stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valdain keramiikka
Keramiikka

Vaikka keramiikan levittäjiksi Valdaille onkin kaksi ehdokasryhmää, josta toiset ovat Serteja-Rudnjan keramiikkaa valmistaneet ryhmät, niin Valdain keramiikka muistuttaa monessa suhteessa eniten Ylä-Volgan keramiikkaa, jota valmistettiin Volgan ja Okan jokilaakson asuinpaikoilla 6200−5000 eaa.. Kummatkin ryhmät olivat toistensa kanssa aina tekemisissä ja juuri Valdain puoleisessa osassa Ylä-Volgan kulttuuria alkoi kehittyä Ljalovon keramiikka, joka sittemmin korvasi sen noin 5000 eaa.. Valdain ja Ylä-Volgan keramiikka muistuttavat toisiaan valmistusmenetelmän, muotoilun ja koristelunsa puolesta. Valdain keramiikan varhaisvaihetta kutsutaan toisinaan kotšisenski-tyypin keramiikaksi.
Vaikka Valdain kulttuurin asuinpaikkat sijaitsivat Ylä-Volgan kulttuurin ja Fennoskandian välissä, Valdain keramiikan piirteitä ei siirtynyt pohjoisessa kehittyneisiin Säräisniemen keramiikkaan tai varhaiskampakeramiikkaan. Nämä traditiot hakivat vaikutteita ennemmin Ylä-Volgan kulttuurista.
Keramiikka > Valmistus

Savimassa oli paikallista savea, johon sekoitettiin orgaanista materiaalia. Astioista muotoiltiin suorareunaisia ja pohjastaan suippoja. Myös teräväkärkisiä astian pohjan muotoja esiintyi.
Keramiikka > Koristelu

Astiat koristeltiin kapeilla kampaleimoilla ja kuopilla. Joukkoon vedettiin viiltoja tai piirrettiin viivoja.
Elinkaari

Juri B. Tšetlin on ehdottanut Keski-Venäjän keramiikan pioneerivaiheen nimeksi "Volga-Okan kulttuuria". Se sisältäisi ne ryhmät, jotka elivät Lovatin, Väinäjoen latvojen, Ylä-Volgan, Valdain ylängön ja Okan alueella ja jotka omaksuivat keramiikan 6000−5500 eaa.. Valdain keramiikan varhaisimmat löydöt sijoittuvat tämän vaiheen loppupuolelle ja vakiintuu noin 5300 eaa.. Tradition keskivaihetta elettiin noin 4600−4200 eaa. ja loppuvaihetta 4200−3500 eaa..
Valdain keramiikkaa valmistettiin pari tuhatta vuotta huolimatta siitä, että monet keramiikan traditiot vaihtuivat sitä ympäröivillä seuduilla. Tämä voitaisiin tulkita merkiksi kulttuurin erityisestä riippumattomuudesta tai eristyneisyydestä naapureista.
Aiheesta muualla

Answers: Valdai culture
Sinitsina G. V. & Saitseva G. I.: Кvoprosu о datirovke valdaiskoi kulturi. Drevnosti Severo–Zapadnoi Rossii, 1995, Pietari, Venäjä.
Ukkosmaine

| Ukkosmaine |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  2004–2016
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Klaus Thunder, laulu   Wilhelm Meister, koskettimet, taustalaulu  
Aiheesta muualla
www.ukkosmaine.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ukkosmaine (vuoteen 2009 saakka Klaus Thunder & Ukkosmaine) on suomalainen yhtye, jonka muodostavat taiteilijanimillä  Klaus Thunder ja Wilhelm Meister esiintyvät henkilöt. Ukkosmaineen musiikissa on paljon yhtäläisyyksiä 1990-luku-tunnelmaiseen eurodanceen. Duo tunnettiin varsinkin uransa alussa joensuulaisuuden ihannoinnista ja romantiikasta sanoituksissaan. Yhtye käyttää sekä levyillään että keikoillaan paljon vanhoja kosketinsoittimia ja syntetisaattoreita. Aluksi yhtyeen soitinarsenaali koostui pelkästään Wilhelmin yhdeksänvuotislahjaksi saamasta Yamaha PSR-7 -kosketinsoittimesta, jolla on soitettu esimerkiksi kaikki ensimmäisen levyn kosketinsoitinosuudet.
Lokakuussa 2016 Ukkosmaine vetäytyi määrittelemättömälle tauolle.
Jäsenet

Klaus Thunder: laulu
Syntymävuosi: 1981
Bändihistoria:
Tide (1998)
Bass Trap (esiintynyt myös nimellä Rosa Munda) (1999)
Stu (1999–)
Lakatut varpaankynnet (2000–2001)
Hedwig (2000–2001)
Pentilän saha (2003–)
Rakkauden Cowboyt (2003)
Klaus Thunder & Ukkosmaine (2004-)
Duo Volga (2006–)
Ooppera (2007)
La Say (2008–)
Pihka ja Myrsky (2013-)
Wilhelm Meister: koskettimet, laulu
Syntymävuosi: 1982
Bändihistoria:
Epitaph (1996–1997)
Sairaat lapset (1997)
Caamos (1997–2001)
Ville Karttunen & Iltatuuli (2000)
Hedwig (2000–2001)
Saatanan radio (2002–2003)
Hullut Hattuset (2002–)
Pentilän saha (2003–2004, 2009-)
Duo Pielismiehet (2003–)
Rakkauden Cowboyt (2003)
Klaus Thunder & Ukkosmaine (2004–)
Miihkali Jaatisen yhtye (2004)
Aurinkolippaset (2005–)
Erno Kettunen & Pajatso (2006)
The Höm Höms (2007–)
Elina Karttunen & Yösydämet (2007)
Voimakaksikko (2008)
Julkaisut

Niinivaarantie 19 (2004)
Pielisjoki-ep (2005)
Niinivaara Express (2007)
Niin paljon rakkautta 2004–2005 (kokoelma, joka sisältää loppuunmyydyt Niinivaarantie 19- ja Pielisjoki-äänitteet, 2008)
Salamasiskot, salamaveljet (2008)
Oletteko te tosissanne? (2010)
JNS Beat – Levyttämättömiä lauluja 2004–2010 (2011)
Pallosalama (2013)
Ihan ok! (2016)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vankisurmat

| Vankisurmat |
| --- | --- |

Kirjailija:  Antti Kujala
Genre:  sotahistoria
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2008
Sivumäärä:  332
ISBN:  978-951-0-33761-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vankisurmat – neuvostovankien laittomat ampumiset jatkosodassa on dosentti Antti Kujalan vuoden 2008 tietokirja, joka käsittelee suomalaisten sotilaiden ja siviilien neuvostoliittolaisia sotavankeja vastaan jatkosodan aikana tehtyjä henkirikoksia. Teos käsittelee noin 200:aa korkeimpaan oikeuteen saakka edennyttä jatkosodan aikaista henkirikosta. Kirjan mukaan jatkosodan aikana suomalaisten hallussa oli 67 000 neuvostovankia, joista kuoli arviolta noin 22 000. Heistä arviolta tuhat ammuttiin. Arkistoista jää epäselväksi kuinka moni ampumistapaus oli laillinen, esimerkiksi karkaamisyritysten yhteydessä suoritettu, ja kuinka moni rikostapaus.
Suomen Neuvostoliiton kanssa solmima Moskovan välirauhansopimus velvoitti Suomea tuomitsemaan sotarikoksiin syyllistyneet kansalaisensa. Teos ei käsittele näitä poliittisia oikeudenkäyntejä, vaan neuvostosotavankeihin kohdistuneita henkirikoksia. Neuvostoliitto salli näihin rikoksiin syyllistyneiden tuomitsemisen Suomen omissa siviili- ja sotilastuomioistuimissa ja Suomen lakien mukaan, mutta valvoi oikeudentutkintoja ja puuttui Liittoutuneiden valvontakomission kautta yksittäistapauksissa joihinkin oikeudenkäynteihin. Toisen maailmansodan voittaneet demokraattiset valtiot eivät tuominneet sotarikoksiin syyllistyneitä omia kansalaisiaan kuin ainoastaan poikkeustapauksissa, mutta Suomi joutui sodan häviäjänä järjestämään suuren määrän tutkimuksia ja oikeudenkäyntejä, sekä tekemään tuomioista selkoa Neuvostoliitolle.
Kujalan mukaan tästä huolimatta sotarikosoikeudenkäynneissä täyttyivät oikeusvaltion edellytykset, ja vaikka alemmat oikeusasteet saattoivat joskus tehdä virheitä, ainakin Korkeimmassa oikeudessa tuomiot olivat lakien mukaisia. Suomessa tuomittiin sotarikoksista eri oikeusasteissa yli 700 henkilöä, näistä 300 Korkeimmassa oikeudessa. Korkeimman oikeuden tuomioista 200 koski henkirikoksia.
Kirja syntyi osana Kansallisarkiston Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939–55 -tutkimusprojektia, jonka perustamisesta valtioneuvosto päätti 2004.
Vastaanotto

Jari Hanski arvioi Kujalan teoksen Helsingin Sanomien kirja-arviossa jänteväksi ja kiinnostavaksi. Hanskin mukaan aihe on arka, mutta Kujala ei sorru paatoksellisuuteen eikä historioitsijalle sopimattomaan syyttelyyn. Tapahtumien kulku tuodaan esiin sellaisenaan asiakirjojen mukaisesti. Kirja sai myönteisen vastaanoton myös Kymen sanomissa.
Aiheesta muualla

Keskisuomalainen: Suomessa ammuttiin yli tuhat neuvostovankia
Arkistolaitos: Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939–55 -tutkimushankkeen tietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)
Lars Westerlund (toim.) Kansallisarkiston artikkelikirja: Sotavangit ja internoidut (Arkistoitu – Internet Archive) PDF
Vappu Kaarenoja

| Vappu Kaarenoja> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1988 (ikä 35–36) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja
Vappu Kaarenoja (s. 1988 Helsinki) on suomalainen toimittaja. Hän työskentelee Suomen Kuvalehdessä. Hän toimi Ylioppilaslehden päätoimittajana kaksivuotiskauden elokuusta 2012 elokuuhun 2014. Kaarenoja on työskennellyt myös muun muassa Helsingin Sanomien politiikan toimituksessa, Taloussanomissa ja Iisalmen Sanomissa.
Kaarenoja on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri Helsingin yliopistosta. Hän opiskeli valtio-oppia maailmanpolitiikan linjalla erikoistuen rauhan- ja konfliktintutkimukseen ja suoritti aikakauslehtijournalismin sivuainekokonaisuuden Taideteollisessa korkeakoulussa.
Helmikuussa 2013 Kaarenoja ja Aurora Rämö herättivät huomiota Ylioppilaslehden 100-vuotisjuhlanumeroon kirjoittamallaan raportilla, jossa he kertoivat ulostaneensa tahallansa housuihinsa linja-automatkalla Helsingistä Turkuun.
Kaarenoja valittiin vuoden 2016 aikakauslehtitoimittajaksi Aikakausmedian Edit-kilpailussa maaliskuussa 2017. Hän sai maaliskuussa 2019 Suuren journalistipalkinnon vuoden journalistina. Vuonna 2020 Kaarenojan ja Elina Järvisen artikkeli Olipa kerran Pasila valittiin vuoden jutuksi Edit-kilpailussa.
Julkaisut

Kaarenoja, Vappu & Rämö, Aurora: Tytöt: Suomalaisen tasa-arvon perusteet.  Helsinki:  Siltala, 2020.  ISBN 978-952-234-727-5.
Aiheesta muualla

Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutinen: Ylioppilaslehden kakkajuttu
Vallankumous kulttuuriin

| Vallankumous kulttuuriin Pelle Miljoona & 1980 |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1978–1980
 Julkaistu: 3. maaliskuuta 2004
 Tyylilaji: punk, rock
 Kesto: 61.50
 Levy-yhtiö: Love Records
Pelle Miljoonan muut julkaisut
| Tähtivaeltaja 2003 | Vallankumous kulttuuriin 2004 | Setä Samulin sirkus 2004 |
Vallankumous kulttuuriin on Pelle Miljoona & 1980 -yhtyeen kokoelmalevy, joka julkaistiin 3. maaliskuuta 2004. Kokoelma sisältää yhtyeen tunnetuimmat kappaleet vuosilta 1978–1980.
Kokoelman ovat koonneet Tumppi Varonen, Pelle Miljoona sekä Ari Taskinen, ja sen on uudelleenmasteroinut Esa Santonen DER-studiolla tammikuussa 2004.
Kappaleet

Kaikki sovitukset 1980, paitsi (12) 1978.
Mulla menee lujaa – 2.40
Rakastava voima – 3.45
Tahdon rakastella sinua – 3.33
Nuoret sankarit – 2.57
Lanka palaa – 2.37
Pelkistettyä todellisuutta – 2.55
Gabriel – 4.13
Tämä sukupolvi – 3.11
Automaatti – 2.07
TV – 3.00
Vallankumous kulttuuriin – 2.04
Elektroninen xtaasi – 1.28
Mua valvotaan – 2.35
Hyvä fiilis – 3.51
Intiaanikesä – 2.30
Stadi by night – 4.15
Elä (kun olet nuori vielä) – 3.34
Pelko ja viha – 4.07
Ramblin' Rose – 2.06
My Generation – 3.05
Kokoonpano

Pelle Miljoona – laulu, rummut (Tumppi Varosen laulamat kappaleet), taustalaulu
Tumppi Varonen – rummut (Pelle Miljoonan laulamat kappaleet), laulu, taustalaulu
Ari Taskinen – basso, kosketinsoittimet (3)
Stefan Piesnack – kitara (kappaleet 3–5, 7–8, 15–17 ja 20)
Rubberduck Jones – kitara (kaikki muut paitsi 15)
Stressi – laulu (12)
Adi – kitara (12)
Jari Lehtovaara – piano (3)
Kappaleiden alkuperä

12 Pelle Miljoona & 1978: Pohjalla -kokoelma (1978)
01 / 02 Mulla menee lujaa 7" (1979) / Pelko ja viha CD-bonus (1990)
19 Pelkistettyä todellisuutta 7" B-puoli (1979)
06 / 09 / 10 / 11 / 13 / 14 / 18 Pelko ja viha LP (1979)
03 / 04 / 07 / 08 / 16 / 17 Viimeinen syksy LP (1979)
05 / 15 Lanka palaa 7" (1979) / Pelko ja viha CD-bonus (1990)
20 Näyttämökuvia live-LP (1980)
Vaarunjärvi (Jyväskylä)

| Vaarunjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jyväskylä
Koordinaatit:  61°56′04″N, 25°44′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Ristiselän alue (14.23)
Laskuoja:  metsäoja 
Järvinumero:  14.231.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  161,4 m  
Pituus:  790 m  
Leveys:  290 m  
Rantaviiva:  1,891 km  
Pinta-ala:  9,67 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVaarunjärvi 
Vaarunjärvi  on Keski-Suomessa Jyväskylässä Oittilan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 9,7 hehtaaria, se on 800 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Ristiselän–Murtoselän alueeseen (14.231) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 161,4 metriä mpy.
Urs Graf

Urs Grafin piirros vuodelta 1517. Kuvassa palkkasotilas ja onnetar.
Grafin teos Nackte Fiedlerin mit einem alten Basler Narren, 1523.
Urs Graf (vanhempi) (noin v. 1485 Solothurnissa − noin v. 1527/1528) oli sveitsiläinen kultaseppä, Reisläufer eli palkkasotilas, puupiirtäjä, kuparipiirtäjä, kirjankuvittaja, lasinmaalaaja ja rahanlyöjä. Hänen tekemäänsä vuodelle 1513 ajoitettua etsausta, joka kuvaa peseytyvää naista, on pidetty maailman vanhimpana päivättynä etsaustyönä. Ajoituksen paikkansapitävyys on toisaalta kyseenalaistettu.
Elämänvaiheet

Graf syntyi Solothurnissa noin vuonna 1485. Hänen isänsä oli kultaseppä Hug Graf. Urs Graf sai todennäköisesti isältään opetusta kultasepän ammatissa ja vuonna 1507 hän oli Zürichissä kultasepän kisällinä. Lisäksi Graf teki baselilaisille tilaajille kirjojen kuvituksia puupiirrostekniikalla. 1510-luvulla Graf asettui Baseliin. Hän työskenteli lasimaalarin verstaassa, meni naimisiin baselilaisen Sibylla von Brunnin kanssa ja liittyi seuraavana vuonna kultaseppänä Baselin Talollisten kiltaan (saksaksi Hauszunft). Heinäkuussa 1512 hänestä tuli myös Baselin porvari. Samana tai seuraavana vuonna syntyi Grafin ja von Brunnin poika, Urs (II) Graf.
Graf osallistui palkkasotilaana 1510- ja 1520-luvuilla sekä solothurnilaisen Seppien killan että Baselin Talollisten killan mukana useille Pohjois-Italiaan ja Burgundiin suuntautuneille sotaretkille. Graf joutui monta kertaa ongelmiin lain kanssa ja vuonna 1518 hän pakeni erään tappelun vuoksi Baselista Solothurniin, missä hän vietti noin vuoden ja palasi jälleen Baseliin. Vuonna 1522 Grafia syytettiin Baselissa vaimonsa pahoinpitelemisestä ja aviorikoksesta.
Grafin kuolinaika tai -paikka ei ole tiedossa. Hänestä ei ole suoria mainintoja dokumenteissa vuoden 1526 jälkeen ja hänen vaimonsa meni uusiin naimisiin 13.10.1528. Näiden tietojen valossa on arvioitu Grafin kuolleen vuonna 1527 tai 1528.
Piirrokset

Graf kuvasi monissa piirroksissaan sotilasaiheita, kuten sveitsiläisiä palkkasotilaita, saksalaisia palkkanihtejä (saksaksi Landsknecht), sotakentälle kuolleiden miesten ruumiita, palkkasotilaiden värväystilannetta ja nihtien seurassa liikkuneita leirinaisia (saksaksi Lagerdirne tai Kampfrau). Muita aiheita olivat esimerkiksi eroottiset kuvat prostituoiduista naisista, uskonnolliset aiheet, maisemapiirrokset sekä moraalikysymyksiin kantaa ottavat kuvat ja allegoriat.
Yli 120 lehden kokoelma Grafin piirroksia ja kaksi maalausta on Kunstmuseum Baselissa Sveitsissä. Grafin piirroksia on myös Englannissa British Museumissa,  Itävallassa Albertina-museossa, Ranskassa École des Beaux-Artsissa, Alankomaissa Rijksmuseumissa ja Yhdysvalloissa J. Paul Getty Museumin kokoelmassa.
Piirrokset > Piirrostekniikat

Graf käytti monia eri piirrostekniikoita, kuten piirustusta, valkoviivamaalausta värilliselle taustalle, puupiirrosta, etsausta, kuparipiirrosta, valkoviivapainoa tummalle taustalle sekä niellotekniikkaa.
Kirjallisuutta

Urs Graf - Die Zeichnungen in Kupferstichkabinett Basel, bearbeitet von Christian Müller mit Beiträgen von Ulrich Barth und Anita Haldemann, Schwabe & Co. AG Verlag, Basel 2001.
Urs Grafin teoksia museoiden kokoelmissa

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kunstmuseum Basel (Hakusanalla Urs Graf)
British Museum
Albertina (Hakusanalla Urs Graff (der Ältere))
École nationale supérieure des beaux-arts (Arkistoitu – Internet Archive)
Rijksmuseum
J. Paul Getty Museum
Ureyn–Millerin koe

Millerin ja Ureyn käyttämä laitteisto
Ureyn–Millerin koe (myös Millerin–Ureyn koe tai vain Millerin koe) on kuuluisa laboratoriokoe, jolla tutkittiin orgaanisten yhdisteiden syntyä kuvitelluissa varhaisen Maan olosuhteissa. Kokeen suorittivat Stanley Miller ja Harold Clayton Urey Chicagon yliopistossa vuonna 1953. Ureyn–Millerin koetta on jäljitelty useita kertoja myöhemmin erilaisilla lähtöaineilla. Nämä kokeet ovat tuottaneet samankaltaisia tuloksia. Nykyään Ureyn–Millerin kokeen tyyppisillä kokeilla pyritään monesti jäljittelemään syvänmeren vulkaanista ympäristöä, jossa on korkea lämpötila ja suuri paine.
Koejärjestely

Kokeessa käytettiin steriiliä, kahdesta lasiastiasta muodostuvaa kammiota, joka sisälsi vettä (H2O), ammoniakkia (NH3), metaania (CH4) sekä vetyä (H2). Vesi sijaitsi alemmassa astiassa ja ylemmässä astiassa oli elektrodipari, jonka avulla kaasuun aiheutettiin sähköpurkauksia ("salamaniskuja"). Vety, ammoniakki ja metaani muodostivat kaasuseoksen, jonka arveltiin (silloisen tiedon mukaan) muistuttavan varhaisen maapallon ilmakehää.
Kun koe oli kestänyt viikon, havaittiin, että 10–15 % hiilestä oli sitoutunut orgaanisiin yhdisteisiin. Erityisesti 2 % hiilestä oli muodostanut proteiinien rakennusosina toimivia aminohappoja. Kaikkiaan koe tuotti 13 elämän tarvitsemista 22 aminohaposta ja viittä erilaista amiinia. Lisäksi astiaan kertyi sokereita, lipidejä ja DNA:n ja RNA:n sisältämiä nukleotidiemäksiä. Proteiineja, DNA:ta tai RNA:ta itsessään kokeessa ei muodostunut.
”Vulkaaninen Millerin koe”

Vuonna 2008 kävi ilmi, että Miller oli suorittanut vuonna 1972 myös muita alkuperäisen kaltaisia kokeita, mutta jättänyt näiden tulokset julkaisematta. Julkaisemattomuus johtuu luultavasti siitä, ettei tuolloin ollut teknisiä edellytyksiä reaktiotuotteiden analysointiin. Eräässä julkaisemattomista kokeista vesihöyryä ja muita kaasuja johdettiin suippenevan kaulan läpi elektrodille, jolloin ilmavirran nopeus kasvoi. Tämä koejärjestely vastaa alkuperäistä koejärjestelyä mutta vulkaanisesti aktiivisissa olosuhteissa, esimerkiksi laavavirran valuessa mereen. Kokeesta talletettujen näytteiden analysointi osoitti, että Miller oli näin onnistunut tuottamaan viiden amiinin lisäksi 22 aminohappoa.
Lopputulos

Kokeen lopputulos on raseeminen seos. Seoksen raseemisuus tarkoittaa sitä, että seoksessa on yhtä paljon toistensa peilikuvia olevia L- ja D-muotoja. Elämän tarvitsemat aminohapot ovat seriiniä lukuun ottamatta L-muotoa. Monesti D-yhdisteet ovat L-yhdisteitä käyttäville eliöille käyttökelvottomia tai myrkyllisiä. Tunnetaan kuitenkin reaktioita, joissa toisen peilikuvaisomeerin pienikin ylimäärä aiheuttaa kyseisen isomeerin rikastumisen, jolloin lopputuloksena on vain toista isomeeria.
Aiheesta muualla

Mäkinen, Jari: Salamoita ja soppaa ajalta ennen elämän kehittymistä Tiedetuubi.  15.5.2016. Viitattu 31.12.2019.
Urge

| Urge Ted Curson |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 13. toukokuuta 1966, Baarn, Hollanti
 Julkaistu: 1966
 Tuottaja(t): Foppe Damste
 Tyylilaji: jazz
 Levy-yhtiö: Fontana (883 910 JCY)
Ted Cursonin muut julkaisut
| The New Thing & the Blue Thing 1965 | Urge 1966 | Ode to Booker Ervin 1970 |
Urge on yhdysvaltalaisen trumpetistin Ted Cursonin vuonna 1966 julkaistu albumi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet Ted Curson, ellei toisin mainita.
Kappaleet > A-puoli

Roy’s Boys – 14.20
You Don’t Know What Love Is – 6.11 (säv. Don Raye, Gene de Paul)
Cinq Quartre – 7.45
Kappaleet > B-puoli

Musis Sacrum – 8.16
The Leopard – 8.01
Latino – 10.35
Kokoonpano

Ted Curson – trumpetti, taskutrumpetti
Booker Ervin – tenorisaksofoni
Jimmy Woode – kontrabasso
Edgar Bateman – rummut
Vapaan koulutuksen tukisäätiö

Vapaan koulutuksen tukisäätiö (VKTS) oli Suomessa vuosina 1973–1991 toiminut elinkeinoelämän rahoittama säätiö. Aluksi 1970-luvulla sen päämääränä oli vasemmistolaisen koulutuspolitiikan vastustaminen. Vasemmistoaallon taituttua säätiöllä oli käytössään tehokas ja kouliintunut organisaatio, ja 1980-luvulla se ryhtyi ajamaan omien taustaryhmiensä koulutuspoliittisia tavoitteita.
Historia

Säätiö syntyi 1970-luvulla toteutuneen peruskoulu-uudistuksen myötä, jota poliittinen oikeisto vastusti. Oikeisto halusi säätiön kautta vastustaa koulutuspolitiikan vasemmistolaisina pitämiään päämääriä, kuten kansalaisaktiivisuuteen kasvattamista ja peruskoulun politisoitumista. Oikeiston tavoitteena oli alun alkaen ollut yksityiskoulujen ja tasokokeiden lisääminen. Vuonna 1973 syntynyttä säätiötä alkoivat tukea pääasiassa Elinkeinoelämän valtuuskunta (EVA) ja Suomen Työnantajain Keskusliitto (STK).[lähde? ]
Vapaan koulutuksen tukisäätiön keskeisimpiä tavoitteita olivat uusien kouluneuvostojen lakkauttaminen, yhteiskuntatiedon opetuksen vähentäminen ja peruskoulutuksen huomion siirtäminen kansalaiskasvatuksesta elinkeinoelämälle hyödyllisten aineiden eli niin sanottujen tieto- ja taitoaineiden opetukseen. Kouludemokratia oli säätiön mielestä yksiselitteisesti haitallista. Säätiössä sovittiin, että sen toiminnasta ei puhuta ulkopuolisille. Tämä mahdollisti sen, että mukaan pyydetyt poliitikot ja virkamiehet uskalsivat tulla mukaan toimintaan ilman paljastumisen vaaraa.[lähde? ]
Säätiön merkitys koulutuspolitiikassa alkoi kasvaa 1980-luvulla, ja se saikin tavoitteitaan läpi useissa tuntijakouudistuksissa. Yhteiskuntatiedon opetus myöhäistettiin peruskoulun yhdeksänteen luokkaan ja kouluneuvostot lakkautettiin. Tulosvastuu-ajattelumallia haluttiin soveltaa myös peruskoulussa.[lähde? ]
Säätiö nousi julkisuuteen vuonna 2010, kun Helsingin Sanomat kertoi muun muassa Jyväskylän kokoomuslaisen kaupunginjohtajan Markku Anderssonin keränneen säätiölle tietoja opettajien poliittisesta suuntautumisesta. Myös keskustalaisen ministeri Mauri Pekkarisen kerrotaan toimineen säätiössä. Säätiön ydinryhmään kuului Supon tutkimusten mukaan myös entinen eduskunnan puhemies Riitta Uosukainen (kok) sekä presidenttiehdokas Elisabeth Rehn (rkp). Dosentti Jari Leskisen tutkimuksen mukaan säätiö loi Suomen opetushallinnon sisään oman salaisen tiedusteluorganisaationsa ja luotetut virkamiehet toimittivat säätiölle sekä julkisia että salaisia tietoja omalta hallinnonalaltaan. Säätiö keräsi myös ”mustaa listaa” opettajien poliittisista mielipiteistä.
Aiheesta muualla

Suutarinen, Sakari: Säätiö voi ostaa vaikutusvaltaa. Suomen Kuvalehti.  9.10.2009. Arkistoitu 22.10.2009. Viitattu 13.9.2020.
Okkonen, Ville: Politisoimisella ei-sosialistiseen yhteistyöhön – Vapaan koulutuksen tukisäätiö ja peruskoulukritiikin jyrkkä linja Ennen ja nyt.  1.9.2012. Viitattu 13.9.2020.
Vallankumouksen helluntaiyö

Piirros perustuslakia säätävän kansalliskokouksen istunnosta 4.–5. elokuuta 1789.
”Vallankumouksen helluntaiyö” oli Ranskan suuren vallankumouksen varhaisvaiheen tärkeä tapahtuma, jossa Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokous päätti 4.–5. elokuuta 1789 välisessä istunnossaan lakkauttaa koko vanhan feodaalijärjestelmän.
Tausta

Kuningas Ludvig XVI:n Versailles’hin koollekutsuman vuoden 1789 säätyjen yleiskokouksen kolmas sääty oli kesäkuussa julistautunut perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi. Kuningas aikoi hajottaa kansalliskokouksen armeijan avulla, mutta Pariisin kansanjoukkojen toteuttama Bastiljin valtaus pakotti hänet luopumaan suunnitelmasta. Itsevaltiuden loppu oli jo tapahtunut tosiasia, mutta kansalliskokous ei edennyt muiden välttämättömien yhteiskunnallisten uudistusten käsittelyssä aateliston ja porvariston erimielisyyksien vuoksi. Heinäkuun 20. päivän tienoilla Ranskan maaseudulla alkoi kuitenkin levitä ”suurena pelkona” tunnettu laaja väkivaltainen hysteria, joka ajoi paniikissa aseistautuneet talonpojat hyökkäilemään aatelisten kartanoihin ryöstäen niitä ja tuhoten asiakirjoja. Feodaalinen järjestys ajautui hetkessä romahduksen partaalle. Kansalliskokous keskusteli 3. elokuuta mahdollisuudesta käyttää armeijaa talonpoikaislevottomuuksien kukistamiseen, mutta porvariston edustajat vastustivat ajatusta, koska samalla sotavoimalla voitaisiin hajottaa myös kansalliskokous ja palauttaa itsevaltius. Vaihtoehdoksi jäi pikainen uudistusten toteuttaminen.