stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Impressionismi
Historia > Tausta ja esikuvat

Taiteilijat alkoivat 1800-luvulla analysoida puhdasta luontoa ja maisemaa sekä keksiä ja kehittää keinoja toteuttaa maalauksessaan sen elävyyden vaikutelmaa. Maisemamaalari ei yrittänyt rakentaa mitään uutta edessään näkyvän luontomaiseman aineksista: hän ei yrittänyt luoda symboleja tai mielikuvituksensa kuvaa kankaalle, vaan hän pyrki kuvaamaan sen todellisuutta sekä oppimaan ja hyväksymään sen yhä syvemmin.
Ranskalainen Eugène Delacroix oli maininnut luonnon olevan kaiken heijastus ja kirjoitti päiväkirjassaan maalaustaiteen uusista tehtävistä ja mahdollisuuksista. Englantilaiset maalarit alkoivat 1800-luvun alussa esittää ajatuksia luonnonläheisestä, luonnosta alkunsa saavasta taiteesta. Ajatus levisi pian Ranskaan, missä se herätti suurta hämmästystä nuorissa maalareissa. Ensimmäisiä välittäjiä Englannin ja Ranskan välillä oli Richard Parkes Bonington, joka oli ystävystynyt ranskalaistaiteilijoiden Théodore Géricault’n ja Eugène Delacroix’n kanssa. Englantilaismaalareista etenkin John Constablella oli merkittävä vaikutus uudenlaisen valon ja värien käsittelyn kehittymisessä. Vuoden 1824 salongin virallisessa näyttelyssä Pariisissa oli muiden ohella esillä myös Constablen töitä, joista teoksesta Heinärattaat sanottiin, että se näytti syntyneen heittämällä väriin kastettu pesusieni kankaalle. Nuoremmat ranskalaismaalarit, varsinkin Delacroix, olivat silti myötämielisiä englantilaisten maisemamaalauksille. Constable kuitenkin huomautti eräässä kirjeessään, että vaikka ranskalaiset arvostivat hänen maalaustensa elävyyttä ja tuoreutta, he tiesivät itse hyvin vähän luonnosta eivätkä olleet tutustuneet siihen ja sen vaihteleviin tunnelmiin.
Impressionisteihin vaikutti myös ranskalainen Gustave Courbet, joka piti luontoa oppiäitinään ja kehotti nuoria taiteilijoita maalaamaan näkemäänsä. Courbet herätti huomiota myös uhmaamalla taiteen virallista tahoa esittelemällä omia töitään maailmannäyttelyn 1855 virallisen taidenäyttelyn ulkopuolella. Impressionismi ei kuitenkaan ollut käsitteenä vielä tuolloin syntynyt, vaan maalaustaiteen uranuurtajia kutsuttiin ”realisteiksi”.
Ranskalaiset taiteilijat lähtivät ulos luontoon maalaamaan, ja 1830-luvulla Barbizoniin Fontainebleaun metsän reunalle kerääntyi kesäisin taiteilijaryhmä harrastamaan ulkoilmamaalausta, pleinairismia. Théodore Rousseau ja Charles-François Daubigny olivat ensimmäisiä ulkoilmamaalareita, jotka maalasivat maiseman alusta loppuun asti luonnossa. Daubignysta tulikin impressionistien juhlittu esikuva, sillä hänen maalauksensa olivat luonnosmaisia vaikutelmia, tosin arvostelijoiden mukaan vain ”vierekkäin olevia väriläikkiä”. Daubignyn Théophile Gautier’lta saamassaan kritiikissä myös esiintyy ensimmäisen kerran käsite ”impressio” eli vaikutelma. Jean-Baptiste Camille Corot’n tuotannossa Daubignyn väriläikkiä vastasi ”valöörien merkitys”, kuten hän itse kuvaili. Corot’n mukaan maisemaa ei rakenneta yksin viivoilla vaan paljon enemmän valööreillä. Ulkoilmamaalauksen yleistymistä helpottivat 1840-luvulla värien säilyttämiseen kehitetyt tinaputkilot.
Historia > Impressionistien ryhmän muodostuminen

Impressionisteista Auguste Renoir, Edgar Degas ja Camille Pissarro olivat opiskelleet École des Beaux-Artsissa, missä opetuksen painopiste oli piirustuksessa. Useimmat impressionistit päätyivät 1850-luvulla ja 1860-luvun alkupuolella eri teitä Pariisin opetusateljeihin, missä he tutustuivat toisiinsa ja ystävystyivät. Impressionismin syntypaikkana voidaan pitää Batignollesin kaupunginosaa Pariisissa. Sinne monet uusia ilmaisukeinoja etsineet taiteilijat olivat asettuneet, ja iltaisin he viettivät aikaa kahviloissa taiteesta keskustellen. Renoirin, Degas’n ja Pissarron lisäksi ryhmään kuuluivat muun muassa Édouard Manet, Frédéric Bazille, Claude Monet ja Alfred Sisley.
Nuori Camille Pissarro tapasi taideopiskelijat Paul Cézannen ja Armand Guillauminin Académie Suissessa ja tutustui sattumalta myös Claude Monet’hen. Toverukset keskustelivat intohimoisesti maalaustaiteen uusista suuntaviivoista sekä luonnon ja luonnollisen valon tutkimisen merkityksestä taiteelle. Joukkoon liittyi myös Édouard Manet. Taiteilijaryhmä lähti kesäksi Chaillyyn Fontainebleaun metsän lähelle, jossa he samosivat joka päivä maalaustelineineen luonnon valon ja värien vaihteluja tutkimassa. Vuonna 1864 ateljeensa sulkeuduttua ryhmä alkoi etsiä maalauksellisia paikkoja Pariisin ympäristöstä. Monet ja Frédéric Bazille asettuivat meren rannalle Seinen suulle tutkimaan seudun hopeanhohtoista valoa.
Nuoret taiteilijat alkoivat kaivata tunnustusta työlleen. Uuden tyylin edustajien ajatusten nousua oli 1800-luvun Ranskassa hidastanut Ranskan kaunotaiteiden akatemia. Se valitsi työt, jotka kelpuutettiin vuosittaisiin taidenäyttelyihin, Pariisin salonkiin. Akateemisen taiteen perinteen mukaan aiheiden tuli olla lähinnä historiallisia ja maalausjäljen huolellisesti viimeistellyn näköinen.
Impressionistit eivät juurikaan saaneet maalauksiaan salonkiin. Pissarron maisema hyväksyttiin ensimmäisenä vuonna 1859 ja Manet’n maalaus 1861. Seuraavina vuosina myös Monet, Auguste Renoir ja Alfred Sisley saivat maalauksiaan esille. Vain Edgar Degas joutui toistuvasti pettymään. Kun akatemia hylkäsi Manet’n maalauksen Aamiainen ruohikolla, joka sisälsi alastoman naisen ja kaksi miestä nurmikolla, keisari Napoleon III päätti, että hylätyt teoksetkin pitäisi näyttää yleisölle, ja niin perustettiin 1863 niin sanottu ”reputettujen salonki”. Tässä näyttelyssä oli mukana impressionisteja. Vuonna 1868 Pariisin salongissa esittelivät jo töitään samalla kertaa kaikki impressionismin tulevat suuruudet: Manet, Monet, Degas, Sisley, Renoir ja Pissarro.
Batignollesin ryhmä hajosi heinäkuussa 1870, kun Ranskan ja Preussin välinen sota puhkesi. Bazille kaatui sodassa, Sisleyn perheyritys meni nurin, ja vihollissotilaat olivat tuhonneet useimmat Pissarron työt.
Historia > Impressionistien myöhäistuotanto

Yhteisnäyttelyjen loppumisen jälkeen impressionistinen tyyli jatkoi kehitystään, ja impressionistien yksityiset taiteilijapersoonallisuudet pääsivät selvemmin esille ja eroavaisuudet alkoivat näkyä. Alkuperäinen impressionismi päättyi 1880-luvulla, kun Seurat’n ja Signacin uusi teoreettinen maalaustapa tuli muotiin. Monet’n, Renoirin ja Sisleyn myöhäistuotantoon eivät Seurat’n väriteoria ja Pissarron ”tieteellinen impressionismi” vaikuttaneet. Pissarrokin palasi vapaamman impressionismin linjoille. Renoir sen sijaan muutti tyyliään 1880-luvulla ja keskittyi valon tutkimisen sijasta tarkkaan piirtämiseen ja sommitteluun.
Piirteet > Taiteilijaryhmä

Impressionismi ei ollut niinkään taiteen koulukunta, vaan pikemminkin yhteiskunnan torjuman pienen taidemaalariryhmän yhteistä suhtautumista taiteensa oleellisiin ongelmiin. Vaikka impressionistit tekivät toisiinsa nähden erilaisia ja yksilöllisiä maalauksia, kaikki hyödynsivät äskettäin keksittyjä valon ja värin lakeja, ja heidän teoksensa mukautuivat näihin lakeihin. Yhteistä heille oli myös Pariisin salongin vanhan ja ”kesyn” taiteen vastustus, oman ajan elämän kuvaaminen ja ulkoilmamaalauksen suosiminen.
Piirteet > Ulkomaalauksen suosiminen

Useimmat impressionistit suosivat ulkomaalausta, mutta he eivät olleet ensimmäisiä, jotka maalasivat ulkosalla. Maisemamaalarit olivat koko 1800-luvun tehneet ulkosalla nopeita öljyväriluonnoksia, joiden pohjalta he maalasivat lopulliset työnsä ateljeessa. Yhtenä ensimmäisistä Daubigny piti 1840-luvulla suoraan luonnosta tehtyä maalausta kyllin valmiina näytteille asetettavaksi, ja tämän tavan impressionistitkin omaksuivat. Impressionisteista Degas maalasi kuitenkin pelkästään sisätiloissa.
Piirteet > Maalaustapa

Heittäytymällä täysin ensimmäisen vaikutelmansa johdateltavaksi impressionistit löysivät uuden ja ennen käyttämättömän tien maalaustaiteessa. He kehittivät uudenlaisen värien ja niiden vaikutusten käytön, jolla he kiinnittivät äkillisen vaikutelman kankaalle. He luopuivat muotoilun ja perspektiivin perinnäisistä säännöistä. Tarkkailemalla kärsivällisesti luontoa impressionistit oppivat värien yhteissoinnun. Monet’n mukaan maalaustaide on ”valoefektien ja värien kokeilukenttä”. Impressionistien uusi keksintö oli se, että vasta valo luo esineellisen maailman ja sen vaihtelut atmosfääristen ilmiöiden vaihdellessa. Valon mukana ilmenee myös esineiden väriheijasteita, jota taiteilijat alkoivat nyt jäljentää kevyin värisivelyin. Valosta tuli enemmän ja enemmän maalauksen varsinainen aihe, ja sen avulla haluttiin toistaa tarkalleen se, mitä nähtiin. Muotoilu ja keskeisperspektiivi, sommittelu ja piirustus menettivät johtavan asemansa, ja myös itse aiheen merkitys väheni.
Impressionistit ihailivat Delacroix’n ilmaisuvoimaista värimaailmaa. He siirsivät näkemänsä maailman kankaalle muutamin puhtain, kirkkain värein ja välttivät maavärejä. Varjojen mustan he korvasivat väreillä. He etsivät väriä varjosta kylmän värisinä vastakohtina valossa kylpeville lämpimille sävyille.
Impressionistit havaitsivat, että esineiden väri ei ollut pysyvä vaan muuttui ympäristön vaikutuksesta. Impressionisti valitsi ne luonnolliset värit, joita kukin esine tai kohde maalaushetken olosuhteissa tarjosi. Tiilenpunainen katto saattoi loistaa lehtevän puun välittömässä läheisyydessä vihertävänä tai tummanpunaisena, salaman iskiessä vaaleanpunaisena, lähes valkoisena.
Impressionistien väriajattelu perustui kemisti Eugène Chevreulin ”simultaanirinnastuksen lakiin”, jonka mukaan kahden värin erot korostuvat vahvimmin, kun värit ovat vieretysten. Chevreulin mukaan vahvimmillaan vaikutus on komplementtiväreissä.
Valolla ja väreillä kokeillessaan impressionistit kehittivät myös perspektiiviä. Sommittelu suunnattiin yhä keskeisperspektiivin lakien mukaan, mutta syvyys, tila ja plastiset ilmiöt toistettiin värien säkenöivällä soinnilla.
Monet impressionistit keräilivät 1850-luvulta alkaen suosioon nousseita japanilaisia ukiyo-e-puupiirroksia, ja heitä kutsuttiinkin joskus ”maalaustaiteen japanilaisiksi”. Impressionistit ottivat myös omiin kompositioihinsa vaikutteita japanilaisen taiteen yllättävistä sommitelmista, epätavallisista tarkastelukulmista ja reunan katkaisemista figuureista.
Claude Monet, Regatta Argenteuil’ssa, 1872. Taiteilija tuo valon välkkeen vedenpinnassa esiin punaisen ja vihreän sekä sinisen ja oranssin simultaanirinnastuksella.
Auguste Renoir, Siskokset, 1881. Taiteilija sekoitti värit suoraan kankaalla pitääkseen ne mahdollisimman puhtaina ja maalasi märkää märälle -tekniikalla. Tyttöjen iho ja kukat on maalattu ohuin siveltimenvedoin, mutta hattu ja sen kukkakoristeet on maalattu vahvoin paksuin värein.
Edgar Degas, Naisia kahvilan terassilla, 1877. Maalauksessa voi nähdä japanilaisia vaikutteita (”japonismia”) niin aiheessa kuin kompositiossakin.
Piirteet > Aiheet

Aiheinaan impressionistit käyttivät ennen kaikkea maisemaa ja asetelmia, ja esineet tunnistettiin valon leikkiessä niiden pinnalla. Suosittuja aiheita olivat pilvimuodostelmat taivaalla ja peilikuvat vedessä tai lasissa, sillä ne olivat itsekin valonheijasteita. Impressionistit maalasivat paljon Pariisissa, joka oli 1870-luvulla muutettu ahtaasta keskiaikaisesta kaupungista uudenaikaiseksi metropoliksi kahviloiden, ravintoloiden ja teattereiden reunustamine pitkine bulevardeineen. Kaupunkilaisten vapaa-ajanvietto ja huvittelu kahviloissa, ravintoloissa, teattereissa ja tanssilavoilla olivat impressionistien suosima aihe.
Luontoa impressionistit kuvasivat yhteiskunnallisena kokemuksena. Heidän maisemamaalauksissaan ihminen on aina läsnä vähintäänkin veneen, talon tai heinäsuovan kautta. Moni impressionisti kuvasi maalauksissaan omaa puutarhaansa. Usein he kuvasivat puutarhoissa käyskenteleviä porvarisnaisia lapsineen, mutta maanläheinen Pissarro kuvasi puutarhassa tehtävää työtä. Naisimpressionistit Berthe Morisot, Mary Cassatt ja Marie Bracquemond kuvasivat perheen, kodin ja puutarhan yksityistä aluetta. Junat ja Batignollesin Saint-Lazaren rautatieasema olivat myös suosittu aihe. Manet ja Degas kuvasivat joskus laukkakilpailuja ja Degas myös tanssijattaria.
Kaupunkilaisten huvittelu oli impressionistien suosima aihe. Auguste Renoir, Soutajien aamiainen, 1880–1881.
Myös kahvila oli impressionistien suosima maalausaihe. Edouard Manet, Baari Folies-Bergèressä, 1881.
Impressionistit maalasivat paljon omassa puutarhassaan. Claude Monet, Puutarhassa, 1895.
Camille Pissarro, Herneitä poimimassa, 1887. Pissarron maalauksissa ihmishahmoista, etenkin työtä tekevistä maalaisista, tuli hallitseva elementti 1880-luvulta alkaen.
Gustave Caillebotte, Katu Pariisissa sateisena päivänä, 1877. Myös Caillebotte kuvasi modernia elämäntapaa, mutta hänen maalaustapansa oli erilainen kuin muilla impressionisteilla.
Berthe Morisot, Blanche Pontillonin muotokuva, 1877. Morisot maalasi usein porvarisnaisia kotioloissaan luonnosmaisella tyylillä.
Merkittäviä impressionisteja

Edgar Degas
Édouard Manet
Claude Monet
Berthe Morisot
Camille Pissarro
Auguste Renoir
Alfred Sisley
Muualla maailmassa

Impressionistista taidetta tehtiin muuallakin maailmassa kuin Pariisissa, kun taiteilijat siirtyivät kirkkaisiin väreihin ja maalaamaan taivasalle. Italiassa kehittyi itsenäisesti Macchiaioli-ryhmä, ja muualla impressionistisia vaikutteita haettiin näyttelyistä tai opiskelulla Pariisissa.
Muualla maailmassa > Suomessa

Suomessa ei impressionismista syntynyt taidesuuntausta 1870- ja 1880-luvuilla. Suomessa elettiin naturalismin ja realismin aikaa, eikä impressionismi sopinut kansan kuvaamiseen. Varhaisten maisemaimpressionistien työt olivat Suomessa poikkeuksia ja herättivät hämmennystä tai välinpitämättömyyttä. Impressionismin kotikaupungista Pariisista tuli kylläkin suomalaisten taiteilijoiden tärkein opiskelupaikka 1880-luvulla, mutta silloin impressionismi taidesuuntauksena oli jo osittain sulautumassa muuhun taiteeseen. Tyylillä oli kuitenkin vaikutuksensa suomalaiseen taiteeseen. Berndt Lindholm, Victor Westerholm ja Torsten Wasastjerna paneutuivat impressionismin valo- ja värioppeihin, ja heitä kiinnostivat impressionistien tapaan maisemat ja kaupunkinäkymät. Elin Danielson ja Hanna Rönnberg keskittyivät 1880-luvulla ulkomaalaukseen. 1900-luvun alussa nuori suomalainen taiteilijapolvi innostui neoimpressionismista, ja heidän taiteensa perustaksi tulivat uusimpressionismin väriteoriat ja puhtaan paletin väri-ilmaisu. Monet’n maalaukseen sisältyvät abstraktin taiteen mahdollisuudet tajusi ensimmäisenä Suomessa Ellen Thesleff.
Maaliskuussa 2008 avattiin Espoon modernin taiteen museossa Emmassa näyttely nimeltä 12 x Claude Monet ja suomalaisia impressioita. Siinä esiteltiin Claude Monet´n 12 maalausta 1870-luvulta 1910-luvulle, sekä suomalaisia teoksia, joihin impressionismi on vaikuttanut. Näyttelyn suomalaisilta taiteilijoilta oli esillä 81 maalausta, joiden tekijät olivat Berndt Lindholm, Victor Westerholm, Elin Danielson, Hanna Rönnberg, Torsten Wasastjerna, A.W. Finch, Magnus Enckell, Verner Thomé, Ellen Thesleff ja Pekka Halonen.
Impressionismi musiikissa

Musiikillisella impressionismilla viitataan usein musiikin hienovaraiseen haurauteen, hahmottomaan passiivisuuteen ja epämääräiseen tunnelmamusiikkiin. Impressionistiseen musiikkiin kuuluu pidättyvyys, staattisuus sekä provosoivan värikäs efekti, joka syntyy säveltäjän kiinnostuksesta puhtaaseen ääneen, joka on itsetarkoituksellisesti kaunis ja salaperäinen. Tämän säveltäjä tuottaa staattisella harmonialla, monitulkintaisella tonaalisuudella, terävien formaalien kontrastien ja eteenpäin vievän rytmin puutteella sekä melodian ja säestyksen rajan hämärtämisellä.
Musiikin historiassa impressionismi liitetään yleensä Claude Debussyn musiikkiin, etenkin vuosien 1892–1903 väliseltä ajalta. Hänen teoksistaan impressionistisina pidetään esimerkiksi oopperaa Pelléas et Mélisande (1902), orkesterikappaletta ”Nuages” (Nocturnes, 1899) sekä pianokappaletta ”Voiles” (Preludit, kirja 1, 1910). Muita impressionistiseksi kutsuttuja säveltäjiä ovat Maurice Ravel, Frederick Delius, Ottorino Respighi, Karol Szymanowski ja Charles Griffes.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Impressionismi Wikimedia Commonsissa
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Gustave Courbet oli eräs impressionistien esikuvista. La falaise d’Étretat, 1869.
Claude Monet, Fontainebleaun metsä, 1863–1865.
Édouard Manet, Aamiainen ruohikolla, 1863.
Claude Monet, Nainen ja päivänvarjo, 1875.
Camille Pissarro, Boulevard Montmartre, 1897.
Lantamadonlakki

| Lantamadonlakki |
| --- | --- |
 250
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Strophariaceae
Suku::  Deconica
Laji::  coprophila
Kaksiosainen nimi
 Deconica coprophila  (Bull.) P. Karst. 
Synonyymit
 Psilocybe coprophila (Bull.) P. Kumm. 
Katso myös
   Lantamadonlakki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lantamadonlakki (Deconica coprophila) on lannassa viihtyvä kellanruskea ja limapeitteinen helttasienilaji. Sieni on harvinainen koko maassa. Sienen heltat ovat harmahtavan ruskeita, ja mustuvat sienen vanhetessa. Jalka on vaalea. Sienen maku on jauhomainen. Ruokasieneksi siitä ei kuitenkaan ole.
Lanuvium

Lanuvium (nykyinen Lanuvio) oli antiikin aikainen kaupunki Latiumissa, Italiassa. Se sijaitsi Albanovuorten etelärinteellä, Rooman kaakkoispuolella. Lanuviumin perusti tarun mukaan Diomedes. Vuonna 338 eaa. siitä tuli municipium. Kaupungissa oli Juno Sospes Reginan temppeli ja kultti. Rooman keisari Antoninus Pius syntyi Lanuviumin lähellä vuonna 86 jaa.
Anne Lantee

Anne Lantee (o.s. Laurila, s. 8. toukokuuta 1982) on suomalainen taljajousiampuja. Hän on taljajousen kaksinkertainen maailmanmestari.
Lantee voitti maailmanmestaruuden vuonna 2010 taljajousen maastoammunnassa Visegradissa Unkarissa ja vuonna 2015 taljajousen 3D-ammunnassa Ternissä Italiassa. MM-pronssia hänellä on taljajousen maastoammunnassa vuosilta 2002 ja 2008. Vuonna 2004 hän oli MM-kilpailuissa maastoammunnassa kahdeksas.
EM-kilpailuissa Lantee on saavuttanut hopeaa taljajousen tauluammunnassa vuonna 2006 ja maastoammunnassa vuonna 2003. Vuonna 2002 hän saavutti hopeaa tauluammunnan joukkuekilpailussa. Joukkueessa ampuivat hänen lisäkseen Anne Sjöroos, Anna-Liisa Tuuttu ja Sirkka Sokka-Matikainen. Maastoammunnassa hän on lisäksi sijoittunut neljänneksi vuonna 2001, viidenneksi 2007 ja kuudenneksi 2005.
World Games -kisoissa hän on sijoittunut yhdeksänneksi vuonna 2001, neljänneksi vuonna 2005 ja seitsemänneksi vuonna 2009.
Lantee on valmistunut Helsingin kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden maisteriksi. Hän toimi vuosina 2012–2016 Suomen Jousiampujain Liiton toiminnanjohtajana ja vuodesta 2017 lähtien Suomen Ampumaurheiluliiton toiminnanjohtajana.
Land och Stad

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Land och Stad oli Helsingissä vuosina 1889–1892 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Nya Pressenin kustantajan perustama Land och Stad oli etupäässä maaseutuväestölle tarkoitettu ruotsinmielinen kansanlehti. Se kiinnitti huomiota varsinkin maatalouden ja kansansivistyksen kehittämiseen. Uutisia Land och Stadissa oli vähän. Lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Kerran viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1150 kappaletta vuonna 1891.
Päätoimittajat

Petrus Nordmann (1889–1891)
Hugo Bergroth (1892).
Aiheesta muualla

Land och Stad Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
Langepas

| Langepas Лангепас |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Hanti-Mansian sijainti, alla kaupungin sijainti piirikunnassa
 Langepas
 Koordinaatit: 61°15.0′N, 75°11.3′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Hanti-Mansia
Perustettu:  1980
Kaupungiksi:  1985
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
 – Pormestari:  Ivan Osipenko
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  48 km²
Väkiluku (2008):  41 800
 – Väestötiheys:  871 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 www.admlangepas.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Langepas (ven. Лангепа́с) on kaupunki on kaupunki Hanti-Mansian piirikunnan Nižnevartovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Obin varrella 545 kilometriä Hanti-Mansijskista itään. Kaupungin kautta kulkee Surgutin ja Nižnevartovskin välinen rautatie (Langepasin asema). Asukkaita on 41 800 (vuonna 2008).lähde?
Nimi Langepas tarkoittaa hantiksi ”oravien asuinseutua”. Vuonna 1980 alettiin rakentaa öljytyöläisten taajamaa, josta tuli kaupunki vuonna 1985. Seudulla harjoitetaan öljyn ja kaasun tuotantoa.
Aiheesta muualla

Langepasin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Belojarsk • Berjozovo • Hanti-Mansijsk • Hanty-Mansijsk • Jugorsk • Kogalym • Konda • Langepas • Megion • Neftejugansk • Neftejugansk • Nižnevartovsk • Nižnevartovsk • Njagan • Oktjabrskoje • Pokatši • Pyt-Jah • Radužnyi • Sovetski • Surgut • Surgut • Urai
Lana (nimi)

| Lana |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  taustaltaan moniselitteinen nimi, joka voi pohjautua esim. Svetlanaan tai Alanaan
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lana on naisen etunimi, jonka taustasta on esitetty useita tulkintoja. Kyseessä voi olla venäläinen lyhentymä Svetlanasta ja muista slaavilaisista -lana-loppuisista nimistä. Toisaalta sen lähtömuotona saattaa olla myös Helena. Englantilaisella kielialueella Lana on puolestaan yhdistetty miehennimeen Alan (josta se on anagrammi) sekä sen sisarnimeen Alana.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on lokakuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 170 Lana-nimistä naista. Heistä suurin osa on syntynyt 2000- tai 2010-luvulla.