stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daguurit
Historia

Daguurien nimitys juontaa juurensa kitaanin kielen sanasta daur. Kitaanit kutsuivat 900-luvulta 1100-luvulle olemassa ollutta valtakuntaansa nimellä Daur Gurun, eli Daur-valtakunta. Daguurin kielessä onkin joitakin piirteitä nyt jo hävinneestä kitaanin kielestä. Onkin mahdollista, että daguurit polveutuvat Mongolivaltakunnan aikana mongolistuneista kitaaneista. Omana ryhmänään daguurit ilmaantuvat historiankirjoihin kuitenkin vasta vuonna 1616, jolloin laajeneva mantšujen valtakunta kohtasi soloneiksi kutsutut heimot Amurjoella. Solonit koostuivat maata viljelleistä daguureista sekä metsästystä ja viljelyä harjoittaneista evenkeistä. Nämä kaksi ryhmää elivät toistensa kanssa kanssakäyden, mutta säilyttäen silti omat kielensä. Tuolloin solonien alamaisuuteen kuuluivat myös bargamongolit.
Mantšut kukistivat daguuri- ja evenkiheimot vuoteen 1643 mennessä ja seuraavan vuoden puolella solonien kyliin alkoivat hyökätä venäläiset kasakat. Hyökkäysten ja Qing-dynastian kasakoita vastaan käyttämän poltetun maan taktiikan takia daguureja muutti alkuperäisiltä alueiltaan etelään Nenjoen alueelle. Qing-dynastian viranomaiset siirtivät daurisotilaita sittemmin myös Hulunbuirin tasankoalueelle vuonna 1732 ja Xinjiangiin vuonna 1763. Daguureja asuu edelleen näillä alueilla. Qing-dynastiaa hallinneiden mantšujen kieli ja kulttuuri vaikutti daguureihin ja daguurit alkoivat esimerkiksi kirjoittaa mantšun kielellä.
Mantšujen kiinalaistuminen, Qing-dynastian reuna-alueiden politiikka ja kiinalaisten muuttoliike daguurien alueelle ajoi daguurit etenkin Hailarin alueella omaksumaan mongoli-identiteetin mantšuidentiteetin sijaan. Venäläisten rakennettua Mantšuriaan rautatien daguureja pääsi myös opiskelemaan Tokioon, Moskovaan ja Pietariin. Sittemmin monet daguurit toimivat kiinalaisvastaisessa panmongolialaisessa liikkeessä. He yrittivät muun muassa liittää Sisä-Mongolian alueen itsenäistyneeseen Ulko-Mongoliaan. Japanin miehitysaikana vuosina 1932–1945 Hulun Buirista ja Buthasta tuli autonomisia mongoliprovinsseja. Daguurit laskettiin virallisesti mongoleihin ja he toimivat johtavissa asemissa paikallishallinnossa. Japani hävisi sodan ja Kiinan sisällissota jatkui vuonna 1945. Kiinan kommunistit voittivat daguurit puolelleen jatkamalla heidän autonomiaansa.
Kiinan kommunistihallinto alkoi erottaa daguureja mongoleista luoden näille autonomisia kuntiaan vuonna 1952 Heilongjiangiin ja vuonna 1954 Xinjiangiin. Sisä-Mongoliassa erottelu oli vaikeampaa, sillä se johti siihen että daguurit joutuivat luopumaan perinteisestä johtavasta asemastaan mongoleihin nähden Hulun Buirissa. Tästä huolimatta daguurien autonomisia kuntia perustettiin myös Sisä-Mongoliaan vuonna 1956. Vaatimuksia esitettiin sittemmin myös suuremman daguurien prefektuurin perustamisesta alueelle, joka olisi kattanut muun muassa Hailarin ja Qiqiharin, vaikka daguurit olisivatkin jääneet alueella pieneksi vähemmistöksi. Hanketta ei sittemmin toteutettu, mutta autonomisia kuntia perustettiin yhteensä seitsemän daguurien asuinalueille.
Kulttuuri

Buthan daguurit kasvattivat perinteisesti lähinnä hirssiä, tattaria ja vihanneksia. Kun kiinalaisia alkoi muuttaa alueelle, maanviljelyn ohella alettiin harjoittaa metsästystä ja metsänhoitoa. Hailarin daguurien elinkeinot olivat paljolti samat, paitsi että karjanhoito korvasi sittemmin maanviljelyn pääelinkeinona. Daguurien talot ovat kiinalaistyylisiä. Monista muista mongolikansoista poiketen daguurit eivät harjoita buddhalaisuutta, vaan noudattavat edelleen šamanistista uskoaan. Šamaanit eli yadganit ovat miehiä tai naisia ja he muun muassa parantavat fyysisiä ja henkisiä sairauksia.
Daguurin kieli on mogolin ohella mongolikielistä arkaaisimpia. Vaikutteita kieleen on tullut jo hävinneestä kitaanin kielestä ja erityisen voimakkaita vaikutteita mantšusta. Jotkut tutkijat ovatkin pitäneet daguuria mantšun tavoin pikemminkin tunguusikielenä kuin mongolikielenä. Suurin osa pitää sitä kuitenkin mongolikielenä. Kieli jakautuu Buthan, Qiqiharin, Hailarin ja Ilin murteisiin. Qiqiharin murteella on noin 40 000 puhujaa, Buthan murteella saman verran, Hailarin murteella noin 15 500 ja Xinjiangissa puhutulla Ilin murteella on noin 5 000 puhujaa. Suurin osa daguureista puhuu myös muita kieliä, kuten mongolia, kiinaa tai evenkiä. Daguurinkielinen kirjallisuus syntyi 1800-luvulla ja sitä kirjoitettiin aluksi mantšulaisin kirjaimin. Changshing (1809–1885?) kirjoitti runoja ja matkakertomuksia, Mamegchi kritisoi kirjoituksissaan buddhalaista taikauskoa ja Qin Tongpu (1865?–1940?) kertoi lauluissaan tavallisesta elämästä.
Daguurinainen.
Kaksi daguuripainijaa Sisä-Mongoliassa.
Jingit

Jingit tai muilta nimiltään ginit, chinit tai chingit, ovat etninen vähemmistö Kiinassa. Jingit asuttavat alueita Kiinan ja Vietnamin rajalla sekä Jiangwein, Wutoun ja Shanxinin saaria Tonkininlahdella. Saaret kuuluvat Fangchengin kuntaan Guangxissa. Yhteensä heitä on noin 20 000.
Historia

Tutkijoilla on ollut vaikeuksia selvittää jingien alkuperää. Kansanperinteen ja vanhojen vietnamilaisten kirjoitusten mukaan he ovat peräisin Vietnamin alueelta ja muuttivat nykyisille asuinseuduilleen 1500-luvulla. He eivät kuitenkaan puhu kielenään vietnamilaisperäisiä kieliä, vaan Guangdongista lähtöisin olevaa kantoninkiinaa. Kommunistien voitto Kiinan sisällissodassa vuonna 1949 toi muutoksia jingien perinteiseen kalastuselinkeinoon. He aloittivat syvänmerenkalastuksen ja osteriviljelmät hallinnon tuella. 1980-luvulla Kiina aloitti myös meren kuivattamisen lisämaan saamiseksi. Näin esimerkiksi Jingsaaret yhdistyivät mantereeseen. Lisämaan takia myös maanviljelyksen merkitys kasvoi. Nykyisin noin kolmasosa jingeistä asuu kaupungeissa.
Kulttuuri

Jingien perinteinen elinkeino on kalastus, jota harjoitettiin sekä joissa että merellä. Heillä oli tähän liittyneitä tapoja, kuten se, että kattiloita ja pannuja ei saanut asettaa ylösalaisin, koska se muistutti kaatuneista veneistä. Samaan liittyi sanan "öljy" välttely, koska se muistutti sanaa uida ja veden varaan joutuminen muistutti jälleen veneonnettomuuksista. Jiangit harjoittavat useita eri uskontoja, kuten taoismia, buddhalaisuutta ja animismia. Noin kymmenesosa heistä on lisäksi roomalaiskatolilaisia 1800-luvulla Indokiinassa toimineiden ranskalaisten lähetyssaarnaajien vaikutuksesta.
Maonanit

Maonanit ovat yksi Kiinan virallisesti tunnustamista 55:tä etnisestä vähemmistöryhmästä. Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan heitä oli yhteensä 107 166 ja he asuvat pääosin Guangxin autonomisella alueella Huanjiangin ja Hechin piirikunnissa (Hechin piirikunta on nykyään Jinchengjiangin kaupunkipiiri Hechi-nimisessä prefektuuritason kaupungissa). Maonanin kieli kuuluu thailaisiin kieliin.
Historia

Maonanien alkuperästä ei ole tutkijoiden joukossa täyttä yksimielisyyttä. Maonanit jakautuvat viiteen sukuryhmään, jotka käyttävät sukunimiä Tan, Lu, Meng, Yan ja Wei. Tan-suku on näistä suurin ja heidän oman perinteensä mukaan he tulivat nykyisille alueilleen Hunanista. Muut suvut juontavat puolestaan juurensa Fujianiin ja Shandongiin. Sitä mikä yhdisti eri alueilta tulleet ryhmät yhdeksi etniseksi ryhmäksi ei tiedetä. Maonanit alkoivat sekoittua han-kiinalaisiin 1300-luvulta lähtien ja he ovatkin sittemmin kiinalaistuneet voimakkaasti.
Kulttuuri

Maonanin kielen lisäksi maonanit puhuvat usein kiinaa ja/tai zhuangia. Maonanit harjoittavat taolaisuutta, buddhalaisuutta ja esi-isien palvontaa. Han-kiinalaisesta esi-isien palvonnasta poiketen maonanit palvovat myös naispuolisia esivanhempiaan. Maonanit ovat maanviljelijöitä ja he kasvattavat esimerkiksi maissia, riisiä, tupakkaa ja vehnää. Ennen kommunistien tuloa valtaan vuonna 1949 suurin osa maonaneista ei omistanut itse maata, vaan he työskentelivät suuremmilla tiloilla, tai vuokraviljelijöinä.
Ampuminmaa

Ampuminmaa
| --- | --- |
Sijainti:  60°22′15.0″N, 21°50′16.1″E, Naantali Varsinais-Suomi Suomi
Merialue:  Saaristomeri
Pinta-ala:  0,96 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  5
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ampuminmaa on saari Naantalissa Rymättylän alueella. Saaren pinta-ala on 0,96 neliökilometriä ja vakituisia asukkaita oli vuonna 2009 5. Vapaa-ajan asuntoja saarella oli 59, pois lukien vapaa-ajan asunnot, joissa asutaan pysyvästi. Saarelle ei ole kiinteää tieyhteyttä.
Ampuminmaa sijaitsee Otavan ja Saloluodon saarten välissä. Saari on luode-kaakko-suunnassa pitkulainen ja sen suurin pituus on noin 2,5 kilometriä.
Pródromos (Limassol)

| Pródromos Πρόδρομος |
| --- | --- |
 Pródromoksen kylää talvella.
 Pródromos
 Koordinaatit: 34°56′54″N, 32°49′46″E 
Valtio:   Kypros
Alue:  Limassol
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä ja kyläyhdyskunta
Väkiluku (2011):  123
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pródromos (kreik. Πρόδρομος) on kylä ja kyläyhdyskunta (koinótita) Limassolin alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on 123 (vuonna 2011).
Pródromoksen kylää.
Pródromos sijaitsee Tróodos-vuoristossa. Se on rakennettu noin 1 400 metrin korkeuteen, ja se on Kyproksen korkeimmalla sijaitseva asutus. Kylässä on tarjolla jonkin verran majoitusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pródromos Wikimedia Commonsissa
Limassolin alue
| --- | --- |
Kunnat (dímos):  Ágios Athanásios · Germasógeia · Káto Polemídia · Limassol (Lemesós) · Mésa Geitoniá · Ýpsonas 
Yhdyskunnat (koinótita):  Ágios Amvrósios · Ágios Dimítrios · Ágios Geórgios · Ágios Ioánnis · Ágios Konstantínos · Ágios Mámas · Ágios Pávlos · Ágios Theódoros · Ágios Therápon · Ágios Thomás · Ágios Týchonas · Agrídia · Agrós · Akapnoú · Akrotíri · Akroúnta · Álassa · Aléktora · Amíantos · Anógyra · Apesiá · Apsioú · Arakapás · Armenochóri · Ársos · Asgáta · Asómatos · Avdímou · Chandriá · Dieróna · Dorá · Dorós · Dýmes · Episkopí · Eptagóneia · Erími · Fasoúla · Foiní · Foinikária · Gerása · Gerovása · Kaló Chorió · Kaminária · Kantoú · Kapileió · Kivídes · Káto Mýlos · Káto Plátres · Kelláki · Kissoúsa · Klonári · Koiláni · Kolóssi · Korfí · Kouká · Kyperoúnta · Láneia · Lemíthou · Limnátis · Lófou · Louvarás · Maliá · Mandriá · Mathikolóni · Monágri · Monagroúlli · Moní · Moniátis · Mouttagiáka · Ómodos · Páchna · Palaiómylos · Palódeia · Páno Plátres · Páno Polemídia · Paramáli · Paramýtha · Parekklisiá · Peléndri · Pentákomo · Péra Pedí · Pissoúri · Platanísteia · Potamioú · Potamítissa · Prastió Avdímou · Prastió Kellakíou · Pródromos · Pýrgos · Sanída · Silíkou · Sotíra · Soúni-Zanakiá · Spitáli · Sykópetra · Trachóni · Treis Eliés · Trimíklini · Tróodos · Tserkézoi · Vása Kellakíou · Vása Koilaníou · Víkla · Vouní · Zoopigí
Jakob Krank

Jakob (Jacob) Krank (25. elokuuta 1822 Kempele – 26. lokakuuta 1899 Helsinki) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja valtiopäivämies joka valittiin 1862 Jyväskylän ensimmäiseksi pormestariksi.
Krankin vanhemmat olivat Rovaniemen kirkkoherra Johan Kranck, myöhemmin Krank (1781–1834) ja Katarina Elisabet Wegelius. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1841. Krank suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1846 ja oli auskultanttina Vaasan hovioikeudessa. Hän suoritti vielä suuremman kameraalitutkinnon 1851 ja sai varatuomarin arvon 1850.
Krank oli Suomen senaatin talousosaston ylimääräisenä kamarikirjurina vuodesta 1851, Oulun läänin vt. apulaislääninkamreerina vuodesta 1852 ja Oulun kämnerinoikeuden puheenjohtajana vuodesta 1854. Hänet valittiin Jyväskylän ensimmäiseksi pormestariksi 1862. Kemin tuomiokunnan tuomarina Krank oli vuodesta 1869 ja Saloisten tuomiokunnan tuomarina vuodesta 1870 aina eroonsa saakka 1890. Krank osallistui säätyvaltiopäiville porvarissäädyssä Jyväskylän edustajana  1863–1864 ja Jyväskylän ja Heinolan yhteisenä edustajana 1867. Valtiopäivillä hän oli useiden eri valiokuntien jäsen tai varajäsen.
Jakob Krank oli naimisissa vuodesta 1852 Augusta Vilhelmina Palmbergin (k. 1893) kanssa. Heidän poikansa oli insinööri ja tehtailija Albert Krank.
Kulttuuriseteli

Ensimmäinen Smartum Kulttuuriseteli lanseerattiin vuonna 2005
Kulttuuriseteli on etuus, jonka voi käyttää kulttuuripalveluiden hankkimiseen. Kulttuuriseteli vastaa idealtaan liikuntaseteliä, ja se antaa työntekijälle mahdollisuuden valita harrasteen, jolle työnantaja antaa rahallista tukea.
Kulttuuri- ja liikuntasetelien käyttöä perustellaan sillä, että ne mahdollistavat monipuolisen virkistäytymisen työntekijälle ja työnantajan kannalta on helpompaa jakaa seteleitä kuin tehdä kahdenvälisiä sopimuksia palveluiden tuottajien kanssa. Yhtä työntekijää voi tukea verovapaasti 400 eurolla vuodessa. Summa kattaa sekä liikunta- että kulttuuripalvelut.lähde?
Eduskunta vahvisti kulttuurisetelien verottomuuden vuoden 2009 alusta lukien. Liikuntaseteli on ollut veroton etu jo vuodesta 2004. Kulttuurisetelin on kehittänyt Smartum Oy, joka lanseerasi tuotteen vuonna 2005. Nykyään seteleitä tarjoavat työnantajille monet eri yritykset ja niitä on saatavilla sekä paperiversioina että sähköisesti, sekä erillisinä että yhdistettyinä liikunta- ja kulttuuriseteleinä.lähde?
Aiheesta muualla

Verottajan ohjeet
Lepchat

Lepchat ovat etninen ryhmä Intian Sikkimissä, Bhutanissa ja Nepalissa. Lepchat puhuvat lepchan kieltä ja harjoittavat buddhalaisuuden ja kristinuskon ohella perinteistä mun-uskoaan. Eri arvioiden mukaan heitä on yhteensä noin 45 000–75 000.
Asuinalue ja lukumäärä

Lepchat asuttavat aluetta Himalajan vuoristoon kuuluvan Kanchenjungan ympäristössä. Heidän asuinalueensa kuuluvat Bhutaniin, Nepaliin, sekä Sikkimin Länsi-Bengalin Darjeelingin piiriin Intiassa. Lepchojen lukumäärästä on esitetty eri arvioita eri lähteissä. Yhteensä heitä on noin 45 000–75 000.
Historia

Lepchat ovat saaneet nimensä nepalilaisilta kansoilta ja nimi viittaa käsittämättömään kieleen. Lepchan  kieli lukeutuu tiibetiläis-burmalaisiin kieliin. Lepchojen varhainen historia tunnetaan vain huonosti. Sikkimissä heitä pidetään alueensa alkuperäiskansana, joiden esi-isät saapuivat alueelle mahdollisesti Tiibetin, Myanmarin tai ehkä Mongolian suunnalta. Heidän omassa kansanperinteessään lepchojen myyttinen kotimaa on Mayel-niminen kuningaskunta Khangchendzongalla, josta lepchat levittäytyivät laajemmalle alueelle sulauttaen itseensä muita heimoja.
Bhutioiden muuttoliike Bhutaniin alkoi 1600-luvun paikkeilla. Muuttavat bhutiat työnsivät lepchat pois korkeimmilta vuoristolueilta matalampiin laaksoihin. Heidän mukaanaan saapui myös buddhalaisuus, josta lepchatkin omaksuivat piirteitä. Sittemmin monet lepchoista ovat sulautuneet pitkälti alueen muihin kansoihin, kuten bhutioihin, nepalilaisiin ja tiibetiläisiin.
Kulttuuri

Lepchojen yleisin elinkeino on maatalous. Lepchat viljelevät esimerkiksi riisiä, maissia, hirssiä vihanneksia ja rahakasveina kardemummaa ja appelsiineja. Hirssistä valmistetaan alkoholipitoistya juomaa. Kotieläimiä ovat esimerkiksi siat, naudat ja vuohet. Molemmat sukupuolet osallistuvat maanviljelyyn liittyviin töihin. Naiset eivät saa kuitenkaan teurastaa eläimiä.
Lepchat asuttavat usein pieniä muutaman talon kyliä syrjäseuduilla. Kylää johtaa kylän päällikkö, jonka vastuulla on perinteisesti ollut esimerkiksi veronkanto. Lepchat jakautuvat myös eri ryhmiin patrilineaarisissa klaaneissa, välittömämmässä lähisuvussa, sekä avioliittojensa mukaan. Lepchat laskevat sukulinjansa isän puolelta yhdeksän sukupolvea ja äitinsä puolelta neljä sukupolvea. Esimerkiksi aviopuolisoa harkittaessa verisukulaisuutta esi-isien linjaan vältellään sisäsiittoisena.
Lepchat saattavat harjoittaa yhtä aikaa useampaa, kuin yhtä uskontoa. Buddhalaisuudesta tuli tärkeä uskonto bhutioiden muuttoliikkeen jälkeen ja vielä sittemmin osa lepchoista on kääntynyt kristinuskoon lähetyssaarnaajien vaikutuksesta. Lepchat harjoittavat lisäksi perinteistä uskoaan, jota kutsutaan nimellä mun. Mun on animistinen usko ja siihen sisältyvät monet eri jumaluuden ja henget, joita voidaan liittää esimerkiksi vuoriin, jokiin tai metsiin. Jetiä eli lumimiestä pidetään mun-uskossa metsästykseen liitettynä jumaluutena. Huomattava merkitys perinteisessä uskossa on eläinuhreilla. Jumaluuksille tai hengille tarjotaan etenkin sikoja ja vuohia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lepchat Wikimedia Commonsissa
Lepchoja teoksen kuvituksesta vuodelta 1872.
Altailaiset

Altailaisia 1900-luvun alun postikortissa.
Altailainen šamaani rumpuineen 1900-luvun alun postikortissa.
Altailaiset (aikaisempi nimitys oirootit, altaiksi алтай-кижи, altai-kiži, tai Алтайлар, Altaylar) ovat Venäjällä etupäässä Altain tasavallassa asuva turkkilaista altain kieltä puhuva kansa.
Asuinalue, lukumäärä ja etniset ryhmät

Altailaiset asuvat Altain tasavallassa ja sen lähiseuduilla Altain aluepiirissä ja Kemerovon alueella. He jakautuvat pohjoisia ja eteläisiä altailaismurteita puhuviin ryhmiin. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 69 400 altalaista, joista 59 100 asui silloisella Vuoristo-Altain autonomisella alueella, 4 800 muualla Altain aluepiirissä ja 2 600 Kemerovon alueella. Kansallisuudeltaan altailaisista 85,1 % ilmoitti äidinkielekseen altain ja 14,8 % venäjän. Toisena kielenään venäjää puhui 65,6 %.
Nykyään altailaisten alaryhmillä, pohjoismurteita puhuvilla kumandineilla, tšelkaneilla ja tubalareilla sekä etelämurteita puhuvilla telengiteillä ja teleuteilla on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 67 200 altalaista (altai-kižiä) ja 10 600 muiden ryhmien edustajaa. Altain kielen puhujia oli 65 500 ja muiden kielimuotojen puhujia 3 900 (telengitien äidinkieleksi katsottiin altai). 92,9 % altailaisista osaa venäjää.
Altain tasavallan väestöstä eri altailaisryhmät muodostavat 33,5 % (30,1 % vuonna 1989). Kotitasavaltansa altailaisista 92,4 % puhuu venäjää, 89,2 % altain kieltä ja 3,0 % kazakkia.
Kiinassa altalaisia on arviolta useampi tuhat. Kiinan puolella asuu kumandeja, tšelkaneja ja tubalareja, mutta heitä tai altailaisia ylipäätänsä ei tunnusteta omaksi etniseksi ryhmäkseen.
Etninen historia

Altailaisten esi-isiä ovat muinaisturkkilaiset uiguurit, kiptšakit, Jenisein kirgiisit ja oguusit. Altain kielen murre-erot heijastelevat eri ryhmien etnistä taustaa: etelämurteet kuuluvat turkkilaisten kielten kirgiisiläis-kiptšakkilaiseen alaryhmään, pohjoismurteet uiguurilais-oguusilaiseen. Pohjoisaltailaisiin on sulautunut samojedeja, kettejä sekä mahdollisesti myös ugreja, eteläaltailaisissa on havaittavissa mongolien vaikutusta.
1700-luvulta lähtien Altaille siirtyi venäläisiä uudisasukkaita, joiden vaikutuksesta huomattava osa paimentolaisuutta harjoittaneista altailaisista asettui pysyviin asutuksiin. 1750–1770-luvuilla ja varsinkin 1800-luvun lopussa altailaisia käännytettiin ortodokseiksi. 1900-luvun vaihteessa eteläaltailaisten keskuuteen levisi lamalaista buddhalaisuutta ja šamanismia yhdistänyt burhanismi. Siihen liittynyt kapinaliike kukistettiin vuonna 1904. Vuosina 1917–1918 syntyneet paikalliset hallintoelimet vaativat kansallista itsemäärämisoikeutta. Vuonna 1922 perustettiin Oiroottien autonominen alue, josta vuonna 1948 tuli Vuoristo-Altain autonominen alue ja vuonna 1992 Altain tasavalta.
Elinkeinot ja kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat paimentolaisuuteen perustunut karjanhoito, metsästys, kalastus, keräilytalous ja pohjoisessa myös maanviljely. Käsityöammateista vanhastaan kehittynyttä oli rautaesineiden valmistus. Nykyään tärkeimmällä sijalla on karjatalous. Yhteiskuntajärjestelmän perustana oli patriarkaalinen sukuyhteisö. Pohjoisaltailaiset asuivat tuohella ja kuorella katetuissa kodissa tai maahan upotetuissa hirsi- ja lautarakennuksissa, etelän paimentolaisten asumuksena toimi kota tai huopakankainen jurtta. Venäläistyyppiset pirtit ja talousrakennukset alkoivat levitä 1800-luvun alussa. Ruokavalio perustui lihaan, riistan, kalaan ja maitotuotteisiin. Viljan lisäksi ruokana käytettiin erilaisia villikasveja.
Suullinen kansanperinne käsittää sankarirunoja, satuja, myyttisiä ja historiallisia tarinoita, sananlaskuja ja arvoituksia. Perinteisen uskonnon šamanismin merkitys on nykyään vähäinen. Neuvostoaikana syntyi altainkielinen kirjallisuus ja kansallinen ammattitaide.
Nykytilanne

Altailaisten taloudellinen ja sosiaalinen tilanne on nykyään heikko. Syntyvyys on korkea, maaseutuväestön osuus suuri ja elintaso alhainen. Vuonna 1989 puolet kansasta sai elantonsa maataloudesta, joka on viime vuosikymmenten aikana pahasti kriisiytynyt. Maaseudulla on paljon liikaväestöä, jolle tasavallan ainoa kaupunki Gorno-Altaisk ei kykene tarjoamaan työtä. Sivistyneistön osuus on pieni. Kielellinen venäläistyminen edistyy hitaasti, mutta vääjäämättä.
Johannes Teppo

Johannes Teppo (s. 10. syyskuuta 1987) on suomalainen muusikko ja radiojuontaja. Teppo työskentelee radiojuontajana Savon Aalloilla. Teppo on naimissa ja hänellä on neljä lasta.
Hakka (kansa)

Hakka-kiinalaiset (kiin. 客家, Hak-kâ, merkitsee ’vierasperhe’) ovat hakka-kiinaa puhuvia han-kiinalaisia.
Asuinalue ja lukumäärä

Hakka-kiinalaisia on yhteensä noin 80 miljoonaa ympäri maailmaa. Kiinassa hakka-kiinalaisten asutuksen keskus on Meizhoun prefektuuri Guangdongissa. Muita suuria heidän asutuskeskittymiään on Lounais-Fujianissa, Etelä-Jiangxissa, Itä-Guangxissa, Hainanilla, Hongkongissa sekä Taiwanissa. Fujianin, Jiangxin ja Guangxin provinssien väestöstä he muodostavat yhteensä noin 60 %. Pienempiä hakka-kiinalaisten keskittymiä on myös Sichuanissa ja Hunanissa.
Hakka-kiinalaisia asuu Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella yli 50:ssä eri maassa ja etenkin Indonesiassa, Malesiassa, Thaimaassa, Mauritiuksella, Etelä-Afrikassa, Kanadassa, Yhdysvalloissa, Jamaikalla, Britanniassa, Ranskassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Kiinan ulkopuolella asuvien hakka-kiinalaisten määrää on vaikea arvioida, sillä heidät käsitetään maittain usein osaksi suurempaa kiinalaisvähemmistöä.
Historia

Hakka-kiinalaisten alkuperästä on kiistelty. He polveutuvat kuitenkin todennäköisesti Shanxin, Henanin ja Anhuin alueilta Keski-Kiinan pohjoisosista 300-luvulla ensin Jiangxin ja Hubein alueelle ja 900-luvulla edelleen eteläiseen Fujianin ja Guangdongin alueelle muuttaneesta väestöstä. Hakkojen historiaa ovatkin leimanneet monet muuttoaallot. Kolmas hakkojen muuttoliike käynnistyi 1200-luvulla mongolivalloittajien myötä. Tuolloin hakkoja tuli pohjoiseen ja itäiseen Guangdongiin. Myöhemmin hakkoja muutti myös esimerkiksi Sichuaniin, Guizhouhun ja Taiwanille.
Hakka-kiinalaisten muuttoliikkeet johtivat yhteenottoihin heidän ja kantonia- ja min-kiinaa puhuneen han-kiinalaisen väestön kanssa. Taipingkapinan aikana hakka-kiinalaiset olivat merkittävässä määrin mukana kapinallisten puolella, mutta he kävivät myös veristä valtataistelua kantoninkiinalaisten kanssa niin sanotun hakka-bendi-sodan aikana. Väkivaltaisuuksien myötä monet hakka-kiinalaisista muuttivat merentakaisiin kiinalaisyhdyskuntiin ja Yhdysvaltoihin. Monet hakka-kiinalaiset ovat sittemmin menestyneet poliittisessa elämässä. Heihin kuuluvat muun muassa Kiinan kansantasavallan puhemies Deng Xiaoping, Kiinan tasavallan presidentti Lee Teng-hui ja Singaporen presidentti Lee Kuan Yew.