stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pitkäjärven vapaa-ajankeskus
Rakennukset ja liikuntapaikat

Pitkäjärven vapaa-ajankeskuksen päärakennuksessa sijaitsee vastaanotto, kokous- ja ruokailutilat sekä sauna. Päärakennuksen läheisyydessä on majoitustiloja sekä uimaranta saunoineen. Alueella on myös pesäpallokenttä, yleisurheilu/jalkapallokenttä, jäähalli, maapohjahalli jalkapalloilijoille sekä kaksi tenniskenttää. Läheisessä metsässä on 1,5 kilometrin mittainen valaistu kuntopolku, jossa talvella on hiihtoladut. Järven itäpuolisella uimarannalla on beach volley-kenttä ja hyppytorni. Uimarannan vieressä sijaitsee SF-Caravanin Kokemäen osaston ylläpitämä leirintäalue. Kokemäen raviradalle on vapaa-ajankeskuksesta matkaa noin kaksi kilometriä.
Pesäpallokenttä

Pitkäjärven pesäpallokenttää käyttävät kotikenttänään Kokemäen Kova-Väen pesäpallojoukkueet. Naisten edustusjoukkue on pelannut parhaimmillaan SM-sarjassa 1980- ja 1990-luvuilla.
Teljä Areena

Teljä Areena on vuonna 1999 valmistunut jäähalli, joka on Jääkiekon III-divisioonassa pelaavan KK-V:n kotihalli.
Yleisurheilu- ja jalkapallokenttä

Pitkäjärven kentällä on suorituspaikat kaikille yleisurheilulajeille sekä täysimittaiset juoksuradat. Katsomossa on istumapaikkoja noin 2 000 hengelle. Kentällä järjestetään vuosittain kiekonheittotapahtuma Kiekkokarnevaalit.  Jalkapallonurmella pelaavat kotiottelunsa Kokemäen Pallon miesten ja naisten joukkueet. Kentällä on pelattu yksi naisten A-maaottelu sekä yksi alle 18-vuotiaiden maajoukkueen EM-karsintaottelu.
Jalkapallomaaottelut Pitkäjärven kentällä
| Päivämäärä | Maajoukkue | Ottelu | Tulos | Yleisöä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 23.7.1991 | Naiset | Suomi – Kiina | 0-6 | 1 022 |
| 3.10.1995 | U-18 | Suomi – Wales | 0-2 | - |
Naisten maaottelu Suomi-Kiina vuonna 1991.
Pierre Bouguer

| Pierre Bouguer |
| --- | --- |
 Jean-Baptiste Perronneaun maalaama Pierre Bouguerin muotokuva 1700-luvulta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1698 Croisic
Kuollut: 15. elokuuta 1758 (60 vuotta) Pariisi
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Fysiikka, tähtitiede, geodesia, hydrografia ja navigointi
Pierre Bouguer (16. helmikuuta 1698 – 15. elokuuta 1758) oli ranskalainen matemaatikko ja geodeetti.
Bouguerin isä oli hydrografian professori. Hän opetti poikaansa, joka oli eräänlainen ihmelapsi ja hallitsi jo 15-vuotiaana matematiikkaa ja luonnontieteitä. Tällöin isä kuoli, ja poika nimettiin vapautuneeseen professorin virkaan.
Bouguer huomasi Etelä-Amerikassa, että Andien vuoristo aiheutti paikallisen luotiviivan taipumista vuoristoon päin, ja ymmärsi tämän olevan Newtonin yleisen gravitaatiolain mukaista vuoriston massojen painovoimavaikutusta. Yrittäessään arvioida tämän vaikutuksen suuruutta hän kuitenkin huomasi, että havaittu efekti oli alle puolet teoreettisesta. Ilmiö liittyy isostasiaan.
Bouguer julkaisi valoa koskevia tutkimuksia vuonna 1729 kirjassaan Essai d’optique sur la gradation de la lumière. Hän tutki, miten valon voimakkuus pienenee väliaineessa, ja havaitsi tiettävästi ensimmäisenä Beerin ja Lambertin lain perusperiaatteen.
Marsissa on Bouguerin mukaan nimetty kraatteri.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pierre Bouguer Wikimedia Commonsissa
Pierre Boulle

| Pierre Boulle |
| --- | --- |
 Pierre Boulle
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1912 Avignon, Ranska
Kuollut: 30. tammikuuta 1994 (81 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ranska
Tyylilajit:  sotakirjallisuus, tieteiskirjallisuus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pierre-François-Marie-Louis Boulle (20. helmikuuta 1912 Avignon, Ranska – 30. tammikuuta 1994 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimpia romaanejaan ovat Kwai-joen silta (1952) ja Apinoiden planeetta (1963), jotka tunnetaan myös elokuvasovituksistaan.
Avignonissa syntynyt Boulle opiskeli insinööriksi Pariisin École supérieure d'électricitéssa ja muutti vuonna 1938 Kaakkois-Aasiassa johtamaan kumiplantaasia lähellä Kuala Lumpuria. Toisen maailmansodan aikana hän toimi ranskalaisten vastarintaliikkeessä Kaakkois-Aasiassa, kunnes jäi vuonna 1943 kiinni ja joutui pakkotyöhön. Seuraavana vuonna, liittoutuneiden voiton lähestyessä, hänet järjestettiin pakoon. Melko pian sodan jälkeen Boulle palasi Ranskaan ja ryhtyi kirjailijaksi. Sota-ajan kokemukset näkyivät monissa hänen kirjoissaan.
Koska Kwai-joen sillan elokuvasovituksen käsikirjoittajat Michael Wilson ja Carl Foreman olivat Hollywoodin mustalla listalla, elokuvan käsikirjoitus merkittiin Boullen nimiin. Siten hän päätyi saamaan Oscar-palkinnon vuonna 1958. Wilson ja Foreman puolestaan saivat palkintonsa vasta postuumisti 1980-luvulla.
Boullen viimeiseksi teokseksi jäi vuonna 1992 julkaistu A Nous Deux, Satan. Hän kuoli vaikeaan sairauteen tammikuussa 1994.
Suomennetut teokset

Kwai-joen silta (Le Pont de la rivière Kwai), suomentanut Anna Louhivuori, Otava, 1952
Mitalin toinen puoli, suom.  Louhivuori, Anna. Otava, 1958
Herrasmiehen ammatti, suom.  Louhivuori, Anna. Otava, 1961
Apinoiden planeetta, suom. Nyytäjä, Outi, Otava, 1964
Pekka Railo

| Pekka Railo |
| --- | --- |
 Pekka Railo 1930-luvulla.
Kansanedustaja
 1.12.1941–4.11.1944  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1888 Mikkeli
Kuollut: 19. toukokuuta 1975 (87 vuotta) Helsinki
Ammatti:  filosofian maisteri, toimittaja
Pekka Bertel Jakob Railo (vuoteen 1907 Avelin, 24. maaliskuuta 1888 Mikkeli – 19. toukokuuta 1975 Helsinki) oli toimittaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1941–1944. Hän oli myös Helsingin apulaiskaupunginjohtaja 1948–1955.
Elämä > Varhaisvuodet

Pekka Railon vanhemmat olivat Juvalla syntynyt poliisikonstaapeli Jaakko Wilhelm Avelin (1854-1918) ja Eveliina Korhonen (1859-1945). Keskikoulun käytyään Railo meni apteekkarin oppiin valmistuen farmaseutiksi 1908, jonka jälkeen hän työskenteli muun muassa Kotkassa ja Turussa. Vuonna 1914 Railo jätti työnsä kiinnostuttuaan luontaislääkinnästä ja kasvissyönnistä. Vuotta myöhemmin hän kirjoitti ylioppilaaksi ja suoritti 1917 Helsingin yliopistossa filosofian kandidaatin tutkinnon pääaineenaan kansantalous.
Elämä > Vankeudessa

Opiskeluaikoinaan Raino kiinnostui myös sosialismista. Syksyllä 1917 hän aloitti Sortavalassa ilmestyneen sosialidemokraattisen Päivän Tiedot -lehden toimitussihteerinä. Yleislakon aikana Railo valittiin Sortavalan lakkokomiteaan. Hän yritti välttää tilanteen kärjistymistä ja toimi välittäjänä osapuolten välillä. Sisällissodan käynnistyessä Railo pysytteli erossa punaisten toiminnasta, mutta hänet vangittiin siitä huolimatta jo helmikuun alkupäivinä. Syynä olivat ilmeisesti Railon lehtikirjoitukset sekä hänen toimintansa lakkokomiteassa. Railoa pidettiin aluksi Sortavalan vankileirillä, josta hänet muutaman viikon kuluttua siirrettiin Kokkolan vankileirille. Railosta tuli nopeasti vankien johtomies, joka kielitaitonsa ja farmaseuttitaustansa ansiosta pääsi leirin vironsaksalaisen lääkärin apulaiseksi. Sodan päättymisen jälkeen Railo siirrettiin kesäkuun alussa Tammisaaren vankileirille, jossa hän toimi ylilääkäri Toivo Ellilän apulaisena ja pääsi liikkumaan alueella lähes rajoituksetta. Railon johtaman vankiryhmän tehtäviin kuului muun muassa kuolemansairaista vangeista huolehtiminen sekä kuolintapausten kirjaaminen. Leirin olot olivat niin surkeat, että jopa uudeksi ylilääkäriksi saapunut Robert Tigerstedt järkyttyi. Railolta saamiensa tietojen pohjalta Tigerstedt laati salaisen raportin, joka vuosi julkisuuteen Ruotsissa. Raportin ulkomailla synnyttämän kohun johdosta leirin oloja ryhdyttiin vihdoin syksyn aikana kohentamaan. Railo vapautui lokakuussa 1918, jolloin hänen ehdonalainen vankeustuomionsa vahvistettiin.
Elämä > Sisällissodan jälkeen

Vapauduttuaan Railo oli vuonna 1919 Kansan Työn päätoimittajana Viipurissa, josta hän joulukuussa siirtyi Suomen Sosialidemokraatin toimittajaksi Helsinkiin. Vuosina 1920-1926 Railo työskenteli perustamansa Työväen Sanomalehtien Tietotoimiston johtajana, 1926–1942 Työväen Sivistysliiton sihteerinä, 1942–1947 Helsingin suomenkielisten kansakoulujen taloudenhoitajana ja 1948–1955 Helsingin opetus- ja sairaala-asioista vastanneena apulaiskaupunginjohtajana. Eläkkeelle jäätyään Railo toimi vielä Helsingin kaupungin 400-vuotiskotisäätiön johtajana vuoteen 1959 saakka.
Railo oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1932-1942 ja kuului lyhyen aikaa kaupunginhallitukseen. Joulukuussa 1941 Railo nousi eduskuntaan varasijalta niin sanottuihin kuutosiin lukeutuneen Kaisu-Mirjami Rydbergin tilalle. Seuraavissa vaaleissa hän ei enää lähtenyt ehdolle. Railo kertoi, ettei innostunut eduskuntatyöstä, vaan piti kunnallispolitiikkaa läheisempänä. Hän oli myös presidentin valitsijamiehenä vuonna 1937.
Railo piti tärkeänä erityisesti työväen sivistystyötä. Hän kuului muun muassa Työväen Akatemian hallintoneuvostoon, Yhteiskunnallisen Korkeakoulun hallitukseen sekä Kansansivistystyön maailmanliiton hallitukseen. Muita työväenliikkeen luottamustehtäviä olivat muun muassa Elannon edustajiston ja Helsingin Työväen Säästöpankin johtokunnan jäsenyys, joiden ohella Railo oli Helsingin sosialidemokraattisen keskusteluseuran puheenjohtaja sekä kuului Uudenmaan sosialidemokraattiseen piiritoimikuntaan ja Helsingin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön hallitukseen. Hän oli jäsenenä myös Yleisradion ohjelmaneuvostossa, Valtiotieteellisen yhdistyksen johtokunnassa, Suomen Matkailijayhdistyksen hallituksessa sekä Kansainvälisen työjärjestön vapaa-aikakomiteassa. Railo kuoli Koskelan sairaskodissa 87-vuotiaana. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaahan.
Vankileirimuistelmat

Vankileiriltä vapautuessaan Railo joutui luovuttamaan keräämänsä tilastomateriaalin. Railo oli kuitenkin tehnyt niistä kopiot, joihin tukeutuen hän kirjoitti vankileirimuistelmansa 1950-luvun lopussa. Vuonna 1960 Railo tarjosi käsikirjoitusta sosialidemokraattista työväenliikettä lähellä olevalle Tammelle, mutta kustantamo ei suostunut julkaisemaan kirjaa taloudellisiin tappioihin vedoten. Syynä saattoivat olla myös sen sisältämät yksityiskohtaiset kauhukuvat Tammisaaren vankileirin oloista ja tapahtumista, jotka olivat mahdottomia julkaistavaksi aikakauden ilmapiirissä. Lisäksi syyksi on arveltu jopa Neuvostoliiton pelkoa, koska maan suurlähetystö oli aikaisemmin kritisoinut Tammen julkaisutoimintaa. Hylkäävän julkaisupäätöksen saatuaan Railo luovutti käsikirjoituksen Työväen Arkistoon, jonne se jäi tutkijoiden käyttöön.
Muistelmat ilmestyivät lopulta vuonna 2011 Minervan kustantamana. Varsinaisia muistelmia edeltää teoksen toimittaneen Pekka Tuomikosken johdanto, jossa kertaa Railon elämää sekä taustoittaa vuosien 1917-1918 tapahtumia ja sisällissodan vankileirejä. Nälkä- ja tautikuolemien ohella Railo kertoo muun muassa sadistisista vartijoista sekä vankien satunnaisista teloituksista. Lisäksi hän tarkastelee kahdessa erillisessä tutkielmassa eri puoluelehtien 1950-luvun näkemyksiä yleislakosta ja sisällissodasta.
Perhe

Pekka Railon puoliso oli Dagmar Kettunen (1901-1960), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1920. Pariskunnalla oli yksi poika. Railon veli oli vuorineuvos Eemeli Railo.
Teoksia

Tie yhteiskunnalliseen suunnitelmatalouteen.  Helsinki:  Työväen Sivistysliitto, 1942.
Railo, Pekka: ”Materialistinen historiankäsitys”, Sosialismia kohti.  Helsinki:  Työväen Sivistysliitto, 1945.
Marxin talousopin perusteet.  (Aikamme kulttuuri 13)  Helsinki:  Tammi, 1948.
Helsingin Työväenyhdistys 1884–1958.  Helsinki:  Helsingin Työväenyhdistys, 1959.
Railo, Pekka; Tuomikoski, Pekka (toim.): Valkoisten vankina : päiväkirja Kokkolan ja Tammisaaren punavankileireiltä 1918.  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-49245-9-7.
Pikkuhousunsuoja

Pikkuhousunsuoja
Pikkuhousunsuojat on kehitetty terveyssiteistä. Pikkuhousunsuojien tarkoituksena on imeä kuukautisvuodon ulkopuolinen vuoto, esimerkiksi valkovuoto tai lievä virtsankarkailu. Sitä voidaan käyttää myös varmistamassa esimerkiksi tamponia tai kuukautiskuppia.
Pikkuhousunsuojia on markkinoilla monenlaisia mm. string-alushousuille sekä mustia mustille alusvaatteille. Pikkuhousunsuojia myydään myös yksittäisesti pakattuina.
Kaikilla terveyssidevalmistajilla on markkinoilla myös pikkuhousunsuojia.
Kertakäyttöiset pikkuhousunsuojat

Kertakäyttöinen pikkuhousunsuoja pysyy paikallaan tarrakiinnityksellä. Kertakäyttöpikkuhousujensuojilla on monia valmistajia, mm. Alldays ja Vuokkoset. Kertakäyttöinen pikkuhousunsuoja heitetään nimensä mukaan käytön jälkeen roskiin. Sitä ei saa huuhdella viemäristä alas, sillä se voi tukkia viemäriputkia.
Kestopikkuhousunsuojat

Taloudellisempi ja ympäristöystävällisempi vaihtoehto kertakäyttöisille pikkuhousunsuojille ovat kestosuojat. Kestosuojissa ei ole käytetty valkaisuaineita tai muita kemikaaleja. Ne nimensä mukaisesti kestävät pidempään, sillä niitä voi käyttää useasti, ja täten tulevat usein halvemmiksi kuin kertakäyttöiset. Ne pitää kuitenkin aina pestä ennen uudelleenkäyttöä.
Kestopikkuhousunsuoja on samanlainen kuin kestoterveysside, joskin pienempi ja usein myös ohuempi, mutta materiaalit ovat molemmissa samat. Päällä kuivan tuntuinen kangas (usein puuvillaa, bambua tai hamppua) sekä keskellä kosteutta imemässä muutama imukerros esimerkiksi puuvillafroteeta. Joskus suojissa saattaa olla myös kosteussulku, ja vain kosteussuluttomia pikkuhousunsuojia voi käyttää molemmin päin. Ne kiinnitetään painonappien (eli neppareiden) tai erityisen tarrapinnan avulla alushousuihin.
Pretty Little Liars: The Perfectionists

| Pretty Little Liars: The Perfectionists |
| --- | --- |
Tyyli:  draama trilleri
Kestoaika:  42–43 minuuttia
Luoja(t):  I. Marlene King
Pääosissa:  Sasha Pieterse Janel Parrish Sofia Carson Sydney Park Eli Brown Hayley Erin Graeme Thomas King Kelly Rutherford
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  Freeform
Esitetty:  20. maaliskuuta 2019 –
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  10
Vastaava(t) tuottaja(t):  Joseph Dougherty Charlie Craig Gina Girolamo Leslie Morgenstein I. Marlene King
Aiheesta muualla
IMDb 
Pretty Little Liars: The Perfectionists on I. Marlene Kingin luoma yhdysvaltalainen draamatrillerisarja. Sarja on jatkoa Valehteleville viettelijöille ja perustuu Sara Shepardin The Perfectionists -kirjaan. Syyskuussa 2017 Freeform tilasi pilottijakson sarjalle, joka olisi jo toinen Valehtelevien viettelijöiden spin off -sarja. Se myös tulisi sisältämään joitakin hahmoja alkuperäisestä sarjasta. Toukokuussa 2018 Freeform tilasi kymmenen jakson pituisen ensimmäisen kauden, jonka ensimmäinen jakso julkaistiin 20. maaliskuuta 2019.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sasha Pieterse  | … |  Alison DiLaurentis   |
|  Janel Parrish  | … |  Mona Vanderwaal   |
|  Sofia Carson  | … |  Ava Jalali   |
|  Sydney Park  | … |  Caitlin Park-Lewis   |
|  Eli Brown  | … |  Dylan Walker   |
|  Hayley Erin  | … |  Taylor Hotchkiss   |
|  Graeme Thomas King  | … |  Jeremy Beckett   |
|  Kelly Rutherford  | … |  Claire Hotchkiss   |
|  Evan Bittencourt  | … |  Andrew   |
|  Noah Grey-Cabey  | … |  Mason   |
|  Chris Mason  | … |  Nolan Hotchkiss   |
|  Klea Scott  | … |  Dana Booker   |
|  Garrett Wareing  | … |  Zach   |
Poikolainen

Poikolainen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Jutta Poikolainen (s. 1963), jousiampuja
Martti Poikolainen (1929–2021), taiteilija, graafinen suunnittelija, kuvittaja
Pekka Poikolainen (s. 1973), jääkiekkoilija
Petri Poikolainen (s. 1975), näyttelijä
Tomi Poikolainen (s. 1961), jousiampuja
Unto Poikolainen (s. 1946), pesäpalloilija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Preussin sotakorkeakoulu

Schinkelin suunnittelema sotakorkeakoulun rakennus Unter den Lindenillä.
Franz Schwechtenin suunnittelema 1883 rakennettu sotakorkeakoulun rakennus Dorotheenstraßen varrella.
Preussin sotakorkeakoulu (saks. Preußische Kriegsakademie) oli Preussin kuningaskunnan sotakorkeakoulu ja upseerioppilaitos, joka sijaitsi Berliinissä.
Koulun perusti Berliiniin preussilainen kenraali Gerhard von Scharnhorst 15. lokakuuta 1810. Yksi koulun ensimmäisistä oppilaista oli Carl von Clausewitz, josta tuli yksi tunnetuimmista sotateoreetikoista. Muita maineikkaita koulussa opiskelleita olivat muun muassa sotamarsalkat Karl Friedrich von Steinmetz, Helmuth von Moltke ja Leonhard Graf von Blumenthal.
Unter den Linden -kadun varrelle vuosina 1824–1825 rakennetun koulurakennuksen suunnitteli Karl Friedrich Schinkel. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen koulu kävi läpi uudistuksia.
Koulu lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen.
Pontrieux

| Pontrieux (Pontrev) |
| --- | --- |
 Pontrieux’n satama
 lippu:  vaakuna
 Pontrieux
 Koordinaatit: 48°41′57″N, 3°09′29″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bretagne
Departementti:  Côtes-d'Armor
Arrondissementti:  Guingamp
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1,0 km²
Väkiluku (2017):  1 028 
 – Väestötiheys:  1007 as./km²
Kunnan numero:  22250
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pontrieux (bretoniksi Pontrev) on kunta läntisessä Ranskassa Côtes-d'Armorin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Englannin kanaaliin laskevan Trieuxjoen varrella.
Historia

Kaupunki alkoi muodostua 1400-luvulla, jolloin nykyisen kaupungin paikalle Trieuxjoen varrelle tuli asutusta. Joen yli rakennettiin silta, josta tuli tärkeä maantieyhteys Trégorin ja Goëlon historiallisten maakuntien välille. Lisäksi jokea pitkin oli laivayhteys merelle. Näin syntyi alkujaan Pont-Trieux'n kaupunki. Siitä muodostui ihanteellinen kauppapaikka, ja josta tuli myös Guingampin kaupungin satama.
Vuonna 1840 joen alajuoksulle rakennettiin uusi silta Pont de Lézardrieux. Tämän jälkeen kaupungin kautta kulkeminen ei ollut enää välttämätöntä. Rautatie rakennettiin kaupunkiin 1800-luvun lopulla, mikä johti teollisuuden kehitykseen. Erityisesti puu-, pahvi- ja pellavateollisuuteen perustuvat tuotteet kulkivat kaupungin sataman kautta ympäri Eurooppaa tanskalaisten ja englantilaisten kuunareiden rahtina.
Nähtävyydet

Kaupunkia kutsutaan Trégorin pieneksi "Venetsiaksi". Sen nähtävyyksiä ovat 1500-luvulta peräisin oleva talo, jota kutsutaan nimellä “Tour Eiffel”, 1700-luvulta peräisin oleva suihkulähde Fontaine de Pontrieux sekä viisikymmentä pesulaa joen varrella.
Tour Eiffel
Fontaine de Pontrieux
Jokivarren pesuloita
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pontrieux Wikimedia Commonsissa
Pierre Magnol
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pierre Magnol Wikimedia Commonsissa
Preussin vapaavaltio

Preussin vapaavaltio (saks. Freistaat Preußen) oli vuonna 1918 perustettu Preussin kuningaskunnan seuraajavaltio. Vuoden 1920 perustuslain jälkeen Preussi oli parlamentaarinen demokratia. Se oli Weimarin tasavallan suurin jäsenvaltio ja tasapainoisempi kuin valtakunta kokonaisuudessaan.
Preussia hallitsivat lähes yksinomaan Weimarin koalition puolueet (SPD, DDP ja Zentrum), ajoittain mukana oli myös DVP. Lyhyitä katkoksia lukuun ottamatta Preussin pääministerit (saks. Ministerpräsidenten) valittiin Paul Hirschin ja Otto Braunin sosiaalidemokraattien riveistä. Preussin hallintoa ja poliisivoimia uudistettiin tasavaltalaisin ottein etenkin sisäministerien Carl Severingin ja Albert Grzesinskin johdolla.
Niin kutsutun Preußenschlagin eli Preussin vallankumouksen myötä vuonna 1932 valtakunnankansleri Franz von Papenin hallintokaudella Preussi menetti itsenäisen roolinsa ja se sulautettiin osaksi valtakunnanpolitiikkaa. Kansallissosialismin kaudella vapaavaltio lakkasi käytännössä olemasta: lopullisesti sen lakkauttivat liittoutuneet miehittäjävoimat toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1947.
Punainen matto

Japanin pääministeri Junichiro Koizumin vierailua kunnioitettiin punaisella matolla Yhdysvalloissa.
Vuoden 1988 Oscar-gaala ja punainen matto.
Punainen matto on arvovieraille kuten valtionpäämiehille ja filmitähdille usein levitettävä matto, jolla korostetaan heidän saapumisensa arvoa.
Punainen ja purppura väri ovat jo antiikin ajoista asti olleet erityisen arvostettuja niiden harvinaisuuden vuoksi. Varhaisin viittaus punaiseen mattoon on kreikkalaisen Aiskhyloksen Agamemnon-tragediasta vuodelta 458 eaa. Näytelmässä Clytaemnestra rohkaisee miestään Agamemnonia kävelemään punaisen maton poikki sotasaavutustensa kunniaksi. Vaatimaton Agamemnon kieltäytyy aluksi, mutta kävelee lopulta kuitenkin maton poikki, tosin paljain jaloin ja peläten jumalien vihaa vietyään heiltä voiton kunnian.
Vuonna 1821 laivalla matkustanutta Yhdysvaltain presidenttiä James Monroeta varten levitettiin punainen matto joentörmälle Etelä-Carolinassa. Vuonna 1902 newyorkilainen luksusjuna 20th Century Limited levitti punaisen maton kaikille Chicagon junaan nousseille matkustajilleen.
Vuonna 1922 punaista mattoa käytettiin ensi kertaa Hollywoodissa, Egyptian Theatren avajaisissa. Seitsemän vuotta myöhemmin perustetussa vuosittaisessa Oscar-gaalassa alettiin myös käyttää punaista mattoa, ja se toimii nykyisin tunnettuna filmitähtien näyttäytymistilaisuutena. Oscar-gaalan maton tarkka sävy on salaisuus, mutta se on hiukan purppuraan vivahtava punainen, joka näyttää televisiokuvassa todellista punaisemmalta. Maton levittämiseen menee 20 mieheltä kaksi päivää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punainen matto Wikimedia Commonsissa
Poverty Stinks

Poverty Stinks oli suomalainen 1980-luvun puolivälissä perustettu voimapop-yhtye. Poverty Stinks julkaisi ensimmäisen singlensä ”I Wanna Be With You” omakustanteena loppuvuodesta 1988, jonka jälkeen levy-yhtiö CBS kiinnostui yhtyeestä. Ensimmäinen CBS-single oli uudelleenmiksattu version ”I Wanna Be With Yousta”. Single ilmestyi vuonna 1989 kuten myös kakkossingle ”You Can't Give Enough”.
Miehistömuutosten jälkeen Poverty Stinks levytti Gaga Goodiesille arvostelumenestykseksi nousseen, Ari Vaahteran tuottaman Gargle Blaster -albumin, joka julkaistiin lokakuussa 1990. Vuonna 1991 yhtye siirtyi Poko Rekordsille, joka julkaisi vuosina 1991–1998 yhtyeeltä viisi studioalbumia ja kolme kokoelmalevyä. Vuonna 2006 Poko Rekords julkaisi kokoelmalevyn There Must Be... Hits!.
Poverty Stinks kiersi 1990-luvulla Suomen lisäksi keikkailemassa ja promoamassa levyjään myös muun muassa Skandinaviassa, Britanniassa, Saksassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa.Yhtye esiintyi  festivaaleilla Skandinaviassa, muun muassa Roskildessa, Dalarockissa ja Hultsfredissa.
Kokoonpano > Gargle Blaster -levyllä (1990)

Jarmo Laine (laulu, kitara)
Tommi Pietiläinen (kitara, taustalaulu)
Ari Maunula (basso)
Jukka Kylli (rummut)
Kokoonpano > Schräng!-levyllä (1998)

Jarmo Laine (laulu, koskettimet)
Tuomas Rislakki (kitara)
Ari Maunula (basso)
Jukka Kylli (rummut, perkurssiot)
Aiheesta muualla

Yle Areena: Poverty Stinks - perusasiat kunniaan
Artistisivut Poko Rekordsin kotisivuilla (Archive.org)
Poikonen

Poikonen on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Eveliina Ala-Kulju ent. Poikonen (1867–1940), kansanedustaja (kok.)
Uuno Poikonen (1927–2002), kuvanveistäjä ja kirjailija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Punainen mekko

| Punainen mekko |
| --- | --- |

Kirjailija:  Elina Tiilikka
Kansitaiteilija:  Sanna-Reeta Meilahti
Kieli:  suomi
Genre:  psykologinen romaani
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  288
ISBN:  978-951-20-8140-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Punainen mekko on Elina Tiilikan esikoisromaani. Teoksen on julkaissut Gummerus vuonna 2010. Kirja kertoo Noorasta, joka päättää rahan puutteessa ryhtyä prostituoiduksi.
Kirjan päähenkilö päätyy alalle kokeilunhalusta ja toteaa työllä saavan helposti rahaa. Asiakkaita on tarjolla enemmän kuin ehtii ottaa vastaan. Pelkällä lukiokoulutuksella päähenkilö ei ollut saanut mieleisiään töitä, ja hänelle tarjotut siivoojan työt tuntuivat turhilta ja tylsiltä. Prostituutiota ei moralisoida kirjassa, mutta se käsittelee sen mukanaan tuomia kielteisiä vaikutuksia nuoren naisen elämään, itsearvostukseen ja minäkuvaan.