Uzbekistanin historia
Osana Neuvostoliittoa

Venäjän tappio Japania vastaan käydyssä sodassa ja vallankumous vuonna 1905 ja herättivät Keski-Aasialaisten vastarintaliikkeiden toiveita siitä, että Venäjän valta voidaan kukistaa. Vallankumouksen seurauksena Venäjä lupasi demokraattisia uudistuksia, mutta niitä ei koskaan tullut vaan autoritaarinen hallinto palautettiin seuraavien kymmenen vuoden aikana. Keski-Aasiassa väestön tyytymättömuus räjähti käsiin, kun Venäjä päätti ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916 peruuttaa asetuksen, jolla keskiaasialaiset oli vapautettu asevelvollisuudesta. Tilanne johti Basmatšin kapinana tunnettuun venäläisvastaiseen liikkeeseen, joka aiheutti levottomuutta Kazakstanissa, Uzbekistanissa ja Kirgisiassa. Venäjän vallankumous vuonna 1917 ja Neuvostoliiton muodostaminen lietsoi levottomuuksia entisestään. Neuvostoliiton hallinnosta syrjäytettiin keskiaasialaisten kansojen edustus ja Kokandissa perustettiin oma autonominen hallinto, minkä puna-armeijan joukot kukistivat. Tämä provosoi Basmatšin kapinaa entisestään. Basmatšin sissitaistelijat Neuvostoliiton hallintoa Keski-Aasiassa vuosikymmenen ajan, kunnes Venäjän sisällissodan jälkeen kapina saatiin kukistettua.
Neuvostoliitto syrjäytti vallasta Buharan ja Hivan kaanikuntien hallitsijat ja niiden hallintorakenteet lakkautettiin. Tilalle perustettiin Buharan kansantasavalta ja Horezmin kansantasavalta. Näiden johtajat tulivat aluksi jadidistien joukosta, mutta parin vuoden kuluttua vallassa olivat kommunistisen puolueen poliitikot. Vuonna 1924 Buharan ja Hivan tasavaltojen alueet lakkautettiin ja muodostettiin nykyisen Uzbekistanin sosialistinen neuvostotasavalta ja karakalpakkien asuttama Karakalpakian autonominen alue. Muutos oli osa Keski-Aasian hallintorakenteen uudistusta, kun neuvostohallinto jakoi alueen väestön etnisyyden perusteella. Vuonna 1936 Karakalpakian alue liitettiin Uzbekistanin SNT:aan, mutta se säilytti autonomiansa. Uzbekistanista erotettiin Tadžikistanin sosialistinen neuvostotasavalta omaksi neuvostotasavallakseen vuonna 1929.
Uzbekistanissa toteutettiin 1930-luvun alkupuolella neuvostomallin mukainen maatalouden kollektivisointi. Tämän toimeenpani Uzbekistanin kommunistisen puolueen johtaja Fayzulla Khodzhayev. Tämä yritti myös lisätä uzbekkien valtaa maan hallinnossa ja puolueessa. Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin epäili uudistusmielisten kansallisjohtajien motiiveja Neuvostoliiton muissa osissa, kuin Venäjän tasavalloissa. 1930-luvun lopulla Khodzhayev ja kaikki Uzbekistanissa korkeissa viroissa olleet oli teloitettu Stalinin vainoissa. Stalinin puhdistusten jälkeen Uzbekistania johti Moskovan hallitukselle uskolliset henkilöt.
Toisen maailmansodan aikana Uzbekistaniin ja muihin Keski-Aasian osiin evakuoitiin monet Neuvostoliiton Euroopan puoleiset teollisuuslaitokset. Tämän johdosta alueelle siirrettiin tuhansia venäläisiä, sekä myös puolalaisia ja juutalaisia johtajia, sekä älymystön ja kulttuurin edustajia. Tehtaiden mukana tulleet venäläiset keskittyivät suuriin kaupunkeihin, joiden venäläistyminen kiihtyi. Heidän lisäkseen Uzbekistaniin karkotettiin krimin tataareja, tšetšeenejä ja korealaisia, sillä heidät nähtiin vallankumouksellisina Neuvostoliiton Euroopan puoleisessa osassa.
Stalin kuoli vuonna 1953 ja häntä Neuvostoliiton johdossa seuranneen Nikita Hruštšovin aikana keskushallinnon totalitaarista valvontaa lievennettiin ja uzbekkien osuus neuvostotasavallan hallinnossa kasvoi. Tämä tehtiin kuitenkin Venäjän ehdoilla ja hallintokieli oli venäjä. Venäläistäminen oli edellytys hallintovirkoihin nimittämiselle ja ne jotka eivät luopuneet uzbekistanilaisesta elämäntyylistään ja identiteetistään, syrjäytettiin johtavista viroista. Uzbekkien päästyä johtaviin virkoihin, he turvautuivat omiin alueellisiin tai heimoverkostoihinsa. Äärimmäisin esimerkki tästä oli Uzbekistanin kommunistisen puolueen sihteerinä vuosina 1959-1982 toimineen Sharof Rashidovin toimikausi, jolloin hän toi lukuisia sukulaisiaan ja kumppaneitaan hallinnon ja puolueen johtotehtäviin. Tällä keinolla Rashidov kykeni aloittamaan pyrkimyksensä vähentää Moskovan valtaa Uzbekistanissa. Hänen strategiansa oli pysyä vuosina 1964-1982 Neuvostoliiton johdossa toimineen Leonid Brežnevin liittolaisena lahjomalla keskushallinnon virkamiehiä. Tällä keinolla Uzbekistanin hallitus sai vain teeskennellä noudattavansa Moskovan vaatimuksia yhä korkeampien puuvillakiintiöiden asettamisesta.
Rashidovin kuoltua Moskovan keskushallinto yritti uudelleen vahvistaa heikentyttä otettaan Uzbekistanista. Vuonna 1986 ilmoitettiin, että koko Uzbekistanin neuvostotasavallan kommunistinen puolue ja hallitus olivat salaliitossa väärentäneet puuvillan tuotantolukuja. Vyyhtiin sekoitettiin postuumisti myös Rashidov, sekä myös Brežnevin vävy, Juri Tšurbanov. Uzbekistanin johto puhdistettiin vyyhtiin sekaantuneista henkilöistä ja Moskovasta tuodut syyttäjät toteuttivat korruptio-oikeudenkäyntejä. Uzbekistanissa koettiin, että neuvostohallinto erotti maan johdon epäoikeudenmukaisesti. Tämä kauna johti 1980-luvun lopulla uzbekkien nationalismin voimistumiseen, jota vahvistivat edelleen Moskovan vaatimukset oikeudesta Uzbekistanin puuvillaan, sekä yritykset islamilaisten perinteiden tukahduttamisesta. Uzbekistanin pääkaupungissa Taškentissa kritisoitiin Moskovan hallintoa yhä äänekkäämmin.
Vuonna 1989 Ferganan laak sossa puhkesi etnisiä väkivaltaisuuksia uzbekkien ja meskhetinturkkilaiset, sekä uzbekkien ja kirgiisien välillä. Pahimmat väkivaltaisuudet tapahtuivat Kirgisiassa Ošin kaupungissa. Moskovassa reagoitiin väkivaltaisuuksiin vähentämällä poliittisia puhdistuksia ja nimittämällä Uzbekistanin kommunistisen puolueen pääsihteeriksi Islom Karimovin. Hän ei ollut puolue-eliittiä, eikä Moskovan poliittiset puhdistukset kohdistuneet häneen. Karimovin nimityksellä neuvostohallinto halusi vähentää alueen jännitteitä.
Uzbekkien keskuudessa katkeruus neuvostohallintoa kohtaan kasvoi kuitenkin edelleen, huolimatta uudistusmielisen Mihail Gorbatšovin luomasta vapautumeemmasta poliittisesta ilmapiiristä glasnost ja perestroika -politiikan myötä. Uzbekit ilmaisivat edelleen tyytymättömyyttään puuvillaskandaalista, poliittisista puhdistuksista ja muusta alueen riistosta. Erittäin vakavaksi oli muodostunut Uzbekistanin ympäristön tila, joka oli muodostunut ekokatastrofiksi raskaan teollisuuden aiheuttamien ympäristöongelmien vuoksi, joihin kuuluivat vesistöjen ja ilman pilaantuminen. Erityisen pahaksi oli muuttunut Araljärven tila, kun siihen laskevien Amudarjan ja Syrdarjan vedet ohjattiin puuvillapeltojen kasteluvesiksi. Muita epäkohtia olivat uzbekkien syrjintä ja vainot, joita uzbekit kokivat Neuvostoliiton armeijassa ja investointien puute Uzbekistanin teollisuuden kehittämiseksi, jotta kasvavalle väestölle riittäisi työpaikkoja.
1980-luvun lopulla uzbekit ryhtyivät itse toimiin ja maahan syntyi poliittisia järjestöjä. Näistä merkittävin oli Birlik, joka ajoi Araljärven pelastusohjelmaa, maataloustuotannon monipuolistamista ja uzbekin kielen julistamista neuvostotasavallan viralliseksi kieleksi. Näitä asioita ajettiin, sillä nämä ongelmat olivat todellisia huolenaiheita ja ne tarjosivat turvallisen tien ilmaista tyytymättömuus Uzbekistanin hallitukseen. Birlikin ja Uzbekistanin kommunistisen puolueen välillä käytiin julkista keskustelua, mutta Birlik ei koskaan pystynyt vetoamaan laajoihin väestöryhmiin. Karimovin tultua Uzbekistanin kommunistisen puolueen johtoon, puolue ja maan hallitus nautti edelleen suurinta suosiota, etenkin kaupunkien ulkopuolella.