stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tani

Tani voi tarkoittaa seuraavia:
Antti Tani (1855–1944), suomalainen opettaja, päätoimittaja ja kunnallismies
Antti Tani (1918–2017), suomalainen jatkosodan hävittäjälentäjä
Daniel Tani (s. 1961), yhdysvaltalainen insinööri ja astronautti
Liisa Tani (s. 1989), suomalaainen rockmuusikko
Marcellino Taiji Tani (s. 1953), japanilainen roomalaiskatolinen piispa
Reijo Tani (1931–2011), suomalainen muusikko
Ryōko Tani (s. 1975), japanilainen judoka
Shinichiro Tani (s. 1968), japanilainen jalkapalloilija
Sirpa Tani (s. 1962), suomalainen maantieteen ja ympäristökasvatuksen professori
Yoshio Tani (s. 1945 tai 1946), japanilainen diplomi-insinööri, murhasi kaksi suomalaista liikemiestä
tani (Ⴇ, ⴇ tai თ), georgialainen kirjain.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Tani”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Reinlin kappeli

| Reinlin kappeli Reinli kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2011.
Sijainti:  Sør-Aurdal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1965
Suunnittelija:  Kolbjørn Sukke
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  164
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Reinlin kappeli (norj. Reinli kapell) on Sør-Aurdalin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1965.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reinlin kappeli Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  KulturNav
Wanhan hywän ajan laulu

| Wanhan hywän ajan laulu Pentti Koskimaa |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2018
 Kesto: 36.00
 Levy-yhtiö: Musapalvelu Salmenoja
Wanhan hywän ajan laulu on Somerolla asuvan Pentti Koskimaan (s. 1943) CD-albumi, joka sisältää 10 Toivo Kärjen ennenjulkaisematonta kappaletta vuosilta 1943-1986 sekä yhden uuden version. Levyn julkaisi Musapalvelu Salmenoja vuonna 2018, sovitukset teki ja äänitykset ja miksaukset hoiti omassa studiossaan Timo Salmenoja. Säestävässä perinteisen tyylin pienyhtyeessä soittivat Timo Salmenoja haitari, piano, koskettimet, basso, Siiri-Sofia Kanerva viulu, Tapio Lindholm kitara ja Antti Roos rummut.
Projektin taustaa

Pentti Koskimaa teki vuonna 2017 albumin Muistatko?, jolle hän lauloi uusia versioita Henry Theelin alun perin levyttämistä kappaleista, sovittajana Timo Salmenoja. Mukana oli kaksi Toivo Kärjen vuoden 1948 sävellystä. Turkulaisen Radio Robin Hoodin toimittajat Liisa-Hellevi ja Erkki Rantanen tunsivat hyvin sekä Pentti Koskimaan että Kalervo Kärjen, Toivo Kärjen pojan ja jäämistön hoitajan. He vihjaisivat Pentille, että kannattaisi ottaa yhteyttä Kalervoon. Tämä kertoi hänellä olevan paljon isänsä julkaisematonta tuotantoa. Pentti kiinnostui välittömästi, ja syntyi idea kokonaisesta albumista tätä materiaalia. Kalervo toimitti valitsemansa nipun käsikirjoitusnuotteja Timo Salmenojalle, kappaleista mietittiin tasapainoinen kokonaisuus, ja Timo hoiti levytykset. Kalervo kirjoitti jokaisesta kappaleesta sen syntyä selvittävän lyhyen selosteen, ja levyn kannet suunnitteli Timo.    Levynjulkistuskonsertti pidettiin Someron Seurahuoneella 26.1.2019.
Levyn kappaleet

Wanhan hywän ajan laulu – 3.10  (säv. Toivo Kärki, san. Pauli Ylitalo, sov. Timo Salmenoja, 1986)
Unelmien ranta – 2.33  (säv. Toivo Kärki, san. Reino Helismaa, sov. Timo Salmenoja, 1964)
En voi luoksesi mä tulla – 3.21  (säv. Toivo Kärki, san. Liisa-Hellevi Rantanen, sov. Timo Salmenoja, 1982)
Kuutamotanssit saaristossa – 2.58  (säv. Toivo Kärki, san. Kauko Käyhkö, sov. Timo Salmenoja, 1943)
Etsin juuriain – 3.04  (säv. Toivo Kärki, san. Vexi Salmi, sov. Timo Salmenoja, 1978)
Ethän muistele pahalla – 3.09  (säv. Toivo Kärki, san. Liisa-Hellevi Rantanen, sov. Timo Salmenoja, 1982)
Hymysi aurinko – 2.51  (säv. Toivo Kärki, san. Timo Salmenoja, sov. Timo Salmenoja, 1980)
Metsä on ystäväsi – 4.33  (säv. Toivo Kärki, san. Pauli Salonen, sov. Timo Salmenoja, 1983)
Onko kuultu kummempaa? – 3.31  (säv. Toivo Kärki, san. Kerttu Mustonen, sov. Timo Salmenoja, 1944)
Yön sylissä – 3.52  (säv. Toivo Kärki, san. Juha Vainio, sov. Timo Salmenoja, 1977)
Muistatko – 2.52  (säv. Toivo Kärki, san. Lauri Jauhiainen, sov. Timo Salmenoja, 1948)
Kuningas Oskar II:n kappeli

| Kuningas Oskar II:n kappeli Kong Oscar IIs kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Etelä-Varanki, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Nord-Hålogalandin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1869
Suunnittelija:  Jacob Wilhelm Nordan
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  74
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuningas Oskar II:n kappeli (norj. Kong Oscar IIs kapell) on Etelä-Varangin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1869.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuningas Oskar II:n kappeli Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  KulturNav
Kerokivisammal

| Kerokivisammal> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kivisammalten lahko Grimmiales
Heimo::  Kivisammalten heimo Grimmiaceae
Suku::  Kivisammalet Grimmia
Laji::  reflexidens
Kaksiosainen nimi
 Grimmia reflexidens  Müll.Hal. 
Synonyymit
 Grimmia alpestris (F.Weber & D.Mohr) Schleich. var. sessitana (De Not.) Hagen  Grimmia alpestris (F.Weber & D.Mohr) Schleich. var. microstoma Bruch & Schimp.  Grimmia grisea Cardot  Grimmia sessitana De Not.  Grimmia subsulcata Limpr.  Orthogrimmia sessitana (De Not.) Ochyra & Zarnowiec 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kerokivisammal (Grimmia reflexidens) on kivisammaliin kuuluva lehtisammallaji. Sitä esiintyy vuoristoissa ja arktisilla alueilla Euroopassa, Amerikassa, Aasiassa, Australiassa ja Antarktiksella. Skandinaviassa sitä esiintyy Norjassa, Ruotsissa, Suomessa ja Islannissa. Suomessa kerokivisammal on harvinainen tunturilaji Peräpohjolassa, Enontekiön ja Inarin Lapissa. Se kasvaa tunturipaljakan kivillä ja kallioilla yleensä lumenviipymien sulamispurojen lähellä.
Taarapita

Taarapita eli Tarapita, Tooru tai Taara oli suosittujen käsitysten mukaan muinaisten virolaisten ja liiviläisten palvoma jumaluus. Baltian ristiretkien jälkeen, kun virolaiset oli käännytetty kristinuskoon, Taaran palvonnasta ei enää ole tietoja, vaikkakin Taara-sana vaikuttaa säilyneen osana tiettyjä paikannimiä. Länsi-Virossa ja Saarenmaalla mahdollisesti sama hahmo tunnettiin nimellä Tooru.
Jumaluus

Tiedot Taara-jumalasta ovat alkuaan peräisin Henrikin Liivinmaan kronikasta, jossa kerrotaan pakanallisten saarenmaalaisten palvoneen Tharapitha-nimistä jumalaa. Nimen on ajateltu itse asiassa viitanneen huudahdukseen ”Taara, avita!” eli ”Taara, auta!”. Tätä oletettua Taara-jumalan nimeä on verrattu skandinaavien Thórr (Þórr) -jumalan nimeen; erityisesti sen kanssa yhteen sopisi Viron länsiosista tunnettu Tooru-nimi. Urmas Sutrop on esittänyt, että Taara-sana palautuu vanhaan uralilaiseen sanaan, jonka merkitys on 'korkea'. Hänen mukaansa Taara-nimityksen sukulaissanoja olisivat saamen Tiermes ja hantin Torem. Nimityksen Taarapita loppuosa puolestaan olisi samaa kantaa kuin suomen sana pitkä; pita-sanan merkitys olisi tällöin 'suuri'. Sutropin etymologiaa on kuitenkin pidetty jo äänteellisistäkin syistä heikosti perusteltuna.
Henrikin Liivinmaan kronikassa Taarapita-nimitys mainitaan viisi kertaa. Ensimmäisellä kerralla kerrotaan, että Taarapitalla oli palvontapaikka Virumaalla Ebaveren mäellä. Toisen kerran Taarapita mainitaan Muhun valloittamisen yhteydessä vuonna 1227. Tällöin Henrik kertoo, kuinka Taarapita on ajettu pois kansan kastamisen kautta.
Varsinaisesta Taaran palvonnasta ei virolaisessa kansanperinteessä ole luotettavia tietoja. 1800-luvulla käsitys Taarasta muinaisten virolaisten ylijumalana levisi virolaisten keskuuteen Fr. R. Faehlmannin ja Fr. R. Kreutzwaldin luomien kansallisromanttisten pseudomytologioiden kautta, ja muun muassa Tarton kaupungin nimeä yritettiin johtaa Taaran nimestä. Myös Kalevipoeg-eepoksessa Taara-jumala mainitaan useita kertoja.
Taara-jumalaan liittyvien uskomusten pohjalta luotiin Virossa 1920-luvulla kansallismielinen uuspakanallinen uskonto, taarausko.
Paikannimet

Kansanperinteen mukaan Raplamaalla sijaitsevan Palukülan Hiidenmäen yksi nimi on ollut Taaralepa mägi. Palukülan mäki on rahvaanuskon kulttipaikka, ja Taaralepp-sana viittaa mäellä kasvaneisiin yhteen tai useampaan leppäpuuhun, joita on todennäköisesti pidetty pyhinä. Taara-sana tavataan paikannimen osana myös muualta Virosta. Myös Janakkalassa Kanta-Hämeessä sijaitsee Tarinmaa-niminen kylä, jonka yhteydessä Laurinmäellä olevan Laurinlähteen on väitetty olleen esikristillisellä ajalla Taara-jumalan uhrilehto.
Suomessa

Suomalais-karjalaisessa tarustossa esiintyviä Tuuri- ja Tuura-nimiä on toisinaan yhdistetty virolaisten Taara(pita)-jumalaan. Kalevalassa mainitaan, kuinka taivaanhalki putoaa tulikipuna ”Tuurin uutehen tupahan”, josta se päätyy Aluen järveen. Sen seurauksen palaa paljon maita "suurena palo kesänä" ja Auluen järvi kuohuaa tulena yli puiden latvojen. Lopuksi kolme kalaa nielee jälleen vettyneessä järvessä pudonneen punasorosen ja piiloutuu kipua kivikkoon. Kalevalassa Tuurin uuden tuvan kerrotaan olevan laeton eli ilman kattoa. Kirjassaan Hopeanvalkea Viron entinen presidentti Lennart Meri spekuloi Tuurin vanhan tuvan sijainneen Ebaveren mäellä, josta Taarapita lensi Saarenmaalle synnyttäen Kaalin kraatterijärven. Janakkalassa lähellä Hakoisten linnavuorta sijaitsee pyhän Laurin lähde, jota on käytetty Taaran palvomiseen. Lisäksi Tuurin rinnakkaisnimi Palvoinen viittaa palvottuun jumaluuteen.
Fredrik Oskar Groundstroem on tallentanut 1800-luvun loppupuolella Soikkolasta, Inkeristä runon, jossa Tuuri osallistuu maailmaluontiin suistamalla pääskysen munat mättäältä mereen, jolloin surullinen pääskyemo pyytää seppää keräämään särkyneet munat rautaisella haravalla.
1 kk:sa pieni alkukirjain
SKVR III1 486.
Näkymä Ebaveren mäeltä
Mirus-patteri

Mirus-patteri (saks. Batterie Mirus) oli Guernseyn saarella Saint Peter Portin ja Saint Saviourin kylien alueilla sijainnut järeä rannikkotykistöpatteri, joka kuului toisen maailmansodan länsirintaman miehitettyjen alueiden rannikkoja kiertäneeseen Atlantin valliin. Patteri oli aseistettu neljällä Obuhovin 12 tuuman 52 kaliiperin merikanuunalla, jotka olivat päätyneet saksalaisille.
Alun perin Venäjän keisarilliselle laivastolle rakennettu taistelulaiva Imperator Alexander III oli päätynyt Venäjän vallankumouksessa Ranskan Tunisiaan, missä se riisuttiin aseista ja romutettiin vuonna 1935.
Suomalaiset kiinnostuivat ranskalaisten haltuun päätyneistä tykeistä sodan uhatessa. Niiden hankinnasta neuvoteltiin, jolloin Ranska luovutti putket lopulta vastikkeettomana aseapuna. Ne laivattiin kolmeen rahtialukseen Suomeen toimitettavaksi.
Yksi aluksista, Nina, jäi Bergenissä Norjaa miehittäneiden saksalaisten haltuun. Saksalaiset ottivat tykinputket sotasaaliiksi. Ne siirrettiin Esseniin kunnostettaviksi ennen toimitusta Guernseylle, mistä niistä rakennettiin alkuun Nina-patterina (saks. Batterie Nina) tunnettua järeää tykistöpatteria marraskuussa 1941. Patteri saatiin ampumakykyiseksi kesäkuuhun 1942 mennessä, minkä jälkeen se osallistui joitakin kertoja sotatoimiin. Patteri oli Kanaalisaarten järein, ja sen kantama oli 51 kilometriä.
Kanaalisaarten miehityksen ja toisen maailmansodan päätyttyä saksalaisten asemiinsa jättämät tykit purettiin 1950-luvun alussa. Osa tykkiasemien betonisista kantalinnoitteista on kuitenkin säilynyt.
Historia > Sotasaalistykkien tausta

Saksalaiset kaappasivat neljää 12-tuumaista Obuhov-tykkiä kuljettaneen rahtialuksen Norjan rannikolla keväällä 1940. Putket olivat peräisin alun perin Venäjän keisarilliselle laivastolle rakennetusta taistelulaiva Imperator Alexander III, joka oli päätynyt Ranskan hallinnoiman Tunisian Bizertaan Venäjän vallankumouksessa. Bizertassa alus oli riisuttu aseista ja romutettu lopullisesti vuonna 1935.
Tykeistä oli käyty ensin kauppaa niistä kiinnostuneiden suomalaisten kanssa, mutta Ranska päätyi lopulta luovuttamaan kaikki 12 tykkiä vastikkeettomana aseapuna Suomeen. Putket lastattiin kolmeen suomalaiseen rahtilaivaan, jotka lähtivät Turkuun. Raskain aluksista, Nina, sai lastikseen myös 18 raskasta Vickers-tykkiä. Alus pysähtyi matkalla Norjan Bergeniin odottamaan talvisodan loppuvaiheen tilanteen ratkeamista maaliskuussa 1940. Täällä se jäi Norjaan hyökänneiden saksalaisten miehitysjoukkojen haltuun, jolloin lastina olleet tykit päätyivät saksalaisten sotasaaliiksi.
Historia > Kehitystyö Saksassa

Kaapatut järeät putket lähetettiin huollettavaksi Saksan Essenissä sijaitseville Kruppin terästehtaille, missä ne saivat mallinimen 30,5 cm K.14(r). Ensimmäinen luku oli tykkien kaliiperi (30,5 cm), toisen tarkoittaessa valmistusvuotta (1914). Sulkuihin merkatulla r-kirjaimella viitattiin tykkien alkuperämaahan, Venäjään.
Tykkien alkuperäinen venäläinen lavetti mahdollisti vain 15 asteen ampumakoron, mikä rajoitti merkittävästi niiden kantamaa. Matalan koron ansioista aseen joustolaite oli varsin yksinkertainen; putki pääsi perääntymään neljä metriä, eikä näin ollen aiheuttanut kovin suurta rasitusta kannatintapeille.
Saksalaiset halusivat hyödyntää sotasaalistykkien täyttä ballistista potentiaalia, mikä vaati huomattavasti suuremman ampumakoron. Uutta lavettia alkoivat kehittää Saksan laivaston esikunnan (saks. Oberkommando der Marine, lyh. OKM) alaisen tykistörakentamisen toimiston (saks. Amtsgruppe Artilleriekonstruktion, lyh. A. Wa. B) insinöörit tiiviissä yhteistyössä Kruppin terästehtaan kanssa. Sotasaalisputkien Bettungsschiessgerüst C.40 -lavetin pohjaksi otettiin aiemmin 30,5 cm SK L/50 -tykille kehitetty lavetti, mikä tosin vaati lopulta huomattavia muutoksia uusien putkien sovittamiseksi. Obuhov-putkille kehitetty uusi lavetti mahdollisti korottamisen -2 ja 48 asteen välillä, mutta asetti samalla huomattavasti suuremman kuormituksen aseen kannatintapeille, kun rekyyliliike lyheni. Saksalaisessa lavetissa oli sähkökäyttöinen suuntaus- ja korotuslaitteisto, ja se painoi 38 190 kilogrammaa ilman panssarointia. Lavetin alkuperäinen panssarointi oli seuraavanlainen: edessä 150 mm, sivuilla, katossa ja takana 50 mm.
Lavettien rakentaminen käynnistyi kesällä 1941. Putkien koeammunnoista ei ole säilynyt tarkempia tietoja, ne toteutettiin suurella todennäköisyydellä Kruppin käyttämällä Meppenin ampuma-alueella.
Historia > Osien siirto saarelle

Tykit lavetteineen valmistuivat lokakuuhun 1941 mennessä, jolloin ne päätettiin sijoittaa laivaston esikunnan päätöksellä Kanaalisaarten Guernseylle. Päätöksen tekemisen jälkeen alettiin valmistelemaan logistisesti suurta siirto-operaatiota Kanaalisaarille. Suunnitteluun kuuluivat kuljetusreitin varren kahden sataman tarkastukset sekä Guernseyn saaren maantiekuljetusreittien suunnittelu, joista jälkimmäiset osoittautuivat etenkin suureksi haasteeksi.
Tykinputket ja lavetit kuljetettiin junalla miehitetyn Ranskan Saint-Maloon, mistä ne laivattiin yksitellen Georges-nimisellä proomulla Saint Peter Portin satamaan Guernseyllä. Kymmenien tonnien painoisten tykinosien siirtelyä varten saarelle hinattiin marraskuun 1941 lopulla Le Havren satamasta hollantilaisvalmisteinen sadan tonnin nostokapasiteettinen kelluva nosturi.
Tykkien osat olivat merikuljetusten aikana altteimmillaan vihollisen tuhoamisyrityksille, mikä johti niitten toteuttamiseen hyvin vaivihkaisesti. Kuljetuksista ei esimerkiksi etukäteen tiedotettu Saint-Malon satamahenkilökuntaa. Tykkien osien siirto vei kuukausia: ensimmäiset saapuivat Guernseylle joulukuussa 1941, minkä jälkeen kuljetuksia tehtiin aina maaliskuun 1942 lopulle.
Saint Peter Portin satamassa osat nostettiin proomusta 12-akseliselle trailerille, joka oli toimitettu Kanaalisaarille juuri tykkipatterien osien kuljetuksia varten. Traileria veti kävelyvauhtia saaren läpi neljä 12-tonnista Sd. Kfz 8 -puolitela-ajoneuvoa. Kuljetusreitin varren tiestölle oli paikoitellen tehty muutostöitä, jotta osia kuljettanut ajoneuvokolonna pystyisi välttämään teräviä käännöksiä.
Lavetit ja tykinputket asennettiin asemiinsa kahdella Ardeltin valmistamalla siirrettävällä 75 tonnin nostokapasiteettisella portaalinosturilla, jotka oli tuotu Guernseylle juuri raskaiden tykkiasemien rakentamista varten.
Historia > Pääaseiden rakennustyöt > Alkuvaihe

Guernseyn järeän rannikkopatterin sijoituspaikan tiedustelu oli käynnistynyt loppukesästä 1941. Alueen esivalmistelut oli aloitettu marraskuussa. Tykit oli päätetty ryhmittää Saint Saviourin ja Saint Peterin kylien rajalle Frie Baton, Route de Clos Landais, L’Erée ja Les Paysans -teiden muodostaman kolmion sisälle. Patterin neljä järeää asemaa olivat sijoitettu kahdelle eri korkeudelle maastoon. Tykit 1 ja 4 olivat 38 metrin korkeudella, tykkien 2 ja 3 ollessa 46 metrin korkeudella.
Saksalaiset antoivat saarten siviilihallinnolle (engl. Controlling Committee) käskyn patterialueen maiden pakko-otosta. Maa-alueet ja niillä sijainnut omaisuus siirtyivät saksalaisten haltuun, jotka käyttivät niillä sijainneita asuinrakennuksia muun muassa saarelle saapuneiden upseerien majoittamiseen. Osan patterialueen alkuperäisestä väestöstä annettiin asua kodeissaan tykkiasemien rakennustöiden ajan, mutta siirrettiin valmistumisen jälkeen muualle.
Alue siirtyi saksalaisten sotilaspoliisien valvontaan, minkä seurauksena sille johtava tiestö suljettiin vähitellen ja liikkuminen muutettiin rajoitetuksi.
Nina-patteri (saks. Batterie Nina) -työnimellä tunnettu Guernseyn järeä patteri oli projektina valtava, eivätkä Saksan asevoimien omat rakentamisresurssit riittäneet sen toteuttamiseen. Patterin rakentamisesta vastasi muita miehitettyjen alueiden suurskaalan rakennusprojekteja hoitanut Organisation Todt (OT). Berliinistä johdetulla OT:lla oli miehitetyillä alueilla useita alueellisia toimistoja, joiden kautta se hallinnoi muun muassa Atlantin vallin rakennustöihin tarvittuja materiaalitoimituksia ja työvoimaa.
Todtin ensimmäinen tehtävä Guernseylle saapumisen jälkeen oli perustaa tarvittavat yhteydet työvoiman ja rakennusmateriaalin kuljetuksia varten. Urakan ajaksi patterin tykkiasemien lähelle tarvittiin myös varasto- ja asuintiloja, jotka sijoitettiin uuteen Lager Westmarkin työleiriin.
Patteria rakentamaan tuotiin runsaasti ulkomaalaista työvelvollisuudella alueelle käskettyä työvoimaa, joiden lisäksi työmaalla työskenteli jonkin verran paikallisia guernseyläisiä. Paikalliselle työvoimalle maksettiin 28 reichsmarkin palkkaa viiden ja puolen päivän työviikoista. Saarelaisten työmoraali ei ollut kovin korkea; materiaalikuljetuksia ajamaan otetut guernseyläiset muun muassa karkasivat joulun aikaan tehtävistään. Saksalaiset rankaisivat karkureita 50 reichsmarkin sakoilla, mistä huolimatta henkilöt saivat jatkaa työskentelyä samoissa tehtävissä.
Historia > Pääaseiden rakennustyöt > Tykkiasemien rakentaminen

Tykkiasemat oli suunnitellut Organisation Todtin tekninen henkilöstö yhdessä OKM:n tykistörakentamisen toimiston ja Kruppin insinöörien kanssa. OT:n Lorientin toimistolla työskennellyt diplomi-insinööri Fritz Bihler siirrettiin Guernseylle tammikuussa 1942 valmistelemaan tykkiasemien rakennepiirustuksia ja valvomaan asemien rakennustöitä.
Aseman rakentaminen alkoi kaivuutöillä, jossa niiden paikalta poistettiin maata ja kalliota kaivinkonein ja räjäyttämällä. Aseman valutyöt käynnistyivät bunkkeriosan lattian muodostaneen osissa valetun betonilaatan ja tykkitornin pyöreän betoniperustan valamisella. Lattialaatan ja tykin perustan valujen valmistuttua jatkettiin seinien muotti- ja raudoitustöihin. Tykkiasemien rakenteiden betoniraudoituksissa käytettiin 12 millimetrin terästangoista tehtyä verkkoa. Betonikattoa vahvistamaan asennetut teräslevyt ja -palkit tuettiin katon valamisen ajaksi rakennuksen sisälle asennetuilla puutelineillä. Tykkiasemat valettiin vuorotyönä yhtenä jatkuvana valuna alhaalta kattoon betonimyllyjen jauhaessa yötä päivää. Valun valmistuttua ja betonin kovetuttua purettiin betonimuotit ja muut rakentamisen aikaiset tukirakenteet. Asemien katot maalattiin veden eristämiseksi bitumilla, minkä jälkeen ne peitettiin maa-aineksella.
Patterin rakentaminen kulutti kokonaisuudessaan noin 47 000 kuutiometriä betonia, mikä huolestutti paikallista saksalaista sotilasjohtoa, sillä rakennustöiden suuret materiaali- ja työvoimatarpeet olivat hidastaneet merkittävästi muita Guernseyn linnoitusprojekteja.
Britannian kuninkaalliset ilmavoimat (RAF) tekivät tasaisin väliajoin tiedustelulentoja patterialueen yli sen rakennustöiden etenemisen seuraamiseksi. Neljän pääaseen asemat, patterialueen muut avustavat rakennukset ja sen raja-aita olivat helposti tunnistettavissa maastossa, sillä saksalaiset eivät pyrkineet millään tapaa niiden piilottamiseen rakennusvaiheen aikana. Alueelle ei jälkeenpäin myöskään rakennettu valeasemia oikeiden tunnistamisen vaikeuttamiseksi.
Historia > Pääaseiden rakennustyöt > Tykkiasemat valmistuvat

Rakennustyöt etenivät yhdenaikaisesti kaikilla neljällä työmaalla,  ja ensimmäinen koeammunta päästiin toteuttamaan 13. huhtikuuta 1942 toisella tykillä. Koko patteri saatiin ampumavalmiiksi käsikäytöllä 29. kesäkuuta 1942. Kesän aikana toteutettiin pääaseistuksen harjoitusammunnat, joiden tavoitteena oli testata tykkejä niiden lopullisessa konfiguraatiossa, ja harjoituttaa niiden miehistöjä tarkkuutta vaativassa tulitoiminnassa. Työt jatkuivat tämän jälkeen vielä asemien sähköasennusten parissa, ja laitteistoasennukset saatiin kokonaisuudessaan valmiiksi marraskuuhun mennessä. Viimeiset Kruppin ja OKM:n taisteluvälineosaston valvomat koeammunnat olivat lokakuussa, minkä jälkeen patteri luovutettiin laivaston alaisuuteen kuuluneelle MAA 604 -patteristolle.
Patteri herätti kiinnostusta brittiläisen ilmatiedustelun lisäksi saksalaisten omassa sotilasjohdossa. Kanaalisaarten puolustuksen tarkastuskäynneillä korkea-arvoiset saksalaiset sotilasjohtajat vierailivat liki poikkeuksetta myös Guernseyn järeällä patterilla. Patterilla vierailivat muun muassa kesän 1942 aikana Saksan LXXXIV armeijakunnan komentaja, tykistönkenraali Hans Behlendorff ja 7. armeijan komentaja, kenraalieversti Friedrich Dollmann.
Guernseyn järeä patteri sai suuramiraali (saks. Großadmiral) Erich Raederin käskyllä uuden nimen Batterie Mirus lyhyessä seremoniassa 12. elokuuta 1942. Nimi oli kunnianosoitus rannikkotykistökouluttaja kapteeniluutnantti (saks. Kapitan zur See) Rolf Mirukselle, joka oli kuollut 3. marraskuuta 1941, kun RAF:n 234. laivueen hävittäjälentokoneet olivat hyökänneet Flugsicherunggsboot 502 -alusta vastaan sen ollessa matkalla Guernseyn ja Aldernayn välillä.