Leinon vangit
Luovutuksen ja luovutettujen tausta > Luovutettujen poliittinen toiminta

Lähes jokainen ”Leinon vangeista” oli harjoittanut ainakin jonkinlaista Neuvostoliiton vastaista toimintaa ja muutamat olivat myös vakoilleet Neuvostoliittoa vastaan. Useimmat olivat mukana erilaisten bolševikkien vallan kukistamista ajaneiden emigranttijärjestöjen toiminnassa tai ainakin lähellä niitä. Severin Dobrovolski ei Björkelundin antamasta kuvauksesta huolimatta ollut ilmeisesti tärkeimmän emigranttijärjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) varsinainen jäsen, mutta hän avusti 1930-luvulla ROVS:n salaista tiedustelua järjestämällä sille vakoiluyhteyksiä Neuvostoliittoon. Hän oli myös 1920-luvun alussa johtanut Nikolai Tšaikovskin perustaman ”Toiminnan keskus” -nimisen taistelujärjestön Suomesta Neuvostoliittoon suunnattua toimintaa. Vladimir Bastamov, hänen pidätyslistalla ollut veljensä Nikolai ja Pjotr Bystrejevski olivat saaneet ROVS:ssä upseerin arvot vuonna 1936. Vladimir Bastamov oli johtanut 1920-luvun lopussa Helsingissä toiminutta pientä aktivistiryhmää, joka suunnitteli väkivaltaisia iskuja Neuvostoliittoa vastaan saamatta tosin mitään aikaiseksi. Vladimir ja Nikolai Bastamov olivat myös toimineet talvisodan aikana upseereina ROVS:n ja Suomen päämajan yhteishankkeena perustetussa ”Venäjän kansanarmeijassa” (RNA), johon oli värvätty puna-armeijan sotavankeja. Muista luovutetuista ROVS:ään kuului myös Dimitri Kuzmin-Karavajev.
Vielä jyrkempään bolševikkivallan kukistamista ajaneeseen nuorten emigranttien järjestöön Kansallisen työn liittoon (NTSNP, myöhemmin NTS) kuuluivat ainakin Igor Verigin, joka oli 1930-luvulla NTS:n Suomen-pääorganisaattori, ja Dmitri Daragan, joka tosin erotettiin järjestöstä vuonna 1938. Boris Popper oli kuulunut sekä Suomessa että Belgiassa emigranttien monarkistisiin aktivistijärjestöihin, ja Valpon tietojen mukaan hän oli vuosina 1938–1939 yrittänyt omin päin muodostaa neuvostovastaista terroristisolua Suomessa. Juri Narbuth johti 1920-luvun lopulla Venäläisen totuuden veljeskunnan (BRP) Suomen taistelukeskuksen Helsingin-osastoa, johon myös Boris Björkelund kuului. Narbuth oli myöhemmin kuulunut mladorossipuolueeseen, joka oli alkuun monarkistinen järjestö, mutta muuttui 1930-luvulla neuvostomyönteisemmäksi. Verigin, Fjodor Pihra ja vahingossa pidätetty Vasili Maksimov olivat nuorisoseura Zwenon aktiiveja.
Björkelundin usein lainatun arvion mukaan kenraali Dobrovolski olisi ollut joukosta ainoa poliittisesti riittävän merkittävä luovutuksen kannalta. Pekka Kauppalan mukaan taas Kronstadtin kapinaa johtanut Stepan Petritšenko oli joukon historiallisesti merkittävin henkilö – ei tosin enää vuonna 1945. Toisaalta Petritšenko oli Valpon tietojen mukaan ilmoittanut kannattavansa Neuvostoliiton yhteiskuntajärjestystä ja suunnitellut sopimuksen tekemistä valvontakomission kanssa voidakseen palata normaalisti kotimaahansa.
Osa luovutetuista oli ollut mukana äärioikeistolaisessa poliittisessa toiminnassa ja valvontakomission brittiläisjäsenen J. H. Magillin mukaan ”muutamat olivat pahamaineisia natseja”. Saksalaissyntyinen Richard Dahm oli NSDAP:n jäsen, suomalainen Unto Boman (myöh. Parvilahti) tiedettiin myös kansallissosialistiksi ja venäläinen Dobrovolski johti Venäläisten fasistien kansallinen järjestö (NORF) -nimisen emigranttiorganisaation toimintaa Suomessa. Boman poikkesi muista luovutetuista sikäli, että hän oli joukon ainoana palvellut natsi-Saksan asevoimissa. Björkelundin ohella hän oli luovutetuista myös ainoa syntyperäinen Suomen kansalainen. Boman oli kuulunut sodan aikana suomalaiseen Waffen-SS-pataljoonaan ja hoitanut sen toimistoa Berliinissä. Tutkija Erkki Vettenniemi on päätellyt Bomanin päätyneen valvontakomission haaviin keväällä 1945 sen vuoksi, että hän oli näkyvin SS-johdon kanssa veljeillyt suomalainen kansallissosialisti, minkä lisäksi hänellä arveltiin olevan sisäpiirin tietoa Berliinistä.