stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esa Illi
Aiheesta muualla

Esa Illi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Esa Illi Elonetissä.
| n k Esa Illi |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Apinajuttu (2000)  Broidit (2003)  Toiset tytöt (2015) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Mikä-mikä-maa (1989)  Lauluja Suomesta (1990)  Mediakomppania: Pertti Neumann Nieminen (1990)  Reges Insectorum (1991)  Ennätystentekijät (1993)  Kati (1994)  Kolmet häät (1996)  Save and Quit? (2020) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Häät (1986)  Laiska kuolema (1990)  Kili kali (1993)  Juhannustarinoita (1997)  Kaikki hyvin (1998)  Modena (2003)  Siilijuttu (2006)  Jungle of Dreams (2008)  L'Artiste (2010) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola 
Henkilöt:  Elonet
Publius Decius Mus (vuoden 312 eaa. konsuli)

Publius Decius Mus nuorempi (k. 295 eaa.) oli Rooman sotapäällikkö ja nelinkertainen konsuli (vuosina 312, 308, 297 ja 295). Hän uhrautui sotajoukkonsa puolesta Sentinumin taistelussa.
Samnilaissotien kolmas vaihe alkoi vuonna 298, jolloin samnilaiset saivat liittolaisikseen etruskit, umbrit ja osan Pohjois-Italian galleista. Rooma sai sodassa ratkaisevan voiton vuonna 295 Sentinumin taistelussa. Taistelussa Rooman sotapäällikkönä toiminut Publius Decius Mus tunsi devotioriitin, jonka mukaan johtajan tuli näyttää joukoilleen esimerkkiä hyökkäyshengestä uhraamalla oman henkensä. Decius Mus vihkiytyi isänsä tavoin uhriksi ja antoi vihollisen surmata itsensä. Taistelun tunnetuimman kuvauksen on laatinut kirjailija Lucius Accius.
Idealismi

Idealismi (ontologinen idealismi) on ontologinen käsitys, jonka mukaan todellisuus on perimmäi­seltä luonteel­taan henkinen. Henki voidaan ymmärtää tässä yhteydessä muun muassa mieleksi tai sen sisällöiksi (esim. havainnot, ajattelu), kulttuuriksi, käsitteiksi tai jumaluudeksi. Ontologista idealismia on kutsuttu myös sieluttavaksi käsitykseksi todellisuudesta, jonka vastakohtana on aineellinen käsitys todellisuudesta eli ontologinen materialismi.
Yleisimmin idealismilla viitataan käsitykseen, jonka mukaan todellisuus on olemassa vain mielessä tai jollakin tavalla mielen rajoittamana. Idealismi voi kuitenkin sallia perustavanlaatuisemman, havainto- tai käsityskyvyn ulkopuolelle jäävän todellisuuden, kuten Immanuel Kantin ”oleva sellaisenaan”, olemassaolon.
Idealismi on materialismin tavoin monistinen ontologinen käsitys. Ne asettuvat yhdessä dualistisia eli kaksijakoisisia ja pluralistisia eli monijakoisia käsityksiä vastaan.
Idealismin muotoja

Idealismi voidaan jakaa kolmeen ryhmään:
Subjektiivinen tai berkeleylainen idealismi — George Berkeleyn mukaan nimetyn berkeleylaisen idealismin mukaan aineellisen kappaleen analyysi johtaa käsitykseen, jonka mukaan aineellinen kappale koostuu vain ideoista. Nämä ideat voivat olla joko yksittäisen subjektin tai Jumalan mielessä. G. W. F. Hegel alkoi käyttää tästä Berkeleyn teoriasta nimeä subjektiivinen idealismi. Berkeleyllä ideat tarkoittivat mitä tahansa havainnon kohdetta tai mielen sisältöä eli ajatusta.
Transsendentaalisen tai kriittisen idealismin mukaan aineelliset oliot ovat ilmiöitä, jotka syntyvät mielen a prioristen ehtojen tuloksena, eivätkä näin ollen ole olemassa ihmisen ulkopuolella sellaisina kuin ne havainnoidaan. Oliot itsessään ovat transendentteja eli tietokyvyn ulkopuolella, mutta mieli konstruoi eli rakentaa ne omien psyykkisten ehtojensa mukaan. Tällaista käsitystä edusti Immanuel Kant.
Objektiivinen tai absoluuttinen idealismi on monistista ja sen mukaan kaikki olemassa oleva on lopulta yhden mielen (Absoluuttinen henki) ideoita eli ajattelua. Tätä edustivat brittiläiset idealistit kuten T. H. Green ja F. H. Bradley ja saksalaiset idealistit kuten G. W. F. Hegel. Myös Platonin voidaan katsoa edustaneen tätä oppia. Objektiivisen idealismin mukaan ideat ovat olemassa inhimillisestä tietoisuudesta riippumatta.
Erona on siis yksinkertaistetusti se, että kun objektiiviset idealistit katsovat hengen (ideaalin, ideoiden, tms.) olevan olemassa tietoisuutemme ulkopuolella aineellisesta maailmasta riippumatta (objektiivisesti), subjektiiviset idealistit katsovat, ettei aineellista maailmaa ole olemassa tietoisuutemme ulkopuolella vaan maailma koostuu tietoisuutemme ilmiöistä (subjektiivisesti). Transsendentaalinen idealismi asettuu tavallaan näiden näkökulmien väliin: sen mukaan ulkoinen, aineellinen maailma voi olla olemassa tietoisuudesta riippumatta, mutta siitä ei voida tietää mitään suoraan: se jää havaintokykymme ulkopuolelle (transsendenssi).
Historiaa

Idealismin nimellä on historian kuluessa kutsuttu useita erilaisia filosofisia mielipiteitä ja suuntauksia.
Historiaa > Idealismi itämaisessa filosofiassa

Useita hindulaisen ja buddhalaisen filosofian koulukuntia voidaan luonnehtia idealistisiksi. Hindulaisessa idealismissa tietoisuus, jonka katsotaan loppujen lopuksi virtaavan jumalasta (Brahman tai Purusha), on kaiken ilmiötason todellisuuden perusta. Joissakin buddhalaisuuden koulukunnissa keskitytään tietoisuuteen ilman mitään jumaluuksia.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Platon ja platonismi

Platonia pidetään usein idealistina, koska hänen ideaoppinsa keskeisenä osana olevat ideat ovat selvästi laajasti ymmärrettynä ideaalisia. Platonille keskeistä ei kuitenkaan ollut se, että nämä ideat olisivat ihmismielessä, vaan niillä oli hänelle itsenäinen olemassaolo. Näin Platon ei ole esimerkiksi subjektiivinen idealisti kuten Berkeley.   Sen sijaan häntä voidaan pitää ensimmäisenä objektiivisena idealistina. Platonin ajatukset saivat vaikutteita myös idealistina pidetyltä Parmenideelta. Platonin idealismi asetetaan usein Aristoteleen realismia vastaan.
Plotinokselta voidaan löytää ensimmäistä kertaa länsimaisen filosofian historiassa samanlaista idealismia, jota oli jo paljon aikaisemmin esiintynyt itämaisessa ajattelussa. Plotinos opetti, että kaikkeudessa ei ole muuta paikkaa kuin sielu, että sielu on tehnyt maailman astumalla iäisyydestä aikaan, ja että aikaa ei pidä olettaa sielun ulkopuolella. Monien myöhempien filosofien tavoin Plotinos ei kuitenkaan ollut huolissaan siitä, kuinka voisimme tuntea mielemme ulkopuoliset oliot.
Platonilainen idealismi sai jatkoa esimerkiksi kirkkoisä Augustinuksen ajattelussa ja uusplatonismissa.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Descartes ja rationalismi

Myles Burnyeatin mukaan nykyaikainen idealismi saattoi syntyä vasta sen jälkeen, kun René Descartes oli esittänyt, että kaiken tiedon kannalta on ensisijaista tuntea oma mieli. Descartes itse ei kuitenkaan ollut idealisti.
Nicolas Malebranche, joka oli kartesiolainen rationalisti, katsoi, että jos ainoat asiat jotka tunnemme varmasti ovat omassa mielessämme olevat ideat, silloin ulkoisen maailman olemassaolo olisi kyseenalainen ja se tunnettaisiin vain epäsuorasti. Sen sijaan hän katsoi, että ulkoinen todellinen maailma oli itse asiassa Jumala. Kaikki tapahtumat vain vaikuttavat tapahtuvan ulkoisessa maailmassa, mutta tosiasiassa kyseessä oli vain Jumalan toiminta. Malebranche katsoi, että tunnemme sisäisesti mielemme ideat suoraan. Ulkoisesti tunnemme suoraan Jumalan toiminnan. Tällainen idealismi johti Baruch Spinozan panteismiin.
Gottfried Leibnizin monaditeoria kannatti panpsykisminä tunnettua idealismin muotoa.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Berkeley

George Berkeleytä voidaan pitää ensimmäisenä varsinaisena idealistina nykyaikaisessa mielessä. Hän pyrki selvittämään mitä voisimme tietää varmuudella, ja tuli tulokseen, että kaiken tietomme tulee perustua havaintoihin. Tämä johti hänet ajatukseen, ettei havaintojen ulkopuolella ollut olemassa ”todellisia” tunnettavissa olevia olioita — että se mikä oli todellista oli havainto itsessään. Tämä ilmenee hänen tunnetussa lausumassaan ”esse est aut percipi aut percipere”, ”olemassaolo on havaituksi tulemista tai havaitsemista”, eli jokin on olemassa vain, sillä tietyllä tavalla millä se vaikuttaa olevan olemassa, vain kun sen havaitsee (näkee, tuntee, jne.) havaitseva subjekti. Tätä kutsutaan subjektiiviseksi idealismiksi tai dogmaattiseksi idealismiksi.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Collier

Arthur Collier esitti samanlaisia näkemyksiä kuin Berkeley. Näiden kahden samaan aikaan eläneen ajattelijan välillä ei kuitenkaan vaikuta olleen yhteyksiä. Collier katsoi, että ulkoista oliota vastaavat kuvat olivat ainoa tunnettavissa oleva todellisuus. Aine, joka oli kuvien aikaansaava syy, ei ollut ajateltavissa eikä se siten ollut meille mitään. Ulkoinen maailma ei ollut inhimillisille tarkkailijoille olemassa.
Collier sai vaikutteita John Norrisin teoksesta An Essay Towards the Theory of the Ideal or Intelligible World (1701). Lukijat, jotka eivät kyenneet tekemään eroa mielessä olevan kuvan ja sen edustaman ulkoisen olion välille, hylkäsivät yleensä Colliersin idealistiset ajatukset.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Edwards

Jonathan Edwards, yhdysvaltalainen teologi, aloitti Yalen yliopistossa kolmetoistavuotiaana vuonna 1716. Luettuaan John Locken ajatuksia ideoista, hän kirjoitti ollessaan neljätoistavuotias, että ainoat todelliset asiat olivat mielet. Hän katsoi, että aine on olemassa vain mielen ideana. Teologisen ajattelutapansa seurauksena hän päätteli, että avaruus on Jumala, koska kummatkin ovat rajattomia. Myöhemmällä iällään hän ei jatkanut näiden idealististen ajatusten kehittelyä.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Kant

Immanuel Kant katsoi, että mieli muovaa havaintomme aika-avaruudelliseen muotoon. Kant keskittyi brittiläisiltä empiristeiltä (kuten Lockelta, Berkeleyltä ja David Humelta) saamaansa ajatukseen siitä, että kaikki mitä voimme tuntea ovat mielen vaikutelmat tai ilmiöt (fenomena), jotka ulkoinen maailma, joka voi olla olemassa tai olematta itsenäisenä, luo mieliimme. Mielemme ei voi koskaan havaita ulkoista maailmaa suoraan. Kant kutsui filosofiaansa transsendentaaliseksi idealismiksi ja empiiriseksi realismiksi.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Saksalainen idealismi

Saksalainen idealismi on nimitys idealistiselle liikkeelle, joka vaikutti saksalaisessa filosofiassa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alkupuolella. Se kehittyi Immanuel Kantin töiden pohjalle 1780- ja 1790-luvuilla ja liittyi läheisesti romantiikkaan ja valistusajan vallankumoukselliseen politiittiseen ajatteluun. Saksalaisen idealismin tunnetuimpia ajattelijoita olivat Johann Gottlieb Fichte, Friedrich Schelling ja Georg Wilhelm Friedrich Hegel. Siihen vaikuttivat merkittävästi myös Friedrich Heinrich Jacobi, Karl Leonhard Reinhold ja Friedrich Schleiermacher.
Historiaa > Idealismi länsimaisessa filosofiassa > Brittiläinen idealismi

Brittiläinen idealismi oli brittiläisen filosofian valtavirtaus 1800-luvun loppupuolella. F. H. Bradley näki todellisuuden monistisena kokonaisuutena, joka ymmärretään tilassa, jossa havainnon ja havaitun välillä ei ole eroa. Berkelyn tavoin Bradley katsoi, ettei mitään voida tuntea ellei sitä tunneta mielessä.
Bradley oli ensisijainen kohde G. E. Mooren hyökätessä idealsmia vastaan. Moore katsoi, ettei Bradley ymmärtänyt, mitä tarkoittaa väite jonkin todellisuudesta. Mooren mukaan tiedämme arkijärjen ja filosofiaa edeltävien uskomusten kautta varmuudella, että jotkin asiat ovat todellisia, olivat ne sitten ajateltuja olioita tai eivät.
J. M. E. McTaggart katsoi, että vain mielet ovat olemassa, ja että ne ovat suhteessa toisiinsa vain rakkauden kautta. Aika, avaruus ja aine oliot olivat McTaggartille epätodellisia. Hän esitti esimerkiksi teoksessaan The Unreality of Time (1908), ettei ollut mahdollista tuottaa johdonmukaista esitystä tapahtumasarjasta ajassa, ja että aika on siksi illuusio. Hänen teoksensa The Nature of Experience (1927) esitti, etteivät aika, avaruus ja aine voineet olla todellisia. Teoksessa Studies in Hegelian Cosmology (1901) hän katsoi, ettei metafysiikka ollut merkityksellistä yhteiskunnallisen ja poliittisen toiminnan kannalta.
Amerikkalainen filosofi Josiah Royce kuvasi itsensä objektiiviseksi idealistiksi.
Kirjallisuutta

Teräväinen, Juha (toim.): Idealismi – realismi: Filosofian tutkijaseminaari 17.–18.4.1986: Esitelmät ja keskustelua.  (Tampereen yliopiston matemaattisten tieteiden laitoksen julkaisuja A 182)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1987.  ISBN 951-44-2143-4
Aiheesta muualla

About Idealism (Arkistoitu – Internet Archive) - Mark F. Sharlow (englanniksi)
Catholic Encyclopedia: Idealism (englanniksi)
Internet Encyclopedia of philosophy: German Idealism (englanniksi)
Pihlström, Sami: Idealismi ja realismi (Arkistoitu – Internet Archive) Logos-encyklopedia. Filosofia.fi.
The refutation of idealism - G. E. Moore (englanniksi)
Camillo De Riso

Camillo De Riso vuonna 1920.
Camillo De Riso (20. marraskuuta 1854 Napoli – 2. huhtikuuta 1924 Rooma) oli italialainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Pitkän teatteriuran tehnyt De Riso työskenteli vuodesta 1912 lähtien Ambrosio Filmillä, jossa hän muodosti Gigetta Moranon ja Eleuterio Rodolfiin kanssa menestyksekkään koomikkoryhmän. Vuonna 1913 De Riso siirtyi Gloria Filmsille, jossa hän loi oman Camillo-sarjan ja esiintyi Lyda Borellin rinnalla elokuvassa Ma l’amor mio non muore! (1913). 1910-luvun loppupuolella De Riso ohjasi muun muassa Leda Gysin ja Francesca Bertinin elokuvia. Hänen komediauransa jatkui 1920-luvun alkuun saakka.
Elokuvia

Ma l’amor mio non muore!, 1913 (näyttelijä)
Mariute, 1918 (näyttelijä)
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Camillo De Riso (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Puola
Darwininmatkija

| Darwininmatkija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Matkijat Mimidae
Suku::  Matkijat Mimus
Laji::  trifasciatus
Kaksiosainen nimi
 Mimus trifasciatus  (Gould, 1837) 
Synonyymit
 Orpheus trifasciatus  Nesomimus trifasciatus 
Katso myös
   Darwininmatkija Wikispeciesissä   Darwininmatkija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Darwininmatkija (Mimus trifasciatus) on matkijoiden heimoon kuuluva varpuslintulaji. Se elää vain kahdella Galápagossaariin kuuluvalla pikkusaarella Tyynellämerellä ja on yksi maailman uhanalaisimmista ja harvinaisimmista lintulajeista. Yksittäinen äärimmäinen sääilmiö tai uusi tulokaslaji saattaisi riittää aiheuttamaan sen kuolemisen sukupuuttoon.
Koko ja ulkonäkö

Darwininmatkija on noin 25 sentin pituinen pikkulintu. Selkäpuolen väritys on tummanruskehtavanharmaa, vatsapuolen sameanvalkoinen. Rinnan sivuilla on myös tummia laikkuja. Lajin nokka on pitkä ja käyrä. Silmät ovat punertavanruskeat. Pyrstö on pitkä ja valkokärkinen. Championin saarella elävät darwininmatkijat ovat pienempiä kuin Gardnerin lajitoverit, mutta niitä ei silti lueta eri alalajeiksi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Darwininmatkijaa tavataan vain Galápagossaarten eteläosissa sijaitsevilla Gardnerin ja Championin pikkusaarilla suuremman Floreanan saaren edustalla. Floreanalta laji on jo hävinnyt. Championin saaren pinta-ala on vain 0,1 neliökilometriä, Gardnerin 0,8 neliökilometriä. Darwininmatkijan levinneisyys on suppeampi kuin millään muulla Galápagossaarten matkijalajilla.
Darwininmatkijan elinympäristössä kasvaa suuria Opuntia megasperma -kaktuksia ja muunkinlaista kasvillisuutta, kuten Parkinsonia-suvun hernekasveja, Croton-suvun tyräkkikasveja ja Cordia-suvun lemmikkikasveja.
Elintavat

Darwininmatkijat elävät kiinteinä sosiaalisina ryhminä eivätkä oleile koskaan kaukana lajitovereistaan. Ryhmä on territoriaalinen, ja siihen kuuluu kahdesta kymmeneen yksilöä. Siinä on yleensä vain yksi tai kaksi pesivää paria. Nuoret linnut auttavat aikuisia poikasten hoidossa siihen asti, kunnes alkavat itse pesiä. Darwininmatkija ei matki muiden lintujen laulua. Laulu on pitkää ja melodista. Sen äänivalikoimaan kuuluu myös kimeä huuto.
Darwininmatkija viettää paljon aikaa etsien ruokaa maasta ja erityyppisen kasvillisuuden joukosta. Sen ravinto koostuu etenkin maassa elävistä hyönteisistä, mutta se syö myös puissa eläviä hyönteisiä, mettä, siitepölyä, juoksujalkaisia, rapuja, liskoja, hedelmiä, marjoja, raatoja, ruskosuulien oksentamaa ruokaa sekä leguaanien ja merilintujen munia. Opuntiakaktukset ovat darwininmatkijalle tärkeä ruoanlähde, josta ne saavat hedelmiä, mettä ja siitepölyä. Kaktuksen haarat ovat myös lajin pesäpaikkoja.
Uhat ja suojelu > Floreana

Ensimmäinen ei-tieteellinen havainto darwininmatkijasta tehtiin vuonna 1818 Floreanalla. Lajin esiintymisestä Floreanalla kertovat myös laavaonkaloista löydetyt fossiilit. Charles Darwin keräsi näyteyksilöitä käydessään saarella vuonna 1835. Hän huomasi, että Floreanan, eli tuolloisen Charlesin, matkijat olivat selvästi erilaisia kuin hänen San Cristóbalilla, eli tuolloisella Chathamilla, tapaamansa matkijat. Saariston matkijat vaikuttivat suuresti Darwinin käsitykseen luonnonvalinnasta. Floreanan darwininmatkijat olivat San Cristóbalista kerättyjen sancristóbalinmatkijoiden ohella ehkä tärkeimmät hänen keräämänsä linnut. Darwin keräsi myös lajin tyyppiyksilön, jonka John Gould kuvaili vuonna 1837 nimellä Orpheus trifasciatus. Darwin kuvasi saaren matkijoita yleisiksi. Floreanalta kerättiin matkija viimeisen kerran vuonna 1852, ja viimeinen havainto saarelta on vuodelta 1868. Lajin uskotaan hävinneen saarelta vuoteen 1880 mennessä. Se säilyi vain kahdella Floreanan edustan pikkusaarella. Häviämisen syy on epäselvä, mutta sen uskotaan liittyvän saarelle tuotujen mustarottien, kissojen ja koirien saalistukseen, ruoanlähteenä ja pesäpaikkana toimivia Opuntia megasperma -kaktuksia hävittäneiden vuohien laidunnukseen ja pesiä tuhonneisiin kotihiiriin. Gardnerilla ja Championilla on elinkelpoinen O. megasperma -kaktuskasvusto, eikä niillä elä tulokasnisäkkäitä.
Uhat ja suojelu > Kanta ja uhat

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee darwininmatkijan erittäin uhanalaiseksi lajin suppean levinneisyysalueen takia. Kanta on myös heilahdellut sääolojen vaikutuksesta. Vuonna 1966 kokonaismääräksi arvioitiin korkeintaan 150 yksilöä, ja Championilla arvioitiin vuosina 1980–1991 elävän 24–53 lintua, jotka elivät 8–12 eri reviirillä. Vuosina 2003–2007 Championilla eli vain 20–52 yksilöä, Gardnerilla 67–148 yksilöä. Molempien saarten kannat olivat alhaalla vuonna 2007, koska edellisen vuoden huonot sääolot olivat verottaneet kantoja. Aikuisia darwininmatkijoita oli jäljellä vain 48, joista 18 Championilla. Vuonna 2008 sateita saatiin hyvin ja Gardnerin kanta toipui neljäänsataan lintuun. Populaatio on pysynyt sen jälkeen vakaana, ja vuonna 2012 lintuja arvioitiin olevan 756. IUCN siirsikin vuonna 2017 vakautuneen kannan ansiosta lajin äärimmäisen uhanalaisesta erittäin uhanalaiseksi.
Kannat laskivat epätavallisen pahaa kuivuutta aiheuttaneen El Niño -sääilmiön takia. Uusi kuivuusjakso voi saada kannan taas laskuun. Kuivuusjaksojen esiintymistiheys on nousussa ja vienyt lajin sukupuuton partaalle. On arvioitu, että Championin kanta säilyy seuraavat sata vuotta vain alle 50 prosentin todennäköisyydellä. Kannanvaihteluiden vaikutusta voidaan lievittää, jos laji saadaan palautettua onnistuneesti Floreanalle.
Floreanan populaation häviäminen saattoi johtua saarelle tuoduista mustarotista. Rotat eivät ole ainakaan vielä päässeet Gardnerille tai Championille, mutta se on jatkuva uhka. Kummallakin saarella on havaittu vierasperäistä käkiin kuuluvaa ania (Crotophaga ani), jonka tiedetään syövän muiden saariston lintujen munia. Myös linturokon uskotaan lisänneen Championin saaren matkijoiden kuolleisuutta vuosien 1982–1983 El Niñon aikaan. Siellä on tavattu myös loisivaa Philornis downsi -kärpästä.
Darwininmatkijakantojen säilymisen pelätään olevan vaarassa myös siksi, että niiden geneettisen monimuotoisuuden uskotaan supistuneen, koska ne eivät saa enää uusia yksilöitä Floreanalta.
Uhat ja suojelu > Suojelu

Charles Darwin Foundation teki vuonna 2007 yhteistyössä useiden muiden kansainvälisten järjestöjen kanssa suunnitelman, jonka tavoitteena on palauttaa darwininmatkija takaisin Floreanalle seuraavan kymmenen vuoden aikana. Palautusistutusta pohjustettaisiin hävittämällä vierasperäiset lajit Floreanalta ja lisäämällä darwininmatkijoita vankeudessa. Tämän jälkeen tehtäisiin koeistutus joko villeillä tai vankeudessa kasvaneilla linnuilla ja niitä alettaisiin seurata.
Palautusistutusten ensimmäisen vaiheen toivottiin alkavan vuonna 2009, jolloin Darwinin syntymästä oli kulunut 200 vuotta. Siirtoa on kuitenkin lykätty, koska vuodeksi 2010 odotetun El Niñon uskottiin vaikeuttavan rottakannan kontrollointia. Lähes kaikki Galápagossaarten maa-alueet kuuluvat vuonna 1959 perustettuun kansallispuistoon, joka on nykyään myös Unescon maailmanperintöluettelossa.
Hr. Ms. De Ruyter (1935)

| Hr>  Ms. De Ruyter |
| --- | --- |
 Hr. Ms. De Ruyter

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Wilton Fijenoord telakka, Schiedam
Kölinlasku:  16. syyskuuta 1933
Laskettu vesille:  11. maaliskuuta 1935
Palveluskäyttöön:  3. lokakuuta 1936
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 28. helmikuuta 1942 Jaavanmerellä
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 545 t (standardi)
Pituus:  170,9 m
Leveys:  15,7 m
Syväys:  5,1 m
Koneteho:  66 000 hv
Nopeus:  32 solmua (59 km/h)
Miehistöä:  435 (max)
Aseistus
Aseistus:  7 x 150 mm tykkiä 10 x Bofors 40 mm ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisina asennuksina 8 x .50" Browning konekivääriä 2 x Fokker C.XXIW -kellukekonetta
Hr. Ms. De Ruyter oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston kevyt risteilijä, joka oli samalla luokkansa ainoa alus.
Alus suunniteltiin alun perin 5000 tonnin uppoumalla ja kevyemmin aseistettuna talousvaikeuksien ja rauhanliikkeen vuoksi. Suunnitteluvaiheen aikana alukselle lisättiin yksi tykkitorni ja sen panssarointia lisättiin. Sen köli laskettiin 16. syyskuuta 1933 ja alus laskettiin vesille seuraavana vuonna. Alus valmistui 3. lokakuuta 1936. Aluksen ensimmäisenä päällikkönä oli A. C. van der Sande Lacoste.