Finanssikriisi (2007–2009)
Finanssikriisin juuret

Asuntolainojen arvopaperistaminen otettiin alun perin käyttöön Yhdysvalloissa 1970-luvulla. Timo Harakan kirja Luoton loppu korostaa, että subprime-kriisistä kehittyi finanssikriisi, koska asuntoluotot arvopaperistettiin tekemällä niistä edelleenmyytäviä, nimellisarvoltaan monikymmenkertaisia johdannaisia kansainvälisille markkinoille. Yhdysvaltojen asuntomarkkinabuumissa maan pankit arvopaperistivat laajamittaisesti taseissaan olevia asuntolainoja, erityisesti niin sanottuja subprime-lainoja, asuntovelkavakuudellisiksi arvopapereiksi (Mortgage-Backed Security, MBS). Nämä MBS-tuotteet olivat tuottorakenteeltaan joukkovelkakirjojen kaltaisia johdannaisia, jotka edustivat vaadetta tietyn asuntolainamassan tuottamaan kassavirtaan. Asuntolainanottajien maksaessa lyhennyksiä pankeille ne jaettiin tuottoina eteenpäin MBS-sijoittajille. Asuntomarkkinaspekuloinnissa käytetty lainamassa oli jaettu tietyillä säännöillä eriasteisiin riskiluokkiin, jossa matalinta riskiä edustanut MBS-luokka jyvitettiin ensimmäisenä. Lainanottajien maksuhäiriöt leikkasivat siis viimeiseksi tämän matalimman MBS-riskiluokan tuottoja. Tämä luokittelu mahdollisti MBS-arvopapereiden myymisen eri riskiprofiilien sijoittajille. Asuntovelkavakuudelliset MBS-arvopaperit olivat vain jäävuoren huippu räjähdysmäisesti kasvaneilla johdannaismarkkinoilla. Arvopaperistaminen ja johdannaiset olivatkin perimmäisin syy finanssikriisin taustalla. Monimutkaisten johdannaisten kohde-etuuksiin liittyi vaikeasti hahmotettavissa olevia yhteyksiä erilaisten markkinatoimijoiden välillä. Läpinäkymättömyys teki systemaattisten riskien hahmottamisesta jos ei mahdotonta, niin ainakin vaikeaa. Tämän johdosta pankkien ja rahoituslaitosten keskuudessa vallitsi virheellinen illuusio näiden riskien hallittavuudesta, mikä osaltaan vaikutti riskien kasvamisessa kestämättömälle tasolle.
Liittovaltio piti korot erityisen matalina, mikä nosti asuntojen ja osakkeiden hintoja. Valtio myös painosti pankit lainaamaan erityisen paljon vähävaraisimmille ihmisille. Lisäksi puolivaltiolliset Freddie Mac ja Fannie Mae takasivat tai ostivat puolet asuntolainoista. Syntyi asuntokupla, hinnat paisuivat keinotekoisen korkeiksi. Vuonna 1997 säädetyt asuntolainojen veroedut paisuttivat kuplaa. Harakan mukaan tässä tuhansien miljardien arvoisessa johdannaiskaupassa sijoittajat pelasivat liian suurella velalla ja valtavilla riskeillä, joiden määrästä ei ollut likimääräistäkään tietoa. Riskin lauetessa tiedon puutteesta johtunut epävarmuus aiheutti paniikkia, joka pahensi jatkuvasti syöksykierrettä.
Pankit siirsivät luottoriskiä eteenpäin investointipankeille, jotka muodostivat asuntolainoista johdannaisia myydäkseen niitä eteenpäin sijoittajille. Arvopaperistamalla huolellisesti paketoidut monimutkaiset asuntovelkavakuudelliset arvopaperit saivat yleensä luottoluokituslaitoksilta parhaimmat AAA-luokan arvosanat, joten varovaisimmatkin sijoittajat, kuten eläkesäätiöt, innostuivat ostamaan niitä. Eräiden arvioiden mukaan pankeissa ja luottolaitoksissa suhtauduttiin asuntomarkkinoiden hintakehitykseen ylioptimistisesti ja naiivisti, eikä uskottu siihen että asuntojen hinnat voisivat laskea, tai etteivät pienituloisetkaan velalliset muka pystyisi suoriutumaan asuntolainan lyhennyksistään. Kriittisimpien arvioiden mukaan tämän luottoriskin siirtäminen eteenpäin markkinoille monimutkaisten johdannaisten muodossa aiheutti jopa petosmaiset piirteet täyttävän moraalikadon, minkä vuoksi velallisten takaisinmaksukykyyn ei ollut kannusteita kiinnittää sen suurempaa huomiota. Niinpä vuosikymmenen puolivälissä asuntoluottojohdannaisten kysyntä kasvoi räjähdysmäisesti: niiden osuus yhdysvaltalaisista joukkovelkamarkkinoista oli jo neljännes ja ylitti 4500 miljardin dollarin arvollaan jopa Yhdysvaltain valtion velkakirjasijoitusten määrän 2007. Bear Stearns, Morgan Stanley ja Lehman Brothers sijoittivat omia varojaan yli 30-kertaisella velkavivulla näihin johdannaisiin..
Asuntoluottovelkakirjat olivat merkittävin osa CDO-luottovelkakirjoja (Collateralized Debt Obligations, CDO), joiden markkinat saattoivat kasvaa siksi, että luottotappioiden varalle oli otettavissa eräänlainen luottoriskien vaihtosopimus (Credit Default Swap, CDS) eli vakuutus jolla luottoriskiä voitiin siirtää. Maailmalla liikkeellelaskettujen luottojohdannaisten määrä 12-kertaistui vuosien 2004–2007 välillä, kaikkiaan 5 100 miljardiin dollariin. 90 prosenttia niistä oli CDS-sopimuksia, joita ei kolme vuotta aiemmin edes tunnettu. Useat riskirahastot myivät CDS-sopimuksia, mutta merkittävin yksittäinen CDS-vakuuttaja oli yhdysvaltalainen vakuutusjätti AIG, jolle kertyi vastuita 400 miljardin dollarin edestä.
Subprime-kriisi muuttui finanssikriisiksi, kun asuntolainapankkien luottotappiot alkoivat kertautua lainoista muodostettuihin, nimellisarvoltaan monikymmenkertaisiin johdannaisiin. Pankeille itselleenkin selvisi vasta useiden kuukausien mittaan, minkälaisia tappioita niille alkoi muodostua, mikä vähensi markkinoiden luottamusta entisestään. Yhdysvaltojen pankkien kasvavat vaikeudet ja keskinäinen epäluottamus lopulta romahduttivat interbank-markkinat, jotka ovat pankkien välisen keskinäisen lainauksen segmentti likviditeettierojen tasaamiseen.
Tohtori Clive Boddy on esittänyt teorian, jonka mukaan finanssikriisi johtui suuriin rahoituslaitoksiin pesiytyneistä psykopaateista. Teorian keskeinen väittämä on, että rahoitusala vetää puoleensa suhteettoman määrän psykopaatteja.