stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lidija Knipovitš

Lidija Knipovitš.
Lidija Mihailovna Knipovitš (ven. Ли́дия Миха́йловна Книпо́вич, 27. joulukuuta 1856 Tuusula – 9. helmikuuta 1920 Simferopol) oli venäläinen vallankumouksellinen.
Lidija Knipovitšin isä oli liettualaissyntyinen sotilaslääkäri ja äiti aatelissuvun jäsen. Isä työskenteli pitkään Suomessa ja asettui eläkkeelle jäätyään ostamalleen maatilalle. Lidija sai kotiopetusta ja laajensi tietojaan itsenäisesti. Äidin kuoltua hän piti huolta nuoremmista sisaruksistaan ja isästään. Lidija työskenteli jonkin aikaa Helsingin venäläisen kansakoulun opettajana. Hänen veljiään olivat eläintieteilijä Nikolai Knipovitš sekä Vaasan läänin kuvernööri ja Suomen kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö Fjodor Knipovitš.
Knipovitš sai ensikosketuksensa vallankumouksellisiin narodnikkeihin Aleksanterin kimnaasin opettajien Pavel Sikorskin ja Nikolai Vukotitšin kautta. Isänsä kuoltua hän muutti vuonna 1889 opettajaksi Pietariin. Knipovitš osallistui Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi -järjestön toimintaan, julkaisi sen lehteä ja järjesti salaisia kokoontumisia. Hänet pidätettiin ja karkotettiin Pietarista vuonna 1898.
Knipovitš teki sosiaalidemokraattien puoluetyötä Astrahanissa, Tverissä ja Samarassa. Hän osallistui vuoden 1903 puoluekokoukseen ja liittyi bolševikkeihin. Vuosina 1905–1907 Knipovitš toimi puoluekomiteoiden sihteerinä Odessassa ja Pietarissa. Hän osallistui Tampereen puoluekokoukseen vuonna 1905 ja puolueen neljänteen edustajainkokoukseen vuonna 1906. Knipovitš oli karkotettuna Pultavan kuvernementtiin vuosina 1911–1913. Hän asettui sen jälkeen sairautensa takia Krimille.
Knipovitš oli V. I. Leninin vaimon Nadežda Krupskajan työtoveri ja ystävä. Hänen puoluenimiään olivat Djadenka ja Tšuhna. Lenin ja Krupskaja asuivat Lidijan ja hänen veljensä Nikolain luona Seivästössä kesällä 1907. Lidija Knipovitšin elämästä kertoo Semjon Rubanovin ja Grigori Usyskinin vuonna 1981 ilmestynyt dokumenttiromaani Pod psevdonimom Djadenka.
Klimovo

| Klimovo Кли́мово |
| --- | --- |
 Klimovo
 Koordinaatit: 59°11′42″N, 34°41′32″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Boksitogorskin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  712,56 km²
Väkiluku (2012):  1 100
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Klimovon kunta Boksitogorskin piirin kartalla.
Klimovo (ven. Кли́мово) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Boksitogorskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tšagodajoen rannalla 101 kilometriä Boksitogorskista kaakkoon. Kylässä on 600 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Klimovon kunnan pinta-ala on 712,56 neliökilometriä. Se rajoittuu Boksitogorskin Anisimovon ja Jefimovskin kuntiin, Novgorodin alueen Hvoinajan piiriin ja Vologdan alueen Tšagodoštšan piiriin. Pinta-alasta 87,9 % on metsää, 8,9 % maatalousmaata, 1,6 % asuinaluetta ja 1,5 % vesistöjä.
Pinnanmuodostukseltaan seutu on kumpuileva tasankoa, jonka itäisimmässä osassa kohoaa Tihvinän selänne. Kunnan alueella virtaavat Tšagoda ja sen sivujoet Ptšelinka, Vetka ja Tušemelka. Suurimmat järvet ovat Strupino, Bolšoje, Lutyšino, Tušemelskoje, Gorskoje, Kožinskoje ja Tšornoje. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, kvartsihiekka, mineraalivärit ja kalkkikivi.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 28 kylää: Berežok, Birjutšovo (karjalaksi Biŕčova), Djatelka (Diat’olka), Dubrovka (Dubrova), Gorodok (Gorotka), Korgorka eli Korelskaja Gorka (Gorki), Korostelevo (Korist’ova), Kurjata (Kuurotta), Loginovo (Loginova), Moklakovo (Moklokova), Myškino, Myza, Novikovo, Novinka (Novinka), Ozerjovo, Selištše (Seliśśä), Šulgino, Tolst (Tolsti), Trufanovo, Tšist, Turandino, Tušemlja, Usadištše, Utlikovo (Uutlikova), Voronji Gorki, Zabelino (Zabiĺńa), Zapolje ja Žuravljovo. Klimovon jälkeen toiseksi suurin kylä on yli sadan asukkaan Žuravljovo.
Historia

Kunta on muodostettu vuonna 2006 entisistä Klimovon ja Žuravljovon volosteista. Asukkaista suuri osa on 1600-luvulla seudulle muuttaneiden vanhauskoisten tihvinänkarjalaisten jälkeläisiä. Vuonna 1911 silloisessa Tarantajevon kunnassa asui 1900 karjalaista (55,4 % kunnan väkiluvusta). Vuonna 1989 karjalaisia laskettiin olevan noin 450 henkeä. Keskuskylän asukkaista karjalaisia on noin puolet.
Liikenne, talous ja palvelut

Klimovon kautta kulkee Jefimovskin kunnan Krasnaja Retškan ja Turandinon välinen osittain päällystetty maantie, josta haarautuu paikallistie Zabelinoon. Kunnasta on linja-autoyhteydet Jefimovskiin ja Pikaljovoon.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat metsäteollisuus, maatalous ja erilaiset palvelut. Kunnassa toimii joukko puunhankintayrityksiä ja metsänhoitoalue. Maataloutta edustaa etupäässä kalankasvatusta ja perunanviljelyä harjoittava Klimovon maatalousyritys sekä asukkaiden palstaviljelmät. Smerdomskin lasitehdas omistaa kvartsihiekkaesiintymän Turandinon kylässä. Yli kolmasosa työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat peruskoulu, kulttuurikeskus, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Vähittäiskaupasta vastaa Jefimovskin kuluttajaosuuskuunta ja joukko yksityisyrittäjiä. Eräitä palveluja on myös Žuravljovossa ja muissa kylissä.
Nähtävyydet ja matkailu

Kunnan nähtävyyksiin kuuluvat Ozerjovon, Usadištšen ja Žuravljovon kirkot, Birjutševon, Korosteljovon, Šulginon, Tolstin, Trufanovon ja Turandinon kylien tsasounat, Turandinon silta ja mylly patorakennelmineen, muinaiset hautapaikat ja entiset kartanoalueet. 1600-luvun lopulla rakennetut Usadištšen Pyhän Nikolaoksen kirkko ja Korosteljovon puinen tsasouna ovat suojeltuja rakennusmuistomerkkejä.
Matkailupotentiaali perustuu seudun luontoon ja historiallisiin nähtävyyksiin. Kunnassa vietään vuosittaista kansanperinnejuhlaa ja Klimovon koulun yhteydessä toimii kotiseutumuseo. Turandinon kalastus- ja metsästyskerho järjestää metsästysretkiä. Voronji Gorkissa on pieni vierasmaja.
Aiheesta muualla

Klimovon kunta Boksitogorskin piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Klooridioksidi

| Klooridioksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10049-04-4
PubChem CID:  24870
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ClO2
Moolimassa:  67,45
Ulkomuoto:  Kellanvihreä kaasu
Sulamispiste:  -59 °C
Kiehumispiste:  11 °C
Liukoisuus veteen:  8 g/l (20 °C)
Klooridioksidi (ClO2) on kloorin ja hapen muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa kuitujen valkaisuun ja vedenkäsittelykemikaalina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klooridioksidi on kellanvihreää tai punakeltaista kaasua. Nesteenä se on ruskehtavaa ja kiteinä punaruskeaa. Yhdisteellä on tunnusomainen voimakas ja pistävä haju. Klooridioksidi liukenee kaasuksi poikkeuksellisen paljon veteen ja reagoi hitaasti muodostaen kloorihapoketta ja kloorihappoa. Tämä tapahtuu nopeiten emäksisissä oloissa. Klooridioksidi on radikaali ja reagoi sen vuoksi helposti. Aine on erittäin voimakas hapetin ja reaktio orgaanisten aineiden kanssa voi olla räjähdysmäisen kiivas. Räjähdys voi tapahtua myös valon vaikutuksesta. Klooridioksidi ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä.
Valmistus ja käyttö

Laboratoriomittakaavassa ja pienessä mittakaavassa klooridioksidia valmistetaan natriumkloriitin ja happojen reaktiolla. Suuressa mittakaavassa käytetään natriumkloraatin pelkistystä. Usein pelkistimenä on vetykloridi tai rikkidioksidi, mutta myös metanolia tai elektrolyyttistä pelkistystä voidaan käyttää.
Suurin yksittäinen klooridioksidin käyttökohde on paperiteollisuudessa sellun valkaisu. Yhdistettä käytetään myös muiden kuitutuotteiden kuten tekstiilien valkaisussa. Vedenpuhdistuskemikaalina se hajottaa orgaanisia yhdisteitä ja tappaa mikrobeja. Klooridioksidin laimeaa vesiliuosta käytetään teollisuudessa desinfiointiin.
Aiheesta muualla

OVA-ohje: Klooridioksidi
Klooridioksidikaasua ja -liuosta
Wilhelm Mauritz Klingspor

Sotamarsalkka Wilhelm Mauritz Klingspor, Per Krafft vanhemman maalaama muotokuva vuodelta 1784.
Wilhelm Mauritz Klingspor (suomeksi joskus Vilho Mauri, 7. joulukuuta 1744 Karlstorp – 15. toukokuuta 1814 Tukholma), kreivi, oli ruotsalainen sotamarsalkka. Hän toimi yli-intendenttinä vuosien 1788–1790 sodassa ja Suomen sotavoimien ylipäällikkönä Suomen sodassa syyskuuhun 1808.
Sotilasura

Wilhelm Mauritz Klingsporin isä oli Götan hovioikeuden presidentti, vapaaherra Kristian Fredrik Klingspor. Jo lapsena hänet kirjattiin vapaaehtoiseksi Jönköpingin rykmenttiin, ja vuonna 1756 hän astui Ranskassa Régiment Pologne -rykmentin palvelukseen ja sitten Nassaun prinssin rykmenttiin. Klingsporin palattua Ruotsiin ja palveltua useissa rykmenteissä hänet nimitettiin Länsipohjan rykmentin everstiksi 1779 ja kuusi vuotta myöhemmin Dalin rykmentin komentajaksi. Hän osallistui myös seitsenvuotisen sodan taisteluihin. Vuonna 1788 Klingspor nimitettiin kuninkaan kenraaliadjutantiksi ja Kustaan sodan sytyttyä Suomeen sijoitettujen joukkojen pääintendentiksi. Klingspor ansioitui sodassa, ja hänet ylennettiin ensin kenraalimajuriksi (1789), sitten kenraaliluutnantiksi (1790) ja lopulta rauhan aikana jalkaväen kenraaliksi 1802. Vuonna 1790 Klingsporista tuli Suomessa olevien joukkojen ylipäällikkö.
Klingspor Suomessa

Vuonna 1797 Klingsporista tuli Suomen koskenperkausjohtokunnan päällikkö ja Haapaniemen sotakoulun johtaja. Hän oli mennyt 1794 uudestaan naimisiin erottuaan ensimmäisestä vaimostaan Anna Charlotta af Petersénista. Uusi puoliso Hedvig Ulrika von Willebrand oli äidin Sofia Catharina Jägerhorn af Spurilan puolelta suomalaista sukua.
Talvella 1808 Klingspor oli johtamassa salaista sota-asiain valmistelukuntaa. Se päätyi siihen, että todennäköisen venäläishyökkäyksen tapahtuessa talvella olisi tärkeintä säilyttää armeijan taistelukunto, jotta kesällä vihollinen voitaisiin lyödä Ruotsista saatavien apujoukkojen turvin. Suunnitelman mukaan Viaporiin ja Svartholmaan koottaisiin mahdollisimman paljon miehiä ja muu osa armeijasta sijoitettaisiin Hämeenlinnan ympäristöön.
Sodan syttyessä Kustaa IV Aadolf määräsi Klingsporin Suomen joukkojen ylipäälliköksi. Hän saapui Hämeenlinnaan, jonne hänen sijaisensa, kenraali Carl Nathanael af Klercker oli koonnut Suomen joukot. Suunnitelmien mukaisesti ylipäällikkö Klingspor veti suomalaisia joukkoja Pohjanmaalle odottamaan Itämeren sulamista ja Ruotsista tulevia apujoukkoja. Jatkuvalla perääntymisellä ja myöhemmin hitaalla etenemisellään hän teki kuitenkin mahdottomaksi Suomen tarmokkaan puolustuksen vuonna 1808. Varovaisen sodankäyntinsä vuoksi Klingspor sai suomalaisten keskuudessa kykenemättömän ja pelkurimaisen johtajan maineen erityisesti J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden ansiosta.
»Silloin Klingspor saapuu, marski, ylpeä kuin kuningas,  
kaks on leukaa, yksi silmä, sydäntä vain puolikas. 
Silloin Klingspor saapuu, ottaa arvollansa komennon, 
 antaa käskyjä kuin Klercker, mutta käskee pakohon.» 
(J. L. Runeberg: Vänrikki Stoolin tarinat, suom. Paavo Cajander)
Runsaan puolentoista kuukauden peräytymisen jälkeen Klingsporin kenraaliadjutantti, eversti Carl Johan Adlercreutz löi venäläiset joukot Siikajoen taistelussa 18. huhtikuuta 1808, ja sota sai uuden käänteen. Yhdeksän päivän kuluttua venäläiset voitettiin Revonlahden taistelussa. Perääntyminen päättyi siihen, ja armeija kääntyi takaisin, tosin hitaasti ja viivytellen. Vaikkei Klingsporilla ollut taistelun kanssa mitään tekemistä, kuningas ylensi hänet Revonlahden voiton jälkeen sotamarsalkaksi. Elokuussa Karstulassa kärsityn tappion jälkeen pääarmeija alkoi vetäytyä uudelleen, Oravaisten taistelussa kärsityn tappion jälkeen Klingspor solmi 29. syyskuuta Lohtajan aselevon. Samana päivänä saapui kuninkaan käskykirje, jossa ilmoitettiin armeijan ylipäällikkyyden siirtyvän Klingsporilta kenraali Carl Nathanael af Klerckerille.
Suomen sodan jälkeen

Klingsporin palattua Ruotsiin hänet määrättiin Ruotsin pohjoisen armeijan ylipäälliköksi. Hän oli mukana syöksemässä vallasta kuningas Kustaa IV Aadolfia, mistä palkkioksi hänet nimitettiin Tukholman ylikäskynhaltijaksi. Hän oli virassa 1809–1810 mutta joutui luopumaan tehtävästä, koska ei puuttunut tapahtumiin väkijoukon lynkattua hovimarsalkka, kreivi Axel von Fersenin.
Aiheesta muualla

Pelokas sotamarski. Kun arkun kannen napsahdus karkoitti sotamarski Klingsporin yön selkään Lohtajalla, Hakkapeliitta, 26.09.1933, nro 39, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Klooriprofaami

| Klooriprofaami |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Propan-2-yyli-N-(3-kloorifenyyli)karbamaatti
CAS-numero:  101-21-3
PubChem CID:  2728
SMILES:  CC(C)OC(=O)NC1=CC(=CC=C1)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H12ClNO2
Moolimassa:  213,656 g/mol
Sulamispiste:  41,4–42 °C
Tiheys:  1,18 g/cm3
Liukoisuus veteen:  89 mg/l (25 °C)
Klooriprofaami (C10H12ClNO2) on karbamaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään kasvien kasvua säätelevänä aineena ja herbisidinä eli rikkakasvien torjuntaan.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klooriprofaami on kellertävä tai ruskehtava kiteinen aine. Se liukenee vain niukasti veteen, mutta paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten asetoniin, ksyleeniin, dikloorimetaaniin ja alifaattisiin hiilivetyihin.
Klooriprofaami estää kasvien solunjakautumisessa mitoosia. Lisäksi yhdiste häiritsee fotosynteesiä, oksidatiivista fosforylaatioita ja mikrotubuluksien kehittymistä. Ihmiselle klooriprofaami ei ole erityisen myrkyllistä, mutta voi aiheuttaa hengitettynä kurkkukipua ja ärsytystä, nieltynä huonovointisuutta ja iholla allergisen reaktion.
Valmistus ja käyttö

Klooriprofaamia voidaan valmistaa m-kloorianiliinin ja isopropyyliklooriformiaatin välisellä reaktiolla.
Klooriprofaami on selektiivinen rikkaruohomyrkky, jota käytetään yksivuotisten rikkakasvien torjuntaan monilta viljelmiltä. Se on myös kasvien kasvua säätelevä aine, joka estää itämistä. Tämän vuoksi sitä käytetään perunoiden itämisen estämiseen varastoinnin aikana ja tämä on ainoa käyttökohde, johon klooriprofaami on hyväksytty Yhdysvalloissa.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Chlorpropham (englanniksi)
Klorotaloniili

| Klorotaloniili |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,4,5,6-tetraklooribentseeni-1,3-dikarbonitriili
CAS-numero:  1897-45-6
PubChem CID:  15910
SMILES:  C(#N)C1=C(C(=C(C(=C1Cl)Cl)Cl)C#N)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8N2Cl4
Moolimassa:  265,9 g/mol
Sulamispiste:  250–252 °C
Kiehumispiste:  350 °C
Tiheys:  1,74 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,00081 g/l (25 °C)
Klorotaloniili (C8N2Cl4) on kloorattuihin aromaattisiin nitriileihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään maataloudessa fungisidina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Klorotaloniili on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta. Klorotaloniili liukenee kohtalaisesti asetoniin ja hyvin ksyleeniin ja kloorattuihin liuottimiin. Klorotaloniilin fungisidiset ja antibakteeriset ominaisuudet perustuvat siihen, että se muodostaa sidoksia glutationin kanssa. Tämän vuoksi solujen glutationivarannot vähenevät, mistä seuraa solujen energiantuotannon häiriintyminen, eivätkä esimerkiksi sienten itiöt kykene itämään. Klorotaloniili ärsyttää voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Sille altistumisesta oireina voivat olla ihon ja silmien punoitus ja hengityksen vaikeutuminen. Yhdiste on myrkyllistä vesieliöille.
Klorotaloniiliä valmistetaan klooraamalla isoftalonitriiliä. Toinen valmistusmenetelmä on kuumentaa tetrakloori-isoftaloamidia fosforipentoksidin kanssa. Klorotaloniiliä käytetään sienten torjuntaan muun muassa vilja-, kasvis-, peruna-, maapähkinä- ja koristekasviviljelmillä. Tämän lisäksi sitä käytetään myös nurmilla ja puistoissa. Yhdiste on hyväksytty käytettäväksi muun muassa Euroopan unionissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Australiassa.
Anselm Knuuttila

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Anselm Knuuttila |  Anselm Knuuttila |  Anselm Knuuttila |  |
Maa:   Suomi
Miesten hiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Zakopane 1929 | 50 km |  |
|  Hopeaa | Zakopane 1929 | 18 km |  |
Anselm Knuuttila (2. maaliskuuta 1903 Iitti – 29. kesäkuuta 1968) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän voitti kaksi mitalia hiihdon maailmanmestaruuskilpailuista 1929 Zakopanessa, kultaa 50 km:n matkalta ja hopeaa 18 km:n matkalta.
Klopyralidi

| Klopyralidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3,6-diklooripyridiini-2-karboksyylihappo
CAS-numero:  1702-17-6
PubChem CID:  15553
SMILES:  C1=CC(=NC(=C1Cl)C(=O)O)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H3NCl2O2
Moolimassa:  191,994 g/mol
Sulamispiste:  151-152 °C
Tiheys:  1,76 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 1 g/l (20 °C)
Klopyralidi (C6H3NCl2O2) on pikoliinihapon kloorattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään maataloudessa rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klopyralidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja paremmin muun muassa metanoliin, asetoniin, asetonitriiliin, etyyliasetaattiin ja ksyleeniin. Klopyralidin herbisidiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se toimii auksiinina ja matkii kasvien luonnollisia hormoneja. Klopyralidi on heikko happo ja sen pKa-arvo on 2,3. Klopyralidi on ärsyttävä yhdiste ja vaikuttaa muun muassa silmiin, ihoon ja hengitysteihin.
Valmistus ja käyttö

Klopyralidia valmistetaan 2-pikoliinin fotokemiallisella kloorauksella ja hapettamalla muodostunut tuote klopyralidiksi.
Klopyralidia käytetään rikkaruohomyrkkynä muun muassa vilja-, sokerijuurikas- ja öljykasvipelloilla sekä nurmilla. Yhdiste on hyväksytty käytettäväksi muun muassa Euroopan unionin alueella.
Klooritrifluoridi

| Klooritrifluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7790-91-2
PubChem CID:  24637
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ClF3
Moolimassa:  92,45
Ulkomuoto:  Väritön kaasu tai kellertävä tai vihertävä neste
Sulamispiste:  −76,3 °C
Kiehumispiste:  11,8 °C
Tiheys:  1,825 g/cm3 (25 °C, neste)
Liukoisuus veteen:  Reagoi kiivaasti veden kanssa.
Klooritrifluoridi (ClF3) on kloorin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Aine on äärimmäisen reaktiivinen ja sitä käytetään fluoraavana reagenssina, ydintekniikassa ja rakettien polttoaineseoksissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa klooritrifluoridi on olomuodoltaan väritöntä kaasua. Yhdiste on helposti nesteytettävissä väriltään kellertäväksi tai vihertäväksi nesteeksi. Klooritrifluoridi on yksi reaktiivisimmistä tunnetuista yhdisteistä ja erittäin vahva hapetin. Reaktiivisuudeltaan ja hapetuskyvyltään se on fluorin luokkaa ja reagoi lähes kaikkien, myös jalojen, metallien, metallioksidien ja epämetallien kanssa jo huoneenlämpötilassa muodostaen fluorideja. Se reagoi jopa radonin kanssa ja kuumennettaessa ksenonin kanssa muodostuu ksenontetrafluoridia. Yhdiste voi toimia sekä Lewis-happona että -emäksenä ja sekä luovuttaa että vastaanottaa fluoridi-ionin.
Aine syövyttää useita muoveja ja kumeja ja reagoi puun ja asbestin kanssa. Veden ja orgaanisten liuottimien kanssa klooritrifluoridi reagoi erittäin voimakkaasti, jopa räjähtäen. Yhdisteelle resistenttejä materiaaleja ovat perfluoratut polymeerit, huoneenlämpötilassa teräs ja korkeammissa lämpötiloissa kupari ja erityisesti nikkeli ja Monel-metalli. Metallien resistenttisyys syntyy niiden pinnalle syntyvästä metallifluoridista. Klooritrifluoridin joukossa on usein epäpuhtautena vetyfluoridia, joten se syövyttää myös lasia.
Valmistus ja käyttö

Klooritrifluoridia valmistetaan nikkelistä valmistetuissa reaktoreissa kuumentamalla kloorin ja fluorin seosta noin 290 °C:n lämpötilaan. Reaktio on kiivas ja vaatii lämpötilan seuraamista, koska korkeammissa lämpötiloissa klooritrifluoridi hajoaa kloorifluoridiksi ja reaktiossa käytetään fluoriylimäärää. Yhdiste puhdistetaan reaktiolla kaliumfluoridin kanssa, jolloin muodostuu kaliumklooritetrafluoridia. Tämä yhdiste hajoaa kuumennettaessa klooritrifluoridiksi. Yhdisteen vuosittainen tuotanto on useita satojatuhansia tonneja vuodessa.
Klooritrifluoridin tärkein käyttökohde on polttoainekäyttöön tarkoitetun uraanin puhdistus. Uraani reagoi yhdisteen kanssa muodostaen helposti haihtuvaa uraaniheksafluoridia, joka voidaan rikastaa polttoainekäyttöön. Yhdistettä voidaan käyttää myös uraanin puhdistamiseen esimerkiksi plutoniumista, koska plutoniumin fluoridi ei ole helposti haihtuva. Yhdistettä voidaan käyttää myös puolijohdeteollisuudessa matalassa lämpötilassa tapahtuvaan piin etsaukseen ja hapettimena ammoniakkia ja hydratsiinia tai metyylihydratsiinia sisältävissä rakettien polttoaineissa. Toisessa maailmansodassa Natsi-Saksa käytti klooritrifluoridia palopommeissa.
Tormod Knutsen

Tormod Knutsen vuonna 1964.
| Mitalit> Maa:  Norja.Yhdistetty. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Norja.Yhdistetty. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Norja.Yhdistetty. Olympialaiset  | Maa:  Norja> Yhdistetty. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | yhdistetty |  |
|  Hopeaa | Squaw Valley 1960 | yhdistetty |  |
Tormod Knutsen (7. tammikuuta 1932 Eidsvoll – 23. helmikuuta 2021) oli norjalainen yhdistetyn hiihdon olympiavoittaja.
Knutsen siirtyi mäkihypystä yhdistetyn kilpailijaksi 1950-luvun alkupuoliskolla. Cortina d’Ampezzon olympialaisissa 1956 hän sijoittui yhdistetyssä kuudenneksi ja Lahden MM-kilpailuissa 1958 yhdeksänneksi. Squaw Valleyn olympialaisissa 1960 hän saavutti hopeaa Georg Thoman takana ja Zakopanen MM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui neljänneksi. Innsbruckin talviolympialaisissa 1964 hän voitti kultaa selvällä 16,2 pisteen erolla Neuvostoliiton Nikolai Kiseljoviin oltuaan mäkiosuudella toiseksi ja hiihdossa neljänneksi paras.
Knutsen voitti yhdistetyn kilpailun Holmenkollenilla vuonna 1958 ja Ruotsin hiihtokisoissa vuonna 1959. Salpausselällä hän sijoittui toiseksi vuonna 1956 ja kolmanneksi vuonna 1962.
Kauden 1961–1962 jälkeen Knutsenia ryhtyi valmentamaan maanmies ja olympiavoittaja Sverre Stenersen.