stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Interlaken
Liikenne

Interlakenissa on kaksi rautatieasemaa; itäinen Interlaken Ost ja läntinen Interlaken West. Interlaken Ost on risteysasema, josta on rautatieyhteys kolmeen suuntaan: BLS:n rautatie länteen Spieziin, Zentralbahnin rata itään Meiringeniin ja Luzerniin sekä Berner Oberland-Bahnenin rautatie etelään Grindelwaldiin ja Lauterbrunneniin alkavat Interlaken Ost -asemalta. Kotimaisten yhteyksien lisäksi asemalta on suoria junayhteyksiä Saksaan (Hampuriin, Frankfurtiin ja Berliiniin). Thuninjärvellä ja Brienzjärvellä on reittilaivaliikennettä.
Moottoritie A8 kulkee Interlakenin kautta.
Nähtävyyksiä

Interlakenissa sijaitsee Erich von Dänikenin ideoima ja osittain rahoittama Mystery Park -teemapuisto, joka rakentuu Dänikenin kuuluisaksi tekemän  muinaisastronauttiteorian ympärille. Teemapuisto avattiin vuonna 2003 ja suljettiin vuonna 2006 ajauduttuaan talousvaikeuksiin riittämättömien kävijämäärien vuoksi. Tauon jälkeen uusi omistaja avasi teemapuiston kuitenkin kesäkaudeksi 2009.
Dick Samplari ja Mutteri-koira

| Kapteeni Sählä ja Matti-koira> Dastardly and Muttley in Their Flying Machines |
| --- | --- |
Tyyli:  Animaatio
Kestoaika:  30 min
Pääosissa:  Don Messick Paul Winchell
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   CBS  Cartoon Network  Boomerang
Esitetty:  13. syyskuuta 1969 – 4. syyskuuta 1971
Jaksoja:  34
Tuotanto
Tuottaja(t):  Joseph Barbera William Hanna Alex Lovy
Ohjaaja(t):  Joseph Barbera William Hanna
Käsikirjoittaja(t):  Larz Bourne Dalton Sandifer Mike Maltese
Tuotantoyhtiö(t):  Hanna-Barbera
Aiheesta muualla
IMDb 
Kapteeni Sählä ja Matti-koira (Dastardly and Muttley in Their Flying Machines) on yhdysvaltalainen Hanna-Barberan tuottama animaatiosarja, jota esitettiin alun perin Yhdysvalloissa CBS:llä vuosien 1969–1971 aikana. Jaksoja tuotettiin yhteensä 34, jotka kestivät noin 30 minuuttia sisältäen kaksi lyhytanimaatiota.
Sarja sijoittui ensimmäiseen maailmansotaan, kun lentäjä-ässät Kapteeni Sählä ja Matti-koira, sekä korppikotka ilmavoimien jäsenet Klonkku ja Silli yrittävät kenraalin käskystä pysäyttää jenkkiläisen kyyhkysen toimittamasta kirjeitä toiselle puolelle.
Sarja oli poikkeuksellinen ääninäyttelemisen kohdalla, sillä ääninäyttelijät Paul Winchell ja Don Messick loivat sarjan kaikkien hahmojen äänet. Pääasiassa Messick vastasi kaikkien muiden hahmojen äänistä, paitsi Kapteeni Sählän ja satunnaisesti esiintyneen kenraalin, jonka äänenä toimi Winchell.
Suomessa sarja on ilmestynyt VHS:n muodossa, sekä 2000-luvulla maksullisilla Cartoon Networkilla ja Boomerangilla.
Äänirooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Paul Winchell  | … |  Kapteeni Sählä, kenraali   |
|  Don Messick  | … |  Matti-koira, Klonkku, Silli, kyyhkynen, kertoja, sivuäänet   |
Aiheesta muualla

TV.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Didon kieli

| Dido |
| --- | --- |
Oma nimi:  цез мец (cez mec)
Tiedot
Alue:  Dagestan
Virallinen kieli:  -
Puhujia:  15 400
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  -
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  dagestanilaiset kielet
Kieliryhmä:  avaarilaiskielet didolaiset kielet
ISO 639-3:  ddo
 Ohje 
Didon eli tsezin kieli (tseziksi cesjos mec) on tsezien eli didojen puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Tsuntan piirissä, yksittäisissä kylissä muualla Dagestanissa sekä itäisessä Turkissa. Venäjällä kieltä kutsutaan etupäässä nimellä ”tsez”, kun taas georgialaisperäistä nimitystä ”dido” käytetään varsinkin georgialaisten kielitieteilijöiden teoksissa.
1990-luvulla tsezin puhujia arvioitiin olevan yli 12 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 15 400 kielen puhujaa, joista 15 300 Dagestanissa. Aiemmissa väestönlaskennoissa tsezejä on pidetty avaareina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 12 500 tsezin puhujaa.
Tsez kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän didolaiseen alaryhmään. Sen lähin sukukieli on  hinuh. Kielen sanastoon ja osittain myös fonetiikkaan ja morfologiaan ovat vaikuttaneet avaari ja georgia. Murteita erotetaan 2–5.
Kieli toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään tsezit käyttävät avaaria ja venäjää. Vuonna 1993 julkaistiin tsezinkielinen aapinen, mutta ajatus oman kirjakielen luomisesta ei ole saanut riittävää kannatusta.
Nicolaas Johannes Diederichs

| Nicolaas Johannes Diederichs |
| --- | --- |

Etelä-Afrikan 3. valtiollinen presidentti
 19. huhtikuuta 1975 – 21. elokuuta 1978  
Edeltäjä:  Jacobus Johannes Fouché
Seuraaja:  Marais Viljoen
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. marraskuuta 1903  Ladybrand, Oranjejoen siirtokunta
Kuollut: 21. elokuuta 1978 (74 vuotta)  Kapkaupunki, Kapin provinssi, Etelä-Afrikka
Ammatti:  taloustieteilijä
Tiedot
Puolue:  Kansallispuolue
Nicolaas Johannes Diederichs (17. marraskuuta 1903 – 21. elokuuta 1978) oli eteläafrikkalainen taloustieteilijä ja poliitikko. Hän toimi maansa valtiollisena presidenttinä vuosina 1975–1978. Diederichs väitteli tohtoriksi Leydenin yliopistosta ja nousi 1930- ja 1940-luvuilla merkittäväksi hahmoksi afrikaanerinationalistisissa piireissä.
Vuosina 1953–1975 Diederichs oli Kansallispuolueen kansanedustaja maan parlamentissa ja toimi talousministerinä vuosina 1958–1967, kaivosministerinä 1961–1964 ja valtiovarainministerinä 1967–1975. Vuodesta 1975 kuolemaansa asti hän toimi maan valtiollisena presidenttinä.
Teoksessa ”Nationalismi maailmankatsomuksena ja sen suhde internationalismiin” Diederich esitti, että Jumala oli luonut kansakunnat ja näillä kansakunnilla oli jumalallinen oikeutus olemassaoloon toisistaan erillisinä. Tämän vuoksi afrikaanereilla oli oikeus hylätä brittien muodostama Etelä-Afrikka, jossa afrikaanerit joutuisivat elämään muiden etnisten ryhmien rinnalla vähemmistönä.
Käännös suomeksi
Kamarikesä

Kamarikesä on vuonna 2005 perustettu nuoriin muusikoihin keskittyvä kamarimusiikkifestivaali, joka järjestetään Helsingin Ritarihuoneella.
Kamarikesän järjestämisestä vastaa Ritarihuone ry. Festivaalin perustivat Ville Komppa ja Pasi Eerikäinen. 
Festivaalin taiteelliset johtajat vaihtuvat noin 5 vuoden välein. Taiteelliset johtajat valitsevat omat seuraajansa seuraavan sukupolven osaajista.
Vuonna 2021 johtajina aloittivat viulisti Abel Puustinen, pianisti Ossi Tanner ja klarinetisti Klaara Vasara. Aikaisempia taiteellisia johtajia ovat olleet festivaalin perustaneet Sibelius-Akatemian musiikinteorian lehtori Ville Komppa ja Radion sinfoniaorkesterin viulisti Pasi Eerikäinen, Sinfonia Lahden ylikapellimestari ja BBC:n Sinfoniaorkesterin päävierailija Dalia Stasevska, palkittu pianisti Johannes Piirto sekä arvostettu Borea-kvartetti, jonka jäseniä ovat Tami Pohjola, Kasmir Uusitupa, Riina Piirilä ja Senja Rummukainen.
Kamarikesässä ovat esiintyneet viulistit Pekko Pulakka, Otto Antikainen ja Rebecca Roozeman, suomalaiskapellimestarit Klaus Mäkelä ja Tarmo Peltokoski, sellisti Jonathan Roozeman ja Stephanie Huang, sellisti-säveltäjä Lauri Porra, baritoni Aarne Pelkonen, näyttelijät Kati Outinen ja Alina Tomnikov, sekä maailmaa kiertävä suomalainen Kamus-kvartetti. Toimintavuoden 2024 aikana festivaalilla esiintyivät myös muun muassa pianisti-säveltäjä Iiro Rantala, vuoden 2024 Jazz-Emmalla palkittu Selma Savolainen, ja Timo Mustakallio -kilpailussa palkittu vain 21-vuotias Gabriel Kivivuori.
Aiheesta muualla

Kamarikesän verkkosivut
Dick Tracy (elokuva)

| Dick Tracy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Warren Beatty
Käsikirjoittaja:   Jim Cash  Jack Epps Jr. 
Tuottaja:  Warren Beatty
Säveltäjä:  Danny Elfman
Kuvaaja:  Vittorio Storaro
Leikkaaja:  Richard Marks
Tuotantosuunnittelija:  Richard Sylbert
Pukusuunnittelija:  Milena Canonero
Pääosat:   Warren Beatty  Charlie Korsmo  William Forsythe  Ed O'Ross  Glenne Headly 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Touchstone Pictures
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix
Ensi-ilta:  15. kesäkuuta 1990
Kesto:  105 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  46 milj. dollaria
Tuotto:  162 738 726 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dick Tracy on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, joka perustuu Chester Gouldin luoman Dick Tracy -sarjakuvahahmon seikkailuihin. Elokuvan ohjasi ja tuotti Warren Beatty, joka myös näytteli elokuvan pääosassa. Hänen lisäksi elokuvassa näyttelee muun muassa Al Pacino, Charles Durning, Madonna, William Forsythe, Glenne Headly, Paul Sorvino, Dick Van Dyke ja Charlie Korsmo. Elokuva palkittiin parhaan laulun (”Sooner or Later”, Stephen Sondheim), lavastuksen ja maskeerauksen Oscareilla.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo kuvaa Dick Tracyä upeasti lavastetuksi ja kuvatuksi mutta elottoman pompöösiksi elokuvaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Dick Tracy (elokuva) Elonet.
Dick Tracy Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Iranilainen keittiö

Ash-e anar, iranilainen granaattiomenakeitto.
Iranilainen keittiö tunnetaan erityisesti maitotaloustuotteistaan sekä hapanta ja makeaa yhdistelevistä ruokalajeistaan. Jogurtti tuli muualla maailmassa tunnetuksi Iranin kautta, ja myös jäätelön ja halvan on arveltu olevan iranilaista alkuperää. Iranin ruokakulttuuri on saanut maan sijainnin vuoksi runsaasti vaikutteita etenkin idästä kuten Keski-Aasiasta, Intiasta ja Kiinasta.
Iranin tavallisimpia maitotuotteita ovat tuore jogurtti, tuorejuusto, vedellä laimennettu jogurttijuoma abdogh sekä kuivattu jogurtti kashk. Keitot ovat Iranissa suosittuja. Peruskeitto ash on sakeaa ja ruokaisaa, ja sitä tehdään palkokasveista ja yrteistä tai linsseistä. Vanhimpia iranilaisia keittoja on etenkin aamiaisena suosittu gipa, johon käytetään lampaan pää, mahalaukku ja sorkat. Nuudelikeittoa (ashe reshta) syödään joissain uskonnollisissa yhteyksissä sekä uuden vuoden alkaessa: siinä on nuudelien lisäksi papuja, kuivattua jogurttia ja mausteita.
Iranilaiset syövät lihansa yleensä keitettynä ja tuoreiden tai kuivattujen hedelmien tai pähkinöiden kera. Lihapataa syödään makean riisin, jogurtin, kerman, manteleiden tai pähkinöiden kera. Riisi on muutenkin suosittua ruokaa etenkin Iranin pohjoisosissa, ja sitä tarjoillaan etelässäkin erityisesti vieraille. Suosittu riisiruoka on pilav, johon lisätään vihanneksia, hedelmiä, lintua, lihaa tai pähkinöitä ja joka nautitaan voisulan ja mausteiden kanssa.
Iranilainen ruoka ei ole erityisen tulista. Perusmausteina käytetään suolaa, pippuria, kurkumaa, tomaattipyreetä, kanelia ja ruusuvettä sekä myös korianteria, persiljaa, tilliä ja sarviapilaa. Granaattiomenan mehua ja siemeniä käytetään paljon ruoanlaitossa. Pohjois-Iranissa syödään paljon kalaa, etenkin isoa merisiikaa. Hapanta makua ruokiin saadaan esimerkiksi sitruunasta, limetistä, jogurtista, etikasta, pomeranssista, sumakista tai hedelmämehuista.
Iranilainen aamiainen koostuu yksinkertaisimmillaan teestä, leivästä ja hedelmistä, mutta myös lampaanpäästä voidaan valmistaa aamiaista. Aterialla ei ole alku-, pää- ja jälkiruokia, vaan kaikki ruoat tarjoillaan yhtä aikaa. Lounaaseen kuuluu yleensä cholav-riisiruokaa sekä pataa tai kastiketta (khoresht), jossa on usein yrttejä ja lihaa sekä vuodenajasta riippuen vihanneksia tai hedelmiä. Papuja ja jogurttia käytetään runsaasti eri ruoissa. Yleinen illallisruoka on munakas kuku.
Juomaksi Iranissa nautitaan yleensä teetä; kahvia juodaan vain hautajaisissa ja vainajien muistojuhlissa. Viiniä Iranissa ei islamin ruokasäännösten johdosta käytetä.
Makeat ruoat, kuten halva, keltainen vanukas shole zard, jäädytetyt hedelmät, serbetit, hedelmäsiirapit, jäätelö ja siirapin kanssa syötävät nuudelit ovat Iranissa suosittuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iranilainen keittiö Wikimedia Commonsissa
Iravadi

| Iravadi |
| --- | --- |
 Iravadi kartalla. Valuma-alue on merkitty keltaisella
Alkulähde:  Malin ja N'Main yhtymä
Laskupaikka:  Andamaanienmeri
Maat:   Myanmar
Pituus:  2 170 km
Virtaama:  13 000 m³/s
Valuma-alue:  411 000 km²
Iravadi (joskus myös Irrawaddy) on Myanmarin suurin joki ja merkittävä kulkureitti. Se alkaa aivan maan pohjoiskolkasta Kiinan rajan tuntumasta maan korkeimman vuoren Hkakabo Razin (5 881 m) juurelta virtaavista Mali- ja N’Maijoista ja virtaa 2 170 kilometrin pituisena halki maan keskiosien laskien Andamaanienmereen. Joen valuma-alue on noin 411 000 km² ja suurin sivujoki Chindwin.
Iravadi muodostaa Martabaninlahden länsipuolelle noin 35 000 neliökilometrin laajuisen suistoalueen. Joki on purjehduskelpoinen Bhamoon, sadekausina aina Myitkyinaan asti. Sen lukuisat hiekkasärkät ja saaret vaikeuttavat kuitenkin navigaatiota näin pitkälle.
Myanmarin väestö on keskittynyt jokilaakson alueelle ja suistoon. Suurista kaupungeista Mandalay sijaitsee joen keskivaiheilla sen itärannalla ja Yangôn suistoalueella. Iravadin suisto on maailman merkittävimpiä riisinkasvatusalueita. Riisi onkin tärkeimpiä jokea pitkin kuljetettavia tuotteita. Tiikkipuuta kuljetetaan puolestaan uittamalla suurina lauttoina. Siirtomaa-aikoina ennen rautateiden ja autoliikenteen saapumista Iravadi oli perinteinen tie Mandalayyn.
Sana Iravadi tulee mahdollisesti sanskritinkielisestä sanasta airāvatī, joka tarkoittaa ’elefanttijokea’.
Joen mukaan on saanut nimensä iravadindelfiini (Orcaella brevirostris), jota esiintyy myös muissa Kaakkois-Aasian suurissa joissa Borneolle ja Filippiineille asti. Sitä tavataan pääosin estuaareissa ja makeissa vesissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iravadi Wikimedia Commonsissa
Dieeri

Kreikkalainen dieeri noin vuodelta 500 eaa. Kuva British Museumin kreikkalaisesta vaasista, joka on löydetty Vulcista Etruriassa.
Assyrialainen dieeri terävällä puskurilla eli keulajuhmurilla ja kapealla keskisillalla sotilaita varten, noin 700 eaa.
Dieeri eli kaksisoutu (myös nimitys bireemi) on muinainen sotakaleeri, jonka ovat todennäköisesti keksineet foinikialaiset.
Dieerit olivat yleensä noin 25 metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä. Dieeri muokkaantui yksisoutuisesta laivasta. Foinikialaiset dieerit oli tehty yhdestä puusta rakennetusta keskusrunkosta, jonka molemmille puolille rakennettiin toiselle suotajariville laudoitetut sivulaidat. Kun soutajat olivat eri riveillä tai tasoilla, heitä mahtui enemmän, useimmiten noin 100–120: 50–60 kummallekin puolelle. Kreikkalaiset dieerit 500-luvulla eaa. oli tehty laidoitetusta rungosta kaarien varaan. Seuraava kehitysaskel oli trieeri, kolmisoutu, jossa lisättiin ulkoneva taso ja soutajien määrä nousi 150–180:een.
Iranin elokuva

Ensimmäinen iranilainen elokuva kuvattiin vuonna 1900 Oostendessa, Belgiassa, kun hovivalokuvaaja Mirza Ebrahim Khan Akkasbashi tallensi šaahi Mozaffar ad-Din Shah Qajarin vierailua juhlistavaa kukkaparaatia. Useimmat vuosisadan alun elokuvat olivat Šaahin tilaamia dokumenttielokuvia, joita esitettiin kuninkaallisessa palatsissa ja arvohenkilöiden kotona, esimerkiksi häätilaisuuksissa ja ympärileikkausseremonioiden yhteydessä. Elokuvat käsittelivät erityisesti hallitsijaperheeseen liittyviä uutis- ja ajankohtaisaiheita sekä merkkitapahtumia. Akkasbashi kuvasi muun muassa uskonnollisia juhlia ja kuninkaallisen eläintarhan leijonia.
Roomalaiskatoliset lähetystyöntekijät järjestivät Tabrizissa Iranin ensimmäisen julkisen elokuvaesityksen vuonna 1900. Kaupallisen elokuvateatteritoiminnan aloitti Ebrahim Khan Sahhafbashi-e Tehrani, joka aluksi esitti Euroopasta tuotuja elokuvia antiikkiliikkeensä takapihalla ja marras-joulukuussa 1904 perusti lyhytikäiseksi jääneen elokuvateatterin Teheraniin.
1900-luvun alkuvuosikymmeninä Iraniin perustettiin useita kaupallisia elokuvateattereita. Elokuvat pysyivät kuitenkin yläluokan viihteenä. Yhtenä syynä siihen oli, että maassa tuotetut elokuvat olivat lähinnä hallitsijaperhettä käsitteleviä dokumenttielokuvia. Toisena syynä oli, että maassa ei ollut elokuvalaboratorioita ja näyttelijä- ja muuta alan koulutusta, mikä vaikeutti maan oman elokuvatuotannon aloittamista. Lisäksi lukutaidottomuus oli yleistä, elokuvien ajateltiin johtavaan moraalittomuuteen ja uskonnolliset syyt rajoittivat naisten näyttelemistä ja elokuvissakäymistä. Dokumenttielokuvien lisäksi teattereissa esitettiin ulkomaalaisia elokuvia farsiksi tekstitettyinä.
Iranin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva oli Mumbaissa, Intiassa kuvattu Abi va Rabi, joka valmistui 1930. Sen ohjasi armenialaissyntyinen Avanes Ohanian. Ensimmäinen äänielokuva, Ardeshir Iranin ohjaama Dokhtare Lor, valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Myös se kuvattiin Mumbaissa.
Omia elokuvastudioita Iraniin alettiin perustaa 1940-luvulla. Useimmat ajan elokuvat pohjautuivat kansantarustoon, johtuen toisen maailmansodan aiheuttamasta sensuurista kaikkia taidemuotoja kohtaan. Seuraavalla vuosikymmenellä elokuvissa näkyivät voimakkaasti länsimaiset vaikutteet ja elokuvatuotannon pääpaino oli kaupallisuudella. Maassa tuotettiin muun muassa komedioita ja toimintaelokuvia, kuten Mehdi Rais Firuzin ohjaama Velgard vuodelta 1950.
Valtio otti elokuvatuotannon haltuunsa 1960-luvulla ja iranilaisten elokuvien suosio laski alle länsimaisten elokuvien. Iranilaisen elokuvan uuden aallon katsotaan alkaneen vuodesta 1969, jolloin valmistuivat Masoud Kimiain ohjaama Qeysar  ja Dariush Mehrjuin ohjaama Lehmä. Uusi aalto vaikutti elokuviin merkittävästi aina 1970-luvun lopun vallankumoukseen saakka.
Vallankumouksen jälkeen

Vallankumouksen aikana elokuvat nähtiin länsimaisena tuotteina ja lopulta elokuvat kiellettiin ja useita elokuvateattereita poltettiin. Monet elokuvantekijät poistuivat maasta. Elokuvatuotanto alkoi uudestaan 1980-luvun alussa voimakkaan sensuurin alaisena. Islamilaiseen oppiin perustuva sensuuri kielsi naisten osallistumisen elokuvantekoon näyttelijöinä tai ohjaajina. Aikaisemmin yleiset rakkauselokuvat tulivat kielletyksi vuonna 1983 voimaan tulleiden määräysten jälkeen. Määräyksiä kevennettiin myöhemmin ja naiset pystyivät palaamaan elokuviin 1987. Vastakkaista sukupuolta olevat näyttelijät eivät kuitenkaan saaneet elokuvissa koskettaa toisiaan, elleivät he olleet todellisessa elämässä sukulaisia. Näihin aikoihin esille nousseita naisohjaajia ovat muun muassa Rakhshan Bani-E'temad ja Puran Derakhshandeh.
Irakin ja Iranin välisen sodan päättyminen vuonna 1988 ja Khomeinin kuolema 1989 vapauttivat Iranin ilmapiiriä ja vuonna 1997 tapahtunut Mohammad Khatamin valinta presidentiksi toi elokuvantekijöille lisää toimintavapautta. Iranilaisia elokuvia esitettiin ulkomailla ja useat elokuvat saivat kansainvälisiä elokuvapalkintoja. Jafar Panahin ohjaama Valkoinen ilmapallo (Badkonake sefid) palkittiin 1995 Cannesin elokuvajuhlilla parhaana esikoisohjauksena ja kaksi vuotta myöhemmin Abbas Kiarostamin Kirsikan maku sai Cannesissa Kultaisen palmun.
Useimmat ajan elokuvista olivat Iranin valtion rahoittamia, mutta siitä huolimatta useat niistä joutuivat kotimaassaan esityskieltoon. Monet sallitut elokuvat käsittelivät vallankumousta, mutta usein verhotusti, kuten Mohsen Makhmalbafin ohjaama Nun va Goldoon, joka on tositapahtumiin pohjautuva kuvaus siitä, kuinka Makhmalbaf kohtaa poliisin, jota on nuoruudessaan puukottanut.
Monet elokuvaohjaajat olivat tukeneet vallankumousta, toivoen uuden hallinnon tuovan lisää taiteellista ja taloudellista vapautta. Kuitenkin vallankumoukseen jälkeen elokuvantekijöiden laitteistot takavarikoitiin ja elokuvien käsikirjoitukset, näyttelijä- ja muut henkilövalinnat, ja valmiit elokuvat joutuivat sensuurilautakunnan tarkastettavaksi hyväksyntää varten. Monet ohjaajat muuttivat tekemään elokuvia ulkomaille ja maahan jääneet siirtyivät tekemään lasten- ja seikkailuelokuvia. Maassa oli pula elokuvateattereista, koska niitä oli vallankumouksen aikana poltettu ja valtion talous ja Yhdysvaltain Iranille asettama taloussaarto vaikeuttivat uusien rakentamista. Myöhemmin Teheraniin ja muihin suurin kaupunkeihin on rakennettu useita elokuvateattereita, mutta maaseudulla ne ovat harvinaisempia.
Dibutyylieetteri

| Dibutyylieetteri |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-butoksibutaani
CAS-numero:  142-96-1
PubChem CID:  8909
SMILES:  CCCCOCCCC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H18O
Moolimassa:  130,224 g/mol
Sulamispiste:  -95,3 °C
Kiehumispiste:  142 °C
Tiheys:  0,769 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,3 g/l (25 °C)
Dibutyylieetteri eli butyylieetteri (C8H18O) on alifaattisiin eettereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää kemianteollisuudessa liuottimena.
Ominaisuudet

Dibutyylieetteri on huoneenlämpötilassa kirkasta nestettä. Sillä on dietyylieetterinkaltainen hieman hedelmäinen ominaishaju. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee erittäin hyvin etanoliin ja dietyylieetteriin sekä asetoniin. Glykoliin tai glyseroliin se ei kuitenkaan liukene. Dibutyylieetteri muodostaa atseotrooppisia seoksia useiden orgaanisten liuottimien kanssa. Varastoitaessa dibutyylieetterin joukkoon muodostuu usein helposti räjähtäviä orgaanisia peroksideja.
Valmistus ja käyttö

Dibutyylieetteriä voidaan valmistaa kuumentamalla butanolia rikkihapon tai muun voimakkaasti happaman katalyytin läsnä ollessa. Muodostuva tuote puhdistetaan tislaamalla.
Dibutyylieetteri on runsaasti käytetty liuotin kemian- ja lääketeollisuudessa. Yhdiste liuottaa muun muassa useita rasvoja, öljyjä, hartseja ja alkaloideja. Yhdessä etanolin tai butanolin kanssa se soveltuu myös etyyliselluloosan liuottamiseen. Dibutyylieetteriä käytetään usein liuottimena reaktioissa, jotka vaativat vedettömiä olosuhteita esimerkiksi Grignard-reaktioissa ja uuttoliuottimena. Se kykenee uuttamaan myös monia metallikationeja.
Aiheesta muualla

Dibutyylieetterin kansainvälinen kemikaalikortti
Irlannin kuningaskunta

Irlannin kuningaskunta (iiriksi Ríoghacht Éireann) oli Irlannin saarella vuosina 1541–1800 sijainnut valtio, joka oli personaaliunionissa Englannin kanssa. Irlannin kuningaskunnan valtaistuinta pitivät hallussaan Englannin kuninkaat. Irlannin kuningaskunnan ensimmäinen hallitsija oli Englannin Henrik VIII, joka vuonna 1541 otti aiemman Irlannin lordin tittelin tilalle tittelin Irlannin kuningas.
Irlannin kuningaskunnassa valtaa pitivät sijaishallitsijat (alkuun Lord Deputy, myöhemmin Lord Lieutenant), joista valtaosa oli englantilaisia aatelismiehiä.
Irlannin kuningaskunta päättyi vuonna 1800 Ison-Britannian kuningaskunnan kanssa tehtyyn unionilakiin, jonka seurauksena 1. tammikuuta 1801 muodostettiin Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta.
Irbit

| Irbit Ирби́т |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Alue:  Sverdlovsk
Perustettu:  1631
Kaupungiksi:  1775
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  64 km²
Korkeus:  80 m
Väkiluku (2008):  41 400
 – Väestötiheys:  646,9 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 www.irbit-media.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Irbit (ven. Ирби́т) on kaupunki Sverdlovskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Nitsaan laskevan Irbit-joen suussa 204 kilometriä Jekaterinburgista koilliseen. Kaupungin kautta kulkee Artjomovskin ja Mežduretšenskin välinen rautatie. Asukkaita on 41 400 henkeä (vuonna 2009).
Vuonna 1631 paikalle perustettiin Irbitin kauppataajama, jossa pidettiin vuosittain suuret markkinat. Vuonna 1775 siitä tuli Tobolskin lääniin kuulunut kaupunki ja vuonna 1781 Permin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvulla Irbitin markkinoiden liikevaihto oli Venäjän toiseksi suurin Nižni Novgorodin markkinoiden jälkeen. Kaupunki oli Euroopan tärkeimpiä turkiskaupan keskuksia. Jäätyään syrjään Siperian radasta kaupungin kaupallinen merkitys alkoi vähentyä. 1920–1930-luvuilla Irbitistä muodostui teollisuuskaupunki, jonka kasvua nopeuttivat toisen maailmansodan aikana sinne evakuoidut tehtaat.
Nykyään Irbit on maatalousalueen keskus, jossa on mm. konepaja-, kemian ja elintarviketeollisuutta. Kaupungissa toimii teatteri, kotiseutumuseo ja taidegalleria. Nähtävyyksiin kuuluvat vanhat kauppiastalot. Lähistöllä sijaitsee 1000-luvulla rakennettu Irbitin muinaislinna.