stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyttöbändi
Historiaa

Tyttöbändeistä tuli kuuluisia 1960-luvulla, erityisesti Motown-levy-yhtiön että Phil Spectorin tuottamien yhtyeiden saavutettua paljon listamenestystä. Aikalaisyhtyeistä kuuluisimpia olivat muun muassa The Ronettes, The Shangri-Las, The Shirelles, Diana Ross & The Supremes, The Marvelettes sekä The Crystals. 1970-luvulla naisista koostuvat lauluyhtyeet olivat tilapäisesti poissa muodista, mutta tuolloin alkoivat ensimmäiset kokonaan naispuolisista muusikoista koostuvat yhtyeet menestyä. Näihin kuuluivat The Runaways ja The Slits. Rockyhtyeistä ehkä tunnetuimpia olivat melodiseen rockiin keskittynyt Fanny ja heavya soittanut Birtha.
1980-luvulla tunnetuimpia tyttöbändejä olivat muun muassa Pointer Sisters, sisarusduo Mel & Kim, Bananarama, The Bangles sekä Salt-N-Pepa. 1990-luvun tunnetuimpia tyttöbändejä olivat taas Spice Girls, Destiny's Child, En Vogue sekä TLC. Vuosikymmenen ilmiöihin lukeutuukin Spice Girlsistä seuranneet tyttöbändit. 2000-luvun alussa suosittuihin tyttöbändeihin kuuluivat Las Ketchup, t.A.T.u sekä Eden's Crush, nykyisiin esimerkiksi Little Mix.
Aasialaisista tyttöbändeistä tunnetuimpia ovat muun muassa korealaiset Girls’ Generation, Blackpink ja Twice.
Historiaa > Suomessa

Suomen ensimmäinen albumin julkaissut tyttöbändi oli 1980-luvulla toiminnassa ollut rockyhtye Tavaramarkkinat. Suositummiksi tyttöbändit tulivat Suomessa 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa, jolloin ainakin Nylon Beat, Taikapeili ja Tiktak olivat huipulla. Vuosituhannen vaihteen jälkeen aloittaneista tyttöbändeistä tunnetuimpia ovat olleet muun muassa PMMP, Gimmel ja Indica. Monen tyttöbändin historia on jäänyt melko lyhyeksi, mutta comebackejakin on tapahtunut, esimerkiksi Nylon Beat jatkoi keikkailua pitkän tauon jälkeen kesällä 2018.
Hilma Granqvist

| Hilma Granqvist |
| --- | --- |
 Hilma Granqvist.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hilma Natalia Granqvist
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1890 Sipoo
Kuollut: 25. helmikuuta 1972 (81 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto, Åbo Akademi
Opettaja:  Edvard Westermarck
Tutkimusalue:  etnologi, sosiaaliantropologi ja Palestiinan tutkija
Hilma Natalia Granqvist (17. heinäkuuta 1890 Sipoo – 25. helmikuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen etnologi, sosiaaliantropologi ja Palestiinan tutkija, koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän oli Edvard Westermarckin oppilaita. Hän saavutti kansainvälistä tunnustusta antropologisilla ja sosiologisilla Palestiinan-tutkimuksillaan, vaikka ne olivat hänen elinaikanaan aliarvostettuja. Hän oli yksi nykyaikaisen antropologian edelläkävijöistä.
Nuoruus ja opinnot

Granqvist pääsi ylioppilaaksi vuonna 1911 Svenska Fortbildningsläroverketistä ja sai samalla kansakoulunopettajan pätevyyden. Hän täydensi opettajaopintoja Tammisaaren seminaarissa, josta hän valmistui 1914. Vuonna 1918 hän kirjoittautui Helsingin yliopistoon, josta valmistui 1921 filosofian kandidaatiksi opiskeltuaan käytännöllistä filosofiaa, pedagogiikkaa, historiaa, germaanista filologiaa ja ruotsin kieltä. Pro gradussaan Granqvist käsitteli uskonnon ja modernin maailmankatsomuksen välistä jännitettä. Työssään hän arvosteli luterilaista uskonpuhdistusta siitä, että se oli jättänyt kirkollisista sakramenteista pois ihmiselle psykologisesti tärkeät ripin ja pyhimysten kunnioituksen. Myös kirkon oli Granqvistin mukaan uudistuttava ja seurattava aikaansa, jotta se ei jäisi jälkeen yhteiskunnassa. Hän vastusti kirkon ja valtion yhteyttä.
Väitöskirja ja tutkijanura

Granqvist aloitti käytännöllisen filosofian lisensiaatintutkimuksensa Gunnar Landtmanin ohjauksessa. Aiheena olivat Vanhan testamentin naiset. Hän laski muun muassa, kuinka monta ammattia naisilla Vanhassa testamentissa oli. Hän pyrki esittämään, etteivät naisen rooleina olleet vain synnyttäjä ja äiti, toisin kuin 1900-luvun alun naisten asemaa koskevassa yhteiskunnallisessa keskustelussa oletettiin.
Jatkotutkimustaan varten Granqvist matkusti Saksaan keräämään arkistoaineistoa ja opiskeli samalla yleistä etnologiaa ja itämäisten uskontojen historiaa. Tutkimussuunnitelmat kuitenkin muuttuivat hänen osallistuttuaan Palestiinassa saksalaisille teologeille tarkoitetulle arkeologian kurssille. Hän päätti palata Palestiinaan tutkimaan ”konkreettisten ihmisten todellista arkielämää”. Hän lähti Palestiinaan vuosiksi 1925–1931 tekemään etnografista kenttätyötä.
Helsingin yliopisto ei kelpuuttanut Granqvistin jatkotutkimusta väitöskirjaksi, vaan se oli yliopiston asiantuntijoiden mielestä käsittelyltään ”kapea”. Åbo Akademin professori Edvard Westermarck oli työhön tyytyväinen, olihan hän itse tutkinut 1900-luvun alussa vastaavia aiheita Marokossa. Niinpä Granqvist väitteli tohtoriksi vuonna 1932 Åbo Akademissa tutkielmallaan Marriage Conditions in a Palestinian Village I. Teoksen toinen osa valmistui vuonna 1935.
Helsingin yliopisto suhtautui Granqvistiin jälleen nurjasti, kun hän haki yliopiston dosentuuria muutama vuosi väitöksen jälkeen. Nyt hänet kyllä todettiin päteväksi, mutta ongelma syntyi siitä, etteivät yliopiston professorit osanneet päättää tai pystyneet päättämään eivätkä määrittelemään, millä alalla hän olisi pätevä. Todennäköisesti sukupuolensa vuoksi Granqvist ei saanut virkaa myöskään Tammisaaren opettajaseminaarin johtajana. Sen sijaan hän opetti hetken aikaa psykologiaa käsiteollisuuskoulussa, kirjoitti artikkeleita sekä suomalaisiin että ruotsalaisiin lehtiin ja piti esitelmiä työväenopistoissa ja Suomen Yleisradiossa.
Granqvist ei varsinaisesti osallistunut aikansa naisasialiikkeen toimintaan, mutta piti monia tasa-arvoa korostavia esitelmiä. Jo 1940-luvulla hän kehotti naisia pyrkimään ennemmin presidentiksi kuin presidentin puolisoksi.
Yksi Granqvistin kiinnostuksen kohteita oli uskonnon asema modernisoituvassa maailmassa. Hänen mukaansa modernin ajan ihmisen tuli omaksua tieteellinen maailmankuva mutta myös ymmärtää uskontoja historiallisina kulttuuri-ilmiöinä. Tutkimuksissaan palestiinalaisesta Artasin kylästä hän pyrki tekemään paikallisten ihmisten elämästä ymmärrettävää ja korosti toisenlaisen elämäntavan sisäistä järkiperäisyyttä.
Granqvistin suomen- ja ruotsinkieliset aineistot ovat Åbo Akademin käsikirjoitusarkistossa. Valokuvia ja englannin-, saksan- ja arabiankielisiä aineistoja on talletettu British Museumiin Lontooseen. Aineisto on digitoitu vuonna 2021.
Väitöskirja ja tutkijanura > Elämänkaarisarja

Granqvist kirjoitti etnografisen tutkimustyönsä pohjalta kaikkiaan viisi teosta, jotka käsittelevät Artasin kylän elämää 1920-luvulla. Kahta avioliittotapoja käsittelevää teosta seurasivat lapsuutta käsittelevät teokset ja kansainvälistä tunnustusta saaneet Birth and Childhood in Arabian Village (1947) sekä Child Problems Among the Arabs (1950). ”Elämänkaarisarjan” päättää Muslim Death and Burial (1965).
Väitöskirja ja tutkijanura > Tutkimustyö Palestiinassa

Palestiinassa Granqvistin tutkimustyö perustui osallistuvaan havainnointiin ja haastatteluihin. Haastattelujen perusteella hän tallensi tarkkaan Artasin kylän avioliittojen historiaa ja tapoja, loi niistä taulukoita ja esitti kylän avioliittojen ja sukujen historian noin sadan vuoden ajalta. Tutkimuksissa Granqvistia avusti kolme paikallista naista, mikä helpotti sekä kerätyn aineiston muistiinmerkintää että sen tulkitsemista. Väitöskirjassaan hän esittää keskeisenä väitteenä, että morsiusmaksun maksaminen ei ole vaimon ostamista vaan osa yhteisöllisten suhteiden järjestelyä, paikallisperinteitä ja islamilaista kulttuuria. Hän perustelee väitettään sillä, että aviomiehellä ei ole yksinvaltaa vaimoonsa vaan tämä pysyy aina osana isänsä sukua. Sisarusten väliset suhteet säilyvät avioliitoista huolimatta tärkeinä ja pitkäaikaisina. Avioliitto oli Granqvistin mukaan tärkeä kylän sosiaalisia suhteita järjestävä instituutio, jonka piirissä myös naisilla oli valtaa.
Granqvistin kokoama arabiankielinen aineisto on yhä historiallisesti arvokas ja huolellisesti järjestelty kokonaisuus. Granqvist keräsi paikallisia kertomuksia, uskomuksia, sananlaskuja ja kansanihmisten perusteluja toimilleen. Hän myös valokuvasi tutkimustensa aikana paljon, yhteensä noin tuhannen kuvan verran. Valokuvissakin näkyy Granqvistin asenne tutkittavia kohtaan: hän pyrki kuvaamaan heidät aktiivisina oman elämänsä toimijoina sen sijaan, että olisi esittänyt heidät kiintoisina antropologisina tutkimuskohteina. Esimerkiksi kuvattujen henkilöiden nimet on kirjattu muistiin.
Granqvist keskittyi vain yhden kylän tutkimiseen, ja näin hän erosi silloisesta antropologiasta, joka etsi kulttuureille yleisinhimillistä selitystä ja oli kiinnostunut yleispätevistä kulttuuri-ilmiöistä. Hän edusti Britanniassa kehittynyttä uutta antropologian suuntausta paitsi painottaessaan kenttätutkimusta, myös siten, että hän pyrki ymmärtämään vieraita kulttuureja niiden omilla ehdoilla. Tältä osin hän oli Suomessa aikaansa edellä.
Granqvistin genealogisten taulukoiden avulla voi Artasin kylän väestönkehityksestä vuosina 1860–1926 muodostaa tarkan kuvan. Taulukot ovat sittemmin olleet pohjana väestörekisterille aina vuoteen 1990 asti, jolloin Palestiinassa aloitettiin väestönlaskenta.
Kirjallinen tuotanto

Marriage conditions in a Palestinian village I. Helsinki: Societas Scientiarum Fennica, 1931.
Marriage conditions in a Palestinian village II. Helsinki: Societas Scientiarum Fennica, 1935.
Birth and childhood among the Arabs: Studies in a Muhammadan village in Palestine. Helsinki, Söderström 1947.
Child problems among the Arabs: Studies in a muhammadan village in Palestine. Helsinki, Söderström 1950.
Muslim death and burial: Arab customs and traditions studies in a village in Jordan. Helsinki, Societas Scientiarum Fennica, 1965.
Portrait of a Palestinian village: The photographs of Hilma Granqvist. Toimittanut Karen Seger. Esipuhe Shelagh Weir. London, Third World Centre for Research and Publishing, 1981. ISBN 0-86199-006-4
Kirjallisuutta

Häggman, Sofia: Hilma Granqvist: Antropolog med hjärtat i Palestina.  (Skrifter utgivna av Svenska folkskolans vänner, 208)  Helsingfors:  Svenska folkskolans vänner, 2016.  ISSN 1456-8233  ISBN 978-952-7076-25-5
Kokko, Sirkka: Hilma Granqvistin tie opettajattaresta tutkijaksi: Ensimmäinen tutkimusmatka Palestiinaan. Pro gradu. Turun yliopisto, yleinen historia, 1998.
Mahlamäki, Hanna: Asiantuntijavalta on vääristynyttä. Helsingin Sanomat, 23.1.2016, s. C 6.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 23.1.2016.
Mäntylä, Jaakko: Kahden kansan ja kahden tutkijan luvattu maa: Aapeli Saarisalo ja Hilma Granqvist Palestiinaa tutkimassa 1920- ja 1930-luvuilla. Pro gradu. Turun yliopisto, yleinen historia, 2011.
Naili, Falestin: L’œuvre de Hilma Granqvist: L’Orient imaginaire confronté à la réalité d’un village palestinien. Revue d’études palestiniennes, 2007, s. 74–84.  Artikkelin verkkoversio.
Willman, Jarkko: Ideal och verklighet: Hilma Granqvists studier av ”Kvinnorna i Gamla testamentet” åren 1921–1925. Åbo, Åbo Akademi, 1997. ISBN 952-12-0033-2.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Hilma Granqvist on Wikiaineistossa  Luettelo Hilma Granqvistin lehtiartikkeleista
Hilma Granqvists arkiv, Svenska litteratursällskapet i Finland (ruotsiksi)
Edward Westermarck and Hilma Granqvist in the field of Orientalist discourse in Finland. (Arkistoitu – Internet Archive) Riina Isotalo. Org.uib.no.
Hilma Granqvist. Hilma Granqvist. 375 humanistia 6.4.2015. Helsingin yliopisto.
Suomalaisia tutkimusmatkailijoita – Hilma Granqvist. Yle Areena.
Hilma Granqvists arkiv. Svenska litteratursällskapet i Finland.
Granqvist, Hilma hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Granqvist (vas.) Palestiinassa 1920- tai 1930-luvulla.
Valéry Giscard d’Estaing

| Valéry Giscard d’Estaing |
| --- | --- |

Ranskan tasavallan 20. presidentti
 27.5.1974 – 21.5.1981  
Pääministeri:  Jacques Chirac Raymond Barre
Edeltäjä:  Georges Pompidou Alain Poher (vt.)
Seuraaja:  François Mitterrand
Andorran ruhtinaskumppani
 27.5.1974 – 21.5.1981  
Edeltäjä:  Georges Pompidou
Seuraaja:  François Mitterrand
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. helmikuuta 1926 Koblenz, miehitetty Reininmaa, Saksa
Kuollut: 2. joulukuuta 2020 (94 vuotta) Authon, Loir-et-Cher
Ammatti:  virkamies
Puoliso:  Anne-Aymone Giscard d'Estaing
Tiedot
Puolue:  UDF  UPM vuodesta 2002
Uskonto:  Katolinen
 Nimikirjoitus
Valéry Giscard d’Estaing ( kuuntele ääntämys (ohje); 2. helmikuuta 1926 Koblenz, miehitetty Reininmaa, Saksa – 2. joulukuuta 2020 Authon, Loir-et-Cher, Ranska) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan tasavallan presidenttinä 27. toukokuuta 1974 – 21. toukokuuta 1981.
Tie presidentiksi

Giscard d’Estaingin isä toimi valtion tilintarkastajana miehitetyllä Reininmaalla, joka on Ranskan valtion yksi kaikkein arvostetuimpia ja halutuimpia virkoja. Kahdeksantoistavuotiaana hän liittyi armeijaan ja ehti vielä toisen maailmansodan taisteluihin Ranskassa ja Saksassa. Ansioistaan sodassa Giscard d’Estaingille myönnettiin sotaristin, toisen maailmansodan urhoollisuusmitali Ranskassa.
Korkeakouluopintonsa hän suoritti teknisessä korkeakoulussa, jonka jälkeen hän suoritti kansallisen hallintokoulun, jonka tehtävänä on kouluttaa virkamiehiä valtion hallintoon. Hallintokoulun jälkeen hän valitsi uran valtion tilintarkastajana, joka on hallintokoulun priimusten yleisin suosikki, kun he paremmuusjärjestyksessä saavat valita avoimista viroista itselleen sopivimman.
Giscard d’Estaingin eteneminen urallaan on hyvä esimerkki perinnöllisestä sosiaalisesta etenemisestä.kenen mukaan? Toisaalta ENA-koulun tarkoituksena on ollut tällaisen etenemisen estäminen, mutta siinä ei ole onnistuttu. Giscard seurasi siis isäänsä valtion tilintarkastajana. Hän kuitenkin jätti virkansa tilintarkastajana 1956, kun hänet valittiin kansanedustajaksi. Tämän tehtävän hän ”peri” isoisältään, joka luopui pitkään hallussaan pitämästään paikasta.
Vuonna 1962 Giscard nimitettiin valtiovarainministeriön valtiosihteeriksi ja pian tämän jälkeen pääministeri Georges Pompidoun ehdotuksesta kenraali Charles de Gaulle nimitti hänet valtiovarain- ja talousministeriksi. Tästä tehtävästä hän joutui kuitenkin luopumaan vuonna 1966 tultuaan hyvin epäsuosituksi. Tämän jälkeen hän perusti oman puolueensa, joka ohjelmaksi hän julisti: ”Me olemme enemmistöltämme keskusta- ja eurooppalainen puolue”. Hän tukikin 1960-luvun lopulla voimakkaasti Britannian jäsenyyttä Euroopan yhteisössä.
Kenraali de Gaullen eron jälkeen hänet nimitettiin uudelleen valtiovarain- ja talousministeriksi. Tässä tehtävässä Giscard d’Estaing toimi vuosina 1969–1974. Saaden hyväkseen Jacques Chiracin tuen valinnalleen, voitti Giscard d’Estaing Jacques Chaban-Delmasin presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella ja niin hänestä tuli oikeiston yhteinen ehdokas vasemmiston François Mitterrandia vastaan. Hänet valittiin elokuussa 1974 Ranskan tasavallan nuorimmaksi presidentiksi 48-vuotiaana.
Presidenttiys > Sisäpolitiikka

Tultuaan presidentiksi Giscard d’Estaing nimitti tukijansa Jacques Chiracin pääministeriksi, mutta erimielisyyksien tähden tämä erosi parin vuoden kuluttua. Seitsenvuotiskautensa aikana Giscard sai tehtyä joitain välttämättömiä uudistuksia: keskinäiseen sopimukseen perustuva avioero saatiin voimaan, ministeri Simon Veilin voimakkaasti ajama uudistettu aborttilaki toteutettiin ja täysi-ikäisyysraja laskettiin 18 vuoteen.
Uudistusmielisenä Giscard d’Estaing jatkoi muutoksiaan. Hän heikensi eräitä keskeisiä kansallisia symboleja: kansallislipun sinisestä tehtiin vähemmän aggressiivinen, kansallislaulua soitettiin vähemmän sotilaallisesti ja hyökkäävästi, puheensa hän piti myös englanniksi. Ensimmäisenä valtionpäämiehenä hän pukeutui virallisessa kuvassaan tavalliseen arkipukuun. Myös presidentin virka-asunnon Élysée-palatsin tiukkaa ja monimutkaista protokollaa yksinkertaistettiin. Ranskan oloissa nämä muutokset ovat todella merkittäviä.
Presidenttiys > Ulkopolitiikka

Giscard d’Estaing on aina ollut intohimoinen yhtyneen Euroopan puolustaja. Presidenttikaudellaan hän puolusti voimakkaasti ajatusta ”Euroopan Yhdysvalloista.” Hän toimi aloitteentekijänä valtionpäämiesten säännöllisille huippukokouksille ja vahvistutti Euroopan parlamentin valtaoikeuksia, eritoten tämän budjettivaltaa. Myös parlamentin valinta yleisellä ja yhtäläisellä äänioikeudella oli hänen aloitteitaan. Talouden alueella hän sai aikaan EMU:n perustamisen, jonka tehtävänä oli vähentää jäsenvaltioiden välisen valuuttakaupan riskejä.
Giscard d'Estaingilla oli hyvät henkilökohtaiset suhteet Länsi-Saksan liittokansleriin Helmut Schmidtiin, ja yhdessä he panivat alulle seitsemän johtavan talousvallan vuosittaiset G7-kokoukset. Kokouksissa käsiteltiin aluksi vapaamuotoisesti valuuttakursseja ja korkotasoa, ja tarkoituksena oli, että valtionpäämiehet keskustelisivat luottamuksellisesti keskenään ilman avustajia. Vähitellen kokousten esityslista piteni ja virkamiehet oli otettava avuksi kokousten valmistelussa, kunnes 1990-luvulle tultaessa G7-kokouksissa käsiteltiin käytännössä koko maailman ongelmia.
Vuonna 1975 Giscard d'Estaing allekirjoitti Ranskan edustajana Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin Helsingin päätösasiakirjan. Kesäkuussa 1980 hän teki valtiovierailun Suomeen presidentti Urho Kekkosen toimiessa isäntänä.
Vuonna 1979 Giscard d'Estaing joutui skandaalin keskelle, kun hänen väitettiin Ranskan valtiovarainministerinä ottaneen vastaan timantteja Keski-Afrikan tasavallan keisariksi julistautuneelya Jean-Bedel Bokassalta. Giscard d'Estaing kiisti syytökset, mutta kohu varjosti hänen presidenttikautensa loppuvuosia. Giscard d’Estaing oli aluksi tukenut Bokasaa, mutta jättäytyi pois mm. Bokassan kruunajaisista.
Vuoden 1981 vaaleissa vasemmiston ehdokas François Mitterrand voitti Giscard d’Estaingin toisella vaalikierroksella, ja näin hänestä tuli eläkeläispresidentti 55-vuotiaana.
Presidenttiyden jälkeen

Entisenä presidenttinä Giscard d’Estaing oli itseoikeutettu istumaan Ranskan perustuslakia tulkitsevassa perustuslakineuvostossa, mutta erosi siitä kuitenkin jo heti 1981, jotta säilyttäisi sanomisen vapauden ja kannanottojen mahdollisuuden. Tällöin hän johti hetken 1978 perustamaansa puoluetta.
Presidenttiyden jälkeen > Uudet yritykset

Giscard d’Estaing palasi vanhalle ”läänitykselleen” Auvergneen, jossa hän pääsi aluehallinnon puheenjohtajaksi, mutta epäonnistui yrityksissään päästä Clermont-Ferrandin kaupunginjohtajaksi. Tämän jälkeen hän jättäytyi pois varsinaisesta kansallisesta politiikasta ja keskittyi alueellisen politiikkaan ja Euroopan asioihin.lähde? Hän on ollut sittemmin mm. Euroopan parlamentin jäsen.
Paikallisvaaleissa 21. ja 29. maaliskuuta 2004 hän ja hänen puolueensa hävisivät sosialistien ehdokkaalle alueparlamentin puheenjohtajuuden Puy-de-Dômen alueella. Vasemmiston massiivinen voitto sai Giscard d’Estaingin lopettamaan osallistumisen päivänpolitiikkaan myös alueellisella tasolla ja hän päätti palata uudelleen perustuslakineuvoston (Conseil d’État) jäseneksi.
Presidenttiyden jälkeen > Eurooppa

Giscard d’Estaing toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1989–1993. Kautensa alussa hän istui liberaali- ja demokraattipuolueen ryhmässä, mutta vuonna 1991 hän vaihtoi Euroopan kansanpuolueen ryhmään.
Vuonna 2001 Laekenissa Belgiassa pidetyssä Euroopan johtajien kokouksessa Giscard d’Estaing nimettiin puheenjohtajaksi Euroopan unionin tulevaisuutta pohtivan konventiin. Konventin tehtävänä oli yksinkertaistaa Euroopan unioniin liittyvää lainsäädäntöä ja käytäntöjä, ja se päätyi ehdottamaan EU:n perustuslakisopimusta. Puheenjohtaja Giscard d’Estaing sai osakseen runsaasti kritiikkiä, eritoten omavaltaisista ja hyvinkin itsenäistä päätöksentekotavoistaan. Melkoinen vastaisku hänelle oli ranskalaisten tekemä kielteinen kannanotto kyseiseen perustuslainomaisen sopimuksen hyväksymiselle.
Presidenttiyden jälkeen > Ranskan akatemia

11. joulukuuta 2003 Giscard d’Estaing valittiin Ranskan akatemiaan tuolille n:o 16, joka oli vapautunut Senegalin entisen presidentin ja ranskankielisen runoilijan Léopold Sédar Senghorin kuoleman myötä. Äänestyksessä hän sai 19 ääntä annetuista 34 äänestä. Tämä ehdokkuus ja valinta ovat herättäneet runsaasti kritiikkiä ranskalaisen älymystön keskuudessa ja on mahdollista, että myös sillä oli osuutensa kansanäänestyksessä, jossa konventin esitys henkilöityi voimakkaasti Giscard d’Estaingiin.
Presidenttiyden jälkeen > Kuolema

Giscard d’Estaing kuoli koronaviruksen aiheuttamiin komplikaatioihin 2. joulukuuta 2020 94 vuoden iässä. Élysée-palatsin tiedottaja kertoi Giscard d'Estaingin olleen kuolemaansa edeltäneinä kuukausina useaan otteeseen sairaalahoidossa sydänongelmien vuoksi. Viimeisiä kertoja hän esiintyi julkisuudessa osallistuessaan entisen presidentin Jacques Chiracin hautajaisiin syyskuussa 2019. Chirac oli toiminut Ranskan pääministerinä Giscard d’Estaingin presidenttikaudella.
Teokset

Démocratie française, Fayard, 1976;
Deux français sur trois, Cie 12, 1984;
Le Pouvoir et la Vie – osa I La Rencontre, Cie 12, 1988;
Le Pouvoir et la Vie – osa II L’Affrontement, Cie 12, 1991;
Le Passage, Robert Laffont, 1994;
Dans cinq ans, l’an 2000, Cie 12, 1995;
Les Français, réflexions sur le destin d’un peuple, Cie 12, 2000;
Giscard d’Estaing, keskustelu Agathe Fourgnaud’n kanssa, Flammarion, 2002;
Giscard d’Estaing présente la Constitution pour l’Europe, Albin Michel, 2003.
Kunnianosoituksia > Ranskalaiset

Kunnialegioonan suurristi (1974, suurmestari)
Kansallisen ansioritarikunnan suurristi (1974, suurmestari)
Vuosien 1939–1945 sotaristi kultaisella tähdellä
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Pyhän Olavin ritarikunnan suurristi (Norja, 1962)
Tšadin kansallinen ritarikunnan suurristi (Tšad, 1974)
Saksan liittotasavallan ansioritarikunnan suurristin erikoisluokka (Saksa, 1975)
Vapahtajan ritarikunnan suurristi (Kreikka, 1975)
Pyhän Jaakon miekan sotilaallinen ritarikunta ketjulla (Portugali, 1975)
Niilin ritarikunta ketjulla (Egypti, 1975)
Itsenäisyyden ritarikunnan suurristi (Tunisia, 1975)
Norsunluurannikon kansallinen ritarikunnan suurristi (Norsunluurannikko, 1976)
Pahlavin ritarikunta ketjulla (Iran, 1976)
Päiväntasaajan tähden ritarikunnan suurristi (Gabon, 1976)
Bathin ritarikunnan suurristi (Yhdistynyt kuningaskunta, 1976)
Isabella Katolilaisen ritarikunta ketjulla (Espanja, 1976)
Kuningas Abdulazizin ritarikunta ketjulla (Saudi-Arabia, 1977)
Malin kansallinen ritarikunnan suurristi (Mali, 1977)
Rio Brancon ritarikunnan suurristi (Brasilia, 1978)
Kansalliskongressin ritarikunnan suurristi (Brasilia, 1978)
Kaarle III:n ritarikunta ketjulla (Espanja, 1978)
Henrik Purjehtijan ritarikunta ketjulla (Portugali, 1978)
Kansallinen ansioritarikunnan suurristi (Guinea, 1978)
Leijonan kansallinen ritarikunnan suurristi (Senegal, 1978)
Vasco Núñez de Balboan ritarikunnan suurristi (Panama, 1979)
Urhoollisuuden ritarikunnan suurristi (Kamerun, 1979)
Romanian kansantasavallan tähden ritarikunnan I luokka (Romania, 1979)
Boyacá-ritarikunnan suurristi, (Kolumbia, 1979)
Asteekkikotkan ritarikunta ketjulla (Meksiko, 1979)
Valkoisen ruusun ritarikunta ketjulla (Suomi, 1980)
Al-Khalifan ritarikunta ketjulla (Bahrain, 1980)
Pronssitähti (USA)
Al-Hussein bin Alin ritarikunta ketjulla (Jordania, 1980)
Mubarak Suuren ritarikunta ketjulla (Kuwait, 1980)
Omanin ritarikunnan I luokka (Oman, 1980)
Puolan tasavallan ansioritarikunnan suurristi (Puola, 1975)
Itsenäisyyden ritarikunta (Qatar, 1980)
Monon ritarikunnan suurristi (Togo, 1980)
Vapauttajan ritarikunnan suurristi (Venezuela, 1980)
Tasavallan ritarikunta ketjulla (Jemen, 1976)
Jugoslavian tähden ritarikunnan suurristi (Jugoslavia, 1976)
Leopardin kansallinen ritarikunnan suurristi (Zaire, 1975)
Lähde: