stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkoinen kupla

| Valkoinen kupla Eppu Normaali |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Pehmeä huone -studiossa lokakuussa 1986
 Julkaistu: 4. joulukuuta 1986 
 Tuottaja(t): Mikko ”Pantse” Syrjä
 Tyylilaji: Suomirock
 Kesto: 48.52
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  1. (8 viikkoa, joulukuu 1986) 
Eppu Normaalin muut julkaisut
| Kahdeksas ihme 1985 | Valkoinen kupla 1986 | Aku, Juha, Martti ja Mikko² – soolot 1987 |
Singlet albumilta Valkoinen kupla
 ”Joka päivä ja joka ikinen yö” Julkaistu: 16. helmikuuta 1987
Valkoinen kupla on suomirockyhtye Eppu Normaalin yhdeksäs studioalbumi. Albumi julkaistiin 4. joulukuuta 1986 ja sen on tuottanut yhtyeen kitaristi ja pääasiallinen lauluntekijä Mikko ”Pantse” Syrjä. Albumi on yhtyeen historian toiseksi parhaiten kaupallisesti menestynyt studioalbumi, sillä sitä on myyty lähes 120 000 kappaletta. Albumi on nauhoitettu Pantse ja Martti Syrjän omassa Pehmeä huone -kotistudiossa Ylöjärvellä, jonka Syrjän veljekset ovat suunnitelleet ja rakentaneet.
Valkoinen kupla seurasi vuonna 1985 julkaistua menestysalbumia, hittisiilo Kahdeksatta ihmettä. Albumi erosi edeltäjästään melko selvästi, sillä Valkoisella kuplalla yhtyeen musiikki oli lähempänä iskelmämusiikkia kuin koskaan aiemmin yhtyeen historiassa. Musiikillisesti albumi oli edeltäjäänsä hillitympi ja rauhallisempi, ja kappaleiden sanoitukset olivat lohduttomia ja synkempiä. Edeltäjänsä tavoin Valkoinen kupla osoittautui kuitenkin kaupalliseksi menestykseksi, ja alkuperäisestä julkaisupäivämäärästä myöhästynyttä albumia ennakkotilattiin yli 50 000 kappaletta. Albumi meni ensimmäisellä myyntiviikollaan Suomen albumilistan kärkeen, ja se piti ykkössijaa hallussaan kahdeksan viikon ajan. Singleksi albumilta julkaistiin ainoastaan kappale ”Joka päivä ja joka ikinen yö”, jonka b-puolella oli albumilta pois jäänyt ennen julkaisematon kappale ”Musiikillishygieeninen lausunto”. Singlejulkaisun lisäksi myös kappaleet ”En saa mielestä sinua” ja ”Kaikki häipyy, on vain nyt” ovat jääneet yhtyeen konserttien vakiokalustoon.
Albumin nimi viittaa The Beatles -yhtyeen vuonna 1968 julkaistuun samannimiseen studioalbumiin. Albumilla ei ollut varsinaista nimeä, joten yhtyeen fanit antoivat tuplalevynä julkaistulle albumille lempinimen Valkoinen tupla (White Double). Eppu Normaalin kitaristi Pantse Syrjä oli käsittänyt, että albumia kutsutaan nimellä White Bubble, joka tarkoittaa valkoista kuplaa. Tästä yhtye keksi nimetä seuraavan studioalbuminsa Valkoiseksi kuplaksi.
Kappaleiden taustoja

Albumin avausraita ”En saa mielestä sinua” käsittelee sanoituksissaan sortuneesta rakkaussuhteestaan masentunutta miestä, joka kaipaa kumppaniaan. Kappale ”Kaikki häipyy, on vain nyt” kehottaa sanoituksissaan kuuntelijaa tarttumaan hetkeen tai elämään hetkessä, sillä kaikki häipyy aikanaan eikä mikään kestä ikuisesti. Kappaleen ”Pois meluun ja tuiskeeseen” sanoitusten inspiraationa toimi yhtyeen laulaja Martti Syrjän sairaalassa tapaama lentomestari, joka teki Syrjään vaikutuksen. Kappale kertoo hoitokotiin eläkkeelle päätyneestä vanhasta lentäjästä, joka haluaisi kuitenkin palata meluun ja tuiskeeseen ja lentämisen pariin. ”Kultaista sadetta” käsittelee elämää ja kuolemaa, ja kultainen sade symboloi elämän kauneutta. ”Kun jatsia kuunneltiin” kertoo kahden nuoren  rakkaustarinan alkamisesta jazzmusiikkifestivaaleilla ja ajasta, jolloin kyseinen musiikki eli kultakauttaan. Martti Syrjä soitti kappaleessa myös kitaraa.
Nimikkoraita ”Valkoinen kupla” on tyyliltään samantapainen albumin avausraidan kanssa. Kappale ”Joka päivä ja jokaikinen yö” on kenties albumin tunnetuin kappale, ja sen sanoitukset kertovat henkilöstä, joka ei uskalla kertoa tunteistaan rakkautensa kohteelle. ”Mutta ihmeistä suurin (joka jäi näkemättä)” käsittelee ammattien stereotypioita, kappaleella ”Eihän tämän nyt näin pitänyt olla” sukupuoliroolit kääntyvät päinvastoin yleisestä ja albumin päättävä kitaristi Juha Torvisen säveltämä raita ”Paha taika” kertoo mystiikasta.
Kappaleet

Albumin kaikki kappaleet on sanoittanut yhtyeen laulaja Martti Syrjä ja säveltänyt kitaristi Mikko ”Pantse” Syrjä, poikkeuksina kappale ”Paha taika”, jonka on säveltänyt yhtyeen kakkoskitaristi Juha Torvinen ja kappale "Mutta ihmeistä suurin (joka jäi näkemättä)", jonka ovat sanoittaneet Martti ja Mikko "Pantse" Syrjä.
”En saa mielestä sinua” – 4.51
”Kaikki häipyy, on vain nyt” – 4.23
”Pois meluun ja tuiskeeseen” – 5.26
”Kultaista sadetta” – 4.14
”Kun jatsia kuunneltiin” – 5.35
”Valkoinen kupla” – 4.58
”Joka päivä ja joka ikinen yö” – 4.43
”Mutta ihmeistä suurin (joka jäi näkemättä)” – 5.32
”Eihän tämän nyt näin pitänyt olla” – 4.28
”Paha taika” – 5.38
Kokoonpano > Eppu Normaali

Martti Syrjä – laulu, kitara kappaleella "Kun jatsia kuunneltiin"
Mikko ”Pantse” Syrjä – soolo- ja rytmikitara, taustalaulu
Juha Torvinen – soolo- ja rytmikitara
Mikko ”Vaari” Nevalainen – bassokitara
Aku Syrjä – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Eero ”Safka” Pekkonen – piano ja koskettimet
Badu Ndjai – kitara kappaleessa ”En saa mielestä sinua”
Apéri

| Apéri Απέρι |
| --- | --- |
 Apérin kylää.
 Apéri
 Koordinaatit: 35°32′56″N, 27°10′14″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Kárpathos-Kásos
Kunta:  Kárpathos
Kunnallisyksikkö:  Kárpathos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  6201010201
Korkeus:  350 m
Väkiluku (2011):  353
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Apéri (kreik. Απέρι) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kárpathoksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Kárpathoksen kuntaan, Kárpathos-Kásoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Kylän väkiluku on 353 (vuonna 2011).
Apérin kylää.
Apérin kylä sijaitsee Kárpathoksen keskiosissa noin kahdeksan kilometriä pohjoisluoteeseen saaren keskuksesta Kárpathoksen kaupungista eli Pigádiasta. Se on rakennettu noin 350 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna.
Antiikin ajan Karpathoksen kaupunkivaltion kaupunkikeskuksen arvellaan sijainneen Apérin paikalla. Myöhemmän antiikin aikana asutus keskittyi rannikolle Potidaioniin, nykyiseen Pigádiaan. Nykyinen Apérin kylä syntyi keskiajalla asutuksen vetäydyttyä rannikolta turvaan vuoristoon, ja se toimi saaren keskiaikaisena pääkylänä. Kylän viereisellä kukkulalla sijaitsi Apérin linna, joka toimi saaren hallinnon keskuksena venetsialaisvallan aikana. Apéri toimi saaren pääkylänä vuoteen 1892 saakka. Kylässä sijaitsee edelleen Kárpathoksen ja Kásoksen hiippakunnan katedraali eli piispanistuin Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali. Apérin linna on nykyisin raunioina.
Apéri muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Απερίου, Topikí Koinótita Aperíou), johon kuuluvat varsinaisen Apérin kylän lisäksi kylät Katódio, Kyrá Panagiá ja Myrtónas. Koko yhdyskunnan väkiluku on 355.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apéri Wikimedia Commonsissa
Valkoinen sulka

Valkoisia sulkia.
Valkoinen sulka on perinteisesti Ison-Britannian armeijan ja brittihallinnon alaisten maiden käyttämä pelkuruuden symboli. Sulka saatetaan antaa joko pelkurimaisesti käyttäytyneelle sotilaalle tai upseerille, tai siviilille, jonka uskotaan pinnaavan asepalveluksesta sodan aikana. Poikkeuksena sääntöön on Yhdysvaltain armeija, jossa myönnetty valkoinen sulka on puolestaan poikkeuksellisen rohkeuden ja tarkka-ampujan kykyjen merkki.
Pelkuruuden merkki

Valkoinen sulka pelkuruuden merkkinä on ollut käytössä 1700-luvulta lähtien. Sen symbolinen tausta periytyy tuon ajan suositusta viihdemuodosta, kukkotappelusta. Jalostetuilla puhdasverisillä tappelukukoilla ei ollut valkoisia sulkia pyrstössään, toisin kuin ristiverisillä kukoilla, joiden uskottiin pärjäävän huonommin kukkotappeluissa. Mikäli tappiolla olevan kukon omistaja halusi päättää tappelun säästääkseen eläintään, hän nosti esiin kauluksensa alla säilyttämänsä kimpun valkoisia sulkia. Tästä tavasta jäi käyttöön pelkuruutta tarkoittava termi "valkoisen sulan näyttäminen" (showing white feather).
Sulan on tehnyt kuuluisaksi A. E. W. Masonin vuonna 1902 ilmestynyt kirja The Four Feathers, joka sittemmin on kuvattu elokuvaksi ainakin kuusi kertaa. Myös P. G. Wodehouse kirjoitti koulumaailmaan sijoittuvan ja poikien tappeluista kertovan kirjan The White Feather viisi vuotta Masonia myöhemmin.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Ison-Britannian kotirintaman naiset antoivat valkoisia sulkia niille miehille, jotka eivät syystä tai toisesta olleet värväytyneet armeijaan. Elokuussa 1914 amiraali Charles Fitzgerald kirjailija Mary Augusta Wardin tuella perusti naisille jopa erityisen "ritarikunnan", The Order of the White Feather of Cowardice. Näin armeijan johto sai naiset velvollistamaan miehiä osallistumaan ennen näkemättömän suurten tappioiden tähden alkusuosionsa nopeasti menettäneeseen sotaan.
Pasifismi

Rintamalla palvellut kirjailija Compton Mackenzie kirjoitti, että nämä "idioottimaiset nuoret naiset käyttävät valkoisia sulkia vain päästäkseen eroon poikaystävistään, joihin he olivat kyllästyneet".
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen valkoisesta sulasta on tullut myös pasifistien käyttämä symboli. Brittiläinen pasifisti ja poliitikko Fenner Brockway kertoi saaneensa sodan aikana niin monta sulkaa, että saattoi tehdä niistä viuhkan.
Aiheesta muualla

Helsingin Sanomat: Naiset etsivät pelkureita (Arkistoitu – Internet Archive)
Robin Mac Donald: "White Feather" Feminism: The Recalcitrant Progeny of Radical Suffragist and Conservative Pro-War Britain (englanniksi)
Great War Fiction - White Feathers : Stories of Courage, Recruitment and Gender at the start of the Great War (englanniksi)
Johann Zoffany, Kukkotappelu Lucknowissa, 1784–86.
Satumaa – Unto Monosen elämä ja tangot

| Satumaa – Unto Monosen elämä ja tangot |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Claes Olsson
Käsikirjoittaja:  M. A. Numminen Claes Olsson
Tuottaja:  Claes Olsson
Säveltäjä:  Yari
Kuvaaja:  Pertti Mutanen Jyrki Arnikari
Leikkaaja:  Lena Paersch
Pääosat:  Risto Kaskilahti Maaret Limnell
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Kinoproduction
Ensi-ilta:  12. marraskuuta 1999
Kesto:  75 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Satumaa – Unto Monosen elämä ja tangot on Claes Olssonin ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 1999.
Elokuva on dramatisoitu henkilö- ja musiikkidokumentti suomalaisesta säveltäjästä ja sanoittajasta Unto Monosesta. Elokuva sisältää sekä dokumentaarisia, että näyteltyjä kohtauksia.
Laula minulle

| Laula minulle Mikko Järvinen |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 2007
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 77.15
 Levy-yhtiö: Salix
Mikko Järvisen muut julkaisut
| Kun ilta ehtii 1980 | Laula minulle 2007 | Unelmia 2009 |
Laula minulle on vuonna 2007 julkaistu Mikko Järvisen kokoelmalevy.
Kappaleet

Iltapilviä – 3.10 (säv. ja san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Muuttolintujen lähtö – 3.02 (säv. Onni Laihanen, san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Lumihiutaleita – 3.04 (säv. ja san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Jääkukkia – 2.28 (säv. Lauri Lindström, san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Tanssilava – 2.23 (säv. ja san. Usko Kemppi, sov. Kalevi Nyqvist)
Miljoonakaupunki – 2.25 (säv. ja san. Martti Jäppilä, sov. Kalevi Nyqvist)
Sade – 2.55 (säv. ja san. Usko Kemppi, sov. Eero Lauresalo)
Kun jonain päivänä laulan pihallasi – 2.48 (säv. ja san. Usko Kemppi, sov. Kalevi Nyqvist)
Parolan humppamarssi – 2.53 (säv. Martti Jäppilä, san. Aune Ala-Tuuhonen, sov. Eero Lauresalo)
Imatran vedenneito – 2.26 (säv. Martti Jäppilä, san. Aune Ala-Tuuhonen, sov. Eero Lauresalo)
Miksi – 2.59 (säv. Antero Vartia, san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Kadun lapsi – 2.59 (säv. Hannes Konno, san. Jukka Kuoppamäki, sov. Eero Lauresalo)
Lentävä hollantilainen – 2.17 (säv. Valto Tynnilä, san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Äiti ja poika – 2.03 (säv. Valto Tynnilä, san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Luana – 3.01 (säv. Ludvig Schmidseder, san. Martti Jäppilä, sov. Eero Lauresalo)
Leiritulen loimutessa – 3.00 (säv. Viljo Ylönen, san. Mikko Järvinen]], sov. Eero Lauresalo)
Cornelita – 3.09 (säv. Malando, san. Sauvo Puhtila, sov. Jörgen Petersen)
Ensimmäinen aamu – 2.29 (säv. Mikko Järvinen, san. Jukka Kuoppamäki, sov. Jörgen Petersen)
Alla tähden lennon – 3.51 (säv. Frank Perkins, san. Sauvo Puhtila, sov. Eero Lauresalo)
Rakastunut nainen – 2.54 (säv. Frank Loesser, san. Reino Helismaa, sov. Pauli Granfelt)
Laula minulle – 2.44 (säv. Ernesto de Curtis, san. Thure Bahne, sov. Pauli Granfelt)
Öiset kitarat – 4.06 (säv. Josef Rixner, san. Kerttu Mustonen, sov. Pauli Granfelt)
Sataman valot – 3.36 (Harbour Lights, säv. Hugh Williams, Jimmy Kennedy, san. Sauvo Puhtila, sov. Pauli Granfelt)
Rakkauden katu – 3.35 (Rue L'Amour, säv. Sam Samson, Tryggve Arnesson, san. Tapio Lahtinen, sov. Pauli Granfelt)
Kilpisjärven laulu – 4.17 (säv. ja san. Pentti Sario, san. Pauli Granfelt)
Puolangan vaarat – 2.41 (säv. Kullervo Linna, san. Sauvo Puhtila, sov. Pauli Granfelt)
Aiheesta muualla

Laula minulle discogs.com -sivustolla
| n k Mikko Järvinen |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Konkaritanssit 6  Ilta Skanssissa  Juhannusvalssi  Illan hämärtyessä  Kaipuu  Kun ilta ehtii  Yleisön toivomuksesta  Kuinka unhoittaa voisin 
Kokoelmat:  Laula minulle  Unelmia  Aavikon yö  Saanko luvan  Aina sydämessäin 
Singlet:  ”Iltapilviä” / ”Muuttolintujen lähtö”  ”Miljoonakaupunki” / ”Tanssilava-tango”  ”Jääkukkia” / ”Lumihiutaleita”  ”Parolan humppamarssi” / ”Imatran vedenneito”  ”Sade-tango” / ”Kun jonain päivänä laulan pihallasi”  ”Kadun lapsi” / ”Miksi”  ”Lentävä hollantilainen” / ”Äiti ja poika”  ”Luana” / ”Leiritulen loimutessa”  ”Cornelita” / ”Ensimmäinen aamu”  ”Lentävä hollantilainen” / ”Ilta Santa Cruzissa”  ”Pisaroita ihollain” / ”Mua ootathan”
Valkojärvi

| Valkojärvi |
| --- | --- |
 Valkojärveä heinäkuussa 2016.
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Laitila
Koordinaatit:  60°54′31″N, 21°40′25″E
Mittaustietoja
 fiValkojärvi 
Valkojärvi oli Laitilassa sijainnut Sirppujoen vesistöön kuulunut kuivatettu järvi, joka on nykyään peltomaata. Sen vedenpintaa on laskettu monessa eri vaiheessa viimeistään 1890-luvulta aina 1950-luvulle saakka. Järven pituus oli noin neljä ja leveys kaksi kilometriä, ja se oli siten pinta-alaltaan lähialueen suurimpia järviä. Nykyinen valtatie 8 kulkee entisen Valkojärven alueen läpi, ja tätä osuutta tiestä kutsutaan Valkojärven suoraksi.
Luonnonhistoria

Rautakauden alussa Valkojärvi oli osa pitkälle sisämaahan ulottuvaa purjehduskelpoista merenlahtea, jossa se laajentuma muodosti lahdenperukan. Merenlahti muuttui rautakauden lopulla jokien ja järvien muodostamaksi ketjuksi, jonka paikalla virtaa nykyään Sirppujoki. Merenlahti ja siitä maatunut Valkojärvi muodosti olennainen osan laitilalaisten arkielämää. Pitäjän eri kylät sijaitsivat järven ympärillä hyödyntäen sen kalaisuutta, rantaheinikkoa ja liikkumisväylää. Talvella ja kesällä se yhdisti ja kelirikon aikana se erotti asukkaita.
Järven pituus oli noin neljä ja leveys kaksi kilometriä. Järven pohjoisosa oli leveä, mutta eteläosa kapeni noin kilometrin levyiseksi lahdeksi, jonka eteläkärki sijaitsi nykyisen Laitilan keskustan sisällä ja jota rajoitti lounaassa Palttilan kautta kulkeva harju. Lahden suulla sijaitsi suurehko saari, joka voi olla nykykartoissa nimetty Kilokari. Malvonjoki laski eteläpään lahteen ja lahden eteläkärjestä laski joki kohti kolmen kilometrin päässä ollutta "Ruotjärveä", joka on nykyään kuivatettu pelloksi. Pohjoisosaan laskivat "Peräjärvi" ja "Wähäperäjärvi" eli "Velhonjärvi". Nekin ovat nykyään peltomaata tai metsäistä suomaata.
Historia

Ensimmäinen historiallinen maininta Valkojärvestä on vuodelta 1454 muodossa Walkåjärfwi. Asutus on ollut kuitenkin paljon vanhempaa, sillä järven pohjoispuolella sijaitsi jo varhain Valko niminen kylä. Ennen sitä on paikalla ollut Savemäessä asutusta ja kalmisto noin 50 eaa.. Sittemmin asutuksen tihennyttyä keskiajalla paikalla on ollut kirkkokin. Järven pohjasta on kuivattamisen jälkeen löytynyt lukuisia muinaismuistoja kuten tinasta tehty pyhiinvaelluspullo.
1840-luvulla järven etelärannalla sijaitsi Laitilan 11 talon kylä, jossa sijaitsi Laitilan kirkkorakennus. Järven länsirannalla sijaitsi Untamalan 17 talon kylä, jossa oli myös kirkkorakennus. Koilliskulmassa olleessa Soukaisten 8 talon kylässä ei sen sijaan ollut omaa kirkkoa. Itärannalla oli vielä Kaukolan suuri talo ja lounaisrannalla Palttilan kartano. Soukaisten ja Laitilan välille oli rakennettu tie Raumalle.
Historia > Järven kuivatuksen vaiheita

Seutu on kumpuilevien kallioylänköjen välissä entistä merenpohjaa, joka on korkeussuhteiltaan hyvin matalaa. Siksi seudun järvet ovat olleet matalia ja soveltuivat hyvin järvenlaskun jälkeen heinämaiden ja myös peltomaiden pohjaksi. Seudun tasaisuudesta seurasi myös se lisätyö, että yksittäisen järven laskemiseksi tuli laskea alempana olevia muita matalia järviä. Laitilassa ja Kalannissa se on pakottanut perkaamaan koko Sirppujoen alajuoksun uomaa. Näin yhden järven kuivatushankkeen käsittely on mahdotonta ilman muiden hankkeiden mainintaa.
Vuonna 1853 oli jätetty hakemus saada laskea järvi. Sen jätti C.W. Rosendal, jolla oli samana vuonna hakemus "Hangerajärven" ja "Ruotjärven" laskemiseksi. Hän sai odottaa vastauksia vuoteen 1860. Tiedetään, että vuosina 1863−1865 kaivettiin laskukanavaa mereen asti. Tämä edisti Hankerojärven, Ruotjärven ja Valkojärven laskemista.
Tositoimiin ryhdyttiin vuonna 1885, kun useampi talo pyysi suorittamaan talollisen Gustaf Uusikartanon nimissä järveä ympäröivien maiden katselmusta. Tämän saatiin päätökseen vuonna 1887, jonka jälkeen kuukaudessa voitiin jättää hakemus järvenlaskusta. Vaikka Valkojärven pintaa oli laskettu käyttäen helppoja konsteja, oli tuleva hanke paljon vaativampi ja työläämpi. Tätä varten väki kokoontui muodostamaan järvenlaskuyhtiön, johon lopulta vuonna 1892 ilmoittautui mukaan 137 osakasta. Osakkuudet jaettiin kylä- tai jakokuntaosien suhteissa.
Järvenlaskun valmistelut veivät aikaa, sillä lupia pyydettiin vielä untamolaisen talollisen Johan Heinikkalan nimissä vuosina 1892 ja 1896. Ensimmäisen kerran Valkojärveä kuivatettiin kuusi vuotta vuodesta 1899 eteenpäin. Itse Valkojärvi ei kuitenkaan tuon johdosta kuivunut, vaan muuttui matalaksi altaaksi, jossa kasvoi järviruokoa ja jossa ei voinut liikkua veneellä eikä jalan. Kokonaan tulokseton kuivaus ei kuitenkaan ollut, sillä entiset järven vetiset rantaniityt oli nyt mahdollista ottaa pelloksi. Näitä asioita käsiteltiin hakemuksissa, joita lähettivät valtioneuvos Björn Aminoff ja tilanomistaja Kalle Lukkala muiden puolesta vuosina 1906 ja 1907. Kyseessä olivat "Valkeanmeren" vesijättömaan jakaminen ja niittyjen tulvansuojelu.
Ruovikot alkoivat houkutella vesilintuja, ja Valkojärvi alkoi saada mainetta tunnettuna lintupaikkana. Juuri Valkojärven linnusto saikin aikaan ensimmäiset järven kuivatusta vastustavat kannanotot 1920-luvulla. Seuraavaksi Valkojärveä kuivattiin 1930-luvulla. Paikalliset asukkaat alkoivat vähitellen hyväksyä kuivattamisen, koska se oli jo puoliksi tehty ja se oli tärkeä paikkakunnan elinkeinoelämälle. Tämä toinenkaan lasku ei kuivattanut järveä, mutta rantamaiden viljelysalueet laajenivat entisestään. Tämän jälkeen järveä kuivatettiin vielä toisen maailmansodan jälkeen. Kaivu- ja pengerrystyöt valmistuivat vuonna 1959, ja entiset järvenpohjat otettiin lopulta viljelykseen seuraavan vuosikymmenen alussa. Vielä vuonna 1968 peruskartassa Valkojärven pohjoisosa oli vielä ojittamatonta suomaata, mutta vuonna 1984 nekin olivat jo peltomaata. Järven pohjasta paljastui laajoilla alueilla liejua ja liejusavea, joka soveltui viljelyyn hyvin.
Aiheesta muualla

Pärkö, Manne: Järvimaisemasta peltoaukeaksi. Vastaanpyristelijöistä lisämaan vaatijoihin. Laitilan Valkojärven kuivattamisen ympäristöhistoriaa.  (Pro Gradu -tutkielma)  Turun yliopisto, 1998.
Ranskalaiset korot

Ranskalaiset korot on Erik Lindströmin säveltämä ja hänen vaimonsa Vuokko Lindströmin eli nimimerkki Hillevin sanoittama musiikkikappale. Se tunnetaan parhaiten Helena Siltalan levytyksenä vuodelta 1958, ja sen myöhempiä levyttäjiä ovat Markku Arokanto, Eija Kantola, Vieno Kekkonen, Erkki Liikanen ja Reijo Taipale. Monica Aspelund teki kappaleeseen englanninkieliset sanat nimellä ”High Heeled Shoes”. Se on julkaistu kokoelmalla Songs Finland Sings: Popular Finnish Songs in English (2002).
Syntyhistoriaa

Vuonna 1957 Erik Lindström lomaili vaimonsa Vuokon kanssa Kööpenhaminassa, josta he ostivat punaiset mokkanahkaiset korkokengät. Idea kenkäaiheiseen lauluun tuli matkan jälkeen Vuokko Lindströmiltä, joka laati sanoituksen. Siinä nuori mies kuulee joka päivä korkokenkien kopsetta läheltä asuntoaan, muttei koskaan onnistu näkemään vilaustakaan naisesta.
Valmiin levytyksen tiiviin tunnelman luovat vihellys (säveltäjä Lindström itse) ja kävelyääni, jonka tekivät Helena Siltala ja hänen miehensä Rolf Kronqvist, kun ensin oli irrotettu studion betonilattiasta pala korkkimattoa. Risto Vanarin oikea rumpusoundi löytyi lopulta soittamalla vispilöillä puhelinluettelon kantta. Sen lisäksi soittimina käytettiin vain bassoa (Tuomas Kalliala) ja pianoa, jota soitti Lindström.
Valkohangokas

| Valkohangokas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Aitonirkot Notodontinae
Suku::  Cerura
Laji::  erminea
Kaksiosainen nimi
 Cerura erminea  (Esper, 1783) 
Katso myös
   Valkohangokas Wikispeciesissä   Valkohangokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkohangokas (Cerura erminea) on kookas, valkoinen yöperhonen. Suomessa se on tuore ja melko harvinainen tulokaslaji.
Koko ja ulkonäkö

Valkohangokas muistuttaa suuresti läheistä sukua olevaa isohangokasta (Cerura vinula). Etusiivet ovat kirkkaan valkoiset, tyviosastaan mustapilkkuiset. Siiven keski- ja ulko-osassa on useita terävästi mutkittelevia mustia poikkiviiruja. Siipisuonet erottuvat ohuina, mustina viiruina. Takasiivet ovat harmahtavan valkoiset ja niissä on tumma keskitäplä. Takasiipien siipisuonet ovat mustat. Sekä etu- että takasiipien ulkosyrjässä on mustat täplät siipisuonten väleissä. Keskiruumis on valkoinen ja sen selkäpuolella on kuusi mustaa täplää. Myös takaruumis on valkoinen, mutta selkäpuolelta kärkiosaa ja keskiviivaa lukuun ottamatta musta. Kärkiosassa on neljä mustaa, ohutta pitkittäisviirua. Siipiväli vaihtelee 45–71 mm naaraiden ollessa selvästi koiraita kookkaampia.
Myös toukka muistuttaa isohangokkaan toukkaa. Se täysikasvuisena 55–70 mm pitkä, vihreä ja selkäpuolella on punaruskea satulanmuotoinen laikku, jolla on leveä valkoinen reunus. Kolmannen jaokkeen selkäpuolella on voimakas kyhmy ja seitsemännen jaokkeen sivuilla laaja valkoinen laikku. Ensimmäisen jaokkeen etupuolisko on ruusunpunainen ja sen yläreunassa on kaksi mustaa silmätäplää. Rintajalat ovat tummanruskeat. Pää on tummanruskea ja toukan peräpäässä on kaksi pitkää uloketta.
Levinneisyys ja lentoaika

Valkohangokkaan levinneisyys ulottuu Pyreneiltä Keski-Euroopan poikki Balkanille ja Baltiaan sekä edelleen Venäjän poikki Koreaan saakka. Laji puuttuu suuresta osasta Välimeren ympäristöä. Pohjoismaissa lajia tavataan ainoastaan Suomessa.
Suomessa valkohangokas on tulokas, joka on tavattu ensimmäisen kerran Virolahdelta vuonna 2000 ja sittemmin laji on levinnyt etelärannikkoa pitkin länteen päin. Nykyisin sen levinneisyys ulottuu Etelä-Savosta ja Etelä-Karjalasta aivan etelärannikkoa pitkin Turun saaristoon ja Ahvenanmaalle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena touko–kesäkuun vaihteesta heinäkuun loppupuoliskolle.