stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jigdal

Jigdal (hepr. ‏יגדל‎) on päivittäisen juutalaisen aamupalveluksen (šahrit) avaushymni. Jigdal lauletaan myös sapatin aloittavan perjantai-illan iltapalveluksen (arvit) lopussa. Sen kirjoitti 1300-luvulla Roomassa elänyt rabbi Daniel Ben-Jehuda. Tämä 13-säkeinen hymni tiivistää 13 juutalaisen uskon peruskohtaa, jotka rabbi Moses Maimonides (1135 - 1204) muotoili mišna-kommentissaan (Sanhedrin 10:1). Sen jokainen säe on 16-tavuinen. Espanjan ja Portugalin sefardijuutalaiset lisäsivät siihen vielä 14. säkeen.
Jigdal esittää tiivistetysti juutalaisen uskon 13 peruskohtaa:
Jumala on Luoja.
Jumala on yksi ja jakamaton.
Jumalalla ei ole fyysistä olemusta.
Jumala on ikuinen.
Vain Jumalaa voi palvoa.
Profeettojen sanat ovat totuus.
Mooses oli suurin kaikista profeetoista.
Jumala antoi koko Tooran Moosekselle.
Tooraa ei voi muuttaa.
Jumala tuntee kaikki ihmisen ajatukset ja teot.
Jumala palkitsee ja rankaisee tekojen perusteella.
Jumala lähettää messiaan.
Päivien lopussa on ylösnousemus.
Sefardirituaalin lisäys:
"Nämä 13 ovat jumalallisen uskon ja Tooran perusta."
Isokauriit

| Isokauriit |
| --- | --- |
 Isokauriita (Cervus elaphus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Suku::  Isokauriit Cervus  Linnaeus, 1758
Katso myös
   Isokauriit Wikispeciesissä   Isokauriit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isokauriit (Cervus) on suku hirvieläinten lahkossa. Sukuun kuuluvat lajit vaihtelevat eri lähteissä.
Lajit

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) ja American Society of Mammalogists tunnustavat viisi lajia isokauriita:
Valkoturpakauris (Cervus albirostris)
Vapiti (Cervus canadensis)
Isokauris (Cervus elaphus)
Cervus hanglu
Japaninkauris (Cervus nippon)
Katri Viinikka

Katri Elina Viinikka (s. 3. syyskuuta 1965) on suomalainen diplomaatti. Hän on ollut ulkoministeriön palveluksessa vuodesta 1992.
Viinikka on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri Helsingin yliopistosta.
Viinikka on työskennellyt Suomen suurlähettiläänä Haagissa 1. joulukuuta 2015 alkaen. Sitä ennen hän oli YK- ja yleisten globaaliasiain yksikön päällikkönä ulkoministeriön poliittisella osastolla ja on aiemmin palvelut myös Brysselissä Suomen pysyvässä edustustossa EU:ssa sekä Suomen edustustoissa Berliinissä ja Bonnissa. Kotimaassa hän on työskennellyt ulkoministeriön Afrikan- ja Lähi-idän osastolla, kehityspoliittisella osastolla sekä poliittisen osaston ihmisoikeusyksikössä ja vuosina 2005–2007 ulkoministerin virkamiessihteerinä.
Viinikalle myönnettiin Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkki 2008.
Viinikan puoliso on lähetystöneuvos Pekka Puustinen.
Intiannokkakala

| Intiannokkakala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Nokkakalat Beloniformes
Alalahko::  Belonoidei
Yläheimo::  Scomberesocoidea
Heimo::  Nokkakalat Belonidae
Suku::  Xenentodon
Laji::  cancila
Kaksiosainen nimi
 Xenentodon cancila  (F. Hamilton, 1822) 
Katso myös
   Intiannokkakala Wikispeciesissä   Intiannokkakala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Intiannokkakala (Xenentodon cancila) on nokkakalojen heimoon (Belonidae) kuuluva kala.
Kuvaus

Intiannokkakala on väriltään vihreänhopea. Kylkiviiva on kyljen alaosassa. Evät ovat ruumiin takaosassa. Nokkakala on tavallisesti 30–40 senttimetriä pitkä. Sen luut ovat vihreät.
Ravinto

Intiannokkakala on petoeläin, joka syö ravinnokseen pääasiassa pienempiä kaloja, hyönteisiä, kastematoja ja katkarapuja.
Elinalue

Nokkakalat esiintyvät Aasiassa, mutta suurimmaksi osaksi Sri Lankan, Itä-Intian, Mekogin, Thaimaan, Myamarin ja Nepalin alueilla.
Elinalue > Elinympäristö

Intiannokkakala elää puroissa ja joissa. Ne elävät myös luhdissa. Ne joutuvat joskus ihmisten asuttamille alueille monsuunien aikana.
Aiheesta muualla

ITIS: Xenentodon cancila (englanniksi)
Irtokarkki

Candykingin myyntipiste norjalaisessa kaupassa vuonna 2017.
Irtomakeiset eli irtokarkit eli irtokaramellit ovat karkkeja, joita myydään muun muassa kioskeissa, lähikaupoissa, marketeissa ja karkkikaupoissa niin, että ostaja kokoaa (tavallisesti kauhalla) pussiin haluamiaan makeisia haluamansa määrän. Hinta määritellään punnitsemalla pussi sisältöineen, minkä tekee joko ostaja tai myyjä.
Jos makeisen ostaa irtokarkkihyllystä, sen saattaa saada halvemmalla kuin valmiiksi pussitettuna. Tämä johtuu siitä, että kauppa myy irtokarkit keskiarvohinnalla, jossa sekä kalliit että halvat makeiset saavat saman kilohinnan.
Pohjoismaiden suurin irtokarkkitukkuri on Candyking, jonka Cloetta osti vuonna 2017.
Historia Suomessa

Irtomakeiset tulivat myyntiin kioskeihin ja kahviloihin 1970-luvun lopulla. Niitä myytiin kappalehinnalla – markka-aikaan jopa yhden pennin hintaisia oli saatavilla. Irtokarkit pussitti myyjä, ei suinkaan asiakas itse. Ne olivat kioskeissa usein esillä lasipurkeissa ikkunan edessä; myyjä otti karamelleja lusikalla asiakkaan pyynnön mukaisesti pussiin esimerkiksi "viisi kappaletta" tai "markalla".
Ensimmäiset irtomakeiset olivat hedelmäisiä nallekarkkeja, merirosvokaramelleja eli "merkkareita" sekä pommeja, joita oli salmiakin ja hedelmän makuisia. Irtomakeisia olivat myös salmiakkiset merenneidot, jotka olivat yksittäin myytäviä irtokarkkeja hieman isompikokoisia.
Vuonna 2013 Candykingin Suomen tuotepäällikkö kertoi, että suklaisista irtokarkeista suosituin oli Susu-pala. Muita suosikkeja olivat vaniljafudge, nallekarkit ja tutit, jogurttirusinat ja Noitapilli. Irtokarkkien menekeissä on kausivaihtelua, suklaiden osuus korostuu syyskuusta joulukuuhun, kun taas alkuvuonna syödään salmiakkia, pääsiäisen aikoihin suklaa- ja hedelmärakeita ja kesällä viinikumeja ja vaahtokarkkeja.
Irtokarkkien menekki kasvoi vahvasti 2010-luvun puolivälissä. Suurin kasvu tapahtui Cloettan markkinointipäällikön mukaan suklaan ja kirpeiden karkkien myynnissä. Uutena käyttökohteena hän mainitsi irtokarkkibuffetit häissä ja muissa juhlissa.
Vuonna 2017 Cloettan liiketoimintajohtaja kertoi, että Suomessa kulutetaan eniten hedelmämakeisia, suklaata, toffeita, lakritseja ja salmiakkeja. Eniten osuuttaan olivat kasvattaneet suklaa ja kirpeät hedelmämakeiset.
Vuonna 2018 S-ryhmän myydyimpiä irtokarkkeja olivat Susu-pala, Suklaatoffeerulla, Ahaa suklaacrisp, Valkosuklaatoffee, Amerikan pastillit, Hedelmänaperot, Pätkis minibites, Sirkusaakkoset, Ässä Hedelmä ja Valkosuklaa-mustikka. Keskon ruokakaupoissa irtomakeisia myytiin yleensä joko Candyking- tai Karkkikatu-konseptilla, jolloin kaupoissa oli myynnissä vain jommankumman tuotteet. Candykingin myydyimmät tuotteet olivat Susu-pala, Pätkis minibites, Suklaatoffeerulla, Fizzy Bubblegum bottles, Jugurttirusinat, Suklaatoffeerae, Noitapilli XL, Naperoiset, Vadelma-lakritsikallot ja Amazon. Karkkikadun suosituimmat tuotteet taas olivat Center, Suklaacrisp, Sirkusaakkoset, Fizzy pop, Kanolds Gräddkola, Suklaalakupallo, Crispy rocks rice, Hedelmätutit, Pääkallot ja jaetulla 10. sijalla Polly, Vanilja fudge ja Metsämarjat.
Kulutus Suomessa

Suomalaiset syövät vuosittain noin 14 kiloa makeisia. Irtokarkkeja syödään Suomessa kaikissa ikäryhmissä, eniten irtomakeisia kuluttavat 15–24-vuotiaat ja 45–59-vuotiaat. Miehet syövät irtokarkkeja enemmän kuin naiset. Lapset pitävät eniten hedelmäkarkeista, niin makeina ja kirpeinäkin, kun taas salmiakki ja laku maistuvat aikuisille. Iäkkäämpi väestö suosii lapsuudesta tuttuja makuja, kuten Pihlaja- ja aniskarkkeja. Suklaa maistuu kaikenikäisille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Irtokarkki Wikimedia Commonsissa
Irtokarkkihylly Jyväskylässä vuonna 2013.
Kelttiläiset maat

Kelttiläiset maat nimitystä käytetään niistä maista ja alueista, joissa puhutaan kelttiläisiä kieliä ja joissa kelttiläinen kulttuuri on säilynyt. Kelttiläinen liitto on tunnustanut kuusi aluetta kuuluviksi kelttiläisiin maihin. Nämä ovat Irlanti (Éire), Skotlanti (Alba), Mansaari (Mannin), Wales (Cymru), Cornwall (Kernow) ja Bretagne (Breizh). Myös Englanti, Galicia ja Asturia luokitellaan joskus kelttiläisiksi maiksi niiden kelttiläisen historian takia.
Kielet

Useimmat alueet luokitellaan kelttiläisiksi niissä puhutun kielen perusteella. Jokaisella nykyisin kelttiläisiksi luokitellulla alueella puhutaan kelttiläistä kieltä. Kuitenkin millään näistä alueista kelttiläiset kielet eivät ole valta­kieliä, vaan niissä puhutaan englantia, ranskaa tai skottia. Myös eräillä kelttiläisiksi maiksi luokittelemattomilla alueilla puhutaan kelttiläisiä kieliä. Kymriä puhutaan Patagoniassa ja gaelia Cape Bretonissa.
Nykypäivänä kelttiläisiä kieliä puhutaan seuraavasti:
Kymri 537 870
Iiri 391 470
Bretoni 500 045
Gaeli 58 552
Korni 2 000
Manksi 1 689 toisena kielenä
Muut alueet

Suurimmassa osassa Länsi- ja Keski-Eurooppaa on ollut kelttiläistä vaikutusta, mutta kelttiläiset kielet eivät ole siellä säilyneet. Iberian niemi­maalla eli aikoinaan useita keltti­ryhmiä ja osalla paikan­nimistä on kelttiläinen alku­perä. Kelttiläisissä kielissä Englantia kutsutaan saksien maaksi. Tämä johtuu saksien aikoinaan suorittamasta Englannin valtauksesta. Englannin alueella on puhuttu kelttiläisiä kieliä 1700-luvulle saakka; viimeinen äidin­kielenään kornia puhunut kuoli 1676 ja Herefordshiressä puhuttu kymri hävisi samoihin aikoihin. Eräät vallonit pitävät itseään kelttiläisinä.
Aiheesta muualla

Celtiaid modern (kymriksi)
Kelttiläisen liiton sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kelttiläiset maat
Keränen, Mika: ”Kelttiläisyys” traditionalismin regressiivisenä utopiana (Osa 1) Sarastus.  11.5.2013.
Jacobus Pauli Raumannus

Jacobus Pauli Raumannus eli Jaakko Paavalinpoika Raumannus (noin 1600 mahdollisesti Rauma – 1678 Pirkkala) oli suomalainen kirkkoherra ja uskonnollisen kirjallisuuden suomentaja. Hän julkaisi luterilaisen kirkon tunnustuskirjat nimellä Confessio Fidei, Se on Augsburgin Uscon Tunnustos, Suomexi (1651) ja D. Martinus Lutheruxen Catechismus Se suurembi (1674) ja lisäksi virsi- ja evankeliumikirjan.
Nähtävästi raumalaissyntyisen Raumannuksen mainitaan opiskelleen ulkomailla yliopistossa. Hän toimi ainakin vuodesta 1632 lähtien Turun lukion yhteydessä toimineen alkeiskoulun eli pedagogion opettajana. Raumannuksesta tuli Pirkkalan kirkkoherra 1638, ja tämä virka hänellä oli kuolemaansa saakka. Raumannus oli myös Tyrvään rovastikunnan lääninrovasti vuosina 1645–1678. Hän oli pappissäädyn valtiopäivämiehenä Tukholmassa vuosina 1642 ja 1664, ja hän oli Turun pappeinkokouksessa synodaaliväitöksen respondentti 1632 ja suomenkielinen saarnaaja 1667. Hänet haudattiin 12. lokakuuta 1679 Pirkkalan kirkkoon alttarin alle.
Raumannus suomensi ensimmäisenä Augsburgin tunnustuksen joka painettiin 1651. Hän aloitti 1664 Avenariuksen rukouskirjan, vuoden 1655 uskonsäännön, Schmalkaldenin artikkelien sekä Martti Lutherin Ison katekismuksen suomentamistyön ja sai teokset suomennettua painokuntoon syksyllä 1672. Ison katekismuksen suomennos painettiin 1674 ja Avenariuksen rukouskirjan suomennos (D. Avenariuxen aamu- ja ehto-rucouxet, joca päiwä wijckosa) julkaistiin samana vuonna piispa Johannes Gezelius vanhemman painattaman suomenkielisen virsikirjan liitteenä. Raumannuksen suomennostyötä tuettiin myöntämällä hänelle elinikäinen vapautus kruununveroista ja antamalla hänen verorästinsä anteeksi. Myös teosten painatus maksettiin valtion varoista.
Suomennokset

Confessio fidei: Thet är, then Avsbvrgiske troos beken[n]else vppå finska språket, så at the trenne almenneliga christeliga symboler och confessions artiklarne, vthi the swenska och finska tungowålen [sic], wäl correspondera och egenteligen öfwerens stämma: medh en enfaldig, doch nödig förestält praefation, vthtolkat och skrifwin aff Jacobo Pauli Raumanno och medh hans egen flijt och bekostnat af trycket vthgången: Confessio fidei, se on Avgsbvrgin uscon tunnustos, svomexi, nijn että ne colmet yhteiset christiliset symbolat ia tunnustoxen artikelit ruodzin ia suomen kielen, hywin ia soweliast yhten sowitetut owat; ynnä etehen-pandun, ehkä halwan, nijn cuitengin tarpelisen, esipvhen cansa: käätty ia walmistettu a Jacobo Pauli Raumanno, omalla ahkerudell' ia culutuxella. Prändätty Stockholmis, Henrich Keijsarilda. Anno M DC LI. I Stockholm  hoos Henrich Keysar, anno Christi 1651
D. Martinus Lutheruxen Catechismus: se suurembi hänen cuningallisen Maij:tins cuningas Carlein, sen XI. Ruotzin, Göthein, ja Wendein, etc. etc. suurwoimallisimman cuningan ja herran armollisimman käskystä, ja culutuxella. Suomexi käätty â Jacobo Raumanno pastore & praeposito in Birckala. Turusa prändätty Johann Winterildä, anno 1674
Martin Luther: Suurempi katekismus; suomeksi käänt. Jakob Raumannus. Painettu v. 1674 ilmestyneen painoksen mukaan. Pilpola, Rauma 1891
Aiheesta muualla

Laine, Tuija: / Raumannus, Jacobus (K 1678) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  18.7.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kerkolan työväentalo

| Kerkolan työväentalo |
| --- | --- |
Sijainti:  Kerkola, Somero
Valmistumisvuosi:  1914–1915?
Tuhoutui:  1930
Rakennuttaja:  Kerkolan Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  lauta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kerkolan työväentalo oli Someron kaupungin Kerkolan kylässä sijainnut työväentalo. Se jäi tyhjilleen 1920-luvun loppupuolella ja tuhoutui tulipalossa vuonna 1930.
Historiaa

Kerkolan työväenyhdistys perustettiin vuonna 1907. Keväällä 1915 yhdistys vuokrasi tontin 50 vuoden vuokrasopimuksella ja rakensi siihen työväentalon. Talon rakentamisesta tosin kirjoitettiin lehdessä jo talvella 1915, joten se saatettiin rakentaa jo edellisenä vuonna. Rakennusaineina käytettiin erään navetan hirsiä. Noin vuodet 1922–1925 yhdistys oli toimimatta, ja vuonna 1925 järjestettiin kokous, johon saapui noin 60 henkeä ja jossa keskusteltiin piirisihteeri E. Kivisalon johdolla yhdistyksen henkiin herättämisestä. Kukaan ei kuitenkaan ilmoittautunut halukkaaksi toimimaan yhdistyksessä, joten se päätettiin lakkauttaa. Näin ei kuitenkaan vielä tapahtunut, sillä vielä vuonna 1927 yhdistys järjesti iltamia ja keräsi jäsenmaksuja. Yhdistyksen viimeinen tilinpäätös tehtiin kesällä 1929, ja kyseisenä vuonna yhdistys purettiin ja talo myytiin Pitkäjärven työväenyhdistykselle pois siirrettäväksi.
Joulukuussa 1929 Kerkolan ja lähikylien nuoriso järjesti luvattomat tanssit työväentalolla. Niiden yhteydessä syntyi tappelu, jossa ammuskeltiin tuliaseella. Yksi henkilö menetti henkensä. Tappelusta tuomittiin kaksi henkilöä kolmen ja neljän kuukauden vankeusrangaistuksiin sekä sakkoihin. Tuomioiden pienuus johtui siitä, ettei tutkinnassa saatu lopullisesti selville, kuka kuolettavan laukauksen oli ampunut. Samanlainen tapaus oli sattunut myös vuonna 1924.
Kesäkuun viimeisen päivän vastaisena yönä vuonna 1930 työväentalo paloi. Se oli tuolloin ollut jo jonkin aikaa tyhjillään. Palon epäiltiin saaneen alkunsa kortinpelaajien varomattomasta tulenkäsittelystä. Jotkut aikalaiset ovat myös muistelleet, että kommunistit ja porvarit olisivat polttaneet talon tarkoituksella sulassa sovussa.
Jalo Sihtola

Jalo Sihtolan muotokuva (noin 1910, Yrjö Ollila).
Jalo Toivo Sihtola, vuoteen 1918 Aaltonen (18. toukokuuta 1882 Lammi – 21. syyskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen teollisuusmies ja taidemesenaatti. Sihtolalle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1967.
Sihtolan vanhemmat olivat kirjansitoja Jaakko Aaltonen ja Amanda Felin. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1900 ja valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1905.
Sihtola työskenteli metsäteollisuuden parissa. Hän toimi aluksi myyntitehtävissä ja myöhemmin Enso-Gutzeitin Tainionkosken ja Kaukopään tehtaiden paikallisjohtajana (vuosina 1932–1949). Noissa tehtävissä hän joutui matkustelemaan ympäri Eurooppaa, Aasiaa ja Pohjois-Amerikkaa. Vapaa-aikanaan hän sai mahdollisuuden tutustua maalaustaiteeseen, josta tuli hänelle tärkeä harrastus.
Jalo Sihtola avioitui vuonna 1907 Ester Sofia Andersinin (1884–1964) kanssa, jonka vanhemmat olivat merenkulkuneuvos Ernst Andersin (1856–1926) ja Nanny Sahlberg. Ester ja Jalo Sihtola saivat kuusi lasta.
Jalo Sihtola oli kirjailija Mika Waltarin isän Toimi Waltarin nuoruudenystävä. Toimi Waltarin kuoltua Sihtolasta tuli Mika Waltarin sijaisisä. Hän luki Mika Waltarin ensimmäisiä käsikirjoituksia, tuki häntä taloudellisesti, ja he olivat myös kirjeenvaihdossa aina Sihtolan kuolemaan saakka. Myös Waltari aloitti taiteen keräämisen Sihtolan esimerkin vaikutuksesta.
Sihtolalla oli vaikutusta Waltarin tuotantoon, mm. kirjansa Mikael Hakim (1949) omisteessa Sihtolalle Waltari kirjoittaa: "Jalo Sihtolalle, pieneksi kiitokseksi Espanjankirjeistä, jotka virkistivät tämän kirjan loppuvaiheita, ja tuoreista matkavaikutelmista, jotka sytyttivät jälleen ulkomaiden intoni, sydämellisesti Mika Waltari 9.12.1949."
Säätiö

Sihtolan ja hänen puolisonsa keräämästä mittavasta suomalaisen ja ulkomaisen taiteen kokoelmasta muodostettiin vuonna 1958 Ester ja Jalo Sihtolan Taidesäätiö, jonka kokoelmasta pääosa on sijoitettu Ateneumin taidemuseoon Helsingissä. Myös Imatran taidemuseo ja Jyväskylän taidemuseo saivat säätiöltä huomattavat lahjoitukset.
Kattoristikko

Kolmiomaisia kattoristikoita.
Kattoristikko eli kattotuoli on vesikaton kannatinrakenne, joka koostuu tyypillisesti kolmio- tai ristikkomuotoon kiinnitetyistä palkeista. Kattoristikot ovat yleensä puuta, suuremmissa kohteissa voidaan käyttää myös metallista hitsattuja kattoristikoita. Kolmiomuoto tekee rakenteesta jäykän kappaleen ja ehkäisee liitoksiin syntyvän taivutusjännityksen.
Perinteisesti puiset kattoristikot on usein valmistettu työmaalla lankuista ja laudoista naulaamalla. 1900-luvun lopulla yleistyneet teollisesti valmistetut NR-ristikot tehdään mitallistetusta lankuista, jotka kiinnitetään naulalevyillä toisiinsa. Yleisin puutavaradimensio naulalevyristikoissa on 42×98/123. Sallitut taipumat tällaisissa kattoristikoissa ovat pieniä.
Vanhimmat kattoristikkotyypit Suomessa

Keskiajalta 1900-luvun alkuun asti puiset kattotuolit niin pieniin kuin suuriinkin rakennuksiin valmistettiin Ruotsissa ja Suomessa järeähköistä mäntyparruista tai harvemmin kuusiparruista. Osat liitettiin toisiinsa tapitetuin tai naulatuin loviliitoksin. Tällaiset kattotuolit, kuten ruotsalainen kattotuoli eli konttikattotuoli ja romaaninen alapaarteellinen kattotuoli, ovat olleet joustavuutensa vuoksi kestäviä myös silloin, kun kattorakenteen alustassa on tapahtunut kohtuullisia muodonmuutoksia. Myös tulipalossa ja lahovauriotilanteissa nämä rakenteet ovat käyttäytyneet edullisella tavalla. Esimerkiksi tulipaloissa keskiaikaisten kirkkojen kiviholvit ovat usein kestäneet palossa keventyneiden kattorakenteiden vähittäisen sortumisen holvien päälle. Kansanrakentamisessa yleisin katon kantava rakenne ei kuitenkaan ollut ennen 1900-lukua kattotuolien muodostama rakenne vaan hirsirakennusten vuoliaiskatto.
Kattoristikkotyyppejä

Normaali harjaristikko
Saksiristikko
Pulpettiristikko
Palkkiristikko
Kehäristikko
Vinosauvainen käyttöullakkoristikko
Suorasauvainen käyttöullakkoristikko
T-saksiristikko
Mansardiristikko
Erikoisristikko
Ristikon muuttujat

Kuormat (yläpaarre-, alapaarre-, tuuli-, lumi-, rakennekuorma...)
Ristikkotyyppi
Alapaarteen pituus
Räystään pituudet
Kattokaltevuus tai harjakorkeus
Tukikorkeus
Tuen leveys
Kappalemäärä
Kannatinjako
Katemateriaali
Mahdollisen välituen paikka
Huonetilan mitat (kehä- ja mansardiristikot)
Lisäksi muuttujina voivat olla räystään muoto/koko, yläpohjaeristeen paksuus, yläpuolisten kulkusiltojen paikat, seinän yläpään rakenne, räystäiden maalaus jne.
Kattoristikon suunnittelu

Kattoristikot suunnitellaan Eurocode 5:n mukaan. Suunnittelu tehdään lähes poikkeuksetta tähän tarkoitukseen suunnitellulla tietokoneohjelmalla ja valmistetaan tehtaassa. Ristikot suunnitellaan hyvin tarkkaan ja niissä ei ole juurikaan ylimääräistä kantokykyä (suunnittelussa käytetään vähintään 1,6-kertaista kuormaa). Ristikot suunnitellaan ottamaan vastaan vain pystysuoria voimia, muut kattoon kohdistuvat voimat otetaan vastaan yläpohjan levytyksillä ja vinositeillä. Ristikoiden suunnitteluun kuuluu olennaisena osana myös ristikoiden tuenta ristikon suuntaa poikkisuuntaan. Näitä niin sanottuja vinositeitä voidaan tarvita itse ristikoiden tuentaan tai rakennuksen kokonaisjäykistämiseen (jolloin ne määrää rakennuksen rakennesuunnittelija rakennesuunnitelmassa). 11. maaliskuuta 2010 Teuvalla romahti tuotantotila ristikoiden tuentojen puuttumisesta johtuen, vaikka ne oli ristikkosuunnittelussa määrätty asennettavaksi.
Kattoristikon säilytys

Irtaaltaan kattoristikot ovat suhteellisen heikkoja ja niitä tuleekin säilyttää ja käsitellä suurta varovaisuutta noudattaen. Ristikot pitää tukea niin, että taipumia ei synny eikä vaaraa kaatumiselle ole. Kattoristikot tulee suojata säältä, koska niissä käytetty puutavara on uunikuivattua ja menettää kantokykyään, jos sen kosteus lisääntyy.
Puisen kattoristikon edut ja haitat

Puinen kattoristikko on edullinen vaihtoehto alle 20 metrin jänneväleillä, sen ylittävissä jänneväleissä liimapuupalkit, teräspalkit tai teräsristikot tulevat edullisemmaksi. Myös kattotyypin muutoksella voidaan rakenne saada taloudellisemmaksi. Navetoissa ja muissa syövyttäviä kaasuja tuottavissa laitoksissa metalliset naulalevyt syöpyvät ja menettävät lujuuttaan ajan mittaan.
Paloristikko

Nykymääräykset vaativat rakenteilta riittävän pitkää kestoa palotilanteessa, jotta rakennuksen evakuointi voitaisiin toteuttaa turvallisesti ilman romahtamisen vaaraa. Keinoina käytetään esimerkiksi palokyllästämistä, naulalevyjen suojausta kuumuudelta, kolminkertaisia ristikoita ja saumattomia alapaarteita. Kolminkertaisten  ristikoiden ideana on se, että kaksi reunimmaista ristikkoa suojaavat keskellä olevaa ristikkoa (naulalevyt ovat vain ristikon sivulla), joka kantaa yksin koko kuorman. Saumattomassa alapaarteessa ideana on se, että alapaarre on korkea ja kykenee yksin kantamaan rakenteen koko painon lyhytaikaisesti. Massiivinen (liimapuu tai LVL) palaa maksimissaan 0,7 mm/min, joten esimerkiksi 42 mm paksusta puusta on 10 min palon aloituksesta jäljellä 28 mm ja 122 mm korkeasta lankusta 108 mm ja loppu puuaines on edelleen hyvässä kantokyvyssä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kattoristikko Wikimedia Commonsissa
Kattotuoleja asennetaan.
Katri Valan puisto

Katri Valan hautapaikka.
Hiekkakenttä Katri Valan puistossa.
Penkki Katri Valan puistossa.
Katri Valan puisto on Helsingin Sörnäisissä Vilhonvuorella. Marjatanmäen puisto nimettiin runoilija Katri Valan mukaan vuonna 1953. Vala asui vuosina 1931–1933 miehensä Armas Heikelin kanssa puiston läheillä Vilhovuorenkujalla niin sanotussa Marjatan talossa.
Valan tuhkauurna on muurattu puiston Hämeentien puoleisen rinteen kivivalliin. Kivivallissa on vuonna 1950 paljastettu laatta, jonka suunnittelijana pidetään Tapio Tapiovaaraa. Laatassa lukee: "Runoilija Katri Vala 11.X.1901–28.V.1944". Syntymäkuukausi on siinä virheellisesti lokakuu, kun sen pitäisi olla syyskuu.
Ennen puiston nimeämistä Katri Valan puistoksi alueella ei ollut virallista nimeä. Epävirallisesti sitä kutsuttiin Vilhovuoren puistoksi ja myöhemmin Marjatanmäeksi.
Puiston alla olevassa väestönsuojassa toimii Teatteri Kultsa, jonka sisäänkäynti on Käenkujalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katri Valan puisto Wikimedia Commonsissa