stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen sisällissota
Sisällissota fiktiossa > Kirjallisuus

Ensimmäinen yleisesti arvostettu Suomen sisällissotaa käsittelevä kaunokirjallinen teos oli Frans Emil Sillanpään jo vuonna 1919 valmistunut romaani Hurskas kurjuus. 1920–1950-luvuilla vuoden 1918 tapahtumia kosketellut kaunokirjallisuus on kirjoitettu lähinnä sodan voittajan näkökulmasta. Tosin vuonna 1931 ilmestyi Jarl Hemmerin pohjoismaisella kirjallisuuspalkinnolla palkittu teos En man och hans samvete (Mies ja hänen omatuntonsa), joka käsitteli sotaa laajemmasta, humanistisesta näkökulmasta. Tunnetuimmat ja keskustelua herättäneimmät kirjat sodasta ja siihen johtaneista syistä olivat kuitenkin Väinö Linnan romaanitrilogian Täällä Pohjantähden alla osat 1 ja 2. Linnan tekstien katsotaan antaneen merkittäviä virikkeitä 1960-luvulta lähtien yleistyneeseen tapaan tarkastella konfliktia myös hävinneen osapuolen näkökulmasta.
Runoudessa vuoden 1918 sotaa käsittelevä Viljo Kajavan kiitetty teos Tampereen runot ilmestyi sekin 1960-luvulla. Kuopion ja Lahden Hennalan vankileirillä olleen Uuno Pekka Kekäläisen kirjoittama kirja Poika maailman hartioilla (1973) sisältää yksityiskohtaisen päiväkirjan Hennalan vankileiriltä. Vuonna 2003 ilmestyi Leena Landerin vuoden 1918 sodasta kertova kirja Käsky. Se sai Finlandia-ehdokkuuden ja käsikirjoituksen pohjalta valmistui myös radiokuunnelma Susijahti (Yle, Radioteatteri 2004), joka valittiin Sokeiden kuunnelmaraadissa vuoden 2004 parhaaksi ensiesitykseksi. Kirjasta on muokattu myös teatteriesityksiä muun muassa Suomen Kansallisteatteriin vuonna 2006. 2000-luvulla ovat ilmestyneet myös kirjailija Antti Tuurin teokset Suuri asejuna Pietarista vuonna 2006, Tampereen taistelua vuonna 1918 kuvaava Kylmien kyytimies vuonna 2007 ja Pohjanmaalla vuonna 1918 vangituista venäläissotilaista kertova Surmanpelto vuonna 2008. Myös Kjell Westön vuonna 2006 ilmestyneessä, Finlandia-kirjallisuuspalkinnon voittaneessa teoksessa Missä kuljimme kerran käsitellään Suomen sisällissotaa, samoin kuin kirjailijan vuonna 2013 ilmestyneessä teoksessa Kangastus 38. Harri Raittiin romaani ”Huhtikuun neljäs 1918” ilmestyi 1987 ja on todellisuuteen perustuva kertomus välikohtauksesta Rymättylässä. Vuonna 2008 kirjailija Anneli Kanto julkaisi dokumentaarisen romaanin ”Veriruusut”, joka käsittelee Valkeakosken naiskaartin vaiheita. Seuraavana vuonna Pekka Saaristo dramatisoi kirjasta näytelmän, jota on esitetty muun muassa Porissa, Tampereella ja Valkeakoskella.
Sisällissota fiktiossa > Elokuva

Suomalaisissa elokuvissa vuoden 1918 sota tuli aluksi esiin lähinnä sivujuonteina, esimerkiksi elokuvassa Silja – nuorena nukkunut (ohjaus Jack Witikka, 1956). Ensimmäisiä sisällissotaan keskittyneitä elokuvia oli vuonna 1957 valmistunut T. J. Särkän ohjaama ja Jarl Hemmerin romaaniin pohjautuva elokuva 1918 – mies ja hänen omatuntonsa.
Elokuvaohjaaja Edvin Laine elokuvasi 1960- ja 1970-luvuilla Väinö Linnan Pohjantähti-trilogian. Sarjan ensimmäinen elokuva Täällä Pohjantähden alla käsittelee Linnan kirjojen tapaan vuoden 1918 tapahtumia laajasti ja realistisesti, kuvauksen painopiste on sodan hävinneen osapuolen näkökulmassa.
Dokumentaarisuutta tavoittelevia tai elämäkerrallisia kuvauksia vuosien 1917–1918 tapahtumista ovat suomalais-neuvostoliittolainen Luottamus (1976), Alfred Kordelinin kohtalosta kertova Mommilan veriteot (1973) sekä Maiju Lassilan elämästä kertova Tulipää (1980).
1990-luvulla lähtien Suomen sisällissotaa on käsitelty useissa elokuvissa. Tero Jartti ohjasi vuonna 1994 elokuvan Aapo Runar Schildtin novellin pohjalta. Elokuva kertoi yksittäisen punakaartilaisen kohtalosta. Vuonna 1997 valmistui Olli Saarelan ohjaama Lunastus, joka kuvasi papin henkisiä ristiriitoja sisällissodan keskellä. Vuonna 2007 valmistui vuoden 1918 tapahtumia sivuava Lauri Törhösen ohjaama elokuva Raja 1918. Aku Louhimies ohjasi Leena Landerin kirjaan perustuvan elokuvan Käsky (2008).
Vuonna 2012 elokuvateattereihin tuli Claes Olssonin elokuva Taistelu Näsilinnasta 1918, joka kertoo Melinin komppanian taistelusta Tampereella. Heikki Kujanpään vuonna 2018 ohjaama Suomen hauskin mies on punavankileirille sijoittuva mustaa huumoria sisältävä draama.
Sisällissota fiktiossa > Sarjakuva

Korkeajännitys-sarjassa julkaistiin vuonna 2000 kaksi eri osapuolten näkökulmista tehtyä sarjakuvalehteä Kansalaissodan valkoinen Korkeajännitys – Vapauden tulikaste ja Kansalaissodan punainen Korkeajännitys – Taistoon työkansan puolesta! Tekijöiden (Asko Alanen, Jouko Ruokosenmäki ja Samson) perehtyneisyys aiheeseen sai kiitosta asiantuntijoilta ja toi kunniamaininnan Vuoden Valopilkku -kilvassa.
Todellisten henkilöiden vaiheisiin perustuvia sisällissotasarjakuvia ovat omakustanteet Punainen ratsumies vuodelta 2007 sekä Rauha ja sota vuodelta 2008. Ilkka Markkulan, Jukka Koivusaaren ja Kimmo Lehtimäen Punainen ratsumies kertoo sodasta punapäällikkö Verner Lehtimäen tarinan kautta. Satu Lusan Rauha ja sota, vuoden 2009 Sarjakuva-Finlandiaehdokas, perustuu tositapahtumiin Humppilan Venäjän kylässä.
Kirjallisuutta

Huhta, Ilkka (toim.): Sisällissota 1918 ja kirkko.  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2009.  ISBN 978-952-5031-55-3
Muilu, Heikki: Venäjän sotilaat valkoisessa Suomessa.  Jyväskylä:  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-624-5
Pekkalainen, Tuulikki: Susinartut ja pikku immet. Sisällissodan naisvangit Hämeenlinnan vankileirin huoneessa nro 7.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6041-8
Pekkalainen, Tuulikki: Lapset sodassa 1918.  Helsinki:  Tammi, 2014.  ISBN 978-951-31-6939-8
Siironen, Miika: Valkoiset – Vapaussodan perintö.  Tampere:  Vastapaino, 2012.  ISBN 978-951-768-398-2
Siltala, Juha: Sisällissodan psykohistoria.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23795-2
Munkkitasku

| Munkkitasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kivitaskut Oenanthe
Laji::  albonigra
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe albonigra  (Hume, 1872) 
Katso myös
   Munkkitasku Wikispeciesissä   Munkkitasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Munkkitasku (Oenanthe albonigra) on aasialainen sieppojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 17 cm, siipien kärkiväli 29–30,5 cm ja paino 23–28,5 g. Munkkitasku on selvästi kivitaskua suurempi. Sekä koiras että naaras ovat mustavalkoisia, koiraan puvun mustassa on heikko metallinhohto läheltä nähtynä. Nuori lintu muistuttaa vanhaa mutta sen tummat höyhenalat ovat himmeitä ja tummanruskeita.
Esiintyminen

Munkkitasku elää Irakin itäosista Iranin, Afganistanin ja Pakistanin kautta Intian pohjoisosiin sekä Arabian niemimaan itäosissa. Sen elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Laji lienee enimmäkseen paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Munkkitaskun elinympäristöä ovat avoimet aavikot ja puoliaavikot, rotkot, laaksot ja vuorenrinteet jopa 2 700 metrin korkeuteen. Reviirivaatimuksena lajilla ovat kalliot ja jyrkänteet, joilta se esittää soidinlauluaan ja tarkkailee ympäristöään.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan varsin huonosti. Pesä on kallionkolossa tai halkeamassa, joskus korkealla jyrkänteen seinämässä, joskus myös vanhan rakennuksen kolossa. Naaras munii neljä tai viisi munaa. Molemmat emot huolehtivat poikasista.
Ravinto

Laji on pääasiassa hyönteissyöjä, jolle kelpaavat myös muut selkärangattomat ja vähäisessä määrin siemenet.
Aiheesta muualla

Flickr (kuva)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q769574  Wikispecies: Oenanthe albonigra  ARKive: oenanthe-albonigra  Avibase: 95C1E7159E6E1642  BirdLife: 22710248  BOLD: 117770  BOW: humwhe2  CoL: 48X5L  eBird: humwhe2  EURING: 11560  GBIF: 5788867  iNaturalist: 73115  ITIS: 916353  IUCN: 22710248  NCBI: 391702  Open Tree of Life: 410709  Xeno-canto: Oenanthe-albonigra
Mustamulta

Mustaamultaa kynnetyllä pellolla New Yorkin alueella Pohjois-Amerikassa.
Mustamulta eli tšernoseemi (ven. чернозём, tšernozjom, ukr. чорнозем, tšornozem) on muun muassa Venäjän, Ukrainan ja Kazakstanin pitkää ruohoa kasvavilla suhteellisen kosteilla lauhkeilla aroilla esiintyvä, hyvin ravinteikas ja maanviljelyyn erittäin soveltuva maannos. Niinpä monet mustanmullan alueet on otettu viljelykseen.
Venäjällä mustaamultaa esiintyy Voronežin–Kurskin leveysasteilla. Mustaamultaa on myös Kanadan ja Texasin preerioilla. Mustanmullan aluetta kuivemmilla alueilla esiintyy kastanjanruskeaa maannosta eli kastanoseemiä eli ”ruskeaa tšernoseemiä”, joka ei ole yhtä ravinteikasta.
Mustanmullan syntymisen edellytys on lämmin mannerilmasto, puuton arokasvillisuus ja kuohkea, kalkkipitoinen maalaji. Humuspitoisuus on yleensä 3–5 prosenttia, ei juuri yli 10 prosenttia. Mustamulta on fysikaalisilta ja kemiallisilta ominaisuuksiltaan ihanteellista viljelykselle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mustamulta Wikimedia Commonsissa
Musketti

Englantilainen Brown Bess -musketti
Musketteja ja pistimiä
Musketti on pitkä sotilaskäsiase, joka on olalta ammuttava ja rihlaamaton. Ammuksina aseessa käytetään jälleenlataamisen nopeuttamiseksi hyvin väljästi piippuun sopivia lyijykuulia rasvalapun tai paperipatruunan käärepaperin kera tai tarvittaessa vaihtoehtoisesti karkeita hauleja.
Musketti aseena

Muskettien esimuotoja kehitettiin jo 1300-luvulta lähtien. Varhaisin musketti, hakapyssy eli lunttumusketti, laukaistiin palavan luntun avulla. Piilukko syrjäytti lunttulukon ja rataslukon 1600-luvulla. Musketeista tuli vanhentuneita 1800-luvun puolessavälissä takaaladattavien ja rihlattujen kiväärien yleistymisen myötä. Tyypillinen musketin kaliiperi oli 0,50 ja 0,70 tuuman välillälähde?.
Musketin luodit olivat kuulamaisia lyijypalloja, joihin kuului toisinaan paperihylsy. Hylsyn yhteyteen kuului myös mustaruutiannos. Kuulat olivat kaliiperia pienempiä, käärittyinä löyhästi istuvaan paperinpalaan, joka muodosti patruunan yläosan. Ladattaessa ruuti laitettiin ensin, sen jälkeen alempi paperi. Tämän jälkeen kuula ja ylempi osa patruunasta ladattiin. Viimeiseksi käytettiin aseen piipun alla säilytettyä latauspuikkoa tiivistämään lataus piippuun. Toisessa tavassa ruuti kaadettiin ensin piippuun ruutisarvesta tai -pullosta, sitten laitettiin erillinen kankaaseen tai paperiin kääritty kuula ja panos tiivistettiin latauspuikolla. Lyijykuuliin lisättiin valettaessa toisinaan tinaa tai antimonia, jolloin syntyi oikeastaan lejeerinki. Puhtaalla lyijyllä on suuri pintajännitys, josta syystä sileäpintaisen valukappaleen aikaansaamiseksi pieni määrä tinaa on välttämätöntä lisätä sulatettuun lyijyyn.lähde?
Ampuminen

Musketilla aseistautunutta sotilasta kutsuttiin muskettisoturiksi eli musketööriksi. Lunttulukkomusketeissa ja piilukoissa sankki täytettiin joko ruutisarvesta lataamisen jälkeen tai paperipatruunasta sen jälkeen, kun suurin osa sisällöstä oli kaadettu piippuun. Vuonna 1807 nallin ja iskurin keksimisen jälkeen musketista saatiin huomattavasti varmempi toiminnaltaan. Nallitoimintoinen musketti toimi myös vaihtelevissa sääolosuhteissa. Musketti laukaistiin yleensä olkapäätä vasten, lukuun ottamatta muutamia harvoja seinään tuettavia malleja. Kokenut ampuja kykeni lataamaan ja ampumaan maksimivauhdilla noin neljä laukausta minuutissa, mutta tavallisen sotilaan oletettiin pystyvän kolmeen.lähde?
Musketit olivat epätarkkoja ja lataaminen oli hidasta, joten armeijamuodostelmat sijoittivat muskettimiehet usein kahteen tai kolmeen riviin. Ensimmäinen rivi kykeni ampumaan yhteislaukauksen ja pudottautumaan polvilleen lataamaan, kun takana oleva rivi ampui. Muskettien epätarkkuuden takia musketöörien ei oletettu tähtäävän mihinkään erityiseen kohteeseen. Tarkoituksena oli ennemminkin ampua mahdollisimman monta musketinkuulaa vihollisen rivistöön. Sotilaat, joiden oletettiin kohtaavan muskettitulta, oli koulutettu liikkumaan kurinalaisesti tarkoissa muodoissa ja tottelemaan kyseenalaistamatta käskyjä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Musketti Wikimedia Commonsissa
Virtanen, M. 1977. Vanhoja aseita Suomen metsästys- ja riistanhoitomuseon kokoelmista. Painopaikka: Uusimaa Oy, Porvoo. ISBN 951-99138-4-X
Mustamäen kirkko

Mustamäen ortodoksinen Kristuksen kirkastumisen kirkko Sykiälän kylässä Kanneljärvellä.
Mustamäen Kristuksen kirkastumisen kirkko oli yksi entisen Uudenkirkon ortodoksisen seurakunnan kirkoista ja se sijaitsi entisen Kanneljärven kunnan Sykiälän kylässä luovutetussa Karjalassa.
Mustamäen kirkko rakennettiin vuonna 1913, pääasiassa venäläisten huvila-asukkaiden käyttöön. Kirkko oli rakennettu puusta ja sen pinta-ala oli 229 m². Venäjän vallankumouksen ja Suomen itsenäistymisen jälkeen osa näistä venäläisistä jäi Kanneljärvelle ja Mustamäen kirkko palveli heidän hengellisen elämänsä keskuksena aina sotavuosiin asti.
Talvisodassa kirkko säilyi ehjänä, mutta jatkosodassa siihen osui palopommi ja kirkko paloi maan tasalle.
Aiheesta muualla

Kuva Mustamäen kirkosta (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Mustamäen kirkko (Q11883533)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
Musta syyskuu (terroristijärjestö)

Musta syyskuu (arab. منظمة أيلول الأسود‎, Munaẓẓama Aylūl al-Aswad; engl. The Black September Organisation, BSO) oli palestiinalainen terroristijärjestö. Se perustettiin vuonna 1970. Nimensä järjestö otti 16. syyskuuta 1970 alkaneesta Mustan syyskuun nimellä tunnetusta konfliktista, jossa Jordanian kuningas Hussein julisti maahan sotilasvallan estääkseen kiihkoarabien vallankaappausyritykset. Konflikti johti tuhansien palestiinalaisten kuolemiin tai karkotuksiin Jordaniasta. Musta syyskuu -järjestö aloitti toimintansa Fatahin sisällä pienenä ryhmittymänä. Ajan myötä ryhmään liittyi ihmisiä myös muista järjestöistä.
Musta syyskuu on tullut tunnetuksi 11 israelilaisen urheilijan kidnappaamisesta ja murhaamisesta, sekä saksalaisen poliisin surmaamisesta syyskuussa 1972 Münchenin olympialaisten aikana, kts. Münchenin verilöyly.
Järjestön rakenne

Historioitsijoilla, toimittajilla ja virallisilla lähteillä on eri käsityksiä siitä toimiko Musta syyskuu Fatahin komennuksessa, eli myös silloin PLO:n ja Jasser Arafatin alaisuudessa.
Fatahin perustajajäseniin kuuluva ja Arafatin puolustusjohtajana toiminut Abu Iyad on sanonut Mustasta syyskuusta: "se ei ole terroristijärjestö, vaan toissijainen vastarintaliikkeen yksikkö, jonka toimien poliittisia ja sotilaallisia tavoitteita on mahdoton kokonaan käsittää. Musta syyskuu on myös sanoutunut irti kaikista siteistä PLO:hon ja Fatahiin".
Toista näkökulmaa esittää taas se ajatus, että Musta syyskuu on toiminut vain peitetarkoituksessa Fatahin toimille, jotta Fatahin nimeä ei suoraan yhdistettäisi iskuihin. USA:n ulkoministeriökin luokitteli 1970-luvulla juuri Fatahin Mustaa syyskuuta johtavaksi organisaatioksi. Fatahin on arvioitu tarvinneen toimilleen jatkajaa sen ja PLO:n liittoutuessa, mikä rajoitti huomattavasti Fatahin merkitystä aseellisena järjestönä.
Mustan syyskuun terroristisoluihin kuului arviolta neljä tai vähän enemmän jäseniä, miehiä ja naisia. Solut pidettiin tietämättöminä toisista soluista. Ohjeet soluille tulivat ulkopuolelta; pienillä ryhmillä ei ollut omaa johtajaa. Mustan syyskuun solut Euroopassa ja ympäri maailmaa muodostuivat palestiinalaisista ja muista arabeista, jotka olivat asuneet maissaan useampia vuosia tavallisina opiskelijoina, liikemiehinä, opettajina ja diplomaatteina.
Vuonna 1973 PLO lakkautti Mustan syyskuun toiminnan, koska "poliittisesti ajateltuna ulkomailla tapahtuvalla terrorismilla ei saataisi mitään hyvää aikaan". 1974 Jasser Arafat käski PLO:n pidättäytymään väkivallasta Israelin ulkopuolella, Länsirannalla ja Gazan alueella.
Mossad piti järjestön korkeimpana johtajana myyttistä Ali Hassan Salamehia, jonka paikallistamisessa israelilaisilla oli suuria vaikeuksia. Münchenin verilöylyn kostoiskuissa Mossad luuli paikantaneensa Salamehin Norjan Lillehammeriin mutta sen sijaan he teloittivatkin täysin viattoman arabin. Vasta monia vuosia myöhemmin Salameh kuoli israelilaisten autopommi-iskussa Beirutissa.
Operaatioita

28. marraskuuta 1971, Jordanian pääministerin Wasfi Telin salamurha
joulukuu 1971, Zeid al Rifain, Jordanian Lontoon suurlähettilään salamurhayritys
helmikuu 1972, länsisaksalaisen ja hollantilaisen tehtaiden sabotointi
toukokuu 1972, belgialaisen Sabenan lento 572 kaappaus lennolla Wienistä Israelin Lodiin
syyskuu 1972, Münchenin verilöyly
1. maaliskuuta 1973, hyökkäys Saudi-Arabian lähetystöön Khartumissa, kahden yhdysvaltalaisen ja yhden belgialaisen diplomaatin surmaaminen
Onni Murto

Onni Urho Hyyryläinen myöh. Murto (käytti Saksassa peitenimeä Juho Salo), (27. kesäkuuta 1895 Viipuri – 28. joulukuuta 1984) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Hän osallistui myöhemmin talvisodassa Viipurin puolustukseen.
Perhe ja koulutus

Hyyryläisen vanhemmat olivat konttoristi Ronald Hyyryläinen ja Ellen Maria Forss. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elviira Sofia Holopaisen kanssa. Hän kävi kuusi luokkaa Viipurin suomalaista reaalilyseota.
Jääkärikausi

Hyyryläinen työskenteli maatalousharjoittelijana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 19. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hyyryläinen jäi Saksaan pataljoonan lähdettyä takaisin Suomeen helmikuussa vuonna 1918.
Paluu Suomeen

Hyyryläinen palasi takaisin Suomeen 19. maaliskuuta 1919, mutta ei osallistunut itse sisällissotaan taistelevissa joukoissa. Hän toimi myöhemmin liikemiehenä vuosina 1919–1924, jona aikana hän vaihtoi sukunimensä vuonna 1920 Murroksi. Murto työskenteli pienviljelijänä Raivolassa vuosina 1924–1934 ja oli sen jälkeen talonmiehenä Viipurissa.
Talvi- ja jatkosota

Murto osallistui talvisotaan joukkueen varajohtaja Viipurin Vartiopataljoonassa ja osallistui taisteluihin Länsi-kannaksella ja Viipurinlahdella. Välirauhan aikana hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä, josta hänet myöhemmin siirrettiin Elintarvikevarikko l:een. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin kiväärijoukkueenjohtajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 1:een, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 tarkastuspiirin päällikön apulaiseksi Sotavankileiri 6:een. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Itä-Karjalan Sotilashallinnon esikuntaan palkanmaksajaksi, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen Murto keskittyi harrastukseensa kirjallisuuden kääntämiseen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 1940 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki. |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Eero Murtomäki

Eero Kullervo Murtomäki (s. 10. tammikuuta 1943 Vaasa) on suomalainen luontokuvaaja ja kirjailija.
Murtomäki on toiminut vapaana luontokuvaajana ja kirjailijana vuodesta 1963 lähtien. Hän on kuvannut Merenkurkun saaristoa, Etelä-Pohjanmaan soita sekä Lapin luontoa.
Murtomäelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2004. Hänen elämäntyöstään valmistui Kaarneen siivillä -dokumenttielokuva vuonna 2019. Elokuvan tuottajana toimi Tero Mustonen. Sen kuvasi ja ohjasi Tom Miller, Pretty Good Productions USA.
Teoksia

Suo elää. Tekijät: Eero Murtomäki ja Heikki Seppälä. Otava 1966
Huuhkaja. WSOY 1971
Haukkaneva. Gummerus 1975, ISBN 951-20-1173-5
Musta lintu. Gummerus 1978, ISBN 951-20-1508-0
Merestä kohoaa saaria. Vaasa Oy, Vaasa 1982, ISBN 951-660-063-8
Kotometsä. Pohjoinen, Oulu 1984, ISBN 951-9152-73-3
Pyyntimiehiä. WSOY 1984, ISBN 951-0-12391-9
Soilla. O&G kustannus, Vaasa 1988, ISBN 951-99952-4-2
Merikotkien elämää. Pohjoinen, Oulu 1992, ISBN 951-749-155-7
Mahtilintu. WSOY 1994, ISBN 951-0-19865-X
Mennyt meissä. Tarinoita mereltä, metsistä ja tuntureilta. Pohjoinen, Oulu 1996, ISBN 951-749-263-4
Tunturipöllö. Pohjolan valkoinen vaeltaja.  Suomen luonnonsuojelun tuki, Helsinki 1999, ISBN 951-9381-71-6
Haliaeetus albicilla, Merikotka, Havsörn, Sea Eagle. Tekijät: Eero Murtomäki, Seppo Lammi, Ari Valkola, Juhani Koivusaari. Vaasa 2001, ISBN 952-91-4037-1
Kultamoinen. Kantamoinen. Amk-Kustannus, Tampere 2006 (yhdessä Tero Mustosen kanssa), ISBN 952-5491-23-4
Nuolihaukka. Tekijät: Eero Murtomäki ja Ari Valkola. Amk-Kustannus, Tampere 2006, 2. täydennetty painos 2007, ISBN 952-5491-22-6
Vaasa – Vasa. Tekijät: Eero Murtomäki ja Rita Lukkarinen. O&G Kustannus, Vaasa 2006, ISBN 952-92-0450-7
Ken seisoo joutsenen hartioilla. Amk-Kustannus, Tampere 2007, ISBN 978-952-5491-30-2
Muutos meissä. Lumo Kustannus, Tampere 2008, ISBN 978-952-5491-41-8
Kameramme luonnon rippeillä. Lumo Kustannus, Tampere 2008, ISBN 978-952-5491-39-5
Kurkirannikko. PrioRita 2010, Vaasa, ISBN 978-952-92-7639-4
Kaarne -Tietolintu. Lumimuutos Osuuskunta ja PrioRita, 2012, ISBN 978-952-5944-02-0
Lukemista matkalle. PrioRita 2014, Mustasaari,  ISBN 978-952-93-4731-5
Metsän pikkusiivekkäitä. PrioRita 2015, Mustasaari, ISBN 978-952-93-6284-4
Kuikanhuudon kuulumalta. OSK Lumimuutos 2019, Lehtoi, ISBN 978-952-594-411-2
Mistä matka mihin. OSK Lumimuutos 2021, Lehtoi, ISBN 978-952-5944-13-6
Siivekkäitä saalistajia  –  Winged predators. OSK Lumimuutos, Lehtoi, ISBN 978-952-5944-16-7
Valokuvanäyttelyitä

Siivekkäitä saalistajia – Winged predators 2023
Kuikan huuto 2019
pienessä SUURTA SUURESSA pientä, (yhdessä Veli Ekroosin ja Göran Torrkullan kanssa) 2015
Kivistä puhutaan, 2006
Sompion poromiesten elämää 1970-luvulla, 2004
Valkoiset vaeltajat, 2002
Sectio, Eero Murtomäki ja taidemaalari Veli Ekroos, 2001
Ne huomaavat meidät ja pakenevat – tai kuolevat, 2000
Lyhyt musta kausi, 1999
Kaarnelinna, 1998
Metsänväkeä, 1995
Huginn ja Muninn, 1994
Mahtilinnut – haltiaeläimet, 1992
Tapahtui niinä päivinä, Eero Murtomäki ja taidemaalari Veli Ekroos, 1991
Ikaros, Eero Murtomäki ja taidemaalari Veli Ekroos, 1988
Kiviteema, 1982
Tuhat kurkea, 1978
Korpit, 1973
16-mm:n TV-lyhytelokuvat ja DVD-tuotanto

Poromiehen päiväkirja (1976)
Karhun maa (1981)
Kurkisyksy (1985)
Saariston autiomajat (1988)
Vuotos - uhrattu suomaa (1992)
Merenkurkku - muuttuva murtovesialue (2000)
Punarinta laulaa yöt (2003)
Metelisaari (2006)
Merenkurkun kalapuroilla (2010)
Kurkirannikolla, video (kuvaukset Juhani Koivusaaren ja Ari Valkolan kanssa, ohjaus EM) 2014
Palkinnot

Vaasan läänin taidepalkinto 1975
Valtion taidepalkinto 1981
Vaasan kaupungin kulttuuripalkinto 2008
Suomen luonnonsuojeluliiton myöntämä Ympäristöpalkinto 2012
Janne Mursu

Juho (Janne) Mursu (24. kesäkuuta 1897 Ii – 11. helmikuuta 1930) oli suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan vänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan ryhmänjohtajana ja Viron vapaussotaan vänrikkinä Pohjan Poikani rykmentissä.
Perhe ja koulutus

Mursun vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Mursu ja Ida Höyhtyä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Anna Matilda Dahlin kanssa. Hän kävi  kansakoulun.
Jääkärikausi

Mursu työskenteli maanviljelijänä Iissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Mursu astui Suomen armeijan palvelukseen jefreitteriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan ryhmänjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudussa.