Kyproksen historia
Ison-Britannian hallinta ja protektoraatti

Britannian tarkoitus oli ollut saada tukikohta Lähi-idän suunnalta voidakseen tarkkailla Levantin ja Kaukasuksen tapahtumia. Kyproksen se sai hallinnoitavakseen Turkilta vuonna 1878 ja sodan aikana 1914 Britannia päätti ottaa sen kokonaan omistukseensa. Kyproksen siirryttyä brittien hallintaan ottomaanien hallintojärjestelmä lakkautettiin. Muslimiväestö menetti etuoikeutetun asemansa ja Kyproksen kirkko erioikeutensa. Veronkanto siirtyi briteille. Kaupankäynti ja koulutus kehittyivät huomattavasti. Uusien maanteiden ansiosta yhteydet maaseudun ja kaupunkien välillä paranivat ja sisämarkkinat kehittyivät. Sanomalehtien määrä kasvoi. Myös Kreikan poliittinen ja kulttuurinen vaikutusvalta Kyproksella kasvoi. Kreikkalaisväestön tavoitteena oli enosis, eli liittyminen Kreikkaan. Brittien hallintoa pidettiin Kyproksen kreikkalaisväestön keskuudessa tervetulleena, koska sen oletettiin tukevan Kreikkaan liittymistä ja saarta tarjottiinkin Kreikalle vuonna 1915, mutta tarjouksesta kieltäydyttiin eikä sitä ole koskaan toistettu uudestaan.
Muodollisesti Kypros kuului Osmanien valtakuntaan, kunnes se liittyi ensimmäiseen maailmansotaan Saksan puolelle. Iso-Britannia miehitti tällöin saaren kokonaan. Vuonna 1923 Turkki luopui kaikista oikeuksistaan Kyprokseen Lausannen sopimuksessa ja saari julistettiin brittiläiseksi kruununsiirtomaaksi vuonna 1925. Islamilainen turkkilaisväestö ei osmanien valtakunnan hajotessa nähnyt tulevaisuudelleen muuta vaihtoehtoa kuin brittihallinnon, mikä aiheutti yläluokassa epätoivoa. Nuorempi sukupolvi sai innoitusta kemalismista. Vuonna 1931 saarella puhkesi kyproksenkreikkalaisten nationalistien kapina brittivaltaa vastaan, ja toisen maailmansodan aikana vaatimukset saaren liittämisestä Kreikkaan voimistuivat arkkipiispa Makarios III:n johdolla. Kenraali Georgios Grivasin johdolla perustettiin vastarintaliike, joka aloitti aseellisen taistelun brittihallintoa vastaan. Samaan aikaan saaren turkkilaisväestö vastusti liittämistä Kreikkaan ja vaati saaren jakamista, jos siirtomaavalta päättyisi. Vuonna 1943 kyproksenturkkilaiset perustivat Kyproksen turkkilaisvähemmistöjen järjestön (KATAK). Se julisti päämääräkseen enosiksen vastustamisen. Turkkilaisväestön johto ryhtyi brittien tuella kampanjoimaan saadakseen Turkin kiinnostumaan Kyproksesta.
Kyproksen kysymyksestä tuli kansainvälinen ongelma 1950-luvulla. Sodan jälkeen Britannia näki Kyproksen edelleen strategisena alueena, erityisesti Suezin kriisin aikana 1956. Hajota ja hallitse -politiikkaa käyttäen Britannia piti yllä myös Turkin toiveita, koska saaren liittäminen Kreikkaan olisi merkinnyt brittitukikohtien vähentämistä. Turkin pyrkimykset saaren jakamiseksi voimistuivat. Vuonna 1954 Kreikka vei Kyproksen kysymyksen Yhdistyneiden kansakuntien käsiteltäväksi, mikä huolestutti turkkilaisväestöä. Pääosin Britannian vastustuksen vuoksi Kreikka ei saanut toiveitaan läpi YK:ssa. Kyproksenturkkilaiset lähettivät Turkkiin ja Britanniaan valtuuskunnan, jota johti Faiz Kaymak. Kaymak tapasi Turkin presidentin Celâl Bayarin ja Britannian siirtomaaministeri Henry Hopkinsonin. Kyproksen kreikkalaisväestö ryhtyi valmistautumaan aseelliseen taisteluun toteuttaakseen enosiksen. Kyprokselle kutsuttiin kreikkalainen upseeri Yorgos Grivas, joka oli syntynyt Kyproksella. Arkkipiispa Makarioksen ja Grivasin johdolla perustettiin EOKA-niminen järjestö, joka aloitti aseellisen taistelun Britannian siirtomaahallintoa vastaan 1.4.1955. Vuonna 1957 perustettiin maanalainen Turkkilainen vastarintaliike (TMT), joka ryhtyi ajamaan Kyproksen jakamista. Vuonna 1955 alkanut kreikkalaisväestön itsenäisyyskamppailu loppui 1959. Britannia, Kreikka, Turkki, sekä Kyproksen kreikkalaisten ja turkkilaisten edustajat solmivat Zürichin-Lontoon sopimuksen, jolla taattiin Kyproksen itsenäisyys. Vuonna 1956 Seychelleille pakkosiirretty arkkipiispa Makarios palasi saarelle 1959 ja äänestettiin presidentiksi.