stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Akridiinioranssi
Valmistus ja käyttö

Akridiinioranssia valmistetaan kondensoimalla N,N-dimetyyli-1,3-diaminobentseeniä ja 3-dimetyyliaminobentsaldehydiä. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on bis(4-dimetyyliamino-2-nitrofenyyli)metaanin pelkistys sinkin avulla.
Akridiinioranssia käytetään biologississa ja biokemiallisissa tutkimuksissa värjäävänä reagenssina. Sillä voidaan värjätä muun muassa bakteerisoluja ja nukleiinihappoja. DNA:n ja väriaineen muodostama kompleksi fluoresoi vihreänä ja RNA:n ja akridiinioranssin muodostaman kompleksin fluoresenssi on punaisella aallonpituudella. Tähän tarkoitukseen akridiinioranssia käytetään muun muassa fluoresenssimikroskopiassa ja sytometriassa. Akridiinioranssi värjää puuvillan oranssiksi.
Akridiinioranssilla värjättyjä metafaasin kromosomeja
Akrotírin seinämaalaukset

Akrotírin seinämaalauksia Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Akrotírin seinämaalaukset eli Akrotírin freskot on nimitys, jota käytetään Akrotírin minolaisaikaisesta kaupungista Santorínin saariryhmään kuuluvalta Thíran saarelta löydetyistä esihistoriallisista seinämaalauksista.
Seinämaalaukset on maalattu minolaisena aikana pronssikaudella noin 1600-luvulla eaa. Ne on maalattu pääosin punaisen, oranssin, ruskean, keltaisen ja sinisen sävyillä sekä valkoisella ja mustalla. Vihreää ei ole käytetty, sillä saarelaisilla ei ollut käytössä vihreää pigmenttiä.
Seinämaalaukset ovat nykyisin museoissa: osa on Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa, osa puolestaan Esihistoriallisen Theran museossa Santorínin pääkaupungissa Firássa.
Merkittävimmät seinämaalaukset

Merkittävimmät Akrotírista löydetyt seinämaalaukset ovat:
| --- | --- |
: Afrikkalainen Pohjoisafrikkalainen mies ja palmupuu. Löydetty rakennuksesta Alfa. Esillä Esihistoriallisen Theran museossa.
: Alaston poika Alaston poika, joka kantaa maljaa. Löydetty rakennuksesta Xeste 3.
: Antiloopit Kaksi antilooppia. Löydetty rakennuksesta Beta. Esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa.
: Joki Maisemakuva, joka esittää jokea ja eläimiä. Löydetty niin kutsutusta Länsitalosta.
: Kalastajapoika Alaston poika, jonka kummassakin kädessä on dolfiineista koostuva kalansaalis. Löydetty niin kutsutusta Länsitalosta.
: Kevät eli Liljat Liljoja ja pääskysiä. Säilynyt lähes kokonaisena. Löydetty rakennuksesta Delta. Esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa.
: Kokous kukkulalla ja haaksirikko Yläosassa väenkokous, alaosassa haaksirikko. Löydetty niin kutsutusta Länsitalosta.
: Laivakulkue eli Miniatyyrifresko Neljän kaupungin kautta kulkevia laivoja, jotka päätyvät lopulta Akrotírin asutukseen itseensä. Merkittävä ajan rakennusten ja merenkulun tutkimuksen kannalta. Löydetty niin kutsutusta Länsitalosta. Esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa.
: Lehmät Nelijalkaisia eläimiä (lehmiä?). Löydetty rakennuksesta Beta. Esillä Esihistoriallisen Theran museossa.
: Naiset Naisia. Löydetty niin kutsutusta Naisten talosta. Esillä Esihistoriallisen Theran museossa.
: Nyrkkeilevät lapset Kaksi nyrkkeilevää lasta. Löydetty rakennuksesta Beta. Esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa.
: Palvojat Joukko naisia. Löydetty rakennuksesta Xeste 3.
: Papyrus Papyruskasveja. Vihjaa kauppayhteyksistä Egyptiin, sillä papyrys ei kasva Kreikan alueella. Löydetty niin kutsutusta Naisten talosta. Esillä Esihistoriallisen Theran museossa.
: Potnia Theron Potnia Theron -jumalatar eli minolaisen uskonnon Eläinten valtiatar. Samaa kokonaisuutta Sahraminkerääjät-freskon kanssa. Löydetty rakennuksesta Xeste 3. Esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa.
: Ruusukkeet Ruusukekuvioita. Löydetty rakennuksesta Xeste 3. Esillä Esihistoriallisen Theran museossa.
: Sahraminkerääjät Sahramia keräävä nainen. Samaa kokonaisuutta Palvojat-freskon kanssa. Löydetty rakennuksesta Xeste 3.
: Siniset apinat Kaksi sinistä apinaa. Löydetty rakennuksesta Beta. Esillä Esihistoriallisen Theran museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akrotírin seinämaalaukset Wikimedia Commonsissa
Wikiuutisissa on aiheeseen liittyvä uutinen: Akrotírin ja Knossoksen seinämaalausten sinisten apinoiden mysteeri ratkesi
Al-Jaghbub

| Al-Jaghbub |
| --- | --- |
 Al-Jaghbub vuonna 1941.
 Al-Jaghbub
 Koordinaatit: 29°44′32″N, 24°31′2″E 
Valtio:  Libya
Piirikunta:  Al-Butnan
Väkiluku (2006):  2 768
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Al-Jaghbub (arab. الجغبوب‎, ital. Giarabub) on keidaskylä Libyan itäosassa lähellä Egyptin rajaa. Se sijaitsee Libyan aavikolla 285 kilometriä Tobrukista etelään. Hallinnollisesti Al-Jaghbub kuuluu Al-Butnanin piirikuntaan.
Pieni ja vähäpätöinen keidas oli aikanaan tärkeä kauppiaiden ja pyhiinvaeltajien pysähdyspaikka matkalla Saharan yli Siwaan, Kairoon ja Mekkaan. Senusien suufilaisveljeskunnan johtaja Sayyid Muhammad bin Ali al-Sanusi muutti päämajansa sinne Jabal al-Akhdarista vuonna 1856. Linnoitettu Al-Jaghbub toimi senusien hallinnollisena ja hengellisenä keskuksena vuoteen 1896 saakka, jolloin veljeskunnan uusi johtaja Mohammed al-Mahdi siirsi päämajansa Kufran keitaalle. Italian armeija valtasi Al-Jaghbubin vuonna 1926.
Senusien uskonnollinen keskus zawiya tuhottiin poliittisista syistä Muammar Gaddafin aikana. Paikkakunnalla on säilynyt italialaisten rakentama linnoitus Qasr Athani. Egyptin rajalla on italialaisten vuonna 1931 pystyttämä piikkilanka-aita, joka ulottuu Al-Jaghbubista Välimerelle Bardian satamaan. Keitaan lähellä on kaksi suolajärveä, Buhairat al-Malfa ja Buhairat al-Fredgha. Niitä ympäröivillä kalliolla on muinaisia kalliopiirroksia, hautoja ja fossiileja.
Ak Koyunlu

| Ak Koyunlu Aq Qoyunlu آق‌ قویونلو > 1378–1501 |
| --- | --- |
   Ak Koyunlun valtakunta laajimmillaan 
Valtiomuoto:  monarkia
Valtionpäämies:  kaani
Pääkaupunki:  Diyarbakır  (1453–1471) Tabriz  (1468–1478)
Uskonnot:  sunnalaisuus
Edeltäjä:  Kara Koyunlu
Seuraaja:  Safavidien Persia
Ak Koyunlu, myös Aq Qoyunlu (turk. Ak Koyunlu, pers. ‏آق‌ قویونلو‎, Āq Quyūnlū) oli myöhäiskeskiajalla vuosina 1378–1501 olemassa ollut turkmeeniheimojen liittoutuma, joka hallitsi suurta aluetta Lähi-idässä. Ak Koyunlun hallitsema alue muodostui nykyajan Azerbaidžanille ja Armenialle kuuluvien alueiden lisäksi osista nykyistä Turkkia, Irania ja Irakia.
Nimi

Nimi Ak Koyunlu tarkoittaa valkoista lammasta, ja Ak Koyunlun jäseniä kutsutaan joissakin lähteissä nimellä valkoisen lampaan turkmeenit. Nimi esiintyy ensimmäistä kertaa 1300-luvun lopun lähteissä, samoin kuin sen kilpailija Kara Koyunlu, Musta lammas. Nimien synnystä on esitetty erilaisia teorioita, kuten eri heimot olisivat alkujaan pitäneet valkoisia ja mustia lampaita toteemieläiminään, mutta tämä on kyseenalaista, sillä runsaasti lampaanlihaa syöneet paimentolaiset olisivat tuskin käyttäneet lampaita toteemeissaan, sillä turkmeenien tavan mukaan toteemieläimen lihan syöminen oli kielletty. Yksi mahdollinen teoria on, että eri heimoilla lammaslaumat olisivat olleet pääpiirteittäin eri värisiä.
Alkuperä

Ak Koyunlun alkuperä on nimen lailla mysteeri. Mahdollisesti osa siihen kuuluneista heimoista tuli alueelle seldžukkien mukana 1000-luvulla ja osa taas 1200-luvulla mongolien mukana. 1300-luvun puolivälissä Ak Koyunlun turkmeenit liikkuivat Armeniassa olevien kesälaitumien ja itä-Anatoliassa olevien talvilaitumien välillä.
Hallinto

Ak Koyunlun poliittinen järjestelmä oli löyhä. Korkein päätösvalta kuului emiirien ja heimopäälliköiden neuvostolle, jota kutsuttiin nimellä kengač. Neuvosto päätti sotilaallisista asioista sekä perimisjärjestyksestä. Vaikka Ak Koyunlu oli monarkia, sen neuvoston päätösvalta oli korkeampi kuin Ak Koyunlun hallitsijalla. Emiirit ja heimopäälliköt olivat omilla alueillaan suhteellisen omavaltaisia. Sotilaallisesta ja poliittisesta aluehallinnosta vastasi sotaväki, johon värvätyt huolehtivat omasta toimeentulostaan karjansa, omistamansa maan sekä sotien aikana saatujen saaliiden turvin. Armeijan lisäksi hallitsijalla oli käytössään oma henkivartiokaartinsa, johon kuului laajimmillaan kymmeniä tuhansa sotilaita. Hallinnon ylläpitämiseksi tarvittavia varoja varten Ak Koyunlu keräsi veroja alueillaan olleilta armenialaisilta, kurdeilta ja arabeilta, sekä tulleja itä-Anatolian kauppareittejä pitkin kulkeneilta kauppialta.
Voimakkain ja tunnetuin Ak Koyunlun hallitsijoista oli kaani Uzun Hassan, joka hallitsi heimoliiton valtakuntaa vuosina 1453–1478 ja kukisti Ak Koyunlun kilpailijan Kara Koyunlun. Hassan jäi myös länsimaisiin historiankirjoihin hänen hoviinsa matkanneiden venetsialaisten diplomaattien Giosafat Barbaron ja Ambrogio Contarinin kuvausten ansiosta.
Hajoaminen

Kaani Uzun Hassanin kuoleman jälkeen 1478 valta periytyi hänen pojalleen Khalil Mirzalle, jonka valtaistuimen haastoi nuorempaa veljeä Yakupia tukenut liittoutuma. Khalilin ja Yakupin armeijat kohtasivat Khoyn taistelussa 1478, joka päättyi Yakupin voittoon. Valta siirtyi hänelle, mutta hallintonsa alkuaikoina hän joutui taistelemaan useita kaltaisiaan kruununtavoittelijoita vastaan. Yakupin kuoltua 1490 syntyi uusia sisällissotia, jotka heikensivät Ak Koyunlua niin, ettei siitä ollut enää uhkaa naapurivaltioille. Persialaiset Safavidit sotivat Ak Koyonlua vastaan voittoisasti. He valtasivat suuren osan heimoliiton alueista ja pakottivat sen viimeisen hallitsijan Muradin vetäytymään Diyarbakıriin, mikä merkitsi Ak Koyunlun loppua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ak Koyunlu Wikimedia Commonsissa
Al-Bayyina

Al-Bayyina (arab. سورة البينة‎, suom. Selkeän todistuksen suura) on Koraanin 98. suura. Se sisältää 8 jaetta.
Sisältö

Suura kertoo, että monijumalaiset ja "kirjan väestä" ne , jotka eivät usko, eivät lopettaneet ennen kuin saivat Jumalan lähettilään lukeman selkeän todistuksen. Heitä käskettiin uskomaan yksin Jumalaan, pitämään rukoukset ja antamaan almuveroa. (Tämä luettelo sisältää islamin viidestä pilarista kolme.) Ne monijumalaisista ja kirjan väestä, jotka eivät käänny islamiin, joutuvat Helvetin tuleen, mutta muiden palkkana ovat Eedenin puutarhat, joiden notkelmissa virtaa puroja.
Ala-Kemijoen alue

Ala-Kemijoen alue (vesistöaluetunnus 65.1) on Kemijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 3 922,96 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,28 %. Vesistön alueen alarajana on Kemijoen joensuussa Vallitunsaari, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 51 127,28 neliökilometriä ja järvisyys 4,3 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Kemijoen alaosan alue (65.11)
Ossauskosken voimalaitoksen alue (65.12)
Petäjäskosken voimalaitoksen alue (65.13)
Kaisajoen valuma-alue (65.14)
Louejoen alue (65.15)
Vaajoen valuma-alue (65.16)
Vähäjoen valuma-alue (65.17)
Runkausjoen valuma-alue (65.18)
Akkunusjoen valuma-alue (65.19)
Éric Akoto

Éric Akoto
Éric Akoto (s. 20. heinäkuuta 1980 Accra, Ghana) on togolainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on puolustaja.
Ura

Akoto aloitti pelaajauransa 1998 Ghanassa Liberty Professionals -joukkueessa. Samana vuonna hän siirtyi Itävaltaan Grazer AK:hon, jossa pelasi neljä kautta. Vuonna 2002 hän siirtyi Austria Wieniin, jossa pelasi vuoteen 2004 saakka, kunnes siirtyi yhdeksi kaudeksi Saksaan FC Rot-Weiss Erfurtiin. Vuonna 2005 Akoto siirtyi Itävaltaan VfB Admira Wacker Mödlingiin, jossa hän pelasi yhden kauden.
Kaudella 2010–2011 Akoto edusti A-Leaguessa North Queensland Furyta.
Ura > Maajoukkueura

Akoto kuului Togon jalkapallomaajoukkueeseen Saksan MM-kilpailuissa 2006 mutta ei päässyt pelaamaan.
Aiheesta muualla

Akoton profiili national-football-teams.comissa
Togon joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2002
1 Tchagnirou |
2 Mamah |
3 Sènaya |
4 Abalo |
5 Tchangai |
6 Adebayor |
7 Dossevi |
8 Ouadja |
9 Noutsoudje |
10 Olufadé |
11 Dogbé |
12 Akoto |
13 Assignon |
14 Olympio |
15 Moumouni |
16 Agassa |
17 Kader |
18 Agbobli |
19 M. Salifou |
20 Oyawolé |
21 Atte-Oudeyi |
22 S. Salifou |
Valmentaja Bana
Togon joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2006
1 Tchagnirou |
2 Nibombé |
3 Abalo |
4 Adebayor |
5 Tchangai |
6 Aziawonou |
7 Salifou |
8 Mamah |
9 Dogbé |
10 Chérif Touré |
11 Coubageat |
12 Akoto |
13 Mathias |
14 Olufadé |
15 Romao |
16 Agassa |
17 Kader |
18 Sènaya |
19 Alidu |
20 Assemoassa |
21 Atte-Oudeyi |
22 Obilale |
23 Guyazou |
Valmentaja Keshi
Togon joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Tchagnirou |
2 Nibombé |
3 Abalo |
4 Adebayor |
5 Tchangai |
6 Aziawonou |
7 Salifou |
8 Agboh |
9 Dossevi |
10 Chérif Touré |
11 Malm |
12 Akoto |
13 Forson |
14 Olufadé |
15 Romao |
16 Agassa |
17 Kader |
18 Sènaya |
19 Assemoassa |
20 Erassa |
21 Guede |
22 Obilale |
23 Touré |
Valmentaja Pfister
Pekka Ala-Mäenpää

Veli-Pekka Matias Ala-Mäenpää (s. 8. marraskuuta 1955 Kuortane) on Alavuden kaupunginjohtaja. Aikaisemmin hän oli Ylistaron kunnanjohtaja.
Vuonna 2012 Ala-Mäenpää valittiin Lapuan kaupunginjohtajaksi, mutta hän päätti lopulta jatkaa Alavuden johdossa. Hän perusteli päätöstään Alavuden ja Töysän kuntaliitoksen tarjoamilla haasteilla ja perhesyillä.
Ala-Mäenpää on koulutukseltaan sosionomi ja kauppatieteiden maisteri.
Musta surma

Mustan surman uhrien hautausta. Gilles Li Muisisin kronikat, 1272–1352.
Musta surma oli Eurooppaa ja sen lähiseutuja vuosina 1346–1353 runnellut kulkutauti, jonka arvioidaan tappaneen 30–60 prosenttia Euroopan väestöstä eli 25–50 miljoonaa ihmistä ja saman verran Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa.
Suurin osa tutkijoista uskoo nykyisin, että mustan surman aiheutti paiserutto, joka leviää mustarotan kirppujen puremista. Tämä käsitys on saanut tukea myös uusista DNA-tutkimuksista. Myös keuhkoruttoa ja jotain sittemmin kadonnutta tautia on epäilty mustan surman aiheuttajaksi.
Musta surma alkoi viimeistään 1346 Etelä-Venäjällä. Epidemian on myös arveltu saaneen alkunsa joko Kiinasta tai Keski-Aasiasta, mistä se levisi Venäjän kautta Mustanmeren yli Konstantinopoliin ja Aleksandriaan, sitten koko Lähi-itään ja vuonna 1347 Euroopan satamakaupunkeihin Italiassa ja Ranskassa. Sieltä epidemia levisi seuraavien vuosien aikana koko Eurooppaan, viimeisenä Venäjän kristittyihin osiin 1350-luvulla. Vain muutama maa, kuten Islanti ja Suomi säästyivät epidemialta.
Mustan surman aiheuttama väestökato aiheutti Euroopassa suuria yhteiskunnallisia ja taloudellisia muutoksia, kun palkollisten asema parani työvoimapulan myötä.
Tausta ja konteksti

Paiserutto oli tunnettu Euroopassa jo ennen mustaa surmaa, sillä varhaiskeskiajalla 500-luvulla oli kärsitty Justinianuksen ruton nimellä tunnetusta tuhoisasta pandemiasta. Musta surma oli toisen Euroopassa riehuneen ruttopandemian ensimmäinen ja tuhoisin epidemia. Sitä seurasi uusia epidemioita, ja koko pandemia kesti vuosiin 1650–1722 asti.
Epidemian synty > Syyt

Toinen ruttopandemia syntyi mahdollisesti kahdesta syystä. Suuria osia Euraasiasta valloittaneet mongolit olivat hevosilla liikkuvia sotureita, jotka muodostivat sotilaallisen ja hallinnollisen verkoston koko Keski-Aasian välille. He saattoivat tuoda tautia kantavat jyrsijät Kiinasta aroja pitkin lännemmäs 1300-luvun alkuun mennessä. Toinen syy pandemian alulle saattoi olla 1200-luvun puolivälissä alkanut ilmastonmuutos, joka aiheutti Saharasta puhaltamaan kääntyneiden tuulien myötä Keski-Aasian lämpenemisen ja kuivumisen ja pakotti jyrsijät liikkeelle.
Epidemian synty > Alkukoti

Mustan surman alkukoti on yhä kiistanalainen. Joidenkin tutkijoiden mukaan epidemia lähti leviämään Keski-Aasiasta ja toisten mukaan Kiinasta. Paiseruttoa esiintyykin jyrsijöissä endeemisenä niin Keski-Aasiassa kuin Pohjois-Kiinassakin. Kiinalaisista historiankirjoista ei kuitenkaan löydy mainintaa rutosta ennen 1640-lukua. Kiinan Hebein maakunnassa oli 1330-luvulla tuhoisa kulkutauti, mutta ei ole varmaa, oliko se ruttoa. Vuonna 2010 julkaistun geenitutkimuksen mukaan kaikki kolme tunnettua ruttopandemiaa, mukaan lukien musta surma, olisivat kuitenkin syntyneet Kiinassa. Länteen musta surma olisi kulkeutunut silkkitietä pitkin.
Issyk Kulissa, nykyisen Kirgisian alueella Keski-Aasiassa, on poikkeuksellisen monia nestoriolaiskristittyjen hautoja vuosilta 1338–1339, ja joissain hautakivissä on kuolinsyyksi ilmoitettu kulkutauti. Joidenkin vainajien hampaista onkin löydetty paiseruttoa aiheuttanutta bakteeria. Brittiläis-saksalaisen tutkijaryhmän mukaan tämä osoittaa, että Kirgisia on epidemian alkukoti, ja että epidemia alkoi pian kyseisen bakteerikannan syntymisen jälkeen.
Historiallisten, geneettisten ja ekologisten tietojen pohjalta on myös esitetty, että mustan surman aiheuttanut ruttobakteerikanta syntyikin jo sata vuotta ennen epidemiaa.
Epidemia alkoi mahdollisesti Kaspianmeren luoteisrannoilla ja Etelä-Venäjän seudulla Kultaisen ordan valtion keskiosissa keväällä 1346, kuten venäläiset kronikoitsijat ja arabikirjoittaja Ibn al-Wardi kirjoittivat. Sieltä tauti lähti leviämään Mustallemerelle sekä etelään päin maata pitkin. Pohjoiseen tai Mustanmeren länsipuolelle se ei alkukodistaan levinnyt, sillä Kultaisen ordan muslimeilla ei ollut kauppasuhteita tai muitakaan yhteyksiä siellä asuvien kristittyjen kanssa.
Epidemian leviäminen > Krimille

Vuonna 1343 vähän aiemmin islaminuskoon kääntynyt kiptšakkien mongolikaanikunta hyökkäsi Krimin niemimaalla sijainneen Kaffan kaupunkiin ajaakseen sitä asuttaneet genovalaiset kauppa-asemaltaan. Jälkimmäisen piirityksen 1345–1346 aikana piirittäjien joukoissa puhkesi rutto. Piacenzalaisen Gabriele de Mussisin kertomuksen mukaan kiptšakit ampuivat katapulteilla ruttoon kuolleiden ruumiita muurin yli genovalaisten tukikohtaan heikentääkseen sen puolustusta tautia levittämällä. Tämä on mahdollista, mutta miasmateoriaan uskoneet piirittäjät olisivat luultavasti odottaneet ruumiiden alkavan ensin haista levittääkseen ”pahaa ilmaa”. Ruttoa levittävät kirput kuitenkin lähtevät kylmenevästä ruumiista nopeasti, joten tauti levisikin Kaffaan todennäköisemmin kaupunginmuurien raoista sisään päässeiden jyrsijöiden mukana.
Epidemian leviäminen > Konstantinopoliin ja Anatoliaan

Kaffasta laivoillaan paenneet italialaiset toivat ruton Konstantinopoliin luultavasti toukokuussa 1347. Epidemia alkoi näkyä kaupungissa heinäkuussa, ja syksyllä se raivosi täydellä voimallaan. Konstantinopolista pakenevat ihmiset levittivät tautia muuallekin Vähän-Aasian rannikolle ja myös Euroopan puolelle Konstantinopolia. Vuonna 1349 tauti saavutti Anatolian sisämaan vuoristoalueet. Etelä-Venäjältä tauti oli sitä ennen levinnyt jo Kaukasukselle, ja Azerbaidžanissa koettiin epidemia 1346–1347.
Epidemian leviäminen > Afrikkaan ja Lähi-itään

Egyptin Aleksandriaan tauti tuli alkusyksyllä 1347 kauppalaivan mukana joko Konstantinopolista tai suoraan Kultaisesta ordasta, jonka kanssa Egypti kävi paljon kauppaa. Aleksandriasta epidemia alkoi levitä Niiliä pitkin etelään sekä itään ja länteen. Gazassa tauti riehui keväällä 1348. Muualle Lähi-itään kuten Aleppoon ja Bagdadiin tauti tuli pian eri suunnilta yhtä aikaa. Arabiassa pyhiinvaeltajat toivat taudin Mekkaan 1348. Myös Jedda kärsi epidemiasta, mutta Medina säästyi. Etelä-Arabian Jemeniin epidemia tuli Egyptistä palanneen Jemenin kuninkaan mukana 1351.
Tauti oli levinnyt Libyaan jo Aleksandriasta, mutta Tunisiaan se tuli ensin laivalla Sisilian Messinasta, ja epidemia alkoi Tunisin kaupungissa keväällä 1348. Marokkoon epidemia levisi samana vuonna Fèsin hallitsijan armeijan mukana, joka oli yrittänyt hyökätä Tunisiaan.
Egyptin eteläosat epidemia tavoitti puolessatoista vuodessa siitä kun se tuli Aleksandriaan. Sitä etelämmäs tai Länsi-Afrikkaan epidemia ei enää levinnyt. Lisäksi Pohjois-Afrikan nomadit säästyivät siltä lähes kokonaan, sillä rotat ja niiden kirput eivät olleet heidän vaivanaan.
Epidemian leviäminen > Leviämisnopeus

Musta surma levisi meritse huomattavasti nopeammin kuin maitse. 1300-luvulla laiva kulki keskimäärin noin 40 kilometriä vuorokaudessa. Maata pitkin pääkauppateitä pitkin mustan surman leviämisvauhti oli vain noin kaksi kilometriä vuorokaudessa ja sivuteitä alle kilometri vuorokaudessa.
Musta surma levisi aluksi kauppareittejä pitkin suuriin kaupunkikeskuksiin laivojen mukana. Ensin tauti saapui Välimeren satamakaupunkeihin ja suurten purjehduskelpoisten jokien varrella oleviin kaupunkeihin, jotka myös levittivät tautia sitten toisiinsa omien laivojensa mukana. Meriteitse tapahtunut leviäminen oli niin nopeaa, etteivät viranomaiset ehtineet varautua siihen. Joissakin harvemmissa tapauksissa tauti levisi metastaattisesti melko pitkiä matkoja myös maateitse, kuten Ranskassa Carcassonnesta Bordeaux'hon ja Italiassa Pisasta tiettyihin sisämaakaupunkeihin. Rannikkokaupunkiin saavuttuaan kulkutauti säteili ensin alueen muihin kaupunkeihin ja niistä puolestaan hevosvaunujen ja kuormahevosten rahtien mukana maaseudulle. Näin musta surma levisi lopulta kattamaan kokonaisia alueita.
Epidemian leviäminen > Maininnat epidemiasta

Suurten kaupunkien eliitit ja sitä kautta myös kronikoitsijat eivät useinkaan kiinnittäneet mustaan surmaan huomiota epidemian alkuvaiheessa, sillä se kosketti vain kaupunkien köyhälistöä. Ruttoepidemiasta myös vaiettiin pitkään siksi, ettei kaupankäynti muiden kaupunkien kanssa kärsisi. Taudin saapumisesta sen mainitsemiseen aikakirjoissa kesti kylissä noin kuusi viikkoa, keskikokoisissa kaupungeissa seitsemän viikkoa ja suurkaupungeissa ehkä kahdeksan viikkoa.
Mustan surman noustessa Euroopassa pohjoisemmaksi ja idemmäksi kuvaukset siitä muuttuvat samalla harvemmiksi ja epätarkemmiksi.
Tautia alettiin kutsua mustaksi surmaksi vasta vuosisatoja myöhemmin. Aikalaiset käyttivät siitä muita nimiä, kuten ”suuri kuoleminen”, ”rutto/kulkutauti” tai ”ensimmäinen kulkutauti”. Nykyinen nimitys tulee latinan sanoista atra mors, jossa atra tarkoittaa paitsi mustaa, myös kauheaa.
Taudinkuva

Firenzeläinen kirjailija Giovanni Boccaccio, joka eli mustan surman aikana, kuvaili taudin oireita Decameronen johdannossa:
»Niin miehissä kuin naisissakin musta surma näyttäytyi aluksi eräänlaisten kasvainten ilmestymisenä nivuksiin tai kainaloihin; jotkin niistä kasvoivat omenan kokoisiksi, toiset kananmunan kokoisiksi; joillekin niitä tuli paljon, toisille vähän. Näistä kahdesta paikasta kasvaimia alkoi levitä joka suuntaan. Sen jälkeen taudin muoto muuttui: mustia tai tummanharmaita läiskiä alkoi ilmestyä käsivarsiin, reisiin tai muualle: joskus harvoina ja suurina, joskus monina ja pieninä. Niin kasvaimet kuin läiskätkin olivat pettämätön lähestyvän kuoleman merkki.» 
()
Rutto alkaa rottapopulaatiossa ruttobakteeria kantavien kirppujen puremien levittämänä. 10–14 vuorokauden kuluttua epidemian alkamisesta rottia on kuollut niin paljon, että nälkäiset kirput alkavat etsiä ihmisistä uutta isäntää. Ne purevat ihmistä ja tartuttavat ruton. Taudin itämisaika on 3–5 vuorokautta, jolloin oireita ei ilmene. Alettuaan oireet kestävät 3–5 vuorokautta. Tautia kantavien kirppujen saapumisen ja ensimmäisten ihmisten kuolemien välillä kuluu kaikkiaan keskimäärin 24 vuorokautta. Nopeasti eteneväksi epidemiaksi rutto kehittyi paikkakunnalla sen jälkeen noin viikossa.
Rutto riehui etenkin lämpiminä vuodenaikoina. Talvisin epidemia laantui etenkin viileillä seuduilla, sillä kirput vähenivät ja ruttobakteerin lisääntyminen hidastui.
Aiheuttaja > Aikalaisten käsityksiä

Aikalaiset pitivät ruttoa yleisesti Jumalan rangaistuksena syntisille. Esimerkiksi ruttoon itsekin 1348 kuollut firenzeläinen kronikoitsija Giovanni Villani piti ruttoa jumalallisena rangaistuksena firenzeläisten "rahanhimosta, ahneudesta ja köyhien kiskurimaisesta sortamisesta". Jotkut uskoivat ruttoa ”huonon ilman” aiheuttamaksi. Rutosta syytettiin myös juutalaisia, minkä takia tauti johti monin paikoin juutalaisvainoihin. Kristillisessä kulttuurissa ruton alkuperää pidettiin saatanallisena, minkä vuoksi paholaista usein symboloivia kissoja hävitettiin runsaasti, mikä kuitenkin aiheutti ruttoa levittävien rottien lisääntymistä. Jotkut uskoivat syiden olleen astrologisia ja planeettojen kohtaamisen aiheuttaneen epidemian.