stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Artemis II

Yhteenveto Artemis II -lennon suunnitelmasta.
Artemis II on Artemis-ohjelman tuleva toinen lento. Lentoa on lykätty aikaisemmasta suunnitelmasta ja tarkoitus on laukaista huhtikuussa 2026. Lentoa lykättiin koska Orion-kapselin lämpösuoja kului ennakoimattomasti ensimmäisellä Artemis I -lennolla. Myös tulevaa Artemis III -lentoa on lykätty tästä johtuen.
Lennolla neljä astronauttia kiertää Kuun.
Lennolla olevien astronauttien nimet julkaistiin 3. huhtikuuta 2023. Lennon miehistössä ovat komentaja Reid Wiseman, lentäjä Victor Glover ja tehtäväspesialistit Christina Koch sekä Jeremy Hansen. Hansen on Kanadan avaruusjärjestön (CSA) astronautti ja ensimmäinen Yhdysvaltain ulkopuolinen, joka lentää Kuun ympäri. Kymmenen päivän tehtävä ei jää Kuun kiertoradalle eikä laskeudu vaan kiertää sen vapaasti.
Ennen Maan kiertoradalta lähtöä miehistö testaa kykyä ohjata Orion-alusta käsin Space Launch System (SLS) -raketin ylemmän osan (interim cryogenic propulsion stage, ICPS) lähellä. Lennon aikana miehistö testaa aluksen elossapito-, kommunikaatio- ja navigointijärjestelmiä.
Aitoluterilaiset

Aitoluterilaiset ovat luterilaisuuden alkuvaiheessa syntynyt ryhmittymä. Heitä kutsutaan joskus gneesioluterilaisiksi. Sana gnesios tarkoittaa suomeksi aitoa. Nimitys tuli siitä, kun ryhmittymä katsoi edustavansa Martti Lutherin kuoltua hänen aitoa oppiaan. Aitoluterilaisilla oli yliopisto Jenassa.lähde?
Oppi

Aitoluterilaisten teologiassa oli hallitsevaa ihmisen täydellinen syntiturmelus, vanhurskauttaminen ja Jumalan armo.
Vuoden 1556 Eisenachin synodissa aitoluterilaiset jakaantuivat kahtia ja suurin osa liittyi filippisteihin. 
Kyseisessä kokouksessa hyväksyttiin lain kolmas käyttö yksimielisyyden ohjeeseen. Poach ei hyväksynyt lain kolmatta käyttöä ja lausui: "Hyviin tekoihin ei lakia ensinkään tarvita ainoastaan usko välimieheen, Kristukseen, on välttämätön sekä vanhurskaudeksi että hyvien tekojen syntymiseksi". Esimerkiksi L. Hakolan tutkimus "Usus legis" on todennut vähemmistöön jääneen aitoluterilaisuuden edustaneen lain kolmannesta käytöstä Lutherin käsityksiä. Myöhemmin aitoluterilaiset ja filippistit kiistelivät myös synergismistä, eli siitä, kuuluuko ihmisen tehdä yhteistyötä Jumalan kanssa pelastuakseen. Aitoluterilaiset joutuivat myös väittelyihin ehtoollisesta erityisesti kryptokalvinistien kanssa.lähde?
Oppi > Ubikviteettioppi

Ubikviteettioppi eli Kristuksen todellinen läsnäolo ehtoollisessa nousi 1550-luvulla oikeaoppiseksi luterilaiseksi dogmiksi. Ehtoolliskäsityksen perusteella luterilaiset erottuivat kalvinilaisuudesta ja tuomittiin Kristuksen paikallinen kohoaminen Jumalan oikealle puolelle kerettiläisyydeksi. Kiistojen seurauksena kalvinistista ehtoollisoppia tulkittiin spritualistisemmin kuin Jean Calvin itse teki.
Aitoluterilaisille kristologiassa ja sakramentissa keskeisintä oli Jumalan armotoiminnan jumalallisuus ja mysteeriluonne: se, mikä on kaiken inhimillisen uskon ja kokemisen tuolla puolen.
Oppi > Puhdasoppinen hyvitysoppi

Aitoluterilaisten hyvitysoppi perustui melanchtonilais-forensiseen vanhurskauttamisnäkemykseen, jonka mukaan vanhurskauttaminen on juridinen oikeudenkäynti Jumala-tuomarin edessä, jossa ihminen vanhurskautetaan ilman omaa ansiota sen perusteella, että Kristus on kärsimyksellään maksanut ihmisen syntivelan.
Historia > Kristillisen humanismin kriisi

Leipzigin interim jäi vaille käytännöllistä vaikutusta, koska sitä ei pantu toimeen, mutta sillä oli suuret kirkkohistorialliset seuraukset. Kristillinen humanismi oli menettänyt kasvonsa kirkon ykseyden alueella ja valmistanut maaperää kirkkojen konfessionalistumiselle. Tunnustuskirjoista tuli juridisia asiakirjoja ja yliopistot, papit ja virkamiehet velvoitettiin noudattamaan maan tunnustusta.
Luterilaiset pirstoituivat kahdeksi toisiaan vastustavaksi puolueeksi: aitoluterilaisiksi, joiden johtaja oli Wittenbergin yliopiston heprean professori Matthias Flacius ja humanistisesti asennoituviin Philipp Melanchtonin oppilaisiin, joita aitoluterilaiset syyttivät filippisteiksi ja salakalvinilaisiksi. Flacius sai tukea Lutherin vanhalta työtoverilta Nikolaus von Amsdorfilta. Flacius siirtyi Magdeburgiin josta tuli aitoluterilaisuuden keskus.
Kiistelty ongelma oli melanchtonilainen synergismi vanhurskauttamiskysymyksessä, Melanchtonin korostama Kristuksen persoonallinen läsnäolo ehtoollisessa ja ehtoollisen luonne Kirstuksen hyvien tekojen välittäjänä. Aitoluterilaiset korostivat Kristuksen todellista läsnäoloa ehtoollisessa eli ubikviteettioppia.
Aitoluterilaiset syyttivät Melanchtonin kannattajia myös siitä että nämä olivat pettäneet Lutherin opetukset hyvistä teoista ja ihmisen vapaasta tahdosta. Aitoluterilaiset vastustivat vahvasti myös kryptokalvinisteja, jotka edustivat Jean Calvinin näkemystä kasteesta. Aitoluterilaiset syyttivät myös filippistien olevan oikeasti kryptokalvinisteja.
Historia > Aitoluterilainen antihumanismi

Myönnytykset, joita Melanchton teki Leipzigin interimissä nostivat aitoluterilaiset hyökkäykseen liturgista traditionalismiaan (adiaforakiista 1549) ja  hänen kristillis-humanistista pedagogista näkemystään kohtaan, jonka mukaan krisityn olisi osoitettava elämäntavallaan että hän on kristitty (majorismi- ja synergismikiistat, 1551–1562 ja 1555–1567). Osianderin riidassa hyökättiin evankelista humanismia vastaan sillä tämän katsottiin olevan liian vastaanottavainen mystiikalle, joka oli ristiriidassa puhdasoppisen luterilaisen vanhurskauttamisopin kanssa.
Historia > Reaktio evankeliseen internationalismiin

Pzaflin vaaliruhtinas pani toimeen kirkon uudistuksen teologisesti epäselvällä sekoituksella luterilais-melanchtonilaista ja zwingliläis-kalvinilaista teologiaa, joka leivisi myös Sveitsiin, läntiseen Saksaan, Hollantiin, Brandenburgiin ja Preussiin. Aitoluterilaisten reaktio Melanchtonin teologiaa vastaan voimistui.
Lutheriin pitäytyjien vastustusasenteita kärjisti Melanchtonin julkaisema teologista tunnustuskirjaa Corpus Philippicum (1560), joka levisi laajalle ja tunnustettiin useissa maissa tunnustusasiakirjaksi. Tämä kiihdytti Melanchtonin teologian vastaisia hyökkäyksiä ja sitä syytettiin salakalvinilaisuudesta mikä hajotti evankelisia. Mm. Saksin vaaliruhtinaskunta, Wittenbergin yliopisto mukaan luettuna tuli filppisteksi.
Historia > Tunnustuksellinen yhtenäistyminen

Samaan aikaan Saksassa eteni vastauskonpuhdistus, minkä takia evankelisen yhtenäisyyden palauttamiseksi oli pakko esittää ohjeellinen tunnustus Augsburgin tunnustuksen teologiasta. Se saatin aikaan sovinnonkaavalla (1577), joka oli tulosta Etelä-Saksan maltillisten ja Pohjois-Saksan konservatiivisten Melanchtonin oppilaiden välisestä yhteistyöstä.
Evankeliset säädyt vahvistivat teologisen ykseyden Sovinnon kirjan esipuheessa. Sovinnonkaavassa vedettiin jyrkkä raja sekä katolilaisiin että evankeliseen yhtenäisteologiaan päin. Samoin hylättiin pyrkimykset evankelisten teologiseen yhtenäisyyteen. Zwingliläis- ja kalvinilaissävyinen melanchtonilaisuus tuomittiin kristologiassa ja ehtoollisopissa. Myös manducatio indignorum että ubikviteettin mainittiin. Antimelanchtonilaisuutta lievennettiin vetoamalla kristologiassa ja ehtoollisopissa kirkkoisiin oikean opin todistajina.
Luterilaisuuden sisäiset riidat loppuivat pitkälti Yksimielisyyden ohjeen (1577) myötä ja aitoluterilaisuus hävisi hiljalleen.
Merkittäviä henkilöitä

Aitoluterilaisia teologeja olivat mm.:
Matthias Flacius
Nikolaus von Amsdorf
Johann Wigand
Nikolaus Gallus
Matthaus Judex
Joachim Mörlin
Hesshus Tilemann
Johann Timan
Joachim Westphal
Aegidius Hunnius
Anton Otto
Andreas Poach
Erasmus Sarcerius.
Matkapuhelinverkko
Energiankulutus

Langattomien nettiyhteyksien käytön lisääntyminen on johtanut siihen, että tukiasemien kuluttama sähkö on alkanut muodostaa yhä suuremman osan matkapuhelinverkon energiankulutuksesta. Tukiasemien suuri sähkönkulutus johtuu ennen kaikkea niiden huonosta energiatehokkuudesta. Esimerkiksi tyypillinen 3G-lähetin tarvitsee 500 wattia tuottamaan 40 watin edestä lähetystehoa. Tämän lisäksi sähköä kuluu tukiaseman tuottaman hukkalämmön pois tuulettamiseen.
Maailman viiden miljoonan tukiaseman osuus matkapuhelinverkon sähkönkulutuksesta oli 60 prosenttia vuonna 2013, ja kyseinen osuus kasvoi kaiken aikaa. Operaattorit käyttivät sähköä vuosittain yhteensä noin kahden miljardin dollaria edestä, ja välitetyn mobiilidatan kokonaismäärä oli noin 19 eksatavua.
Elisa Oyj:n vuonna 2017 välittämän mobiilidatan ominaissähkönkulutus oli 0,2 kilowattituntia per gigatavu.
Matkapuhelinverkon sähkönkulutuksen ennustetaan entisestään kasvavan, kun 5G-verkko otetaan käyttöön, sillä 5G-tukiasemat kuluttavat moninkertaisesti enemmän energiaa 4G-tukiasemiin verrattuna.
Matkapuhelinverkot Suomessa

Suomi oli ensimmäinen maa, johon rakennettiin koko maan kattava kaupallinen radio- eli matkapuhelinverkko. Kyseessä oli valtion posti ja telelaitoksen vuosina 1969–1978, alun perin puolustusvoimien aloitteesta rakentama autoradiopuhelinverkko ARP, joka toimi analogisella tekniikalla. ARP:llä oli 1970-luvulla 19 000 käyttäjää, joista suuri osa oli autolla liikkuvia liikemiehiä. Vuonna 1982 avattiin kaikki Pohjoismaat kattava maailman ensimmäinen kansainvälinen matkapuhelinverkko. Sen muutkin osat olivat valtiollisten toimijoiden rakentamia.
Posti- ja lennätinlaitoksen ylläpitämä ARP toimi vuoteen 2000 asti. ARP toimi 150 megahertsin taajuisilla radioaalloilla ja sillä oli enimmillään yli 35 000 käyttäjää.
Paikallisten puhelinlaitosten AutoNet-verkko avattiin vuonna 1989.
Vuonna 1991 otettiin Suomessa käyttöön ensimmäinen digitaalinen matkapuhelinverkko GSM.
Niili

| Niili |
| --- | --- |
 Niili Ugandassa
Alkulähde:  Victorianjärvi, Tanajärvi
Laskupaikka:  Niilin suisto, Välimeri
Maat:  Egypti, Sudan, Etelä-Sudan, Etiopia, Uganda, Kongon demokraattinen tasavalta , Kenia, Tansania, Ruanda, Burundi
Pituus:  6 650 km
Valuma-alue:  3 349 000 km²

Niili (arab. النيل‎, an-nīl) on Afrikan mantereen koillisosassa virtaava noin 6 650 kilometriä pitkä joki, jota pidetään maailman pisimpänä jokena.
Niilin päähaarat ovat Valkoinen-Niili, jonka alkukohta on Victorianjärveen virtaavissa joissa Burundissa, sekä Sininen-Niili, jonka alkukohta on Etiopiassa.
Kuivaa autiomaata halkovan Niilin viljaville rannoille syntyi aikoinaan muinaisen Egyptin sivilisaatio. Joki on historiansa aikana ollut myös merkittävä liikenneväylä. Assuanissa Egyptissä on suuri Assuanin pato, joka pysäyttää nykyisin lietteen tulon joen alajuoksulle.
Nimi

Joen nimi tulee kreikan sanasta Neilos, joka on mahdollisesti peräisin seemiläisestä sanajuuresta nahal, joka tarkoittaa jokilaaksoa. Muinaisegyptissä Niili tunnettiin nimellä Iteru, joka tarkoittaa jokea.
Pituus ja leveys

Niilin tarkkaa pituutta ei ole helppo määritellä, mutta yleinen arvio on 6 650 kilometriä. Niiliä pidetään yleisesti nykyisin maailman pisimpänä jokena. Määrittelyssä on otettu huomioon varsinaisen Niilin pisin alkujoki Valkoinen-Niili alkujokineen. Joidenkin 2000-luvulla tehtyjen mittausten valossa pisin joki olisi kuitenkin Amazon, joka on myös vesimäärältään yli 40 kertaa Niiliä suurempi. Tämä arvio ei ole kuitenkaan saanut yleistä hyväksyntää.
Niili on leveimmältä kohdaltaan Edfussa 7,5 kilometriä leveä. Keskimäärin joki on 2,8 kilometriä leveä. Niilin laakso on leveydeltään enimmillään 25 kilometriä. Sudanin Manasirin autiomaassa hiekka yltää aivan joen partaalle. Niilin valuma-alue on noin 3 349 000 neliökilometriä, ja se kattaa kymmenesosan koko Afrikan pinta-alasta.
Kulku > Alkujoet

Niili koostuu alkuosaltaan kahdesta päähaarasta, Valkoisesta-Niilistä ja Sinisestä-Niilistä, joiden yhteenvirtaus sijaitsee lähellä Sudanin pääkaupunkia Khartumia. Joet on nimetty niiden veden värin mukaan. Khartumin jälkeen Niiliin laskee vielä Atbarajoki.
Valkoisen-Niilin ja sitä kautta koko Niilin etäisin lähde on Kagerajoen sivujoki Ruvyironza Burundissa. Kagera virtaa Victorianjärveen, mistä Niili aloittaa 5 584 kilometrin matkansa Välimereen. Sudanissa Valkoinen-Niili virtaa ennen Khartumiin saapumistaan laajan suoalueen Suddin läpi.
Sininen-Niili on päähaaroista lyhyempi. Se alkaa Tanajärvestä, johon laskevien jokien alkulähteet ovat Etiopian ylängöllä jopa 2 150 metrin korkeudessa. Sininen-Niili tuo jokeen 80 prosenttia sen vedestä.
Kulku > Kataraktit

Egyptin Assuanin ja Sudanin Khartumin välillä on kuusi suurta kataraktia. Ne ovat nopeasti virtaavia kohtia, joissa veneillä kulkeminen on ollut lähes mahdotonta. Joki on kataraktien kohdalla matala, ja joessa on erikokoisia kivenlohkareita ja saaria. Kataraktit ovat syntyneet maankuoren noustessa geologisesti aktiivisella alueella. Vaikeakulkuisuutensa seurauksena kataraktien väleissä on ollut aikoinaan erilliset kuningaskunnat.
Katarakteista käytetään järjestysnumeroita, jotka kasvavat pohjoisesta etelään eli vastavirtaan. Kuuden suurimman kataraktin lisäksi joessa on useita pienempiä matalikkoja, jotka eivät usein ole kovin pitkäikäisiä. Ensimmäinen eli pohjoisin katarakti sijaitsee Egyptissä, muut Sudanissa. Toinen katarakti on jäänyt kokonaan Nasserin tekojärven alle.
Kataraktit on täytynyt ylittää vastavirtaan vetämällä venettä jokea ylös. Vaikeimpien kataraktien ylittäminen on onnistunut silloinkin vain kesäisten tulvien aikana. Viides ja kuudes katarakti voidaan ylittää ympäri vuoden.
Kulku > Suisto

Niili laskee Välimereen Egyptissä 250 kilometriä leveänä monihaaraisena jokisuistona. Siihen kuuluu monta sivujokea, joista kaksi suurinta ovat Damiettan ja Rosettan sivuhaarat. Suiston alueella asuu 34 miljoonaa ihmistä.
Assuanin padon rakentamisen jälkeen Niilin suistoon ei enää tule lietettä entiseen tapaan, minkä seurauksena eroosio ja maan vajoaminen ovat voimistuneet suiston alueella. Jos lisäksi merenpinta nousee ilmastonmuutoksen seurauksena, meri saattaa vallata suiston ja estää maanviljelyn. Suiston odotetaan katoavan kokonaan vuoteen 2500 mennessä.
Geologinen historia

Niilin uskotaan olleen olemassa jossain muodossa 25 miljoonan vuoden ajan. Nykyisen käsityksen mukaan Niili oli miljoonia vuosia sitten huomattavasti nykyistä pidempi ja alkoi Tanganjikajärvestä, mutta Virungan tulivuorenpurkaukset Ruandassa ovat muuttaneet sen virtauksia. Vuosien 8000–1000 eaa. välillä Niilillä oli kolmaskin suuri sivujoki, Keltainen-Niili. Se alkoi Tšadista ja yhtyi Niiliin Khartumin ja Assuanin välillä. Tästä joesta on säilynyt sen uoma, Wadi Howar.
Elävä luonto

Niilinlaakson eläimistöön kuuluvat yhä jo muinaisen Egyptin piirtokirjoituksesta ja jumalistosta tutut pillerinpyörittäjä, käärmekotka, arohiirihaukka, harjalintu, pikkukorppikotka ja egyptinkobra. Kokonaan tai suurelta osalta jokea kadonneita ovat niilinkrokotiili, afrikannorsu, leijona, vihermarakatti ja paviaani. Vedessä elää esimerkiksi kelttikaloja, kissakaloja ja niilintilapiaa. Iibistä ei enää tavata Egyptissä, mutta se elää yhä Saharan eteläpuolella. Sakaalia tavataan aavikon reunoilla. Suddin suoalueella Sudanissa tavataan yli 400 muuttolintulajia.
Niilin rantojen kasvillisuus vaihtelee paljon pohjoisesta etelään. Egyptissä kasvavat esimerkiksi tamariski ja akaasiat, joista suurin on niilinakaasia, sekä viljelyskasveista esimerkiksi taatelipalmu, banaani ja 1800-luvulla tuotu sokeriruoko. Assuanin padon eteläpuolella luonto muuttuu erilaiseksi. Sudanin rajalta Suddin soihin joen ympäristö on aavikkoa ja savannia. Rannoilla kasvaa palmuja, ja etelämmäksi kohti Ugandaa mentäessä kasvillisuus muuttuu rehevämmäksi. Victorianjärven lähellä jokea ympäröivät viljelykset. Etiopiaan päin mentäessä kasvillisuus vaihtuu puoliaavikon pensaikosta metsiksi ja metsäisiksi ruohikkomaiksi. Ylängöillä lähellä joen alkulähdettä on pensaikkoa ja havumetsää. Papyruskaisla, josta valmistettiin papyrusta, oli aikoinaan yleinen etenkin suistossa, mutta se on nyt kadonnut suurimmasta osasta Egyptiä.
Historiaa > Ihmisasutuksen alku

Niilin laakson varhaiset ihmisasukkaat olivat metsästäjä-keräilijöitä, ensin Pohjois-Afrikasta ja Itä-Sudanista, myöhemmin myös Siinailta ja Punaisenmeren seudulta. Maanviljely aloitettiin Niilin laakson pohjoisosissa noin 5000 eaa. Kun viljaa viljeltiin ja säilöttiin, kulttuuri kehittyi ja alettiin siirtyä alkeellisista yhteiskunnista kohti korkeakulttuuria. Joen varrelle syntyneet Ylä- ja Ala-Egyptin valtakunnat yhdistyivät noin 3100 eaa., jolloin muinaisen Egyptin historia alkoi.
Historiaa > Muinainen Egypti

Niilin jokavuotinen tulva ja sen laajalle alueelle levittämä hedelmällinen liete tekivät jokilaaksosta erinomaista maanviljelyseutua ja mahdollistivat Egyptin korkeakulttuurin synnyn. Niili oli egyptiläisille myös tärkeä liikenneväylä, kun virta vei laivat alavirtaan ja tuuli ylävirtaan. Pyramideissa käytetyt kivet voitiin kuljettaa laivoilla jokea pitkin louhoksilta rakennuspaikalle.
Historiaa > Niilin lähteen etsiminen

Antiikin ajan kreikkalaiset ja roomalaiset eivät onnistuneet pääsemään Etelä-Sudanin soiden läpi selvittämään Niilin lähteitä. Brittiläinen löytöretkeilijä John Hanning Speke lähti Royal Geographical Societyn toimeksiannosta etsimään Niilin lähdettä vuonna 1856. Hän löysi eurooppalaisille siihen asti tuntemattoman Victorianjärven elokuussa 1858 ja esitti Britanniaan palattuaan sen olevan Niilin lähde. Todistaakseen asian sekä sen, että joki ei saa alkuaan Tanganjikajärvestä, Speke palasi Afrikkaan ja 28. heinäkuuta 1862 saavutti Victorianjärven Niiliä pitkin. Lopulta Henry Morton Stanley varmisti Speken havainnon lopullisesti tutkimusretkellään vuosina 1874–1877.
Joen nykyinen merkitys > Viljely

Niilin vedet ja etenkin entisaikaan myös joen kuljettama liete tekevät viljelyn mahdolliseksi sen rannoilla alueella, joka olisi muuten liian kuivaa. Joillain alueilla sataa tarpeeksi paljon, mutta liian epäsäännöllisesti viljelyä ajatellen.
Joen nykyinen merkitys > Liikenne

Niili on myös tärkeä liikennereitti, joskaan ei enää nykyisin samassa määrin kuin entisinä aikoina.
Joen nykyinen merkitys > Padot

Niilissä on useita patoja. Vuodesta 1843 alkaen suiston lähelle on rakennettu ohjauspatoja, joilla yläjuoksun kastelukanaviin saadaan nousemaan vettä. Assuaniin Etelä-Egyptiin ensimmäinen pato rakennettiin vuosina 1899–1903. Vuosina 1959–1970 rakennettiin suuri Assuanin pato kuusi kilometriä aiemman padon yläjuoksulle. Pato on 3,83 kilometrin pituinen. Se mahdollistaa Niilin vuotuisten tulvien säätelyn ja tuottaa samalla sähköenergiaa. Padon taakse on muodostunut 500 kilometriä pitkä Nasserin tekojärvi.
Myös Etiopian puolelle on rakenteilla suurpato kastelukanavineen. Viimeistään vuonna 2019 valmistuva pato tuottaa Etiopialle energiaa jopa 6 400 megawatin teholla. Sudanille pato tuo halpaa sähköä ja säätelee Niilin tulvia. Egyptiläiset sen sijaan pelkäävät padon aiheuttavan maahansa tuhoisan vesipulan, etenkin jos sen patojärvi täyttyy vain muutamassa vuodessa.
Joen nykyinen merkitys > Kastelukanavat

Kairon kohdalla joesta on johdettu useita kastelukanavia ja kanaaleja. Ne vievät joesta vettä pelloille ja palauttavat siihen jätettä, kemikaaleja ja viemärivettä.
Joen nykyinen merkitys > Ympäristöongelmat

Assuanin padon rakentamisella tavoiteltiin hyötyjä, mutta se on aiheuttanut myös haittoja. Vaikka se on lopettanut vaaralliset tulvat, samalla se on pysäyttänyt hedelmällisen lietteen tulon joen alajuoksulle. Sen seurauksena alajuoksun viljelyksillä joudutaan käyttämään keinolannoitteita. Lietteen tulon loppuminen on vaikuttanut pahimmin joen suistoon, jota eroosio nyt kuluttaa nopealla vauhdilla.
Joen nykyinen merkitys > Merkittäviä kaupunkeja Niilin varrella

Jinja Ugandassa
Juba Etelä-Sudanissa
Bahir Dar Etiopiassa
Khartum Sudanissa
Luxor, Assuan, Kairo ja Aleksandria Egyptissä, aiemmin myös Memfis ja Theba
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niili Wikimedia Commonsissa
Niilin kataraktit.
Niilin alajuoksu ja suisto.
Niili Egyptin ja Sudanin rajalla.
Niili Assuanissa.
Kim Swift

| Kim Swift |
| --- | --- |
 Swift Game Developers Conference 2010 -tapahtumassa.
Henkilötiedot
Pelisuunnittelija
Tunnetuimmat työt:  Portal
Kim Swift on yhdysvaltalainen videopelien suunnittelija, joka oli pääsuunnittelija Portal-pelille. Muita pelejä ovat Half-Life 2, Quantum Conundrum, Left 4 Dead ja Star Wars Battlefront II. Hän työskentelee Electronic Artsin Motive-studiolle ja on aiemmin työskennellyt Valve Corporationille ja Airtight Gamesille.
Swift on yksi tunnetuimmista naisista pelialalla Fortune Magazinen mukaan.
Swift oli kehittämässä peliä nimeltä Narbacular Drop, jonka Valven Gabe Newell näki ja palkkasi ryhmän, joka kehitti Valvelle Portalin. Portalin kehittäjät (lukuun ottamatta käsikirjoittajaa Erik Wolpawia) olivat olleet opiskelijoina DigiPen Institute of Technologyssa, jossa valmistuvat opiskelijat osallistuivat päätöstyön tekemiseen.
Swift lähti Valvelta vuonna 2009 Airtight Gamesille. Swiftin mukaan Valven nopea kasvu teki hänen haluamansa kehitystavan vaikeaksi kasvavien ryhmien ja tiukkojen aikataulujen myötä, jolloin pienemmässä ryhmässä toimiminen houkutteli johtaen hänen lähtöönsä Valvelta.
Portalin on sanottu vieneen taidemuotoa eteenpäin, mutta Swiftin mukaan hän "tekee leluja ja pitää lelujen tekemisestä". 
Pelit sallivat ihmisten kuvitella ja leikkiä ja se on sosiaalisesti hyväksyttävä tapa käyttää mielikuvitusta.
Portal on myynyt yli neljä miljoonaa kappaletta vähittäismyynnissä (ja luultavasti tuplasti digitaalisena jakeluna) ja se on yksi 14:sta pelistä Museum of Modern Artin pysyvässä kokoelmassa.
Aiheesta muualla

Profiili MobyGamesissä (englanniksi)
Irene Grandi

Irene Grandi (2020)
Irene Grandi (s. 6. joulukuuta 1969, Firenze) on italialainen laulaja.
Grandi syntyi Firenzessä ja osallistui vuoden 1994 San Remon musiikkifestivaaliin kappaleella "Fuori". Hänen ensimmäinen albuminsa oli Irene Grandi, jonka materiaalia olivat hänen lisäkseen työstäneet Eros Ramazzotti ja Jovanotti. Hänen toinen albuminsa ilmestyi vuonna 1995.
Irene Grandi esiintyi Rooman Live 8 -konsertissa heinäkuussa 2005. Hän osallistui myös San Remon musiikkifestivaaliin 2000 ja lauloi Hector Zazoun levyllä Strong Currents (2003).
Diskografia

Irene Grandi (1994)
In vacanza da una vita (1995)
Per fortuna purtroppo (1997)
Irene Grandi (Versione Spagnola) (1998)
Verde rosso e blu (1999)
Irek (2000)
Prima di partire (2003)
Indelebile (2005)
Irene Grandi.hits (2007)
Canzoni per Natale (2008)
Alle porte del sogno (2010)
Irene Grandi & Stefano Bollani (2012)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  IdRef
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2010

Itävalta - Ruotsi
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2010 olivat 37. nuorten maailmanmestaruuskilpailut. Ne järjestettiin 26. joulukuuta 2009 – 5. tammikuuta 2010. Turnaus pelattiin Kanadassa Saskatoonin Credit Union Centressä ja Reginan Brandt Centressä.
Maailmanmestaruuden voitti Yhdysvallat, joka voitti loppuottelussa Kanadan lukemin 6–5. Pronssia saavutti Ruotsi. Latvia ja Itävalta tippuivat 1. divisioonaan, josta vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailuihin 2011 nousivat Saksa ja Norja.
Otteluareenat

| Saskatoon> Credit Union Centre Kapasiteetti: 14 705 | Regina> Brandt Centre Kapasiteetti: 7 000 |
| --- | --- |