Gilles Deleuze
Filosofia > Tietoteoria

Deleuzen ontologia johtaa tietoteoriaan, jota hän kutsuu ”ajattelun kuvan” muuttamiseksi. Deleuzen mukaan perinteinen ajattelun kuva, muun muassa Aristoteleen, René Descartesin ja Edmund Husserlin omaksuma, ymmärtää ajattelemisen väärällä tavalla melko ongelmattomaksi toiminnaksi. Ajattelu kykenee ainakin periaatteessa löytämään oikeat tosiasiat oikealla tavalla. Perinteinen ajattelun kuva voi myöntää, että saattaa olla käytännössä mahdotonta saavuttaa puolueetonta näkökulmaa asioihin, mutta tämä on silti asetettu ihanteeksi: pyyteetön tiedon tavoittelu, joka tuottaa totuuden, järjen järjestelmällisen laajennuksen. Deleuze hylkää tämän näkemyksen, koska se peittää todellisuutta luovan eroavan virtauksen, kiertokulun ja epävakauden, ja esittää sen sijaan, että aito ajattelu liittyy todellisuuden väkivaltaiseen kohtaamiseen ja vakiintuneiden luokitusten repeytymiseen, vieraiden ja uusien erojen kohtaamiseen. Totuus muuttaa tapaamme ajatella; se muuttaa sitä, mitä ajattelemme mahdolliseksi. Hylkäämällä oletuksen, että ajattelulla olisi jonkinlainen luonnollinen kyky tunnistaa totuus, voimme Deleuzen mukaan tavoittaa ”ajattelun ilman kuvaa”, ajattelun, jota määrittävät ongelmat eikä niiden ratkaiseminen. Aidosti itsenäinen ajattelu on niin luovaa, että se valmistaa itse omat käsitteensä, jotka liittyvät ajattelun itse luomiin ongelmiin eivätkä valmiiksi tarjoiltuihin oppikirjakysymyksiin.
Deleuzen erikoiset tulkinnat filosofian historiasta juontavat juurensa tästä tietoteoreettisesta näkökulmasta. Filosofin tulkitseminen ei enää tarkoita yhden oikean tulkinnan etsimistä, vaan sen esittämistä, miten filosofi yrittää tulla toimeen todellisuuden ongelmallisen luonteen kanssa. ”Filosofit esittävät uusia käsitteitä, selittävät niitä, mutta eivät kerro – ainakaan täydellisesti – niistä ongelmista, joihin nämä käsitteet vastaavat. – – Filosofian historian ei pidä esittää, mitä filosofi sanoo, vaan se, mitä hän välttämättä ilmaisee rivien välissä, se, mitä hän ei sanonut, mutta joka on kuitenkin läsnä hänen sanomassaan.”
Samoin Deleuze ei näe filosofiaa totuuden, järjen tai universaalien ikuiseksi tavoitteluksi, vaan määrittelee filosofian ”käsitteiden luomiseksi”. Deleuzelle käsitteet eivät ole identiteetin ehtoja tai propositioita, vaan ontologisia luomuksia, jotka rajaavat ajattelemisen alueen, kuten tekevät Platonin ideat, Descartesin cogito tai Kantin teoria mielen kyvyistä. Filosofinen käsite ”asettaa itsensä ja objektinsa samalla hetkellä kun se luodaan”. Deleuzen näkökulmasta filosofia muistuttaa siis enemmän käytännöllistä tai taiteellista tuottamista ja luomista kuin tarkkaa todellisuuden kuvaamista (kuten John Locken tai Willard Van Orman Quinen perinteissä).
Myöhemmissä teoksissaan (noin vuodesta 1981 eteenpäin) Deleuze tekee tarkan erottelun taiteen, filosofian ja tieteen välille. Jokainen kolmesta on oma alansa, joka kartoittaa todellisuutta hyvin erilaisella tavalla kuin toiset. Siinä missä filosofia on käsitteiden luomista, taiteet luovat uusia kvalitatiivisia aistimusten ja tuntemusten yhdistelmiä (Deleuzen kielellä ”perseptio- ja affektisommitelmia”), ja tieteet luovat funktioita eli teorioita, jotka perustuvat määrätyille viitepisteille, kuten esimerkiksi valonnopeudelle tai absoluuttisille nollapisteelle (Deleuze kutsuu niitä ”funktiiveiksi”). Deleuzen mukaan mikään näistä kolmesta lajista ei ole ensisijainen toisiin nähden: ne ovat erilaisia tapoja jäsentää ontologinen prosessi, ”erillisiä melodisia viivoja, jotka leikkivät jatkuvasti keskenään”.  Filosofia, taide ja tiede ovat tasavertaisesti ja olennaisesti luovia ja käytännöllisiä. Sen sijaan, että kysyisimme: ”Onko se tosi?” Deleuze väittää, että on parempi esittää kysymyksiä, kuten: ”Mitä se tekee?” tai: ”Miten se toimii?”