stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalkapallon suomenmestaruuskilpailut 1922
Alkuerät

| pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 10.8. | Åbo IFK | 11–0 (5-0) | Turun Urheiluliitto |
| 20.8. | Viipurin Reipas | 4–1 (1-0) | Viipurin Bandy & Jalkapalloseura |
| 20.8. | Gamlakarleby IF | 2–1 (0-1) | Pietarsaaren Drott |
| 20.8. | Oulun Partiolais-Palloilijat | 1–3 | Tornion Palloilijat |
| 3.9. | Vaasan Vasama | 7–0 (4-0) | Vasa IS |
|  | Lappeenrannan Luistinseura | 3–0 | Viipurin Venäläinen Yhdistys |
| 27.8. | Kotkan Into | 0–6 | Tampereen Palloilijat |
| pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 15.8. | Åbo IFK | 7–0 (3-0) | Turun Riento |
| 2.9. | Helsingin Palloseura | 3–0 (1-0) | Kronohagens IF |
| 3.9. | Tampereen Palloilijat | 4–1 | Varkauden sk Palloilijat |
| 3.9. | Viipurin Reipas | 8–2 | Lappeenrannan Luistinseura |
| 3.9. | Tornion Palloilijat | 0–9 | Gamlakarleby IF |
| 6.9. | Vaasan Vasama | 4–1 | Vasa IFK |
Puolivälierät

| pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 3.9. | Helsingin Jalkapalloklubi | 4–1 (2-1) | Helsingfors IFK |
| 10.9. | Tampereen Palloilijat | 1–7 | Viipurin Reipas |
| 10.9. | Helsingin Palloseura | 7–0 (5-0) | Åbo IFK |
|  | Vaasan Vasama | luovutus | Gamlakarleby IF |
Välierä

| pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 17.9. | Viipurin Reipas | 6–2 | Helsingin Jalkapalloklubi |
| 17.9. | Vaasan Vasama | 1–4 | Helsingin Palloseura |
Loppuottelu

| pvm | Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- | --- |
| 24.9. | Helsingin Palloseura | 4–2 | Viipurin Reipas |
Suomen mestarit

Saldo koko kaudelta
| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | Pist>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Helsingin Palloseura | 17 | 10 | 0 | 7 | 47-15 | 20 |
HPS:n joukkue: Harald Belewicz; Niilo Koskinen - Sven Lydman; Alexander Karjagin - Hugo Mantila - Lauri Virta; Yrjö Tornivuori - Vilho Hirvonen - Bruno Mantila - Arvi Katajavuori - Aarne Linna.
Aiheesta muualla

Suomen pääsarjatason sarjataulukot RSSSF:n sivuilla
Suomen Urheilulehti 1. elokuuta 1922
Suomen Urheilulehti 14. marraskuuta 1922
Lautela, Yrjö & Wallén, Göran: Rakas jalkapallo, s. 415.  Hämeenlinna:  Teos, 2007.  ISBN 978-951-851-068-3
| n k Jalkapallon pääsarjakaudet Suomessa |
| --- | --- |
Suomen-mestaruuskilpailut: 1908 1909 1910 1911 1912 1913 1914a 1915 1916 1917 1918 1919 1920 1921 1922 1923 1924 1925 1926 1927 1928 1929
Mestaruussarja: 1930 1931 1932 1933 1934 1935 1936 1937 1938 1939 1940–41 1941–42b 1942–43c 1943–44 1944–45d 1945e 1945–46 1946–47 1947–48 1948 1949 1950 1951 1952 1953 1954 1955 1956 1957 1958 1959 1960 1961 1962 1963 1964 1965 1966 1967 1968 1969 1970 1971 1972 1973 1974 1975 1976 1977 1978 1979 1980 1981 1982 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989
Veikkausliiga: 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 2017 2018 2019 2020 2021 2022 2023 2024
a) Suomenmestaruuskilpailua ei pelattu ensimmäisen maailmansodan vuoksi. b) Mestaruussarjaa ei pelattu jatkosodan vuoksi. c) Mestaruussarja korvattiin jatkosodan vuoksi cup-kilpailulla (1942). d) Mestaruussarja korvattiin jatkosodan vuoksi cup-kilpailulla (1945). e) Karsintasarja on laskettu myöhemmin Mestaruussarjan 13. kaudeksi.
Helmut Janz

| Mitalit> Maa:   Länsi-Saksa.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Länsi-Saksa.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Länsi-Saksa.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Länsi-Saksa> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | 400 metrin aidat |  |
Helmut Janz (11. huhtikuuta 1934 – 8. marraskuuta 2000) oli saksalainen 400 metrin aitajuoksija.
Janz sijoittui Rooman 1960 olympialaisten 400 metrin aitajuoksussa neljänneksi ajalla 49,9 s. Yhdysvallat saavutti juoksussa kolmoisvoiton ja Janz hävisi pronssimitalisti Richard Howardille 0,2 sekuntia. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 Janz saavutti pronssia ajalla 50,5 s. Hänen edellään olivat maailmanennätystä 49,2 s sivunnut italialainen Salvatore Morale ja ajan 50,3 s juossut maanmies Jörg Neumann.
Jalokuoriaiset

| Jalokuoriaiset |
| --- | --- |
 Hohtojalokuoriainen (Buprestis octoguttata) Saksasta
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Yläheimo::  Kauniaismaiset Buprestoidea
Heimo::  Jalokuoriaiset Buprestidae  Leach, 1815
Suvut
 Jalosoukot (Agrilus) Curtis, 1825  Anthaxia Eschscholtz, 1829  Aphanisticus Latreille, 1810  Buprestis Linnaeus, 1758  Chalcophora Dejean, 1833  Chrysobothris Eschscholtz, 1829  Coraebus Laporte de Castelnau & Gory, 1839  Dicerca Eschscholtz, 1829  Habroloma Thomson, 1864  Melanophila Eschscholtz, 1829  Ovalisia Lacordaire, 1835, nec Hübner, 1821  Phaenops Dejean, 1833  Poecilonota Eschscholtz, 1829  Trachys Fabricius, 1801 
Katso myös
   Jalokuoriaiset Wikispeciesissä   Jalokuoriaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jalokuoriaiset (Buprestidae) on kovakuoriaisten heimo. Se on Suomessa pahimmin taantunut kovakuoriaisheimo, varsinkin kulometsien lajiston osalta. Suomessa heimoon kuuluu 31 lajia, mutta eniten lajeja esiintyy trooppisilla seuduilla. Lisäksi heimossa on runsaasti kuumien ja kuivien alueiden puuvartisen kasvillisuuden asukkeja. Maailmasta jalokuoriaisia tunnetaan noin 14 600 ja Pohjoismaista sekä Baltiasta yhteensä 57 lajia. Heimon nimi johtuu monien lajien värikkäänä kiiltelevästä pinnasta.
Piirteitä

Jalokuoriaisten koko ja muoto vaihtelevat suuresti. Eräät Habroloma-suvun lajit ovat muutaman millimetrin pituisia, kun taas esimerkiksi Chrysochroa gigantea ja Euchroma gigantea ovat aikuisina miltei 10 senttimetrin pituisia. Muodoltaan lajit ovat useimmiten pitkulaisen soikeita, jotkin leveämpiä ja osa hyvinkin kapeita. Raajojen etulonkat ovat pyöreät ja takaraajojen reisisuojat laajentuneet. Tärkeitä tuntomerkkejä ovat takarinnassa erottuva poikittaisuurre ja takaruumiin kahden ensimmäisen näkyvän jaokkeen (3. ja 4. jaoke) yhteenkasvaminen. Etu- ja keskiruumis ovat kiinni toisissaan. Tuntosarvet ovat yleensä sahamaiset ja niissä on 11 jaoketta. Kuoriaiset ovat usein kirkasvärisiä ja kirjavia, ja niiden pinta on kitiinirakenteesta johtuen kirkkaan metallinkiiltoinen. Tämä metallinen hohde voi olla hyvinkin näyttävä. Toukilla on hyvin kehittynyt ylähuuli.
Elinympäristö ja elintavat

Suomessa aikuisia jalokuoriaisia tavataan toukokuulta lokakuuhun, mutta lajisto on runsaimmillaan heinä-elokuussa. Kuoriaiset ovat liikkeellä etenkin helteisellä säällä. Jalokuoriaiset ovat nopealiikkeisiä ja osa lajeista pakenee lähestyvää tarkkailijaa usein jo monen metrin päästä, mikä vaikeuttaa niiden kiinnisaamista. Toisaalta muutamat kukissa viihtyvät lajit voivat olla hyvinkin rauhallisia. Kuoriaiset ovat hyviä lentäjiä ja ne parveilevat tyypillisesti suorassa auringonpaisteessa. Esimerkiksi monet jalosoukot (Agrilus) lopettavat lennon heti, jos aurinko peittyy pilven taakse.
Toukat elävät tavallisesti puissa ja pensaissa, lajista riippuen joko elävien tai juuri kuolleiden puuvartisten kasvien kuoren alla tai lahoavassa puuaineksessa. Muutamat lajit viettävät toukkavaiheensa lehtien sisällä ja eräät ovat erikoistuneet syömään kasvien juuria. Toukkavaiheita on 5–7 ja toukan kehitys kestää lyhimmillään vain kuukauden, kun osalla lajeista sen kesto on useita vuosia. Kehitysaika voi vaihdella jonkin verran jopa saman lajin sisällä. Porrasteisesti aikuistuvat etenkin metsäpaloja vaativat lajit. Nopeimmin kehittyvät kuitenkin elävissä kasveissa elävien lajien toukat kun kuolleessa puussa elävillä lajeilla kehitys on yleensä monivuotinen. Tummajalokuoriaisen (Bupestris haemorrhoidalis) toukkavaihe voi kestää yli viisi vuotta, joskus ehkä yli kymmenenkin. Bupestris aurulenta -lajin toukan tiedetään kehittyneen jopa 51 vuotta, mikä tekee siitä maailman pitkäikäisimmän hyönteisen. Jalokuoriaisten isäntäspesifsyys vaihtelee, mutta monet lajit kykenevät elämään vain tietyllä puulajilla sekä muutamalla sen sukulaisella.
Aikuiset kuoriaiset käyttävät ravinnokseen yleensä lehtiä tai neulasia, mutta eräät lajit kukkien siitepölyä.
Muutamilla jalokuoriaisilla on merkitystä metsätalouden tuholaisina. Erityisen merkittävä on aasialainen saarnenjalosoukko (Agrilus planipennis), joka on levinnyt vieraslajina Pohjois-Amerikkaan ja on lajin leviämisen estämiseksi luokiteltu Euroopassa karanteenituholaiseksi. Samanlaisia Euroopan karanteenilajeja ovat myös pohjoisamerikkalaiset Agrilus anxius ja Agrilus coxalis. Suomesta ei nykyisin tunneta jalokuoriaisten aiheuttamia metsätuhoja. Vähäistä rakennustuhoa voi aiheuttaa tummajalokuoriainen, joka elää vanhojen rakennusten hirsissä.
Lajit Suomessa

Suomesta on tavattu 30 jalokuoriaislajia, joista uhanalaisia ovat yksi äärimmäisen uhanalainen (CR), kolme erittäin uhanalaiseksi (EN) ja viisi vaarantuneeksi (VU) luokiteltua lajia. Lisäksi kaksi lajia on luokiteltu silmälläpidettäviksi (NT) ja yksi on hävinnyt (RE). Yhden lajin uhanalaisuus on jätetty puutteellisten tietojen vuoksi arvioimatta (NE).
ukkokauniainen Chalcophora mariana RE
viherjalokuoriainen Buprestis rustica
tummajalokuoriainen Buprestis haemorrhoidalis
täpläjalokuoriainen Buprestis novemmaculata EN
hohtojalokuoriainen Buprestis octoguttata
koivukauniainen Dicerca furcata VU
leppäkauniainen Dicerca alni VU
havukauniainen Dicerca moesta VU
hiirakkokauniainen Poecilonota variolosa
välkekauniainen Lamprodila decipiens EN
kulokauniainen Melanophila acuminata
sinikauniainen Phaenops cyanea
rämekauniainen Phenops formaneki
nelikuoppakauniainen Anthaxia quadripunctata
mäntykauniainen Anthaxia godeti NT
kultakuoppakauniainen Chrysobothris chrysostigma
haavanjalosoukko Agrilus ater VU
tammenjalosoukko Agrilus sulcicollis NT
kampajalosoukko Agrilus laticornis VU
pihlajanjalosoukko Agrilus mendax
näsiänjalosoukko Agrilus integerrimus EN
pajunjalosoukko Agrilus subauratus
vesajalosoukko Agrilus pratensis
sinijalosoukko Agrilus pseudocyaneus CR
koivunjalosoukko Agrilus betuleti
raidanjalosoukko Agrilus viridis
ruusunjalosoukko Agrilus cuprescens NE
rämejalosoukko Agrilus paludicola
pikkukauniainen Trachys minutus
kääpiökauniainen Habroloma nanum
Metaxymorpha gloriosa
Reginald Dyer

Reginald Edward Harry Dyer (1864–1927) oli brittiläinen prikaatikenraali, joka toimi Intiassa brittien siirtomaahallinnon palveluksessa. Häntä pidetään vastullisena Amritsarin verilöylystä vuonna 1919. Siinä sotilaat avasivat tulen aseettomia mielenosoittajia vastaan. Arviot kuolleista vaihtelevat 464:sta jopa kahteen tuhanteen. Ampumiskomennon antanut Dyer sanoi jälkeenpäin oikeudenkäynnissä toimineensa täysin oikein.
Dyer syntyi brittiläisessä Intiassa (nykyisessä Pakistanissa), mutta opiskeli ensin Irlannissa ja myöhemmin Englannissa Sandhurstin sotilasakatemiassa. Hänet lähetettiin ensin Irlantiin, ja vuonna 1885 hän osallistui kolmanteen Burman sotaan, missä Burman kuningaskunnasta tuli Brittiläisen imperiumin siirtomaa. Burman sodan jälkeen hänet siirrettiin Intiaan. Ensimmäisessä maailmansodassa hän komensi Brittiläisen Intian joukkoja Afganistanin ja Persian välisellä rajalla. Hän palasi Intiaan 1915.
Maaliskuussa 1918 Dyer nimitettiin 45. jalkaväkiprikaatin komentajaksi Jallanduriin, jonka suurin kaupunki on Amritsar.
Dyerin kannattajien mielestä hän pelasti Intian joutumasta sekasortoon; vastustajien, joiden joukossa olivat  Gandhi ja Nehru, mielestä hänen toimintansa oli osoitus brittiläisen imperiumin moraalisesta konkurssista.
Intian historiassa Dyer on merkittävä henkilö siksi, että Amritsarin verilöylyn jälkeen maan vapausliike otti tavoitteekseen täydellisen itsenäisyyden.
Kirjallisuutta

Collett, N.: The Butcher of Amritsar. Määritä julkaisija! ISBN 1-85285-575-4  Google books (viitattu 1.2.2009). (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  SNAC  IdRef
Janika

| Janika, Janica, Jannika |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Janika:15. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  Jannika, Janica: 15. marraskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Jannika, Janakka, Janike, Jennika
Vastineita eri kielissä:  Janica
Nimen alkuperä:  Jani, Janne
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Janika on naisen etunimi,
Nimi on lainattu mahdollisesti alasaksasta diminutiivimuotona Janika. Nimi on esiintynyt myös muodoissa Janikka (vuonna 1420 Siuntiossa) ja Janakka (vrt. Janakkala). Nimen vastineena monessa muussa maassa on Janica. Myös muoto Jannika esiintyy.
Unkarissa Janika on miehen nimi, Janos-nimen diminutiivi.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Janika on annettu Suomessa noin 3 170 naiselle ja alle 20 miehelle. Nimi Jannika on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 613 naiselle, Janica noin 1 230 naiselle ja alle 10 miehelle. Sekä Janikoista, Jannikoista että Janicoista yli puolet on 1980- tai 1990-luvulla syntyneitä.
Janikan nimipäivä on suomen­kielisen kalenterin mukaan 15. marraskuuta. Suomenruotsalaisen kalenterin mukaan sama päivä on Jannikan ja vuodesta 2015 lähtien myös Janican nimipäivä.
Janikan lempinimi on usein Jansku tai Jansu.
Tunnettuja Janikoja, Jannikoja ja Janicoja

Janica Kortman, suomalainen Big Brother-voittaja
Janica Kostelić, kroatialainen alppihiihtäjä
Janica Rauma (o.s. Mäkelä), suomalainen juoksija
Jannika Wirtanen, o.s. Bergroth, Jannika B, suomalainen laulaja
Jalkaväkirykmentti 29 (talvisota)

Jalkaväkirykmentti 29 eli JR 29 oli Suomen armeijan rykmentti talvisodassa. Se oli osa 10. divisioonaa ja taisteli Taipaleella Karjalankannaksen itäosassa.
Perustaminen ja varustaminen

Keski-Suomen sotilaslääni perusti rykmentin. Perustaminen alkoi pääosin Jyväskylän  ja Niinisalon alueelta 7. lokakuuta 1939, eli se tapahtui jo ennen varsinaisen YH:n julistamista. Rykmentti pyrittiin varustamaan määrävahvuiseksi, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen rykmentti ei niitä saavuttanut.
Komentaja

Everstiluutnantti Teuvo Wartiovaara
Yksiköt

I pataljoona (I/JR 29 )
II pataljoona (II/JR 29)
III pataljoona (III/JR 29)
Rykmentin esikuntakomppania (EK/JR 29), jonka päällikkönä oli vänrikki Lauri Lujala, perustettiin Jyväskylässä Saarijärven, Viitasaaren ja Konginkankaan reserviläisistä
Rykmentin kranaatinheitinkomppania (KrhK/JR 29), jonka päällikkönä oli kapteeni Toivo Laitinen, perustettiin Jyväskylässä Saarijärven reserviläisistä
Rykmentin kolonna eli huolto- ja kuljetusosat (Kolonna/JR 29) perustettiin Jyväskylässä Konginkankaan reserviläisistä
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen (Pyhäjärvi–Sakkola) 13.–15.10.1939 välisenä aikana muun divisioonan mukana.
Rykmentin nimen muutos

Rykmentin nimi muuttui 1.1.1940 Jalkaväkirykmentti 20:ksi (JR 20)
Rykmentin tappiot talvisodassa

kaatuneita 48
Džibbalin kieli

| Džibbali> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:   Oman
Puhujia:  25 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  afroaasialaiset kielet
Kieliryhmä:  seemiläiset kielet länsiseemiläiset kielet nykyeteläarabialaiset kielet
ISO 639-3:  shv
 Ohje 
Džibbalin kieli on seemiläinen kieli, jota puhutaan Omanille kuuluvan Dhofarin alueella. Kielellä on noin 25 000 puhujaa.
Džibbalin kieli tunnetaan myös nimillä šehri, ehhkili, ehkli, šhawri, šxawri, šheri ja qarawi. Kieltä puhutaan Omanin Dhofarin alueen vuoristossa, alueen rannikon asutuskeskuksissa Raysutissa, Salalassa, Mirbatissa ja Sidhissä, sekä Kuria Muria -saarilla, joiden asukkaat puhuvat omaa murrettaan. Vuoden 1993 väestönlaskennan mukaan kielellä oli 25 000 puhujaa. Kielen puhujat kuuluvat useisiin eri heimoihin ja yhteiskuntaluokkiin. Dhofarin vuoriston džibbalin puhujat ovat puolipaimentolaisia ja he kasvattavat esimerkiksi kameleita ja karjaa, sekä keräävät olibaanihartsia. Rannikolla harjoitetaan useita eri elinkeinoja.
Džibbali voidaan jakaa keski-, itä- ja länsimurteisiin. Kieli on sukua muille nykyeteläarabialaisille kielille, mutta niiden puhujat eivät ymmärrä toisiaan. Toisilleen puhuessaan kielten puhujat käyttävätkin arabiaa.
Jefim Dzigan

Jefim Lvovitš Dzigan (ven. Ефи́м Льво́вич Дзига́н, 14. joulukuuta 1898 Moskova – 31. joulukuuta 1981 Moskova) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja.
Jefim Dzigan valmistui Boris Tšaikovskin elokuvakoulusta ja aloitti uransa vuonna 1924 näyttelijänä, apuohjaajana ja kuvaajana. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Mikheil Tšiaurelin kanssa Georgiassa tehty Pervyi kornet Strešnev (1928). Dziganin tunnetuin elokuva on Venäjän kansalaissotaa kuvaava Kronstadt (My iz Kronštadta, 1936). Vsevolod Višnevskin käsikirjoitukseen perustuvaa elokuvaa pidettiin aikanaan yhtenä neuvostoelokuvan huippusaavutuksista. Se sai Stalin-palkinnon vuonna 1941. Jesli zavtra voina (1938) kuvaa naivisti Natsi-Saksan mahdollista hyökkäystä Neuvostoliittoon.
Sodan jälkeen Dzigan kuvasi Kazakstanissa ja Azerbaidžanissa suurmieselämäkerrat Džambul (1953) ja Fatali-Han (1947, julkaistu 1959). Vallankumoushistoriallinen Prologi (Prolog, 1956) oli yksi ensimmäisistä neuvostoliittolaisista laajakangaselokuvista. Aleksandr Serafimovitšin teokseen perustuva Rautavirta (Železnyi potok, 1967) sai yleisliittolaisen elokuvafestivaalin pääpalkinnon vuonna 1968.
Dzigan työskenteli vuodesta 1937 lähtien Neuvostoliiton elokuvakoulun VGIK:n opettajana ja vuodesta 1965 professorina. Hän liittyi NKP:hen vuonna 1943. Ohjaaja sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1969.
Jalkaväkirykmentti 28 (talvisota)

Jalkaväkirykmentti 28 eli JR 28 oli Suomen armeijan rykmentti talvisodassa. Se oli osa 10. divisioonaa, jonka mukana rykmentti taisteli Taipaleella Karjalankannaksen itäosassa. Jalkaväkirykmentti 28 nimettiin 1. tammikuuta 1940 uudelleen Jalkaväkirykmentti 19:ksi.
Perustaminen ja varustaminen

Sotaväen päällikkö kenraali Hugo Österman antoi 7. lokakuuta 1939 käskyn Keski-Suomen sotilasläänille perustaa 10. divisioonan jalkaväkirykmentti 28:n. Käskyssä kiellettiin kutsujen toimittaminen reserviläisille kello 23-6 välisenä aikana, mutta sitä ei voitu noudattaa täydellisesti pitkien välimatkojen vuoksi. Käskyssä määrättiin ensimmäiseksi liikekannallepanopäiväksi tiistai 10. lokakuuta (ylimääräiset harjoitukset, YH). Rykmentti perustettiin Jyväskylässä Seminaarinmäellä ja se pyrittiin varustamaan määrävahvuiseksi, mutta puolustusvoimien kalustopulasta johtuen rykmentti ei niitä saavuttanut.
Yksiköt

I pataljoona (I/JR 28)
II pataljoona (II/JR 28)
III pataljoona (III/JR 28)
Rykmentin esikuntakomppania (EK/JR 28)
Rykmentin kranaatinheitinkomppania (KrhK/JR 28)
Rykmentin kolonna eli huolto- ja kuljetusosat (Kolonna/JR 28)
Komentajat

Eversti Urho Sihvonen perustamisesta - 8.12.1939
Everstiluutnantti Martti Nurmi 8. - 17.12.1939
Everstiluutnantti Mauno von Schrowe 17.12 - 8.5.1940
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen (Sakkola) 12.-14. lokakuuta muun divisioonan mukana. Esikunta ja kranaatinheitinkomppania saapuivat alueelle 12. lokakuuta kello 20.35 ryhmittyen Kaarnalammen eteläpuolelle. Seuraavana päivänä kello 7.21 saapui III pataljoona ryhmittyen Taipaleen ja Terenttilän alueille. Kello 10.45 saapuivat rykmentin kolonnat ja kello 11.50 I pataljoona, jotka ryhmittyivät Korvenkylään sekä Volossulan ja Koukunniemen alueille. Rykmentin II pataljoona saapui 14. lokakuuta kello 8.24 ryhmittyen Haparaiseen.
Rykmentin nimen muutos

Rykmentin nimi muuttui 1. tammikuuta 1940 Jalkaväkirykmentti 19:ksi (JR 19)
Rykmentin tappiot talvisodassa

kaatuneita 476
Kadonneita 112
Haavoittuneita 1798
Hr. Ms. Jan van Amstel (1936)

| Hr>  Ms. Jan van Amstel |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  P. Smit, Rotterdam
Kölinlasku:  21. maaliskuuta 1936
Laskettu vesille:  27. elokuuta 1936
Palveluskäyttöön:  15. maaliskuuta 1937
Tekniset tiedot
Uppouma:  525 t
Pituus:  56,69 m
Leveys:  7,77 m
Syväys:  2,11 m
Koneteho:  1 600 ihp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  45
Aseistus
Aseistus:  1 x 75 mm puoliautomaattinen tykki 2 x kaksipiippuista .50" konekivääriä 40 x miinaa
Hr. Ms. Jan van Amstel oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Jan van Amstel -luokan teräsrunkoinen miinanraivaaja, joka otettiin palvelukseen 1937.
Valmistus

Alus tilattiin P. Smitiltä Rotterdamista ja sen köli laskettiin 21. maaliskuuta 1936. Alus laskettiin vesille 17. elokuuta 1936 ja se otettiin palvelukseen 15. maaliskuuta 1937.
Palvelus

Alus vaurioitui 6. maaliskuuta 1942 Surabayassa ilmahyökkäyksessä, jolloin 23 miehistönjäsentä sai surmansa. Alus joutui taisteluun keisarillisen laivaston hävittäjän kanssa lähellä Giliä Madoeiransalmessa pyrkiessään Jaavan antautumisen jälkeen Australiaan. Alus upposi 8. maaliskuuta vieden mukanaan pääosan aluksella olleista.
Eva Janko

| Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Itävalta> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | México 1968 | keihäänheitto |  |
Eva Janko (o.s. Egger, s. 24. tammikuuta 1945 Floing, Steiermark, Itävalta) on entinen itävaltalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti.
Janko sijoittui Egger-nimellä Budapestin EM-kilpailuissa 1966 keihäänheitossa kymmenenneksi tuloksella 48,54 m. Avioitumisensa jälkeen hän saavutti Méxicon 1968 olympialaisten keihäänheitossa pronssia tuloksella 58,04 m, jonka hän heitti viimeisellä kierroksella nousten seitsemännellä sijalta pronssille. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 58,56 m. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 55,16 m. Montréalin 1976 olympialaisissa hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 57,20 m.
Janko voitti Itävallan mestaruuden keihäänheitossa vuosina 1966, 1968, 1970 ja 1972–1982, kuulantyönnössä vuonna 1968 sekä viisiottelussa vuosina 1967 ja 1972. Hän paransi Itävallan ennätystä keihäänheitossa seitsemän kertaa vuosina 1966–1973 ja oli maansa ensimmäinen 60 metriä ylittänyt naiskeihäänheittäjä. Uransa parhaan tuloksen 61,80 m hän heitti 27. heinäkuuta 1973 Innsbruckissa. Hän edusti seuroja NÖ Energie, LAC Raiffeisen ja ULC Wildschek.
Itävallan ennätykset keihäänheitossa

| Tulos | Vuosi |
| --- | --- |
53,33: 1966
54,80: 1968
58,20: 1968
60,34: 1971
60,48: 1972
60,88: 1973
61,80: 1973
Lähde:
Dvaravati

| Dvaravati > n 500-luku–n. 1000-luku |
| --- | --- |
   Dvaravatin kuningaskunnan vaikutusalue (vihreä) nykyisen Thaimaan kartalla 
Pääkaupunki:  Lopbur Nakhon Pathom
Muita kaupunkeja:  Suphan Buri U Thong
Uskonnot:  buddhalaisuus
Funanin kuningaskunta:  Edeltäjä
Khmer-valtakunta:  Seuraaja
Dvaravati oli 500-luvulta 1000-luvulle nykyisen Thaimaan alueella sijainnut mon-kansan kuningaskunta. Monit omaksuivat esimerkiksi buddhalaisuuden ja monia piirteitä intialaisesta kulttuurista. Thaimaassa on heidän jäljiltään esimerkiksi edelleen sanskritinkielisiä paikannimiä. Kuningaskunta perustettiin heikkenevän Funanin kuningaskunnan alueelle ja lopulta se liitettiin laajenevaan Khmer-valtakuntaan.