stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksi Neuvonen

Aleksi Neuvonen vuonna 2009
Aleksi Neuvonen (s. 21. tammikuuta 1975 Helsinki) on suomalainen tulevaisuudentutkija ja yrittäjä. Hän oli yhdessä Roope Mokan kanssa perustamassa yhdistystä, joka omistaa ajatushautomo Demos Helsingin. Koulutukseltaan Neuvonen on filosofian tohtori (2022).
Tulevaisuudentutkijana Neuvonen on erikoistunut globaalien haasteiden ja kansalaisten oman toiminnan suhteeseen, kaupunkikehitykseen ja digitaalisen talouden käynnistämään yhteiskunnalliseen muutokseen.lähde? Hän on ollut puhujana Suomi-Areenalla Hän on ollut toteuttamassa aiheesta skenaario-tutkimuksia, kuten Roope Mokan kanssa toimittamaansa Tammen Huutomerkki-sarjassa ilmestynyt kirjaa  Olimme kuluttajia - Neljä skenaarioita vuodesta 2023 (Tammi 2009) ja Euroopan komissiolle julkaisua From Local Loops to Global Champions: Scenarios for Sustainable Lifestyles 2050. Näissä on hyödynnetty Neuvosen ja Demos Helsingin kehittämää counting backwards -menetelmää, joka on sovellus tulevaisuuden tutkimuksessa käytetystä backcasting-skenaariomenetelmästälähde?.
Neuvosen on ollut kokoamassa vuonna 2012 ilmestynyttä ulkoministeri Alexander Stubbin tilaamaa Suomen maabrändiraporttia.
Neuvonen toimii  eko- ja luomutuotteiden erikoismyymäläketju Ruohonjuuren ja konfliktinratkaisujärjestö Crisis Management Initiativen hallituksen jäsenenä. Hän on myös ympäristöjärjestö Dodo ry:n perustajalähde? ja puheenjohtaja vuosina 2005–2007.lähde?
Aiheesta muualla

Tulevaisuustutkija Aleksi Neuvonen: "Ilmastonmuutos on ahneuden lopputulos" - Basso Basso. 16.12.2014. Arkistoitu 15.2.2017. Viitattu 14.2.2017.
Teija Varis: Voivatko vaihtoringit ja kierrätysryhmät korvata rahan? Helsingin Uutiset. Arkistoitu 15.2.2017. Viitattu 14.2.2017.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Rekujärvi

| Rekujärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°18′18″N, 23°15′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Sarkolanjoen valuma−a‎ (35.17)
Laskuoja:  oja Vahtolammille 
Järvinumero:  35.172.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  117,2 m  
Pituus:  400 m  
Leveys:  360 m  
Rantaviiva:  1,295 km  
Pinta-ala:  8,704 ha  
 fiRekujärvi 
Rekujärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa Ekojärvellä sijaitseva järvi.
Maantiede

Rekujärvi sijaitsee yhtenäisellä Rekujärvensuon ja Vahtolamminsuon alueella, joka on ojitettu melko vähän. Järven pinta-ala on 8,7 hehtaaria, ja sen pituus on 400 metriä ja leveys 360 metriä. Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja ranta on puoliksi moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa ja puoliksi metsäistä suota. Järvelle johtaa polku, mutta rantaan ei ole rakennettu mitään.
Vesistösuhteita

Rekujärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Sarkolanjoen valuma-alueella (35.17). Järveen on johdettu kaksi suo-ojaa. Jos järvestä alkaa laskuoja Vahtolammille, on se 1,2 kilometriä pitkä. Uudessa vesistöaluejaossa Rekujärvi kuuluisikin Ekojärven valuma-alueeseen . Järven vedenpinnan korkeus on 117,5 metriä.
Annele Hatakka

| Annele Hatakka> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1948
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  ympäristöbiotekniikan professori
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Aiheesta muualla
researchportal.helsinki.fi/en/persons/6bf894fb-d64b-4d4d-85ea-c72b66e6fe08
Annele Inkeri Hatakka (s. 1948) on suomalainen Helsingin yliopiston ympäristöbiotekniikan professori emerita.
Ennen professuuria hän työskenteli 24 vuotta Suomen Akatemian eri tehtävissä vuosina 1972–1996, ensin mikrobiologian laitoksella ja vuodesta 1992 soveltavan kemian ja mikrobiologian laitoksella. Vuonna 1997 hän tuli määräaikaiseksi ympäristöbiotekniikan professoriksi elintarvike- ja ympäristötieteiden laitokselle (31.12.2009 saakka soveltavan kemian ja mikrobiologian laitokselle), ja pysyvään tehtävään vuoden 2008 alusta alkaen. Hatakka-ryhmä kuului vuosina 2002–2007 mikrobiresurssien huippututkimusyksikköön. Suomen Akatemian nimeämä Annele Hatakka oli yksikön toinen varajohtaja. Hän toimi vuodesta 2004 eläkkeelle jäämiseensä vuonna 2016 vastuullisena professorina Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa pääaineessa bioteknologia, mikrobit ja ympäristöbiotekniikka sekä myöhemmin myös elintarvikebiotekniikka.
Hän on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2012. Hänen puolisonsa Pertti Hatakka (1944–2020) oli agronomi, maatalous- ja metsätieteiden maisteri ja jäänyt eläkkeelle Huoltovarmuuskeskuksesta.
Eila Helander

| Eila Helander> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. syyskuuta 1946 Helsinki (ikä 78)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirkkososiologian professori emerita
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (TM 1969, FK 1982, FK 1983, FT 1987)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Uskontososiologia
Eila Marjatta Helander (s. 23. syyskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston kirkkososiologian emeritaprofessori.
Helander kirjoitti ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta vuonna 1965. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ensin teologiksi (TM 1969), valmistui sitten 1980-luvulla filosofian kandidaatiksi ja tohtoriksi (FK 1982, FK 1983, FT 1987). Ennen professuuriaan hän oli Helsingin yliopiston uskontotieteen dosentti vuosina 1988–1997.
Ammatillisella työurallaan Helander toimi ensin Helsingin diakoniaopiston seurakuntasisartyön opettajana (1970–73) ja Suomen Raamattuopiston säätiön lehtorina (1979–83). Hän oli Helsingin yliopiston uskontotieteen viransijaisuutta hoitava lehtori vuosina 1984–1986, tutkija 1987 sekä Suomen Akatemian nuorempi tutkija 1996–97. Helsingin yliopiston kirkkososiologian professuurin hän sai vuonna 1997.
Helander on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1999 ja Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2005.
Helanderin puoliso on Gustav Björkstrand. Heillä on kaksi lasta.
Eeva Lehtimäki

Eeva Lehtimäki (o.s. Mikkonen, s. 1968lähde? Vaala) on suomalainen politiikkaan, talouteen ja yhteiskunnallisiin aiheisiin erikoistunut toimittaja. Hänet muistetaan tv-toimittajana erityisesti MTV:n vaaliohjelmista.
Ura

Eeva Lehtimäki on työskennellyt suurimman osan urastaan MTV:n uutistoimituksessa. Lehtimäki aloitti kesätoimittajana vuonna 1996, ja palasi taloon politiikan ja kotimaan toimittajaksi sekä uutisankkuriksi vuosiksi 1999–2015. Lehtimäki juonsi ensimmäisen vaalitenttinsä vuoden 2003 eduskuntavaalien aikaan MTV:llä, ja on sen jälkeen juontanut niitä tasaiseen tahtiin. Hänet valittiin MTV:n politiikka- ja yhteiskuntatoimituksen päälliköksi vuonna 2020.
Vuosina 2015–2017 hän toimi viestintäkonsulttina viestintätoimisto Ellun Kanat Oy:ssä. Viestintäkonsulttina hän hyödynsi toimittajan uralla kertynyttä politiikan tuntemusta ja keskittyi erityisesti median ja viestinnän muutokseen sekä mahdollisuusviestintään. Uransa alkuvaiheessa hän työskenteli toimittajana Ylen Nuorten uutisissa ja politiikan toimituksessa, Kalevassa sekä Radio Jyväskylässä.
Lehtimäellä on myös oma toiminimi, jonka kautta hän on työskennellyt vuodesta 2018 vapaana toimittajana, kolumnistina, juontajana ja viestintävalmentajana.
Vuonna 2021 Eeva Lehtimäki nimettiin Suuren journalistipalkinnon saajaehdokkaaksi kategoriassa Vuoden journalistinen pomo.
Yksityiselämä

Lehtimäki kasvoi ja kävi koulut lukioon saakka Ylivieskassa. Hän opiskeli journalistiikkaa ja valmistui filosofian maisteriksi Jyväskylän yliopistosta.
Nuorena Lehtimäki harrasti tavoitteellisesti yleisurheilua, ja kilpaili yliopistoaikoina joukkuevoimistelussa Jyväskylän Naisvoimistelijoiden riveissä Suomen mestaruus-tasolla.
Lehtimäki asuu Helsingissä puolisonsa, graafikko ja kuvittaja Vesa Lehtimäen kanssa. Avioparilla on yksi aikuinen poika ja borderterrieri. Vapaa-ajallaan Lehtimäki harrastaa astangajoogaa, ruoanlaittoa, lukemista ja elokuvien katselua.
Helsingin pitäjän historia II

| Helsingin pitäjän historia II Vanhan Helsingin synnystä isoonvihaan 1550-1713 |
| --- | --- |
 Kirjan kansikuva.
Kirjailija:  Markku Kuisma, Lauri Leppänen ja Vantaan kaupunki
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirja
Kustantaja:  Vantaan kaupunki
Julkaistu:  1990
Sivumäärä:  415
ISBN:  951-8959-05-6
Sarja: Vantaan kaupungin historian kirjasarja
Edeltävä:  Vantaan ja Helsingin pitäjän keskiaika
Seuraava:  Helsingin pitäjän historia III
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Helsingin pitäjän historia II: Vanhan Helsingin synnystä isoonvihaan 1550-1713 on Markku Kuisman toimittama, Lauri Leppäsen johtaman historiatoimikunnan ja Vantaan kaupungin yhteistyönä valmistunut ja vuonna 1990 julkaistu Vantaan kaupungin historian kuusiosoiseen teossarjaan kuuluva tietokirja.
Esikoislestadiolaisuus

Esikoislestadiolaisuus on yksi lestadiolaisuuden suurissa hajaannuksissa 1900-luvun alkuvuosina syntynyt suuntaus. Se on lestadiolaisuuden suunnista toiseksi suurin maailmassa. Esikoislestadiolaisia oli maailmassa vuoden 2016 arvion mukaan noin 31 000, lähinnä Skandinaviassa ja Yhdysvalloissa. Esikoislestadiolaisia oli Talosen mukaan Suomessa vuonna 2016 noin 12 000.
Esikoislestadiolaisuuden erottaa muista lestadiolaisuuden suunnista painotus esikoisten seurakuntaan, Lapin vanhimmat sekä kriittisempi suhtautuminen kirkkoon ja papistoon. Suomessa esikoislestadiolaisuuden kannatus painottuu Etelä-Suomen kaupunkeihin.
Historia

Yhdysvalloissa tapahtui hajaannus lestadiolaisessa liikkeessä vuonna 1888. Hajaannukseen vaikuttivat opilliset syyt ja saarnaaja Juho Takkisen syrjäyttäminen Calumetin seurakunnan papin vaalissa. Ruotsin Lapin johtava maallikkosaarnaaja Juhani Raattamaa ja muut "Lapin vanhimmat" tukivat Takkista johdonmukaisesti. Syntyneitä erimielisyyksiä pyrittiin korjaamaan Amerikan suuressa sovintokokouksessa. Kokoukseen osallistuivat Takkista kannattaneiden ns. esikoisten lisäksi Finnish Apostolic-Lutheran Congregation ja haalilaiset. Sovintokokouksesta Eurooppaan lähetetyn kirjeen allekirjoittivat 53 seurakunnan edustajat. Sovinto ei kuitenkaan ollut pysyvä. Takkisen kannattajat (esikoiset) järjestäytyivät kirkoksi, jonka nimeksi tuli Raattamaan ehdotuksesta Old Apostolic Lutheran Church.
Euroopassa hajaannus esikoisuuden ja vanhoillisuuden välillä tapahtui 1900-luvun vaihteessa Juhani Raattamaan kuoltua. Esikoiset katsoivat edustavansa alkuperäistä "esikoisten seurakuntaa", jota kaikkien kristittyjen piti kuulla. Esikoislestadiolaisuuteen jäi hajaannuksissa vain muutama prosentti Suomen lestadiolaisista, mutta se on ajan kuluessa kasvanut toiseksi suurimmaksi lestadiolaisuuden suunnaksi. Ruotsin Lapin saarnaajat Samuel Vettasjärvi ja Viktor Appelqvist tekivät vuonna 1902 pitkän lähetysmatkan Etelä-Suomeen. Seuraavana vuonna lähetysmiehinä olivat Isak Niku ja Isak Kuoksu. Näiden saarnamatkojen aikana syntyi raja esikois- ja vanhoillislestadiolaisuuden välille. Vuoden 1911 sovintokokous ei auttanut, ja ero on jäänyt pysyväksi. Vuonna 1921 esikoislestadiolaiset perustivat Vanha-Laestadiolais-Kristillisen yhdistyksen (VLKY). Vuonna 1990 nimi vaihdettiin Esikoislestadiolaiset ry:ksi.
Esikoislestadiolaisuuden sivuhaarat

Esikoislestadiolaisuudesta erkani Yhdysvalloissa 1902–1903 suurehko ryhmä nimeltä pikkuesikoisuus (nykyään kutsutaan myös "rauhansanalaisuudeksi" (ALC)) saarnaaja John Lumijärven johdolla. Suomen rauhansanalaisuus erkani vanhoillislestadiolaisuudesta vuonna 1934.
Esikoislestadiolaisuudesta erkani saarnaaja Leevi Älvgrenin johdolla noin vuonna 1965 Suomessa ja Ruotsissa ryhmä nimeltä leeviläisyys. Yhdysvalloissa ja Norjassa esikoislestadiolaisuudesta erkani 1976 pieni ryhmä nimeltä niskalaisuus(A) ja liittyi leeviläisiin. "Niska" oli yleinen sukunimi tuon ryhmän parissa, joten siitä nimitys ryhmälle. Heillä oli saarnaajia Yhdysvalloissa muun muassa Melvin Niska ja Ralph Niska, sekä Norjassa Thoralf Jensen, August Krågh ja Hans Danielsen. Norjan leeviläisyyttä kutsutaan myös nimellä kjöllefjordilaisuus sen paikan nimen mukaan jossa he enimmäkseen asuivat.
Leeviläisyydestä erkaantui 1977 ruotsalaisen saarnaajan Sten Johanssonin johdolla ryhmä nimeltä steeniläisyys, johon liittyivät osa Ruotsin ja Suomen leeviläisistä, sekä kaikki Norjan ja Yhdysvalloin leeviläiset lukuun ottamatta yhtä naishenkilöä.
Steeniläisyydestä erkaantui 1979 Norjassa ja Yhdysvalloissa ryhmä nimeltä niskalaisuus(B) (tai jenseniläisyys) Yhdysvalloilaisen saarnaajan Ralph Niskan ja norjalaisen saarnaajan Thoralf Jensenin johdolla.
Leeviläisyydestä erkaantui 1994 Suomessa ryhmä nimeltä sukarilaisuus saarnaaja Tenho Sukarin johdolla. Sukari syytti leeviläisten enemmistöä mm. hypnoosin hyväksymisestä ja nimitti leeviläisten enemmistöä "hypnoosilaisiksi". Sukarilaisuudesta erkaantui 1997 ryhmä nimeltä viljolaisuus saarnaaja Viljo Heimanin johdolla. Sukarilaisuus ja viljolaisuus ovat molemmat hyvin pieniä, muutaman henkilön ryhmiä.
Esikoislestadiolaisuudesta erkani vuonna 2016 yhdistyksen sakramenttien omiin käsiin ottamista vastustava ryhmittymä, joka järjestäytyi Esikoiset ry -nimiseksi yhdistykseksi.
Esikoisuuden ryhmien nykytilanne

Esikoislestadiolaiset ry: 31 000 Suomi, Ruotsi, Norja ja Yhdysvallat. Toiseksi suurin lestadiolaisryhmä. (Tilanne vuonna 2016) Tästä ryhmästä on alettu käyttää myös epävirallista nimeä vanhaesikoisuus. Rauhansanalaiset eli pikkuesikoiset ovat vanhastaan käyttäneet tästä liikkeestä nimitystä isoesikoisuus.
Esikoiset ry: 1 500 Suomessa.lähde? Tästä ryhmästä on käytetty myös epävirallisia nimiä uusesikoisuus ja ahtialalaisuus.
Esikoisuuden muut haarat:
Leeviläisyys 200: Suomi ja Ruotsi (tilanne vuonna 2012)
Steeniläiset 20 Suomi (tilanne vuonna 2001)
Jenseniläisyys eli niskalaisuus Yhdysvallat ja Norja (tilanne vuonna 2016)
Sukarilaisuus arviolta 3?: Suomi (tilanne vuonna 2019)
Viljolaisuus: 1? Suomi (tilanne vuonna 2019)
Lisäksi myös pikkuesikoisuus on tavallaan esikoislestadiolaisuuden haara. Se erkani Amerikan esikoislestadiolaisuudesta vuonna 1903.
Suomen esikoislestadiolaisuuden jakautuminen vuonna 2016

Kotimaa24 uutisoi 15. elokuuta 2016 esikoislestadiolaisen herätysliikkeen olevan jakautumassa, uusi yhdistys Esikoiset ry perustettiin elokuussa 2016. Kotimaa24:n mukaan uusi järjestö kerää riveihinsä niitä esikoislestadiolaisia, jotka eivät hyväksy vanhan järjestön Esikoislestadiolaiset ry:n vuonna 2015 toteuttamaa sakramenttien ottamista liikkeen maallikkosaarnaajien käsiin. Heinäkuussa 2016 pidettiin kokous, jonka jälkeen ryhdyttiin perustamaan esikoislestadiolaisuuden uutta yhdistystä. Kotimaa24:n mukaan kokous valtuutti vastuunkantajien ryhmän edistämään käytännössä uuden yhdistyksen perustamista.
Hämeenlinnassa pidettiin Kotimaa24:n mukaan 13. elokuuta 2016 niiden esikoislestadiolaisten saarnaajien kokous, jotka eivät voi hyväksyä Esikoislestadiolaiset ry:n sakramenttilinjaa. Kotimaa24:n mukaan osa esikoislestadiolaisuuden Suomen sananpalvelijoista ryhtyy siis palvelemaan uudessa yhdistyksessä. Kokouksesta laaditussa tiedotteessa saarnaajat painottivat, että uudessa yhdistyksessä halutaan edelleen vastaanottaa sakramentit evankelis-luterilaisen kirkon yhteydessä ja toimia muutenkin kirkon sisällä.
Kotimaa24:n mukaan saarnaajien kokouksen viesti oli, että herätysliikkeen jakautuminen ei merkitse uuden yhdistyksen piirissä esikoislestadiolaisuuden teologisen linjan muuttumista. Tiedotteessa saarnaajat kertoivat, että he taistelevat kirkossa esiintyvää liberalismia ja maallistumista vastaan yhdessä kirkon muiden konservatiivien kanssa. Kotimaa24:n mukaan uuden yhdistyksen järjestämiä seuroja tullaan pitämään lähes kaikilla paikkakunnilla, joissa esikoislestadiolaisilla on ollut vakituista toimintaa. Myös lasten pyhäkoulutyötä ja leirejä toteutetaan Suomessa ja Inkerin kirkon seurakunnissa.  
Syksyllä 2016 rekisteröitiin Esikoiset ry, jonka toiminta alkoi useilla paikkakunnilla.
Erot muihin lestadiolaisuuden suuntiin

Esikoislestadiolaisuuden erottaa muista lestadiolaisuuden suunnista painotus esikoisten seurakuntaan, Lapin vanhimmat, kriittinen suhtautuminen kirkkoon ja pappeuteen sekä yksinkertaisen elämän korostus.
Erot muihin lestadiolaisuuden suuntiin > Esikoisten seurakunta ja Lapin vanhimmat

Käsite esikoisten seurakunta löytyy Raamatusta Heprealaiskirjeen 12. luvusta. Juhani Raattamaa puhui kirjeissään paljon esikoisten seurakunnasta. Ensimmäisen kerran esikoisten seurakunta esiintyi Juhani Raattamaan kirjeessä keväällä 1872. Hänen kuoltuaan esikoislestadiolaisuuden saarnaajat puhuivat edelleen esikoisten seurakunnasta ja katsoivat muiden lestadiolaisten jääneen tämän seurakunnan ulkopuolelle. Esikoisten seurakunnan vanhimman tehtävän katsottiin siirtyneen Juhani Raattamaalta Joonas Purnulle.
Ruotsin Lapin seurakunta toimii edelleen äitiseurakuntana, jonka puoleen muiden maiden esikoislestadiolaiset kääntyvät ongelmissaan. Pohjois-Ruotsissa asuvat myös liikkeen johtavat saarnaajat, Lapin vanhimmat, joita seurakunta lähettää matkoille myös muihin maihin.
Erot muihin lestadiolaisuuden suuntiin > Asketismi

Lestadiolaisuudessa ilmeni sen alusta saakka voimakasta asketismia. Taustalla on ajatus, jonka mukaan kristityn tulisi jäljitellä Jeesuksen alennuksen muotoa. Myös Laestadius saarnoissaan pitää koreutta syntinä Raamatun mukaisesti (esim. 1 Tim 2:9 ja 1 Piet 3:3.). Vaatimattomuuden ihanne näkyi muun muassa asuntojen sisustuksessa ja ihmisten pukeutumisessa. Kun lestadiolaisuuteen alkoi liittyä parempiosaisia ja sivistyneistöä, aiheutti se herätysliikkeen sisälle luokkaeroja. Muun muassa Lapin vanhinten saarnat aiheuttivat heidän ja "herraskristittyjen" välille ristiriitoja. Erityisesti maaseudulla rikkaimmat lestadiolaiset menivät 1900-luvun hajaannuksessa uuteenheräykseen tai vanhoillislestadiolaisuuteen.
Erot muihin lestadiolaisuuden suuntiin > Esikoislestadiolaisuus ja kirkko

Esikoislestadiolaisuuden alkuaikoina se arvosteli voimakkaasti kirkkoa ja papistoa, mutta myös kirkon puolelta tuli kritiikkiä ja syytöksiä lahkolaisuudesta. 1930-luvulla piispojen suhtautuminen esikoislestadiolaisiin parani ja myös esikoisten asenne kirkkoa kohtaan avartui. Suurissa hajaannuksissa esikoisuuteen ei liittynyt yhtään lestadiolaista pappia, vaan nämä menivät joko uuteenheräykseen tai vanhoillislestadiolaisuuteen. Tätä kuvastaa hyvin esikoisuuden ensimmäisen ja hyvin pappis- ja kirkkokriittisen vanhimman suhde lestadiolaispappi Aatu Laitiseen. Esikoiset suhtautuivat kielteisesti myös lestadiolaisuuden piirissä toimiviin pappeihin, koska pelkona oli, että papit soluttautuvat herätysliikkeeseen ja muuttavat sen kirkolliseksi. Liike on säilynyt maallikkojohtoisena, mutta kirkkoa pidetään sakramenttien jakajana ja kansan kristillisenä kasvattajana. Usein esikoislestadiolaisilla on paikallisiin seurakuntiin ehtoollisyhteys.
Vuonna 1928 Lahdessa liikkeeseen liittyi ensimmäinen pappi Aulis Zidbäck, mutta vuoden 1932 jälkeen hän erosi liikkeestä, kun häneen myönteisesti suhtautunut lahtelainen saarnaaja Niklas Milén kuoli ja hän koki myös painetta paikallisen papiston taholta lestadiolaisuutensa vuoksi. Zidbäck kyllästyi myös esikoislestadiolaisten kirkkoon ja pappeihin kohdistamaan kritiikkiin. 1940-luvulla esikoislestadiolaisuuteen liittyi jälleen pappi Veikko Kari ja hän kuului liikkeeseen kiinteästi toimien myös saarnaajana.
Tällä hetkellä Esikoislestadiolaiset ry:ssä ei ole aktiivisesti mukana pappeja. Esikoiset ry:n piiriin (uusesikoisiin) kuuluu muutama eläkepappi. Esikoislestadiolaiset eivät yleensä suhtaudu myönteisesti omasta liikkeestään tulleisiin pappeihin, koska he usein vieroittuvat herätysliikkeestä. Myös kirkon ja "liberaaliteologian" kritiikki on yksi syy pappeuteen ryhtymisen vastustukseen. Esikoislestadiolaiset kokevat, että saarnaajana voi toimia elävän uskon omaava henkilö ilman maallista teologista koulutusta; Raamattu lupaa, että kun avaa suun, Pyhä Henki täyttää sen. Maallikkosaarnaajia vanhaesikoisilla on Suomessa noin 130 ja uusesikoisilla noin 40.
Ruotsissa ja Norjassa esikoislestadiolaiset maallikkosaarnaajat alkoivat 2000-luvun alussa jakaa ehtoollista ja toimittaa kasteita. Tähän ovat vaikuttaneet kirkon ehtoolliskaavojen muutokset, joissa on nähty katolista vaikutusta, naispappeuteen liittyvät ongelmat ja kirkon yleinen maallistuminen. Suomessa vanhaesikoiset maallikkosaarnaajat ryhtyivät toimittamaan sakramentteja vuonna 2015.
Oppi

Esikoislestadiolaiset pitävät Martti Lutheria oppi-isänään ja Lars Levi Laestadiusta opetusisänä. Etenkin Laestadiuksen asema on vahvempi kuin muissa suurissa lestadiolaissuunnissa, mikä käy ilmi mm. siinä, että esikoislestadiolaiset lukevat Laestadiuksen saarnan jokaisissa seuroissa. Usein esikoislestadiolaiset puhuvat "Lutherin opista". Laestadiuksen ja Lutherin kirjoituksia arvostetaan paljon, koska niiden koetaan sisältävän arvokkaita opetuksia ja Raamatun selityksiä. Ensisijaisesti opetuksen sanotaan pohjautuvan aina Raamattuun, esikoislestadiolaiset puhuvat "Kristuksen opista".
Oppi > Synninpäästö

Esikoislestadiolaisilla on käytössä synninpäästö. Kristityt, kuten he itseään nimittävät, ovat maan päällä Jeesuksen lähettiläitä, ja voivat todistaa syntien anteeksiantamuksesta. Uskoon ei voi tulla omin avuin, vaan se syttyy Jumalan sanan kuulemisesta Pyhän Hengen omaavan ihmisen kautta.
Oppi > Kaste

Kaste ei esikoislestadiolaisten mukaan pelasta tehtynä tekona ilman henkilökohtaista uskoa. Kaste on hyvän omantunnon liitto. Liittonsa rikkonut voi palata armoliittoon parannuksen eli uuden syntymisen kautta. Lapsella on autuaaksitekevä usko jo ennen kastetta Kristuksen sovinto- ja lunastusarmon vaikutuksesta. Pikkulapsen perisynti tunnustetaan, mutta sen syyllisyys kumoutuu Kristuksen sovintotyön kautta, jonka lapsenusko omaksuu. Kasteelle mennessään pikkulapsella on jo Pyhä Henki, hän on Jumalan lapsi ja siis Jumalan valtakunnan kansalainen. Isompina suurin osa lankeaa armontilasta. Armoon päästään takaisin Laestadiuksen selittämän armonjärjestyksen määrittämällä tavalla.
Oppi > Ehtoollinen

Ehtoollinen on armonväline "kristityille". Uskottomille katuvaisille se antaa voimaa mennä pyytämään saarnaajilta synninpäästöä, jonka vaikutuksesta tapahtuu varsinainen uudestisyntyminen.
Oppi > Seurakuntaoppi

Seurakunnasta opetetaan, että se on varsinaisessa merkityksessä pyhien yhteys, joka koostuu Pyhän Hengen saaneista uudestisyntyneistä kristityistä. Sillä seurakunnalla on yksi Henki, yksi usko, yksi kaste ja yksi Herra, joka on Jeesus Kristus. Seurakunta on Kristuksen ruumis, jossa Kristus on pää. Kristus on perustanut tämän yhden seurakunnan, eikä seurakunnan ulkopuolella ole pelastusta.
Uskon vaikutus käytännön elämään

Esikoislestadiolaiset kutsuvat pukeutumiskoodiaan ja käytännön elämän ohjeiden noudattamista "kristityn esikuvaksi". Esikoislestadiolaiset naiset eivät käytä koruja eivätkä meikkiä. Miehet taas eivät käytä solmiota. Naiset peittävät seuroissa päänsä huivilla. Kulttuurista esikoislestadiolaisuudessa vieroksutaan erityisesti populaarimusiikkia, teatteria, ja elokuvia. Myös televisioon suhtaudutaan kielteisesti ja sen ohjelmien vaarallisuudesta varoitetaan. Esikoislestadiolaiset "haluavat ottaa vastaan ne lapset, jotka Luoja antaa". Alkoholin ja huumausaineiden suhteen opetetaan täysraittiutta. Sen sijaan tupakointi koetaan uskon elämälle vähemmän vahingolliseksi, ja siitä varoitetaan lähinnä terveydellisin perustein. Edellä mainitut eivät ole dogmeja (opinkappaleita) esikoislestadiolaisille, vaan ohjeita, ns. "kristillisyyden neuvoja", joiden noudattaminen koetaan pikemmin omaksi parhaaksi kuin velvollisuudeksi tai pakoksi. Liike ei erota henkilöitä, jotka ovat "tottelemattomia" näille neuvoille tai muuten jättävät noudattamatta liikkeessä yleisiä ulkonaisia muotoja, mutta heitä saatetaan yksityisesti nuhdella tai kehottaa parannukseen.
Liikkeen piirissä suhtaudutaan myönteisesti yrittäjyyteen ja kannustetaan siihen. Liikkeessä mukana olevien omistamat yritykset muodostavat enemmän tai vähemmän tiiviitä yhteistyöverkostoja. Yrityksillä on erityisen merkittävä rooli rakennusalalla ja kaupan alalla. Myös verkostomarkkinoinnissa on mukana paljon liikkeen jäseniä.