Valentin Vaala
Työskentelytapa ja näkemykset

Näyttelijöitä ohjatessaan Vaala niin sanotusti teki kohtauksen eteen, eli näytti itse yksityiskohtaisesti, mitä halusi näyttelijöiden tekevän. Sisäänotossa hän eli ja elehti ohjaajantuolillaan koko ajan kohtauksen mukana. Vaalalla oli omien sanojensa mukaan aiemmin tapana määrätä näyttelijän jokainen liike, mutta vuosien varrella antoi heidän tuntea vapaammin oma roolihahmonsa eikä olla vain ohjaajan nukke. Vaala valitsi elokuviinsa mielellään uusia kasvoja ja myös ammattinäyttelijöitä, kunhan he eivät olleet ”teatterin pilaamia”. Hän koki raskaiden näyttämömaneerien toimivan huonosti valkokankaalla ja korosti sen sijaan aitoutta ja läsnäoloa.
Käsikirjoitukset Vaala pyrki valitsemaan yleisön mielenkiintoa silmällä pitäen ja näki niiden suhteen paljon vaivaa. Aiheet tulivat useimmiten tuottajalta, mutta kaikki Vaalan sota-ajan komediat syntyivät hänen omista ideoistaan. Vaala kirjoitti paljon itse mutta antoi dialogin yleensä käsikirjoituskumppaniensa tehtäväksi. Vaalan käsikirjoittajia tai yhteistyökumppaneita käsikirjoitusten laatimisessa olivat muiden muassa Kersti Bergroth, Tauno Tattari, Usko Kemppi, Martti Larni, Turo Kartto sekä Lea Joutseno. Vaala osallistui käsikirjoitusten tekemiseen itse alusta alkaen ja vei teknisiä ratkaisuja jo kirjoitusvaiheessa niin pitkälle kuin mahdollista. Vastoin yleistä tapaa Vaala piti käsikirjoituksissaan repliikit vasemmalla ja kuvaselostukset oikealla puolella.
Vaala itse leikkasi joko yksin tai toisen leikkaajan kanssa kaikki elokuvansa. Kuvauspaikalla ei juurikaan improvisoitu, ja valmiiksi harjoitellun kohtauksen Vaala leikkasi mielessään jo sisäänotossa. Vaalalla oli selvä sääntö siitä, että näyttelijät eivät saa nähdä päivän otoksia, etteivät alkaisi muutella itseään. Hekin näkivät työn tulokset vasta ensi-illassa. 1930-luvulla filmattiin kirkkaiden ja näölle vaarallisten hiililamppujen valossa, minkä vuoksi kuvauspaikalla oli kuuma. Vaala käytti studiossa mustia hitsaajanlaseja suojatakseen silmiään, mutta kärsi tästä huolimatta ajoittain päänsäryistä, ja kerran hän sokeutui useiksi päiviksi. Myöhemmin filmin valoherkkyys parani, jolloin suuria valomääriä ei enää tarvittu.
Vaala oli työssään rauhallinen eikä hermoillut tai kiroillut. Hän kohteli henkilökuntaansa kunnioittavasti ja sai toisinaan kestittyä heitä ruualla, mikä oli säännöstelyn aikana vain kortilla. Vaalaa on luonnehdittu ”turvalliseksi” ohjaajaksi: näyttelijät tiesivät, mitä heiltä odotettiin, ja odotukset pysyivät elokuvasta toiseen samoina.
Haastattelussa 1960-luvulla Vaala kertoi alkuun suhtautuneensa kielteisesti ääneen, joka uutuutena mullisti elokuva-alan 1930-luvun taitteessa. Ääni oli jatkuvasti epätahdissa kuvan kanssa ja kesti kauan ennen kuin sen oppi hallitsemaan. Myöhemmin Vaala oli yhtä epäluuloinen värin suhteen, mutta lopulta ymmärsi sen tuomat mahdollisuudet. Uransa lopulla Vaala ei voinut enää kuvitella tekevänsä mustavalkoelokuvaa, joka oli hänen mielestään ”kuivaa katsottavaa”. Hän piti elokuvaa ylipäänsä enemmän ajanvietteenä kuin taiteena, ja oli tätä mieltä myös teatterista.
Vaala piti vuoden 1946 Loviisaa yhtenä parhaista elokuvistaan. Sota-ajan komedia Tositarkoituksella (1943) ja jälkikäteen klassikoksi nostettu Ihmiset suviyössä (1948) kuuluivat niin ikään Vaalan omiin suosikkeihin. Sen sijaan Kaikki rakastavat (1935) oli Vaalan mukaan ”pannukakku” – tuotanto käynnistyi liian myöhään, ja kesäiset kohtaukset oli kuvattava myöhäissyksyn viileissä säissä. Myös Jumalan myrsky oli yksi omista elokuvista, josta Vaala ei erityisemmin pitänyt. Hän ohjasikin mieluiten komedioita ja ihaili erityisesti Ernst Lubitschia klassisen elokuvakomedian mestarina.