stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ymär Daher
Yksityiselämä

Ymär Daher kuoli Helsingissä 88-vuotiaana. Hänen vaimonsa oli Halide Daher (os. Samaletdin) ja lapset Okan, Rahile ja Tinet. Ymärin isä, turkiskauppias Sarif Daher (Zarif Tahir, 1884–1959) oli mukana perustamassa Etuvartiokansojen klubia. Ymärin vaimon Haliden isä Imad Samaletdin (1880–1967) oli menestyksekäs liikemies. Ollessaan maanpaossa poliitikko Sadri Maksudi Arsal asui Imad Samaletdinin luona Tampereella.
Daherin poika, Okan, Suomen Islam-seurakunnan pitkäaikainen- ja kunniapuheenjohtaja, on toiminut muun muassa Helsingin yliopistossa tataarin kielen- ja kulttuurin luennoitsijana sekä julkaissut tataari-suomi-sanakirjan. Okan Daher oli mukana vuonna 2010 kun presidentti Tarja Halonen matkusti Tatarstaniin.
Nimi

Tataarin kirjakielellä Гомәр Таһир, Ğömər Tahir; arabialaisella kirjaimistolla  عمر طاهر.
Nimi aikaisemmin Ymär Tahiroff, ven. Умяр Тагиров, Umjar Tagirov; mišäärimurteella "Ymär" (Ümer).
"Daher" (Taher) on arabialaisen Tahir persialainen variantti sekä vaihtoehtoinen arabialainen translitterointi.
Daher tuli lapsena Suomeen. Yleensä maahan saapuneet tataarit omaksuivat venäläiseen passiin merkityn patronyyminsä sukunimekseen, mutta vanhempiensa tai isänsä kanssa matkanneet ottivat käyttöön isänsä patronyymin, eli isoisänsä nimen. (Isä: Zarif Tahirinpoika; Zarif Tahirov). Täten joissain lähteissä Ymär Daherin patronyymi on merkitty väärin; Tahir uğlı / Tagirovitš; oik. Zarif uğlı / Zarifovitš).
Muuta

Talvisodan aikaan Daher palveli Päämajan tiedustelu- ja propagandaosastossa. Hänen sotilasarvonsa oli ylikersantti.
Jäsenyydet

Suomen-Islam seurakunta, hallitus 1936–1953, varapuheenjohtaja 1951–1953.
Finlandiya Türkleri Birligi ry, hallitus 1935–1947, puheenjohtaja 1945.
Turkkilainen kansakoulu, johtokunta, puheenjohtaja 1948–1958.
Helsingin olympialaisten Iranin olympiajoukkueen olympia-attashea 1952.
Ulkomaanyhdistysten yhteistoimikunta 1956–1978.
Suomi–Pakistan-yhdistys ry, hallitus 1953–1977, puheenjohtaja 1978–1990.
Suomen Unesco-toimikunnan Itä- Länsi-jaosto 1958–1963.
Suomen itämainen seura, hallitus, rahainvartija 1963–1985.
Abdulla Tukain Seura ry, hallituksen varapuheenjohtaja 1967–1975, puheenjohtaja 1976–1995.
Kunnianosoitukset

Suomen Valkoisen Ruusun Kunniamerkki 1964
Iranin kansallisen urheiluliiton am 1953
Tatarstanin tasavallan ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimi 1998
Aiheesta muualla

“Törkiyä awazı” radiosı “törek wä tatar dönyasında” tapşıruında, 2010 (Arkistoitu – Internet Archive)
Ymär Daher – sotapolku (Arkistoitu – Internet Archive)
The Story of an Unusual Book
Tatarica
Permanent International Altaistic Conference
Okan Daher, Helsingin Sanomat (tilaajille)
Tatarstan Academy of Scienes
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Kazan, Tataarien ASNT, Neuvostoliitto, kesäkuussa 1970. Ymär Daher eturivissä seitsemäs vasemmalta. Kuvassa myös İlbaris Nadirov (toinen), Okan Daher (kolmas) ja Aisa Hakimcan (viides).
Okan Daher vanhempiensa haudalla Helsingin islamilaisella hautausmaalla (2022).
Ferdinand Demara

Ferdinand Waldo Demara nuorempi (aka The Great Impostor, 21. joulukuuta 1921 Lawrence, Massachusetts, Yhdysvallat – 7. kesäkuuta 1982 Anaheim, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen identiteettihuijari, joka esiintyi ainakin apulaisseriffinä, asianajajana, dekaanina, insinöörinä, laivastoupseerina, lääkärinä, munkkina, opettajana ja opiskelijana, pappina ja syöpätutkijana ennen kuin hänet palkattiin kirurgiksi kanadalaiselle HMCS Cayuga -hävittäjälle. Kirurgian oppikirjaa apunaan käyttäen hän suoritti 16 leikkausta, kuten amputaatioita ja vaativia rintakehän leikkauksia, mutta ei aiheuttanut vahinkoa potilailleen.
Demara jäi kiinni ensimmäisen kerran sotilaskarkuruudesta. Myös esiintyminen lukion opettajana toi hänelle lyhyen vankilatuomion, mutta Kanadan kuninkaallinen laivasto ei koskaan nostanut syytettä Demaraa vastaan – ainoastaan luovutti hänet Yhdysvaltain maahanmuuttoviranomaisille.
Demeran on arveltu omanneen sekä korkean älykkyysosamäärän että valokuvamuistin. Monista muista identiteettihuijareista poiketen Demara ei ilmeisesti tavoitellut toimillaan kuuluisuutta tai rahallista hyötyä. Hänen toimiaan ohjasivat kristilliset arvot.
Demaran käyttämiä nimiä

Dr. Joseph Cyr (laivaston kirurgi)
Robert L. French (psykologian opettaja korkeakoulussa)
Martin Godgart (opettaja lukiossa)
Dr. Cecil Hamann (asianajaja)
Brother John (Demaran nimi munkkiluostarissa)
Dr. Benjamin Jones (vankilatyöntekijä)
Anthony Ignolia (Demaran armeijatoveri ennen sotilaskarkuruutta)
Demara populaarikulttuurissa

Demaran tarina oli perustana vuoden 1961 elokuvassa Kettu mieheksi (The Great Impostor), jonka pääosaa näytteli Tony Curtis.
Kirjallisuutta

Robert Crichton: The Great Impostor. Random House, 1959. ISBN 0-394-42714-9.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Alankomaat 
Muut:  SNAC
Lauritsalan tehdasrata

Lauritsalan tehdasrata oli  Kaukas Oy:n Lauritsalan tehtaiden yhteydessä toiminut sisäistä liikennettä harjoittanut 600 mm:n raideleveydelle rakennettu kapearaiteinen rautatie.
Vetureita oli yhteensä toistakymmentä, muun muassa kaksi höyrysäiliöveturia: numero 6, Henschel 20804/1927, 2-6-0f ja numero 7, Lokomo 187/1935, 2-4-0f. Jälkimmäinen veturi oli Suomessa omilla piirustuksilla rakennettu koekappale joka jäi jostain syystä ainoaksi lajissaan. Toinen suomalainen, Rosenlew Oy:n Oulujoki Oy:lle rakentama veturi oli huomattavasti pienempi - ja uniikkikappale sekin.
Radalla palveli loppuun asti muun muassa entinen Riihimäen-Lopen rautatien RLR 5´ -veturi,  myöhemmin Kaukas 5, Hanomag 9730/1921, 0-4-2t, jonka kattila tosin uusittiin vuonna 1929, jolloin se vaihdettiin turpeelta puulle.
Kalusto ei kelvannut sotakorvauksina, ilmeisesti pääosin jo varttuneen ikänsä vuoksi.
Koska tehtaiden jatkuvasti kasvava kuljetustarve lopulta ylitti rajusti 600 mm rautatien kapasiteetin ja kalustokin alkoi olla yli aikansa elänyttä, Lauritsalan kapearaiteet lakkautettiin vuonna 1949 - 1953 ja kalusto pääosin romutettiin.
Yksi radan vetureista, numero 2, myytiin Karjalankosken rautatielle ja odottaa tänään kunnostuksensa loppuun saattamista.
Raideliikenteen kumipyöriä suuremman kapasiteetin ja paremman hyötysuhteen vuoksi entinen kapearaiteisto muutettiin leveäksi ja  sillä liikennöi kolme kotimaista valmistetta olevaa teollisuusdieselvetureita. Tehtaiden oma liikenne loppui vuonna 2007; vaihtotyöt siirtyivät VR:lle ja omat veturit pantiin myyntiin.
William Dembski

William Dembski (2006)
William Albert ”Bill” Dembski (s. 18. heinäkuuta 1960) on yhdysvaltalainen matemaatikko, filosofi, teologi ja älykkään suunnittelun teorian kannattaja.
Dembski sanoo, että ellei jokin älykkään suunnittelun opin kaltainen ole totta ja tule hyväksytyksi, ”naturalistinen tiedenäkemys jatkaa heikentymättömänä ja pyyhkäisee mennessään kristillisen jumalauskon viimeisetkin jäänteet”.
Vuonna 2010 Dembski ilmoitti uskovansa Raamatun kirjaimelliseen tulkintaan. Dembski kertoi uskovansa, että Jumala loi maailman Genesiksen mukaisesti kuudessa päivässä huipentuen Aatamin ja Eevan luomiseen. Dembskin mukaan Aatami ja Eeva olivat todellisia ihmisiä, jotka ovat periyttäneet geeninsä kaikille ihmisille, mutta he itse eivät olleet evolutiivisen prosessin tulos.
Kirjallisuutta > Dembskin omaa tuotantoa

The Design Inference.  Cambridge University Press, 1998.  ISBN 0-521-62387-1
Älykkään suunnitelman idea: Silta luonnontieteen ja teologian välillä.  ((Alkuteos: Intelligent design: The bridge between science and theology, 1999.) Suomeksi toimittanut Matti Leisola)  Lahti: Datakirjat, 2002.  ISBN 951-98558-1-5
Dembski, William A. Science and Evidence for Design in the Universe, Proceedings of the Wethersfield Institute, vol. 9 (yhteistyössä Michael J. Behen ja Stephen C. Meyer'in kanssa), Ignatius Press, 2000
Dembski, William A. No Free Lunch: Why Specified Complexity Cannot Be Purchased without Intelligence, Rowman & Littlefield, 2002
Dembski, William A. The Design Revolution: Answering the Toughest Questions About Intelligent Design. Inter Varsity Press. 2004
Dembski, William A. The Design of Life: Discovering Signs of Intelligence in Biological Systems (yhteistyössä Michael Behen, Jonathan Wells'in, Percival Davis'in ja  Dean Kenyon kanssa). Dallas.: Foundation for Thought and Ethics, tulossa 2005
Dembski, William A. The End of Christianity: Finding a Good God in an Evil World. Nashville, Tennessee: B&H Publishing, 2009. ISBN 978-0-8054-2743-1
Kirjallisuutta > Dembskin toimittamaa tuotantoa

Dembski, William A. Mere Creation: Science, Faith, and Intelligent Design (proceedings of a conference on design and origins at Biola University, 14–17 November 1996). InterVarsity Press, 1998
Dembski, William A. Unapologetic Apologetics: Meeting the Challenges of Theological Studies (yhteistyössä Jay Wesley Richards'in kanssa; valikoituja tekstejä Apologeettisesta seminaarista Princetonin Teologisessa seminaarissa 1995–1997), InterVarsity Press, 2001
Dembski, William A. & Kushiner, James M. (toim.) Signs of Intelligence: Understanding Intelligent Design, Brazos Press, 2001
Dembski, William A., Wilson, John. Uncommon Dissent: Intellectuals Who Find Darwinism Unconvincing, IS Institute, 2004
Dembski, William A. &  Ruse, Michael (toim.): Debating Design: From Darwin to DNA, Cambridge University Press, 2004
Aiheesta muualla

Design Inference: The Writings of William A. Dembski designinference.com. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Giuseppe Dessì

| Giuseppe Dessì> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1909 Cagliari, Sardinia, Italia
Kuollut: 1977 (67–68 vuotta) Rooma, Italia
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Tuotannon kieli: italia
Esikoisteos:  San Silvano
Pääteokset:  Varjojen maa
Palkinnot
 Premio Strega 1972 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Giuseppe Dessì (1909 Cagliari, Sardinia, Italia  – 1977 Rooma, Italia) oli italialainen kirjailija, jonka kirjojen tapahtumaympäristö on Sardinia. Hän kuvaa tapahtumia historiallisesta perspektiivistä. Esikoisromaani San Silvano ilmestyi 1939. Sen henkilöhahmoja Dessì käyttää myöhemmissäkin teoksissaan I passieri (1955) ja pääteoksessa Varjojen maa (Paese d'ombre, 1972).
Dessì sai vuonna 1972 Premio Strega -palkinnon.
Suomennettu tuotanto

Varjojen maa (Paese d'ombre), suom. Jorma Kapari. Jyväskylä: Gummerus 1977. ISBN 951-20-1284-7
Demaratos Korinttilainen

Demaratos (m.kreik. Δημάρατος, Dēmaratos) oli Rooman viidennen kuninkaan Tarquinius Priscuksen isä ja Rooman viimeisen kuninkaan Tarquinius Superbuksen isoisä.
Elämä

Demaratos kuului Korinttia hallinneeseen bakkhiadien ylimyssukuun. Demaratos itse harjoitti menestyksekästä vienti- ja tuontikauppaa etruskien kanssa ja sai näin kootuksi mahtavan omaisuuden. Kypseloksen tultua Korintin tyranniksi 657 eaa. bakkhiadien sukukunta joutui lähtemään kotikaupungistaan. Demaratoksen luonnollinen sijoittumispaikka oli vauras Tarquinia, jossa hänellä liiketoimiensa ansiosta oli ennestään ystäviä. Demaratoksen lähdön uskotaan tapahtuneen heti Apollonin temppelin valmistumisen jälkeen. Etruriassa nimittäin on havaittavissa samanlaisia monumentaalirakentamisen jälkiä kuin Korintin Apollonin temppelissä. Plinius vanhempi kertookin Demaratoksella olleen mukanaan kolme muotoilijaa (fictor), joiden kautta savenkäsittelytaito (plastice) levisi Italiaan.
Tarquiniassa Demaratos rakensi talon ja kohtasi köyhtyneeseen etruskiylimystöön kuuluvan naisen, jonka nimi ei ole tiedossa, ja meni naimisiin tämän kanssa. Demaratokselle syntyi kaksi poikaa, Arruns ja Lucumo, jotka saivat kreikkalaisen ja etruskilaisen kasvatuksen. Jälkimmäinen otti sittemmin nimekseen Lucius Tarquinius. Esikoispoika Arruns kuoli ilmeisesti jo alle 40-vuotiaana, ja Demaratos kuoli pian sen jälkeen suruunsa tietämättä miniänsä olevan raskaana. Näin ollen Demaratos ei osannut ottaa uutta tulokasta huomioon testamentissaan. Demaratoksen jättämä perintö meni siis kokonaan Lucumolle, ja Arrunsin poika Egerius jäi ilman perintöosaa. Tosin Egerius kohosi sittemmin setänsä avulla korkeahkoon asemaan.lähde?
Demaratoksen historiallisuudesta

Demaratoksen ansioksi on luettu paljon. Häntä pidetään Rooman myyttisten etruskikuninkaiden kantaisänä, eivätkä Fabius Pictor tai Polybios hänestä tunnu muuta väittävänkään. Myöhempi traditio, varsinkin Dionysios Halikarnassoslainen, antaa seikkaperäisemmän kuvan, jota on sekä kyseenalaistettu että monella tavoin tulkittu. Antiikin traditio esittää nimenomaan Demaratoksen hellenisoineen Etrurian opettamalla etruskeille kreikkalaisten kirjainten käytön ja tuomalla mukanaan kreikkalaisia savityötaidon osaajia. Tällaisissa kertomuksissa Demaratos saa tietenkin liian keskeisen aseman, mikä nimenomaan on myytin luomista, mutta hänen historiallisuuttaan olisi vaikea kiistää. Pliniuksen kertomuksen kannalta mielenkiintoista on myös, että Sisilian etelärannikolla sijainneen Kamarinan kaupungin kaivauksissa on löytynyt piirtokirjoituksia, jotka osoittavat, että paikalla on ollut myös korinttilaisia, joiden yhteydessä mainitaan Diopos-niminen taiteilija. Demaratos oli kuitenkin vain yksi monista kreikkalaisista liikemiehistä, jotka olivat jo 700-luvulta eaa. lähtien havainneet Etrurian ja myös koko Italian loistavaksi markkina-alueeksi.lähde?
Huomautuksia

↑  Tämä on vanhin säilynyt tieto, joka taas on peräisin Fabius Pictorilta.
↑  Nimi Lucumo (etruskiksi lauχme) saattoi olla jonkinlainen lempinimi, sillä päinvastoin kuin Arruns, Lucumo ei ollut etruskilainen henkilönimi vaan pikemminkin arvonimi ja -asema, eräänlainen pappiskuningas.
↑  Egerius-nimeen on vähän vaikea suhtautua. Livius selittää Egerius-nimen annetun lapselle, koska tämä oli tuomittu puutteenalaisuuteen (vrt. latinan verbiin egere 'elää puutteessa'). Dionysios Halikarnassoslaisen selitys on sama (Ant. Rom. 3.50), mutta koska hän kirjoittaa nimen Ἠγέριος [ɛ:'gerios], tämä sananselitys ei käy päinsä. Muutenkaan Tarquinian etruskikaupungissa tuskin oli tapana antaa latinankielisiä nimiä, semminkin kun oli kyse kreikkalais-etruskilaisesta suvusta. Ehkäpä Egerius on jonkin etruskinimen latinankielinen asu. Ilmeinen kiinnekohta on muinainen, monen mielestä etruskiperäinen lähdenymfi Egeria (Ἠγερία).
↑  Esimerkiksi Zevi (1995) tulkitsee Demaratoksen alkupisteeksi Tarquinius-saagalle, jonka tarkoituksena on vakiinnuttaa käsitys Roomasta ja Cumaesta (johon Rooman viimeinen kuningas Tarquinius Superbus karkotettiin) ”korinttilaisina” kaupunkeina.
↑  Plinius (Naturalis historia 35.152) mainitsee kolmen nimet: Eukheir ('Kätevä'), Diopos ('Päällysmies') ja Eugrammos ('Piirturi'). Nimet eivät välttämättä ole tekaistuja vaan ammattiyhteisössä syntyneitä lempinimiä. Kirjan aikaisemmassa jaksossa (35.16) Plinius antaa ymmärtää, että mukana oli muitakin.
Korintin Apollonin temppeli, jonka valmistuttua Demaratos pakeni Korintista Tarquiniaan.
Tibor Déry

| Tibor Déry |
| --- | --- |
 Tibor Déry 1930.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1894 Budapest, Unkari
Kuollut: 1977 (82–83 vuotta) Budapest, Unkari
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: unkari
Tuotannon kieli: unkari
Pääteokset:  A befejezetlen mondat
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tibor Déry (1894 Budapest, Unkari – 1977 Budapest, Unkari) oli unkarilainen kirjailija. Hän oli mukana kommunistisessa työväenliikkeessä ja toimi maanpaossa 15 vuotta. Hänet tuomittiin kansannousun jälkeen vankilaan, josta hän vapautui kolmen vuoden kuluttua 1960.
Déry aloitti kirjailijana realistina mutta läheni myöhemmin symbolismia. Hänen merkittävin teoksensa on A befejezetlen mondat (1938, julkaistu 1947).
Suomennetut teokset

Niki: koiran tarina, suom. Juhani Jaskari ja Eila Pennanen. Helsinki: Tammi 1958
Montanaan!: kuvitteellinen raportti amerikkalaisista popfestivaaleista (Képzelt riport egy amerikai pop-fesztiválról), suom. Ilkka-Attila Firon-Kivari. Helsinki: WSOY 1976 ISBN 951-0-07770-4 Sarja: Aikamme kertojia
Rakas appiukko (Kedves bopéer...!), suom. Ilkka-Attila Firon-Kivari. Hki: Tammi 1979 ISBN 951-30-4061-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tibor Déry Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Matti Laurila (vanhempi)

| Matti Laurila (vanhempi) |
| --- | --- |
 Matti Laurilla keskellä poikiensa Matin (vas.) ja Ilmarin kanssa 1. maaliskuuta 1918.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. joulukuuta 1865 Lapua
Kuollut: 16. maaliskuuta 1918 (53 vuotta) Länkipohja
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota
Sotilasarvo:  Komppanianpäällikkö
Joukko-osasto:  Lapuan suojeluskunta
Matti Erkki Laurila (19. joulukuuta 1865 Lapua – 16. maaliskuuta 1918 Länkipohja, Jämsä) oli suomalainen suojeluskuntalainen, joka komensi Suomen sisällissodassa valkoisten puolella vapaaehtoisista koottua Lapuan suojeluskuntaa toimien komppanianpäällikkönä. Länkipohjan taistelussa kaatunut Laurila ja hänen kaksi poikaansa Ilmari (1897–1918) ja Matti Laurila (1895–1983) saavuttivat lapualaisten keskuudessa kuolemattoman maineen.
Laurilan vanhemmat olivat Iisakki Saarenpää-Laurila ja Sanna Liisa Laurila. Hän toimi Suomen kaartissa jefreitterinä vuosina 1884–1886 ja sitten Laihian reservikomppanian harjoitusaliupseerina. Hän yleni vanhan sotaväen aikana vääpeliksi. Sotilasuransa jälkeen hän oli Kauhavalla poliisikonstaapelina 1890–1906, Härmässä sahanhoitajana 1906–1910 ja Lapuan sähköyhtiön isännöitsijänä vuodesta 1910.
Vuonna 1917 Laurilasta tuli Lapuan ensimmäisen suojeluskunnan eli ns. palokunnan päällikkö ja hieman myöhemmin Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntien keskusesikunnan jäsen. Suomen sisällissodan puhjettua hän osallistui mm. Lapuan ja Seinäjoen venäläisten varuskuntien aseistariisumiseen, minkä jälkeen Lapuan suojeluskunta eteni Vilppulan Lylyyn saakka ja asettui sitten Vilppulan rintamalle. Laurila ylennettiin helmikuussa 1918 vänrikiksi ja maaliskuussa luutnantiksi. Hän osallistui 3. maaliskuuta 1918 Eräjärven taisteluun ja 16. maaliskuuta Länkipohjan taisteluun, jossa hän sai surmansa. Hän oli juuri saanut tiedon toisen komppanian päällikkönä toimineen poikansa Ilmari Laurilan kaatumisesta, kun eversti Karl Fredrik Wilkman määräsi hänet yrittämään vielä kerran hyökkäystä. Molempien Lauriloiden kuolema tunnin sisällä lamautti Lapuan suojeluskuntalaiset, mutta reservistä etulinjaan siirretty Vaasan krenatööripataljoona onnistui kääntämään taistelun valkoisten voitoksi.
Matti ja Ilmari Laurilan kaatuminen Länkipohjan taistelussa muodostui Etelä-Pohjanmaan valkoisten keskuudessa suoranaiseksi legendaksi. Laurilan perheeseen viitattiin muun muassa ”Vilppulan urhojen muistolle” -laulun sanoissa. Valkoisten välittömästi taistelun jälkeen toteuttaman vankien joukkoteloituksen eli Länkipohjan verilöylyn on sanottu olleen lapualaisten kosto Lauriloiden kuolemasta.
Laurilan puoliso vuodesta 1887 oli Anna Liisa Mukari (k. 1929). Heidän toisesta pojastaan, jääkäri Matti Laurilasta tuli talvi- ja jatkosodan eversti ja rykmentinkomentaja.
Kirjallisuutta

Suomen vapaussota 1918. Toinen osa. Kansannousu Pohjanmaalla. Toimittanut Erkki Kiviharju. S. 25-29. Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
S/S Lauri

| S/S Lauri |
| --- | --- |
 S/S Lauri Savonlinnan Koivukannassa lokakuussa 2007.
Tyyppi:  Höyrykäyttöinen hinaaja  Nykyisin huviliikenteessä
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Savonlinna
Aiemmat nimet:  -
Omistaja:  Yksityisomistuksessa
Aiemmat omistajat:  Valtion Rautatiet, Lpr (1931–1945); Vapo, Lpr (1945–1971); Harri Lallukka, Tero Lehto, Esko Pakkanen ja Pentti Roitto (1971–)
Rakennustelakka:  A. Ahlström Osakeyhtiö, Varkaus
Vesillelasku:  1931
Tekniset tiedot
Pituus:  19,90 m
Leveys:  4,75 m
Syväys:  1,8 m
Bruttovetoisuus:  43,33 brt
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  130 ihv kW
Nopeus:  8 kn
S/S Lauri Karvalakkiregatassa 2016 lähdössä Savonlinnasta Laukansaareen.
S/S Lauri on Saimaalla yksityiskäytössä oleva höyryhinaaja. Se on viimeisiä A. Ahlströmin 
Varkauden konepajalla rakennettuja höyrylaivoja. Rautatiehallitus tilasi aluksen VR:n puutavaratoimiston esityksestä parantamaan VR:n Saimaan hinauskapasiteettia. Laivan hinta oli 750 000 mk ja se luovutettiin tilaajalleen lokakuussa 1931. Laivasta tehtiin kaunis ja tehokas, mutta kansirakenteiltaan se on hyvin pieni. Laurissa on ns. skottilainen laivakattila, jonka tilavuus on n. 8 m³ ja tulipinta 59 m² ja sen käyttöpaine on nykyisin vajaa 10 bar. Laivan yksi erikoisuuksista on keulassa kannen alla oleva salonki, jollaisia ei hinaajissa yleensä ollut. Tässä salongissa oli VR:n työntekijöillä oikeus matkustaa ja yöpyä.
Laiva toimi vuosina 1931–1968 VR/Vapon lotjahinaajana Saimaalla, hinaten lähinnä halkolotjia Lappeenrantaan Oriveden reitiltä. Lauri hinasi yleensä perässään 4–5 täyttä halkolotjaa, joskus jopa seitsemää. Lotjat purettiin useimmiten Lappeenrannan Rapasaaressa, jossa ne siirrettiin rautatievaunuihin. Laurin viimeiset työajot olivat marraskuussa 1968, jonka jälkeen laiva nostettiin seisomaan Vapon Luukkaan telakalle. Vuonna 1971 Vapo päätti myydä laivan tarjouskilpailun perusteella, "tarpeettomana".
Vuodesta 1971 lähtien S/S Lauri on höyrynnyt yksityiskäytössä Saimaalla, käyden kaksi kertaa Viipurissakin. Lauri on osallistunut yksityiskäyttöön siirryttyään kaikkiin Suomen höyrypursiseuran regatoihin. Laivan kotisatamana on Luukkaan telakan jälkeen ollut Savonlinnan Laitaatsilta. Lauri on telakoitu viimeksi keväällä 2008, jolloin sen pohja hiekkapuhallettiin ja lauhduttimen jääkaivo uusittiin. Yhtään pohjalevyä ei ole tarvinnut vieläkään vaihtaa, joka kertoo vahvasta rakenteesta sekä hyvästä ylläpidosta.
S/S Laurin miehistö on tullut höyrylaivapiireissä tunnetuksi positiivisesta asenteestaan ja musiikkiesityksistään. Monet esiintymiset Höyrypursiseuran Carwalacciregatan tanssiorkesterina on uutisoitu usein myös Korsteenin sivuilla.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

S/S Lauri Suomen höyrypursiseuran sivuilla
Laurisilva

Laurisilvaa La Gomeralla Garajonayn kansallispuistossa.
Laurisilva on subtrooppista metsää, jota tavataan nykyisin pirstaleina Madeiralla, Azoreilla ja paikoin Kanariansaarilla, etenkin La Gomeralla. Tertiäärikaudella laurisilva peitti liki koko Välimeren seudun. Metsän puusto on ikivihreää. Kanariansaarten nykyisten laurisilva-metsien tärkeimmät puulajit ovat laakerikasvien heimoon kuuluvat kanarianlaakeri (Laurus azorica), Laurus novocanariensis, makaronesianavokado (Persea indica), apollonlaakeri (Apollonias barbujana) ja kanarianviherlaakeri (Ocotea foetens).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laurisilva Wikimedia Commonsissa