stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eprem Mtsire

Eprem Mtsire tai Efraim Pieni (georg. ეფრემ მცირე, k. noin 1101/1103) oli georgialainen munkki Antiokiasta, teologi ja kreikankielisen patristisen kirjallisuuden kääntäjä.
Epremin elämästä ei ole juuri säilynyt tietoja. Hän sai varhain elämässään kattavan hellenistisen koulutuksen, luultavasti Konstantinopolissa, jonne hänen oletettu isänsä Vatše Karitšisdze, georgialainen aatelinen Taosta, oli muuttanut vuonna 1027. Sen jälkeen Epremistä tuli munkki Mustalle vuorelle Antiokian lähelle. Vuorella asui eloisa georgialainen luostariyhteisö, joka koostui noin 70 munkista. Myöhemmin Epremistä tuli Kastalian luostarin igumeni Dafnessa Antiokian ulkopuolella.
Epremin hellenofiilinen käännöstekniikka osoittautui perustavanlaatuisen tärkeäksi myöhemmälle georgialaiselle kirjallisuudelle. Hän oli ensimmäinen henkilö, joka teki georgiaksi kirjaimellisia käännöksiä, ja hän tutustutti georgialaiset lukijat kommentaareihin (scholia) ja sanastoihin. Hänen huomattaviin käännöksiinsä kuuluu Pseudo-Dionysios Areopagitan, Basileios Suuren, Efraim Syyrialaisen ja Johannes Damaskoslaisen teoksia. Epremin alkuperäinen teos Utsqebaj mizezsa kartvelta moktsevisasa (georg. უწყებაჲ მიზეზსა ქართველთა მოქცევისასა, "kertomus georgialaisten kääntymisen syystä") on manifesti Georgian ortodoksisen kirkon autokefalian puolesta, sillä se oli antiokialaisten ja georgialaisten kirkonmiesten kiistan kohteena 1000-luvulla.
Jumimaiset

| Jumimaiset |
| --- | --- |
 Bostrichus capucinus
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Bostrichiformia
Yläheimo::  Jumimaiset Bostrichoidea / Bostrychoidea  Latreille, 1802
Heimot
 Katso teksti 
Katso myös
   Jumimaiset Wikispeciesissä   Jumimaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jumimaiset (Bostrichoidea tai Bostrychoidea) on kovakuoriaisiin (Coleoptera) kuuluva yläheimo. Yläheimon kuoriaisille tunnusomainen piirre on yleensä huppumainen etuselkä, joka suurimmaksi osaksi tai jopa kokonaan peittää pään. Tosin eräillä muillakin kovakuoriaisilla voi olla tällainen etuselkä. Useimmat yläheimon lajit kaivavat puihin käytäviä, ja joitakin niistä pidetään tuhohyönteisinä. Ryhmän toukat ovat väriltään valkoisia, melko pehmeärakenteisia ja käyriä.
Heimoja

Michael Chinneryn Pohjois-Euroopan hyönteiset -kirjan (2. painos vuodelta 1988) mukaan jumimaisten yläheimoon kuuluisi neljä heimoa: puunkaivajat (Anobiidae), huppukuoriaiset (Bostrychidae / Bostrichidae), tomukuoriaiset (Lyctidae) ja lesiäiset (Ptinidae). Kyseisessä oppaassa ihrakuoriaiset (Dermestidae) on luokiteltu omaan yläheimoonsa, ihrakuoriaismaisiin (Dermestoidea)
Puunkaivajat (Anobiidae), Fleming, 1821
Lesiäiset (Ptinidae tai Ptininae), Latreille, 1802
Huppukuoriaiset (Bostrichidae), Latreille, 1802
Tomukuoriaiset (Lyctinae tai Lyctidae), Billberg, 1820
Endecatominae tai Endecatomidae, LeConte, 1861
Ihrakuoriaiset tai haaskakuoriaiset (Dermestidae), Latreille, 1804
Thorictinae tai Thorictidae, Agassiz, 1846
Jacobsoniidae, Heller, 1926
Nosodendridae, Erichson, 1846
Johan Julin

Johan Julin (26. syyskuuta 1752 Västerås – 1820 Turku) oli tunnettu apteekkari ja luonnontutkija, joka vaikutti Oulussa ja Turussa. Ansioistaan hänet nimitettiin Ruotsin tiedeakatemian jäseneksi 1791 hänen esitettyään useita tutkimuksia akatemian julkaisuissa. Hänet tunnetaan myös Pohjoismaiden ensimmäisen kuumailmapallon rakentajana ja lennättäjänä (1784).
Lapsuus, nuoruus ja tie proviisoriksi

Johan Julin syntyi Västeråsissa tullikirjuri Erik Julinin ja hänen ensimmäisen vaimonsa Anna Maria Törngrenin lapsena. Johan saattoi käydä koulua Enköpingissä vuoteen 1766 asti, jolloin hänen täytyi varattomana mennä oppilaaksi kaupungin apteekkiin.
Julin harjoitteli ja työskenteli useissa apteekeissa ja opiskeli kirurgisia taitoja Örebron kaupunginvälskärin johdolla. Proviisorin arvon hän saavutti vuonna 1780. Jo tuolloin hän oli lahjakas luonnontieteilijä ja hänet otettiin samana vuonna Ruotsin tiedeakatemian tutkijakokelaaksi.
Apteekkariksi Suomeen

Vastavalmistuneena proviisorina Julin hoiti apteekkia Tukholmassa vuoteen 1782. Sieltä hän muutti Uppsalaan, missä osallistui yliopistossa luonnontieteellisille luennoille, kunnes hänet samana vuonna kutsuttiin Uuteenkaarlepyyhyn perustamaan sinne apteekkia.
Suoritettu apteekkarintutkinto oikeutti hänet  Uudenkaarlepyyn apteekkia koskevaan privilegioon 11. heinäkuuta 1782. 
Oulussa hoiti apteekkia Jakob Karberg, jonka kuoltua Julinia kehotettiin muuttamaan Ouluun ottaakseen apteekkarinoikeudet siellä.
Toimintaa ja seuraelämää Oulussa

Aluksi hankalasti käynnistynyt apteekkitoiminta Oulussa helpottui, kun Julin sai vapautuksia tulleista ja muista maksuista. Julin esimerkiksi tutki kaupungissa sijaitsevan terveyslähteen veden ja hankki viranomaisten luvan käyttää sitä hoidoissa. 
Apteekkari-tiedemiehen toiminta laajeni käsittämään mm. rokottamista: Julin rokotti ensimmäisenä potilaana Pohjanmaalla isorokkoa vastaan oman tyttärensä vuonna 1802.
Ouluun muutettuaan Julin avioitui edeltäjänsä tyttären Albertina Karbergin (1765–1835) kanssa. Heidän molemmista pojistaan Johan Jacobista (1787—1853) ja Erikistä (1796–1874) tuli isänsä tapaan apteekkareita.
Erityisesti Julinin puoliso Albertina oli suosittu kaupungin seurapiirissä ja vierailijoiden keskuudessa. Sosiaalisen elämän huipputapahtumia oli kuningas Kustaa III:n kunniaksi 29. elokuuta 1784 järjestetty juhla, jonka yhtenä ohjelmanumerona Julin lennätti valmistamaansa, kuninkaan monogrammilla koristettua kuumailmapalloa.
Kun tutkimusmatkailija Giuseppe Acerbi seurueineen kulki Oulun kautta kesäkuussa 1799 matkallaan Nordkapille, liittyi Julin seurueeseen ja kulki sen mukana Tornionjoelle, mistä palasi takaisin. Matkalla hän opasti Acerbia ja auttoi häntä keräämään näytteitä paikallisesta luonnosta.
Muutto Turkuun

Johan Julinin poika John Julin oli hankkinut haltuunsa Turun akatemian apteekin vuonna 1811. Isä seurasi poikaansa kolme vuotta myöhemmin ja alkoi hoitaa ostamaansa Turun I kaupunginapteekkia. Johan Julin kuoli 1820. Kuollessaan hän oli Ruotsin tiedeakatemian, Patriotiska sällskapetin, Fysiologiska Sällskapet i Lundin, Vetenskaps- och vitterhetssamhället i Göteborgin jäsen sekä Sällskapet för allmänna megborgerliga kunskaperin kunniajäsen.
Triviaa

Johan Julinista kerrotaan Sara Wacklinin kertomuskokoelmassa Sata muistelmaa Pohjanmaalta. Siinä esitetään mm. tapaus, jossa Julin onnistui taidoillaan vakuuttamaan Kuusamosta häntä haastamaan tulleen noidan. Apunaan Julin käytti "sähkökonetta", jolla antoi tietäjälle sähköiskun. Tarinat ovat nimeltään "Julinin luonnontieteelliset kokoelmat" sekä "Julin ja Lapin noita".
Aiheesta muualla

Pohjois-Pohjanmaan museon esitys Johan Julinista: Apteekkari Julin keräilee, kokeilee ja tutkii
Johan Julinin esitelmä eläinkunnan koostumuksesta. 1793. Digi.kirjastot.fi
Onnistunut ilmapurjehdus 150 vuotta sitten Oulussa. Apteekkari Johan Julin - Suomen ensimmäinen ilmailun harrastaja, Suomen Kuvalehti, 25.08.1934, nro 35, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen ilmailu 150-vuotias! Ensimmäinen ilmapalllo kohosi Oulun torilta ilmaan 150 vuotta sitten, Hakkapeliitta, 28.08.1934, nro 35, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jakob Karberg | apteekkari | Seuraaja: Daniel Johan Skogman |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Linnén puutarha Uppsalassa.
1800-luvun Oulua, Jacob Boströmin piirros teoksesta Zacharias Topelius: Finland framställdt i teckningar, 1845.
G. S. Sergejev, Turku vuonna 1811.
Epoksi

Viidessä minuutissa kovettuvaa epoksia ruiskussa. Epoksihartsi ja kovetusaine ovat eri putkiloissa.
Epoksi on kertamuovi, joka kovettuu kovettajan avulla. IG Farben keksi materiaalin Saksassa vuonna 1939.
Epoksimuovien käyttökohteita ovat maalit, liimat ja rakennuspinnoitteet, sähkötarvikkeet, elektroniikka, autojen ja veneiden osat sekä urheiluvälineet.
Epoksin historia

Epoksikemian historia alkoi luultavasti vuonna 1909, kun venäläinen kemisti Nikolai Priležajev keksi, että olefiinit reagoivat peroksibentsoehapon kanssa muodostaen epoksideja. 1930-luvun puolivälissä saksalainen Paul Schlack haki patenttia korkean molekyylipainon omaavien polyamiinien valmistustavalle, jossa amiinit reagoivat useampaa kuin yhtä epoksidiryhmää sisältävien epoksidiyhdisteiden kanssa. Patenttia kuvailtiin epoksidiyhdistereaktioksi, jossa epikloorihydriini reagoi bisfenoli-A:n kanssa.
Nykyisen epoksikemian keksivät samanaikaisesti sveitsiläinen Pierre Castan ja yhdysvaltalainen Sylvan Owen Greenlee. Molemmat kemistit hakivat useita patentteja 1930-luvun lopulla. Sveitsiläinen kemianteollisuusyritys Ciba toi ensimmäiset epoksihartsityypit markkinoille vuonna 1946.
Pöytä tehty Puusta ja Epoksista
Julinin tontti

Julinin tontilla sijainneen Gestrinin talon pääty ja pihasiipi 1960-luvulla.
Julinin tontti on Turussa Brahenkadun ja Eerikinkadun kulmassa sijaitseva tontti, jolta purettiin kulttuurihistoriallisesti merkittäviä rakennuksia 1960-luvulla Stockmannin tavaratalohankkeen tieltä. Vuonna 1987 tontille rakennettiin Julininkulman liikerakennus. Rakennuksen kellarissa on Pyhän Hengen kappeli, jossa sijaitsee keskiaikaisen Pyhän Hengen talon rauniot.
Historiantutkija Rauno Lahtisen mukaan purkuhanke ja tontin jääminen tyhjäksi yli 20 vuodeksi on yksi Turun taudin symboleista.
Tontin historia

Tontin paikalla sijaitsi 1300-luvulla köyhien sairaalana toiminut Pyhän Hengen talo, joka muutettiin 1500-luvulla spitaalisten hoitolaitokseksi. Vuosina 1588–1590 paikalle rakennettiin Turun suomalaisen seurakunnan renessanssityylinen kivikirkko, joka muistutti oletetusti ulkonäöltään Tukholman Pyhän Jaakobin kirkkoa. Molemmilla oli sama suunnittelija, hollantilainen Willem Boy. Pietari Brahen käskystä kirkko purettiin 1650-luvulla Brahenkadun tieltä, mutta perustukset säilyivät maan alla. Tuolloinen Brahenkatu kulki idempänä kuin nykyinen.
Kadun itäpuolella sijaitsi Kretalan nimellä tunnettu tontti, jonka omisti Henrik Cretalenius. Tontille rakennettiin 1600-luvun lopulla kivitalo, joka korotettiin 1700-luvun alussa kerroksella. 1791 porvarinoikeudet saanut Gabriel Gestrin sai länsipuolen tontin haltuunsa ja rakensi Brahenkadun varteen 1810 kaksikerroksisen kivitalon. Turun seuraelämän keskipisteenä toiminut talo ja muut tontin rakennukset tuhoutuivat lähes kokonaan Turun palossa 1827.
Tontin historia > Turun palon jälkeen

Turun palon seurauksena tehdyssä uudessa asemakaavassa paikalle muodostettiin uusi tontti, jonka keskelle vanha Brahenkatu jäi. Apteekkari Erik Julin hankki tontin huutokaupassa vuonna 1828, ja arkkitehti Erich Gylin laati vaurioituneille taloille kunnostussuunnitelman. Hänen ehdotuksestaan rakennuksiin tehtiin matalammat pihasiivet, sillä tontille oli tullut tilaa uuden Eerikinkadun myötä. Julin halusi säilyttää tontin läpi kulkeneen vanhan Brahenkadun katulinjan. Vanhoihin kivitaloihin tehtiin uudet julkisivut Anders Fredrik Granstedtin piirustusten mukaisesti. Julkisivu on yhtä nähtävissä Brahenkadulla Gestrinin talon päädyssä, joka on säästetty purkamiselta.
Julinin kuoltua 1874 kiinteistön osti Robert Fredrik Jäderholm. Hänen tupakkatehtaansa oli toiminut Julinin talossa jo hetken aikaa. Suurempi tupakkavalmistaja P. C. Rettig sai tontin haltuunsa 1897. Alexandra Seiko puolestaan siirsi vuonna 1901 perustamansa synnytyslaitoksen viereiseen Gestrinin taloon vuonna 1932. Seikon synnytyssairaala toimi vuoteen 1953 asti, ja siellä syntyi noin 24 000 turkulaista.
Vuonna 1948 tontilla paljastettiin Erik Julinin patsas Turun vapaapalokunnan 110-vuotisjuhlassa.
Tontin historia > Stockmannin tavaratalohanke

Stockmann halusi laajentaa Helsingistä Suomen muihin kaupunkeihin ja kiinnostui 1964 Julinin tontista. Stockmann teki Hans von Rettigin kanssa esisopimuksen, jonka mukaan yritys ostaisi tontin, jos von Rettig saisi tontille kaavamuutoksen ja sen vanhat rakennukset purettua. Arkkitehtitoimisto Bertel Gripenberg teki suunnitelman tavaratalolle ja sen pysäköintihallille.
Asemakaavamuutosehdotusta käsiteltiin ensimmäistä kertaa kaupunginvaltuustossa syyskuussa 1964. Syksyllä Muinaistieteellinen toimikunta ja Turun kaupungin historiallinen museo tekivät tontilla arkeologisia kaivauksia, joiden jälkeen Muinaistieteellinen toimikunta totesi tontin olevan erittäin arvokas. Kaupunginvaltuusto ei vakuuttunut vanhojen kiviraunioiden merkityksestä. Päätös kaavasta siirtyi kuitenkin seuraavalle valtuustokaudelle.
Turun Sanomissa 17 vaikusvaltaista turkulaista (mm. Wäinö Aaltonen, Otto-Iivari Meurman ja Olli Kivinen) julkaisi vetoomuksen tontin puolesta, ja Turkuseura lähetti von Rettigille kirjeen 1964, jotta hän muuttaisi mielensä. Stockmann alkoi epäillä hankkeen mielekkyyttä, ja Turun Sanomat uutisoi, että ”Stockmann tuskin tulee Turkuun”. Samalla Stockmannin yhtiökokouksen tiedotteessa kerrottiin, että Tampereelle tuleva tavaratalo olisi peräti kaksinkertainen aiempaan suunnitelmaan verrattuna. Uusi kaupunginvaltuusto päätti hyväksyä kaavamuutosehdotuksen, Rauno Lahtisen tulkinnan mukaan osin Stockmannin painostuksen vuoksi. Arkkitehti Raimo Narjus julkaisi Turun Sanomissa oman kompromissiehdotuksensa, jossa talojen seinät olisi säilytetty.
Maaliskuussa Turun ja Porin läänin lääninoikeus päätti, ettei maan päällä olleita rakennuksia tarvinnut säilyttää – muinaisjäännökset piti kuitenkin suojella. Helsingin Sanomissa Helsingin yliopiston varsinaissuomalainen osakunta julkaisi vetoomuksen rakennusten puolesta. Purkaminen aloitettiin heinäkuussa 1966.
Kaupungin liikenneviranomaiset olisivat halunneet purkaa myös pystyyn jätetyn seinäpäädyn Erikinkadulta, mutta Gripenbergin suunnitelmissa oli siirtää se osaksi tulevan tavaratalon seinää. Stockmann lunasti tontin joulukuussa 1966, mutta kaava piti vielä vahvistaa sisäministeriössä eikä Stockmannillakaan ollut vielä rahoituskuviot selvillä. Tontin kohtalo pitkittyi, eikä Stockmann lopulta rakentanut tontille tavarataloaan.
Turun historiallisen museon johtaja Knut Drake esitti tontilta purettujen talojen uudelleenrakentamista vuonna 1974, mutta hankkeelle ei löytynyt rahoitusta. Tyhjällä tontilla pidettiin 1970-luvulla muun muassa nakkikioskia, pysäköintipaikkaa ja minigolfrataa.
Tontin historia > Stockmannin jälkeen

Stockmann myi tontin 1982 Kiinteistö Oy Julininkulmalle, jonka suurin omistaja oli Turun Työväen Säästöpankki. Samaan aikaan Stockmann hankki City-Sokoksen rakennuksen Hansakorttelista uutta tavarataloaan varten. Benito Casagranden arkkitehtitoimisto teki Julinin tontille uuden rakennussuunnitelman, jolle myönnettiin rakennuslupa 1983. Paikalla tehtiin arkeologiset kaivaukset, ja tontilla sijaitsevat Pyhän Hengen talon rauniot kunnostettiin osaksi uutta Pyhän Hengen kappelia, joka avattiin Julininkulman liikerakennuksen kellaritiloissa 1992.
Julininkulmaa alettiin rakentaa 1985, ja se valmistui 1987. Rakennuksessa aloitti toiminnan Hotelli Julia ja Finnkinon viisisalinen elokuvateatteri. Vuonna 2011 rakennus saneerattiin, jolloin hotellia laajennettiin elokuvateatterin käytössä olleisiin tiloihin. Finnkinon vuokrasopimus oli lopetettu vuonna 2009. Nykyisin talossa toimii Hotel Scandic Julia.
Aiheesta muualla

Kykyri, Marita: Turku – Julinin tontti – Historiallisen ajan hautausmaankaivaus 1985 (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF) 2010, Museovirasto. Viitattu 25.1.2016
Julinin tontin rakennuspiirustukset 1800-luvulta (Arkistoitu – Internet Archive)
Tontin rakennukset 1900-luvun alussa. Matalassa siipirakennuksessa toimi Auran rohdoskauppa, ja sen takana näkyvässä Gestrinin talossa 1932–1953 Seikon synnytyssairaala.
Gripenbergin tavaratalosuunnitelmassa Gestrinin talon pääty olisi jätetty sisäänkäynniksi kellarikerroksen museoon.
Arkeologiset kaivaukset käynnissä vuonna 1964. Opiskelija näyttää tohtori Gardbergille löydettyä kirveenterää.
Julininkulma tammikuussa 2016. Brahenkadun julkisivussa näkyy säästetty Gestrinin talon pääty.
Julma maailma

| Julma maailma> World Gone Wild |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lee H. Katzin
Käsikirjoittaja:  Jorge Zamacona
Tuottaja:  Robert L. Rosen
Säveltäjä:  Laurence Juber
Kuvaaja:  Don Burgess
Pääosat:  Bruce Dern Michael Paré Catherine Mary Stewart Adam Ant
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Apollo Pictures
Ensi-ilta:  22. huhtikuuta 1988
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  307 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Julma maailma (World Gone Wild) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteistoimintaelokuva, jonka ohjasi Lee H. Katzin. Käsikirjoituksesta vastasi Jorge Zamacona. Pääosassa esiintyyvät Bruce Dern, Michael Paré, Catherine Mary Stewart ja Adam Ant.
Juoni

Ydinpommin runteleman jäljiltä oleva maailma vuonna 2087 on veden pulassa. Ainoastaan syrjäinen Lost Wells asuinalue on selvinnyt holokaustista ja sen asukkaat yrittävät pitää hengissä olemisen lähdettä turvassa. Paha kultti on kuitenkin heidän perässään saatuaan tietää kylässä olevan vettä. Ethan huomaa ettei kyläläisistä ole suojelemaan omiaan väkivaltaisilta kulttilaisilta, joten hän pyytää apua George Landonilta, joka saa mukaansa muutaman lisävahvistuksen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bruce Dern  | … |  Ethan   |
|  Michael Paré  | … |  George Landon   |
|  Catherine Mary Stewart  | … |  Angie   |
|  Adam Ant  | … |  Derek Abernathy   |
|  Anthony James  | … |  Ten Watt   |
|  Rick Podell  | … |  Exline   |
|  Julius Carry  | … |  Nitro   |
|  Alan Autry  | … |  Hank   |
|  Mindy McEnnan  | … |  Kate   |
Palkinnot > Ehdokkuudet

Young Artist
1989 Paras nuori naisnäyttelijä elokuvassa: Mindy McEnnan
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen luonnehti elokuvaa Seitsemän samurain ja Mad Maxin aineksista kootuksi, aggressiivisesti hyvän maun vastaiseksi dystopiaksi, jossa käytetään huumeita, lietsotaan homofobiaa, kidutetaan ihmisiä ja syödään skorpioneja. Hän antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä.
Aiheesta muualla

Elokuvan arvostelu leffatykissä
Englannin historia

Englannin historia kertoo Englannista vuoteen 1707 saakka, jolloin Britteinsaarten kuningaskunnat yhdistyivät Yhdistyneeksi kuningaskunnaksi. Tästä jatkuu Yhdistyneen kuningaskunnan historia.
Esihistoria

Jääkauden lopuilla ihmiset saapuivat Isoon-Britanniaan kuivaa maakannasta pitkin merenpinnan ollessa nykyistä alempana. Syntyi mesoliittinen metsästyskulttuuri, joka päättyi neoliittisten maanviljelijöiden tuloon noin 4800 eaa. Maanviljelyn vakiintuminen vei 500–1 000 vuotta. Stonehengen kivikehä rakennettiin suureksi aivan kauden lopuilla.
Noin 2700 eaa. saarelle saapui kellopikarikansa, joka osin jatkoi megaliittista perinnettä. Viimeistään tämä kansa toi pyörän Britanniaan. Kupari ilmestyi 3000 eaa. ja pronssi noin 2150 eaa. Pronssi levisi laajalle 2000–1600 eaa. indoeurooppalaisen polttohautauksen mukana.  Noin 1600 eaa. alkoi laaja tinakauppa muun Euroopan, muun muassa Mykenen kanssa. Tämä kertoi osaltaan päälliköiden mahdista. Etelä-Englantiin syntyikin rikas Wessexin kulttuuri.
Esikelttiläinen uurnakenttäkulttuuri mullisti sotaisalla tulollaan Ison-Britannian noin 1200–1000 eaa. Noin 750 eaa. raudantyöstämistaito levisi Keski-Euroopasta Isoon-Britanniaan. Keltit saapuivat Britteinsaarille noin 500 eaa. Rautakaudella tehtiin monia mäkilinnoituksia, jotka kuitenkin jäivät pois käytöstä noin 350 eaa. Rooman kulttuuri alkoi vaikuttaa Britteinsaarilla kaupan välityksellä noin 175–100 eaa.
Roomalaisaika

Noin vuosina 44–410 Ison-Britannian saarella sijaitsi Britannia, Rooman provinssi. Julius Caesar teki kaksi sotaretkeä Britanniaan vuosina 55 eaa. ja 54 eaa. Näiden aikana hän muun muassa sai catuvellaunien heimon taitavan päällikön Cassivellaunuksen antautumaan ja teki trinovanttien heimosta liittolaisiaan. Caesarin sotaretkestä voi lukea "aikalaiskertomuksen" teoksesta Commentarii de bello Gallico (suom. Gallian sota).
Roomalaiset vetäytyivät saarelta vielä Caesarin elinaikana, mutta palasivat sinne Claudiuksen johdolla vuonna 43. Toisella, noin 40 vuotta kestäneellä sotaretkellään, roomalaiset valtasivat nykyisen Englannin ja Walesin alueet sekä osia eteläisestä Skotlannista. Vuosisatojen saatossa Rooman valta alueella vaihteli rajoittuen pohjoisessa useimmiten Hadrianuksen muuriin, eräässä vaiheessa Antoninuksen muuriin. Suurin ja tärkein roomalaisia vastustaneista kapinoista oli Boudiccan kapina. Roomalaiset perustivat alueelle useita kaupunkeja, kuten Bathin ja Londiniumin, sekä rakensivat alueelle laajan tieverkoston. Roomalaisvallan johdosta, ja sen edistämänä, kristinusko saapui alueelle 200-ja 300-lukujen taitteessa.
Kansainvaellusaika

Kansainvaellusaikana Britteinsaarille saapuivat germaanikansat anglit, saksit ja juutit, sekä heidän mukanaan pieniä määriä friisejä. Germaanit syrjäyttivät valtaamiensa aluiden alkuperäisväestön ja alkoivat vähitellen sulautua yhteen anglosakseiksi. Mukanaan germaanit toivat myös oman muinaisuskontonsa. Anglosaksien yhdistyneestä alueesta, Anglimaasta (engl. Anglieland), on saattanut juontua nykyinen nimitys Englanti.
Seitsemän kuningaskuntaa

600–800-lukujen aikakautta Englannissa kutsutaan nimellä heptarkia. Anglosaksit järjestäytyivät kuningaskunniksi, joista seitsemän saavutti valta-aseman. Nämä kuningaskunnat olivat Northumbria, Mercia, Itä-Anglia, Wessex, Essex, Kent ja Sussex. Muita pienempiä anglosaksikuningaskuntia olivat muun muassa syrjäisemmät Hwicce, Lindsey, Keski-Anglia ja Magonsaete.
Kristinusko palasi Englantiin 600-luvun aikana sekä lännestä kelttien parista että idästä mantereelta. Kentin kuningas Ethelbert Kentiläinen otti kristityn frankkiprinsessan vaimokseen ja hänestä tuli ensimmäinen kristitty anglosaksikuningas noin vuonna 601.
Viikinkiajan katsotaan alkaneen Englannissa noin vuonna 793, jolloin viikingit tuhosivat Lindisfarnen. Vähitellen viikingit alkoivat asettua Brittiensaarille ja 860-luvulle tultaessa he alkoivat valloittaa alueita Englannista. Jorvikista tuli viikinkien hallitseman Danelagenin keskus. Viikingit valloittivat useita anglosaksien kuningaskuntia ja myös Essex ja Itä-Anglia tuhoutuivat.
Wessexistä kehittyi viikinkiaikana Englannin vahvin kuningaskunta. Se sai haltuunsa Kentin ja Sussexin ja peri veroa Mercialta ja useilta Walesin kuninkailta. Wessexin kuningasta Egbertiä (kuoli 839) pidetään yleisesti ensimmäisenä koko Englannin kuninkaana,lähde? vaikkakin hänen arvonimensä oli Bretwalda (sananmukaisesti Britannian lääninherra) ja teoriassa hän oli samanarvoisten englantilaisten hallitsijoiden johtaja. Arvonimi Englannin kuningas syntyi kaksi hallitsijapolvea myöhemmin, ja sen ensimmäinen kantaja oli Alfred Suuri, joka vapautti Lontoon viikinkien hallinnasta ja hallitsi 871–899.
Alfred Suuren jälkeen valtaistuimelle nousi hänen poikansa Edvard Vanhempi. Hän aloitti lankonsa Ethelredin kanssa laajat rakennustyöt ja laajentumispyrkimykset. Edvard Vanhemman kuoltua hänen poikansa Athelstan seurasi häntä Wessexin ja Mercian valtaistuimelle. Athelstan onnistui yhdistämään kaikki anglosaksien kuningaskunnat yhteiseksi valtakunnaksi 900-luvulle tultaessa.
Seuraavina vuosisatoina skandinaavit saivat jalansijaa Englannista, ja Englannin kuningaskunnasta tuli yli puoleksi vuosisadaksi osa Knuut Suuren luomaa laajaa tanskalaisvaltakuntaa, kunnes se sai hetkeksi itsenäisyyden anglosaksi Edvard Tunnustajan tultua kuninkaaksi.