Elintarvikkeiden säännöstely Suomessa toisen maailmansodan aikana
Elintarvikkeiden säännöstelyn toteutus

Käytännössä elintarvikkeiden säännöstely toteutettiin siten, että maataloudesta elantonsa saavalle väestölle määrättiin luovutusvelvollisuus lukuun ottamatta maataloustuotannon sitä osaa, jonka tuottaja sai pitää oman taloutensa arvioitua kulutusta varten. Luovutusvelvollisuuden valvonta oli hankalaa ja käytännössä oli yleistä, että maataloustuottajat pidättivät käyttöönsä suuremman määrän elintarvikkeita kuin olisi ollut sallittua. Tämä ylijäämä myytiin sitten joko mustaan pörssiin tai suoraan esimerkiksi kaupungeissa asuville tuttaville tai sukulaisille.
Kuluttajille sen sijaan jaettiin osto­kortteja, joita vastaan pystyi hankkimaan elintarvikkeita tai muita hyödykkeitä valtion ylläpitämän jakelujärjestelmän myyntipisteistä. Säännöstelyn ollessa laajimmillaan kuluttajalla täytyi olla käytössään 51 erilaista ostokorttia, joista osa koski muitakin hyödykkeitä kuin elintarvikkeita (esimerkiksi jalkineita, vaatteita ja saippuaa). Kaikkiaan erilaisia ostokortteja painettiin säännöstelykauden aikana noin 778 miljoonaa, ja ne koskivat noin 160 eri elintarviketta tai elintarvikeryhmää, tavaraa tai muuta hyödykettä.
Kansanhuoltoministeriössä oli säännöstelyn tiukimpana aikana töissä liki 800 virkamiestä, ja lisäksi valtakunnan kolmessatoista kansanhuoltopiirissä sekä kuntien kansanhuoltolautakuntien palkkalistoilla oli 6 000–7 000 henkilöä. Kansanhuolto-organisaation tärkeimpänä tehtävänä oli säännöstelyn suunnittelu ja käytännön toteutus. Käytännön toteutuksessa muun muassa ostokorttien jakelu kuluttajille muodosti valtaisan urakan. Ostokortteja jaettiin kansalaisille yleensä kolmasti vuoteen muun muassa ostokorttiväärennösten hankaloittamiseksi.
Niin sanottu korttiaika alkoi 12. lokakuuta 1939, jolloin ensimmäistä elintarvikkeita koskevaa ostokorttia ryhdyttiin jakamaan. Ostokortin nimi oli kaikessa yksinkertaisuudessaan ”Valtion ostokortti”, joka väestön kielenkäytössä muuntui nopeasti yleisostokortiksi. Kortista leikatulla kupongilla sai ostaa aluksi yhden kilon sokeria yhdelle henkilölle, ja sen tuli riittää noin kuukauden käyttöön. Sokeri oli asetettu takavarikkoon ja säännöstelyn alaiseksi 7. lokakuuta, jolloin periaatteessa jokaisen tuli luovuttaa hallussaan oleva sokeri kansanhuoltoviranomaisille (omaan käyttöön oli lupa jättää vain kaksi kiloa sokeria). Ostokortti tarkoitti siis vain lupaa ostaa kulloistakin tuotetta, itse kortti ei käynyt maksuvälineeksi.
Säännöstelyn alkaessa tai laajetessa uusiin tuoteryhmiin on tavanomaista, että ihmiset alkavat ostamaan ja varastoimaan (hamstrata) kyseistä hyödykettä, jolloin sen kysynnässä tapahtuu nopea kasvu. Tästä on taas välittömänä seurauksena hamstrattujen tuotteiden hintojen voimakas nousu ja saatavuuden nopea lasku, koska kauppiaat varastoivat tuotteita ja pyrkivät hyviä asiakassuhteitaan ylläpitääkseen myymään niitä vain hyvinä ja maksukykyisinä pitämilleen asiakkaille, yleensä melko korkeaan hintaan. Tästä johtuvaa hintojen äkillistä nousua ehkäisemään säädettiin ja otettiin käyttöön laki kohtuuttomien hintojen ehkäisystä 25. syyskuuta 1939. Samalla päivämäärällä kansanhuoltoministeriön tehtävistä annettiin asetus, jossa sen tehtävät määriteltiin varsinaista lakia huomattavasti yksityiskohtaisemmin. Yksi näistä tehtävistä oli myös valvoa ylempänä mainitun lain (ns. kiskurilain) noudattamista. Kyseessä oli siis hintasäännöstelytoimenpide, jolla pyrittiin varmistamaan kansalaisten tasavertaiset mahdollisuudet hankkia itselleen erilaisia hyödykkeitä heidän varallisuudestaan riippumatta.
Talvisodan aikana säännöstelyn piiriin joutui melko vähäinen määrä elintarvikkeita (muun muassa sokeri, siirappi ja kahvi). Yhtenä käytännön syynä tähän oli se, että jo yksinomaan ostokorttien jakaminen olisi tuottanut lähes ylitsepääsemättömiä vaikeuksia kansalaisten hakeuduttua itärajan tuntumasta ja suurista kaupungeista pakoon sotatoimia ja pommituksia. Moskovan rauhan solmimisen jälkeen elintarvikkeiden säännöstelyyn asettaminen laajeni nopeasti uusiin tuotteisiin ja tuoteryhmiin.
Välirauhan aikana elintarviketilanteen todettiin nopeasti heikkenevän. Syynä tähän olivat luovutetuille alueille jäänyt maatalousmaa (noin 10 % peltojen kokonaispinta-alasta) ja ulkomaankaupan voimakas lasku, jonka takia ulkomailta ennen sotaa tuotujen lannoitteiden määrä laski romahdusmaisesti. Kolmantena tekijänä elintarviketilanteen heikkenemisessä oli talvisodan aikana ja heti sen jälkeen tapahtunut karjan määrän voimakas lasku. Lisäksi kesä 1940 oli hyvin kuiva, mikä osaltaan laski maatalouden tuotantomääriä. Elintarvikkeita asetettiin säännöstelyn piiriin hieman eri aikoina, mutta vuoden 1940 loppuun mennessä säännöstely kattoi jo lähes kaikki tärkeimmät elintarvikkeet ja nautintoaineet. Ravintorasvat, lihatuotteet ja maito sekä maitotuotteet olivat säännöstelyn piirissä vuoden lopussa. Merkittävimmän poikkeuksen muodosti peruna, jota ei välirauhan aikana asetettu säännöstelyn piiriin.
Välirauhan aikana luotiin Suomen sota-aikainen talouspolitiikka ja sen osana myös säännöstelyjärjestelmä, joka ei koskenut pelkästään elintarvikkeita vaan myös hyvin suurta osaa muita välttämättömiä hyödykkeitä. Välirauhan aikana saatiin luotua jonkinasteinen tasapainotila kysynnän ja tarjonnan välillä, mutta jatkosodan osoittauduttua pidempikestoiseksi kuin aluksi oli uskottu tai toivottu järkkyi tasapainotila merkittävästi. Jatkosodan alusta selvittiin jo hankittujen varastojen turvin, mutta varastojen loputtua keväällä 1942 oli kansakunta käytännössä jo nälänhädän partaalla.