stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Globalisaatio
Kirjallisuutta

Barber, Benjamin: Jihad vs. McMaailma.  ((Jihad vs. McWorld: How globalism and tribalism are reshaping the world, 1995.) Suomennos: Kaisa Kujanpää)  Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 2003.  ISBN 952-471-019-6
Beck, Ulrich: Mitä globalisaatio on? Virhekäsityksiä ja poliittisia vastauksia.  (Suom. Tapani Hietaniemi)  Tampere:  Vastapaino, 1999.  ISBN 951-768-057-0
In Defense of Globalization, Jagdish Bhagwati (Oxford University Press, 2004)
Hardt, Michael & Negri, Antonio: Imperiumi.  ((Empire, 2000.) Suomentaneet Arto Häilä ym)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-29364-4
Held, David & McGrew, Anthony: Globalisaatio: Puolesta ja vastaan.  ((Globalization / anti-globalization: Beyond the great divide, 2002, 2007.) Suomentanut Jyrki Vainonen)  Tampere:  Vastapaino, 2005.  ISBN 951-768-149-6
Kettunen, Pauli: Globalisaatio ja kansallinen me: Kansallisen katseen historiallinen kritiikki.  Tampere:  Vastapaino, 2008.  ISBN 978-951-768-221-3
Kultalahti, Jukka; Karppi, Ilari, Kultalahti, Olli; Todisco, Enrico (toim.): Globalisation - challenges to research and governance. East West Books, 2009.
Niiniluoto, Ilkka & Sihvola, Juha (toim.): Nykyajan etiikka: Keskusteluja ihmisestä ja yhteisöstä.  Helsinki:  Gaudeamus, 2005.  ISBN 951-662-939-3
Martin, Hans-Peter & Schumann, Harald: Globalisaatioloukku: Hyökkäys demokratiaa ja hyvinvointia vastaan.  ((Die Globalisierungsfalle: Der Angriff auf Demokratie und Wohlstand, 1996.) Suomentanut Margit Heinämäki)  Tampere:  Vastapaino, 1998.  ISBN 951-768-030-9
Rodnik, Dani: Globaalisaatioparadoksi.  ((The globalization paradox, 2011.) Suomentanut Antti Immonen)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2013.  ISBN 978-952-5503-62-3
Stiglitz, Joseph E.: Globalisaation sivutuotteet.  ((Globalization and its discontents, 2002.) Suomennos: Juhani Yli-Vakkuri)  Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 2004.  ISBN 952-471-430-2
Wood, Ellen Meiksins: Pääoman imperiumi.  ((Empire of capital, 2003.) Suomentanut Juha Koivisto)  Tampere:  Vastapaino, 2005.  ISBN 951-768-151-8
Väyrynen, Raimo: Globalisaatiokritiikki ja kansalaisliikkeet.  (Sitra 239)  Helsinki:  Gaudeamus, 2001.  ISBN 951-662-826-5
Therborn Göran: Maailma: Aloittelijan opas (Vastapaino, 2012)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Globalisaatio Wikimedia Commonsissa
Globalisaatiokeskustelu palautti aatteet politiikkaan (Väitös, Tuomas Ylä-Anttila, Helsingin yliopisto, 2010.
Ishiguro, Hidé: Globaali etiikka ja kulttuuriset erot. Suom. Jyrki Vainonen. niin & näin 3/1999, 58–62.
Küng, Hans: Glogaali näkökulma ihmisen oikeuksiin ja velvollisuuksiin. Suom. Jyrki Vainonen. niin & näin 3/1999, 62–66.
Maailman tulliliitot.
Kiinassa valmistetut piraattisandaalit.
All Red Line, Britannian maailmanlaajuinen lennätinkaapeliverkko 1902.
Smash ASEM -mielenosoitus Helsingissä vuonna 2006.
Naomi Klein Occupy Wall Street -tapahtumassa vuonna 2011.
Grace Harwar

Fregatti Grace Harwar
Grace Harwar myrskyssä vuonna 1929
Grace Harwar oli suomalainen kolmimastoinen teräsfregatti, joka oli rakennettu 1889. Fregatti oli suomalaisen Gustaf Eriksonin varustamon omistuksessa 1916–1935. Laiva myytiin romutettavaksi 1935. Se oli silloin maailman viimeinen kaupallisessa käytössä ollut rahtifregatti.
Grace Harwarin rakensi William Hamilton & Co. Port Glasgowissa Skotlannissa vuonna 1889 lontoolaiselle William Montgomery & Co-varustamolle. Laivan vetoisuus oli 1 816 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 2 970 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 84,30 metriä, leveys 11,64 metriä ja syväys 7,09 metriä. Suomeen Grace Harwar ostettiin vuonna 1913 ja se toimi aluksi koululaivana. Se oli helsinkiläisen Rederi Ab, Delfin-varustamon omistuksessa vuoteen 1916 saakka jolloin se siirtyi Gustaf Eriksonin omistukseen. Fregatti kärsi vaurioita Mobilen satamassa Alabamassa heinäkuussa 1916 kun satamaan iski hirmumyrsky. Kesäkuussa 1919 Grace Harwar kärsi suuria vaurioita hirmumyrskyssä Kap Hornin länsipuolella ollessaan vehnälastissa matkalla Melbournesta Helsingöriin. Laivaa korjattiin sitten useita kuukausia Montevideossa Uruguayssa. Vuonna 1929 Allan Villiers teki dokumenttielokuvan The Cape Horn Road Australian vehnäreitin purjelaivoista Parma, Grace Harwar ja Joseph Conrad.
Viimeisen vehnälastinsa Grace Harwar toi Port Broughtonista Australiasta Falmouthiin ja edelleen Lontooseen kesällä 1935. Sen jälkeen kun laivan vehnälasti oli purettu Lontoossa se hinattiin heinäkuun puolivälissä 1935 Lontoosta Charlestowniin, Firth of Forthiin romutettavaksi.
Kirjallisuutta

Viimeiset tuulten laivat : otteita Alan Villiersin teoksista ; teksti ja valokuvat Alan Villiers; suomentanut Renne Nikupaavola. Tammi 2000 ISBN 9513118940
Aiheesta muualla

Cape Horn Road, 1928-1936, film about clipper ships Grace Harwar & Joseph Conrad (Youtube)
Karl Granroth

Karl August Granroth
Karl August Granroth (16. tammikuuta 1895 Helsinki – 28. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat metsänvartija August Granroth ja Erika Josefina Holmström.
Granroth kävi kansakoulun ja oli ammatiltaan puutarhateknikko. Hän teki opintomatkan Erfurtiin Saksaan vuosina 1914–1915. Granroth liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 14. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Granroth astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Granroth sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan  4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. maaliskuuta 1918 alkaen 3. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Granroth osallistui sisällissodassa Tampereen ja Viipurin taisteluihin. Hän haavoittui lievästi Tampereella 6. huhtikuuta ja kaatui Viipurin Kolikkoinmäellä päähän osuneesta luodista 28. huhtikuuta 1918. Granroth haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Hän oli naimaton ja kirjoilla Helsingin pohjoisessa ruotsalaisessa seurakunnassa.
Ilja Glazunov

| Ilja Glazunov |
| --- | --- |
 Ilja Glazunov
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1930 Leningrad, Neuvostoliitto
Kuollut: 9. heinäkuuta 2017 (87 vuotta) Moskova, Venäjä
Kansalaisuus:  venäläinen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Palkinnot
 Neuvostoliiton kansantaiteilija, Venäjän federaation isänmaan kunniamerkit 
Aiheesta muualla
www.glazunov.ru
Ilja Sergejevitš Glazunov (ven. Илья́ Серге́евич Глазуно́в; 10. kesäkuuta 1930 Leningrad – 9. heinäkuuta 2017 Moskova) oli venäläinen taidemaalari, 1987 Moskovaan Gorbatšovin luvalla uudelleen perustamansa Venäjän maalaustaiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin akatemian rehtori sekä Venäjän taideakatemian akateemikko. Hänestä tuli Neuvostoliiton taiteilijaliiton jäsen 37-vuotiaana. Glazunovin kuvituksenomaiset  maalaukset julistavat venäläistä kansallisromantiikkaa ja ortodoksista uskontoa.
Uran varhaisvaiheita

Glazunov menestyi Nuorten taiteilijoiden kilpailussa Prahassa vuonna 1956 ja seuraavana vuonna oli hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä Moskovassa. 1960-luvulla hän matkusti Italiaan ensimmäistä kertaa maalaamaan kuuluisten näyttelijöiden muotokuvia. Hän maalasi muun muassa Gina Lollobrigidan ja Anita Ekbergin muotokuvat. Hän teki myös useiden poliitikkojen, kuten Indira Gandhin, Leonid Brežnevin, Juri Lužkovin ja Andrei Gromykon, muotokuvat. Vuonna 1978 Glazunov alkoi opettaa Moskovan taideyliopistossa. Vuonna 1987 hän perusti Venäjän maalaustaiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin akatemian, jonka niminen taidelaitos oli suljettu 1917. Hänen lapsistaan Ivanista ja Verasta tuli molemmista taiteilijoita.
Toiminta Neuvostoliitossa ja Venäjällä

Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politybyroon jäsen ja puolueen pääideologi Mihail Suslov (1902–1982) kehitti uransa loppuvaiheessa läheiset suhteet Glazunoviin.  Samalla Glazunovia pidettiin myös venäläisnationalistisen, äärioikeistolaisen ja antisemiittisen Pamjat-liikkeen johtavana henkilönä jo 1970-luvun lopusta. Hän vastusti demokratiaa ja kannatti monarkian ja sääty-yhteiskunnan palauttamista Venäjälle. Ilja Glazunov oli Vladimir Putinin virallinen edustaja vuoden 2012 presidentinvaaleissa.
Glazunov toimi Moskovan Kristus Vapahtajan katedraalin jälleenrakentamisen (1990–2000) puolesta.
Kanavassa julkaistun artikkelin mukaan Glazunovin kerrotaan olleen neuvostovallan loppuvaiheissa elintärkeä venäläiskansallisille toisinajattelijoille. Moskva-kirjallisuuslehden päätoimittaja Leonid Borodin kuvaa muistelmissaan aikaa 1970- ja 1980 -lukujen vaihteessa ja kertoo, että koko pieni toisinajattelijoiden "venäläinen puolue" eli Glazunovin kustannuksella. Glazunov hankki Borodinin mukaan heille esimerkiksi vaatteita, kirjoituskoneita, laitonta länsimaissa julkaistua venäjänkielistä kirjallisuutta ja tupakansytyttimiä. Toisaalta erään aikalaistodistajan mukaan Glazunov oli virallisesti sanktioitu "neuvostotaiteilija", joka piti itseään "toisinajattelijana", mutta jota kritisoitiin Neuvostoliitossa epävirallisten toisinajattelijataiteilijoiden taholta. Moskovassa opiskellut Jukka Mallinen kertoo moskovalaisten ystäviensä väittäneen jo 1970-luvulla Ilja Glazunovin olleen KGB:n kenraali tai jopa KGB:n akatemian taideosaston dekaani. Mallisen mukaan hän on kaikkiaan ollut tärkeä lenkki kommunistisen diktatuurin muuntamisessa sekurokratiaksi”.
Länteen loikannut taidemaalari Olga Carlisle luonnehti Glazunovin toimintaa Neuvostoliitossa vuonna 1978:
”Tuhannet seisovat jonossa nähdäkseen hänen maalauksiaan venäläisistä pyhimyksistä ja kansallissankareista. Hänen sanotaan olevan venäläinen patriootti, joka uskoo että Neuvostovallan jatkuttua 60 vuotta venäläiset ovat kaikkein huono-osaisimpia Neuvostoliiton yli sadasta kansallisuudesta. Moskovassa Glazunovia pidetään yleisesti antisemiittinä ja KGB:n virkailijana."
Puhuessaan Maailman VII venäläisessä kansallisneuvostossa 2003 Glazunov väitti, että yli 25 miljoonaa venäläistä on toisen luokan kansalaisen asemassa itsenäistyneissä entisissä neuvostotasavalloissa ja että venäläisten ei sallita puhua venäjää Latviassa, Liettuassa ja Virossa. Hän vaati muun muassa kuolemanrangaistuksen käyttöönottoa Venäjällä. Hän painotti puheessaan, että venäläiset voivat oppia amerikkalaisilta sen, että kansalliset edut tulevat ensin.
Tunnustuksia

Uransa aikana Glazunov sai merkittäviä palkintoja ja tunnustusta työstään. Hän oli Neuvostoliiton Kansantaiteilija ja hänelle myönnettiin Venäjän Federaation Isänmaan neljännen, kolmannen, toisen ja ensimmäisen asteen kunniamerkit. 75-vuotispäivänään 2005 hän sai onnittelusähkeen presidentti Vladimir Putinilta, joka kiitteli taiteilijaa tämän eeppisten maalausten isänmaallisuudesta, suurenmoisesta luovuudesta ja ammatillisesta taidokkuudesta.
Vuonna 2004 avattiin hänen museonsa Moskovassa Puškin-museota vastapäätä.
Vuonna 2009 pääministeri Putin ilmoitti Venäjän hallituksen päätöksen nimetä uudelleen Venäjän maalaustaiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin akatemia Ilja Glazunovin venäläiseksi maalaustaiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin akatemiaksi. Samassa yhteydessä Putin kiitti Glazunovia hänen palveluksistaan maalleen ja totesi: ”Isänmaamme historia ja kansan luonteenpiirteiden kuvaus nivoutuvat kätevästi yhteen töissänne.”
Venäjän ortodoksisen kirkon synodi nimitti Ilja Glazunovin 2010 Patriarkan kulttuuritoimikunnan jäseneksi.
Glazunov Suomessa > Muotokuvamaalari

Glazunovista tuli 1970-luvulla suomalaisten seurapiirien lemmikki ja julkisuuden henkilöiden muotokuvamaalari. Jo 1950-luvun lopulla hän oli tutustunut Moskovassa lähetystöneuvoksena toimineeseen Jaakko Hallamaan ja tämän puolisoon Anita Hallamaan sekä maalannut muotokuvan Anita Hallamasta vuonna 1958.
Glazunov tuli tunnetuksi Suomessa presidentti Urho Kekkosen muotokuvan maalaajana vuonna 1973. Sijoituspaikkaa muotokuvalle etsittiin ja se ripustettiin lopulta Finlandia-taloon presidentin aition lämpiöön.
Kekkosen muotokuvan laadusta kiisteltiin. Myöhemmin on paljastunut, että presidentin muotokuvan aloite tuli Jaana-lehden taholta, joka maksoi muotokuvan mainostarkoituksiaan varten. Muotokuvan tilasi Paasikivi-seura. Muotokuva herätti huomiota myös siksi että taiteilija muutti maalausta olennaisesti sen julkaisun jälkeen. Helsingin Sanomien julkaisemassa kuvassa maalauksesta Kekkonen kuvattiin synkässä työhuoneessa, taustalla koulumainen Suomen kartta. Lopullisessa versiossa kartta oli hävinnyt ja Kekkonen kuvattiin ikkunan edessä talvimaisemaa vasten, jossa väriläiskänä oli punatulkku.
Ilja Glazunovin agenttina toiminut ja hänen teoksiaan Suomeen välittänyt Yleisradion Moskovan-kirjeenvaihtaja Juhani Lindström joutui tammikuussa 1975 jättämään työnsä ikoni- ja taidesalakuljetussyytösten vuoksi. Lindströmin vuonna 1974 tekemä ohjelma ”Ilja Glazunov – venäläinen taiteilija” hyllytettiin eikä sitä ole koskaan myöhemminkään esitetty.
Glazunov maalasi 1980-luvun alkupuolella muotokuvan myös valtioneuvos Johannes Virolaisesta. Tämäkin teos herätti melkoista huomiota ja sen tilasi ja maksoi (20 000 dollaria) Osuuspankkien Keskuspankki, jonka hallintoneuvoston puheenjohtajana Virolainen toimi. Virolainen kertoi muistelmissaan, että Glazunov aloitti muotokuvan maalaamisen vuoden 1981 alussa Helsingissä ja jatkoi sitä kotonaan Moskovassa. Glazunov viimeisteli muotokuvan palattuaan Helsinkiin keväällä 1982 ja muotokuva on valmistumisestaan lähtien ollut Virolaisen kotona Lohjan Vironperällä. Virolaisen muotokuvan julkistamisen jälkeen paljastui, että Glazunov oli kätkenyt muotokuvan öljyväriluonnoksen alle 11–14 muuta pingotettua maalaustaan ja salakuljetti ne luovutettavaksi Glazunovin tuntemalle järvenpääläiselle taidekauppias Pauli Hyppöselle. Keskusrikospoliisi pidätti kauppiaan kuulusteluihin noin viikko taulujen näyttävän maahantulon jälkeen ja etsintäkuulutti Glazunovinkin. Myös Johannes Virolainen joutui tässä yhteydessä kuulusteltavaksi. Välittäjä tuomittiin vankeuteen, eikä taidekauppias Pekka Hyvärisen mukaan Glazunov ollut käynyt Suomessa vuoteen 2010 mennessä sitten vuoden 1982. Poistuessaan näyttelynsä avajaisviikolla Suomesta Glazunovilla oli Hyvärisen kuuleman mukaan Finnairin koneessa ylipainoa 1 560 kiloa. Tulliselvityksiä ei tehty, koska rahti kulki Neuvostoliiton suurlähetystön kautta. Väärennös- ja salakuljetussyytteistä pahastunut Glazunov vakuutti vielä vuonna 1993, ettei hän palaisi Suomeen ennen kuin syytöksiä pyydettäisiin häneltä anteeksi.
Kolmas Glazunovin julkisuutta saanut muotokuva Suomessa oli Marimekon tilaama Armi Ratian muotokuva vuodelta 1973.
Glazunov Suomessa > Näyttelyt Suomessa

Helsingin Taidehallissa oli tammikuussa 1975 Glazunovin teoksia esittelevä näyttely.  Myöhemmin Glazunov piti useita muitakin näyttelyitä eri puolilla Suomea.
Ilja Glazunovin laajin näyttely Suomessa järjestettiin vuodenvaihteessa 1980–1981 Neuvostoliiton kulttuuriministeriön ja Helsingin Taidetalo Oy:n yhteistyönä Helsingissä. Neuvostoliitosta asetettiin näytteille 167 teosta.
Ilja Glazunov -aiheinen taidenäyttely oli Kiasmassa kesällä 2010. Siinä oli esillä noin 30 Glazunovin tekemää muotokuvaa suomalaisista yksityiskokoelmista, pääosin 1970-luvulta. Kiasman mukaan näyttely kertoi yhden ilmiön valossa siitä julkisesta keskustelusta, jota aika ajoin käydään kuvataiteesta, taiteilijan persoonan tai yhden ”kohuteoksen” synnyttämän mediakiinnostuksen kautta. Näyttelyn kuratoi silloin Svenska kulturfondenin johtajana ja aiemmin Kiasman johtajana toiminut Berndt Arell. Näyttely oli esillä syksyllä 2010 Vaasassa Kuntsin modernin taiteen museossa.  Glazunov ei ollut läsnä näyttelynsä avajaisissa Kiasmassa.
Kuolema

Glazunov kuoli sydänkohtaukseen 9. heinäkuuta 2017 Moskovassa . Hänet haudattiin Moskovassa sijaitsevalle Novodevitšin hautausmaalle 11. heinäkuuta 2017.
Kirjallisuutta > Näyttelyluettelot

Ilja Glazunov.  (Näyttelyluettelo)  Helsinki:  Helsingin Taidehalli, 1975.
Ilja Glazunov.  (Näyttelyluettelo)  Helsinki:  Helsingin taidetalo, 1980.
Vanhala, Jari-Pekka (toim.): Ilja Glazunov ja Suomi.  (Näyttelyluettelo)  NYKY, 2010.  ISBN 978-951-53-3272-1  (suomeksi) (ruotsiksi)
Kirjallisuutta > Kirjat

Konttinen, Riitta: Venäjä Ilja Glazunovin taiteessa.  Espoo:  Weilin+Göös, 1980.  ISBN 951-35-1651-2
Novikov, Valentin: Ilja Glazunov.  Leningrad:  Aurora, 1992.  ISBN 5-7300-0201-7
Laitinen, Aarno: Narrigalleria.  Jyväskylä:  Gummerus, 1985.  ISBN 951-20-2697-X
Aiheesta muualla

Ilja Glazunov 21.5.2010–29.8.2010 Kiasmassa.
Ilja Glazunovin kotisivut. (englanniksi) (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Ilja Glazunovin 80-vuotisnäyttelyä Moskovan Maneesissa kesällä 2010.
Ilja Glazunovin taideakatemia Moskovassa.
Formula 1 -kausi 2011

Formula 1 -kausi 2011 oli Formula 1 -sarjan historian 62. maailmanmestaruuskausi. Kaudella ajettiin 19 osakilpailua. Maailmanmestaruuden voitti täysin ylivoimaisesti saksalainen Red Bull -kuljettaja Sebastian Vettel, jolle mestaruus oli toinen perättäinen. Vettel ajoi kauden aikana 15 paalupaikkaa, rikkoen Nigel Mansellin vanhan ennätyksen kaudelta 1992. Vettel teki myös uuden piste-ennätyksen, uuden pisteytysjärjestelmän ansiosta suorastaan murskaamalla Michael Schumacherin aiemman ennätyksen. Vettel sai ensimmäisenä kuljettajana historiassa yli 300 MM-pistettä yhden kauden aikana ja hätyytteli jopa neljääsataa, mutta se raja ei mennyt rikki.
Red Bullin autot valloittivat kauden aikana yhteensä kahdeksantoista paalupaikkaa, eli yhtä lukuun ottamatta kaikki.
Kilpailukalenteri

Kaudella 2011 oli tarkoitus ajaa 20 kilpailua, jotka olivat mukana kaudella 2010, sekä uutena tulokkaana Intian GP.. Bahrainin GP peruttiin maassa vallinneiden levottomuuksien vuoksi, joten kauden aikana ajettiin 19 osakilpailua.
| Nro | Kilpailun virallinen nimi | Kilpailu | Rata | Päivämäärä | Aika> Paik. | Aika>  | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| – |  Gulf Air Bahrain Grand Prix | Bahrainin Grand Prix | Bahrain International Circuit, Sakhir | 13. maaliskuuta | 15.00 | 14.00 | Raportti |
| 1 |  Qantas Australian Grand Prix | Australian Grand Prix | Albert Park Grand Prix Circuit, Melbourne | 27. maaliskuuta | 17.00 | 09.00 | Raportti |
| 2 |  Petronas Malaysia Grand Prix | Malesian Grand Prix | Sepang International Circuit, Kuala Lumpur | 10. huhtikuuta | 16.00 | 11.00 | Raportti |
| 3 |  UBS Chinese Grand Prix | Kiinan Grand Prix | Shanghai International Circuit, Shanghai | 17. huhtikuuta | 15.00 | 10.00 | Raportti |
| 4 |  DHL Turkish Grand Prix | Turkin Grand Prix | Istanbul Park, Istanbul | 8. toukokuuta | 15.00 | 15.00 | Raportti |
| 5 |  Gran Premio de España Santander | Espanjan Grand Prix | Circuit de Catalunya, Montmeló | 22. toukokuuta | 14.00 | 15.00 | Raportti |
| 6 |  Grand Prix de Monaco | Monacon Grand Prix | Circuit de Monaco, Monte Carlo | 29. toukokuuta | 14.00 | 15.00 | Raportti |
| 7 |  Grand Prix du Canada | Kanadan Grand Prix | Circuit Gilles Villeneuve, Montréal | 12. kesäkuuta | 13.00 | 20.00 | Raportti |
| 8 |  European Grand Prix | Euroopan Grand Prix | Valencian katurata, Valencia, Espanja | 26. kesäkuuta | 14.00 | 15.00 | Raportti |
| 9 |  Santander British Grand Prix | Britannian Grand Prix | Silverstone Circuit, Silverstone | 10. heinäkuuta | 13.00 | 15.00 | Raportti |
| 10 |  Grosser Preis Santander von Deutschland | Saksan Grand Prix | Nürburgring, Nürburg | 24. heinäkuuta | 14.00 | 15.00 | Raportti |
| 11 |  Eni Magyar Nagydíj | Unkarin Grand Prix | Hungaroring, Mogyoród | 31. heinäkuuta | 14.00 | 15.00 | Raportti |
| 12 |  Shell Belgian Grand Prix | Belgian Grand Prix | Circuit de Spa-Francorchamps, Spa | 28. elokuuta | 14.00 | 15.00 | Raportti |
| 13 |  Gran Premio Santander d’Italia | Italian Grand Prix | Autodromo Nazionale Monza, Monza | 11. syyskuuta | 14.00 | 15.00 | Raportti |
| 14 |  SingTel Singapore Grand Prix | Singaporen Grand Prix | Marina Bay Street Circuit, Singapore | 25. syyskuuta | 20.00 | 15.00 | Raportti |
| 15 |  Japanese Grand Prix | Japanin Grand Prix | Suzuka Circuit, Suzuka | 9. lokakuuta | 15.00 | 09.00 | Raportti |
| 16 |  Korean Grand Prix | Korean Grand Prix | Korean International Circuit, Yeongam | 16. lokakuuta | 15.00 | 09.00 | Raportti |
| 17 |  Airtel Indian Grand Prix | Intian Grand Prix | Buddh International Circuit, New Delhi | 30. lokakuuta | 15.00 | 11.30 | Raportti |
| 18 |  Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix | Abu Dhabin Grand Prix | Yas Island, Abu Dhabi, Arabiemiraatit | 13. marraskuuta | 17.00 | 15.00 | Raportti |
| 19 |  Grande Prêmio Petrobras do Brasil | Brasilian Grand Prix | Autódromo José Carlos Pace, São Paulo | 27. marraskuuta | 14.00 | 18.00 | Raportti |
Tallit ja kuljettajat > Arviot kuljettajien ja tallien palkoista kaudella 2011

| Kuljettaja | Arvio palkasta |
| --- | --- |
 Fernando Alonso: 30 000 000 €
 Jenson Button: 10 000 000 €
 Lewis Hamilton: 10 000 000 €
 Felipe Massa: 10 000 000 €
 Nico Rosberg: 8 000 000 €
 Michael Schumacher: 8 000 000 €
 Sebastian Vettel: 8 000 000 €
 Mark Webber: 8 000 000 €
 Heikki Kovalainen: 3 000 000 €
 Jarno Trulli: 3 000 000 €
 Rubens Barrichello: 2 200 000 €
 Timo Glock: 2 000 000 €
 Nick Heidfeld: 2 000 000 €
 Kamui Kobayashi: 1 000 000 €
 Adrian Sutil: 1 000 000 €
 Vitali Petrov: 500 000 €
 Jaime Alguersuari: 400 000 €
 Sébastien Buemi: 400 000 €
 Narain Karthikeyan: 250 000 €
 Jérôme d’Ambrosio: 200 000 €
 Paul di Resta: 200 000 €
 Vitantonio Liuzzi: 200 000 €
 Pastor Maldonado: 200 000 €
 Sergio Pérez: 200 000 €
| Talli | Arvio palkasta |
| --- | --- |
 Ferrari: 40 000 000 €
 McLaren: 20 000 000 €
 Mercedes: 16 000 000 €
 Red Bull: 16 000 000 €
 Lotus: 6 000 000 €
 Renault: 2 500 000 €
 Williams: 2 400 000 €
 Virgin: 2 200 000 €
 Sauber: 1 200 000 €
 Force India: 1 200 000 €
 Toro Rosso: 800 000 €
 HRT: 450 000 €
Tallit ja kuljettajat > Uudet kuljettajat kaudella 2011

Sergio Pérez debytoi sarjassa Sauberilla
Pastor Maldonado debytoi sarjassa Williamsilla
Paul di Resta debytoi sarjassa Force Indialla
Jérôme d'Ambrosio debytoi sarjassa Virginillä
Daniel Ricciardo debytoi sarjassa Britannian GP:stä Hispanialla
Tallit ja kuljettajat > Tallivaihdokset kaudelle 2011

Vitantonio Liuzzi vaihtoi Force Indialta Hispanialle
Karun Chandhok siirtyi Hispanialta Team Lotukselle ensin testikuljettajaksi ja lopulta kisakuljettajaksi korvaten Jarno Trullin Saksan GP:ssä.
Bruno Senna siirtyi Hispanialta Renault'lle ensin testikuljettajaksi ja lopulta kisakuljettajaksi
Tallit ja kuljettajat > Poistuneet kuljettajat kaudella 2011

Nico Hülkenberg siirtyi Force Indian testi- ja varakuljettajaksi
Pedro de la Rosa siirtyi McLarenin testikuljettajaksi, myöhemmin Sauberin kisakuskiksi Kanadan GP:n ajan
Sakon Yamamoto siirtyi Virginin testikuljettajaksi
Lucas di Grassi siirtyi Pirellin rengastestaajaksi
Christian Klien jäi ilman ajopaikkaa
Tallit ja kuljettajat > Paluun tekevät kuljettajat kaudella 2011

Narain Karthikeyan Hispanialla
Tallit ja kuljettajat > Tuuraajat kaudella 2011

Nick Heidfeld tuurasi rallionnettomuudessa loukkaantunutta Robert Kubicaa Renault'lla Unkarin GP:hen asti.
Pedro de la Rosa tuurasi Sauberilla Kanadan GP:ssä Sergio Péreziä, joka loukkaantui Monacon GP:n aika-ajoissa.
Tekniset muutokset kaudelle 2011

Italialainen rengasvalmistaja Pirelli korvaa Bridgestonen F1-sarjan rengasvalmistajana alkaen kaudesta 2011.
Autoihin asennetaan säädettävä takasiipi. Kuljettaja voi pienentää takasiiven tuottamaa downforcea kesken kilpailun säätämällä siiven kulmaa ohjaamosta.
Kaikki sellaiset laitteet, jotka vaativat kuljettajalta ylimääräisiä liikkeitä ohjaamossa, pois lukien säädettävä takasiipi, ovat kiellettyjä kaudesta 2011 lähtien.
Kaudelle 2011 palasi KERS-järjestelmä.