Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Sodan jälkeinen aika > Itä-Karjalan ja Murmanskin kysymykset

Sisällissodan voittaneiden valkoisten pyrkimyksenä oli luoda Suur-Suomi, johon liittyen jääkäriluutnantti K. M. Wallenius teki jo maaliskuun alussa suunnitelman joukkojen lähettämisestä Neuvosto-Venäjän puolelle Vienan Karjalaan. Kenraali Mannerheimin hyväksymän suunnitelman tarkoituksena oli virallisesti auttaa itäkarjalaisia karkottamaan bolševikit ja toteuttaa heidän kansallinen itsemääräämisoikeutensa, mutta todellisuudessa kyse oli Vienan-Karjalassa olevien alueiden liittämisestä Suomeen. Murmanskin alueesta puolestaan muodostui kaikkien maailmansodan osapuolten yhteinen intressi. Venäjä halusi alueelle maaliskuussa 1918 maihinnousseet brittijoukot pois, Saksaa kiinnostivat Jäämeren laivastotukikohdat sekä mahdollisuus saada Suomi ja Neuvosto-Venäjä sotimaan länsiliittoutuneita vastaan, Iso-Britannia puolestaan tuki bolševikkeja vastaan taistelevia Venäjän valkoisia, mutta kokosi myös suomalaisista punakaartilaisista muodostetun Muurmannin legioonan Saksan ja Suomen muodostamaa uhkaa vastaan. Mannerheimia ja länsivaltoja kiinnosti myös Pietarin valloitus ja bolševikkien lyöminen.
Suomalaisten hankkeet herättivät epäilyksiä länsivalloissa, koska valkoisten eteneminen tapahtui samaan aikaan saksalaisten 21. maaliskuuta länsirintamalla käynnistämän suurhyökkäyksen kanssa. Sotatoimien tarkoituksena epäiltiin olevan saada Saksalle pääsy Jäämerelle tai Muurmannin radalle. Tämän vuoksi Iso-Britannia ja Yhdysvallat esittivät uhkavaatimuksen, joka pelästytti Mannerheimin niin, että hän muutti näkemyksiään. Mannerheimin mukaan Itä-Karjalan kysymys pitäisikin nyt ratkaista Neuvosto-Venäjän kanssa käytävissä rauhanneuvotteluissa ympärysvaltojen hyväksymänä. Neuvottelut käynnistyivät Saksan välittäminä huhti–toukokuussa, vaikka valkoisten joukkoja olikin edelleen itärajan takana. Saksalaiset ehdottivat aluevaihtoa, jossa Suomi saisi Jäämeren rannalta Petsamon alueen ja Neuvosto-Venäjä vastineeksi Pietarin puolustamisen kannalta elintärkeän Inon linnoituksen Suomenlahden pohjukasta. Saksalla oli asiassa myös omat intressinsä, koska se havitteli tukikohtaa Jäämereltä. Tämän vuoksi Suomea painostettiin luopumaan Itä-Karjalan laajoista aluevaatimuksista, jotta Neuvosto-Venäjä olisi hyväksynyt sopimuksen. Syynä oli myös se, ettei Saksa halunnut vaarantaa Venäjän kanssa tehtyä rauhansopimusta, koska sillä ei enää ollut varaa kahden rintaman sotaan. Kesäkuussa kokoontunut eduskunta kuitenkin piti kiinni Suomen esittämistä aluevaatimuksista ja neuvottelut pysähtyivät.
Länsiliittoutuneiden kesäkuun alussa käynnistämän Pohjois-Venäjän intervention myötä bolševikit olivat elokuuhun mennessä joutuneet niin ahtaalle, että Saksalle ehdotettiin sotilaallista yhteistyötä. Sen mukaan saksalaiset karkottaisivat liittoutuneet Murmanskin alueelta yhteisvoimin suomalaisten kanssa. Saksa olikin halukas pysäyttämään länsivaltojen vaikutusvallan leviämisen Venäjällä, mutta yhteistyön ongelmana olivat Suomen esittämät aluevaatimukset. Uudet rauhanneuvottelut aloitettiin elokuun alussa Berliinissä. Suomen vaatimuksiin kuuluivat edelleen Kuolan niemimaan ja Itä-Karjalan liittäminen Suomeen, joiden luovuttamiseen Neuvosto-Venäjä ei missään tapauksessa suostunut. Sen sijaan se ilmoitti haluavansa Suomenlahden saaret, tarjoten vastineeksi huomattavasti pienempiä alueita Jäämeren rannalta ja Itä-Karjalasta. Suomalaiset eivät suureksi pettymyksekseen saaneet tukea Saksalta, joka piti neuvostohallituksen vaatimuksia sotilaallisesti perusteltuina ja näkivät Suomen tiukan kannan jopa vaarallisena omille eduilleen. Näin neuvottelut ajautuivat jälleen umpikujaan.
Berliinin rauhanneuvottelut keskeytettiin lopulta 27. elokuuta, jolloin Saksa ja Neuvosto-Venäjä solmivat Brest-Litovskin rauhaa täydentävän sopimuksen. Sen tarkoituksena oli varmistaa Saksan etupiiri Baltiassa ja sopia Venäjällä tapahtuvasta sotilaallisesta yhteistyöstä länsiliittoutuneita vastaan. Sopimukseen liitetyissä salaisissa nooteissa maat sopivat, että mikäli Neuvosto-Venäjä ei pysty poistamaan liittoutuneiden Suomessa oleville saksalaisjoukoille aiheuttamaa uhkaa, voivat Saksan ja Suomen armeijat hyökätä niitä vastaan Pohjois-Venäjällä. Täydennyssopimus tarkoitti sitä, että Saksa oli käytännössä ottanut Suomen poliittiseen holhoukseensa. Tämän jälkeen saksalaiset alkoivat suunnitella Pohjois-Venäjälle tehtävää hyökkäystä, mutta länsirintaman sotatapahtumien vuoksi Operaatio Schlusssteinin valmistelu jouduttiin keskeyttämään syyskuun lopussa. Ensimmäinen maailmansota tuli lopulta päätökseensä, kun keisari Vilhelm II syrjäytettiin 9. marraskuuta ja aselepo astui voimaan kaksi päivää myöhemmin.