stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andromakhe (Euripides)
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia ja käännöksiä

Euripides: Andromache. Teoksessa Euripidis fabulae.  (Vol. I (Cyc., Alc., Med., Heracl., Hip., And., Hec.) Toim. James Diggle. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1984.  ISBN 978-0-19-814594-3  Kreikankielinen alkuteksti.
Euripides: Andromache. Teoksessa Euripides: Children of Heracles. Hippolytus. Andromache. Hecuba.  (Euripides Volume II. Käännös David Kovacs. Loeb Classical Library 484)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1995.  ISBN 9780674995338  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Verrall, A. W.: Essays on Four Plays of Euripides.  Cambridge University Press, 2014.  ISBN 9781107683129
Aiheesta muualla

Εὐριπίδης: Ἀνδρομάχη. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Euripides: Andromache. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Euripideen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Alkestis · Andromakhe · Bakkhantit · Elektra · Foinikian naiset · Hekabe · Helena · Herakleen lapset · Herakles · Hippolytos · Ifigeneia Auliissa · Ifigeneia taurien mailla · Ion · Kyklooppi · Medeia · Orestes · Troijan naiset · Turvananojat · (Rhesos)
Kadonneita ja katkelmallisia:  Aiolos
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2  3  4 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Puola  Vatikaani 
Muut:  IdRef 2 
Andromakhe. José Vilchesin veistos Madridissa vuodelta 1853.
Antiikin Magnesia

Magnesia ja muut antiikin Thessalian ja keskisen Kreikan alueet kartalla.
Magnesia (m.kreik. Μαγνησία, Magnēsia) oli antiikin aikainen alue Thessalian maakunnassa Kreikan itärannikolla. Se käsitti nykyisen, alueesta nimensä perineen Magnesian alueen itäosan.
Maantiede

Magnesia käsitti kapean rannikkoalueen, joka ulottui pohjoisesta Peneios-joelta etelään Pagasainlahdelle. Sen länsirajana toimivat Ossa- ja Pelionvuoret, kun taas idässä alue rajautui Egeanmereen.
Maantiede > Polikset

Magnesian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Amyros
Eureaioi
Eurymenai
Homolion
Iolkos
Kasthanaia
Kikynethos
Korakai
Meliboia
Methone
Oksoniaioi
Olizon
(Pagasai)
Rhizus
Spalauthra
Maantiede > Muita kaupunkeja

Muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan:
Aisonis
Boibe
Demetrias, hellenistinen
Glafyrai
Kerkinion
Nelia
Thaumakia
Historia

Magnesiaa asutti antiikin aikana magneettien (Magnētes, Μάγνητες) heimo. Nämä olivat vanha helleeninen heimo, joka kuului myös amfiktyoniliittoon. Heimo asutti kyseistä seutua viimeistään herooisella ajalla, ja Homeros mainitsee sen.
Magnesian vanha keskus oli Iolkos, joka on ollut asuttu jo mykeneläisellä kaudella. Myöhemmin se menetti merkityksensä, ja alueen tärkeimmäksi kaupungiksi nousi Pagasai, joka alun perin oli osa Pelasgiotista. Thessalian magneettien katsottiin perustaneen Vähässä-Aasiassa sijainneet Magnesia-nimiset kaupungit, Magnesian Sipyloksen juurella Lyydiassa sekä Magnesian Maiandroksen varrella Jooniassa.
Persialaissotien aikaan 400-luvun eaa. alkupuolella Kserkseen laivasto koki haaksirikon Magnesian rannikolla. Demetrios I Poliorketes perusti Magnesiaan Demetriaan kaupungin hellenistisellä kaudella noin vuonna 293 eaa. Siihen liitettiin tuolloin lukuisia alueen vanhoista kaupungeista.
Eugnostos

| Eugnostos |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  kirje
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Eugnostos, myös Eugnostos Siunattu tai Eugnostoksen kirje, on gnostilainen kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta. Kirjasto sisälsi kaksi kokonaista jäljennöstä kirjoituksesta (koodeksi III, kirja 3; ja koodeksi V, kirja 1).
Eugnostos on kirjeen muotoon kirjoitettu tutkielma gnostilaisesta esoteerisesta kosmologiasta. Siinä kuvataan näkymätöntä maailmaa ja sen jumalhahmoja ja emanaatioita. Kirjoituksessa ei ole kristillisiä aiheita tai sisältöä. Tekstillä on kuitenkin yhteyksiä kirjoitukseen Jeesuksen Kristuksen viisaus. Tämän vuoksi tutkijat ovat yleisesti sitä mieltä, että viimeksi mainittu on ollut tästä kirjoituksesta kristilliselle yleisölle muokattu versio.
Kirjallisuutta

Eugnostos the Blessed and The Sophia of Jesus Christ. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Coptic Gnostic Library.  (Volume 3. A Complete Edition of the Nag Hammadi Codices (5 vols.))  Brill, 2002.  ISBN 978-90-04-11702-0  Koptinkielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Eugnostos the Blessed. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Nag Hammadi Library in English, s. 220–243.  (The Definitive Translation of the Gnostic Scriptures Complete in One Volume. Composition by E. J. Brill, The Netherlands. 3rd revised edition)  HarperSanFrancisco, 1990.  ISBN 0-06-066935-7  Englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Eugnostos the Blessed. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
Eugnostos the Blessed. Early Christian Writings. (englanniksi)
| n k Nag Hammadin kirjasto |
| --- | --- |
Koodeksi I:  Apostoli Paavalin rukous  Jaakobin salainen kirja  Totuuden evankeliumi  Tutkielma ylösnousemuksesta  Kolmiosainen tutkielma 
Koodeksi II:  Johanneksen salainen kirja  Tuomaan evankeliumi  Filippuksen evankeliumi  Hallitsijoiden olemus  Maailman alkuperästä  Kertomus sielusta  Tuomas Kilvoittelijan kirja 
Koodeksi III:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi  Eugnostos Siunattu  Jeesuksen Kristuksen viisaus  Keskustelu Vapahtajan kanssa 
Koodeksi IV:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi 
Koodeksi V:  Eugnostos Siunattu  Koptilainen Paavalin ilmestys  Ensimmäinen Jaakobin ilmestys  Toinen Jaakobin ilmestys  Aadamin ilmestys 
Koodeksi VI:  Pietarin ja kahdentoista apostolin teot  Ukkonen, täydellinen järki  Arvovaltainen opetus  Suuren voimamme tunteminen  Platonin Valtio 588a–589b  Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä  Kiitosrukous  Asklepios 21–29 
Koodeksi VII:  Semin selitys  Suuren Setin toinen opetus  Gnostilainen Pietarin ilmestys  Silvanoksen opetukset  Setin kolme kivitaulua 
Koodeksi VIII:  Zostrianos  Pietarin kirje Filippukselle 
Koodeksi IX:  Melkisedek  Norean ajatus  Tutkielma totuudesta 
Koodeksi X:  Marsanes 
Koodeksi XI:  Tulkinta tiedosta  Valentinoksen teosten katkelmia  Allogenes  Hypsifrone 
Koodeksi XII:  Sekstoksen lauseet  Totuuden evankeliumi  Katkelmia tunnistamattomasta teoksesta 
Koodeksi XIII:  Kolmimuotoinen Protennoia  Maailman alkuperästä
Eugenoli

| Eugenoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metoksi-4-(2-propenyyli)fenoli
CAS-numero:  97-53-0
PubChem CID:  3314
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H12O2
Moolimassa:  164,20 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön, voimakkaasti neilikantuoksuinen neste
Sulamispiste:  −9,2 °C (263,8 K)
Kiehumispiste:  256 °C (529 K)
Tiheys:  1,06 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Vesiliukoisuus 2,12 g / l. Liukenee orgaanisiin liuottimiin.
Eugenoli on orgaaninen yhdiste, joka puhtaana huoneenlämmössä esiintyy värittömänä, voimakkaasti neilikantuoksuisena nesteenä. Se on neilikkaöljyn pääainesosa ja neilikkaöljystä sitä on yleensä noin 90 %. Eugenoli tunnetaan myös nimillä 2-metoksi-4-(2-propenyyli)fenoli, allyyliguaiakoli, 4-allyyli-2-metoksifenoli, eugeenihappo ja karyofyllihappo. Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Valmistus ja käyttö

Eugenolia voidaan helposti ja suhteellisen helposti eristää neilikan ja kanelinlehdistä saatavista eteerisistä öljyistä, joten se on edelleen yhdisteen päätuotantomenetelmä. Eugenolia käytetään neilikankaltaisen tuoksunsa vuoksi erityisesti hajusteissa ja siitä saadaan isomeroimalla isoeugenolia. Eugenoli on myös puuduttava aine, johon tarkoitukseen sitä käytetään hammaslääketieteessä. Eugenolia voidaan käyttää pieninä annoksina kalojen anestesiaan ja suurina annoksina niiden lopettamiseen.
Aiheesta muualla

Tamro: Käyttöturvallisuustiedote (pdf)[vanhentunut linkki]
PubChem: Eugenol (englanniksi)
Human Metabolome Database: Eugenol (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Eugenol (englanniksi)
DrugBank: Eugenol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Eugenol (englanniksi)
ChemBlink: Eugenol (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo eugenolia sisältävistä kasveista
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Eugenol (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - eugenol (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - eugenol (englanniksi)
Antiikin Khalkidike

Khalkidike, muut nykyisen Chalkidikín niemimaan antiikin aikaiset alueet sekä muut Makedonian valtakunnan alueet (n. 334–323 eaa.) kartalla.
Khalkidike (m.kreik. Χαλκιδική, Khalkidikē, lat. Chalcidice) viittasi antiikin aikana aina vain osaan niemimaasta, joka nykyisin tunnetaan sen mukaan Chalkidikín niemimaana. Khalkidike samoin kuin muu osa niemimaasta oli merkittävää kreikkalaisten siirtokuntien aluetta 700- ja 600-lukujen eaa. taitteesta lähtien. Khalkidiken liitto oli 300-luvulla eaa. Khalkidiken kaupunkien muodostama poliittinen ja puolustusliitto. Vuosisadan aikana koko niemimaa tuli osaksi Makedonian valtakuntaa.
Maantiede

Khalkidikeen luettiin antiikin aikana vain niemimaan keskiosa. Siihen eivät kuuluneet ainakaan alun perin niemimaan länsiosan Anthemus, Krusis ja Bottike, eivätkä itärannikon androslaiset siirtokunnat Akanthos ja Stageira. Niemimaan eteläosan kolmesta niemestä (lännestä itään) Pallene, Sithonia ja Akte eli Athos ainoastaan keskimmäinen eli Sithonia luettiin mahdollisesti joko kokonaan tai osittain Khalkidiken alueeseen ainakin myöhemmässä vaiheessa. Merkittävä Olynthoksen kaupunki oli alun perin Bottiken aluetta, mutta klassiselta kaudelta lähtien Khalkidikea. Niemimaan juuri oli pääosin Mygdoniaa, mutta sitä ei tässä lueta osaksi niemimaata.
Niemimaan alueellinen tilanne vastasi siis tilannetta Peloponnesoksen niemimaalla, joka jakautui aina useisiin erillisiin alueisiin. Khalkidiken tapauksessa alue käsitetään usein helposti yhdeksi alueelliseksi, poliittiseksi yms. kokonaisuudeksi, mutta antiikin kontekstissa tämä voidaan nykytutkimuksen valossa nähdä virheenä.
Antiikin aikana Pallenen ja Sithonian välinen lahti tunnettiin nimellä Toronenlahti tai Mekybernanlahti, ja Akten ja Sithonian välinen lahti nimellä Singoksenlahti. Niemimaan korkein vuori Athos tunnettiin tällä nimellä jo antiikin aikana, ja usein nimeä käytettiin myös koko Akten niemestä. Toiseksi korkein vuori tunnettiin nimellä Kissos (nyk. Chortiátis). Seudun merkittäviin kulttipaikkoihin lukeutui Zeus Ammonin pyhäkkö.
Maantiede > Kaupungit > Polikset

Khalkidiken niemimaan polikset eli kaupunkivaltiot varsinainen Khalkidike ja muut alueet mukaan lukien olivat (osan sijainti on epävarma tai kokonaan tuntematon):
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Varsinainen Khalkidike tai tarkka sijainti niemimaalla tuntematon Alapta  Assera  Dikaia  Farbelos  Fegontioi  Istasos  Khedrolioi  Khytropolis  Milkoros  Olynthos  Osbaioi  Othoros  Pistasos  Polikhnitai  Posideion  Serme  Skabala  Skapsaioi  Skithai  Stolos  Thestoros  Zereia |  Akte Akrothooi  Dion  Kharadrus  Kleonai  Olofyksos  Sane  Thyssos Anthemus Anthemus  Strepsa Bottike Aioleion  Kalindoia  Kamakai  Kithas (?)  Pleume (?)  Prassilos (?)  Sinos (?)  Spartolos  Tinde (?)  Tripoiai Itärannikko Akanthos  Stageira |  Krusis Aineia  Gigonos  Haisa  Kampsa  Kombreia  Lipaksos  Smila Pallene Afytis  Aige  Mende  Neapolis  Poteidaia  Sane  Skione  Therambos Sithonia Galepsos  Mekyberna  Piloros  Sarte  Sermylia  Singos  Torone |
Maantiede > Kaupungit > Muita kaupunkeja

Niemimaan muita kaupunkeja olivat:
Antigoneia
Kassandreia
Uranopolis
Euroopan konsertti

Wienin kongressin tuloksena vuonna 1815 syntyneet Euroopan valtioiden rajat
Euroopan konsertti (tunnettu myös nimellä Wienin järjestelmä) kuvaa Wienin kongressista 1815 alkanutta ja ensimmäisen maailmansodan alkuun 1914 päättynyttä valtioiden välistä vallan tasapainojärjestelmää. Euroopan konsertin vallantasapainopolitiikan ansiona pidetään noin 100 vuotta vallinnutta kohtalaisen rauhallista ajanjaksoa Euroopan historiassa 1800-luvulla.
Napoleonin sotien jälkeen vuonna 1814 kokoontuivat voittajavaltiot Britannia, Preussi, Venäjä ja Itävalta Wienissä neuvottelemaan Euroopan järjestyksen palauttamisesta. Kongressi yritti laatia järjestelmää, jolla voitaisiin jatkossa välttää sotia. Se valitsi sveitsiläisen filosofin Emer De Vettelin (1714–1767) kirjassaan Le Droit des gens; ou, Principes de la loi naturelle appliqués à la conduite et aux affaires des nations et des souverains (”Kansojen laki eli luonnolliset periaatteet sovellettaviksi kansojen ja valtioiden välisissä kysymyksissä”) esittämän vallan tasapaino-opin. Sen mukaan itsenäiset valtiot saadaan kunnioittamaan toisiaan, kun huolehditaan liittoutumien avulla siitä, että valtioiden väliset voimasuhteet ovat tasapainossa. Tällöin riskit sodan aloittamisesta ovat liian suuret.
Keinoksi tämän tasapainon hallintaan Wienin kongressissa sovittiin säännöllisesti pidettävistä konferensseista. Näistä ensimmäinen oli 1818 pidetty Aachenin konferenssi, toinen Troppaun konferenssi 1820, kolmas Laibachin konferenssi 1821 ja viimeinen Wienin kongressin päätösten mukaan järjestetty oli Veronan konferenssi 1822. Nämä konferenssit järjesti neliliitto, joka Aachenin konferenssissa laajeni viisiliitoksi, kun Ranska hyväksyttiin mukaan. Vuonna 1815 oli syntynyt myös Pyhä allianssi Venäjän johdolla Venäjän, Itävallan ja Preussin liitoksi. Muita suurvaltojen konferensseja 1800-luvulla olivat Lontoon vuoden 1832 konferenssi, jossa järjestettiin Kreikan itsenäistyminen, ja Berliinin kongressi 1878, jossa järjesteltiin Balkanin maiden rajoja.
Wienin kongressin päätöksistä ei ollut enää mitään jäljellä vuosien 1853–1856 Krimin sodassa, jossa entiset Napoleonin sotien voittajavaltiot Britannia ja Venäjä olivat vastakkain. Toisaalta tämä sota käytiin Euroopan reuna-alueilla. Saksan yhdistyminen 1800-luvun jälkipuoliskolla ja teollistuminen vuosisadan lopulla heilutti Euroopan tasapainoa. Preussia vuodesta 1862 ja yhdistynyttä Saksaa vuosina 1872–1890 johtanut ”rautakansleri” Otto von Bismarck oli käynnistänyt sotia luodakseen Saksan yhtenäisyyttä ja nationalismia. Saksan–Ranskan sodan 1870–1871 jälkeen Bismarck  katsoi, että Saksa oli saavuttanut kaiken tavoittelemansa. Tämän jälkeen Bismarck keskittyi luomaan liittolaisjärjestelmiä, kuten kolmiliitto erityisesti Ranskan eristämiseksi. Kasvava nationalismi ja taloudellinen kilpailu johtivat 1900-luvun alussa kilpavarusteluun. Britannia ja Ranska tekivät turvallisuutensa takaamiseksi 1904 Entente cordiale -liiton, johon liittyi 1907 Venäjä. Nämä liittolaissuhteet sitten säilyivät ensimmäisen maailmansodan alussa.
Eurajoen vaakuna

Eurajoen vaakuna vuodesta 2017 alkaen. Sama vaakuna oli myös Luvian kunnanvaakuna vuosina 1954-2016
Eurajoen kunnanvaakuna on Eurajoen kunnan tunnus, jonka kuunari-aihe viittaa rannikkopitäjän merenkulkuun. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kultainen, kolmimastoinen kuunarilaiva.” Vaakunan on suunnitellut Heikki Hermonen, ja se vahvistettiin alun perin Luvian kunnanvaakunaksi 15. helmikuuta 1954. Vaakunasta tuli Eurajoen tunnus, kun Luvia ja Eurajoki yhdistyivät 2017.
Vanha vaakuna

Alkuperäinen Eurajoelle 26. tammikuuta 1950 vahvistettu vaakuna on saanut aiheensa kunnan historiasta ja sijainnista. Vaakunan nahkiainen ja rapu ovat peräisin vanhasta seurakunnan sinetistä. Muuri viittaa Eurajoella sijainneeseen keskiaikaiseen Liinmaan linnaan, ja aaltokoro kunnan halki virtaavaan Eurajokeen. Vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers, ja sen selitys on ”kultakentässä punainen, kilven toisesta reunasta toiseen ulottuva, sakarainen, alapuolella aaltokoron rajoittama muuri, josta nousee musta rapu pidellen saksissansa sinistä nahkiaista”. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi, kun Luvia liittyi Eurajokeen.
Eurajoen entinen vaakuna vuosina 1950-2016
Antibes

| Antibes |
| --- | --- |
 Vanhaa Antibesia
 vaakuna
 Antibes
 Koordinaatit: 43°34′50.88″N, 7°7′26.04″E 
Valtio:  Ranska
Hallintoalue:  Provence-Alpit-Riviera
Departementti:  Alpes-Maritimes
Arrondissementti:  Grasse
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  26,48 km²
Väkiluku (2006):  75 820
 – Väestötiheys:  2 863 as./km²
 
 www.antibes-juanlespins.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Antibes (provensaaliksi: Antibol) on vanha kauppa-, sotilas- ja hallintokaupunki Etelä-Ranskassa Välimeren rannalla, Alpes-Maritimesin departementissa. Asukkaita siellä on (2006) 75 820, ja sen pinta-ala on 26,48 neliökilometriä.
Historia > Antiikki

Antibes perustettiin kreikkalaisena siirtokuntana 500-luvulla eaa. nimellä Antipolis. Sen perustajat tulivat Massaliasta (nyk. Marseille). Nimensä kaupunki sai Enkeltenlahden toisella puolella olevan Nikaian (nyk. Nizza) kaupungin vastakaupunkina. Kaupungin sijainti meren ja sisämaan välissä on ollut ihanteellinen hyvän ilmastonsa ja hyvien yhteyksiensä tähden.
Historia > Myöhempi historia

Kaupunkiin sijoitettiin piispanistuin 300-luvulla, mutta 1252 se siirrettiin sisämaahan Grasseen, koska kaupungin sijaintia meren rannalla pidettiin tuolloin riskinä ja siten itse kaupunkia helppona saaliina vieraille hyökkääjille. Linnoituskaupunkia Antibesista alettiin rakentaa Frans I:n aikana, ja rakennustyöt jatkuivat aina Henrik IV:n aikaan saakka. Henrik IV osti kaupungin 1608 Mainen herttualta ja Monacon herralta (tulevalta ruhtinaalta).
Ludvig XIII lahjoitti hallintoalueen 1643 Honoré II Grimaldille, jolta se siis oli aiemmin ostettu valtiolle. Myöhemmin alue palautui Ranskan kruunulle.
Kaupungin muurien purkaminen alkoi 1800-luvulla samaan aikaan kun kaupungin asukasluku kasvoi ja kaupunki laajeni sisämaahan ja Cap d'Antibesiin päin, josta tuli varakkaiden eurooppalaisten, muun muassa venäläisten suurruhtinaiden, kesälinnojen kohde. Vuonna 1882 perustettiin Juan-les-Pinsin kylpyläalue, josta on tullut myöhemmin keskeinen matkailun ja yöelämän alue.
Vanhan Antipolis-nimensä Antibes on myöhemmin antanut naapurissa Valbonnen kunnassa sijaitsevalle nykytekniikan keskittymälle, 1959 perustetulle Sophia Antipolisille, jota yleisesti pidetään Euroopan piilaaksona. Sofia-Antipolis koostuu 2 300 hehtaarin alueesta, ja siellä on 227 yritystä, oppilaitosta tai tutkimuslaitosta, ja siellä työskentelee päivittäin yli 25 000 henkilöä.
Talous

Malte-Brun kirjoitti raportissaan 1882, jolloin kaupungissa oli vain 6 700 asukasta, sen keskeisen talouden nojaavan maatalouteen: puutarhoihin, viininviljelykseen, hedelmätarhoihin, tupakan viljelyyn, mutta myös oliivipuihin, silkkiperhosten kasvattamiseen tarvittaviin mulperipuihin, appelsiiniin ja hajusteisiin käytettäviin kukkiin ja kasveihin. Se kertoo kaupungin sijainnista kaikelle tälle viljelylle suotuisassa ilmastossa. Antipoliissa on esimerkiksi Nizzaa suotuisampi mikroilmastonsa.
Runsaan sadan vuoden takainen raportti on melko lähellä myös nykypäivää. Kaiken lisäksi on kaupunkiin tullut vilkasta matkailua ja sen mukana vilkas kaupallinen elämä. Kaupunki on täynnä sekä ranskalaisten että ulkomaalaisten omistamia kesäasuntoja, joita voi käyttää leudon ilmaston vuoksi myös talvisin. Lisäksi se on monille eläkeläisille miellyttävä eläkepäivien viettopaikka. Kaupungissa on myös yksi Välimeren parhaista huvivenesatamista, johon pääsevät hyvinkin suuret alukset.
Huvit ja kulttuuri

Kaupungissa järjestetään, eritoten kesäisin, useita festivaaleja. Alue on kansainvälisten tähtien suosiossa ja usein heidän toinen asuinpaikkansa. Lisäksi sekä kaupungin ympäristön museot ja historialliset muistomerkit takaavat matkailijoille runsaasti nähtävää ja koettavaa. Tunnetuin lienee kaupungin edustalla oleva Fort-Carré-linnoitus, josta alkoi muun muassa Napoleonin paluumatka Ranskan maaperällä kohden sata päivää kestänyttä keisariutta.
Nähtävyys ja kokemus on Antibesin tori, jossa viikonpäivästä riippuen myydään seudun tuoreita herkkuja ja käsityöläisten tuotteita: kankaita, astioita ja niin edelleen. Antibesin Château Grimaldissa on Picasso-museo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antibes Wikimedia Commonsissa
Fort-Carré-linnoitus satamassa
Angkor Wat

Näkymä Angkor Watin alueelle.
Pääsisäänkäynti temppeliin nähtynä Nāga-veistoskadun itäisestä päästä.
Angkor Wat (khmeriksi អង្គរវត្ត,  Ângkôr Vôtt, IPA: [ʔɑŋkɔː ʋɔət]; ’temppelikaupunki’) on temppeli Angkorissa Kambodžassa. Se rakennettiin 1100-luvun alussa kuningas Suryavarman II:n valtiontemppeliksi ja pääkaupungiksi. Alueen suurimpana ja parhaiten säilyneenä temppelinä se on ainoa, joka on pysynyt merkittävänä uskonnollisena keskuksena perustamisestaan lähtien – ensin hindulaisena Vishnulle omistettuna temppelinä, sitten buddhalaisena. Angkor Wat on Khmer-valtakunnan klassisen arkkitehtuurin huipentuma. Siitä on tullut Kambodžan symboli, se on kuvattu maan lippuun ja se on maan tärkein matkailukohde.
Angkor Watissa yhdistyvät kaksi Khmer-temppeliarkkitehtuurin perustyyliä: temppelivuorityyppi ja myöhempi pylväskäytävällinen temppeli. Se suunniteltiin esittämään Meru-vuorta, jumalten kotia hindulaisessa mytologiassa. Vallihaudan ja 3,6 kilometriä pitkän ulkomuurin sisällä on kolme suorakulmion mallista pylväskäytävää, jotka on nostettu toistensa yläpuolelle. Temppelin keskellä on viiden tornin ryhmä. Toisin kuin muut Angkorin temppelit, Angkor Wat on suunnattu länteen; tutkijat eivät ole yksimielisiä suunnan merkityksestä. Temppeliä ihaillaan sen arkkitehtuurin harmonian ja loiston, sen laajojen veistosreliefien ja sen seiniä koristavien devata-veistosten vuoksi.
Tyyli

Angkor Wat on khmer-arkkitehtuurin klassisen kauden – Angkor Wat -tyylin, jolle temppeli on antanut nimensä – huippuesimerkki. 1100-lukuun mennessä khmer-arkkitehdit olivat tulleet taitavammiksi ja varmemmiksi hiekkakiven käytössä (tiilen tai lateriitin sijaan) päärakennusmateriaalinaan. Angkor Wat -tyyliä seurasi Bayon-kausi, jonka aikana laatu usein uhrattiin määrälle. Muut tyyliä edustavat temppelit ovat Banteay Samré, Thommanon, Chao Say Tevoda ja Preah Pithun aikaiset temppelit Angkorissa; Angkorin ulkopuolella taas Beng Mealea ja Phanom Rungin sekä Phimain osat.
Angkor Watia on ylistetty erityisesti sen suunnittelun harmonian vuoksi. Sitä on verrattu antiikin Kreikan tai Rooman arkkitehtuuriin. Maurice Glaizen, 1900-luvun puolivälin Angkorin restauroijan, mukaan temppeli ”saavuttaa klassisen täydellisyyden hienovaraisesti tasapainotettujen elementtiensä hillityssä monumentaalisuudessa ja suhteittensa tarkassa sijoittelussa. Se on voimakas, yhtenäinen ja tyylikäs teos.”
Arkkitehtonisesti temppelin suunnittelulle luonteenomaisiin elementteihin kuuluvat ogive-muotoiset lootuksennuppuja muistuttavat tornit eli prangit, puolipylväskäytävät, sisäpihoja yhdistävät aksiaaliset pylväskäytävät ja temppelin pääakselin varrella olevat ristinmuotoiset terassit. Suurin osa näkyvissä olevista rakenteista on hiekkakiveä, kun taas lateriittia käytettiin ulkomuuriin sekä piilotettuihin rakenteisiin. Harkkojen liittämiseen käytettyä sidosainetta ei vielä ole identifioitu, mutta ehdotuksiin lukeutuvat pihka ja sammutettu kalkki. Muita temppelin piirteitä on tuhoutunut ryöstelyn ja ajan kulumisen seurauksena. Niihin kuuluvat tornien kullatut stukkokoristeet, kultaus joissakin korkokuvien hahmoissa ja puiset kattopaneelit sekä ovet. Tyypillisiä koriste-elementtejä ovat devata-veistokset, korkokuvat ja laajat narratiiviset kohtaukset päätykolmioissa. Patsaat ovat konservatiivisia: staattisempia ja vähemmän sulokkaita kuin aikaisemmat teokset.