stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Kataja
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Väinö Katajan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Väinö Kataja Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Novelleja ja kirjoituksia Liitto-lehteen:
Maalaisnuorisolle. 30.11.1909.
Manttaalirasitusta. 27.5.1909.
Pakkohuutokauppa. 19.8.1909.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
K-51 (1939)

| K-51 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ordžonikidzen telakka, Leningrad
Kölinlasku:  26. helmikuuta 1938
Laskettu vesille:  30. heinäkuuta 1939
Palveluskäyttöön:  17. marraskuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  1970-luvulla
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 490 t (pinnalla) 2 600 t (sukellus)
Pituus:  97,65 m
Leveys:  7,40 m
Syväys:  4,51 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 8 400 bhp ja 2 × sähkömoottoria, 2 400 shp
Nopeus:  21 solmua (pinnalla) 10 solmua (sukellus)
Miehistöä:  60
Aseistus
Aseistus:  10 × 21" torpedoputkea 2 × 100 mm/L56 tykki 2 × 45 mm ilmatorjuntatykkiä 20 × miinaa
K-51 oli Neuvostoliiton laivaston K-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Ordžonikidzen telakalta, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1938 telakkanumerolla 454. Se laskettiin vesille 30. heinäkuuta 1939 ja otettiin palvelukseen 17. marraskuuta 1943.
Palvelus

Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesällä 1941 alus oli keskeneräinen. Syyskuun alussa Leningradin saarron alkaessa se liitettiin kaupungin puolustukseen. Joulukuussa alus oli kuitenkin edelleen keskeneräinen. Se varustettiin silti toimimaan kevääseen 1942 Itämeren eteläosissa, missä meri ei ollut jäässä. Alus lähti 18. joulukuuta Kronstadtista, mutta vaurioitui 23. joulukuuta Lavansaaren lähistöllä jäälauttoihin. Se joutui palaamaan Kronstadtiin jo joulukuun lopulla.
Työt saatettiin loppuun 1942–43 telakalla, mutta akkupula viivästytti valmistumista. Alus otettiin palvelukseen 17. marraskuuta 1943 Itämeren laivaston sukellusveneprikaatin 1. divisioonassa päällikkönään 3. luokan kapteeni V. A. Drozdov. Alus lähti marraskuussa 1944 ensimmäiselle sotaretkelleen Pommerinlahdelle, missä se upotti 24. marraskuuta tykkitulella rahtialus Hansan (493 t) ja joulukuussa myös toisen aluksen. Se palasi tukikohtaansa joulukuun puolivälissä. Alus lähti 20. tammikuuta 1945 toiselle sotaretkelleen Pommerinlahdelle. Se upotti 28. tammikuuta Rugenwalden edustalla torpedolla kuljetusalus Viborgin (2 028 t). Alus palasi tukikohtaansa 21. helmikuuta.
Taranton Bohemund

| Bohemond I |
| --- | --- |
 Bohemond I kuvattuna Merry-Joseph Blondelin maalauksessa vuodelta 1843
Antiokian ruhtinas
Valtakausi:  1098 – 1111
Edeltäjä:  Jaghi-Sijan
Seuraaja:  Tancred Marchisus
Sijaishallitsija:  Tancred Marchisus

Syntynyt:  Marc de Hauteville 1050–1058 välillä San Marco Argentano, Calabria
Kuollut:  3. tai 7. maaliskuuta 1109 tai 1111 Bari
Hautapaikka:  Canosa, Apulia
Puoliso:  Constance
Lapset:  Bohemond II
Koko nimi:  Bohemond de Hauteville
Suku:  Hauteville
Isä:  Robert Guiscard
Äiti:  Alberada di Buonalbergo
Uskonto:  katolinen
Bohemond I kiipeämässä joukkoineen Antiokian muureille, Gustave Dorén kaiverrus.
Bohemund I Hauteville (Bohemond di Taranto, Bohemond de Hauteville; ital. Boemondo I d'Altavilla,  Boemondo I d'Antiochia, Boemondo di Taranto); (n. 1054 tai 1050–1058 San Marco Argentano, Calabria – 5. tai 7. maaliskuuta 1109 tai 1111 todennäköisesti Bari) oli normannisukuinen sotilas, Taranton ruhtinas ja Antiokian ruhtinas.
Suku

Hän oli Apulian ja Calabrian herttua Robert Guiscardin ja tämän ensimmäisen puolison Apulian kreivitär Alberada di Buonalbergon (1032–1122) vanhin poika. Hänet kastettiin nimellä Marc, mutta hänen legendaariselta Bohemond jättiläiseltä tullut lempinimensä jäi käyttöön. Hänellä oli nuorempi sisar Emma (s. 1052 tai sen jälkeen), joka avioitui markiisi Odo Hyvän kanssa, heille syntyi ainakin kolme poikaa, joista yksi oli Galilean ruhtinas Tankred. Hänellä oli lisäksi ainakin kymmenen velipuolta ja yksi sisarpuoli isänsä toisesta avioliitosta. Hän kuului Hauteville-sukuun.
Lempinimi osoittautui sopivaksi, koska Bohemond oli pitkä ja fyysisesti vahva ritari. Hänen lapsuudenkotinsa sijaitsi Etelä-Italiassa, jonne hänen normanni-isänsä Robert oli lähtenyt Normandiasta palkkasoturiksi ja lopulta saanut Apulian ja Calabrian herttuan arvon. Bohemond osallistui isänsä sotiin ja oppi ammattinsa taistelijana ja sotilasjohtajana. Bohemondin lapsuudesta tiedetään mitään varmaa hyvin vähän, jopa hänen tarkka syntymäaikansa ei ole tiedossa.
Isä Robert hylkäsi Bohemondin äidin  Alberadan vuonna 1058 paavi Nikolaus II:n juuri antamien uusien säädösten perusteella, sillä tekosyyllä että he olivat liian läheistä sukua toisilleen, solmiakseen edullisemman naimakaupan Salernon herttuatar Sikelgaitan kanssa. Samalla alle 10-vuotiaat Bohemond ja Emma muuttuivat äpäriksi. Alberada avioitui uudelleen Robertin vanhemman velipuolen, Apulian ja Calabrian kreivi Drogon de Hautevillen pojan, Richard de Hautevillen (n. 1045–1110) kanssa ja varmisti Bohemondille säädynmukaisen ritarikoulutuksen. Bohemond oli monikielinen. Kotikielensä normannin lisäksi hän todennäköisimmin ymmärsi tai jopa puhui romaanista "lombardi-italiaa" sekä puhui ja mahdollisesti jopa osasi lukea kreikkaa.
Vuonna 1079 hän johti isänsä armeijan joukko-osastoa. Sitä ennen hänen äitipuolensa Sikelgaita oli jo synnyttänyt isänsä tulevan perillisen Roger Borsan. Näin ollen Bohemond epäilemättä tunsi jo nuorena, ettei hänellä olisi isänperintöä velipuolensa takia, ja hänen täytyisi etsiä maata ja omaisuutta heikentyneestä Bysantin valtakunnasta. Bohemond peri Bysantilta vallatut alueet, mutta nämä menetettiin pian. Lohdutukseksi Sikelgaita antoi Bohemondille Taranton ruhtinaskunnan siitä hyvästä, että tämä luopui vaatimuksistaan Apulian herttuakuntaan.lähde?
Sotilasura

Vuonna 1081 Bohemond valloitti isänsä armeijan johdolla Avlonan, Durazzon eteläpuolella sijaitsevan kaupungin. Samana vuonna Aleksios I Komnenoksesta tuli Bysantin keisari ja hän haastoi normannien aluelaajemisaikeet. Yli kolmen vuosikymmenen ajan Aleksios ja Bohemond taistelivat keskenään. Ensimmäisissä taisteluissa vuosina 1081–1085 Bohemond ja hänen isänsä olivat lähellä hajottaa Bysantin valtakunnan länsipuolen. Normanniarmeija sai muutamia loistavia voittoja, mutta keisari Aleksioksen armeija ajoi Bohemondin joukkoineen pois Larissasta Thessaliasta vuonna 1083. Isä Robert Guisgardin kuolema Kefalonian lähellä heinäkuussa 1085 Kreikan sotaretkellä jätti Bohemondin ilman perintöä ja vähän toivoa sotamenestykseen Bysanttia vastaan. Seuraavien neljän vuoden aikana Apulian herttuakunnan perinyt velipuoli Roger Borsa soi Bohemondille jalansijaa Barissa, missä hän odotti uutta mahdollisuutta hyökätä Aleksioksen joukkoja vastaan.
Sillä välin kun hänen isänsä oli Italiassa vuosina 1082–1084, Bohemond johti normannijoukkoja.lähde?
Sotilasura > Antiokian ruhtinaskunta, avioliitto

Vapautuessaan vankeudesta vuonna 1103 hän palasi Antiokiaan ja sen ongelmien pariin. Vuonna 1105 Bohemond oli Barissa saadakseen täydennysjoukkoja taisteluunsa bysanttilaisia ​​vastaan. Syyskuussa 1105 hän meni Roomaan tapaamaan paavia saadakseen tältä tukea ja matkusti vuoden 1106 alussa Ranskan halki. Siellä lapsia nimettiin hänen mukaansa, väkijoukot kuulivat hänen tuomitsevan petollisen keisari Aleksioksen, ja kirkot vastaanottivat häneltä pyhäinjäännöksiä. Tällä matkalla hän avioitui prinsessa Constancen (1128–1176) kanssa, joka oli Ranskan kuningas Filip I:n ja kuningatar Bertha Hollantilaisen vanhin tytär. Häitä juhlittiin Chartresin katedraalissa 25. maaliskuuta – 26. toukokuuta 1106. Constance oli aiemmin avioitunut noin vuonna 1093–1095 Troyesin ja Champagnen kreivi Hugues de Blois'n (1074– n. 1126) kanssa. Heille syntyi yksi pienenä kuollut poika, Manasses de Troyes (k. 1102). Kymmenen vuotta kestänyt avioliitto mitätöitiin vuonna 1104.
Bohemond, joka 30 vuotta aiemmin oli ollut maaton nuori mies, oli nyt uransa huipulla. Syyskuussa 1107 hän oli valmis aloittamaan ristiretken bysanttilaisia ​​vastaan ​​ja oli tuonut kuukauden aikana suuren armeijan Avlonaan. Seuraavina kuukausina Durazzo piti lujasti normanneja vastaan, ja Bohemond kohtasi epäonnea Albaniassa. Tässä umpikujassa Aleksius, joka halusi lopettaa sodan, tarjosi Bohemondilke Antiokiaa ja muita kreikkalaisia kaupunkeja vastineeksi vasalliudesta. Hyväksyessään nämä ehdot Bohemond kärsi nöyryytyksen, vaikka hän säilytti itsellään Antiokian hallinnan. Kerättyään lisäjoukkoja Bohemund ei palannutkaan Antiokiaan, vaan päätti jälleen hyökätä Bysantin valtakuntaa vastaan. Bohemondin joukot kukistuivat sen jälkeen kun keisari Aleksios sai venetsialaiset avukseen.lähde? Bohemondin oli allekirjoitettava nöyryyttävä Devolin rauha vuonna 1108. Rauhansopimuksen mukaan hänestä tuli Aleksioksen vasalli. Bohemund palasi Italiaan murtuneena miehenä. Hän ei koskaan palannut Lähi-itään.lähde?
Bohemondin elämä näiden epätyydyttävien rauhansopimusten jälkeen tunnetaan huonosti. Constancelle ja Bohemondille syntyi kaksi poikaa: Bohemond, josta tuli Antiokian ruhtinas Bohemond II (n. 1107/1108–1130) ja Giovanni (s. 1108–1111), joka kuoli jo sylilapsena.
Perintö

Bohemond I pyrki luultavasti kokoamaan toisen armeijan, mutta nämä ponnistelut päättyivät hänen kuolemaansa vuonna 1111. Hänen taistelunsa bysanttilaisia ​​vastaan ​​päättyi, ja hänen kilpailijansa keisari Aleksios I Komnenos kuoli vuonna 1118. Jättiläisestä lempinimensä saanut Bohemond oli taistellut jättimäisiä haasteita vastaan ​​ja kuolema hänen jätti perillisilleen yhden tärkeimmistä ristiretkeläisvaltioista, Antiokian ruhtinaskunnan. Aikalaishistorioitsija Anna Komnenan mukaan hän oli komea mies, nerokas soturi ja lahjakas diplomaatti, mutta myös petollinen, kaksinaamainen ja kunnianhimoinen.
Constance toimi alaikäisen poikansa Bohemond II:n valtionhoitajana ja sijaishallitsijana ja otti itselleen Antiokian kuningattaren tittelin Ranskan kuninkaan tyttärenä. Vuonna 1113 Baresi-suku karkotti hänet ja tekivät arkkipiispa Risosta johtajansa. Hän säilytti kuitenkin Canosa di Puglian hallinnan ja otti haltuunsa katedraalin mahdollisesti rakentaakseen sinne Bohemondin mausoleumin. Lopulta paavi Pascalis II puuttui asiaan päästäkseen piispan takaisin omaan katedraaliinsa.
Vuonna 1116 Conversanon kreivi Alexander sieppasi hänet ja piti vankina Materassa. Vapauduttuaan hän palasi 200 ritarin kanssa ryöstämään tämän maita. Kuningatar Constance palasi Bariin vuonna 1117 parantuneiden suhteidensa ansiosta piispa Rison kanssa. Riso kuitenkin murhattiin pian, koska hän oli tehnyt liiton Constancen kanssa, ja vuonna 1119 Grimoald Alferanites vangitsi hänet, joka julisti itsensä Barin herraksi. Constance vapautettiin vuonna 1120 Sisilian kuningas Roger II:n ja paavi Calixtus II:n väliintulon seurauksena, mutta vastineeksi hänen vapauttamisestaan ​​Constance joutui luopumaan poikansa sijaishallinnosta. Hän kuoli 14. syyskuuta 1125.
Populaarikulttuurissa

Suomalaisessa kirjallisuudessa Bohemond esiintyy Juha-Pekka Koskisen historiallisissa romaaneissa Ristin ja raudan tie sekä Seitsemäs temppeliherra.
Bohemond vapautetaan vankeudesta Antiokiassa, Maître (Mestari) de Fauvelinin miniatyyri käsikirjoituksessa vuodelta 1337
Bohemondin hautamausoleumi San Sebastianon katedraalissa, Canosa di Pugliassa, Apuliassa
Maalaispapin päiväkirja

| Maalaispapin päiväkirja> Journal d'un curé de campagne |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Georges Bernanos
Kustantaja:  Plon
Julkaistu:  1936
Sivumäärä:  254
Suomennos
Suomentaja:  Helena Anhava
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1953
Sivumäärä:  288
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Maalaispapin päiväkirja (Journal d'un curé de campagne) on ranskalaisen Georges Bernanosin kirjoittama romaani, joka julkaistiin vuonna 1936. Se sai ilmestymisvuonnaan Ranskan akatemian Grand Prix -romaanipalkinnon, ja se valittiin vuonna 1950 1900-luvun ensimmäisen puoliskon 25 parhaan ranskalaisromaanin joukkoon.
Robert Bresson on ohjannut romaanista elokuvasovituksen nimellä Papin päiväkirja (1951).
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Journal d'un curé de campagne
SmackDown

| WWE SmackDown!> WWE Tuesday Night SmackDown! |
| --- | --- |

Tyyli:  Showpaini
Kestoaika:  2 h
Luoja(t):  Vince McMahon
Pääosissa:  WWE-supertähdet
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  amerikanenglanti espanja ranska
Verkko:  Fox (9. lokakuuta 2019-), WWE Network
Esitetty:  1999 – jatkuu edelleen
Jaksoja:  1200 (19. elokuuta 2022) (Yhdysvalloissa)
Aiheesta muualla
IMDb 
SmackDown ilta vuodelta 2007
SmackDown-ottelu
SmackDown! on World Wrestling Entertainmentin tuottama showpainiohjelma. Yhdysvalloissa ohjelma  näytetään FOX-kanavalla, ja Suomessa ohjelmaa esitettiin lyhennettynä versiona kolmen viikon viiveellä Subtv 29. joulukuuta 2006 asti. Maksullinen tv-kanava MTV3 MAX alkoi esittää SmackDown!ia kesäkuussa 2007. Viimeisen kerran SmackDown nähtiin Suomen televisiossa 30. joulukuuta 2010 kun MTV3 MAX päätti lopettaa sen esittämisen. Ohjelma palaa ruutuun uudelleen huhtikuussa 2021. Ensimmäinen jakso nähdään 10.4.
WWE loi ohjelman vuonna 1999 kilpaillakseen tuolloisen WCW-showpainipromootion torstaina esitettävää ohjelmaa vastaan. SmackDown! on perinteinen showpainiohjelma, jossa showpaini-otteluiden lomassa rakennetaan juonikuvioita ja sovitaan otteluita tuleviin maksulähetyksiin.
25. tammikuuta 2008 esitetystä jaksosta lähtien Smackdownia on lähetetty Amerikassa teräväpiirtona.
Tammikuussa 2015 Smackdown siirtyi alkuperäiselle esityspäivälleen torstaihin.
Heinäkuussa 2016 Smackdownin lähetyspäiväksi vaihtui tiistai. Samalla ohjelmaa alettiin esittämään suorana lähetyksenä. Lokakuussa 2019 lähetyspäiväksi vaihtui perjantai, Smackdownin siirryttyä Fox:ille.
Nykyiset mestarit

Universal Champion: Roman Reigns
Intercontinental Champion: Gunther
WWE SmackDown Womens Champion: Liv Morgan
WWE SmackDown Tag Team Champions: The Usos
Toimitusjohtajat

Stephanie McMahon (18. elokuuta 2002 – 19. lokakuuta 2003)
Paul Heyman (23. lokakuuta 2003 – 22. maaliskuuta 2004)
Kurt Angle (25. maaliskuuta 2004 – 22. elokuuta 2004)
Theodore Long (29. elokuuta) 2004–2008, 2009–1. huhtikuuta 2012
Vickie Guerrero (1. tammikuuta) 2008–2009, 20. marraskuuta 2009- Longin avustaja on HHH
John Laurinaitis (1. huhtikuuta) 2012–2012, 17. kesäkuuta 2012
Booker T (3. elokuuta 2012 – 12. heinäkuuta 2013)
Daniel Bryan (11. heinäkuuta 2016 – 10. huhtikuuta 2018)
Paige (10. huhtikuuta 2018 - 18. joulukuuta 2019)
Selostajat

Michael Cole
Wade Barrett
Logot

1999-2001
2005-2008
2008-2010
2016-2019
2019-2024
2024-
Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko

| Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko |
| --- | --- |
 Lvivin Pyhän Yrjön katedraali
Suuntautuminen:  katolisuus
Teologia:  kreikkalaiskatolisuus
Hallinto:  episkopaalisuus
Johtaja:  suurarkkipiispa Svjatoslav Ševtšuk
Toiminta-alue:  Ukraina
Hiippakuntia:  25
Seurakuntia:  3993
Jäseniä:  5,5 miljoonaa
Aiheesta muualla
[ugcc.ua Sivusto]
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko on yksi idän katolisista kirkoista, jotka noudattavat itäisen kristikunnan teologista, spirituaalista, kanonista ja liturgista perinnettä, mutta jotka kuitenkin pitävät päämiehenään Rooman paavia. Pääasiassa Länsi-Ukrainassa toimineet Venäjän ortodoksisen kirkon seurakunnat, jotka kuuluivat valtiollisesti Puola-Liettuan alaisuuteen, liittyivät vuonna 1596 Brestin unionissa katoliseen kirkkoon.
Brestin unionia on Venäjän ortodoksisessa kirkossa pidetty lähinnä kirkollisena imperialismina ja katolisen kirkon tunkeutumisena ortodoksiselle alueelle. Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko lakkautettiin pakkotoimin Neuvostoliitossa 1946 ja suuri osa sen varallisuudesta siirrettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle. Ennen lakkauttamista kirkon metropoliitta ja piispat pidätettiin. Lakkauttamista vastustaneet joko surmattiin tai vangittiin – metropoliitta Josif Slipyj vietti vankilassa ja karkotuksessa 18 vuotta, minkä jälkeen hänet karkotettiin Neuvostoliitosta. Kirkko toimi maanalaisuudessa vuosina 1946–1989. Paavi Johannes Paavali II julisti autuaaksi 28 Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon marttyyria Ukrainan-matkallaan vuonna 2001.
Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko laillistettiin jälleen Neuvostoliitossa 1989. Ukrainan itsenäistyttyä 1991 varallisuus palautettiin ja nykyään noin 10 % Ukrainan miltei 50 miljoonan hengen väestöstä kuuluu Ukrainan kreikkalaiskatoliseen kirkkoon. Metropoliitan istuin päätettiin 2002 siirtää Lvivistä Kiovaan. Nykyinen pääkirkko Kristuksen ylösnousemuksen kirkko vihittiin 2013. Metropoliittana on toiminut vuodesta 2011 Svjatoslav Ševtšuk.
Hiippakunnat

Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon alaisuudessa toimii Ukrainassa neljä arkkihiippakuntaa, seitsemän hiippakuntaa ja viisi eksarkaattia, jotka on järjestetty neljään metropoliittakuntaan:
Kiovan ja Galitsian metropoliittakunta
Kiovan arkkihiippakunta
Harkovan eksarkaatti
Donetskin eksarkaatti
Odessan eksarkaatti
Lutskin eksarkaatti
Krimin eksarkaatti
Lvivin metropoliittakunta
Lvivin arkkihiippakunta
Sokalin ja Žovkan hiippakunta
Sambirin ja Drohobytšin hiippakunta
Stryin hiippakunta
Ivano-Frankivskin metropoliittakunta
Ivano-Frankivskin arkkihiippakunta
Kolomyjan hiippakunta
Tšernivtsin hiippakunta
Ternopilin ja Zborivin metropoliittakunta
Ternopilin ja Zborivin arkkihiippakunta
Butšatšin hiippakunta
Kamjanets-Podilskyin hiippakunta
Ukrainan ulkopuolella Ukrainan kreikkalaiskatolisen kirkon alaisuudessa toimii kolme hiippakuntaa Puolassa sekä kaksi hiippakuntaa ja kaksi eksarkaattia muualla Euroopassa, kahden metropoliittakunnan alaisuudessa yhdeksän hiippakuntaa Pohjois-Amerikassa, kolme hiippakuntaa Etelä-Amerikassa sekä yksi hiippakunta Australiassa.
Sixth Floor Museum

| Sixth Floor Museum |
| --- | --- |
 Entinen koulukirjavarasto
Osoite:  Elm Streetin ja Houston Streetin risteys
Sijainti:  Dealey Plaza, Dallas, Texas
Koordinaatit:  32°46.47′N, 96°48.30′W
Valmistumisvuosi:  1989
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sixth Floor Museum (Kuudennen kerroksen museo) on museo, joka on pyhitetty Yhdysvaltain presidentin John F. Kennedyn muistolle. Museo sijaitsee entisen koulukirjavaraston kuudennessa kerroksessa, mistä Lee Harvey Oswald ampui kuolettavat laukaukset John F. Kennedyn salamurhassa 22. marraskuuta 1963.
Museo esittelee John F. Kennedyn poliittista uraa sekä hänen viimeisen päivän tapahtumiaan. Museoon on myös lavastettu Lee Harvey Oswaldin pahvilaatikoista kyhäämä piilopaikka, missä hän oli väijynyt kiväärinsä kanssa.
K-52 (1939)

| K-52 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ordžonikidzen telakka, Leningrad
Kölinlasku:  26. helmikuuta 1938
Laskettu vesille:  3. heinäkuuta 1939
Palveluskäyttöön:  11. lokakuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 490 t (pinnalla) 2 600 t (sukellus)
Pituus:  97,65 m
Leveys:  7,40 m
Syväys:  4,51 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 8 400 bhp ja 2 × sähkömoottoria, 2 400 shp
Nopeus:  21 solmua (pinnalla) 10 solmua (sukellus)
Miehistöä:  60
Aseistus
Aseistus:  10 × 21" torpedoputkea 2 × 100 mm/L56 tykki 2 × 45 mm ilmatorjuntatykkiä 20 × miinaa
K-52 oli Neuvostoliiton laivaston K-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Ordžonikidzen telaklta, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1938 telakkanumerolla 455. Se laskettiin vesille 3. heinäkuuta 1939 ja otettiin palvelukseen 11. lokakuuta 1942.
Palvelus

Saksan hyökätessä kesällä 1941 Neuvostoliittoon alus oli keskeneräinen. Leningradin saarron alkaessa se liitettiin osaksi kaupungin puolustusta. Alus liitettiin 25. marraskuuta 1942 Itämeren laivastoon päällikkönään 2. luokan kapteeni Je. G. Šulakov, joka luovutti 14. maaliskuuta 1944 päällikkyyden 3. luokan kapteeni I. V. Travkinille. Miehistön koulutus jatkui lokakuussa 1944. Alus lähti 29. lokakuuta Kronstadtista Helsinkiin, mistä se lähti 9. marraskuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Pommerinlahdelle.
Alus havaitsi saattueen, jota vastaan se hyökkäsi 16. ja 21. marraskuuta. Alus palasi 25. marraskuuta Helsinkiin, mistä se jatkoi edelleen Kronstadtiin. Alus siirrettiin 2. joulukuuta huollettavaksi telakalle, mistä se vapautui 15. tammikuuta 1945. Alus lähti toiselle partiomatkalle, mutta jäätilanteen vuoksi se joutui 11. helmikuuta hakeutumaan Helsinkiin.
Alus lähti 15. helmikuuta toiselle sotaretkelleen Pommerinlahdelle, jossa se ilmoitti upottaneensa 24. helmikuuta torpedoimalla kuljetusalus Erika Fritzen (4 169 t) sekä sitä suojanneen aluksen. Se upotti 1. maaliskuuta Öölannin eteläpuolella torpedoimalla rahtialus Bacchuksen (1 716 t) ja 4. maaliskuuta samoin torpedoimalla 6 000 tonnin rahtialuksen. Kaksi päivää myöhemmin alukselta tuli ilmoitus torpedoveneen tai pienen hävittäjän vaurioittamisesta ja 8. maaliskuuta 5 000 tonnin rahtialuksen upottamisesta. Alus palasi Kronstadtiin 11. maaliskuuta.
Maaliskuun alus oli huollettavana telakalla, mutta 17. huhtikuuta se lähti kolmannelle sotaretkelleen Itämeren eteläosiin. Alus palkittiin 20. huhtikuuta punalipun kunniamerkillä. Seuraavana päivänä alukselta saatiin ilmoitus 6 000 tonnin rahtialuksen upottamisesta. Se upotti 25. huhtikuuta 10 000 tonnin rahtialuksen ja kaksi päivää myöhemmin 7 000 tonnin rahtialuksen. Alus palasi 30. huhtikuuta Helsinkiin. Se jatkoi 9. toukokuuta Kronstadtiin, jonne alus saapui vielä samana päivänä.
Frölunda HC

| Frölunda HC |
| --- | --- |

Perustettu:  3. helmikuuta 1938
Entiset nimet:  Västra Frölunda IF   1944–1984   Västra Frölunda HC   1984–2004   Frölunda Indians   2004–2020  Frölunda HC   2020–
Kaupunki:   Göteborg, Ruotsi
Kotiareena:  Scandinavium
– kapasiteetti:  12 044
Sarjataso:  SHL
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Fredrik Sjöström
Puheenjohtaja:   Christian Lechtaler
Päävalmentaja:   Roger Rönnberg
Kapteeni:   Max Friberg
Mitalit
Kultaa:  5 (1965, 2003, 2005, 2016, 2019)
Hopeaa:  5 (1966, 1967, 1980, 1996, 2006)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Frölunda Indiansin vanha tunnus.
Frölunda HC on Ruotsin SHL:ssä pelaava jääkiekkoseura. Se perustettiin 1938 Göteborgissa pyörittämään Västra Frölunda IF:n jääkiekkojaostoa. Joukkueen päävalmentajana on toiminut vuodesta 2013 Roger Rönnberg. Frölunda HC on voittanut Ruotsin mestaruuden viisi kertaa (1965, 2003, 2005, 2016 ja 2019), sekä CHL:n neljästi (2016, 2017, 2019 ja 2020).
Frölunda HC tunnettiin aiemmin nimillä Västra Frölunda IF (1944–1984), Västra Frölunda HC (1984–2004) ja Frölunda Indians (2004–2020). Joukkue pelaa kotiottelunsa Scandinaviumissa.
Jäädytetyt numerot

13 Lars Erik Lundvall
14 Ronald Pettersson
19 Jörgen Pettersson
29 Stefan Larsson