stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Portugalin laivaston sukellusveneistä

Portugalin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z
Sukellusveneet
Rannikkopanssarilaivat
Risteilijät
Hävittäjät
Fregatit
Korvetit
Torpedoveneet
Tykkiveneet
Partioalukset
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Apualukset
Yhteysalukset
Linjalaivat
Purjealukset
Kuunarit
Luettelo Portugalin laivaston sukellusveneistä sisältää Portugalin laivaston sukellusveneet.
| Runkonumero | Nimi | Kuva | Luokka | Palvelukseen | Huom |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Plongeur |  |  | 1892 | 1930 |
|  | Espadarte |  |  | 1913 | 1931 |
|  | Foca |  | Foca | 1917 | 1935 |
| G | Golfinho |  | Foca | 1917 | 1934 |
|  | Hidra |  | Foca | 1917 | 1935 |
|  | Delfim |  | Delfim | 1935 | 1950-luvulla |
|  | Espadarte |  | Delfim | 1935 | 1950-luvulla |
|  | Golfinho |  | Delfim | 1935 | 1950-luvulla |
|  | Neptuno |  | Neptuno | 1948 | 1967 |
|  | Náutilo |  | Neptuno | 1948 |  |
|  | Narval |  | Neptuno | 1948 | 1969 |
| S163 | Albacora |  | Albacora | 1967 | 2000 |
| S164 | Barracuda |  | Albacora | 1968 | 2010 |
| S165 | Cachalote |  | Albacora | 1969 | 2006 |
| S166 | Delfim |  | Albacora | 1969 | 2005 |
| S160 | Tridente |  | Tridente | 2010 |  |
| S161 | Arpão |  | Tridente | 2010 |  |
Luettelo Portugalin laivaston fregateista

Portugalin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z
Sukellusveneet
Rannikkopanssarilaivat
Risteilijät
Hävittäjät
Fregatit
Korvetit
Torpedoveneet
Tykkiveneet
Partioalukset
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Apualukset
Yhteysalukset
Linjalaivat
Purjealukset
Kuunarit
Luettelo Portugalin laivaston fregateista sisältää Portugalin laivaston fregatit. Aluksista osa on uudelleen luokiteltuja fregateiksi luokiteltuja avisoja tai korvetteja, mutta Natoon liittymisen jälkeen luokitus yhdenmukaistettiin.
| Runkonumero | Nimi | Kuva | Luokka | Palvelukseen | Poistettu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| F331 | Diogo Gomes |  | River | 1949 | 1968 |
| F332 | Nuno Tristão |  | River | 1945 | 1970 |
| F333 | Diogo Cão |  | Diogo Cão | 1957 | 1968 |
| F334 | Corte Real |  | Diogo Cão | 1957 | 1968 |
| F335 | Pêro Escobar |  |  | 1957 | 1975 |
| F336 | Álvares Cabral |  | Álvares Cabral | 1959 | 1971 |
| F337 | Pacheco Pereira |  | Álvares Cabral | 1959 | 1970 |
| F470 | Afonso de Albuquerque |  | Afonso de Albuquerque | 1935 | 1961 |
| F470 | Cacheu |  |  | 1965 | 1974 |
| F471 | Bartolomeu Dias |  | Afonso de Albuquerqu | 1935 | 1967 |
| F471 | António Enes |  | João Coutinho | 1971 |  |
| F472 | Almirante Pereira da Silva |  | Almirante Pereira da Silva | 1966 | 1989 |
| F473 | Almirante Gago Coutinho |  | Almirante Pereira da Silva | 1967 | 1989 |
| F474 | Almirante Magalhães Correia |  | Almirante Pereira da Silva | 1968 | 1989 |
| F475 | João Coutinho |  | João Coutinho | 1970 |  |
| F476 | Jacinto Cândido |  | João Coutinho | 1970 |  |
| F477 | General Pereira D’Eça |  | João Coutinho | 1970 |  |
| F478 | Vasco da Gama |  | Álvares Cabral | 1961 |  |
| F479 | Dom Francesco Almeida |  | Álvares Cabral | 1959 | 1971 |
| F480 | Comandante João Belo |  | João Belo | 1966 | 2008 |
| F481 | Comandante Hermenegildo Capelo |  | João Belo | 1968 | 2004 |
| F482 | Comandante Roberto Ivens |  | João Belo | 1968 | 1998 |
| F483 | Comandante Sacadura Cabral |  | João Belo | 1969 | 2008 |
| F484 | Augusto de Castilho |  | João Coutinho | 1970 | 1998 |
| F485 | Honório Barreto |  | João Coutinho | 1971 | 1999 |
| F486 | Baptista de Andrade |  | Baptista de Andrade | 1974 | 1991 |
| F487 | João Roby |  | Baptista de Andrade | 1975 |  |
| F488 | Afonso Cerqueira |  | Baptista de Andrade | 1975 | 1994 |
| F489 | Oliveira e Carmo |  | Baptista de Andrade | 1976 |  |
| F330 | Vasco da Gama |  | Vasco da Gama | 1991 |  |
| F331 | Álvares Cabral |  | Vasco da Gama | 1991 |  |
| F332 | Corte-Real |  | Vasco da Gama | 1992 |  |
| F333 | Bartolomeu Dias |  | Bartolomeu Dias | 2009 |  |
| F334 | Dom Francisco de Almeida |  | Bartolomeu Dias | 2010 |  |
Long Beachin ePrix 2016

|  Long Beachin ePrix 2016 |
| --- | --- |
 6. osakilpailu 11 osakilpailusta kaudella 2015–2016. 

Päivämäärä:  2. huhtikuuta 2016
Sijainti:  Long Beach, Yhdysvallat
Rata:  katurata   2.1 km
Pituus:  39 kierrosta, 83.1 km
Formula E
Paalupaikka
Kuljettaja:   Sam Bird  (DS Virgin Racing)
Aika:  57,261
Nopein kierros
Kuljettaja:   Sébastien Buemi  (Renault e.DAMS)
Aika:  57,938 (kierroksella 28)
Palkintokoroke
Ensimmäinen:   Lucas di Grassi  (ABT Schaeffler Audi Sport)
Toinen:   Stéphane Sarrazin  (Venturi)
Kolmas:   Daniel Abt  (ABT Schaeffler Audi Sport)
Long Beachin ePrix 2016 eli 2016 Long Beach ePrix oli Formula E -sarjan kauden 2015–2016 kuudes osakilpailu. Kilpailu ajettiin 2. huhtikuuta Long Beachin katuradalla Long Beachilla, Yhdysvalloissa.
Aika-ajoissa paalupaikalle ajaneen Team Agurin António Félix da Costan suoritus hylättiin liian alhaisten rengaspaineiden vuoksi, jolloin paalupaikka ja siitä annettavat pisteet siirtyivät Sam Birdille. Kilpailun voitti ABT Schaeffler Audi Sportin Lucas di Grassi.
Sijoitukset kilpailun jälkeen

Huom!: Vain viiden parhaan sijoitukset sisällytetty.
Lonkeroporno

Lonkeroporno (jap. 触手強姦, shokushu goukan) on eräs japanilaisen hentain muodoista, jossa tärkeässä osassa ovat lonkeroiset oliot tai hirviöt.
Tyypillisesti lonkeropornossa helvetistä, toisesta ulottuvuudesta tai avaruudesta peräisin olevat lonkerohirviöt ottavat koulutyttöjä tai muita naisia vangikseen ja raiskaavat nämä. Hirviöt saattavat aluksi vaikuttaa normaaleilta ihmisiltä, eläimiltä tai jopa esineltä, mutta paljastavat myöhemmin oikean muotonsa.
Tärkeänä osana lonkeropornoa on raiskaustematiikka ja seksiin pakottaminen. Joissakin teoksissa hirviöitä vastaan taistellaan ja ne saatetaan voittaa tarinan lopussa.
Katsushika Hokusain piirros.
Aiheesta muualla

Savolainen, Pekka: Scifihirviö vai seksilelu? (ohjelman esittely) Yle - Draama.  4.12.2017. Viitattu 2.9.2018.
Nyman, Jani: Mangan historia.  (opinnäytetyö)  Oulu:  Oulun ammattikorkeakoulu, Kirjasto- ja tietopalvelun koulutusohjelma, 2015.  Teoksen verkkoversio.
Vieri, Siina: Aah, kimochi!: Seksuaalisisältöisen mangan valinnasta, sijainnista ja luetteloinnista yleisissä kirjastoissa.  (Pro gradu -tutkielma)  Tampere:  Informaatiotieteiden yksikkö, Tampereen yliopisto, 2011.  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Seppänen, Johanna: Leijuvan maailman keväisiä kuvia, Ukiyo-e-shunga, Japanin Edo-kauden eroottinen puupiirrostaide. Harukaze – Kirjoituksia Japanin kulttuurista, 14.10.2005, nro 3.  Japani-opinnot, Oulun yliopisto, Oulu. ISSN 1458-2899.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 02.09.2018.
Puupiirros Euroopan taiteessa, Puupiirroksia 1300-luvulta lähtien ennen kirjapainotaitoa Suomen Puupiirtäjien Seura. Viitattu 2.9.2018.
Luettelo suomalaisista musiikkitapahtumista

Tämä on luettelo suomalaisista musiikkitapahtumista:
Ankkarock
April Jazz
Baltic Jazz
Big band-orkesterien Suomen mestaruuskilpailut
Down By The Laituri
Elojazz- & Blues
Faces
Flow Festival
Folklandia
Haapavesi Folk
Ilosaarirock
Iitin musiikkijuhlat
Karmarock
Kaustisen kansanmusiikkifestivaali
Kihaus
Koria-Roll
Kuhmon kamarimusiikki
Kuopiorock
Mäntän Musiikkijuhlat
Norpas Festivaali
Nummirock
Oulunsalon Musiikkijuhlat
Pellavarock
Pori Jazz
Provinssirock
Puistoblues
Qstock
Rauma Blues
Raumanmeren juhannus
Riihimäen Kesäkonsertit
Ruisrock
Sauna Open Air Metal Festival
Savonlinnan Oopperajuhlat
Seinäjoen Tangomarkkinat
Simerock
Suomipop Festivaali
Suven Sävel
Tuska Open Air Metal Festival
Tsukicon
Valtarock
Vihreät Niityt
Weekend Festival
Luettelo Portugalin puolueista

Tämä artikkeli on luettelo Portugalin puolueista.
Nykyiset parlamenttipuolueet

| Puolue> Nimi | Puolue> Nimi | Puolue> Lyhenne | Politiikka> Puheenjohtaja | Politiikka> Asemointi | Politiikka> Ideologia | Jäsenet> Tasavallan kokous | Jäsenet> Euroopan parlamentti | Jäsenet>  | Jäsenet>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Sosialistinen puolue | PS | António Costa | keskusta-vasemmisto | sosiaalidemokratia, demokraattinen sosialismi | 120 / 230 | 9 / 21 |  |  |
|  | Sosiaalidemokraattinen puolue | PSD | Rui Rio | keskusta-oikeisto | liberaalikonservatismi, kristillisdemokratia | 77 / 230 | 6 / 21 |  |  |
|  | Chega | CH | André Ventura | oikeisto, äärioikeisto | arvokonservatismi, nationalismi, oikeistopopulismi | 12 / 230 | 0 / 21 |  |  |
|  | Liberaali aloite | IL | João Cotrim de Figueiredo | keskusta-oikeisto | liberalismi, talousliberalismi, sosiaaliliberalismi | 8 / 230 | 0 / 21 |  |  |
|  | Portugalin kommunistinen puolue | PCP | Jerónimo de Sousa | äärivasemmisto | kommunismi, marxismi-leninismi, sosialismi | 6 / 230 | 2 / 21 |  |  |
|  | Vasemmistoblokki | BE | Catarina Martins | vasemmisto | demokraattinen sosialismi, ekososialismi, vasemmistopopulismi | 5 / 230 | 2 / 21 |  |  |
|  | Ihmiset, Eläimet, Luonto | PAN | André Lourenço e Silva | keskusta-vasemmisto | eläinten oikeudet, ympäristönsuojelu, humanismi | 1 / 230 | 0 / 21 |  |  |
|  | Vapaa | L |  | vasemmisto | vihreä liike, demokraattinen sosialismi | 1 / 230 | 0 / 21 |  |  |

|  | CDS - Kansanpuolue | CDS–PP | Francisco Rodrigues dos Santos | oikeisto | kansalliskonservatismi, kristillisdemokratia, talousliberalismi | 0 / 230 | 1 / 21 |  |  |
Matjoi Plattonen

Matjoi Plattonen kuvattuna vuonna 1908 Suistamon Loimolassa.
Matjoi Plattonen (6. joulukuuta 1842 Suistamo – 28. syyskuuta 1928 Suistamo) oli karjalainen kuuluisa itkuvirsien taitaja Suistamon Loimolasta. Häntä arvostettiin kovasti 1900-luvun alkupuolella karjalaisesta kansanrunoudesta innostuneissa akateemisissa piireissä. Hänestä käytettiin usein nimeä Karjalan äiti. Plattonen esiintyi vuonna 1920 valmistuneessa, Suojärven häärituaaleja esittelevässä elokuvassa Häidenvietto Karjalan runomailla. Matjoi Plattonen herätti huomiota paitsi laajalla itkuvirsiohjelmistollaan ja kyvyllään sepittää uusia itkuja, myös luontevan varmalla ja vapautuneella esiintymisellään.
Plattoselle pystytettiin muistokivi Suistamon kirkonkylään ennen sotia, mutta vuonna 1941 suomalaiset sotilaat löysivät kiven tahallisesti kaadettuna ja särkyneenä.
Tausta

Matjoi (Matrouna Oleksouna) Plattonen o.s. Sotikow syntyi Suistamolla Loimolan kylässä ja asui siellä koko elämänsä ajan. Hän oli Sotikaisten kuulua laulajasukua. Hänen isänsä oli talollinen Aleksei Ivaninpoika Sotikainen ja äitinsä Anna Jefimova Koirivaaran kylästä. Runonlaulaja Ondrei Sotikaisen veli Ivan (Iivi) oli hänen isoisänsä ja Ondrein tyttärenpoika Iivana Onoila hänen pikkuserkkunsa. Matjoi Plattonen solmi avioliiton loimolalaisen talonpojan Nikitin ”Mikki” Plattosen kanssa vuonna 1864 ja muutti miniäksi Jehimalan talon suurperheeseen. Avioparille syntyi viisi lasta, joista aikuisiän saavuttivat Iivana (Iivi), Vasili (Vasa) ja Anna. Nikitin Plattonen kuoli vuonna 1879, jolloin Matjoi Plattonen jäi leskeksi ja viiden lapsen yksinhuoltajaksi. Hän ei mennyt uudestaan naimisiin. Vanhimman poikansa Ivanin avioiduttua vuonna 1895 hän vietti loppuelämänsä tämän perheessä.
Äänellä itkijä omassa yhteisössään

Matjoi Plattonen toimi oman emännän työnsä ohella itkijänä. Hän esiintyi julkisesti kotikylässään jo 15-vuotiaana, jolloin hän äitinsä hautajaisissa saatteli tätä kuolinitkuilla. Hääitkut hän yleisestä tavasta poiketen esitti omissa häissään itse. Matjoi Plattosen on kerrottu sepittäneen itkujensa sanat samalla kun lauloi. Hänen monipuoliseen suullisen perinteen varastoonsa kuului itkujen lisäksi lauluja, karjankutsuja, huuteluita, manauksia, loitsuja ja runolauluja. Kuten muutkin rajakarjalaiset runojen ja itkuvirsien taitajat, Matjoi Plattonen kuului ortodoksiseen kirkkoon, joka tavallisesti oli sallinut lukutaidottoman kansan pitää vanhat tapansa ja käsityksensä. Harras kristillisyys ja kansanomaiset uskomukset elivät rinnakkain Matjoi Plattosen uskonnollisessa maailmankuvassa. Hän sovelsi yhtä lailla kristillistä perinnettä ja luonnonuskoa niin omassa elämässään kuin roolissaan itkijänä ja perinteentaitajana. Syvän uskonnollisuuden on sanottu vaikuttaneen hänen valoisuuteensa ja tasapainoisuuteensa.
Matjo Plattonen toimi kotikylässään myös lapsenpäästäjänä, keväisin karjan ulossiunaajana ja sairauksien parantajana. Tavanomaisten arkiaskareiden lisäksi hän kalasti vetämällä nuottaa. Plattonen jäi vaille kirjasivistystä, sillä hän ei päässyt Suistamolla kouluun tilanpuutteen vuoksi. Sen sijaan hänellä oli muistissaan ehtymätön varasto satuja ja ”suakkunoita”, joita hän iltapuhteilla kertoi.
Aiheesta muualla

Runonlaulajakaartin viimeisiä, Kansan kuvalehti, 23.09.1927, nro 38, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Runonlaulajan viimeinen matka, Suomen Kuvalehti, 20.10.1928, nro 43, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matjoi Plattonen laulamassa Norjan kuningas Haakonille ja presidentti Relanderille valtiovierailun yhteydessä kesäkuussa 1928, Helsingin Kaivopuistossa.
Luettelo suomalaisista punaupseereista

Tämä on epätäydellinen luettelo suomalaisista punaupseereista.
Toivo Antikainen (1898-1941)
Akseli Anttila (1897–1953), kenraalimajuri
Axel Berg (1893–1979)
Evert Eloranta (1879–1938)
Voitto Eloranta (1876–1922)
Hjalmar Front eversti, loikkasi Japanin armeijaan 1930-luvun lopulla
Wladimir Gröndahl (1884–1940)
Johannes Heikkonen (1892–1938)
Jorma Kukkonen (Jorma Eetunpoika Kukkonen). Majuri tai ev.luutn. Desantti/partisaani, sieppasi vankeja Suomen puolelta. Erityisten sotavangiksi jääneiden kuulustelija. Mainitaan Juri Andropovin muistelmissa sekä kirjassa Operaatio Hokki. Ilmeisesti Suonenjoelta.
Tuure Lehén (1893–1976) palasi Suomeen 1946
Uuno Malmberg (1895–1937), panssarikorkeakoulun käynyt divisioonankomentajan arvoon ylennyt hämeenlinnalais-helsinkiläinen sähköasentaja, vangittiin 1937
Eyolf Mattsson (1897–1965), divisioonankomentaja 1930-luvulla
Frans Myyryläinen (Juuso Matero, Jahvetti Moilanen, 1881–1938)
Leo Mäkelin (1897–?)
Yrjö Mäkelin (nuorempi) (1900–1937)
Toini Mäkelä (1895–1973)
Kaarlo Männistö, punaisten Karjalan rintaman päällystöä. Kävi punaupseerikoulun ja kaatui 1919 Narvan taistelussa Judenitšin joukkoja vastaan.
Aku Paasi
Vilho Pentikäinen, Suomen armeijan luutnantti, talvisodan aikana majuri ja Leningradin sotilaspiirin Suomen topografiosaston päällikkö
Eino Rahja (1885–1936), toimi kansainvälisen sotakoulun ensimmäisenä komissaarina, yleni armeijakunnan komissaariksi
Jaakko Rahja toimi kansainvälisen sotakoulun ensimmäisenä komissaarina
Jukka Rahja (1887–1920) toimi kansainvälisen sotakoulun ensimmäisenä komissaarina
Heikki Repo
Vilho Rosendahl (1899–1938)
Kustaa Rovio, divisioonankomissaari, siirtyi siviiliuralle 1926. Teloitettiin 13. maaliskuuta 1938, rehabilitoitiin 1955.
Viking Sevelius. Aunuksen retkikunta teloitti vangiksi jääneen haavoittuneen Seveliuksen kesäkuussa 1919 Polovinassa Aunuksessa.
Karl Thuring (Rimpiläinen Eino, Ruoppa Eino), panssariasiantuntija, impilahtelainen sekatyömies
Eemeli Toikka (1901–1983), tykistön kenraalimajuri
Toivo Tommola (1905–1986), tykistön kenraalimajuri, jäi eläkkeelle 1954
Aleksi Tuorila
Emil Vaateri
Valter Valli, majuri, karjalaisen JR 126:n komentaja jatkosodassa
Teuvo Vehviläinen (Teuvo Arnetti Vehviläinen, 1903–1938)
Toivo Vähä (1901–1984), KGB:n eversti
Eero A. Wuori (1900–1966)
Luca Egloff

| Luca Egloff |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Luca Egloff
Syntynyt: 6. toukokuuta 1995 (ikä 29)
Mäkihyppääjä
Pituus:  187 cm
Seura:  Grabserberg
Suksimerkki:  Fischer
Maailmancup
Kaudet:  2014–
Voitot:  0
Palkintokorokkeella:  0
 Tietolaatikko päivitetty 25. tammikuuta 2016 
Aiheesta muualla
lucaegloff.weebly.com
Luca Egloff (s. 6. toukokuuta 1995) on sveitsiläinen mäkihyppääjä. 187 senttimetriä pitkä ja 67 kilogrammaa painava Egloff edustaa Grabserberg -seuraa.
Egloff debytoi maailmancupissa marraskuussa 2014 Klingenthalin suurmäen kilpailussa sijoittuen sijalle 49. Hänen paras sijoituksensa on 33. tila tammikuulta 2016 Willingenin suurmäen kilpailusta.
Egloff kilpaili vuoden 2015 MM-kilpailuissa Falunissa sijoittuen normaalimäen kilpailussa 42:nneksi ja suurmäen kilpailussa 44:nneksi.
Liberty Bell

Liberty Bell, taustalla sen alkuperäinen sijoituspaikka Independence Hall.
Liberty Bell (englantia, ”Vapauden kello”) on Philadelphiassa sijaitseva historiallinen tornikello, jota pidetään Yhdysvaltain itsenäisyyden symbolina. Kello sijaitsi alkujaan Independence Hallissa, rakennuksessa, jossa Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus allekirjoitettiin heinäkuussa 1776.
Historia

Kellon tilasi Pennsylvanian siirtokunnan edustajakokous vuonna 1751 uutta kokoustilaansa Pennsylvania State Housea (nyk. Independence Hall) varten. Noin sata puntaa maksanut kello valettiin Lontoon Whitechapelin kellovalimossa ja toimitettiin Philadelphiaan elokuussa 1752. Kellon haljettua testaamisen yhteydessä se jouduttiin valamaan perillä kahdesti uudestaan ennen kuin se lopulta ripustettiin kokoustalon torniin kesäkuussa 1753. Tarinan mukaan kelloa soitettiin 4. heinäkuuta 1776, jolloin rakennuksessa kokoontunut toinen mannermaakongressi hyväksyi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen. Todellisuudessa kelloa kuitenkin soitettiin vasta neljä päivää myöhemmin, kun julistus luettiin ensi kertaa julkisesti. Jotkut historioitsijat tosin epäilevät tämänkin tiedon paikkansapitävyyttä.
Kun brittijoukot miehittivät Philadelphian vapaussodan aikana vuonna 1777, kello vietiin kätköön Pennsylvanian Allentownin kirkkoon. Sodan jälkeen se palautettiin Independence Hallin torniin. Myöhemmin kello halkesi jälleen, legendan mukaan korkeimman oikeuden puheenjohtajan John Marshallin hautajaisten yhteydessä vuonna 1835. Kelloa soitettiin viimeisen kerran George Washingtonin syntymäpäivänä vuonna 1846, jolloin se halkesi pahemmin ja meni korjauskelvottomaan kuntoon. Tammikuun 1. päivänä 1976 kello siirrettiin noin sadan metrin päähän Independence Hallista, ja vuonna 2003 sen ympärille valmistui Liberty Bell Center -niminen museo. Museossa vierailee vuosittain noin kaksi miljoonaa kävijää. Sekä kello että Independence Hall kuuluvat nykyään Independence National Historical Park -nimiseen kansallispuistoon. Kellon omistaa virallisesti Philadelphian kaupunki.
Kellosta käytettiin nimeä Liberty Bell ensi kerran vuonna 1839 eräässä orjuudenvastustajien pamfletissa. Juuri orjuudenvastustajat tekivät kellon tunnetuksi käyttäessään sitä symbolinaan 1800-luvulla.
Ominaisuudet

Kellon kylkeen on kirjoitettu raamatunjae ”Proclaim liberty throughout all the land unto all the inhabitants thereof LEV XXV X” (”Julistakaa vapautus maassa kaikille sen asukkaille”, 3. Moos. 25:10). Sen alla lukee ”By Order of the Assembly of the Province of Pensylvania for the State House in Philada” (”Pennsylvanian provinssin edustajakokouksen määräyksestä Philadelphian State Housea varten”). Edustajakokous oli aikanaan tilannut kellon sen kunniaksi, että William Pennin laatima siirtokunnan privilegiokirja vuodelta 1701 täytti 50 vuotta. Kellossa siteerattua raamatunjaetta edeltääkin Raamatussa sopivasti lause ”Ja pyhittäkää viideskymmenes vuosi”. Alimpana kellossa lukee ”Pass and Stow Philada MDCCLIII”. Nimet viittaavat philadelphialaisiin valajiin John Passiin ja John Stow’hun, jotka valoivat haljenneen kellon uudestaan vuonna 1753.
Kellon korkeus on noin metrin, ympärysmitta reunuksen kohdalta 3,7 metriä ja se painaa 943 kiloa. Kello on tehty metalliseoksesta, jossa on noin 70 % kuparia, 25 % tinaa ja 5 % useita muita metalleja. Tukki, josta kello riippuu, on punajalavaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liberty Bell Wikimedia Commonsissa
Liberty Bell Center (englanniksi) US National Park Service (Yhdysvaltain kansallispuistovirasto)
The Liberty Bell: From Obscurity to Icon (englanniksi) National Park Service
Merikihu

| Merikihu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes'
Heimo::  Kihut Stercorariidae
Suku::  Kihut Stercorarius
Laji::  parasiticus
Kaksiosainen nimi
 Stercorarius parasiticus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Merikihu Wikispeciesissä   Merikihu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Merikihun munia.
Merikihu (Stercorarius parasiticus) on tiiroilta ja lokeilta ruokansa ryöstävä rantalintu. Lajin nimesi Carolus Linnaeus 1758.
Koko ja ulkonäkö

Merikihulla on tummanruskea höyhenpeite ja valkea panta kaulassa. Siivissä on valkea ”pilkka”, joka pilkahtelee linnun lentäessä. Merikihua on kahta värimuotoa, kokotumma ja vaaleampi (kuvassa). Muodoltaan se muistuttaa jalohaukkaa. Sukupuolet ovat samanvärisiä ja ne voivat olla kumpaa värimuotoa tahansa. Aikuisen yksilön pituus on noin 37–45 cm, pyrstösulat lisäävät siihen kesällä vielä 7 cm. Lajin siipiväli on 110–125 cm ja paino 330–610 grammaa. Naaras on selvästi suurempi.
Vanhin suomalainen rengastettu merikihu on ollut 33 vuotta ja 15 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin merikihu.
Levinneisyys

Merikihu pesii lähinnä arktisilla ja subarktisilla seuduilla Alaskasta ja Pohjois-Kanadasta Pohjois-Eurooppaan ja -Aasiaan ulottuvilla alueilla. Suomen merialueilla pesii noin 520 paria, Euroopan kanta on 16 000 – 24 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan ½–1 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Talveksi se muuttaa eteläisen pallonpuoliskon rannikoille asti. Keväällä se saapuu Suomeen huhtikuun lopulta alkaen ja syksyllä poistuu huomaamattomasti heinä-syyskuussa. Atlantilla se vaeltelee sekä Afrikan että Etelä-Amerikan rannikoilla.
Vaasan lähellä Maalahden saaristossa kesällä 2002 rengastettu merikihu on löytynyt kuolleena Etelä-Brasiliasta. Merikihuista ei yleensä tehdä rengastuslöytöjä, sillä niiden talvehtimisalue on normaalisti aavalla merellä.
Elinympäristö

Merikihu viihtyy avoimessa tundramaastossa. Suomen pesimäkanta asuu yksittäispareina ulkosaariston puuttomilla luodoilla. Pesimäajan ulkopuolella merikihu viihtyy avomerellä.
Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti puuttoman luodon korkeimmalla kohdalla, missä kihuilla on esteetön näköala ympäristöön. Pesä on vain painanne kalliossa tai sammalikossa. Merikihu munii 1–2 tumman oliivinvihreää munaa. Molemmat emot hautovat munia 26–27 vuorokautta. Untuvikot ovat tummanharmaita tai -ruskeita, ja niillä on siniset jalat. Ne kasvavat nopeasti ja ovat lentokykyisiä 4-viikkoisina. Sukukypsä 3-vuotiaana.
Ravinto

Merikihu syö sopuleita ja muita pikkujyrsijöitä sekä hyönteisiä. Suomessa ne ryöstävät tiiroilta ja lokeilta näiden kalansaaliin. Tästä käytöstavasta se on saanut joissakin kielissä nimensäkin, ”parasiitti” eli loinen. Se voi myös ryöstää munia tai poikasia muiden lintujen pesistä. Muuttomatkoilla se varastelee ruokaa muilta kihuilta ja lokeilta.
Aiheesta muualla

Götmark, F., Andersson, M. & Hildén, Olavi 1981: Merikihun värimuodoista Ruijassa. - Ornis Fennica 58:49-54.
Merikihu Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Merikihu (Stercorarius parasiticus)
ITIS: Stercorarius parasiticus (englanniksi)