stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Belgarionin taru
Päähenkilöt

Garion, (myöhemmin Belgarion), sarjan päähenkilö. Ennustus nimittää häntä Valon Lapseksi. Velho, Rivan kuningas ja Lännen yliherra.
Barak, Trellheimin jaarli, punatukkainen tserekkisoturi ja Garionin suojelija. Muuttuu karhuksi kun Garion on hengenvaarassa.
Belgarath, velho, Aldur-jumalan ensimmäinen opetuslapsi, Polgaran isä ja Poledran aviomies, Garionin suvun kantaisä. Muuttuu mielellään sudeksi.
Ce’Nedra, Tolnedran keisarillinen prinsessa, myöhemmin Garionin vaimo ja kanssahallitsija Rivan valtaistuimella. Hyvä ystävä Garionin serkun Adaran kanssa.
Durnik, sendarialainen seppä Faldorin tilalta, ennustuksessa Mies joka elää kahdesti. Myöhemmin velho, Aldurin opetuslapsi, Polgaran aviomies ja aivan lopussa kaksosten isä.
Hettar, Algarian kuninkaan Tso-Hagin kasvattipoika. Sha-darina (eli hevosten herrana) Hettar kykenee lukemaan hevosten ajatukset.Naimisissa Garionin serkun Adaran kanssa.
Drasnian prinssi Kheldar (myös Silkki, Ambar Kotulainen sekä Boktorin Radek), ennustuksessa Tiennäyttäjä tai Opas. Tikarin mestari, varas ja lukkojen asiantuntija, valehahmojen ja peitehenkilöllisyyksien taitaja.
Lelldorin, Wildantorin paroni ja myöhemmin Arianan puoliso, jousiammunnan mestari.
Mandorallen, Vo Mandorin paroni ja Mimbren kuuluisin ritari.
Polgara, velhotar, Belgarathin tytär, angarakien ennustuksessa Rakastettu, Lemmitty. Muuttuu mielellään tunturipöllöksi.
Beldin, velho, Belgarathin veli Aldurin opetuslapsena. Häijyluontoisena esiintyvä, tosin hyvin lauhkea kyttyräselkäinen mies joka mielellään muuttuu siniraitaiseksi haukaksi.
Aiheesta muualla

Leena Peltonen: Kiven vartija. Aikakone 2/1991.
Leena Peltonen: Ennustusten aika. Aikakone 4/1991.
Leena Peltonen: Velhojen taistelu. Aikakone 3/1992.
Haiphongin pommitus

Haiphongin pommitus oli yhteenotto Ranskan ja Việt Minhin joukkojen välillä Haiphongin satamakaupungissa Vietnamin pohjoisosassa 23. marraskuuta 1946. Ranskalaiset avasivat tulen vietnamilaisia vastaan jännitteiden kasvaessa alueella. Kaupunki kärsi suuria vahinkoja ja tuhansia vietnamilaisia sai surmansa. Yhteenotto johti lopulta osaltaan Indokiinan sotaan.
Tausta

Ho Tši Minhin Việt Minh oli julistanut Vietnamin itsenäiseksi toisen maailmansodan jälkeen, mutta Indokiinan entinen siirtomaaisäntä Ranska ei kunnoittanut julistusta. Maaliskuussa 1946 tehtiin Hon–Saintenyn sopimus, jonka perusteella ranskalaiset joukot palasivat Vietnamin pohjoisosiin. Ranskalaisten ja vietnamilseisten kesken syntyi riitoja, jotka Haiphongissa liittyivät tullin toimintaan. Ranskan laivaston alukset valtasivat 20. marraskuuta 1946 kiinalaisen džonkin, joka oli yrittänyt salakuljettaa tavaraa kaupungin satamaan. Vietnamilaisten sotilaiden avattua tulen ranskalaista alusta vastaan myös muualla kaupungissa syttyi taisteluja. Osapuolet kokoontuivat lopulta neuvotteluihin, joiden tuloksena ranskalaiset lupasivat kunnioittaa vietnamilaisten itsemääräämisoikeutta ja molemmat osapuolet vetivät joukkonsa pois toistensa viereltä. Taistelut olivat päättyneet illalla 22. marraskuuta.
Pommitus

Ranskassa tietyt tahot halusivat käyttää välikohtausta vietnamilaisten "opettamiseksi". Ranskan Indokiinan komissaari Georges Thierry d’Argenlieu ehdotti kovempia toimia ranskalaisille poliitikoille Pariisissa ja määräsi kenraali Étienne Valluyn Saigonissa käyttämään voimatoimia. Valluy ohjeisti puolestaan Vietnamin pohjoisosien joukkojen komentajaa Louis Constant Morlièrea vastaamaan vietnamilaisten toimiin voimalla, vaikka Morlière selittikin tilanteen Haiphongissa rauhoittuneen jo ennestään. Valluy sähkötti tämän jälkeen suoraan Haiphongin ranskalaisjoukkojen komentajalle eversti Pierre-Louis Dèbesille vaatien tätä toimimaan vietnamilaisia sotilaita vastaan.
Dèbes jätti vietnamilaisille uhkavaatimuksen 23. marraskuuta. Vietnamilaisia vaadittiin vetäytymään kaupungin ranskalaisesta osasta, joka käsitti sen kiinalaisen kaupunginosan. Joukkojen vaadittiin vetäytyvän myös kaupungin satmaasta. Vastausaikaa annettiin vain kaksi tuntia. Kahden tunnin kuluttua ranskalaiset aloittivat iskut vietnamilaisten asemiin. Ranskalaiset käyttivät tykistöä, ilmavoimia ja laivastoaan vietnamilaisten asemien tulituksessa. Joissakin lähteissä mainitaan tulitukseen osallistuneen ranskalaisen risteilijä Suffrenin, mutta sen osuus pommituksessa on epäselvä.
Seuraukset

Haiphongin vietnamilainen kaupunginosa kärsi tulituksessa mittavat vahingot. Ranskalaisen amiraali Robert Marie Joseph Battetin arvion mukaan tulituksessa kuoli noin 6 000 vietnamilaista, mutta eri tahot ovat maininneet myös muita lukuja. Kaikkien kuolleiden määrä on saattanut olla jopa 20 000. Taistelut Haiphongissa päättyivät 28. marraskuuta mennessä, mutta Haiphongin pommitus oli rikkonut ranskalaisten ja vietnamilaisten välit lopullisesti. Tilanne johti pian Indokiinan sodan täyteen puhkeamiseen.
Hailuodon seurakunta

| Hailuodon seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Hailuodon kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Limingan rovastikunta
Pääkirkko:  Hailuodon kirkko
Perustettu:  1573
Jäsenmäärä:  708 (2021)
– Osuus asukkaista:  74,5 %
Kirkollisvero:  1,80 %
Kirkkoherra:  Timo Juntunen
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hailuodon seurakunta on Hailuodon kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Oulun hiippakuntaan ja Limingan rovastikuntaan.
Hailuodon seurakunta oli keskiajalla Saloisten seurakuntaan kuulunut kappeliseurakunta, mutta vuonna 1573 se muodostettiin itsenäiseksi seurakunnaksi.
Papisto

Muun muassa seuraavat henkilöt ovat toimineet Hailuodon seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

| --- | --- |
 1587–1603: Thomas Laurentii Paldanus  1604–1615: Ericus Henrici Frosterus  1616–1617: Henricus Erici Frosterus  1618–1625: Marcus Amundi  1625–1646: Sigfridus Canuti  1648–1672: Marcus Jacobi Salovius  1672–1698: Henricus Sigfridi Björnholm  1698–1707: Gustaf Forselius  1708–1717: Samuel Julenius  1718–1724: Alexander Kranck  1724–1735: Simon Solinius  1795–1804: Jonas Cajanus  1805–1809: Johan Pettersson  1812–1839: Erik Johan Frosterus  1840–1857: Kustaa Adolf Saxbäck  1858–1876: Karl Robert Heikel  1877–1883: Emil August Wichmann  1883–1895: Niilo Karilas  1896–1901: Johan Adolf Snellman  1903–1906: August Alfred Simola :  1907–1909: Juho Abram Pietola  1909: Bror Gabriel Einar Borg  1910–1920: Eino Wirkkula  1920–1927: Juho Kustaa Saarento  1927–1928: vt. Frans Josef Bergh  1928–1930: Eero Juhani Ahola  1933–1936: Einari Hohti  1937–1938: vt. Toivo Aulis  1938–1944: Svante Tolonen  1944–1952: Antti Jalmari Pulkkinen  1953–1955: Jorma Kauko  1954–1956: vt. Esko Kotila  1956–1960: vt. Veikko Laitala  1960–1961: vt. Jouko Liehu  1961–1963: vt. Lasse Klemola  1963–1996: Lauri Henrikki Holmi  1997–2002: Jaakko Parikka  2003–2005: Jaakko Arppe  2011→ Timo Juntunen
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Limingan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Hailuoto  Kempele  Liminka  Lumijoki  Muhos  Raahe  Siikalatva  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  |  |
| Entiset seurakunnat |  Kestilä  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Pyhäntä  Raahe ja Saloinen  Rantsila  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Siikajoki  Temmes  Vihanti  |  |
Oulun hiippakunta
Kaye Hall

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | México 1968 | 100 m selkäuinti |  |
|  Kultaa | México 1968 | 4×100 m sekauinti |  |
|  Pronssia | México 1968 | 200 m selkäuinti |  |
Kaye Hall (s. 15. toukokuuta 1951) on entinen yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja
Kaye Hall voitti Méxicon 1968 olympialaisissa kultaa 100 metrin selkäuinnissa ME-ajalla 1.06,2. Toisen kultamitalinsa hän sai 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Lisäksi hän sai pronssia 200 metrin selkäuinnissa, joka oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa.
Halkaistu varakreivi

Halkaistu varakreivi (ital. Il visconte dimezzato) on Italo Calvinon romaani vuodelta 1952. Teoksen on suomentanut Jorma Kapari.
Aiheesta muualla

Juha Siro: Hyvän ja pahan taistelu. Kiiltomato.net 29.6.2005.
Carl I. Hagen

Carl I. Hagen
Carl Ivar Hagen (6. toukokuuta 1944 Oslo) on norjalainen poliitikko. Hän toimi Edistyspuolueen pitkäaikaisena puheenjohtajana 1978–2006, jolloin hän nosti puolueensa pienpuolueesta erääksi maan suurimmista puolueista. Hagen on osallistunut 30 Stortingetin kokouskauteen. Hän on maansa toiseksi kokenein kansanedustaja Per-Kristian Fossin jälkeen ja Stortingetin varapuheenjohtaja vaalikaudella 2005–2009.
Tausta ja koulutus

Carl Ivar Hagenin vanhemmat ovat Ragnar Hagen ja Gerd Gamborg. Hagen suoritti ylioppilastutkinnon (norj. Examen artium) 1963 ja taloustieteellisen tutkinnon, Higher National Diploma in Business Studies, 1968, sekä markkinointitutkinnon Institute of Marketingissa, Lontoossa, niin ikään 1968. Ennen poliittista uraansa hän toimi johtajana Tate & Lyle -sokeriyhtiössä Norjassa 1970–1974, konsulttina Finansanalyse A/S-yhtiössä 1977–1979 sekä elinkeinopoliittisena konsulttina 1979. Hänellä on ensimmäisestä avioliitostaan kaksi lasta ja hän on ollut toisessa avioliitossa Eli Engum Hagenin kanssa vuodesta 1983.
Poliittinen ura

Hagen aloitti Edistyspuolueen edeltäjän, Anders Langes Parti:n (ALP), puoluesihteerinä 1973–1974. Puolue kannatti voimakkaita verojen ja julkisten maksujen alennuksia, sekä kannatti julkisen sektorin roolin leikkauksia yhteiskunnassa yleisemminkin. Hän nousi varasijalta puolueen kansanedustajaksi Stortingetiin 18. lokakuuta 1974 Anders Langen itsensä kuoltua. Hagen oli irtautunut jo heinäkuussa 1974 ALP:stä perustamansa Reformpartiet -puolueen kanssa, joka myöhemmin pääosin palasi ALP:hen. Ensimmäinen Stortinget-kausi kesti vuoteen 1977. Samana vuonna puolueen nimi vaihdettiin Fremskrittpartietiksi (Edistyspuolue). Hän toimi Edistyspuolueen puheenjohtajana vuodet 1978–2006, jolloin häntä seurasi Siv Jensen. Hän on myös toiminut Oslon kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsenenä. Hagenin puheenjohtaja-aikana Edistyspuolueen kannatus kasvoi voimakkaasti, mutta puolue ei päässyt koskaan hallitusvastuuseen.
Hagen toimii useissa Stortingetin valiokunnissa, kuten Kontroll- og konstitusjonskomiteen:issa sekä Fullmaktskomiteen:issa vaalikaudella 2005–2009. Samalla vaalikaudella hänet valittiin myös Stortingetin varapuheenjohtajaksi (norj. Visepresident i Stortinget).
Hagen rakensi Edistyspuolueen pienpuolueesta suureksi valtakunnantason puolueeksi. Hänen kuvailtiin tavoittavan kansan keskuudessa olevia virtauksia sekä opetelleen television hyödyntämisen politiikan tärkeänä mediana jo varhain. Hagenin väistymistä kuvailtiin erään aikakauden vaihtumisena maan politiikassa. Hänen siirtolaispolitiikkaansa kritisoitiin voimakkaasti konfliktien luomisesta etnisten norjalaisten ja siirtolaistaustaisten kansanryhmien välille.
Carl I. Hagen ilmoitti 30. huhtikuuta 2008 vetäytyvänsä politiikasta, eikä osallistunut vuoden 2009 storting-vaaleihin.
Kirjallinen tuotanto

Ærlighet varer lengst.  Aventura Forlag, 1984.  ISBN 82-588-0305-0  (norjaksi)
Ærlig talt: memoarer 1944-2007.  Oslo:  Cappelen, 2007.  ISBN 9788202260774  (norjaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carl I. Hagen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Carl I. Hagen Stortingetissa helmikuussa 2009
Halikon vesitorni

Halikon vesitorni
Halikon vesitorni erottuu Kärävuoren päältä selvästi.
Halikon vesitorni sijaitsee entisessä Halikon kunnassa Salossa. Vesitorni on rakennettu vuonna 1970, mutta vuosien 1993–1994 peruskorjauksessa sen kapasiteettia lisättiin huomattavasti. Tuolloin torni sai nykyisen linnamaisen ilmeensä ja siitä tuli Halikon maamerkki.
Suunnilleen 20 metriä korkea ja tilavuudelta 1 640 m³ oleva torni sijaitsee Kärävuoren päällä ja hallitsee Halikon silhuettia. Vesitorni näkyy mäen päältä kauas jopa yöllä, sillä se on valaistu. Yleisö pääsee vesitornin tasanteelle kesällä viikonloppuisin. Tasanteelle on rakennettu myös pieni tähtitorni, joka on Ursaan kuuluvan salolaisen UrSalon aktiivikäytössä.
Alkuperäinen vuonna 1970 rakennettu torni oli puiden kätkössä. Se oli rakennettu suoraan varaan, noin viisi metriä syvä betonisäiliö oli verhoiltu punatiilellä. Tornin vesipaine ei riittänyt enää 1990-luvullaja tornia korotettiin tekemällä uusi betoninen säiliö vanhan sisään. Vedenpinta tornissa on nyt yhdeksän metriä korkeammalla kuin aiemmin. Osa tornin tiiliverhouksesta on alkuperäistä, uusi tiiliverhous yläreunan sakaroineen näkyy vanhalle valtatie 1:lle eli nykyiselle seututie 110:lle asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halikon vesitorni Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Halikon vesitorni (Q11861202)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: vesitorni
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Salo
Halichoeres

| Halichoeres |
| --- | --- |
 Halichoeres scapularis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Huulikalat Labridae
Suku::  Halichoeres  Rüppell, 1835
Lajit
 Katso teksti 
Katso myös
   Halichoeres Wikispeciesissä   Halichoeres Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haliocheres on huulikalojen (Labridae) heimoon kuuluva kalasuku. Eduard Rüppell kuvasi suvun tieteelle vuonna 1835.
Useimmat tähän sukuun kuuluvat lajit ovat aikuisina 12–15 cm pitkiä. Tätä pidemmiksi kasvavat ruutuhuulikala (Haliocheres hortulanus), joka voi saavuttaa 25 senttimetrin pituuden sekä Haliocheres podostigma ja Haliocheres chloropterus, jotka voivat olla noin 18 cm:n mittaisia. Ne ovat nuorina muodoltan puikkomaisia, mutta kalan ikääntyessä sen vartalo muodostuu korkeammaksi. Monien lajien pää ja kiduskannet poikkeavat väriltään vartalosta, ja ovat usein kuviollisia. Väriero on voimakkaampi koirailla kuin naarailla, ja muuttuu selkeämmäksi kalan saavuttaessa sukukypsyyden.
Lajeista kolme neljäsosaa elää Indopasifisella merialueella, ja noin 20 lajia Tyynenmeren itäosassa ja Atlantilla. Muutamien lajien levinneisyysalue on pieni, kuten Haliocheres marginatus -lajin, joka elää vain Punaisellamerellä ja Arabianmerellä.
Haliocheres-suvun huulikalat liikkuvat päiväsaikaan pitkin koralliriutan pintaa etsimässä pieniä selkärangattomia syötäväksi. Yöksi ne kaivautuvat hiekkaan, samoin silloin kun ne ovat peloissaan.
Lajit

FishBasen mukaan sukuun kuuluuvat seuraavat 80 lajia:
| --- | --- |
 Halichoeres adustus  Halichoeres aestuaricola  Halichoeres argus  Halichoeres bathyphilus – syvännehuulikala  Halichoeres bicolor  Halichoeres binotopsis  Halichoeres biocellatus  Halichoeres bivittatus – parijuovahuulikala  Halichoeres bleekeri  Halichoeres brasiliensis  Halichoeres brownfieldi  Halichoeres burekae  Halichoeres caudalis  Halichoeres chierchiae  Halichoeres chlorocephalus  Halichoeres chloropterus – havuhuulikala  Halichoeres chrysus – keltahuulikala  Halichoeres claudia  Halichoeres cosmetus  Halichoeres cyanocephalus  Halichoeres dimidiatus  Halichoeres discolor  Halichoeres dispilus  Halichoeres erdmanni  Halichoeres garnoti – keltapäähuulikala  Halichoeres girardi  Halichoeres hartzfeldii  Halichoeres hilomeni  Halichoeres hortulanus – ruutuhuulikala (keltahuulikala)  Halichoeres insularis  Halichoeres iridis  Halichoeres kallochroma  Halichoeres lapillus  Halichoeres leptotaenia  Halichoeres leucoxanthus – valkovatsahuulikala  Halichoeres leucurus  Halichoeres maculipinna – klovnihuulikala  Halichoeres malpelo  Halichoeres margaritaceus – australianhuulikala  Halichoeres marginatus  Halichoeres melanochir – punasaumahuulikala :  Halichoeres melanotis  Halichoeres melanurus  Halichoeres melas  Halichoeres melasmapomus – kirjopäähuulikala  Halichoeres miniatus  Halichoeres nebulosus  Halichoeres nicholsi  Halichoeres nigrescens  Halichoeres notospilus  Halichoeres orientalis  Halichoeres ornatissimus – sateenkaarihuulikala  Halichoeres pallidus  Halichoeres papilionaceus  Halichoeres pardaleocephalus  Halichoeres pelicieri  Halichoeres penrosei  Halichoeres pictus – palettihuulikala  Halichoeres podostigma  Halichoeres poeyi – mustakorvahuulikala  Halichoeres prosopeion  Halichoeres purpurescens  Halichoeres radiatus – neonhuulikala  Halichoeres raisneri  Halichoeres richmondi – aaltojuovahuulikala  Halichoeres rubricephalus  Halichoeres rubrovirens  Halichoeres salmofasciatus  Halichoeres sazimai  Halichoeres scapularis  Halichoeres semicinctus  Halichoeres signifer  Halichoeres socialis  Halichoeres solorensis  Halichoeres stigmaticus  Halichoeres tenuispinis  Halichoeres timorensis  Halichoeres trimaculatus  Halichoeres trispilus  Halichoeres vrolikii  Halichoeres zeylonicus  Halichoeres zulu
Halimus

| Halimus> Ἁλιμοῦς.Sijainti |
| --- | --- |
 Halimus
Koordinaatit:  37°54′13″N, 23°43′21″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ellinikó tai Álimos, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Leontis
Trittys:  asty
Demonyymi:  Halimūsios (Ἁλιμούσιος)
Bulen jäseniä:  3
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Aiheesta muualla
  Halimus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Halimus (m.kreik. Ἁλιμοῦς, Halimūs tai Halimous, lat. Halimvius) oli antiikin aikainen Leontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Leostratos Halimuslaisen hautastele. Pireuksen arkeologinen museo.
Halimus sijaitsi Attikan länsirannikolla Aiksonen ja Faleronin demosten välisellä alueella noin 35 stadioninmitan päässä Ateenasta. Sen paikka oli mahdollisesti nykyisen Ellinikón Ágios Kosmáksen alueella paikalla, jossa nykyisin on useita urheilukeskuksia, tai siitä pohjoiseen, jossa sijaitsee nykyinen demoksesta nimensä saanut Álimoksen kaupunki.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin kolme edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa.
Halimuksessa oli Demeterin ja Koren sekä Herakleen temppelit. Demoksen tiedetään viettäneen omaa Thesmoforia-juhlaa Pyanopsion-kuun 10. päivä ennen Ateenan yhteistä Thesmoforiaa. Halimuksesta oli kotoisin muun muassa historioitsija Thukydides. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Halimūsios (Ἁλιμούσιος).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halimus Wikimedia Commonsissa
Leontis-fyle
| --- | --- |
Asty:  Halimus · Kettos · Leukonoe · Oion Kerameikon · Alempi Potamos · Ylempi Potamos · Skambonidai
Paralia:  Deiradiotai · Frearrhioi · Potamos Deiradiotai · Sunion
Mesogeios:  Aithalidai · Eupyridai · Hekale · Hybadai · Kholleidai · Kolonai · Kropidai · Paionidai · Pelekes
Halkosaari (Lappeenranta)

Halkosaari Lappeenrannan linnoituksen valleilta kuvattuna.
Mieli-paikka saaren pohjoiskärjessä.
Halkosaari on puistomainen saari Lappeenrannassa Kaupunginlahden suulla sataman itäpuolella. Se on yhdistetty mantereeseen pienellä sillalla. Saaressa on pienvenelaitureita ja pohjoiskärjessä Halkosaaren paviljonki. Halkosaaren ohi viereiselle Kaupunginlahdelle kulkee Saimaan syväväylä 4,0 metrin syvyisenä.
Lappeenrannan kaupunki ja Suomen Matkailijayhdistys alkoivat rakentaa kaupunkiin puistoja 1880-luvulla. Osansa tästä kehityksestä sai myös Halkosaari, joka kunnostettiin ja yhdistettiin sillalla mantereeseen. Matkailijayhdistyksen puheenjohtajana toimi läheisen Lappeenrannan kylpylän johtaja Maximilian Buch. Halkosaaren paviljonki on vuodelta 1895. Halkosaaressa oli mattolaituri 1950-luvulta alkaen. Huonokuntoinen laituri purettiin vuonna 2023.
Halkosaari on nimetty Mielenterveysseuran Mieli-paikaksi, mistä merkkinä on laatta paviljongin viereisessä rantakalliossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halkosaari Wikimedia Commonsissa
Keisarillisia matkoja Kaakkois-Suomessa, Halkosaari
Hakapyssy

Hakapyssy (holl. haakbus, saks. Hackenbüchse) eli arkebuusi (ransk. (h)arquebus) oli varhainen eurooppalainen suustaladattava käsituliase, jonka tunnusomainen piirre on pitkän piipun suun lähellä oleva vankka koukku tai haka. Myös nimi arkebuusi on johdettu saksankielen sanasta Hackenbüchse. Hakapyssy oli varustettu 1400-luvun puolivälissä kehitetyllä lunttulukolla.
Käsikanuuna eli raskas arkebuusi Askerî Müse -museon kokoelmissa Istanbulissa. Piipun alla asetyypille ominainen haka.
Hakapyssyn haka tuetaan ammuttaessa johonkin kiinteään esineeseen, jolloin se vastaanottaa rekyylin. Linnaa puolustettaessa ladattu hakapyssy voitiin tukea muurinharjaan siten, että haka nojasi muurinharjan ulkopuoleen. Kentällä ammuttaessa hakapyssy tuettiin vankkaan lankuista tehtyyn ampumatukeen tai myöhemmin ampumasauvaan.
Lunttulukkomusketti laukaistaan ampumasauvaan tukien.
Historiaa

Olkapäätä tai rintaa vasten asetettava musketin tukki kehitettiin todennäköisesti hussilaissotien aikana (1419–1436), ja tätä edeltävien aseiden ongelmana oli rekyylin hallinta. Varhaisemmat käsikanuunat oli kiinnitetty pitkään tukisalkoon, jonka perä voitiin asettaa maata vasten ammuttaessa, mutta tämä teki aseesta epäkäytännöllisen pitkän. Käsikanuunasta kehitettiin raskaampi hakapyssy ja kevyempi arkebuusi, jolloin käsikanuunan tukisalosta voitiin luopua.
Hakapyssyjä  oli käytössä 1600-luvun alkupuolelle saakka. Ase oli painava ja tämän vuoksi sitä käytettiin 1520-luvulle saakka ainoastaan piirityssodankäynnissä. Taistelukentällä ase laukaistiin tukemalla se ampumasauvaan.
Myöhemmin 1600-luvulla arkebuusi-nimitys erkaantui tarkoittamaan nimenomaan lunttulukkoista pitkäpiippuista asetta, joka oli muskettia kevyempi, eikä siten vaatinut ampumasauvan käyttöä. 1630-luvulla musketista kehitettiin kevyempiä versioita, joiden laukaisuun ei tarvittu enää välttämättä ampumasauvaa. Samaan aikaan termi musketti laajeni käsittämään kaikki jalkaväen pitkäpiippuiset aseet. Ampumasauvoja valmistetaan edelleen kaupallisestikin, myös teleskooppisina, ja niitä käytetään yleisesti metsästyksessä haluttaessa parantaa ampumatarkkuutta. Maastossa liikuttaessa sauva toimii kävelykeppinä. Talvisin yhden tai kahden suksisauvan käyttäminen ampumasauvana on yleinen tapa.
Väljyyksien vertailua

Suurimmat hakapyssyt saattoivat olla 4-väljyyksisiä (26,72 mm). Esimerkiksi 6-väljyyksinen hakapyssy ampui 1/6 naulan lyijykuulaa (75,6 g), ja sen putken sisähalkaisija oli 23,35 mm.
Musketin väljyys vaihteli yleensä välillä 10–40, eli piipun sisähalkaisija oli 12,4–19,69 mm. Esimerkiksi 16-väljyisen musketin 
piipun sisähalkaisija oli 16,83 mm, ja sen lyijykuula painoi yhden unssin (28,35 g).
Tarkistetaan, että luntun kärki on sopivasti esillä, puhalletaan se hehkumaan ja otetaan ampuma-asento asettaen musketti ampumasauvan varaan.
Avataan sankkipannun kansi ja tähdätään.
Puristetaan liipasinta, jolloin luntun kärki painuu sankkipannuun ja sytyttää sankkiruudin.
Sankkiruuti sytyttää sankkireiän kautta panoksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hakapyssy Wikimedia Commonsissa