stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sidney Rigdon
Nauvoo, Illinois, 1839-1844

Smith onnistui pakenemaan vangitsijoiltaan ja liittymään kannattajiinsa Nauvoossa. Rigdon toimi edelleen kirkon virallisena puhemiehenä, mutta hänen ja Smithin väliset suhteen alkoivat viiletä. Rigdon vähensi osallistumistaan kirkon hallinnossa minimiin, ja hän muutti jopa Nauvoon kaupungin ulkopuolelle. Hän muutti takaisin Pittsburghiin ja ryhtyi siellä paikallisen seurakunnan johtajaksi. Vuonna 1843 Smith aikoi korvata Rigdonin Amasa M. Lymanilla ensimmäisessä presidenttikunnassa. Lokakuun 1843 yleiskonferenssissa Rigdon kuitenkin asettui suunnitelmaa vastaan ja ilmaisi halunsa pysyä kirkon ensimmäisen presidenttikunnan jäsenenä. Vastoin profeetta Smithin nimenomaista toivetta yleiskonferenssi valitsikin tämän edelleen Smithin ensimmäiseksi neuvonantajaksi.
Kun Smith 1844 ilmoitti pyrkivänsä Yhdysvaltain presidentiksi. hän kutsui Rigdonin varapresidenttiehdokkaakseen. Samalla kuitenkin kiista Smithin opettaman ja harjoittaman moniavioisuuden ympärillä kasvoi. Huhtikuussa 1844 Smith erotti ensimmäisestä presidenttikunnasta toisen neuvonantajansa William Law'n, joka oli asettunut julkisesti vastustamaan Smithin opettamaa moniavioisuutta tämän kosittua hänen vaimoaan. Kun kiihtynyt väkijoukko lynkkasi Smithin kesäkuussa 1844, Rigdon jäi ensimmäisen presidenttikunnan ainoaksi elossa olevaksi jäseneksi.
Smithin kuoleman jälkeen hänen johtamansa kirkko ajautui kriisiin. Useat henkilöt väittivät olevansa Smithin laillisia seuraajia. Kahdentoista apostolin koorumin johtaja Brigham Young taas selitti, ettei Smithillä tämän kuoleman jälkeen ollut laillista seuraajaa, vaan kirkon johto oli siirtynyt kahdentoista apostolin käsiin kollektiivisesti. Myös Rigdon ilmaisi halunsa nousta kirkon johtoon ensimmäisen presidenttikunnan ainoana elossa olevana jäsenenä, ja hän sai myös tukijoita Smithin seuraajien joukosta.
Kahdentoista apostolin koorumin jäsenistä viisi oli paikalla Illinoisissa. Elokuun 8. päivänä 1844 kirkon yleiskonferenssi torjui Rigdonin vaatimuksen päästä kirkon johtoon edes väliaikaisesti. Kirkon myöhempi presidentti Brigham Young oli saapunut paikalle edellisenä iltana, ja hänen esiintymisensä vakuutti kokouksen enemmistön siitä, että hän eikä Rigdon oli kirkon oikeutettu johtaja. Kuukautta myöhemmin, 8. syyskuuta 1844, Kirkon yleisneuvosto erotti Rigdonin kirkosta. Tämä kuitenkin kieltäytyi hyväksymästä tehtyjä päätöksiä.
Pennsylvania ja New York, 1845-1876

Sidney Rigdon alkoi koota ympärilleen kannattajia, ja esimerkiksi entinen apostoli William E. M'Lellin ilmoitti kannattavansa häntä kirkon johtoon. Rigdonin kannattajat alkoivat järjestäytyä joulukuussa 1844, ja 6. huhtikuuta 1845 hänet valittiin virallisesti Siionin lasten Jeesuksen Kristuksen kirkon johtoon. Rigdon järjesti kirkon Smithin ajan mallin mukaan, valiten sille ensimmäisen presidenttikunnan, kahdentoista apostolin neuvoston, seitsenkymmenten neuvoston ja johtavan piispakunnan. Rigdon teki useita puhujamatkoja niiden Smithin seuraajien luokse, jotka eivät olleet seuranneet Youngia tämän vaellukselle länteen, kohti Suuren suolajärven laaksoa, nykyistä Utahia. Rigdonin kirkon keskuspaikka oli Pittsburghissa, Pennsylvaniassa. Rigdon vastusti ennen muuta Smithin käyttöön ottamaa ja Youngin jatkamaa moniavioisuuden periaatetta.
Keväällä 1846 Rigdon ilmoitti kirkkonsa ottavan käyttöön Smithin jonkin aikaa kokeileman "pyhityksen lain" eli omaisuuden yhteyden. Hän kehotti seuraajiaan muuttamaan "Adventure Farm" -nimiselle maatilalle lähelle Greencastlea Pennsylvaniassa ja perustamaan siellä omaisuuden yhteyteen perustuvan kommuunin. Kuten monet muutkin vastaavanlaiset yritykset, Rigdonin yritys epäonnistui. Vain pieni osa hänen seuraajistaan suostui muuttamaan maatilalle. William E. M'Lellin erosi Rigdonista ja perusti yhdessä David Whitmerin kanssa uuden kirkon, Kristuksen kirkon (whitmeriläiset). Eräs toinen hänen seuraajistaan, William Bickerton, perusti hänkin oman kirkon, Jeesuksen Kristuksen kirkon.
Keväällä 1847 Adventure Farm oli ajautunut hajaannukseen, eikä kevättöitä enää saatu alkuun. Sidney Rigdon hylkäsi laumansa ja muutti sukulaistensa elätettäväksi New Yorkin osavaltioon. Hänen johtamansa kirkko kuitenkin jatkuu Bickertonin Jeesuksen Kristuksen kirkossa.
Aiheesta muualla

Rev. Sidney Rigdon Memorial Web-Site
Sidney Rigdon
Hakaristi

Hakaristin muunnelmia.
Saksan kansallissosialistisen puolueen  hakaristilippu.
Hakaristi (卐) on risti, jonka yhtä pitkät sakarat taittuvat tavallisesti suorakulmaisesti samaan suuntaan. Hakaristi on ikivanha symboli, joka on esiintynyt monissa eri kulttuureissa Euraasiassa, Afrikassa ja Amerikassa. Hakaristiä on käytetty etenkin hindulaisuuden ja buddhalaisuuden piirissä. 1900-luvun alun Saksassa rotuoppeja kannattavat antisemitistiset liikkeet alkoivat käyttää hakaristiä. Saksan kansallissosialistit omaksuivat hakaristin tunnuksekseen 1920-luvun alussa. Tämän vuoksi hakaristi yhdistetään nykyisin usein juuri natsismiin. Natsien hakaristi samoin kuin muut "perustuslain vastaisten järjestöjen" tunnukset ovat Saksan liittotasavallan laissa kiellettyjä. Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen hakaristi on ollut tunnetuin uusnatsismin, juutalaisvihan ja valkoisen ylivallan tunnus. Aasiassa tunnusta tavataan edelleen uskonnollisessa käytössä.
Nimitykset

Hakaristiä kutsutaan Intiassa sanskritinkielisellä nimellä svastika (स्वास्तिक) , joka tarkoittaa hyvinvointia ja hyvää onnea. Tämä sanskritinkielinen nimitys tuli 1800-luvulla käyttöön joissakin eurooppalaisissakin kielissä, joskin monessa kielessä symbolilla on perinteinen omakielinenkin nimitys. Kreikaksi symbolin nimi on gammadion, latinaksi crux gammata. Skandinaviassa ja Britanniassa on käytetty nimitystä fylfot. Kiinassa kuviota kutsuttiin nimellä nimellä wan ja Japanissa nimellä manji. Hakaristiksi sitä kutsutaan suomen kielen lisäksi myös esimerkiksi saksan (Hakenkreutz) ja ruotsin kielessä (hakkors). Joskus on esitetty, että hakaristiä ei tulisi nimittää svastikaksi hindulaisuuden ulkopuolella, kulttuurisesta yhteydestään irrotettuna. Skandinaviassa hakarististä on myös käytetty nimitystä Thorin vasara ja Auringon symboli.
Muoto

Hakaristi on esiintynyt eri kulttuureissa eri aikoina hyvin monenlaisessa muodossa. Sen suunta on vaihdellut myötäpäivän ja vastapäivän välillä, ja sakarat ovat joskus suorat, joskus kaarevat. Joskus symboli on epäsymmetrinen, ja joskus siihen on piirretty pisteitä tai muita kuvioita, joiden vuoksi sakarat on saatettu jättää normaalia lyhyemmiksi.
Unicode-merkistössä hakaristi esiintyy koodiarvoilla 0x5350 (卐) ja 0x534D (卍).
Historia > Historiallisia esimerkkejä

Kiinalainen Han-dynastian aikainen silkkinen kuvasto erilaisista pyrstötähdistä. Yksi komeetoista on hakaristin muotoinen.
Sinettejä Indusjoen laaksosta.
Avaarien ristejä. Myös pykäläristi.
Kaulakoru nykyisen Iranin alueelta.
Pöllönmuotoisia astioita Troijasta.
Hakaristejä kreikkalaisessa pronssikypärässä.
Roomalainen mosaiikki.
Roomalainen mosaiikki.
Hakaristi tanskalaisessa riimukivessä.
Turun Maarian kirkon hakaristi 1400-luvulta.
Merkki saksalaisessa kirkossa, hyvin samankaltainen kuin baskien tunnus lauburu.
Hakaristi Panaman Kuna Yala -saarten alkuperäisasukkaiden perinteisessä Mola-tekstiilissä.
Hakaristi astiassa, joka on löydetty antiikin Susasta, nykyisin Shush, Iran.
Zarathustralainen symboli, Bishapur, Iran.
Baškiirien auringon ja hedelmällisyyden tunnus.
Japanilaisen lääninherran Hachisuka Masakatsun suvun tunnus.
Hindulainen pyhäkkö 1700-luvulta Rajasthanissa.
Hindulaisen svastikan nykyistä käyttöä.
Historia > 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa

Arkeologian synnyn myötä hakaristejä alettiin löytää kaivauksissa eri puolilla maailmaa. Niitä löytyi Turkista vuonna 1874 löydetystä Hisarlikista, jota pidetään Homeroksen Troijana. Hakaristin alkuperä liitettiin pohjoisesta Intiaan tulleisiin arjalaisiin. Intiasta symboli olisi vanhan leviämisteorian mukaan levinnyt länteen päin Vähä-Aasian kautta Troijaan ja sieltä edelleen Eurooppaan.
Hakaristit alkoivat yleistyä Euroopassa Troijan kaivausten jälkeen 1870-luvulla. Merkkiin alettiin liittää myös poliittisia merkityksiä. Kansallisromanttisessa mielessä monet näkivät hakaristin käyttökelpoisena kuvaamaan eurooppalaisten kansakuntien juuria. Saksa yhdistyi vuonna 1871, ja käsitykset pohjoisen arjalaisesta rodusta levisivät. Hakaristista tuli arjalaisen rodun ylemmyyden merkki. 1880-lukua on jopa kutsuttu arjalaisen kiihkon vuosikymmeneksi. Vuonna 1889 Pariisin maailmannäyttelyssä oli ensimmäinen antisemitistinen näyttely, jossa esiintyi hakaristi.
Vapaamuurarit käyttivät hakaristiä 1800-luvulla. Hindulaisuudesta ammentanut okkultisti H. P. Blavatsky otti hakaristin teosofisen liikkeen tunnukseksi. Ristiin liitetyt väkäset kuvaavat esoteerisessa symboliikassa liikettä, kaikkeuden luomisprosessia.
Neuvostoliiton kommunistit käyttivät hakaristiä ennen toista maailmansotaa. Se oli bolševikkien painamissa ruplan seteleissä vuosina 1917 ja 1918.
Latvian ilmavoimien tunnus vuosilta 1919–1940.
Latvialaisen Karhuntappajan ritarikunnan kunniamerkkejä, joita jaettiin vuosina 1919–1928.
Kansainliiton Vilnan komissio valitsi hakaristin rauhan symbolikseen 1920-luvulla. Seuraavalla vuosikymmenellä sen ottivat käyttöön kansallisissa symboleissaan Viro, Suomi ja Latvia. Panamassa kuna-intiaanit ottivat sen käyttöön Tulen tasavallan lipussa. Symbolia hyödynnettiin laajalti myös mainonnassa ja liikemerkkinä, sillä kenelläkään ei ollut siihen tekijänoikeutta.
Historia > Natsi-Saksassa

Saksalaiset okkultistit alkoivat 1800-luvun lopulla käyttää hakaristiä salaisena tunnuksenaan. Tällöin symboli alkoi saada merkitystä arjalaisen rodun merkkinä. Seuraavan vuosisadan alussa symbolin käyttö levisi Saksan nationalistien keskuudessa. Nationalistinen ideologi Guido von List ehdotti vuonna 1910 hakaristiä kaikkien juutalaisvastaisten järjestöjen yhteiseksi tunnukseksi. Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue otti propagandistinsa Adolf Hitlerin johdolla hakaristin käyttöön lipussaan 1920-luvulla. Hakaristiä oli ehdottanut Hitlerille okkultistisen Thule-seuran jäsen.
Hitler oli tajunnut puolueensa tarvitsevan selkeän symbolin, joka erottaisi sen kilpailevista poliittisista ryhmistä. Hän valitsi hakaristin rotupuhtauden tunnukseksi. Punainen väri tuli Saksan keisarikunnan lipusta. Hitler kirjoitti Taistelussaan: ”Punaisessa näkyy liikkeen yhteiskunnallinen ajatus, valkoisessa nationalistinen idea ja hakaristissä näky taistelusta arjalaisten voitosta”. Natsien teorian mukaan arjalaiset olivat saksalaisten esi-isiä, ja Hitler päätteli hakaristin olevan ”ikuisesti antisemiittinen”. Hakaristilippu oli dramaattinen ja täytti Hitlerin aikomukset. Antisemiitit ja työttömät työläiset pitivät joukkokokouksia lipulle.
Hakaristilippu oli natsi-Saksan kansallislippu vuodesta 1935 vuoteen 1945. Propagandaministeri Joseph Goebbels ja arkkitehti Albert Speer hyödynsivät hakaristiä valtakunnan propagandassa. Hitler ja hakaristi olivat keskeisiä symboleita Leni Riefenstahlin propagandaelokuvassa Tahdon riemuvoitto.
Saksalainen puolisotilaallisen ryhmän kypärä vuodelta 1920.
Hitler Nürnbergin puoluepäivillä vuonna 1927: natsit käyttivät hakaristiä 45 asteen kulman ohella myös suoraan eli yhden sakaran varassa.
Saksan valtakunnan johtajan, yhdistetyn valtakunnankanslerin ja presidentin lippu 1935–1945
Yhdysvaltain asevoimat räjäyttää puoluepäiväalueen hakaristitunnuksen 1945.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Natsi-Saksan häpeällisen historian jäljiltä hakaristi nähdään länsimaissa nykyisin tuomittavana vihasymbolina. Toisen maailmansodan jälkeen "perustuslain vastaisten järjestöjen" symbolien kuten hakaristin julkinen esittäminen on ollut rangaistavaa Saksan liittotasavallassa ja joissakin muissa maissa. Lain rikkomisesta voi Saksassa saada sakot tai enintään kolme vuotta vankeutta. Hakaristin saa kuitenkin Saksassakin yleensä esittää taiteellisissa teoksissa, kuten elokuvissa, televisio-ohjelmissa ja videopeleissä sekä tietyissä satiirisissa tarkoituksissa. Saksa aikoi ajaa vuonna 2007 vastaavaa lakia koko Euroopan unionin alueelle, mutta veti lakialoitteen pois.
Jotkut uusnatsit ja valkoisen ylivallan kannattajat käyttävät hakaristiä tai sitä muistuttavaa merkkiä tunnuksenaan tai tatuointina. Hakaristejä näkyy länsimaissa toisinaan töhrittynä ulkotiloihin, joskus antisemitistisenä vandalismina.
Intiassa ja muualla Aasiassa hakaristiä käytetään sekä uskonnollisissa rituaaleissa että mainonnassa, sillä symbolia ei Aasiassa yhdistetä kielteisiin asioihin, kuten natsi-Saksaan tai antisemitismiin. Latviassa käytetään edelleen muinaisia hakaristikuvioita erilaisissa käsitöissä.
Japanissa hakaristiä käytetään myös buddhalaisen temppelialueen karttamerkkinä. Japanissa ollaan tietoisia hakaristin negatiivisesta tai loukkaavasta merkityksestä länsimaissa, ja Japanin Maanmittauslaitos vaatikin hakaristejä poistettaviksi näkyviltä ennen Tokion olympialaisia 2020. Myös Japanin hallitus on todennut hakaristimerkin käytön ongelmalliseksi. Hakaristit poistettiinkin olympialaisia varten turistikartoista, mutta merkin poistaminen käytöstä kokonaan on saanut japanilaisten keskuudessa ristiriitaisen vastaanoton. Monet japanilaiset haluavat säilyttää heille positiivisen ja perinteisen symbolin ja pitävät harmillisena sen maineen tahriintumista.
Kansainvälisesti suositun japanilaisen televisiosarjan Tokyo Revengers englanninkielisestä versiosta hakaristi sensuroitiin.
Jotkut ovat myös länsimaissa pyrkineet palauttamaan symbolin maineen natseja edeltävälle ajalle, kuten amerikanjuutalainen taiteilija Edith Altman. Hakaristin historiaa tutkineiden Malcolm Quinnin ja Steven Hellerin mukaan hakaristin maine on tahriintunut pysyvästi sen edustamien rikosten vuoksi.
Hakaristi Suomessa

Hakaristejä esiintyi Suomessa arkeologisten löytöjen perusteella viimeistään rautakaudella. Myöhemmin tiedetään sillä koristellun puuta ja tekstiileitä. Hakaristi on myös ollut osa tursaansydän-taikamerkkiä, jonka on katsottu suojelevan pahalta. Hakaristiä on nimitetty myös vääräpääksi, sananmukaisesti vinopäiseksi, erotuksena suoravartisesta rististä.
Kuvataiteessa Akseli Gallen-Kallela käytti hakaristiaihetta maalauksensa Aino-taru (vuodelta 1889) ensimmäisen version kehysten veistoskoristelussa. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä merkkiä käytettiin koristeena esimerkiksi porteissa ja porraskäytävissä.
Lyhytsakarainen hakaristi esiintyy Akseli Gallen-Kallelan vuonna 1918 suunnittelemissa Vapaudenristin kunniamerkeissä. Vapaudenristi on myös tasavallan presidentin lipussa. Vaikka monet ulkomaalaiset ovat hämmästelleet suomalaista hakaristiä, kunniamerkkien lyhythakainen risti ei välttämättä herätä suurta huomiota.
Suomen ilmavoimat sai alkunsa, kun ruotsalainen Eric von Rosen lahjoitti lentokoneen hallituksen joukoille eli valkoisille Suomen sisällissodan aikana. Koneen siivissä oli tunnuksena von Rosenin onnenmerkki, sininen hakaristi. Sininen hakaristi valkoisessa ympyrässä määrättiin Suomen armeijan lentokoneiden tunnukseksi maaliskuussa 1918.
Hakaristi oli Suomen itsenäisyyden alkuvuosina käytössä myös useissa valkoiseen Suomeen liittyvissä järjestötunnuksissa, esimerkiksi vuosina 1920–1944 toimineen Lotta Svärd -järjestön tunnuksessa. Panssariajoneuvoissa otettiin kesäkuussa 1941 kansallistunnuksena käyttöön musta lyhytsakarainen hakaristi, jossa oli valkoinen kapea varjostus alaoikealla. Hakaristin käytöstä luovuttiin huhtikuussa 1945 ilmavoimien koneissa ja Suomen lentomerkissä liittoutuneiden valvontakomission kehotuksesta, koska se yhdistettiin natsi-Saksan tunnukseen. Samalla myös panssarijoukot luopuivat hakarististä.
Mustaa hakaristiä käytetään nykyisin Ilmasotakoulun tunnuksessa ja lipussa sekä Karjalan, Lapin ja Satakunnan lennostojen lipuissa. Hakaristi on myös ilmavoimien joukko-osastoristeissä, joukko-osastotunnuksissa sekä Utin jääkärirykmentin joukko-osastolipussa ja -ristissä.
Hakaristin käyttöä Suomen puolustusvoimissa on arvosteltu. Kriitikot ovat puhuneet ”erillishakarististä” erillissotateesiin viitaten. Vuonna 2021 saksalaiset sotilaat eivät voineet osallistua lippujuhlaan, koska esillä oli hakaristi. Ilmavoimien hakarististä luopumista on perusteltu Suomen läntisen liittoutumisen ja Nato-yhdentymisen kannalta sekä informaatiosodankäyntiin varautumisen vuoksi. Lisäksi suomalaisten asevelvollisuusikäisten voi nykyään olla vaikea tuntea tunnusta omakseen.
Suomen ilmavoimien konetunnus vuosilta 1918–1945.
Suomalaisten panssariajoneuvojen tunnuksena oli vuosina 1941–1944 lyhytsakarainen, musta hakaristi valkoisella varjostuksella.
Ilmasotakoulun lippu.
Tasavallan presidentin lippu.
Kirjallisuutta

Heller, Steven: The Swastika: Symbol Beyond Redemption?.  New York:  Allworth Press, 2008.  ISBN 978-1-58115-507-5  (englanniksi)
Quinn, Malcolm: The Swastika. Constructing the Symbol.  London:  Routledge, 1994.  ISBN 978-0-415-10095-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hakaristi Wikimedia Commonsissa
Vuonna 1932 käyttöön otetun Tampereen Viinikan kirkon oven pielissä on lukuisia hakaristejä.
Kantha

Kantha-tekniikalla yhdistettyjä värikkäitä kangastilkkuja.
Bangladeshilainen nainen valmistaa tekniikkaa käyttäen nakshi kantha -vilttiä.
Kantha tai sujani on Intiassa kehitetty kirjontatekniikka ja tekstiilityyppi, jossa kangastilkkuja yhdistetään tikkaamalla ne limittäin ja kerroksittain. Tekniikkaa on hyödynnetty lähinnä Itä-Intian ja Bangladeshin alueilla. Nykyään kanthaa harjoitetaan Länsi-Bengalissa ja Bangladeshissa sekä paikoittain myös Odishassa ja Biharissa.
Historia

Kantha on sukua Keski-Aasiasta tunnetulle suzani-kirjontaperinteelle, josta on peräisin myös tekniikan toinen nimi sujani. Kantha kehitettiin muinaisessa Intiassa jo ennen Veda-kautta eli ennen vuotta 1500 eaa. Tekniikan nimi saattaa juontaa juurensa sanskritin kielen sanaan kontha, joka tarkoittaa ryysyjä tai lumppuja. Ensimmäinen kirjallinen maininta kanthasta on vuonna 1557 julkaistussa teoksessa Chaitanya Charitamrita.
Tekniikka ja tyyli

Alkujaan kantha syntyi käytännön tarpeesta ja sen tekeminen oli arkinen taito, jonka jokainen nainen tunsi. Tekniikan avulla valmistettiin esimerkiksi vilttejä, mattoja ja peitteitä vanhoista sari-mekkojen ja dhoti-housujen kankaista. Langaksi käsityöläiset käyttivät kierrätyskankaasta otettua lankaa. Yksinkertaisimmillaan kantha-töissä käytetään vain etupistoja eli juoksevaa ommelta. Myös pykäpistoja ja ketjupistoja saatetaan käyttää. Ajan myötä alettiin tehdä suuria nakshi kantha -vilttejä, jotka koristellaan mutkikkaammin kuvioin ja kirjontapistoin. Nykyään töissä hyödynnetään kierrätyskankaiden sijaan tavallisesti uusia kankaita.
Töihin kirjottavat kuviot piirretään ensin kankaalle ja täytetään sitten värikkäillä langoilla. Ennen vanhaan kantha-töissä yleisiä värejä olivat punainen, musta ja sininen. Nykyään valmistetaan kaiken värisiä töitä. Kuvioiden teemat vaihtelevat laidasta laitaan. Hinduperheissä koristelu hyödynsi kuitenkin perinteisesti enemmän uskonnollisia ja mytologisia teemoja, kun taas muslimiperheissä koristelussa oli enemmän islamilaisia ja persialaisia vaikutteita, kuten geometrisiä kuvioita ja kukkakuvioita. Kuvioinnin on perinteisesti ajateltu suojaavan esimerkiksi kanthaan kapaloitua lasta pahalta silmältä. Kanthatöiden kirjominen on myös tarjonnut naisille mahdollisuuden ilmaista omia pelkojaan, toiveitaan ja perheen historiaa taiteen keinoin.
Kehitys

Kun ennen vanhaan kanthaa tekivät yhteiskuntaluokasta riippumatta kaikki naiset, nykyään sitä tekevät lähinnä köyhemmät naiset elannokseen. Toisaalta nykyään on myös paljon muotisuunnittelijoita, jotka käyttävät kanthaa töissään. Vuonna 2015 kantha oli esillä Burberry Prorsumin mallistossa, jonka teemana olivat tilkkutyöt, printit ja kuviot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kantha Wikimedia Commonsissa
Lähikuva kantha-tekniikalla tikatusta yksinkertaisemmasta viltistä.
Perinteinen nakshi kantha -viltti.
Moskovan filharmoninen orkesteri

Moskovan filharmoninen orkesteri on Venäjän pääkaupungissa Moskovassa toimiva sinfoniaorkesteri. Samuil Samosud perusti sen vuonna 1951. Nykyisellä nimellään orkesteri on toiminut vuodesta 1953 lähtien.
Moskovan filharmonisen orkesterin pitkäaikaisin kapellimestari oli Kiril Kondrašin, jonka johdolla se ensiesitti esimerkiksi Dmitri Šostakovitšin neljännen ja kolmannentoista sinfonian.
Musiikilliset johtajat

Samuil Samosud (1951–1957)
Kiril Kondrašin (1960–1975)
Dmitri Kitajenko (1976–1990)
Vasili Sinaiski (1991–1996)
Mark Ermler (1996–1998)
Juri Simonov (1998–)
Emanuel Filibert

Emanuel Filibert
Emanuel Filibert (ransk. Emmanuel Philibert, ital. Emanuele Filiberto; 8. heinäkuuta 1528 Chambéry, Savoiji – 30. elokuuta 1580 Torino, Savoiji) oli Savoijin herttuakunnan herttua vuodet 1553–1580.
Emanuel Filibert oli Kaarle III:n ja Portugalin prinsessan Beatricen ainoa jälkeläinen, joka eli aikuisuusikään asti. Hänen äitinsä oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle V:n käly. Emanuel Filibert taistelikin Kaarlen joukoissa sodassa Frans I:n Ranskaa vastaan.
Vuonna 1553 Emanuel Filibertistä tuli Savoijin herttua isänsä kuoleman jälkeen. Tämä oli kuitenkin käytännössä vain kunnianimi, sillä suurin osa perintömaista oli ollut Ranskan valtaamana vuodesta 1536 lähtien. Hän jatkoi Habsburgien palveluksessa toivoen saavansa takaisin maat Ranskalta. Emanuel Filibert toimi Espanjan Filip II:n alaisuudessa Alankomaiden käskynhaltijana 1555–1559. Hän johti roolissaan Espanjan invaasiota Ranskan pohjoisosiin ja johti joukkonsa merkittävään voittoon St. Quentinin taistelussa elokuussa 1557.
Cateau-Cambrésis'n rauhan jälkeen Emanuel Filibert sai ruhtinaskuntansa takaisin ja avioitui Berryn herttuatar Marguerite de Valois'n (1523–1574) kanssa, joka oli Ranskan kuningas Frans I:n ja kuningatar Clauden nuorin tytär sekä kuningas Henrik II:n sisar. Heidän ainoa lapsensa oli tuleva Savoijin herttua Charles Emmanuel I.
Hallitsijana Emanuel Filibert käytti aikaa saavuttaakseen takaisin ne asemat, jotka menetti raskaassa sodassa Ranskaa vastaan. Taitavana taktikkona hän käytti hyväkseen monia Euroopan kahinoita ja sai takaisin alueita Ranskalta ja Espanjalta, joihin kuului myös Torino, jonne hän siirsi pääkaupunkinsa Chambérystä. Samalla hän korvasi latinan herttuakunnan virallisena kielenä italialla.
Emanuel Filibert kuoli Torinossa vuonna 1580 ja hallitsijaksi nousi hänen poikansa Charles Emmanuel I.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kaarle III | Savoijin herttua 1553 – 1580 | Seuraaja: Charles Emmanuel I |
| Edeltäjä: Maria Itävaltalainen | Alankomaiden käskynhaltija 1555 – 1559 | Seuraaja: Margareeta |
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Emmanuel Philibert, Duke of Savoy
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 2  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat 2  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 2
Ricardo Gabriel Álvarez

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ricardo Gabriel Álvarez
Syntymäaika: 12. huhtikuuta 1988 (ikä 36)
Syntymäpaikka: Buenos Aires, Argentiina
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 188 cm
Junioriseurat
2005–2006: Boca Juniors
2006–2008: Vélez Sarsfield
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2008–2011 | Vélez Sarsfield | 42 | (5) |
| 2011– | Internazionale | 73 | (11) |
| 2014– | → Sunderland (laina) | 7 | (0) |
Maajoukkue
| 2011– | Argentiina | 7 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 10. tammikuuta 2015.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 10. tammikuuta 2015.
Ricardo Gabriel ”Ricky” Álvarez (s. 12. huhtikuuta 1988 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän on edustanut muun muassa Italiassa Inter Milanoa ja Sampdoriaa sekä Englannissa Sunderlandia. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.