stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Le Sagen gravitaatioteoria
Le Sage

Le Sage esitti teoriansa ensimmäisen kerran Pariisin Tiedeakatemialle vuonna 1748 lähettämässään esseessä Essai sur l'origine des forces mortes, mutta sitä ei koskaan julkaistu. Omien sanojensa mukaan Le Sage kuuli Fation, Cramerin ja Redekerin teorioista vasta sen jälkeen, kun hän oli jo kirjoittanut ja lähettänyt esseensä. Ensimmäisen julkaistun version teoriastaan hän kirjoitti vuonna 1756 ja vuonna 1758 hän laati siitä yksityiskohtaisemman esityksen Essai de Chymie Méchanique, jolla hän osallistui Rouenin tiedeakatemian järjestämään kilpailuun. Tässä esityksessään hän yritti selittää sekä gravitaation että kemiallisen affiniteetin. Laajemman yleisön ulottuville teoria tuli hänen artikkelissaan Lucrèce Newtonien vuodelta 1874, jossa sen vastaavuus Lucretiuksen käsitteiden kanssa oli täysin kehitetty. Uudemman kerran teorian julkaisu postuumisti Pierre Prévost vuonna 1818.
Le Sage > Le Sagen oletukset

Le Sage käsitteli teoriaa varsin yksityiskohtaisesti, ja hän esitti kvantitatiivisia arvioita eräille teorian parametreille.
Hän kutsui gravitaation aiheuttavia hiukkasia ultramundaaneiksi korpuskeleiksi, koska hän oletti niiden olevan peräisin tuntemamme maailmankaikkeuden ulkopuolelta. Ultramundaanien korpuskelien virta on isotrooppinen eli yhtä suuri kaikkiin suuntiin, ja sen etenemisen lait ovat hyvin samanlaiset kuin valon.
Le Sage väitti, että gravitaation kaltaista voimaa ei aiheutuisi, jos aineen ja näiden hiukkasten väliset törmäykset ovat täysin kimmoiset. Siksi hän oletti, että nämä hiukkaset, samoin kuin aineenkin pienimmät osaset, ovat "absoluuttisen kovia", ja väitti, että tästä seuraa muodoltaan monimutkainen vuorovaikutus siten, että törmäykset ovat täysin kimmottomia, jos hiukkanen osuu tavallisen aineen pintaan kohtisuorasti, mutta täysin kimmoisia, jos se osuu pintaan tangentiaalisesti. Tästä seurasi edelleen, että kimmonneiden hiukkasten keskimääräinen nopeus on 2/3 niiden alkuperäisestä nopeudesta. Jotta hiukkaset eivät törmäisi myös toisiinsa kimmottomasti, hän oletti niiden läpimitan olevan hyvin pieni verrattuna niiden väliseen etäisyyteen.
Hiukkasvirran liikkuville kappaleille aiheuttama vastaus on verrannollinen tuloon uv, missä v on hiukkasten ja u liikkuvan kappaleen nopeus, kun taas gravitaatiovaikutus on verrannollinen hiukkasten nopeuden neliöön v2, ja niinpä vastuksen ja gravitaation suhde voidaan saada kuinka pieneksi tahansa, kunhan vain v on tarpeeksi suuri. Tämän vuoksi hän arveli, että ultramundaaniset korpuskelit saattaisivat liikkua valon nopeudella, mutta myöhempien tarkastelujen perusteella hän päätteli niiden liikkuvan noin 105 kertaa valoakin nopeammin.
Jotta gravitaatiovaikutus saataisiin verrannolliseksi massaan, tavallisen aineen oletetaan koostuvan koppien kaltaisista rakenteista, joiden läpimitta on vain yksi 107:sosa niiden välisestä etäisyydestä. Myös "tangot", joista kopit koostuvat, olivat ohuita verrattuna kopin läpimittaan, noin 1020 kertaa niin pitkiä kuin ovat paksuja, joten hiukkaset voivat liikkua koppien läpi lähes esteettömästi.
Le Sage yritti myös selittää koheesiovoimat ja erilaiset lujuusvoimat olettamalla, että oli olemassa useita erilaisia ja eri kokoisia ultramundaanisia korpuskeleja, kuten on esitetty kuvassa 9.
Le Sage väitti olevansa ensimmäinen, joka johti teorian kaikki seuraukset, ja myös Prévost sanoi, että Le Sagen teoria oli kehittyneempi kuin Fation. Kuitenkin vertailemalla teorioita keskenään ja analysoituaan yksityiskohtaisesti Fation artikkeleja (jotka olivat myös Le Sagen hallussa) Zehe väitti, ettei Le Sage lisännyt teoriaan mitään oleellisesti uutta eikä usein edes saavuttanut Fation tasoa.
Teorian ennusteet ja sille esitetyt vastaväitteet > Aine ja hiukkaset

Eräs tämän teorian perustava ennuste on aineen äärimmäinen huokoisuus. Kuten Fatio ja Le Sage vuosina 1690 ja 1758 (ja jo ennen heitä Huygens) esittivät, aineen olisi koostuttava enimmäkseen tyhjästä tilasta siten, että hyvin pienet hiukkaset voisivat kulkea kappaleiden läpi lähes esteettömästi ja että sen vuoksi jokainen aineen osanen osallistuu gravitaatio­vuoro­vaikutukseen. Tämän ennusteen on myöhempi tutkimus joiltakin osin vahvistanut. Aine todella koostuu enimmäkseen tyhjästä tilasta, jota atomeissa on ytimen ja elektronien välissä, ja jotkin hiukkaset kuten neutriinot todella voivat kulkea aineen läpi lähes esteettömästi. Kuitenkaan alkeishiukkasia ei nykyisen tietämyksen perusteella voida enää pitää klassisen fysiikan mukaisina kappaleina, joiden vuorovaikutukset määräytyisivät niiden muodon ja koon mukaan (kuten Fation tai Le Sagen verkkorakenteen osat tai Isenkharen ja Darwinin pallot). Myöskään Lorentzin ja Thomsonin ehdotus, jonka mukaan sähköiset hiukkaset olisivat aineen perimmäisiä osasia, ei vastaa nykyisen fysiikan käsitystä.
Le Sagen teoria kaikkine muunnelmineen edellyttää, että avaruus on kaikkialla täynnä kaikkiin suuntiin etenevää säteilyä, jolla on tavattoman suuri intensiteetti ja läpäisy­kyky. Tällä on joitakin yhtäläisyyksiä vuonna 1965 löydetyn kosmisen tausta­säteilyn kanssa. Kosmista tausta­säteilyä todella on kaikkialla ja se on lähes isotrooppista, mutta sen intensiteetti ja myös läpäisy­kyky ovat hyvin pienet. Neutriinojen virta, jollainen lähtee muun muassa auringosta, on Le Sagen ultra­mundaanisten korpuskelien tavoin hyvin läpäisy­kykyistä, mutta se ei ole iso­trooppista, koska sitä lähtee pää­asiassa tähdistä, ja sen intensiteetti on vielä pienempi kuin kosmisen tausta­säteilyn. Tietenkään sen enempää neutriinot kuin kosminen tausta­säteilykään eivät etene valoa nopeammin, niin kuin Le Sagen hiukkasilta olisi oletettava. Nyky­aikaiselta kannalta, vaikka hiukkasten ei Le Sagen tavoin ajateltaisikaan yksin­kertaisesti "työntävän" kappaleita, on Richard Feynman kuitenkin tutkinut oletusta, että neutriino tai jokin muu saman­kaltainen hiukkanen olisi kvanttigravitaatioteorian edellyttämä välittäjä­hiukkanen, mutta hän päätyi osoittamaan tämän teorian vääräksi.
Teorian ennusteet ja sille esitetyt vastaväitteet > Gravitaation varjostuminen

Vaikka Fation ja Le Sagen teorian mukaan aineen on oltava hyvin huokoista, oletetut hiukkaset eivät voi läpäistä sitä täydellisesti, koska siinä tapauksessa tuloksena ei olisi gravitaation kaltaista voimaa. Kuitenkin tämän läpäisy­kyvyn epä­täydellisyys johtaa ongelmiin: tarpeeksi suuren massan tapauksessa kahden kappaleen aiheuttama "varjostus" olisi pienempi kuin niiden varjostusten summa, jotka kumpikin aiheuttaisi erikseen, koska "varjot" sattuvat osittain päällekkäin (kuva P10 yllä).  Tämä hypoteettinen ilmiö, jota on sanottu gravitaatiovarjostukseksi, johtaisi siihen, että gravitaatio ei olisi aivan suoraan verrannollinen kappaleiden massaan. Tämän vuoksi Fatio ja Le Sage olettivat, että varjostusilmiö oli niin pieni, ettei sitä havaita, minkä vuoksi vuorovaikutuksen vaikutusalan on oltava erittäin pieni (kuva P10, alla). Tämä seikka asettaa erittäin korkean alarajan hiukkasvirran intensiteetille, jotta se voisi saada aikaan havaitun gravitaation. Tämä gravitaatiovarjostus, missä muodossa tahansa, on myös ristiriidassa ekvivalenssiperiaatteen kanssa, jonka Eötvösin koe seuraajineen on osoittanut päteväksi hyvin suurella tarkkuudella; tällaiset kokeet ovat osoittaneet, että minkä tahansa kappaleen ns. painava massa on hyvin tarkasti sama kuin ns. hidas massa. Lisää historiallista tietoa gravitaatiovarjostuksen ja Le Sagen gravitaatioteorian välillä, katso  ja Borzeszkowski ym..
Koska Isenkrahen ehdotus, jonka mukaan kappaleen tiheys, lämpötila ja paino liittyisivät toisiinsa, perustui ainoastaan aineen tiheyden oletettuihin muutoksiin ja koska lämpötila voi nousta tai aleta tiheyden muuttumatta, Isenkheren kommentit eivät anna aihetta olettaa mitään perustavaa yhteyttä lämpötilan ja gravitaation välille. (Tosin on kyllä olemassa yhteys lämpötilan ja gravitaation, samoin kuin sidosenergian ja gravitaation välillä, mutta tällä ei ole mitään tekemistä Isenkrahen ehdotuksen kanssa, katso alempaa kohdasta "Gravitaatio ja energia".) Mitkään koetulokset eivät myöskään osoita, että olisi olemassa ehdotuksen mukainen yhteys gravitaation ja tiheyden välillä.
Teorian ennusteet ja sille esitetyt vastaväitteet > Gravitaation nopeus

Le Sagen teorian mukaan jokaiseen kappaleeseen, joka liikkuu suhteessa iso­trooppiseen ultra­mundaaniseen virtaan (siis koordinaatistoon, jonka suhteen ultra­mundaanisten korpuskelien nopeus on kaikkiin suuntiin sama), kohdistuu väliaineen vastus. Tämä johtuu siitä, että jos kappale on liikkeessä, siihen edestä­päin osuvilla hiukkasilla on suurempi suhteellinen nopeus kuin siihen takaa­päin osuvilla. Tämä ilmiö vähitellen myös hidastaisi Maan kierto­liikettä Auringon ympäri. Tämä vastus on verrannollinen tuloon vu, missä u on kappaleen ja v ultra­mundaanisten hiukkasten nopeus, kun taas niiden aiheuttama gravitaatio­vaikutus on verrannollinen hiukkasten nopeuden neliöön v2. Näin ollen vastuksen ja gravitaatio­voiman suhde on verrannollinen suhteeseen u/v. Kun gravitaatio­voima on tietyn suuruinen, tietyllä nopeudella u liikkuvaan kappaleeseen kohdistuva vastus voi olla kuinka pieni tahansa, jos ultra­mundaanisten hiukkasten nopeus v on tarpeeksi suuri. Tällaista vastusta ei kuitenkaan ole havaittu, joten sen on oltava erittäin pieni, mikä edellyttää, että hiukkasten nopeuden v on oltava erittäin suuri, jopa useita suuruus­luokkia valon­nopeuttakin suurempi. Tämän vuoksi Le Sagen teoria on ilmeisessä ristiriidassa erityisen suhteellisuus­teorian kanssa, jonka mukaan mikään hiukkanen tai aalto ei voi liikkua valoa nopeammin. Sitä paitsi, vaikka valoa nopeammat hiukkaset olisivatkin mahdollisia, tällaisen virran efektiivinen lämpötila olisi niin korkea, että se tuhoaisi kaiken tavallisen aineen sekunnin murto-osassa.
Kuten Laplace osoitti, Le Sagen teoriasta seuraisi epäsäännöllisyyksiä taivaankappaleiden kierto­liikkeessä, koska gravitaatiolla olisi äärellinen nopeus. Elleivät Le Sagen hiukkaset liiku paljon valoa nopeammin, niin kuin Le Sage ja Kelvin otaksuivat, kappaleet vaikuttavat toisiinsa vasta tietyllä viiveellä. Kierto­liikkeen tapauksessa tämä johtaisi siihen, että kukin kappale reagoisi siihen, missä toinen kappale oli tietyllä aikaisemmalla hetkellä, mistä aiheutuisi oma voima­komponenttinsa. Päinvastoin kuin vastus­voimasta, tästä aiheutuisi molemmille kappaleille kiihtyvyyttä toisistaan poispäin. Jotta kierto­radat pysyisivät vakaana, gravitaatio­vaikutuksen on joko edettävä paljon valoa nopeammin tai se ei voi olla keskeisvoima. Monet ovat pitäneet tätä ratkaisevana todisteena Le Sagen teoriaa vastaan. Sitä vastoin yleinen suhteellisuusteoria ei ole risti­riidassa sen kanssa, ettei tällaisia häiriöitä esiinny, sillä vaikka gravitaatio eteneekin valon­nopeudella, vuoro­vaikutuksella on myös nopeudesta riippuvia komponentteja, jotka lähes täsmälleen kumoavat nämä häiriöt.
Teorian ennusteet ja sille esitetyt vastaväitteet > Gravitaation kantama

Monissa hiukkasmalleissa kuten Kelvinin esittämässä gravitaation kantama on rajoitettu, koska hiukkaset vuorovaikuttavat myös toistensa kanssa. Tämän kantaman määrittää pääasiassa se, kuinka nopeasti hiukkasten ehdotetut "sisäiset energiatasot" voivat kumota sen nopeuden pienenemisen, joka tapahtuu niiden kulkiessa aineen läpi. Teorian ennustama gravitaation kantama riippuu siitä, millaiseksi nämä vuorovaikutukset oletetaan. Joka tapauksessa tällaisten mallien mukaan on kuitenkin rajoituksia sille, kuinka suuret rakenteet maailmankaikkeudessa voivat gravitaation ansiosta pysyä koossa.
Samantapaisia selityksiä muille ilmiöille

Vuonna 1941 Lyman Spitzer  laski, että jos kaksi pölyhiukkasta absorboivat säteilyä, tämä saa niiden välille aikaan vetävän voiman, joka on kääntäen verrannollinen niiden etäisyyden neliön. Hän ilmeisesti oli kuitenkin tietämätön Le Sagen teoriasta ja varsinkin Lorentzin säteilypainetta ja gravitaatiota koskevista teorioista. George Gamow, joka nimitti tätä ilmiötä "valegravitaatioksi" (engl. mock gravity), ehdotti vuonna 1949 että alkuräjähdyksen jälkeen elektronien lämpötila aleni nopeammin kuin taustasäteilyn. Säteilyn absorptio olisi saanut elektronien välille aikaan Le Sagen teorian kaltaisia voimia, mikä olisi saattanut huomattavasti vaikuttaa galaksien muodostumiseen pian alkuräjähdyksen jälkeen. Vuonna 1971 Field kuitenkin osoitti tämän hypoteesin vääräksi, sillä vaikutus olisi aivan liian heikko, koska elektronit ja säteily olivat lähes termisessä tasapainossa. Hogan ja White ehdottivat vuonna 1986, että ennen galakseja muodostuneiden tähtien valon absorboituminen ja siitä aiheutuva valegravitaatio olisi voinut vaikuttaa galaksien muodostumiseen. Wang ja Field kuitenkin osoittivat ettei valegravitaatio missään muodossa voi olla kyllin voimakas voidakseen vaikuttaa galaksien muodostumiseen.
Le Sagen teoriaan verrattavalla mekanismilla on suuri merkitys myös plasman käyttäytymisessä.  A.M. Ignatov on osoittanut, että kahden pölyhiukkasen välille muodostuu vetävä voima, jos ne on upotettu isotrooppiseen plasmaan, mikä johtuu kimmottomista törmäyksistä plasman ionien ja pölyhiukkasten välillä. Tämä vetovoima on kääntäen verrannollinen pölyhiukkasten välisen etäisyyden neliöön ja se voi kumota niiden välisen Coulombin lain mukaisen poistovoiman.
Kvanttikenttäteorian mukaan on olemassa virtuaalisia hiukkasia, jotka saavat aikaan niin sanotun Casimirin ilmiön. Casimir laski, että kahden tason välillä vain ne hiukkaset, joilla on tietty aallonpituus, on otettava huomioon laskettaessa tyhjiöenergiaa. Sen vuoksi energiatiheys kahden tason välillä on pienempi, jos ne ovat lähellä toisiaan, mikä saa aikaan vetävän voiman niiden välille. Tämän ilmiön käsitteellinen perusta on kuitenkin hyvin toisenlainen kuin Fation ja Le Sagen teorioiden.
Viimeaikaisia käsityksiä

Le Sagen teorian uudelleenkäsittely 1800-luvulla osoitti teoriassa useita toisiinsa läheisesti liittyviä ongelmia. Ne liittyvät suureen kuumenemiseen, hiukkasten aiheuttamaan vastukseen, varjostukseen ja teorian ennustamiin poikkeamiin Newtonin gravitaatiolaista. Näiden ongelmien tunnistaminen sekä yleinen siirtyminen pois mekaniikkaan perustuvista teorioista johtivat siihen, että Le Sagen teoria sai osakseen yhä vähemmän mielenkiintoa. Lopulta 1900-luvulla se jäi kokonaan Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian varjoon.
Vuonna 1965 Richard Feynman käsitteli Fation-Le Sagen mekanismia luennoillaan ja niihin perustuvassa teoksessa Fysiikan lain luonne, tosin mainitsematta heidän nimiään, pääasiassa yrityksenä selittää "monimutkainen" fysiikan laki (tässä tapauksessa Newtonin laki, jonka mukaan gravitaatio on kääntäen verrannollinen etäisyyden neliöön) yksinkertaisempien ilmiöiden avulla ilman moni­mutkaista matematiikkaa, mutta samalla myös esimerkkinä epä­onnistu­neesta teoriasta. Hän huomautti, että "kimpoavien kappaleiden" mekanismi saisi aikaan tämän verrannollisuuden ja että "matemaattisen suhteen omituisuus vähenee täten hyvin paljon", mutta toteaa sitten, että teoria "ei toimi" sen vastuksen vuoksi, jonka eteneviin kappaleisiin pitäisi sen mukaan kohdistua, minkä vuoksi teoria on hylättävä.
Vaikka valtavirran tiedeyhteisö ei pidä teoriaa uskottavana, valtavirran ulkopuolella ilmaantuu toisinaan yhä yrityksiä selittää gravitaatio sen mukaisesti. Sellaista teorioita ovat yrittäneet luoda esimerkiksi Radzievskii ja Kagalnikova (1960), Shneiderov (1961), Buonomano ja Engels (1976), Adamut (1982), Jaakkola (1996),,  Tom Van Flandern (1999), ja Edwards (2007)
Äskettäinen työpaperi uudesta kvantitatiivisesta painovoiman teoriasta, jota ei ole vielä vertaisarvioitu, on ilmestynyt CERN Zenodo -alustalle .
Aiheesta muualla

Mathpage: LeSage's Shadows, Omni-Directional Flux, Kinetic Pressure and Tetrode’s Star, Nicolas Fatio and the Cause of Gravity[vanhentunut linkki], Fatio, Le Sage and the camisards[vanhentunut linkki], Historical Assessments of the Fatio-Lesage Theory[vanhentunut linkki]
Halton Arp: The Observational Impetus for Le Sage Gravity
Auffray, J.-P.: Preston on E=mc2 and Dual origin of E=mc2
Borg Xavier : Electromagnetic radiation pressure (EMRP) gravity theory – Blaze Labs Research
Buonomano, V.: Co-Operative Phenomena as a Physical Paradigm for Special Relativity, Gravitation and Quantum Mechanics
Edwards, et al.: Pushing Gravity (Arkistoitu – Internet Archive)
Mingst, B. & Stowe, P.: Derivation of Newtonian Gravitation from LeSage's Attenuation
Popescu, I.I.: Ether and Etherons
Tom Van Flandern: Possible new properties of gravity (Arkistoitu – Internet Archive)
A. Acke: Theoretical foundation of gravito-electromagnetism. prespacetime.com.  2010.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Le Sage's theory of gravitation
P1: Yksinäinen kappale
Ei nettovoimaa mihinkään suuntaan
P2: Kaksi kappaletta "vetää" toisiaan puoleensa
P3: Vastakkaiset virrat
P4: Käänteisen neliön laki
Nicolas Fatio
P6: Fation pyramidi
P7: Kidehila (ikosaedri)
P8: Edmond Halleyn, Christiaan Huygensin ja Isaac Newtonin allekirjoitukset Fation käsikirjoituksessa
Georges-Louis Le Sage
P9: Le Sagen oma kaaviokuva ultramundaaneista korpuskeleista
William Thomson eli Lordi Kelvin.
James Clerk Maxwell
Hendrik Antoon Lorentz
Henri Poincaré
P10: Gravitaation varjostuminen
Käännös suomeksi
Sähkön pitkä historia

| Sähkön pitkä historia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Ismo V. Lindell
Kieli:  suomi
Genre:  historia, fysiikka
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  454
ISBN:  978-951-672-358-0, 978-951-672-441-9 ePub
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sähkön pitkä historia (Long History of Electricity) on vuonna 2009 ilmestynyt  Ismo V. Lindellin laaja teos sähkön historiasta.   Sen on kustantanut Gaudeamus. Lindell sai teoksesta Valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 2010.
Inez Borg

Inez Borg 1872.
Inez Maria Borg (31. elokuuta 1859 Pori – 1. toukokuuta 1900 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hänellä oli useita pääosia Suomalaisessa Teatterissa 1880-luvulla.
Ura

Inez Borgin vanhemmat olivat kauppias Carl Johan Borg ja Johanna Charlotta Björkman. Hän aloitti näyttelemisen Suomalaisessa Teatterissa keväällä 1883. Aikalaiset kehuivat hänen lauluääntään ja ulkonaista olemustaan. Hänen näyttämötaiteellista tulkintaansa pidettiin älykkäänä, mutta sitä haittasi heikko suomenkielentaito. Borgin näyttämöura jäi verraten lyhyeksi, hän jätti teatterin avioiduttuaan hammaslääkäri Wilhelm Leopold Olanderin (1851–1896) kanssa 1889.
Inez Borgin näyttämötehtäviä olivat muun muassa Anni (kappaleessa Viimeinen ponnistus), Ilmarisen emäntä (Kullervo), Regan (Kuningas Lear), Ofelia (Hamlet), Emilia (Othello) ja nimiosa kappaleessa Ainamo.
Kissa islamissa

Kairolainen imaami ja kissa. Yksityiskohta John Frederick Lewisin maalauksesta (1800-luku).
Kissa islamissa, toisin kuin koira, on rituaalisesti puhdas eläin, ja saa liikkua vapaasti myös moskeijassa Mekan moskeija mukaan lukien. Islamilainen perimätieto sisältää tarinoita kissoista, jotka hakeutuvat mielellään rukoilijoiden läheisyyteen.
Muezza

Muslimien kansantarinan mukaan kissan suosio islamissa johtuu siitä, että profeetta Muhammedilla oli lemmikkikissa nimeltä Muezza. Kerran, kun Muhammedin piti lähteä rukoukseen, Muezza nukkui hänen vaippansa liepeen päällä.  Muhammed ei hennonut herättää kissaa, joten hän leikkasi pois kissan alla olevan liepeen vaipastaan. Kun Muhammed palasi, kissa kumarsi hänelle. Tämä siunaus takasi Muezzalle paikan Paratiisissa.
Islaminuskoon kuuluvasta hadith- perimätiedosta ei kuitenkaan ole löytynyt tietoa, että Muhammedilla olisi koskaan ollut kissaa nimeltä Muezza.
Haditheja kissasta

Luotettavan (sahih) hadithin mukaan Muhammed kielsi syömästä kissoja tai pyytämästä niistä hintaa. Muhammedin mukaan kissat ovat rituaalisesti puhtaita, minkä takia ne eivät tee rukousta mitättömäksi. Muhammed ja Aisha jopa käyttivät rukouspesussaan samaa vesiastiaa, josta kissa oli juuri juonut.
Muuan nainen joutui Helvettiin, koska ei ruokkinut eikä juottanut kissaansa. Vastaavia kertomuksia on useissa haditheissa.
Aria (täsmennyssivu)

Aria voi viitata seuraaviin:
Aria eli Areia, maakunta muinaisessa Persian valtakunnassa
Aria, antiikin aikainen kaupunki Kreetan saarella Kreikassa
Ária eli Áreia, kaupunki Náfplion kunnassa Kreikassa
Aria, Asian albumi
Arija eli Aria, venäläinen yhtye
Australian Recording Industry Association (ARIA), Australian musiikkiteollisuuden edustaja
Vantaankosken paloasema

Vantaankosken paloasema
Vantaakosken paloasema on Keski-Uudenmaan pelastuslaitoksen asema numero 20, jossa sijaitsee myös Vantaan VPK. Aseman osoite on Martinkyläntie 3.
Aseman yksiköt

| Yksikkötunnus |  | Tyyppi |
| --- | --- | --- |
| R KU 201 |  | pelastusyksikkö |
| R KU 206 |  | nostolavayksikkö |
| E KU 6221 |  | hoitotason ambulanssi |
| E KU 6222 |  | hoitotason ambulanssi |
| E KU 6216 |  | Hoitotason ambulanssi (ei 24H miehitetty) |
Kvanttimekaniikka

Vetyatomin energiatiloja elektronin aaltofunktioina. Kvanttimekaniikka ei kykene ennustamaan hiukkasen tulevaa sijaintia, vaan ainoastaan esiintymistodennäköisyyksiä eri paikoissa. Mitä kirkkaampi alue, sitä suurempi todennäköisyys löytää elektroni.
Kvanttimekaniikka on fysiikan perusteoria, joka kuvaa luontoa atomien ja atomia pienempien hiukkasten mittakaavassa. Kvanttimekaniikka toimii usean muun tieteenalan, kuten nanoteknologian, hiukkasfysiikan, tiiviin aineen fysiikan, laskennallisen kemian ja elektroniikan, perustana.
Klassinen fysiikka, kokoelma fysiikan teorioita jotka kuvaavat luonnonilmiöitä tavanomaisessa (makroskooppisessa) kokoluokassa, epäonnistuu niiden kuvailussa pienessä kokoluokassa. Monet klassisen fysiikan teoriat voidaan johtaa kvanttimekaniikasta sellaisina likiarvoina, jotka pätevät suuressa mittakaavassa.
Kvanttimekaniikka eroaa klassisesta fysiikasta muun muassa siinä, että sidotun hiukkasen energia, pyörimismäärä sekä jotkin muut ominaisuudet voivat saada vain diskreettejä arvoja (kvantittuminen). Kvanttimekaanisten objektien käyttäytyminen muistuttaa toisaalta aaltoliikettä, kun taas toisaalta ne käyttäytyvät kuin hiukkaset (aalto-hiukkasdualismi). Kvanttimekaniikka myös asettaa rajan sille miten tarkkaan mitattavan fysikaalisen suureen arvo on mahdollista ennustaa, vaikka systeemin alkutila tiedettäisiin täydellisesti epätarkkuusperiaatteen asettamissa rajoissa.
Kvanttimekaniikka rakentui aikanaan pala palalta teorioista, jotka pyrkivät selittämään klassista fysiikkaa uhmaavia havaintoja. Näitä teorioita olivat mm. Max Planckin ratkaisu mustan kappaleen säteilyspektrin ongelmaan vuodelta 1900, sekä Albert Einsteinin vuoden 1905 artikkeli, jossa rinnastettiin taajuus ja energia valosähköisen ilmiön selittämiseksi. Kvanttimekaniikka syntyi näiden varhaisten teorioiden (vanha kvanttiteoria) pohjalta 1920-luvun puolivälissä. Keskeisiä kvanttimekaniikan kehittäjiä sen alkuvaiheessa olivat mm. Erwin Schrödinger, Werner Heisenberg, Niels Bohr, Max Born ja Paul Dirac.
Kvanttimekaniikan teoria voidaan muotoilla monen eri formalismin kautta, jotka vastaavat toisiaan matemaattisesti. Yhdessä niistä tieto hiukkasen tilasta kirjataan aaltofunktiona tunnettuun matemaattiseen olioon, johon liittyvä todennäköisyystiheys määrittää mittaustulosten tilastollisesti ilmenevän todennäköisyysjakauman. Aaltofunktion aikakehitystä kuvaa Schrödingerin yhtälö.
Kvanttimekaniikan historia

Viimeistään 1900-luvun vaihteessa oli epäilevimmillekin fyysikoille tullut selväksi, etteivät klassinen mekaniikka ja sähkömagnetismi riitä luonnon täydelliseen kuvaamiseen. Mustan kappaleen säteily, valosähköinen ilmiö, Comptonin sironta, atomien diskreetti säteilyspektri tai atomien vakaus ovat esimerkkejä ilmiöistä, joita ei klassisen teorian avulla voitu ymmärtää. Havaintojen selittämiseksi kehittyi muutamien välivaiheiden kautta kokonaan uusi teoria, kvanttimekaniikka. Sen kehitykseen osallistuneista useista fyysikoista tunnetuimmat ovat Albert Einstein, Max Planck, Niels Bohr, Louis de Broglie, Erwin Schrödinger, Werner Heisenberg, Max Born, Wolfgang Pauli ja Paul Dirac.