stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petroskoin maneetti

Harrastajan kuva tapahtumasta. Itse raketti on kirkas juova vasemmassa reunassa, alla tähti.
Petroskoin maneetti oli tuolloisen Neuvostoliiton Pletsetskin avaruuskeskuksesta tehty rakettilaukaisu 03:58 20. syyskuuta 1977. Laukaisusta saatiin Suomessa forssalaisen silminnäkijän ottamia kuvia.  Havaintoja tehtiin laajalla alueella ja sitä pidettiin pitkään ufohavaintona.
Tämäntyyppinen laukaisu oli harvinainen, se vei suuressa kulmassa olevalle radalle, ja näkyi normaalia lännempänä.
Uutistoimisto Tassin mukaan ilmiö oli meteoriitti, mutta meteoriitiksi ilmiö oli kuitenkin liian pitkäikäinen. Tass ei voinut uutisissaan mainita Neuvostoliiton salaisen pohjoisen kosmodromin, Plesetskin olemassaoloa.
Helsingin yliopiston tähtitieteen laitos ehdotti havainnon selitykseksi raketin laukaisua, vaikka täsmällinen laukaisun tyyppi ei vielä ollut tiedossa.
Kyseessä oli Kosmos 955 -satelliitin laukaisu. Jäljet olivat näkyvissä noin kaksi tuntia.
Petolahden kirkko

| Petolahden kirkko Petalax kyrka |
| --- | --- |
 Petolahden kirkko ja sankarihaudat kesällä 2016
Sijainti:  Petalax Kyrktået 11, Petolahti, Maalahti
Seurakunta:  Petolahden seurakunta
Rakentamisvuosi:  1805
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  350
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Petolahden kirkko (ruots. Petalax kyrka) on Maalahden Petolahdelle 1805 rakennettu puinen tasavartinen ristikirkko. Kaksitoista talonpoikaa rakensi kirkon omin varoin ja luvin. Melko korkeaseinäisen rakennuksen ristikeskuksessa on poikittain sijoitettu lyhtytorni. Sakaroissa on aumakatot. Sisäkatteena on puinen tynnyriholvaus, joka on keskustassa korkeammalla kuin muualla. Kirkkoa on korjattu vuosina 1926, 1933, 1952–1954 ja 1973. Viimeksi sitä kunnostettiin vuonna 2013. Kirkon yhteyteen rakennettiin erillinen kaksikerroksinen kellotapuli 1832, jossa on klassismin piirteitä, mutta empireen viittaava kupukatolta kohoava katkaistu pyramidihuippu. Kellot ovat vuosilta 1812 ja 1858. Kirkossa on istumapaikkoja 350 hengelle. Alttaritaulun Ristiinnaulittu on maalannut Isac Österholm 1861. Kirkon 9-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1974.
Aiheesta muualla

Petalax kyrka (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Petolahden kirkko (Q20250097)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Maalahti
sijainti: Petolahti
katuosoite: Petolahden Kirkkotie 11, 66240 Petolahti, Petalax Kyrktået 11, 66240 Petalax
koordinaatit: 62°50′23″N 21°25′51″E﻿ / ﻿62.839776°N 21.430814°E﻿ / 62.839776; 21.430814
Petsamontunturit

Petsamontunturit (ven. Печенгские тундры, Petšengskie tundry) on laaja tunturialue Petsamonjoen ja Paatsjoen välisellä alueella Petsamon piirissä Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Petsamontuntureiden korkein huippu on 631 metriä korkea Kuorpukas Petsamontunturit sijaitsevat Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan keskiosassa.
Länsirintama (ensimmäinen maailmansota)

Länsirintama oli ensimmäisessä maailmansodassa Saksan ja Ranskan välinen rintamalinja, joka vakiintui suunnilleen marraskuussa 1914. Ranskan puolella taisteli monien muiden maiden joukkoja, muun muassa brittejä, belgialaisia ja lopulta myös yhdysvaltalaisia.
Länsirintama syntyi, kun Saksan hyökkäys Ranskaan juuttui paikoilleen. Tämä johtui siitä, että puolustusaseet olivat kehittyneet niin tehokkaiksi, että niillä pystyttiin usein estämään suuret jalkaväen ja ratsuväen hyökkäykset. Lisäksi osapuolten voimasuhteet olivat suunnilleen tasan.
Länsirintamalla käytiin monia suuria taisteluja, joista tunnetuimmat ovat Ypresin, Sommen ja Verdunin taistelut. Ne olivat strategisesti turhia ja tuloksettomia. Länsirintaman jatkuvat miestappiot ja umpikujaan ajautunut sota loivat aikaa myöten sotijamaihin sotaväsymystä ja kapinointihalua.
Sodan lopussa myös Yhdysvallat lähetti joukkojaan länsirintamalle. Länsirintaman paikoilleen jämähtänyt sodankäynti johti panssarivaunun kehittämiseen. Niiden ja aiempaa tehokkaamman taktiikan avulla ympärysvallat mursivat vuonna 1918 ensin länsirintaman ja sen takana olevan Hindenburg-linjan. Merisaarron näännyttämä Saksa antautui.
Länsirintaman synty

Länsirintama oli Benelux-maista Ranskan rajoja myötäillen aina Ranskan, Saksan ja Sveitsin rajalle ulottuva rintamalinja. Ympärysvaltoihin kuuluneen Italian ja keskusvaltoihin kuuluneen Itävalta-Unkarin rajalinjaa Alpeilla ei yleensä lueta länsirintamaan vaan pidetään omana rintamanaan.
Kun taistelevat osapuolet vakiinnuttivat asemiaan, kaivettiin sodan kestäessä alueelle monia juoksuhautaketjuja. Konekivääri oli länsirintaman joukkotuhoase, mutta muutamissa taisteluissa saksalaiset käyttivät muun muassa kemiallisia aseita. Koska länsirintama pysyi pitkään melko vakaana, sanottiin ”länsirintamalta ei mitään uutta”.
Pohjimmainen syy länsirintaman syntyyn oli se, ettei Saksa kyennyt sodan alussa vyöryttämään ranskalaisia muun muassa sen takia, että joukkoja oli liian vähän, eikä niitä osattu käyttää parhaalla mahdollisella tavalla. Ranskan onnistui suurin ponnistuksin pysäyttää Saksan jossain määrin haparoiva eteneminen Marnejoella. Marnen taistelun jälkeen joukot kaivautuivat maahan suojautuakseen konekiväärien ja tykistön tulitukselta. Länsirintaman vakiintumista edelsivät Marnen taistelu ja pohjoisen länsirintaman synty eli ”kilpajuoksu Atlantille”. Konekivääristä tulikin länsirintaman todellinen joukkotuhoase.
Länsirintamalla käytiin 1915–1917 monia valtavia, suuria miestappioita aiheuttaneita taisteluja, joissa kuoli satoja tuhansia sotilaita molemmin puolin. Suuri hyökkäys alkoi tykistön tulivalmistelulla, joka jauhoi vastustajan asemia maan tasalle. Tätä seurasi suuri jalkaväkihyökkäys, joka tyrehtyi puolustajan konekiväärituleen, piikkilankaan ja tykistökeskityksiin. Puolustaja onnistui ajamaan hyökkääjän pois, ja rintama siirtyi muutamia satoja metrejä tai muutaman kilometrin. Varsinkin taistelevista sotilaista suurten taisteluiden on täytynyt tuntua turhilta, mutta laajemmaltikin niitä pidettiin turhana miesten tapattamisena. Näitä taisteluja käytiin, koska haluttiin suorittaa lopullinen läpimurto. Kumpikaan sodan osapuoli ei kyennyt toteuttamaan sellaisia.
Länsirintaman taisteluille (Verdun, Somme) oli tyypillistä, että kumpikin osapuoli yritti pitkään saada yliotetta toisistaan. Varsinkin ranskalaisia joukkoja syöksyi kuolemaan saksalaisten tykistö- ja konekivääritulitukseen. Taistelu jatkui, koska kumpikaan ei luovuttanut. Tappioluvut olivat yleensä hieman Saksan eduksi, koska Saksalla oli paremmin organisoitu, hyvin aseistettu armeija.
Tunnettuja suurtaisteluja

| Taistelu | Vuosi | Ympärysvallat | Saksalaiset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. Marne | 1914 | 263 000 | 250 000 |
| Verdun | 1916 | 377 000+ | 336 000+ |
| Somme | 1916 | 623 907 | 465 000+ |
| 2. Aisne | 1917 | 187 000 | 168 000 |
| Michael | 1918 | 255 000 | 239 000 |
Kuuluisimmat länsirintaman taistelut lienevät Saksan aloittama Verdunin taistelu ja ympärysvaltojen aloittama Sommen taistelu, molemmat vuonna 1916. Sommen taistelu on suurimpia historian tuntemia taisteluja. Nivellen operaatio oli suuri, epäonnistunut, etukäteen laajalti arvosteltu hyökkäys 1917 Aisnejoella. Passchendaelen taistelu on myös jäänyt historiaan turhana, suurena taisteluna.
Vuonna 1915 länsirintamalla käytiin kolme Ypresin taistelua, joista toisessa saksalaiset tappoivat 5 000 sotilasta kloorikaasulla. Myös britit ottivat käyttöön kaasuaseen. Kaasunaamarit tekivät kaasut pian melko tehottomiksi. Eräässä tapauksessa sinappikaasua saaneita sotilaita hoitaneet naissairaanhoitajat olivat pökerryksissä ja sairaita seuraavana päivänä.
Kesäkuun 1. päivänä Sommen taistelun ensimmäisenä päivänä kaatui 19 240 englantilaista, ja haavoittui 57 470. 9. huhtikuuta – 16. maaliskuuta 1917 taisteltiin Arrasissa. Brittien tappiot 150 000, Saksan tappiot 100 000. Arrasin taistelu ei johtanut merkittäviin rintaman muutoksiin.
Yhdysvaltojen mukaantulo

Yhdysvaltalaisia joukkoja alkoi olla länsirintamalla kesäkuusta 1917 lähtien yhä enenevissä määrin. Länsirintama liikahti kunnolla vasta 1918, jolloin Saksan hyökkäykset etenivät jonkin verran länteen muutamassa kohdassa, mutta liittoutuneet hyökkäsivät pian takaisin. Saksalaisia alkoi sodan lopussa antautua liittoutuneille yhä enemmän.
Miksi rintamat juuttuivat paikoilleen?

Paikoilleen juuttuminen johtui erikoisesta sotatekniikan kehityksen vaiheesta, jossa puolustusaseet olivat hyökkäysasetta voimakkaampia. Toinen syy oli joukkojen tasaväkisyys: vaikka jompikumpi osapuoli hyökkäsi suurin voimin, puolustaja kykeni panemaan hyökkääjiä vastaan suurista tappioista huolimatta. Monesti hyökkäyksestä varoitti parikin päivää kestänyt valtava tykistön suorittama tulivalmistelu, jolla pyrittiin jauhamaan vastustajan juoksuhaudat maan tasalle. Pitkän tulivalmistelun kestäessä ehdittiin paikalle saada joukkoja. Koska hyökkääjä pyrki läpimurtoon, taistelut venyivät joskus kuukausien mittaisiksi.
Kummankaan osapuolen sodanjohto ei myöntänyt epäonnistumista useidenkaan hyökkäysaaltojen jälkeen.   Juoksuhautojen ja piikkilankojen yli kulkemaan kykenevää panssariasetta ei alussa ollut, ja sodan edetessä se oli kehittymätön. Konekivääri esti nopeasti liikkuvat ratsuväen ja jalkaväen hyökkäykset, ja pysäytti rintaman paikoilleen. Toisaalta kymmeniä kiloja painavat konekiväärit olivat vaikeita kuljettaa hyökkäävän jalkaväen mukana. Molemmat sodan osapuolet käyttivät joissain taisteluissa taistelukaasua, mutta tämäkään ase ei auttanut näitä murtamaan pysyvää, linnoitettua rintamalinjaa, vaan se johti kaasunaamarien käyttöönottoon.
Saksan armeija onnistui surmaamaan vastustajan sotilaita suhteessa enemmän kuin ympärysvaltojen armeijat, ja saksalaiset juoksuhaudat olivat länsivaltojen juoksuhautoja siistimpiä. Saksalla oli enemmän tykistöä kuin Ranskalla. Läntiset sotilaat olivat vuorotellen etulinjassa, reservissä ja ”levossa” muun muassa hoitamassa huoltokuljetuksia.
Tykistö ja kranaatinheittimet kaatoivat vastustajia eniten, seuraavaksi eniten konekivääri. Rintamalinjojen välisen ei-kenenkään-maan olot olivat epäinhimilliset: oli normaali taisteluun kuuluva kauhu, tykkien ja vierellä räjähtelevien kranaattien aiheuttama, maastossa lojui joissain paikoissa ehjiä ja silpoutuneita ruumiita, raajoja ja sisälmyksiä. Ruumiita käytettiin joskus suojana. Ympäristö saattoi olla mutainen, liejuisia lammikoita kranaattien möyhentämässä maastossa. Konekivääritulitus uhkasi tappaa tai jättää kituliaasti kuolemaan. Piikkilankaan jäi helposti kiinni. Kranaatti saattoi räjähtäessään hävittää miehen kuin savuna ilmaan. Hyökkäyksen aikana ei yhteys muihin pelannut; sotilaat menettivät ajan ja paikan tajun; hyökättiin vain eteenpäin niin pitkälle kun päästiin.
Elämää juoksuhaudoissa

Syöpäläisiä, rottia, piikkilankaa, kranaatteja, mutaa, ruumiita, verta, bunkkereita, savukkeita, säilykkeitä, sontaa, luoteja, tulta ja rautaa. Sitä oli sota. Se on paholaisesta. 
- saksalainen Otto Dix
Juoksuhauta saattoi olla pelkkä matala kaivanto tykkitulen mylläämässä maastossa tai huolellisesti rakennettu osa laajaa verkostoa. Kylmyys talvella ja kuumuus kesällä loivat omat ongelmansa.
Itse maasto saattoi olla liejua ja juoksuhauta täyttyä vedellä ainakin osin huolimatta pumpuista ja kuivatuskanavista.
Itse taistelussa olot olivat monesti todella helvetilliset tykkien, konekiväärien sekä muiden aseiden tulen alla. Taistelu piti miehiä jatkuvassa pelossa. Kuumaisemaa muistuttavassa maastossa näkyi hajonnutta tavaraa,  mätäneviä ruumiita ja niiden osia. Ypresin seuduilla moni haavoittunut hukkui veden täyttämiin kranaattikuoppiin.
Juoksuhaudoissa oli syöpäläisiä ja rottia, jotka levittivät tauteja. Sairaanhoito oli huonoa – varsinkin suurhyökkäyksissä haavoittuneen vieminen hoitoon saattoi kestää kolme päivää, mikä aiheutti pahoja tulehduksia, ja johti raajojen amputointiin. Vihollisen haavoittuneita vankeja saatettiin surmata joukoittain käsikranaatein, jos nämä eivät kyenneet kävelemään. Omat lääkintämiehet saattoivat ryöstää haavoittuneita ja kaatuneiden henkilökohtaisten tavaroiden ryöstö oli rintaman tapa. Varsinkin Ranskan sairaanhoitosysteemi meni  suurhyökkäyksissä tukkoon. Joillain seuduilla hyökkäävät sotilaat upposivat mutaan ja liukuivat veden ja liejun täyttämiin kranaattikuoppiin hukkumaan. Saviseen liejuun uppoava kranaatti saattoi toisaalta osuessaan jäädä räjähtämättä.
Rivimiesten ja upseerien välit eivät yleensä olleet hyvät. Koska yksiköissä oli kuolleisuus monesti suurta, ei kiinteitä ystävyyssuhteita ehtinyt syntyäkään. Upseereja kuoli suhteessa enemmän kuin tavallisia sotilaita. Ainakin joillain rintaman osilla rivimiehet veljeilivät yli rintaman, vaihtoivat lahjoja jouluna ja välttivät ampumasta kohti.
Vastoin yleistä luuloa elämä länsirintamalla ei ollut pelkkää väistämättömään, kivuliaaseen kuolemaan vievää taistelua nälissään rottien keskellä, mätänevien ruumiinosien hajussa etulinjan kranaatti- ja luotisateessa ja kuolemaa. Riippuen aselajeista juoksuhaudoissa vietettiin 20–66 % ajasta, keskimäärin puolet. Päiväkirjojen perusteella brittisotilaat taistelivat etulinjassa harvemmin kuin tähän asti on oletettu. Lisäksi 90 % länsirintamalle lähteneistä brittisotilaista palasi takaisin. Brittisotilaat viettivät juoksuhaudoissa vain puolet ajastaan, etulinjassa kuudesosan. Pahimmat kauhunäytelmät tapahtuivat joissain suurissa taisteluissa, esimerkiksi Sommen taistelun ensimmäisenä päivänä.
Vuoden 1918 taistelut

Vuonna 1918 länsirintama aaltoili. Näin tapahtui, koska taistelutaktiikka ja aseistus olivat kehittyneet sodan kuluessa. Ympärysvallat ottivat lopulta käyttöön tehokkaan panssarivaunun. 21. maaliskuuta 1918 saksalaiset aloittivat operaatio Michaelin, jolla he pyrkivät työntämään ympärysvallat pois Hindenburg-linjalta. Tämä ja näitä seuraavat operaatiot etenivät, mutta läpimurtoa ei saavutettu.
Vuoden 1918 elokuussa asetelmat alkoivat muuttua, 8. elokuuta ympärysvallat hyökkäsivät Amiensissa aloittaen ”satapäiväisen hyökkäyksen”. Näillä oli Amiensissa kymmenen divisioonaa ja 500 panssarivaunua. Panssarit olivat menestys. Läpimurto onnistui noin 25 kilometrin levyisellä rintamalla, ja päivän lopussa saksalaisten kuolleiden, haavoittuneiden ja kadonneiden luku oli 30 000, ympärysvaltojen vain 6 500. Elokuun 8. päivä 1918 olikin Saksan armeijalle musta päivä.
Hyökkäys jatkui vielä kolme päivää ilman mainittavaa menestystä, ja 10. elokuuta hyökkääjän ammukset loppuivat.
Ympärysvallat hyökkäsivät onnistuen Sommessa 21. elokuuta – 3. syyskuuta 1918 ajamaan saksalaiset Hindenburg-linjalle, joka ulottui Cernystä Aisnejoelta Arrasiin. Liittoutuneet mursivat Hindenburg-linjan syys-lokakuussa 1918. Taistelu linjasta alkoi 18. syyskuuta 1918 ja se onnistui, koska hyökkääjä käytti juoksuhautojen murtamiseen kykeneviä panssareita. Hindenburg-linja oli vallattu 10. lokakuuta 1918. Viimeinen taistelu, Meusen-Argonnen taistelu, käytiin Verdunista pohjoiseen ja luoteeseen 26. syyskuuta – 11. marraskuuta 1918. Tämä oli suurin yhdysvaltalaisten sodassa käymä taistelu saksalaisia vastaan. Hyökkäys eteni alussa 11 kilometriä kahdessa päivässä. 4. lokakuuta hyökkäys uusittiin, jolloin 308. pataljoona jäi joksikin aikaa pitämään rintamalinjaa viestiyhteyksien katkettua ilman ruokaa, riittävää aseistusta ja vettä vihollisen tykistötulen alle.
Viimeinen hyökkäys alkoi 11. marraskuuta kello 10.30. Se ehti kestää vain puoli tuntia, sillä sota länsirintamalla päättyi 11. marraskuuta 1918 kello 11.00.
Galleria

Länsirintama elokuu 1914
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Länsirintama (ensimmäinen maailmansota) Wikimedia Commonsissa
Ranskalaisten suorittama pistinhyökkäys. Teoksessa The Story of the Great War, osa III, Francis Joseph Reynolds ym., 1916.
Petriina

| Petriina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Petrina 
Nimen alkuperä:  Petronella
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petriina on Suomessa käytetty naisen etunimi. Se on Petronella-nimen muunnos.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Petriina-nimisiä naisia on syyskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 440–450.
Petriinalla ei ole nimipäivää almanakassa.
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Petriina (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Rutger Petterson

Rutger Petterson (s. 27. kesäkuuta 1952) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Petterson edusti urallaan Åbo IFK:a 1969, Turun Tovereita 1970–1972, Turun Pyrkivää 1973–1975 ja Turun Palloseuraa mestaruussarjassa 1976–1978. Kolmen mestaruussarjakauden aikana hän pelasi 65 ottelua, joissa hän teki 28 maalia. TPS:n jälkeen Petterson pelasi vielä Ruotsissa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla ja allsvenskanissa IK Sleipnerissa 1979–1980 ja 1982 sekä Åtvidabergissa 1981–1982.
Petterson pelasi Suomen maajoukkueessa kaksi maaottelua vuonna 1974 ja seitsemän nuorten (alle 23 v) maaottelua.
Petit Saint Vincent

Petit Saint Vincent
Saaren sijainti Pohjois-Grenadiineilla
| --- | --- |
Muut nimet:  ”PSV”
Sijainti:  Saint Vincent ja Grenadiinit 
Saariryhmä:  Pohjois-Grenadiinit
Korkein kohta:  38  m 
Pinta-ala:  0,5 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Petit Saint Vincent (”PSV”) on  Pohjois-Grenadiinien saariryhmään kuuluva pieni saari. Se on Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltion eteläisin saari Karibianmerellä ja saanut nimensä maan pohjoisosan pääsaaresta Saint Vincentistä. Petit Saint Vincent on kooltaan vain 0,5 neliökilometriä, ja saari on kokonaan ylellisen lomakeskuksen käytössä. 22 bungalowista muodostuva lomakeskus kuuluu Small Luxury Hotels of the World -ketjuun, ja maksimissaan 44:ää lomailijaa palvelee noin 80-henkinen työvoima.
Syväsatamaa tai lentokenttää ei ole, joten saarelle pääsee vain veneillä. Lähin lentokenttä on Union Islandilla, josta lomakeskuksen veneet hakevat vieraat.
Historiaa

Vuonna 1962 Yhdysvaltojen ilmavoimien palveluksesta vapautuneet Haze Richardson ja Doug Terman aloittivat veneiden chartertoiminnan Karibianmerellä. Sen puitteissa he tapasivat ohiolaisen H. W. Nicholsin, joka etsi sopivaa saarta eksklusiivisen lomaparatiisin perustamiseksi. He löysivät lopulta asumattoman Petit Saint Vincentin saaren ja onnistuivat ostamaan sen viereisellä Petite Martiniquen saarella asuvalta rouvalta ja perustivat kolmistaan yhtiön saaren kehittämiseksi.
Saaren arkkitehdiksi löytyi ruotsalainen Arne Hasselqvist, joka oli mukana myös läheisen Mustiquen saaren suunnittelussa. Vähitellen muut yhtiökumppanit myivät saaren kokonaan Haze Richardsonin omistukseen.
Vuonna 2010 Richardson myi saaren Robin Patersonille ja Philip Stephensonille, jotka ovat jatkaneet lomaparatiisin ylläpitoa ja kehittämistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petit Saint Vincent Wikimedia Commonsissa
Lomakeskuksen verkkosivusto
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Petit Saint Vincent
Käännös suomeksi
Maailmankisat

Keihäänheiton palkintojenjako 4. maailman­kisoissa Helsingissä 30. kesäkuuta 1965. Vasemmalta Terje Pedersen (Norja), Jorma Kinnunen (Suomi), Gergely Kulcsar (Unkari).
Maailmankisat oli Helsingissä järjestetty yleisurheilutapahtuma, joka järjestettiin ensimmäistä kertaa kaksipäiväisenä Helsingin Olympiastadionilla vuonna 1959. Viimeisen kerran tapahtuma järjestettiin Maailmankisat-nimellä vuonna 1996. Sen jälkeen Olympiastadionilla kilpailtiin vuosittain Helsingin GP-kisoissa 1997–2003. Vuosina 2005−2006 kilpailun virallinen nimi oli sponsorin mukaan GE Money Grand Prix. Vuonna 2007 kilpailua ei enää järjestetty. Kisat olivat olleet Kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n käynnistämässä GP-sarjassa alusta pitäen eli vuodesta 1985. GP-sarja toi kisoille näkyvyyttä, mutta edellytti taloudellisia panostuksia, jotka vaikuttivat myös kisojen loppumiseen.
Kisat olivat alun perin Helsingin Kisa-Veikkojen järjestämä yleisurheilutapahtuma, jossa päätukijana oli alkuvaiheessa Apu-lehti. HKV:n ja Apu-lehden yhteistyö kesti vuoden 1965 kisoihin, jonka jälkeen HKV vastasi yksin kisoista. Vuonna 1968 kokeiltiin samalla järjestelykoneistolla Top Games -huippukisoja. Tarkoitus oli pitää näitä isoja parillisina vuosina Maailmankisojen ollessa parittomina vuosina. Top Gamesien aika päättyi kauteen 1974, jonka jälkeen Maailmankisat järjestettiin joka vuosi.Vuonna 1987 HKV ja Suomen Urheiluliitto allekirjoittivat yhteistyösopimuksen, jossa kisojen taloudellinen järjestämisvastuu siirtyi SUL:lle HKV:n ollessa mukana yhdessä SUL:n kanssa käytännön järjestelyissä. Vuonna 1992 SUL irtisanoi sopimuksen. Olympiastadionin remontin takia vuonna 1993 kilpailuja ei voitu järjestää. Vuosina 1994-96 Maailmankisat järjesti Helsingin Kisa-Veikkojen jo 1960-luvulla perustama Maailmankisat-World Games ry. GP-sarjan taloudellisten vaatimusten lisääntyessä HKV teki kilpailujen järjestämisestä yhteistyösopimuksen Infront Finlandin [Mikko Vanni ja Hjallis Harkimo] kanssa, minkä ansiosta kilpailut pystyttiin järjestämään vuodesta 1997 eteenpäin.
Kisojen paras urheilija

Maailmankisoissa valittiin kisojen paras urheilija, jolle luovutettiin kiertopalkintona arvokas lasiveistos. Voittajia ovat olleet:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1959 Gerhardus Potgieter, Etelä-Afrikka – 400 metrin aidat  1961 Jay Silvester, USA – kiekonheitto  1963 Pentti Eskola, Suomi – pituushyppy  1965 Michel Jazy, Ranska – 5 000 metriä  1967 Judy Pollock, Australia – 800 metriä  1969 Jorma Kinnunen, Suomi – keihäänheitto  1971 Ralph Mann, USA – 400 metrin aidat  1973 Ben Jipcho, Kenia – 3 000 metrin esteet  1975 Bronisław Malinowski, Puola – 3 000 metrin esteet  1976 Seppo Hovinen, Suomi – keihäänheitto  1977 Samson Kimobwa, Kenia – 3 000 metrin esteet  |  1978 James Butts, USA – kolmiloikka  1979 Renaldo Nehemiah, USA – 110 metrin aidat  1980 Mac Wilkins, USA – kiekonheitto  1981 Brian Oldfield, USA – kuulantyöntö  1982 Tiina Lillak, Suomi – keihäänheitto  1983 Arto Bryggare, Suomi – 110 metrin aidat  1984 Igor Nikulin, Neuvosto­liitto – moukarin­heitto  1985 Willie Banks, USA – kolmiloikka  1986 Tom Petranoff, USA – keihäänheitto  1987 Said Aouita, Marokko – mailinjuoksu  1988 Oleg Protsenko, Neuvosto­liitto – kolmi­loikka  |  1989 Salvatore Antibo, Italia – 10 000 metriä  1990 Hollis Conway, USA – korkeushyppy  1991 Noureddine Morceli, Algeria – 1 500 metriä  1992 Seppo Räty, Suomi – keihäänheitto  1994 Merlene Ottey, Jamaika – 100 metriä  1995 Geir Moen, Norja – 200 metriä  1996 Frank Fredericks, Namibia – 100 metriä  1997 Trine Hattestad, Norja – keihäänheitto  1998 Haile Gebrselassie, Etiopia – 5 000 metriä  1999 Marion Jones, USA – 200 metriä  |