Tremulantti
Tremulantit maailman kielissä

Suomessa tremulanttifoneemeja on yksi: kielen kärjellä tuotettu alveolaarinen /r/. Siitä esiintyy kaksi pituusastetta, lyhyt ja pitkä, joista kumpikin esiintyy tavallisesti monitäryisenä. Kahden vokaalin välissä lyhyt r voi olla myös yksitäryinen, mutta sanan alussa ja konsonanttien vieressä se on tavallisesti monitäryinen. Suomen pitkän ja lyhyen r:n ero on siis puhtaasti ajallinen: pitkän r:n lausumiseen käytetään noin kaksinkertainen aika lyhyeen r:ään verrattuna (absoluuttinen aikaero riippuu puhenopeudesta). Täryjä niiden tuottamisessa lausutaan niin paljon kuin aikaraamiin niitä mahtuu.
Espanjan kielessä sen sijaan tremulanttifoneemeja on kaksi: yksitäryinen /ɾ/ (esimerkiksi sanassa pero /ˈpeɾo/ ’mutta’) ja monitäryinen /r/ (sanoissa perro /ˈpero/ ’koira’ ja río /ˈrio/ ’joki’). Monitäryisen /r/:n lausumiseen ymmärrettävästi käytetään enemmän aikaa kuin yksitäryisen /ɾ/:n, mutta kuitenkaan näiden kahden välinen ero ei ole sama kuin suomen lyhyen ja pitkän /r/:n. Espanjan /ɾ/ nimittäin ei voi esiintyä monitäryisenä, koska niin lausuttuna se tulkittaisiin heti /r/:ksi.
Islannin ja kymrin kielissä monitäryisiä tremulanttifoneemeja on kaksi: soinnillinen alveolaarinen /r/ (isl. raða /raːða/ ’asettaa’, kym. dau rosyn /dai̯ roːsin/ ’kaksi ruusua’) ja soinniton alveolaarinen /r̥/ (isl. hraða /r̥aːða/ ’kiirehtiä’, kym. rhosyn /r̥oːsin/ ’ruusu’). Soinnittomat tremulantit ovat typologisesti maailman kielissä suhteellisen harvinaisia, mutta eivät kuitenkaan aivan tavattomia.
Myös venäjässä monitäryisiä tremulantteja on kaksi. Niiden erona ei kuitenkaan ole sointi vaan sekundääriartikulaatio. Esimerkiksi sana рад ’iloinen’ lausutaan tavanomaisella alveolaari-r:llä /rat/ ja se eroaa sanasta ряд ’rivi’, jossa r on palatalisoitu /rʲat/.
Monissa saksan ja hollannin kielen muodoissa sekä Etelä-Ruotsin ruotsissa esiintyy suun takaosassa lausuttu soinnillinen uvulaaritremulantti [ʀ]. Tämän tuottamiseen kieli ei osallistu lainkaan, vaan täryn muodostaa Bernoullin efektillä kitakieleke eli uvula. Suomessa [ʀ]:n tuottaminen alveolaarisen [r]:n sijaan lasketaan puhehäiriöksi, ärräviaksi. Äännettä ei tule sekoittaa samantapaiseen uvulaarifrikatiiviin [ʁ], jota myös esiintyy monissa länsieurooppalaisissa kielissä, esimerkiksi Pariisin ranskassa. Nykyisin monilla saksankielisilläkin alueilla [ʀ]:n on korvannut tärytön, kitakielekettä vasten lausuttu [ʁ]. Monissa toisen maailmansodan aikaisissa saksalaisissa äänityksissä sekä ranskassa esimerkiksi kuuluisan chanson-laulaja Édith Piafin lauluissa uvulaaritremulantti on helposti kuultavissa.
Hindissä, urdussa ja joissakin muissa nykyindoarjalaisissa kielissä esiintyy kolme tremulanttifoneemia: alveolaarinen monitäryinen /r/ (hin. राह /raːh/ ’tie’), yksitäryinen aspiroimaton retrofleksitremulantti /ɽ/ (hin. बाड़ /baːɽ/ ’(pensas)aita’) ja yksitäryinen aspiroitu retrofleksitremulantti /ɽʱ/ (hin. बाढ़ /baːɽʱ/ ’tulva’). Tietyissä sana-asemissa myös hindin retrofleksinasaali /ɳ/ voi ääntyä nasaalisena tremulanttina [ɽ̃], esimerkiksi प्रणाम [prəɽ̃aːm] ’tervehdys’.
Joissakin harvoissa Euroopan ulkopuolisissa kielissä esiintyy huulten avulla tuotettu bilabiaalitremulantti [ʙ]. Esimerkiksi Papua-Uudessa-Guineassa puhutussa titanin kielessä tämä esiintyy prenasalisoituna ja klusiilialulla sanassa [ᵐb͡ʙulei] ’rotta’. Suomessa vastaava klusiilialkuinen [b͡ʙ] esiintyy ajoittain lasten leikeissä matkittaessa auton moottorin ääntä: bryym! [b͡ʙyːm].