stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puukkojunkkarit
Puukkojunkkareiden sosiaalinen tausta

Puukkojunkkareita tuli kaikista yhteiskuntaluokista. Tuomittuina oli niin talollisia, renkejä, torppareita kuin itsellisiä tai sotilaita ja etenkin heidän jälkeläisiään. Ilmeisesti arkinen aherrus pelloilla ja tervametsissä pitkine työpäivineen lähensi eri yhteiskuntaluokkien nuoria miehiä toisiinsa niin, että myös sakkiuduttiin työpäivän kokoonpanossa tavallisesti talollistenpoikien johdolla. Rikollista uraansa aloittaessaan puukkojunkkarit olivat monesti vielä alaikäisiä, joten häjyily liittyy samalla osana Suomen nuorisorikollisuuden syntyhistoriaan.
Lakeuksien raivaaminen viljelykselle, mikä toteutui rinnan häjyilyn kanssa, vaati eteläpohjalaisen yhteisön arvostamaa raakaa fyysistä voimaa. Sitä samaa ilmensivät kuitenkin omalla tavallaan myös väkivaltaiset tappelut. Niihin tempautuneet puukkojunkkarit olivat siksi pelättyjä ja kunnioitettujakin. Härmäläinen häjy tappeli kunniansa vuoksi. Mitään tai ketään ei saanut pelätä, vaan kunnon mies tappeli. Puukkojunkkareita oli usein vaikea saada tuomituksi, sillä harva ihminen rohkeni todistaa heitä vastaan. Puukkojunkkarit saivat osakseen myös ihailua ja kunnioitusta, koska he uskalsivat vastustaa yhteiskuntaa ja virkavaltaa.
Häjyilyn hiipuminen

Puukkojunkkarien toiminta tuli pian Suomen senaatinkin tietoon, ja erityisesti J. V. Snellman kiinnitti huomiota Alahärmän poikkeuksellisen suuriin henkirikoslukuihin. Alueelle päätettiin lähettää nimismieheksi tarpeeksi luja­otteinen mies, joka pystyisi saamaan heidät kuriin. Tehtävään valittiin Krimin sodan veteraani Adolf Hägglund (myöhemmin kansanlaulustakin tunnettu ”Kauhavan ruma vallesmanni”), joka vuonna 1864 tuli Kauhavan sekä Ala- ja Ylihärmän nimis­mieheksi ja ryhtyi tarmokkaisiin toimiin puukko­junkkareita vastaan. Hän joutui murhayrityksenkin kohteeksi, mutta onnistui lopulta 11. lokakuuta 1867 pidättämään Antti Isotalon ja Antti Rannanjärven.
Pitkän oikeudenkäyntisarjan jälkeen kumpikin puukkojunkkari tuomittiin vuoden 1869 alussa monista rikoksista. Isotalo sai käräjillä kuolemantuomion, joka tosin olisi käytännössä merkinnyt karkotusta pakkotyöhön Siperian kaivoksiin, mutta senaatti päätti muuttaa tuomion 12 vuodeksi vankeutta. Rannanjärvi taas sai raipparangaistuksen sekä niin suuret sakot, ettei hänen uskottu pystyvän niitä maksamaan, minkä vuoksi hän joutuikin suorittamaan rangaistuksensa vesileipävankeutena.
Väkivallan aalto talttui 1800-luvun loppupuoliskolla osaksi herännäisyyden ja siirtolaisuuden, mutta varsinkin nuoriso­seurojen ja raittius­liikkeen ansiosta, kun nuorten omaehtoiselle toiminnanhalulle ja seurustelun tarpeelle luotiin hyväksytty kanava. Kunnallishallintouudistus 1800-luvun lopulla erotti kunnan ja kirkon omiksi yksiköikseen, joten sen yhteisön osat, jonka tarpeisiin pitäjäkurisäännöt oli luotu, joutuivat erilleen toisestaan. Kansanopetus loi puolestaan uskoa opettamiseen ja kasvattamiseen rangaistusten sijasta, ja siirtolaisuus purki yhteiskunnallisia epäkohtia.
Herrasväen keskuuteen levinnyt fennomania tasoitti eri yhteiskuntaryhmiä erottavaa henkistä juopaa, samoin rautateiden ansiosta tapahtunut liikkuvuuden lisääntyminen, talouselämän uudet vaatimukset sekä yleinen näköpiirin avartuminen veivät pohjaa pikkutarkkojen järjestyssääntöjen määräyksiltä. Kun vielä vuoden 1889 rikos­laki edellytti entistä humaanimpia ja lievempiä rangaistuksia, paikalliset pitäjäkurisäännöt menettivät asteittain merkityksensä, jonka jälkeen enin väkivaltakin vähitellen tyrehtyi.
Tunnettuja puukkojunkkareita

Matti Haapoja Isostakyröstä / Ylistarosta
Jaakko Jaakonpoika Hautamäki eli Pikkulammi, sai surmansa Puustellin verihäissä Ylihärmässä 3. lokakuuta 1867
Juha Huhtamäki, ent. Passinen
Antti Isotalo eli ”Isoo-Antti” (1831–1911) Alahärmän (aik. Uudenkaarlepyyn) Vuoskoskelta
Juha Antinpoika Leskenantti eli ”Anssin Jukka” (s. 1835)
Tuomas Tuomaanpoika Lööpäri eli ”Pikku-Tuppu”, Antti Rannanjärven veli
Jaakko Pukkila eli ”Pukkilan Jaska” (s. 1831) Kauhavalta
Antti Rannanjärvi (1828–1882) Ylihärmästä
Jukka Rannanjärvi (1849–1868), Antti Rannanjärven poika, kuoli vankeudessa Vaasassa
Kaapo Sivula eli ”Kiipeli” (s. 1843)
Kirjallisuutta

Paulaharju, Samuli: Härmän aukeilta. WSOY 1932, luku Härmän veri, pdf-tiedostona Dorian Kansalliskirjastossa
Ylikangas, Heikki 1976, Puukkojunkkareitten esiinmarssi. Väkivaltarikollisuus Etelä-Pohjanmaalla 1790-1825. Helsinki: Otava
Aiheesta muualla

Alahärmän kunnan sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Lapuan laki .
Häjyistä Ylen Elävässä arkistossa
Gerard Vultee

Gerard Vultee (1900 – 29. tammikuuta 1938) oli yhdysvaltalainen lentokonesuunnittelija, joka perusti  Vultee Aircraft -tehtaan.
Hän opiskeli California Institute of Technologyssä vuodet 1921–1923 lukien ilmailutekniikkaa. Vuonna 1923 hänet palkattiin Douglas Aircraft -tehtaalle rakennesuunnittelijaksi. Vuonna 1928 hän suunnitteli Jack Northropin kanssa Lockheed Vega -lentokoneen, joka siviilikoneena ei sopinut Douglasin tehtaalle. 1928 Northropin lähtiessä perustamaan omaa yhtiötään, Vulteesta tuli Lockheedin pääsuunnittelija. Tässä toimessa hän suunnitteli Lockheed Model 8 Sirius -koneen.
Vuonna 1931 Lockheed meni suoritustilaan ja Vulteen toimen sai Richard Von Hake.
Vultee suunnitteli Vance Breesen kanssa Vultee V-1 -koneen. Errett Lobban Cord rahoitti koneen tuotannon aloittamisen ja Airplane Development Corporation (ADC) yhtiön perustamisen. Se myi lentokoneita American Airlines -lentoyhtiölle vuonna 1933.  Tuotanto alkoi Burbankissä siirtyen Glendaleen. 
Federal Aviation Administration (FAA) päätti tässä vaiheessa, että matkustajakoneiden tulee olla monimoottorisia.
Vultee meni naimisiin Sylvia Parkerin kanssa 19. tammikuuta 1935.
1930-luvun puolivälissä Vultee V-1 saavutti kuuluisuutta, kun Jimmy Doolittle, Harry Richman ja Dick Merrill suorittivat sillä ennätyslentoja.
Sodan tullessa lähemmäksi, Vultee muunti koneen V-11-syöksypommittajaksi. Uusi valmistuspaikka etsittiin, edelleen Kaliforniasta.
Vuonna 1938 Gerald "Jerry" ja Sylvia Vultee kuolivat heitä kuljettaneen lentokoneen syöksyessä maahan Arizonassa.
Aiheesta muualla

"GERARD VULTEE", General Aviation News
The American Aircraft Factory in World War II, Bill Yenne, Zenith Imprint, 2006, ISBN 9780760323007
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Vultee A-35 Vengeance

| Vultee A-35 Vengeance |
| --- | --- |
 Australian ilmavoimien A-35 Vengeance vuodelta 1943
Tyyppi:  syöksypommittaja
Valmistaja:  Vultee
Miehistö:  2
Valmistumisvuosi:  1941
Ensilento:  1941 (prototyyppi V-72)
Valmistus lopetettu:  1944
Valmistusmäärä:  1 931 
Mitat
Pituus:  12,12 m
Kärkiväli:  14,63 m
Korkeus:  4,67 m
Nopeus:  449 km/h
Lentomatka:  2 253 km
Tyhjäpaino:  4 672 kg
Voimanlähde
Koneisto:  1x Wright Cyclone R-2600-13 tähtimoottori
Teho:  1 700 hv (1 268 kW)
Aseistus
Aseistus:  6x 12,7 mm kk + 1x 12,7 mm kk sekä 907 kg pommeja (A-35B)
Vultee A-35 Vengeance on yhdysvaltalainen toisen maailmansodan syöksypommittaja. Sitä käytettiin myös paljon maalinhinaustehtäviin.
Kaksipaikkainen ja yksimoottorinen konetyyppi oli eräs suhteellisen harvoja Liittoutuneiden vastineita Natsi-Saksan Stuka-pommituskoneelle, tässä yhteydessä laivaston pommikoneet pois luettuina. Valmistajayhtiö Vultee Aircraft yhtyi vuonna 1943 Consolidated Aircraftiin, jolloin syntyi Convair. Konetyypin edeltäjä, A-31 ei ollut yhtä lailla laajassa käytössä.
Yhdysvaltain ohella tätä konetyyppiä käyttivät ainakin Vapaan Ranskan, Australian sekä Intian ilmavoimat. Lend-Lease -sopimuksen pohjalta, sitä toimitettiin myös Isolle-Britannialle.
Konetyypin nimeämiskäytäntö vaihteli: Kansainyhteisön maat käyttivät niin kutsuttuja suoria versio-nimiä: Mk I-IV. Amerikkalaiset käyttivät eriävää nimeämiskäytännettä. Siinä päätyypit olivat: A-31, A-35A sekä A-35B.
Moottori oli Wright R-2600-13 -tyypin tähtimoottori, ja se oli teholtaan 1 700 hevosvoimainen (1 268 kW). Se antoi 449 km/h huippunopeuden.
Aseistuksena oli kuusi 0.50 kaliiperin eli 12,7 mm konekivääriä edessä kiinteästi, sekä yksi takana liikuteltavasti. Pommikuorma oli enimmillään 907 kg, joka kuljetettiin koneen ulkoisesti.
Aiheesta muualla

http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=521
http://www.aviastar.org/air/usa/vultee_vengeance.php
http://www.wwiivehicles.com/usa/aircraft/dive-bomber/vultee-vengeance.asp
http://www.historyofwar.org/articles/weapons_vultee_A-35_vengeance.html
http://navalhistory.flixco.info/H/244954/8330/a0.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuoden keittokirja

Vuoden keittokirja on vuodesta 1998 lähtien vuosittain myönnetty tunnustus parhaimmaksi katsotulle, Suomessa saman vuoden aikana julkaistulle ruokakirjalle. Valinnan tekee Suomen gastronomien seuran johdolla asetettu toimikunta tai henkilö, ja valinta julkaistaan syksyisin loka-marraskuussa jonkun Helsingin Messukeskuksessa järjestettyjen tilaisuuden, kuten Ruokamessujen yhteydessä.
| Vuosi | Tekijät | Julkaisuvuosi | Nimike | Kustantaja | ISBN |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998  | Antti Vahtera ja Visa Nurmi | (1999: 3. painos) | Hyvän maun rajoilla - ruokaa ja ruokapuhetta | Otava | ISBN 951-1-15595-4 (3. p) |
| 1999  | Arja  Hopsu-Neuvonen, Anneli Pulsa, Marttaliitto | 1999 | Herkkuja martan keittiöstä | Marttaliitto | ISBN 952-9663-35-8 |
| 2000  | Mirja von Knorring ja Katja Hagelstam-Tanttu (valokuvat) | 2000 | Pensselit padassa | Otava | ISBN 951-1-14996-2  Teos käännetty (Tim Steffa) nimellä Zest : Finnish artists in the kitchen (Pensselit padassa) Otava, 2000, ISBN 951-1-16690-5 |
| 2001  | Tuula Korolainen, Riitta Tulusto ja Leena Lumme (kuvitus) | 2001 | Sillä sipuli - Kasviksia kasvaville | Lasten Keskus | ISBN 951-627-353-X |
| 2002  | Margit Heikkilä | 2002 (myös 2. painos) | Kesän kaunein sato : hilloja, marmeladeja, juomia, jälkiruokia ja leivonnaisia suomalaisista marjoista ja hedelmistä | WSOY | ISBN 951-0-26582-9 |
| 2003  | Risto Lehmusoksa, Ritva Lehmusoksa ja Katja Hagelstam | 2003 (2009, 6. painos) | Mannerheimin pöydässä | Gummerus : Ajatus (Ajatus kirjat) | ISBN 951-20-6419-7 (ISBN 978-951-20-8081-6 ) |
| 2004  | Hans Välimäki (ruoka), Sami Repo (kuvat), Mikko Takala (teksti) | 2004 (uusi painos 2007) | Koti keittiössä | Otava | ISBN 978-951-1-22464-8 |
| 2005  | Michel Roux, Anita Patala (suomentaja), Martin Brigdale (valokuvat) | 2005 (3. painos; 1996 alkukielellä) | Kastikekirja : makeat ja suolaiset, perinteiset ja uudet kastikkeet (Sauces : sweet and savory, classic and new) | Otava | ISBN 951-1-19969-2 |
| 2006  | Sami Hiltunen ja Tuomas Tanttu | 2006 | Helsinki Menu - suomalaisen ruokavuoden parhaat mestarien tapaan | Tammi | ISBN 978-951-31-3511-9   Teos käännetty (Malcolm Hicks) nimellä Helsinki Menu : highlights of the Finnish gastronomic year, Tammi 2006, ISBN 978-951-31-3615-4  |
| 2007  | Jarmo Vähä-Savo, Virva Hyykoski & Anna Paljakka | 2007 | Tervetuloa meille! : nyyttäreistä huippuillallisiin | Otava | ISBN 978-951-1-21907-1 |
| 2008  | Marko Koskinen ja Christer Lindgren | 2008 | Passione - intohimona italialainen keittiö | Otava | ISBN 978-951-1-22202-6  |
Päijätsalo

Päijätsalo
Auringonlasku Sysmän Letkuniemessä, oikealla näkyy Päijätsalo
| --- | --- |
Sijainti:  Sysmä Päijät-Häme Suomi
Vesialue:  Päijänne
Korkein kohta:  164,88 m 
Pinta-ala:  2,7 km²  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Päijätsalo  on Päijänteen saari Päijät-Hämeessä Sysmässä. Saari sijaitsee Tehinselän itärannassa Sysmän kirkonkylän edustalla Luotikkaan lahdensuulla. Saaren huippu ja länsirinteet kuuluvat Päijänteen kansallispuistoon.
Maantietoa

Saari on 2,4 kilometriä pitkä, 1,8 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 2,7 neliökilometriä . Se sijaitsee Tehinselän kaakkoisosassa Luotikkaaseen, Kuhanselälle ja Majutvedelle johtavan lahdensuun edessä. Lahteen laskee Tainionvirta ja Huittilanjoki. Saaren länsipuoli on saaretonta järvenselkää ja itäpuoli on tiheää saaristoa. Manner on lähellä saaren koillisrantaa, missä sijaitsee Sulkaanlahti. Lahdelle johtaa saaren pohjoispuolelta salmi, joka on kapeammillaan 70 metriä leveä, ja etelästä Uitonsalmi, joka on vain 50 metriä leveä. Pohjoisen salmen ylittää saarelle tuleva pengertie, jossa on lyhyt silta. Pohjoispuolella sijaitsee Suopelto ja sen venesatama. Saaren kaakkoispuolella työntyy manner lähelle Letkuniemenä, jonne on 400 metriä Miestensalmen ja Pirttisaaren yli. Letkuniemen ja Päijätsalon välissä sijaitsevat Pirttisaaren lisäksi vielä Rapasaari. Uittosalmen eteläpuolella salmensuun suojana on Hietasaari. Saaren pohjoispuolella sijaitsee Rehunlahden suulla lahden suojana oleva Aittosaari, jonka lähellä on lisäksi pieniä saaria. Veneilyn kannalta niistä tärkeimmät ovat Honkasaaret.
Muuten alavalla saarella on kaksi merkittävää mäkeä. Saaren länsiosissa sijaitsee pieni kalliohuippuinen mäki, joka kohoaa yli 120 metriin merenpinnasta mitattuna (mpy.) eli se kohoaa 44 metrin korkeuteen Päijänteestä. Suurimman mäen muodostaa saaren länsiosassa sijaitseva vuori, joka näkyy vaikuttavan massiivisena kauaksi Tehinselälle. Sen huippu yltää arviolta 165 metrin  korkeuteen mpy. eli se kohoaa noin 87 metrin korkeuteen Päijänteestä. Kallioisen huipun länsipuolella on jyrkänne, jonka yläpuolella on näkötorni, joka rakennettiin sinne Bobrikovin vastustuksesta huolimatta vuonna 1899. Se rakennettiin kohdalle, joka on 158,5 metriä merenpinnasta . Torni on otettu vuonna 2019 kunnostettavaksi . Siitä on hyvät näkymät läntiseen suuntaan järvenselälle.
Saaren vakituinen asukasmäärä on pieni, mutta varhaisten, rannoille rakennettujen, vapaa-ajan asuntojen lisäksi saarella on suuri loma-asuntoalue, jossa on sekä kiinteitä että vapaa-ajan asuntoja. Niille tulee tie, joka haarautuu Suopellossa yhdystieltä 4131.
Luontoarvoja

Saarella on kaksi luonnonsuojelualuetta. Toinen on 21 hehtaarin kokoinen suojelualue , joka on sisällytetty osaksi Päijänteen kansallispuistoa, ja toinen on Päijänteen Osuuskunnan Metso-ohjelman kautta suojelema 10 hehtaarin metsäpalsta.
Ensimmäinen suojelualue perustettiin vuonna 1985 ja se on nykyään suojeltu luonnonsuojelulailla. Alue on Metsähallituksen hallinnassa ja se on osa Natura 2000-hanketta (21 hehtaaria, F10363001). Suojelualueen metsä on kuusivaltaista mustikkatyypin kangasmetsää. Jyrkännealueella kasvaa myös mäntyä ja ranta-alueet kuusta ja koivua. Puusto on suomalaisittain vanhaa ja joukossa on jo lahopuuta. Alueen linnustoon kuuluu ikimetsien lajeja, kuten esimerkiksi pikkusieppo, palokärki, pohjantikka ja idänuunilintu. Alueella tavataan myös metso, viirupöllö, kuhankeittäjä ja tiltaltti. Kasvilajeissa on sellaisia lajeja kuin vuorimunkki, liuskaraunioinen, metsälehmus, karvakiviyrtti, kalliokohokki, isomaksaruoho, kissankäpälä ja kangasajuruoho.
Saarelle, ja osin myös suojelualueelle, on rakennettu ja merkitty 4,1 kilometriä pitkä kävelyreitistö. Saaren rannassa Pyydysniemessä on nuotiopaikka, jossa on polttopuita liiterissä.
Historiaa

Vuoden 1880 purjehduskartassa on saaren nimi merkitty ja sen vuori piirretty selvästi johtuen Suopellon satamasta. Laivaliikenne kävi satamassa tuomassa ja ottamassa matkustajia ja tavaraa. Pyydysniemeen on merkitty kummeli. Saaren eteläpuolella virtasi Miestensalmi, joka tuli Luolikasta (Luotikasta) .
Vuoden 1920 taloudellisessa kartassa on saaressa viisi peltopalstaa: Lehtoniemessä, Päijälässä, vuorten juurella keskellä saarta ja saaren kaakkoisosassa. Vuorten juurella ollut pelto on raivattu suon ympärille . Saaren viljelyn osalta tilanne oli säilynyt samanlaisena kuin vuosien 1935 ja 1942 taloudellisissa kartoissa . Vuoden 1969 peruskartoissa on saaren pohjoisosassa kolme maatilaa. Suurimpia peltopalstoja oli laajennettu, mutta suolla ollut pelto on enää niittynä ja sekin on metsitetty myöhemmin. Saaren rannoille on rakennettu muutama vapaa-ajan asunto. Saarella ei ole teitä eikä niitä myöskään tule saarelle, mutta saarella risteilee joitakin polkuja. Polkuja on eniten korkeimman vuorenhuipun ympärillä, missä sijaitsee näkötorni. Vuoden 1985 kartassa on saaren itärannoille rakennettu mökkejä ja niille tiet saarelle tulevalta sillalta. Varsinainen suurempi mökkikylä on perustettu vuosituhannen vaihteen aikoihin ja sitä rakennetaan edelleen.
Päijätsalon näkötornia käytettiin sotavuosien 1939–1944 aikana lennonvalvontatehtävissä.
Aiheesta muualla

Sysmä: Päijätsalon retkeilyalue
Nykänen, Upe: Talviretki yli 100-vuotiaalle näköalatornille, retkipaikka.fi, 19.2.2017
Päijätsalo (Pyydysniemi) (Arkistoitu – Internet Archive), Tehin tuolla puollen, 29.7.2017
Paavola, Petri: Sysmän Päijätsalo (valokuvia)
Muistutus maakuntakaavan ehdotukseen (Arkistoitu – Internet Archive)(PDF), Päijätsalon Osuuskunta, 2015
Päijänteen kansallispuisto
Päijänne
Haapasaari
Kelvenne
Pulkkilanharju
Päijätsalo
Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestys

Valtiopäiväjärjestyksen ensimmäinen sivu Asetuskokoelmassa.
Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestys eli Suomen Suuriruhtinaanmaan Valtiopäiväjärjestys (AsK 26/1906) oli perustuslaillinen säädös, jolla Suomen säätyvaltiopäivät korvattiin yksikamarisella eduskunnalla. Tämä valtiopäiväjärjestys oli voimassa vuoteen 1928, jolloin se korvattiin uudella. Monet siinä määritellyt eduskunnan työmuodot ovat kuitenkin edelleen olemassa osana Suomen perustuslakia ja muita säädöksiä.
Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestyksen valmisteli talvella 1905–1906 professori Robert Hermansonin johtama komitea osana muuta eduskuntauudistusta. Se korvasi vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksen. Viimeiset säätyvaltiopäivät hyväksyivät lakiesityksen lopullisesti 1. kesäkuuta 1906, ja keisari vahvisti sen 20. heinäkuuta. Valtiopäiväjärjestys tuli voimaan 1. lokakuuta.
Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestykseen ja sen yhteydessä säädettyyn vaalilakiin sisältyneitä keskeisiä uudistuksia olivat muun muassa yleinen ja yhtäläinen äänioikeus, eduskunnan yksikamarisuus ja vaalitavan suhteellisuus. Valtiopäiväjärjestyksessä myös määriteltiin uusi lain- ja perustuslainsäätämisjärjestyksen muoto, määrävähemmistösäädökset, eduskunnan koollekutsuminen ja hajottaminen sekä kansanedustajan oikeudet. Lisäksi siinä nimettiin virallisesti uusi kansanedustuslaitos eduskunnaksi. Monet valtiopäiväjärjestyksessä määritellyistä uuden eduskunnan työmuodoista perustuivat kuitenkin jo säätyvaltiopäivien toimintaan ja vanhaan valtiopäiväjärjestykseen. Eduskunnan valtaoikeudet suhteessa hallitusvaltaan jäivät tässä valtiopäiväjärjestyksessä niukiksi, sillä Venäjän edustajat eivät suvainneet hallitsijan valtaoikeuksien rajoittamista.
Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestyksessä määrättiin, että vuosittaiset valtiopäivät saivat kestää enintään 90 päivää, ja vaalikauden pituudeksi säädettiin kolme vuotta. Siinä myös määrättiin jokaisilla valtiopäivillä asetettavaksi kaksi erikoista valiokuntaa: toimitusvaliokunta ja tarkastusvaliokunta.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestys on Wikiaineistossa
Pääjalkaiset

| Pääjalkaiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Pääjalkaiset Cephalopoda  Cuvier, 1797
Alaluokat ja lahkot
 Helmiveneet Nautiloidea Nautilida  ..... †  ..... †  Bactritida †  Ammoniitit Ammonoidea †  Mustekalat Coleoidea Belemniitit Belemnoidea †  Nykymustekalat Neocoleoidea Kymmenlonkeroiset Decapodiformes Myopsida  Oegopsida  Seepiat Sepiida  Postitorvet Spirulida  Kahdeksanlonkeroiset Octopodiformes Tursaat Octopoda  Vampyyritursaat Vampyromorpha 
Katso myös
   Pääjalkaiset Wikispeciesissä   Pääjalkaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pääjalkaiset (Cephalopoda) on yksi nilviäisten pääjakson kahdeksasta luokasta. Lähes kaikki nykyiset pääjalkaiset (noin 99 prosenttia) kuuluvat mustekalojen alaluokkaan (Coleoidea). Niiden lisäksi pääjalkaisiin luetaan helmiveneet (Nautiloidea) sekä tyystin sukupuuttoon kuolleet, muinaismeriä hallinneet ammoniitit (Ammonoidea).
Nykyiset pääjalkaiset ovat levittäytyneet lähes kaikkiin meriin ja niiden syvyysvyöhykkeisiin ja niillä on usein tärkeä rooli ekosysteemeissään. Osa lajeista on pelagisia, osa taas meren pohjalla eläviä. Fossiiliarkiston perusteella pääjalkaisilla katsotaan kuitenkin olleen nykyistä vielä paljon suurempi merkitys varhaisissa merissä paleo- ja mesotsooisella maailmankaudella. – Sisävesissä ei pääjalkaisia tavata.
Pääjalkaisiin kuuluvat suurimmat nykyään elävät selkärangattomat eläimet, jättiläis- ja kolossikalmarit, jotka voivat olla yli 13 metriä pitkiä ja painaa 500 kg ja joiden silmät ovat lautasen kokoiset (jopa 30 cm). Kokokirjon toisessa päässä ovat senttimetrin kokoluokkaa olevat lajit.
Helmivene (Nautilus pompilius)
Kymmenlonkeroisia (ylhäällä vasemmalla ja keskellä) ja kahdeksanlonkeroisia mustekaloja Ernst Haeckelin teoksessa Kunstformen der Natur (1904)
Ammoniitteja (H. Harder 1916)
Pääjalkaisten rakenne

Pääjalkaiset ovat kaksikylkisesti symmetrisiä eläimiä, joiden pääosat ovat vaippa, pää sekä päähän suoraan liittyvät lonkerot. Lonkeroita käytetään sekä saalistukseen että liikkumiseen. Useimmilla nykylajeilla, so. mustekaloilla, lonkeroita on 8 tai 10 ja niissä on vaihteleva määrä imukuppeja. Helmiveneillä lonkeroita voi olla kymmeniä mutta imukuppeja ei ole. Lonkeroiden keskellä sijaitsee suu, jossa on kaksi papukaijannokkaa muistuttavaa vahvaa kitiinileukaa sekä raastinkieli eli radula. Kaikki pääjalkaiset ovat petoja, jotka syövät muun muassa äyriäisiä ja kaloja.
Nilviäisten rakenteelle tyypillinen vaippa muodostaa pääjalkaisilla pään alla vatsapuolella olevan pussimaisen vaippaontelon, jonka sisällä on joko kaksi tai neljä kidusta. Vaippaontelon seinät ovat yleensä lihaksikkaat, ja siitä johtaa ulos kartiomainen lihaksikas suppilo sifoni, joka vastannee muiden nilviäisten jalkaa. Useimmat pääjalkaiset liikkuvat reaktiovoimalla suihkumoottorin tapaan: ne puristavat vaippaonteloon otetun veden ulos ja eteenpäin suppilon kautta, jolloin vesisuihku työntää eläintä taaksepäin. Tämä liikkumistapa on energeettisesti varsin tehoton etenkin suurikokoisille eläimille, ja monet liikkuvatkin myös lonkeroidensa tai eväreunuksen avulla.
Pääjalkaisten katsotaan kuuluvan kaikkein pisimmälle kehittyneisiin selkärangattomiin varsinkin hermostonsa puolesta. Vaipan hermosolut ovat poikkeuksellisen paksuja ja aivot ovat suhteellisesti suuremmat kuin muilla nilviäisillä; joidenkin pääjalkaisten älykkyyttä ja oppimiskykyä on verrattu matelijoiden tasoon.
Pääjalkaisten silmät ovat erityisen kehittyneet ja niiden rakenne muistuttaa parhaimmillaan läheisesti selkärankaisten kamerasilmää, vaikka onkin täysin riippumattomasti kehittynyt. Silmässä on verkkokalvo, sarveiskalvo, kehäkalvo, linssi ja lasiainen; linssin polttopiste kuitenkin säätyy kameran tapaan muuttamalla linssin ja verkkokalvon etäisyyttä eikä linssin muotoa, ja verkkokalvon solut ovat suuntautuneet valonlähteeseen päin.
Pääjalkaisilla on suljettu verenkierto (so. valtimot ja laskimot) toisin kuin muilla nilviäisillä. Niillä on pääsydämen lisäksi kaksi tai neljä kidussydäntä, jotka pumppaavat verta kiduksiin. Veressä hapen kuljetuksesta vastaa hemoglobiinin sijasta hemosyaniini, jossa happi sitoutuu kuparimolekyyleihin.
Pääjalkaiset lisääntyvät suvullisesti ja sukupuolet ovat erilliset. Hedelmöitys on sisäinen, koiras siirtää siittiöpakkauksen naaraan vaippaonteloon yhdellä tähän tehtävään erikoistuneella lonkeroistaan. Munat ovat suurikokoisia.