stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kruunupyynjoki
Luontoarvoja > Vedenlaatu

Joen vesi on vierekkäisiin jokiin verrattuna väriltään niitä tummempi, mikä johtuu yläjuoksulla sijaitsevista metsä- ja suoalueista sekä turvetuotannosta. Tumma väri tulee veteen liuenneesta humuksesta, jota kerääntyy jokeen metsä- ja suo-ojista.
Luodonjärveä ja siihen laskevia jokia kuten Kruunupyynjokea tarkkaillaan vedenlaadun muutoksien selvittämiseksi. Vuoden 2019 raportista voidaan poimia seuraavia tuloksia. Kruunupyynjoen keskimääräiset fosforipitoisuudet olivat 98 mikrogrammaa litrassa vettä ja sen typpipitoisuudet olivat 1 660 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l). Suurin fosforipitoisuus mitattiin kevättulvien aikana (150 μg/l). Joen vedessä oli siten runsaasti ravinteita. Lisäksi joen vesi oli kohtuullisen sameaa (9,4 FTU) ja vedenväri oli arvolla 228 mgPt/l melko tumma. Vedessä oli rautaakin 3,4 milligrammaa litrassa vettä. Veden happamuustaso oli keskimäärin pH 6,0, eli hapanta, mutta se on välillä laskenut arvoon pH 5,2 asti. Veden alkaliteetti, joka ilmaisee kykyä vastustaa happamoitumista, oli keskimäärin 0,16 millimoolia litrassa vettä, eli se oli heikko. Veden kyky vastustaa happamoitumista oli välillä hetkellisesti lähes loppunut.
Joki virtaa savimaiden läpi, joiden savimassa sisältää runsaasti sulfaattiyhdisteitä. Nämä sulfaattimaat voivat kuivuessaan reagoida ilman hapen kanssa ja muodostaa rikkihapoketta ja rikkihappoa. Hapot laskevat vesistön happamuustasoa ja kärjistyessään happamoituminen voi aiheuttaa kalakuolemia. Hapan maaperä reagoi siinä olevien myrkyllisten metallien kanssa muodostaen sulfaatteja, jotka ovat vesiliukoisia. Joessa veden sulfaattipitoisuudet voivat kohota 10–40 milligrammaan litrassa vettä. Joen ekologinen tila on pääuomassa kohtuullinen, mutta Svartbäcken-Draganin uomassa huono.
Luontoarvoja > Virtaamat

Joen alajuoksulla Kruunupyyn taajamassa on vuodesta 1993 sijainnut kiinteä vesimittauspiste. Vuosina 1993–2008 on mitattu keskivirtaamaksi 6,4 kuutiometriä sekunnissa (MQ, m³/s), keskiylivirtaamaksi 34,3 m³/s (MHQ) ja keskialivirtaamaksi 0,76 m³/s (MNQ). Suurin mittaushistorian virtaama on ollut 60 m³/s ja pienin 0,1 m³/s.
Luontoarvoja > Kosket

Joki alkaa Djupsjönistä säännöstelypadon päästämästä virtauksesta. Padon viereen on aikoinaan rakennettu kalatie, joka on kunnostettu vuonna 2002. Kruunupyynjoen alajuoksulla on vielä kaksi kalojen nousua estävää patoa. Monet Kruunupyynjoen vesimyllyille rakennetut kosket sijaitsevat sen alajuoksulla Kruunupyyn kirkonkylän lähellä. Niitä ovat vuoden 1980 koski-inventoinnin mukaan ja alajuoksulta päin lueteltuina (suluissa käyttöönottovuosi, pudotus ja pituus) Byskatafors (1913, 1,2 m, 3,35 km), Brudstenfors (1940 ja 1967, 6,9 m), Åminnekvarn (1948), Spikoskvarn (1920) ja Skuthålla kvarn (1911). Myös ylempänä on viisi rakennettua koskea lisää. Joen koskia ovat lisäksi Krokfors (6,4 m, 2,6 km), Petokoski (1,5 m, 600 m), Torrkullgrynnan, Nylandsfors, Granfors, Såg kvarnfors (3,2 m, 350 m), Hammarfors (2,2 m, 750 m), Lillhaafors (2,2 m, 500 m), Storhaafors, Spenfors, Tjockfors, Hiskfors, Storedsfors, Kolamfors, Herbasfors, Lillfors, Klockarsfors (2,1 m, 400 m), Sandkullafors (1916, 2,9 m, 800 m), Sågfors, Långbackafors (2,9 m, 800 m) ja Grundfors II (1913, 3,6 m, 300 m). Nyt 2010-luvulla on 11 koskea ennallistettu kalojen kutupaikoiksi.
Kruunupyynjoen valuma-alue > Yleistä

Kruunupyynjoen vesistöalue on yksi Suomen päävesistöistä. Sen valuma-alueen pinta-ala on 787,65 neliökilometriä ja valuma-alueen järvisyys on 2,81 %. Vaikka vesistöalue on noin 100 kilometriä pitkä ja suhteellisen kapea, sijaitsee Etelä-Pohjanmaan, Keski-Pohjanmaan ja Pohjanmaan alueilla, ja Kruunupyyn, Pedersören, Kaustisen, Vetelin, Evijärven, Lappajärven, Vimpelin ja Perhon kuntien alueilla. Vesistö laskee Perämereen ja sisämaassa sitä reunustavat lounaassa Ähtävänjoen vesistöalue (47), koillisessa Perhonjoen vesistöalueeseen (49) ja pohjoisessa sillä on lyhyesti yhteinen vedenjakaja Kokemäenjoen vesistön (35) kanssa.
Kruunupyynjoen valuma-alue > Sivu-uomia

Taulukossa on luettelo Kruunupyynjokeen yhtyvistä sivu-uomista joensuusta alkaen. Sivu-uomien etäisyys joensuusta on mitattu Luodonjärven rannasta. Taulukon tietojen lähteet on lueteltu taulukon alle ja kullakin riville on vielä yksilöity solujen tiedot.
| Sivu-uoman nimi   | Pääuoman kohta   | Etäisyys (km *)   | Pituus (km)   | Virtaama MQ (m³/s) | Valuma- alue (km²) | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Kruunupyynjoki laskee Luodonjärveen ja Bysundetin merenlahteen
| Gammleån | Åminnsstan | 5 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Tränusbäcken | Åminnsstan | 6 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Stordiksbäcken | Sandbacken | 12 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| oja Kainsmossenilta | Skutnabba | 17 |  |  | 12 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Starrmossbäcken | Skutnabba | 23 |  |  | 15 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Jöussbäcken | Skutnabba | 26 | 6 |  | 45 | 2,2,2,4,–,4 |  |
| Kivijärvbäcken | Kivijärvi | 37 |  |  | 25 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Holmmossbäcken |  | 41 |  |  |  | 2,–,2,–,–,– |  |
| Stenbäcken |  | 46 |  |  | 19 | 2,–,2,–,–,3 |  |
| oja Lanjärviltä | Bexar | 47 |  |  | 11 | 2,2,2,–,–,3 |  |
Herbarsforsflagan
| Storbäcken | Smedjebacken | 50 | 13 |  | 62 | 2,2,2,4,–,4 |  |
| Nylandsbäcken | Smedjebacken | 50 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Mossabäcken | Smedjebacken | 50 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| oja Sågslampista | Teerijärvi | 56 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Hömossdiket | Teerijärvi | 59 |  |  | 20 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| oja Hemsjönistä | Teerijärvi | 61 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
Rekjärv, Kortjärvsjön
| Märabäcken | Kortjärvsjön | 65 |  |  | 11 | 2,2,2,–,–,3 |  |
Joki alkaa Terjärvien Djupsjönistä, jonne laskevat yläjuoksulta pääuomaan  kuuluvat Krokuån ja Porasenjoki.

Lähteet: 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = Karttapaikan verkkopalvelu, 3 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta (), 4 =
Aiheesta muualla

Mustavalkoisia valokuvia Kruunupyynjoen varresta, GTK
Kruunupyyn kirkko ympäristöineen ja Torgaren pappila Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY. 22.12.2009. Museovirasto. Viitattu 19.1.2023.
Lupapäätös kunnostaa Kruunupyynjoen eräitä koskia
Opel Vectra B

| Opel Vectra B |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Australia  Belgia  Brasilia  Egypti  Iso-Britannia  Saksa  Taiwan  Turkki
Valmistaja:  Opel
Konserni:  General Motors
Valmistusvuodet:  1995–2002
Muut nimet:  Chevrolet Vectra Holden Vectra Vauxhall Vectra
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Opel Vectra A
Seuraaja:  Opel Vectra C
Teknisesti samankaltaisia:  Saab 900 (NG) Saab 9-3 I Saab 9-5 I Saturn L-Series
Tekniset tiedot
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  1,6–2,6 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti
Opel Vectra B on Opel Vectran toisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1995–2002. Autoa myytiin Isossa-Britanniassa Vauxhallina, Australaasiassa Holden-merkkisenä ja Latinalaisessa Amerikassa Chevroletina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opel Vectra B Wikimedia Commonsissa
Opel Vectra Voyage
Facelift-mallin Opel Vectra B.
Vanukas

Tanskalainen vanukas.
Vanukas on yleensä jälkiruokana nautittava maitopohjainen ruokalaji. Siitä on kaksi versiota: puuromainen ja vaahdotettu. Puuromaisen version aineksina on maidon lisäksi jotakin viljaa esimerkiksi riisiä tai mannasuurimoita, sokeria, kiinteyttävää kananmunaa ja jotakin makua antavaa ainetta kuten kaakaota, kinuskia, rusinoita, sitruunaa tai vanilliinia. Vaahdotetun version perusaineksena on kerma tai maitorahka ja muina ainesosina hapate, kananmuna, sokeri, tärkkelys sekä makua antamassa marjoja tai hedelmiä.
Vanukkaalle saadaan kiinteä, hyytelömäinen rakenne eri tavoin, esimerkiksi paistamlla uunissa tai kiehauttamalla. Erityisen kiinteät vanukkaat voidaan tarjota lautaselle kumottuina. Muilla ainesosilla vanukkaista saadaan eri makuisia: perinteisiä vanukkaita ovat muun muassa paahtovanukas, suklaavanukas, vaniljavanukas ja luumuvanukas. Vanukastyyppejä ovat myös leivän ja vanukkaan seos leipävanukas ja pullan ja vanukkaan seos pullavanukas. Baijerilainen vanukas sisältää kiisseliä ja vaahdotettua kuohukermaa. Creeme caramel on vanukas, joka tehdään osittain paahdetusta sokeriliemestä. Vanukasta kypsennettäessä höyryssä vanukasastian päälle laitetaan folioarkki. Uunivanukkaita ovat englantilainen uunivanukas ja pienet ranskalaiset uunivanukkaat. Nykyään vanukkaita myydään elintarvikeliikkeissä valmiissa annoksissa sekä jauheena, johon lisätään maito.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Pudding Club (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Royale Danske Buddingentusiaster (tanskaksi)
Marokon kuninkaallinen jalkapalloliitto

| Marokon kuninkaallinen jalkapalloliitto |
| --- | --- |

Perustettu:  1955
Tyyppi:  Marokon jalkapallon korkein järjestö
Päämaja:  Rabat
Puheenjohtaja:  Fouzi Lekjaa
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marokon jalkapalloliitto (arab. الجامعة الملكية المغربية لكرة القدم‎, ransk. Fédération royale marocaine de football) on marokkolaisen jalkapallon korkein järjestö, joka perustettiin vuonna 1955. Se on ollut FIFA:n ja CAF:n jäsen vuodesta 1960 lähtien.
Puheenjohtajat

Mohamed el-Yazidi (1956–1957)
Docteur Boucetta (1957–1962)
Driss Slaoui (1962–1966)
Majid Benjelloun (1966–1969)
Maâti Jorio (1969–1970)
Badreddine Snoussi (1970–1971)
Arsalane Jadidi (1971–1974)
Othman Slimani (1974–1978)
Eversti Mehdi Belmejdoub (1978–1979)
Fadoul Benzeroual (1979–1986)
Eversti Driss Bamous (1986–1992)
Eversti Houssaine Zemmouri (1992–1995)
Kenraali Hosni Benslimane (1995–2009)
Ali Fassi-Fihri (2009–2013)
Fouzi Lekjaa (2013–)
Intian laivasto

| Intian laivasto |
| --- | --- |
 Intian laivaston tunnus
Toiminnassa:  26. tammikuuta 1950 -
Valtio:   Intia
Puolustushaarat:  merivoimat
Aselajit:  laivasto
Rooli:  merisodankäynti
Osa joukkoa:  Intian asevoimia
Koko:  95 000 henkeä 135 alusta
Tukikohta:  Bombay
Motto:  Sham No Varunah
Värit:  laivaston sininen ja valkoinen
Marssi:  Nopea: Jai Bharati Hidas: Anand Lok
Vuosipäivät:  4. joulukuuta
Intian laivasto (hindiksi भारतीय नौसेना, Bhāratīya naisenā, engl. Indian Navy) on Intian asevoimien meripuolustuksesta vastaava puolustushaara.
Intian laivastoon kuuluu noin 95 000 sotilasta ja siviilityöntekijää ja noin 135 palveluksessa olevaa alusta ja sukellusvenettä. Näiden lisäksi laivaston ilmavoimilla on noin 200 lentokonetta. Alusten lukumäärällä ja uppoumalla laskettuna laivastoa pidetään maailman viidenneksi suurimpana.
Laivasto jaetaan operatiivisesti läntiseen, itäiseen ja eteläiseen alueeseen. Läntisen alueen alaisuudessa on läntinen laivasto, joka on pääosin sijoitettu Mumbaihin ja Karwariin. Itäisen alueen alaisuudessa on Vishakapatmamiin sijoitettu itäinen laivasto. Kochiin sijoitettu eteläinen alue vastaa koulutuskeskuksista, joihin sisältyvät 1. koulutuslaivue. Laivueella on käytössään neljä alusta sekä rannikkovartioston ulkovartiolaivoista koottu osasto. Alueiden lisäksi on kolmen puolustushaaran yhteinen Andamaanien ja Nikobaarien alue.
Laivaston ilmavoimien esikunta on Goassa ja siihen kuuluu noin 200 lentokonetta jaettuna 18 laivueeseen, jotka on sijoitettu kahdeksaan lentotukikohtaan. Sukellusveneosastoon kuuluu lippu-upseerin alaisuudessa 16 sukellusvenettä, jotka on jaettu laivastoille.
Kalusto

| Tyyppi | Nimi | lukumäärä | Uppouma (t) | Miehistö | Käyttöön |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lentotukialus | Projekti 1143.4 Vikramaditya | 1 | 45 000 | 1 600 | 1987 |
| Hävittäjä (DDG) | Projekti 15A Kolkata | 3 | 7 400 | 330 | 2014 |
| Hävittäjä (DDG) | Projekti 15 Delhi | 3 | 6 700 | 350 | 1997 |
| Hävittäjä (DDG) | Projekti 61ME Rajput (Kasshin) | 3 | 5 000 | 320 | 1980 |
| Fregatti (FFG) | Projekti 17 Shivalik | 3 | 6 200 | 265 | 2010 |
| Fregatti (FFG) | Projekti 1135.6 Talwar | 6 | 4 000 | 180 | 2003 |
| Fregatti (FFG) | Projekti 16A Brahmaputra | 3 | 4 000 | 350 | 2000 |
| Fregatti (FFG) | Projekti 16 Godavari | 1 | 3 850 | 315 | 1983 |
| Korvetti (FSG) | Projekti 28 Kamorta | 4 | 3 400 | 195 | 2014 |
| Korvetti (FSG) | Projekti 25A Kora | 4 | 1 400 | 125 | 1998 |
| Korvetti (FSG) | Projekti 25 Khukri | 4 | 1 400 | 110 | 1989 |
| Sukellusvene (SSBN) | Arihant | 1 | 7 500+ | 100 | 2016 |
| Sukellusvene (SSK) | Projekti 75 Kalvari (Scorpène) | 3 | 1 800 | 45 | 2017 |
| Sukellusvene (SSK) | Projekti 877EKM Sindhughosh (Kilo) | 7 | 3 000 | 55 | 1986 |
| Sukellusvene (SSK) | Shishumar (Type 209) | 4 | 1 900 | 40 | 1986 |
| Maihinnousualus (LPD) | Jalashwa (Austin) | 1 | 17 000 | 405 | 1971 |
| Maihinnousualus (LCU) |  | 8 | 1 000 |  |  |

Projekti 61ME tullaan korvaamaan neljällä 8 100 tonnin projekti 15B Visakhapatnam -luokan aluksella lähiaikoina, kun ne valmistuvat Mazagon Dock Shipbuilders Limitedin telakalta. Ensimmäisen aluksen luovutus mahdollisesti loppuvuodesta 2021 tai alkuvuodesta 2022. Uudet projekti 17A Nilgiri -luokan fregatit ovat valmisteilla. Niistä ensimmäiset on laskettu vesille ja luovutetaan laivastolle vuoden 2022 aikana. Projektin 1135.6 korvettien määrä ollaan nostamassa kymmeneen, kunhan tilatut alukset valmistuvat. Ukrainan sota on aiheuttanut kuitenkin viiveitä Venäjällä valmistettavan parin aluksen aikatauluun. Goassa valmistettavat kahden aluksen kölit laskettiin 29. tammikuuta ja 18. kesäkuuta 2021. Alusten luovutuksen laivastolle odotetaan tapahtuvan vuoden 2027 aikana.
Lisäksi laivastolla on viisi ulkovartiolaivaa ja kymmenen ohjusvenettä.
Kumanovon sopimus

Kumanovon sopimus (varsinaiselta nimeltään Kansainvälisten turvallisuusjoukkojen (KFOR) ja Jugoslavian liittotasavallan ja Serbian tasavallan hallitusten välillä allekirjoitettu sotilaallinen tekninen sopimus) oli sopimus, joka tehtiin 9. kesäkuuta 1999 Kumanovossa, Makedoniassa. Se johti Kosovon sodan päättymiseen ja loi uudet perussuhteet Jugoslavian ja Kosovon joukkojen välille, jotka korvasivat Jugoslavian armeijan yksiköt Kosovossa.
Tausta

Kumanovon sopimuksen valmistelu sisälsi neuvottelutuloksen Jugoslavian ja Serbian lisäksi myös Naton ja Venäjän välillä. Huolimatta alkuperäisestä sopimuksesta esimerkiksi Serbian joukkojen vetäytymisaikataulusta Kosovossa, Naton operaatio Allied Force oli edelleen käynnissä, kunnes Serbian joukkojen täydellinen vetäytyminen on saatu päätökseen.
Jotkut lähteet mainitsevat Venäjän roolin sopimuksen välittömässä ratkaisemisessa. Venäjän ulkoministeri Igor Ivanovin ja Yhdysvaltain ulkoministerin Madeleine Albrightin välisessä tapaamisessa . Osapuolten välillä saavutettiin ensimmäinen sopimus, joka sisälsi Naton sitoumuksen lopettaa ilmaiskunsa ja halukkuutta poistaa kohta, jonka se halusi sisällyttää Kumanovon sopimukseen vastineeksi Venäjän tuesta tulevalle YK:n päätöslauselmalle, josta sovittiin. kahdeksannen ryhmä. Ilman Venäjän osallistumista YK:n turvallisuusneuvoston Kosovo-päätöslauselmaa ei olisi hyväksytty ja Naton ilmaiskut olisivat jatkuneet.
Sopimuksen sisältö

Vihollisuuksien lopettaminen NATO:n Kosovo-joukkojen (KFOR) ja Jugoslavian liittotasavallan välillä ja pommi-iskun lopettaminen, mikäli Jugoslavian liittotasavalta noudattaa tehokkaasti sopimusta.
Määritelty 25 km:n lentoturvavyöhyke ja 5 kilometrin  "Maan turvavyöhyke" Kosovon rajojen ympärille tarvittaessa Jugoslavian liittotasavallan hallinnoimalle alueelle, jonne Jugoslavian liittotasavallan asevoimat eivät voisi mennä ilman KFOR-joukkojen lupaa. Kevyesti aseistettu poliisi jatkoi toimintaansa Kosovon ulkopuolisella vyöhykkeellä sopimuksen mukaisesti.
Yli 11 päivää allekirjoittamisesta Jugoslavian liittotasavallan joukkojen vaiheittainen vetäytyminen Kosovosta, mukaan lukien sotilaallisen omaisuuden (miinojen, ansojen) raivaus viestintälinjoilta ja tietojen toimittaminen Natolle jäljellä olevista vaaroista.
Siviili- ja turvallisuusjoukkojen sijoittaminen Kosovoon pian hyväksyttävien YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1244:n mukaisesti.
Valtuutus NATO:n Kosovon joukkojen apuun ja tarvittavien voimien käyttöön turvallisen ympäristön luomiseksi kansainväliselle siviililäsnäololle ja sen rauhanratkaisulle (päätöslauselma 1244) tehtävää.
Naton läsnäolo hyväksyttiin Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmalla 1244, joka valtuutti YK:n jäsenvaltiot ja kansainväliset järjestöt ylläpitämään kansainvälistä turvallisuutta Kosovo-joukkoina (KFOR).,  joiden mandaatti on toistaiseksi voimassa oleva, ellei YK:n turvallisuusneuvosto toisin päätä. KFOR valtuutettiin ryhtymään kaikkiin tarvittaviin toimiin sopimuksen noudattamisen varmistamiseksi.
Citroën C4

Citroën C4 on Citroënin vuodesta 2004 lähtien valmistama alemman keskiluokan automalli, joka korvasi Citroën Xsaran. Auton myynti Euroopassa päättyi vuonna 2018, jolloin sen paikan mallistossa otti crossover-malli C4 Cactus, mutta Kiinan markkinoille valmistusta jatkettiin edelleen. C4 palasi Euroopan markkinoille vuonna 2020 esitellyn kolmannen sukupolven myötä.
Citroën C4 I (2004–2010)

| Citroën C4 I |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Argentiina  Kiina  Ranska
Valmistaja:  Citroën
Konserni:  PSA Peugeot Citroën
Valmistusvuodet:  2004–2010
Muut nimet:  Citroën C-Quatrè Citroën C-Triomphe
Korimalli:  3-ovinen coupé 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Citroën Xsara
Seuraaja:  Citroën C4 II
Teknisesti samankaltaisia:   PF2-pohjalevyn mallit * Citroën Berlingo II Citroën C4 Picasso I  DS 4  DS 4S  DS 5  DS 5LS  DS 6  Peugeot 307  Peugeot 308 I  Peugeot 3008 I  Peugeot 408 I  Peugeot 5008 I  Peugeot Partner II  Peugeot RCZ  
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  PSA PF2
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,4–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen robotti 4-vaihteinen automaatti
Ensimmäisen sukupolven C4 esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2004. Korimalleina olivat kolmiovinen coupé ja viisiovinen hatchback. Perusrakenne on sama kuin esimerkiksi Peugeot 307:ssä. Vuonna 2006 esitelty C4:ään perustuva tila-automalli on nimeltään Citroën C4 Picasso.
Vuoden 2004 Euro NCAP -kolaritestistä C4 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2006 esiteltiin Kiinan markkinoille pidempiakselivälinen neliovinen sedan-malli C-Triomphe. Se tuli myyntiin Etelä-Amerikassa ja muutamissa Euroopan maissa markkina-alueesta riippuen joko C4 Pallas- tai C4 Sedan -nimisenä.
Kiinassa C-Triomphen rinnalle esiteltiin vuonna 2009 C-Quatrè, jonka akseliväli on samanpituinen kuin viisiovisessa hatchbackissa. Vuonna 2012 ulkonäköä muokattiin vastaamaan toisen sukupolven C4:ää, ja malli pysyi tuotannossa vuoteen 2016 saakka.
Ensimmäisen sukupolven C4:n erikoisuuksiin kuuluu kiinteä ohjauspyörän keskiö: vain kehä liikkuu ohjauspyörää kääntäessä. Sen myötä kuljettajan turvatyyny voitiin muotoilla paremmin kuin tavallisissa autoissa, joissa se on pyöreä ollakseen teholtaan samanlainen riippumatta ohjauspyörän asennosta törmäystilanteessa. Ominaisuutta on toisaalta myös kritisoitu vaaralliseksi, sillä kuljettajan on vaikea arvioida ohjauspyörän asentoa.
C4 sai vuonna 2008 kasvojenkohotuksen muun muassa uuden etupuskurin ja -säleikön.
Citroën C4 II (2010–)

| Citroën C4 II |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Argentiina  Kiina  Ranska  Venäjä
Valmistaja:  Citroën
Konserni:  Groupe PSA
Valmistusvuodet:  2010–
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Citroën C4 I
Seuraaja:  Citroën C4 Cactus
Teknisesti samankaltaisia:   PF2-pohjalevyn mallit * Citroën Berlingo II Citroën C4 Picasso I  DS 4  DS 4S  DS 5  DS 5LS  DS 6  Peugeot 307  Peugeot 308 I  Peugeot 3008 I  Peugeot 408 I  Peugeot 5008 I  Peugeot Partner II  Peugeot RCZ  
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  PSA PF2
Moottori:  R3 R4
Iskutilavuus:  1,2–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen robotti 4-vaihteinen automaatti 6-vaihteinen automaatti
Toisen sukupolven C4 esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2010. Se perustuu edelleen samalle pohjalevylle kuin edeltäjänsä, mistä johtuen akseliväli pysyi samanpituisena, vaikka auto kasvoikin hieman ulkomitoiltaan. Kolmiovinen korimalli ei enää kuulunut mallistoon.lähde?
Vuoden 2010 Euro NCAP -kolaritestistä C4 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2012 esiteltiin sedan-korinen C4 L, jota alettiin valmistaa Venäjällä ja Kiinassa. Sen akseliväli on 10 senttimetriä hatchbackia pidempi. Seuraavana vuonna mallin valmistus alkoi C4 Lounge -nimisenä Argentiinassa.lähde?
Kiinassa edellisestä sukupolvesta mallistoon jäänyt C-Quatré korvautui vuonna 2016 uudella mallilla, jossa edeltäjänsä tavoin akseliväli on samanpituinen kuin hatchbackissa.lähde?
Vuonna 2015 C4 sai uudet LED-päiväajovalot ja myös uudistuksia takavaloihin. Ohjaamossa uutuutena oli seitsentuumainen kosketusnäyttö, jonka sai valinnaisena. C4 Lounge sai perusteellisemman kasvojenkohotuksen vuonna 2017lähde?.
Citroën C4 III (2020–)

| Citroën C4 III |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Espanja
Valmistaja:  Citroën
Konserni:  Groupe PSA
Valmistusvuodet:  2020–
Korimalli:  5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Citroën C4 Cactus
Teknisesti samankaltaisia:  Aeolus Yixuan DS 3 Crossback Fiat 600 Jeep Avenger Opel Corsa F Opel Mokka B Peugeot 208 II Peugeot 2008 II
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  PSA EMP1
Moottori:  R3 R4
Iskutilavuus:  1,2–1,5 l
Käyttövoima:  bensiini diesel sähkö
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 8-vaihteinen automaatti kiinteä välityssuhde
Kolmannen sukupolven C4 esiteltiin kesäkuussa 2020. Auto korvaa Euroopassa edeltäneen C4 Cactuksen, ja sen muotoilussa on crossovermaisia piirteitä. Sisarmerkki Peugeot’n 308-mallista poiketen uusi C4 ei perustu keskikokoisten automallien EMP2-pohjalevylle, vaan pienempiä autoja varten kehitetylle EMP1-perusrakenteelle. Sen ansiosta malli on saatavana myös sähkökäyttöisenä versiona.
Bensiinimoottorina on kolmesylinterinen turboahdettu 1,2-litrainen PureTech (99/128/153 hv). Dieselmoottori on 1,5-litrainen (101 hv). Sähkökäyttöisessä ë-C4-mallissa on 50 kilowattitunnin akku ja 135-hevosvoimainen sähkömoottori.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Citroën C4 Wikimedia Commonsissa
Citroën C4 VTR Coupé
Citroën C4 Pallas
Ensimmäisen sukupolven facelift-malli.
Facelift-mallin Citroën C4 Coupé.
Facelift-mallin Citroën C-Quatré.
Citroën C4 Lounge
Kiinassa myytävä sedan-korinen Citroën C4.
Facelift-mallin (2017) Citroën C4 Lounge.
Thaimaan naisten jääkiekkomaajoukkue

Thaimaan naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Thaimaata naisten kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa, kuten maailmanmestaruuskilpailuissa. Vuonna 2022 maassa oli 54 rekisteröityä naisjääkiekkoilijaa, mutta joukkuetta ei ollut tuolloin vielä sijoitettu Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ylläpitämässä maailmanrankingissa. Vuonna 2023 joukkue oli edelleen ilman sijoitusta, mutta rekisteröityjen pelaajien määrä oli noussut 92:een. Joukkue sijoitettiin maailmanrankingiin ensi kertaa vuonna 2024, sijalle 45. eli toiseksi viimeiseksi. Vuoden 2025 alussa maassa oli hieman yli sata naisjääkiekkoilijaa.
Kaudella 2016−2017 joukkue osallistui Aasian talvikisoihin sijoittuen viidenneksi eli toiseksi viimeiseksi. Vuonna 2019 maajoukkue voitti ensi kertaa IIHF:n järjestämän Challenge Cup of Asian, joka pelattiin Abu Dhabissa. Maailmanmestaruuskilpailuihin Thaimaan naisten jääkiekkomaajoukkue otti osaa ensi kertaa vuonna 2024, kun se pelasi 3. divisioonan B-lohkossa. Joukkue voitti turnauksen ja nousi vuodeksi 2025 3. divisioonan A-lohkoon.
Sijoitukset > Maailmanmestaruuskilpailut

2024 − 3. divisioonan B-lohko, 1.
Sijoitukset > Maailmanranking

2024 − 45.