stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johanna Viitanen
Aiheesta muualla

Johanna Viitasen kotisivut
Vikingarna

| Vikingarna |
| --- | --- |
 Yhtyeen laulajana vuodesta 1978 ollut Christer Sjögren
Tiedot
Toiminnassa:  1958–2004 2016-
Tyylilaji:  dansband
Jäsenet:  Christer Sjögren  Erik Lihm  Tony Erikson  Kenth Andersson  Johan Norgren  Lasse Wellander
Entiset jäsenet:  Lasse Westmann  Anders Erixon  Stefan Borsch  Klas Anderhaal  Tord Sjöman  Per-Anders Carlsson  Börje Gunnarsson  Lars-Åke Svantesson  Jörgen Arnemar
Levy-yhtiö:  EMI (1973-1974, 1988-2004), Mariann Records (1975-1987)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vikingarna oli ruotsalainen dansband, joka oli toiminnassa aina vuodesta 1958 vuoteen 2004. Sen hittejä olivat mm. "Hallå Västindien", "Den stora dagen", "Till mitt eget Blue Hawaii" ja "Kan man älska nå'n på avstånd". Vuonna 2004 yhtye lähti jäähyväiskiertueelle, mikä päätti bändin yli 40 vuotta kestäneen uran.
Vuonna 2016 yhtye ilmoitti tekevänsä paluun nimellä Nya Vikingarna, solistinaan Kenneth Wahlberg.
Vikingarna on myynyt yhteensä yli 11 miljoonaa albumia. Vuonna 2009 yhtyeen albumi Kramgoa låtar 9 – Hallå Västindien (1981) pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Diskografia > Albumit

Det går som en dans 5 (1973)
Här kommer Vikingarna (1974)
Kramgoa låtar 1 (1975)
Kramgoa låtar 2 (1975)
Kramgoa låtar 3 (1976)
Kramgoa låtar 4 (1977)
Kramgoa låtar 5 (1977)
The Vikings Export (1978)
Kramgoa låtar 6 (1978)
Kramgoa låtar 7 - Djingis Khan (1979)
Greatest Hits (1979)
Vikingarnas julparty (1979)
Kramgoa låtar 8 - Mot alla vindar (1980)
Kramgoa låtar 9 - Hallå Västindien (1981)
Kramgoa låtar 10 - Den stora dagen (1982)
Kramgoa låtar 11 - Save Your Love (1983)
Kramgoa låtar 12 - Albatross (1984)
Kramgoa låtar 13 (1985)
Julens sånger (1985)
Kramgoa låtar 14 (1986)
Kramgoa låtar 15 (1987)
Kramgoa låtar 16 (1988)
Kramgoa låtar 17 (1989)
Kramgoa låtar 18 (1990)
Kramgoa låtar 19 (1991)
Gitarrgodingar (1991)
Kramgoa låtar 20 (1992)
Vikingarna Gold! (1993)
Kramgoa låtar 1995 (1995)
Kramgoa låtar 1997 (1997)
Kramgoa låtar 1998 (1998)
Kramgoa låtar 1999 (1999)
Kramgoa låtar 2000 (2000)
100% Vikingarna (2000)
Kramgoa låtar 2001 (2001)
Kramgoa låtar 2002 (2002)
100% Guldfavoriter (2003)
Vikajärvi

Vikajärvi on kylä Rovaniemellä Sodankylään johtavan valtatie 4:n  varrella. Kylässä on yli 90 taloutta ja noin 180 asukasta. Vikajärvellä on ala-aste ja kauppa. Kylä sijaitsee saman nimisen järven länsirannalla.
Kirjallisuutta

Pirttijärvi, Aarne: Missä Vika? : Vika-nimisen kylän historia. Omakustanne, 2010. ISBN 978-952-92-8102-2.
Rovaniemen kaupunginosat ja kylät
Alakorkalo
Ala-Nampa
Auttinseutu
Hirvas
Jaatila
Juotasniemi
Karvonranta
Katajaranta
Kauko
Kiiruna
Kivitaipale
Kolpene
Korkalovaara
Koskenkylä
Lehtojärvi
Leipee
Lohiniva
Marrasjärvi
Marraskoski
Meltaus
Misi
Muurola
Narkaus
Niesi
Nivankylä
Nivavaara
Norvajärvi
Oikarainen
Ojanperä
Olkkajärvi
Ounasrinne
Paavalniemi
Patokoski
Pekkala
Perunkajärvi
Petäjäinen
Pisa
Pullinranta
Pöykkölä
Rantaviiri
Rautiosaari
Ruikka
Saarenkylä
Sinettä
Santamäki
Sonka
Syväsenvaara
Tapionkylä
Tennilä
Teollisuuskylä
Tiainen
Tuhnaja
Vaarala
Vanttausjärvi
Vanttauskoski
Vennivaara
Viiri
Vikajärvi
Välijoki
Ylikylä
Yli-Nampa
Ulla-Maija Vikman

Ulla-Maija Vikman (s. 11. lokakuuta 1943 Oulu) on suomalainen tekstiilitaiteilija ja muotoilija.
Vikmanin vanhemmat ovat ylimetsänhoitaja Askal Vikman ja Maija Vikman (s. Huotari). Hän valmistui teolliseksi muotoilijaksi  Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1968 ja sen jälkeen tekstiilitaiteilijaksi  Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1974. Taiteilijanuransa alkuvaiheissa Vikman toimi muotoilijana muun muassa Riihimäen Lasi Oy:ssä. Sittemmin hän on kuitenkin suuntautunut nimenomaan tekstiilitaiteeseen.
Vikmanin tekstiilitaideteokset on tehty useimmiten viskoosilangoista, jotka hän värjää tekstiiliväreiillä kahteen tai kolmeen kertaan. Yläosastaan kiinnitetyt langat putoavat vapaasti tilaan ja muodostavat vaihtelevan väripinnan, jossa eriväriset kuidut liikkuvat ilmavirrassa. Pinnan kolmiulotteisuus, säikeitten liike ja valon heijastukset synnyttävät teoksiin monia sävyjen vaihteluita. Teokset ovat muutoin varsin vähäeleisiä ja perustuvat yksinkertaisiin viivojen ja värialueiden sommitelmiin. Pääasialliseksi materiaalikseen Vikman on valinnut viskoosin, koska sillä on hyvät valonheijastusominaisuudet ja hän saa värjätyt kuitunsa suorastaan hohtamaan valossa.
Ornamo valitsi Vikmanin Vuoden tekstiilitaiteilijaksi vuonna 1992. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2007. Vuonna 2011 hän sai Pro Finlandia -mitalin.
Kirjallisuutta

Vikman, Ulla-Maija: Töitä – Works. Kustannus Oy Taide, 2007. ISBN 978-951-608-076-8.
Viisi naista: Tuula Falk, Brita Flander, Kristina Riska, Janna Syvänoja, Ulla-Maija Vikman. Suomalaisen muotoilun edistämiskeskus Design Forum Finland, 1997.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)
Karjalaiset (heimo)

| Karjalaiset |
| --- | --- |
 Historiallinen Karjalan vaakuna.
Asuinalueet:   Pohjois-Karjala  Etelä-Karjala
Kielet:  kaakkoismurteet savolaismurteet
Uskonnot:  luterilaisuus ortodoksisuus
Karjalan historiallinen maakunta Suomen nykyisen valtiorajan mukaan
Karjalaiset ovat Karjalan maakuntien itämerensuomalaisia asukkaita, jotka ovat viimeistään keskiajalta lähtien muodostaneet kaksi erillistä ryhmää. Tässä artikkelissa käsitelty Suomen karjalainen heimo on osa suomalaista kansaa. Venäjällä sekä myös Suomessa asuvat karjalaiset ovat oma kansansa. Saman nimen käyttäminen kahdesta erillisestä mutta toisilleen läheisistä ihmisryhmästä on aiheuttanut väärinkäsityksiä.
Suomessa suomalaiseen karjalaisten heimoon kuuluvia suomalaisia asuu Etelä-Karjalan ja Pohjois-Karjalan maakunnissa, jotka ovat osa Suomen historiallisiin maakuntiin kuuluvaa Karjalan historiallista maakuntaa. Eri puolilla muuta Suomea asuu toista maailmansotaa seuranneiden alueluovutusten jälkeen pääosin entisestä Viipurin läänistä muualle Suomeen asutettua Karjalan siirtoväkeä historiallisen Karjalan maakunnan kaakkois- ja itäosista.
Suomen karjalaiset Etelä-Karjalassa sekä entisen Viipurin läänin länsiosista kotoisin olevat siirtokarjalaiset puhuvat suomen kielen itämurteisiin kuuluvia kaakkoismurteita. Suomen karjalaiset Pohjois-Karjalassa puhuvat pääosin suomen kielen itämurteisiin kuuluvia savolaismurteita.
Karjalan kieltä puhuvia ovat entisen Viipurin läänin itäosista kotoisin olevat Suomen karjalankieliset eri puolilla Suomea sekä eräiden niin sanottuihin Vienan runokyliin kuuluvien Kuhmon ja Suomussalmen kylien asukkaat lähellä Suomen ja Venäjän rajaa Kainuun maakunnassa.
Venäjällä karjalaisten kansan asuinalueita ovat Karjalan tasavalta ja Tverin Karjala sekä osat Murmanskin aluetta ja Leningradin aluetta. Karjalaiset Venäjällä puhuvat karjalan kieltä. Karjalan kielessä erot murteiden välillä ovat suuret. Päämurteita ovat varsinaiskarjala ja livvinkarjala. Aiemmin karjalan kielen murteeksi luettu lyydin kieli luetaan nykyään yleensä omaksi kielekseen.
Karjalaisen kansan ja karjalaisen heimon historiat > Rautakautinen muinais-Karjala

Karjalaiset muotoutuivat omaksi heimokseen viikinkiajalla 700–800-luvuilla. Tuolloin alueelle saapui suomensukuisia uudisasukkaista kahdesta ilmansuunnasta: osa tuli vesistöreittejä pitkin Volgan suunnalta, osa puolestaan läntisestä Suomesta. Karjalaiset eli Korelan (Käkisalmen) seudun asukkaat mainitaan omana ryhmänään ensimmäisen kerran vuonna 1143, tosin skandinaavisissa saagoissa mainitaan jo aikaisemmin paikannimet Kirjalabotn (Karjalanpohja) ja Kirjalaland. Vielä tuolloin karjalaiset eivät muodostaneet yhtenäistä kansaa tai valtiota vaan elivät suhteellisen erillisinä yksikköinä muun muassa Karjalankannaksella, Viipurinlahden ympäristössä sekä Laatokan länsi- ja pohjoisrannalla. Näillä alueilla muotoutui niin sanottu muinaiskarjalan kieli, jonka puhujia siirtyi rautakauden loppuvaiheessa ja keskiajalla myös Savoon, Vienan rannoille ja jopa Pohjois-Pohjanmaalle.lähde?
Karjala joutui Novgorodin valtaan 1200-luvulla, jolloin se muodosti Käkisalmesta (Korelasta) käsin hallitun alueen. Karjala mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin volostina eli hallintoalueena vuonna 1270. Ruotsi valtasi jalansijan Karjalankannakselta vuonna 1293 valloittamalla karjalaisten kauppapaikkana toimineen Viipurin. Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Novgorod luovutti Ruotsille Äyräpään, Jääsken ja Savilahden.lähde?
Karjalaisen kansan ja karjalaisen heimon historiat > Karjalan kansa jakaantuu

Karjalan asutus jakaantui keskiajalla, kun Karjala jaettiin Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Ruotsin ja Novgorodin kesken. Valtakunnanraja muodosti myös sekä kahden eri kirkkokunnan välisen että kulttuurisen rajan ja vaikutti ratkaisevasti muinaiskarjalan kielen jakautumiseen toisaalta karjalan kielen ja toisaalta suomen kielen kaakkoismurteiden esiasteeksi. Rajan Ruotsin puoleiseen Viipurin Karjalaan saapui keskiajalla läntisiä uudisasukkaita, joiden puhumat suomen länsimurteet vaikuttivat alueella puhuttuun kieleen niin, että uuden ajan alkuun tultaessa alueelle oli syntynyt suomen kaakkoismurteiden esimuoto.
Karjalaisen kansan ja karjalaisen heimon historiat > 1600-luvun väestömuutos Karjalassa

1600-luvulla Ruotsin alaisuuteen joutui sotien seurauksena ortodoksisia karjalaisia, joita asui silloisen Käkisalmen läänin (muun muassa nykyinen Pohjois-Karjala) alueella. Tätä ortodoksiväestöä pakeni sotien ja uskonnollisen vainon vuoksi muun muassa Tverin alueelle. Monissa pitäjissä paikalleen jääneet ortodoksit kääntyivät muutaman sukupolven kuluessa luterilaisiksi. Tyhjiksi jääneille maille taas tuli luterilaista väestöä, joka läänin pohjois- ja keskiosissa oli suurelta osin savolaistaustaista. Näitäkin Karjalan uusia asukkaita alettiin vähitellen kutsua karjalaisiksi. Heidän perujaan Pohjois-Karjalassa puhuttu murre liittyy savolaismurteisiin eikä eteläisemmässä Karjalassa puhuttuihin kaakkoismurteisiin. Käkisalmen läänin eteläosassa Karjalankannaksella tyhjiksi jääneet alueet asutettiin paljolti Länsi-Karjalasta eli Äyräpään, Jääsken ja Lappeen kihlakunnista käsin, mistä syystä läänin eteläosan murre on ollut suomen kielen kaakkoismurretta eli karjalaismurretta.
Karjalaisen kansan ja karjalaisen heimon historiat > Suomen ja karjalan kielen puhujat 1600-luvun jälkeen

Ruotsin ja sittemmin itsenäisen Suomen alueelle jäänyt ortodoksiväestökin suureksi osaksi siirtyi puhumaan suomea (savoa tai kaakkoismurretta) jo varhaisessa vaiheessa. Poikkeuksen tässä muodostivat niin sanotun Raja-Karjalan asukkaat. Venäjän valtaan jääneessä Itä-Karjalassa suomesta eroava karjalan kieli on säilynyt näihin päiviin saakka, joskin sen puhujien määrä on 1900-luvulla romahtanut.
Karjalaiset Suomessa

Suomalaisten karjalaisten kotiseutua oli Suomelle kuulunut Karjalan alue, jonka pääosa kuului Viipurin lääniin ja pohjoisosa Kuopion lääniin. Alueluovutusten jälkeen näistä alueista jäi Suomelle nykyisten Etelä-Karjalan ja Pohjois-Karjalan maakuntien alue. Kun Suomessa puhutaan karjalaisista, käytetään sanaa useimmiten juuri tässä merkityksessä. Tällöin karjalaisiksi kutsutaan Etelä-Karjalan ja Pohjois-Karjalan asukkaita sekä luovutetun Karjalan alueilta evakkoon lähteneitä karjalaisia. Tänä päivänä arviolta jopa joka kolmannen suomalaisen juuret juontavat Karjalaan.
Suomen Etelä-Karjalan maakunnassa puhutaan suomen kaakkoismurteita, kun taas Pohjois-Karjalassa puhuttu murre lukeutuu suomensavolaismurteiden itäiseen ryhmään. Murreraja kulkee Parikkalan kunnan tienoilla. Niin etelä- kuin pohjoiskarjalaisetkin itse kuitenkin kutsuvat murteitaan karjalan murteeksi tai vain karjalaksi, ja murteesta huolimatta pohjoiskarjalaisiakin pidetään yleensä karjalaisina eikä savolaisina, tosin osa heistä mieltää itsensä itäsuomalaisiksi.lähde?
Karjalaisevakkoja asutettiin kaikkialle Suomeen, minkä vuoksi karjalaiset ovat nykyisin levittäytyneet laajalle, mutta he ovat sulautuneet kaikkiin paikallisiin väestöihin.
Osa Suomen karjalaisista on rajakarjalaisten ja vienankarjalaisten karjalankielisiä jälkeläisiä. Suomen karjalankieliset ovat pääasiassa ortodokseja ja kuuluvat etnisesti samaan ryhmään, kuin Venäjän karjalankieliset.
Karjalaiset Suomessa > Karjalaisiin liittyviä mielikuvia

Karjalaisten on sanottu olevan eläväisiä, iloisia ja musikaalisia. Tämä stereotypia yleistyi 1800-luvun puolivälissä, jolloin muun muassa Zacharias Topelius ja Johan Vilhelm Snellman rakensivat suomalaisen kansakunnan identiteettiä. Heidän aikanaan luotuja Suomen historiallisia maakuntia vastaaviksi ajateltujen heimojen tyypittelyjä opetettiin sukupolvien ajan kouluissa täytenä totena. Historiantutkija Heikki Ylikankaan mukaan karjalaisia oli aiemmin pidetty kyräilevinä ja vihamielisinä.lähde?
Kaarlo Hännisen Kansakoulun maantieto ja kotiseutuoppi yksiopettajaisia kouluja varten vuodelta 1929 sanoo karjalaisista seuraavaa: "Karjalainen on solakkavartaloinen ja pitempi. Silmät ovat tummemmat, tukka tavallisesti ruskea ja usein kihara. Luonteeltaan karjalainen on reipas, puhelias ja toimelias. Hänellä ei kuitenkaan ole hämäläisen sitkeyttä töissään. Se nähdään varsinkin siinä, että hänellä ei ole maanviljelyyn niin suurta halua kuin hämäläisillä. Sen sijaan tekee hän mielellään kauppaa. Karjalainen rakastaa laulua ja soittoa."
Karjalaiset Venäjällä

Venäjällä karjalaisten kansan pääasiallisia asuinalueita ovat Karjalan tasavalta ja Tverin Karjala. Karjalaiset ovat vanhastaan puhuneet karjalan kieltä, mutta 2000-luvulle tultaesssa venäjä on vallannut alaa niin, että karjalaa puhuu enää lähinnä vain iäkäs maaseudun väestö, kielen siirtyminen sukupolvelta toiselle on liki täysin lakannut ja nuorista karjalaisista karjalan kieltä puhuu enää vain harva.
Karjalan kielessä erot murteiden välillä ovat suuret. Päämurteita ovat varsinaiskarjala ja livvinkarjala. Aiemmin karjalan kielen murteeksi luettu lyydin kieli luetaan nykyään yleensä omaksi kielekseen.
Aiheesta muualla

Karjalan Liitto.
Aikajana – Karjalan historia.
Karjala – kieli, murre ja paikka.
Karjalaisten historiaa, identiteettiä ja kulttuurimaisemaa (Arkistoitu – Internet Archive).
YLE Elävä arkisto – Vienankarjalaisten joulunviettoa Kuhmossa.
Karjalan isännänviiri. Mustapunaista yhdistelmää on pidetty karjalaisten tunnuksena, ja esimerkiksi hautajaisissa sitä voidaan käyttää kukkavihkon nauhojen väreinä.
Marita Viitasalo-Pohjola

Marita Viitasalo Kuusankoskella maaliskuussa 1987.
Varpu Marita Hannele Viitasalo-Pohjola (s. 13. joulukuuta 1948 Mäntyharju) on suomalainen pianisti ja lehtori. Tasavallan presidentti myönsi hänelle marraskuussa 2006 Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin.
Viitasalon isä oli kuoronjohtaja ja Ullavan kuvataiteen ja musiikin viikon taiteellinen johtaja Väinö Viitasalo. Marita Viitasalo-Pohjolan sisar on huilutaiteilija Eeva Viitasalo-Korolainen, ja suuri osa muustakin perheestä on musiikkialalla tai harrastaa musiikkia.
Viitasalo-Pohjola suoritti diplomin Sibelius-Akatemiasta 1972. Hän suoritti loppututkinnon Accademia di Santa Ceciliassa Roomassa ja opiskeli Dieter Weberin johdolla Wienissä Hochschule für Musik und Darstellende Kunstissa, jossa hän suoritti diplomin 1976. Hän on saavuttanut kolmannen sijan Maj Lind -pianokilpailussa 1968. Viitasalo-Pohjola opettaa pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa ja on vuodesta 1989 Espoon pianoviikon taiteellinen johtaja.
Viitasalo-Pohjola on pitänyt eri puolilla maailmaa omia konsertteja ja tehnyt paljon yhteistyötä oopperalaulaja Soile Isokosken kanssa. Vuonna 1986 hän perusti Trio Finlandian, jonka kanssa hän on kiertänyt Euroopassa, Amerikassa ja Aasiassa. Klassisen ohjelmiston lisäksi trio on esittänyt suomalaista nykymusiikkia. Viitasalo-Pohjola on tehnyt soololevyjä, muun muassa Sibeliusta, ja levytyksiä myös esimerkiksi Soile Isokosken kanssa.
Marita Viitasalo-Pohjolan puoliso on laulaja (baritoni) ja konserttitoimiston johtaja, merkonomi Pekka Kalervo Pohjola (s. 14. elokuuta 1944 Pori).
Kirjallisuutta

Kuusisaari, Harri: Duo: Soile Isokoski ja Marita Viitasalo. Minerva, 2007.
Aiheesta muualla

Marita Viitasalo-Pohjolan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Esittely (Arkistoitu – Internet Archive)
Esittely
Väinö Viitasalon muistokonsertti (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Viikunakaija

| Viikunakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Siniviikunakaijat Cyclopsitta
Laji::  diophthalm
Kaksiosainen nimi
 Cyclopsitta diophthalma  Hombron & Jacquinot, 1841 
Katso myös
   Viikunakaija Wikispeciesissä   Viikunakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viikunakaija (Cyclopsitta diophthalma) on pienikokoinen oseanialainen kaijalaji. Lajin entinen tieteellinen sukunimi oli Opopsitta.
Koko ja ulkonäkö

Viikunakaija on 13–16 cm pitkä ja painaa 42–55 g. Lajista tunnetaan seitsemän alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta vaaleampi. Päässä ja kurkussa on punaista, sinistä ja mustaa kuviointia. Nokka on harmaa ja kärjestä musta, iiris tummanruskea ja koivet vihertävänharmaat. Sukupuolet eroavat pään kuvioinnin perusteella siten että naaraalta enimmäkseen puuttuu punainen väri. Nuori lintu muistuttaa naarasta.
Linnut liikkuvat tavallisesti pareittain tai pienissä muutaman yksilön parvissa puiden latvustoissa. Ruokaillessaan ne ovat hiljaisia ja vaikeasti havaittavia, mutta lennellessään ne päästävät kuuluvia kutsuääniä. Yöksi ne kokoontuvat tiettyihin yöpymispuihin, joissa voi yöpyä pari sataa yksilöä.
Esiintyminen

Viikunakaija elää Papua-Uusi-Guineassa, ei kuitenkaan sisämaan korkeimmassa vuoristossa, ja lähisaarilla sekä paikoin Australian itä- ja koillisosissa. Sen populaatio on kooltaan noin 100 000 yksilöä ja elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Australialainen alalaji coxeni on äärimmäisen uhanalainen.
Elinympäristö

Laji elää alavien maiden sademetsissä ja myös muunlaisissa metsäympäristöissä alle 1 600 m:n korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Luonnossa pesä on puussa olevassa kolossa. Munia on kaksi ja haudonta-aika on 21 päivää. Poikaset jättävät pesän 27–52 päivän ikäisinä.
Ravinto

Viikunakaija syö ainakin hedelmiä, ennen kaikkea viikunoiden siemeniä, sekä kukkien mettä, sieniä, jäkälää ja hyönteisten toukkia.
Projektio (psykologia)

Projektio  (lat. proiacere 'heittää eteen') eli sijoittaminen on psykologian ja psykiatrian käsite, jolla tarkoitetaan omien mielensisältöjen heijastamista toiseen ihmiseen tai muuhun ulkoiseen kohteeseen. Projektio kuuluu ns. defenssimekanismeihin. Asianosainen ei välttämättä ole tietoinen projektiostaan eikä oivalla, että hän havainnoi omaa psyykkistä todellisuuttaan ikään kuin se olisi objektiivista todellisuutta. Kyseiset mielensisällöt koetaan usein torjuttaviksi, ja ne saattavat ärsyttää tai ahdistaa asianosaista itseään. Myös toiveita ja unelmia voidaan projisoida.
Melanie Kleinin perustamassa psykoanalyyttisessa koulukunnassa erotetaan lisäksi projektiivinen identifikaatio (sijoittava samastuminen). Siinä asianosainen käyttäytymisellään aiheuttaa projektion kohteessa sellaisia tunnetiloja, joita hän kohteeseen projisoi.
Viipurin maalaiskunta

| Viipurin maalaiskunta Viborgs landskommun> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Viipurin kihlakunta
Kuntanumero:  930
Perustettu :  1869
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  613,93 km²   (12.3.1940)
– maa:  585,89 km²
– sisävesi:  28,04 km²
Väkiluku:  19 842   (31.12.1939)
– väestötiheys:  33,9 as./km²
Viipurin maalaiskunnan epävirallinen perinnevaakuna.
Viipurin maalaiskunta (ruots. Viborgs landskommun) on Viipurin läänissä sijainnut entinen Suomen kunta, jonka alue nykyisin kuuluu Venäjälle. Viipurin maalaiskunta ympäröi Viipurin kaupunkia ja Viipurinlahden pohjukkaa. Kunta rajoittui lännessä Säkkijärveen, Vahvialaan ja Nuijamaahan, pohjoisessa Jääskeen ja Antreaan, idässä Heinjokeen ja Kuolemajärveen sekä etelässä Johannekseen ja Viipurille kuuluneeseen Uuraaseen. Viipurin maalaiskunnassa oli myös Ihantalan kirkonkylä, jossa kuuluisat taistelut käytiin.
Historia

Viipurin pitäjä lienee muodostunut Torgils Knuutinpojan ristiretken ja Viipurin linnan perustamisen jälkeen vuonna 1293. Ensimmäinen kirjallinen maininta Viipurin pitäjästä on vuodelta 1347, Ruotsin kuninkaan Maunu Eerikinpojan verotusta koskevassa käskykirjeessä. Viipurin pitäjä  oli pinta-alaltaan laaja, käsittäen koko myöhemmän Rannan kihlakunnan alueen. Siitä erotettiin aikojen kuluessa linnan eli Siikaniemen seurakunta (joka oli olemassa ainakin vuosina 1542–1710), Säkkijärvi, Koivisto, Johannes, osia Nuijamaasta ja Vahvialasta sekä kaupungin eri seurakunnat.
Viipurin maalaiskunnassa sijaitsi useita viipurilaisten kauppiassukujen hallitsemia kartanoita. Nykyään niistä ovat olemassa ainoastaan Monrepos ja Kiiskilän kartano.
Kylät 1939

Ahokas, Alasommee, Alasäiniö, Haankylä (myös Haka), Hapenensaari, Hämäläinen,  Ihantala, Juustila (myös Juustilanjoki), Jyrkilä, Järvelä, Kaipola,  Karppila, Kaukola, Kiiskilä, Kilpeenjoki, Kilpeenjoki–Sydänmaa, Kilpeenjoki–Vakkila,  Konkkala, Korpelanautio, Kurikkala, Kähäri, Kärki, Kärstilä, Lahti, Lavola, Leppälä, Lihaniemi, Lyykylänjärvi, Mannikkala, Mälkki, Naulasaari, Nikoskela, Nuoraa, Näätälä, Pakkainen, Parkaus, Perojoensuu, Pien-Merijoki, Pietilä, Pihkala, Piispansaari,  Porkansaari,  Rapattila, Rasalahti, Repola–Lyykylä, Repola–Tervajoki, Rikkola, Ryysylä, Rääsiälä, Saarela, Samola, Savolainen, Suur-Merijoki, Suurpero, Tali, Terävälä, Tikkala, Tirhiä, Uskila, Uusikartano, Vahvaniemi, Vatikivi, Ventelä,  Ykspää, Ylivesi, Yläsommee, Yläsäiniö
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 27 koulupiiriin.
Asukasluvun kehitys

| Viipurin maalaiskunnan asukasluku 1880–1940 > Vuosi | Viipurin maalaiskunnan asukasluku 1880–1940 > Asukasluku | Viipurin maalaiskunnan asukasluku 1880–1940 > Huomautukset | Viipurin maalaiskunnan asukasluku 1880–1940 >  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1880 | 14 891 |  |  |
| 1890 | 17 825 |  |  |
| 1900 | 18 773 |  |  |
| 1910 | 36 688 | Aluejärjestelyissä vuonna 1906 siirrettiin 3 877 henkeä Viipurin mlk:sta uuteen Nuijamaan kuntaan ja 2 443 henkeä Viipurin kaupunkiin. |  |
| 1920 | 46 364 |  |  |
| 1930 | 29 681 | Aluejärjestelyissä vuonna 1921 siirrettiin 4 642 henkeä Viipurin mlk:sta uuteen Vahvialan kuntaan, vuonna 1924 13 242 henkeä ja vuonna 1928 3 074 Viipurin mlk:sta Viipurin kaupunkiin. |  |
| 1939 | 19 842 | Aluejärjestelyissä vuonna 1932 siirrettiin 858 henkeä ja vuonna 1933 11 271 henkeä Viipurin mlk:sta Viipurin kaupunkiin. |  |
| 1940 | 18 571 | Luku ei täysin tilastokelpoinen, koska väestö oli siirtynyt pois kunnan alueelta ja osa oli siirtynyt kirjoille sijoituspaikkakunnilleen.  |  |
Kun Viipurin maalaiskunta muun luovutetun Karjalan kanssa valloitettiin takaisin jatkosodan alussa ja palautettiin muun Suomen yhteyteen, paluumuutto alkoi myös Viipurin maalaiskunnan alueelle. Vuoden 1941 loppuun mennessä Viipurin maalaiskunnan alueelle oli palannut 2 047 asukasta. Vuodet 1942 ja 1943 olivat vilkkaita paluumuuton vuosia ja vuoden 1943 lopulla palanneita oli jo 10 870. Paluumuutto jatkui edelleen 1944, mutta Neuvostoliiton suurhyökkäyksen vuoksi suurin osa Viipurin maalaiskunnasta evakuoitiin kesäkuun 16.–17. päivinä.
Viipurin maalaiskunnan väestöä asutettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin Uudenmaan kuntiin: Hyvinkään mlk, Lohjan mlk, Nurmijärvi, Tuusula ja Vihti.