stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
L. M. Montgomery
Teoksia

Sara Stanleyn tarinat (The Story Girl 1911, suom. 1994)
Sininen linna.  ((The Blue Castle, 1926.) Suom. A. J. Salonen)  Karisto, 1930 (9. painos 2014).  ISBN 978-951-23-5252-4
Jane Victoria (Jane of Lantern Hill, 1. osa, 1937, suom. 1993)
Jane Victoria tulee kotiin (Jane of Lantern Hill, 2. osa 1937, suom. 1993)
Tie eiliseen (The Road to Yesterday, julk. 1974, suom. 1976), novellikokoelma
Tiedän salaisuuden (The Doctor's Sweetheart and Other Stories, julk. 1979, suom. 1981), novellikokoelma
Marigoldin lumottu maailma (Magic for Marigold, 1929, suom. 2009
Hedelmätarhan Kilmeny (Kilmeny of the Orchard, 1910.) Suom. ja jälkisanat "Kilmeny − psykologisen kertomuksen kokeilua" Sisko Ylimartimo. Minerva, 2012. ISBN 978-952-492-586-0.
Vanhan kartanon Pat (Pat of Silver Bush, 1933, suom. 2009)
Pat Vanhan kartanon valtiatar (Mistress Pat, 1935, suom. 2010)
Sara, tarinatyttö (suom. 2010, uusi käännös kirjasta The Story Girl)
Sara ja kultainen tie (suom. 2011)
Teoksia > Anna-sarja

Annan nuoruusvuodet.  ((Anne of Green Gables, 1908.) Suom. Hilja Vesala)  WSOY, 1920 (23. tarkistettu painos 2006).  ISBN 951-0-26938-7
Anna ystävämme.  ((Anne of Avonlea, 1909.) Suom. Hilja Vesala)  WSOY, 1921 (20. tarkistettu painos 2007).  ISBN 951-0-26939-5
Annan unelmavuodet (Anne of the Island, 1915 suom. 1921)
Anna omassa kodissaan (Anne's House of Dreams 1917, suom. 1922)
Sateenkaarinotko (Rainbow Valley 1919, suom. 1925)
Kotikunnaan Rilla (Rilla of Ingleside 1920, suom. 1962)
Anna opettajana (Anne of Windy Poplars 1936, suom. 2002)
Annan perhe (Anne of Ingleside 1939, suom. 2002)
Annan jäähyväiset (The Blythes are Quoted 2009, toim. Benjamin Lefebvre, suom. 2010), novellikokoelma, josta osa julkaistu kokoelmassa Tie eiliseen
Teoksia > Runotyttö-sarja

Pieni runotyttö (Emily of New Moon 1923, suom. 1928)
Runotyttö maineen polulla (Emily Climbs 1925, suom. 1948)
Runotyttö etsii tähteään (Emily's Quest 1927, suom. 1949)
Runotyttö: Uuden Kuun Emilian tarina.  (Kokoomateos)  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-31059-X
Teoksia > Päiväkirjat

The Selected Journals of L. M. Montgomery . Toimittaneet Mary Rubio ja Elizabeth Waterston.
Volume I: 1889–1910.  Oxford University Press, 1985.  ISBN 0-19-540503-X
Volume II: 1910–1921.  Oxford University Press, 1987.  ISBN 0-19-540586-2
Volume III: 1921–1929.  Oxford University Press, 1993.  ISBN 0-19-540936-1
Volume IV: 1929–1935.  Oxford University Press, 1998.  ISBN 0-19-541381-4
Volume V: 1935–1942.  Oxford University Press, 2004.  ISBN 0-19-542116-7
The Complete Journals of L. M. Montgomery . Toimittaneet Mary Henley Rubio and Elizabeth Hillman Waterston.
The PEI Years 1889–1900.  Oxford University Press 2012.  ISBN 978-0-19-900210-8
The PEI Years, 1901–1911.  Oxford University Press, 2013.  ISBN 978-0-19-900211-5
Kirjallisuutta

Ahola, Suvi & Koskimies, Satu (toim.): Uuden Kuun ja Vihervaaran tytöt: Lucy M. Montgomeryn Runotyttö- ja Anna-kirjat suomalaisten naislukijoiden suosikkeina.  (Pohjautuu Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuusarkiston vuonna 2003 järjestämään keruuseen)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3237-4
Kannas, Vappu: “The Forlorn Heroine of a Terribly Sad Life Story”: Romance in the Journals of L. M. Montgomery.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto.  ISBN 978-951-51-1772-4  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylimartimo, Sisko: Anna ja muut ystävämme: L. M. Montgomeryn elämä ja sankarittaret. Helsinki: Minerva, 2008. ISBN 978-952-492-115-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia L. M. Montgomeryn e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä. (suomeksi)
WSOY:n kirjailijaesittely. (Arkistoitu – Internet Archive)
L. M. Montgomeryn teoksia ilmaisina kokoteksteinä ja äänikirjoina Gutenberg-projektissa. (englanniksi)
L. M. Montgomeryn teoksia Gutenberg-projekti Australiassa. (englanniksi)
LibriVox. L. M. Montgomeryn teoksia ilmaisina äänikirjoina.
An L.M. Montgomery Resource Page.[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Picturing A Canadian Life: L.M. Montgomery's Personal Scrapbooks and Book Covers. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Bloggausta L. M. Montgomeryn kirjoista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Kuvan Green Gables -maatila lähiympäristöineen oli Anna-sarjan pääasiallinen tapahtumapaikka. L. M. Montgomery vieraili nuorena tyttönä tuolla serkkunsa suvun omistamalla 1800-luvun maatilalla Cavendishissa.
Annan nuoruusvuodet (1920).
Narbonne

| Narbonne |
| --- | --- |
 Panoraamakuva Narbonnesta.
 lippu:  vaakuna
 Narbonne
 Koordinaatit: 43°11′01″N, 03°00′15″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Oksitania
Departementti:  Aude
Arrondissementi:  Narbonne
Hallinto:  
 – Pormestari:  Jacques Bascou
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  172,96 km²
Väkiluku (2007):  52 252
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Narbonne on kaupunki Välimeren rannalla Ranskan Oksitanian alueen Auden departementissa. Vuonna 2008 kaupungissa asui 52 252 asukasta.
Maantiede

Pinta-alaltaan 17 554 hehtaaria käsittävä kaupunki on Auden departementin suurin alue. Itä-länsiakselilla kaupungin alue rajoittuu Välimereen kun taas pohjois-eteläakselilla on suuria kalkkikivikallioita. Kaupunkiin kulkevat maantiet numero 9 ja 113, sekä moottoritiet A9 ja A61. A9 kulkee Narbonnesta Espanjaan ja Italiaan. Kaupungista kulkevat myös rautatiet Port-Bou/Perpignan/Pariisi ja Bordeaux/Marseille/Vintimille. Lisäksi lähistöllä on useita lentokenttiä.
Historia

Ennen roomalaisvalloitusta Narbonnen alueella asui elisyques-nimellä tunnettu iberiheimo. Heimon pääasiallinen asutuskeskus oli rakennettu Montlaurèsin mäelle ja se oli todennäköinen Narbonnen suora edeltäjä. Roomalaiset valloittivat alueen noin 120-luvulla eaa. Seuraavalla vuosisadalla paikalle kehittyneestä Narbonnen kaupungista tuli Gallia Narbonensisin provinssin keskus. 400-luvun lopussa kaupungin valloittivat länsigootit ja seuraavalla vuosisadalla se oli Espanjan pohjoisimpia alueita. Arabit valloittivat alueen 700-luvulla ja sittemmin se liitettiin frankkien johtajasuku karolingien alueisiin. Keskiajalla kaupungista tuli merkittävä uskonnollinen ja taloudellinen keskus. Kaupunki liitettiin suoraan Ranskan alaisuuteen 1500-luvulla ja Ranskan alaisuudessa se toimi tukikohtana sodissa Espanjaa vastaan. Narbonnen merkitys alkoi vähentyä 1600- ja 1700-luvulla etenkin Ranskan vallankumouksen myötä, jolloin lakkautettiin esimerkiksi kaupunkiin tukeutunut arkkihiippakunta. 1800-luvulla kaupunki koki jälleen kasvua kehittyneen viinitalouden myötä, mutta maailmansotien välillä talous koki jälleen suurta laskua. Viimeisten kolmenkymmenen vuoden aikana kaupunki on jälleen kasvanut jonkin verran.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Narbonne Wikimedia Commonsissa
Moskovan oikeudenkäynnit

Moskovan toisen oikeudenkäynnin syytettyjä.
Moskovan oikeudenkäynnit on nimitys kolmelle suurelle näytösoikeudenkäynnille, jotka pidettiin Moskovassa Neuvostoliitossa Stalinin vainojen aikana vuosina 1936–1938. Syytetyt ja tuomitut olivat entisiä korkea-arvoisia Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) johtajia, joiden valheellisesti väitettiin työskennelleen fasististen tai imperialististen ulkovaltojen hyväksi tuhotakseen neuvostojärjestelmän.
Oikeudenkäynneistä ensimmäinen oli elokuussa 1936 järjestetty ”trotskilais-zinovjevilaisen terroristikeskuksen oikeudenkäynti” eli niin sanottu kuudentoista oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev. Toinen oli tammikuussa 1937 järjestetty ”neuvostovastaisen trotskilaisen keskuksen” oikeudenkäynti eli seitsemäntoista oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Karl Radek ja Georgi Pjatakov. Kolmas oli maaliskuussa 1938 järjestetty ”neuvostovastaisen oikeistolaisen ja trotskilaisen blokin oikeudenkäynti” eli kahdenkymmenenyhden oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Nikolai Buharin ja Aleksei Rykov. Maanpaossa elänyt Lev Trotski oli poissaolevana syytettynä kaikissa kolmessa oikeudenkäynnissä. Kaikki syytetyt pakotettiin tunnustamaan tekaistut syytökset kiduttamalla heitä tai uhkaamalla heidän perheenjäsentensä henkeä.
Moskovan oikeudenkäynnit on nähty Neuvostoliiton johtajan Josif Stalinin keinona hankkiutua eroon vanhoista kilpailijoistaan. Teloitetuiksi joutuivat lähes kaikki tuolloin elossa olleet vanhat puoluejohtajat Stalinia itseään lukuun ottamatta. Oikeudenkäynnit pidettiin Moskovan ammattiliittojen talossa.
Tausta

Neuvostoliitossa oli jo ennen Stalinin vainoja pidetty muutamia huomiota herättäneitä suuria kansallisia näytösoikeudenkäyntejä. Niitä olivat muun muassa vuoden 1928 Šahty-oikeudenkäynti, vuoden 1930 Teollisuuspuolueen oikeudenkäynti ja vuoden 1931 ”menševikkien yleisliittolaisen toimiston” oikeudenkäynti, jotka eivät kuitenkaan koskettaneet NKP:n omaa johtoa.
Suurten puhdistusten välittömänä laukaisijana oli NKP:n Leningradin-puoluejohtajan Sergei Kirovin salamurha joulukuussa 1934. Kirovin ampunut Leonid Nikolajev oli Grigori Zinovjevin, Stalinin syrjäyttämän Kirovin edeltäjän, entinen kannattaja. Tähän vetoamalla Zinovjev ja hänen liittolaisensa Lev Kamenev tuomittiin tammikuussa 1935 Stalinin vaatimuksesta salaisessa oikeudenkäynnissä kymmeneksi ja viideksi vuodeksi vankeuteen ”moraalisesta osallisuudesta” Kirovin murhaan. Tämä ei kuitenkaan riittänyt Stalinille. Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta vieraiden valtojen hyväksi. Kesällä 1936 turvallisuuspoliisi NKVD esitti Stalinille todisteita, joiden mukaan maanpaossa elänyt Trotski olisi pitänyt yhteyttä Neuvostoliitossa olleisiin kannattajiinsa ja nämä olivat edelleen neuvotelleet Zinovjevin, Kamenevin ja Nikolai Buharinin tukijoiden kanssa. Tämän jälkeen Stalin päätti tuhota vanhat kilpailijansa lopullisesti, vaikka nämä olivat jo vuosia aiemmin menettäneet kaiken todellisen poliittisen vaikutusvaltansa.
Huhtikuussa 1935 säädetty rikoslain muutos mahdollisti 12-vuotiaiden ja sitä vanhempien lasten tuomitsemisen samoihin rangaistuksiin kuin aikuiset. Tämän jälkeen näytösoikeudenkäynneissä syytettyjä oli helpompaa kiristää tunnustamaan uhkaamalla heidän lapsiaan syytteillä.
Zinovjevin–Kamenevin oikeudenkäynti

Moskovan oikeudenkäynneistä ensimmäinen järjestettiin 19.–24. elokuuta 1936. Pääsyyttäjänä toimi Andrei Vyšinski ja päätuomarina Vasili Ulrih. Syytettyjä oli kuusitoista: Zinovjev, Kamenev, Ivan Smirnov, Grigori Jevdokimov, Vagaršak Ter-Vaganjan, Sergei Mratškovski, Ivan Bakajev, Jefim Dreitzer, Eduard Holtzman, Isaak Reingold, Richard Pickel, Valentin Olberg, Konon Berman-Jurin, Fritz David (Ilja-David Krugljanski), Moisei Lurje ja Natan Lurje. Heitä syytettiin ”terroristisen trotskilais-zinovjevilaisen vastavallankumouksellisen keskuksen” muodostamisesta. Syytettyjen väitettiin kuuluneen vuodesta 1932 alkaen Trotskin ulkomailta johtamaan salaliittoon, joka oli murhannut Kirovin ja suunnitellut Stalinin sekä muiden neuvostojohtajien murhia. Salaliittolaisten väitettiin myös vehkeilleen viisivuotissuunnitelmien romuttamiseksi sabotoimalla Neuvostoliiton maataloutta ja teollisuutta, esimerkiksi sekoittamalla meijerien voihin nauloja ja sairastuttamalla tuotantoeläimiä. Lisäksi heidän väitettiin myyneen Neuvostoliiton alueita natsi-Saksalle ja Japanille vastineena näiltä saamastaan avusta. Kuudestatoista syytetystä viisi oli turvallisuuspalvelu NKVD:n kätyreitä, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Trotskin ohella myös hänen poikansa Lev Sedov esitettiin yhtenä rikollisen salaliiton johtajista.
Zinovjev ja Kamenev olivat 1920-luvun valtataistelussa olleet ensin Stalinin liittolaisia, sitten oppositiossa häntä vastaan ja jonkin aikaa myös liitossa Trotskin kanssa, vaikka eivät kannattaneetkaan tämän oppeja. Stalin lupasi oikeudenkäynnin alla salaisessa tapaamisessa säästää Zinovjevin ja Kamenevin, heidän perheenjäsentensä ja heidän entisten tovereidensa hengen, jos he tunnustaisivat syytteet. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat. Tunnustusten ohella syytteiden tueksi ei voitu esittää mitään aineellisia todisteita. Viranomaisten hallussa väitettiin olevan Trotskin lähettämiä kirjeitä, joissa tämä antoi ohjeita terrori-iskuihin, mutta väitettyjä kirjeitä ei koskaan tuotu julkisuuteen. Stalin petti lupauksensa, sillä kaikki syytetyt tuomittiin kuolemaan. Zinovjev ja Kamenev teloitettiin seuraavana aamuna. Tämä oli ensimmäinen kerta Stalinin aikana, kun entisiä keskuskomitean jäseniä teloitettiin.
Radekin–Pjatakovin oikeudenkäynti

Tammikuussa 1937 pidetyssä Moskovan toisessa oikeudenkäynnissä pääsyytettyinä olivat Karl Radek, Georgi Pjatakov, Grigori Sokolnikov ja Leonid Serebrjakov. Muut seitsemästätoista syytetystä olivat Jakov Livšits, Nikolai Muralov, Mihail Boguslavski, Ivan Graše, Jakov Drobnis, Ivan Knjazev, Boris Norkin, Gavriil Pušin, Stanislav Rataitšak, Iosif Turok, Aleksei Šestov, Valentin Arnold ja Mihail Stroilov.
Useat syytetyistä olivat kuuluneet 1920-luvulla Trotskin johtamaan vasemmisto-oppositioon. Nyt heidän väitettiin kuuluneen Trotskin johtamaan salaliittoon, joka pyrki kumoamaan neuvostojärjestelmän ja palauttamaan kapitalismin. Jälleen toistuivat syytökset salamurhista, laajamittaisesta sabotaasista ja liittoutumisesta fasististen ulkovaltojen kanssa. Tuomiot julistettiin 30. tammikuuta. Kolmetoista syytettyä, joukossa Pjatakov, tuomittiin kuolemaan. Radek, Sokolnikov ja kaksi muuta saivat kymmenen vuoden vankeustuomiot. NKVD järjesti myöhemmin Radekin ja Sokolnikovin murhatuiksi vankilassa. Vankeustuomioilla selvinneistä Arnold ja Stroilov teloitettiin Orjolin vankilan vankien joukkoteloituksessa syyskuussa 1941.
Pjatakovin tuhoamisen on arveltu olleen Stalinille keino painostaa politbyroon jäsentä Sergo Ordžonikidzeä tukemaan muita puhdistuksia, sillä Pjatakov oli ollut teollisuusasiain kansankomissaarina toimineen Ordžonikidzen apulaiskansankomissaari. Ordžonikidze teki itsemurhan muutamaa viikkoa oikeudenkäynnin jälkeen.
Buharinin–Rykovin oikeudenkäynti

Stalin julisti kesäkuussa 1937 Nikolai Buharinin, Aleksei Rykovin ja Mihail Tomskin syyllistyneen vakoiluun. He olivat olleet Stalinin liittolaisia 1920-luvun valtataistelussa Trotskia, Zinovjevia ja Kamenevia vastaan, mutta muodostaneet 1920-luvun lopussa Stalinin politiikkaa arvostelleen niin sanotun oikeisto-opposition, joka sittemmin oli vaiennettu. Tomski oli tehnyt itsemurhan jo vuonna 1936.
Moskovan kolmas oikeudenkäynti pidettiin maaliskuussa 1938. Syytettyjä oli 21, heistä tunnetuimpina Buharin, Rykov, Nikolai Krestinski, Christian Rakovski ja entinen NKVD:n päällikkö Genrih Jagoda, joka oli ollut järjestämässä Moskovan ensimmäistä oikeudenkäyntiä. Muut syytetyt olivat Hryhori Hrynko, Vladimir Ivanov, Fayzulla Xojayev, Akmal Ikramov, Vasil Šaranhovitš, Arkadi Rozenholz, Mihail Tšernov, Isaak Zelenski, Sergei Bessonov, Prokopi Zubarev, Pavel Bulanov, Veniamin Maksimov-Dikovski, Pjotr Krjutškov, Lev Levin, Ignati Kazakov ja Dmitri Pljetnov. Useat syytetyistä olivat kuuluneet Uzbekistanin kommunistisen puolueen johtoon. Jälleen syytettyjä syytettiin Trotskin johtamaan salaliittoon kuulumisesta, Stalinin salamurhan suunnittelusta ja vakoilusta ulkovaltojen hyväksi. Buharinin väitettiin suunnitelleen jopa Leninin salamurhaamista vuonna 1918. Syytettyihin kuului myös kolme lääkäriä, Levin, Kazakov ja Pljetnov, jotka syytteiden mukaan olivat Jagodan käskystä myrkyttäneet puoluejohtoon kuuluneen Valerian Kuibyševin, Jagodan edeltäjän Vjatšeslav Menžinskin, kirjailija Maksim Gorkin ja viimeksi mainitun pojan Maksim Peškovin.
Buharin tunnusti syytökset pelastaakseen vaimonsa ja poikansa hengen. Hän tosin muotoili tunnustuksensa siten, että kiisti kaikki yksittäiset rikokset, joista häntä syytettiin, ja myönsi ainoastaan yleisen syyllisyyden. Syytetyistä Krestinski kiisti syytteet kokonaan ensimmäisessä kuulemisessaan 2. maaliskuuta, mutta hän muutti lausuntoaan jo seuraavana päivänä ja tunnusti syytteet. Oletettavasti kuulustelijat mursivat hänet yön aikana. Kaikki syytetyt kolmea lukuun ottamatta tuomittiin 13. maaliskuuta kuolemaan. Teloitukset pantiin toimeen 15. maaliskuuta. Kuolemantuomion välttivät Rakovski, Pljetnov ja Bessonov, jotka saivat 20 vuoden vankeustuomion. Heidät teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä Orjolin vankilan vankien joukkoteloituksessa syyskuussa 1941.
Muita oikeudenkäyntejä

Moskovan kolmen näytösoikeudenkäynnin ohella samoina vuosina järjestettiin myös muita merkittäviä Stalinin puhdistuksiin liittyneitä oikeudenkäyntejä. Kesäkuussa 1937 marsalkka Mihail Tuhatševski ja joukko muita sotilaskomentajia tuomittiin kuolemaan salaisessa sotaoikeudenkäynnissä.
Kirjallisuutta

Antero Uitto & Ossi Kamppinen. Stalinin lavastukset: näytösoikeudenkäynnit 1936–1938. Docendo 2020 ISBN 978-952-291-844-4
Pääsyyttäjä Andrei Vyšinski lukee syytteitä Karl Radekia vastaan Moskovan toisessa oikeudenkäynnissä.
Sähkömagnetismi suhteellisuusteoriassa

Sähkömagnetismi suhteellisuusteoriassa käsittelee kysymystä siitä, miten erityinen suhteellisuusteoria vaikutti nykyiseen teoriaan sähkömagnetismista ja elektro­dynamiikasta. Suhteellisuusteoria osoitti ensinnäkin, miten sähkö­magneettiset, erityisesti sähkö- ja magneetti­kenttiä kuvaavat suureet riippuvat havaitsijan liiketilasta Lorentz-muunnoksen mukaisella tavalla. Toiseksi se johti entistä syvälli­sempään käsitykseen siitä, miten sähkö ja magnetismi liittyvät toisiinsa ja osoitti, millä tavoin käytetty vertailu­järjestelmä vaikuttaa siihen, mitkä ilmiöt oli käsitetty sähköisiksi, mitkä magneettisiksi. Jo aikaisemmin oli esimerkiksi tiedetty, että johteeseen syntyi yhtä suuri virta, liikkuipa johde magneetin läheisyydessä tai magneetti yhtä suurella nopeudella johteen läheisyydessä, mutta näitä pidettiin kahtena eri ilmiönä, kun taas suhteellisuus­teoria osoitti, että kysymys on samasta ilmiöstä. Kolmanneksi se tarjosi mahdolliseksi ilmaista sähkö­magnetismin lait lyhemmässä muodossa kovarianttien tensorien avulla.
Suhteellisuus­teoria saikin alkunsa sähkö­magnetismin lakien luonnetta koskeneesta pohdinnasta. Vuonna 1865 James Clerk Maxwell oli jo tiivistänyt sähkö­magnetismin teorian neljäksi yhtälöksi, Maxwellin yhtälöiksi. Ennen suhteellisuus­teoriaa vallitseva käsitys kuitenkin oli, että nämä yhtälöt pätevät sellaisenaan vain maailmaneetterin koordinaatistossa, joka myös samastettiin Newtonin olettaman absoluuttinen avaruuden kanssa. Tässä suhteessa sähkö­magnetismin lait olisivat kuitenkin selvästi poikenneet klassisen mekaniikan laeista, jotka olivat samat kaikissa tasaisessa liikkeessä olevissa inertiaali­järjestelmissä. Erityinen suhteellisuus­teoria sitä vastoin osoitti, että myös sähkö­magnetismin lait ovat samat kaikissa inertiaali­järjestelmissä. Itse asiassa Einsteinin ensimmäisen suhteellisuusteoriaa koskeneen, vuonna 1905 julkaistun artikkelin otsikkona olikin Liikkuvien kappaleiden elektro­dynamiikasta (saks. Zur Elektro­dynamik bewegter Körper), ja yli puolet artikkelista käsitteli kysymystä siitä, miten Maxwellin yhtälöt muuntuvat siirryttäessä vertailu­järjestelmästä toiseen.
Kenttien muunnokset inertiaalijärjestelmien välillä > Sähkökentän voimakkuus ja magneettivuon tiheys

Seuraavassa oletetaan kaksi inertiaalijärjestelmää, S ja S', joista S' liikkuu S:n suhteen nopeudella v. Sähkö­kentän voimakkuudelle ja magneetti­vuon tiheydelle sellaisena, kuin ne ovat mitattavissa inertiaalijärjestelmässä S, käytetään seuraavassa merkintöjä E ja B; vastaavat arvot inertiaalijärjestelmässä S' ovat E' ja B'. Lisäksi käytetään kenttä­vektorien liikkeen suuntaisille komponenteille merkintöjä  {\stackrel {\mathbf {E} _{\parallel }}{}} ja  {\stackrel {\mathbf {B} _{\parallel }}{}}, liikettä vastaan kohtisuorille komponenteille taas merkintöjä  {\stackrel {\mathbf {E} _{\bot }}{}} ja  {\stackrel {\mathbf {B} _{\bot }}{}} Sähkö­kentän voimakkuuden ja magneetti­vuon tiheyden välillä eri vertailu­järjestelmissä on yhteys:
missä  \gamma  on Lorentzin tekijä:
ja c valonnopeus. Muunnokset käänteiseen suuntaan ovat muutoin samat paitsi että v on korvattava -v:llä.
Jos liike tapahtuu x-akselin suunnassa, voidaan kenttävektorien eri koordinaattiakselien suuntaisten komponenttien muunnokset esittää myös muodossa:
Vaihto­ehtoisesti ja yhtäpitävästi voidaan yhtälöt esittää myös muodossa:
missä v̂ on nopeuden suuntainen yksikkövektori.
Näistä yhtälöistä seuraa, että vaikka jompikumpi kentistä olisi nolla jossakin vertailu­järjestelmässä, se ei välttämättä ole nolla kaikissa vertailu­järjestelmissä. Jos edellä mainitussa vertailu­järjestelmässä S esimerkiksi sähkö­kenttä on nolla, järjestelmässä S' niin ei ole laita, mikäli järjestelmässä B magneetti­kenttä ei ole nolla.
Tämä ei merkitse, että eri vertailu­järjestelmissä havaittaisiin eri ilmiöt, joskin samat ilmiöt on kuvattava eri tavoin. Sähkö- ja magneetti­kenttä eivät olekaan erillisiä, toisistaan riippumattomia käsitteitä, vaan saman fysikaalisen perus­olion,
sähkö­magneettisen kentän eri ilmenemis­muotoja. Sitä ei voida abso­luuttisesti jakaa sähkö- ja magneetti­kenttään, vaan jako riippuu varauksen liikkeestä havaitsijan suhteen. Samoin eivät sähköinen ja magneettinen vuoro­vaikutus ole kaksi eri ilmiötä vaan ne ovat sähkö­magneettisen vuoro­vaikutuksen eri puolia.
Kenttien muunnokset inertiaalijärjestelmien välillä > Sähkökentän voimakkuus ja magneettivuon tiheys > Sähkökentän muunnoskaavojen johto

Sähkövaraus on suhteellisuus­teoriankin mukaan invariantti, riippumaton käytetystä vertailu­järjestelmästä.
Oletetaan, että vertailu­järjestelmässä S' on levossa kaksi sähkö­varausta, Q ja q. Tässä vertailu­järjestelmässä niiden välillä havaitaan vain sähköinen vuoro­vaikutus. Jos varauksen Q aiheuttaman sähkö­kentän voimakkuus varauksen q kohdalla on E, varaukseen q kohdistuu voima
jonka eri akselien suuntaiset komponentit ovat:
Oletetaan lisäksi, että vertailu­järjestelmä S liikkuu S':n suhteen x-akselin suuntaan nopeudella v. Tässä vertailu­järjestelmässä molemmat varaukset ovat liikkeessä. Näin ollen varaus Q saa aikaan sähkö­kentän lisäksi myös magneetti­kentän. Koska myös varaus q on liikkeessä nopeudella -v, siihen kohdistuva voima on
jonka eri akselien suuntaiset komponentit ovat:
Lorentzin muunnoksen avulla voidaan voimille johtaa muunnos­kaavat:
kun havaitsija on levossa järjestelmässä S' ja liikkuu nopeudella S järjestelmän S suhteen.
Kun nämä sijoitetaan voimaa järjestelmässä S' kuvaaviin lausekkeisiin, saadaan:
eli täsmälleen edellä mainitut sähkökentän komponenttien muunnos­kaavat.
Vastaavan­laisella mutta hieman työläämmällä tarkastelulla voidaan johtaa myös magneetti­kentän kompo­nenttien muunnos­kaavat.
Muunnos­kaavat voidaan ilmaista tiiviimmässä muodossa käyttämällä jäljempänä määriteltyä kovarianttia sähkö­magneettista tensoria.
Kenttien muunnokset inertiaalijärjestelmien välillä > Sähkövuon tiheys ja magneettikentän voimakkuus

Sähkövuon tiheys ja magneettikentän voimakkuus tyhjiössä saadaan sähkö­kentän voimakkuuden ja magneetti­vuon tiheyden avulla seuraavasti:
missä  \epsilon _{0} on sähkövakio ja  mu_{0} magneettivakio. Kun näiden vakioiden ja valonnopeuden välillä on yhteys
saadaan näille kenttävektoreille muunnoskaavat: