stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferran Sibila
Ura

Katalonian Gironellassa syntynyt Sibila aloitti valmennusuransa Atletic Gironellassa, jossa hän työskenteli juniorivalmentajana vuosina 2007–2013. Vuosina 2013–2015 hän työskenteli barcelonalaisessa Turbulan valmentajakoulussa, jossa hän koulutti UEFAn A- ja B-valmentajatutkintoja suorittavia valmentajia.
Sibila työskenteli Ruotsin Allsvenskanissa pelaavan GIF Sundsvallin apuvalmentajana vuosina 2017–2018. Hän toimi vuosina 2019–2021 IFK Göteborgin apuvalmentajana.
Sibila työskenteli Englannin ykkösliigassa (League One) pelaavan Barnsley FC:n apuvalmentajana vuosina 2021–2022. Hän aloitti elokuussa 2022 Allsvenskanissa pelaavan Malmö FF:n apuvalmentajana.
Marraskuussa 2023 Veikkausliiga-joukkue HJK ilmoitti palkanneensa Sibilan päävalmentajakseen kausille 2024–2025. HJK:n urheilujohtaja Vesa Mäen kerrotaan tunteneen Sibilan vuosikymmenen takaa ja olleen suuressa roolissa hänen valinnassa päävalmentajaksi.
Joulukuussa 2023 selvisi, ettei Sibilalla ole Veikkausliigan lisenssivaatimusten mukaista UEFA Pro -valmentajalisenssiä. Urheilujohtaja Mäki kertoi Sibilan ”aloittavan kurssin Ruotsissa” helmikuussa, sillä Suomen Palloliiton seuraava kurssi alkaisi vasta loppuvuodesta 2024. Tammikuussa 2024 selvisi, ettei Sibila päässyt hakemuksestaan huolimatta Ruotsin jalkapalloliiton järjestämälle alkuvuoden UEFA Pro -lisenssikurssille. Täten Sibila ei voisi toimia HJK:n päävalmentajana Veikkausliigan lisenssiehtojen mukaan.
Sibila toimi HJK:n päävalmentajana 12 päivän ajan tammikuussa 2024, kunnes HJK ilmoitti siirtävänsä Sibilan apuvalmentajaksi ja nimenneensä uudeksi päävalmentajaksi Ossi Virran. Sibilan vastuualueeksi uutena apuvalmentajana kerrottiin ”pelillisen prosessin kehittäminen”. Toukokuussa 2024 Sibila erotettiin roolistaan apuvalmentajana.
HJK:sta lähdettyään Sibila pääsi Skotlannin jalkapalloliiton järjestämälle UEFA Pro -kurssille. Hänet nimettiin elokuussa 2024 Allsvenskan-seura IFK Värnamon päävalmentajaksi.
Frank Ullrich

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Frank Ullrich vuonna 1982. |  Frank Ullrich vuonna 1982. |  Frank Ullrich vuonna 1982. |  |
Maa:  Itä-Saksa
Miesten ampumahiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lake Placid 1980 | 10 km |  |
|  Hopeaa | Lake Placid 1980 | 20 km |  |
|  Hopeaa | Lake Placid 1980 | 4 × 7,5 km |  |
|  Pronssia | Innsbruck 1976 | 4 × 7,5 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Hochfilzen 1978 | 10 km |  |
|  Kultaa | Hochfilzen 1978 | 4 × 7,5 km |  |
|  Kultaa | Ruhpolding 1979 | 10 km |  |
|  Kultaa | Ruhpolding 1979 | 4 × 7,5 km |  |
|  Kultaa | Lahti 1981 | 10 km |  |
|  Kultaa | Lahti 1981 | 4 × 7,5 km |  |
|  Kultaa | Minsk 1982 | 20 km |  |
|  Kultaa | Minsk 1982 | 4 × 7,5 km |  |
|  Kultaa | Antholz-Anterselva 1983 | 20 km |  |
|  Hopeaa | Hochfilzen 1978 | 20 km |  |
|  Hopeaa | Lahti 1981 | 20 km |  |
|  Hopeaa | Minsk 1982 | 10 km |  |
|  Hopeaa | Antholz-Anterselva 1983 | 4 × 7,5 km |  |
|  Pronssia | Lillehammer 1977 | 4 × 7,5 km |  |
Frank Ullrich (s. 24. tammikuuta 1958 Trusetal, Itä-Saksa) on saksalainen valmentaja ja entinen ampumahiihtäjä. Urheilu-urallaan hän edusti Itä-Saksaa.
Ullrich voitti olympiakultaa 10 kilometrin matkalla vuoden 1980 olympialaisissa. Samoissa kisoissa hän saavutti myös hopeaa 20 kilometrillä sekä viestissä, jossa hän saavutti olympiapronssia neljä vuotta aikaisemmin. MM-kilpailuissa hän saavutti yhdeksän maailmanmestaruutta vuosien 1978–1983 välisenä aikana. Maailmancupin Ullrich voitti neljä kertaa vuosina 1978, 1980, 1981 ja 1982.
Urheilu-uransa jälkeen Ullrich on toiminut sekä Saksan ampumahiihtomaajoukkueen että Saksan maastohiihtomaajoukkueen päävalmentajana.
Frank Ullrich vuonna 2005.
Dialoginen filosofia

Dialogisella filosofialla tarkoitetaan kahden (joskus myös useamman) osapuolen väliseen keskusteluun perustuvaa filosofiaa. Dialogi on muodostanut filosofialle ja tieteille tärkeän menetelmän niiden koko olemassaolon ajan. Dialogisuuden perustan muodostaa ihmisen kyky kielelliseen vuorovaikutukseen.
Tunnetuin dialogisen filosofian harjoittaja oli antiikin Kreikassa elänyt Sokrates. Hänen oppilaanaan toimineen Platonin kirjoittamat dialogit esittävät Sokrateen draamallisena keskushahmona, joka perusti filosofisen menetelmänsä keskustelujen varaan. Kyseistä lähestymistapaa kutsutaan sokraattiseksi menetelmäksi.
Dialoginen filosofia on keskustelua, jonka päämääränä pidetään totuutta ja yhteisymmärrystä. Retoriikalle ominaisesta klassisesta kolmijaosta – logos, paatos ja eetos – nykyinen dialoginen filosofia painottaa erityisesti yleiseen hyvään pyrkivää eettisyyttä. Niinpä neuvottelut ja väittelyt rajataan usein dialogisen filosofian ulkopuolelle, sillä niihin liittyy joko tunnustettuja tai salattuja valtasuhteita tai etunäkökohtia.
Tieteellisissä ja filosofisissa yhteyksissä dialogisten puhetilanteiden toivotaan olevan mahdollisimman ennakkoehdottomia ja arvovapaita. Sokraattista ajattelutapaa seuraten dialoginen filosofia suhtautuu varauksellisesti myös valvottuihin väittelyihin, sillä niissä vaikuttimeksi nousee usein itsetehostuksen tai vaikutusvallan halu, kuten sofismissa. Sen sijaan dialoginen filosofia painottaa vapaata keskustelua. Puheviestinnän piirissä dialogien alaan on luettu puhtaaseen tieteelliseen asenteeseen pyrkivän keskustelun lisäksi myös valtasuhteita sisältävät puhetilanteet.
Dialogisen filosofian historiaa

Sana ”dialogi” on johdettu kreikan kielen verbistä dialegesthai, joka tarkoittaa ’keskustella’. Sitä lähellä on käsite dialektiikka, jonka alaan luetaan filosofisen ja puheviestinnällisen keskustelumenetelmän lisäksi valistuksen ajalle ja modernille aikakaudelle ominainen historianfilosofinen metafysiikka.
Dialogisella ajattelulla on ollut Sokrateen ajoista lähtien useita toteutumisyhteyksiä filosofian, tieteen, politiikan ja muun yhteiskuntaelämän piirissä. Keskustelu ja siihen liittyvä kyseenalaistaminen ovat kuuluneet sekä tieteellisten, maallisten että uskonnollisten tuomioistuinten menetelmäkalustoon koko länsimaisen filosofian historian ajan.
Yleensä dialogiseen filosofiaan liitetään kriittisyys. Keskiajan ja uuden ajan filosofiaa ei voida sanoa kovin dialogiseksi, sillä filosofinen ajattelu ja mielipiteiden muodostaminen olivat tuolloin uskonto- ja julistuskeskeisiä. Dialogisen filosofian kulta-aikaa oli 1800-luku, jonka kuluessa dialoginen ajattelu muotoiltiin dialektiseksi metodiksi. Teesin, antiteesin ja synteesin dialektiikasta viehättyneiden hegeliläisten filosofien negaatiologiikka innosti tieteenharjoittajia ja loi maaperää dialogisen menetelmän suosiolle erityistieteissä. Dialogisen filosofian esiinnousu pohjusti tietä hermeneutiikan tulolle mielenkiinnon kohteiksi. Merkittävimmän dialogisen ajattelun kritiikin 1800-luvulla esitti Friedrich Nietzsche.
Dialoginen filosofia nykyaikana > Poliittinen ja tieteellinen ajankohtaisuus

Dialoginen filosofia on tullut jälleen ajankohtaiseksi kylmän sodan jälkeisenä aikana. Syyt dialogisen ajattelun leviämiseen ovat olleet suureksi osaksi poliittisia; dialogisen tarkasteluotteen leviämistä ovat edistäneet globalisaatio, kulttuurien monipuolistuminen ja Euroopan yhdentyminen. Dialoginen filosofia on tällöin nähty osana ristiriitojen ratkaisuyrityksiä. Usein dialogisuuteen liittyvän mielenkiinnon takana onkin jokin ristiriita – entistä yleisemmin kyseessä on tieteellisten tai tiedepoliittisten erimielisyyksien sijasta jokin poliittinen tai ulkopoliittinen ristiriita, joka halutaan ratkaista rauhanomaisesti.
Dialogista filosofiaa motivoivat edelleen tieteenfilosofiset ja -metodologiset kysymykset. Dialogisen ajattelun nykysuosio ei johdu niinkään dialektiikan 1960-luvulle ajoittuneesta ”renessanssista”, vaan laadullisen tutkimuksen kehittymisestä 1970- ja 1980-luvuilla. Dialogista ajattelua ovat hyödyntäneet ihmistieteet, joiden lähtökohdat ovat fenomenologisessa tai eksistenssihermeneuttisessa tieteenfilosofiassa.
Dialoginen menetelmä tutkimuksessa

Dialogisella filosofialla on erilainen asema tieteiden piirissä riippuen siitä, liittyykö se luonnontieteisiin vai ihmis- ja yhteiskuntatieteisiin. Dialogista filosofiaa koskevat näkemyserot toistavat osittain tieteenfilosofisen selittämisen ja ymmärtämisen välillä vallinnutta eroa.
Dialoginen menetelmä tutkimuksessa > Dialoginen filosofia luonnontieteissä

Ihmisen ja luonnon välistä dialogista suhdetta olivat hahmotelleet niin esisokraattiset luonnonfilosofit (varsinkin Zenon) kuin brittiläiset uuden ajan empiristitkin. Francis Baconilta tunnetun ”tieto on valtaa”  -näkemyksen mukaisesti katsottiin, että ihminen esittää luonnolle kysymyksiä, joihin luonto vastaa. Nykyään tätä asennetta toteutetaan tiedonhankinnan interrogatiivimalleissa, joita on kehitellyt muiden muassa Jaakko Hintikka.
Dialogisen filosofian näkökulmasta interrogatiivimalleja voidaan sanoa katekeettisiksi, sillä niissä tiedonhankintaan tähdätään strategisten kysymysten ja vastausten mukaisien oppijärjestelmien avulla. Induktiivisen ja deduktiivisen päättelyn asemasta tällainen ajattelu pyrkii hyödyntämään abduktiivisen päättelyn mallia, jonka mukaan kysyminen ja vastaaminen nähdään itseään muovaavana tapahtumasarjana.
Systeemiteorian alueella dialogisuuden käsitettä on käyttänyt Manhattan-projektissakin toiminut ydinfyysikko David Bohm (1917–1992). Vuosina 1985–1991 kirjoittamassaan teoksessa On Dialoque (1996) hän luonnosteli vapaan kommunikaation teorian, joka on sittemmin tunnettu nimellä Bohm dialoque (myös Bohmian dialoque). Sen idea on, että 20–40 ihmistä istuvat piiriin ilman esityslistaa muutamaksi tunniksi useana päivänä peräkkäin assosioimaan näkemyksiään vapaasti. Vapaan keskustelun on tällöin tarkoitus luoda ”vapaata tilaa” (free space), vaikka ryhmässä vallitseekin paine yksimielisyyteen. Bohm otaksui, että riittävän laajassa mitassa toteutettuna kyseinen ryhmätyömalli auttaisi ihmisiä ymmärtämään toistensa erilaisia arvoja. Hänen ajatuksiaan ovat myöhemmin kehittäneet William Isaacs, joka perustaa liikkeenjohdollisten dialogien jaottelunsa suoraan Bohmin teorialle. Myös Peter Senge toteaa rakentavansa organisaatioteoriaansa Bohmilta omaksutun ajattelun varaan kirjassaan The Fifth Discipline (1990).
Dialogisuuden käsitteestä on tullut organisaatio- ja systeemiteorian alueella eräänlainen muotisana. Tämä kuitenkin poikkeaa siitä käytöstä, joka dialogisuuden käsitteellä on humanistisen tieteenihanteen piirissä.
Dialoginen menetelmä tutkimuksessa > Etiikka ensimmäisenä filosofiana

Vaikka Nietzschen ajattelu oli dialogiin ja dialektiikkaan nähden kriittistä, hänkin tuli epäsuorasti hyödyntäneeksi dialogiseen filosofiaan liittyviä ajatuskulkuja ja olleeksi osa filosofian dialogiseen olemukseen liittyvää jännitteisyyttä. Nykyaikaisen vastakohdan sekä nietzscheläisyydelle että tieteen järkeisuskoisille valtapyrkimyksille tarjoaakin juuri Emmanuel Lévinasin filosofia, jonka mukaan etiikkaa ei tarvitse johdella tieto-opillisesta kiistelystä eikä sen mukaisesti kavennetusta näennäisdialogisuudesta.
Sen sijaan dialogisuus, joka perustuu kokonaisvaltaiseen toisen ihmisen kasvojen kohtaamiseen, voisi Lévinasin mukaan muodostaa eettisen toiminnan ytimen niin, että etiikka voisi korvata tietämisen paikan aristoteelisena prima philosophiana eli tietoteoriaa edeltävänä ”ensimmäisenä filosofiana”. Tässä suhteessa dialoginen filosofia on osoittautunut yhtä tärkeäksi oikeuttaa kuin vaikeaksi perustella ilman dialogisia vastaväitteitä.
Kirjallisuutta

Bahtin, Mihail: Dostojevskin poetiikka. Orient Express, 1991.
Bohm, David: On Dialoque. Toim. Lee Nichol. London: Routledge, 1996.
Buber, Martin: Die Schriften über das dialogische Prinzip. Heidelberg: Schneider, 1950.
Buber, Martin: Minä ja Sinä. 2. painos. Suomentanut Jukka Pietilä. (Ich und Du, 1923.) Helsinki: WSOY, 1993.
Burbules, Nicholas: Dialogue in Teaching: Theory and Practise. New York: Teachers College Press, 1990.
Derrida, Jacques: "Violence et métaphysique – Essai sur la pensée d’Emmanuel Levinas". Teoksessa: J. Derrida, L’écriture et la différence, s. 117–228. Paris: Éditions du Seuil, 1967.
Hankamäki, Jukka: Dialoginen filosofia.  Helsinki:  Books on demand, 2008.  ISBN 978-952-498-131-6.
Hintikka, Jaakko: ”Rules, utilities, and strategies in dialogical games”. Teoksessa: L. Vaina & J. Hintikka (ed.) Cognitive Constraints on Communication, s. 277–294. Dordrecht: Reidel, 1984.
Isaacs, William: Dialogue and the Art of Thinking Together – A Pioneering Approach to Communicating in Business and in Life. New York: Bantam Doubleday Dell Publishing Group, 1999.
Korhonen, Outi: Kansainvälisoikeudellinen tulkinta ja dialogisuus.  (Filosofisia tutkimuksia Tampereen yliopistosta vol 57)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1995.  ISBN 951-44-3768-3.
Lévinas, Emmanuel: Autrement qu'être ou au-delá de l’essence. Den Haag: Martinus Nijhoff, 1974.
Levinas, Emanuel: Etiikka ja äärettömyys: Keskusteluja Philippe Nemon kanssa. Toisen jälki.  ((Ethique et infini: Dialogues avec Philippe Nemo, 1982; La trace de l’autre, 1963.) Keskustelun suomennos ja esipuhe: Antti Pönni. Artikkelin suomennos: Outi Pasanen)  Tampere:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-663-7.
Huttunen, Rauno: Kommunikatiivinen opettaminen. Jyväskylä: SOPHI, 2003.
Senge, Peter: The Fifth Discipline – The Art and Practice of the Learning Organization. New York: Doubleday, 1990.
Frank Waller

| Frank Waller |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Frank Laird Waller
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1884 Saint Paul, Yhdysvallat
Kuollut: 29. marraskuuta 1941 (57 vuotta) Kansas City, Yhdysvallat
Yleisurheilija
Pituus:  176  cm
Paino:  71 kg
Laji:  pikajuoksu
Ennätykset:  440 jaardia: 49,6 (1905) 400m aitajuoksu: 53,6 (1904)
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | St. Louis 1904 | 400 metrin juoksu |  |
|  Hopeaa | St. Louis 1904 | 400 metrin juoksu |  |
Frank Laird Waller (24. kesäkuuta 1884 Saint Paul – 29. marraskuuta 1941 Kansas City) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Waller osallistui olympialaisiin kerran, vuonna 1904 St. Louisissa. Hän osallistui tuolloin 400 metrin juoksuun sekä 400 metrin aitajuoksuun, saavuttaen kummaltakin matkalta hopeaa.
Ennätyksikseen Waller juoksi 440 jaardilla ajan 49,6 vuonna 1905 sekä 400 metrin aidoissa ajan 53,6 vuonna 1904.
Ernst Hartert

Ernst Hartert.
Ernst Johann Otto Hartert (29. lokakuuta 1859 Hampuri – 11. marraskuuta 1933 Berliini) oli saksalainen lintutieteilijä.
Hänen isänsä oli kenraali, joka toimi komendanttina Preussissa Pillaussa, nykyisin Baltijsk. Ernst oli itseoppinut luonnontieteilijä, joka keräsi laajan munakokoelman ja konservoi lintuja.
Hartert toimi Walter Rothschildin yksityismuseon Tringin museonhoitajana 1892–1929. Hän toimitti neljännesvuosittain ilmestynyttä museon julkaisua Novitates Zoologicae (1894-1939) yhdessä  Rothschildin kanssa. Hän toimitti myös julkaisua Hand List of British Birds (1912) yhdessä Francis Charles Robert Jourdainin, Claud Buchanan Ticehurstin ja Henry Witherbyn kanssa.
Hartert matkusteli Intiassa ja Indonesiassa (1887), Afrikassa (1885-1886) ja Etelä-Amerikassa (1891-1892), sekä työnantajansa puolesta useita kertoja Pohjois-Afrikassa sekä Itä-Intiassa. 1930 hän luopui työstään ja muutti Berliiniin.
Hartert nimesi muun muassa kapverdenkiitäjän. Hänen kunniakseen on nimetty borneonpöllökehrääjä (Batrachostomus harterti), perunkirjopyrstö (Phlogophilus harterti), boliviankapuaja (Upucerthia harterti), bolivianpiikkipyrstö (Schizoeaca harterti) ja sumbansieppo (Ficedula harterti).
Teoksia

Die Vögel der paläarktishen Fauna (1903-22).
Practical Handbook of British Birds (1924).
Ernst Heinrich Weber

Ernst Heinrich Weber.
Ernst Heinrich Weber (Wittenberg, 24. heinäkuuta, 1795 – 26. tammikuuta, 1878) oli saksalainen lääkäri, joka vaikutti merkittävästi kokeellisen psykologian syntyyn.
Weber opiskeli lääketiedettä Wittenbergin yliopistossa. Vuonna 1818 hän sai vertailevan anatomian apulaisprofessorin viran Leipzigin yliopistosta. Vuodesta 1821 alkaen hän toimi Leipzigin yliopistossa anatomian ja fysiologian professorina. 1860-luvulla Weber työskenteli Gustave Fechnerin kanssa ja yhdessä he kehittivät psykofysiikan peruslainalaisuuksia kuten Weberin–Fechnerin lain. Vuonna 1866 Weber jäi eläkkeelle fysiologian professorin virasta ja vuonna 1871 anatomian professorin virasta.
Teoksia

Pääteokset
Anatomia comparata nervi sympathici (1817)
De aure et auditu hominis et animalium (1820)
Tractatus de motu iridis (1821)
Wellenlehre (1825)
Yhteisteoksia hänen veljiensä Wilhelm Eduard Weberin and Eduard Friedrich Weberin kanssa:
Zusätze zur Lehre vom Bau und von der Verrichtung der Geschlechtsorgane (1846)
Die Lehre vom Tastsinn und Gemeingefühl (1851)
Annotationes anatomicae et physiologicae (1851)
Ferran Corominas

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ferran Corominas Telechea
Syntymäaika: 5. tammikuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Vilobí d'Onyar, Espanja
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 173 senttimetriä
Seura
Seura: Elche
Pelinumero: 11
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2001–2004 | Espanyol B | 103 | (35) |
| 2003–2012 | Espanyol | 165 | (14) |
| 2011 | → Osasuna (laina) | 6 | (0) |
| 2011–2012 | → Girona (laina) | 40 | (18) |
| 2012– | Elche | 96 | (17) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19. tammikuuta 2015.
Ferran Corominas Telechea eli Coro (s. 5. tammikuuta 1983 Vilobí d'Onyar, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Segunda Divisiónissa pelaavaa Elcheä ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura

Coro on Espanyolin kasvatti. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 2. marraskuuta 2003 kotiottelussa Real Zaragozaa vastaan.
Kauden 2005–2006 viimeisellä sarjakierroksella ottelussa Real Sociedadia vastaan Coro pelasti joukkueensa putoamiselta viime minuutin maalilla. Ottelu päättyi Espanyolin 1–0-voittoon, ja tämän vuoksi Deportivo Alavésin kohtaloksi tuli pudota pääsarjasta. Coro onnistui maalinteossa myös Copa del Reyn loppuottelussa, jonka Espanyol voitti lopulta selvin 4–1 numeroin.
Kaudella 2006–2007 hän pelasi 30 ottelua ja teki niissä neljä maalia. Espanyol eteni myös Uefa-cupin loppuotteluun, jossa vastaan asettui toinen espanjalaisjoukkue Sevilla. Sevilla voitti loppuottelun rangaistuslaukauskilpailun jälkeen.
Aiheesta muualla

Ferran Corominasin tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
Fjodor Jurkovski

Fjodor Jurkovski vuonna 1874.
Fjodor Nikolajevitš Jurkovski (ven. Фёдор Никола́евич Юрко́вский, 1851 Nikolajev – 11. syyskuuta (J: 30 elokuuta) 1896 Pähkinälinna) oli venäläinen vallankumouksellinen narodnikki.
Fjodor Jurkovski syntyi aatelisperheeseen. Hän opiskeli Pietarin merenkulkuopistossa, teknologisessa instituutissa ja lääketieteellis-kirurgisessa akatemiassa valmistumatta mistään. Vuonna 1874 hän levitti vallankumouksellista propagandaa, joutui pidätetyksi, mutta pääsi vapaaksi takuita vastaan. Kansan vapautusjärjestön jäsenenä hän kannatti ”venäläisten jakobiinien” näkemyksiä ja vaati terrorismin käyttöä vallankumouksen välineenä.
Vuonna 1879 Jurkovski murtautui H’ersonin valtionrahastoon, josta vallankumoukselliset saivat yli puolentoista miljoonan ruplan saaliin. Salanimellä Saška-inžener hän osallistui Aleksanteri II:n ja Kiovan kenraalikuvernöörin murhayritysten valmisteluun. Hänet pidätettiin vuonna 1880 ja tuomittiin Kiovassa kahdenkymmenen vuoden pakkotyörangaistukseen ja sitä seuraavaan elinkautiseen karkotukseen. Vuonna 1881 Jurkovski saapui Irkutskin kautta Karan pakkotyövankilaan, jossa hän osallistui petturiksi epäillyn Pjotr Uspenskin murhaan. Toukokuussa 1882 hän pakeni Karasta, mutta jäi kiinni Kiinan rajalla, minkä jälkeen rangaistusaikaa lisättiin kymmenellä vuodella. Karan vankilalevottomuuksiin osallistunut Jurkovski lähetettiin vuonna 1883 Pietariin, jossa hän oli vangittuna Pietari-Paavalin linnoituksessa. Vuonna 1884 hänet siirrettiin Pähkinälinnan vankilaan, jossa hän kuoli ilmeisesti krooniseen munuaistulehdukseen.
Karassa ja myöhemmin uudestaan Pähkinälinnassa Jurkovski kirjoitti muistelmia ja keskeneräiseksi jääneen romaanin Bulgakov.
FC Ingolstadt 04

Fußball-Club Ingolstadt 04 e.V., tunnetaan yleisesti nimellä FC Ingolstadt 04 on saksalainen jalkapalloseura Ingolstadtin kaupungista. Seura perustettiin vuonna 2004, kun ESV Ingolstadt ja MTV Ingolstadt yhdistyivät yhdeksi fuusioseuraksi.
Kaudeksi 2013–2014 seura nousi Saksan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle 2. Bundesliigaan voitettuaan edellisen kauden lopulla ratkaisevassa karsintaottelussa Hansa Rostockin. Kaudella 2014–2015 joukkue voitti 2. Bundesliigan mestaruuden ja nousi historiansa ensimmäistä kertaa pääsarjaan, jossa se pelasi kaksi kautta 2015–2017.
Paikallinen autonvalmistaja Audi omistaa Ingolstadtin jalkapallostadionin ja harjoituskeskuksen sekä 20 % itse seurasta toimien samalla sen pääsponsorina.[lähde? ]
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Saksan jalkapallon 2. Bundesliiga 2019–2020
Arminia Bielefeld • VfL Bochum • SV Darmstadt 98 • Dynamo Dresden • Erzgebirge Aue • Greuther Fürth • Hamburger SV • Hannover 96 • FC Heidenheim • Holstein Kiel • SSV Jahn Regensburg • Karlsruher SC • FC Nürnberg • VfL Osnabrück • SV Sandhausen • FC St. Pauli • VfB Stuttgart • SV Wehen Wiesbaden
Frank Henri Klickmann

Frank Henri Klickmann ("F. Henri Klickmann", 4. helmikuuta 1885 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 25. kesäkuuta 1966 New York) oli yhdysvaltalainen erityisesti ragtime-musiikkiin ja myöhemmin jazz-musiikkiin keskittynyt säveltäjä ja sovittaja.
Tausta

Frank Henri Klickmann syntyi saksalaislähtöisen Rudolph Klickmannin ja Illinois'sta syntyisin olleen Carolina Klickmannin toiseksi lapseksi yhteensä viisilapsiseen perheeseen. Perhe oli hyvin musikaalinen. Hänen vanhempi sisarensa Emily oli musiikinopettaja ja myös Frank soitti ja opiskeli musiikkia koko nuoruusaikansa. Hänen opettajinaan oli useita lahjakkaita muusikoita, kuten hänen setänsä Ernest Louffer, Louise Harmon, Armin Hirsch, Alfred Piatti, sekä rouva Walter Stein.