stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuija Piepponen
Piepposen näkemyksiä

Televisio-ohjelmassa Kesäkerttu elokuussa 1998 Tuija Piepponen kertoi näkemyksiään komiikasta:
»Komiikan perusideahan on, että se on täysin vakavaa. Se on murheellista, se on tuskaa...siinä on viiltävä haava pohjalla.»
Itseään hän kuvaili uteliaaksi ihmiseksi, joka haluaa tietää ja nähdä mitä maailmassa on. Piepposen mielestä "äidin homma on ihaninta, mitä naiselle voi sattua".
Aiheesta muualla

Tuija Piepponen Elonetissä.
Tuija Piepponen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Unto Katajamäki

Unto Katajamäki on tamperelainen kirjailija, joka on aiemmin toiminut muun muassa lukion rehtorina ja opetustoimenjohtajana. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri, pääaineena yleinen historia.
Katajamäki on julkaissut parikymmentä kirjaa: historiallisia romaaneja, jännitysromaaneja sekä tieto- ja oppikirjoja. Jännitysromaaneissa hän käsittelee ajankohtaisiin tapahtumiin liittyviä rikoksia. Historialliset romaanit sijoittuvat lähihistoriaan, muun muassa toisen maailmansodan jälkeisiin traagisiin tapahtumiin.
Katajamäki on Suomen Kirjailijaliiton, Suomen tietokirjailijat ry:n, Pirkkalaiskirjailijoiden ja Suomen Dekkariseuran jäsen.
Teokset > Jännitysromaanit

Viides vieras.  Kustannus Mäkelä, 2013.  ISBN 978-951-883-530-4
Vainaja verkossa.  Kustannus Mäkelä, 2010.  ISBN 978-951-883-139-9
Väärät valinnat.  Kustannus Mäkelä, 2008.  ISBN 978-951-882-887-0
Petos ja paljastus.  Kustannus Mäkelä, 2007.  ISBN 978-951-882-759-0
Hiiriä ja vainajia.  Bookcover, 2021.  ISBN 978-952-7349-13-7
Arkeologit. Bookcover, 2023. ISBN 9789527349168
Teokset > Historialliset romaanit

Punaisen Valpon varjossa.  Bookcover, 2016.  ISBN 978-952-68274-8-3
Kun kellot vaikenivat. Bookcover, 2017 ISBN 9789526862637
Kosolan kujanjuoksu. Bookcover, 2018 ISBN 9789526899008
Maanpetturit. Bookcover 2019 ISBN 9789526899084
Veritorstai. Bookcover 2020 ISBN 9789527349076
Teokset > Oppi- ja tietokirjat

Lukion historian kertauskirja 1900-luku.WSOY 1981 ISBN 951-0-10585-6
Lukion historian kertauskirja 1800-luku. WSOY 1983 ISBN 951-0-11197-X
Lukion yhteiskuntaopin kertauskirja. WSOY 1984 ISBN 951-0-12656-X
Etelä-Pohjanmaan kotiseutuhistoria (työryhmä). Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto 1985
Historian ydin 1. WSOY 1991 ISBN 951-0-16598-0
Historian ydin 2. WSOY 1992 ISBN 951-0-16600-6
Repetitionsbok i historia. Söderström &C:o 1985 ISBN 951-52-0976-5
Elävää historiaa 8 (työryhmä). kustannuskiila 1991 ISBN 951-657-333-9
Elävää yhteiskuntaoppia 9 (työryhmä). Kustannuskiila 1988 ISBN 951-657-243-X
Opettajan opas 8 (työryhmä). Kustannuskiila 1989 ISBN 951-657-244-8
Opettajan opas 9 (työryhmä) Kustannuskiila 1991 ISBN 951-657-344-4
Lukion historian kertauskirja (työryhmä). WSOY 2007 ISBN 978-951-0-32441-7
Stuart Kauffman

| Stuart Kauffman |
| --- | --- |
 Stuart Kauffman huhtikuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. syyskuuta 1939 (ikä 85)
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Biologia
Aiheesta muualla
stuartkauffman.com
Stuart Alan Kauffman (s. 28. syyskuuta 1939lähde?) on yhdysvaltalainen teoreettinen biologi ja kompleksisuuden tutkija, joka on selvittänyt Maan elämän alkuperää. Hän on nostanut itseorganisoitumisen Charles Darwinin esittämän luonnonvalinnan rinnalle evoluutiossa. Hän kuvaa itseorganisoitumista nappimallilla, josta kertova kirja palkittiin 1995 Libray Journalin palkinnolla.
Kauffman on toiminut FiDiPro-professorina (engl. Finland Distinguished Professor) Tampereen teknillisessä yliopistossa vuodesta 2009.
Tuotantoa

1991  (elokuu) "Antichaos and Adaptation," Scientific American.
1993. Origins of Order: Self-Organization and Selection in Evolution. Oxford University Press.  Technical monograph.  ISBN 0-19-507951-5
1995. At Home in the Universe. Oxford University Press.  Popular treatment of many of the ideas in Origins. ISBN 0-19-511130-3
2000. Investigations. Oxford University Press. Speculative definitions of life. ISBN 0-19-512105-8
2004, Prolegomenon to a General Biology in William A. Dembski, Michael Ruse, eds., Debating Design: From Darwin to DNA. Cambridge University Press. ISBN 0-521-82949-6
2004, "Autonomous Agents" in John D. Barrow, P.C.W. Davies, and C.L. Harper Jr., eds., Science and Ultimate Reality: Quantum Theory, Cosmology, and Complexity. Cambridge University Press.
Pyhän uudelleen keksiminen: Uusi näkemys luonnontieteestä, järjestä ja uskonnosta.  ((Reinventing the Sacred: A New View of Science, Reason, and Religion, 2008.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2010.  ISBN 978-952-5697-30-8
Kim Philby

| Kim Philby |
| --- | --- |
 Kim Philby vuonna 1955.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Harold Adrian Russell ”Kim” Philby
Syntynyt: 1. tammikuuta 1912 Ambala, Brittiläinen Intia
Kuollut: 11. toukokuuta 1988 (76 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Ammatti:  toimittaja, myöhemmin Britannian salaisen palvelun vastavakoilujohtaja
Harold Adrian Russell ”Kim” Philby (1. tammikuuta 1912 Ambala, Brittiläinen Intia – 11. toukokuuta 1988 Moskova, Neuvostoliitto) oli brittiläinen kaksoisagentti ja vakooja. Hän oli Britannian salaisen palvelun MI6:n vastavakoilujohtaja, joka samalla vakoili Neuvostoliitolle 30 vuoden ajan. Hän kuului nimellä Cambridgen viisikko (Cambridge Five) tunnettuun vakoojarenkaaseen, jonka muut jäsenet olivat Donald Maclean, Guy Burgess, Anthony Blunt ja John Cairncross. Paljastuttuaan vuonna 1963 Philby loikkasi Neuvostoliittoon, missä hän asui arvostettuna neuvostokansalaisena kuolemaansa saakka. Vakoilunsa syyksi Philby kertoi kommunistisen vakaumuksensa.
Elämänvaiheet > Lapsuus ja nuoruus

Kim Philbyn isä oli Intiassa palvellut brittiläinen siirtomaavirkamies St. John Philby, jonka kääntyi myöhemmin islamiin ja asui vuosikausia Lähi-idässä. Isä antoi hänelle lapsena lempinimen ”Kim” Rudyard Kiplingin romaanin Kim samannimisen päähenkilön mukaan. Philby kävi Lontoossa Westminster Schoolia ja opiskeli vuodesta 1928 Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa. Hän liittyi siellä sosialistiseen opiskelijajärjestöön, mutta menetti uskonsa työväenpuolueeseen Ramsay MacDonaldin muodostettua vuonna 1931 oikeistolaisen hallituksen. Cambridgessa opettanut taloustieteilijä Maurice Dobb johdatti Philbyn kommunismin pariin.
Elämänvaiheet > Ryhtyminen vakoojaksi ja MI6-ura

Philbyn kommunistinen aate vahvistui hänen asuessaan vuosina 1933–1934 Wienissä ja seuratessaan fasismin nousua Itävallassa. Wienissä hän tutustui ja rakastui kommunistisessa liikkeessä toimineeseen Litzi Friedmanniin, josta tuli hänen ensimmäinen vaimonsa. He menivät naimisiin Itävallan demokratian romahdettua helmikuussa 1934 ja palasivat Englantiin. Pian tämän jälkeen Friedmannin ystävä Edith Tudor-Hart esitteli Philbyn Lontoossa toiselle itävaltalaiselle pakolaiselle Arnold Deutschille, joka värväsi hänet Neuvostoliiton agentiksi. Philby sai ohjeet irtisanoutua julkisesti kommunismista, esiintyä saksalaismielisenä ja luoda nuhteeton virkamiesura, jolloin hänestä olisi mahdollisimman paljon hyötyä vakoojana. Philby esitteli neuvostotiedustelulle entiset opiskelutoverinsa Donald Macleanin ja Guy Burgessin, jotka värvättiin samaan vakoojarenkaaseen. Philby alkoi työskennellä toimittajana ja liittyi Anglo-German Fellowship -ystävyysseuraan. Ollessaan The Timesin kirjeenvaihtajana Espanjan sisällissodassa  hän esiintyi Francisco Francon joukkojen tukijana, mutta raportoi samalla Neuvostoliittoon NKVD:lle.
Vuonna 1940 Philby sai Burgessin avulla viran MI6:sta ja yleni sen jälkeen nopeasti. Maailmansodan aikana hän muun muassa hoiti saksalaisiin kohdistunutta vastavakoilua Espanjassa. Sodan vielä jatkuessa syksyllä 1944 hänestä tuli MI6:n Neuvostoliittoon kohdistuvaa vastavakoilua varten perustetun uuden ”osasto IX:n” päällikkö ja johtava asiantuntija kommunistista ideologiaa koskevissa kysymyksissä. Elokuussa 1945 Neuvostoliiton Istanbulin-konsulaatissa työskennellyt Konstantin Volkov -niminen NKVD-upseeri tarjoutui loikkaamaan Britanniaan ja paljastamaan kaksoisagenttien nimet, mutta Philby onnistui viivyttämään tarjoukseen vastaamista usealla viikolla, mihin mennessä Volkov oli jo vangittu ja luultavasti teloitettu. Philby otti vuonna 1946 virallisesti avioeron Litzistä ja nai Aileen Furse -nimisen naisen, jonka kanssa hänellä oli jo neljä yhteistä lasta.
Philbyn merkittävin saavutus vakoojana oli vuonna 1949 käynnistyneen MI6:n ja CIA:n yhteisen Albania-operaation kavaltaminen Neuvostoliitolle. Britit ja yhdysvaltalaiset kouluttivat albanialaisista pakolaisista Maltalla pieniä iskuryhmiä, joita lähetettiin salaa Albaniaan taistelemaan Enver Hoxhan kommunistihallintoa vastaan. Usean vuoden aikana Albaniaan lähetettiin veneillä ja laskuvarjoilla noin 300 sissiä, mutta Albanian armeijan joukot olivat aina sissejä vastassa, joten lähes kaikki jäivät kiinni ja surmattiin. Philby työskenteli lokakuusta 1949 alkaen MI6:n ja CIA:n välisenä yhdysupseerina Washingtonissa, joten kaikki tiedot kulkivat hänen kauttaan. Albania-operaatiossa oli luultavasti muitakin tietovuotoja, sillä Philby ei tiennyt kaikkia tarkkoja maihinnousaikoja ja -paikkoja ja operaation vastoinkäymiset jatkuivat sen jälkeenkin, kun hän oli siirtynyt pois tehtävistään. Yhdysvaltain-aikanaan Philby toimitti Neuvostoliitolle muitakin yksityiskohtaisia tietoja CIA:n ja MI6:n toiminnasta. Häntä pidettiin kuitenkin 1950-luvun alkuun saakka MI6:n nousevana tähtenä.
Elämänvaiheet > Epäilyt 1950-luvulla

Philby joutui ensi kerran epäillyksi vakoilusta, kun diplomaatteina työskennelleet Maclean ja Burgess loikkasivat toukokuussa 1951 paljastumisen uhatessa Neuvostoliittoon. Philby oli varoittanut salaa Burgessia Macleaniin kohdistuneesta tutkinnasta. Philby ei ollut tavannut Macleania vuosiin, mutta Burgess oli asunut Washingtonissa hänen luonaan, joten juuri Burgessin loikka kohdisti epäilykset Philbyyn. Hänet kutsuttiin Yhdysvalloista takaisin kotimaahan, jossa MI5 hiillosti häntä. Aihetodisteena käytettiin Volkovin tapauksen aikana havaittua epäilyttävää piikkiä Moskovaan suuntauneen radioliikenteen määrässä. Suoria todisteita vakoilusta ei kuitenkaan ollut eikä Philby murtunut kuulusteluissa. Hän menetti virkansa, sillä hänen nuoruutensa yhteydet kommunisteiksi tunnettuihin henkilöihin tulivat ilmi tutkinnassa ja hänen syyllisyydestään vakuuttunut FBI painosti brittejä. MI6:ssa häntä ei haluttu uskoa petturiksi ja monet pitivät häntä viattomana mccarthyismin uhrina.
Philby työskenteli tämän jälkeen muutaman vuoden Lontoon pankkimaailmassa ja lehtimiehenä. Lokakuussa 1955 lehdistölle vuodettiin vahvistamaton huhu, jonka mukaan Philby olisi ollut Macleanin ja Burgessin kanssa vakoillut ”kolmas mies”. Häntä kuulusteltiin nyt uudelleen ja hän kiisti myös televisiokameroiden edessä tyynesti syyllisyytensä. Philbystä tehtiin lokakuussa 1955 myös parlamenttikysely, johon vastatessaan ulkoministeri Harold Macmillan vakuutti, ettei hänen syyllisyydestään ollut näyttöä.
Koska kollegat MI6:ssa uskoivat yhä Philbyn syyttömyyteen, hänet otettiin vuonna 1956 uudestaan MI6:n palkkalistoille, nyt kuitenkin aiempaa vähäisempään tehtävään salaiseksi agentiksi Beirutiin Libanoniin. Peitetyönään hän toimi The Observer- ja The Economist -lehtien kirjeenvaihtajana. Philbyn toinen vaimo Aileen kuoli näihin aikoihin, mutta hän meni pian naimisiin Eleanor Brewerin kanssa, joka otti eron edellisestä aviomiehestään.
Elämänvaiheet > Paljastuminen ja pako Neuvostoliittoon

Philbyn tilanne muuttui, kun Yhdysvaltoihin loikannut KGB-majuri Anatoli Golitsyn paljasti syksyllä 1962 MI5:lle, että Burgess ja Maclean olivat kuuluneet viiden Cambridge-taustaisen vakoojan renkaaseen. Golitsynia kuulustellut MI5:n tutkija Arthur S. Martin oli johtanut jo vuoden 1951 Philbyn kuulusteluja ja arvasi nopeasti Philbyn olevan osa samaa ”Cambridgen viisikkoa”. Samoihin aikoihin myös Flora Solomon -niminen toimittaja kertoi MI5:lle, että Philby oli 1930-luvulla yrittänyt värvätä häntä vakoojaksi. Tammikuussa 1963 MI6 lähetti Philbyn vanhan työtoverin Nicholas Elliottin Beirutiin ilmoittamaan Philbylle, että tämä oli paljastunut. Philby tunnusti Elliottille vakoilleensa Neuvostoliitolle ”vuoteen 1946 asti”, mutta häntä ei vangittu heti, joten hän pakeni seuraavana päivänä, 23. tammikuuta, KGB-yhteyshenkilönsä avulla Libanonista ja meni Neuvostoliittoon. Eleanor, joka ei ollut tiennyt aviomiehensä vakoilusta mitään, seurasi häntä syyskuussa 1963, mutta he erosivat myöhemmin.
Myöhemmin MI5:ssä epäiltiin, että joku viraston sisältä olisi varoittanut Philbyä etukäteen tammikuussa 1963, mikä johti muun muassa epäilyihin, että MI5:n johtaja Roger Hollis olisi ollut myös kaksoisagentti. Mahdollista toista ”myyrää” tiedustelupalvelun sisällä ei koskaan löydetty. Cambridgen viisikon muut jäsenet Anthony Blunt ja John Cairncross paljastuivat vakoojiksi pian Philbyn paon jälkeen. He tunnustivat kaiken, jolloin heitä ei syytetty eikä paljastettu julkisesti.
Elämänvaiheet > Neuvostoliitossa

Philby asui loppuelämänsä Moskovassa ja sai KGB:ssä everstin arvon. Hän ei saanut enää mitään tärkeitä tehtäviä, mutta hän avusti Englantiin lähetettävien uusien KGB-värvääjien koulutuksessa. Hän kärsi alkoholismista ja meni vuonna 1971 naimisiin Rufina-nimisen naisen kanssa. Philby julkaisi vuonna 1968 muistelmakirjan My Silent War, jossa puhui melko avoimesti vakoilustaan ja ilmoitti, ettei katunut mitään. Esipuheen teokseen kirjoitti Philbyn entinen alainen, sittemmin jännityskirjailijaksi ryhtynyt Graham Greene, joka sanoi kunnioittavansa Philbyä, koska tämä oli seurannut vakaumustaan eikä vakoillut henkilökohtaisen edun tähden. Philbyn lesken Rufinan mukaan Philby yritti ”ryypätä itsensä kuoliaaksi” menetettyään vanhoilla päivillään uskoaan kommunismiin. Philbyn kuoltua 76-vuotiaana vuonna 1988 KGB järjesti hänelle juhlavat hautajaiset.
Muuta

Philby ja Graham Greene työskentelivät yhdessä MI6:n palveluksessa Wienissä lyhyen aikaa toisen maailmansodan jälkeen. On spekuloitu, että heidän ystävyytensä olisi innoittanut Greenen kirjoittamaa Kolmas mies (1949) -elokuvan käsikirjoitusta. Myöhemmin MI6:ssa työskennelleen John le Carrén romaani Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja (1974) sai innoitusta Philbyn loikkausta seuranneesta vainoharhaisesta ilmapiiristä ja romaanin hahmo Bill Haydon perustuu Philbyyn. Greene vieraili 1980-luvulla neljästi Neuvostoliitossa Philbyn luona, le Carré sen sijaan kieltäytyi Philbyn esittämästä tapaamiskutsusta käydessään 1980-luvun lopulla kerran Moskovassa.
Kirjallisuutta

Griberg, Sara: Yläluokan pojista tuli neuvostoagentteja. Maailman Historia, 10.10.2012, nro 12/2012.  Artikkelin verkkoversio. (suomeksi)
Page, Bruce; Leitch, David; Knightley, Phillip: Philby - mestarivakoilija.  Suomentanut Juhani Pietiläinen. Helsinki:  Tammi, 1968.  (suomeksi)
Tieteen Kuvalehti Historia 2/2008
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kim Philby Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Philbyn hauta moskovalaisella hautausmaalla.
Kataklysminen muuttuja

Kataklysminen muuttuja tai "novamainen muuttuja" on tähti, jossa tapahtuu räjähdysmäisiä kirkkauden muutoksia. Nämä johtuvat valkoisen kääpiötähden pinnalla fuusioreaktiossa äkillisesti palavasta vetykaasusta. Toiset purkaukset johtuvat valkoisen kääpiön ympärillä materiakiekon epävakaisuuksista.
Valkoisen kääpiötähden (vastaanottajatähden) pinnalle virtaa ainetta toisesta tähdestä, joka on monesti punainen kääpiö, joskus toinen valkoinen kääpiö tai hieman kehittynyt pääsarjan tähti, alijättiläistähti. Valkoisen kääpiön ympärille syntyy kaasusta kertymäkiekko, joka säteilee voimakkaasti ultravioletissa ja röntgensäteitä.
Kataklysmiset muuttujat ovat suurin purkautuvien muuttujien alalaji.lähde? Kataklysmisiä muuttujia jaetaan luokkiin mm. purkausten välin ja voimakkuuden mukaan. Jos purkausten väli on suuri, purkaukset ovat voimakkaita, kun taas pieni purkausten väli merkitsee heikkoja purkauksia. Jotkut tähdet muistuttavat muuten kataklysmisiä muutoksia, mutta niissä ei tapahdu purkauksia. Joissakin tähdissä, ns. polareissa, voimakas magneettikenttä ohjaa kaasun kulkua. Näitä tähtiä sanotaankin magneettisiksi kataklysmisiksi muuttujiksi.
DQ Herculis -tähdissä magneettikenttä hajottaa tähteä ympäröivää kaasukiekkoa (ns puolipolarit) ja AM Herculis -tähdessä valkean kääpiön voimakas magneettikenttä estää kaasukiekon synnyn, kaasu virtaa luovuttajatähdestä magneettikentän voimaviivoja pitkin tähteen.
Kataklysmisitä muuttujista tunnetuimpia ovat tavalliset novat ja kääpiönovat. Kataklysmisten muuttujien alalajeja kuvaavat mm. SS Cygni, U Geminorum, Z Camelopardalis, SU Ursae Majoris, AM Herculis, DQ Herculis, VY Sculptoris, SW Sextantis.
Kataklysmisiä muuttujia

Novat
Toistuvat novat
Kääpiönovat
Symbioottiset tähdet
Massavirta

Kaasu virtaa ensin valkoisen kääpiön ympärille materiakiekkoon, josta putoaa kohti valkoista kääpiötä. Kiekkoon saapuva kaasu osuu ensin niin sanottuun kuumaan pilkkuun, joka värähtelee massavirran muutosten mukana. Kuuman pisteen säteily johtuu kiekon kaasun ja tähdestä tulevan massavirran törmäyksen aiheuttamasta valtavasta kitkasta. Kiekko itse säteilee kaasun sisäisen kitkan eli viskositeetin takia.
Spektroskooppiset mittaukset ovat osoittaneet massavirran koostuvan pääasiassa vedystä ja heliumista mutta myös hiilestä, typestä, hapesta, neonista ja magnesiumista. Jos mm. putoavan kaasun aiheuttama valkoisen kääpiön luminositeetti ylittää 100 000 aurinkoa, putoavan kaasun säteilynpaine estää lisäkaasun putoamisen. Lopulta saavutetaan se kaasun tiheys ja lämpötila, jossa vetyfuusio alkaa. Fuusio tapahtuu räjähdysmäisen nopeasti ja näkyy novapurkauksena. Massavirta jatkuu pian purkauksen jälkeen. Valkoisen kääpiön pinnalle ehtii kertyä ainetta yleensä noin 1/1 000-1/10 000 Auringon massaa ennen uutta novapurkausta. Valkoinen kääpiö on kuluttanut loppuun kaiken vetynsä elämänsä aikaisemmissa vaiheissa. Niin sanottujen kääpiönovien purkaukset eivät tapahdu valkean kääpiön pinnassa vaan silloin, kun niiden materiakiekon tiheys ylittää tietyn rajan. Erään teorian mukaan kääpiönova purkautuu, kun sen ympärillä oleva materiakiekko osuu valkean kääpiön pintaan. Novan tapauksessa massavirta on noin 1e-8 Auringon massaa ja toistuvalle novalle 1E-7 Auringon massaa.
Aiheesta muualla

TPP/CVcat – a catalogue of Cataclysmic Variable Stars
RKcat (Ritter and Kolb), 7th edition
Piha (Uusi-Seelanti)

Rannikkonäkymä pohjoiseen Lion Rockille
Pihan sijainti kartalla
Piha on Aucklandin seudulla, Uuden-Seelannin pohjoisosassa sijaitseva kylä, jossa on noin 600 asukasta.
Sijainti

Piha sijaitsee 28 kilometrin päässä Aucklandin keskustasta länteen, Tasmaninmeren rannikolla, Manukaun sataman pohjoispuolella, keskellä Waitakere Ranges -kukkularyhmää. Heti Pihan pohjoispuolella on Whites Beach -ranta ja eteläpuolella Mercer Bay -lahti. Niille on kulkuyhteys vain jalkaisin. Lähimmät rannat, joihin on tieyhteys, ovat etelässä Karekare ja pohjoisessa Anawhata.
Luonnonmuodostelmat

Kylässä on yksi seudun suosituimmista uimarannoista, jolle aucklandilaisilla on tapana tehdä päiväretkiä ympäri vuoden, mutta erityisesti kesällä. Lion Rock on Pihan eteläisen ja pohjoisen rannan välissä sijaitseva vuori. Se on saanut nimensä ulkonäöstään, joka rannan puolelta katsottuna muistuttaa makaavaa urosleijonaa takaa päin nähtynä. Lion Rock on paitsi Pihan, koko Aucklandin länsirannikon symboli. Se esiintyy niin postimerkeissä kuin alueen puhelinluettelossakin. Pihassa sijaitsee myös kanjoni ja vulkaaninen kaasuonkalo. Pihan rannat tunnetaan mustasta hiekastaan, joka on saanut värinsä tuliperäisestä rauta-aineksestaan.
Liiketoiminta

Pihassa on kauppa ja pikaruokakioski sekä lainelautaseuran tiloissa ravintola ja baari, mutta ei huoltoasemaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piha.co.nz - News, History, Environment and Information (englanniksi)
Pihanz.co.nz - Accommodation, Events and 'Village Voice' (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Surfers at Piha Beach - www.willig.net (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Galleria

Aalto murtuu Pihan edustalla.
Piha ja Lion Rock yhteystieltä nähtyinä
Piha auringon laskettua
Näkymä pohjoiseen Lion Rockille ja Te Waha Pointiin
Toetoe-heiniä Lion Rockin edustalla
Näkymä Lion Rockilta.
Katu, Auvers-sur-Oise

| Katu, Auvers-sur-Oise |
| --- | --- |

Nimi:  Katu, Auvers-sur-Oise
Tekijä:  Vincent van Gogh
Valmistuspaikka:  Auvers-sur-Oise
Valmistumisvuosi:  1890
Taiteenlaji:  maisemamaalaus
Teostyyppi:  maalaus
Materiaali:  öljyväri ja kangas (maalauspohja)
Korkeus:  73,5  cm
Leveys:  92,5  cm
Kokoelma:  Kansallisgalleria
Sijainti:  Ateneum
Katu, Auvers-sur-Oise on hollantilaisen taiteilijan Vincent van Goghin maalaama öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1890. Se on yksi Van Goghin viimeisistä maalauksista. Teos on ollut vuodesta 1903 Ateneumin taidemuseon kokoelmissa Suomessa osana Antellin kokoelmia. Kooltaan se on 73,5 × 92,5 cm.
Van Gogh maalasi teoksen pohjoisranskalaisessa Auvers-sur-Oisen pikkukaupungissa, reilut 30 kilometriä Pariisista luoteeseen, jossa hän sittemmin kuoli maalauksen valmistumisvuonna 1890. Van Gogh oli kaupungissa tohtori Gachet’n hoidettavana saadakseen hoitoa mieltänsä vaivanneisiin ongelmiin.
Maalauksesta pystyy helposti tunnistamaan Van Goghin kädenjäljen. Voimakkaat maanläheiset ja iloiset värit, kallistelevat rakennukset ja selvästi erottuvat pensselinjäljet ovat tuttuja myös hänen muista maalauksistaan.
Maalauksen historiaa

Van Goghin kuoleman jälkeen taulu päätyi ensin hänen veljelleen ja sitten tämän leskelle, jolta sen osti ranskalainen taidekriitikko Julien Leclercq. Hän työskenteli La Gazette -lehdessä.
Leclercq osti leskeltä 11 Van Goghin teosta ja järjesti niistä näyttelyn Pariisissa vuonna 1901. Leclercqin vaimo oli suomalaisen kuvanveistäjä Hilda Flodinin sisar, pianisti Fanny Flodin. Fanny Flodin myi teoksen Antellin valtuuskunnalle vuonna 1903.
Antellin valtuuskunta maksoi teoksesta 2 500 silloista markkaa. Nykyrahassa se vastaa noin 9 500 euroa. Vincent van Goghin taiteen arvo ja arvostus nousivat huomattavasti 1900-luvulla.
Pitkään uskottiin Ateneumin taidemuseon olleen maailman ensimmäinen taidemuseo, jonka kokoelmissa oli Vincent van Goghin teos. Rotterdamilaisen Museum Boijmans van Beuningenin kokoelmiin kuitenkin hankittiin eräs van Goghin piirustus jo vuonna 1899, minkä lisäksi maalaus Poppeleita Nuenenin lähellä lahjoitettiin samaan museoon helmikuussa 1903 muutamia viikkoja ennen kuin Antellin valtuuskunta osti Katu, Auvers-sur-Oisen. Myös saksalaisen taiteenkeräilijän Karl Ernst Osthausin perustamalla yksityismuseolla saattoi olla hallussan van Goghin maalaus Sadonkorjaaja jo vuonna 1902. Katu, Auvers-sur-Oise lienee kuitenkin ensimmäinen van Goghin niin sanotun ranskalaisen kauden taideteos, joka päätyi julkiseen kansalliseen kokoelmaan.
Aiheesta muualla

Suomen Kansallisgallerian sivuilla: Kokoelmat: Katu, Auvers-sur-Oise.[vanhentunut linkki]