stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
URW Type Foundry

URW Type Foundry GmbH on Svend Bangin, Peter Rosenfeldin, ja Jürgen Willrodtin vuonna 1995 perustama saksalainen yritys. Yritys toimii Hampurissa, ja sen nimi oli alun perin URW++. Nimi muutettiin nykyiseksi vuonna 2018. Se on URW-nimisen yrityksen toiminnan jatkaja. URW kehitti aikoinaan ammattimaisen fonttien digitointijärjestelmän, Ikaruksen.
URW Type Foundry tarjoaa fonttikehityksen palveluja muille yrityksille ja julkaisee omia kirjaintyyppejään. URW:n kirjaintyyppien kokoelma on laaja, ja se koostuu lähinnä klassisten kirjaintyyppien digitoiduista versioista. URW Type Foundry on erikoistunut tarjoamaan kirjaintyypeissään laajan tuen eri kirjaimistoille. Useissa sen suosituimmissa kirjaintyypeissä on latinalaisten aakkosten lisäksi myös itäisen Euroopan kielten erikoismerkit sekä kyrilliset ja kreikkalaiset aakkoset. Yritys valmistaa myös monia japanin, kiinan, korean ja devangarin kirjaimiston kirjaintyyppejä.
URW on tunnettu myös klooneistaan tunnetuista kirjaintyypeistä. Nimbus Roman (1982) ja sen seuraaja Nimbus Roman No. 9 L  (1987) vastaavat metriikaltaan lähes Times Romania, Nimbus Sans taas Helveticaa ja Nimbus Mono L Courieria. Nämä fontit julkaistiin 1996 GNU ja Aladdin Ghostscript Free Public License -lisensseillä vapaasti levitettäväksi, mikä mahdollisti Adoben fonttien korvaamisen ilmaiseksi vapaissa ohjelmissa kuten GhostScript.
Tšitšagov

Tšitšagov (ven. Чичагов, myös Tschitschagov, Tschitschagow, Chichagov, Tjitjagov) on venäläinen sukunimi, jota on käyttänyt ainakin kaksi tunnettua sukua tai sukuhaaraa. Katariina Suuren vuonna 1792 aateloima, alun perin Kostroman alueelta peräisin oleva suku on tunnettu amiraaleista Venäjän laivastossa. Toinen Tšitšagov-suku on tunnettu moskovalaisista arkkitehdeista ja taiteilijoista.
Amiraali Vasili Tšitšagovin vaakuna vuodelta 1792
Suvun jäseniä > Amiraalit

Vasili Jakovlevitš Tšitšagov (1726–1809), venäläinen amiraali ja tutkimusmatkailija
Pavel Vasiljevitš Tšitšagov (1767–1849) venäläinen amiraali, Vasili Tšitšagovin poika
Tšitšagovin saari (Chichagof Island) Alaskassa on nimetty Vasili Tšitšagovin mukaan
Amiral Tschitschagow oli myös kaksitorninen fregatti Venäjän Itämeren laivastossa.
Suvun jäseniä > Arkkitehdit

Nikolai Ivanovitš Tšitšagov (1803–1858), moskovalainen arkkitehti
Constantine Nikolajevitš Tšitšagov (1849–1903), taiteilija ja kuvittaja
Mikhail Nikolajevitš Tšitšagov (1836–1889), arkkitehti
Dimitri Nikolajevitš Tšitšagov (1835–1894), arkkitehti
Aleksei Dimitrijevitš Tšitšagov (1875–1921), arkkitehti
Constantine Dimitrijevitš Tšitšagov (1867–1919), historioitsija ja taidekriitikko
Helen Dimitrijevna Tšitšagova-Rossinskaja (1874–1971), taiteilija
Galina Dimitrijevna Tšitšagova (1891–1966), taiteilija
Olga Dimitrijevna Tšitšagova (1886–1958), taiteilija
Jani Mäkivalli

Jani Mäkivalli (s. 1977)  on suomalainen kirjailija ja opettaja. Mäkivallin esikoisteos, sotaromaani Ääniseltä itään oli Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon ehdokkaana 2018.
Mäkivallin toinen sotaromaani Kaksi tietä Kannakselle ilmestyi vuonna 2020. Kolmas romaani Marssi kuoleman rinnalla julkaistiin syksyllä 2023.
Mäkivalli toimii Forssan yhteislyseossa historian ja yhteiskuntaopin opettajana.
Tuotanto

Ääniseltä itään. Sotaromaani. Karisto, 2018.
Kaksi tietä Kannakselle. Sotaromaani. Karisto, 2020.
Marssi kuoleman rinnalla. Sotaromaani. Karisto, 2023.
Krokotiilijahti. Näytelmäkäsikirjoitus yhdessä Piia Syrjäahon kanssa. Näytelmän ensi-ilta Forssan teatterissa 16.9. 2023.
Jacqueline Cochran

| Jacqueline Cochran |
| --- | --- |
 Cochran noin vuonna 1943.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. toukokuuta 1906 Muscogee, Florida, Yhdysvallat
Kuollut: 9. elokuuta 1980 (74 vuotta) Indio, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1942–1970
Komentajuudet:  Women’s Flying Training Detachment (1942–1943) Women Airforce Service Pilots (1943–1944)
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota
Sotilasarvo:  eversti
Joukko-osasto:  Air Transport Auxiliary Women’s Flying Training Detachment Women Airforce Service Pilots Air Force Reserve Command
Jacqueline ”Jackie” Cochran Odlum (synt. Bessie Lee Pittman; 11. toukokuuta 1906 Muscogee, Florida, Yhdysvallat – 9. elokuuta 1980 Indio, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lentäjä ja liikenainen. Cochran tuli tunnetuksi yhtenä ilmailun naispuolisista pioneereistä ja sukupolvensa parhaista kilpalentäjistä. Sotavuosina hän johti Women Airforce Service Pilots -järjestöä, joka koulutti naisia lentämään Yhdysvaltain sotilaskoneita muissa kuin taistelutehtävissä, jotta mieslentäjiä vapautui rintamalle. Hänestä tuli vuonna 1953 ensimmäinen äänivallin rikkonut nainen, ja kuollessaan vuonna 1980 hänellä oli hallussaan enemmän nopeus-, korkeus- ja lentomatkaennätyksiä kuin yhdelläkään toisella lentäjällä koskaan.
Vaikka Cochran oli naislentäjänä uranuurtaja, myöhempinä vuosinaan hän vastusti naisten hyväksymistä sotilaskoulutukseen ja piti heidän kouluttamistaan ammattilentäjiksi ajanhukkana. Hänen perintöään ilmailulle onkin jälkikäteen pidetty ristiriitaisena.
Elämä > Sotavuodet ja WASP

Puolan antauduttua Saksalle syyskuussa 1939 Cochran kirjoitti Eleanor Rooseveltille ja ehdotti, että naislentäjät voisivat auttaa kansallista puolustusta lentämällä esimerkiksi siirto-, ambulanssi- ja kuljetuslentoja ja vapauttaa siten mieslentäjiä mahdollisiin taistelutehtäviin. Vaikka vastaavia järjestelyjä oli käytössä Englannissa, Saksassa ja Ranskassa, Cochranin ehdotus ei saanut kannatusta. Sen sijaan hän liittyi itse Englannissa toimineisiin vastaaviin Air Transport Auxiliary -joukkoihin (ATA) ja lensi Englantiin osana Lend-Lease-ohjelmaa toimitettavalla pommikoneella osoittaakseen naisten hyödyllisyyden siirtolentäjinä. Hänen tehtävänään ATA:ssa oli rekrytoida ohjelmaan mukaan naislentäjiä Yhdysvalloista.
Oltuaan neljä kuukautta ATA:ssa Cochran kuuli, että Yhdysvalloissa oli toisen tunnetun naislentäjän, Nancy Harkness Loven, johdolla koottu joukko naisia lentämään siirtolentoja, Women’s Auxiliary Ferrying Squadron (WAFS). Cochran palasi Yhdysvaltoihin ja ehdotti kenraali Henry Arnoldille, että Loven kokeneista lentäjistä koostuneen siirtolentojoukon rinnalle perustettaisiin toinen ryhmä, joka tarjoaisi naisille lentokoulutusta. Ehdotus hyväksyttiin, ja Cochranin johdolla perustettiin 16. marraskuuta 1942 Women’s Flying Training Detachment (WFTD). Vaikka molemmat ryhmät tekivät yhteistyötä asevoimien kanssa, niiden jäsenet olivat siviilejä.
Ryhmien toiminta järjestettiin aluksi siten, että WFTD koulutti naisista lentäjiä, jotka sitten liittyivät WAFS:ään. Ohjelmat osoittautuivat toimiviksi, ja pian naislentäjien määrä asevoimien tehtävissä kasvoi niin, että kahden erillisen ohjelman ylläpito alkoi olla epäkäytännöllistä. Niinpä kenraali Arnold ilmoitti 5. heinäkuuta 1943 ohjelmien yhdistämisestä Women Airforce Service Pilots -nimen (WASP) alle. Cochranista tuli uuden ohjelman johtaja. WASP koulutti kaikkiaan 1 074 lentäjää, ja kaikkiaan ohjelmissa oli mukana 1 100 naista, jotka toimivat 126 eri tukikohdassa. Ohjelma lakkautettiin 20. joulukuuta 1943, kun Euroopan sotatilanteen parannuttua mieslentäjiä alkoi jälleen riittää myös siirtolentoihin. Kenraali Arnold myönsi elokuussa 1945 Cochranille Distinguished Service Medal -ansiomerkin, ja hänestä tuli ensimmäinen kyseisen tunnustuksen saanut nainen.
WASP:n jälkeen Cochran ryhtyi sotakirjeenvaihtajaksi Liberty-lehdelle, jonka hänen aviomiehensä oli ostanut. Hän matkusti sodan loppuvuosina Tyynellämerellä ja Euroopassa ja näki muun muassa Tomoyuki Yamashitan antautumisen ja seurasi Nürnbergin oikeudenkäyntejä.
Elämä > Sodan jälkeen

Vuonna 1946 Cochran palasi lentokilpailujen pariin. Hän osti ylijäämämyynnistä P-51 Mustangin, sijoittui vuoden 1946 Bendix-kilpailussa toiseksi ja teki naisten lentonopeusennätyksen. Kun naisten annettiin vuonna 1948 liittyä asevoimiin, Cochranista tehtiin ilmavoimien reservin everstiluutnantti. Myöhemmin hänet ylennettiin everstiksi. Naisia tosin hyväksyttiin ilmavoimien lentäjiksi vasta vuodesta 1976, joten Cochran toimi lähinnä ilmavoimien ja NASA:n konsulttina.
Loppuvuodesta 1952 Cochran alkoi harjoitella suihkukoneilla lentämistä tavoitteenaan rikkoa äänivalli. Häntä opasti ensimmäisenä lentäjänä ääntä nopeammin lentänyt Chuck Yeager. Cochran onnistui tavoitteessaan 18. toukokuuta 1953, jolloin hän ylitti Mach 1 -nopeuden Canadair Sabre -koneella. Maassa olleet todistajat eivät tosin kuulleet tästä syntynyttä yliäänipamausta, joten Cochran toisti lentonsa vielä samana päivänä. Hänestä tuli ensimmäinen ääntä nopeammin lentänyt nainen, ja seuraavan viikon aikana hän rikkoi Sabrella useita nopeusennätyksiä. Lopulta hänellä oli 47-vuotiaana hallussa yhtä lukuun ottamatta kaikki tärkeimmät lentonopeusennätykset.
Seuraavina vuosina Cochran matkusteli, toimi 1958–1960 kansainvälisen ilmailuliitto FAI:n johtajana, kirjoitti Odlumin avustuksella omaelämäkertansa ja jatkoi samalla kosmetiikkamerkkinsä johtamista. Hän yritti 1950-luvulla myös siirtymistä politiikkaan. Hän tuki ystäväänsä Dwight D. Eisenhoweria tämän presidentinvaalikampanjassa ja pyrki vuonna 1956 kongressiin republikaanien edustajana. Hän voitti republikaanien esivaalit, mutta hävisi demokraattien ehdokkaalle. Vuonna 1961 Cochran rikkoi jälleen ennätyksiä Yeagerin avustuksella, tällä kertaa T-38 Talon -koneella. Hän teki uuden korkeusennätyksen, 56 071,80 jalkaa (noin 17 091 metriä), ja sai ennätyksestään FAI:n kultamitalin.
Vuonna 1964 Cochran rikkoi ensimmäisenä naisena Mach 2:n rajan. Vuonna 1967 hänellä diagnosoitiin sydänsairaus, joka esti häntä lentämästä enää suihkukoneilla. Niinpä hän opetteli sen sijaan lentämään helikoptereilla ja sai lupakirjansa 61-vuotiaana. Terveydentilansa huonontumisen vuoksi hän kuitenkin lopetti lentämisen 1960-luvun loppuun mennessä, myi oman lentokoneensa ja jäi eläkkeelle ilmavoimista vuonna 1970. Vuonna 1973 Cochran ja Odlum muuttivat Kaliforniaan, jossa Odlum kuoli vuonna 1976 ja Cochran 9. elokuuta 1980.
Kuollessaan Cochranilla oli hallussaan enemmän nopeus-, korkeus- ja lentomatkaennätyksiä kuin yhdelläkään toisella lentäjällä koskaan. Luonteeltaan Cochran oli terävä, kriittinen ja itsepäinen. Vaikka Cochran oli naislentäjänä uranuurtaja, viimeisinä vuosinaan hän vastusti naisten hyväksymistä sotilaskoulutukseen. Hän piti ajanhukkana myös naisten kouluttamista ammattilentäjiksi, sillä hän arveli heidän jättävän työn saatuaan lapsia. Hänen perintöään ilmailulle onkin jälkikäteen pidetty ristiriitaisena. Hän on kuitenkin yksi 1900-luvun tunnetuimpia ja menestyneimpiä lentäjiä.
Cochran vuoden 1938 Bendix Transcontinental Air Race -kilpailussa.
Cochran (keskellä) ja WASP:n koulutuksessa olevia lentäjiä.
Cochran Sabre-koneessa vierellään Chuck Yeager.
Jani Mertanen

| Jani Mertanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. syyskuuta 1974 Kuopio, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  Puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  176 cm
Paino:  72 kg
Jani Mertanen (s. 1974 Kuopio) on suomalainen rullakiekkoilija. Hän on edustanut koko uransa Kuopion Devilsiä/Red Devilsiä. Mertanen on pelannut yli 100 ottelua rullakiekon SM-liigassa. MM-kisoissa Mertanen on edustanut Suomea neljästi.
Saavutukset

SM-liigan runkosarjan paras puolustaja 2004
SM-liigan all-stars 2004
2 MM-kultaa, 1 MM-hopea, 1 MM-pronssi
Valentin Bianki

Valentin Lvovitš Bianki (ven. Валенти́н Льво́вич Биа́нки, 18. helmikuuta 1857 Moskova – 10. tammikuuta 1920 Pietari) oli venäläinen lintutieteilijä.
Bianki toimi Venäjän keisarillisen tiedeakatemian eläintieteen instituutin lintuosaston johtajana vuosina 1896–1920. Hän julkaisi suuren määrän kirjoituksia lintujen taksonomiasta ja venäläisten tutkijoiden Aasian-retkiltä keräämistä linnuista. Hän itse lienee käynyt ainakin Gansussa Länsi-Kiinassa M.M. Berezovskin kanssa vuosina 1884–1887.
Bianki nimesi linnuista tiibetinsirkun (Emberiza koslowi) ja pikkukiinantimalin (Babax koslowi).
Kuuluisa lastenkirjailija Vitali Bianki oli Valentin Biankin poika.
Kirjoituksia

The birds of Gansu expedition of G.N. Potanin 1884–1887, yhdessä Berezovskyn kanssa (1891)
Orthoptera and Pseudoneuroptera of the Russian Empire and adjacent countries, yhdessä Georgij Georgiewitsch Jacobsonin kanssa (1905)
Scientific results of the N.M. Przewalski expeditions to Central Asia, neljäs osa (1905)
Catalogue of the known Species of Alaudidae or Family of Larks, with a table showing the geographical distribution and a key to the genera, yhdessä Jacobsonin kanssa (1907)
Materials for an avifauna of Mongolia and East Tibet, joka pohjautui P.K. Kozlovin johtaman Mongolian-Sichuanin retkeen (1907)
Colymbiformes u Procellariiformes, le premier volume de la Faune de la Russie et des pays limitropes (1911)
The fauna of Russia, ensimmäinen osa (1911–1913)
Instruction for collecting birds, their eggs and nests (1909)
Ulvsundan linna

Ulvsundan linna.
Ulvsundan linnan puistoa.
Ulvsundan linna (ruots. Ulvsunda slott) on linna Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa Ulvsundan kaupunginosassa.
Linnan rakennutti vuosina 1640–1647 sotamarsalkka Lennart Torstensson. Rakennusta muutettiin 1670-luvulla arkkitehti Nicodemus Tessin vanhemman suunnitelmien mukaan. Linnan nykyinen, myöhäis-empiretyylinen ulkonäkö on peräisin 1830-luvulta, jolloin muutostyöt suunnitteli Axel Nyström. Rakennuksessa toimi vuosina 1906–1972 Tukholman maakäräjäkunnan ylläpitämä heikkomielisten hoitokoti. Sistustus on pääosin säilynyt 1600-luvun tyylisenä, vaikka joitakin esineitä on myyty Nordiska museetille.
Nykyisin linnassa on hotellihuoneita, ja siellä järjestetään konferensseja ja juhlia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ulvsundan linna Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut
Idänkenttämyyrä

| Idänkenttämyyrä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Myyrät Cricetidae
Alaheimo::  Varsinaiset myyrät Arvicolinae
Suku::  Peltomyyrät Microtus
Laji::  rossiaemeridionalis
Kaksiosainen nimi
 Microtus rossiaemeridionalis  Ognev, 1924 
Synonyymit
 Microtus arvalis muhlisi Neuhäuser, 1936  Microtus arvalis relictus Neuhäuser, 1936  Microtus arvalis rhodopensis Heinrich, 1936  Microtus arvalis epiroticus Ondrias, 1966  Microtus epiroticus Ondrias, 1966  Microtus subarvalis Meyer, Orlov & Skholl, 1972  Microtus rossiaemeridionalis ponticus Zagorodnjuk, 1993 
Katso myös
   Idänkenttämyyrä Wikispeciesissä   Idänkenttämyyrä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänkenttämyyrä (Microtus rossiaemeridionalis, aiempia nimiä Microtus levis ja Microtus epiroticus) on myyrien heimoon (Cricetidae) kuuluva nisäkäslaji. Se eroaa kenttämyyrästä (Microtus arvalis) lähinnä kromosomistoltaan.
Taksonomia

Peltomyyrien suvussa (Microtus) idänkenttämyyrä kuuluu kenttämyyrien lajiryhmään. Se sisältää morfologisesti hyvin yhdennäköisiä lajeja, jotka kuitenkin poikkeavat toisistaan geneettisesti. Ryhmän monimuotoisuutta alettiin ymmärtää 1960-luvulla, kun kenttämyyrien kromosomistoa tutkittiin. Idänkenttämyyrää ja kenttämyyrää (Microtus arvalis) oli pidetty yhtenä ja samana lajina, mutta tutkimuksissa selvisi, että niillä on eri kromosomiluvut. Varsinaisen kenttämyyrän kromosomiluku on 2n = 46, kun taas idänkenttämyyrällä se on 2n = 54. Ne ovat siis selvästi kaksi eri lajia, vaikka ulkonäöltään ne ovat kryptisiä lajeja.
Idänkenttämyyrän tieteellisen nimen vakiintuminen on ollut pitkä ja hankala prosessi. Vuonna 1972, kun idänkenttämyyrä oli todettu omaksi lajikseen, se kuvattiin uutena lajina Microtus subarvalis. Nimi oli kuitenkin jo annettu toiselle lajille, joten se täytyi vaihtaa. Kenttämyyrästä oli jo aiemmin kuvattu alalajeja (M. a. epiroticus Ondrias, 1966 ja M. a. rossiaemeridionalis Ognev, 1924), jotka edustivat idänkenttämyyrää ja joista siten muodostettiin pohja lajin tieteelliselle nimelle. Kahdesta vaihtoehdosta vanhempi eli Microtus rossiaemeridionalis oli käypä nimi, mutta myös nimeä Microtus epiroticus käytettiin.
Vuonna 1999 esitettiin, että olisi vielä vanhempi nimi, Microtus levis, jota tulisi käyttää idänkenttämyyrästä. Tämä nimi hyväksyttiin Mammal Species of the World -teokseen (2005). Sijainti, josta Microtus levis alun perin kuvattiin, ei kuitenkaan kuulu idänkenttämyyrän vaan kenttämyyrän levinneisyysalueeseen. Siten Microtus levis onkin todennäköisemmin kenttämyyrän synonyymi. Vuonna 2017 idänkenttämyyrän nimeä ehdotettiin jälleen muutettavaksi, tällä kertaa muotoon Microtus mystacinus (Filippi, 1865). Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on hyväksynyt tämän nimen idänkenttämyyrän uhanalaisuusarvioon. Uudempien tutkimusten perusteella Microtus mystacinus on kuitenkin oma lajinsa, joka elää vain Iranissa. Idänkenttämyyrän oikea tieteellinen nimi on siis jälleen Microtus rossiaemeridionalis.
Ulkonäkö ja koko

Idänkenttämyyrä on pienikokoinen jyrsijä. Sen vartalo on noin 10–13 senttimetriä pitkä. Häntä on keskimäärin hieman yli kolmasosan ruumiin pituudesta, noin 3–5,5 senttimetriä. Painoa eläimellä on 21–58 grammaa. Karvapeite on kellertävän tai harmahtavan ruskea. Idänkenttämyyrällä on tylppä kuono ja pienet silmät.
Idänkenttämyyrä on pidempihäntäisempi ja väritykseltään vaaleampi ja harmahtavampi kuin peltomyyrä. Peltomyyrän korvat eivät erotu sen ruumiista, kun taas idänkenttämyyrällä ne erottuvat korvien lyhyiden ja tasaisten kärkikarvojen takia. Idänkenttämyyrän erottaminen kenttämyyrästä on huomattavasti vaikeampaa tai kokonaan mahdotonta. Kallon mittausta on joskus käytetty lajien erottamiseen, mutta se toimii vain yksittäisillä alueilla. Luotettavia eroja ovat lajien erilaiset kromosomiluvut ja siittiöiden erot. Idänkenttämyyrällä siittiöiden pää on suurempi kuin kenttämyyrällä.
Levinneisyys

Idänkenttämyyrä on laajalle levinnyt laji, joka sietää useita erilaisia elinympäristöjä. Sen päälevinneisyysalueeseen kuuluu osia useista Balkanin maista (Albaniasta, Serbiasta, Pohjois-Makedoniasta, Kreikasta ja Bulgariasta) sekä Romaniasta, Moldovasta, Ukrainasta, Valko-Venäjästä, Venäjästä ja Kazakstanista. Mustanmeren ja Kaspianmeren väliseltä alueelta idänkenttämyyrä pääosin puuttuu, mutta etelässä se ilmestyy jälleen ja esiintyy suuressa osassa Turkkia. Myös Armeniasta ja Iranista tunnetaan yksittäisiä esiintymiä. Pohjoisempana idänkenttämyyrää tavataan kaikissa Baltian maissa sekä Suomessa.
Aiemmin ajateltiin, että idänkenttämyyrä olisi saapunut Suomeen vasta 1900-luvulla Karjalankannakselta. Nykytiedon mukaan se on kuitenkin yleisempi ja laajemmalle levinnyt kuin kenttämyyrä, johon se aiemmin sekoitettiin. Varsinainen kenttämyyrä on hyvin harvinainen ja elää vain maan kaakkoisosissa. Idänkenttämyyrää puolestaan esiintyy laajemmalla alueella, ja sen levinneisyyden pohjoisraja kulkee suunnilleen Pietarsaari–Joensuu-linjalla. Se viihtyy erityisesti Lapuan- ja Kyrönjokilaakson laajoilla peltoaukeilla Etelä-Pohjanmaalla.
Levinneisyys > Luontaisen levinneisyysalueen ulkopuolella

Idänkenttämyyrällä on hyvä leviämiskyky vieraslajina. 1900-luvun aikana lajin levinneisyysalue laajeni noin 1 500 kilometriä pohjoiseen ja 6 500 kilometriä itään, kun yksilöitä siirtyi vahingossa uusille alueille ihmisen kuljettaman rahdin mukana. Huippuvuorille idänkenttämyyrä saapui laivojen mukana joskus ennen vuotta 1960. Siellä sitä tavataan nykyään lähinnä hylätyn venäläisen Grumant-kaivoskaupungin lähistöltä. Arktisesta ilmastosta huolimatta se pärjää Huippuvuorten luonnonympäristössä ihmisestä riippumatta. Idänkenttämyyrä on tullut osaksi alueen ravintoketjua, ja hyvinä myyrävuosina se kuuluu paikallisen naalin tärkeimpiin saaliseläimiin.
Venäjällä ja Kazakstanissa idänkenttämyyrä on levinnyt itään luontaisen levinneisyysalueensa ulkopuolelle. Luultavasti 1970-luvun lopulla idänkenttämyyrä saapui Baikaljärven seudulle, ja myöhemmin esiintymiä on syntynyt jopa Tyynenmeren rannikolle Venäjän Kaukoitään. Laji on vakiintunut monilla kaupunkialueilla, ja esimerkiksi Irkutskin kaupungissa Siperiassa idänkenttämyyrä on nykyään yleisin pikkunisäkäs. Aina ei ole selvää, mitkä esiintymät ovat syntyneet ihmisen vaikutuksesta ja mitkä eivät. Siperiassa esiintymät noudattavat kuitenkin pääosin Siperian radan kulkua, mikä viittaa ihmisen mukana leviämiseen. Myös Euroopan-puoleisella Venäjällä idänkenttämyyrän levinneisyysalue on laajentunut ihmisen vaikutuksesta, ja lajilla on yksittäisiä populaatioita esimerkiksi Murmanskin alueella.
Levinneisyys > Elinympäristö

Idänkenttämyyrää tavataan erilaisissa elinympäristöissä, kuten viljelysmailla, niityillä ja avoimilla metsäalueilla. Sitä esiintyy myös puistoissa ja puutarhoissa, ja se voi oleilla heinäsuovissa ja viljavarastoissa. Kenttämyyrään verrattuna se suosii kosteampaa ympäristöä, ja levinneisyysalueensa eteläosissa sitä tavataan usein jokien ja järvien läheisyydestä. Idänkenttämyyrä viihtyy alueilla, joissa ruoho on pitkää ja tiheää. Suomessa lajia tavataan usein suurilla peltoaukeilla, mutta satunnaisesti se tulee myös latoihin, pihapiireihin ja jopa taloihin.
Idänkenttämyyrä on pääosin alankojen laji. Korkeimmillaan se elää noin 3 250 metriä merenpinnan yläpuolella. Kaspian alangossa sitä esiintyy myös 27 metriä merenpinnan alapuolella.
Elintavat

Idänkenttämyyrä kaivaa maahan käytäviä.
Elintavat > Ravinto

Idänkenttämyyrä on monipuolinen kasvinsyöjä. Se syö viljaa, siemeniä, ruohoja sekä puiden ja pensaiden kuoria. Lisääntymiskauden aikana se syö kaksisirkkaisia kasveja, syksyllä heiniä, talvella puiden kuoria.[lähde? ]
Elintavat > Lisääntyminen

Lisääntymiskauden aikana syntyy 3–5 poikuetta, joissa kussakin on 3–8 jälkeläistä. Kantoaika on vain 20 vuorokautta.[lähde? ] Joinakin vuosina idänkenttämyyrä lisääntyy valtavasti, jolloin sekä poikueiden että poikasten määrä kasvaa. Hyvää myyrävuotta seuraa romahdus, jolloin myyrät lähes katoavat. Suomessa idänkenttämyyrän huippukaudet ovat maltillisempia kuin etelämpänä, koska pohjoisen olot ovat ankarammat.
Tydal

Tydal on kunta Trøndelagin läänissä Norjassa. Tydal erotettiin omaksi kunnakseen Selbun kunnasta vuonna 1901. Vuoden 2024 alussa Tydalissa oli 773 asukasta.
Tydalin hallinnollinen keskus on Åsin kylä. Taajamia ei kunnassa ole lainkaan.
Kuvia

Tydalin kirkko
Kunnan korkein kohta, Storsylen-vuori (1 762 m)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tydal Wikimedia Commonsissa
Trøndelagin läänin kunnat
Flatanger
Frosta
Frøya
Grong
Heim
Hitra
Holtålen
Høylandet
Inderøy
Indre Fosen
Leka
Levanger
Lierne
Malvik
Melhus
Meråker
Midtre Gauldal
Namsos
Namsskogan
Nærøysund
Oppdal
Orkland
Osen
Overhalla
Rennebu
Rindal
Røros
Røyrvik
Selbu
Skaun
Snåsa
Steinkjer
Stjørdal
Trondheim
Tydal
Verdal
Ørland
Åfjord
Norjan läänit | Norja
USART

USART (Universal Synchronous/Asynchronous Receiver-Transmitter) eli sarjaliikenteen lähetys- ja vastaanottopiiri, joka muuntaa rinnakkaisdatan sarjadataksi. USART tai UART on usein integroitu emolevyyn ja sitä käytetään tietoliikenteessä lisälaitteen sarjaportin ja tietokoneen välisessä kommunikoinnissa.
Jandiantyräkki

| Jandiantyräkki |
| --- | --- |
 Jandiantyräkki (Euphorbia handiensis)
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Tyräkkikasvit Euphorbiaceae
Suku::  Tyräkit Euphorbia
Laji::  handiensis
Kaksiosainen nimi
 Euphorbia handiensis  Burchard 
Katso myös
   Jandiantyräkki Wikispeciesissä   Jandiantyräkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jandiantyräkki (Euphorbia handiensis) tyräkkikasvien heimoon kuuluva tyräkkien suvun laji. Se on kotoperäinen eli endeeminen Kanariansaarten laji. Jandiantyräkki muistuttaa hyvin paljon kaktuksia ulkonaisesti vaikka on tyräkki. Kuiva, samankaltainen elinympäristö on saanut nämä kuivakkokasvit muistuttamaan toisiaan.