stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fyle (demos)

| Fyle> Φυλή |
| --- | --- |
 Fylen akropoliin raunioita.
Sijainti
 Fyle
Koordinaatit:  38°8′24″N, 23°38′12″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Fylí, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunki ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Oineis
 :  Demetrias (vsta 307 eaa.)
 :  Oineis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Fylasios (Φυλάσιος)
Bulen jäseniä:  2
 :  6 (vsta 307 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Aiheesta muualla
  Fyle Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fyle (m.kreik. Φυλή, Fylē, lat. Phyle) oli antiikin aikainen kaupunki ja alun perin Oineis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Fyle sijaitsi nykyisen, demoksesta nimensä saaneen Fylín lähellä Parnes-vuoren (nyk. Párnitha) rinteellä solassa, jota pitkin kulki tie Ateenasta Thebaan. Sen etäisyys Ateenaan oli noin 120 stadioninmittaa.
Vanha piirros Fylen akropoliista. Edward Dodwell, 1834.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Oineis ja sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Demetrias-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Oineis-fyleen. Muutosten seurauksena demoksella oli hellenistisellä kaudella kuusi bule-edustajaa.
Fyle oli Ateenan merkittävin linnoitus Boiotian suunnassa. Paikalla oli korkea akropolis eli linnavuori, johon oli pääsy vain itäsivulta, ja paikalta on edelleen hyvä näkymä koko Attikan tasangolle ja Saroninlahdelle. Thrasybulos ja Ateenasta karkotetut valtasivat linnoituksen vuonna 404 eaa., ja käyttivät sitä taistelussaan kolmeakymmentä tyrannia vastaan. Fylessä oli myös rakennus nimeltä Dafneforeion, jossa kerrotaan olleen Thargelia-juhlaa esittänyt kuva.
Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Fylasios (Φυλάσιος).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fyle Wikimedia Commonsissa
Oineis-fyle
| --- | --- |
Asty:  Butadai · Epikefisia · Hippotomadai · Lakiadai · Lusia · Perithoidai · Ptelea · Tyrmeidai
Paralia:  Fyle · Kothokidai · Oe · Thria
Mesogeios:  Akharnai
Furor (D34)

| Furor |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ferrol
Kölinlasku:  3. elokuuta 1945
Laskettu vesille:  24. helmikuuta 1955
Palveluskäyttöön:  9. syyskuuta 1960
Poistui palveluskäytöstä:  1974
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 106 t (standardi) 1 474 t (kuormattu)
Pituus:  93,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,4 m
Syväys:  3,0 m
Koneteho:  30 800 shp
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Aseistus:  3 x DP 4,1"/45 -tykki 4 x 47 mm ilmatorjuntatykkiä 8 x 20 mm ilmatorjuntatykkiä 6 x 21" torpedoputkea
Furor (runkonumero D34) oli Espanjan laivaston vuonna 1955 vesillelaskettu Audaz-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Ferrolista, missä köli laskettiin 3. elokuuta 1945. Alus laskettiin vesille 24. helmikuuta 1955 ja otettiin palvelukseen 9. syyskuuta 1960.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1974.
Fukoosi

| Fukoosi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (3S,4R,5S,6S)-6-metyylioksaani-2,3,4,5-tetroli (L-fukoosi) (3R,4S,5R,6R)-6-metyylioksaani-2,3,4,5-tetroli (D-fukoosi)
CAS-numero:  (L-fukoosi)3615-37-0 (D-fukoosi) 2438-80-4 (L-fukoosi)3615-37-0 (D-fukoosi)
SMILES:  CC1C(C(C(C(O1)O)O)O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H12O5
Moolimassa:  164,156 g/mol
Sulamispiste:  140-143 °C
Fukoosi eli rodeoosi tai 6-deoksi-galaktoosi ( C6H12O5) on heksooseihin kuuluva deoksisokeri. Rakenteeltaan se eroaa galaktoosista siten, että yksi galaktoosin hydroksyyliryhmistä on korvautunut vetyatomilla. Fukoosia esiintyy monissa eliöissä.
Esiintyminen luonnossa > D-fukoosi

D-fukoosi on luonnossa esiintyvänä fukoosin isomeereista harvinaisempi. Sitä on tavattu glykosidina Keski- ja Etelä-Amerikassa kasvavien kiertokasvien juurakoista. Lisäksi sitä on tavattu muutamista bakteerilajeista kuten Actinobacillus actenomycetemcomitans, Campylobacter jejuni ja Caulobacter crescentus, joissa se on osa polysakkarideja. D-fukoosia voidaan valmistaa kiertokasvien glykosideista hajottamalla ne happoliuoksella. Sitä voidaan valmistaa myös synteettisesti D-galaktoosista korvaamalla hydroksyyliryhmä vetyatomilla. Vesiliuoksissaan D-fukoosi esiintyy pääosin rengasrakenteisena pyranoosina
Esiintyminen luonnossa > L-fukoosi

Fukoosia esiintyy rakkolevissä, joissa se muodostaa fukoidaanipolysakkaridin perusrungon. Lisäksi yhdistettä tavataan merisiilten ja sammakkoeläinten munissa ja tragenttikumissa. Nisäkkäillä fukoosia tavataan monissa glykaaneissa. Muun muassa A- ja B-veriryhmien antigeeneissä. L-fukoosi liittyy glykoproteiineihin O- tai N-glykosidisidoksella. Fukoosin sisältävillä glykaaneilla on monia tärkeitä tehtäviä nisäkkäiden elimistössä. Ne muun muassa osallistuvat verensiirtoon, selektiinivälitteiseen adheesioon. L-fukoosia tuotetaan käsittelemällä rakkolevää laimealla suolahapolla ja tämän jälkeen syntyvä tuote puhdistetaan ja fukoosi kiteytetään.
Metabolia

Fukoosiryhmä liitetään glykaaneihin fukosyylitransferaasientsyymien välityksellä GDP-fukoosista, jota muodostuu GDP-mannoosista tai fukoosi-1-fosfaatista. Bakteerit kykenevät entsyymeillään katalysoimaan fukoosin muuntumista fukuloosiksi, joka on ketoheksoosisokeri, kun fukoosi on aldoheksoosi. Nisäkkäät kataboloivat fukoosin eri tavalla. Sikojen maksasolujen sisältävät entsyymit muokkaavat fukoosista maitohappoa.
L-fukoosin pyranoosimuoto
Ed Fury

Ed Fury ja Jackie Coey vuonna 1953
Ed Fury (oikealta nimeltään Edmund Holovchik, 6. kesäkuuta 1928 Los Angeles – 24. helmikuuta 2023) oli yhdysvaltalainen kehonrakentaja ja näyttelijä.
Kehonrakennusta harrastanut Fury työskenteli mallina ja esitti sivuosia useissa Hollywood-elokuvissa. 1960-luvun alussa hän siirtyi Italiaan, jossa hänestä tuli suositun Ursus-elokuvasarjan vaalea ja lihaksikas sankari. Furya pidettiin näyttelijänä liian lapsekkaana ja epäuskottavana, ja hänen uransa hiipui pian peplum-tyylilajin myötä. Palattuaan Amerikkaan Fury näytteli toisinaan tv-sarjojen sivuosissa. Vuonna 1996 hän esiintyi luolamieskomediassa Dinosaur Valley Girls Ursus-elokuviin viittaavalla roolinimellä Ur-So.
Elokuvia

Ursus leijonien laaksossa, 1961
Voittamaton Maciste, 1962
Ursus – sankareista suurin, 1963
Aiheesta muualla

Ed Fury Elonetissä.
Ed Fury Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Fuji-luokka

| Fuji-luokka / 富士型 |
| --- | --- |
 Luokan nimikkoalus Fuji.

Tekniset tiedot
Uppouma:  12 320 t
Pituus:  125,5 m
Leveys:  22,4 m
Syväys:  8 m
Koneteho:  14 000 ihp
Nopeus:  18 kn
Miehistöä:  637
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 30 cm/L40 type 41 -tykkiä (1 Armstrong 12″ Pattern G) kaksiputkisina BII-asennuksina 10 × 6 tuuman tykkiä 20 × 3 naulan tykkiä 4 × 2,5 naulan tykkiä 5 × 18″ torpedoputkea
Fuji-luokka (jap. 富士型, fujigata) oli keisarillisen Japanin laivaston pre-dreadnought-alusluokka, jonka alukset Fuji ja Yashima rakennettiin vuosina 1894–1897, ja yhdessä neljän muun taistelulaivan (Shikishima, Hatsuse, Asahi ja Mikasa) kanssa muodostivat Venäjän–Japanin sodassa Japanin laivaston ensimmäisen taistelulinjan.
Valmistus

Alukset tilattiin Englannista Thames Ironworks and Shipbuilding Companylta ja Armstrong Whitworthilta osana vuoden 1893 laivasto-ohjelmaa, sillä japanilaisilla itsellään ei ollut työkaluja eikä kokemusta niin suurien laivojen valmistuksesta. Alukset suunnitteli G. C. Macrow mallinaan Royal Sovereign -luokka. Englantilaisten 13,5 tuuman tykit korvattiin keveämmillä ja kuitenkin tehokkaammilla 12 tuuman tykeillä, ja siten säästetty paino käytettiin tykkitornien panssaroinnin parantamiseen.
Vaikka alukset olivat pienempiä kuin niiden esikuvat, olivat ne silti Tyynenmeren alueen suurimpia taistelulaivoja ja osittain kiihdyttivät yhdysvaltalaisten,venäläisten ja brittien Tyynellemerelle sopivien taistelulaivojen kehitystä.
Palvelus

Luokan molemmat laivat ottivat osaa Venäjän–Japanin sodassa Port Arthurin taisteluun, jossa Fujiin osui kahdesti aiheuttaen pieniä miehistötappioita. Yashima ajoi venäläisten miinaan 15. toukokuuta 1904, mutta sen ollessa kaukana rannikosta uppoaminen pidettiin salassa venäläisiltä. Fuji taisteli Yalu-joen taistelussa ja Tsushiman salmen taistelussa, joista jälkimmäisessä se upotti venäläisen taistelulaiva Borodinon.
Fuji riisuttiin aseista vuonna 1922. Sitä käytettiin kelluvana parakkina, kunnes se toisessa maailmansodassa kärsi pommituksista osumia ja lopulta romutettiin Yokosukassa vuonna 1948.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fuji-luokka Wikimedia Commonsissa
Fuji-luokan taistelulaivat
Keisarillisen Japanin laivaston alusluokat Venäjän–Japanin sodassa
| --- | --- |
Pre-dreadnought-taistelulaivat:  Fuji • Shikishima • AsahiS • MikasaS
Panssariristeilijät:  ChiyodaS • Asama • Izumo • YakumoS • AzumaS • Kasuga
Pansarikansiristeilijät:  IzumiS • Naniwa • Matsushima • Akitsushima • YoshinoS • Suma • TakasagoS • Kasagi • Niitaka • OtowaS
Panssaroimattomat risteilijät:  TakaoS • YaeyamaS • TatsutaS • MiyakoS • ChihayaS • YodoC
Hävittäjät:  Ikazuchi • Murakumo • Akatsuki • Shirakumo • Harusame • Kamikaze
Torpedoveneet:  KotakaS • Hayabusa
Tykkiveneet:  AmagiS • Kongō • Kaimon • Katsuragi • Maya • TsukushiS • BanjōS • HeienS • ŌshimaS • UjiS
Keisarillisen Japanin laivaston alusluokat ensimmäisessä maailmansodassa
| --- | --- |
Dreadnought-taistelulaivat:  Fusō • Ise • NagatoC
Pre-dreadnought-taistelulaivat:  Fuji • Shikishima • AsahiS • MikasaS • Katori • Satsuma • Kawachi
Taisteluristeilijät:  Tsukuba • Ibuki • Kongō
Panssariristeilijät:  ChiyodaS • Asama • Izumo • YakumoS • AzumaS • Kasuga
Pansarikansiristeilijät:  Naniwa • Matsushima • AkitsushimaS • Suma • Kasagi • Niitaka • OtowaS • ToneS • Chikuma
Hävittäjät:  Ikazuchi • Murakumo • Akatsuki • Shirakumo • Harusame • Kamikaze • Umikaze • Sakura • Urakaze • Kaba • Isokaze • Momo • Enoki • Kawakaze • MomiC • MinekazeC
Torpedoveneet:  Hayabusa
Sukellusveneet:  K • L
Kasvihuoneilmiö

Kasvihuoneilmiö perustuu kasvihuonekaasujen lämpöä vangitsevaan vaikutukseen.
Kasvihuoneilmiö on luonnollinen fysikaalis-kemiallinen ilmiö, jossa hiilidioksidin ja muiden kasvihuonekaasujen vaikutuksesta ilmakehän alimmat osat lämpenevät. Auringon tulosäteily pääsee maanpintaan kasvihuonekaasujen läpi, mutta ne hidastavat säteilyä pois maapallolta. Kasvihuoneilmiössä useista eri aallonpituuksista muodostuvan sähkömagneettisen säteilyn (säteilyspektrin) tietyt aallonpituusalueet lämmittävät väliainetta (ks. absorptio), esimerkiksi maapallon kaasukehää ja pintaa. Lämmennyt väliaine/materiaali puolestaan säteilee (emittoi) lämpöenergiaansa ainoastaan infrapunasäteilyn aallonpituusalueella ulospäin. Infrapunasäteilyn eli lämpösäteilyn läpäisykyky on verraten huono, mistä syystä se (läpäisemisen sijaan) absorboituu tai heijastuu mm. kaasumaisiin väliaineisiin muita aallonpituusalueita intensiivisemmin. Täten siis systeemiin sisälle tuleva sähkömagneettinen säteily pääsee huonommin säteilemään ulos systeemistä, mikä nostaa systeemin peruslämpötilaa jonkin verran.
Ilmiö on saanut nimensä kasvihuoneista, joissa paikallaan seisova ilma lämpenee lasin läpi tulevan auringonsäteilyn vaikutuksesta. Nimitys on kuitenkin jonkin verran harhaanjohtava, sillä ilmakehässä lämpenemisen perimmäinen syy ei ole ilman seisominen paikallaan vaan kasvihuonekaasujen lähettämä lämpösäteily, joka suuntautuu planeetan pintaa kohti.
Joseph Fourier havaitsi kasvihuoneilmiön vuonna 1824, ja kvantitatiivisesti sitä tutki ensimmäisenä Svante Arrhenius 1896.
Kasvihuonekaasut luovat luonnollisen kasvihuoneilmiön, jota ilman maan keskilämpötila olisi 20–30 °C kylmempi.
Ilman kasvihuoneilmiötä maa olisi elinkelvoton. Maan pintalämpötila olisi liian alhainen, jotta vettä voisi esiintyä laajalti nestemäisenä ja vesihöyrynä. Maan keskilämpötila on nykyisin noin +14,7 °C, mutta ilmasto lämpenee kasvihuoneilmiön voimistuessa ihmisen aiheuttamien kasvihuonekaasupäästöjen seurauksena. Maan lisäksi Marsissa ja Venuksessa on kasvihuoneilmiö.
Kasvihuonekaasut

Kasvihuonekaasujen vaikutuksesta ilmakehän lämpötila on korkeampi kuin se muuten olisi. Kasvihuonekaasut päästävät lähes täydellisesti lävitseen auringosta tulevan säteilyn, varsinkin näkyvän valon, mutta absorboivat eli imevät huomattavan osan planeetan pinnalta lähtevästä pitkäaaltoisemmasta lämpösäteilystä (infrapunasäteilystä). Kasvihuonekaasumolekyyli kykenee rakenteestaan johtuen muuttamaan absorboimansa lämpöenergian uudelleen säteilyenergiaksi, jolloin osa energiasta palaa takaisin lämmittämään maan pintaa.
Kasvihuonekaasuille on yhteistä, että niiden molekyyleissä on vähintään kolme atomia. Näissä kaasuissa lämpösäteily saa molekyylin atomit värähtelemään toistensa suhteen tavalla, joka ei kaksiatomisissa molekyyleissä ole mahdollista. Siksi esimerkiksi typpi (N2) ja  happi (O2) eivät toimi kasvihuonekaasuina, eivät myöskään yksiatomiset jalokaasut.
Maassa merkittävimmät kasvihuonekaasut ovat vesihöyry, joka aiheuttaa noin 36–70 % kasvihuoneilmiöstä (pilvet eivät sisälly lukuun); hiilidioksidi (CO2), joka aiheuttaa 9–26 %; metaani (CH4), joka aiheuttaa 4–9 %, sekä otsoni, joka aiheuttaa 3–7 %.
Typpioksiduuli (N2O) on ilmastovaikutuksella mitattuna Suomen toiseksi yleisin ihmistoiminnasta syntyvä kasvihuonekaasu.
Kasvihuonekaasujen viipymisaika ilmakehässä vaihtelee muutamasta päivästä (vesihöyry) satoihin vuosiin (hiilidioksidi).
Hiilidioksidipitoisuudet ilmakehässä ovat lisääntyneet 31 % ja metaanipitoisuudet 149 % esiteollisiin tasoihin nähden vuoden 1750 jälkeen. Nämä lukemat ovat merkittävästi korkeampia kuin kertaakaan aiemmin 650 000 vuoteen, mikä on pääteltävissä luotettavasti jäätiköiltä syväkairatuista näytteistä. Epäsuorien geologisten todisteiden perusteella uskotaan, että hiilidioksidipitoisuudet ovat olleet nykytasolla viimeksi 20 miljoonaa vuotta sitten.
Merenpohjan sedimenteistä ja kasvien fossiileista tehtyjen mittausten perusteella on voitu arvioida, että esimerkiksi 150–200 miljoonaa vuotta sitten hiilidioksidin pitoisuus oli kuitenkin ilmeisesti paljon nykyistä korkeampi, yli 2 000 ppm, ja 400–600 miljoonaa vuotta sitten ajoittain jopa yli 5 000 ppm.  Noin kolme neljäsosaa ihmisen aiheuttamista hiilidioksidipäästöistä viimeisten 20 vuoden aikana johtuu fossiilisten polttoaineiden käytöstä. Muut ihmisperäiset päästöt ovat pääasiassa seurausta maankäytöstä, erityisesti metsähakkuista.
Kasvihuoneilmiön voimistuminen

Maapallon keskilämpötila nousi 1900-luvulla 0,74 ± 0,18 °C. Hallitustenvälisen ilmastopaneelin IPCC:n mukaan viimeaikainen ilmaston lämpeneminen johtuu erittäin todennäköisesti (yli 90 % todennäköisyydellä) ihmiskunnan aiheuttamista kasvihuonekaasupäästöistä, jotka ovat nostaneet ilmakehän kasvihuonekaasujen pitoisuuksia. Tiedemiehet eivät ”usko” kasvihuoneilmiöön tai ”vastusta” sitä sinänsä, vaan pikemminkin käynnissä oleva ilmastonmuutoskeskustelu koskee kasvihuonekaasupitoisuuksien kasvamisen vaikutuksia lämpenemiseen ja muihin ilmiöihin. IPCC:n raporteissa on myös ollut puutteita, ja esimerkiksi vuonna 2007 paneeli ennusti virheellisesti, että Himalajan vuoriston jäätiköt saattaisivat sulaa vuoteen 2035 mennessä.
Ilmakehän tämänhetkinen CO2-pitoisuus on noin 411 molekyyliä CO2:ta miljoonaa ilmamolekyyliä kohti (ppm), kun vuonna 2000 se oli noin 370 ppm.
Pitoisuuden odotetaan nousevan jatkossakin fossiilisten polttoaineiden käytön ja maankäytön muutosten myötä. Kasvuvauhti on riippuvainen taloudellisesta, sosiologisesta, teknologisesta ja luonnollisesta kehityksestä, joskin fossiilisten polttoaineiden saatavuus voi rajoittaa kasvua. IPCC:n erikoisraportti päästöskenaarioista ennustaa CO2-pitoisuuden nousevan tasolle 541–970 ppm vuoteen 2100 mennessä.
Positiiviset palautekytkennät, kuten Siperian turvesoiden ikiroudan sulamisesta aiheutuvat mahdollisesti jopa 70 000 miljoonan tonnin metaanipäästöt,
voivat johtaa merkittäviin lisäyksiin sellaisten kasvihuonepäästöjen lähteissä, joita ei ole otettu huomioon IPCC:n ilmastomalleissa.
Mustan kappaleen säteilylaki

Kasvihuoneilmiötä voidaan tarkastella niin sanotun mustan kappaleen säteilylain pohjalta. Lain mukaan täysin musta kappale vastaanottaa energiaa ympäristöstään ja säteilee energiaa ympäristöönsä maksimaalisella teholla. Tätä tehoa kuvaa Stefan-Boltzmannin säteilylaki. Säteilyteho riippuu kappaleen lämpötilasta. Kasvihuoneilmiö syntyy, kun kappale on mustan kappaleen säteilyä noudattavan kappaleen (esimerkiksi Aurinko) ympäristössä. Jos kappale on säteilevän kappaleen lämpötilan edustamilla sähkömagneettisen säteilyn aallonpituuksilla ”mustempi”, kuin omaa lämpötilaansa vastaavilla aallonpituuksilla, niin kappaleen lämpötila nousee korkeammaksi, kuin kahden täysin mustan kappaleen säteilytasapainotila edellyttäisi. Esimerkki tällaisesta aurinkokunnan kappaleesta on Venus.
Myös päinvastainen ilmiö on mahdollinen. Jos kappale on oman lämpötilansa aallonpituusalueilla mustempi kuin säteilevän kappaleen lämpötilaa vastaavilla aallonpituuksilla, sen lämpötila voi asettua alemmalle tasolle kuin kahden täysin mustan kappaleen säteilytasapainotila edellyttäisi. Esimerkkejä tällaisesta aurinkokunnan kappaleista ovat Saturnuksen kuu Titan ja kääpiöplaneetta Pluto.
Kasvihuoneilmiön vaikutus lämpötilaan

|  | Merkurius | Venus | Maa | Mars |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Auringon säteilyteho (W/m²) | 9127 | 2614 | 1368 | 589 |
| Pintalämpötila ka. (K) | 440 K | 740 K | 288 K | 208 K |
| Geometrinen albedo | 0,106 | 0,65 | 0,367 | 0,150 |
| Kaasukehän paine (bar) | ≈ 10-15 | 92 | 1,014 | 0,000636 |
Venuksen kaasukehä on niin tiheä, että paine pinnalla on 92 kertaa korkeampi kuin Maassa. Kaasukehä koostuu lähes yksinomaan hiilidioksidista (96,5 %). Kasvihuoneilmiö on pääsyynä siihen, että lämpötila planeetan pinnalla ylittää lyijyn sulamispisteen lähde?. Kaasukehä pidättää niin hyvin lämpöä, että planeetan lämpötila ei juurikaan vaihtele päivän ja yön puolella. Merkuriuksessa, jossa kaasukehää ei ole ja vuorokausi on liki kaksi kuukautta, päivän lämpötila nousee 530 °C yölämpötilaa korkeammaksi. Kuukauden kestävän yön aikana Merkuriuksen pinta säteilee lämmön avaruuteen kaasukehän estämättä.
Maassa kasvihuone-ilmiö nostaa pinnan lämpötilaa teoreettisesta albedon mukaan lasketusta -18:sta noin +15 asteeseen. Kasvihuonevaikutus Maassa on näin ollen 33 °C. Vesihöyry nostaa Maan keskilämpötilaa 21 °C, hiilidioksidi 7 °C ja muut kaasut 5 °C.
| poistetut kaasut | absorboitunut säteily (%) |
| --- | --- |
kaikki: 0
H2O, CO2, O3: 50
H2O: 64
Pilvet: 86
CO2: 88
O3: 97
Normaali ilmakehä: 100
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilmasto.org
Ilmastotieto
Ilmastonmuutos ja ilmaston lämpeneminen
| --- | --- |
Syyt:   Kasvihuoneilmiö  Kasvihuonekaasu  Hiilidioksidi  Metaani  Auringon aktiivisuus  Ilmaston viileneminen  Milankovićin jaksot  Vulkanismi  Laattatektoniikka  Termohaliinikierto 
Vaikutukset:   Ilmastopakolaisuus  Merien happamoituminen  Merenpinnan nousu  Tulvat  Sadannan muutokset  Kuivuuskaudet  Lämpöaallot  Äärimmäiset sääilmiöt  Trooppiset hirmumyrskyt 
Tiede:   Hallitustenvälinen ilmastopaneeli IPCC  Ilmastoherkkyys  Ilmastomalli  Palautekytkennät  Kaupunkisaarekeilmiö  Keskiajan lämmin kausi  Pieni jääkausi  Hiilinielu  Otsonikato  Historialliset vaikutukset 
Keskustelu ja politiikka:   Hillitseminen  Hinku-verkosto  Sopeutuminen  Kioton sopimus  Kööpenhaminan ilmastokokous  UNFCCC  Päästökauppa  Sternin raportti  Uusiutuva energia  Energiansäästö  Oregonin vetoomus  Energiapolitiikka  Euroopan unionin energiapolitiikka  Suomen energiapolitiikka  Kiinan energiapolitiikka 
Viimeaikaiset muutokset maan ilmakehän hiilidioksidin (CO2) pitoisuuksissa. Kuukausittaiset hiilidioksidin pitoisuusmittaukset näyttävät pientä vuodenaikojen mukaan tapahtuvaa oskillaatiota eli heilahdusvaihtelua, jonka huippukohta on pohjoisen pallonpuoliskon myöhäiskevään aikaan. CO2-pitoisuudet laskevat kasvukauden aikana, kun kasvillisuus sitoo hiilidioksidia ilmakehästä.
Masaru Furukawa

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Furukawa vuonna 1956. |  Furukawa vuonna 1956. |  Furukawa vuonna 1956. |  |
Miesten uinti
Maa:   Japani
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 200 m rintauinti |  |
Masaru Furukawa (jap. 古川 勝, Furukawa Masaru; 6. tammikuuta 1936 – 21. marraskuuta 1993)  oli japanilainen uimari ja olympiavoittaja
Furukawa hallitsi rintauintia 1950-luvun puolivälissä, kun perhosuinti oli erotettu siitä omaksi lajikseen. Hän ui useita maailmanennätyksiä ja voitti kultaa 200 metrin rintauinnissa Melbournen 1956 olympiakisoissa. Furukawa ui suurimman osan matkasta veden alla mutta vuoden 1956 jälkeen sääntöjä muutettiin ja pitkät sukellukset kiellettiin. Päätös lopetti Furukawan valtakauden, ja ennätyslistoille alettiin kirjata uusien sääntöjen mukaisia tuloksia. Vasta vuonna 1961 Yhdysvaltain Chet Jastremski ui Furukawan aikoja nopeammat viralliset maailmanennätykset 100:n ja 200 metrin rintauinnissa.
Furukawa valittiin International Swimming Hall of Fameen 1981.
Saavutukset

Olympiakultaa 200 metrin rintauinnissa Melbournessa 1956 (aika 2.34,7)
Aiheesta muualla

International Swimming Hall of Fame: Masaru Furukawa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Miesten 200 metrin rintauinnin olympiavoittajat
G-piste

G-piste (engl. G-spot tai Gräfenberg spot) on naisen emättimen etuseinämässä oleva herkkä alue, jonka väitetään olevan erityisen erogeeninen. G-piste sijaitsee suurin piirtein häpyluun tason ja kohdunkaulan puolivälissä. Sen nimesivät John Perry ja Beverly Whipple tutkija Ernst Gräfenbergin mukaan, joka kirjoitti aiheesta 1950-luvulla.
G-piste on virtsaputken suuntainen ja lähellä sitä. Kun G-pistettä kosketetaan emättimen kautta sormilla, nainen saattaa tuntea aluksi virtsaamisen tarvetta. Pidempi kosketus saattaa alkaa tuntua miellyttävältä, vaikkakaan kaikki naiset eivät pidä siitä.
Jotkut naiset kertovat saavansa orgasmin ainoastaan G-pisteen stimuloinnilla. Syntynyt orgasmi tuntuu syvällä koko kehossa. Sen aikana kohtu laskeutuu kohti emätintä, joten se on erilainen kuin klitoriksen eli häpykielen stimuloinnilla syntyvä orgasmi, jolloin emättimen pohja laajenee.
Jotkut naiset ovat kertoneet, että heillä on vaikeuksia paikallistaa omaa G-pistettään itse, mutta he tuntevat sen, kun kumppani stimuloi sitä. Tämä tapahtuu helpoimmin yhdynnässä, kun nainen on päällä tai mies takana, jolloin miehen siitin koskettaa G-pistettä.
Joidenkin tutkijoiden mukaan G-piste on selvästikin olemassa. Kaikki tutkijat eivät kuitenkaan ole onnistuneet paikallistamaan sitä, joten aihe on hieman kiistanalainen. On mahdollista, että kaikilla naisilla sitä ei ole. On myös esitetty, että G-piste ei olisikaan mikään yksittäinen, erillinen hermopäätetihentymä, vaan se olisikin vain kiihottuessa paisunutta häpykieltä, joka ulottuu emättimen reunalle saakka.
Werner von Fritsch

| Werner von Fritsch |
| --- | --- |
 Werner von Fritsch vuonna 1932
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. elokuuta 1880  Benrath, Saksa
Kuollut: 22. syyskuuta 1939 (59 vuotta)  Varsova, Puola
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1898–1939
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalieversti
Kunniamerkit:  Pour le Mérite Rautaristi
Werner Freiherr von Fritsch (4. elokuuta 1880 Benrath, Saksa - 22. syyskuuta 1939 Varsova, Puola) oli saksalainen kenraalieversti. Fritsch oli ensimmäinen saksalainen kenraalikuntaan kuulunut upseeri, joka kuoli Puolan offensiivissa toisessa maailmansodassa. Hänet muistetaan parhaiten Blomberg–Fritsch-kriisin osapuolena.
Fritsch syntyi 1880 Benrathissa lähellä Düsseldorfia. Hän kävi koulunsa Düsseldorfissa, Posenissa ja Hanaussa.