stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suuret kuolonvuodet
Sääolot

Suuret kuolonvuodet olivat seurausta ”pikku jääkaudesta”, jota kesti lähteestä riippuen joko 1570-luvulta 1700-luvun puoliväliin tai 1500-luvun lopulta 1800-luvun puoliväliin. Saksalaistiedemiesten Berchtesgadenissa suorittamien suurten puiden vuosirenkaiden tutkimisen kautta huomattiin puiden kasvun olleen ennen vuotta 1600 kaksinkertainen myöhempään verrattuna. Vuosi 1600 oli katovuosi ja suurin osa sadosta oli menetetty ja seuraavaa vuotta 1601 nimitettiin ”isoksi hallavuodeksi”.
Suurten kuolonvuosien säät olivat kuitenkin jopa pienen jääkauden oloihin nähden poikkeuksellisen kylmät. Niihin ovat mahdollisesti vaikuttaneet myös eri puolilla maailmaa samaan aikaan monet sattuneet tuli­vuoren­purkaukset (ks. tulivuorenpurkauksen vaikutukset ilmastoon). Näitä olivat Heklan purkaus Islannissa ja Seruan purkaus Indonesiassa vuonna 1693 sekä Komaga-Taken purkaus Japanissa ja Aboinan purkaus Indonesiassa vuonna 1694. Niissä ilma­kehään vapautui suuret määrät vulkaanista pölyä ja rikkihappoa, jotka heijastivat huomattavan osan auringon säteilystä takaisin avaruuteen.
Vastoinkäymiset alkoivat vuonna 1695, jolloin kevät ja kesä olivat hyvin kylmiä. Vilja kasvoi tavallisesta hitaammin, ja esimerkiksi ruis heilimöi Uudellamaalla vasta 6. elokuuta, ja varhaiset syyshallat tuhosivat viljan, ennen kuin se oli kypsynyt korjattavaksi. Hämeessä oli peltojen tuotto ollut lähes olematon, Pohjanmaalla saatiin jonkin verran satoa, mutta vilja ei laadultaan kelvannut siemeneksi.
Tammi- ja varsinkin helmikuussa 1696 Pohjois-Euroopassa vallitsivat vuodenaikaan nähden poikkeuksellisen lämpimät säät. Niinpä 2. helmikuuta Tukholmassa kasvoi jo sormen pituista ruohoa, ja 11. helmikuuta jäät lähtivät Etelä-Suomen järvistä. Monet talonpojat ryhtyivätkin jo kylvötöihin. Mutta maaliskuun 7 päivänä alkoivat kovat pakkaset uudestaan ja tuhosivat sen, mikä oli jo kylvetty. Runsas lumentulo aiheutti lisäksi keväällä valtavat tulvat. Kylvöt myöhästyivät ja kesällä satoi kaatamalla. Paha halla iski jo 19. elokuuta.
Seuraukset

Talvella 1696–1697 Suomea koetteli hirvittävä nälänhätä. Vauraimmissakaan taloissa ei ollut viljaa, ja karja oli syöty jo ajat sitten. Ihmiset lähtivät kerjuulle, mutta usein turhaan, sillä kato oli koetellut koko maata. Kerjäläislaumojen mukana kulkivat myös erilaiset taudit, joista varsinkin lavantauti tappoi suuria väkimääriä. Joukkohaudoista ja nälkään sekä tauteihin kuolleiden ruumiista teidenvarsilla tuli suomalaisten arkipäivää.
Tieto Suomen tilanteesta valtakunnan johdolle kantautui hitaasti. Kun muutoksia alettiin tehdä, oli jo liian myöhäistä. Ruotsi oli käyttänyt liikaa rahaa jatkuvaan sotimiseen, ei ihmisten hengissä pitämiseen.
Katovuosien ravinto

Kun kato oli vienyt viljasadon, ihmiset söivät karjansa. Sen tultua syödyksi syötiin hevoset ja koirat. Sitten syötiin eläinten nahkoja ja sikiöitä. Valmistettiin myös hätäleipää petäjän kuorista, akanoista ja oljista sekä syötiin luonnon antimia, kuten vehkaa, nokkosia ja suolaheinää.
Katovuosien kuolleisuuden syitä

Vuosina 1696–1697 suuret nälkiintyneet kerjäläislaumat vaelsivat ruokaa etsiessään paikkakunnalta toiselle, jolloin olosuhteet tautien tarttumisille olivat suotuisat. Lavantauti, punatauti ja sopimattomasta ravinnosta aiheutuneet ruokamyrkytykset ja paksusuolen katarrin aiheuttama ummetus ja ripuli surmasivat enemmän ihmisiä kuin nälkä.
Kannibalismi

Pielisjärven käräjillä vuonna 1699 tuomittiin kuolemaan talonpojan leski Margareta Pärttylintytär, Vaikon kylästä. Margareta oli surmannut 6-vuotiaan Lastikka-nimisen tyttärensä lyömällä häntä rautakangella päähän. Kolme päivää tätä ennen perheen vanhin poika Kaarle oli surmannut 7-vuotiaan Paavali-nimisen veljensä rautakangella päähän lyömällä. Kummankin surmatun pää ja sisäelimet kaivettiin maahan, ruumiit paloiteltiin ja paistettiin uunissa, minkä jälkeen ne syötiin. Margaretan miehen kuoltua kahden viikon päästä vanhin poika Kaarle ja Margareta lähtivät kulkemaan ravintoa etsiäkseen. Matkatessaan he kohtasivat samassa tarkoituksessa liikkuneen Juhana Tapaninen -nimisen pojan, jonka Kaarle surmasi iskemällä kirveen hamaralla päähän, vaikka Juhana oli pyytänyt, ettei häntä surmattaisi. Tämän jälkeen he tekivät nuotion ja paistoivat yhden reiden ja söivät sen, muut ruumiin osat he ottivat mukaansa.
Vastatoimenpiteet

Hallitus oli jo syksyllä 1695 lähettänyt viljaa Pohjanmaalle, mutta aivan liian vähäisiä määriä. Suomi oli myös ison osan vuodesta jäiden vuoksi motissa, ja monet viljalaivat myös upposivat Pohjanlahden syysmyrskyissä. Toisaalta myös tuon ajan huono tiedonkulku johti siihen, ettei vastatoimenpiteisiin osattu Tukholmassa ruveta riittävällä ripeydellä ja laajuudella.
Tavallisesti nälänhädästä oli selvitty ruokaa ostamalla ja kiristämällä vyötä. Katovuodet olivat nimittäin varsin tavallisia 1600-luvulla, mutta näin suuressa laajuudessa ei kato ollut maata koetellut. Myös Norjassa, osassa Ruotsia ja valtakunnan "vilja-aitassa", Baltiassa, oli hätätila. Kruunu ei lahjoittanut viljaa kansalle, vaan sitä lainattiin talollisille pientä korkoa vastaan. Lainat oli tosin tarkoitus periä takaisin vasta "kun meidän Herramme siunaa sadolla". Koska viljaa jaettiin talollisille, ei köyhimmällä osalla väestöä ollut sitäkään mahdollisuutta saada viljaa.
Lopputulos

Suuret kuolonvuodet ovat Suomen historian pahin väestökatastrofi. K. Grotenfeltin arvion mukaan Suomen väkiluku oli tuolloin noin 500 000 ihmistä, joista katovuosina kuoli noin 140 000 henkeä, eli 28 prosenttia maan asukkaista. Varsinaista väestökirjanpitoa ei Ruotsin valtakunnassa 1600-luvulla ollut, vaikka arkkipiispa Olaus Martinin kehotuksesta vuodesta 1608 alkaen papiston tuli pitää kirjaa kaikista kastetuista, vihityistä ja kihlautuneista. Vuoden 1686 kirkkolaki paransi tilannetta, mutta pappien suorittama väestökirjanpito oli myöhemminkin hyvin puutteellista, joten kuolleisuutta voidaan vain arvioida. Joka tapauksessa on selvää, että yhtä ankaria väestönharvennuksia ei historia koko Euroopankaan mittakaavassa monia tunneta.
Vuonna 1697 säät olivat tosin viljan kasvulle suotuisat, mutta koska siemenviljaa ei juuri ollut saatavissa, ei voitu paljon viljelläkään.  Vasta vuonna 1698 saatiin jälleen hyvä sato, kun hallitus oli toimittanut Suomeen riittävästi siemenviljaa. Monista taloista oli koko väki kuollut, mutta autioiksi jääneet tilat asutettiin nopeaan tahtiin. Kruunu myönsi myös verohelpotuksia uudelleenasuttamisen tukemiseksi.
Aiheesta muualla

Elämää Suomessa suurvalta-aikana: kadot (Suomen historian pikkujättiläinen 1987, s. 237–239)
Lappalainen, Mirkka: Jumalan vihan ruoska. Suuri nälänhätä Suomessa 1695–1697.  Helsinki:  Siltala, 2012.  ISBN 978-952-234-140-2
Neumann, J.; Lindgrén, S.: Great Historical Events That Were Significantly Affected by the Weather: 4, The Great Famines in Finland and Estonia, 1695–97. Bulletin of the American Meteorological Society, 1979, 60. vsk, nro 7, s. pp775–787.  doi:10.1175/1520-0477(1979)060<0775:GHETWS>2.0.CO;2  ISSN 1520-0477  Artikkelin verkkoversio.
"Isojen kuolonvuosien" aikana syötiin Juuassa kolme lasta huhtikuussa 1697. Asia oli esillä Pielisjärven talvikäräjillä 1699 ja päärikollinen tuomittiin roviolla poltettavaksi. Kova aika nosti Pohjois-Karjalan talonpojat kapinaan Simo Hurttaa vastaan, Karjala, 03.09.1939, nro 236, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Svettgrund

Svettgrund
| --- | --- |
Muut nimet:  Svetgrund
Sijainti:  62°52′03″N, 021°04′16″E, Korsnäs Länsi-Suomen lääni, Pohjanmaan maakunta Suomi
Merialue:  Pohjanlahti
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Svettgrund (myös Svetgrund) on puuton moreeniharjanneluoto Korsnäsin kunnassa Pohjanlahden rannikolla. Saari on asumaton, ja merimerkkejä lukuun ottamatta saarella ei ole muita rakennelmia.
Svettgrundin sauvamerkki

Vuonna 1860 saarelle rakennettiin suurikokoinen puurakenteinen sauvamerkki opastamaan aluksia Pohjanlahden rannikkoväylältä Bergön kautta Vaasan satamaan poikkeavan väylän lähtöpisteeseen. Sauvamerkki muodostuu keskuspylvään ympärille asetetuista vinotuista, ja rakennelman huipulla on lautaverhoiltu rombinmuotoinen huippumerkki. Svettgrundin sauvamerkki on rakennustyyppinsä viimeinen edustaja Suomessa.
Merimerkki on maisemallisesti ja historiallisesti huomattava rakennelma. Kaukaa katsottuna se näyttää vinoneliöltä, joka leijuu horisontin yläpuolella.
Tert-butanoli

| Tert-butanoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyyli-2-propanoli
CAS-numero:  75-65-0
PubChem CID:  6386
SMILES:  C(C)(C)(C)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H10O
Moolimassa:  74,1216 g/mol
Sulamispiste:  25,69 °C (299 K)
Kiehumispiste:  82,4 °C (356 K)
Tiheys:  0,78086 g/cm3
Näyte osittain kiteytetystä tert-butanolista.
Tert-butanoli (2-metyyli-2-propanoli tai tertiaaributanoli) kuuluu alkoholien aineryhmään. Tert-butanolin rakennekaava voidaan esittää muodossa (CH3)3COH.
Tert-butanolin olomuoto on ympäristön lämpötilasta riippuen joko kiteistä jauhetta tai väritöntä nestettä. Tert-butanolin moolimassa on 74,1 g/mol, kiehumispiste 83 °C, sulamispiste 25 °C, tiheys 0,80 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 11 °C, itsesyttymislämpötila 470 °C ja CAS-numero 75-65-0.
Tert-butanoli on eräs butanolin C4H9OH isomeerisistä muodoista.
Valmistus ja käyttö

Tert-butanolia valmistetaan rikkihappokatalysoidulla veden ja isobuteenin välisellä reaktiolla. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa muodostuu sulfaattiesteri, joka hydrolysoituu. Tert-butanolia muodostuu myös sivutuotteena valmistettaessa propyleenioksidia isopropaanista. Prosessi voidaan muuntaa tuottamaan ainoastaan tert-butanolia käyttämällä molybdeenikatalyyttiä. Tert-butanolia voidaan käyttää liuottimena ja siitä voidaan valmistaa hajusteina käytettäviä estereitä. Tert-butanolin pääasiallinen käyttökohde on kuitenkin bensiinin lisäaineena käytettävän metyyli-tert-butyylieetterin valmistus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tert-butanolin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: tert-Butyl Alcohol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): 2-Methylpropan-2-ol (englanniksi)
ChemBlink: tert-Butanol (englanniksi)
Inchem: tert-Butanol, Health and Safety Guide (englanniksi)
Surrealismi

William Girometti, Tuntemattoman naisen muotokuva, 1972.
Surrealismi (ransk. surréalisme, ’ylitodellisuus’) on taiteen ja kirjallisuuden suuntaus, jossa pyritään tuomaan esiin ihmisen tiedostamaton ja alitajuinen. Surrealismi syntyi 1920-luvun taitteessa, ja liikkeen perusteksti on runoilija André Bretonin Surrealismin manifesti vuodelta 1924. Surrealismin lähtökohtina olivat dadaismi ja psykoanalyysi. Liikkeen huippukausi oli 1920-luvun loppupuolella ja 1930-luvulla, mutta sen vaikutus ulottui vuosikymmenten päähän. Kuvataiteen surrealismin tunnuspiirteitä olivat unenomaiset sommitelmat sekä muodon, tilan ja ajan vääristyminen. Surrealismin edustajia olivat muun muassa Max Ernst, Joan Miró, Paul Delvaux, René Magritte, Yves Tanguy ja Salvador Dalí.
Historia > Syntyvaiheet ja perusteet

Surrealismin perustaja André Breton luonnehti surrealismia romantiikan ”tarttuvaksi hännäksi”, ja surrealisteihin vaikutti myös ranskalaisen symbolismin perintö. Surrealismin merkittäviä edeltäjähahmoja olivat ranskalaiset 1800-luvun runoilijat Arthur Rimbaud, Isidore Ducasse ja Stéphane Mallarmé.
Surrealismi syntyi 1910-luvun ja 1920-luvun vaihteessa kirjallisena liikkeenä. Se irtautui ensimmäisen maailmansodan mielettömyyttä vastaan kapinoineesta dadaismista, jonka surrealistit jättivät turhautuneina sen epärakentavasta nihilismistä ja provokaatioista. Teoreettista taustatukea surrealistit saivat psykiatri Sigmund Freudin kehittämästä psykoanalyysistä, johon lääketieteen opiskelija André Breton oli tutustunut. Aluksi surrealistit hyödynsivät runoudessaan psykiatrisella klinikalla kuulemiaan outoja mielleyhtymiä sekä ennen nukahtamista mieleen tulevia outoja lauseita. Myöhemmin he kiinnostuivat myös unista, joissa ihmismieli yhdistelee asioita spontaanisti. Surrealistien runous ja kirjallisuus käytti freudilaisia vapaan assosiaation menetelmiä vapauttaakseen mielen yksityisestä, järjen ja yhteiskunnan rajoittamasta maailmasta yllättäviä ja odottamattomia kuvia. He tekivät kokeiluja uudella ilmaisumuodolla, ”automaattisella kirjoituksella” eli ”automatismilla”, jonka piti vapauttaa alitajuinen mielikuvitus. Bretonin mukaan surrealiteetti ei ole todellisuuden ylä- tai alapuolella, vaan se sisältyy todellisuuteen. Sanan surrealistinen Breton otti nykyisessä merkityksessään käyttöön vuonna 1920 ja sanan surrealismi vuonna 1922.
Surrealistisen liikkeen perusteksti on runoilija-kriitikko André Bretonin Surrealismin manifesti vuodelta 1924. Tällöin Breton oli jo jättänyt dadaismin ja palannut vuonna 1919 kokeilemaansa surrealismiin. Runoilijat Paul Dermée ja Yvan Goll olivat perustaneet niin ikään surrealismiksi nimetyn kilpailevan ryhmän, mutta vain Bretonin ryhmän surrealismi jäi elämään.
Historia > Kirjailijat

Surrealismin edustavimpia kirjailijoita olivat Bretonin ohella Louis Aragon, René Crevel, Robert Desnos, Paul Éluard, Pierre Reverdy ja Philippe Soupault. Ensimmäisenä surrealistisena tekstinä pidetään usein Bretonin ja Soupaultin proosarunokokoelmaa Magneettikentät vuodelta 1919. Useimmat surrealistit olivatkin runoilijoita, mutta muutama heistä kokeili myös proosaa. Tyypillisimpiin surrealistisiin romaaneihin luetaan esimerkiksi Bretonin Nadja, Crevelin Babylone, Éluardin Capitale de la douleur, Desnos’n La Liberté ou l’amour! sekä Aragonin Le Paysan de Paris.
Historia > Marxilaisuus

Surrealismista tuli kansainvälinen intellektuaalinen ja poliittinen liike, johon vaikuttivat myös Karl Marxin poliittiset ajatukset. Surrealismin politisoituminen alkoi vuonna 1925, kun surrealistit allekirjoittivat monien muiden intellektuellien kanssa vetoomuksen, jossa vastustettiin Ranskan siirtomaasotaa Marokossa. Surrealistit alkoivat näin tavoitella myös yhteiskunnallista ihmisen vapauttamista proletariaatin vallankumouksen kautta, eikä vain ihmisen hengen vapauttamista. Monet liikkeen johtohahmot liittyivät kommunistiseen puolueeseen, mutta osa jäsenistä jättäytyi epäpoliittisina kokonaan pois liikkeestä, kuten Soupault, tai erotettiin siitä. Liikkeen jätti myös sellaisia surrealisteja, jotka halusivat alistaa kirjallisen ilmaisunsa suoraan politiikalle, kuten Aragon. Surrealistien ja marxilaisten välit menivät poikki vuonna 1935, kun Breton tuki Neuvostoliiton arvostelua ja erotettiin vallankumouksellisten kirjailijoiden liitosta. Surrealistit jatkoivat kuitenkin poliittista osallistumistaan itsenäisesti muilla tavoin.
Historia > Kuvataiteilijat

Surrealistirunoilijat eivät aluksi halunneet olla tekemisissä kuvataiteilijoiden kanssa, koska he uskoivat maalaamisen, piirtämisen ja veistämisen olevan liian vaivalloisia prosesseja spontaaniin ja estottomaan ilmaisuun. He kääntyivät kuitenkin hyväksymään kuvataiteet. Ensimmäisiä surrealistisia kuvataiteilijoita olivat Max Ernst, André Masson, Joan Miró ja Man Ray. Ensimmäinen surrealistien maalaustaiteen yhteisnäyttely oli vuonna 1925. Mukana olivat muun muassa Hans Arp, Giorgio de Chirico, Max Ernst, Joan Miró ja Pablo Picasso. René Magrittesta tuli 1927 surrealistisen kuvataiteen johtohahmo. Hän maalasi eroottisia kohteita unenomaisissa ympäristöissä. Salvador Dalí vuodesta 1929 alkaen, Paul Delveaux ja Yves Tanguy kehittivät illusionistisen surrealismin tyylin.
Historia > Kansainvälistyminen ja julkaisutoiminta

Surrealismi levisi Ranskasta aluksi muun muassa Belgiaan, Jugoslaviaan, Tšekkoslovakiaan ja Isoon-Britanniaan, ja myöhemmin myös Euroopan ulkopuolelle. Kansainvälisiä näyttelyitä liike järjesti vuosien 1935–1959 välillä ympäri maailmaa. Surrealistit julkaisivat myös useita omia lehtiään aina vuoteen 1969 saakka, tai kirjoittivat muiden julkaisemissa lehdissä, joista Minotaure (1933–1939) oli surrealistien äänitorvi 1930-luvulla.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Euroopan surrealistinen liike hajosi toisen maailmansodan alkaessa. Moni surrealisti siirtyi Yhdysvaltoihin, missä suuntaus jatkoi kukoistustaan. Surrealistinen liike jatkoi virallista elämäänsä vuoteen 1969 asti, jolloin ryhmä lopetti toimintansa kykenemättömänä enää toimimaan koossapitävän johtohahmonsa Bretonin kuoleman vuonna 1966 jälkeen. Yksittäiset surrealistit jatkoivat sen jälkeen omilla tahoillaan ja erillisissä ryhmissään.
Surrealistinen kirjallisuus

Surrealistien suosikkiteemoja oli rakkaus, ja etenkin rakkauden kyky voittaa järki. Surrealistit kuvailivat myös usein ihmiskehoa, etenkin naisen kehoa, joskus neutraalisti, joskus kursailemattoman seksuaalisesti. Surrealistien runoissa esiintyy usein myös luontoon liittyviä kuvia, yleensä joko erillisiä kuvia edustamassa luonnon eri puolia, tai laajoja kuvia luonnon elementeistä, kuten vedestä, maasta ja tulesta.
Surrealistiset kirjailijat käyttivät luomisprosessissa automaattikirjoitusta, jossa sanat, kirjaimet tai tekstipätkät valittiin sattumanvaraisesti ja liitettiin yhteen mielivaltaisessa järjestyksessä. Muita keinoja olivat kuvakieli, jolla esitetään muun muassa esineitä, tunteita ja metafyysisiä ajatuksia; sekä toisiinsa liittymättömien, usein vastakkaisten, sanojen asettelu vierekkäin.
Surrealistit kirjoittivat kieliopin mukaisesti eivätkä rikkoneet kertovia ja muita konventioita tai perinteistä säerakennetta. Sen sijaan surrealistit rikkoivat lukijan loogisia odotuksia. Surrealistit yhdistelivät mahdollisimman kaukana olevia asioita toisiinsa. He eivät kuitenkaan asettaneet näitä asioita rinnakkain, vaan he rinnastivat asiat metaforisesti eli muodostivat runokuvan. Surrealistinen runo pakottaa lukijan tulkitsemaan jommankumman tai molemmat runokuvan elementeistä metaforisesti välttääkseen kirjaimellisen tulkinnan sisäisen ristiriidan ja järjettömyyden. Surrealistit eivät yhdistelleet sanoja sattumanvaraisesti, vaan teksteissä on sanojen merkityksiin ja äänteisiin liittyviä assosiaatioita. Puhtaan automaattikirjoituksen rooli surrealistien tuotannossa jäi lopulta vähäiseksi.
Jotkut surrealistit kirjoittivat myös näytelmiä. Surrealistien suurin vaikutus teatteriin oli kuitenkin vasta toisen maailmansodan jälkeen syntyneen absurdin teatterin vaikuttajana. Absurdissa teatterissa ei tosin surrealistien tavoin pyritty synnyttämään kauhuun myönteistä ja rakentavaa suhtautumista, vaan siinä ihmiselämä nähtiin merkityksettömänä ja absurdina.
Surrealistinen maalaustaide

Maalaustaiteessa surrealismille tunnusomaisia piirteitä ovat tunnelmaltaan epätodelliset sommitelmat, joissa on vertauskuvallisuutta ja omalaatuisesti käytettyjä aika- ja tilasuhteita.
Surrealistista maalaustaidetta on kahdentyyppistä. André Masson kehitti automaattipiirustuksen, joka oli kuvallinen vastine surrealistiselle automaattikirjoitukselle. Spontaania ja materiaalien autonomiaa hyödyntävä tyyli saattoi päätyä lopulta täydelliseen abstraktioon. Tämän suunnan kehittäjiä olivat myös Joan Miró, Yves Tanguy, Roberto Matta, Arshile Gorky ja Jean-Paul Riopelle. Surrealistisen maalaustaiteen toinen suunta oli asioiden yhdisteleminen yllättävällä tavalla tai kuvaaminen poikkeavasti, usein tarkoituksella ja harkiten. Tähän suuntaukseen kuuluivat esimerkiksi Salvador Dalí ja René Magritte. Surrealismin figuratiiviseen ääripäähän sijoittuva Dalí noudatti kuvataiteiden akateemisten sääntöjen mukaista esitystapaa, joka kuitenkin etsi mallinsa mielivaltaisilta vaikuttavista mielleyhtymistä.
Surrealistinen valokuvaus

Surrealistiset valokuvaajat, kuten Man Ray, yhdistivät unta ja todellisuutta käyttämällä tekniikoinaan esimerkiksi päällekkäisvalotusta, yhdistelmäpainatusta, montaasia, solarisaatiota, kiertoa ja vääristystä. Surrealistisissa valokuvissa tavallisillekin aiheille annettiin kokonaan uusia merkityksiä.
Surrealistinen elokuva

Surrealistinen elokuva käyttää surrealistisen kirjallisuuden keinoja liittäen yhteen usein ristiriitaisia ja häiritseviä kuvia. Tunnetuin varhainen surrealistinen elokuva on Luis Buñuelin ja Salvador Dalín Andalusialainen koira (1928), joka nostatti ilmestyessään paljon kohua. Buñuel jatkoi surrealistisen elokuvan tekemistä aina 1970-luvulle saakka. Uudempia surrealistisia elokuvia on esimerkiksi Cameron Crowen ohjaus Vanilla Sky (2001).
Surrealismi Suomessa

Suomessa surrealismista kiinnostuttiin viiveellä, eikä Suomessa 1900-luvulla toiminut yhtään varsinaista surrealistiryhmää. Surrealistisen taiteen taustalla olevat aatteelliset pyrkimykset eivät koskaan rantautuneet Suomeen, vaan surrealismin vaikutus rajoittui useimmiten tiettyihin taiteellisiin ja kirjallisiin tyylipiirteisiin.
Olavi Paavolainen mainitsi surrealismin ohimennen vuonna 1929 teoksessaan Nykyaikaa etsimässä. Surrealismia koskevia kirjoituksia alkoi ilmestyä suomeksi vasta 1940-luvulla. Surrealistista runoutta käänsi ranskasta Aale Tynni kokoelmassa Tulisen järjen aika (1962), ja runoilija Väinö Kirstinän käännös Surrealismin manifestista julkaistiin vuonna 1970. Kaksituhatluvulla suomeksi on alettu kääntää joitain muitakin surrealismin keskeisiä tekstejä.
Helsingin taidehallissa järjestettiin vuonna 1934 ruotsalaisten surrealistien Halmstad-ryhmän näyttely. Kolmekymmentäluvulla surrealismi herätti kiinnostusta kuvataiteilijoissa erityisesti Turussa, ja turkulainen Otto Mäkilä käyttikin taiteessaan joitain surrealistisen taiteen tyylipiirteitä ja elementtejä. Hänen perustamansa Ryhmä 9 oli kiinnostunut myös surrealismista. Surrealismia hyödynsivät suomalaisista taidemaalareista Mäkilän lisäksi muun muassa Arvid Broms, Alpo Jaakola, Max Salmi, Erkki Sakari Heinonen ja Juhani Linnovaara sekä graafikoista Simo Hannula, Antti Nieminen, Väinö Rouvinen, Juha Tammenpää ja Tuula Lehtinen.
Kirjallisuutta

Realismit
Jacob Riis, , 1890.
Realismi taiteessa | Realismi kirjallisuudessa
Fantastinen realismi 
 Fotorealismi 
 Inhorealismi 
 Kapitalistinen realismi 
 Maaginen realismi 
 Naturalismi (taide) 
 Neorealismi 
 Sosialistinen realismi 
 Surrealismi 
 Uusi realismi 
 Yhteiskunnallinen realismi
Realismia
Akka ja kissa 
 Démasquée 
 Femme nue couchée 
 Kivenhakkaajat 
 Le Sommeil 
 Maailman alkuperä 
 Poika ja varis 
 Pyykkiranta 
 Raatajat rahanalaiset 
 Tanssiaiskengät 
 Toipilas 
 Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 
 Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille
Breton, André: Surrealismin manifesti. Ensimmäinen manifesti 1924.  ((Manifeste du surréalisme, 1924.) Suomentanut sekä johdannolla ja jälkisanoilla varustanut Väinö Kirstinä. 2. uusittu painos)  Helsinki:  Taide, 1996.  ISBN 951-608-023-5
Surrealismi.  (Teksti ja kuvat: Giovanna Uzzani. Suomennos. Kuvataiteen maailma -sarja)  Firenze: Scala; Oslo: Spektrum, 2010.  ISBN 978-88-8117-980-0