stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostojen palatsi
Suunnitelma

Boris Iofan voitti kansainvälisen suunnittelukilpailun, johon olivat jättäneet ehdotuksensa myös kansainväliset arkkitehdit Le Corbusier ja Walter Gropius. Iofanin voitokas ehdotus merkitsi paluuta vanhoihin kertaustyyleihin sosialistisessa rakennustaiteessa edistyksellisen konstruktivistisen kauden jälkeen.
Suunnitelman mukaan rakennus olisi kohonnut 415 metrin korkeuteen ja ollut siten 34 metriä korkeampi kuin silloinen maailman korkein rakennus Empire State Building. Suunniteltu palatsi muistutti etäisesti zikkuratia ja toi mieleen maalaustaiteessa kuvatun Baabelin tornin. Rakennuksen tarkoituksena oli toimia maailmanlaajuisen neuvostojen liittokokouksen toimipaikkana hieman Yhdistyneiden kansakuntien tapaan.
Kokonaisuuden huipulle piti tulla sata metriä korkea V. I. Leninin patsas. Palatsissa oli useita museoita ja luentosaleja pääauditorion lisäksi. Alimmat maanalaiset kerrokset oli varattu liikennejärjestelyille. Ainoa toteutunut osa kompleksia oli vuonna 1935 avattu metroasema Dvorets sovetov, joka hankkeen unohduttua nimettiin uudelleen Kropotkinskajaksi.
Neuvostojen palatsin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1931, mutta hankkeen edistymistä haittasivat tekniset vaikeudet kuten veden tulviminen Moskvajoesta. Toisen maailmansodan alkaminen lopetti työt vuonna 1941, eikä niitä enää myöhemmin jatkettu. Palatsin perustukset raivattiin Nikita Hruštšovin aikana pois ja pitkään seisseestä montusta tehtiin Moskovan maauimala. Maauimala purettiin vuonna 1994 uudelleen rakennettavan Kristus Vapahtajan katedraalin tieltä. Kirkko valmistui vuonna 2000.
Kirjallisuutta

Timo Vihavainen: ”Stalinistinen klassismi”, s. 216–252 teoksessa Kivettyneet ihanteet. Klassismin nousu maailmansotien välisessä Euroopassa (toim. Marja Härmämaa ja Timo Vihavainen). Atena Kustannus Oy. Jyväskylä 2000. ISBN 951-796-214-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia suunnitelmasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Le Corbusierin ehdotus   (Arkistoitu – Internet Archive)
Valdimir Štšukon hävinnyt kilpailuehdotus vuodelta 1932.
Rakennustyömaa vuonna 1940.
Palatsin rakennusmonttuun avattu maauimala vuonna 1969, taustalla Kreml.
Nidhöggr

Nidhöggr kalvamassa Yggdrasilin juuria 1600-luvun islantilaisen käsikirjoituksen kuvituksessa.
Nidhöggr, Nidhögg tai Nidhoggr oli skandinaavisen mytologian mukaan valtava lohikäärme, joka kuljetti kuolleet kynsissään Naströndiin, pettureiden tuonpuoleiseen, ja söi heidän ruumiitaan. Nidhöggr voidaan suomentaa ”Ruumiinrepijäksi”. Nidhöggr asui alamaailman Hvergelmir-kaivossa, jossa se jyrsi ja kalvoi madon lailla Yggdrasilia, skandinaavien maailmanpuuta.
Liisa Tiittula

| Liisa Maria Tiittula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28.10.1950 Tampere
Kansalaisuus:  suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  kaunokirjallisuuden kääntäminen kirjoitustulkkaus ohjelmatekstitys multimodaalinen vuorovaikutus puheen ja kirjoituksen suhde talouselämän viestintä poliittiset televisiokeskustelut
Palkinnot:  Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen, 2009  Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki, 6. joulukuuta 2016
Liisa Maria Tiittula (s. 28. lokakuuta 1950 Tampere) on suomalainen käännöstieteilijä, kielitieteilijä ja Helsingin yliopiston saksan kielen professori.
Elämä

Liisa Tiittula on nelilapsisen perheen ainoa tyttö ja syntyperäinen tamperelainen. Tampereelta Tiittulan perhe muutti Helsinkiin, missä Liisa Tiittula kävi koulunsa ja kirjoitti ylioppilaaksi Pohjois-Haagan yhteiskoulusta vuonna 1969. Saman vuoden syksyllä Tiittula aloitti kauppatieteen opinnot Helsingin kauppakorkeakoulussa (nykyisin Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulu). Hän opiskeli pääaineinaan suomea ja saksaa. Valantehneen kielenkääntäjän tutkinnon (nykyisin auktorisoitu kääntäjä) kieliparissa saksa–suomi hän suoritti vuonna 1974 ja valmistui kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1975. Tiittula jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1978, filosofian maisteriksi 1984 ja filosofian lisensiaatiksi 1985 yleisen kielitieteen alalta. Hän on väitellyt filosofian tohtoriksi kielitieteestä Akademie der Wissenschaftenissa Berliinissä 1990.
Ura

Liisa Tiittula on työskennellyt saksan kielen assistenttina, lehtorina ja vt. apulaisprofessorina sekä soveltavan kielitieteen, erityisesti talouselämän viestinnän yliassistenttina 1975‒1995 Helsingin kauppakorkeakoulussa. Tiittula on ollut Suomen Akatemian tutkija 1990‒1991, varttunut tutkija 1998‒1999 ja 2005‒2006. Tampereen yliopiston UTACAS-tutkijakollegiumissa hän on ollut tutkijana vuosina 2003‒2004. Vuodesta 1992 Liisa Tiittula on ollut soveltavan kielitieteen dosentti Helsingin kauppakorkeakoulussa ja vuodesta 1994 Tampereen yliopistossa saksan kielen ja kulttuurin dosentti (erityisalana kulttuurienvälinen viestintä).
Liisa Tiittula on työskennellyt saksan kielen professorina Tampereen yliopistossa vuosina 1995–2010, missä hänen opetusalanaan oli kääntämisen teoria ja käytäntö. Tiittula on jatkanut professorin uraansa Helsingin yliopistossa saksan kääntämisen professorina vuodesta 2010 lähtien. Lisäksi Tiittula on työskennellyt vierailevana käännöstieteen professorina Grazin yliopistossa Itävallassa (saks. Karl-Franzens-Universität Graz).
Tiittula on tehnyt pitkäaikaisesti yhteistyötä Mannheimissa Saksassa sijaitsevan Institut für Deutsche Sprachen (IDS) tutkijoiden kanssa ja osallistunut useisiin IDS:n tutkimusprojekteihin. Kansainvälisissä tutkimus- ja opetustehtävissä Liisa Tiittula on toiminut myös esimerkiksi Bielefeldin ja Würzburgin yliopistoissa Saksassa.
Liisa Tiittulan tutkimusalueita ovat kaunokirjallisuuden kääntäminen, kirjoitustulkkaus, ohjelmatekstitys, multimodaalinen vuorovaikutus, puheen ja kirjoituksen suhde, talouselämän viestintä ja poliittiset televisiokeskustelut. Tutkimustyössä Tiittula korostaa tieteidenvälisyyttä ja yhteistyötä.
Jäsenyydet

Liisa Tiittula on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2009.
Muita jäsenyyksiä:
Oikeustulkkirekisterilautakunta, puheenjohtaja vuodesta 2016
Institut für Deutsche Sprache, vuodesta 2016
University of Surrey, hallituksen jäsen vuodesta 2016
University of Vienna, hallituksen jäsen vuodesta 2016
University of Vaasa, jäsen vuonna 2015
Jarl Hellemann -palkintolautakunta, jäsen 2014–2015
Helsingin yliopiston TraST-tutkijayhteisö (Translation Studies and Terminology), johtoryhmän puheenjohtaja, 2013–2016
Puhuttujen kielten tulkkauksen neuvottelukunta, Diak, jäsen vuodesta 2011
Tekstityksen seurantaryhmä, jäsen vuodesta 2011
Näyttämötaide saavutettavaksi -ohjausryhmä, jäsen 2010–2012
Tutkijakoulu Langnet, jäsen 2009–2012
Kunnianosoituksia ja palkintoja

Liisa Tiittulalle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki 6. joulukuuta 2016.
Julkaisut

Liikekielen sanakirja: suomi-saksa, Outi Steuer, Liisa Tiittula. Porvoo; WSOY, 1983 ISBN 951-0-11953-9.
Vuoron vaihtuminen keskustelussa: puheenvuoron alkamista ja päättymistä ilmaiseva verbaalinen ja ei-verbaalinen viestintä ja sen vaikutus vuorojen vaihtumiseen, Liisa Tiittula. Hki: Helsingin kauppakorkeakoulu, 1985. – (Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja. ISSN     0356-889X; 79.). ISBN 951-700-163-0.
Wie kommt man zu Wort?: zum Sprecherwechsel im Finnischen unter fremdsprachendidaktischer Fragestellnung, Liisa Tiittula. Frankfurt a.M.: Lang, 1987. – (Werkstattreihe Deutsch als Fremdsprache, ISSN 0721-4278; Bd 19.). ISBN 3-8204-9891-5.
Puhuva kieli: suullisen viestinnän erityispiirteitä, Liisa Tiittula. Helsinki: Finn Lectura, 1992 ISBN 951-8905-66-5.
Talous ja kieli: seminaari 24.-25.4.1992, Helsingin kauppakorkeakoulu, toimittaneet Pirkko Nuolijärvi, Liisa Tiittula. Helsinki: Helsingin kauppakorkeakoulu, 1992. – (Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja. ISSN 0356-8164; 169.). ISBN 951-702-345-6.
Metadiskurs: explizite Strukturierungsmittel im mündlichen Diskurs, Liisa Tiittula. Hamburg: Buske, 1993. – (Papiere zur Textlinguistik, ISSN 0341-3195; Band     68.). ISBN 3-87548-010-4.
Kulttuurit kohtaavat: suomalais-saksalaiset kulttuurierot talouselämän näkökulmasta, Liisa Tiittula. Helsinki: Helsingin kauppakorkeakoulu, 1993. – (Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja. ISSN 0356-8164; 190.). ISBN 951-702-512-2.
Saksan kieli suomalais-saksalaisessa kaupassa: saksankielisen viestinnän tarvetutkimus = Deutsch im finnisch-deutschen Handel: eine Bedarfsanalyse, Uta Müntzel, Liisa Tiittula. Helsinki: Helsingin kauppakorkeakoulu, 1995. – (Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja. ISSN 0356-8164; 215.). ISBN 951-702-875-X.
Televisiokeskustelun näyttämöllä: televisioinstitutionaalisuus suomalaisessa ja saksalaisessa keskustelukulttuurissa, Pirkko Nuolijärvi ja Liisa Tiittula. Helsinki:     Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 768.). ISBN 951-746-131-3.
Kieli yhteiskunnassa: yhteiskunta kielessä, toimittaneet Anna Mauranen & Liisa Tiittula. Jyväskylä: Suomen soveltavan kielitieteen yhdistys, 2002. – (Suomen soveltavan kielitieteen yhdistyksen (AFinLAn) julkaisuja, ISSN 0781-0318; n:o 60.). – (AFinLA:n vuosikirja, ISSN 0781-030X; 2002.). ISBN 951-9388-48-6.
Haastattelu: tutkimus, tilanteet ja vuorovaikutus, Johanna Ruusuvuori & Liisa Tiittula (toim.). Tampere: Vastapaino, 2005 ISBN 951-768-169-0.
Puheen illuusio suomenkielisessä kaunokirjallisuudessa, Liisa Tiittula ja Pirkko Nuolijärvi. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 1401.). ISBN 978-952-222-416-3.

lähde?
Aiheesta muualla

375 humanistia Helsinki
Helsingin yliopisto
Tuhat Helsinki (Arkistoitu – Internet Archive)
Tampereen yliopisto[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Newtonin painovoimalaki

Newtonin mukaan hiukkasten toisiinsa aiheuttama vetovoima on suoraan verrannollinen niiden massojen tulolle ja kääntäen verrannollinen niiden etäisyyden neliöön.
Newtonin painovoima- eli gravitaatiolain mukaan kaksi hiukkasta vetää toisiaan puoleensa voimalla, joka on suoraan verrannollinen niiden massojen tuloon ja kääntäen verrannollinen niiden etäisyyden neliöön. Tätä ilmiötä kutsutaan painovoimaksi, ja se vaikuttaa maailmankaikkeuden kaikkien hiukkasten välillä.
Isaac Newton esitti painovoimalain vuonna 1687 julkaisemassaan teoksessa Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (usein lyhyesti Principia). Hän osoitti että maan päällä vaikuttava painovoima on sama voima kuin se joka pitää kuun ja planeetat radoillaan, ja että aikaisemman aristoteelisen perinteen vastaisesti samat luonnonlait pätevät taivaankappaleisiin ja maanpäällisiin kappaleisiin.
Newtonin painovoimalakia edeltänyt kartesiolainen fysiikka selitti painovoiman kosketusvuorovaikutuksena, jonka välittää avaruuden täyttävä pyörteinen substanssi. Sitä vastoin Newton ei Principiassaan ota kantaa painovoimaa välittävään mekanismiin, vaan käsittelee ainoastaan voiman matemaattista muotoa. Newtonia kritisoitiinkin erityisesti kartesiolaisten tiedemiesten taholta siitä että painovoima toimii kaukovaikutuksena "okkulttien voimien" välityksellä. Lain avulla pystyttiin kuitenkin ennustamaan tarkasti erilaisten taivaankappaleiden radat, minkä vuoksi se hyväksyttiin yleisesti 1700-luvun loppuun mennessä.
Newtonin painovoimalain mukaan painovoima vaikuttaa kahden kaukana toisistaan olevan hiukkasen välillä ilman viivettä, mikä on ristiriidassa Albert Einsteinin 1900-luvun alussa kehittämän erityisen suhteellisuusteorian perusperiaatteen kanssa, jonka mukaan mikään ei voi edetä valonnopeutta nopeammin. Tämä ristiriita johti yleisen suhteellisuusteorian kehittämiseen. Yleisen suhteellisuusteorian mukaan painovoiman aiheuttaa aika-avaruuden kaareutuminen.
Matemaattinen muotoilu

Painovoimalain mukaan maailmankaikkeuden jokainen massallinen hiukkanen aiheuttaa toiseen massalliseen hiukkaseen vetovoiman, joka on suoraan verrannollinen niiden massojen tuloon ja kääntäen verrannollinen niiden etäisyyden neliöön. Tämä voima voidaan esittää yhtälöllä
missä m₁ ja m₂ ovat hiukkasten massat, r on niiden välinen etäisyys ja G on yleinen gravitaatiovakio, jonka suuruus on
Laki pätee ylläolevassa muodossa, jos kappaleiden välinen etäisyys on niiden läpimittaan verrattuna niin suuri, että kappaleita voidaan pitää pistemäisinä. Ellei näin ole laita, kappaleet voidaan ajatella jaettavaksi pieniin osiin, jolloin kummankin kappaleen jokainen osa vaikuttaa toisen kappaleen jokaiseen osaan tämän lain mukaisesti. Tämän vuoksi kappaleiden välinen painovoima on yleensä tarkasti laskettavissa vain integraalilaskennan avulla. Jos kappaleet ovat pallosymmetrisiä, niiden välinen painovoima on yhtä suuri kuin jos kummankin massa olisi kokonaan keskittynyt kappaleen keskipisteeseen, jolloin niitä voidaan käsitellä pistemäisinä.
Vakion G määrittämistä hankaloittaa se, että kappaleet, jotka aiheuttavat merkittävää painovoimaa, ovat tavallisesti planeetan kokoisia ja niiden massat eivät ole tarkasti tiedossa. Lordi Henry Cavendish onnistui ensimmäisenä mittaamaan tämän vakion arvon erittäin herkän torsiovaa'an avulla.
Pekka Tiilikainen

| Pekka Tiilikainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1911 Kouvola
Kuollut: 12. syyskuuta 1976 (65 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  urheiluselostaja
Pekka Tiilikainen (29. kesäkuuta 1911 Kouvola – 12. syyskuuta 1976 Helsinki) oli uimari, esiintyjä ja Yleisradion pitkäaikainen urheiluselostaja, lempinimeltään ”Sinivalkoinen ääni”.
Ura

Pekka Tiilikaisen isä oli Uhtualla Jyvälahden kylässä syntynyt ja lapsena Suomeen perheensä mukana muuttanut kiertävä kauppias Nikita Vasiljev Tilikov (ven.   kyrill. Никита Тиликов), "Tiilikoff", joka suomensi nimensä Mikko Tiilikaiseksi. Tilikovit ovat asuttaneet Jyvälahden kylää jo ainakin vuodesta 1678. Äiti oli luhankalainen torpan tytär Hilda Halme. Pekka Tiilikainen syntyi Kouvolassa. Hän aloitti työuransa Alkon varastossa. Työn ohessa hän harrasti uimista. Armeija-aikanaan 1930-luvulla hän halusi Helsinkiin, koska siellä oli tuolloin Suomen ainoa uimahalli, Yrjönkadun uimahalli. Tiilikainen ei menestynyt Euroopan-mestaruuskisoissa eikä olympialaisissa. Tästä huolimatta hän oli huippu-uimari, sillä hän menestyi erinomaisesti pohjoismaisissa kisoissa. Uintiurallaan Tiilikainen edusti Helsingin Uimareita.
1930-luvulla Tiilikainen kirjoitteli ”pahaisia” – kuten hän itse niitä kutsuu elämäkerrassaan – selostuspätkiä ja pakinoita urheilusta Helsingin Sanomiin nimimerkillä Nautilus. Myöhemminkin hän kirjoitti Suomen Urheilulehteen artikkeleja Martti Jukolan avustuksella ja toimitti omaa uintipalstaa nimimerkillä Saukko. Yleisradion freelancetoimittajana Tiilikainen toimi jo vuonna 1935 Oslon pohjoismaisissa uintimestaruuskilpailuissa, mutta vasta 1939 hänet kiinnitettiin vakituiseksi selostajaksi. Hän oli Yleisradion ensimmäisiä urheiluselostajia.
Jatkosodan aikana Tiilikainen työskenteli toimittajana Itä-Karjalaan perustetussa Aunuksen Radiossa sekä sotareportterina rintamalla. Hän sai jalkaansa kranaatinsirpaleen ja joutui useisiin leikkauksiin, mikä oli osasyynä uintiuran loppumiseen. Toisena syynä oli ikääntyminen, sillä hän oli päättänyt, että aktiiviura kestäisi korkeintaan viisi vuotta. Sodan jälkeen Tiilikainen toimi alkuperäisen Metsäradion ensimmäisenä juontajana. Vuonna 1951 hänelle koitui omien sanojensa mukaan uransa raskain urakka, kun hän selosti marsalkka C. G. E. Mannerheimin hautajaiset radiossa. Tiilikainen purskahti itkuun kesken juonnon.
Tiilikainen oli jo vuonna 1939 kouluttanut Yleisradion toimeksiannosta neljäkymmentä urheilutoimittajaa vuoden 1940 Helsingin olympialaisia varten. Olympialaiset siirtyivät sodan vuoksi vuoteen 1952, mutta samat neljäkymmentä toimittajaa olivat edelleen valmiina palvelukseen. Tekniset vaatimukset olivat kuitenkin muuttuneet vuosikymmenessä, joten Tiilikainen joutui kokoamaan paljon enemmän toimituskuntaa. Pelkästään maratonia varten tarvittiin kymmeniä reporttereita pitkin juoksureittiä. Joka puolelta Suomea haalittiin Helsinkiin kaikki saatavilla olevat teknikot, jotka vähänkään tunsivat radiotekniikkaa. Tiilikaiselle itselleen olympialaiset merkitsivät läpimurtoa, sillä pääkuuluttaja Martti Jukola sairastui vakavasti ja kuoli pian olympialaisten jälkeen. Tiilikaisesta tehtiin olympialaisten pääkuuluttaja.
Vuonna 1957 Tiilikainen duetoi Reino Helismaan kanssa humoristisessa kuplettikappaleessa ”Älkää ampuko pianistia”.
Tiilikaisen muhkurainen nenä oli ruusufinni-nimisen sairauden aiheuttama.
Hänet on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle (Kortteli 1, hauta 4).
Anekdootteja

Pekka Tiilikaisen ääni oli mahdollisesti jopa liian tunnettu. Tarinan mukaan Tiilikainen oli keskustellut junassa toisen urheiluselostajan Paavo Noposen kanssa, kun vaunun perältä oli kuulunut huuto: ”Pankaa se helvetin radio kiinni!”
Sama tarina liittyy moneen muuhunkin radioääneen, muun muassa liikennetoimittaja Esko Riihelä ja pääkuuluttaja Pentti Fagerholm ovat olleet samanlaisen kiukunpurkauksen kohteena matkustaessaan junalla Ilmalasta Helsingin päärautatieasemalle.
Kirjallisuus > Elämäkerrat

Paavo Noponen: Pekka Tiilikainen, Suomi. Sinivalkoisen äänen legenda 1911–1976.
Pekka Tiilikainen - Reino Rinne: Sinivalkoinen Ääni. Karisto 1970, Hämeenlinna.
Kirjallisuus > Pekka Tiilikaisen kirjallinen tuotanto

Radioselostajana tulilinjoilla, 1940
Miten opin uimaan? - Uinnin opaskirja nuorisolle, 1945
Kipinästä tuli syttyy (Suomen Opettajain Raittiusliiton jatkokoululaisten kilpakirjoituskirjasia N:o 3), 1946
Olympiakisat 1896–1948, 1951
Helsingin olympiakisat, 1952
Radiomatkoja maailmalla, 1957
Kuljettuja teitä, Raittiuskasvatusliiton julkaisuja, 1966
Uljaat mäkikotkamme, 1967
Suomen urheilun tähtihetkiä, 1969
Pekka puhuttelee - keskusteluja, haastatteluja, muistelmasirpaleita, 1976 ISBN 951-23-1044-9.
Elokuvia

Kaikissa näissä hän on esiintynyt reportterina:
Kuriton sukupolvi, 1957
Kultamitalivaimo, 1947
Ketunhäntä kainalossa, 1940
Levytyksiä

Tiikerinmetsästys[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla

Pääselostaja Pekka Tiilikainen. Ylen Elävä arkisto.
Pekka Tiilikainen Aunusta valtaamassa. Ylen Elävä arkisto.
Urheilumme tekijämiehiä : Humallahden uimalaitos oli kesäasuntona. Pekka Tiilikainen, Seura, 03.05.1939, nro 18, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Pekka Tiilikainen vuonna 1968
Neurulaatio

Hermostolevyn taipuminen hermostoputkeksi
Neurulaatiolla tarkoitetaan alkionkehityksen tapahtumaa, jossa gastrulaatiossa syntyneestä ektodermistä muodostuu hermostoputki. Hermostoputkesta erilaistuu myöhemmin yksilönkehityksen aikana keskushermosto. Neurulaatio alkaa heti kun gastrulaatio on valmis alkion kraniaalisessa osassa ja selkäjänne on kehittynyt. Gastrulaatiossa syntynyt selkäjänne indusoi päällä olevaa ektodermiä erikoistumaan soluiksi, joista myöhemmin muodostuu keskushermosto.  Neurulaatio jaetaan primääriseen ja sekundääriseen neurulaatioon.
Primäärinen neurulaatio

Hermostolevy syntyy selkäjänteen päällä olevasta ektodermistä. Selkäjänne indusoi ektodermin erilaistumaan neuroektodermiksi, ja neuroektodermistä muodostuu myöhemmin hermostolevy. Primäärisellä neurulaatiolla tarkoitetaan hermostolevyn taipumista hermostoputkeksi. Levyyn muodostuu uurre, joka painuu syvemmäksi kunnes uurteen reunat yhtyvät muodostaen hermostoputken. Reunojen yhtymäkohtaan syntyy hermostopiena, jonka solut melko nopeasti irtoavat ja vaeltavat muodostamaan kudoksia ympäri alkiota. Hermostopienan muodostuessa hermostoputki sulkeutuu ja hermostopienan hajotessa kuroutuu irti ektodermistä. Homeobox-geenit ohjaavat kehitystä. A-vitamiinilla on tärkeä osa hermostoputken kehityksessä.
Sekundäärinen neurulaatio

Sekudäärisen neurulaation mekanismi on erilainen kuin primäärisen neurulaation: solumassan keskelle muodostuu putkimainen ontelo. Sekundäärisessä neurulaatiossa kehittyvät keskushermoston kaudaaliset osat.
Sulkeutumishäiriöt

Useimmiten keskushermoston epämuodostumat liittyvät hermostoputken sulkeutumisessa tapahtuviin virheisiin. Sulkeutumishäiriöiden otaksutaan aiheutuvan puutteista induktoivissa signaaleissa tai niissä geeneissä, jotka ohjaavat sulkeutumisprosessia. Häiriöitä on hyvin eriasteisia ja ne voivat pahimmillaan johtaa kuolemaan. Kehityshäiriön vakavuus riippuu siitä, missä kohtaa hermostoputkea sulkeutuminen on puutteellista. Aivo-osan jäädessä sulkeutumatta tuloksena on anenkefalia, joka johtaa aina kuolemaan. Hermostoputken kaudaaliosan sulkeutumishäiriö aiheuttaa spina bifidaksi kutsutun tilan.
Hermostoputken erilaistuminen

Morfogeneettiset liikkeet muokkaavat ja taivuttavat hermostoputkea. Kraniaaliosaan muodostuvat aivokammiot ja kaudaaliosaan selkäydinkammio. Homeobox-geenien avulla hermostoputken kudos alkaa erilaistua keskushermoston erilaisiksi toiminnallisiksi kudoksiksi. Soluista erilaistuu neuroneita ja gliasoluja.
Nielulevät

| Nielulevät |
| --- | --- |
 Rhodomonas salina
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Chromalveolata
Kaari::  Nielulevät  Cryptophyta  Cavalier-Smith
Katso myös
   Nielulevät Wikispeciesissä   Nielulevät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nielulevät (Cryptophyta) on yksisoluisten, merten ja sisävesien levien ryhmä, joka nykyisin luokitellaan Chromalveolata-kuntaan kuuluvaksi kaareksi. Nielulevälajien määräksi on arvioitu  60-200. Niiden nimitys tulee solun etupäässä olevasta ontelosta, jota kutsutaan nieluksi.
Nielulevien kehityshistoria on ollut pitkään epäselvä. Solun hienorakenteen perusteella otaksutaan nielulevien kehityslinjan syntyneen, kun varhainen Chromalveolata-kuntaan kuulunut uintisiimallinen eliö otti soluunsa endosymbiontiksi punalevien kehityslinjaan kuuluneen yksisoluisen eliön. Punalevä oli puolestaan aiemmin evoluution kuluessa ottanut soluunsa endosymbionttisen syanobakteerin, minkä vuoksi se kykeni yhteyttämään. Sittemmin symbionttina ollut punalevä surkastui ja muuttui nielulevän kloroplasteiksi eli viherhiukkasiksi. Yhdessä nieluleväsolussa on yleensä vain yksi hyvin suuri viherhiukkanen. Nykyään muinaisesta punalevästä on enää havaittavissa viherhiukkasen ympärillä oleva ylimääräinen kalvopari ja tämän uloimman kalvoparin alla havaittavissa oleva surkastunut punalevän tumarakenne eli nukleomorfi. Nieluleväkloroplasteilla on tämän vuoksi ympärillään neljä kalvoa.
Vaikka useimmilla nielulevillä on viherhiukkasia, ne kykenevät myös syömään ravinnokseen bakteereja, joten ne ovat sekä autotrofeja että heterotrofeja. Solut ovat 10–50 mikrometrin kokoisia, muodoltaan litteitä ja soikeita, ja niiltä puuttuu jäykkä soluseinä. Solussa on kaksi uintisiimaa. Nielulevillä on erityisominaisuutena ulkopinnalla olevia spiraaliin muotoon kiertyneitä rihmoja eli ejektiosomeja, jotka toimivat jännitetyn jousen tavoin. Jos levää ärsytetään, ejektiosomit oikenevat ja levä sinkoaa toisaalle.
Nielulevät tuottavat yhteyttämistuotteenaan tärkkelystä ja samankaltaisia aineita. Ne ovat ravintoa muun muassa eläinplanktonille. Vaikka nieluleviä esiintyy niin makeissa kuin suolaisissakin vesissä, ovat ne tavallisimpia viileissä ja tummissa humuspitoisissa vesissä, joissa ne pystyvät yhteyttämään vähässäkin valossa viherhiukkasten sisältämän fykosyaniinin ja fykoerytriinin avulla. Kyseisiä pigmenttejä tavataan edelleenkin punalevillä ja syanobakteereilla. Chilomonas-suvun lajeilla ei ole viherhiukkasia, vaan ne käyttävät esimerkiksi bakteereja ravintonaan; tarvittaessa ne voivat tulla toimeen pelkillä mineraaleilla.