stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oskuja
Oskujan valuma-alue > Sivu-uomia

Alla olevaan taulukkoon on koottu Oskujan suurimpia sivu-uomia. Taulukon tiedot on lueteltu taulukon alla ja niitä on eritelty kullekin joelle taulukon oikeassa sarakkeessa.
| Sivu-uoman nimi     | Nimi ven>      | Etäisyys Olhavasta (km) | Pääuoman kohta   | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
yhtyy Olhavanjokeen 118 kilometriä Laatokasta
| Tantsa | Tantsa (Танца) | 10 | kohta | 16 |  |  | 2,2,2,4,2,–,– |
| Šarja | Šarja (Шарья) | 24 | kohta | 98 |  | 579 | 2,2,2,4,2,–,2 |
| Osinka | Osinka (Осинка) | 41 | kohta | 32 |  | 110 | 2,2,2,4,2,–,2 |
| Obuika | Obuika (Обуйка) | 43 | kohta | 22 |  | 73 | 2,2,2,4,2,–,2 |
| Ozerenka | Ozerenka (Озеренка) | 62 | kohta | 27 |  | 85 | 2,2,2,4,2,–,2 |
| Komariha | Komariha (Комариха) | 94 | kohta | 14 |  |  | 2,2,2,4,2,–,– |
pääuomaa on Komarihan yläpuolella vielä 20 km

Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = luettu kunkin sivu-uoman lähteestä (), 3 = luettu venäjänkielisestä Wikipediasta, 4 = katsottu tai mitattu Internetin karttapalvelusta kuten esimerkiksi Google Maps tai ACME
Oskujan valuma-alue > Järviä

Oskujan valuma-alueella on vain vähän järviä, koska se sijaitsee Valdain rinteillä. Komarihan latvoilla on suoalue, jossa esiintyy suojärviä. Sellaisia ovat esimerkiksi Spasskoje (Спасское) ja Permskoje (Пермское).
Naoki Yasuzaki

| Mitalit> Maa:  .Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  .Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  .Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Maa:  > Miesten mäkihyppy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Thunder Bay 1995 | joukkuemäki |  |
Naoki Yasuzaki (s. 1. elokuuta 1969) on japanilainen entinen mäkihyppääjä.
Hän oli voittamassa joukkuemäen pronssimitalia Japanin joukkueelle Thunder Bayn maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1995. Samoissa kilpailuissa Yasuzaki sijoittui suurmäessä sijalle 22.
Hän kilpaili ensimmäisen kerran maailmancupissa vuonna 1990 ja hänen paras osakilpailusijoituksensa tuli vuoden 1993 Lahden normaalimäen kilpailusta, jossa hän sijoittui neljänneksi. Kymmenen parhaan joukkoon Yasuzaki pystyi hyppäämään urallaan yhteensä viisi kertaa. Viimeisen maailmancupin kilpailunsa hän hyppäsi Sapporossa tammikuun lopussa 2003.
Paramythiá

| Paramythiá Παραμυθιά |
| --- | --- |
 Paramythián kaupunkia.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Paramythiá
 Koordinaatit: 39°27′48″N, 20°30′45″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Epeiros jaLänsi-Makedonia
Alue:  Epeiros
Alueyksikkö:  Thesprotia
Kunta:  Soúli
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  200201
Väkiluku (2011):  7 459
 – Kaupunki­yhdys­kunta:  2 730
 – Kaupunki:  2 363
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  462 00
Suuntanumero(t):  26660
Rekisterikilpi:  ΗΝA - HNB - IE
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paramythiá (kreik. Παραμυθιά) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Soúlin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Παραμυθιάς, Dimotikí Enótita Paramythiás) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Thesprotian alueyksikössä Epeiroksen alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 7 459 ja varsinaisen Paramythián kaupungin väkiluku 2 363 (vuonna 2011). Paramythiá on Soúlin kunnan kuntakeskus.
Paramythián kaupunki sijaitsee Paramythiá-vuorten alarinteessä linnuntietä noin 37 kilometriä lounaaseen Ioánninasta ja noin 22 kilometriä itään Igoumenítsasta. Paramythián nimi (suomeksi ”Lohduttaja”) viittaa Neitsyt Mariaan. Bysanttilaisena aikana se tunnettiin myös nimellä Ágios Donátos (Άγιος Δονάτος) paikallisen pyhän, Pyhän Donatoksen mukaan.
Paramythiá oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Soúlin kuntaan yhdessä Achérontaksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Paramythián kaupungin keskustaa.
Kunnallisyksikön osat

Paramythián kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Agía Kyriakí | Agía Kyriakí | 27 |
| Ampeliá | Ágios Panteleímonas | 0 |
| Ampeliá | Ampeliá | 148 |
| Ampeliá | Rápi | 37 |
| Chrysavgí | Chrysavgí | 161 |
| Elatariá | Elatariá | 21 |
| Gkríka | Gkríka | 310 |
| Kallithéa Soulíou | Avarítsa | 36 |
| Kallithéa Soulíou | Kallithéa | 74 |
| Kallithéa Soulíou | Vrysopoúla | 62 |
| Karióti | Karióti | 318 |
| Karvounári | Karvounári | 429 |
| Karvounári | Kyrá Panagiá | 94 |
| Krystallopigí | Kefalóvryso | 201 |
| Krystallopigí | Krystallopigí | 165 |
| Neochóri | Ágios Geórgios | 43 |
| Neochóri | Neochóri | 157 |
| Neochóri | Neráida | 303 |
| Pagkrátes | Pagkrátes | 197 |
| Paramythiá | Ágios Donátos | 220 |
| Paramythiá | Ágios Geórgios | 147 |
| Paramythiá | Paramythiá | 2 363 |
| Pénte Ekklisíes | Pénte Ekklisíes | 82 |
| Petoúsi | Petoúsi | 54 |
| Petrovítsa | Petrovítsa | 51 |
| Plakotí | Plakotí | 98 |
| Polýdroso | Polýdroso | 73 |
| Prodrómi | Prodrómi | 454 |
| Psáka | Nounesáti | 7 |
| Psáka | Psáka | 152 |
| Saloníki | Saloníki | 31 |
| Sevastó | Sevastó | 129 |
| Xirólofos | Rachoúli | 103 |
| Xirólofos | Xirólofos | 213 |
| Zervochóri | Asfáka | 10 |
| Zervochóri | Kamíni | 338 |
| Zervochóri | Zervochóri | 151 |
Yhteensä: 7 459
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paramythiá Wikimedia Commonsissa
Paramythia on line (kreikaksi) (englanniksi)
Pahiño

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Manuel Fernández Fernández
Syntymäaika: 21. tammikuuta 1923
Syntymäpaikka: Vigo, Espanja
Kuolinaika: 12. kesäkuuta 2012 (89 vuotta)
Kuolinpaikka: Madrid, Espanja
Pelipaikka: hyökkääjä
Junioriseurat
1939–1940: Navia
1940–1943: Arenas de Alcabre
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1943–1948 | Celta | 101 | (70) |
| 1948–1953 | Real Madrid | 124 | (108) |
| 1953–1956 | Deportivo La Coruña | 72 | (46) |
| 1956–1957 | Granada | 15 | (8) |
| Yhteensä | Yhteensä | 312 | (232) |
Maajoukkue
| 1948–1955 | Espanja | 3 | (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Manuel Fernández Fernández eli Pahiño (21. tammikuuta 1923 Vigo, Pontevedran maakunta, Espanja – 12. kesäkuuta 2012) oli espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa Celta de Vigoa, Real Madridia ja Deportivo de La Coruñaa, ja voitti sarjan maalikuninkuuden kahdesti.
Ura

Pahiño pelasi uransa alkuaikoina vaatimattomissa Navian ja Arenas de Alcabren joukkueissa, kunnes pääsarja Primera Divisiónissa pelannut Galician suurseura Celta de Vigo hankki hänet riveihinsä. Ensiesiintymisensä pääsarjassa Pahiño teki kauden 1943–1944 avauskierroksella Atlético de Madridia vastaan.
Pahiño tunnettiin pelottomana hyökkääjä, mikä vaati ajoittain veronsa: kaudella 1944–1945 Celtan pelatessa väliaikaisesti Segunda Divisiónissa hän mursi pohjeluunsa kauden viimeisessä, Granadaa vastaan pelatussa nousukarsintaottelussa. Ennen loukkaantumista hän oli kuitenkin tehnyt joukkueelleen kaksi maalia, ja ottelu päättyi lopulta Celtan 4–1-voittoon ja nousujuhliin.
Kaudella 1947–1948 Pahiño teki sarjassa 23 maalia, jolla hän voitti ensimmäisen maalikuninkuutensa (Pichichi). Maaleillaan hän auttoi Celtan neljänneksi sarjassa sekä Espanjan cupin loppuotteluun. Pahiñon joukkuetovereihin Celtassa lukeutui Miguel Muñoz, jonka kanssa hän siirtyi Real Madridiin kauden loputtua.
Pahiño onnistui maalinteossa säännöllisesti myös Real Madridissa, ja kaudella 1951–1952 hän voitti 28 maalillaan toisen maalikuninkuutensa. Joukkue ei kuitenkaan saavuttanut Pahiñon aikana erityistä menestystä lukuun ottamatta Venezuelassa pelattua epävirallista seurajoukkueiden maailmanmestaruusturnausta (Pequeña Copa del Mundo), jonka se voitti vuonna 1952.
Pahiñon sopimus Real Madridin kanssa päättyi vuonna 1953, ja yli 30 vuotta täyttäneiden pelaajien kohdalla harjoittamaansa politiikkaa noudattaen seura tarjosi hänelle vuoden jatkosopimusta. Kolmen vuoden sopimusta tavoitellut Pahiño ei tähän suostunut, vaan palasi Galiciaan ja liittyi Deportivo de La Coruñan joukkueeseen. Hieman myöhemmin Real Madrid hankki argentiinalaisen Alfredo Di Stéfanon, joka peri Pahiñon käyttämän pelinumeron 9.
Deportivossa Pahiño pelasi kolmen kauden ajan. Hän on 211 maalillaan yksi Espanjan pääsarjan historian parhaista maalintekijöistä. Uransa viimeisen kauden 1956–1957 hän pelasi Segunda Divisiónin Granadassa, joka nousi kauden päätteeksi pääsarjaan.
Espanjan maajoukkueessa Pahiño pelasi seurajoukkueissa tekemistään lukuisista maaleista huolimatta vain kolme ottelua vuosina 1948–1955. Ensiesiintymisensä hän teki 20. kesäkuuta 1948 ottelussa Sveitsiä vastaan, jossa syntyi ensimmäinen maajoukkueuran kolmesta maalista.
Otranton linna

| The Castle of Otranto |
| --- | --- |
 Kolmannen laitoksen nimiösivu.
Kirjailija:  Horace Walpole
Kieli:  englanti
Genre:  kauhuromantiikka
Julkaistu:  1764
Suomennos
Suomentaja:  Päivi Mehtonen ja Jyrki Siukonen
Kustantaja:  Faros
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  188
ISBN:  978-952-5710-31-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Otranton linna (engl. The Castle of Otranto) on englantilaisen Horace Walpolen kirjoittama romaani, joka julkaistiin vuonna 1764. Sitä pidetään ensimmäisenä goottilaisena romaanina.
Walpole julkaisi ensimmäisen painoksen vuonna 1764 nimellä The Castle of Otranto, A Story. Translated by William Marshal, Gent. From the Original Italian of Onuphrio Muralto, Canon of the Church of St. Nicholas at Otranto. Walpole käytti salanimeä William Marshal ja väitti, että romaani oli käännös italialaisen Onuphrio Muralton käsikirjoituksesta, joka oli painettu Napolissa 1529. Käsikirjoitus oli kertomuksen mukaan löydetty pohjoisenglantilaisen katolisen perheen kirjastosta, ja se perustui vieläkin vanhempaan tarinaan.
Toisessa painoksessa Walpole myönsi kirjoittaneensa kertomuksen. Vuoden 1924 painoksessa Montague Summers osoitti, että Walpole oli käyttänyt kertomuksensa osittaisena pohjana historiallisen Sisilian kuninkaan Manfredin tarinaa. Manfred omisti aikoinaan keskiaikaisen linnan Italian Otrantossa.
Aiheesta muualla

The Castle of Otranto Gutenberg-projektin sivuilla. (englanniksi)
Nummelin, Juri: Suunnaton kypärä putoaa taivaalta. Helsingin Sanomat 28.11.2014.
Soikkeli, Markku: Ritariajan romuluinen kauhuklassikko. Kiiltomato.net 2.3.2015.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Castle of Otranto
Käännös suomeksi
Nik Turner

Nik Turner Hawkwindin riveissä 1974
Nicholas "Nik" Turner (28. elokuuta 1940 Oxford, Iso-Britannia – 11. marraskuuta 2022) oli englantilainen muusikko. Parhaiten hänet tunnettiin Hawkwind-yhtyeen perustajajäsenenä ja saksofonistina.
1960-luvulla Turner pyöri Lontoon Ladbroke Groven hippialueilla ja toimi eri yhtyeiden roudarina. Vuonna 1969 hän toimi vasta perustetun Group X -yhtyeen roudarina. Turnerin kaivettua saksofonin esille ja soitettua sitä yhtyeen johtaja Dave Brock pyysi Turneria liittymään soittajaksi yhtyeeseen. Group X:stä tuli ensin Hawkwind Zoo ja piakkoin, lopullisesti Hawkwind.
Turnerista tuli yksi yhtyeen näkyvimmistä hahmoista erikoisten lava-asusteiden johdosta. Hän myös oli Brockin ohella yhtyeen toinen voimahahmo musiikillisesti, vaikka ei muusikkona ollutkaan kovin taitava. Turnerin säveltämiä Hawkwind-klassikoita ovat mm. "Master Of The Universe", "Brainstorm" sekä "D-Rider". Rennosta luonteestaan huolimatta Turner halusi vaikuttaa enemmän yhtyeen päätöksiin. Tämä johti Brockin ja Turnerin välien kiristymiseen, ja lopulta vuonna 1976 Turner erotettiin yhtyeestä.
Hawkwindista lähdön jälkeen Turnerilla on ollut omia yhtyeitä kuten Sphinx, Inner City Unit ja Pinkwind (yhdessä Pink Fairies -muusikko Twinkin kanssa). Turner palasi myös Hawkwindiin 1980-luvun puolivälissä ja soitti joillain yhtyeen kiertueilla.
2000-luvulla Nik Turner perusti X-Hawkwind-nimisen yhtyeen entisten Hawkwind-muusikoiden kanssa. Dave Brock haastoi Turnerin oikeuteen Hawkwind-nimen käytöstä, ja X-Hawkwind joutui vaihtamaan nimensä SpaceRitualiksi. Toinen yhtye, jota Turner on viime aikoina pyörittänyt, on Nik Turner's Allstars.
Nik Turner teki yhteistyötä myös suomalaisen Five Fifteen -yhtyeen kanssa soittamalla yhtyeen levyillä ja keikoilla. Five Fifteenin ja Nik Turnerin Tavastian konsertti näytettiin televisiossa vuonna 2000.
Nik Turnerin kokemus Suomesta alkoi helsinkiläisen space rock -yhtye Dark Sunin ja "Uncle Nikin" ennalta sovitusta kohtaamisesta Hampurin Hawkfan-festivaaleilla kesällä 1997. Pitkän keikan aikana syntyi jo siemen jatkosta. Yhtye soitti Nikin kanssa yhteiskeikan myös Jönköpingin Space and Rock -festivaaleilla.
Lopulta Dark Sun puhui mytologiasta kiinnostuneen Turnerin ympäri soittamaan Suomessa ja Tavastialla Dark Sunin kanssa keikan, joka sisältäisi useita Nik Turnerin biisejä, mm. "D-Rider" ja "Master of the Universe". Live-levy Ice Ritual ilmestyi vuonna 2000.
Nik Turner kuoli 11. marraskuuta 2022. Kuolemasta ilmoitettiin hänen Facebook-sivullaan.
Diskografia > Nik Turner's Sphynx

Xitintoday 1978
Live At Deeply Vale 1978
Diskografia > Inner City Unit

Pass Out 1980
Maximum Effect 1981
Punkadelic 1984
Ersatz 1985
Diskografia > Nik Turner's Fantastic All Stars

Kubanno Kickasso 1985
Diskografia > Nik Turner

Prophets Of Time 1994
Space Ritual Revisited 1995
Past Or Future? 1996
Diskografia > Space Ritual

2001 A Space Rock Odyssey 2001
Live At Glastonbury And Guildford Festival 2002
Live At The Venusian Electric Ballroom In The Cygnus 5 Galaxy 2005
Sonic Savages 2005
Satiricon 2006
Otherworld 2007
Diskografia > Hawkwind

Viralliset studio- ja livejulkaisut:
Hawkwind 1970
In Search Of Space 1971
Doremi Fasol Latido 1972
Space Ritual 1973
Hall Of The Mountain Grill 1974
Warrior On The Edge Of Time 1975
Astounding Sounds Amazing Music 1976
Choose Your Masques 1982
Live- ja arkistojulkaisut:
Weird Tapes 1-8 (osat 3,5,6,8)
Text Of Festival (1970-1971)
Bring Me the Head of Yuri Gagarin (1973)
Space Ritual Volume 2 (1972)
BBC Radio 1 Live in Concert (1972)
The 1999 Party (1974)
Atomhenge '76 (1976)
Zones (1980-1982)
This Is Hawkwind, Do Not Panic (1980-1984)
Out & Intake (1982-1986)
Choose Your Masques – Collectors Series Volume 2 (1982)
Undisclosed Files Addendum (1984-1988)
Diskografia > Michael Moorcock's Deep Fix

New World's Fair 1975
Roller Coaster Holiday 2004
Diskografia > Robert Calvert

Captain Lockheed And The Starfighters 1974
Lucky Leif And The Longships 1975
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Osterit

| Osterit |
| --- | --- |
 Tyynenmerenosteri (Crassostrea gigas)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Lahko::  Ostreoida
Heimo::  Osterit Ostreidae  Rafinesque, 1815
Suvut
 Crassostrea Sacco, 1897  Saccostrea Dollfus & Dautzenberg, 1920  Striostrea Vialov, 1936  Alectryonella Sacco, 1897  Anomiostrea Habe & Kosuge, 1966  Dendrostrea Swainson, 1840  Lopha Röding, 1798  Myrakeena Harry, 1985  Booneostrea Harry, 1985  Nanostrea Harry, 1985  Nicaisolopha Vyalov, 1936  Ostrea Linnaeus, 1758  Planostrea Harry, 1985  Pustulostrea Harry, 1985  Talonostrea Li & Qi, 1994  Teskeyostrea Harry, 1985  Undulostrea Harry, 1985 
Katso myös
   Osterit Wikispeciesissä   Osterit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Osterit (Ostreidae) on meressä elävä simpukkaheimo, johon kuuluu toistakymmentä sukua. Joitakin osterilajeja viljellään ja kerätään luonnosta ihmisravinnoksi, ja ne ovat kulinaarisesti arvostettuja. Syötävien osterien levinneisyysalueet ovat istutusten myötä laajentuneet suuresti alkuperäisestä.
Taloudellisesti tärkeitä lajeja

Tyynenmerenosteri (Crassostrea gigas) (myös japaninosteri) on kaupallisesti tärkein ja eniten käytetty osterilaji. Se vastaa nykyisin 94 prosentista osterituotantoa. Tyynenmerenosteria viljellään etenkin Kiinassa, Japanissa, Ranskassa, Etelä-Koreassa, Yhdysvalloissa ja Taiwanissa. Se on eniten viljelty osterilaji Euroopassakin. Se on nopeakasvuinen ja taudinkestävä osteri. Euroopassa laji tunnettiin aiemmin ”portugalinosterina” (”Crassostrea angulata”), jota pidettiin alkuperäisenä lajina, mutta joka kuitenkin sittemmin osoittautui varhaisten merenkulkijoiden Tyynestämerestä tuomaksi tyynenmerenosteriksi, siis vieraslajiksi.
Amerikanosteri (Crassostrea virginica) on kaupallisesti toiseksi tärkein, etenkin Yhdysvalloissa viljelty laji. Noin viisi prosenttia kokonaistuotannosta.
Osteri (Ostrea edulis) on alkuperäinen eurooppalainen osterilaji, jonka maku on erityisessä arvossa. Sen muoto on vahvasti epäsymmetrinen: pohjaan kiinnittyvä vasen kuorenpuoli on paksu, kupera ja rosopintainen, kun taas oikea puoli on ohut ja litteä. Euroopanosteri ei kestä veden suolapitoisuuksien vaihtelua tai vesien likaantumista yhtä hyvin kuin muut viljellyt lajit. Sen tuotanto on vähentynyt erityisesti tautien takia, mutta sitä viljellään vielä pienessä mitassa sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikan molemmilla rannikoilla. Tuotanto on kuitenkin vain vajaat kaksi promillea tyynenmerenosterin tuotannosta.
Ravintokäyttö

Osterit ovat suosittua ja hienostuneena pidettyä ruokaa, ja niillä on usein arveltu olevan positiivinen vaikutus ihmisten seksuaaliseen kykyyn. Ostereiden ravintoarvo onkin suuri ja niissä on paljon vitamiineja ja kivennäisaineita, etenkin rautaa, kuparia ja jodia. Osterien kokonaisenergiasta 78 % on proteiineissa, 22 % rasvassa ja hiilihydraatteja ei ole lainkaan.
Ylivoimaisesti suurin osterintuottajamaa on Kiina, joka vastaa 78 % kokonaistuotannosta. Kiinalaiset osterit käytetään säilöttyinä.[lähde? ]
Perinteisesti länsimaissa osterit ostetaan elävinä ja ne säilytetään kylmässä lämpötilassa. Etenkin Ranskassa osterit myös syödään elävinä jääpediltä, mutta ne on mahdollista myös kypsentää. Kuuluisia ranskalaisia osterilajikkeita ovat Fine de Claire ja Belon.
Osterit avataan erityisellä osteriveitsellä, joka on noin 7–10 cm pitkä, litteä, teräväkärkinen ja tukevakahvainen veitsi. Veitsi ensin ujutetaan osterin sisään sivusta, minkä jälkeen veistä kääntämällä osteri aukeaa lähes itsestään. Tämän jälkeen jalka leikataan veitsellä poikki. Osterin tuoreus varmistetaan koskettamalla pikaisesti veitsellä kidusreunaa. Elävä osteri reagoi kosketukseen nopeasti supistumalla.
Osterien tuotannossa on ongelmana herpesvirus, joka infektoi osterin lämpimän veden aikana, jolloin eläimen tulisi lisääntyä ja se on haavoittuvimmillaan.
Osteri (Ostrea edulis)
Tyynenmerenosterin vuosituotanto 1950–2003. Yläreuna on 4,5 miljoonaa tonnia.
Osterin (Ostrea edulis) vuosituotanto 1950–2003. Yläreuna on 30 000 tonnia.
Osteriveitsi
Palvajärvi (Kuhmoinen)

| Palvajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°33′47″N, 24°56′19″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pääskylänjoen valuma-alue (35.76)
Laskujoki:  oja Pirkonlahteen 
Järvinumero:  35.761.1.027
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  144,4 m  
Rantaviiva:  0,585 km  
Pinta-ala:  1,407 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPalvajärvi 
Palvajärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Kangasjärven takana sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Kangasjärven lasku-uomassa ja on sen läpivirtausjärvi. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä ja sen rannat ovat metsämaata.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,4 metriä mpy. Järven laskuoja laskee Pirkonlahteen.
Palvaanlinna

| Palvaanlinna> Sijainti |
| --- | --- |
 Palvaanlinna
Koordinaatit:  60.95301854°N, 24.51033533°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Hämeenlinna
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Huippukausi:  rautakausi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Palvaanlinna on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan Vanajan Miemalassa sijaitseva mahdollinen mäkilinna.
Mäkilinna

Palvaanlinna sijaitsee Hämeen linnasta 6,2 kilometriä eteläkaakkoon Miemalanselän länsirannan Hattelmalanharjun eteläosan päällä ja noin 250 metriä rannasta. Linnan alueella harjun lakiosa kohoaa yli 40 metriä Miemalanselän yläpuolelle ja se yltää vielä ympäristöään 20 metriä korkeammalle. Lakialue on 150×50 metriä suuri ja se kapenee molempiin päihin. Linnoittamiseen tarkoitettua kivivallia ei näy ja ainoat kivikot vaikuttavat luontaisilta. laelta näkyy suoraan Mantereenlinna.
Opastus ja suojelu

Linnan kautta kulkee harjun suuntainen kävelypolku. Harjun päällä oli vuoteen 2020 asti opastaulu, jossa esiteltiin Miemalanharjun ja Raimansuon luonnonsuojelualueita. Kaupunki ei enää opasta kulkijoita alueelle. Suojelualue ei yllä linnan alueelle.
Tutkimukset

Kohdetta ei vielä tutkittu arkeologisesti, mutta pintapuoliset arviot on annettu vuosina 1935 (Jouko Voionmaa), 1939 (Esko Sarasmo), 1984 (Jyri Saukkonen) ja 1999 (Sirkka-Liisa Seppälä).
Partaharjun rautatieasema

Partaharjun rautatieasema (lyh. Pth) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Pieksämäellä rataosalla Kouvola–Iisalmi. Se sijaitsee Pieksänjärven rannalla.
Partaharju avattiin tavaraliikenteen käyttöön 1. heinäkuuta 1892. Henkilöliikenne aloitettiin 1902. Vuonna 1950 liikennepaikalle avattiin soraraide. Partaharju muutettiin miehittämättömäksi 1. kesäkuuta 1964 ja tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1968, jolloin sivuraiteet purettiin. Henkilöliikenne ja koko liikennepaikka lakkautettiin 29. toukokuuta 1988. Partaharjun laiturirakennus on purettu.
Ottar E. Akre

Ottar Edvardsen Akre (19. toukokuuta 1896 Ytre Rendal, Norja – 29. lokakuuta 1992 Oslo) oli norjalainen harmonikkataiteilija ja säveltäjä. Häntä on kuvattu tärkeimmäksi vaikuttajaksi harmonikkamusiikin kehittymisessä Norjassa 1900-luvulla.
Tausta

Ottar kasvoi monipuolisessa musiikkimiljöössä Rendalenissa. Hänen Edvard-isänsä soitti bassoa paikallisessa Stormusikken-orkesterissa.
Akre opiskeli harmonikansoittoa vuodesta 1910 lähtien Jømnasta kotoisin olleen Johan Elsmon johdolla. Toisin kuin useimmat aikansa harmonikansoittajat, Akre opetteli soittamaan nuoteista alusta lähtien ja hän kokeili useampia soittimia. Hän opiskeli pianon ja urkujen soittoa Marit Illevoldin johdolla.
Ura

Aluksi Akre kävi kiertueilla Elsmon kanssa. Hän levytti ensilevytyksensä 1919. Vuonna 1922 Akre matkusti Yhdysvaltoihin, jossa hän opiskeli musiikin teoriaa. Hän palasi Norjaan kuusi vuotta myöhemmin ja sai työpaikan Carl M. Iversenin musiikkiliikkeestä Oslossa. Hän toimi myös esiintyvänä muusikkona ja pedagogina.
Akre julkaisi kaksiosaisen harmonikansoiton oppikirjan Lærebok for Accordion (Trekkspill), josta ensimmäinen osa ilmestyi 1927 ja jälkimmäinen 1930. Hänen oppilaitaan olivat useat myöhemmin tunnetuiksi tulleet norjalaiset harmonikkataiteilijat, kuten Toralf Tollefsen, Rolf Syversen, Arnt Haugen, Alf Blyverket, Arnstein Johansen, Ottar Johansen ja Roy Hansen.
1930-luvulla Akren trio oli tunnettu yhtye, joka esiintyi säännöllisesti radiossa. Akren lisäksi trion jäseniä olivat kitaristi Oscar Skau ja viulisti Eugen Martinsen, jonka myöhemmin korvasi Amund Friestad. Trio kasvoi myöhemmin kvintetiksi ja edelleen Tip Top Bandiksi, jossa soitti useita ajan tunnettuja muusikoita.
Akre kirjoitti myös noin 100 sävellystä, joista tunnetuimpia ovat St. Hansvalsen, Livet i Hemsedal, Østerdal-mazurka, Brandbuvalsen sekä Fagerborg rheinleder. Hänen sävellyksissään on myös harmonikalle suunnattuja konserttiteoksia, kuten Fox Caprice ja Schottis Akrobatik.
Akre johti Oslon harmonikkakerhon orkesteria 30 vuoden ajan. Hän toimi myös Oslon konservatorion opettajana vuosina 1940–1946. Hän oli aktiivinen vierailija konserteissa, tapaamisissa ja festivaaleilla yli 90-vuotiaaksi saakka.
Akren soittimia, sävellyksiä ja muuta hänen elämäntyöhönsä liittyvää materiaalia on tallennettu Rendalenin museoon (Rendalen bygdemuseum).