Ranskan toinen keisarikunta
Talouselämä

Louis Napoleon oli sitä mieltä, että yhteiskunta tarvitsee lujaa järjestysvaltaa, mutta sen on myös annettava kansalaisilleen vaurastumisen mahdollisuus. Hänen talousneuvonantajansa Michel Chevalier kirjoitti, että jokaisen yksilön pitää nauttia työnsä tuloksista, saada kunnon ravintoa ja lämmin ja kunnolla valaistu asunto. Keisarin mielestä ainoastaan talouselämän nykyaikaistaminen mahdollistaa Ranskan suurvalta-aseman. Hän halusi että Ranska saavuttaa Ison-Britannian, maan jota hän ihaili ja jonka tunsi hyvin. Hän uskoi, että se on mahdollista vain valtion aktiivisella roolilla talouselämässä. Sanottiin, että Ranskaa hallittiin nyt ruoska toisessa ja kukkaro toisessa kädessä.
Uudistustyö aloitettiin liikenneyhteyksien rakentamisella. Huomiota kiinnitettiin rautateihin ja lennätinlaitokseen. Vuonna 1852 rautatieverkoston pituus oli 4000 kilometriä ja vuonna 1870 se oli jo 20 000 kilometriä. Ranskan sisäiset kuljetukset siirtyivät tuona aikana kanavilta ja joilta rautateille. Rautatieverkosto eteni Pariisista maakuntiin säteittäin. Ne saivat aikaan entistä nopeamman kulttuurivaikutteiden leviämisen ja tehostivat hallinnon keskittämistä Pariisiin.
Ranskan ensimmäinen lennätinlinja Pariisista Roueniin oli avattu vuonna 1844. Tämän jälkeen ei kehitystä tapahtunut juurikaan ennen vuotta 1851, ja vuonna 1852 määrättiin, että kustannuksista välittämättä on lennätinlinjojen rakentaminen laitettava alulle. Vuonna 1855 oli kaikki mantereen prefektuurit yhdistetty Pariisiin. Vuonna 1851 oli lennätinlinjojen pituus 2133 kilometriä ja vuonna 1869 40 118 kilometriä. Lennättimen käytön hintoja pudotettiin ja tämä aiheutti lähetettyjen sähkösanomien määrän räjähdysmäisen kasvun. Erityisesti liike-elämä hyötyi nopeista viestiyhteyksistä. Myös postilaitosta kehitettiin: kirjemaksuksi määrättiin 25 senttiimiä kirjeeltä ja parannetut liikenneväylät yhdessä alhaisen hinnan kanssa saivat lähetettyjen kirjeiden määrän valtavaan kasvuun.
Julkisen vallan hankkeet tarvitsivat rahoitusta ja se sysäsi myös pankkilaitoksen kehittymään ajanmukaiseksi. Vuonna 1851 suurliikemiehet ilmaisivat kannatuksensa vallankaappaukselle. Pankkiirisuvut, kuten Rothschild ja Talabot vaurastuivat entisestään. Yleinen vaurastuminen, julkisen vallan hankkeet ja liike-elämän luotontarve rohkaisi pankkiireja uudenaikaistamaan pankkejaan. Uusia suurpankkeja, kuten Crédit Lyonnais ja Société Générale perustettiin. Ne tarjosivat asiakkailleen suurempaa turvallisuutta ja halvempia lainoja kuin aikaisemmat paikalliset pienpankit. Pankkimaailmassa tapahtui kuitenkin keinottelua ja konkursseja, kuten vuonna 1866, kun Poitiersin paikallispankki meni konkurssiin. Keinottelusta ja konkursseista suuri yleisö syytti useimmiten hallitusta.
Kehittyneet liikenneyhteydet mahdollistivat elintarvikkeiden kuljetuksen kaikkialle Ranskassa. Enää ei ollut taloudellisesti mielekästä yrittää viljellä kaikkia kasveja kaikkialla, vaan ryhdyttiin erikoistumaan. Yritettiin viljellä paikallisiin olosuhteisiin parhaiten soveltuvia lajikkeita. Ryhdyttiin kiinnittämään huomiota myös tulviin ja eroosioon. Eroosiota vastaan taisteltiin istuttamalla puita. Maaseudulle rakennettiin myös maanteitä, jotta maalaiset pääsisivät helposti rautatieasemille. Uusi tilanne aiheutti sen, että kaikille ei enää riittänyt töitä maaseudulla. Maatyöläisperheitä alkoi muuttaa kaupunkeihin.
Myös Ranskan teollistuminen nopeutui toisen keisarikunnan aikana. Hiilikaivosyhtiöitä kannustettiin liittymään yhteen suuremmiksi yhtiöiksi, sillä niiden tehokkuuden katsottiin olevan tärkeää panostettaessa raudan tuotantoon. Hiilen tuotanto kasvoikin vuoden 1850 1,4 miljoonasta tonnista vuoden 1869 4,3 miljoonaan tonniin. Rautateiden rakentaminen osoitti ranskalaisten raudantuottajien tehottomuuden, he eivät pystyneet vastaamaan kasvaneeseen kysyntään. Maassa ryhdyttiin rakentamaan höyrykoneita ja erityisesti tekstiiliteollisuus kasvoi merkittävästi. Pariisiin syntyi ylellisyystavaroihin keskittynyttä teollisuutta. Teollisuusalueiksi muodostuivat erityisesti Pariisin ja Elsassin seudut.
Keisari oli henkilökohtaisesti kiinnostunut työväenluokasta ja halusi parantaa sen elämää. Tämän vuoksi häntä syytettiin sosialistiksi.
Aluksi keisari perusti säätiön, joka auttoi työläisiä työvälineiden ostamisessa ja ylläpiti koteja vanhuudenheikoille työläisille. Toimella ei ollut kuitenkaan juurikaan vaikutusta työläisten elämään. Yhdysvaltojen sisällissota loi tilanteen, jossa Ranskan tekstiiliteollisuus ei saanut raaka-aineekseen puuvillaa. Työläiset jäivät ilman työtä ja toimeentuloa. Heidän palkkansa määrättiin maksettaviksi julkisista varoista. Työläisiä myös otettiin julkisiin rakennusprojekteihin.
1850-luvulla perustettiin hyväntekeväisyystoimistoja auttamaan köyhiä. Avun saamiselle oli tiettyjä ehtoja: apua ei saanut antaa laiskoille, epäsiisteille eikä koiran omistajille. Lisäksi avunsaajan piti päästää viranomaiset kotikäynnille. Hallitus kiinnitti suurissa kaupungeissa huomiota leivän hintaan. Toimia pidettiin välttämättöminä järjestyksen säilymisen kannalta, vaikka niitä myös kritisoitiin ankarasti. Vuonna 1852 keisari antoi lain, joka teki työläisten itsensä perustamat avustusyhdistykset laillisiksi. Työläisille myönnettiin lakko-oikeus vuonna 1864.
Pariisin uudistamiseksi oli tehty suunnitelmia jo 1800-luvun alkupuolella. Vuonna 1851 Pariisi oli edelleen keskiaikainen kaupunki, ahdas ja sokkeloinen. Sen väkiluku oli kasvanut huomattavasti ja se oli epäterveellinen ahtaasti asuvalle väestölleen. Mittavan uudistustyön johtajaksi löydettiin Georges Eugène Haussmann vuonna 1853. Haussmann ryhtyi työhön kaikella tarmollaan ja onnistui taivuttelemaan myös opposition puolelleen. Uuteen Pariisiin tuli avaria puistoja, aukioita, sen tuli olla kaupallinen keskus, terveellinen asukkailleen ja tehdä vaikutus vierailijoihin. Kaduista piti tehdä leveitä ja suoria, jotta niitä ei olisi helppo sulkea barrikadeilla. Haussmann ja keisari työskentelivät yhdessä 17 vuotta. Haussmannilla oli aina pääsy keisarin palatsiin, missä yksi huone oli omistettu pelkästään Pariisin uudistamiselle. Keisari esitti ideoitaan katulinjauksista ja Haussmann tutki niiden toteutuskelpoisuuden. Pariisin uudistamista ihailtiin ja se otettiin esikuvaksi Madridissa.
Pariisin uudistamista myös kritisoitiin. Työläiset joutuivat muuttamaan lähelle tehtaita kaupungin reunoille ja keskiluokka muutti uusiin keskustakortteleihin. Tämän katsottiin lisäävän yhteiskuntaluokkien välisiä jännitteitä. Lisäksi ajateltiin, että hallituksen keskittyminen liialliseen Pariisiin kehittämiseen aiheuttaa epätervettä kehittymistä muualla Ranskassa. Uudistetun Pariisin museot, tavaratalot, teatterit ja monet ravintolat houkuttelivat sinne paljon varakkaita huvittelijoita ympäri Eurooppaa. Tämä sai aikaan moraalista närkästystä. Émile Zola kirjoitti, että keisarivalta on tekemässä Pariisista Euroopan bordellia.,
Keisarikunnan hallituksen nykyaikaistamistoimet ja poliittinen vakaus vaurastuttivat lopulta niin maaseudun asukkaita kuin kaupunkilaisiakin. Rikkaat rikastuivat hallinnon politiikan vuoksi lisää, mutta kaupunkiköyhälistön määrässä tapahtui huomattava vähentyminen. Tämä ei kuitenkaan johtanut toivottuun tulokseen eli yleisen mielipiteen kääntymisen keisarivallan puolelle. Lopulta elintarvikkeiden hintojen nousu kasvatti työväenluokan tyytymättömyyttä ja talouden liberalisoituminen nosti vaatimuksen myös politiikan liberalisoimiseksi. Hallitus alkoi menettää kannatustaan kaikkialla.