stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wigner–Seitzin solu
Voronoin solut ja Brillouinin vyöhykkeet

Yleistä matemaattista käsitettä, jonka fysikaalinen sovellus Wigner–Seitzin solu on, sanotaan Voronoin monitahokkaaksi tai Voronoin soluksi ja tason tai avaruuden jakamista tällaisiin alueisiin Voronoin diagrammiksi. Kutakin hilapistettä ympäröivä Voronoin solu käsittää ne avaruuden pisteet, jotka ovat lähempänä kyseistä hilapistettä kuin mitään muuta hilapistettä. Voronoin diagrammin käsite voidaan yleistää tapauksiin, joissa säännöllisessä järjestyksessä olevat hilapisteet on korvattu toisiinsa nähden epäsäännöllisesti sijaitsevien pisteiden joukolla.
Käänteishilassa Wigner–Seitzin soluja vastaavat Brillouinin vyöhykkeet, jotka ovat käänteishilan Voronoin soluja. Brillouinin vyöhykkeillä on keskeinen merkitys kiinteän olomuodon fysiikassa.
Esimerkkejä

Kahdessa ulottuvuudessa säännöllisen Bravais’n hilan alkeiskopit ovat suunnikkaita, erikoistapauksissa neljäkkäitä, suorakulmioita tai neliöitä. Hilan Wigner–Seitzin solut ovat yleensä kuusikulmion muotoisia. Jos hila muodostetaan suorakulmioista, ovat kuitenkin myös Wigner–Seitzin solut suorakulmioita, ja jos se muodostetaan neliöistä, myös Wigner-Seitzin solut ovat neliöitä. Solut ovat neliöitä myös esimerkiksi hilassa, jonka hilavektorit ovat (1,0) ja (1/2,1/2).
Kolmiulotteisessa avaruudessa yksinkertaisen kuutiollisen hilan Wigner–Seitzin solut ovat kuutioita. Pintakeskisessä kuutiollisessa hilassa Wigner–Seitzin solut ovat muodoltaan rombidodekaedreja ja tilakeskisessä kuutiollisessa hilassa katkaistuja oktaedreja. Heksagonaalisen tiivispakkauksen (HCP) Wigner–Seitzin solut ovat trapetsorombisia dodekaedreja.
Wigner–Seitzin solun konstruointi kaksiulotteisessa hilassa.
20 toisiinsa nähden epäsäännöllisesti sijaitsevaa tason pistettä ja niitä ympäröivät Voronoin solut.
Wimshurstin influenssikone

Kahdella Leidenin pullolla varustettu Wimshurstin influenssikone
Wimshurstin influenssikone on James Wimshurstin 1880-luvulla kehittämä sähköstaattinen generaattori. Laite kerää staattista sähköä influenssin avulla ja synnyttää hyvin voimakkaan, jopa kymmenien kilovolttien suuruisen tasajännitteen.  Jännite riittää aiheuttamaan sähköstaattisen purkauksen toisistaan useiden senttimetrien etäisyydellä olevien metallisten elektrodien välille, mikä ilmenee voimakkaana sähkökipinänä.
Koneen muodostaa kaksi pyöreätä lasi- tai muovilevyä, jotka on laakeroitu ja asetettu akselille pystyasentoon muutaman millimetrin päähän toisistaan. Ne on päällystetty johtavilla sektoreilla. Levyjen ulkopuoleen on kiinnitetty sarja tinapaperilohkoja, ja erillisissä telineissä on neljä noin kymmenen sentin mittaista riviä sukakärkiä. Ne ovat tavallisimmin noin tuuman pituisia nuppineuloja, jotka on asennettu pidikkeisiinsä noin puolen millimetrin välein. Neulojen kärjet ovat tasaisesti noin puolen millimetrin päässä tinapaperisuikaleista. Sukakärkien kannattimet on yhdistetty takasivulla oleviin elektrodi- eli johdinpuikkoihin, jotka päättyvät metallipalloihin; tätä kautta koneen tuottama sähkö hyödynnetään. Lisäksi kummankin levyn yhteyteen on asennettu tasoittajat: ne ovat neljä jäykkää metallilankaa, jotka on asennettu akselinkannattimiin ja ylettyvät lasilevyjen reunan ja tinapaperilohkojen puoliväliin; päissä on levyihin nojaavat metallilankaluudat.
Konetta käytetään käsikammella, jonka käyttöhihnat on asennettu niin että levyt pyörivät vastakkaisiin suuntiin. Levyjen pyöriessä syntyy hankaussähköä, joka kerätään talteen sukakärjillä ja johdatetaan edelleen johdinpuikkojen avulla. Hankaussähkö kerätään talteen esimerkiksi Leidenin pullojen avulla. Kiekkoja vastakkaisiin suuntiin pyöritettäessä kiekkojen johtaviin sektoreihin muodostuu influessi-ilmiön vaikutuksesta vastakkaisia sähkövarauksia, jotka kerätään johtavilla harjoilla eräänlaisiin kondensaattoreihin, Leidenin pulloihin. Varaus johdetaan metallitankojen päissä oleviin metallipalloihin, jotka ovat sopivalla etäisyydellä toisistaan muodostaen nk. kipinävälin. Jännitteen aiheuttaman sähkökentän noustessa yli ilman läpilyöntikeston, sähkövaraus purkautuu kipinänä. Jännitteen suuruus ja siitä johtuvan kipinän pituus riippuu paitsi pyörivien kiekkojen halkaisijasta, myös pallojen halkaisijasta. Varausten kertymisnopeus, sähkövirta, taas riippuu kiekkojen pyörimisnopeudesta.
Koneella ei ole sähköenergian tuotannon kannalta kaupallista merkitystä, vaan sitä käytetään staattisen sähkökentän havainnollistamistarkoituksissa mm. kouluissa. Konetta voidaan käyttää mm. pienten röntgenputkien suurjännitelähteenä ja erilaisissa fysikaalisissa kokeissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lindell, Ismo: Sähkön pitkä historia, s. 86.  ("Staattisen sähkön käyttöä")  Helsinki:  Otatieto, 2009.  ISBN 978-951-672-358-0
John Willis

John Willis (n. 1572–1625) oli englantilainen kirkkoherra, joka tunnetaan merkittävän pikakirjoitusjärjestelmän kehittämisestä. Hän julkaisi myös kirjoituksia muistitekniikoista ja salakirjoituksesta.
Elämä ja ura

Willisin elämästä tiedetään hyvin vähän lukuun ottamatta hänen teoksiaan ja joitakin uran merkkitapahtumia. Hänen arvellaan syntyneen noin vuonna 1572. Hän opiskeli Christ's Collegessa ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon vuonna 1593, Master of Arts -tutkinnon 1596 sekä Sacrae theologiae baccalaureus -tutkinnon 1603. Hän toimi vuodesta 1601 kirkkoherrana Lontoon St Mary Bothaw -kirkossa ja siirtyi vuonna 1606 Essexiin Little Bentley -kirkkoon.
Willis julkaisi vuonna 1602 teoksen The Art of Stenographie, jossa hän esitteli uuden pikakirjoitusjärjestelmän. Teoksen ensimmäinen painos sisälsi myös osion salakirjoituksesta. Vuonna 1618 hän julkaisi muistitekniikoita käsitelleen latinankielisen teoksen Mnemonica, sive Reminiscendi ars ja siihen perustuvan englanninkielisen teoksen The Art of Memory vuonna 1621.
Pikakirjoitus

Willisiä pidetään yhtenä merkittävimmistä pikakirjoitusjärjestelmien kehittäjistä. 1590-luvulla Englannissa oli julkaistu kaksi pikakirjoitusjärjestelmää, mutta Willisin järjestelmä oli ensimmäinen, jota pystyi käyttämään ilman suuren merkkimäärän ulkoaopettelua. Järjestelmä sisälsi 28 merkkiä eri äänteille, ja peräkkäisten keskinäisellä sijainnilla voitiin kuvata väliin tuleva vokaali.
Ensimmäisen painoksen kirjastaan The Art of Stenographie Willis julkaisi nimettömänä, todennäköisesti siksi, että Englannissa oli Timothe Brightille vuonna 1588 myönnetty yksinoikeus pikakirjoitusjärjestelmän julkaisemiseen 15 vuodeksi. Myöhemmät painokset julkaistiin kuitenkin nimen kanssa.
Konrad Winkler

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yhdistetty. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yhdistetty. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten yhdistetty. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten yhdistetty. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Innsbruck 1976 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1980 | henkilökohtainen kilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Lahti 1978 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Kultaa | Oslo 1982 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Oslo 1982 | henkilökohtainen kilpailu |  |
Konrad Winkler (s. 17. helmikuuta 1955 Neuhausen) on saksalainen yhdistetyn hiihtäjä ja maailmanmestari. Hän edusti aktiiviurallaan Saksan demokraattista tasavaltaa.
Winkler sai 20-vuotiaana yhdistetyn hiihdon olympiapronssia Innsbruckissa 1976. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti maailmanmestaruuden Lahden kisoissa. Kaksissa seuraavissakin arvokisoissa hän oli mitaleilla (olympiapronssia Lake Placidissa 1980 ja MM-hopeaa 0,04 pistettä Norjan Tom Sandbergille hävinneenä Oslossa 1982). Oslon kisoissa hän voitti yhdessä Uwe Dotzauerin ja Günther Schmiederin kanssa kaikkien aikojen ensimmäisen yhdistetyn hiihdon joukkuemaailmanmestaruuden.
Saavutukset

Olympialaiset 1976 Innsbruckissa: pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa
MM-hiihdot 1978 Lahdessa: kultaa henkilökohtaisessa kilpailussa
Olympialaiset 1980 Lake Placidissa: pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa
MM-hiihdot 1982 Oslossa: hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa ja kultaa joukkuekilpailussa
(What’s the Story)

| (What’s the Story) Morning Glory? Oasis |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : maaliskuu, toukokuu – kesäkuu 1995 Rockfield Studios, Monmouth, Wales
 Julkaistu: 2. lokakuuta 1995
 Formaatti: CD, vinyyli, C-kasetti
 Tuottaja(t): Owen Morris Noel Gallagher
 Tyylilaji: rock, brittipop
 Kesto: 50.06
 Levy-yhtiö: Creation
Listasijoitukset
  Britannia: 1.  Yhdysvallat: 4.  Suomi: 8.
Oasiksen muut julkaisut
| Definitely Maybe 1994 | (What’s the Story) Morning Glory? 1995 | Be Here Now 1997 |
(What’s the Story) Morning Glory? on brittiläisen rockyhtye Oasiksen toinen studioalbumi, joka julkaistiin lokakuussa 1995. Albumin tuottivat Owen Morris ja yhtyeen kitaristi Noel Gallagher.
Albumilla yhtyeen musiikki otti mittavan edistysaskeleen, sillä yhtyeen esikoisalbumiin Definitely Maybe verrattuna albumin musiikki on huomattavasti hiotumpaa ja rauhallisempaa. (What’s the Story) Morning Glory? nousi listaykköseksi kahdeksassa maassa, ja se on myynyt kotimaassaan Britanniassa 14-kertaista platinaa. Albumia on myyty kansainvälisesti yli 22 miljoonaa kappaletta, ja se palkittiin vuoden 2010 Brit Awards -palkintogaalassa parhaana brittiläisenä albumina viimeisen 30 vuoden ajalta.
Albumilta julkaistiin yhteensä kuusi singleä: ”Some Might Say”, ”Roll with It”, ”Morning Glory”, ”Don’t Look Back in Anger”, ”Champagne Supernova” ja ”Wonderwall”, joista kaikista tuli kansainvälisiä hittejä ja menestyksiä eri maiden singlelistoilla. ”Some Might Say” ja ”Don’t Look Back in Anger” nousivat Britannian singlelistalla ykkösiksi ja ”Champagne Supernova” ja ”Wonderwall” Yhdysvalloissa Hot Mainstream Rock Tracks -listan kärkipaikalle.
Kappalemateriaali ja äänittäminen

Yhtyeen kitaristi Noel Gallagher kirjoitti kaiken albumin kappalemateriaalin yksin lukuun ottamatta albumin avauskappaletta ”Hello”, jonka säveltämiseen osallistuivat myös Gary Glitter ja Mike Leander. Albumin kappaleet poikkeavat yhtyeen debyyttialbumista Definitely Maybe suuresti, sillä sen kappaleet ovat huomattavasti hiotumpia ja rauhallisempia kuin edeltäjänsä.
»Kun Definitely Maybe kuvaa unelman poptähteydestä ja yhtyeeseen kuulumisesta, (What’s the Story) Morning Glory? kertoo poptähteydestä ja yhtyeeseen kuulumisesta.» 
(Noel Gallagher Rolling Stone -lehdelle vuonna 1995.)
(What’s the Story) Morning Glory? äänitettiin Rockfield -studiolla Monmouthissa, Walesissa. Albumin työstäminen aloitettiin vuoden 1995 maaliskuussa, ja sen tuottivat Owen Morris ja Noel Gallagher. Kun Oasis viimeisteli albumin äänittämisen kesäkuussa, yhtyeestä oli tullut yksi Britannian suosituimmista yhtyeistä. Albumi valmistui hyvin nopeasti, sillä yhtye äänitti yhden kappaleen lopulliseen muotoonsa keskimäärin neljässä tunnissa.
Albumia äänitettäessä Noel Gallagherin ja yhtyeen laulajan, hänen veljensä Liam Gallagherin välit kiristyivät heidän ajautuessaan erimielisyyksiin kappaleiden ”Don’t Look Back in Anger” ja ”Wonderwall” laulajavalinnoista, sillä Noel halusi laulaa kappaleista toisen. Kiista kuitenkin ratkesi, kun Liam Gallagherin laulusoritus kappaleessa ”Wonderwall” osoittautui Noelia miellyttäväksi. Gallagherin veljekset kuitenkin riitautuivat pian tämän jälkeen uudelleen ja ajautuivat tappeluun, minkä vuoksi albumin äänittäminen päädyttiin keskeyttämään kolmeksi viikoksi. Gallagherin veljesten kiristyneistä väleistä huolimatta tuottaja Owen Morris kertoi vuonna 2010, että ”albumin äänitykset olivat helpoimmat ja luovalla tavalla parhaat, joissa hän on koskaan työskennellyt.” Hänen mukaansa albumin äänittäminen studiossa vei vain 15 päivää, ja sen valmistuttua hän tiesi sen olevan menestys.
Yhtye palasi työstämään albumia keskeytyksen jälkeen vielä kahdeksi viikoksi. Brittiläinen muusikko Paul Weller vieraili albumilla soolokitaristina ja taustalaulajana kappaleessa ”Champagne Supernova”, ja hän soitti myös huuliharppua albumin kahdella nimettömällä raidalla, jotka tunnetaan myös nimellä ”The Swamp Song”. Albumin äänittämisen jälkeen sitä jälkityöstettiin Lontoossa. Albumin äänityksissä käytetty masterointitekniikka on saanut sittemmin osakseen kritiikkiä, ja sen vuoksi albumin on katsottu kärsivän volyymisodasta.
Kansikuva

Albumin kansikuva on kuvattu Lontoon Sohossa Berwick Street -kadulla, joka oli albumin äänittämisen ja julkaisun aikana tunnettu monista levykaupoistaan. Albumin kansikuvan keskellä esiintyvät henkilöt ovat lontoolainen DJ Sean Rowley (kansikuvassa vasemmalla) ja kansikuvan suunnitellut Brian Cannon. Albumin tuottaja Owen Morris seisoo kansikuvassa kadun oikeanpuoleisella jalkakäytävällä, ja pitää kasvojensa edessä albumin alkuperäistä masternauhaa. Kannen valokuvasi Michael Spencer Jones, joka oli kuvannut myös yhtyeen esikoisalbumin kansikuvan ja teki yhtyeen kanssa yhteistyötä valokuvaten myös 
(What’s the Story) Morning Gloryn? singlejulkaisujen kansikuvat.
Julkaisu ja vastaanotto

(What’s the Story) Morning Glory? julkaistiin 2. lokakuuta 1995, ja siitä tuli välittömästi kaupallinen menestys. Brittiläinen Daily Mirror uutisoi 3. lokakuuta, että keskisen Lontoon HMV -levykaupoissa albumia myytiin kaksi kappaletta per minuutti. Albumi myi viikossa yli 347 000 kappaletta, ja siitä tuli poplaulaja Michael Jacksonin albumin Bad (1987) jälkeen toiseksi nopeiten myynyt albumi Britannian historiassa. Albumi nousi Britannian albumilistan ykköseksi yhteensä kymmenen viikon ajaksi, ja se pysyi albumilistan kolmen parhaan joukossa yhteensä seitsemän kuukauden ajan.
Albumin kansainvälinen läpimurto tapahtui singlen ”Wonderwall” noustua kymmenen parhaan joukkoon monen eri maan singlelistalla. (What’s the Story) Morning Glory? oli viiden viikon ajan Australian ja kahdeksan viikon ajan Uuden-Seelannin albumilistan ykkönen, jonka jälkeen se nousi listakärkeen myös Kanadan, Irlannin, Sveitsin ja Ruotsin albumilistoilla. Albumi nousi listaykköseksi myös Espanjassa ja Euroopan European Top 100 Albums -listalla. Kärkikymmenikköön albumi nousi myös Itävallassa (3.), Tanskassa (3.), Saksassa (3.), Alankomaissa (4.), Norjassa (5.), Italiassa (5.), Portugalissa (6.), Belgiassa (7.), Ranskassa (8.), Japanissa (8.) ja Suomessa (8.). Yhdysvalloissa albumin sijoitus Billboard 200 -albumilistalla oli neljäs, ja Unkarin albumilistalla se ylsi sijalle 32.
Albumi oli Oasiksen kansainvälinen läpimurto, ja nosti yhtyeen sen crossover-asemasta maailmanlaajuisesti suosituksi rock-yhtyeeksi. Albumista tuli yhtyeen uran kaupallisesti menestynein julkaisu, sillä albumi myi Britanniassa yli 347 000 kappaletta julkaisuviikollaan ja oli kymmenen viikon ajan Britannian albumilistan ykkönen. Suomessa albumi nousi listan kahdeksanneksi ja Yhdysvalloissa neljänneksi, joka oli korkein sijoitus brittiläiseltä yhtyeeltä Yhdysvalloissa vuosiin. Helsingin Sanomien kulttuuritoimitus otti albumin mukaan vuoden 1995 parhaiden äänilevyjen listalleen. Albumin nostattaman suosion johdosta Oasista verrattiin useaan otteeseen muun muassa The Beatlesiin. Vaikka albumi oli julkaisustaan lähtien valtava kaupallinen menestys, se sai aluksi kriitikoiden keskuudessa laimean vastaanoton, ja monissa arvosteluissa sitä pidettiin yhtyeen esikoisalbumia heikompana julkaisuna. Albumin maine arvosteluiden suhteen on kuitenkin vuosien mittaan kääntynyt positiivisemmaksi, ja nykyään sitä pidetään yhtenä brittipop-genren merkittävimmistä julkaisuista.
Kappaleet

Kaikki kappaleet sanoittanut Noel Gallagher, ellei toisin mainita.
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Laulu | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Hello (Gallagher, Gary Glitter, Mike Leander)  | Liam Gallagher | 3.21 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Roll with It | L. Gallagher | 3.59 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Wonderwall | L. Gallagher | 4.18 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Don’t Look Back in Anger | Noel Gallagher | 4.48 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Hey Now! | L. Gallagher | 5.41 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Nimetön raita (myös nimillä ”The Swamp Song” ja ”Excerpt 1”)  | (instrumentaali) | 0.44 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Some Might Say | L. Gallagher | 5.29 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Cast No Shadow | L. Gallagher | 4.51 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | She’s Electric | L. Gallagher | 3.40 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Morning Glory | L. Gallagher | 5.03 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Nimetön raita (myös nimillä ”The Swamp Song” ja ”Excerpt 2”)  | (instrumentaali) | 0.40 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Champagne Supernova | L. Gallagher | 7.27 |  |  |  |  |  |  |
| Vinyylipainoksen bonusraita |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Laulu | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Bonehead’s Bank Holiday | N. Gallagher | 3.47 |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano > Yhtye

Liam Gallagher - laulu
Noel Gallagher - soolokitara, piano, mellotron, taustalaulu, laulu (”Don't Look Back in Anger”)
Paul Arthurs - rytmikitara, piano, mellotron, laulu (”Bonehead’s Bank Holiday”)
Paul McGuigan - basso
Alan White - rummut ja lyömäsoittimet
Tony McCarroll - rummut ja lyömäsoittimet (”Some Might Say”)
Kokoonpano > Lisämuusikot

Paul Weller - soolokitara ja taustalaulu (”Champagne Supernova”), huuliharppu (”The Swamp Song”)
Noel Gallagher kirjoitti avauskappaletta ”Hello” lukuun ottamatta kaiken albumin kappalemateriaalin.
Rolf Winqvist

Rolf Winqvist
Suomen Ilmavoimien Bristol Blenheim Mk. IV (BL-129).
LeLv 44:n Junkers Ju 88 A-4, JK-265.
Rolf Robert Winqvist (3. maaliskuuta 1919 Tuusula – 23. kesäkuuta 1944 Salmi) oli Suomen ilmavoimien tähystäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli luutnantti. Winqvist lensi talvi- ja jatkosodassa yhteensä 111 sotalentoa.
Elämäkerta

Winqvist syntyi Tuusulassa maanviljelijä Anders ja Anna (o.s. Öhman) Winqvistin perheeseen. Päästyään ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1938 hän aloitti asevelvollisuutensa Ilmavoimien reserviupseerikurssilla numero 8. Kurssin päätteeksi hänet ylennettiin vänrikiksi 11. syyskuuta 1939. Winqvist komennettiin 16. syyskuuta 1939 Lentorykmentti 4:ään, Lentolaivue 46:n 3. lentueeseen. Talvisodan aikana 25. tammikuuta 1940 Winqvist siirrettiin rykmentin Bristol Blenheim -kalustolla varustettuun Lentolaivue 44:ään. Winqvist lensi talvisodassa 27 sotalentoa tähystäjänä mukaan lukien kreivi Carl Gustav von Rosenin suorittama Douglas DC-2 -tyypin ainut sotalento Suomen ilmavoimissa.
Välirauhan alkupuolella Winqvist kotiutettiin ja hän ehti aloittaa opiskelun korkeakoulussa, kunnes hänet kutsuttiin liikekannallepanossa takaisin palvelukseen. Winqvist astui palvelukseen 18. kesäkuuta 1941 Lentolaivue 44:n 2. lentueeseen. Winqvist lensi edelleen Blenheim-pommikoneen tähystäjänä. 30. maaliskuuta 1942 hänet ylennettiin luutnantiksi. 24. joulukuuta 1941 tehdyn esityksen ja 15. huhtikuuta 1942 tehdyn lisäesityksen jälkeen Winqvist nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 26. huhtikuuta 1942 numerolla 55. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa esimerkillinen rohkeus, taistelumieli, into ja taitavuus.
Lentolaivue 44 vaihtoi kalustonsa Junkers Ju 88 -koneisiin keväällä 1943. Tässä vaiheessa Winqvistillä oli takanaan 100 sotalentoa Blenheim-koneen tähystäjänä. Winqvist kaatui 23. kesäkuuta 1944, kun paluulennolla ollut Junkers-kone (JK-259) syöksyi maahan Salmin pitäjän Manssilassa. Onnettomuudessa koko miehistö sai surmansa mukaan lukien Winqvist. Winqvist on haudattu Paijalan hautausmaalle Tuusulaan.
Lydia Wideman-Lehtonen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lydia Wideman, 1952. |  Lydia Wideman, 1952. |  Lydia Wideman, 1952. |  |
Maa:   Suomi
Naisten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Oslo 1952 | 10 km |  |
Lydia Wideman-Lehtonen (ent. Lehtonen (1952–1990), o.s. Wideman; 17. toukokuuta 1920 Vilppula – 13. huhtikuuta 2019 Tampere) oli suomalainen maastohiihdon olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Oslon 1952 talviolympialaisissa, joissa naisten hiihto kuului ensimmäisen kerran olympialaisten ohjelmaan. Hän oli kaikkien aikojen toinen suomalaisnainen joka on voittanut talvilajeissa olympiamitalin Ludovika Jakobssonin jälkeen. Voittohiihto jäi Widemanin uran ainoaksi arvokilvaksi.
Lydia Wideman edusti seuratasolla Mäntän Urheilijoita, huippuvuosinaan Tampereen Hiihtoseuraa ja aktiiviuransa jälkeen Tampereen Pyrintöä, jonka ohjelmaan hiihto ei vielä 1950-luvun alussa kuulunut. Hän oli 163 senttiä pitkä.
Hiihtouran alku

Lydia Wideman syntyi toukokuussa 1920 Vilppulassa tunti identtisen kaksossisarensa Tyynen jälkeen perheeseen, jossa oli aiemmin kahdeksan lasta. Hänen isänsä oli kotitienoillaan tunnettu hiihtäjä. Lydia Wideman sijoittui Lotta Svärd -järjestön mestaruuskilpailujen 5 kilometrillä neljänneksi vuonna 1939 ja kolmanneksi vuonna 1941.
Tampereelle muuttanut ja toimistovirkailijan työhön Vehmaisten tiilitehtaalla ryhtynyt Lydia Wideman jätti sodan jälkeen kilpahiihdon mutta innostui neljän vuoden tauon jälkeen uudelleen nähtyään Valkeakoskelle muuttaneen Tyyne-siskonsa nousseen Suomen huipulle ja kilpailleen myös ulkomailla. Hän kirjoitti hiihdon päävalmentaja Veli Saariselle ja sai kutsun hiihtoleirille, josta hän sai valmennusohjeita. Osin virheellisten valmennusohjeiden vuoksi Widemanin ensimmäinen hiihtovuosi ei tuonut menestystä. Hän teki harjoittelussaan nykytiedon mukaan alkeellisiakin virheitä, esimerkiksi lähti lenkille heti ruokailun jälkeen. Toiselle vuodelle hän muutti harjoitteluaan, minkä myötä hiihto alkoi sujua paremmin. Hän kävi lenkillä 4–5 kertaa viikossa, ja sunnuntain lenkit olivat yleensä hyvin pitkät. Lumia odotellessaan hän hiihti sänkipellolla.
Suomen naishiihdon huipulle

Ensimmäisen mainittavan voittonsa Wideman saavutti Puijon hiihtokisoissa 1949. Vuonna 1950 hän sijoittui Salpausselän Kisoissa toiseksi vain yhden sekunnin Kerttu Pehkoselle hävinneenä ja kaksi sekuntia Tyyne Widemanin edellä. Vuonna 1951 hän saavutti SM-hopeaa kahdeksan sekuntia sisarelleen hävinneenä. Salpausselällä Wideman sijoittui toiseksi minuutin ja 13 sekuntia sisarelleen hävinneenä. Holmenkollenilla Lydia Widemanin menestys jäi voiteluvirheiden vuoksi vaatimattomaksi mutta Ounasvaaralla hän oli nopein.
Talven 1951 jälkeen kolme henkilökohtaista Suomen-mestaruutta voittanut Tyyne Wideman lopetti hiihtouransa mutta Lydia halusi jatkaa Oslon olympialaisiin, joissa naisten hiihto oli ensi kertaa olympialaisten ohjelmassa. Vielä tammikuussa 1952 Etelä-Suomi oli lumeton, ja töiden vuoksi Widemanilta jäi ensimmäinen lumileiri väliin. Ensimmäiseen olympiakarsintahiihtoon Sotkamoon hän saapui vailla yhtään lumikilometriä  ja jäi Siiri Rantasen voittamassa kisassa viidenneksi. Karsintakisan jälkeen hän jäi leirille hiihtämään, ja toisen karsintakisan Joensuussa hän voitti selvästi ennen Sirkka Polkusta ja Mirja Hietamiestä. Tämän jälkeen Wideman ei hävinnyt yhtään kisaa koko talvena.
Olympiakultaa Oslossa

Oslon talviolympialaisissa 1952 naishiihtäjät kilpailivat vain 10 kilometrin henkilökohtaisella kilpailulla, joka käytiin lauantaina 23. helmikuuta aurinkoisessa säässä ja luistavalla kelillä. Kilpaan osallistui 22 naista mutta neuvostoliittolaisia ei ollut mukana. Lydia Wideman lähti matkaan toisena suomalaisena lähtönumerolla 6. Hänen taktiikkanaan oli hiihtää ensimmäinen, nousuvoittoinen puolisko kovaa, ja noin 5,5 kilometrin kohdalla olleella väliaika-asemalla hän johtikin seuraavaa minuutilla, vaikka itse hän ei väliaikoja tietoonsa saanutkaan. Seitsemän kilometrin kohdalla suomalaisten huoltoryhmän tarjoama aine meni hänellä väärään kurkkuun. Wideman ajautui ulos ladulta mutta pysyi pystyssä, ja vauriot jäivät oksaan repeytyneeseen vasempaan hihaan. Vasta aivan loppumatkasta hän sai toimittaja Jussi Kirjavaiselta kuulla olevansa selvässä johdossa. Maaliin Wideman tuli ajassa 41.40. Lähimmäksi häntä pääsi viimeisenä matkaan lähtenyt Mirja Hietamies, joka hävisi voittajalle 59 sekuntia. Siiri Rantanen varmisti Suomelle kolmoisvoiton, joka on edelleenkin viimeinen suomalaisten olympialaisissa saavuttama kolmoisvoitto. Samana päivänä Suomen miehet voittivat kultaa viestihiihdossa. Mitalit suomalaisnaisille jakoi Kansainvälisen Olympiakomitean suomalaisjäsen Erik von Frenckell.