stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muhammed Koraanissa
Sanan "Muhammed" esiintymiskerrat > Ryhmien suura (33:40)

Suurassa puhutaan profeetasta, jolle Jumala myöntää sellaisia seksuaalisia erioikeuksia, jotka ovat vieraita kristinuskolle. Profeetta ihastuu ottopoikansa Zaidin vaimoon Zainab bint Jahshiin. Hän saa Jumalalta poikkeusluvan mennä naimisiin tämän kanssa, kun parille ensin järjestetään avioero. Hän saa myös naida haluamansa määrän uskovia naisia ja ottaa orjattaria mistä ryhmästä tahansa. Jotkut suuran ilmaisut viittaavat siihen, että puhutaan jo kuolleesta henkilöstä.
Jakeessa 40 esitetään profeetta Muhammediin liitettyjä ominaisuuksia. Siinä todetaan:
”Muhammed ei ole kenenkään miehenne isä, vaan Jumalan lähettiläs ja profeettojen sinetti.”
Islamiin kuuluu ajatus, että Muhammed on viimeinen profeetta, mihin viitataan käsitteellä ”profeettojen sinetti”. Lainatussa virkkeessä asiaa vielä vahvistaa maininta siitä, ettei profeetta ole ”kenenkään miehenne isä”. Jos profeetalla olisi poika, hänenkin kuuluisi olla profeetta. Koska sellaista ei ole, Muhammed on viimeinen. On esitetty arvelu, että Zaidin asema Muhammedin ottopoikana haluttiin tästä syystä mitätöidä, ja juuri sitä varten piti kehittää tarina Muhammedin avioitumisesta Zaidin vaimon kanssa. Se onkin ainoa tarina, joka Muhammedista Koraanissa kerrotaan.
Israelilainen tutkija G. Stroumsa on osoittanut, että islam sai oppinsa viimeisestä profeetasta manikealaisuudesta. 200-luvulla elänyt Mani piti itseään Aatamista alkaneen vanhatestamentillisten profeettojen sarjan jatkajana. Manikealaiset käyttivät hänestä kunnianimeä ”profeettojen sinetti”. Sillä ei kuitenkaan tarkoitettu, että Mani olisi ollut viimeinen profeetta, vaan että hän vahvisti eli sinetöi oikeaksi aikaisempien profeettojen sanoman. Islamilaisissa lähteissä kielikuva tulkittiin niin, että Mani olisi pitänyt itseään lopullisen tiedon ilmoittajana. Tämä Maniin liitetty käsitys siirrettiin koskemaan myös Muhammedia.
Suuran 33 sisältö on ei-kristillinen, joten siinä mainittu ”Muhammed” ei voi enää olla Jeesus. Suura 33 onkin ainoa, jossa varmuudella puhutaan profeetta Muhammedista.
Raymond Dequin väittää, että Zaydista kertova osuus Koraanissa (33:37) olisi peräisin vasta 800-luvun alusta kalifi Mamunin (813–833) ajalta, koska Ibn Ishaq ei kerro siitä ja Ibn Hisham viittaa siihen vain lyhyesti. Näin ollen myös ainoa varma maininta Muhammedista Koraanin sivuilla olisi yhtä myöhäinen.
Muut mahdolliset kohdat

Tekstiyhteyksien perusteella K-H.Ohlig katsoo, että neljästä kohdasta kahdessa tai kolmessa Koraanin maininta Muhammedista viittaa Jeesukseen. Neljännessä tapauksessa kyse on Muhammed-nimisestä arabiprofeetasta. Konkreettisin hänestä kerrottu henkilötieto on profeetan ottopoika Zaidiin liittyvä tarina, joka esiintyy lyhyenä viittauksena myös Ibn Hishamin elämäkerrassa. Nimeltä mainitsematon profeetta, joka saattaisi olla Muhammed, esiintyy lisäksi parissa muussa paikassa.
Muut mahdolliset kohdat > Koreuden suura 43

Koreuden suurassa (43:20–31) todetaan, että Koraani on annettu "lähettiläälle" ja ihmetellään, miksei sitä mieluummin lähetetty jollekin mahtimiehelle. Tässä kyse näyttää olevan arabiprofeetasta, jolle ei kuitenkaan anneta nimeä.
Muut mahdolliset kohdat > Joonan suura 10

Joonan suurassa (10:16) on tunnistamaton profeetta, joka lukee ja kertoo saamaansa sanomaa. Myöhemmin samassa suurassa todetaan, että kyse on Koraanista (lukemistosta), joka on ”vahvistus sille, mitä oli ennen sitä ja selvitys Kirjalle, jota ei voi epäillä” (10:37). Koraaniin viitataan siis kirjana, joka on alisteisessa suhteessa toiseen kirjaan. Tuo toinen kirja on Toora, ja Koraani on vain sen vahvistusta. Koraania lukeva profeetta ei siten voi olla Mooses eikä Jeesus, vaan jälleen nimetön arabiprofeetta.
Muut mahdolliset kohdat > Keskipäivän suura 93

Keskipäivän suurassa (93) esiintyy orpo, harhaileva ja köyhä henkilö, jonka Herra ottaa suojiinsa ja tekee hänestä rikkaan. Kyseessä voisi olla Muhammed, jonka isän ja äidin kerrotaan kuolleen varhain. Luultavammin henkilö on kuitenkin Mooses, joka löydettiin orpona kaislaveneestä ja otettiin faaraon hoviin löytölapseksi.
Arviointia

Muhammedin poissaolo Koraanista tuntuu vaativan selityksiä. Koraanista puuttuvat monet muutkin islamin keskeiset sisällöt, kuten islamin viisi peruspilaria, joista esitellään vain osa ja nekin viitteellisesti. Islamilaisen selityksen mukaan suullinen perimätieto täydentää kaikki puuttuvat kohdat. Historiallis-kriittinen islamin tutkimuksen koulukunta on selittänyt puutteita sillä, että Koraanin tekstit ja niihin kohdistunut kunnioitus olisivat pääosin vanhempaa perua kuin Muhammediin kohdistunut kultti. Profeetta Muhammed olisi ilmestynyt arabiuskontoon vasta  vuoden 750 abbasidivallankumouksen  jälkeen. Tässä vaiheessa Muhammedin elämä olisi liitetty Koraanin kirjoituksiin puhtaasti kaunokirjallisin keinoin. Näin myös arabit olisivat saaneet oman profeetan, jolla on kirja aivan kuten juutalaisilla oli Mooses, joka oli saanut Jumalalta Tooran. Ehdotus selittäisi myös sen, miksi Koraanista puuttuvat Arabian niemimaan oloja koskevat kuvaukset, ja niiden tilalla on käsitteistöä, joka viittaa muualle. Kriitikot uskovat Koraanin tekstien syntyneet Syyriassa, Irakissa tai Persiassa eli Arabian niemimaan ulkopuolella.
Koraanissa on myös kirjallisia piirteitä, jotka eivät tunnu sopivan Muhammedin elämäkertaan. Yksi sellainen on sanan "profeetta"  esiintyminen. Theodor Nöldeke on jakanut Koraanin suurat varhaisempiin (Mekan kauden) ja myöhempiin (Medinan kauden) suuriin. Tavanomaisen käsityksen mukaan Muhammed oli Mekassa ennen kaikkea profeetta, kunnes hänestä Medinassa tuli myös valtiomies. Varhaisissa Mekan suurissa ei kuitenkaan juuri lainkaan esiinny sanaa "profeetta", joka alkaa löytyä vasta Medinan kauden suurissa.
Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan tiedämme yllättävän vähän islamin kaikkein varhaisimmasta historiasta,  minkä takia tutkijat joutuvat pohjimmiltaan tekemään hyvin subjektiivisen valinnan siitä, haluavatko he uskoa islamilaiseen kuvaan vai ei.
Jerusalemin Kalliomoskeija vuonna 2010.
Matthias Akiander

| Matthias Akiander |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1802 Jääski, Suomi
Kuollut: 2. elokuuta 1871 (69 vuotta) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  professori, kirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Matthias Akiander (17. kesäkuuta 1802 Jääski – 2. elokuuta 1871 Helsinki) oli Helsingin yliopiston venäjän kielen professori. Hän teki merkittävän työn Suomen historiaan ja etenkin kirkkohistoriaan liittyvien aineskokoelmien kerääjänä ja julkaisijana. Hän oli myös Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran perustajajäseniä ja edisti monin tavoin suomen kielen kehitystä.
Akiander oli jääskeläistä talonpoikaissukua. Varattomuus haittasi hänen opintojaan. Hän hyödynsi kuitenkin tehokkaasti koulussa saamansa venäjän kielen taidon ja eteni vaatimattomasta virkamieskääntäjästä venäjänopettajaksi ensin kouluun ja sitten yliopistoon, jossa hän päätti uransa professorina suorittamatta kuitenkaan koskaan yliopistollista loppututkintoa.
Elämänvaiheet

Akiander oli syntyjään jääskeläinen Matti Akkanen. Jääski oli niin sanotun Vanhan Suomen aluetta, ja Martti Akkanen ja Anna Ollikka (Ollikainen) panivat Matti-poikansa vuonna 1811 kouluun, jotta tätä ei otettaisi Venäjän laivastoon. Koulussa Matti Akkasesta tehtiin Matthias Akiander. Koulukieli oli saksa, ja koulussa Akiander oppi myös venäjää. Varattomuus keskeytti koulunkäynnin 1820 lukion toisella luokalla kolmeksi vuodeksi. Tuon ajan Akiander oli kotiopettajana Tohmajärven kirkkoherran perheessä. Ylioppilaaksi hän kirjoitti vuonna 1822 Turussa ja kirjoittautui yliopiston filosofiseen tiedekuntaan.
Akiander joutui rahoittamaan opintonsa itse, minkä takia tie professoriksi oli pitkä ja mutkikas. Heti opintojensa alkuvaiheessa hän työskenteli venäjän kielen kielenkääntäjänä Turun lääninhallituksessa ja sai sieltä alikielenkääntäjän viran 1826. Turun palon aikana hän pelasti ystävänsä Gabriel Reinin kanssa pääosan yliopiston arkistoa. Palo kuitenkin keskeytti hänen opintonsa, koska hän ei voinut virkansa takia siirtyä yliopiston mukana Helsinkiin heti vuonna 1828. Helsinkiin hän tuli vasta 1830 saatuaan opettajan toimen Helsingin triviaalikoulussa. Hän toimi koulun venäjänopettajana 1830–1837 ja rehtorina 1835–1839.
Vuonna 1836 Akiander nimitettiin yliopiston venäjän kielen lehtoriksi. Hän hoiti myös venäjän kielen ja kirjallisuuden professorin virkaa vakituisen professorin virkavapauden aikana 1837–1840. Lehtorin virassa Akiander oli vuoteen 1853, jolloin hänet nimitettiin venäjän kielen ja kirjallisuuden ylimääräiseksi professoriksi. Vakinaisena professorina hän oli 1862–1867. Hän ei koskaan suorittanut yliopistollista loppututkintoa, mutta  tieteellisistä ansioistaan hänet kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi vuonna 1856 ja vihittiin Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtoriksi 1860.
Kirkkohistorian aineskokoelmat

Akianderin tieteellinen mielenkiinto suuntautui historiaan, etenkin kirkkohistoriaan. Tukea tähän lienee saanut läheiseltä ystävältään Gabriel Reiniltä, joka oli johtava Suomen historian tutkija. Akiander aloitti tutkimuksensa jo toimiessaan opettajana 1830-luvulla. Ensimmäiset julkaistut tulokset historianharrastuksesta olivat kokoomateoksessa Finlands minnesvärda män (1853 ja 1855), johon hän oli laatinut Daniel Jusleniuksen, Johan Nylanderin, Petrus Serlachiuksen, Magnus Jakob Alopaeuksen, Pehr Johan Alopaeuksen ja Magnus Alopaeuksen elämäkerrat.
Kirkkohistorian aineskokoelmat > Tietoja uskonnollisista liikkeistä

Akianderin merkittävin panos kirkkohistorian tutkijana on hänen Suomen uskonnollisia liikkeitä eli herätysliikkeitä käsittelevä teoksensa. Seitsenosainen teos Historiska upplysningar om religiösa rörelserna i Finland ilmestyi Helsingin yliopiston kustannuksella vuosina 1857–1863. Teos on ruotsinkielinen, mutta suomenkieliset asiakirjat ovat siinä suomeksi.
Teoksen idea syntyi Akianderin kerätessä tietoja paimenmuistoteosta varten. Sen yhteydessä hän sai käsiinsä tietoja myös erilaisista uskonnollisista liikkeistä ja lahkoista. Näistä hän sai ajatuksen julkaista teoksen, joka antaisi kokonaiskuvan Suomen uskonnollisista liikkeistä. Suuren osan tämänkin teoksen asiakirjoista Akiander etsi ja jäljensi itse tuomiokapitulien, kirkkojen ja tuomiokuntien arkistoista. Osan aineistosta hän hankki pyytämällä tietoja papeilta ja muilta asioista tietäviltä kansalaisilta. Etenkin myöhäisempää herännäisyyttä koskevaa aineistoa hän hankki tällä tavoin. Yliopiston tulo julkaisijaksi sai Akianderin muuttamaan teoksen luonnetta. Hän päätti tehdä teoksesta pääasiallisesti lähdekokoelman, joka sopisi tieteelliseenkin käyttöön. Tästä syystä hän karsi aineistoa vain vähän.
Akianderin työ herätti myös kritiikkiä. Etenkin herännäisyyden piirissä kitsasteltiin aineiston luovuttamisessa osin arkaluontoisten asioiden peittämiseksi, osin siksi, että epäiltiin Akianderin puolueettomuutta. Kriittistä suhtautumista lisäsi se, että Akianderin teos käsitteli myös aivan äskeisiä tapahtumia.
Laajempaa lukijakuntaa ajatellen Akiander ryhmitteli aineiston oppisuuntien mukaan ja laati lukuihin johdantoja. Näistä käy ilmi, että hän ei suhtautunut uskonnollisiin liikkeisiin ja niiden piirissä esiintyviin äärimmäisiin ilmiöihin ulkokohtaisesti, vaan katsoi, että liikkeet ja lahkot perustuvat aitoon uskonnolliseen kokemukseen, joka on eräissä tapauksissa saanut kehittyessään äärimmäisiä muotoja. Suomen uskonnollisten liikkeiden alkulähteenä hän pitää Lars Ulstadiuksen separatismia, jota seurasivat Pohjanmaan mystiikka ja varhainen pietismi. Herrnhutilaisuuden hän näki vaikuttaneen laajalti muihin liikkeisiin. Myöhäisemmästä herännäisyydestä hän esitti arvion, että keskenään kiistelevät Paavo Ruotsalaisen, Fredrik Gabriel Hedbergin ja Henrik Renqvistin seuraajat rakentavat riidoista huolimatta yhteiselle perustalle.
Akianderin teos loi perustan Suomen uskonnollisten kansanliikkeiden tutkimukselle ja sen katsotaan kuuluvan edelleen Suomen kirkkohistorian tutkimuksen perusteoksiin. Teoksen asiakirja-aineistoa pidetään erittäin laajana ja objektiivisesti koottuna, Akianderin kuvauksia liikkeiden vaikuttajista sen sijaan usein puutteellisina ja subjektiivisina.
Kirkkohistorian aineskokoelmat > Itäisen hiippakunnan paimenmuisto

Akiander alkoi jo nuorena suunnitella itäisen Suomen papiston matrikkelin eli paimenmuiston kokoamista. Työ kesti vuosikymmeniä. Sen esitöinä Akiander julkaisi herätysliiketutkimustensa pohjalta kirjasen Muutamia tietoja Inkerinmaan ja Itäsuomen lahkolaisuuksista (1864) sekä Inkerin seurakuntien vaiheista teoksen Bidrag till kännedom om Evangelisk-Lutherska församlingarna i Ingermanland (1865). Matrikkelitiedot Akiander kokosi arkistoista. Lisäksi hän kokosi teokseen painetuista lähteistä Inkerin kirkon ja koululaitoksen kehitystä valaisevia asiakirjoja. Toinen esityö oli Viipurin ja Porvoon hiippakuntien koululaitosta käsittelevä teos Skolverket inom fordna Wiborgs och nuvarande Borgå stift (1866), jota Akiander oli alun perin suunnitellut varsinaisen paimenmuistoteoksen osaksi. Teoksen yleinen osa, joka käsittelee kouluorganisaation sekä kasvatus- ja opetusmenetelmien kehitystä, sisältää kokoelman koululaitosta koskevia säädöksiä. Toisen puolen teoksesta muodostaa oppilaitoksia ja niiden opettajakuntaa esittelevä matrikkeli. Pääosa tiedoista on Akianderin itsensä eri tahoilta keräämiä.
Hankkeen pääteos Herdaminne öfver fordna Wiborgs och nuvarande Borgå stift julkaistiin vuosina 1868–1869. Sen suppeassa johdannossa esitellään joitakin itäisen hiippakunnan seurakuntien syntyyn liittyviä asiakirjoja. Teoksen pääosan muodostavat henkilötiedot, joiden yhteydessä on myös asiakirjoin valaistuja tietoja hiippakunnan kehityksestä. Henkilötiedot ovat pääosin Akianderin itsensä arkistoista tai yksityisiltä ihmisiltä keräämiä. Murtorinteen mukaan Akiander loi näillä matrikkelijulkaisuillaan "vankan perustan koko myöhemmälle Suomen itäistä hiippakuntaa koskeneelle tutkimukselle".
Koulumies

Oman opetustoimintansa ohella Akiander pyrki monin tavoin kehittämään suomalaista koululaitosta. Jo 1840-luvulla hän ehdotti Elias Lönnrotille, että maahan pitäisi perustaa sellainen korkeampi oppilaitos, jossa opetus annettaisiin yksinomaan suomeksi. Professorina ollessaan hän toimi Helsingin koulujen tarkastajana. Hän oli 1860-luvulla kansakoululaitosta koskevan ehdotuksen tarkastuskomiteassa ja alkeisopetuksen järjestämiskomiteassa.
Oppikirjojen tekemisen Akiander aloitti jo Helsingin triviaalikoulussa. Hän julkaisi muun muassa venäjän kieliopin Rysk språklärä för skolor vuonna 1835. Kirjasta julkaistiin useita ruotsinkielisiä painoksia ja suomenkielinen painos Venäjän kieli-oppi vuonna 1864. Hän laati myös Venäjän valtakunnan historian (Ryska rikets historia, 1844) yliopistokäyttöä varten. Akianderin suomen kielen harrastuksen tuloksia olivat Lukemisen alku-oppi 1850 ja Kirjoittamisen alku-oppi 1851.
Suomen kielen ja kulttuurin edistäjä

Akianderin kiinnostus suomen kielen kehittämiseen näkyy siinä, että hän oli aktiivisesti mukana Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa sen perustamisesta alkaen. Vuonna 1832 hänet valittiin seuran tarkastusvaliokuntaan, joka antoi lausuntoja julkaistavaksi tarjotuista kirjoista. Seuran varaesimieheksi hänet valittiin 1863 ja esimieheksi 1868.
Akianderin omia julkaisuja Suomen kielen ja kulttuurin tutkimuksen alalta ovat Försök till utredning af Finska språkets ljudbildning (Suomi 5, 1845) ja Naisen vaateh-parresta Jääskessä (1852). Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Suomi-sarja vihkoissa hän julkaisi myös kokoelman Suomen rajaan liittyviä asiakirjoja sekä kokoelman Suomea käsitteleviä venäläisiä asiakirjoja (Utdrag ur Ryska annaler, 1848).
Myös kirkko hyödynsi Akianderin suomen kielen taitoja. Hän oli katekismuskomitean ja Suomen Pipliaseuran jäsen, ja kun Turun Pipliaseura ryhtyi 1850-luvulla julkaisemaan kielellisesti uudistettua laitosta vuoden 1776 Raamatusta, vastuu sen kieliasusta annettiin Akianderilla ja Gabriel Geitlinille. He laativat käännöstyötä varten oppaan Anmärkningar till finska Bibelöfversättningen (1852).
Teokset

Henrik Renqwist. Sortavala: Saukko, 1887. Teoksen verkkoversio.
Muutamia tietoja Inkerinmaan ja Itäsuomen lahkolaisuuksista. Helsinki: K. E. Holm, 1864
Matti Paawola. Helsinki: Simelius, 1863
Lukemisen alku-oppi, tahi, Aapis-kirja. Helsinki: J. C. Frenckell ja poika, 1850
Herdaminne öfver fordna Wiborgs och nuvarande Borgå stift
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Matthias Akianderin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa sekä Project Gutenbergissä.
Akiander, Matthias hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef 
Bernhard Reinholdin maalaama muotokuva Akianderista.
Polta Koraani -päivä

Kuva eräästä Polta Koraani -päivää vastaan järjestetystä mielenosoituksesta, joka pidettiin 4. elokuuta 2010 Jantar Mantarissa, New Delhissä, Intiassa. Tapahtumaan osallistuneen Raza Academyn pääsihteeri Mohammed Saeed Noori kuvasi monien muslimiorganisaatioiden yhteistapahtumaa massiiviseksi.
Polta Koraani -päivä tai Kansainvälinen polta Koraani -päivä (engl. International Burn a Quran Day tai International Burn a Koran Day) oli floridalaisen pastori Terry Jonesin suunnittelema tapahtuma. Pastori Jones aikoi polttaa islamin pyhän kirjan Koraanin WTC:n terrori-iskujen yhdeksäntenä vuosipäivänä 11. syyskuuta vuonna 2010 Gainesvillessä ja hänen johtamansa Dove World Outreach Center -kirkko kehotti myös muita kristittyjä tekemään samoin. Vuonna 2010 Dove World Outreach Centerissä oli määrä polttaa yhteensä 200 Koraania. Kirkko mainosti tapahtumaa internetissä, Facebook-sivullaan, YouTube-kanavallaan ja muissa sosiaalisissa medioissa.
9. syyskuuta Jones kuitenkin peruutti suunnitelmansa toistaiseksi, mutta sanoi järjestävänsä tapahtuman sittenkin, mikäli New Yorkin World Trade Centerin entisten kaksoistornien lähelle suunniteltu islamilainen kulttuurikeskus rakennetaan. 11. syyskuuta hän ilmoitti, ettei aio koskaan järjestää tapahtumaa. Ennen peruuntumistaan vuonna 2010 syyskuun 11. päivän iskun uhrien muistamiseksi ja islaminuskon vastustamiseksi suunniteltu tapahtuma ehti herättää vastareaktioita rauhallisista mielenilmauksista aggressiiviseen uhkailuun ja maailman johtajat niin Yhdysvalloissa kuin muuallakin katsoivat tarpeelliseksi ottaa kantaa siihen.
Koraanin polttaminen tapahtui lopulta Dove World Outreach Centerissä 20. maaliskuuta 2011 ja sen seurauksena puhkesi väkivaltaisuuksia erityisesti Afganistanissa. Väkivaltaisuuksissa kuoli muun muassa seitsemän YK-työntekijää Mazar-i-Sharifissa ja eteläisessä Kandaharissa kuolleita oli ainakin kymmenen ja yli 80 ihmistä haavoittui. Lisäksi polttaminen lietsoi protesteja kaikkialla muslimimaailmassa.
Taustaa

Floridan Gainesvillessä sijaitseva Dove World Outreach Center, missä Koraanien polttamisen oli määrä tapahtua 11. syyskuuta 2010 ja missä poltettiin yksi Koraani 20. maaliskuuta 2011, on pieni kristillinen seurakunta. Sillä oli syyskuussa 2010 noin 50 jäsentä. Kirkkoa johtaa pastori Terry Jones yhdessä vaimonsa Sylvian kanssa. Kirkko oli jo aikaisemmin vuoden 2000 loppupuolella saanut mediahuomiota islamilaisuuden ja homoseksuaalisuuden vastaisten viestiensä ansiosta. Vuonna 2009 se pystytti ruohikolleen kyltin, johon oli punaisin kirjaimin kirjoitettu teksti "Islam on saatanasta". Saman vuoden aikana monet seurakunnan jäsenistä lähettivät lapsensa aloittamaan koulunkäyntinsä puettuna T-paitoihin, joiden selkämyksiin oli painettu samainen teksti. Lisäksi kirkko myy kahvimukeja ja paitoja samalla tekstillä. Iskulause "Islam on saatanasta" tulee pastori Jonesin kirjan Islam is of the Devil (suom. Islam on saatanasta) -nimestä. Vuonna 2010 Jones kertoi kirkon näkemyksistä CNN-kanavalle:
»Uskomme että islam on saatanasta ja että se aiheuttaa miljardien ihmisten joutumisen helvettiin, se on petollinen uskonto, se on väkivaltainen uskonto, ja se on todistettu monia, monia kertoja.»
Tapahtuman idea

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Syyskuun 11. päivänä 2010 klo 18 – 20 välillä me poltamme Koraanin Dove World Outreach Centerissä Gainsvillessä, Floridassa, 9/11-iskussa kaatuneiden uhrien muistoksi ja vastustaaksemme islamin pahuutta. Islam on saatanasta! | ” |
– Tapahtuman Facebook-sivu 7.9.2010
Pastori Jonesin mukaan 11. syyskuuta vuonna 2010 järjestättäväksi kaavaillun tapahtuman tarkoituksena oli näyttää, että islam on oikeasti paljon vaarallisempi ja väkivaltaisempi kuin ihmiset uskovat, vaikka se esittääkin itsensä rauhan uskontona ja Jonesin mukaan ”meidän täytyy lähettää selkeä viesti islamilaiselle ääriaineistolle, että heidän uhkauksensa eivät enää kontrolloi ja dominoi meitä”.
Dove World Outreach Center aikoi ilmoituksensa mukaan järjestää tapahtuman muistaakseen syyskuun 11. päivän iskun uhreja ja vastustaakseen islaminuskoa. Pastori Jonesin mukaan islam ja šaria-laki ovat vastuussa syyskuun 11. päivän iskuista.
Jonesin mukaan muslimit ovat tervetulleita Yhdysvaltoihin, mutta islamilainen laki ja sen brutaalius eivät ole:
»Me rakastamme muslimeita ja toivomme, että he todella pääsisivät osaksi pelastuksesta. Se mitä vastaan me hyökkäämme on islam, uskonto, ja šaria-laki, poliittinen järjestelmä.»
Reaktiot suunnitelmiin vuonna 2010

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Me poltamme Koraaneja, koska uskomme, että kristittyjen, kirkkojen ja poliitikkojen on tullut aika nousta vastarintaan ja sanoa ei; islam ja šaria-laki ei ole tervetullut Yhdysvaltoihin. | ” |
– Tapahtuman järjestäjä 1.9.2010.
Dove World Outreach Centerin vuoden 2010 koraaninpolttosuunnitelma herätti laajaa paheksuntaa ja niin Valkoinen talo, Vatikaani, erilaiset muslimiryhmät kuin sotaveteraanitkin kritisoivat sitä.
Jones kertoi saaneensa tapahtuman järjestämisen suunnitelemisen vuoksi useita tappouhkauksia ja hän kantoi mediakohun aikaan pistoolia mukanaan pystyäkseen suojelemaan itseään. 8. syyskuuta 2010 tappouhkauksia oli kertynyt jo yli sata.