuttua taistelulaivadoktriinia sovellettiin rinta rinnan jatkuvasti kehittyvän lentotukialusdoktriinin ja sukellusveneaselajin kanssa. Sodan alkupuolella Saksan sukellusvenelaivastot kykenivät merkittävissä määrin häiritsemään Ison-Britannian merikauppaa. Myös taistelulaivatykistö oli sodan alkupuolella Tyynenmeren sodassa ja esimerkiksi Guadalcanalin meritaisteluussa keskeinen. Toisen maailmansodan merkittävimmät laivasto-operaatiot (kuten hyökkäys Pearl Harboriin ja Midwayn taistelu) kuitenkin toteutettiin lentotukialusosastoilla tai niiden tukemina, ja sodan loppua kohden lentotukialusten ylivoima suhteessa jo vanhentuneeseen taistelulaivaan tuli ilmeiseksi.
Lentotukialukset tarvitsivat edelleen suojakseen runsaasti kevyempiä aluksia. Siksi esimerkiksi ilmatorjuntaan erikoistuneiden hävittäjä-alusten kehitys oli  nopeaa. Toisaalta lentotukialussodankäynnissä tarkka tieto vastustajan liikkeistä ja hyökkäyksen kohteen sijainnista muuttui ratkaisevan tärkeäksi, jotta hyökkäyksen toteuttaminen oikeaan kohteeseen oikeaan aikaan ja ennen vihollisen vastatoimia oli ylipäänsä mahdollista. Näin ollen sotilastiedustelun merkitys merisodankäynnille muuttui aiempaakin keskeisemmäksi.
Sodan loppua kohden selväksi tuli myös epäsymmetrisen sodankäynnin merkitys modernissa laivastotaistelussa. Japani oli vuoteen 1945 mennessä menettänyt jo lähes koko pintalaivastonsa. Myös Tyynenmeren sotanäyttämön ilmaherruus oli vahvasti Yhdysvaltojen käsissä, mikä esti esimerkiksi torpedopommittajien tehokkaan käytön lentotukialusryhmiä vastaan. Japanilaiset kuitenkin saavuttivat kohtalaista menestystä niin kutsuttujen Kamikaze-itsemurhalentäjien avulla. Kamikazelennossa raskaalla räjähdelastilla lastattu nopea hävittäjäkone törmäytettiin tarkoituksella vihollisalukseen. Nopeaa, pienikokoista ja omista tappioista piittaamatonta hävittäjäkonetta oli huomattavasti vaikeampi torjua tavanomaisen ilmatorjunnan keinoin kuin konventionaalista pommitustaktiikkaa noudattavaa raskaampaa konetta, kuten torpedopommittajaa. Kamikazelentäjät tuhosivatkin sodan loppuvuosina yli 400 alusta. Kamikazelentoja voidaan roolinsa ja käyttötapansa osalta pitää nykyisten meritorjuntaohjusten varhaisena edeltäjänä.
Lentotukialusten ohella kehittyi sukellusvenesodankäynti toisen maailmansodan aikana huomattavasti. Etenkin sodan alkupuolella sukellusveneet olivat käytännöllisesti katsoen lähinnä pinta-aluksia, jotka kykenivät piiloutumaan hetkeksi veden alle kohdatessaan itseään voimakkaamman vastustajan. Saksan edistynyt sukellusvenetaktiikka kuitenkin kykeni sodan alussa tekemään sukellusveneistä tehokkaan aseen Britanniaan suuntaavia kauppa-aluksia vastaan. Sukellusveneet toimivat yleensä hajallaan toisistaan, mutta havaittuaan haavoittuvaisen ja heikosti suojatun kauppasaattueen ne kutsuivat nopeasti lähialueen muut veneet avukseen tuhoamaan saattuetta ja pakenivat taas sukelluksiin, kun paikalle ilmaantui aseistettuja saattoaluksia. Tätä sukellusveneiden ryhmätoiminnan tapaa kutsuttiin myös "susilaumaksi". Sodan edetessä sukellusveneiden menestys heikkeni. Siihen vaikuttivat saksalaisten sukellusveneiden väliseen viestintään käytetyn Enigma-salakirjoittimen salauksen murtaminen sekä kaikuluotaintekniikan ja sukellusveneen torjuntaan käytettyjen aseiden ja taktiikoiden kehittyminen.