stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Qatar Eurovision laulukilpailussa
Historia ja kiinnostus

Qatarin oli tarkoitus osallistua viisuihin vuonna 2009 mutta muut arabimaat paheksuivat Qataria, sillä Israel oli mukana. Vaikka Qatar on Aasian valtio, se on Euroopan yleisradiounionin jäsen, joten sillä olisi oikeus osallistua Eurovision laulukilpailuun, kuten Marokko teki vuonna 1980. Maa ei kuitenkaan ole vielä debytoinut kilpailuun.
Vuonna 2018 tuli ilmi, että Israel aikoo kutsua vuoden 2019 kilpailuun arabimaita ja Qatar on yksi niistä. Qatar ei kuitenkaan ollut mukana EBU:n 7. marraskuuta julkaisemalla osallistujaluettelolla.
Eurovision laulukilpailu
Maat
| --- | --- |
Aktiiviset: Alankomaat · Albania · Armenia · Australia · Azerbaidžan · Belgia · Espanja · Georgia · Irlanti · Islanti · Israel · Italia · Itävalta · Kreikka · Kroatia · Kypros · Latvia · Liettua · Luxemburg · Malta · Montenegro · Norja · Portugali · Puola · Ranska · Ruotsi · Saksa · San Marino · Serbia · Slovenia · Suomi · Sveitsi · Tanska · Tšekki · Ukraina · Viro · Yhdistynyt kuningaskunta
Epäaktiiviset: Andorra · Bosnia ja Hertsegovina · Bulgaria · Marokko · Moldova · Monaco · Pohjois-Makedonia · Romania · Slovakia · Turkki · Unkari · Valko-Venäjä · Venäjä
Entiset: Jugoslavia · Serbia ja Montenegro
Epäonnistuneet yritykset: Kazakstan · Kosovo · Libanon  · Liechtenstein · Neuvostoliitto · Qatar · Tunisia
Kilpailut vuosittain
| --- | --- |
1950-luku: 1956 · 1957 · 1958 · 1959
1960-luku: 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969
1970-luku: 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979
1980-luku: 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989
1990-luku: 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999
2000-luku: 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
2010-luku: 2010 · 2011 · 2012 · 2013 · 2014 · 2015 · 2016 · 2017 · 2018 · 2019
2020-luku: 2020 · 2021 · 2022 · 2023 · 2024 · 2025
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että kilpailua ei järjestetty kyseisenä vuonna.
Isäntäkaupungit
| --- | --- |
1950–: Lugano · Frankfurt · Hilversum · Cannes
1960–: Lontoo · Cannes · Luxemburg · Lontoo · Kööpenhamina · Napoli · Luxemburg · Wien · Lontoo · Madrid
1970–: Amsterdam · Dublin · Edinburgh · Luxemburg · Brighton · Tukholma · Haag · Lontoo · Pariisi · Jerusalem
1980–: Haag · Dublin · Harrogate · München · Luxemburg · Göteborg · Bergen · Bryssel · Dublin · Lausanne
1990–: Zagreb · Rooma · Malmö · Millstreet · Dublin · Dublin · Oslo · Dublin · Birmingham · Jerusalem
2000–: Tukholma · Kööpenhamina · Tallinna · Riika · Istanbul · Kiova · Ateena · Helsinki ·  Belgrad · Moskova
2010–: Oslo · Düsseldorf · Baku · Malmö · Kööpenhamina · Wien · Tukholma · Kiova · Lissabon · Tel Aviv
2020–: Rotterdam · Rotterdam · Torino · Liverpool · Malmö · Basel
Yliviivattu kaupunki tarkoittaa, että kilpailua ei järjestetty kyseisenä vuonna.
Lalli

Isonkyrön kirkon keskiaikainen puuveistos Piispa Henrikistä ja talonpoika Lallista. Kuva Suomen postilaitoksen merkissä vuodelta 1955, jolloin katsottiin kuluneen 800 vuotta kristinuskon tulosta Suomeen.
Lalli (mahdollisesti Laurentius, Lauri tai Lalloi) on otaksuttavasti 1100-luvulla elänyt köyliöläinen talonpoika, joka kansanperinteen mukaan surmasi piispa Henrikin Köyliönjärven jäällä 20. tammikuuta noin vuonna 1156.
Vanhin maininta Lallista piispa Henrikin surmaajana on Hemminki Maskulaisen virrestä vuodelta 1616. Lallista kertoo lisäksi muun muassa Johannes Messenius 1620–1630-luvuilla kirjoittamassaan Scondia illustrata -teoksessa. Piispa Henrikin surman puolestaan mainitsee ainakin Uppsalan arkkipiispa Jakob Ulfsson vuonna 1478. Kirjallisia lähteitä pidetään nykyään kuitenkin epämääräisinä, ja koska varhaisimmatkin niistä on kirjoitettu kauan oletettujen tapahtumien jälkeen, monet historiantutkijat epäilevät Henrikin ja siten myös Lallin olemassaolon todenperäisyyttä. Ennen useat tutkijat, kuten esimerkiksi Jalmari Jaakkola 1930-luvulla, sen sijaan pitivät Lallia historiallisena henkilönä. Heidän käsitystensä mukaan tämä oli paikallinen suurtalonpoika, joka oli jopa ylhäistä syntyperää.
Mikäli Lallin oletetaan olevan historiallinen henkilö, hän olisi ensimmäinen suomalainen, joka tunnetaan historiassa nimeltä.
Pyhän Henrikin legenda ja Piispa Henrikin surmavirsi

1200-luvun lopulta peräisin oleva Pyhän Henrikin legenda kertoo piispan surmaajan olevan nimeltä mainitsematon murhamies, joka tappoi piispan julmasti tämän ”tahdottua ojentaa murhaajaa kirkollisella kurilla”. Piispa Henrikin surmavirsi, jonka varhaisin muistiinmerkitty versio on vasta 1600-luvulta, antaa piispan kuolemasta hyvin toisenlaisen kuvan. Erään surmavirren version mukaan piispa Henrik oli Ruotsin kuninkaan Eerikin kanssa lähtenyt ristiretkelle ”Hämeen maalle”. Surmavirren alkuosaan myöhemmin tehdyn lisäyksen mukaan matkakumppani vaihtuu kuninkaasta ajomieheen. Matka tapahtuu keväällä eikä tammikuussa, johon Henrikin kuolinpäivä on kansanperinteen mukaan sijoitettu.
Matkallaan piispa Henrik oli käynyt vierailulla Lallin kotona tämän ollessa poissa. Piispa oli tarinan mukaan ottanut ruokaa, olutta ja heiniä ja maksanut niistä korvauksen. Isännän palattua Lallin vaimo Kerttu (Gertrud) väitti piispan väkipakolla ottaneen tarpeet maksamatta niistä mitään. Raivostunut Lalli lähti kirves kädessään veljiensä Pentin ja Olavin kanssa piispan reen perään. Köyliönjärven jäällä he surmasivat Henrikin. Surmavirren eri versiot ja perimätieto on julkaistu Suomen kansan vanhat runot -sarjan Varsinais-Suomea käsittelevässä osassa.
Piispa Henrikin surmavirren loppu on alun tavoin lainaa Pyhän Henrikin legendasta. Sen mukaan Lalli katkaisi piispan sormen havitellessaan hänen sinettisormustaan, mutta sormi upposi lumeen. Kerrotaan, että seuraavana kesänä soutumatkalla olleet pikkupoika ja sokea mies löysivät sormen huuhtoutuneena rannalle, toisen version mukaan he tapasivat sen keskellä kesää kellumassa jäälautalla. Kun poika kosketti sokeaa miestä sormella, sai tämä näkönsä takaisin. Kerrotaan myös, että Lalli otti kuolleelta piispalta hiipan ja asetti sen päähänsä. Kotiin palattuaan hän yritti riisua päähinettä, mutta se oli kuitenkin juuttunut kiinni niin lujasti, että Lallin hiukset irtosivat hiipan mukana. Surmavirren mukaan Lalli kuoli surmatyön jälkeisenä kesänä hiirilauman ajettua hänet pienen järven rannalla kasvaneen puun latvaan, josta Lalli putosi järveen ja hukkui. Harjavallassa sijaitseva järvi sai myöhemmin tapauksen johdosta nimen Hiirijärvi. Martti Haavion mukaan hiiriin liittyvä teema on kopioitu saksalaisista mäuseturm-tarinoista ja lisätty alkuperäiseen surmavirteen jälkikäteen.
Lalli-nimen etymologiaa

Lalli on todennäköisesti muunnos kristitystä Laurentius-nimestä. Se voi myös olla suomalainen nimi, joka tarkoittaa karhua, isoa lihavaa miestä tai jättiläistä. Koska kunnioitettua karhua ei haluttu häiritä sitä nimeltä kutsuen, siitä käytettiin kiertoilmaisuja kuten karvalalli, lallokki tai lallonen.lähde? Suomalaisessa paikannimistössä Lalli esiintyy muun muassa Pirkkalassa, jossa on sekä paikannimi Lalli että Lallinlahti.
Lallin perinne nykypäivänä

Talonpoika Lalliin liittyvä perinne elää nykyäänkin vahvana erityisesti Satakunnan eteläosissa. Se on antanut nimensä useille paikoille, tapahtumille ja yhteisöille. Köyliössä sijaitsee vuonna 1989 paljastettu professori Aimo Tukiaisen veistämä Lallin patsas. Lisäksi paikkakunnalla toimivat muun muassa urheiluseura Köyliön Lallit sekä tanssi- ja konserttipaikkana tunnettu Lallintalo. Vuosina 1917–2009 maakunnassa ilmestyi Lalli-niminen sanomalehti. Piispa Henrik ja Lalli esiintyvät Nousiaisten vaakunassa, entisessä Köyliön, nykyisessä Säkylän vaakunassa puolestaan ovat kuvattuna Henrikin hiippa ja Lallin kirves.
Myös Lalliin liittyviä muinaismuistoja on useita. Tunnetuimmat ovat Lallin asumus Köyliössä sekä Lallin itkukivi Harjavallan Hiirijärvellä. Kansanperinteen mukaan molemmat ovat paikkoja, joissa Lalli piispa Henrikin surmattuaan piileskeli. Köyliönjärven Kirkkosaaressa sijaitsee Köyliönkartano eli Vanhakartano, jonka sanotaan alun perin olleen Lallin omistuksessa ja joutuneen hänen kuolemansa jälkeen katolisen kirkon haltuun. Kartanon mailla on niin sanottu Lallin kellari, joka amiraali Carl Tersmedenin 1740-luvulla muistiin merkitsemän kertomuksen mukaan toimi varhaisten kristittyjen kokoontumispaikkana Lallin vaimon Kertun käännyttyä kristinuskoon. Kellari on kuitenkin tutkimusten mukaan peräisin vasta 1500-luvulta.
Kirjallisuutta

Ganander, Christfried (toim. Pentikäinen, Juha): Mythologia Fennica. Recallmed, 1995. ISBN 951-9221-72-7.
Haavio, Martti: Piispa Henrik ja Lalli – Piispa Henrikin surmavirren historiaa. WSOY, 1948.
Heikkilä, Tuomas: Pyhän Henrikin legenda. SKS, 2005.
Lehtinen, Jussa: Lallin ajo - historiallinen seikkailukertomus. Kirjalabyrintti, 2012.
Heikkilä, Tuomas: Lalli – Kansallismurhaajan muotokuva. Tammi, 2022. ISBN 9789520445447.
Heikkilä, Mikko K.: Heinien herrat - Suomen historian pisin perinne. Warelia Kustannus Oy, 2022. ISBN 978-952-387-027-7
Havaste Paula: Tuulen vihat. Gummerus 2014 ISBN 978-951-20-9718-0
Havaste Paula: Maan vihat. Gummerus 2015 ISBN 978-951-24-0057-7
Havaste Paula: Veden vihat. Gummerus 2016 ISBN 978-951-24-0355-4
Havaste Paula: Lumen armo. Gummerus 2017 ISBN 978-951-24-0709-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lalli Wikimedia Commonsissa
Heininen, Simo: Talonpoika Lalli - Paha pakana vai vihainen viljelijä? Tiede. 15.3.2005. Arkistoitu 29.4.2013.
Mäkelä-Alitalo, Anneli; Palola,Ari-Pekka: / Lalli (k. noin 1160) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 12.1.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Karl Anders Ekmanin maalaus Henrikin murhasta.
Lallin asumus Köyliössä.
Lallin itkukivi Harjavallan Hiirijärvellä.
Jarkko Laine

| Jarkko Laine |
| --- | --- |
 Jarkko Laine Turussa vuonna 1997.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. maaliskuuta 1947 Turku
Kuollut: 19. elokuuta 2006 (59 vuotta) Turku
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, runoilija, kääntäjä, päätoimittaja, sanoittaja
Kirjailija
Salanimi: Toivo Saksa ja Lauri Kenttä 
Tuotannon kieli: suomi 
Esikoisteos:  Muovinen Buddha (1967)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jarkko Aarre Juhani Laine (17. maaliskuuta 1947 Turku – 19. elokuuta 2006 Turku) oli suomalainen kirjailija, runoilija ja kääntäjä. Hän toimi Suomen Kirjailijaliiton puheenjohtajana 1987–2002 ja sai kirjallisuuden valtion­palkinnon 1972, 1974, 1977 ja 1985. Urallaan Laineelta ilmestyi 20 runokokoelmaa ja seitsemän romaania. Hän kirjoitti myös novelleja, mieteproosaa, sitaattiantologioita, näytelmiä, kuunnelmia ja laulunsanoituksia.
Elämä ja ura

Laine aloitti uransa underground-runoudella. Hän debytoi kirjallisuuslehti Parnasson lyriikkakilpailussa vuonna 1967 ja hänen esikoiskokoelmansa Muovinen Buddha ilmestyi samana vuonna. Sen jälkeen Laine julkaisi lähes vuosittain jonkin teoksen, joskus kaksikin. Vaikka hänet tunnetaan erityisesti runoilijana, hän julkaisi myös romaaneja ja muuta proosaa. Laine toimi Parnasson toimitussihteerinä 1969–1986 ja päätoimittajana 1987–2002. Hän myös suomensi muun muassa Mark Twainia, Bram Stokeria, Richard Brautigania, William Shakespearea ja yhdysvaltalaista runoutta.
Runojen lisäksi Laine tunnetaan myös sanoituksistaan. Hänen tekemiään ovat muun muassa Rauli Badding Somerjoen esittämät ”Bensaa suonissa” (1970), ”Hymyile Miss Universum” (1970) ja ”Pilvet karkaa, niin minäkin” (1970), ”Fiilaten ja höyläten” sekä Suomen Talvisota 1939–1940 -yhtyeen ”Kekkonen-rock” (1969). Suomen Talvisodan underground-hankkeen puitteissa Laine nousi suomalaisen rocklyriikan edelläkävijäksi ja uudistajaksi. Muun muassa Eppu Normaalin Mikko Saarela piti Lainetta tärkeimpänä innoituksen lähteenään suomalaisista kirjallisista vaikuttajista.lähde?
Laine oli kokoomuksen ehdokkaana eduskuntavaaleissa 1999 sekä Turun kaupunginvaltuustoon kunnallisvaaleissa 2000.
Laine kuoli 59-vuotiaana vaikeaan sairauteen. Hänet on haudattu Turun hautausmaalle.
Laineen postuumisti julkaistu ajatelmakokoelma Kolmas mustakantinen vihko valittiin Vuoden aforismikirjaksi 2007. Hänen mukaansa on nimetty vuodesta 2011 kahden vuoden välein jaettu Jarkko Laine -palkinto.
Elämä ja ura > Muistomerkki

Jarkko Laineen seura pystytti Turkuun Laineen muistoksi kuvanveistäjä Erik Mäkisen tekemän pronssisen muistomerkin Elämys on vuokrahuone, joka paljastettiin vuonna 2013 osoitteessa Itäinen pitkäkatu 70/ Kupittaankatu olevan puutaloyhtiön kivisen portinpylvään päähän Kupittaankadun puolelle. Jarkko Laine asui talossa vuosina 1951–1960. Kupittaankadun, Vuorityömiehenkadun ja Itäisen Pitkänkadun rajaaman puutaloyhtiön omistaa omistaa nykyään TVT Asunnot Oy. Muistomerkin huomattiin kadonneen marraskuussa 2023.  Talot ovat olleet tyhjillään. Puutaloasuntojen vuokralaiset irtisanottiin maaliskuussa 2022 ja asukkaat muuttivat pois loppuvuodesta 2022.
Romaani- ja runotuotanto

Laineen teosten läpikäyvä teema on eksistenssi, jota kuvaa hänen American Cowboy -teoksessa oleva säe “millekään et voi mitään itsellesi vain”.
Laineen tuotanto voidaan jakaa kolmeen kauteen. Nuoruudentuotanto on impulsiivista, riehakasta ja uteliasta ja sisältää paljon vanhojen tottumusten satirisointia beat-hengessä. Tämä kausi rajautuu vuosiin 1967–1972. Keski-ikäistymisen kausi alkoi vuonna 1973. Kirjoittaja on silloin kypsä ja oppinut, mikä näkyy ymmärryksenä asioiden monikerroksisuudesta. Huumori ja satiiri säilyivät kuitenkin tyylillisinä peruselementteinä. Kolmas kausi alkoi 1980-luvulla. Tällöin teksteihin palasi nuoruustuotannon katujen, baarien, huoltoasemien ja kerrostalojen kuvasto. Herkkäviritteisyys on tälle kaudelle leimallinen piirre.
Teokset > Runoteokset

Muovinen Buddha.  Helsinki:  Otava, 1967.
Tulen ja jään sirkus.  Helsinki:  Otava, 1970.
Niin se käy.  Helsinki:  Otava, 1971.
Nauta lentää.  Helsinki:  Otava, 1973.  ISBN 951-1-00684-3
Valitut runot. Helsinki: Otava, 1975. ISBN 951-1-01827-2.
Viidenpennin Hamlet.  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04083-9
Paratiisi.  Helsinki:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-05032-X
Elämä on vuokrahuone.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-06014-7
Amerikan cowboy.  Helsinki:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06597-1
Villiintynyt puu.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08143-8
Elokuvan jälkeen.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08959-5
Traagisen runoilijan talo.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-09307-X
Oodi eiliselle sanomalehdelle.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10646-5
Pyhä maanantai.  Helsinki:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11985-0
Iloisen neekerin katu.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12395-5
Savukkeen sininen ajatus.  Helsinki:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-14395-6
Sateen ääni on niin yksinäinen ääni.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16933-5
Sanomalehtien kahinassa maailman hiljaisuus. Muutamin peräkaneetein varustettu sarja säkeitä eli eepillinen Runoelma ajastamme.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17836-9
Elsassin tytön runot.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18979-4
Tämä yö on taikayö.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19900-5
Jumala saalistaa öisin, eli, Jobin kirjaan meidän on aina palaaminen. Osittain kursivoituja runoja.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20546-3
Ensimmäinen pastis plataanien alla. Panosvyö runoja sekä herrojen että työläisten käyttöön eli ottakaa taas kerran mittaa toisistanne jos mitat muka ovat päässeet unohtumaan.  Turku:  Savukeidas, 2007.  ISBN 978-952-5500-18-9
Tähden harjalta: Valitut runot. Helsinki: Otava, 2008. ISBN 951-1-21330-X.
Teokset > Muut teokset

Haamumaili.  Helsinki:  Otava, 1968.
Niin kulki Kolumbus.  Helsinki:  Otava, 1969.
Kuin ruumissaatto.  Helsinki:  Otava, 1970.
Vampyyri eli miten Wilhelm Kojac kuoli kovat kaulassa.  Helsinki:  Otava, 1971.
Nick Naantali itäisillä mailla eli Häpeä sille joka tästä pahaa ajattelee s.o. Seikkailuja suvisessa Suomessa ja Neuvostojen maassa ynnä ”Magno conatu nugas”.  Helsinki:  Otava, 1974.  ISBN 951-1-01596-6
Futari: Lehtiä potkupalloilijan salatusta elämästä.  Helsinki:  Otava, 1977.  ISBN 951-1-04558-X
Vaikeita asentoja.  Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-07147-5
Saksalainen vävy.  Helsinki:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-09214-6
Maailman yksinäisin mies ja muita todellisia kuvitelmia.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-11056-X
Räävelinkadun hullu parturi.  Helsinki:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-12889-2
Mustakantinen vihko: Muistiinpanoja.  Turku:  J. Laine, 1999.  ISBN 952-91-0732-3
Soutajat Aurajoella: Lehtiä muistiinpanovihosta.  Turku:  Turun yliopisto, 2001.  ISBN 951-29-1914-1
Laine, Jarkko & Into, Markku & Numminen, M. A.: Naapuri.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2002.  ISBN 951-0-27477-1
Toinen mustakantinen vihko: Kriipustuksia, muistiinpanoja, reunamerkintöjä.  Turku:  Enostone, 2003.  ISBN 951-9036-34-2
Intialainen horoskooppi ja muita satunnaisia makulatuurikatkelmia.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2003.  ISBN 951-0-28277-4
Tupakointi on halvempaa kuin rakentaminen.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2006.  ISBN 951-0-31794-2
Kolmas mustakantinen vihko: Muistiinmerkintöjä.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2007.  ISBN 978-951-0-32961-0
Teokset > Sitaattisanakirjoja (toimittajana)

Häijyjen ajatusten sanakirja.  Helsinki:  Otava, 1979.  ISBN 951-1-05515-1
Suuri sitaattisanakirja.  Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06675-7  useita painoksia
Te naiset, te naiset: Sitaatteja vain naisilta.  (Valokuvat: Irmeli Jung)  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20644-3
Palkinnot

Otavan nuorten kirjailijoiden palkinto 1968
Turun ja Porin läänin taidepalkinto 1970
Valtion kirjallisuuspalkinto 1972 (näytelmäkirjailijoille), 1974 (kääntäjäpalkinto), 1977, 1985
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto 2003
Finlandia-palkintoehdokas 1989 ja 1992
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Jarkko Laine Wikisitaateissa
Parkkinen, Jukka: Niin se kävi – Jarkko Laine 1947–2006
Yle Elävä arkisto: Nuori Jarkko Laine uskoi runoon ja alkukommunismiin
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO) 2  3  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Louhen piiri

| Louhen piiri Лоухский район |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Piirin sijainti Karjalan tasavallassa
Valtio:   Venäjä
Federaatiosubjekti:  Karjalan tasavalta
Hallintokeskus:  Louhi
Pinta-ala:  22 544 km²
Väkiluku (2010):  14 760 (.)
Symbolit:  
 – Suuntanumero:  +7 81439
Lyhenteet:  
 – postitunnus:  Piiri 186651–186691, esim. Louhen taajama 186660
 
Piirin viralliset sivut
Piirin kunnat
Louhen piiri (ven. Ло́ухский райо́н, Louhski rajon) on pohjoisin hallintopiiri Vienan Karjalassa Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Piiri rajoittuu pohjoisessa Murmanskin alueeseen, idässä Vienanmereen, etelässä Kemin piiriin ja Kalevalan kansalliseen piiriin sekä lännessä Suomeen. Piirin hallintokeskuksena toimii Louhen kaupunkityyppinen taajama (4 772 as.) piirin itäosissa. Louhen piirin pinta-ala on 22 544 km². Väkiluku on pienentynyt Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen merkittävästi. Asukkaita oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 14 760. Vielä 2002 asukkaita oli 20 128.
Louhen piirin alueella on useita suuria järviä, kuten Tuoppajärvi, Pääjärvi, Kierettijärvi ja Tiiksjärvi. Paanajärven kansallispuisto samoin kuin Karjalan tasavallan huomattavimmat tunturit Nuorunen (576 m tai 576,7 m, tasavallan korkein huippu), Mäntytunturi (550 m), Sieppitunturi (537 m) ja Kivakkatunturi (499 m), sijaitsevat Louhen piirin länsiosissa.
Kansainvälinen Kuusamo-Suonperän rajanylityspaikka sijaitsee Louhen piirin ja Suomen tasavallan rajalla.
Louhеn piirin kunnat ja niiden asutuskeskukset

Kuntien asukasluku on vuoden 2010 väestönlaskennasta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ambarnyi (1291 as.) Enkijärvi - Engozero  Kälkäjärvi - Bojarskaja Kiestinki - Kestenga (2 671 as.) Kokkosalmi - Kokkosalma  Kuševanda  Sohjana - Sofporog  Suurijärvi - Sosnovyi  Tuhkala  Tungjärvi - Tungozero  Uusi-Sohjana - Novyi Sofporog  Zašejek  |  Louhi (4 772 as.) Malinavaara - Malinovaja Varakka (631 as.) Hetolambina  Karelski  Kieretin asema - Keret  Kotozero  Nilmoguba  Nilmozero  Nižnjaja Pulonga  Poljarnyi Krug  Primorski  Tedino  Tšornaja Reka  |  Plotina (373 as.) Tškalovski Pääjärvi - Pjaozerski (2 098 as.) Tšuuppa - Tšupa (2 924 as.) selvennä  |
Historia

Louhen piiri muodostettiin 1920-luvulla yhdistämällä suunnilleen entisten Kieretin ja Vitsataipaleen kuntien alueet. Piiri liitettiin vähäksi aikaa 1960-luvulla Kemin piiriin, mutta perustettiin vielä samalla vuosikymmenellä uudelleen, jolloin siihen liitettiin myös entisen Kiestingin piirin alue.
Näkymä Kivakkatunturilta Pääjärven suuntaan.
Niskan (ven. Zašejek) kylä (66.25°N, 31.10°E) Pääjärven laskukohdan, Kuntijoen suun eteläpuolella.
Panoraamakuva Tšuupasta mereltä päin katsottuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louhen piiri Wikimedia Commonsissa
Louhen epävirallinen sivusto (venäjäksi)
Louhen piirihallinon sivusto (venäjäksi)
| n k Louhen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Ambarnyi  Kiestinki  Malinavaara  Plotina  Pääjärvi  Tšuuppa
Kuivaniemen junaturma (1943)

Kuivaniemen junaturma tapahtui jatkosodan aikana 2. lokakuuta 1943, kun saksalaisia sotilaita kuljettanut lomalaisjuna törmäsi toiseen junaan Kuivaniemen ratapihalla Oulu–Tornio-rataosalla. Onnettomuudessa kuoli kymmenen lomalaisjunassa matkustanutta saksalaissotilasta, ja lisäksi 25 sotilasta sai vakavia ja 19 lieviä vammoja.
Saksalaisia kuljettanut lomalaisjuna oli lähtenyt Simosta kello 17.21. Junan saapuessa Kuivaniemen ratapihaa edeltävälle suoralle veturinkuljettaja huomasi, että toinen juna oli tulossa vastaan samalla raiteella, ja teki hätäjarrutuksen. Junat törmäsivät yhteen ratapihan pohjoispäässä olleen tasoristeyksen kohdalla niin, että veturit nousivat toisiaan vasten pystyyn ja vetureita lähinnä olleet vaunut murskaantuivat. Useat härkävaunujen ovilla kurkistelleet sotilaat menettivät henkensä, kun auki olleet vaunujen ovet paukahtivat kiinni törmäyksen voimasta.
Loukkaantuneet saivat ensiavun lähitaloissa. Itse rata ei kärsinyt suuria vaurioita, ja se saatiin avattua liikenteelle melko pian sen jälkeen, kun raivaustyöt oli saatu tehdyksi. Onnettomuudesta ei kerrottu tiedotusvälineissä sotasensuurin vuoksi.
Onnettomuuden syynä oli Kuivaniemen liikennepaikasta vastanneen liikenneoppilaan tekemä virhe. Hän oli juuri saapunut Helsingistä, valvonut useita vuorokausia yhteen menoon eikä tuntenut vielä Kuivaniemen ratapihaa ja paikallisia olosuhteita. Liikenneoppilas tuomittiin myöhemmin vankeusrangaistukseen, minkä lisäksi hän menetti virkansa ja joutui maksamaan vahingonkorvauksia.