stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erik Mättö
Kuolema

Ajatus Mätön muilutuksesta syntyi Karjalan kannakselta saapuneiden ilmiantojen perusteella heinäkuun alussa 1930. Lapuan liikkeen johtaja Vihtori Kosola oli tuolloin alkoholisminsa vuoksi hoidettavana sairaalassa Helsingissä, eikä ollut tietoinen asiasta. Lopullisen määräyksen antoivat 17. heinäkuuta kaksi järjestön Lapuan päämajan päivystäjää, jotka myöhemmin kertoivat toimineensa oma-aloitteisesti ilman ylempää tullutta käskyä. Etelä-Pohjanmaalta lähti liikkeelle viiden hengen iskuryhmä, johon kuuluivat Vihtori Kosolan poika Pentti Kosola, ylikonstaapeli Matti Nikula, lakitieteen ylioppilas Mauri Nikula, talollinen Matti Tuokko sekä autoilija Kustaa Vannas. Seuraavana päivänä joukkio saapui Viipuriin, jossa he alkoivat ryypiskellä Hotelli Belvederessä paikallisten suojeluskuntalaisten kanssa. Ryhmään liittyi myös oppaana toiminut Johannes Ristseppä.
Mättö siepattiin kotoaan Heinjoelta 19. heinäkuuta, jonka jälkeen hänet vietiin ns. Pusurin kankaalle. Tarkoituksena oli pahoinpidellä ja pelotella Mättöä, mutta kesken kävelymatkan vahvasti päihtyneenä ollut Pentti Kosola ampui hänet metsäpolulla. Säikähtäneet muiluttajat hautasivat ruumiin, joka löydettiin vasta seuraavana kesänä, kun oppaana toiminut Ristseppä tunnusti teon ja näytti viranomaisille kätköpaikan. Kuulusteluissa Kosola väitti ampuneensa tupakkaa taskustaan kaivaneen Mätön, koska luuli tämän tavoitelleen asetta. Murhaa seuranneena yönä Vannaksen autolla liikkeellä ollut iskuryhmä jatkoi matkaansa Mikkeliin, jossa humalainen seurue herätti huomiota etsimällä kommunisteja keskellä yötä eri puolilta kaupunkia.
Mättö oli omalaatuisen luonteensa lisäksi myös sairaalloinen mies, joka kärsi muun muassa jonkinlaisesta sydäntaudista. Tämän vuoksi muiluttajiin kuulunut ylikonstaapeli Nikula ei hänet tavattuaan enää uskonut paikallisten Mätöstä esittämiä väitteitä.
Oikeudenkäynti

Rikosjuttu tuli vireille syksyllä 1931 Muolaan, Äyräpään ja Kyyrölän kihlakunnanoikeuden syyskäräjillä. Syyttäjänä toiminut nimismies Paavo J. Virkkunen oli kuitenkin Lapuan liikkeen kannattajia ja lievensi Kosolan murhasyytteen tahattomaksi tapoksi. Oikeuskansleri Albert Makkonen asetti uudeksi syyttäjäksi Viipurin läänin poliisitarkastajan, mutta myös asiaa käsitellyt Viipurin käräjäoikeuden tuomari Erkki Saraste osoittautui lapualaismieliseksi. Hän hylkäsi muilutuksen määränneiden Lapuan liikkeen kanslistien syytteet ja julisti Makkosen määräyksestä huolimatta tapauksen käsiteltäväksi suljetuin ovin. Lisäksi Saraste päästi oikeudenkäynnin aikana Kosolan kahdesti vapaaksi, mikä oli vastoin lakia. Lopulta Kosola tuomittiin ”erittäin lieventävien asianhaarojen vallitessa tehdystä taposta” viiden vuoden kuritushuonerangaistukseen sekä vapaudenriistosta kolmen kuukauden vankeuteen. Korkein oikeus kuitenkin katsoi Kosolan rikoksen perusmuotoiseksi tapoksi ja korotti rangaistuksen kahdeksan vuoden kuritushuonerangaistukseksi (KKO 1932 II 288).
Vapautumisensa jälkeen Kosola kertoi olleensa murhapäivänä niin humalassa, ettei muista tapahtumista mitään, mutta sanoi myös uskovansa ettei todellisuudessa ollut ampunut Mättöä. Joidenkin väitteiden mukaan Kosola olisi tunnustanut murhan saadakseen huomion pois muista iskuryhmän jäsenistä.
Tampereen taidemuseo

| Tampereen taidemuseo |
| --- | --- |

Tyyppi:  Taidemuseo, vilja-aitta, museorakennus, museo, rakennus 
Sijainti:  Puutarhakatu 34 Amuri, Tampere
Perustettu:  1931  (alueellinen vastuumuseo vuodesta 2020)
Ylläpitäjä:  Tampereen kaupunki
Kotisivut:  tampereentaidemuseo.fi
Koordinaatit:  61°29′55″N, 023°44′38″E
 fiTampereen taidemuseo 
    
Tampereen taidemuseo on tamperelainen museo, joka on avattu yleisölle 31. lokakuuta 1931. Se on Sisä-Suomen vanhin ja koko maan kolmanneksi vanhin taidemuseo. Taidemuseon rakennus sijaitsee Amurin kaupunginosassa Pyynikintorin läheisyydessä. Museo on ollut Tampereen kaupungin omistuksessa vuodesta 1985, ja se toimii nykyään osana kaupungin museotoimea. Alun perin Tampereen taidemuseon toiminnasta ja sen kokoelmista vastasi Tampereen Taideyhdistys. Yhdistys tukee yhä museon toimintaa, samoin kuin Tampereen taidemuseon ystävät -yhdistys.
Elin Danielson-Gambogin öljyvärimaalaus Italialainen perhe (1900) kuuluu Tampereen taidemuseon kokoelmiin.
Kokoelmat

Tampereen taidemuseo on vuodesta 2005 lähtien hallinnoinut omien kokoelmiensa lisäksi Tampereen nykytaiteen museon kokoelmaa ja Tampereen kaupungin taidekokoelmaa. Sillä on tätä nykyä hallussaan Suomen toiseksi suurimmat taidekokoelmat: yhteensä yli 14 000 teosta lähes 2 000 taiteilijalta. Suurin osa teoksista on kotimaista taidetta 1800- ja 1900-luvuilta. Painopisteitä ovat mm. tamperelainen taide ja suomalainen mitalitaide. Yksittäisistä taiteilijoista ovat parhaiten edustettuina Tove Jansson, Tuulikki Pietilä, Magnus Enckell, Kalle Löytänä ja Matti Petäjä.
Taidemuseon kokoelmien kuuluisin osa on kansainvälisesti tunnettu Muumilaakson kokoelma, johon sisältyy Tove Janssonin alkuperäispiirroksia ja Tuulikki Pietilän kolmiulotteisia kuvaelmia. Taidemuseo sai muumiteokset 1980-luvulla suurena kertalahjoituksena, mikä johti erillisen Muumilaakso-museon avaamiseen vuonna 1987. Muumimuseo sijaitsi 25 vuoden ajan pääkirjastotalo Metson alakerrassa, kunnes se joutui muuttamaan pois remontin vuoksi. Vuosina 2013–2016 Muumilaaksolla oli näyttely Tampereen taidemuseon pohjakerroksessa. Uusi Muumimuseo avattiin Tampere-talossa kesäkuussa 2017.
Näyttelyt

Tampereen taidemuseo esittelee paikallista, kotimaista ja ulkomaista kuvataidetta. Näyttelytoiminnassa ovat edustettuina sekä nykytaide että taidehistoria.
Museokävijöiden suosikkeja ovat olleet varsinkin muinaisia kulttuureja esittelevät suurnäyttelyt. Vuosina 1997–1998 taidemuseossa oli esillä Meksikon ja Guatemalan intiaanikulttuureja käsittelevä näyttely, johon tutustui yli 96 000 henkeä. Lähes yhtä suosittu oli vuoden 2001 inkanäyttely, joka keräsi yli 91 000 kävijää. Ylivoimainen yleisöennätys tehtiin kuitenkin vuosina 1993–1994, kun museon näyttelynä oli ”Muinainen Egypti – hetki ikuisuudesta”. Puolessa vuodessa museo sai 159 000 egyptologiasta kiinnostunutta vierasta.
2010-luvulla näyttelyitä on järjestetty esimerkiksi Dashi Namdakovin, J. M. W. Turnerin ja H. R. Gigerin teoksista. Uutta kotimaista taidetta on esitelty muun muassa jokavuotisissa Vuoden nuori taiteilija -tapahtumissa.
Vuoden nuori taiteilija

Tampereen taidemuseo tunnetaan Vuoden nuori taiteilija -tapahtumasta, jonka se järjestää yhdessä Tampereen kaupungin kanssa. Tapahtuman tarkoituksena on kiinnittää huomiota suomalaiseen nykytaiteeseen tuomalla esiin lahjakkaita, alle 35-vuotiaita kuvataiteilijoita. Vuoden nuoren taiteilijan valitsee asiantuntijaryhmä. Tapahtuma sai alkunsa Tampereen Nuorkauppakamarin aloitteesta vuonna 1984.
Pirkanmaan aluetaidemuseo

Tampereen taidemuseo on nimetty Pirkanmaan aluetaidemuseoksi. Aluetaidemuseon toiminta alkoi kokeiluna vuonna 1974, ja sen asema vakinaistettiin vuonna 1980. Nimitys tarkoittaa sitä, että Tampereen taidemuseo tarjoaa asiantuntijapalveluja pirkanmaalaisille kunnille ja muille yhteisöille. Se muun muassa lainaa yhteistyökumppaneilleen maksutta kiertonäyttelyitä, joita voidaan sijoittaa kunnallisten näyttelytilojen lisäksi vaikkapa kouluihin, päiväkoteihin, kirjastoihin ja palvelutaloihin. Aluetaidemuseo myös seuraa Pirkanmaan taide-elämää ja tutkii sen taidehistoriaa. Esimerkiksi keväällä 2011 aluetaidemuseossa aloitettiin Patsastalkoot-niminen projekti, jonka tavoitteena on tallettaa tietoa Pirkanmaan alueen julkisista veistoksista. Aluetaidemuseojärjestelmä korvattiin uudella vastuumuseojärjestelmällä vuonna 2020.
Museon johto

Tampereen taidemuseota on vuosina 2008–2022 johtanut filosofian maisteri Taina Myllyharju. Hän irtisanoutui virastaan kesällä 2022. Aiemmin taidemuseon johtajina ovat toimineet taidemaalari Gabriel Engberg (vuosina 1931–1948), taidemaalari Reino Viirilä (vuosina 1948–1968), filosofian maisteri, museoneuvos Anneli Ilmonen (vuosina 1968–2004) ja filosofian tohtori Janne Gallen-Kallela-Sirén (vuosina 2004–2007).
Taidehistorioitsija, filosofian maisteri Selma Green aloittaa taidemuseon johtajana vuoden 2023 alussa.
Museorakennus

Taidemuseo on toiminut koko olemassaolonsa ajan samassa rakennuksessa. Sillä on nykyään noin 1 000 neliömetrin laajuiset näyttelytilat, jotka jakaantuvat kolmeen kerrokseen. Tiloihin on esteetön kulku myös pyörätuolilla.
Museorakennus > Ulkoarkkitehtuuri

Taidemuseon rakennus on entinen kruunun viljamakasiini, joka on suunniteltu vuonna 1838. Rakennustyöt aloitettiin todennäköisesti alkuvuodesta 1839. Talo on kaksikerroksinen ja edustaa tyyliltään uusklassismia. Jokaista julkisivua rytmittää neljä kaksoispilasteria, joiden väleissä on ikkunoita. Ulkoasu on yksinkertainen, hillitty ja vähäkoristeinen. Koska makasiini on ollut alun perin arkinen hyötyrakennus, sen ulkopintaa ei ole rapattu, vaan rosoinen punatiili on jätetty näkyviin. Kyseessä on tiettävästi Tampereen vanhin säilynyt punatiilijulkisivu. Talo on ulkopuolelta pääosin alkuperäisessä asussa.
Makasiinin suunnittelijana on pidetty arkkitehti C. L. Engeliä, mutta sen rakennuspiirustukset on signeerannut myös arkkitehti Anton Wilhelm Arppe. On mahdollista, että Arppe suunnitteli rakennuksen ja Engel vain allekirjoitti suunnitelman, koska toimi silloin intendentinkonttorin johtajana.
Museorakennus > Viljavarastosta taidehalliksi

Vuonna 1927 Aamulehden toimituksessa syntyi ajatus, että tyhjilleen jäänyt, puolustusministeriön omistama makasiini muutettaisiin taidemuseoksi. Maailmankuulua arkkitehtia Eliel Saarista pyydettiin ottamaan asiaan kantaa. Häneltä saatiin Yhdysvalloista hyvin mitäänsanomaton vastaus, mutta Aamulehdessä lausuntoa paisuteltiin ja se tulkittiin puoltavaksi kannanotoksi. 8. huhtikuuta lehti uutisoi: ”Maan etevimmät asiantuntijat asettuvat yksimielisinä puoltamaan arvonmukaisen käytännön hankkimista tälle monumentaaliselle rakennusluomalle.” Valtioneuvosto hyväksyi hankkeen ja luovutti rakennuksen Tampereen Taideyhdistykselle. Tontti kuului kaupungille, mutta valtuusto päätti antaa siitä osan yhdistykselle. Myöhemmin kaupunki myönsi vielä 200 000 markkaa talon kunnostustöihin.
Rakennuksen muutospiirustukset annettiin tamperelaisen arkkitehdin Hilja Gestrinin tehtäväksi vuonna 1929. Hän käytti suunnittelutyönsä pohjana Vilho Kolhon aikaisemmin tekemiä luonnoksia. Gestriniä avusti myös taiteilija Gabriel Engberg. Remontissa sisätilat purettiin kokonaan. Tiiliseinät, lämmitysuunit ja viljalaarit saivat väistyä uuden portaikon ja sen ympärille sijoittuvien ajanmukaisten näyttely- ja toimistotilojen tieltä. Rakennuksen ulkopuolella suurin muutos tehtiin kattolyhtyyn, jota levennettiin huomattavasti. Näin sisätiloihin saatiin pehmeää ylävaloa. Peltinen ulko-ovi vaihdettiin tammioveen ja ikkunaluukut korvattiin yksiruutuisilla ikkunoilla.
Gestrin suunnitteli taidemuseon tontin luoteisnurkkaan myös uuden piharakennuksen, joka oli tarkoitettu vahtimestarin asunnoksi. Talon kellariin sijoitettiin museon lämpökeskus, josta kanavia pitkin johdettiin lämpö museon lattian alle. Museo ja piharakennus valmistuivat kesäkuussa 1931. Hieman myöhemmin Tampereen kaupunki viimeisteli alueen puistomaiseksi.
Museorakennus > Myöhemmät muutokset ja suojelu

Taidemuseoon on tehty peruskorjaukset 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa sekä 1980-luvun alussa. Rakennusta remontoitiin laajasti myös vuonna 1971. Viimeisimmän peruskorjauksen (1982–1984) yhteydessä museotekniikka nykyaikaistettiin. Samalla museon näyttelytilat laajenivat, kun rakennukseen lisättiin arkkitehti Antti Ilveskosken suunnittelema maanalainen kerros. Laajentaminen tuli taloudellisesti mahdolliseksi, kun Tampereen kaupunki siirtyi museon omistajaksi 1980-luvulla. Se osti kiinteistön valtiolta, minkä jälkeen taideyhdistys luovutti sille vastuun museon toiminnasta.
Piharakennuksessa sijainnut vahtimestarin asunto muutettiin museon toimistotiloiksi vuonna 1979. Rakennusten välille tehtiin myöhemmin maanalainen yhdyskäytävä.
Taidemuseon rakennus on suojeltu rakennustaiteellisin, kulttuurihistoriallisin ja maisemallisin perustein. Myös entinen vahtimestarin talo on asemakaavassa määritetty kaupunkikuvan kannalta tärkeäksi rakennukseksi, jota ei saa purkaa ilman pakottavaa syytä.
Museovirasto on aikaisemmin pitänyt Tampereen taidemuseota ja viereistä Amurin työläismuseokorttelia valtakunnallisesti merkittävänä kulttuuriympäristönä. Kohteet menettivät tämän statuksen vuoden 2009 luokituksessa.
Muut toimitilat

Tampereen taidemuseolla on toimisto Finlaysonin vanhalla tehdasalueella osoitteessa Väinö Linnan aukio 15. Siellä työskentelevät museon näyttely-yksikkö ja pedagoginen osasto (kulttuurikasvatusyksikkö Taite). Taidemuseo järjesti aikoinaan näyttelyitä samassa rakennuksessa sijainneessa Taidehalli TR1:ssä.
Taidemuseon varastot on keskitetty Tampereen museoiden yhteiseen kokoelmakeskukseen, joka on otettu käyttöön vuonna 2012. Kokoelmakeskus toimii vanhassa peruskorjatussa teollisuuskiinteistössä Ruskon kaupunginosassa. Keskuksessa säilytetään niitä taideteoksia, jotka eivät ole esillä näyttelyissä tai kaupungin julkisissa tiloissa. Siellä on tilat myös teosten konservoinnille sekä muulle kokoelmien hoidolle ja tutkimukselle.
Taidemuseon hallinnoima Muumimuseo (ent. Muumilaakso) sai pysyvän paikan Tampere-talosta kesällä 2017. Museo sijaitsi pääkirjastotalo Metson alakerrassa vuosina 1987–2012, minkä jälkeen se oli muutamia vuosia evakossa taidemuseon päärakennuksessa.
Uudisrakennushanke > Tausta

Taidemuseon tilat kävivät ahtaiksi 1970-luvun lopulla. Museon laajentamiseen oli varauduttu jo vuonna 1965 vahvistetussa asemakaavamuutoksessa, mutta Tampereen Taideyhdistys ei pitänyt sen linjauksia riittävinä. Yhdistyksen pyynnöstä asemakaavaa muutettiin vuonna 1982 niin, että museorakennusta oli lupa laajentaa maan alle. Samalla viereiseltä tontilta varattiin paikka taidemuseon maanpäälliselle uudisrakennukselle. Tontilla sijaitsi vielä 1980-luvulla puutalokortteli, joka oli ajateltu ottaa museon käyttöön. Vanhojen huonokuntoisten asuinrakennusten hyödyntäminen osoittautui kuitenkin mahdottomaksi.
Laajennuksen ensimmäinen, maanalainen vaihe toteutettiin vuosien 1982–1984 peruskorjauksen yhteydessä. Vuonna 1985 Tampereen Taideyhdistys luovutti taidemuseon Tampereen kaupungille sillä ehdolla, että museolle tehtäisiin uusi päärakennus entisen viereen. Arkkitehti Antti Ilveskoski suunnitteli taidemuseolle uudisrakennuksen, joka oli tarkoitus yhdistää vanhaan osaan maanalaisten tilojen välityksellä. Hanke kirjattiin Tampereen kaupungin kuntasuunnitelman toteuttamisosaan vuonna 1985, kun kaupunginjohtajana toimi Pekka Paavola. Kaupunginjohdon vaihduttua uudisrakennushankkeesta kuitenkin luovuttiin, ja se hävisi kuntasuunnitelmasta vuonna 1988.
Taidemuseon tilaongelmat nousivat jälleen puheenaiheeksi 2010-luvulla, kun Tampereen taidemuseon Muumilaaksolle etsittiin pitkään uutta sijoituspaikkaa. Taidemuseon entinen johtaja Anneli Ilmonen kertoi kaupunkilehti Tamperelaisen haastattelussa, että hän piti uudisrakennusta ainoana oikeana ratkaisuna. Huonon taloustilanteen vuoksi kaupunki päätti kuitenkin järjestää muumeille paikan Tampere-talosta. Taidemuseolle päätös oli pettymys, sillä sen muut tilatarpeet jäivät edelleen ratkaisematta.
Uudisrakennushanke > Arkkitehtuurikilpailu

Taidemuseon uudisrakennushanke otti askeleen eteenpäin keväällä 2016. Pormestari Anna-Kaisa Ikonen nimesi silloin ohjausryhmän valmistelemaan taidemuseon ja sen lähiympäristön kehittämistä. Ajatuksena oli korostaa alueen luonnetta kulttuuri- ja tapahtumakeskittymänä. Hanke liittyi vuosien 2014–2017 kaupunkistrategiaan, jonka yksi tavoite oli lisätä museoiden vetovoimaa ja vahvistaa Tampereen asemaa matkailukaupunkina. Apulaispormestari Pekka Salmen johtaman ohjausryhmän tehtäviin kuului käynnistää alueen suunnittelu ideakilpailulla ja valvoa hankkeen mahdollista toteuttamista.
Ohjausryhmä järjesti taidemuseon laajennuksesta ja Pyynikintorin ympäristön kehittämisestä kansainvälisen arkkitehtuurikilpailun 15.12.2016–15.3.2017. Kilpailulla pyrittiin löytämään arkkitehtonisesti korkeatasoinen ratkaisu, joka palvelisi taidemuseon tilatarpeita ja tekisi museosta entistä tunnetumman. Lähtökohtana pidettiin sitä, että taidemuseo laajenee nykyisellä paikallaan. Museon tontille ja sen lähistölle oli lisäksi tarkoitus sijoittaa uusia asuin-, liike- ja toimistotiloja.
Kilpailun tulokset julkistettiin elokuussa 2017. Tuomaristo valitsi 147 ehdotuksen joukosta voittajaksi Siilo-nimisen suunnitelman, jonka olivat tehneet arkkitehdit Erkko Aarti, Arto Ollila, Mikki Ristola, Kuutti Halinen ja Pyry Kantonen sekä tekniikan kandidaatti Meri Wiikinkoski. Siinä taidemuseon laajennusosa muistuttaa muotokieleltään vanhaa museorakennusta mutta on yli kaksi kertaa korkeampi. Rakennuksessa on viisi maanpäällistä ja kaksi maanalaista kerrosta. Tuomaristo esittää Tampereen kaupunginhallitukselle, että taidemuseon ja samalle tontille sijoittuvan asuinkerrostalon suunnittelutyö annetaan voittajaehdotuksen tekijöille. Museolaajennuksen suunnittelu voisi alkaa vuonna 2022 ja rakentaminen vuonna 2023.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tampereen taidemuseon kotisivut
Yle Areena: Opastettu kierros Tampereen taidemuseon näyttelyssä ”Joseph Alanen”
Näyttelyarkisto (1985–2006)
Tampereen Taideyhdistys
Tampereen taidemuseon ystävät
Tampereen julkiset veistokset ja monumentit (Arkistoitu – Internet Archive)
Tampereen muistolaatat ja muut muistomerkit
Tampereen naisaiheisia julkisia veistoksia esittelevä kulttuuriraitti
Vanha makasiini on sisältä kaunis, Aamulehti, 09.02.1930, nro 38, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Taiteen koti Tampereella valmiina ja avataan tänään huomattavin juhlallisuuksiin, Aamulehti, 31.10.1931, nro 295, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Perustiedot Wikidatassa: Tampereen taidemuseo (Q10690515)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo, vilja-aitta, museorakennus, museo, rakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tampere
sijainti: Amuri
katuosoite: Puutarhakatu 34, 33230 Tampere
koordinaatit: 61°30′N 23°44′E﻿ / ﻿61.5°N 23.74°E﻿ / 61.5; 23.74

Johannes Takasen marmoripatsas Rebekka (1877) on Emil Aaltosen perikunnalta saatu talletus.
Vuonna 2007 taidemuseossa oli esillä kiinalaista nykytaidetta. ”Luovuuden rakentajat” -näyttely oli osa Tampereen Kiina-aiheista teemavuotta, johon osallistui myös viisi muuta museota.
Taidemuseon rakennus 1930- tai 1940-luvulla otetussa valokuvassa.
Taidemuseo osallistui Taidehalli TR1:n näyttelytoimintaan vuosina 2005–2014.
Mäyry

| Mäyry |
| --- | --- |

 Mäyry
 Koordinaatit: 62°46.113′N, 23°31.011′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Kuortane
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Postinumero:  63130
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mäyry on kylä Kuortaneen kunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Se sijaitsee Kuortaneen länsiosassa rajoittuen pohjoisessa Länsirantaan ja  Kirkonkylään, idässä Leppälänkylään, etelässä Heikkilään ja Luhtala-Kivenmäkeen sekä lännessä Nurmoon ja Alavuteen.
Mäyryssä sijaitsevat Soile Yli-Mäyryn taidehalli, Kuortane Golfin 9-reikäinen golfkenttä,  Rumavuoren näkötorni, isonvihan ja Suomen sodan muistoa vaaliva Piilopirtti sekä Kuortaneen seurakunnan leirikeskus Torppa. Kylän lapset saivat ala-asteopetuksensa Mäyryn koululla yli sadan vuoden ajan, kunnes koulu suljettiin vuonna 2013 Mäyryn koulu on nykyään koirahoitola. Kylällä ovat myös muun muassa Nesteen huoltoasema sekä ravintola Kuharanta.
Mäyryn halki virtaa Lapuanjoki ja kylän vesistöihin kuuluu myös Kuhajärvi ja Saarijärvi. Kantatie 66 kulkee niin ikään Mäyryn kautta, kuten myös Veneskosken ja Lehtimäen välinen seututie 697.
Aiheesta muualla

Mäyryn kartta (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Ruismäki, Liisa ym. (toim.): Pirättyy puheelle : Mäyryn kyläkirja : Isomäki, Mäyry, Ruismäki. Mäyryn kyläyhdistys, 2000. ISBN 952-91-2716-2.
Mäntyharjun rautatieasema

Mäntyharjun rautatieasema (lyh. Mr) on rautatieasema Mäntyharjulla Savon radan varrella. Asema avattiin Kouvola–Kuopio-radan yhteydessä 1. lokakuuta 1889. Asemalla pysähtyvät Kouvolan ja Kuopion väliset kaukojunat. Asemalla tapahtuu päivän aikana kaksi junakohtausta, jossa toinen junista käyttää raidetta yksi ja toinen raidetta kaksi. Muutoin junat käyttävät raidetta kaksi, paitsi S 69 Kajaaniin, joka käyttää raidetta yksi.
Mäntyharjun asema perustettiin neljän kilometrin päähän Mäntyharjun kirkolta. Rautatien myötä radan itäpuolisesta Asemankylästä kehittyi Mäntyharjun kuntakeskus. Asemarakennus rakennettiin vuosina 1887–1889 Oulun radan IV luokan tyyppipiirustusten mukaan. Rakennusta laajennettiin 1907 Bruno Granholmin tekemien suunnitelmien mukaisesti. Aseman ulkoasu on pysynyt pääosin alkuperäisenä.
1990-luvun lopussa asemalla suoritettiin remontti, jonka yhteydessä muun muassa laituri korotettiin.lähde? Asemarakennus ja muut rakennukset siityivät Senaatti-kiinteistöjen hallintaan vuonna 2007. Mäntyharjun kunta osti asemarakennukset kesällä 2016 ja kunnosti aseman julkisivun. Kunnostus saatiin valmiiksi vuonna 2018. Aseman sisätilat kunnostetaan, jos niille löytyy käyttöä.
Museovirasto on määritellyt Mäntyharjun rautatieaseman yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Mäntyharju on esimerkiksi Hartolan ja Joutsan keskustaajamien lähin rautatieasema noin 60 kilometrin etäisyydellään molempiin.
Laiturin toisessa päässä on laituripolku ja toisessa portaikko sillalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mäntyharjun rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Frans Mäyrä

| Frans Mäyrä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. toukokuuta 1966 (ikä 58) Paavola
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  hypermedian, erityisesti digitaalisen kulttuurin ja pelitutkimuksen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tampereen yliopisto (FM 1992, FL 1996, FT 1999)
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Tutkimusalue:  Pelitutkimus, informatiikka, informaatiotutkimus, interaktiivinen media, digitaalitekniikka ja kirjallisuustiede
Aiheesta muualla
Frans Mäyrä (tuni.fi)
Frans Ilkka Mäyrä (s. 26. toukokuuta 1966 Paavola) toimii hypermedian professorina Tampereen yliopiston Informaatiotieteiden yksikössä. Häntä on usein haastateltu pelaamiseen liittyvistä teemoista joukkotiedotusvälineissä.
Mäyrä tuli ylioppilaaksi Rovaniemen keskustan lukiosta 1985. Hän opiskeli Tampereen yliopistossa ja valmistui filosofian maisteriksi 1992, lisensiaatiksi (FL) 1996 ja edelleen filosofian tohtoriksi 1999. Hänen englanninkielinen monografiamuotoinen väitöskirjansa (1999) oli otsikoitu Demonic Texts and Textual Demons: The Demonic Tradition, the Self, and Popular Fiction.
Tutkijana Mäyrän alaa ovat erityisesti digitaalinen kulttuuri ja pelitutkimus. Hänen taustansa on kirjallisuustieteessä ja mediakulttuurin tutkimuksessa.
Julkaisuja

Ermi, Laura; Frans Mäyrä (2005) "Player-Centred Game Design: Experiences in Using Scenario Study to Inform Mobile Game Design". Game Studies 5 (1).
Mäyrä, Frans (2008) Introduction to Game Studies: Games in Culture. Sage Publications.
Aiheesta muualla

Frans Mäyrä Google Scholarissa (englanniksi) (scholar.google.com)
Frans Mäyrä INFIMin verkkosivuilla
Frans Mäyrän CV
Tiedeykkönen: Tekevätkö sotapelit väkivaltaiseksi? (29.5.2012, Ylen Areena) (areena.yle.fi)
Joonas Turunen (toim., 12.11.2014) Kultakuume : Peleistä tuli hallitseva kulttuurimuoto (Ylen Areena) (areena.yle.fi)
Ylen aamu-tv: Mitä Suomi pelaa? (31.5.2016, Ylen Areena) (areena.yle.fi)
Juuso Pekkinen (27.8.2018) Pelit, pelaaminen ja politiikka (Ylen Areena) (areena.yle.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  ORCID
Väinö Mäkelä (jääkäri)

Väinö Edvard Mäkelä (16. toukokuuta 1895 Tyrvää – 20. joulukuuta 1965) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan rehumestarina.
Jääkäriluutnantti Väinö Mäkelä