stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DR-DOS

| DR-DOS |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Digital Research, Novell, Caldera ja Lineo
Suoritintuki:  x86
Infobox OKNimi-testi OK: 
DR-DOS (NovellDOS, OpenDOS) on DOS-käyttöjärjestelmä, 
jolla on ollut useita kehittäjätahoja. Niitä ovat ainakin Digital Research, Novell, Caldera ja Lineo.
Novell osti DR-DOSia kehittäneen Digital Researchin vuonna 1991. Sitä alettiin kehittää vauhdikkaasti ja DR-DOS kilpaili Microsoftin MS-DOSin kanssa. Microsoft puolestaan vastasi tähän kampittamalla kilpailijaansa lisäämällä Windows 3.1:een koodia, joka antoi ylimääräisen virheilmoituksen, jos ikkunointia ajettiin kilpailijan DOS-käyttöjärjestelmällä. Kun keino paljastettiin Dr. Dobbs -lehdessä, koodi poistettiin Windowsin julkaisuversiosta.
Microsoftin käyttämä hinnoittelu DR-DOS:iin verrattuna oli myös osana monopolioikeudenkäyntiä.
Versio 7.0 julkaistiin nimellä Novell DOS 7.0. Novell myi käyttöjärjestelmän Caldera Systemsille 400 000 dollarilla kesällä 1996, jolloin käyttöjärjestelmällä oli enää vähän kaupallista arvoa. Caldera sai kuitenkin oikeuden nostaa syytteen Microsoftia vastaan epäreilusta kilpailusta, jonka sen tekikin käyttöjärjestelmän oikeudet saatuaan. Calderan uskotaan saaneen Microsoftilta vähintään 150 miljoonaa dollaria korvauksia vuonna 2000.
Caldera julkaisi DR-DOSin versiot 7.01 ja 7.02 avoimena lähdekoodina nimellä Caldera OpenDOS 7.01 ja Caldera DR-OpenDOS 7.02. Myöhemmin Caldera siirsi kehityksen tytäryhtiö Caldera Thin Clientsille, josta tuli Lineo. Lineo julkaisi version 7.03 sekä sulautetun Caldera DR DOS 7.04/7.05:n, joka sisälsi ainoastaan ytimen ja komentotulkin.
Avoimena julkaistua DR-DOS/OpenDOS 7.01:ta kehittää eteenpäin The DR-DOS/OpenDOS Enhancement Project.
Lineo puolestaan meni myyntiin ja osa sen entisestä johdosta perusti uuden yhtiön DeviceLogics ja osti DR-DOSin oikeudet. DeviceLogics julkaisi DR-DOS 8.0:n version 7.03 ytimellä. DeviceLogics jaettiin myöhemmin kahtia Devicelogicsiksi ja DRDOS Inc.:ksi. DRDOS Inc. julkaisi version 8.1. Sekä versio 8.0 ja 8.1 sisälsivät vapaan FreeDOS-projektin sekä Enhanced DR-DOS:in työkaluja sekä kernelin julkaisematta lähdekoodia ja rikkoivat siten GNU GPL -lisenssiä. Valitusten jälkeen DRDOS Inc. veti molemmat versiot jakelusta.
Aiheesta muualla

The DR-DOS/OpenDOS Enhancement Project
Gaussin divergenssilause

Gaussin divergenssilause on vektorianalyysin tulos, jonka mukaan vektorikentän vuo suljetun pinnan läpi on yhtä suuri kuin vektorikentän divergenssi pinnan sisäänsä sulkeman tilavuuden yli. Lause voidaan esittää muodossa
missä yhtälön vasemmalla puolella  \textstyle \oint _{S}dS on pintaintegraali suljetun pinnan  S yli,  \mathbf {n}  on pintaa vastaan kohtisuora yksikkövektori ja  \mathbf {F}  on jatkuvasti derivoituva vektoriarvoinen funktio. Yhtälön oikealla puolella  \textstyle \int _{V}dV on tilavuusintegraali pinnan  S sisäänsä sulkeman tilavuuden  V yli ja  \nabla \cdot \mathbf {F}  on vektorikentän  \mathbf {F}  divergenssi.
Divergenssilauseella on paljon sovelluksia fysiikassa. Esimerkiksi sähkökentän vuo suljetun pinnan läpi on yhtä kuin pinnan sisäänsä sulkema varaus. Tätä lakia kutsutaan Gaussin laiksi, ja se on yksi Maxwellin yhtälöistä.
Aiheesta muualla

Mathworld. Divergence Theorem
Hessen matriisi

Hessen matriisi (joskus myös virheellisesti Hessin matriisi) on olennaisesti reaaliarvoisen funktion toinen derivaatta. Yhden muuttujan funktiolle asia on yksinkertainen ja Hessen matriisi onkin oikeastaan vain skalaariarvoinen funktio. Jos funktiolla  f:\mathbb {R} ^{n}\to \mathbb {R}  on olemassa kaikki toisen kertaluvun derivaatat, niin f:n Hessen matriisi on
Hessen matriisin definiittisyys on monella tapaa kiinnostava. Sen avulla voidaan tarkastella f:n paikallisten ääriarvojen luonnetta. Jos H on positiivisesti definiitti niin silloin f:n ääriarvo on paikallinen minimi. Vastaavasti, jos H on negatiivisesti definiitti niin silloin f:n ääriarvo onkin paikallinen maksimi. Kahden muuttujan tapauksessa voidaan laskea Hessen matriisin determinantti, mikä olennaisesti on ominaisarvojen tulo. Jos determinantti on positiivinen, on molemmat ominaisarvot joko negatiivisia tai positiivisia, jolloin kyseessä on paikallinen minimi tai maksimi. Vastaavasti, jos determinantti on negatiivinen ovat ominaisarvot eri merkkiset ja kyseessä on satulapiste. Jos determinantti on nolla, testi ei kerro mitään kyseisestä pisteestä.
Huomionarvoista on, että siinä tilanteessa, että funktiolla f on jatkuvat toisen kertaluvun osittaisderivaatat, niin Hessen matriisi on symmetrinen. Toisaalta Hessen matriisi on aina neliömatriisi. Kolmanneksi jos f:llä on jatkuvat toisen kertaluvun osittaisderivaatat, niin on olemassa toisen asteen numeerinen approksimaatio:
Tässä pätee vielä, että  \epsilon (h) lähenee nollaa h:n lähetessä nollaa. Siis määritelmän mukaan arvio on f:n toisen asteen approksimaatio. Tämän approksimaation avulla voimme todistaa paikallisia ääriarvoja koskevia lauseita.
Hessen matriisi on saanut nimensä saksalaisen matemaatikon Otto Hessen (1811–1874) mukaan.
Roy

| Roy |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  7. syyskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  skotlantilainen ruadh (punainen) tai ranskalainen roi (kuningas)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Roy on alkujaan englantilainen ja skotlantilainen miehen etunimi. Nimi johtuu todennäköisesti kelttiläisestä sanasta ruadh, joka merkitsee punaista ja erityisesti punatukkaista, mutta se on usein yhdistetty myös ranskan kuningasta tarkoittavaan sanaan roi. Roy esiintyy myös sukunimenä.
Suomessa nimi Roy on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 273 pojalle. Nimeä ei ole suomen­kielisessä kalenterissa, mutta suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Royn nimipäivä on 7. syyskuuta.
Tunnettuja Roy-nimisiä > Roy sukunimenä

Allain Roy (s. 1970), kanadalainen jääkiekkomaalivahti
Annette Roy, Annette Bouligaud (1915–2008), ranskalainen keihäänheittäjä ja koripalloilija
Arundhati Roy (s. 1961), intialainen kirjailija
Augustine-Antoine Roy (1863–1937), ranskalais-intialainen katolinen piispa
Badal Roy, Amerendra Roy Chgoudhury (1939–2002), bangladeshilais-yhdysvaltalainen tablansoittaja
Brandon Roy (s. 1984), yhdysvaltalainen koripalloilija
Bryan Roy (s. 1970), alankomaalainen jalkapalloilija
Chinwe Chukwuogo-Roy (1952–2012), nigerialainen taidemaalari
Chip Roy (s. 1972), yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko
Deep Roy (s. 1957), kenialainen näyttelijä
Derek Roy (s. 1983), kanadalainen jääkiekkoilija
Éric Roy (s. 1967), ranskalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Fabien Roy (1928–2023), kanadalainen poliitikko
Harry Roy (1900–1971), englantilainen orkesterinjohtaja, klarinetisti, laulaja ja säveltäjä
Jean-Philippe Roy (s. 1979), kanadalainen alppihiihtäjä
Jean-Yves Roy (s. 1969), kanadalainen jääkiekkoilija
Jérémy Roy (s. 1983), ranskalainen maantiepyöräilijä
Jérémy Roy (s. 1997), kanadalainen jääkiekkoilija
Jules Roy (1907–2000), ranskalainen kirjailija
Kevin Roy (s. 1993), kanadalainen jääkiekkoilija
Lesley Roy (s. 1986), irlantilainen laulaja ja lauluntekijä
Marc-Olivier Roy (s. 1994), kanadalainen jääkiekkoilija
Matt Roy (s. 1995), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Maurice Roy (1905–1985), kanadalainen katolinen kirkonmies ja kardinaali
Mouni Roy (s. 1985), intialainen näyttelijä
Mukul Roy (s. 1954), intialainen poliitikko
Nicolas Roy (s. 1997), kanadalainen jääkiekkoilija
Olivier Roy (s. 1991), kanadalainen jääkiekkomaalivahti
Patrick Roy (s. 1965), kanadalainen jääkiekkomaalivahti
Pola Roy, saksalainen rumpali, Wir sind Helden -yhtyeen jäsen
Ram Mohan Roy (1772–1833), intialainen uskonnollinen uudistaja ja filosofi
Tathagata Roy (s. 1945), intialainen poliitikko ja kuvernööri
Kuvitteellisia Roy-nimisiä

Roy, hirviö animaatiosarjassa Esme & Roy
Roy Campbell, Konamin Metal Gear -pelisarjassa
Roy Harper, DC Comicsin sarjakuvahahmo
Roy Koopa, toiseksi nuorin Koopaling Mario-pelisarjassa
Roy taiteilijanimenä

Roy, oik. Tapio Vilpponen (1913–1994), suomalainen käsikirjoittaja, lavastaja, puvustaja, taidemaalari, graafikko, sisustussuunnittelija, kuvanveistäjä, copywriter, toimittaja ja pakinoitsija
Nirupa Roy, oik. Kokila Kishorechandra Bulsara (1931–2004), intialainen näyttelijä
Roy Black, oik. Gerhard Höllerich (1943–1991), saksalainen laulaja
Roy Face, oik. Elroy Leon Face (s. 1928), yhdysvaltalainen baseballpelaaja
Roy Rogers, oik. Leonard Franklin Slye (1911–1998), yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roy Wikimedia Commonsissa
Lestadiolaisuus

Lestadiolaisuus on arvokonservatiivinen, pietistis- ja herrnhutilaisvaikutteinen 1800-luvun puolivälissä syntynyt enimmäkseen luterilaisten kirkkojen sisällä toimiva herätysliike. Lestadiolaisuuden suurimpana suuntana on vanhoillislestadiolaisuus. Puhekielessä lestadiolaisuudella tarkoitetaan usein vain vanhoillislestadiolaisuutta. Liikkeen muut suunnat ovat paljon pienempiä, näistä suurimmat ovat esikoislestadiolaisuus ja rauhansanalaisuus. Lestadiolaisuuden eri suuntauksilla on kannattajia pääasiassa Suomessa, Norjassa, Pohjois-Amerikassa, Ruotsissa, Venäjällä ja Virossa. Pienempiä ryhmiä on muun muassa Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Keski-Euroopassa. Lestadiolaisuus on nimetty sitä levittäneen kirkkoherran Lars Levi Laestadiuksen mukaan.
Lestadiolaisuus on Pohjoismaiden suurin kirkollinen herätysliike. Se toimii Pohjoismaissa evankelis-luterilaisen kirkon sisällä. Se on myös laajimmalle levinnyt Pohjoismaissa syntynyt uskonnollinen liike. Lestadiolaiset tekevät lähetystyötä 23 maassa. Lestadiolaisuus ja erityisesti vanhoillislestadiolaisuus on suomalaisten keskuudessa tunnetuin kaikista herätysliikkeistä. Tutkimuksen mukaan noin kolme neljäsosaa suomalaisista tuntee nimeltä lestadiolaisuuden.
Suunnat

Lestadiolaisuuden tutkija, kirkkohistorian professori Jouko Talonen arvioi lestadiolaisten määräksi vuonna 2012 yhteensä noin 171 000 henkilöä. Lestadiolaisuus on luokiteltu maantieteellisesti itäiseen ja läntiseen suuntaukseen. Läntistä suuntaa edustaa esikoislestadiolaisuus, leeviläisyys ja steeniläisyys. Loput ryhmät ovat peräisin itäisestä sukuhaarasta, paitsi että pikkuesikoisuus on saanut Amerikassa alkunsa eroamalla esikoislestadiolaisuudesta. Lukuisista sovintoyrityksistä huolimatta erot ovat jääneet pysyviksi. Suunnat ovat nykyisin itsenäisiä ja toimivat toisistaan riippumatta.
Liike on opillisten erimielisyyksien takia jakaantunut yli kolmeenkymmeneen osaan, joista nykyisin toimii noin 16–19; Suomessa niistä on toiminut yli kaksikymmentä. Nykyään Suomessa toimii noin 7–9 lestadiolaisuuden haaraa. Merkittäviä pääsuuntauksia on kuitenkin vain kolme, joihin kuuluu noin 90 prosenttia lestadiolaisista. Kannattajamäärältään suurimmat ryhmät ovat vanhoillislestadiolaisuus, esikoislestadiolaisuus ja rauhansanalaisuus. Osa suunnista on jäsenmäärältään hyvin pieniä, ja jotkin niistä ovat jo lopettaneet toimintansa.
Elämänsanalaisuus on ollut pienestä koostaan huolimatta merkittävä liike Suomen teologisissa piireissä: sen piiristä on noussut kolme piispaa. Lestadiolaisuuden suunnat ovat yleensä halunneet opillisista kiistoista huolimatta pysyä kansankirkkojen sisällä, lukuun ottamatta Norjan kvaenangenilaisuutta ja toiminnasta lakannutta väyrysläisyyttä. Lestadiolaiset toimivat pääosin itsenäisesti (ilman yhteistä kirkkoa liikkeen ulkopuolisten kanssa) niissä maissa, joissa ei ole yksiselitteistä kansankirkkoa.
Yhteistä eri suuntien opetukselle on parannuksen ja armon korostaminen, ero Pyhän Hengen saaneiden uskovien ja ei-uskovien välillä sekä opetus siitä, että syntien anteeksiantamisen valta on kaikilla oikein uskomassa olevilla. Tämä synninpäästö julistetaan yleensä sanoilla: ”Kaikki synnit anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä”. Toiminnan keskeisin tapahtuma on seurat ja näkyvin tapahtuma vanhoillislestadiolaisten suviseurat. Eri suunnat julkaisevat omia sanoma- tai aikakauslehtiään.
Ainoana uskonopin ohjeena ja auktoriteettina pidetään Raamattua. Kaikki muut opilliset teokset kuten esimerkiksi tunnustuskirjat tai virsirunous ovat hyväksyttävissä vain niiltä osin kuin niiden katsotaan olevan Raamatun mukaisia. Väite, jonka mukaan lestadiolaisilla ei ole virallista oppia, ei pidä paikkaansa, koska ainakin vanhoillislestadiolaisten keskusyhdistys SRK on verkkosivuillaan ilmaissut julkisesti, että sen oppi on kirjoitettuna Raamatussa. ”Virallisuus” on tietenkin aina määrittelykysymys.
Suunnat > Vanhoillislestadiolaisuus

Suurin suuntaus on vanhoillislestadiolaisuus, jonka kannattajia lestadiolaisuuden tutkija, Helsingin yliopiston kirkkohistorian professori Jouko Talonen arvioi vuonna 2012 olevan maailmassa (enimmäkseen Suomessa, USA:ssa ja Ruotsissa)* yhteensä noin 115 000. Talonen arvioi myös vuonna 2001 vanhoillislestadiolaisten määräksi noin 115 000, joten vanhoillislestadiolaisten määrä on Talosen arvioiden mukaan säilynyt suunnilleen samana yhdentoista vuoden ajan vuosina 2001–2012. Vuosituhannen vaihteessa eri arvioiden mukaan vanhoillislestadiolaisia arveltiin olevan maailmassa(*) noin 86 000–157 000. Vanhoillislestadiolaisuus on ylivoimaisesti suurin ryhmä myös Suomessa ja Vanhalla Mantereella.
Suunnat > Esikoislestadiolaisuus

Toiseksi suurin lestadiolaisuuden haara on esikoislestadiolaisuus, jolla Talonen arvioi vuonna 2012 olevan maailmassa (enimmäkseen Fennoskandiassa ja USA:ssa) noin 24 000 kannattajaa. Esikoislestadiolaisten määrä näyttäisi siis vähentyneen yhdessätoista vuodessa noin tuhannella, joka tosin mahtunee näiden määräarvioiden virhemarginaaleihin. Esikoislestadiolaisia on Amerikassa noin 10 000 ja Talosen mukaan esikoislestadiolaisuus on Amerikassa selkeästi suurin lestadiolaisryhmä.
Suunnat > Rauhansanalaisuus ja töröläläisyys

Kolmanneksi suurimman lestadiolaisuuden haaran eli rauhansanalaisuuden (pikkuesikoisuus) kannattajamääräksi itsekin rauhansanalainen Talonen arvioi vuonna 2012 noin 21 000 ihmistä, joten rauhansanalaisten määrä on Talosen arvioiden mukaan vähentynyt noin 3 000 ihmisellä yhdessätoista vuodessa. Rauhansanalaisia on lähinnä Fennoskandiassa ja Yhdysvalloissa. Neljänneksi suurimmassa lestadiolaisuuden ryhmässä eli lähinnä Yhdysvalloissa vaikuttavassa töröläläisyydessä, oli Talosen arvion mukaan vuonna 2012 noin 4 000 ihmistä, joten töröläläisten määrä on pysynyt Talosen arvioiden mukaan yhdentoista vuoden ajan suunnilleen samana.
Suunnat > Uusheräys ja riitinmattilaisuus

Uusheräys varmisti sijansa viidenneksi suurimpana lestadiolaisuuden haarana, säilyttämällä kannattajamääränsä kolmessa tuhannessa ihmisessä vuosina 2001–2012 Talosen arvioiden mukaan. Pollarilaisten suurimman suuntauksen eli riitinmattilaisuuden kannattajia oli vuonna 2001 Talosen mukaan noin 3 000 ihmistä, eli se jakaa uusheränneiden kanssa viidennen sijan lestadiolaissuuntausten suuruusjärjestyksessä .
Suunnat > Vanhaerikiinit ja uuserikiinit

Lyngenin suunnan suurimman suuntauksen eli Vanhaerikiinien kannatus säilyi Talosen arvioiden mukaan suunnilleen samana eli 1 200 ihmisessä, joten se oli vuonna 2012 seitsemänneksi suurin lestadiolaisuuden haara. Uuserikiinien kannatus myös säilyi Talosen arvioiden mukaan saman suuruisena noin 800 ihmisellä, joten se oli vuonna 2012 kahdeksanneksi suurin lestadiolaisuuden haara.
Suunnat > Auneslaiset

Pollarilaisten toiseksi suurimman suuntauksen auneslaisuus kannattajamääräksi Talonen arvioi vuonna 2012 noin 550 ihmistä. Auneslaisten lukumäärä oli vähentynyt Talosen arvioiden mukaan yhdessätoista vuodessa noin 50 ihmisellä Auneslaisuus on Talosen arvion mukaan vuonna 2012 yhdeksänneksi suurin lestadiolaisuuden haara.
Suunnat > Muita suuntauksia

Kymmenenneksi suurimmaksi lestadiolaisuuden haaraksi Talonen arvioi vuonna 2012 elämänsanalaisuuden, jolla hän arvioi olevan noin 300 kannattajaa eli saman verran kuin vuonna 2001. Yhdeksitoista suurin ryhmä oli vuonna 2012 leeviläisyys 200 kannattajalla ja kahdeksitoista suurin ryhmä oli leskisläisyys noin 50–200 kannattajalla. Vieläkin pienempiä lestadiolaisuuden haaroja ovat mm. andersonilaisuus (Grace Apostolic Lutheran Church) (100?), kvaenangenilaisuus (50), davidiitit (50?), gundersenilaisuus (40?), hankalaiset (25?), steeniläiset (20?) ja kontiolaiset (5?)
Suunnat > Pieniä, kuolevia tai kuolleita suuntauksia

Lisäksi on paljon lestadiolaisuuden haaroja joilla ei ole enää lainkaan kannattajia, tai joiden kannattajamäärä on lähellä nollaa. Historiallisesti merkittävinä kuolleina lestadiolaisuuden haaroina voidaan pitää esimerkiksi kortetniemeläisyyttä (1876–1878), haalilaisuutta, tai kumpulaista narvalaisuutta jonka kannattajien vaikutuksesta helluntailaisuus levisi Suomeen, sekä paljon huomiota herättänyttä orgialahkoa nimeltä korpelalaisuus. Kaiken kaikkiaan eri lestadiolaisuuden haaroja on ollut yhteensä selvästi yli kolmekymmentä, joista nykyaikaan (2012) on säilynyt noin 13–19. Nykyaikana merkittävinä professori Talonen pitää niistä kuitenkin vain 6–9 suurinta.
Muita hyvin pieniä tai kuolleita lestadiolaisuuden haaroja ovat olleet (aakkosjärjestyksessä) mm. alatalolaisuus, anastasialaisuus (saattaa yhä olla olemassa), ansamaalaisuus, gröndahlilaisuus, heiskaslaisuus, hietavalaisuus, huru-brune-ryhmä, huttulalaisuus, jantuslaisuus, kauppilaisuus, koskelalaisuus, kososlaisuus, lamppalaisuus, liljebladilaisuus, lindströmiläinen narvalaisuus, lundbergilaisuus, mölleriläisyys, niemeläläisyys, niskalaisuus/jenseniläisyys, näppäläisyys, ollanketolaisuus, peuralaisuus, Pietarin vapaakirkollisvaikutteinen lestadiolaisuuden haara, pirttikyläläisyys, poukkulalaisuus, rimpiläisyys, ruonavaaralaisuus, samperilaisuus, vanhalalaisuus ja väyrysläisyys.
Lisäksi vanhoillislestadiolaisuuden sisällä on vaikuttanut muun muassa simppalalaisuus, "kososlainen henki", "uusheräyksen henki", enkelihoorti, "nimikristillisyys siunausoppeineen" ja Aholan lihanvapaus. Naisten johtamia näistä suuntauksista ovat olleet ainakin anastasialaisuus, rimpiläisyys, jantuslaisuus ja enkelihoorti. Lisäksi narvalaisuudessa oli sen alkuvaiheessa keskeisimpänä vaikuttajana niin ikään nainen, nimittäin "Narvan Katri".
Historia > Lestadiolaisuuden synty ja leviäminen

Lestadiolaisuuden synty ajoittuu tammikuuhun 1844, jolloin Lars Levi Laestadius kohtasi virkamatkallaan Åselen kirkossa Milla Clemensdotterin, jota hän myöhemmin kutsui ”Lapin Mariaksi”. Tämä kohtaaminen johti Laestadiuksen omaan hengelliseen heräämiseen.
Lestadiolainen herätys alkoi keväällä 1846 Kaaresuvannon kirkossa, jossa Laestadius piti voimakkaita parannussaarnoja. Liike levisi nopeasti ensin saamelaisväestön keskuudessa, sitten Suomen ja Norjan Lappiin ja myöhemmin laajemmalle Pohjoismaihin ja muualle maailmaan. Herätyksen leviämistä edistivät erityisesti keskustelut herätykseen tulleiden välillä, Lapin lähetyskoulut sekä maallikkosaarnaajat, jotka liikkuivat laajalla alueella.
Laestadiuksen kuollessa 1861 liike oli levinnyt laajalle alueelle Pohjoismaissa. Liikkeen johtoon nousi Laestadiuksen läheinen työtoveri Juhani Raattamaa (1811–1899). 1870-luvulla liikkeestä alettiin käyttää nimeä lestadiolaisuus, aluksi pilkkaniemenä. 1800-luvun loppuun mennessä lestadiolaisuus oli levinnyt suurimpaan osaan Suomea, Ruotsin ja Norjan pohjoisosiin, Pohjois-Amerikkaan, Venäjälle ja Viroon. Yhdysvalloissa tapahtui hajaannusta useisiin eri suuntauksiin 1870-luvulta lähtien, joista merkittävimpiä ovat esikoislestadiolaisuus vuodesta 1888 lähtien ja ns. pikkuesikoisuus eli rauhansanalaisuus vuosisadan vaihteessa.
Historia > Suuren hajaannuksen jälkeen

Vuosisadan vaihteessa lestadiolaisuus hajaantui Euroopassa vanhoillislestadiolaisuuteen, esikoislestadiolaisuuteen, uusheräykseen, samperilaisiin ja narvalaisiin. Hajaannuksen syitä olivat muun muassa liikkeen leviäminen ja organisoimattomuus, Raattamaan kuolema ja opilliset erimielisyydet. 1870-luvulta alkaen lestadiolaisuudessa alkoi syntyä opillisia ristiriitoja. Samperilaisuus ja erityisesti Viron alueella vaikuttanut narvalaisuus hiipuivat ja liittyivät pääosin uusheräykseen 1910-lukuun mennessä.
Hajaannuksesta huolimatta lestadiolaisuus jatkoi kasvuaan ja vakiintumistaan Suomessa 1900-luvun alkupuolella. Vanhoillislestadiolaisuudesta muodostui Suomessa suurin lestadiolaisuuden suuntaus. Liike levisi laajalti eri puolille Suomea, erityisesti Lappiin, Pohjanmaalle, Oulun seudulle sekä Pyhä- ja Kalajokilaaksoihin. Vanhoillislestadiolaisten työtä organisoimaan perustettiin vuonna 1906 Lähetystoimen pääosasto eli nykyinen Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys, jonka kotipaikaksi tuli Oulu. Rauhanyhdistysten lukumäärä nousi vuosisadan vaihteen 21:stä yli 330:een 1960-lukuun mennessä. Suomessa ns. pikkuesikoiset eli rauhansanalaisuus erkani vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1934.
Pääosin suomalaisena liikkeenä toimineet uusheränneet puolestaan perustivat Ouluun Suomen Lähetysseuran Lestadiolaisen Haaraosaston maaliskuussa 1907. Esikoislestadiolaisuus sai vahvan jalansijan Ruotsissa ja Norjassa. Esikoislestadiolaisten ydinalueeksi muodostui 1900-luvun alkupuolella Ruotsin Lapin länsiosat sekä Norjan Ofoten ja Lofootit. Lisäksi suurin osa Itä-Ruijan lestadiolaisista liittyi esikoislestadiolaisuuteen. Suomessa esikoislestadiolainen liike kasvoi voimakkaasti vuoden 1918 sodan jälkeen aina 1930-luvulle saakka erityisesti Pohjois-Karjalan ja Savon alueella.
Lestadiolaisuuden levinneisyys > Lestadiolaisuus Euroopassa

Valtaosa maailman lestadiolaisista asuu Euroopassa ja erityisesti Pohjoismaissa. Vankimman aseman lestadiolaisuus on saavuttanut Suomessa, vaikka liike on alun perin Ruotsista. Suurin ryhmä Euroopassa on vanhoillislestadiolaisuus. Lestadiolaiset tekevät lähetystyötä 13:ssa Euroopan maassa.lähde?
Maailman kansainvälistyessä on lestadiolaisuus tavoittanut uusia alueita. Esimerkiksi työn perässä siirtyminen, oppilasvaihto, lähetystyö sekä matkailu ovat laajentaneet lähetystyön alueita. Pohjoismaiden lisäksi lestadiolaisuus on levinnyt erityisesti Venäjälle ja Viroon. Jo 1800-luvulla lestadiolaisuus ehti levitä myös Pietariin. Myöhemmin myös Latvia on tullut lähetystyön piiriin. Muita vanhoja maita ovat Saksa ja kielisukulaiskansa Unkari. Lähetystyötä tehdään myös Belgiassa, Espanjassa, Isossa-Britanniassa, Sveitsissä ja Tanskassa.lähde?
Vanhoillislestadiolaiset järjestävät seuroja Espanjassa, Isossa-Britanniassa, Latviassa, Norjassa, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa, Sveitsissä, Unkarissa, Venäjällä ja Virossa. Esikoislestadiolaiset järjestävät seuroja Isossa-Britanniassa, Norjassa, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa, Tanskassa, Venäjällä, Virossa, Latviassa ja Hollannissa. Rauhansanalaisuus järjestää seuroja Latviassa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Venäjällä ja Virossa.
Lestadiolaisuuden levinneisyys > Lestadiolaisuus Euroopassa > Lestadiolaisuus Suomessa

Perinteistä kannatusaluetta Suomessa ovat Lappi, Pohjanmaa, Koillismaa ja Etelä-Suomi. Joni Valkila arvioi lestadiolaisia olevan Suomessa noin 100 000. Ryhmistä vanhoillislestadiolaisuus on laajimmalle levinnyt. Sillä on Suomessa 198 rauhanyhdistystä eri puolilla maata. Esikoislestadiolaisuus on keskittynyt Suomessa lähinnä Etelä-Suomen kaupunkeihin ja sillä on 23 rukoushuonetta. Uusheräys on hajaantunut ympäri maata ja sillä on parikymmentä paikallisyhdistystä. Rauhansanalaisuuden toiminta painottuu Keski-Pohjanmaalle ja Tornionjokilaaksoon. Sillä on 21 paikallisyhdistystä. Vuonna 2003 vanhoillislestadiolaisilla oli toimintaa 67 % seurakunnassa Suomessa, Rauhan sanalla 15 % seurakunnista, esikoislestadiolaisilla 20 % seurakunnista ja Uusheräyksellä 8 % seurakunnista.
Kukin lestadiolaisuuden suunta järjestää kesäisin kesäseurat. Pohjoismaiden suurin hengellinen tapahtuma suviseurat on vanhoillislestadiolaisuuden vuotuinen pääjuhla. He järjestävät suviseurojen jälkeen myös opistoseurat Jämsässä, Ranualla ja Reisjärvellä. Muiden suuntien pääseurat ovat nimeltään juhannusseurat (esikoislestadiolaiset), kesäseurat (Uusheräys) ja suvijuhlat (Rauhan sana). Suomen esikoislestadiolaiset järjestävät vuosittain valtakunnalliset juhannusseurat Lahdessa. Myös muut suunnat järjestävät juhannusseuroja. Kansainvälisesti esikoislestadiolaisten merkittävin tapahtuma on Jällivaarassa järjestettävät joulukokoukset.