stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peipsijärvi
Maantietoa > Peipsijärven valuma-alue

Järvi kuuluu Narvanjoen vesistöön, jonka laskujoki Narvanjoki laskee Itämeren Suomenlahteen . Sen valuma-alueen pinta-ala on 56 200 km² ja joka on 3,6&% koko Itämeren valuma-alueesta. Siitä 36 100 km² (64,3%) kuuluu Venäjälle, 17 000 km² (30%) Virolle ja 3 560 km² (5,5%) Latvialle. Valuma-alueen eteläosissa on vielä pieni osa, joka ulottuu Valko-Venäjälle. Peipsijärven valuma-alue on Narvanjoen valuma-aluetta hieman pienempi. Sen 47 800 km² laajuisesta valuma-alueesta 27 917 km² kuuluu Venäjälle, 16 323 km² Virolle ja muut alueet ovat edellisen vertailun suuruiset.
Järvestä virtaa vuosittain Narvanjoen kautta keskimäärin noin 12,6 km³ vettä, mikä muodostaa 3 % Itämeren kokonaisvirtauksesta. Järveen laskevista joista ja puroista tulee yhteensä 9,3 km³ vuodessa ja sateista tulee 2,0 km³ lisää. Järveen tulevasta vedestä poistuu 85,3 % Narvanjoen kautta ja vedenpinnalta haitumalla häviää 14,7 % lisää. Järveen laskevista joista ovat kaksi muita selvästi suurimpia: Velikaja ja Emajoki . Seuraavaksi suurempia ovat esimerkiksi Võhandu , Želtša, Piusa , Rannapungerja  ja Tšornaja.
Järven valuma-alueen maankäyttö jakaantuu seuraavasti: viljeyalueet 42 %, metsämaat 40 %, kosteikot ja suot 6 %, avovettä 2 % ja asutus-, teollisuus- ja tiestön alueet 10 %. Valuma-alueen aktiivisesti viljelty maa-ala on huomattavasti kutistunut 1990-luvulta alkaen. Esimerkiksi Velikajan valuma-alueella 40 % peltoalasta ei ole aktiivisessa viljelyssä.
Luontoarvoja > Ilmaston vaikutukset

Järvi sijaitsee pohjoisella vyöhykkeellä, jossa lämpötilat vaihtelevat yleensä -20 °C – +30 °C. Järven lämpötiloja tunnetaan vuodesta 1924 alkaen. Korkein pintaveden lämpötila mitattiin 27. heinäkuuta 1988, joka oli 28,8 °C. Korkeimmat lämpötilat mitataan yleensä heinäkuussa, mutta vuosittaiset ennätykset sattuvat kesäkuusta elokuuhun. Järvi jäätyy talveksi ja jääkansi peittää järven joulukuusta huhtikuuhun. Ilmaston epävakauden takia jäätyminen ja sulaminen vaihtelevat nykyään suuresti. Esimerkiksi jäidenlähtö oli vuonna 2008 jo 19. tammikuuta. Jään paksuus on yleensä ollut 50–60 senttimetriä, mutta se on voinut joinakin vuosina ylittää 75 senttimetrin paksuuden. Järvi jäätyy marras-joulukuun vaihteessa ja vapautuu jäistä huhti-toukokuussa, jolloin myös vesi on yleensä korkeimmillaan. Jäät lähtevät ensimmäisenä Pihkovanjärvestä ja Kuumajärvestä.
Kuumajärvellä vesi on muuta järveä hieman lämpimämpi talvella ja keväällä. Kuumajärven jäätilanne on erilainen kuin muissa järvenosissa, sillä täällä ovat jäät heikommat, ohuemmat ja ne lähtevät Kuumajärvestä yleensä ensimmäisenä.
Luontoarvoja > Vedenlaatu

Peipsijärvi oli viime vuosisadalla vielä miksotrofinen järvi, mutta sen tila on siitä asti heikentynyt. Peipsijärven tilaa on seurattu sitä tiiviimmin mitä enemmän se on rehevöitynyt. Rehevöitymisen varjopuolena on ollut ennen niin kalaisan järven tuotannon vähentyminen. Heikko vedenlaatu johtuu osaltaan pitkäaikaisesta asutuksen ja teollisuuden jätevesien laskemisesta suoraan puhdistamatta Peipsijärveen laskeviin jokiin. Tässä asiassa on tapahtunut edistystä. Toisaalta, vaikka Peipsijärven valuma-alueella toiminut maatalous on vähentynyt, ovat sen päästöt ovat edelleen suhteellisen korkeat. Metsien tiheä ojitus tuo sadevedet nopeasti jokiin ja samalla huuhtoutuu niihin veden mukaan maaperästä ravinteita. Järven rehevöityminen ei ole tasaista, vaan Pihkovanjärvi voidaan luokitella hypertrofiseksi järvenosaksi ja pohjoinen järviallas eutrofiseksi järvenosaksi. Samalla kun järvi rehevöityy kauttaaltaan, kulkeutuvat ravinteet etelästä kohti pohjoista. Veden virratessa pohjoiseen päin saa Kuumajärvi osansa Pihkovanjärven ravinteista. Rehevyydestä kertova ja silmin helposti havaittava suure on näkösyvyys. Se on samealla Pihkovanjärvellä keskimäärin 0,7 metriä, Kuumajärvellä 0,95 metriä ja Suurjärvellä 1,8 metriä. Näkösyvyys vaihtelee sameustilanteen mukaan 0,5 – 3,4 metriin. Yhteyttävien levien elopaino vaihtelee suuresti. Tutkimuksissa käytetään yleensä klorofylli-α mittaustuloksia. Ne ovat keskimäärin 23,7 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l, vaihtelua 6,4 – 88,0 μg/l). Pihkovanjärvessä vaihtelu on suurempaa (26,2 – 149,6 μg/l) kuin Suurjärvessä (5,9 – 53,9 μg/l). Samansuuntainen tulos saadaan kokonaisfosforin ja kokonaistypen pitoisuuksilla. Se on Peipsijärvellä fosforin osalta keskimäärin 48,3 μg/l (vaihtelua 16,7 – 140,2 μg/l) ja typen osalta 784 μg/l (vaihtelua 439 – 1 400 μg/l). Pihkovanjärvessä fosforin arvot voivat vaihdella 53,1 – 250,8 μg/l ja typen arvot 829 – 1 577 μg/l. Suurjärvessä tilanne on parempi: fosforipitoisuudet ovat 17,1 – 82,0 μg/l ja typpipitoisuudet 417 – 1 188 μg/l.
Luontoarvoja > Vesikasvillisuus

Järvestä tavataan noin 150 suurta vesikasvi- ja kosteikkokasvikasvilajia (ilmoitetaan myös 120 lajia ), joista yleisin on aina ollut ahvenvita ja rantavedessä järviruoko. Vesikasvillisuus on kokenut ravinteiden lisääntyessä muutoksia. Muutamat mesotrofiset kasvilajit ovat katoamassa eutrofisten kasvilajien lisääntyessä. Maisemallisesti suuri muutos on ruokakasvillisuuden 70-kertaistuminen järven pohjoisosassa. Ruovikoiden lisääntyminen johtuu kolmesta asiasta: ravinnemäärien kasvusta, 1960- ja 1970-lukujen matalat vedenpinnat ja ruovikoiden niittämisen loppuminen. Rehevöityminen on suosinut sellaisia vesikasveja kuin pikkuhaura, vesirutto, pyörösätkin, karvalehti, ristilimaska, isolimaska ja hentovita. Nämä ovat yleisiä Peipsijärven eteläosissa ja ne leviävät kohti pohjoisosan rantoja. Järven vesikasvillisuus oli lajimäärissä ja elopainossa mitattuna runsainta 1970- ja 1980-luvuilla. Rehevöityminen on sen jälkeen jatkunut ja kasvilajien lajien biomassat ovat muuttuneet ruokokasvien eduksi. Ne lajit, jotka viihtyvät ruokojen joukossa, menestyvät edelleen myös hyvin.
Luontoarvoja > Kalakanta

Peipsijärvi on Pohjois-Euroopan kalarikkain järvi, joka on antanut kalastajille vuosittain noin 7 000 – 11 000 tonnin saaliit . Historiallisesti tärkeimmät kalastetut lajit ovat olleet kuore, muikku ja kuha, mutta nämä ovat menettäneet aikaisemman taloudellisen merkityksensä . Nykyiset kalasaaliit ovat pudonneet puoleen 1900-luvun alun saaliista, mutta tämä trendi näkyi jo 1800-luvulla. Kalasaaliiden väheneminen oli silloin pääsyy järven tutkimusten aloittamiseen. Vuosisaaliin keskiarvo oli 1930-luvulla 11 650 tonnia (noin 33 kilogrammaa hehtaarilta eli kg/ha) ja 2005–2009 enää 5 593 tonnia (16 kg/ha) ja samalla ovat saalislajien keskinäiset suhteet muuttuneet. Muikun osuus oli 1930-luvulla 43 % saaliista, särjen 16 %, ahvenen 7 % ja lahnan 7 %. Vuosina 2005–2009 saaliskalojen osuus oli kuhalla 34 %, lahnalla 17 %, särjellä 14 % ja ahvenella 13 %. Saalisluetteloissa esiintyvät yleisesti myös hauki, made, kiiski, siika, ankerias, sorva, säyne, suutari ja pasuri. Järvessä elää ainakin 37 eri kalalajia. Edellisten lisäksi tavataan vielä esimerkiksi kivisimppu*, kymmenpiikki, kolmipiikki, monni*, kivennuoliainen, mutakala*, rantaneula*, ruutana, vimpa, salakka, törö, allikkosalakka, mutu, toutain*, turpa, seipi, karppi, harjus*, taimen, pikkunahkiainen, punasalakka ja hopearuutana (* rauhoitettuja).
Luontoarvoja > Lintukanta

Järvellä ja sen rannikolla elää ja pesii 180 lintulajia ja siellä on nähty 266 eri lintulajia, joista 15 ovat satunnaisia vierailijoita. Järvi on yli miljoonalle muuttolinnulle tärkeä pysähtymispaikka. Keväisin ovat yleisimmät muuttajat tukkasotka, lapasotka, telkkä, alli, isokoskelo ja tukkakoskelo, ja syksyisin puolisukeltajat, haapanat ja edellä mainitut sotkat ja koskelot. Yleisiä, näkyviä tai tunnettuja järviympäristöön sopeutuneita lintulajeja ovat harmaahaikara, mustahaikara, kyhmyjoutsen, merikotka, nokikana, härkälintu, pikkulokki, naurulokki, mustatiira, liro, sinisorsa ja kuningaskalastaja. Lintukannan suojelemiseksi on perustettu Venäjän puolelle Peipsijärven rauhoitusalue ja Viroon joukko Natura 2000 -alueita.
Luontoarvoja > Nisäkkäät ja matelijat

Järven vesi- ja rantaympäristöön ovat sopeutuneet joukko nisäkkäitä. Niitä ovat Peipsijärvellä euroopanmajava, piisami, saukko ja minkki sekä vesipäästäinen ja vesimyyrä. Matelijoista tavataan sammakko, viitasammakko, vihersammakko, kaivajasammakko, lessonansammakko, viherkonna, rupikonna, vesilisko, rupilisko, hietasisilisko, sisilisko, vaskitsa, rantakäärme ja kyykäärme.
Historiaa > Alueen kulttuurihistoriaa

Peipsijärven ympäristö muodostaa kulttuurialueen, joka on ollut asuttu mesoliittiselta kaudelta lähtien. Sen kautta on kulkenut viikinkien käyttämä kauppareitti. 800-luvulla järven kaakkoispuolelle syntyi Pihkovan kaupunki, minkä jälkeen itäslaavit alkoivat levittäytyä seudulla asuneiden itämerensuomalaisten keskuuteen. Vuonna 1242 järven jäällä käytiin Peipsijärven taistelu, joka pysäytti saksalaisen ritarikunnan etenemisen Novgorodin alueelle.
1500-luvulta lähtien Peipsijärven länsirannalle alkoi siirtyä venäläisiä kalastajia, jotka sittemmin muodostivat Viron vanhauskoisen venäläisasutuksen. Venäläiset harjoittivat myös käsityöammatteja ja puutarhaviljelyä sekä kävivät muualla ansiotöissä. Virolaiset ja setukaiset asettuivat ainoastaan maanviljelyyn soveltuville paikoille, joita Peipsijärven rannoilla on melko vähän. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa virolaisia muutti paljon järven itäpuolelle Outovan kihlakuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peipsijärvi Wikimedia Commonsissa
Peipsimaa Peipsi infokeskus. Viitattu 5.6.2020.
Pehkonen, Heli-Hannele: Pulppuava Peipsimaa – Ruokamatkailua Kaakkois-Virossa Beach House Kitchen -blogi.  10.17.2018. Viitattu 5.6.2020.
Nirgi, Siim: Lämmijärve põhjasetted järve arengu peegeldajatena (PDF) (maisterin tutkielma).  2015. Tarto:  Tarto yliopisto. Viitattu 5.10.2021. (viroksi)
Roosentau, Alar & al.: Simulation of the shorelines of glacial Lake Peipsi in Eastern Estonia during the Late Weichselian. Geological Quarterly, 2004, 48. vsk, nro 4, s. 299–307.  Artikkelin verkkoversio. (PDF) Viitattu 5.10.2021. (englanniksi)
Perkjärvi

| Perkjärvi Кирпичное, Kirpitšnoje |
| --- | --- |
 Perkjärvi Кирпичное, Kirpitšnoje
 Koordinaatit: 60°28′00″N, 29°22′00″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Viipurin piiri
Kunta:  Kyyrölä
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+3
Postinumero:  188861
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Perkjärvi (ven.  v:een 1948 Перк-ярви ja v:sta 1948 Кирпичное, Kirpitšnoje) on kylä Perkjärven eteläpuolella Kyyrölän kunnassa Viipurin piirissä Venäjällä. Perkjärvi kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.
Historia > Kyläkuva

Suomelle kuuluessaan Perkjärvi sijaitsi Muolaan eteläosassa Kanneljärven kunnan rajalla noin 13 kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta lounaaseen. Punnuksen naapurikyliä Muolaan puolella olivat lännessä Perkjärven asemakylä, pohjoisessa Taaperniemi sekä Keskikylän muodostaneet Orola, Pyykkölä, Norkkola ja Jääskelä, idässä Lavola ja Ilola sekä etelässä Kanneljärven puolella Harju ja Häme. Perkjärven kyläkeskusta sijaitsi noin neljä kilometriä pitkän Perkjärven eteläpuolella. Lisäksi kylän itäosaan ulottuu Suulajärven pohjoispää. Perkjärven laskujoki Perojoki muodostaa osittain kylän pohjoisrajan.
Kyläkeskustan lisäksi Perkjärven itäpuolella oli Savikon kulmakunta ja Suulajärven rannalla Maisniemen kulmakunta. Perkjärven kylän halki kulki maantie Parkkilasta kantatie 63 Perkjärven asemakylään ja edelleen Kuolemajärven puolelle. Tästä maantiestä erkani kylätiet pohjoiseen Savikon kulmakunnan kautta Keskikylään, itään Ilolaan ja etelään Maisniemen kulmakunnan kautta Hämeen kylään. Lisäksi kylän halki kulki kapearaiteinen Perkjärvi–Savikko-rautatie Perkjärven asemalta Savikon kulmakunnalla sijainneelle tiilitehtaalle. Perkjärven rannalla sijainnut ruhtinas Soltikoffin kolmikerroksinen tiilirakenteinen huvila purettiin 1930-luvulla ja sen tiilistä rakennettiin Äyräpään kirkko.
Kylä oli käynyt läpi monenlaisia vaiheita. Ennen rautatien rakentamista se oli pieni syrjäkylä. Sittemmin Venäjältä suuntautunut huvila-asutus ja ruhtinas Soltikoffin Savikkoon perustama tehdas nostivat kylän kukoistukseen. Suomen itsenäistyminen lopetti huvila-asutuksen ja johti kylän taloudelliseen ahdinkoon, josta selvittiin kehittämällä kylän maataloutta. Vuonna 1936 Perkjärven kylän pinta-ala oli 51,44 neliökilometriä, josta oli peltoa 446 hehtaaria, niittyä 12 hehtaaria ja metsää 4 371 hehtaaria. Kylän peltopinta-ala lisääntyi vuonna 1929 suoritetun Perkjärven laskun myötä.  Maatalouden ohella kylässä oli useita suuria kanaloita, joista Averin kanala oli Pohjoismaiden suurimpia. Savikon kulmakunnalla toimi Savikon saha ja tiilitehdas.
Perkjärven länsirannalla sijaitsi Koteja Kodittomille ry:n omistama Karjalan lastenkoti, jonne oli sijoitettu noin 40-50 orpolasta.Lapset olivat Suomen sisällissodassa vuonna 1918 punaorvoiksi jääneitä lapsia, joita oli Viipurissa kaikkiaan 500. Lapsista pyrittiin kasvattamaan ja kouluttamaan kunnon kansalaisia, joilla olisi oikea ammatti aikuisena. Kaikille Viipurin läänin lastenkodeille hankittiin suoraan ruoka-apua Tanskasta, koska kunnat olivat haluttomia ja varattomia tukemaan taloudellisesti laitoksia.
Historia > Koulut

Perkjärven koulupiiri perustettiin vuonna 1889 ja koulu aloitti toimintansa syksyllä 1890 omassa koulurakennuksessa kylän keskustassa. Perkjärven koulupiiriin kuului Perkjärven kylä Maisniemen kulmakuntaa lukuun ottamatta, joka kuului Ilolan koulupiiriin. Koulupiirin kuuluivat aluksi myös myöhemmin perustetut Perkjärven asemakylän, Ilolan, Taaperniemen ja Muolajärven koulupiirit. Karjalan lastenkylässä toimi oma yksityinen kansakoulu, jonka omisti Koteja Kodittomille Lapsille ry.
Historia > Sota-aika

Perkjärven asukkaat evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle. Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Perkjärven asukkaat asutettiin pääasiassa Akaaseen ja jonkin verran myös Valkeakoskelle.
Kirjallisuutta

toim. Heino-Vesihiisi Maija: Perkjärvi, Kannaksen kuvastin seitsemin savuin sinisin (seitsemän kannakselaista kylää omien asukkaittensa kuvaamina: Perkjärven asemankylä, Perkjärven kylä, Ilola, Keskikylä, Lavola, Leipäsuo, Taaperniemi sekä Perkjärven tykistöleiri).  Hämeenlinna:  Karisto, 1998.  ISBN 951-23-2522-5
Muolaa
| --- | --- |
Muolaan kylät:  Ala-Kuusaa • Hanttula 2 • Harvola • Hattula • Heikkilä 3 • Heimala 5 • Himala • Hotokka • Ilola • Jaarila 5 • Jääskelä 1 • Kallainen 5 • Kannila • Karhula 2 • Kiltee • Kirkkoranta (kirkonkylä) • Koirala • Kurkela 3 • Lattula • Lavola • Lehtokylä 5 • Leipäsuo • Leirilä 3 • Muolaankylä • Myhkyrilä 4 • Määttälä • Norkkola 1 • Oinala (Oinaala) • Oravala 4 Orola 1 • Paakeli • Passila • Peikola • Peippola • Perkjärvi • Perkjärvi as • Pihkala 5 • Punnus • Pyykkölä 1 • Pällilä • Retukylä • Saavola 4 • Sakkalila 5 • Selola 5 • Soittola 2 • Sokiala • Sormula • Taaperniemi • Telkkälä • Tervola • Turulila • Vesikkala • Vihola • Ylä-Hotokka • Ylä-Kuusaa
Kyyrölän kylät:  Kangaspelto • Kyyrölä • Parkkila • Sudenoja
Huomautuksia
1 Jääskelä, Norkkola, Orola ja Pyykkölä muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Keskikyläksi.

2 Vuotjärven koulupiiriin kuuluneita Soittolaa, Karhulaa ja Hanttulaa kutsuttiin toisinaan Vuotjärven kyläksi.

3 Kurkelan, Heikkilän ja Leirilän pikkukylistä käytettiin yhteisnimitystä Nurmii.

4 Myhkyrilän, Oravalan ja Saavolan pikkukylistä käytettiin yhteisnimitystä Saustala.

5 Lehtokylän koulupiiriin kuuluneista kaakkoiskulman kylistä käytettiin nimitystä Ylämaa.

6 Neljästä kylästä koostunut Kyyrölän kunta liitettiin Muolaaseen vuonna 1934.
Savikon tiilitehtaan rauniot
Savikon tiilitehtaan alue vuonna 2016
SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler

| SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler |
| --- | --- |
 SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler
Toiminnassa:  1923–1945
Valtio:   Saksa
Aselajit:  maavoimat
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Joseph Dietrich (1937–1943) Theodor Wisch (1943–1945) Wilhelm Mohnke (1944–1945) Otto Kumm (1945)
Sotilasyksikön standaari.
Leibstandarte Adolf Hitler (LAH, LSSAH tai Leibstandarte) oli 1. SS-panssaridivisioona (1. SS-Panzer-Division Leibstandarte SS Adolf Hitler). Leibstandarte perustettiin kansallissosialistisen puolueen varhaisvuosina Adolf Hitlerin henkilökohtaiseksi henkivartiokaartiksi.
Toisessa maailmansodassa joukko kasvoi kokonaiseksi divisioonaksi, joka kantoi Adolf Hitlerin nimeä käsivarsinauhoissaan. Leibstandarte oli Kolmannen valtakunnan kuuluisimpia divisioonia. Leibstandarte Adolf Hitler oli merkittävin saksalainen osapuoli Prohorovkassa Kurskin taistelussa.
Yksikön tunnuksena ollut avain tulee sen ensimmäisen komentajan Joseph Dietrichin sukunimestä, joka tarkoittaa tiirikkaa.
Toiminta

Pitkien puukkojen yö, 1934
Saarin alueen ja Reininmaan miehitys, 1935
Anschluss, 1938
Tšekkoslovakian miehitys, 1939
Puolan offensiivi, 1939
Taistelu Ranskasta, 1940
Balkanin valtaaminen, Jugoslavia ja Kreikka, 1941
Itärintama: Puola ja Neuvostoliitto, eteläinen rintama kesäkuu 1941 – heinäkuu 1942
Ranska, heinäkuu 1942 – tammikuu 1943
Itärintama: Neuvostoliitto, eteläinen rintama 1943
Italia, elokuu–lokakuu 1943
Itärintama: Neuvostoliitto, eteläinen rintama lokakuu 1943 – huhtikuu 1944
Länsirintama: Belgia, Ranska, läntinen Saksa huhtikuu 1944 – tammikuu 1945
Länsirintama: läntinen Saksa, tammikuu–maaliskuu 1945
Itärintama: Unkari, Itävalta maaliskuu–toukokuu 1945
Henkilöitä > Divisioonan komentajat

SS-Oberstgruppenführer Sepp Dietrich, 1933 – 7. huhtikuuta 1943
SS-Brigadeführer Theodor Wisch, 7. huhtikuuta 1943 – 8. elokuuta 1944
SS-Brigadeführer Wilhelm Mohnke, 8. elokuuta 1944 – 6. helmikuuta 1945
SS-Brigadeführer Otto Kumm, 6. helmikuuta 1945 – 8. toukokuuta 1945
Henkilöitä > Muut

Hans Collani, Sepp Dietrichin adjutantti, josta tuli suomalaisen SS-pataljoonan komentaja.
Joachim Peiper, itärintaman ”soihtupataljoonan” ja Ardennien taistelun taisteluosasto Peiperin komentaja.
Michael Wittmann, ehkä tunnetuin saksalainen panssarisotilas, joka pysäytti omalla panssarivaunullaan brittien etenemisen Villers-Bocagessa kesäkuussa 1944.
Sotarikokset

Leibstandarten osastoja syyllistyi useisiin sotarikoksiin siviiliväestöä ja sotavankeja kohtaan.
Wormhoutin verilöylyssä toukokuussa 1940 Wormhoutissa Dunkerquen lähellä tuolloisen SS-Hauptsturmführer Wilhelm Mohnken johtama Leibstandarten yksikkö teloitti 80 brittiläistä sotavankia. Vangit kuuluivat Royal Warwickshiren rykmenttiin, Cheshiren rykmenttiin ja kuninkaalliseen tykistöön.
Sepp Dietrichin johtamana LSSAH toteutti Hitlerin antamaa komissaarikäskyä itärintamalla. Se osallistui myös lukuisiin neuvostoliittolaisten sotavankien joukkoteloituksiin, teloittaen jopa 4 000 vankia neljän päivän aikana. Neuvostoliitto löysi LSSAH:n toimialueelta Harkovasta useita joukkohautoja. Koska liittoutuneet tuomitsivat Dietrichin ja muita divisioonan johtohahmoja sodan jälkeen muista sotarikoksista, kuten Malmedyn verilöylystä, Neuvostoliitto ei vaatinut omaa oikeudenkäyntiä vastuullisille.
Harkovan taistelujen aikana Ukrainassa helmikuussa 1943 Joachim Peiperin johtama Leibstandarten kuulunut 2. panssarikrenatöörirykmentin III pataljoona tappoi yli 800 siviiliä Jefremovkan ja Semevkan kylissä. Jefremovkassa noin 250 ihmistä kerättiin kirkkoon, joka poltettiin muiden kylien rakennusten kanssa. Pataljoona sai tästä lempinimen ”soihtupataljoona”.lähde?
Italiassa LSSAH:n tiedusteluosastot olivat vastuussa lähes 2000 siviilin surmaamisesta elo-syyskuussa 1944.lähde tarkemmin?
Bovesin verilöyly Italiassa syyskuussa 1943. Leibstandarte oli siirretty Italiaan vahvistettavaksi ja osallistumaan partisaanien vastaiseen toimintaan. Partisaanintorjuntaoperaation aikana Joachim Peiperin johtama yksikkö tuhosi Bovesin kylän ja tappoi 64 ihmistä. Osa heistä oli partisaaneja, mutta loput naisia, lapsia ja vanhuksia.lähde?
Malmedyn verilöylyssä Ardennien taistelun aikana Joachim Peiperin johtama Kampfgruppe Peiper, joka koostui lähinnä LSSAH:n yksiköistä, teloitti satoja yhdysvaltalaisia sotavankeja ja belgialaisia siviilejä.lähde?
Aiheesta muualla

Erwin Bartmann: Kansan ja johtajan puolesta – vapaaehtoisena 1. SS-panssaridivisioonassa.  Suomentanut Juha Peltonen. Koala, 2013.  ISBN 9789522291585
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler Wikimedia Commonsissa
Leibstandarte Adolf Hitler Felgrau.com:n sivuilla
| n k Schutzstaffelin (SS) organisaatiot |
| --- | --- | --- |
| SS:n haarat |  Allgemeine SS  Waffen-SS  Ahnenerbe SS  |  |
| Johtoporras |  Reichsführer-SS  SS- ja poliisijohto  Henkilökunta  |  |
| Päämajat |  Reichsführer-SS:n päämaja  SS-Hauptamt  SS Führungshauptamt  RSHA  Talous- ja hallinnonministeriö  Rotu- ja asutusministeriö  Etnisten saksalaisten keskusministeriö  Saksalaisten uudelleenasuttamisen valtakunnankomissaario  SS-oikeusistuin  SS-henkilökunnan ministeriö  Opetusministeriö  |  |
| Erikoisosastot |  SS-Totenkopfverbände  Einsatzgruppen  Reichssicherheitsdienst  SS-Begleitkommando des Führers  SD (tiedustelupalvelu)  Ahnenerbe  |  |
| Poliisiyksiköt |  OrPo (järjestyspoliisi)  KriPo (rikospoliisi)  Gestapo (salainen valtionpoliisi)  SiPo (turvallisuuspoliisi)  |  |
| Waffen-SS:n yksiköt |  Waffen-SS:n yksiköt  Luettelo Waffen-SS:n yksiköistä  SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler  |  |
| SS:n hallinnoima teollisuus |  Ostindustrie  Deutsche Wirtschaftsbetriebe  |  |
| Sekalaiset |  Deutsche Ausrüstungswerke  Das Schwarze Korps  Allachin posliini  Apollinaris  Mattoni  SS-arvot  Sudetenquell  |  |
Saksan toisen maailmansodan panssaridivisioonat
I SS-panssariarmeijakunta Leibstandarte SS Adolf Hitlerin Tiger-panssarivaunuja Ranskassa keväällä 1944.
Pervaporaatio

Pervaporaation periaate
Pervaporaatio on erotusmenetelmä, jossa jotain komponenttia poistetaan nestemäisestä seoksesta puoliläpäisevän kalvon läpi höyrystämällä. Pervaporaatiota käytetään erityisesti atseotrooppisen seoksen muodostavien yhdisteiden erottamiseen toisistaan.
Periaate

Pervaporaatiossa erotusprosesiin syötetään nestemäistä seosta. Prosessissa käytetään puoliläpäisevää kalvoa, joka päästää komponentteja lävitseen eri nopeuksilla. Puoliläpäisevän kalvon toisella puolen on alhainen paine. Erottuva komponentti on yleensä helpoiten haihtuva ja kulkee nopeimmin kalvon lävitse niin kutsutulle permeaattipuolelle. Haihtumatonta nestettä kutsutaan retentaatiksi. Erotus pervaporaatiolla perustuu erottuvan komponentin höyrynpaineen ja kemiallisen potentiaalin eroon retentaatti- ja permeaattipuolella. Vakuumin lisäksi permeaattipuolella voidaan käyttää kaasuvirtaa, joka kuljettaa kalvon läpäisevän kaasun pois kalvon läheisyydestä. Permeaatti usein viilennetään ja nesteytetään.
Pervaporaatiossa kalvo voi olla materiaaliltaan joko epäorgaaninen, orgaaninen tai näiden hybridi. Tyypillisiä epäorgaanisia kalvomateriaaleja ovat piidioksidi, piidioksidin ja zirkoniumdioksidin seos sekä zeoliittikalvo. Orgaanisia kalvoja ovat polydimetyylisiloksaanikalvot, PVC-kalvot, polyakrylaatti- ja polyvinyylialkoholikalvot sekä selluloosasta tai kitosaanista valmistetut kalvot. Tämän lisäksi on olemassa hybridikalvoja, joissa orgaanisessa kalvomateriaalissa on epäorgaanisia nanopartikkeleita.