stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sarailinvinttikoira

| Sarailinvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Bangladesh
Määrä:  erittäin uhanalainen
Rodun syntyaika:  Brittiläisen Intian aika
Alkuperäinen käyttö:  metsästys- ja sotakoira
Nykyinen käyttö:  metsästys- ja vahtikoira
Elinikä:  8–14 vuotta
Muita nimityksiä:  Sarail Hound, Sarail
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  uros 23–33 kg, narttu 18–28 kg
Säkäkorkeus:  uros 64–71 cm, narttu 58–66 cm
Väritys:  brindle, hopeanharmaa, brindle-valkoinen, musta-valkoinen, ruskea-valkoinen
Sarailinvinttikoira (Sarail) on bangladeshilainen koirarotu.
Ulkomuoto

Sarailinvinttikoira muistuttaa paljon englanninvinttikoiraa. Runko on tiivis, kevytrakenteinen, kestävä ja pituuteensa suhteutettuna korkea. Pää on kapea ja pitkä, kallo kohtalaisen leveä ja kuono ohut ja kärjestään hieman suippo. Tummista silmistä kuvastuva katse kuvastaa älykkyyttä ja elinvoimaa. Pienet korvat ovat levossa taaksepäin taittuneet ja koiran ollessa valppaana puolipystyt. Niska on pitkä, hieman kaareutunut ja lihaksikas. Rintakehä on syvä, selkä suora ja vankka ja selkälinja hivenen laskeva. Alalinja on kapea ja ylösvetäytynyt. Eturaajat ovat täysin suorat, takaraajat pitkät ja lihaksikkaat. Häntä on pitkä ja hieman kärjestään kaartuva.
Karvapeite on lyhyt, sileä ja ohut. Sen väritys on yleensä kaksivärinen, ja yleisimmät värit ovat musta-valkoinen, ruskea-valkoinen ja brindle. Urosten säkäkorkeus on 64–71 cm ja paino 23–33 kg, nartuilla vastaavat mitat ovat 58–66 cm ja 18–28 kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on älykäs, valpas, varautunut, rohkea ja periksiantamaton. Tarpeen vaatiessa se on hurjaluontoinen eikä epäröi puolustaa isäntäänsä, ja sitä on tämän vuoksi käytetty mm. sotakoirana. Sen koulutettavuus on keskiverto, mutta sen saalistusvietti on erittäin korkea ja se tarvitsee runsaasti liikuntaa.
Alkuperä

Sarailinvinttikoira on nimensä mukaisesti kotoisin Sarailin piirikunnasta Brahmanbarian maakunnasta Chittagongin alueelta. Sen uskotaan polveutuvan vierasperäisistä vinttikoirista, arabialaisista metsästyskoirista ja paikallisista villikoirista. Afgaaninvinttikoirat, salukit, azawakhit ja tazit risteytyivät Britannian vallan aikaisessa Intiassa hallitsijoiden englanninvinttikoirien kanssa. Sarailin maaherra puolestaan risteytti näiden koirien jälkeläisiä Tripuran viidakoiden villikoirien kanssa. Ajan myötä näistä risteytyksistä kehittyi oma bangladeshilainen vinttikoira, joka tunnetaan nykyisin nimellä sarailinvinttikoira.
Vuonna 2006 perustettiin The National Society for the Sarail Hound of Bangladesh, mutta sen toiminta on viime aikoina ollut hiipumassa. Nykyisin rotu on erittäin uhanalainen ja tulee mahdollisesti kuolemaan sukupuuttoon lähivuosien aikana, koska paikalliset risteyttävät sitä usein paikallisen epäyhtenäisen maatiaisrodun (deshi kukur) kanssa. Lisäksi puhdasrotuista jalostusta vaikeuttaa se, ettei Bangladeshin Kennelliitto ole tunnustanut rotua eikä täten ylläpidä virallista rekisteriä.
Alkuperä > Bangladeshin itsenäisyyssota

Rodulla oli merkittävä rooli Bangladeshin itsenäisyyssodassa vuonna 1971. Kenraali M.A.G. Osmanyn sarailinvinttikoira Field Marshall pelasti tuolloin isäntänsä hengen hyökkäämällä kahden pakistanilaisen kommandojoukon jäsenen kimppuun. Sen uskollisuutta kuvaa hyvin, kuinka se kyseisessä välikohtauksessa loukkaantuneena ja muualle asumaan toimitettuna pakeni etsimään kenraalia, jonka löysikin viimein neljän vuoden kuluttua.
Vuonna 1981 kenraali Osmany, vaikuttuneena koiransa teoista, kuvailikin rotua seuraavasti:
Terveys

Odotettavissa oleva elinikä on n. 8–14 vuotta.
Helena Ahonen-Myka

Anja Helena Ahonen-Myka (o.s. Ahonen, s. 20. tammikuuta 1963 Rautalampi) toimi Helsingin yliopiston tietojenkäsittelytieteen professorina 2002–2007. Hänen erityisosaamisalueitaan ovat tiedonhakumenetelmät, tiedonlouhinta, luonnollisen kielen käsittely ja rakenteisten dokumenttien hallinta. Ahonen-Myka on Tibidiscis Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja.
Ahonen-Myka kirjoitti ylioppilaaksi Rautalammin lukiossa 1982, valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistossa 1991 ja väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1996. Hänen väitöskirjansa nimike on Generating grammars for structured documents using grammatical inference methods.
Työurallaan Ahonen-Myka on toiminut Helsingin yliopistossa tuntiopettajana ja assistenttina 1988–1999, tutkijatohtorina Tübingenin yliopistossa Saksassa 1997–1999 sekä Helsingin yliopistossa yliassistenttina, lehtorina ja viransijaisena professorina 1999–2001. Tietojenkäsittelytieteen professorina hän työskenteli 2002–2007. Hänen ohjauksessaan valmistui neljä väitöskirjaa ja yli 40 pro gradu -opinnäytettä.
Tietojenkäsittelytieteen alan julkaisuissa on ilmestynyt useita Ahonen-Mykan kirjoittamia artikkeleita.
Sallan kansallispuisto

Sallan kansallispuiston logo, jossa sen tunnuseläin metso.
| --- | --- |
Sijainti:  Salla, Lapin maakunta Suomi
Pinta-ala:  99,8 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  2022
Avajaiset:  11. kesäkuuta 2022 
Kävijämäärä:  62 200 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Iso Pyhätunturi nähtynä Pieneltä Pyhätunturilta maaliskuussa.
Syyskuinen näkymä Pieneltä Pyhätunturilta itään Sallan kansallispuistoon. Etualalla Tunturilammit, kauempana Venäjän puoleisia tuntureita.
Sallan kansallispuisto on Lapin maakunnan itäosassa Sallan kunnassa sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuisto perustettiin 1. tammikuuta 2022 ja sen pinta-ala on 99,83 neliökilometriä.
Kansallispuisto koostuu vanhoista metsistä ja erittäin edustavista pienistä soista, sekä maanmuodoiltaan jääkauden muovaamista tuntureista ja harjuista. Kansallispuiston länsiosa rajautuu Sallatunturin matkailu- ja laskettelukeskukseen, itäosa Suomen ja Venäjän rajaan. Sallan taajama sijaitsee alle 10 kilometrin etäisyydellä luoteessa.
Maantiede ja luonto

Sallan kansallispuiston alue on erityisesti vanhojen metsien, erittäin edustavien aapasoiden ja puustoisten soiden, harjujen sekä jääkauden ja eroosion muovaamien maanmuotojen aluetta. Iso Pyhätunturi ja Pieni Pyhätunturi eli Sallatunturit avaavat näkymät ympäröivään tunturimaisemaan. Kaunisharjulla kasvaa noin 300–400 metrin korkeudessa eri-ikäisiä luonnonmetsiä ja yli 200-vuotiaita, osittain tykyn runtelemia kuusikoita. Julmoivan alue on puolestaan rehevämpää lehtomaista metsää raitoineen ja haaparyhmineen. Korkeusvaihteluita alueeseen lisää vaikuttava, paikoin jopa 250 metriä syvä rotkolaakso Aatsinginhauta, jonka pohjalla ja rinteillä esiintyy erityisiä uhanalaisen lajiston keskittymiä. Alueella kasvaa esimerkiksi erittäin uhanalaisia kalkki- ja kanadankääpää (Antrodia crassa ja Tyromyces canadensis) sekä kalkkihuurresammalta ja pikkulovisammalta (Palustriella commutata ja Lophozia ascendens). Aatsinginhautaan kiinteästi liittyvän Könkäänmaan dolomiittikalliotörmillä on myös erityisen merkittäviä, valtakunnallisesti uhanalaisten kalkkikallioiden sammallajien esiintymiä. Lisäksi luontodirektiivilajit lettorikko (Saxifraga hirculus) ja lapinleinikki (Coptidium lapponicum) esiintyvät Sallatunturin alueella.
Reitit ja nähtävyydet

Kansallispuistossa on useita päiväretkeilyyn sopivia reittejä ja yhdessä lähialueen reittiverkoston kanssa on mahdollista tehdä pidempikin vaellus. Kansallispuiston läpi kulkee valtakunnallinen UKK-vaellusreitti. Sallan kansallispuistossa on viisi laavua ja kaksi kotaa. Lisäksi kansallispuiston läheisyydessä on useita laavuja, kotia ja päivätupia. Jo olemassa olevia palvelurakenteita ja reitistöjä on tarkoitus kunnostaa kansallispuiston perustamisen jälkeen, sekä rakentaa uusi autiotupa. Vuoden 2022 alussa Sallan kansallispuistolla ei vielä ollut hoito- ja käyttösuunnitelmaa.
Kansallispuiston korkein kohta on sen länsiosassa sijaitseva 477 metriä korkea Iso Pyhätunturi, joka sen eteläpuolisen kansallispuistoon kuulumattoman Pieni Pyhätunturin kanssa muodostaa Sallatunturit. Iso Pyhätunturin laella on näkötorni ja hyvät näkymät kansallispuistoon, mutta myös kauempana sijaitseville tuntureille kuten Kuusamon Rukatunturille (70 kilometriä etelään), Pelkosenniemen Pyhätunturille (75 kilometriä luoteeseen), sekä Venäjän puolella sijaitseville vanhalle Sallatunturille ja Rohmoivalle.
Kansallispuiston keskellä sijaitseva Pahaojankuru on jyrkkä ja louhikkoinen kuru Pahaojan puron varrella. Kurulla on tulipaikka ja sen reunassa kulkee merkitty reitti aihkimäntymetsässä. Kansallispuiston eteläpäässä on erämainen Kolmiloukkosen lampi, jonka vastarannoilla on laavut. Paikka soveltuu hyvin perheille, koska se on lähellä pysäköintialuetta. Eteläosassa on myös seututien 950 varrella kahdesta peräkkäisestä harjusta, Hanhiharjusta ja Kauniinhaudanharjusta, muodostuva männikköinen Kaunisharju. Harjulta on näkymiä pohjoiseen ja sinne on rakennettu katettu luonnonilmiöiden havainnointipaikka sekä laavu.
Sallatuntureiden matkailun historia

Sotien jälkeen Sallan kunta rakennutti Sallatuntureille majan retkeilijöiden taukopaikaksi. Syksyllä 1960 paikkakuntalaisten perustama Sallan Matkailu Oy aloitti hiihtokeskuksen rakentamisen. Aluksi raivattiin laskettelurinteet ja hankittiin rasvanaruhissi, joka korvattiin vuonna 1964 vaijerihissillä. Vuonna 1965 rakennettiin Karhumaja, jossa oli kahvila ja majoitushuoneita, ja seuraavana rakennettiin Poropirtti, jossa oli majoitushuoneita. Hiihtokeskukseen kaavoitetuille tonteille alkoi nousta ensimmäisiä lomamajoja. Sallan Matkailu Oy:n rakennuttama, arkkitehti Saara Juolan suunnittelema Hotelli Revontuli avattiin vuonna 1973. Hotellin yhteyteen rakennettu kylpylä valmistui vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Luontoon.fi: Sallan kansallispuisto
| n k Suomen kansallispuistot |
| --- | --- | --- |
|  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  |
Porkkalan palautus

Porkkalan palautus oli Neuvostoliiton Suomelle vuonna 1956 tekemä alueluovutus, jossa palautettiin Suomen toisen maailmansodan rauhanehdoissa vuokraama Porkkalan vuokra-alue.
Moskovan vierailu syyskuussa 1955

Nikita Hruštšovin tultua Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi 1953 Neuvostoliitto päätti palauttaa Porkkalan vuokra-alueen Suomelle kansainväliseen politiikkaan liittyen käyttäen sitä lännelle esimerkkinä rauhanomaisesta rinnakkaiselosta Suomen ja Neuvostoliiton välisissä suhteissa. Myös ohjustekniikan nopean kehityksen mahdollistama pinta-alusten torjunta oli jo vähentänyt kiinteän rannikkotykistön merkitystä meripuolustuksessa. Neuvostoliiton johto harkitsi alueen palauttamista jo vuoden 1955 kevättalvella. Julkisuuteen tieto tuli kuitenkin vasta, kun Suomi ja Neuvostoliitto olivat virallisesti sopineet asiasta Moskovassa Paasikiven valtiovierailun aikana 19. syyskuuta 1955, jolloin samalla YYA-sopimuksen voimassaoloa jatkettiin 20 vuodella. Vielä pari kuukautta aiemmin, heinäkuun lopulla, jolloin ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Eero Wuori oli tiedustellut Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettilään Viktor Lebedevin kantaa Porkkalan palautuksesta liikkuneisiin huhuihin, Lebedev oli vastannut Porkkalan olevan ”välttämätön Leningradin puolustukselle ja harmiton Suomelle”. Palautus toteutui 26. tammikuuta 1956, joidenkin näkemysten mukaan ”sopivasti” presidentinvaalien alla. Alkuperäisen sopimuksen mukaan vuokra-aika olisi kestänyt vuoteen 1994 saakka.
Presidentti J. K. Paasikivi piti 22. syyskuuta 1955 radiopuheen, jossa hän totesi palanneensa Moskovasta kotiin ensi kertaa tyytyväisin mielin: ”Kynä on korjannut, mitä miekka on särkenyt.” Eduskunta ratifioi Porkkalan vuokra-alueen palautuksen ja YYA-sopimuksen voimassaoloajan jatkamisen 4. lokakuuta 1955. Hallitus asetti lokakuun lopulla 1955 professori Veli Merikosken johtaman komitean selvittämään Porkkalan palautuksesta aiheutuvia omaisuusjärjestelyjä. Ensimmäinen ikkunaluukuton juna kulki Porkkalan halki 21. joulukuuta 1955.
Moskovan vierailu syyskuussa 1955 > Palautusvalmistelut

Sopimuksen syntymisen jälkeen käynnistyi palautuksen suunnittelu. Suomen puolen vastaanottovalmisteluja haittasi epätietoisuus tarkasta palautusajankohdasta ja -tavasta. Palautuksen oli mahdollista ajoittua joko avovesikaudelle tai aikaan, jolloin meri oli jäässä. Ei ollut myöskään varmaa, palautettaisiinko Porkkala yhtenä kokonaisuutena vai osa kerrallaan.
Palautusta odoteltaessa vuokralaiselle luovutetuista rannikkotykistön linnakkeista laadittiin luettelot rakennuksien ja laitteiden osalta sekä varattiin vastaavat linnakekartat. Alueiden vastaanottoon osoitetut joukot saivat marraskuussa 1955 käskyn Porkkalan alueen tulokatselmuksesta ja vastaanotosta. Valmistelut tulokatselmusta ja vastaanottoa varten saatettiin valmiiksi 9. marraskuuta mennessä.
Porkkalan alueiden vastaanotosta vastasi ”Puolustuslaitoksen Porkkalan vastaanotto-osasto” komentajanaan eversti A. Koskimaa. Vastaanotto-osasto koostui esikunnasta, Jorvaksen-, Kirkkonummen-, Siuntion- ja Degerbyn komppanioista, lentokenttien vastaanottoelimestä, reservikomppaniasta ja saariston alueen vastaanotto-osastosta (SaarVOs).
Neuvostoliiton toimet alueella ennen palautusta

Neuvostoliitto oli 1950-luvun alkupuolella nostanut Porkkalan tukikohdan statusta ja investoinut voimakkaasti sen kehittämiseen ja kantalinnoittamiseen. Hilan Korsumäkeen oli vuodesta 1952 rakennettu kallion sisälle louhittuun luolaan ”Hirvi”-nimistä uutta salaista komentokeskusta, josta samoin kuin muista uusista rakennelmista piti vuonna 1954 annettujen ohjeiden mukaan tehdä ydiniskun kestäviä. Rakennustyöt kuitenkin keskeytettiin kesällä 1955, kun tuli tieto, että Neuvostoliitto aikoi luopua koko tukikohdasta. Porkkalan vanhoja rannikkotykkejä sen sijaan ei uusittu, ja 1950-luvun puolivälissä ne olivat jo huonokuntoisia ja vanhentuneita.
Porkkala oli ollut alun alkaen Neuvostoliitolle kallis, pieni ja vaikeasti huollettava tukikohta. Vuokra-ajan loppua kohti alueella alkoi ilmetä heitteillejätön piirteitä. Kurinpito-ongelmia ja toimettomuutta esiintyi. Vuokra-alueella oli ollut havaittavissa evakuointivalmistelujen merkkejä vuoden 1955 kuluessa muun muassa räjähdysten muodossa. Vuokralainen räjäytti esimerkiksi ”suomalaisen rannikkotykistön ylpeydeksi” tituleeratun Mäkiluodon järeän tykkitornin 26. lokakuuta 1955, mitä seurasi joulukuussa raskaan tulenjohtotornin räjäytys. Järeiden tykkien jäännökset kuljetettiin metalliromuna Tallinnaan teollisuuden raaka-aineeksi.
Myös hautausmaita oli tuhottu ja hautakiviä pirstottu. Näistä Neuvostoliitto kyllä maksoi runsaan korvauksen ja vahingot korjattiin, koska läntisiin lehtiin levinneet kuvat uhkasivat romuttaa ainakin osittain sen poliittisen hyödyn, joka palautuksen aikaistamisella oli saatu. Asia sivuutettiin lopulta virallisella tasolla ”joidenkin juopuneiden sotilaiden omavaltaisuutena”. Vaikka Porkkalan palautuksella oli Suomelle sekä poliittisesti että henkisesti erittäin suuri merkitys, Neuvostoliittoon epäluuloisesti suhtautuneissa länsimaissa se leimattiin vain neuvostojohdon halpahintaiseksi propagandatempuksi, koska Porkkala oli menettänyt alkuperäisen strategisen merkityksensä ja Moskova piti samaan aikaan Itä-Euroopan kansandemokratioita tiukassa otteessaan.
Porkkala siirtyy Suomelle

Ensimmäinen ikkunaluukuton juna kulki Porkkalan halki 21. joulukuuta 1955. Tukikohdan komentaja, kenraaliluutnantti Sergei Kabanov esitteli Porkkalaa Suomen pääministeri Urho Kekkoselle ja tämän seurueelle 24. tammikuuta 1956. Kaksi päivää myöhemmin Kabanov lakkautti tukikohdan ja luovutti sen suomalaisille. Porkkalan luovutusasiakirjan allekirjoittivat Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä 26. tammikuuta Suomen puolelta pääministeri Kekkonen ja ulkoministeri Johannes Virolainen sekä Neuvostoliiton puolelta varapääministeri Mihail Pervuhin ja suurlähettiläs Viktor Lebedev. Saman päivän aikana rajapuomi nousi Espoonlahden sillalla ja suomalaiset sotilaat marssivat Porkkalaan. Seuraavana päivänä neuvostoliittolaiset järjestivät suomalaisille ja ulkomaisille tiedotusvälineiden edustajille kiertoajelun Porkkalassa. Porkkalasta lähes 12 vuotta aikaisemmin lähtemään joutuneet asukkaat pääsivät palaamaan kotiseudulleen 4. helmikuuta 1956.
Eri tahojen näkemyksiä palautuksesta

Maalaisliiton pää-äänenkannattaja Maakansa luonnehti tuoreeltaan lupausta Porkkalan palautuksesta ”Paasikiven–Kekkosen ulkopoliittisen linjan voitoksi” – kyseinen Suomen sodanjälkeistä, kylmän sodan ajan puolueettomuuspolitiikkaa kuvannut ja etenkin Maalaisliitto-Keskustapuolueen niin sanotun K-linjan ja vuonna 1958 perustetun Paasikivi-seuran viljelemä käsite esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti juuri tässä yhteydessä. Toisaalta Urho Kekkosen poliittiset vastustajat ja muiden muassa Helsingin Sanomien poliittinen pilapiirtäjä, Kekkoseen kriittisesti suhtautunut Kari Suomalainen katsoivat Kekkosen kaapanneen itselleen poliittisen hyödyn Porkkalan palautuksesta varmistaakseen valintansa uudeksi tasavallan presidentiksi. Suomalainen epäili Kekkosen pyrkivän käyttämään Porkkalaa keppihevosenaan saadakseen myös Karjalan palautetuksi ja tästäkin kaikki pisteet itselleen. Maakansa julkaisikin tammikuun alussa 1956 piirroksen ”Urhon soitto”, jossa Väinämöisen hahmossa esitetty Kekkonen soitteli Suomelle ”takaisin poloisen Porkkalan. ehkä kauniin Karjalankin”. Lehti kirjoitti vielä kolme päivää myöhemmin, että Kekkosen valinta presidentiksi antaisi parhaat takeet mahdollisuuksille itärajan tarkistamiseen.
Silloinen kauppa- ja teollisuusministeri Aarre Simonen vähätteli eräässä puheessaan Porkkalan palautusta, koska Karjalankannasta ei saatu takaisin. Presidentti J. K. Paasikivi ripitti Simosta ankarin sanoin ja päätti saarnansa: ”Ehkä herra Simonen menee itse Moskovaan ja ottaa yhden amerikkalaisen sotilaan mukaansa.”' Simonen selitti myöhemmin halunneensa puheellaan esittää vastalauseen eduskunnan syrjäyttämisestä näin tärkeässä asiassa ja Maalaisliiton pyrkimyksestä omia Porkkalan palautus kokonaan omaksi ansiokseen.
Ulkopolitiikkaan piirroksillaan ärhäkästi kantaa ottanut ja ”tuhman pojan” maineen saanut Kari Suomalainen palasi aiheeseen vuonna 1966, jolloin vietettiin Porkkalan palautuksen kymmenvuotisjuhlaa, piirroksellaan Satu porkkanasta. Neuvostoliittolaiset kantelivat piirroksesta silloiselle ulkoministerille Ahti Karjalaiselle, joka kutsui Helsingin Sanomien päätoimittajan Teo Mertasen nuhdeltavakseen.
Korvaukset ja kiinteistöjen palautus

Kun alue luovutettiin Neuvostoliitolle, sen maanomistajille suoritettiin Suomen valtion varoista toisen korvauslain mukaisia korvauksia samoin kuin luovutetun Karjalan kiinteistöistäkin.  Heillä oli myös maanhankintalain nojalla oikeus hankkia menettämiensä kiinteistöjen tilalle uudet kiinteistöt, pääasiassa Länsi-Uudeltamaalta.
Kun alue palautettiin Suomelle, säädettiin alueen kiinteistöjä koskeva erityinen Porkkalan palautuslaki. Sen mukaan alueen kiinteistöt palautettiin entisille omistajilleen edellyttäen, että nämä maksoivat toisen korvauslain mukaan saamansa korvaukset takaisin valtiolle.  Jos maata vuonna 1944 omistanut henkilö ei ollut enää elossa, tämä oikeus kuului sille, joka olisi saanut sen perintönä, ellei luovutusta olisi tapahtunut. Kiinteistöt, joille ei vuoden 1963 loppuun mennessä ollut ilmaantunut omistajaa, siirtyivät valtiolle, joka huutokauppasi ne, mutta näin tapahtui vain muutamalle kiinteistölle. Upinniemen alueen valtio kuitenkin pakkolunasti pian alueen palautuksen jälkeen uutta varuskuntaa varten.
Korvaukset ja kiinteistöjen palautus > Puolustusvoimien pakkolunastukset

Puolustusvoimat näki palautuksen yhteydessä myös mahdollisuuden laajentaa alueitaan Porkkalassa. Helsingin laivastoasemalla ja Suomenlinnaan sijoitetulla moottoroidulla rannikkotykistöllä oli käytössään tuolloin varsin huonot tilat, minkä lisäksi pelättiin Porkkalaan syntyvän merkittävä rannikkopuolustuksen aukko, ellei puolustusvoimat saisi sieltä havittelemiaan alueita.
Puolustusministeriö teki 12. maaliskuuta 1956 esityksen puolustusvoimille pakkolunastettavaksi kaavailuista alueista Porkkalassa. Näihin kuuluivat Båtvik-Strömsby-alue, Friggesbyn lentokenttä, Upinniemi ja sen lähialueiden saaristoa, sekä saarista Mikonkari, Järvö, Läntinen Styrskär, Rönnskär, Stora Träskö, Porsö, Vormö ja Mäkiluoto. Lisäksi vaadittiin joitakin alueita Kopparnäsistä ja Porkkalanniemeltä.
Lunastukset eivät edenneet kitkatta, ne kohtasivat vastustusta etenkin Porkkalan aiemman siviiliväestön piirissä, jonka etua ajamaan perustettu Porkkalaliitto toimi lunastusten pääasiallisena vastustajana. Liitto sai vahvaa tukea etenkin ruotsinkieliseltä lehdistöltä.
Porkkalan alueiden lunastukseen liittynyt periaatepäätös tehtiin varsin nopeasti hallituksessa, mutta lopullisen päätös saatiin aikaiseksi vasta 9. elokuuta. Jossain määrin yleisen painostuksen seurauksena puolustusvoimat oli joutunut luopumaan aluevaatimuksistaan seuraavissa kohteissa: Båtvik-Strömsbyn alue, Friggesbyn lentokenttä, Järvön saaret pääsaarta lukuun ottamatta, sekä yksittäisistä saarista Mikonkari, Stora Träskö, Vormö, Rönnskär ja Läntinen Styrskär.
Keskustelu pakkolunastuksista jatkui vielä pitkään niiden toteutuspäätöksen jälkeen, minkä lisäksi lopullinen pakkolunastuspäätös johti osittaiseen hallituskriisiin, kun Ruotsalainen kansanpuolue erosi hallituksesta.
Porkkalan alueiden hallintokiistat ja puolustusvoimien organisaatiomuutokset vaikeuttivat alueen puolustusjärjestelyjen suunnittelua. Porkkalaa varten tehtiin useita enemmän tai vähemmän vakavia suunnitelmia, joista harva toteutui. Järjestelyistä päättävä taho vaihtui usein; välillä vastuulla olivat merivoimat, välillä divisioona tai sotilaslääni Helsingissä tai Hämeenlinnassa.
Porkkala-ooppera

Kirkkonummen oopperayhdistyksen tilaama, Annukka Aholan säveltämä ja Arto Niemisen librettoon perustuva Porkkala-ooppera kantaesitettiin 18. kesäkuuta 2006 Juhani Lamminmäen johdolla Kirkkonummella. Teoksella juhlittiin Porkkalan palautuksen 50-vuotisjuhlaa. Oopperan näki yli 5 500 ihmistä, ja se sai Kirkkonummen Vuoden 2006 kulttuuriteko -palkinnon.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto. Reijo Perälä: Puna-armeija purki sotilastukikohtansa ja palautti Porkkalan yllättäen.
Ylen Elävä arkisto. Porkkalan palautus tuli yllätyksenä.
Ylen Elävä arkisto. Kun Porkkalan puomi nousi.
Ylen Elävä arkisto. Lehtimiehet Porkkalassa.
Ylen Elävä arkisto. Maljoja ja juhlia.
Ylen Elävä arkisto. Äänikuvia takaisin luovutetusta Porkkalasta.
Elonet: Finlandia-katsaus 273 – "Paasikiven matka Moskovaan syyskuussa 1955 – ilmoitus Porkkalan palautuksesta."
Elonet: Finlandia-katsaus 287 – "Porkkalan palautus."
Suomalaissotilaat palaamassa Porkkalaan.
Varapääministeri Pervuhin, vara­ulko­ministeri Andrei Gromyko ja pää­ministeri Urho Kekkonen vuonna 1956.
Karin pilapiirros Porkkalan vuokra-alueen palautuksen 10-vuotis­juhlinnasta. Piirroksen julkaisun jälkeen ulkoministeri Ahti Karjalainen kutsui Helsingin Sanomien silloisen päätoimittajan Teo Mertasen puhutteluun ja esitti tälle voimakkaan paheksuntansa.
Palautuksen muistoksi julkaistu posti­merkki, jonka pääaiheena on vuokra-alueeseen kuulunut Rönnskärin majakka.
Ulla-Kirsti Junttilan ja Timo Uralan suunnittelema Porkkalan palauttamisen muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 2006 Espoon Kivenlahdessa.