Ferenc Herczeg
Elämä

Herczeg syntyi 1863 Versecin (saks. Werschetz, serb. Vršac) kaupungissa, joka silloin kuului Itävallan keisarin hallitseman Unkarin kuningaskunnan Temesin lääniin, nykyään Serbian Vojvodinaan. Hänen vanhempansa, apteekkari ja sittemmin Versecin pormestari Ferenc (Franz) Herzog ja vauraan rakennusyrittäjän tytär Lujza (Louise) Hoffmann, olivat paikallista saksalaisväestöä, jonka esi-isät olivat muuttaneet Sleesiasta Maria Teresian aikaan. Koti, koulu ja ympäristö olivat saksankielisiä, ja unkarin kieli nousi Herczegin vahvimmaksi kieleksi vasta kun hänen vanhempansa vuonna 1876 lähettivät hänet unkarinkieliseen kouluun Szegediin, missä hän löysi unkarinkielisen kirjallisuuden, etenkin suuresti ihailemansa Mór Jókain. Sittemmin Herczeg on julistanut, että hänen vakaumuksensa mukaan ”kuokkamies voi olla švaabi [= saksalainen] tai slovakki, mutta kulttuuri-ihminen voi Unkarissa olla vain unkarilainen. Jos se tekee minusta kansani luopion, niin ei haittaa. Olen sitä Miklós Zrínyin ja Sándor Petőfin seurassa”.
Vuonna 1881 Herczeg aloitti oikeustieteen opinnot Budapestissa ja toimi valmistuttuaan asianajajana muutaman vuoden, mutta ei tuntenut kutsumusta lakimiehen uralle. Ensimmäiset artikkelinsa ja novellinsa hän sai julki Pesti Hírlap -lehdessä 1886, esikoisromaani Fenn és lenn (’Ylhäällä ja alhaalla’) ilmestyi 1890 ja sai heti hyvän vastaanoton. Tästä alkoi suositun kirjailijan ura: Herczegin romaanit ja novellit kuluivat kansan käsissä. Vuodesta 1894 hän toimi myös perustamansa viikkolehden Új Idők (’Uudet ajat’) päätoimittajana. Vuonna 1896 hänet valittiin valtiopäiville kotikaupunkinsa edustajaksi; poliitikkona hän edusti ihailemansa István Tiszan kansallis-konservatiivista linjaa. Vuonna 1899 Herczeg valittiin Unkarin Tiedeakatemian kirjeenvaihtaja- ja vuonna 1910 varsinaiseksi jäseneksi.
Vuonna 1906 Herczeg avioitui itseään 25 vuotta nuoremman Júlia Grillin kanssa. Avioliitto jäi lapsettomaksi ja päättyi eroon ensimmäisen maailmansodan aikana.
Vuonna 1919 lyhytikäinen Unkarin neuvostotasavalta sosialisoi Új Idők -lehden, erotti Herczegin päätoimittajan paikalta, ja hän joutui vähäksi aikaa vankilaan. Neuvostotasavallan kaaduttua hän palasi lehtensä johtoon ja jatkoi kirjallista toimintaansa. Vuosina 1925, 1926 ja 1927 Unkarin tiedeakatemia ehdotti hänelle Nobelin kirjallisuuspalkintoa, erityisesti historiallisesta romaanista Az élet kapuja (’Elämän portti’, 1919). Romaani sijoittuu renessanssiajan Roomaan, missä paavinvaalin yhteydessä käytävä poliittinen peli uhkaa ratkaista myös turkkilaisten hyökkäystä odottavan Unkarin kohtalon, ja sen voi nähdä heijastavan Trianonin rauhan jälkeisessä tilanteessa suosittuja myyttejä kohtalon kolhimasta, sankarillisesti mutta yksinään taistelevasta Unkarista.
1920- ja 1930-luvuilla Herczegistä tuli Unkarissa ns. revisioliikkeen eli Trianonin rauhassa menetettyjen alueiden palauttamista ajavan liikkeen johtohahmo, ja 70-vuotissyntymäpäivänään 1933 hän sai useita korkeita kunnianosoituksia. Herczeg ihaili Mussolinin fasismia mutta ei hyväksynyt Hitleriä, ja hän kuului niihin harvoihin parlamentin ylähuoneen jäseniin, jotka eivät äänestäneet 1930-luvun lopulla säädettyjen juutalaislakien puolesta. Hän myös vastusti Unkarin liittymistä toiseen maailmansotaan Hitlerin Saksan rinnalla.
Toisen maailmansodan jälkeen Herczeg vetäytyi syrjään julkisuudesta. Vuonna 1949 hänet erotettiin Unkarin kirjailijaliitosta ja Unkarin Tiedeakatemiasta. Samana vuonna hänet häädettiin Budapestin-talostaan, ja hän sai siitä takaisin käyttöönsä yhden huoneen vasta neuvostoliittolaisen kirjailijavaltuuskunnan vierailtua hänen luonaan. Hän kuoli 1954 munuaisten vajaatoiminnasta johtuvaan virtsamyrkytykseen.