stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peitsipietarit
Lajit ja anatomia

Peitsipietareihin kuuluu kolme sukua ja seitsemän lajia. Heimon lajit ovat litteitä ja ruumiinmuodoltaan pitkänomaisia tai soikeita. Ne jäävät useimmiten alle 10 cm pitkiksi. Peitsipietareiden pää, silmät ja suu ovat suuret ja kalat voivat työntämään yläleukaansa eteenpäin. Rintaevät ovat lyhyet ja pyöreät ja vatsaevissä on vahva sahalaitainen piikki.
Levinneisyys ja elintavat

Peitsipietareita tavataan lauhkeista ja lämpimistä meristä enimmäkseen eteläisellä pallonpuoliskolla. Ne liikkuvat 300–600 metrin syvyydessä merenpinnasta.
Pedaali

Pedaali on poljin, jota käytetään joissain soittimissa kuten pianossa tai harpussa esimerkiksi kielestä saatavan äänen sävelkorkeuden, voimakkuuden tai sointiajan muuttamiseksi tai kaikuefektin tuottamiseksi.
Pianon pedaalit

Pianossa on kaksi tai kolme jaloilla painettavaa pedaalia.
Oikanpuoleinen eli kaikupedaali (sustain-pedaali) on eniten käytetty pedaali, ja sitä kutsutaan usein lyhyesti pedaaliksi. Pedaalia painettaessa vipukoneisto nostaa kaikki sammuttimet irti kielistä. Kielet, joita vastaavaa kosketinta on painettu, jäävät värähtelemään vielä sen jälkeenkin, kun sormi on nostettu koskettimelta, kunnes jalka nostetaan pedaalilta. Pedaalin avulla sointuun kuuluvia säveliä voidaan jättää soimaan ja sitoa toisiinsa silloinkin, kun se ei olisi sormiteknisesti mahdollista. Kaiku saa äänen myös kuulostamaan täyteläisemmältä, sillä pianon kaikki kielet resonoivat soitettavien sävelten ohessa.
Kaikupedaalin käyttö voidaan osoittaa nuottikirjoituksessa erityisellä merkillä (). Usein sitä ei kuitenkaan merkitä. Sen käytön hienosäätö onkin tärkeä osa taitavan pianistin tekniikkaa.
Vasemmanpuoleinen pedaali on hiljennyspedaali (una corda -pedaali), joka hiljentää pianon ääntä ja muuttaa sen laatua. Flyygelissä hiljennyspedaali siirtää koskettimistoa ja koneistoa hiukan oikealle, minkä takia vasarat osuvat vain kahdelle kielelle kolmen (tai yhdelle kahden) sijasta. Tämä hiljentää ääntä ja muuttaa äänen laatua. Tästä juontuu myös pedaalin nimi "una corda" eli yksi kieli. Pystypianossa vasen pedaali sen sijaan joko siirtää vasarakoneistoa, mutta ei koskettimistoa, hieman oikealle, jolloin vasarat iskevät vain kahteen kieleen, tai nostaa koneiston lähemmäksi kieliä, niin että vasaran lyönti saa vähemmän iskuvoimaa ja ääni jää hiljaisemmaksi.
Muun muassa Steinway-flyygeleissä on edellä mainittujen välissä kolmaskin pedaali, sostenuto-pedaali. Se on kehitetty viimeisimpänä, eikä sitä yleensä ole pystypianoissa eikä kaikissa flyygeleissäkään. Sostenuto-pedaalia painettaessa jäävät sillä hetkellä alas painettuina olevia koskettimia vastaavat sammuttajat ylös ja pysyvät ylhäällä siihen saakka, kunnes pedaali vapautetaan, riippumatta siitä, vapautetaanko kosketin. Näin voidaan jättää yksittäisiä säveliä, tyypillisesti urkupisteitä tai sointuja soimaan ja soittaa samalla muita säveliä lyhyinä.
Pystypianoissa keskimmäisen eli sostenuto-pedaalin paikalla on usein ala-asentoon lukittuva harjoituspedaali, joka alas painettuna laskee huopakaistaleen vasaroiden ja kielien väliin. Se vaimentaa äänen aivan hiljaiseksi ns. yösoitoksi.
Harpun pedaalit

Nykyaikaisissa harpuissa on seitsemän pedaalia, yksi oktaavin kutakin säveltä kohti. Ne lyhentävät kieli ja nostavat siten sävelkorkeutta puoli sävelaskelta, jos ne on painettu puoliväliin, tai kokonaisen sävelaskelen, jos ne on painettu ala-asentoon saakka. Jos pedaaleja ei ole painettu, kielet soivat Ces-duuriasteikon sävelin, mutta esimerkiksi C-pedaalia painamalla kaikkien eri oktaavialojen Ces-kielten säveltaso nousee C:ksi, jos pedaali on painettu puoleenväliin, tai Cis:iksi, jos se on painettu alas.
Patarummun pedaalit

Patarummuissa on pedaaleja, joiden avulla muutetaan rummun kalvon jännitystä ja samalla sävelkorkeutta.
Muut soittimet

Cembalossa on toisinaan pedaaleja, joilla eri äänikerrat kytketään päälle tai pois päältä.
Myös urkujen jalkiota sanotaan joskus pedaaleiksi.
Pianon pedaalit.
Harpun pedaalit
Pelkosenniemen kirkko

| Pelkosenniemen kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko kesällä 2008.
Sijainti:  Kirkkotie, Pelkosenniemi
Koordinaatit:  67°06′33.5″N, 27°30′35.0″E
Seurakunta:  Pelkosenniemen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1929
Suunnittelija:  Yrjö Sadeniemi
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  300
Tyylisuunta:  1920-luvun klassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pelkosenniemen kirkko on Pelkosenniemen seurakunnan vuonna 1929 valmistunut hirsinen pitkäkirkko Pelkosenniemellä. Kirkko selvisi Lapin sodasta.
Päätytornillinen kirkko on tyyliltään lähinnä 1920-luvun klassisismia. Sen on suunnitellut Yleisten rakennusten ylihallituksessa arkkitehti Yrjö Sadeniemi. Kirkon sisäpuolinen laudoitus on vuodelta 1954, ulkovuoraus on tehty 1951–1952. Kirkossa on tilaa 300 sanankuulijalle. Alttaritaulu Ristiltä otto (300x200 cm öljymaalaus kankaalle) on vuodelta 1954 ja sen on maalannut taiteilija Aale Hakava.
Kirkon urut ovat Kangasalan urkutehtaan vuonna 1937 valmistamat. Niissä on 10 äänikertaa, Pelkosenniemen kirkossa ne ovat olleet vuodesta 1962.
Museovirasto on määritellyt Kemijokivarren asutus- ja kirkkomaisemat yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Pelkosenniemen kirkko kuuluu tähän alueeseen.
Pelkosenniemen evankelisluterilaisen seurakunnan alueeseen kuuluvat Pelkosenniemen ja Savukosken kunnat. Seurakunta erotettiin emäseurakunnastaan Sodankylän seurakunnasta vuonna 1916. Samalla erotettiin Sodankylästä myös Savukosken seurakunta, joka kuitenkin jo vuonna 1931 liitettiin Pelkosenniemen seurakuntaan.
Pellon vaakuna

Pellon vaakuna
Pellon vaakuna on Pellon kunnan tunnus. Vaakunan aihe kuvaa luontoa napapiirin pohjoispuolella, ja siinä olevien tähtien lukumäärä viittaa Pierre Louis Moreau de Maupertuis'n retkikunnan tekemiin kolmiomittauksiin 1736–1737, joista pohjoisimmat suoritettiin tulevan Pellon kunnan alueella Kittisvaaralla.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä kolmoisvuori ja sen yläpuolella kolme kuusisakaraista tähteä asetettuina 1+2; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Pellon kunnanvaltuusto hyväksyi sen 17. maaliskuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 30. toukokuuta samana vuonna.
Peitsimerisiilit

| Peitsimerisiilit |
| --- | --- |
 Eucidaris tribuloides
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Piikkinahkaiset Echinodermata
Luokka::  Merisiilit Echinoidea
Lahko::  Cidaroida
Heimo::  Peitsimerisiilit Cidaridae  Gray, 1825 
Alaheimot
 Cidarinae  Goniocidarinae  Stereocidarinae  Stylocidarinae 
Katso myös
   Peitsimerisiilit Wikispeciesissä   Peitsimerisiilit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Peitsimerisiilit (Cidaridae) on merisiileihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan enimmäkseen syvistä merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Peitsimerisiileihin luetaan kuuluvaksi neljä alaheimoa ja yhteensä 25 sukua. Heimon lajien tukiranka koostuu jäykistä levyistä. Peitsimerisiilien primääripiikit ovat usein hyvin pitkiä, tukevia ja sylinterimäisiä. Osalla lajeista piikkien kärjet ovat litistyneet levymäisiksi tai viuhkamaisiksi. Peitsimerisiileillä on myös lyhyempiä sekundääripiikkejä.
Levinneisyys ja elintavat

Peitsimerisiilejä tavataan kaikista valtameristä, ja suurin osa niistä elää syvissä vesissä, mutta myös matalien vesien lajeja tunnetaan. Piikkien lomassa saattaa elää symbiontteina esimerkiksi simpukoita, sienieläimiä tai polyyppieläimiä.
Pelintekijä

Pelintekijän (point guard) pelipaikka numerolla yksi.
Pelintekijä on yksi koripallon pelipaikoista. Pelintekijän tehtäviin kuuluu pallon ylöstuominen puolustusalueelta hyökkäykseen. Pelaaja myös määrää, mitkä pelikuviot hyökkäyksessä pelataan. Puolustuspäässä pelintekijä puolustaa yleensä vastustajan vastaavaa pelaajaa ja pyrkii auttamaan korinaluspelaajia puolustuksessa. Pelintekijän tärkeimpänä fyysisenä ominaisuutena pidetään nopeutta.
NBA-pelinrakentajat jaotellaan usein korintekoon ja syöttöihin tukeutuviin pelaajiin. Tunnettuja korintekijöitä ovat muun muassa Stephon Marbury, Magic Johnson ja Gary Payton. Perinteisempiä syöttöihin painottuvia takamiehiä ovat esimerkiksi Jason Kidd ja John Stockton.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pelintekijä Wikimedia Commonsissa
Pelionin taistelu

Pelionin taistelu käytiin loppukesästä 335 eaa. Aleksanteri Suuren johtamien makedonialaisten ja illyrialaisen kuninkaan  Kleitoksen johtamien joukkojen välillä.
Tausta

Aleksanteri oli juuri saapunut Tonavalta Paioniaan kuullessaan että Kleitos Bardylliksen poika, aikoi hyökätä hänen kimppuunsa. Myös taulantien kuningas Galukias ja autariatait aikoivat hyökätä Aleksanterin kimppuun. Agrianien kuningas, joka oli Aleksanterin ystävä, lupasi auttaa autariataita vastaan.
La peccatrice

| La peccatrice |
| --- | --- |
 Elokuvan nimiö.
Ohjaaja:  Amleto Palermi
Käsikirjoittaja:  Amleto Palermi, Luigi Chiarini, Umberto Barbaro, Francesco Pasinetti
Tuottaja:  Giulio Manenti
Säveltäjä:  Alessandro Cicognini
Kuvaaja:  Vaclav Vich
Leikkaaja:  Vincenzo Zampi
Tuotantosuunnittelija:  Antonio Valente
Lavastaja:  Antonio Valente
Pääosat:  Paola Barbara, Vittorio De Sica, Fosco Giachetti, Gino Cervi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Manenti Film
Levittäjä:  Manenti Film
Ensi-ilta:  3. syyskuuta 1940
Kesto:  88 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
La peccatrice (”Syntinen nainen”) on vuonna 1940 valmistunut italialainen elokuva. Amleto Palermin ohjaaman melodraaman pääosaa esittää Paola Barbara.
Juoni

Pikkukaupungin tyttö Maria tulee raskaaksi ja lähtee häpeän painamana pois kotoaan. Marian sulhanen Alberto jättää hänet ja lapsi kuolee. Maria ryhtyy imettämään maanviljelijäpariskunnan lasta, ja he ottavat hänet kotiinsa asumaan. Emännän humalainen veli Salvatore yrittää raiskata Marian, ja tämä joutuu pakenemaan kaupunkiin. Siellä hän tutustuu Pietroon, joka päätyy velkojensa takia vankilaan. Rikas Ottavio pakottaa Marian työskentelemään prostituoituna. Ystävättären kuolema bordellissa herättää Marian vastarinnan. Lopulta hän pakenee kaupungista ja palaa anteeksi antavan äitinsä luokse.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Paola Barbara  | … |  Maria Ferrante   |
|  Vittorio De Sica  | … |  Pietro Bandelli   |
|  Fosco Giachetti  | … |  Salvatore   |
|  Gino Cervi  | … |  Alberto   |
|  Bella Starace Sainati  | … |  Marian äiti   |
|  Piero Carnabuci  | … |  Ottavio   |
|  Mario Ferrari  | … |  Nino Bandelli   |
|  Olga Solbelli  | … |  Carmela   |
|  Marcella Melnati  | … |  Gilda-täti   |
|  Anna Maria Falchi  | … |  Adele, maanviljelijän vaimo   |
|  Armida Bonocore  | … |  Anna   |
|  Umberto Melnati  | … |  Paolo, Pietron ystävä   |
|  Camillo Pilotto  | … |  Andrea, maanviljelijä   |
|  Giuseppe Porelli  | … |  Angelo Baldelli, Ninon isä   |
|  Aristide Garbini  | … |  Battista   |
|  Checco Rissone  | … |  Tonio   |
|  Cesare Fantoni  | … |  velkoja   |
|  Attilio Dottesio  | … |  hotellin portieeri   |
|  Angelo Dessy  | … |  hotellipoika   |
|  Anna Capodaglio  | … |  Bettina   |
|  Luigi Erminio D’Olivo  | … |  nopanpelaaja   |
|  Paolo Carlini  | … |  yökerhon tanssija   |
|  Michele Riccardini  | … |  Paolon ja Pietron ystävä   |
|  Enza Delbi  | … |  Pietron lapsenlapsi   |
|  Marichetta Stoppa  | … |  Ortensia   |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Mustavalkoinen La peccatrice on kuvattu Rooman Kokeellisen elokuvakeskuksen studiossa ja äänitetty Cinecittàssa. Sen käsikirjoitus on veteraaniohjaaja Amleto Palermin ohella kolmen tunnetun elokuvakriitikon Luigi Chiarinin, Umberto Barbaron ja Francesco Pasinettin käsialaa. Elokuvan pääosissa nähdään Paola Barbaran lisäksi kolme kuuluisaa miesnäyttelijää: Vittorio De Sica, Fosco Giachetti ja Gino Cervi. Kuvaaja Vaclav Vich tarjoaa puolidokumentaarisia otoksia synnytyslaitoksesta, elonkorjuusta ja pesulatyöstä.
La peccatrice edustaa 1940-luvun alun italialaisessa elokuvassa tapahtunutta vähittäistä siirtymistä kohti neorealismia, joka huipentui Luchino Viscontin Riivaajissa. Sen naiset ovat taloudellisesti ja seksuaalisesti riistettyjä ja miehet petollisia, hyväksi käyttäviä ja luonteeltaan heikkoja. Elokuvan melodramaattinen aihe – häpeäänsä pakeneva langennut nainen – on sinällään tyypillinen, ja sen tarjoamat ratkaisut – maaseutu, uskonto, äidillisyys ja anteeksianto – ovat perinteisiä. Tummasävyinen La peccatrice ei kuitenkaan pyri välttämään riistiriitoja tai vahvistamaan vallitsevaa järjestystä. Sen sanoma huipentuu loppua edeltävässä kohtauksessa, jossa Maria tarkkailee halveksuvasti sattumalta näkemäänsä entistä rakastajaansa. Toisin kuin esimerkiksi samaa aihetta käsittelevässä Alessandro Blasettin elokuvassa Quattro passi tra le nuvole (1942), nainen on lopulta kasvanut itsenäiseksi ja ottanut vastuun elämästään.
Aikalaiskriitikot suhtautuivat Venetsian elokuvajuhlilla esitettyyn elokuvaan myönteisesti sen yleisöä kosiskelevista melodramaattisista konventioista huolimatta. Arvostelijat kiittivät elokuvan rehellisyyttä ja Michelangelo Antonioni ylisti sen päähenkilön sisäistä voimaa ja kompleksisuutta.
Aiheesta muualla

La peccatrice Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Rauni Pekkala

Rauni Pekkala
Rauni Pekkala (s. 2. maaliskuuta 1942 Pieksämäki) on suomalainen iskelmälaulaja, joka oli varsin suosittu 1960-luvulla. Hänen uransa alkoi vuonna 1960 hänen sijoituttuaan iskelmälaulukilpailussa Pieksämäellä toiseksi. Hän toimi Herbert Katzin yhtyeen solistina viisi vuotta ja osallistui vuonna 1963 Eurovision laulukilpailun Suomen karsintaan. 1960-luvun jälkeen esiintymiset vähenivät selvästi, mutta Pekkala tekee edelleen keikkoja. Harrastuksista mainittakoon lentopallo.
Pekkala on esiintynyt elokuvassa Käpy selän alla (1966) laulajana ja elokuvassa Käyntikorttini (1964) näyttelijänä sekä ollut mukana MTV3:n BumtsiBum!-ohjelmassa 14. marraskuuta 1998. Myös Rauni Pekkalan sisko Raili Tuttujew on levylaulaja ja on esiintynyt nimellä Tutta Jew.
Diskografia

Unohtumattomat: iskelmiä 50- ja 60-luvuilta 1 (levyllä mukana Rauni Pekkala, Eila Pienimäki, Wiola Talvikki ja Laila Halme), Fazer Records, 1994
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rauni Pekkala Wikimedia Commonsissa
Muusikko Online 9/2003 (Arkistoitu – Internet Archive)
Rauni Pekkalan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Pelops

Pelops (m.kreik. Πέλοψ) oli kreikkalaisessa mytologiassa Tantaloksen ja Dionen poika.  Vaikka hän olikin syntyperältään Fryygiasta tai Lyydiasta, hän lähti kotimaastaan ja matkusti Kreikkaan, jossa hän voitti Pisan kruunun kuningas Oinomaokselta. Pelopsilla kerrotaan olleen useita lapsia vaimonsa Hippodameian, Oinomaoksen tyttären, kanssa. Hänen poikiaan ovat muun muassa Pittheus, Alkathoos, Dias, Pleisthenes, Atreus, Thyestes, Kopreus ja Hippalklos. Heillä oli myös useita tyttäriä, joista osa meni naimisiin Perseuksen sukuun kuten Astydameia (Alkaioksen kanssa), Nikippe (Stheneloksen kanssa) ja Eurydike (Elektryonin kanssa). Pelopsilla oli myös avioton poika Khrysippos nymfi Aksiokhen kanssa.
Pelopsin isä Tantalos halusi suorittaa uhrin Olympoksen jumalille, ja hän paloitteli Pelopsin ja keitti hänen lihastaan keiton, jonka hän tarjosi jumalille. Demeter, joka oli siihen aikaan syvän murheen vallassa Haadeen siepattua hänen tyttärensä Persefonen, hajamielisenä hyväksyi uhrin ja söi vasemman olkapään. Toiset jumalat kuitenkin huomasivat juonittelun ja pidättäytyivät syömästä pojan ruumista. Tämän sijasta he herättivät Pelopsin eloon ja Hefaistos valmisti norsunluusta hänelle uuden olkapään. Kuolleistaheräämisensä jälkeen Pelops oli kauniimpi kuin koskaan, jolloin Poseidon rakastui häneen, vei hänet Olympokselle rakastajakseen ja opetti hänet ajamaan taivaallisilla vaunuilla. Myöhemmin Zeus heitti Pelopsin vihoissaan Olympokselta, koska tämän isä oli paljastanut ihmisille jumalten salaisuuksia ja tarjonnut heille jumalilta varastamaansa ruokaa.
Mieheksi vartuttuaan Pelops rakastui Oinomaoksen tyttäreen Hippodameiaan ja halusi naida tämän. Oinomaos kuitenkin joko rakasti tytärtään Hippodameiaa kovasti itse tai ennustuksen mukaan hänet murhaisi hänen oma tyttärenpoikansa, joten hän oli jo tappanut kaksitoista tai kolmetoista kosijaa voitettuaan heidät kilpa-ajoissa. Pelops – tai toisen version mukaan Hippodameia itse – houkutteli Oinomaoksen ohjastajan Myrtiloksen irrottamaan sokkapinnin vaunujen pyörästä luvattuaan tälle puolet Oinomaoksen valtakunnasta. Seuranneessa onnettomuudessa Oinomaos sai surmansa, mutta myöhemmin Pelops tappoi puolestaan Myrtiloksen heittämällä tämän mereen – jota kutsuttiin hänen mukaansa sittemmin Myrtoanmereksi, koska hän pelkäsi tapahtuneen aiheuttavan hänelle häpeää tai koska hänen ollessa hakemassa vaimolleen vettä juotavaksi Myrtilos oli yrittänyt maata Hippodameian väkisin. Syöksyessään kuolemaan Myrtilos kirosi Pelopsin suvun.
Oinomaoksen aloittamista kilpa-ajoista, jotka hän kävi myös Pelopsin kanssa, sekä Herakleen järjestämistä Pelopsin hautajaiskisoista, muodostui Olympian kisojen tarumainen alkuperä. Olympiassa oli Pelopsille omistettu pyhäkkö, Pelopeion.
Pelopsin valta ylsi yli koko Peloponnesoksen, joka tarkoittaa "Pelopsin saarta". Myöhemmin Troijan sodan aikana kreikkalaiset toivat Pelopsin luut Troijaan, koska troijalainen Helenos väitti, että niin tekemällä he voisivat voittaa taistelun.
Pentti Saarikoski on kirjoittanut Pelopsista ja Tantaloksesta runon.
Peltolammin vesitorni

| Peltolammin vesitorni |
| --- | --- |
 Peltolammin vesitorni
Osoite:  Kitiniitynkatu 5
Sijainti:  Multisilta, Tampere
Koordinaatit:  61°26.64′N, 023°45.08′E
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1972
Suunnittelija:  arkkitehtitoimisto Suvitie & Uusitalo ja rakennesuunnittelu Insinööritoimisto Ahonen-Ilveskoski Ky
Urakoitsija:  Tampereen kaupunki
Tilavuus:  2 100m³
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peltolammin vesitorni sijaitsee Etelä-Tampereella nimestään huolimatta ei Peltolammin vaan Multisillan kaupunginosassa. Vesitorni on valmistunut 1972 ja on muodoltaan sienimäinen. Tornin korkeus on 50 metriä, ja se on Tampereen korkein. Vesitilavuus 2 100 kuutiometriä. Vesitornin arkkitehtisuunnittelu on arkkitehtitoimisto Suvitie & Uusitalon ja rakennesuunnittelu Insinööritoimisto Ahonen-Ilveskoski Ky:n ja se on rakennettu kaupungin omana työnä.
Pelkistävä aminointi

Mignonacin reaktio on tyypillinen pelkistävä aminointi reaktio.
Pelkistävä aminointi tai pelkistävä alkylointi on orgaaninen reaktio, jolla valmistetaan karbonyyliyhdisteistä kuten aldehydeistä tai ketoneista amiineja ammoniakin tai amiinien avulla. Välituotteena muodostuu imiini, joka pelkistetään amiiniksi. Pelkistävä aminointi on yksi käytetyimpiä tapoja valmistaa amiineja synteettisesti.
Mekanismi ja käytettävät reagenssit

Pelkistävän aminoinnin ensimmäinen vaihe on karbonyyliyhdisteen ja ammoniakin tai amiinin välinen happokatalysoitu kondensaatioreaktio muodostaen imiinin. Reaktiossa läsnä oleva pelkistin pelkistää reaktiossa syntyvän imiinin amiiniksi. Pelkistävissä aminoinneissa pelkistimen tulee olla riittävän heikko, jotta se pelkistäisi selektiivisesti imiinin eikä karbonyyliyhdistettä alkoholiksi. Käytettyjä pelkistimiä ovat muun muassa natriumboorihydridi ja natriumsyanoboorihydridi. Natriumsyanoboorihydridi saattaa kuitenkin happamissa olosuhteissa vapauttaa vetysyanidia, joten sen tilalla voidaan käyttää natriumtriasetoksiboorihydridiä tai α,β-tyydyttymättömiä karbonyyliyhdisteitä pelkistettäessä sinkkiboorihydridiä. Teollisuudessa pelkistimenä käytetään usein vetyä ja katalyyttinä palladiumia, nikkeliä tai kobolttia.
Reaktiossa typen lähteenä käytetään ammoniakkia tai amiineja. Ammoniakki muodostaa tuotteena primäärisiä amiineja, primääriset amiinit muodostavat sekundäärisiä amiineja ja sekundäärisistä amiineista saadaan pelkistävällä aminaatiolla tertiäärisiä amiineja. Sekundäärisiä amiineja voidaan valmistaa käyttämällä kaksinkertaista määrää ammoniakkia karbonyyliyhdisteen määrään verrattuna. Ammoniakin lähteenä voidaan käyttää myös ammoniumkloridia tai -asetaattia.
Varsinkin käytettäessä vetyä reaktio on hyvin eksoterminen, minkä vuoksi lämmönsiirto on prosessissa tärkeää. Pelkistävää aminointia voidaan suorittaa niin panosreaktoreissa kuin jatkuvatoimisena prosessina putkivirtaus- tai sekoitussäiliöreaktoreissa. Reaktiot suoritetaan tyypillisesti 50–180 °C:n lämpötilassa ja vedyn paine on 45–335 bar.
Verner Peltonen

Verner Peltonen (myös Werner Peltonen, 13. joulukuuta 1907 – 5. kesäkuuta 1989) oli suomalainen jalkapalloilija.
Välihyökkääjänä pelannut Peltonen edusti urallaan 1934–1941 Helsingin Tovereita mestaruussarjassa. Kaikkiaan hän pelasi seitsemän kauden aikana 64 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki viisi maalia. Peltonen edusti Suomen maajoukkuetta yhdessä maaottelussa 1941.
Kim Peek

| Kim Peek |
| --- | --- |
 Kim Peek vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1951 Salt Lake City, Utah, Yhdysvallat
Kuollut: 19. joulukuuta 2009 (58 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  muisti-ihme ja julkinen puhuja
Laurence Kim Peek (11. marraskuuta 1951 Salt Lake City, Utah, Yhdysvallat – 19. joulukuuta 2009) oli yhdysvaltalainen savant, joka tunnettiin poikkeuksellisesta muististaan. Hän esimerkiksi muisti ulkoa kaikki lukemansa 12 000 kirjaa.
Peek nousi kansainväliseen kuuluisuuteen vuonna 1988 ilmestyneen menestyselokuvan Sademies myötä, jonka toinen päähahmo perustui osittain Peekiin. Sen jälkeen Peek kiersi maailmaa puhumassa yleisötilaisuuksissa erilaisuuden tunnistamisen ja hyväksymisen puolesta.
Nuoruus

Laurence Kim Peek syntyi Salt Lake Cityssä vuonna 1951. Hän sai ensimmäisen etunimensä näyttelijä Laurence Olivierin mukaan ja toisen etunimensä Rudyard Kiplingin romaanihahmon mukaan. Hänen päänsä oli laajentunut, ja niskassaan hänellä oli pesäpallon kokoinen aivotyrä, joka myöhemmin kuitenkin vetäytyi itsekseen sisään ja peittyi kallon luulla. Peek todettiin vauvaiässä jälkeenjääneeksi, mutta hänen vanhempansa eivät laittaneet häntä neuvoista huolimatta laitokseen vaan kasvattivat hänet kotona. He lukivat hänelle kirjoja, ja Peek kykeni heti painamaan ne mieleensä kertakuulemalta. Hän alkoi pian itsekin lukea ahkerasti ja oli erityisen kiinnostunut numeroista ja puhelinluetteloista.
Peek oppi kävelemään vasta nelivuotiaana, ja hänellä oli sen jälkeenkin vaikeuksia silmän ja käden koordinaation ja tasapainonsa kanssa. Hän tarvitsi aikuisenakin isänsä apua jokapäiväisessä pukeutumisessa ja peseytymisessä.
Peek aloitti koulun kuusivuotiaana. Hän kuitenkin osoittautui liian hyperaktiiviseksi käymään tavallista koulua, joten hänet laitettiin kotikouluun, jossa häntä opettivat eläkkeelle jääneet peruskoulun opettajat kahdesti viikossa. Peek sai suoritettua kaikki lukio-opintonsa 14 vuoden ikään mennessä. Koulun jälkeen Peek toimi palkanlaskijan apulaisena. Hän alkoi myös kulkea isänsä mukana tämän matkoilla. Isä ja poika osallistuivat henkisesti jälkeenjääneiden järjestön konferensseihin, jossa isä-Peek työskenteli vapaaehtoisena.