stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulus-Kertin taistelu

Ulus-Kertin taistelu tai kukkula 776:n taistelu oli toisen Tšetšenian sodan aikana 29. helmikuuta–1. maaliskuuta 2000 käyty taistelu Ulus-Kertin kylän lähellä. Venäläiset yrittivät estää ibn al-Khattabin ja Šamil Basajevin johtamien kapinallisten ulosmurtautumisyrityksen. Erityisen kiivaita taisteluita käytiin kulkkulasta 776, jonka huipulla tuhoutui venäläisten maahanlaskujoukkojen komppania. Toisaalta venäläisten onnistui samalla estää Khattabin joukkojen laajamittainen ulosmurtautuminen.
Tausta

Ulus-Kertin sijainti Tšetšeniassa.
Venäläisjoukot aloittivat vuoristoisen Etelä-Tšetšenian vuoristoalueita kenraaliluutnantti Gennadi Troševin laatiman taktiikan mukaan. Troševin suunnitelmassa venäläiset käyttäisivät maahanlaskujoukkoja tärkeiden huippujen valtaamiseksi. Helmikuussa oli perustettu tukikohdista, miinoitteista ja muista esteistä koostuva sektori, joka esti kapinallisia liikkumasta vuoristolta Tšetšenian tasankoalueelle pohjoisessa. Etelässä rajajoukot tukkivat heidän yhteytensä Georgiaan. Sektroin perustamisen jälkeen siirryttiin hyökkäyksiin kapinallisten tukikohtia vastaan vuoristossa.
Venäläisjoukkojen vallattua Šatoin noin 2 000 taistelijan muhjahideen-ryhmää Ulus-Kertin kylän alueella komentaneiden ibn al-Khattabin ja Šamil Basajevin tilanne alkoi käydä tukalaksi. Khattab oli päättänyt paeta kohti Vedenon kylää ja mahdollisesti Dagestaniin. Päästäkseen kohti Vedenoa hänen tuli siirtyä Sel’mentauzenin kylää kohti joko Abazulgol- tai Šaro Argun-jokien laaksoja pitkin, tai niiden yläpuolta pitkin läpi vuoristopolkujen.
Taistelu

28. helmikuuta venäläisen 76. maahanlaskudivisioonan 104. rykmentin ryhmä sai käskyn siirtyä kello 29. helmikuuta 14.00 mennessä linjalle 4 kilometriä Ulus-Kertistä kaakkoon. Tarkoituksena oli estää kapinallisten kulku kohti Makhetin, Kirov-Jurtin, Elistanzhin ja Vedenon kylien suuntaan tukkimalla reitti Sel’mentauzeniin. Venäläinen yliluutnantti Vasiljevin komentama 3. komppania otti asemat kukkuloita Ulus-Kertin itäpuolella. 6. komppania sai käskyn ottaa asemat Istykort-nimiseltä kukkulalta 4 tai 5 kilometriä Ulus-Kertistä. Reitillä alettiin kiivetä kukkulalle 776. Reitti huipulle oli vaikea ja venäläiset jättivät taakse raskaamman aseistuksensa kranaatinheittimiä lukuun ottamatta. Yksikköä komentanut majuri S. Molodov oli saapunut yksikköön vasta päivää aikaisemmin, joten käytännössä sitä komensi yliluutnantti Mark Jevtuhin.Марк Евтю́хин
Khattabin joukot yrittivät ensin reittiä Abazulgoljoella, jonka 3. komppanian joukot olivat tukkineet. Kapinalliset vetäytyivät tältä suunnalta nopeasti kohdattuaan venäläisten huolellisesti valmistellut asemat. Khattab päätti yrittää reittiä joen toisen rannan puolelta. 6. komppanian pääjoukko oli saavuttanut keskipäivällä 29. helmikuuta kukkula 776:n huipun ja etujoukko oli edennyt kukkulalle 705,6. 5:n miehen etujoukko joutui taisteluun noin 20:n kapinallistaistelijan kanssa. Alikynnessä he lähtivät vetäytymään kohti pääjoukkoa kapinallisten yrittäessä saartaa heitä. Majuri Molodov yritti pelastaa heitä 6. komppanian ryhmän kanssa, mutta hekin jäivät pian alakynteen. Majuri Molodov oli komppanian ensimmäinen surmansa saanut.
Kukkulalla 776 joukkoja komensi yliluutnantti Jevtuhin, joita kapinalliset yrittivät nyt kiertää Abazulgol- ja Šaro Argun-jokien kautta kahdelta suunnalta. Kapinallisten etujoukoissa oli kaksi 30:n miehen ryhmää ja niiden takana kaksi 50:n miehen ryhmää. Yhteensä kapinallisia oli noin 160. Kapinallisilla oli käsky välttää tulen avaamista eri käskyyn saakka ja 6. komppanian joukot huomasivat heidät vasta verrattain myöhään. Khattab määräsi joukkonsa avaamaan tulen estääkseen venäläisiä kaivautumastaasemiin. Kranaatinheittimien tulikeskityksen jälkeen venäläisiä vaadittiin antautumaan, josta he kieltäytyivät. 104. rykmentin tykistö alkoi tukea kukkula 776:n puolustajia tykistötulella. Jevtuhin teki radiolla useita pyyntöjä tukijoukoista, joita ei lopulta tullut. Samaan aikaan kapinalliset pystyivät kuuntelemaan jostain syystä salaamatonta radioliikennettä kukkulalta muille venäläisjoukoille.
1. komppania sai nyt käskyn siirtyä kukkula 776:n tueksi, mutta sen eteneminen pysähtyi kapinallsiten väijytykseen ja kiivaaseen tuleen niiden yrittäessä ylittää Abazulgoljokea. Taistelusta selvinneen Aleksei Komarovin mukaan taisteluja käytiin viimeisessä vaiheessa käsin lapioita aseina käyttäen. Aamulla kello 05.00 1. maaliskuuta Khattabin ja Basajevin joukot olivat saavuttanat kukkulan huipun. Jevtuhin lähetti viimeisen radioviestinsä kello 06.11 pyytäen tulitukea omiin asemiinsa. 1. komppanian joukot saavuttivat kukkulan vasta aamulla 2. maaliskuuta, jolloin kukkulan puolustajat olivat jo kukistuneet.
Seuraukset

Kukkula 776:n puolustajista selviytyi vain kuusi. Kaatuneita oli 84. Khattab epäonnistui yrityksessään murtautua kohti Sel’mentauzenia. Joukot pirstaloituivat pienemmiksi ryhmiksi, joista osan onnistui murtautua kohti Sel’mentauzenia useita päiviä myöhemmin. Sel’mentauzenissa antautui lopulta 70:n kapinallisen joukko. Venäläisten suuret tappiot Ulus-Kertissä johtivat huomattavan varovaiseen taisteluun Komsomolskojessa.
Joukkojen eteneminen taistelupaikalle.
Vladimir Putin puhuu 6. komppanian muistomerkin julkistustilaisuudessa Pskovissa.
Pampalon kultakaivos

Pampalon kultakaivos sijaitsee Ilomantsin Hattuvaarassa niin sanotulla Karjalan kultalinjalla, 40 kilometrin pituisella kultaa sisältävällä alueella. Pampalon kaivoksen omistaa Endomines Oy, joka on ruotsalaisen Endomines AB:n tytäryhtiö.
Pampalon kultaesiintymän löysi Geologian tutkimuskeskus (GTK) vuonna 1990. Vuonna 1994 Outokumpu Mining osti esiintymän oikeudet nimiinsä. Outokummun luopuessa kaivostoiminnasta esiintymän oikeudet myytiin australialaisen Dragon Miningin suomalaiselle tytäryhtiölle Polar Miningille, ja vuonna 2006 kaivosoikeudet siirtyivät nykyisen omistajan hallintaan. Endomines Oy aloitti kaivoshankkeen eteenpäin viemisen välittömästi ja aloitti kaivoksen rakennusurakan vuonna 2009. Pampalon kaivosalueelle on rakennettu rikastamo, murskaamo, rikastushiekka-alue, konttori ja huoltotilat. Kaivos käynnisti toimintansa helmikuussa 2011.
Pampalon kaivokselta louhitaan malmia noin 270 000 tonnia vuodessa, kultapitoisuuden ollessa keskimäärin 3–4 grammaa tonnissa. Tavoitteena on tuottaa vuosittain noin 800–900 kg (runsaat 25 000 unssia) kultaa. Pampalon mineralisaatio muodostuu kolmesta yhdensuuntaisesta linssistä. Malmiot tunnetaan hyvin 450 metrin syvyyteen saakka, mutta mineralisaation syvemmistäkin osista on saatu havaintoja. Vuonna 2012 tuotannon arvioitiin jatkuvan vielä seuraavan noin viiden–kuuden vuoden ajan.
Pampalon kaivoksen tuotanto keskeytettiin syksyllä 2018 kullan alhaisen markkinahinnan vuoksi. Kaivoksen syvennys 100 metrillä aloitettiin huhtikuussa 2021 ja kaivoksen rikastamo käynnistyi vuoden 2021 lopulla. Kaivoksen tuotanto alkoi uudelleen alkuvuodesta 2022 kullan hinnan noustua.
Pampalon rikastusprosessi koostuu murskauksesta, jauhatuksesta, ominaispainoerotuksesta, vaahdotuksesta sekä kuivauksesta ja varastoinnista. Rikastuksessa ei käytetä syanidia vaan hienojakoinen kulta erotetaan sivukivestä mekaanisesti. Rikastamon käynnistyksestä alkaen (2/2011) elokuun 2012 alkuun mennessä rikastamo oli tuottanut vaahdoterikastetta noin 8500 tonnia sisältäen noin 1000 kg kultaa. Pampalon kaivokselta lähtee viikoittain noin 100 tonnia vaahdotekultarikastetta jatkokäsittelyyn Bolidenin Harjavallan sulattoon sekä kerran kuussa korkeamman kultapitoisuuden omaavaa painovoimarikastetta Norjaan jatkojalostettavaksi. Kaivos työllistää vakituisesti yli 80 henkeä; alueella työskentelee myös noin 30 urakoitsijayritysten henkilöä.
Pampalon kaivoksen rikastamossa rikastettiin vuosina 2013–2016 toimineen Rämepuron sivukaivoksen malmi ja siellä tullaan rikastamaan vuonna 2024 avattavan Hoskon sivukaivoksen malmi.
Kaivos sijaitsee arkeeisella vihreäkivialueella, jossa on vulkaanisperäistä kiviainesta. Tällaisessa kallioperässä saattaa muodostua kultamalmia. Kaivoksen perustamisen ajankohta oli otollinen kullan hinnan ollessa huipussaan. Pampalon kaivoksesta tuli käynnistyessään Suomen viides toimiva kultakaivos.
Pampalon kaivos on saanut vuosien varrella runsaasti huomiota ympäristöasioiden hoidon tilasta.
Aiheesta muualla

GTK: Pampalo (englanniksi)
Saksan 36. jalkaväkidivisioona

| 36>  Infanterie-Division |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1936–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Georg Lindemann Otto Ottenbacher Hans Gollnick Rudolf Stegmann Alexander Conrady August Wellm
36. jalkaväkidivisioona (saks. 36. Infanterie-Division, 36. Infanteriedivision) oli natsi-Saksan armeijan maavoimien joukko-osasto, joka taisteli toisessa maailmansodassa.
Divisioona perustettiin Kaiserslauternissa 1. lokakuuta 1936. Se organisoitiin uudelleen motorisoiduksi jalkaväkidivisioonaksi 1. marraskuuta 1940. Kesäkuussa 1943 divisioona organisoitiin jälleen tavalliseksi jalkaväkidivisioonaksi. Se tuhoutui puna-armeijan suurhyökkäyksessä Bobruiskissa heinäkuun alkuun mennessä vuonna 1944. Elokuussa se perustettiin uudelleen 36. krenatööridivisioonana, joka nimettiin 36. kansankrenatööridivisioonaksi lokakuussa. Divisioona antautui yhdysvaltalaisille joukoille toukokuussa 1945.
Sotarikoksia

Ryhmä divisioonan sotilaita ampui antautumista ehdottaneen siviilin Altöttingin piiritetyssä kaupungissa keväällä 1945.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Feldgrau.com
Axishistory.com
Lexikon der Wehrmacht
Palmyra

| Palmyra |
| --- | --- |
 Palmyra
 Koordinaatit: 34.55°N, 38.28°E 
Valtio:  Palmyran valtakunta
Itsenäisenä kuningaskuntana:  260–273 jaa.
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  monarkia
 – Kuningas:  Odaenathus (260–267 jaa.) Zenobia (sijaishallitsija; 267–272 jaa.)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Palmyra on rauniokaupunki Syyrian keskiosan aavikolla. Se sijaitsee keitaalla Homsin maakunnassa 215 km koilliseen Damaskoksesta ja 120 km lounaaseen Eufratilta. Kaupungin kreikkalainen nimi Παλμυρα on käännös aramean kielisestä nimestä tadmor, joka tarkoittaa "palmupuuta".
Palmyra oli tärkeä kaupunki antiikin aikana. Se oli tärkeä karavaanien levähdyspaikka. Palmyra oli Rooman valtakunnasta itsenäisyyttä havittelevan Palmyran valtakunnan pääkaupunki. Sen valtakuntaan kuuluivat Syyria, Palestiina, Egypti ja suuri osa Vähästä-Aasiasta. Palmyraa hallitsi tuolloin aluksi Septimius Odenathus, mutta hänen kuolemansa jälkeen valtakuntaa hallitsi kuningatar Zenobia ja hänen poikansa Vaballathus. Aurelianus valtasi Palmyran vuonna 272.
Palmyra on Unescon maailmanperintökohde. Palmyran raunioiden lähettyvillä sijaitsee nykyisin pieni kaupunki nimeltä Tadmur.
Palmyran tuhoaminen

Toukokuussa 2015 ääri-islamistinen Isis valtasi Palmyran ja tuhosi elokuussa 2015 siellä sijaitsevan muinaisen Baalshaminin temppelin ja oli tuhonnut jo aiemmin muita kaupungin rakennuksia ja taideaarteita. Elokuun lopussa tuhottiin myös osa Baalin temppelistä. Paikallisen asukkaan mukaan valtava räjähdys vahingoitti temppeliä merkittävästi. Ennen Syyrian sisällissotaa alueella vieraili vuosittain noin 150 000 turistia. Syyrian joukot valtasivat Palmyran takaisin maaliskuussa 2016 Venäjän ilmaiskujen tukemina. Mutta joulukuun alussa Isis hyökkäsi kaupunkiin ylivoimalla ja valtasi kaupungin takaisin. Syyrian armeija valtasi kaupungin pääosan takaisin 2.–7. maaliskuuta 2017, mutta Isis jäi yhä lähistöille.
Kuvagalleria

Kuva Palmyran rakennuksesta.
Baalin temppeli vuonna 2005.
Palmyran maisemaa vuonna 2005.
Teatteri Palmyrassa.
Katu Palmyrassa.
Aqmatin rintakuva, toinen vuosisata, British Museum.
Jumalankuvia Palmyrasta, Louvre.
Palmyran linnake
Panoraamakuva Palmyran raunioista
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palmyra Wikimedia Commonsissa
Eric Prydz

| Eric Prydz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1976 (ikä 48) Täby, Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  DJ, musiikkituottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Eric Prydz Sheridan Cirez D Pryda Moo Fitzy Tonja Holma
Tyylilajit:  progressiivinen house, tech house, uplifting trance, tekno, synthwave, tech trance, electronica
Soittimet:  keyboard 
Levy-yhtiöt:  Pryda Pryda Friends Mouseville
Aiheesta muualla
www.ericprydz.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eric Prydz (s. 19. heinäkuuta 1976 Täby, Tukholma, Ruotsi) on amerikanruotsalainen DJ ja musiikkituottaja. Hänet tunnetaan nykyään myös taiteilijanimillä Pryda ja Cirez D.
Artistiura

Vuonna 2004  "Call on Me" nosti Eric Prydzin suuren yleisön tietoisuuteen. Kappale oli luonteeltaan hyvin yksinkertainen, ja siinä oli käytetty vokaalisamplena Steve Winwoodin  "Valerie"-kappaletta. Single nousi myyntilistojen kärkeen, ja esimerkiksi Isossa-Britanniassa UK singles charts -listalla se pysyi myydyimpänä singlenä viisi viikkoa peräkkäin.
Vuonna 2006 Eric Prydz julkaisi cover-kappaleen Pink Floydin "Another Brick in the Wallista" nimeltään "Proper Education". Tämäkin oli menestys myyntilistoilla koko Euroopan laajuisesti. Myös vuonna 2008 julkaistu "Pjanoo" oli menestys, ja yksi elektronisen tanssimusiikin "pioneereista", Pete Tong piti kappaletta vuoden hittinä.
Muut projektit

Eric Prydz pyörittää soittamisen ja tuottamisen ohella kolmea levy-yhtiötä, jotka ovat Pryda, Pryda Friend sekä Mouseville. Näiden kautta hän myös julkaisee valtaosan omasta tuotannostaan.
Diskografia > Albumit

Eric Prydz Presents Pryda (2012)
PR(10)DA (2015)
Opus (2016)
Diskografia > Singlet

2004 – "Call on Me"
2005 – "Woz Not Woz"
2006 – "Pryda Vol. 1"
2007 – "Proper Education"
2007 – "Pryda Vol. 2"
2007 – "Remixes"
2008 – "Pjanoo"
2011 – "Niton (The Reason)"
2014 – "Liberate"
2015 – "Generate"
2015 – "Opus"
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Eric Prydz MySpace
Eric Prydz Twitter
Hubertuksenajokoira

| Hubertuksenajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Belgia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  600-luku
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Muita nimityksiä:  chien de St Hubert, St Hubert's Hound, St Hubert Hound, St Hubert Bloodhound, St Hubert
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  useita
Hubertuksenajokoira (chien de St Hubert) on sukupuuttoon kuollut belgialainen koirarotu. Belgiassa myös sen suora jälkeläinen vihikoira tunnetaan vielä nykyisinkin nimellä chien de Saint-Hubert.
Ulkonäkö

Rotu oli keskikokoinen, isopäinen, pitkärunkoinen ja raskasluustoinen. Nykyiseen vihikoiraan verrattuna se oli huomattavasti pienempi ja kevyempi ja sillä oli pienempi pää ja tiiviimpi, ihonmyötäisempi nahka.
Luonne ja käyttäytyminen

Vaikkakin hidas ajamaan riistaa, oli rotu kuitenkin äärimmäisen hyvä jälkikoira.
Alkuperä

Hubertuksenajokoira oli kaikkien ajavien koirien kantamuoto, ja sen esi-isänä pidetään 100-luvulla elänyttä muinaista segusii (canis segusius eli segusium) -rotua. 600-luvulla Liègen piispa Pyhä Hubertus alkoi kasvattaa Ardenneilla rotua, joka nimettiin hänen kuolemansa jälkeen hänen mukaansa. Luostarin munkit jatkoivat sittemmin hänen aloittamaansa jalostustyötä, ja tuloksena oli ennen näkemättömän kyvykäs vainukoira.
Luostarin apoteilla oli tapana lähettää joka vuosi Pyhän Hubertuksen kuoleman jälkeen Ranskan kuninkaalle kuusi heidän koiristaan. Ranskan hovissa ne olivat erittäin arvostettuja ja niistä pidettiin erityisen hyvää huolta. 1700-luvun lopulla rotu kuoli kuitenkin sukupuuttoon Ranskan vallankumouksen myötä.
Alkuperä > Vaikutus nykyisiin rotuihin

Hubertuksenajokoiran väitetään vaikuttaneen useimpien nykyisten ajokoirarotujen syntyyn. Se kulkeutui Englantiin 1000-luvulla Vilhelm Valloittajan mukana, ja jakautui siellä kahteen linjaan: vaaleaksi talbot houndiksi ja tummaksi vihikoiraksi. Lisäksi sillä uskotaan olleen osansa monien isojen ranskalaisten ajokoirien jalostuksessa, ja ardennienajokoiran sanotaan edustavan sen nykyistä versiota.
1850-luvun muoti länsimaissa

Muotilehden kuvitusta vuodelta 1859.
1850-luvun länsimainen muoti oli varsin konservatiivista ja hillittyä. Vuonna 1856 keksitty metallinen, aiempaa kevyempi vannehame tuli nopeasti suosituksi kaikkien yhteiskuntaluokkien naisten keskuudessa, ja muodikkaista hameista tuli kupolin muotoisia. Naisten korsettimuoti muuttui vuosikymmenen aikana rintoja litistävästä hieman pyöreämmäksi.
Naisten muoti

Naiset pukeutuivat varsin konservatiivisesti ja arkivaatteiden osalta yksinkertaisesti. Korsettimuodissa olivat vielä 1850-luvun alussa suorat, rintaa litistävät mallit, mutta vuoden 1853 jälkeen muodikkaiden korsettien muoto muuttui hieman pyöreämmäksi. Mekkokankaissa suosittuja olivat ruutukuviot.
Vuosikymmenen alussa mekkoihin oli suosittua ommella leveä, valkoinen kaulus, joka saattoi yltää jopa olkapäille asti. Vyötärölle pyrittiin tekemään pyöreähkö muoto niin, että vyötärö pyöristyi hiljalleen lantiota kohti. Toisaalta 1850-luvun aikana suosiotaan nosti myös niin kutsuttu baskilainen vyötärön muoto, jossa ylhäätlä tiukasti istuva ja alhaalta levenevä takki muodosti vyötärön ja lantion välille terävämmän kulman.
Vuosikymmenen puoliväliin mennessä mekkojen hihat muuttuivat etenkin alaosasta pyöreän mallisiksi kuitenkin niin, että ranneosa oli tyköistuva. Myös mekon vyötäröosa piteni ja suosioon tuli korkea ja jäykkä kaulus.
Vuonna 1856 keksitty metallinen, aiempaa kevyempi vannehame tuli nopeasti suosituksi kaikkien yhteiskuntaluokkien naisten keskuudessa, ja muodikkaista hameista tuli kupolin muotoisia.
Naisten muoti > Hiukset

1850-luvun alussa naisten hiusmuodissa olivat korvien yläpuolelle asetellut, suoraan sivuille osoittavat hiusrullat. Vuosikymmenen puolivälin aikoihin rullat ikään kuin pehmenivät, kun naiset alkoivat kiinnittää hiukset enemmän pään takaosaan. Topatut hiusrullat kehystivät kuitenkin edelleen korvien yläosaa. Muodikkaisiin kampauksiin kuului koko vuosikymmenen ajan keskijakaus.
Miesten muoti

Tuohon aikaan tavanomaisia miesten vaatteita olivat paita, liivi, solmio, takki ja housut. Työläismiehet saattoivat pukeutua pukeutua housujen lisäksi vain yksinkertaiseen paitaan. 1850-luvun loppupuolella miesten keskuudessa oli muodikasta pitää eri värisiä housuja ja liiviä.
Silinterihatut olivat 1850-luvulla tyylikkäitä. Arkisemmassa pukeutumisessa suosittuja olivat puolestaan leveälieriset merimiesten käyttämät lakit ja lipalliset, hieman pulleat rautatietyöntekijöiden käyttämät lakit. Vuosikymmenen alussa suosittuja olivat lisäksi kermanvaaleat huopahatut.
Miesten muoti > Hiukset

Läpi 1850-luvun miesten hiusmuodissa suosittu kampaus oli sivuille jaettu ja pään keskeltä taaksepäin kammattu tyyli. Keskelle tehtiin korkea ja pyöreä aalto. Niskahiukset ulottuivat kaulukseen asti ja sivuhiukset peittivät korvat. Vuosikymmenen alkupuolella myös hieman lyhyempi hiustyyli oli muodissa.
Vuosikymmenen alkupuolella muotia oli ajella parta kokonaan pois. 1850-luvun puolivälistä alkaen miehet alkoivat pitää leukaa ja poskia kehystävää partaa.
Isobretagnenajokoira

| Isobretagnenajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  viimeistään 1500-luku
Alkuperäinen käyttö:  suden metsästys
Muita nimityksiä:  grand fauve de Bretagne, Fawn Hound of Brittany, Breton, Bretagne
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  kullanruskea (fawn)
Isobretagnenajokoira (grand fauve de Bretagne) on sukupuuttoon kuollut ranskalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Karvapeite oli lyhyt, tiheä ja karhea. Väritys oli yksivärinen vaalean kullanruskea (fauve eli fawn).
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu oli rohkea, sitkeä, kiivasluonteinen ja itsepäinen.
Alkuperä

Isobretagnenajokoira oli vanha rotu, joka jalostettiin alun perin suden metsästykseen Luoteis-Ranskan lammaslaitumien alueilla. 1500-luvun alkupuolella Frans I omisti rodunedustajista koostuneen kuninkaallisen ajueen, ja myöhemmin samalla vuosisadalla Kaarle IX mainitsi rodun olleen yksi senajan tärkeimmistä ajokoirista. Kuitenkin 1800-luvun keskivaiheilla susikantojen romahduttua kuoli myös isobretagnenajokoira lähes sukupuuttoon. Vuonna 1873 löydettiin enää varmoja todisteita vain kolmesta osittain rodun perimää kantaneesta ajueesta.
Alkuperä > Vaikutus nykyisiin rotuihin

Ranskalaiset rodun ihailijat ehtivät ennen sukupuuttoa risteyttää sen briquet griffon vendéenin kanssa, jalostaen siitä samalla pienemmän version: griffon fauve de bretagnen.
Al-Hilal

Al-Hilal (arab. الهلال‎) on Saudi-Arabian valioliigaan kuuluva saudiarabialainen jalkapalloseura. Se toimii pääkaupunki Riadissa ja pelaa maansa korkeimmalla sarjatasolla. Eräs tunnettu Al-Hilalissa vaikuttanut saudiarabialainen pelaaja on Sami Al-Jaber (1988–2007); ulkomaalaisista esimerkiksi brasilialainen Rivelino oli seurassa vuosina 1978–1981.
Al-Hilal on voittanut maansa valioliigan mestaruuden useasti; vuosina 1977, 1979, 1985, 1986, 1988, 1990, 1996, 1998, 2002, 2005, 2008, 2010, 2011, 2017, 2020, 2021, 2022 ja 2024.
Entisiä päävalmentajia

Sami Al-Jaber
Gabriel Caldéron
Thomas Doll
Giorgos Donis
Eric Gerets
Ivan Hašek
Anghel Iordănescu
Artur Jorge
Aad de Mos
Palatkaa Pariisiin!

| Palatkaa Pariisiin! Scandinavian Music Group |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Studio Mankku, Finnvox B & F
 Julkaistu: 1. huhtikuuta 2009
 Tuottaja(t): SMG
 Tyylilaji: pop rock, folk rock
 Kesto: 42.14
 Levy-yhtiö: Sony Music
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 2.
Scandinavian Music Groupin muut julkaisut
| Missä olet Laila? 2007 | Palatkaa Pariisiin! 2009 | Näin minä vihellän matkallani 2009 |
Singlet albumilta Palatkaa Pariisiin!
 ”Näin minä vihellän matkallani” Julkaistu: maaliskuu 2009  ”Casablanca” Julkaistu: kesäkuu 2009
Palatkaa Pariisiin! on Scandinavian Music Groupin 1. huhtikuuta 2009 julkaistu viides studioalbumi. Albumi debytoi julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan sijalla #2. Levyä oli myyty vuoden 2009 loppuun mennessä 13 193 kappaletta.
Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin "Näin minä vihellän matkallani". Se lähetettiin radioille viikolla 9 ja digitaaliseen myyntiin se tuli viikkoa myöhemmin. Toisena singlenä julkaistiin albumin nimen sanoituksissaan sisältävä ja samannimiseen klassikkoelokuvaan viittaava kappale "Casablanca", jonka digiversiossa on mukana ennenjulkaisematon "Ambulanssi tuli ja kaikki itki" -kappale, joka tehtiin albumia varten, mutta jäi kuitenkin kokonaisuudesta pois.
Albumi julkaistiin tavallisissa muovikansissa, mutta myös Levykauppa Äx:n painamaan pahviseen digipakiin pakattuna rajoitettuna painoksena, jonka sai ostettua ainoastaan kyseisestä kaupasta.
Kappaleet

Nils sanoi jag älskar dig – 3.37
Huutelen pimeään – 4.33
Näin minä vihellän matkallani – 3.31
Takarivin pojille – 4.59
Lissabon – 5.16
Se sitä ja se tätä – 3.25
Onni on perintöä – 3.07
Casablanca – 3.53
Rakas Maria – 4.52
Juhannus – 5.01
Kappaleiden sanat on tehnyt Terhi Kokkonen ja sävellykset Joel Melasniemi paitsi "Huutelen pimeään" c-osan Melasniemi ja Antti Lehtinen. Sovituksista vastaa SMG ja jousisovituksista Anssi Växby ja Melasniemi.
Kokoonpano

Terhi Kokkonen – laulu
Pauliina Kokkonen – lauluharmoniat, tamburiini
Antti Lehtinen – rummut, perkussiot & koskettimet
Joel Melasniemi – kitarat, banjo, koskettimet & perkussiot
Miikka Paatelainen – lap & pedal steel, bouzouki, slide, saz
Kyösti Salokorpi – kitarat & koskettimet
Anssi Växby – basso
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Pekka Gröhn – Hammond
Pope Puolitaival – huilu
Juha-Pekka Koivisto – viulu
Kaisa Ivars – viulu
Anniina Ahlström – viulu
Laura Airola – viulu
Mauri Kuokkanen – alttoviulu
Riikka Lampinen – sello
Kati Ylitalo – sello