Espanjan kieli
Kirjaimet ja äänteet > Konsonantit

b ja v äännetään samalla tavoin: soinnillisena bilabiaalisena klusiilina [b] sanan alussa ja nasaalien m ja n jälkeen. Muutoin heikkona soinnillisena bilabiaalisena frikatiivina tai approksimanttina [β]. Bilbao [bilˈβao], Córdoba [ˈkorðoβa], Habana [aˈβana]
c äännetään soinnittomana velaarisena klusiilina [k] konsonanttien sekä vokaalien a, o ja u edellä, esimerkiksi Cuba [ˈkuβa]. Etuvokaalien e ja i edellä c ääntyy kastilianespanjassa soinnittomana dentaalisena frikatiivina [θ] (kuten englannin thing), esimerkiksi Ceuta [ˈθeuta], Latinalaisessa Amerikassa ja Andalusiassa kuitenkin [s]. Digrafi ch ääntyy soinnittomana postalveolaarisena affrikaattana [ʧ], esimerkiksi Chile [ˈʧile].
d sanan alussa tauon jälkeen ja l:n ja n:n jälkeen klusiili [d], muutoin frikatiivi tai approksimantti [ð]. Sanan lopussa usein lähes äänetön. Esimerkiksi Salvador [salβaˈðor].
f on soinniton labiodentaalinen frikatiivi [f].
g ääntyy soinnillisena velaarisena klusiilina [ɡ] sanan alussa, sekä tauon ja n:n jälkeen, muutoin frikatiivina tai approksimanttina [ɣ]. Etuvokaalien e ja i edellä g on soinniton velaarinen frikatiivi [x] (ns. ach-äänne, esim. saksan achtung). Yhdistelmissä gue ja gui u ei äänny (vrt. q). Esimerkiksi Granada [ɡraˈnaða], Guernica [ɡerˈnika], Zaragoza [θaɾaˈɣoθa], Gerona [xeˈɾona]
h yleisesti ei äänny. Sananalkuinen hu+vokaali on soinnillinen labiaalis-velaarinen puolivokaali [w], esimerkiksi (huevo (kananmuna) [ˈweβo]).
j [x] kuten g etuvokaalien edellä, esimerkiksi Jaén [xaˈen].
k [k], mutta esiintyy vain lainasanoissa kuten kilo.
l soinnillinen alveolaarinen lateraali [l], esimerkiksi Lima [ˈlima]. Esiintyy myös digrafissa ll, joka oli alun perin palataalinen l [ʎ], esimerkiksi Lleida [ˈʎeiða], mutta ääntyy nykyään tällä tavoin lähinnä Pohjois-Espanjassa. Amerikassa ja suuressa osassa Espanjaa se on muuttunut soinnilliseksi palataaliseksi frikatiiviksi [ʝ] (esim. yeísmo), osassa espanjankielistä Amerikkaa (muun muassa Argentiinassa) taas soinnilliseksi postalveolaariseksi frikatiiviksi [ʒ].
m soinnillinen bilabiaalinen nasaali [m], esimerkiksi Madrid [maðˈri(ð)]
n soinnillinen alveolaarinen nasaali [n], mutta assimiloituu m:ksi b:n, v:n ja p:n edellä, esim. Navarra [naˈβara].
ñ soinnillinen palataalinen nasaali [ɲ], kuten savon murteen mänj, esimerkiksi Cataluña [kataˈluɲa].
p soinniton bilaabialinen klusiili [p], esimerkiksi Pérez [ˈpeɾeθ].
q [k]. Esiintyy vain kirjainyhdistelmissä que ja qui, joissa u ei äänny. Esimerkiksi Quito [ˈkito].
r monitäryinen soinnillinen alveolaarinen tremulantti [r] (kuten suomessa konsonantin edellä, esim. perkele) sanan alussa, l:n, m:n ja n:n jäljessä ja kun on kirjoitettu rr. Muulloin yksitäryinen [ɾ]. Esimerkiksi Roma [ˈroma].
s soinniton alveolaarinen frikatiivi (sibilantti) [s]. S:n ääntäminen c:n tapaan [θ]:na eräissä murteissa tunnetaan nimellä ceceo. Esimerkiksi Salamanca [salaˈmaŋka].
t soinniton alveolaarinen klusiili [t], esimerkiksi Toledo [toˈleðo].
v ääntyy kuten b, esim. Valencia [baˈlenθia]. Kahden vokaalin välissä v ääntyy frikatiivina tai approksimanttina [β], esim. Cava ['kaβa].
w esiintyy vain lainasanoissa ja ääntyy labiodentaalisena [v], esimerkiksi wagon ’vaunu’.
x ääntyy vokaalien välissä [ks], konsonantin edellä joko [ks] tai [s]. Keskiaikaisessa espanjassa kirjain merkitsi suhu-s:ää [ʃ], josta 1600-luvulla kehittyi voimakas velaarifrikatiivi [x]. Tästä ovat jäänteenä nykyäänkin esimerkiksi erisnimet México, Texas ja Oaxaca, joissa lausutaan oikeinkirjoituksen vastaisesti [x]: [ˈmexiko], [ˈtexas] ja [oaˈxaka].
y luetaan konsonantiksi ja ääntyy soinnillisena palataalisena frikatiivina [ʝ] Espanjassa ja suuressa osassa Amerikkaa; se on kuitenkin soinnillinen suhuäänne samoilla alueilla kuin ll) mutta sana y ’ja’ ääntyy kahden konsonantin välissä [i]. Esimerkiksi Vizcaya [biθˈkaja].
z ääntyy kuten c etuvokaalien edellä: [θ]. Esimerkiksi Zaragoza [θaɾaˈɣoθa]. Latinalaisessa Amerikassa ääntyy [s].
Espanjan äänteistä suomen kielelle vieraita ovat [t͜ʃ], [θ], [ð], [ɣ], [x], [ʎ] ja [ɲ]. Suomen r:n voi sanoa asettuvan espanjan yksi- ja monitäryisen väliin. Vastoin tunnettua legendaa c:n ja z:n ääntäminen etuvokaalin edellä [θ] ei ole peräisin ässävikaiselta kuninkaalta vaan luonnollisen rahvaanlatinan frikatiiviääntämyksen kehityksen tulos. Keskiajan iberoromaanisessa kantakielessä oli kuusi frikatiiviäännettä, joista kolme (f, x ja θ) on säilynyt nykypäivään. Affrikaattoja on yksi, [t͜ʃ], ja sibilantteja yksi, [s]. Rahvaanlatinassa vaikuttaneen betasismin tuloksena b ja v ääntyvät espanjassa samoin.
S ei espanjassa ja portugalissa voi aloittaa sanaa eikä tavua, jos sitä seuraa konsonantti. Tällöin sen eteen tulee proteettinen e, esim. Estocolmo ’Tukholma’.
Paino on viimeistä edellisellä tavulla, jos sana päättyy vokaaliin, n:ään tai s:ään. Muihin konsonantteihin päättyvällä sanalla paino on viimeisellä tavulla. y luetaan konsonantiksi eivätkä peräkkäiset vahvat vokaalit a, e ja o muodosta diftongia vaan kuuluvat eri tavuihin. Ellei sanapaino noudata näitä sääntöjä, se merkitään oikeinkirjoituksessa painomerkillä.
Intonaatio on nouseva sellaisessa kysymyslauseessa, jossa ei ole kysymyssanaa. Muulloin lausemelodia on laskeva.