stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuoristo-Karabahin konflikti
Jäätynyt konflikti

Vuoristo-Karabahin rajoilla on käyty useita rajakahakoita sodan jälkeen. Kahakoissa on kuollut vuosittain kymmeniä sotilaita, mutta ajoittain on ollut vakavampia yhteenottoja.
Keväällä 2011 uutisoitiin tilanteen olevan epävakaa, ja yhdeksän kilometriä Stepanakertin pohjoispuolelle on rakenteilla lentokenttä. Azerbaidžan uhkasi ampua alas tälle suunnitelmien mukaan toukokuussa 2011 avautuvalle Stepanakertin kansainväliselle lentokentälle lentävät siviililentokoneet.
Elokuussa 2014 levottomuudet roihahtivat uudelleen, ja Armenia ja Azerbaidžan syyttelivät toisiaan niiden aloittamisesta. Vuoden 2014 konflikti oli vakavin yhteenotto maiden välillä sodan jälkeen siihen asti.
Huhtikuun alussa 2016 konflikti kiihtyi jälleen hetkellisesti, kun Azerbaidžan hyökkäsi Vuoristo-Karabahiin vastauksena ammuskelulle. Kolmen päivän mittaisessa konfliktissa sai surmansa ainakin 30 henkeä, minkä päätteeksi Azerbaidžan ilmoitti aloittavansa tulitauon mutta myös vahvistavansa asemiaan vapautetuilla Vuoristo-Karabahin alueilla.
Vuoristo-Karabahin tasavalta vaihtoi nimekseen Artsakhin tasavallaksi vuonna 2017 samalla kun se hyväksyi kansanäänestyksellä perustuslain. Azerbaidžan piti äänestystä laittomana.
Vuoden 2020 sota

Kesäkuussa 2020 väkivaltaisuudet leimahtivat jälleen, mutta rauhoittuivat heinäkuussa.
Azerbaidžan hyökkäsi Vuoristo-Karabahin alueelle syyskuussa 2020. Turkki antoi tukeaan Azerbaidžanille, jonka tavoite oli vallata Vuoristo-Karabah takaisin tai saada Armenia antautumaan ja luovuttamaan alue.
Azerien armeija eteni Vuoristo-Karabahin eteläosissa jonkin matkaa kahden ensimmäisen sotaviikon aikana. Armeija oli voimakas: sillä oli muun muassa muualta hankittuja taistelulennokkeja, ja syyrialaisia kapinallistaistelijoita tuli azerien avuksi. Vuoristo-Karabahista pakeni paljon siviilejä. Myös azereita pakeni rajan toisella puolella. Sekä armenialaiset että azerit ampuivat raketteja toistensa siviilikohteisiin, muun muassa Stepanakertiin ja Gəncəan. Neuvotellut tulitauot kumoutuivat heti, kumpikin osapuoli syytti toistaan tulitauon rikkomisista.  Lokakuun loppuun mennessä azerit olivat vallanneet noin viidesosan Vuoristo-Karabahin alueesta. Koronaviruspandemia vaikeutti osaltaan ihmisten elämää tulituksen alla olevassa Stepanakertissa. Marraskuun alussa Azerbaidžanin armeija eteni lähelle Şuşaa. Se voitti taistelun kaupungista ja valtasi sen. Nyt azerien joukot olivat lähellä pääkaupunki Stepanakertia.
Armenialaiset taipuivat rauhaan. Armenia säilytti rauhassa valtaosan Vuoristo-Karabahista, mutta menetti aluetta naapuroivat maakunnat. Stepanakertin ja Armenian yhdisti venäläisten rauhanturvaajien vartioima Laçınin käytäväksi kutsuttu laakso. Rauhansopimus aiheutti Armeniassa suuria mielenosoituksia ja sisäpoliittisen kriisin.
Armenian miehittämiltä alueilta vuonna 1993 paenneet azerit saivat palata kotiseudulleen, josta sinne muuttaneiden armenialaisten oli poistuttava lyhyellä varoitusajalla. Monin paikon armenialaiset polttivat rakennukset lähtiessään.
Vuoden 2020 sota > Rajakahakat jatkuvat

Azerbaidžanilaiset sotilaat ylittivät 12. toukokuuta 2021 Armenian rajan useista kohdista ja jäivät miehittämään pieniä raja-alueita. Syksyllä azerit tunkeutuivat useita kertoja Armenian eteläosaan Nahitševanista ja pystyttivät tarkastuspisteitä keskeisille kulkuväylille. Tapahtumat johtivat useisiin pieniin yhteenottoihin.
Azerbaidžan otti vuoden 2022 aikana haltuunsa rajakyliä ja rajanylityspaikkoja Armenian puolelta ja armenialaisten keskuudessa alkoi kasvaa pelko täysimittaisesta hyökkäyksestä. 13. syyskuuta 2022 puhkesi taisteluja Armenian ja Azerbaidžanin välillä. Molemmat syyttivät toisiaan niiden aloittamisesta. Taistelut jatkuivat seuraavana päivänä, vaikka Venäjä neuvotteli tulitauon.
Joulukuussa 2022 Azerbaidžanin joukot sulkivat Laçınin käytävän venäläisten rauhanturvaajien läsnäolosta ja vastustuksesta huolimatta. Huhtikuussa 2023 Azerbaidžan avasi käytävään tarkistuspisteen ja salli avustuskuljetukset Vuoristo-Karabahiin. Käytävä suljettiin uudelleen heinäkuussa, sillä Azerbaidžan väitti armenialaisten käyttävän Punaisen ristin ajoneuvoja salakuljetukseen.
Vuoden 2023 sota

Azerbaidžanin joukot aloittivat 19. syyskuuta 2023 ”terrorisminvastaisen operaation” Vuoristo-Karabahin separatisteja vastaan. Azerien tarkoituksena oli ratkaista kiista alueesta lopullisesti. Ainakin 200 henkilöä kuoli azerien tulituksessa. Azerien operaatio menestyi. Armenian hallitus ilmoitti, ettei se ole taistelujen osapuoli. Operaatio loppui noin vuorokauden sisään siihen, että separatistit laskivat aseensa. Separatistit ja azerit aloittivat neuvottelut Vuoristo-Karabahin liittämiseksi Azerbaidžaniin. Näin konflikti näytti päättyvän Azerbaidžanin voittoon. Armenialaiset pelkäsivät etnistä puhdistusta. Armenia kehotti YK:ta varmistamaan etnisten armenialaisten turvallisuuden.
Lähes kaikki Vuoristo-Karabahin armenialaiset pakenivat noin viikon kuluessa tulitauosta. Armenia valmistautui vastaanottamaan koko Vuoristo-Karabahin armenialaisväestön. Armeniassa mielenosoittajat katsoivat maansa hallituksen myöntyneen liikaa azerien vaatimuksiin.
Neuvotteluyritykset

Tilanteen ratkaisemiseksi on käyty useita kansainvälisiä neuvotteluita. Ne eivät ole johtaneet pysyviin tuloksiin. Sopimus oli lähellä vuonna 1998, mutta se ei saanut Armenian kansan suosiota ja neuvottelut johtivat ainoastaan maan presidentin eroon. Osapuolet yrittivät neuvotella Yhdysvaltojen johdolla 2001 ja 2009 tuloksettomasti. Venäjän johdolla konflikti lientyi 2010 ja 2011, mutta rajakahakat kiristivät jälleen seuraavana vuonna maiden välit. Armenia ja Azerbaidžan neuvottelivat tuloksetta Vuoristo-Karabahin kysymyksestä marraskuusta 2008 marraskuuhun 2009.
Vuoden 2008 maaliskuun rajakonfliktissa sai surmansa toistakymmentä sotilasta. Armenia ja Azerbaidžan syyttelivät toisiaan sen aloittamisesta. YK:n yleiskokous antoi päätöslauselman, jonka mukaan alue kuuluu Azerbaidžaniin. Lauselmassa vaadittiin Armenian miehitysjoukkoja vetäytymään alueelta ja päästämään azerbaidžanilaiset palaamaan koteihinsa.
Venäjän yritys rauhoittaa vuoden 2020 konfliktia syys-lokakuussa epäonnistuivat, koska kumpikin osapuoli rikkoi tulitaukoa. Armenia taipui rauhaan, vasta kun azerit olivat vallanneet Susan kaupungin ja uhkasivat pääkaupunki Stepanakertia.
Rauhansopimus

Armenian ja Azerbaidžanin välinen rauha alkoi selkeästi lähestyä vuoden 2023 aikana, jolloin käytiin useampia keskusteluja aiheesta. Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja välitti muun muassa Armenian pääministerin Nikol Pašinjanin ja Azerbaidžanin presidentin İlham Əliyevin välisiä neuvotteluita, joissa tehtiin ”selvää edistystä” rauhan suuntaan. Sen jälkeen Vladimir Putin johti trilateraalista tapaamista Pašinjanin ja Əliyevin välillä, ja kesäkuussa Yhdysvaltain ulkoministeri Antony Blinken kertoi, että osapuolet olivat valmiina todellisiin keskusteluihin.
Vuoristo-Karabahin konflikti käytännössä päättyi vuoden 2023 lopulla, kun Azerbaidžan valtasi Vuoristo-Karabah ja lopetti Artsakhin tasavallan olemassaolon. Osapuolet eivät kuitenkaan ole tehneet vielä rauhansopimusta, vaikka joulukuussa 2023 maat julkaisivat yhteisen julistuksen, jossa ne vakuutti haluavansa suhteiden normalisointiin ja rauhansopimukseen. Armenia lupasi hyvän tahdon eleenä tukea Azerbaidžanin hakemusta vuoden 2024 ilmastokokouksen järjestämiseen ja Azerbaidžan puolestaan Armenian jäsenyyttä Itä-Euroopan ryhmän johtoryhmään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuoristo-Karabahin konflikti Wikimedia Commonsissa
Vuoden 1905–1907 azerien ja armenialaisten yhteenotossa surmattu azeri.
Azerien armeija hävitti Şuşan kaupungin armenialaisten alueen Vuoristo-Karabahissa ja teki siellä noin 600 henkeä vaatineen joukkomurhan vuonna 1920.
Ensimmäinen suuri kansallismielinen mielenosoitus 13. helmikuuta 1988 Vuoristo-Karabahin Stepanakertissa.
Luettelo Luxemburgin kaupungeista

Luxemburgin kaupunkien sijainnit
Luettelo Luxemburgin kaupungeista käsittää Luxemburgin valtion kaupungit. Luxemburgin kunnista kahtatoista nimitetään myös kaupungeiksi.
Diekirch
Differdange
Dudelange
Echternach
Esch-sur-Alzette
Ettelbruck
Grevenmacher
Luxemburg
Remich
Rumelange
Vianden
Wiltz
SinäTuubaPaska

SinäTuubaPaska (lyhenne STP, engl. YouTube Poop, YTP) on eräänlainen Youtube-kulttuurin osa-alue, useimmiten videomashup tai -editointi, joka luodaan muokkaamalla jo olemassa olevia medialähteitä uudeksi videoksi humoristista tarkoitusta varten. STP-videot ladataan perinteisesti Youtube-videonjakosivustolle, mistä SinäTuubaPaskan englanninkielinen nimi juontuu.
Historia

Ensimmäisenä SinäTuubaPaska-videona pidetty video ladattiin Youtuben sijasta SheezyArt-sivustolle SuperYoshi-nimisen käyttäjän toimesta vuonna 2004. Video oli nimeltään "The Adventures of Super Mario Bros. 3 REMIXED!!!" ja se oli tehty käyttäen Windows Movie Maker -sovellusta. Video sisälsi klippejä 1990-luvun The Adventures of Super Mario Bros. 3 -televisiopiirretystä. Nykyisin "The Adventures of Super Mario Bros. 3 REMIXED!!!" tunnetaan nimellä "I'D SAY HE'S HOT ON OUR TAIL".
Videoiden ominaispiirteitä

Sanamiksaus: Menetelmä, jossa kuvamateriaalissa käydyn keskustelun osia muokataan uudelleen niin, että lopputuloksena henkilöt saattavat sanoa jotain ihan muuta.
Korvaraiskaus: Eli earrape, jossa äänenvoimakkuus nostetaan niin suureksi, että kaikki mittarit menevät punaiselle eikä äänestä saa särön takia juurikaan selvää
Visual rape: Tässä tavoitteena on panna kuvamateriaali efekteillä aivan uuteen uskoon
Stutter: Kuvamateriaalista napsaistaan lyhyt pätkä, jota toistetaan monta kertaa peräkkäin
Reversing: Video käännetään pyörimään takaperin
Aiheesta muualla > Esimerkkejä suomalaisista STP-videoista

STP Uuno Turhapuro Armeijan Sämpylöissä (Youtube)
STP Höpön Pöppöö (Youtube)
Soutuveneellä El Doradoon (Youtube)
STP Haluatko Merkonomiksi (Youtube)
Nils Idman

Nils Idman 1880-luvulla.
Nils Bernhard Idman (23. syyskuuta 1858 Messukylä – 6. maaliskuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen pankinjohtaja, joka tunnetaan parhaiten Suomen taloushistorian suurimpiin kuuluvasta kavalluksesta, niin sanotusta Idmanin kavallusjutusta. Vuonna 1912 paljastui, että Suomen Yhdyspankin Tampereen-konttorin johtajana vuosia toiminut Idman oli kavaltanut pankilta valtavan rahasumman.
Idman oli Hatanpään kartanon omistajan, senaatin kamarikirjuri Karl Gustaf Idmanin ja Beata Sofia Gustava Mellinin neljänneksi vanhin lapsi. Hänen veljensä oli lääkintöneuvos Gustaf Rudolf Idman. Toinen veli Gösta Idman oli lääkäri ja hammaslääkäri. Nils Idman kirjoitti ylioppilaaksi 1876. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1880, maisteriksi 1882 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1884. Suomen Yhdyspankin Tampereen-konttorin alijohtajaksi Idman siirtyi 1885, ja konttorinjohtajaksi hän yleni 1890. Idman oli naimisissa vuodesta 1887 Anna Sidonia Alfthanin kanssa.
Nils Idman jäi kiinni talousrikoksista 1912. Hän oli kavaltanut Suomen Yhdyspankilta noin 8,6 miljoonaa markkaa, vuoden 2007 rahanarvolla noin 30 miljoonaa euroa. Se vastasi lähes kymmentä prosenttia Suomen suuriruhtinaskunnan silloisesta budjetista. Oikeudenkäynnissä Idmanille vaadittiin rangaistusta peräti 72 eri syytekohdan perusteella. Rangaistuksena oli aluksi 10 vuotta kuritushuonetta, mutta Turun hovioikeus ja senaatin oikeusosasto pidensivät sitä 15 vuoteen. Idman joutui kuitenkin viettämään vankilassa lopulta vain noin seitsemän vuotta, sillä rangaistus lyheni Romanovien 300-vuotisen vallassaolon kunniaksi annetun keisarillisen julistuksen ja joukkoarmahduksen ansiosta.
Idman kulutti rahat esimerkiksi rakennuttamalla Hatanpään kartanoon uusgoottilaisen Idmanin huvilan, jonka kerrotaan maksaneen puolet Tampereen tuomiokirkon hinnasta. Teko vaikutti muihinkin pankinjohtajiin, esimerkiksi Pohjoismaiden Osakepankin (POP) pääjohtaja erosi ja sen Tampereen konttorin johtaja Albert Snellman teki itsemurhan.
Idmanin tytär oli tanssija Herta Idman.
Wikiaineisto
Ragnar Wahlbeck

Osasto W:n alias Jalkaväkirykmentti 49:n komentaja eversti Ragnar Wahlbeck.
Frans Ragnar Wahlbeck (31. tammikuuta 1899 Helsinki – 4. heinäkuuta 1944) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat sanomalehdentoimittaja Frans Johan Wahlbeck ja Selma Ehrstedt. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Gunhild Linnea Brännbeckin kanssa.
Opinnot

Wahlbeck kävi viisi luokkaa Helsingin ruotsalaista reaalilyseota, mutta keskeytti opintonsa liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. Vuonna 1927 hän täydensi opintojaan suorittamalla yksityisesti kahdeksannen luokan. Haminan taistelukoulun hän suoritti vuonna 1918 ja pikakiväärikurssin Lappeenrannassa vuonna 1921. Hyökkäysvaunukurssin Hämeenlinnassa hän suoritti vuonna 1923 ja taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1926, Taistelukoulun majurikurssin hän suoritti vuonna 1931 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1936–1938.
Jääkäriaika

Wahlbeck liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 9. lokakuuta 1915 ja hänet sijoitettiin aluksi pataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 3. komppaniaan 8. marraskuuta 1915 ja edelleen 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon.
Suomen sisällissota

Wahlbeck astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, missä joukko-osastossa otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Wahlbeck komennettiin 8. kesäkuuta 1918 nuoremmaksi upseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Jääkäriprikaatin aliupseerikoulun johtajana hän toimi 20. helmikuuta – 30. kesäkuuta 1920 välisen ajan. Hänet siirrettiin 9. syyskuuta 1920 päälliköksi Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonan 8. komppaniaan ja edelleen 13. huhtikuuta 1921 II Polkupyöräpataljoonaan. Viipurin rykmentin aliupseerikoulun johtajaksi hänet nimitettiin 10. kesäkuuta 1921, josta hänet siirrettiin 24. lokakuuta 1921 alkaen 7. komppanian päälliköksi ja edelleen syyskuusta 1927 alkaen I pataljoonan komentajaksi. Reserviupseerikouluun 1. komppanian päälliköksi hänet komennettiin 27. kesäkuuta 1928 ja 1. heinäkuuta 1933 Polkupyöräpataljoona 1:n (myöhemmin Jääkäripataljoona 1) aliupseerikoulun johtajaksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1937 saakka, jolloin siirtyi koulutusupseeriksi ja oli tehtävässä talvisodan syttymiseen saakka.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan ja välirauhan aikana Wahlbeck toimi koulutusupseerina Jääkäripataljoona 1:ssä (JP 1) ja myöhemmin JP 1:n komentajana. Talvisodassa hän osallistui taisteluihin Summa–Kollaa–Nietjärvi akselilla. Jatkosotaan hän osallistui edelleen Jääkäripataljoona 1:n (JP 1) komentajana osallistuen taisteluihin Ilomantsissa, Tolvajärvellä, Onkamuksessa, Säämäjärvellä, Mundjärvellä, Kendjärvellä, Kontupohjassa, Karhumäessä ja Tulvojassa. Vuonna 1943 hänet siirrettiin Osasto W:n eli Jalkaväkirykmentti 49:n komentajaksi ja osallistui Lempaalan taisteluun ja kaatui taistelussa Vuosalmella 4. heinäkuuta 1944. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle sankarihautaan.
Luottamustoimet

Jalkaväen harjoitusohjesääntökomitean jäsenenä Wahlbeck toimi vuonna 1919 ja lähitaistelu- ja käsikranaattiohjesääntökomitean puheenjohtajana vuonna 1926. Reserviupseerikoulun kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuonna 1932 ja 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuonna 1934. Polkupyöräpataljoona 1:n kunnianeuvoston varapuheenjohtajana hän toimi vuonna 1934. Hän on laatinut kirjasen Ohjeita lähitaistelua varten, vuodelta 1928.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 8. kesäkuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 6. joulukuuta 1921  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 1940  Eversti 1944 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Luettelo itävaltalaisista NHL-pelaajista

Tämä on luettelo itävaltalaisista NHL-pelaajista. NHL:ssä on pelannut seitsemän Itävallassa kasvanutta pelaajaa ja kymmenen kanadalaissyntyistä pelaajaa, jotka ovat edustaneet myöhemmin urallaan Itävaltaa. Vihreä tausta tarkoittaa kaudella 2014–2015 pelanneita jääkiekkoilijoita.
Vasemmisto-opiskelijat

| Vasemmisto-opiskelijat ry |
| --- | --- |

Perustettu:  2000
Puheenjohtaja:  Nea Hakala
Varapuheenjohtaja:  Sakari Bister     Sanni Koivuluoma
Aiheesta muualla
vasemmisto-opiskelijat.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vasemmisto-opiskelijat ry (myös Vasop) on suomalainen vuonna 2000 perustettu valtakunnallinen poliittinen opiskelijajärjestö, jonka arvomaailma on punavihreä. Vasemmisto-opiskelijat kertovat tavoittelevansa punavihreää, solidaarista ja demokraattista yhteiskuntaa. Järjestön tavoitteena on omien verkkosivujensa perusteella tasa-arvoinen ja opiskelijalähtöinenselvennä koulutuspolitiikka sekä solidaarinen ja yhteiskunnallisesti kantaa ottava opiskelijaliike. Yhdistyksessä toimii opiskelijoita sekä toiselta asteelta että korkeakouluista. Järjestö on kampanjoinut mm. perustulon puolesta ja opiskelijoiden asuntotilanteen parantamiseksi.lähde?
Järjestön nykyinen puheenjohtaja on Nea Hakala ja pääsihteeri Annis Riekkinen. Vasopin ylin päättävä elin on liittokokous, joka valitsee järjestön hallituksen.
Vasemmisto-opiskelijat on ollut liittomuotoinen vuodesta 2023. Sillä on sekä henkilöjäseniä että jäsenjärjestöjä, toimien yhteistyökanavana sekä jäsenjärjestöille että paikallisille punavihreille yhteisöille ja edustajistoryhmille. Jäsenjärjestöjä ovat helsinkiläinen Sitoutumaton Vasemmisto, Turun yliopiston vihreä vasemmisto, Rauman Viva, Jyväskylän Vasemmisto-opiskelijat, Itä-Suomen Vihreä Vasemmisto ja Tampereen yliopiston vihreä vasemmisto. Tämän lisäksi punavihreää opiskelijatoimintaa löytyy mm. Oulun ja Lapin yliopistojen sekä Aalto-yliopiston ylioppilaskunnista sekä HUMAKOn, JAMKOn, TUOn, Haaga-Helian, Xamkin ja Metropolian opiskelijakunnista.
Vasop on puoluepoliittisesti sitoutumaton, mutta se tekee yhteistyötä Vasemmistonuorten ja Vasemmistoliiton kanssa. Vasop on muun muassa tiedottanut toiminnastaan Vasemmistonuorten lehdissä ja jakanut materiaaliaan nuorisojärjestön tilaisuuksissa. Liittokokouksessa 2010 Vasop päätti tehdä avoimesti yhteistyötä myös Vasemmistoliiton kanssa. Vuonna 2012 Vasop sai ensimmäistä kertaa valtakunnallisille nuorisojärjestöille tarkoitettua taloudellista tukea. Vasop päätti järjestäytyä liittomuotoiseksi yleiskokouksessaan marraskuussa 2022.
Vasop tukee jäsenjärjestöjään ja punavihreitä listoja edustajistovaaleissa ylioppilaskunnissa ja opiskelijakunnissa. Se  järjestää mm. viestintää, tapahtumia, koulutuksia ja seminaareja. Vuoden 2023 edustajistovaaleissa Vasop oli selvästi suurin poliittinen ryhmä. Sillä oli suurin edustajistoryhmä mm. Helsingin, Tampereen, Itä-Suomen, Jyväskylän ja Turun ylioppilaskunnissa. Vuoden 2011 ylioppilaskuntien edustajistovaaleissa Vasop nousi suurimmaksi puoluepoliittiseksi ryhmäksi ja saavutti 8.9 prosentin kannatuksen. Vuoden 2009 ylioppilaskuntavaaleissa Vasop saavutti 6,8 prosentin kannatuksen. Vuonna 2007 Vasop saavutti 5,6 prosentin kannatuksen.
Vuodesta 2019 Vasop on julkaissut koulutus- ja opiskelijapolitiikkaan keskittyvää Oppimisen ylistys-blogia.  Vasemmisto-opiskelijat on julkaissut Vastine-jäsenlehteä (ISSN 2242-5047) vuodesta 2009. Vastinetta edelsi Was'up? (ISSN 1797-7185) vuonna 2008.
Talous

Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustus nuorisojärjestöille:
2025: 19 300€
2024: 19 600€
2023: 20 000€
2022: 20 000€
2021: 20 000€
2018: 4 200 €
2017: 4 200 €
2015: 4 400 €
2014: 4 350 €
2013: 3 000 €
2012: 1 500 €
Puheenjohtajat

Nea Hakala 2024–
Selmi Holopainen 2022–2023
Anna Lemström 2020–2021
Lauri Linna 2019
Pekka Rantala 2017–2018
Pinja Laukkanen 2014–2017
Tiina Parkkinen 2013–2014
Antti Kettunen 2012–2013
Milla Jurva 2011–2012
Katri Immonen 2010–2011
Eliisa Alatalo 2008–2010
Niina Kiviaho 2005–?
Riikka Taavetti ?–2005
Anna Mikkola
Larry Flynt – Minulla on oikeus

| Larry Flynt – Minulla on oikeus> The People vs. Larry Flynt |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Miloš Forman
Käsikirjoittaja:   Scott Alexander  Larry Karaszewski 
Tuottaja:   Oliver Stone  Janet Yang  Michael Hausman 
Säveltäjä:  Thomas Newman
Kuvaaja:  Philippe Rousselot
Leikkaaja:  Christopher Tellefsen
Pukusuunnittelija:  Theodor Pištěk
Pääosat:   Woody Harrelson  Courtney Love  Edward Norton 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Kanada  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:   Phoenix Pictures  Columbia Pictures 
Levittäjä:  InterCom Fandango at Home
Kesto:  130 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Larry Flynt – Minulla on oikeus (The People vs. Larry Flynt) on Miloš Formanin ohjaama kanadalais-yhdysvaltalainen elämäkertaelokuva Hustler-miestenlehden perustajasta Larry Flyntistä. Häntä elokuvassa esittää Woody Harrelson, ja muissa pääosissa ovat Courtney Love ja Edward Norton. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Scott Alexander ja Larry Karaszewski. Tarina kattaa noin 35 vuotta Flyntin elämästä, alkaen köyhästä lapsuudesta Kentuckyn maaseudulla ja huipentuen sananvapaudesta käytyyn oikeudenkäyntiin baptistipastori Jerry Falwellia vastaan.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Woody Harrelson  | … |  Larry Flynt   |
|  Courtney Love  | … |  Althea Leasure   |
|  Edward Norton  | … |  Isaacman   |
|  Brett Harrelson  | … |  Jimmy Flynt   |
|  Donna Hanover  | … |  Ruth Carter Stapleton   |
Vastaanotto

Larry Flynt – Minulla on oikeus palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla Kultaisella karhulla. Harrelson ja Forman saivat elokuvasta Oscar-ehdokkuudet miespääosasta ja ohjauksesta. Golden Globe -gaalassa elokuva palkittiin parhaasta käsikirjoituksesta ja parhaasta ohjauksesta, minkä lisäksi Harrelson ja Love olivat sarjoissaan ehdokkaina.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Larry Flynt – Minulla on oikeus Internet Movie Databasessa (englanniksi)
William Primrose

William Primrose
William Primrose (23. elokuuta 1904 Glasgow, Skotlanti – 1. toukokuuta 1982 Provo, Utah) oli skotlantilainen alttoviulisti, jota pidetään soittimensa suurimpiin mestareihin kuuluvana.
Primrosen vaikutuksesta alttoviulun asema soolosoittimena vahvistui merkittävästi. Opiskeltuaan viulusoittoa ensin Lontoossa hän muutti Brysseliin Eugène Ysaÿen oppilaaksi. Tämän kehotuksesta hän vaihtoi soittimensa alttoviuluun. 1930-luvulla hän toimi London String Quartetin altistina kunnes siirtyi Arturo Toscaninin kutsusta Yhdysvaltoihin tämän johtaman NBC Symphony Orchestran sooloaltistiksi. Tämän jälkeen Primrose siirtyi soolouralle ja kiersi ahkerasti maailmaa esiityen myös kamarimuusikkona muun muassa nimeään kantaneessa jousikvartetissa.
Primroselle omistettiin useita teoksia, joista mainittakoon Béla Bartókin alttoviulukonsertto.