stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sten Stensen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sten Stensen |  Sten Stensen |  Sten Stensen |  |
Maa:   Norja
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1976 | 5 000 metriä |  |
|  Hopeaa | Innsbruck 1976 | 10 000 metriä |  |
|  Pronssia | Sapporo 1972 | 5 000 metriä |  |
|  Pronssia | Sapporo 1972 | 10 000 metriä |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Inzell 1974 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Deventer 1973 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 1976 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Heerenveen 1977 | yhteispisteet |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Heerenveen 1975 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Oslo 1976 | yhteispisteet |  |
|  Hopeaa | Oslo 1978 | yhteispisteet |  |
Sten Stensen (s. 18. joulukuuta 1947 Drammen) on norjalainen pikaluistelun maailmanmestari ja olympiavoittaja, joka kuului maansa edustusjoukkueeseen vuosina 1969–1978.
Urheilu-ura

Stensen saavutti Sapporon olympialaisissa 1972 pronssimitalin 5 000:lla ja 10 000 metrillä. Seuraavana vuonna hän saavutti yleisluistelun MM-kilpailuissa hopeaa. Vuonna 1974 hän voitti Inzellin MM-kilpailuissa kultaa ja sijoittui EM-kilpailuissa kuudenneksi. Vuonna 1975 hän voitti EM-kultaa mutta jäi MM-kilpailuissa neljänneksi.
Innsbruckin olympialaisissa 1976 Stensen voitti kultaa 5 000 metrillä ja saavutti hollantilaisen Piet Kleinen takana hopeaa 10 000 metrillä. Samana vuonna hän oli sekä EM- että MM-kilpailuissa hopealla; edellisissä häntä parempi oli maanmies Kay Arne Stenshjemmet ja jälkimmäisissä Piet Kleine. Samana vuonna Stensen luisteli kahdesti 10 000 metrillä maailmanennätyksen: tammikuussa hän luisteli Oslossa ajan 14.50,31 ja maaliskuussa Medeossa hän otti ennätyksen Piet Kleinelta takaisin ajalla 14.38,08. Vuonna 1977 Stensen saavutti vielä MM-pronssia ja EM-hopeaa. Kaikkiaan Stensen saavutti urallaan 11 arvokisamitalia ja neljä olympiamitalia. Vuoden 1976 menestysten perusteella hänet valittiin vuoden parhaaksi luistelijaksi maailmassa, josta hän sai tunnustuksena Oscar Mathisen -palkinnon.
Uransa aikana hän kuului Norjan legendaariseen pikaluistelukvartettiin yhdessä Jan Egil Storholtin, Kay Arne Stenshjemmetin ja Amund Sjøbrendin kanssa. Aikalaiset kutsuivat heitä Norjassa alkukirjaimen mukaan nimellä "Fire S" eli "Neljä ässää".
Uran jälkeinen aika

Urheilu-uran päätyttyä keväällä 1978 hän toimi Norjan radiolle lajiasiantuntijana lähes 20 vuoden ajan.
Stensen valitsi nuorena jo sotilasuran ja yleni aina everstiksi jäätyään 60-vuotiaana eläkkeelle. Sen jälkeen hän työskenteli vielä puolustusvoimain rakennushankkeiden johtotehtävissä. Viimeiset vuodet hän on ollut aktiivi vapaa-ajanpurjehtija. Hän palasi Norjaan kesällä 2019 kierrettyään vaimonsa kanssa moottoripurjeveneellään maailmaa peräti viisi vuotta.
Vyötiäiset

| Vyötiäiset |
| --- | --- |
 Yhdeksänvyövyötiäinen (Dasypus novemcinctus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Cingulata  Illiger, 1811
Heimo::  Vyötiäiset Dasypodidae  Gray, 1821
Alaheimot
 Dasypodinae  Euphractinae  Tolypeutinae 
Katso myös
   Vyötiäiset Wikispeciesissä   Vyötiäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vyötiäiset (Dasypodidae) on nisäkäsheimo, joka aiemmin luokiteltiin vajaahampaisten (Xenarthra) lahkoon, mutta joka on nyttemmin erotettu omaan Cingulata-lahkoonsa. 
Lahko Cingulata sisältää vyötiäisten heimon lisäksi sukupuuttoon kuolleet Glyptodontidae-, Pampatheriidae- ja Peltephilidae-heimot.
Vyötiäisten ihoa peittää lähes joka puolelta rustosta ja luusta muodostunut paksu kilpi. Ruumiinrakenteeltaan vyötiäiset muistuttavat paljolti siilejä, joskin ne ovat huomattavasti suurempia ja voivat painaa jopa 60 kiloa.
Vyötiäisiä elää Amerikan mantereella erilaisissa ympäristöissä kaikkiaan 21 lajia. IUCN on arvioinut niistä yhdeksän elinvoimaisiksi, neljä silmälläpidettäviksi, neljä vaarantuneiksi ja neljä puutteellisesti tunnetuiksi (vuoden 2011 tilanne). Yhdysvalloissa elää vain yksi laji, yhdeksänvyövyötiäinen, ja sekin vain maan eteläosissa. Muut lajit elävät Etelä- ja Keski-Amerikassa. Vielä 10 miljoonaa vuotta sitten vyötiäisiä esiintyi lähes joka puolella maailmaa. Suurimpana syynä niiden häviämiseen Amerikan ulkopuolisilta alueilta pidetään ilmaston muuttumista.
Ulkonäkö ja koko

Nykyisten vyötiäisten keskipituus on häntä mukaan luettuna noin 75 senttimetriä. Vyötiäislajien väliset kokoerot ovat huomattavia, sillä suurin laji (jättiläisvyötiäinen) on kokonaispituudeltaan 150 cm ja painaa jopa 60 kg, kun taas pienin laji (pikkumyyrävyötiäinen) on noin 18 cm pitkä ja painaa enintään 100 grammaa. Kuten laiskiaistenkin kohdalla, suurimmat vyötiäislajit elivät esihistoriallisella ajalla: esimerkiksi Glyptodon painoi lähes kaksi tonnia.
Levinneisyys

Useimmat vyötiäislajit elävät Etelä-Amerikan savanneilla, jossa niiden tyypillistä ravintoa ovat erilaiset heinät, pienet toukat, madot ja muut selkärangattomat sekä sammakot. Vaaran uhatessa vyötiäinen painaa päänsä rintaan ja vetää jalkansa kilven sisään, jolloin saalistajan ulottuville ei jää kuin häntä ja paksu, läpäisemätön rustokilpi. Vyötiäinen päätyy kuitenkin joskus saaliiksi, sillä sen vatsaosa on erittäin pehmeää, ja jotkin kissaeläimet osaavat kääntää vyötiäisen selälleen, jolloin sen vatsa on purtavissa. Vyötiäiset käyttävät vahvoja kynsiään ravinnon ja pesäkolojen kaivamiseen. Ne kaivavat pesänsä kosteaan maaperään purojen, virtojen, kuivuneiden jokien tai sadekaudella täyttyvien uomien läheisyyteen. Vyötiäisellä voi olla yli kymmenenkin tällaista pesäkoloa, jotka saattavat ulottua kahden metrin syvyyteen maan alle. Kolot muodostuvat yhdestä tai kahdesta heinällä pehmustetusta kammiosta.
Elintavat

Vyötiäiset ovat yksineläjiä ja merkitsevät oman reviirinsä virtsalla, ulosteella ja perärauhastensa eritteellä. Harhauduttuaan toisen yksilön reviirille ne saattavat ajautua tappeluun, jolloin ne vikisevät, potkivat ja ajavat toisiaan takaa.
Vyötiäisten tärkein puolustuskeino saalistajia vastaan on panssarimainen, kova päällimmäinen ihokerros. Lajit kuitenkin käyttävät sitä eri tavoin. Esimerkiksi brasilianpallovyötiäinen kiertyy palloksi. Lajit erotellaan usein sen mukaan, kuinka monta vyötä niillä on panssarissaan.
Vyötiäiset elävät tavallisesti 12–15-vuotiaiksi, mutta voivat tarhaoloissa saavuttaa jopa 19 vuoden iän.
Tutkimus

Lepratutkimukseen käytetään usein vyötiäisiä, sillä vyötiäinen on ihmisen ohella yksi tunnetuista eläimistä, jotka voivat sairastua tähän tautiin. Vyötiäiset ovat erityisen alttiita alhaisen, ja samalla leprabakteerin (Mycobacterium leprae) kannalta suotuisan, ruumiinlämpönsä takia.
Dasypus-suvun pitkäkuonovyötiäiset ovat tieteen kannalta kiinnostavia myös erikoisen lisääntymistapansa takia: poikueeseen syntyy aina identtiset neloset. Koska poikaset ovat aina identtisiä, ne antavat tieteelle otollisen tutkimusalustan. Monialkioisuus on ainoastaan Dasypus-suvun ominaisuus eikä sitä esiinny muilla vyötiäisillä.
Alaheimot, suvut ja lajit

Vyötiäisiä tunnetaan nykyisin 21 lajia, joista yksi, Dasypus yepesi, kuvattiin tieteelle vasta vuonna 1995. Näkemykset lajien jaottelusta alaheimoihin ja sukuihin ovat vaihdelleet, nykyisin alaheimoja katsotaan yleensä olevan kolme ja sukuja yhdeksän:
Dasypodinae
Dasypus – pitkäkuonovyötiäiset eli aitovyötiäiset
Etelänpitkäkuonovyötiäinen eli argentiinanvyötiäinen (Dasypus hybridus)
Isopitkäkuonovyötiäinen eli amazonianvyötiäinen (Dasypus kappleri)
Yhdeksänvyövyötiäinen eli vyötiäinen (Dasypus novemcinctus)
Karvapitkäkuonovyötiäinen eli andienvyötiäinen (Dasypus pilosus)
Pohjanpitkäkuonovyötiäinen eli venezuelanvyötiäinen (Dasypus sabanicola)
Brasilianpitkäkuonovyötiäinen eli seitsenvyövyötiäinen (Dasypus septemcinctus)
Dasypus yepesi
Euphractinae
Calyptophractus
Isomyyrävyötiäinen eli isovyötiäismyyrä (Calyptophractus retusus)
Chaetophractus – harjasvyötiäiset eli karvavyötiäiset
Harjasvyötiäinen eli ylänkövyötiäinen (Chaetophractus nationi)
Kiljuharjasvyötiäinen eli bolivianvyötiäinen (Chaetophractus vellerosus)
Isoharjasvyötiäinen eli pampavyötiäinen (Chaetophractus villosus)
Chlamyphorus – myyrävyötiäiset eli vyötiäismyyrät eli kaivajavyötiäiset
Pikkukaivajavyötiäinen eli myyrävyötiäinen eli pikkuvyötiäismyyrä eli pikkukaivajavyötiäinen (Chlamyphorus truncatus)
Euphractus
Kuusivyövyötiäinen (Euphractus sexcinctus)
Zaedyus – kääpiövyötiäiset eli pikkuvyötiäiset
Kääpiövyötiäinen eli pichi eli pikkuvyötiäinen  (Zaedyus pichiy)
Tolypeutinae
Cabassous – paljashäntävyötiäiset
Pohjanpaljashäntävyötiäinen eli keskiamerikanvyötiäinen (Cabassous centralis)
Paraguaynvyötiäinen (Cabassous chacoensis)
Uruguaynvyötiäinen (Cabassous tatouay)
Etelänpaljashäntävyötiäinen eli matogrossonvyötiäinen (Cabassous unicinctus)
Priodontes
Jättiläisvyötiäinen eli isovyötiäinen  (Priodontes maximus)
Tolypeutes – pallovyötiäiset
Etelänpallovyötiäinen eli pallovyötiäinen (Tolypeutes matacus)
Brasilianpallovyötiäinen (Tolypeutes tricinctus)
Breanna Stewart

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Breanna Stewart |  Breanna Stewart |  Breanna Stewart |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten koripallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rio 2016 |  |  |
|  Kultaa | Tokio 2020 |  |  |
|  Kultaa | Pariisi 2024 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Turkki 2014 |  |  |
|  Kultaa | Espanja 2018 |  |  |
|  Kultaa | Australia 2022 |  |  |
Breanna Stewart (s. 27. elokuuta 1994) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän on voittanut kolme olympiakultaa ja kolme maailmanmestaruutta. Vuonna 2018 hänet valittiin maailmanmestaruuskilpailujen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja WNBA:ssa sekä runkosarjan että loppuotteluiden arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Stewart voitti olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016, Tokiossa 2020 ja Pariisissa 2024. Maailmanmestaruuden hän on voittanut Turkissa 2014, Espanjassa 2018 ja Australiassa 2022. Espanjassa hänet valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja tähdistöviisikon jäseneksi. Australiassa hän oli jälleen tähdistöviisikossa. Vuosina 2011 ja 2013 hän voitti kultaa alle 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa; ensimmäisellä kerralla hänet valittiin turnauksen tähdistöjoukkueeseen ja toisella kerralla arvokkaimmaksi pelaajaksi. Vuonna 2010 hän oli voittamassa alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruutta.
Stewart edusti yliopistosarja NCAA:ssa Connecticutin yliopiston Connecticut Huskies -joukkuetta ja voitti historiallisesti neljä peräkkäistä mestaruutta vuosina 2013–2016. Seattle Storm varasi hänet ensimmäisellä varausvuorolla vuonna 2016. Kaudella 2016 hänet valittiin vuoden tulokkaaksi. Kolmannella kaudellaan 2018 hän voitti WNBA:n mestaruuden ja hänet valittiin niin runkosarjan kuin pudotuspelienkin arvokkaimmaksi pelaajaksi. Stewart voitti toisen mestaruutensa kaudella 2020, jolloin hänet valittiin toistamiseen loppuotteluiden arvokkaimmaksi pelaajaksi. Koko sarjan arvokkain pelaaja hän oli jälleen kaudella 2023.
Talvikausina 2016–2017 ja 2017–2018 Stewart on pelannut Kiinassa. Sen jälkeen hän on pelannut talvikaudella Euroopassa ja voittanut kahdesti Euroliigan. Vuonna 2021 hän voitti sarjan venäläisessä UMMC Ekaterinburgissa ja 2023 turkkilaisessa Fenerbahçessa.
Västerfärnebon kirkko

| Västerfärnebon kirkko Västerfärnebo kyrka |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Västeråsin hiippakunta
Seurakunta:  Västerfärnebon-Fläckebon seurakunta
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Västerfärnebon kirkko (ruots. Västerfärnebo kyrka) on kirkkorakennus Västerfärnebon kylässä Salan kunnassa Keski-Ruotsissa.
Västerfärnebon kirkko on suurempi  Västerfärnebon-Fläckebon seurakunnan kahdesta kirkosta. Se on seurakunnan pääkirkko, jossa vietetään jumalanpalvelusta joka sunnuntai kello 10.
Kirkon vanhimmat osat ovat peräisin 1300-luvulta. Senaikainen kirkko oli yksinkertainen, suorakaiteen muotoinen rakennus. Kirkkoa on muunneltu 1400- ja 1700-luvuilla; jälkimmäisessä muutoksessa kirkosta tehtiin ristikirkko, ja torni sijoitettiin rakennuksen keskiosaan.
Kalkkikivinen kastemalja on 1200-luvulta. Alttarikaappi valmistettiin Antwerpenissä noin vuonna 1500; sen keskiosassa on noin 50 tammeen kaiverrettua hahmoa. Vanhin saarnastuoli valmistettiin 1630-luvulla, nykyinen on peräisin vuodelta 1825. Nykyiset urut valmistuivat 1891 ja uudistettiin 1934. Vanhin kattokruunu on vuodelta 1689 ja sijaitsee kuorissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Västerfärnebon kirkko Wikimedia Commonsissa
Västmanlands kommuner och landsting (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Västerfärnebo kyrka
Käännös suomeksi
Välikorva

Välikorva: a) Tärykalvo b) Vasara c) Alasin d) Jalustin ja soikea ikkuna. e) Välikorvaontelo
Välikorva (lat. auris media) on ulkokorvan ja sisäkorvan välissä oleva korvan osa, jossa kuuloluut sijaitsevat. Se on ilman täyttämä tila ohimoluussa. Korvatulehdus on yleensä nimenomaan välikorvan tulehdus.
Rakenne

Välikorva koostuu ohimoluun sisässä olevasta ontelosta. Kirjallisuudessa ontelo jaetaan varsinaiseen välikorvanonteloon (cavitas tympani) ja sen superiorisella puolella sijaitsevaan epitympanumiin (recessus epitympanicus) tai vaihtoehtoisesti välikorvanontelon katsotaan jakautuvan niin, että tärykalvon tasossa on mesotympanum ja sen yläpuolella epitympanum ja alapuolella hypotympanum. Epitympanumista on joka tapauksessa yhteys kartiolisäkkeen antrum mastoideum -ontelon kautta kartiolisäkkeen onteloihin (cellulae mastoideae). Välikorvanonteloa rajaavat pääosin luiset seinämät sekä kalvorakenteet: ulkokorvan ja välikorvan rajapinnassa olevaa kalvoa kutsutaan tärykalvoksi, kun taas välikorvan ja sisäkorvan erottaa toisistaan kaksi kalvorakennetta, pyöreä ikkuna ja soikea ikkuna. Välikorvanontelo on yhteydessä nenänieluun kapean käytävän, korvatorven (tuba auditiva), kautta. Välikorvan seinämiä peittää värekarvallinen hengitystie-epiteeli.
Välikorvanontelo sisältää täryjouhi-nimisen hermon (chorda tympani) ja kolme kuuloluuta: vasaran (malleus), alasimen (incus) ja jalustimen (stapes). Kunkin kuuloluun nimi kuvastaa kyseisen luun muotoa, ja luut ovat järjestyneet ketjuksi joka yhdistää tärykalvon ja soikean ikkunan toisiinsa. Kuuloluihin liittyy kaksi lihasta, vasaraan kiinnittyvä tärykalvon jännittäjälihas (musculus tensor tympani) ja jalustimeen kiinnittyvä jalustinlihas (m. stapedius).
Toiminta

Välikorvan tehtävä on ilman värähtelyn, äänen, välittäminen nesteen täyttämään sisäkorvaan. Ulkokorvan kautta tuleva ääniaalto saa aikaan tärykalvon värähtelyn. Tärykalvon sisäpuolelle kiinnittynyt vasara alkaa värähdellä tärykalvon mukana, ja näin liike siirtyy kuuloluuketjuun ensin alasimeen ja lopulta jalustimeen. Eräillä taajuuksilla välikorva pystyy siirtämään miltei kaiken äänienergian sisäkorvaan, minkä mahdollistaa se, että äänen vastaanottava tärykalvo on pinta-alaltaan 20 kertaa suurempi kuin jalustimen levy, jonka kautta ääni lopulta johtuu sisäkorvaan.
Välikorvassa on myös suojamekanismi liian voimakkailta ääniltä suojautumiseksi, sillä kuuloluuketjun liikkeiden käydessä liian voimakkaiksi tärykalvon jännittäjälihas ja jalustinlihas supistuvat refleksinomaisesti ja estävät kuuloluiden liian voimakkaat liikkeet. Mekanismi aktivoituu kuitenkin melko hitaasti, eikä se tämän vuoksi suojaa korvaa yhtäkkiseltä, voimakkaalta ääneltä kuten laukaukselta tai räjähdykseltä.
Kun korvat ”menevät lukkoon”, kyse on paine-erosta välikorvassa, jolloin tärykalvo ei pääse liikkumaan vapaasti. Välikorvan nieluun yhdistävä korvatorvi on kapea paineentasauskäytävä. Haukotteleminen tai nieleskely voi avata korvatorven, niin että välikorvan paine tasaantuu. Henkilöitä, joiden korvat lukkiutuvat helposti, kehotetaan pureskelemaan purukumia lentokoneen noustessa ja laskeutuessa, jotta korvatorvi avautuisi säännöllisesti.
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti: Kommunikaatioakustiikka, s. 78–80.  Espoo:  TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 1999.  ISBN 951-22-4412-8
Aiheesta muualla

Solunetti: Välikorva eli auris media
Josef Stiegler

| Mitalit> Maa:   Itävalta.Miesten alppihiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Miesten alppihiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Miesten alppihiihto. Olympialaiset  | Maa:   Itävalta> Miesten alppihiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | pujottelu |  |
|  Hopeaa | Squaw Valley 1960 | suurpujottelu |  |
|  Pronssia | Innsbruck 1964 | suurpujottelu |  |
Josef ”Pepi” Stiegler (s. 20. huhtikuuta 1937 Lienz, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä ja olympiavoittaja.
Stiegler saavutti Squaw Valleyn 1960 talviolympialaisten suurpujottelussa hopeaa häviten Sveitsin Roger Staubille 0,4 sekuntia. Pujottelussa hän sijoittui viidenneksi edellään kaksi maanmiestään sekä yksi ranskalainen ja yksi saksalainen. Neljä vuotta myöhemmin Innsbruckin olympialaisissa hän oli pujottelukilpailun ensimmäisen laskun nopein, ja toisen kierroksen kahdeksanneksi nopein aika riitti pitämään hänet kärjessä ja toi hänelle kultaa 0,14 sekunnin erolla yhdysvaltalaiseen William Kiddiin. Suurpujottelussa Stiegler sai pronssia.
Stielanaioi

| Stielanaioi> Στιελαναῖοι(?).Sijainti |
| --- | --- |
 Stielanaioi
Koordinaatit:  37°06′N, 14°33′E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Mazzarrone(?), Catania, Sisilia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  n. 400-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Sikelia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stielanaioi (m.kreik. Στιελαναῖοι(?), Stielanaioi) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella.
Stielanaioin historiasta ei tiedetä juuri mitään, eikä myöskään sen sijaintia tunneta varmuudella. Kaupunki sijoitetaan usein nykyisen Mazzarronen lähelle Sisilian eteläosaan, mutta sen on ehdotettu myös sijainneen lähempänä antiikin Megara Hyblaian kaupunkia. Stielanaioi löi omaa rahaa klassisella kaudella noin vuodesta 460 eaa. lähtien. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Stielanaios (Στιελαναῖος).
Väkivallan vihollinen 4

| Väkivallan vihollinen 4> Death Wish 4: The Crackdown |
| --- | --- |
 Suomalainen VHS-kansikuva.
Ohjaaja:  J. Lee Thompson
Käsikirjoittaja:  Brian Garfield Gail Morgan Hickman
Tuottaja:  Pancho Kohner
Säveltäjä:  John Bisharat Paul McCallum Valentine McCallum
Kuvaaja:  Gideon Porath
Leikkaaja:  Peter Lee-Thompson
Pääosat:  Charles Bronson Kay Lenz John P. Ryan Perry Lopez George Dickerson Soon-Tek Oh Dana Barron Danny Trejo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Cannon Films
Levittäjä:  Cannon Films Netflix
Ensi-ilta:   6. marraskuuta 1987  1990 (videoensi-ilta)
Kesto:  99 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  5 000 000 USD
Edeltäjä:  Väkivallan vihollinen 3
Seuraaja:  Väkivallan vihollinen 5 – kalman kasvot
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Väkivallan vihollinen 4 (Death Wish 4: The Crackdown) on Brian Garfieldin romaanin pohjalta kuvattu kulttimainetta nauttivan elokuvasarjan neljäs osa, jonka ensi-ilta oli vuonna 1987. Jokaisessa osassa nähdään Charles Bronson. Hän esittää arkkitehti Paul Kerseytä, joka kostaa perheensä kohtaamat vääryydet yksinkertaisesti tappamalla rikollisia. Sama perusidea on kaikissa sarjan osissa.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa tutuksi Bronson-lätistelyksi vain kovan toiminnan puutteessa oleville. Hän antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa yhden tähden neljästä.
Kohtelu Suomessa

Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ennakkotarkastuksessa vuonna 1988 ikärajan KK (Kokonaan kielletty) ja näin esti elokuvan laillisen levittämisen Suomessa. Perusteena käytettiin elokuvan raaistavuutta.
Aiheesta muualla > Arvostelut

Tatu Piispanen: Death Wish 4: The Crackdown, Väkivallan vihollinen 4 (1987)  12.1.2011. Elitisti.
Stereoääni

Stereoääni, 2-kanavainen ääni tai yleisemmin pelkkä stereo, tarkoittaa äänentoistossa kahden kaiuttimen, vasen ja oikea sekä vähintään kahden äänikanavan käyttämistä. Stereolla tyypillisimmin lisätään musiikin tilavaikutelmaa sijoittamalla instrumentit, kaiut ja muut efektit stereokuvan eri kohtiin.
Stereofoninen äänentoisto perustuu niin sanottuun phantom- eli lumevaikutelmaan, jossa kahden kaiuttimen välille kuvitellulta janalta (ns. stereokannalta) kuulostaa tulevan ääntä, samoin kuin itse kaiuttimien suunnastakin. Todellisuudessa kaiuttimien väliseltä alueelta ei kuitenkaan koskaan kuulu mitään, vaan kaikki ääni tulee aina vain joko vasemmasta tai oikeasta kaiuttimesta. Tämän lumeilmiön eli uskottavan stereokannan vaikutelman syntyminen riippuu ratkaisevasti äänityksen yhteydessä käytetystä mikrofonisijoittelusta, samoin kuin itse kaiuttimien sijoittelusta kuunteluhuoneessa. Yleensä parhaana kaiutinsijotteluna pidetään sellaista, jossa kaiuttimet ovat kuulijaa kohti käännetyt ja sijaitsevat tasakylkisen kolmion kahdessa kulmassa samalla, kun kuulija itse on kolmion kolmannen kulman  kohdalla.
Kuulokkeiden synnyttämä stereovaikutelma poikkeaa suuresti kaiuttimien tuottamasta. Suurin ero on siinä, että kuulokekuuntelussa kuulijan eteen ei muodostu uskottavan kuuloista stereokantaa, vaan kannan keskelle sijoitetut äänet kuulostavat tulevan ikään kuin kuulijan pään sisältä tai takaa. Tosin tässäkin alkuperäisäänityksen tekniikka vaikuttaa suuresti kuunteluvaikutelmaan; parhaiten kuulokestereossa "toimivat" ns. keinopää-äänitteet, jotka on alun perinkin taltioitu ihmispäätä anatomisesti muistuttavan mikrofonitelineen avulla.
Ensimmäiset stereoäänilevyt ilmestyivät Yhdysvalloissa vuonna 1958. Ensimmäiset stereofonisten radiolähetysten standardit hyväksyttiin vuonna 1961, ja tv-lähetysten standardit vuonna 1984. Nykyisin stereoääntä käytetään lähes kaikessa sähköisessä mediassa, kuten CD-musiikissa, televisiossa ja äänenpakkaustiedostoissa.
Kirjallisuutta

Toivanen, Jarmo: Teknillinen akustiikka, "Kaiuttimet", s. 261-359.  Espoo:  Otakustantamo, 1976.  ISBN 951-671-123-5
Vuorikiipeily

Vuorikiipeilijöitä nousemassa Mont Blancille.
Vuorikiipeilijöitä laskeutumassa Aiguille du Midin rinnettä Ranskan Alpeilla.
Vuorikiipeily on harrastus ja urheilulaji, jossa kiivetään vuoren rinteitä, seinämiä ja harjanteita pitkin. Tavoitteena on usein huippu, mutta se voi myös olla seinämän, harjanteen tai pilarin yläosa eli tietyn reitin nouseminen.
Vuorikiipeilijöiden tavoittelemia kilpailullisia saavutuksia ovat olleet
nousu ensimmäisenä jollekin huipulle
nousu mahdollisimman monelle tiettyyn ryhmään kuuluvalle huipulle, esimerkiksi Alppien yli 4 000 metriä, Himalajan yli 8 000 metriä sekä eri maanosien korkeimmat vuoret – Seitsemän huippua)
uusi reitti, nykyisin erityisesti täysin vapaasti kiiveten (Red Point -tyyli)
Vuorikiipeilijöitä Mount Blancin lähellä Ranskan Alpeilla.
Tärkeintä ovat kuitenkin kunkin omat tuntemukset, omat uudet saavutukset ja onnistumisen ilo riippumatta reittien yleisistä vaikeusasteista.
Ensimmäinen suomalainen vuorikiipeilijä oli Matti A. Jokinen. Ensimmäisinä suomalaisina Himalajan 8 000 metrin korkuisille vuorille yrittivät Harry Hakomäki ja Paavo Saarela nousten 1991 Karakorumilla 8 048 metrin korkuisella Broad Peak -vuorella 7 800 metrin korkeuteen.  Tunnetuin nykyinen suomalainen Himalajan vuorikiipeilijä on Veikka Gustafsson. Maailman tunnetuin lienee Edmund Hillary, joka kävi ensimmäisenä Mount Everestillä.
Harrastaminen > Kurssit

Vuorikiipeilyn aloittamista voi helpottaa osallistumista valmiille kursseille. Erilaisia kursseja on lukuisia ja niiden hinnat vaihtelevat suuresti. Hinnat vaihtelevat yleisimmin tuhannen dollarin molemmin puolin.
Harrastaminen > Haasteet > Kunto

Vuorikiipeily on hyvin rankka laji sekä fyysisesti että henkisesti. Huiputtamisen aikana vuorelle saattaa helposti vuoresta riippuen muodostua laajoja sääongelmia, joiden voittamiseen kiipeilijä tarvitsee sisua ja rohkeutta.