stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen avaruustutkimusseura

| Suomen avaruustutkimusseura  Sällskapet för Astronautisk Forskning i Finland r> f. |
| --- | --- |
Perustettu:  1959
Toimiala:  avaruustoiminta
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Jäsenmäärä:  n. 200 henkilöjäsentä, n. 10 yhteisöjäsentä
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen avaruustutkimusseura ry (SATS) on vuonna 1959 perustettu raketti- ja avaruustekniikkaa edistävä seura. Se on Suomen edustaja International Astronautical Federationissa (IAF), joka järjestää vuosittain suuren alan kongressin. Seurassa on noin 200 henkilöjäsentä. Noin tusina suomalaista avaruusalan yritystä ja tutkimuslaitosta tukee sen toimintaa. Seura julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Avaruusluotain-lehteä.
Seura on 1960-1980-luvuilla kehittänyt amatööriraketteja. Sittemmin tällainen toiminta on jäänyt muun muassa juridisten vaatimusten kasvettua. 1990-luvulla seura aloitti uudestaan pienoismallirakettien (model rocket) lennätysharrastuksen Suomessa.
Seuran historia > Perustaminen vuonna 1959

9. lokakuuta 1959 Bo Fagerström, Peter Heldt, Georg Stünkel ja Juhani Westman päättivät perustaa seuran ”Sällskapet för Astronautisk Forskning” (SAF).
Seuran historia > 1960-luku

Vuonna 1960 seurassa oli 19 jäsentä. Alpha-rakettiprojekti käynnistyi tuona vuonna. SAF-lehti eli SAF-bladet alkoi ilmestyä aluksi vain ruotsiksi.
Seurasta tuli rekisteröity yhdistys vuonna 1961, myös jäsenmaksun perinnän alku liittyi tähän. Vuonna 1961 saatiin seuralle seuratila Helsingistä Haagasta, sama joka on käytössä vielä 2000-luvulla.
IAF:ään otettiin yhteyttä 1961 ja liittyminen siihen tapahtui vuonna 1964.
Syksyllä 1963 jäseniä oli 41, joukossaan ensimmäinen suomenkielinen jäsen. Seuran lehden nimi muuttui ATS-lehdeksi.
1960-luvulla seura piti esitelmä- ja elokuvatilaisuuksia nuorisolle helsinkiläisissä kouluissa. Kirjastossa oli 1963 jo 60 kirjaa ja alan lehtiä. 1960-luvun loppupuolella seura alkoi seurata satelliitteja ja pienoismalliraketit tulivat tällöin kuvaan. 1960-luvun alkuun liittyi myös suuri julkisuus: 2.10.1963 HBL:ssä, 21.7.1963 Uudessa Suomessa,, 14.12.1963 Apu-lehdessä, 1964 Teknillisessä Aikakauslehdessä (nr. 4), 13.2.1965 Suomen Kuvalehdessä, 30.4.1966 Aamulehdessä oli artikkeleita seuran toiminnasta julistaen suomalaisen sääraketin valmistumista, jota ei oikeasti koskaan tapahtunut.
Vuonna 1967 ATS (ruotsiksi SAF) pohti toimintaansa yhdistyksen vahapainokopiotekniikalla tehdyissä jäsentiedotteissa. Tuolloin käytiin ensimmäinen suuri debatti yhdistyksen avaruusaatteesta ja toiminnasta. Ongelmana oli Alpha-raketin hidas kehitys, sen ajopanosta, laskuvarjoa ja nokkakartioita suunniteltiin, mutta lentotesteihin ei pääsy. Sen pienemmän version Pika-Alpha-raketin staattisen testin (7.1.1967) ongelmana oli huono instrumentointi, jolla mitattiin työntövoimaa (joka oli noin 400 N). Alpha-A:n piti lentää 30-100 km:n korkeuteen, mutta näin ei koskaan käynyt. Seurassa toimi avaruustekniikan opintopiiri ja tekn.yo Ulv Mai kirjoitti rakettitekniikan julkaisun (julkaisijana PIK) ja Ilmari Joenperä kirjoitti "Polttokennot avaruusalusten energiantuottajina"-erikoisartikkelin. Seuran jäsenlehteä - ATS-luotainta - ilmestyi 4 kappaletta. Niiden artikkelit perustuivat valtaosin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton jakamiin tiedotteisiin saavutuksistaan. Tämän propagandan luontoisen materiaalin julkistaminen suomeksi oli perusteltua, koska media raportoi valtaosin vain miehitettyjä lentoja eikä WWW:n kaltaista tiedon jakelukanavaa ollut olemassa. Satelliitteja seurattiin Helsingissä ja muita alueita houkuteltiin mukaan tähän toimintaan mutta turhaan. Seura uutisoi, että professori Birger Wiik GTK:sta sai tehtäväkseen aikanaan analysoida märällä kemikaalimenetelmällä kuukivien tärkeimmät alkuaineet.
Vuonna 1969 Suomen avaruustutkimuskomitea julkaisi mietintönsä suosittaen maan liittymistä ESRO:oon (nyk. Euroopan avaruusjärjestö eli ESA).
Seuran historia > 1970-luku

Vuonna 1970 seuran puitteissa toimiva IKRA-rakettiprojekti sai Tekniikan edistämissäätiöltä rahoitusta. Raketin tarkoitus oli nostaa 500 gramman hyötykuorman noin kahden kilometrin korkeuteen. Insinööri Urpo Häyrinen suunnitteli moottorin, jolla tehtiin lukuisia koelaukaisuja Suomenlahden jäältä. Alpha-rakettiprojektin moottori muuntui IKRA-projektin lähtökohdaksi. Kehiteltiin polysulfidi- ja ammonium-perkloraattipohjaista ajoainetta. Vielä 1976-1977 kehitettiin IKRA-rakettia, jonka edistyminen tyssäsi siihen, ettei kotimainen tehdas toimittanut ajoainetta. Kesäisin seura vietti juhannuksen Suomenlahden saaressa raketteja ampuen.
Vuonna 1971 seuran nimi muuttui kaksikieliseksi: Suomen AvaruusTutkimusSeura ry - Sällskapet för Astronautisk Forskning i Finland r.f.:ksi, lyhenne: SATS-SAFF. Kolme seuran jäsentä osallistui Brysselissä järjestettyyn IAF:n 22. kongressiin. 1972 pienoismallirakettitoiminta alkoi seurassa. Seuran lehti muuttui 1972 Avaruusluotaimeksi, joka ilmestyi kuusi kertaa vuodessa. Päätoimittajana toimi aluksi tri Heikki Oja. Seuran kunniajäseneksi kutsuttiin tähtitieteen professori Gustav Järnefelt.
Huhtikuussa 1973 oli messuhallissa Neuvostoliiton avaruusnäyttely, jota seurasi 80 000 katsojaa. ATS järjesti Helsinki-Vantaan lentoaseman ilmailumuseossa avaruusnäyttelyn. 1970-luvulla seura pyrki luomaan paikallisia harrastuskerhoja mutta aie ei menestynyt. Satelliittien seurantaryhmä toimi Suomenlinnassa vastaanottaen sääsatelliittien kuvia, rakentaen AMSAT-satelliittien vastaanottoasemia ja kehittäen luotainraketin telemetriajärjestelmää.
Vuonna 1974 seura oli 15-vuotias ja sen kokouksessa puhui professori Birger Wiik kuukivitutkimuksestaan. Seuran edustajat osallistuivat IAF:n kongressiin Hollannissa. 1974 perustettiin Avaruustutkimuksen jaosto, johon kuuluivat Martti Tiuri, E. Kilpelä, T. Kukkamäki, Juhani Oksman, Y. Toivola ja L. Vuorela. Sen pyrkimys oli liittää Suomi ESROoon ja hankkia avaruustutkimuksella rahoitusta.
Vuonna 1977 Avaruusluotaimen päätoimittajaksi tuli Jussi Leander ja lehden ilmestyminen harveni (4 lehteä vuodessa). 1979 seuran jäsenmäärä oli hieman alle 200 henkeä. Seura kehotti tällöin, että TKK:hon tulisi perustaa raketti- ja avaruustekniikan laboratorio. 6.-7.10.1979 vietettiin 20-vuotisjuhlat TKK:n virtauslaboratoriossa.
Seuran historia > 1980-luku

20.-26. huhtikuuta 1987 seura järjesti yhdessä Ilmailumuseoyhdistyksen kanssa Helsinki-Vantaan lentoaseman alueella Avaruusviikon, jolla oli kaksi teemaa: Suomen kehittyvä avaruustoiminta ja Avaruusasemat.
Seuran historia > 1990-luku

Seuran toiminta oli hiljaisempaa pienoismallirakettiharrastuksen hiipuessa EU:n ja kansallisiin räjähdealan säädöksiin, jotka rajoittivat rakettiharrastusta.
Vuonna 1999 seura vietti 40-vuotisjuhlaansa järjestämällä Suomen ilmailumuseossa suomalaisen avaruusteollisuuden näyttelyn.
Seuran historia > 2000-kymmenluku

Seuran perustajajäsenet alkoivat aktivoida seuraansa. Pienoismallirakettiharrastus sai uuden lupakirjallisen muodon. Seuran lehden laatu parani ja nettisivu tuli käyttöön.
Seuran historia > 2010-luku

Seura järjestää pienoisrakettikursseja yhdessä Polluxin kanssa ja myöntää rocketeer-lupakirjoja.
Aiheesta muualla

Suomen avaruustutkimusseuran sivut
Kaija Rahola

| Kaija Rahola |
| --- | --- |
 Kaija Rahola vuonna 1941 elokuvassa Antreas ja syntinen Jolanda.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kaija Marja Rahola
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1920 Tampere
Kuollut: 24. kesäkuuta 1962 (42 vuotta) Ruovesi
Ammatti:  elokuvanäyttelijä
Puoliso:  Viljo Lampela  (vih. 1941; k. 1962)
Lapset:  5
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Ringa Littow (Linnaisten vihreä kamari)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kaija Marja Rahola (vuodesta 1941 Lampela; 22. maaliskuuta 1920 Tampere – 24. kesäkuuta 1962 Ruovesi) oli suomalainen elokuvanäyttelijä. Hän näytteli lyhyen uransa aikana kahdeksassa elokuvassa, joista merkittävin oli Linnaisten vihreä kamari (1945).
Rahola teki näyttelijänuraa ainoastaan elokuvan parissa, eikä hänellä ollut teatterikokemusta. Hän oli tunnustettu suomalaisen elokuvan ”kiltti tyttö”, ja näytteli Linnaisten vihreän kamarin lisäksi muun muassa elokuvissa Jumalan myrsky (1940), Morsian yllättää (1941), Antreas ja syntinen Jolanda (1941) ja Kuollut mies vihastuu (1944).
Ura

Kaija Rahola syntyi Tampereella musikaaliseen perheeseen. Hän esiintyi lapsuudessaan koulunäytelmissä ja maaseutujuhlissa. Valmistuttuaan ylioppilaaksi hän suunnitteli sanomalehtinaisen uraa mutta pyrki lopulta elokuvaan. Hän lähetti sisarensa kannustamana kirjeen valokuvansa kera ohjaaja Valentin Vaalalle vuonna 1939. Vaala luki kirjeen palattuaan Aulangolta Helsinkiin näyttelijä Sirkka Sarin kuoleman jälkeisenä päivänä heinäkuun lopulla 1939 ja kutsui Raholan koekuvauksiin. Talvisodan jälkeen Rahola ura alkoi, kun hänet kiinnitettiin Suomi-Filmiin. Hänen ensimmäinen valkokangasroolinsa oli avustajan osa elokuvassa Vihreä kulta (1939).
Jatkosodan aikana Rahola työskenteli elokuvien ohessa maanpuolustuksessa lottana Vaasassa.
Rahola näytteli 1940-luvulla kahdeksassa elokuvassa. Hän teki merkittäviä sivuosia sekä draamaelokuvissa että romanttisissa komedioissa. Lehdistön käyttämät kuvaukset hänestä olivat ”tyttömäinen” ja ”suloinen”. Rahola sai myönteisiä arvioita sivuosastaan elokuvassa Antreas ja syntinen Jolanda (1941). Vuonna 1944 Rahola oli mukana Ilmari Unhon ohjaamassa dokumenttielokuvassa Pellonmäen tarina, jossa korostettiin säästämisen tärkeyttä.
Raholalla oli kaunis lauluääni, jota hän toisinaan hyödynsi roolihahmoissaan. Harjoituksiin kuului säännöllisiä laulutunteja Hanna Granfeltin opetuksessa. Elokuvassa Morsian yllättää vuonna 1941 Rahola lauloi osan kappaleesta ”Seitsemän tuntia onnehen”.
Raholan viimeinen merkittävä roolisuoritus oli kartanonneito Ringa Littow Vaalan ohjaamassa kauhuromanttisessa elokuvassa Linnaisten vihreä kamari vuonna 1945.
Yksityiselämä

Rahola avioitui vuonna 1941 ohjaaja ja vänrikki Viljo Lampelan kanssa, joka jatkosodan aikaan toimi hävittäjälentäjänä ja työskenteli Suomi-Filmin lyhytelokuvaosastolla. Pariskunnalle syntyi viisi lasta. Heistä kolmas on oopperalaulaja Pirkkoliisa Tikka, joka on muun muassa esiintynyt Spede Pasasen elokuvissa, ja neljäs Pekka Lampela, joka toimi Uuno Turhapuro -elokuvien äänittäjänä.
Raholan perhe asui Helsingin Huopalahdessa. Kesiä perhe vietti Ruovedellä, jossa Kaija Rahola kuoli 42-vuotiaana.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Elokuva | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1939 | Vihreä kulta | (tunnistamaton) |
| 1940 | Jumalan myrsky | Elisa Karhelin |
| 1941 | Antreas ja syntinen Jolanda | Martta Miettinen |
| 1941 | Morsian yllättää | Mirjami Savonen |
| 1942 | Synnin puumerkki | Lilja, ”Lilli” |
| 1943 | Syntynyt terve tyttö | sairaanhoitajatar |
| 1943 | Kirkastettu sydän | Liisa, Laakson miniä |
| 1943 | Jees ja just | Eila, lotta |
| 1944 | Kuollut mies vihastuu | Leila Varta, pankkineiti |
| 1945 | Linnaisten vihreä kamari | Ringa Littow |
| 1960 | Kiusausten vuori | Dina Brent, eronnut rouva |
Aiheesta muualla

Kaija Rahola Filmiverstas Oy -sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Särkilampi (Mikkeli, Kolonkylä)

| Särkilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mikkeli
Koordinaatit:  61°43′20″N, 26°56′41″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Puulaveden alue (14.92)
Laskuoja:  oja Puulaan 
Järvinumero:  14.923.1.130
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94,9 m  
Pituus:  230 m  
Leveys:  160 m  
Rantaviiva:  0,597 km  
Pinta-ala:  2,042 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiSärkilampi 
Särkilampi  on Etelä-Savossa Mikkelissä  Kolonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 230 metriä pitkä, 160 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,0 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Puulaveden alueella (14.92), jonka Puulan lähi-alueeseen (14.923) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 94,9 metriä mpy.
Kara Mustafa pašša

Kara Mustafa pašša voi tarkoittaa esimerkiksi seuraavia henkilöitä:
Kemankeş Kara Mustafa pašša – Osmanien valtakunnan suurvisiiri 1638–1644
Lala Kara Mustafa pašša – Osmanien valtakunnan suurvisiiri 1580
Merzifonlu Kara Mustafa pašša – Osmanien valtakunnan suurvisiiri 1676–1683
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kara Mustafa pašša”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kansainvälinen designsäätiö

Kansainvälinen designsäätiö on vuonna 2010 Helsingin kaupunginvaltuuston päätöksellä perustettu säätiö, jonka tehtävänä oli vastata World Design Capital Helsinki 2012 -hankkeen toteuttamisesta ja hallinnoinnista. Säätiö on määräaikainen ja sen toiminta jatkuu vuoden 2017 loppuun.
Säätiön sääntöjen mukaan sen tehtävänä on edistää ja tukea designin kulttuurista, sosiaalista ja taloudellista hyödyntämistä Helsingin seudulla, kansallisesti ja kansainvälisesti. Sen toinen tarkoitus oli edistää Helsingin, Espoon, Vantaan, Kauniaisten ja Lahden toimintaa World Design Capital -kaupunkina vuonna 2012.
Säätiö kokosi, edisti ja koordinoi Maailman muotoilupääkaupunki Helsinki 2012 -hankkeen tavoitteita, toimintoja ja ohjelmakokonaisuutta. Kansainvälisen designsäätiön johtajana toimi Pekka Timonen. WDC-organisaation toiminta loppui vuonna 2013, mutta säätiön johto teki toukokuussa 2013 päätöksen jatkaa säätiön toimintaa määräaikaisena vuoteen 2015.
Säätiön hallitus huolehtii muun muassa säätiön asianmukaisesta järjestämisestä, hoitaa säätiön varoja ja päättää säätiön toimintaperiaatteista. Hallituksen toimintakausi on kaksi vuotta ja se kokoontuu kerran kuukaudessa. Puheenjohtaja on Tero Vähäkylä. Hallituksen lisäksi säätiöllä on laaja-alainen valtuuskunta, jonka tehtävänä on hankkeen toiminnan tukeminen ja yhteiskunnallisen edustavuuden varmistaminen. Valtuuskunnan puheenjohtaja on Olli-Pekka Kallasvuo.
Aiheesta muualla

WDC Helsinki 2012 verkkosivu Internet Archivessa.
Katuma

Katuma viittaa seuraaviin paikkoihin Hämeenlinnassa:
Katumajärvi, järvi
Katumajärvi, kaupunginosa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Katuma”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kami (Kōchi)

| Kami (香美市) |
| --- | --- |
 Maaseutua Kahokun alueen Inonossa
 lippu:  Symboli
 Kamin sijainti Kōchin prefektuurissa
 Kami
 Koordinaatit: 33°36′13″N, 133°41′10″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Shikoku
Prefektuuri:  Kōchin prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  538,22 km²
Väkiluku (10/2019):  26 094
 – Väestötiheys:  48,5 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Sugi
 – Kukka:  Jalohortensia
 – Lintu:  Kuningaskalastaja
 
 https://www.city.kami.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kami (jap. 香美市, Kami-shi) on Japanin kaupunki Shikokun saarella Kōchin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin itäosassa Monobejoen keski- ja yläjuoksulla Kōchin koillispuolella. Kaupunki ulottuu lännessä Kōchin tasangolle, idässä korkealle Shikokuvuorille Tokushiman prefektuurin rajalle saakka. Noin 90 prosenttia kaupungin alueesta on metsien peitossa. Korkeimpia vuorenhuippuja ovat yli 1 500 metriin kohoavat Miune ja Shiraga. Kamissa on 26 094 asukasta (lokakuussa 2019) ja sen pinta-ala on 538,22 neliökilometriä.
Kami on hallinnollisena yksikkönä suhteellisen uusi: kaupunki perustettiin vuonna 2006 liittämällä toisiinsa Tosa-Yamadan ja Kahokun maaseutukaupungit sekä Monoben kyläkunta. Tärkeitä elinkeinoja ovat metsätalous, tasankoalueilla riisin ja vihannesten, etenkin pillisipulin ja kiinansipulin viljely, pohjoisosissa yuzun viljely. Metalliterät ja värikkäät liput ovat perinteisiä käsityötuotteita.
Kamin luonnonnähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi ruskastaan tunnettu Befun rotko ja muut Tsurugisanin luonnonpuiston maisemat, Ryūgan kalkkikiviluola ja Todoron vesiputous. Kaupungin pohjoisosissa on säilynyt kagura-tanssiperinne, joka on otettu Japanin merkittävän aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Kamia palvelee JR Shikokun Dosan-linja.
Kuvia

Ōkawakami Birafu-jinja
Vuoristoa Kahokun alueella
Todoron vesiputous
Befun rotko
Ryūgan luolaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kami Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Karl Eduard Sööt

Karl Eduard Sööt
Karl-Eduard Sööt (1862–1950) oli virolainen runoilija ja yhteiskunnallisesti aktiivi. Lyyrikkona hän edusti virolaista realismia. Hänen esikoiskokoelmansa ilmestyi 1890.
Sööt kirjoitti Tartossa konsertoineen ja viroksi laulaneen suomalaisen oopperalaulajan Alma Fohströmin kunniaksi runon Ühe kontserdi mälestuseks.
Teokset

Saatus, 1899
Aastate kajastus, 1925 valitut runot
Kuusirbi osu, 1937
Kadotettujen hedelmätarha

| Kadotettujen hedelmätarha> The Orchard of Lost Souls |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Nadifa Mohamed
Kieli:  englanti
Genre:  psykologinen romaani
Julkaistu:  2013
Suomennos
Suomentaja:  Heli Naski
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  283
ISBN:  978-952-300-066-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kadotettujen hedelmätarha (The Orchard of Lost Souls) on Nadifa Mohamedin kirjoittama romaani. Englanninkielinen alkuteos julkaistiin vuonna 2013 ja suomennos 2014.
Mohamed sai tällä kirjalla brittiläisen Somerset Maugham Award -palkinnon.
Juoni

Kirja kertoo kolmesta eri-ikäisestä naisesta, joiden tarinat kietoutuvat yhteen. Tapahtumat sijoittuvat Hargeisan kaupunkiin Somaliassa. On vuosi 1987, diktatuuri on kaatumaisillaan, ja maa ajautuu kohti sisällissotaa.
Yksinäinen leskirouva Kawsar joutuu sotilaan pahoinpitelemäksi ja lukittautuu pahasti loukkaantuneena kotiinsa odottamaan kuolemaansa. Yhdeksänvuotias Deqo karkaa pakolaisleiriltä. Kodittoman pikkutytön ei ole helppo pärjätä yksin suuressa kaupungissa. Nuori naissotilas Filsan haluaa edetä urallaan ja on muuttanut Hargeisaan. Hänelle alkaa selvitä, että armeija vaatii häneltä enemmän kuin mitä hän on valmis antamaan.
Karl Dykhuis

| Karl Dykhuis> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. heinäkuuta 1972 (ikä 52) Sept-Îles, Quebec
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  97 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1991–2006
Seurat:  Chicago Blackhawks (NHL) Philadelphia Flyers (NHL) Tampa Bay Lightning (NHL) Montreal Canadiens (NHL) Adler Mannhaim (DEL)
NHL-varaus:  16. varaus, 1990 Chicago Blackhawks
Karl Dykhuis (s. 8. heinäkuuta 1972 Sept-Îles, Quebec) on kanadanhollantilainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi urallaan 644 NHL-ottelua.
Ura

Dykhuis pelasi neljä vuotta juniorikiekkoa QMJHL:ssa Hull Olympiquesissa, Longueuil Collège Français’ssa ja Verdun Collège Français’ssa vuosina 1988-1992. Chicago Blackhawks varasi hänet 1. kierroksella 16. pelaajana vuoden 1990 varaustilaisuudessa. Kaudella 1990-91 Dykhuis pelasi vain kolme ottelua QMJHL:ssa suurimman osan kaudesta mennessä Kanadan maajoukkueen matkassa kansainvälissä harjoitusotteluissa. Seuraavalla kaudella hän pääsi debytoimaan NHL:ssa pelaten Chicagon paidassa kuuden ottelun verran. Kaudella 1992-1993 NHL-otteluita kertyi 12 kauden muutoin kuluessa IHL-farmijoukkue Indianapolis Icen mukana. Helmikuussa 1995 Blackhawks myi hänet Philadelphiaan vaihdossa Bob Wilkieen ja ehdolliseen varausvuoroon cuoden 1997 draftissa.
Dykhuis pelasi Philadelphiassa kolme kautta ja myytiin elokuussa 1997 Tampaan yhdessä Mikael Renbergin kanssa. Vaihdossa Tampa Bay Lightning luovutti 1. kierroksen varausvuorot peräti neljän seuraavan vuoden varaustilaisuuksiin. Tampassa Dykhuis pelasi 111 peliä puolentoista kauden aikana kunnes Flyers osti hänet takaisin vaihdossa Petr Svobodaan. Lokakuussa 1999 Flyers luovutti hänet Montreal Canadiensille myöhemmin määriteltävää korvausta vastaan. Canadiensin paidassa Dykhuis pelasi neljä täyttä kautta kevääseen 2003 asti. Viimeisellä NHL-kaudellaan hän pelasi valtaosin AHL-farmijoukkue Hamilton Bulldogsin riveissä ja NHL-otteluita kertyi vain yhdeksän kappaletta.
Kaudella 2004-2005 Dykhuis kävi pelaamassa kolme ottelua Hollaniissa Amstel Tijgersin joukkueessa. Seuraavan kauden Dykhuis pelasi Saksan DEL-liigassa Adler Mannheimin joukkueessa ja päätti kauden jälkeen uransa.
Kalevan koulu (Kerava)

| Kalevan koulu> Viron Koulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Kalevankatu 66, ​04230 Kerava (Kalevan kaupunginosa)
Koordinaatit:  60.4201°N, 25.0878°E
Tyyppi:  suomenkielinen alakoulu
Perustettu:  1976
Rehtori:  Pia-Maria Honkanen
Luokat:  1-6
Oppilaita:  noin 390
Verkkosivut
Kalevan koulu on Keravan Kalevassa toimiva peruskoulun alakoulu (luokat 1–6). Lukuvuonna 2021–2022 koulua käy noin 390 lasta.
Koulun vieressä on kaksi bussipysäkkiä.
Historia

Kalevan koulu valmistui vuonna 1976. Se oli nimeltään Viron koulu vuoteen 2000 saakka. Vuonna 2013 kesällä Kalevan koulu vanha puoli purettiin homevaurioiden takia. Koulun korjausprojekti päättyi syksyllä 2014.
Koulu äänestyspaikkana

Kalevan koulu toimii varsinaisina vaalipäivinä Keravan kaupungin kahden vierekkäisen äänestysalueen äänestyspaikkana. Koululla voivat vaalipäivinä äänestää Keravan asukkaat äänestysalueelta 1 (Viro) ja 2 (Kaleva).
Aiheesta muualla

Kalevan koulun kotisivut
Keravan koulut ja päiväkodit jpg-kartalla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kalle Päätalo (yhtye)

| Kalle Päätalo> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1998–
Tyylilaji:  punk, rock
Kotipaikka:  Joensuu, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Mikko Hakola, laulu   Pate Friman, kitara   Albert Hyrönen, basso   Joel Kaplas, rummut  
Entiset jäsenet:  Jimi, kitara   Olli, basso   Seppo, basso   Ville, basso  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalle Päätalo myös Kalle P oli alkujaan fiktiivinen joensuulainen suomirock-yhtye, joka oli osa elokuvan Pitkä kuuma kesä (1998) tarinaa. Elokuvassa käytetyn ja levylle päätyneen Kalle Päätalo -yhtyeen musiikin on soittanut Pauli Hanhiniemen Perunateatteri -yhtye solistinaan elokuvassa yhtyeen laulajaa esittänyt Mikko Hakola. Elokuvan saaman suosion myötä bändi heräsi eloon eri kokoonpanolla ja alkoi keikkailla.
Keikkakokoonpano

Mikko Hakola – laulu
Pate Friman – kitara
Albert Hyrönen – basso
Joel Kaplas – rummut
Diskografia

Studio-orkesterin muodosti Pauli Hanhiniemen Perunateatteri, laulajanaan Mikko Hakola. Kokoonpano:
Mikko Hakola – laulu
Pauli Hanhiniemi – taustalaulu
Samuli Happo – bassokitara
Pasi Hiidenniemi – kitara
Mika Hiironniemi – rummut
Jutta Paavola – taustalaulu
Netta Pispa – taustalaulu
Albumi:
Musiikkia elokuvasta Pitkä kuuma kesä
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaleton (Ruovesi, Joensuu)

| Kaleton |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ruovesi
Koordinaatit:  62°00′17″N, 23°57′56″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Paloveden alue (35.32)
Laskuoja:  oja Kuivajärveen 
Järvinumero:  35.324.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,2 m  
Rantaviiva:  2,787 km  
Pinta-ala:  12,266 ha  
Saaria:  1 
 fiKaleton 
Kaleton  on Pirkanmaalla Ruovedellä Joensuun kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 12,3 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 2,8 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Paarlammin valuma-alueeseen (35.324) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 148,2 metriä mpy.