stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauri Kristian Relander
Politiikassa

Koska Relander ei saanut virkaa yliopistosta, hän ryhtyi virkamieheksi ja poliitikoksi. Hänet oli valittu Maalaisliiton kansanedustajaksi jo 1910, ja vuonna 1917 hän kohosi puolueen johtohahmojen joukkoon. Pienen maaseudun puolueen kasvaessa pikkuhiljaa yhä suuremmaksi ja sen saadessa vastuulleen yhä merkittävämpiä tehtäviä tuli kysyntää kielitaitoisille, korkeasti koulutetuille ja esiintymiskykyisille henkilöille; tällaisena Relander pääsi ensin 1919 eduskunnan puhemieheksi, jolloin hänestä tuli 35-vuotiaana nuorin puhemies. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1920 saakka, jolloin hänet nimitettiin Viipurin läänin maaherraksi saatuaan kannatusta läänin kansanedustajilta useista eri puolueista.
Politiikassa > Tie presidentiksi aukeaa

Vuonna 1925 presidentti K. J. Ståhlberg hieman yllättäen kieltäytyi asettumasta ehdolle toiselle kaudelle. Tämä aiheutti puolueissa hämmennystä, eikä Maalaisliittokaan nimittänyt omaa ehdokastaan ennen kuin valitsijamiesvaalin jälkeen, päivää ennen lopullista äänestystä. Relander nimitettiin puolueensa ehdokkaaksi, koska sen kolme keskeisintä hahmoa, Kyösti Kallio, E. Y. Pehkonen ja Santeri Alkio olivat kaikki kieltäytyneet ehdokkuudesta. Heistä Kallio jopa vastusti oman puolueensa ehdokkaan valintaa ja piti Edistyspuolueen Risto Rytiä parempana vaihtoehtona. Kuitenkin Relander valittiin nuoren tasavallan toiseksi presidentiksi kolmannella äänestyskerralla 172 valitsijamiesäänellä Rytin 109 ääntä vastaan Maalaisliiton, Kokoomuksen ja Ruotsalaisen kansanpuolueen äänillä. Maalaisliiton oikean siiven edustajana Relander sopi kokoomuslaisille, ja ruotsalaiset pitivät hänestä, sillä Relander oli kielikysymyksessä tunnetusti maltillinen; lisäksi hänen vaimonsa oli suomenruotsalainen.
Tasavallan presidentti > Presidenttikauden loppuvaihe

Relander vastusti kommunismia tunnepohjaisesti, joten lapuanliikkeenä vuonna 1929 alkanut kommunisminvastainen kamppailu sai presidentin tuen. Vaikka hän kavahtikin liikkeeseen liittyvää laittomuutta, sen vastustajat tulkitsivat Relanderin puheet ja toimet oikeistoradikalismin myötäilemiseksi. Itse Relander piti pahimpana virheenään liikkeen johtajan Vihtori Kosolan kättelemistä talonpoikaismarssin yhteydessä kesällä 1930, mitä pidetäänkin hyvänä esimerkkinä Relanderin harkitsemattomuudesta.
Relander painosti kesällä 1930 pääministeri Kyösti Kalliota ryhtymään – valtiomuodon vastaisesti – toimiin kommunistijulkaisujen levittämisen estämiseksi. Kallio ei suostunut, joten Relander myötävaikutti Kallion hallituksen kaatumiseen. Heinäkuussa 1930 Pehr Evind Svinhufvud muodosti koalitiohallituksen, joka sai pidettyä oikeistoradikalismin aisoissa. Svinhufvudin pääministerikaudella Relander jäi kuitenkin lähes täysin syrjään poliittisesta päätöksenteosta.
Relanderin huonot välit Kyösti Kallion kanssa vaikuttivat siihen ettei Maalaisliitto asettanut Relanderia ehdokkaaksi vuoden 1931 presidentinvaalissa, vaikka Relander itse olisi ollut halukas jatkokaudelle. Hän kuitenkin osaltaan vaikutti siihen, ettei hänen omaa puoluetoveriaan Kalliota valittu vaan Kokoomuksen Svinhufvud seurasi Relanderia presidenttinä.
Tasavallan presidentti > Relanderin nimittämät hallitukset

| Pääministeri | Kausi | Hallitus |
| --- | --- | --- |
| Antti Tulenheimo | 1925 | Tulenheimo |
| Kyösti Kallio | 1925–1926 | Kallio II |
| Väinö Tanner | 1926–1927 | Tanner |
| Juho Sunila | 1927–1928 | Sunila I |
| Oskari Mantere | 1928–1929 | Mantere |
| Kyösti Kallio | 1929–1930 | Kallio III |
| Pehr Evind Svinhufvud | 1930–1931 | Svinhufvud II |
Tasavallan presidentti > Relanderin tekemät ulkomaanmatkat presidenttinä

Virallinen vierailu Viroon 21.–24. toukokuuta 1925
Virallinen vierailu Ruotsiin 19.–21. kesäkuuta 1925
Virallinen vierailu Latviaan 21.–23. kesäkuuta 1926
Virallinen vierailu Norjaan 4.–6. lokakuuta 1926 ja Tanskaan 7.–9. lokakuuta 1926
Ritarikunnat

Serafiimiritarikunta ritari
Elefanttiritarikunta ritari
Pyhän Olavin ritarikunta suurristi
Leopoldin ritarikunta suurristi
Valkoisen Kotkan ritarikunta komentaja
Kotkaristin ritarikunta suurristi
Kolmen Tähden ritarikunta suurristi
Vapaudenristin ritarikunta K 1
Presidenttikauden jälkeen

Presidenttikautensa jälkeen Relander siirtyi Suomen maalaisten paloapuyhdistyksen toimitusjohtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi kuolemaansa saakka.
Lauri Kristian Relander kuoli 9. helmikuuta 1942 sydäninfarktiin 58-vuotiaana. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin. Paikalla oli presidentin toivomuksesta vain lähipiiriin kuuluneita. Valtioneuvoston tervehdyksen toi opetusministeri Antti Kukkonen. Hautaansiunauksen toimitti Helsingin ruotsalaisen seurakunnan kappalainen Thure af Björksten, joka luki puheensa aluksi Relanderin sairasvuoteellaan kirjoittaman runon.
Yksityiselämä > Perhe-elämä

Vuonna 1901 nuori ylioppilas Relander tapasi ensimmäisen kerran lihakauppiaan tyttären Signe Östermanin (1886–1962). Pari meni naimisiin vuonna 1906 ja sai kaksi lasta, Maja-Lisan (1907–1990) ja Ragnarin (1910–1970). Vuosina 1908-1917 perhe asui Vantaan Jokiniemeen valmistuneessa Jugend-rakennuksessa.
Signe Relander oli sivistynyt ja tyylikäs seurapiirinainen, joka hoiti maan ensimmäisen naisen tehtävät elegantisti. Suomenruotsalaisen Signen sanotaan osaltaan vaikuttaneen siihen, että Lauri Kr. Relander sai presidentinvaalissa 1925 myös RKP:n valitsijamiesten äänet.
Yksityiselämä > Uskonto

Päiväkirjamerkintöjensä perusteella Relander oli maltillisesti uskonnollinen henkilö, joka kääntyi vaikeina hetkinä Korkeimman puoleen. Presidentin virkaanastujaispuheessaan Relander sanoi tarttuvansa tehtävään ”luottaen Korkeimman johdatukseen ja luottaen Suomen kansaan.” Relander kertoi rukoilevansa elämäänsä ja maata kohdanneiden vastoinkäymisten hetkellä sekä kehotti myös muita tekemään samoin. Relander osallistui jumalanpalveluksiin ajoittain myös muulloinkin kuin niissä tilanteissa, joissa virka velvoitti häntä osallistumaan.
Jälkimaine

Relander painotti yhteiskunnallisen rauhan säilyttämistä ja edellytti vasemmistolta demokraattisten pelisääntöjen hyväksyntää, oikeistolta tasavallan hyväksymistä ja nationalisteilta kielisopua.
Maalaisliitossa Relander otti yhteen puolueen Kyösti Kalliota vastaan. Kiista johtui henkilökemioista ja linjaeroista. Relander suhtautui Kalliota myönteisemmin oikeistoradikalismiin, nationalistiseen kuten Lapuan liikkeeseen, mikä leimasi hänen presidenttikauttaan niin pahasti, ettei hänen oman puolueensa edustajien kannattanut puolustaa sitä. Taistelu puolueen johdosta henkilöityi myöhemmin Kallioon ja J. E. Sunilaan, jota Relander tuki.
Relanderin maine heikkona presidenttinä on jossain määrin parantunut presidentin päiväkirjojen tultua päivänvaloon 1967–1968. Päiväkirjat kertovat tunnollisesta ja kotimaan asioita tiiviisti seuraavasta, mutta myös vainoharhaisuuteen taipuvaisesta presidentistä. Lisäksi päiväkirjoista käy ilmi, miten herkkä ja lempeä Relander joutui presidentiksi tultuaan astumaan kenties vääränlaiseen asemaan.
Relanderilla oli paljon hyviä ominaisuuksia, mutta johtajalta kaivattavaa päättäväisyyttä ja kokemusta hänelle ei vielä ollut ehtinyt kertyä. Toisaalta Relander teki uraauurtavan työn luomalla Suomelle hyvät suhteet kaikkiin naapurimaihin, mikä oli K. J. Ståhlbergin kaudella jäänyt pitkälti tekemättä. Lisäksi Relander otti ensimmäisenä presidenttinä sosiaalidemokraatit hallitusvastuuseen, mikä oli merkittävä askel kansallisen eheyttämisen tiellä.
Helsingin Hesperian esplanadille pystytettiin vuonna 1996 kuvanveistäjä Matti Peltokankaan toteuttama abstrakti Relander-muistomerkki. Relander sai Suomen varhaisista presidenteistä muistomerkin Helsinkiin viimeisenä.
Relanderin mukaan on vuonna 1959 nimetty Relanderinaukio Helsingin Kulosaareen.
Teokset

Karjanlannan kokoamisesta ja hoidosta. 1907
Kaniininhoidosta. 1910
Maanviljelyskoetoiminnasta ja kasvinjalostustyöstä Tanskassa, Norjassa sekä osittain myös Ruotsissa. 1910
Studien über die Verwendbarkeit der Präzipitinreaktion in der Samenprüfung. 1911 (väitöskirja)
Central Station

| Central Station> Central do Brasil |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Salles
Käsikirjoittaja:   Marcos Bernstein  João Emanuel Carneiro 
Tuottaja:  Lillian Birnbaum
Säveltäjä:  Jaques Morelenbaum Antonio Pinto
Kuvaaja:  Walter Carvalho
Leikkaaja:   Isabelle Rathéry  Felipe Lacerda 
Pääosat:   Fernanda Montenegro  Marília Pêra  Vinícius de Oliveira 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Brasilia, Ranska
Levittäjä:  BiM Distribuzione Netflix
Ensi-ilta:  1998
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  Portugali
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Central Station (port. Central do Brasil, suom. Keskusasema) on vuonna 1998 valmistunut ranskalais-brasilialainen elokuva, joka sai kaksi Oscar-ehdokkuutta. Elokuvan menestys niin kotimaassaan kuin ulkomailla oli käännekohta brasilialaiselle elokuvateollisuudelle. Aikaansa nähden elokuva on realistinen ja yhteiskunnallinen kuvaus Brasilian arjesta. Piittaamattomuus ja elokuvan karheus saattavat kuitenkin hätkähdyttää länsimaalaista katsojaa.kenen mukaan?
Elokuvan nimi Central do Brasil on sekä Rio de Janeiron kaupunginosan että kaupungin tärkeimmän rautatieaseman nimi. Suoraan käännettynä nimi tarkoittaa Brasilian keskusta. Nimi on syntynyt siitä, että asemalta lähti yksi Brasilian tärkeimmistä rautatieväylistä, tosin vain São Pauloon ja Minas Geraisiin asti. Keskus oli siksi aiheellinen nimi, että siirtomaa-aikana linjattu rautatie kuljetti ihmisiä Brasilian liike-elämän ja teollisuuden kannalta tärkeisiin paikkoihin. Köyhempiin osiin saa yhä edelleen matkustaa linja-autoilla.lähde?
Juoni

Elokuva alkaa Rio de Janeiron rautatieasemalta, jossa entinen opettaja Dora (Fernanda Montenegro) elättää itsensä kirjoittamalla lukutaidottomille köyhille kirjeitä. Kyyninen ja elämään kyllästynyt Dora postittaa kirjeistä vain muutaman, loput päätyvät roskiin tai pöytälaatikkoon. Mutta kun yksi hänen asiakkaistaan kuolee auto-onnettomuudessa rautatieaseman edessä, ottaa Dora vastahankoisesti tämän kodittomaksi jääneen yhdeksänvuotiaan pikkupojan Josuén (Vinicius de Oliveira) hoiviinsa. Yhdessä he lähtevät etsimään pojan isää Koillis-Brasiliasta.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Elokuva palkittiin parhaan vieraskielisen elokuvan Golden Globella ja  Baftalla. Se sai myös kaksi Oscar -ehdokkuuta: paras naispääosa (Fernanda Montenegro) ja paras vieraskielinen elokuva.
Kirjallisuutta

Kuuskoski, Martti-Tapio: ”Central do Brasil”, Filmihullu 3/1999.
Haminan seurakunta

| Haminan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Marian kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Mikkelin hiippakunta
Rovastikunta:  Kymenlaakson rovastikunta
Pääkirkko:  Marian kirkko
Jäsenmäärä:  16 663 (tammikuu 2025)
– Osuus asukkaista:  n. 69,9 %
Kirkollisvero:  1,55 %
Kirkkoherra:  Anna Kinnunen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haminan seurakunta on Haminassa, Virolahdella ja Miehikkälässä toimiva evankelis-luterilainen seurakunta. Seurakunnan juuret ulottuvat keskiajalle, mutta nykyisessä muodossaan se syntyi vuoden 2011 alussa, jolloin Hamina-Vehkalahden ja Virolahden seurakunnat sekä jälkimmäiseen kuulunut Miehikkälän kappeliseurakunta yhdistyivät. Seurakunnan nykyinen kirkkoherra on Anna Kinnunen.
Vuoden 2025 tammikuussa Haminan seurakuntaan kuului 16 663 jäsentä, mikä oli noin 69,9 prosenttia Haminan, Virolahden ja Miehikkälän yhteenlasketusta väkiluvusta. Seurakunnan jäsenmäärä on ollut laskussa koko 2000-luvun ajan.
Historia > Vehkalahden seurakunta

Vehkalahden seurakunta oli yksi Suomen vanhimmista seurakunnista. Ensimmäiset maininnat siitä ovat vuodelta 1336, jolloin Vehkalahden pitäjä käsitti suuren osan nykyisestä Kymenlaaksosta. Vanhin maininta Vehkalahden kirkosta löytyy Viipurin linnanisännän kirjeestä vuodelta 1396. Vehkalahden kirkkoherraa koskeva maininta löytyy 17.2.1427 päivätystä ruotsinkielisestä asiakirjasta muodossa Arnichae, kirkioherre j Wekkaelax.
Tarinan mukaan Vehkalahden ensimmäinen kirkko olisi sijainnut Neuvottoman kylän lähellä Korvenharjulla, josta on löydetty vanha hiidenkiuas, mutta nykyinen Marian kirkko on rakennettu vuosien 1430–1470 välisenä aikana. Vuonna 1653 Vehkalahdelle myönnettiin kaupunkioikeudet ja se sai nimekseen Veckelax Nystad, Vehkalahden uusikaupunki. Uudenkaupungin rauhan jälkeen nimi muutettiin Fredrikshamniksi eli Haminaksi. Kaupungin väkiluvun kasvaessa ruotsinkielinen porvariväestö perusti oman ruotsinkielisen kaupunkiseurakunnan, mutta 17 vuotta myöhemmin, vuonna 1743 Turun rauhan solmimisen myötä, se sulautui takaisin Vehkalahden seurakuntaan kaakkoisen Suomen tultua osaksi Venäjän keisarikuntaa. Lyhyen olemassaolonsa aikana seurakunta oli kuitenkin ehtinyt rakentaa itselleen Ulrika Eleonoran kirkon.
Venäjän vallan alla Vehkalahti nousi merkittävään asemaan, kun se vuosien 1743–1812 välisenä aikana toimi Haminan konsistorin keskuksena. Vuonna 1751 ruotsin- ja saksankielinen väestö rakensi itselleen uuden Elisabetin kirkon, kun aiempi kirkko oli tuhoutunut tulipalossa. Molempien kirkkojen johdossa oli kuitenkin edelleen Vehkalahden kirkkoherra.
Vehkalahden seurakunnasta on itsenäistynyt Sippolan seurakunta, joka muodosti ensin oman saarnahuonekuntansa ja sittemmin kappeliseurakuntansa, kunnes siitä tehtiin oma seurakuntansa vuonna 1861. Lavansaari kuului Vehkalahden seurakuntaan vuoteen 1763 asti. Haminan kaupungista muodostettiin oma seurakuntansa vuonna 1905.
Historia > Vehkalahden seurakunta > Vehkalahden kirkkoherrat

Arnick 1427–1446
Konrad
Martinus 1540-luvulla
Matthias Stigonis 1555–1560
Johannes Vilcken 1561–1584
Jaakko Laurentiuksenpoika 1587–1613
Pertteli Perttelinpoika 1614–1623
Matti Jaakonpoika 1628–1669
Erik Matinpoika Hermigier 1670–1676
Matti Matinpoika Hermigier 1677–1681
Nikolaus Nikolauksenpoika Barck 1682–1708
Erik Dahlman 1709–1713
Arvid Gandelin 1716–1739
Fabian Niklas Gudseus 1741–1790
Emanuel Indrenius 1791–1816
Gustaf Adolf Mansner 1818 vajaan kuukauden
Johan Henrik Gustavson 1818–1831
Carl Johan Qvist 1833–1853
Karl Wilhelm Enckell 1856–1883
Johan Evert Korsström 1884–1895
Erik Gustav Julius Roschier 1896–1907
Gustaf Aadolf Taube 1908–1918
Hannu Haahti 1921–1935
Aarno Vilhelm Kaitila 1937–1951
Yrjö Kaarlo Airola 1952–1962
Artturi Tuomisalo 1964–1973
Mikko Lahti 1973–1992
Jari Pennanen 1993–2003
Historia > Haminan seurakunta (1905–2003)

Haminan ja Vehkalahden väestö oli aiemmin ollut yhden kirkkoherran alaisuudessa, mutta vuonna 1905 perustettiin erillinen Haminan seurakunta. Sen ensimmäinen kirkkoherra oli Uno Mikael Renvall, joka astui virkaansa 1915. Seurakunnan kirkkona toimi vuonna 1843 valmistunut Johanneksen kirkko.
Historia > Haminan seurakunta (1905–2003) > Haminan kirkkoherrat

Uno Mikael Renvall 1915–1918
Kustaa Lauri Helle 1919–1939
Hjalmar Johannes Anstén 1940–1970
Erkki Hirvonen 1970–1976
Kosti Tapani Laitinen 1976–1998
Juha Kaarlo Parjanen 1998–2003
Historia > Hamina-Vehkalahden seurakunta

Haminan kaupunki ja Vehkalahden kunta yhdistyivät vuoden 2003 alussa ja vuoden kuluttua myös seurakunnat yhdistyivät. Tänä aikana seurakunnan ainoana kirkkoherrana toimi Jari Pennanen, vuosina 2004–2010.
Historia > Virolahden seurakunta

Varhaisin asiakirjatieto Virolahdesta itsenäisenä kirkkopitäjänä on vuodelta 1370, jolloin se mainittiin nimellä Würlax. Nykyinen puukirkko on valmistunut vuonna 1768 ja sen rakennustöitä johti Tuomas Suikkanen. Kirkon vieressä on keskiaikainen kivisakasti, joka on nykyisen Suomen itäisin keskiaikainen kirkkorakennus. Klamilan kyläkirkko valmistui 1955.
Historia > Virolahden seurakunta > Virolahden kirkkoherrat

Bartholdus 1540
Johannes (Jönnes) Matthiae 1545–1571
Matthias Henrici 1571–1573
Georgius Francisci 1574–1593
Martinus Henrici Fatebur (toisen lähteen mukaan Martinus Martini) 1593–1613
Ericus Jacobi 1614–1654
Martinus Henrici Fatebur 1656–1665
Henrik Hoppius 1665–1695
Henricus Henrici Hoppius 1697–1712
Karl Fornaeus 1719–1739
Arvid Löflund 1744–1748
Gustaf Lilius 1751–1763
David Gestrin 1765–1780
Peter Gestrin 1782–1805
Jakog Johan Corsberg 1807–1837
Henrik Masalin 1839–1878
Anders Oskar Törnudd 1879–1883
Mathias Helenius 1884–1901
Viktor Johan Gabriel Krogerus-Ritoniemi 1904–1933
Onni Oskar Hämäläinen 1935–1941
Kalle Tanska 1942–1948
Lauri Olavi Leikkonen 1951–1971
Jorma Tapani Taipale 1971–1976
Valte Jalmari Nuuttila 1976–1994
Jarmo Antero Uotila 1994–2010
Historia > Miehikkälän seurakunta

Miehikkälä oli alkujaan osa Virolahden seurakuntaa. Kirkkomatkat olivat pitkiä, ja 1800-luvun puolivälin jälkeen miehikkäläläiset alkoivat suunnitella oman seurakunnan perustamista. Päätös asiasta tehtiin vuonna 1863. Punatiilistä kirkkoa alettiin rakentaa 1879 ja se vihittiin käyttöön kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1888 Miehikkälän ensimmäiseksi vakinaiseksi kirkkoherraksi tuli Johan Efraim Snellman, joka toimi virassa kuolemaansa 1910 asti. Vuoden 2007 alussa seurakunta liitettiin uudestaan Virolahden seurakuntaan ja se jäi toimimaan kappeliseurakuntana.
Historia > Miehikkälän seurakunta > Miehikkälän kirkkoherrat

Karl Henrik Huhtinen (vt) 1887–1888
Johan Efraim Snellman 1888–1910
H. Pärnänen (vt) 1910–1911
Robert Immonen (vt) 1911–1914
August Valfrid Leikkonen 1914–1917
Kalle Vilhelm Keituri (vt) 1917–1922
Juho Artturi Tevaluoto 1920–1921
Toivo Multanen (vt) 1921–1924
Lauri Rautajärvi 1924–1960
Pauli Taisto Huuhtanen 1961–1966
Kaarlo Asser Niininen 1967–1973
Kari Ensio Nikulainen 1973–1978
Leo Johannes Karkia 1979–2000
Hannu Kalervo Pekkala 2000–2006
Historia > Nykyinen Haminan seurakunta

Vuoden 2011 alussa Hamina-Vehkalahden ja Virolahden seurakunnat yhdistyivät Haminan seurakunnaksi. Virolahti ja siihen kuulunut Miehikkälä jäivät kappeliseurakunniksi.
Historia > Kirkkoherrat

Jari Pennanen 2011–2014
Juha Tanska 2014–2021
Anna Kinnunen 2022–
Kuvia

Marian kirkko Haminassa
Johanneksen kirkko Haminassa
Ristiniemen siunauskappeli Haminassa
Myllykylän siunauskappeli Haminassa
Leirikankaan siunauskappeli Haminassa
Virolahden kirkko
Klamilan kirkko Virolahdella
Miehikkälän kirkko
Elisabetin kirkon piirros ja pohjakaava
Simeon-talo on Haminan seurakunnan seurakuntatalo
Kannusjärvellä sijaitseva Vehkarinne on entisen Vehkalahden seurakunnan ja nykyisen Haminan seurakunnan leirikeskus
Haminan seurakunnan entinen seurakuntatalo Kulmakivi Mannerheimintien varrella
Virolahden keskiaikainen kivisakasti
Kartta Haminan seurakunnan sijainnista
Süleyman Demirel

| Süleyman Demirel |
| --- | --- |

 Turkin 9. presidentti
 16. toukokuuta 1993 –16. toukokuuta 2000  
Pääministeri:  Tansu Çiller Necmettin Erbakan Mesut Yılmaz Bülent Ecevit
Edeltäjä:  Turgut Özal
Seuraaja:  Ahmet Necdet Sezer
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. marraskuuta 1924 Isparta, Turkki
Kuollut: 17. kesäkuuta 2015 (90 vuotta) Ankara, Turkki
Puoliso:  Nazmiye Demirel
Tiedot
Puolue:  Demokraattinen puolue Oikeuspuolue (Adalet Partisi)
Uskonto:  sunnalaisuus
 Nimikirjoitus
Süleyman Demirel (1. marraskuuta 1924 Isparta – 17. kesäkuuta 2015 Ankara) oli turkkilainen poliitikko, maan yhdeksäs presidentti vuosina 1993–2000. Hän toimi myös maansa pääministerinä seitsemän kertaa.
Elämäkerta

Demirel valmistui insinööriksi Istanbulin teknillisestä yliopistosta 1949. Hän oli Seyhan padon projekti-insinööri ja vuodesta 1954 patoviraston johdossa. Hän työskenteli myös Lähi-idän teknillisen yliopiston (ODTÜ) hydrauliikan luennoijana Ankarassa.
Demirel valittiin Oikeuspuolueen (Adalet Partisi) johtokuntaan. Puolue oli perustettu vuoden 1960 sotilasvallankaappauksen jälkeen hajotetun Demokraattisen puolueen seuraajaksi. Demirel valittiin puhemieheksi 1964 ja hän toimi varapääministerinä Suat Hayri Ürgüplün hallituksessa. Vuonna 1965 AP sai vaalivoiton ja Demirelistä tuli maan pääministeri. Vuoden 1969 vaaleissa AP:n valtakausi jatkui. Vuonna 1970 konservatiivi-islamistien vallan jatkuessa vasemmisto kävi levottomaksi ja 12. maaliskuuta 1971 pääesikunnan päällikkö lähetti muistion presidentti Cevdet Sunaylle vaatien voimakasta ja uskottavaa hallitusta. Demirel erosi samana päivänä ja vuoden 1971 vallankaappaukseksi nimitetyssä tapahtumaketjussa Nihat Erim muodosti kansallisen yhtenäisyyden hallituksen. Monet vasemmiston järjestöistä lakkautettiin.
Demirel oli pääministerinä myös 1975–1977, 1977–1978 ja 1979–1980. Kenan Evrenin johtaman vuoden 1980 vallankaappauksen jälkeen Demirelilta kiellettiin poliittinen toiminta kymmeneksi vuodeksi. Hän aloitti kuitenkin 1986 kampanjoinnin kieltoa vastaan ja 29. marraskuuta 1987 kansanäänestyksen jälkeen sai palata politiikkaan. Vain 18 päivää myöhemmin Demirel valittiin AP:n korvanneen Doğru Yol Partisin johtoon. Vuoden 1991 vaalien jälkeen hänestä tuli jälleen pääministeri koalitiohallituksessa sosiaalidemokraattien kanssa. Presidentti Turgut Özalin yllättävän kuoleman jälkeen parlamentti valitsi Demirelin maan presidentiksi seitsenvuotiskaudeksi 16. toukokuuta 1993.
Süleyman Demirelin yliopisto Ispartassa on nimetty hänen mukaansa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Turkin presidentit
Kemal Atatürk (1923–1938) | İsmet İnönü (1938–1950) | Celal Bayar (1950–1960) | Cemal Gürsel (1960–1966) | Cevdet Sunay (1966–1973) | Fahri Korutürk (1973–1980) | Kenan Evren (1980–1989) | Turgut Özal (1989–1993) | Süleyman Demirel (1993–2000) | Ahmet Necdet Sezer (2000–2007) | Abdullah Gül (2007–2014) | Recep Tayyip Erdoğan (2014–)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
Eva Lange

| Eva Lange |
| --- | --- |
 Lange Helsingissä vuonna 2019
Henkilötiedot
Syntynyt: 1935 (ikä 89–90) Tukholma
Kansalaisuus:   Ruotsi
Taiteilija
Kuuluisimpia töitä:  Talven jälkeen tulee kevät (1974) Keskittyminen (1993) Usko toivo rakkaus (2019)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
Eva Lange (s. 1935 Tukholma) on ruotsalainen kuvanveistäjä. Hänen taideteoksiaan on esillä muun muassa Tukholmassa, Göteborgissa ja Visbyssä ja niitä kuuluu muun muassa Moderna Museetin ja Ruotsin kansallismuseon kokoelmiin.
Langen taideteos Usko toivo rakkaus  paljastettiin Helsingin Erottajan aukiolla syyskuussa 2019.
Julkisia teoksia

Talven jälkeen tulee kevät, 1974, Eskilstuna.
Keskittyminen, 1993, Visby.
Kukka, 2004, Solna.
Talo, 2012, Järfälla.
Usko toivo rakkaus, 2019, Helsinki.
Saukkonen

Saukkonen voi tarkoittaa seuraavia:
Aimo Saukkonen (1906–1994), Suomen merivoimien kommodori
Alfred Saukkonen (1887–1946), kirjailija
Eero Saukkonen (1947–2023), yritysjohtaja ja osuustoimintavaikuttaja, kauppaneuvos
Immanuel Saukkonen (1909–1970), taidemaalari
Juhani Saukkonen (1937–2024), keskustalainen poliitikko, kansanedustaja ja ministeri
Jussi Saukkonen (1905–1986), poliitikko, kansanedustaja ja ministeri, Kokoomuksen puheenjohtaja 1955–1965
Kalevi Saukkonen (1943–2025), maratonjuoksija
Lea Saukkonen (s. 1957), meteorologi
Matti Saukkonen (1927–1979), pikajuoksija
Mika Saukkonen (s. 1966), urheilutoimittaja
Pauli Saukkonen (s. 1933), kielentutkija, professori
Tauno Saukkonen (1902–1965), Maalaisliiton kansanedustaja, kunnallisneuvos
Tauno Saukkonen (1906–1968), kenraalimajuri ja linnoitusten suunnittelija
Tuomas Saukkonen (s. 1980), laulaja ja kitaristi
Ville Saukkonen, oopperaohjaaja
Iso-Saukkonen, järvi Viitasaaren Niinimäenkylässä
Pieni-Saukkonen, lampi Viitasaaren Kotvalassa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Saukkonen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.