Charles S. Peirce
Filosofia > Pragmatismi

Filosofian piirissä Peirce tunnetaan luultavasti parhaiten pragmatismin perustajana tai ”pragmatismin isänä”, kuten Willian James ystäväänsä kutsui. Hän määritteli pragmatistisen periaatteensa ensi kerran vuonna 1878 julkaistussa artikkelissa ”Kuinka selkeytämme ideoitamme”, jota James piti yhdessä samana vuonna julkaistun toisen artikkelin ”Kuinka käsityksiä muodostetaan” ohella pragmatismin perustavana tekstinä. Klassisen pragmatismin koulukunnan katsotaan saaneen alkunsa vuonna 1872 Cambridgessä ja uudelleen vuonna 1879 Johns Hopkinsin yliopistossa pidetyissä Peircen perustaman metafyysisen klubin tapaamisissa, joihin osallistuivat Peircen ja Jamesin lisäksi ainakin Chauncey Wright, John Fiske, Francis Ellingwood Abbot, Nicholas St. John Green ja Joseph Bangs Warner. Peircen ideat vaikuttivat suuresti etenkin Jamesiin, joka kehitti niiden pohjalta oman pragmatistisen filosofiansa, jonka kautta oppi tuli tunnetuksi ympäri maailmaa. Peirce myös lisäsi ystävänsä kunniaksi nimeensä etunimen Santiago (”pyhä Jaakob” eli ”pyhä James” espanjaksi), niin että hänen koko nimensä kuului Charles Santiago Sanders Peirce.
Pragmatistien välille syntyi kuitenkin pian erimielisyyksiä, sillä Peirce ei hyväksynyt Jamesin ja hänen seuraajiensa antirealistista tieto-oppia ja Peircen alkuperäisestä määritelmästä poikkeavaa tapaa ymmärtää termin ”pragmatismi” merkitys. Hän suhtautui kriittisesti niihin lukuisiin pragmatismin ajattelun muotoihin, joita hänen ajattelunsa oli innoittanut, minkä vuoksi hän nimesi oman oppinsa uudelleen vuonna 1905 ”pragmatisismiksi” (pragmaticism) vitsaillen, että näin ruma nimi suojelee nimeä kaappaajia vastaan.
Peirce ei ymmärtänyt pragmatismia muiden pragmatistien tapaan yleiseksi filosofiseksi lähestymistavaksi tai koulukunnaksi, vaan kyseessä oli hänelle vain tietty looginen oppi tai normatiivinen periaate, jota soveltamalla olisi mahdollista selventää erilaisten kohteiden – olioiden ja käsitteiden – merkityksiä. Vaikka pragmatistinen periaate on erotettava Ludwig Wittgensteinin tai loogisten empiristien merkitysopeista (esimerkiksi verifikationismi, fysikalismi, fenomenalismi), sillä oli samankaltainen funktio kuin näillä sikäli, että tietyt puhetavat tai käsitteet voivat näyttäytyä sen valossa mielettömiltä. Artikkelissa ”Kuinka selkeytämme ideoitamme” periaate määriteltiin seuraavasti:
Katso mitä vaikutuksia, joilla voi kuvitella olevan käytännöllisiä seurauksia, ymmärrämme ymmärryksemme kohteella olevan. Ymmärryksemme näistä vaikutuksista on koko ymmärryksemme kohteesta.
Pragmatisismin käsitteen Peirce loi pysyäkseen uskollisena pragmatistisen periaatteen määrittämälle, seuraajiensa kehittämiä suppeammalle pragmatismille. Tai, kuten John Deweyn vuoden 1909 Century Dictionary Supplementiin  kirjoittama pragmatisismin määritelmä kuuluu, se on
Pragmatismin erityinen ja rajoittunut muoto, jossa pragmatismi on rajoitettu määrittämään käsitteiden merkityksiä (erityisesti filosofisten käsitteiden) huomioimalla kokeellisia eroja käyttäytymisessä jotka voisivat kuviteltavissa olevalla tavalla seurata kyseessä olevan merkityksen myöntämisestä tai kieltämisestä.
Pragmatistinen periaate on toisin sanoen yhdenlainen teoria merkityksestä, joka voidaan selventää periaatetta soveltamalla. Minkä hyvänsä kohteen (selvä) merkitys kokonaisuudessaan koostuu kaikista mahdollisista kuviteltavissa olevissa vaikutuksista tai käytännön seuraamuksista, joita kohteella ymmärrämme olevan. Mielekkäällä käsitteellä, käsityksellä tai mielikuvalla olisi oltava suhteutettavissa teoriassa mahdollisiin empiirisiin tai käytännöllisiin vaikutuksiin tai seurauksiin. Esimerkiksi se, että sokeri maistuu suuhun laitettaessa makealta, että se sulaa lämmitettäessä, että se heijastaa valoa siten, että päivänvalossa se näyttää valkoiselta, ja niin edelleen, muodostavat sokerin tavanomaisen merkityksen. Peircen oma esimerkki oli kovuus: ”aine on kova, jos sitä ei ole mahdollista naarmuttaa monilla muilla aineilla.” Esittäessään, että ”ideamme mistä hyvänsä asiasta on ideamme sen aistittavista vaikutuksista”, periaate ei kuitenkaan verifikationismin tapaan rajoita spekulatiivista ajattelua, sillä vaikutukset, joihin se merkityksen palauttaa, voivat olla vain mahdollisia.
Peircen myöhäisessä tuotannossa pragmatismia käsitellään hänen merkkiteoriansa yhteydessä, ja tulkinnoksen käsite voi olla helpoiten ymmärrettävissä juuri pragmatismin valossa. Tulkinnos tarkoittaa juuri merkin vaikutuksia (sekä henkisiä että toimintana ilmeneviä).
Peirce kutsui pragmatismiaan myös abduktiologiikaksi. Abduktio eroaa induktiosta ja deduktiosta siten, että siinä syllogismin tulos on premissien perusteella tehtävä kohtuullinen olettamus, ei välttämätön tai todennäköinen johtopäätös. Päättelylajeista abduktio edustaa ensiyttä, induktio toiseutta ja deduktio kolmannuutta.