stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Art Pepper

Art Pepper vuonna 1979.
Art Pepper (1. syyskuuta 1925 Gardena, Kalifornia – 15. kesäkuuta 1982 Los Angeles, Kalifornia), syntyjään Arthur Edward Pepper Jr., oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko, jonka soittimia olivat alttosaksofoni ja klarinetti.
Elämä ja ura

Pepper syntyi Gardenan kaupungissa Kaliforniassa. Hänen muusikonuransa alkoi 1940-luvun loppupuolella, jolloin hän soitti Benny Carterin ja Stan Kentonin orkestereissa. 1950-luvulle tultaessa Pepper oli saavuttanut mainetta huippuluokan altistina niin, että tuli toiseksi Charlie Parkerin jälkeen Down Beat -jazzlehden vuotuisessa äänestyksessä 1952. Pepper yhdistetään West Coast Jazz -tyylisuuntaan yhdessä Chet Bakerin, Gerry Mulliganin ja Shelly Mannen kanssa, usein pikemminkin asuinpaikan kuin soittotyylin perusteella.
Art Pepperin soittoura keskeytyi useamman kerran vankeustuomioihin, jotka johtuivat hänen heroiiniriippuvuudestaan. Hän onnistui kuitenkin aina tekemään comebackin, eikä huumeidenkäytön katsota levytysten perusteella juuri vaikuttaneen hänen soittonsa laadukkuuteen.
Pepperin tunnetuimpia levytyksiä 1950-luvulta ovat Art Pepper Meets the Rhythm Section, Art Pepper + Eleven – Modern Jazz Classics, Gettin’ Together ja Smack Up. Hän soitti Buddy Richin big bandissä 1968–1969 ja vuosikymmentä myöhemmin metadonihoidon aloitettuaan teki 1977 ja 1978 kaksi hyvät arvostelut saanutta Japanin-kiertuetta. 1970-luvun lopulla Pepper myös levytti kaksi parhaina pitämäänsä albumia, Goin’ Home ja jousiorkesterin kanssa toteutettu Winter Moon. Muita tuon ajan albumeita ovat Living Legend, Art Pepper Today, Among Friends sekä Live in Japan 1 ja 2.
Pepper julkaisi 1980 omaelämäkerran Straight Life, ja pian tämän jälkeen Don McGlynn teki hänestä dokumenttielokuvan Art Pepper: Notes from a Jazz Survivor. Pepper kuoli aivoinfarktiin 1982 Los Angelesissa.
Käännös suomeksi
Pentadekanolidi

| Pentadekanolidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Oksasykloheksadekan-2-oni
CAS-numero:  106-02-5
PubChem CID:  235414
SMILES:  C1CCCCCCCOC(=O)CCCCCC1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C15H28O2
Moolimassa:  240,374 g/mol
Sulamispiste:  31 °C
Kiehumispiste:  176 °C (15 mmHg)
Tiheys:  0,938 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0003 g/l (20 °C)
Pentadekanolidi eli syklopentadekanolidi tai eksaltolidi (C15H28O2) on syklisiin estereihin eli laktoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään hajusteissa synteettisenä myskinä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa pentadekanolidi on valkoisia kiteitä. Yhdisteellä on erittäin voimakas myskinkaltainen tuoksu. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Pentadekanolidia esiintyy pienissä määrin luonnossa esimerkiksi karhunputkien (Angelica) juurissa.
Valmistus ja käyttö

Pentadekanolin synteesiin on kehitetty useita tapoja. Ensimmäisen kerran sitä valmisti Lavoslav Ružička vuonna 1929. Käytettyjä tapoja ovat muun muassa syklopentadekanonin Baeyer–Villiger-reaktio, lähteien syklododekanonista ja allyylialkoholista, 15-bromipentadekaanihapon kuumennus emäksisissä olosuhteissa, 15-hydroksipentadekaanihapon estereiden vaihtoesteröinti, lähtien tetrahydrofuraanista ja metyyliundekylenaatista sekä heks-5-enyyliundek-10-enoaatin metateesi ja pelkistys.
Pentadekanolidia käytetään fiksatiivina hajusteissa.
Peltoretikka

| Peltoretikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Nivelretikat Raphanus
Laji::  raphanistrum
Kaksiosainen nimi
 Raphanus raphanistrum  L. 
Katso myös
   Peltoretikka Wikispeciesissä   Peltoretikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peltoretikka (Raphanus raphanistrum) on yksivuotinen, keltakukkainen ristikukkaiskasvi.
Ulkonäkö ja koko

Peltoretikka kasvaa 30–60 senttimetriä korkeaksi. Sen karvaiset lehdet muistuttavat retiisin lehtiä. Kukat ovat vaaleankeltaiset, ja niissä on neljä terälehteä. Kuihduttuaan ne kehittyvät 4–8 cm pitkiksi liduiksi.
Elinympäristö

Peltoretikka kasvaa pelloilla ja joutomailla rikkaruohona. Se viihtyy parhaiten happamalla maalla.
Levinneisyys

Peltoretikka on ilmeisesti kotoisin Välimeren Aasian puoleisesta osasta, mutta on levinnyt ihmisen mukana eri puolille maailmaa. Sitä esiintyy lähes koko Euroopassa sekä paikoin Pohjois-Afrikassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Eteläisellä pallonpuoliskolla peltoretikkaa tavataan paikoin Etelä-Afrikassa, Australiassa, Uudessa Seelannissa sekä Uruguayssa ja Argentiinassa.
Suomessa se esiintyy koko maassa ja on yleinen Etelä-Suomessa harvinaistuen pohjoista kohti. Etelä- ja Keski-Suomessa se on muinaistulokas, Lapissa satunnainen uustulokas.
Aiheesta muualla

Kasviatlas: Peltoretikan levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Peltoretikka (Raphanus raphanistrum)
Luontoportti: Peltoretikka (Raphanus raphanistrum)
ITIS: Raphanus raphanistrum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Raphanus raphanistrum (englanniksi)
Flora of China: Raphanus raphanistrum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q28017  Wikispecies: Raphanus raphanistrum  AoFP: 1275  APA: 1278  APDB: 78012  APNI: 114761  BioLib: 39253  Calflora: 7063  CoL: 4RJXQ  eFloraSA: Raphanus_raphanistrum  EoL: 584018  EPPO: RAPRA  EUNIS: 163549  FloraBase: 3061  FNA: 200009661  FoAO2: Raphanus raphanistrum  FoC: 200009661  FoIO: RAPRAP  GBIF: 3040983  GRIN: 30856  iNaturalist: 55411  IPA: 6290  IPNI: 288483-1  IRMNG: 11026818  ISC: 46795  ITIS: 23289  MichiganFlora: 672  NatureServe: 2.140911  NBN: NBNSYS0000002815  NCBI: 109996  NZOR: 5c19a158-82f0-4391-8f06-9022875293a7  Observation.org: 7302  Open Tree of Life: 376999  PalDat: Raphanus_raphanistrum  PfaF: Raphanus raphanistrum  PFI: 1687  Plant List: kew-2422367  PLANTS: RARA2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:217826-2  SANBI: 2884-1  Tropicos: 4100237  VASCAN: 4100  VicFlora: bd82b7b0-9c61-4ed2-8c24-bd8814d28ffb  WisFlora: 4771  WoI: 168  WFO: wfo-0000402425  WoRMS: 993765  Laji.fi: MX.38516 
Peltoretikan kukinto lähikuvassa.
Penkinpainajaiset

Kuorma-autoja jonossa Helsingissä penkinpainajaispäivänä helmikuussa 2006.
Penkinpainajaiset (puhekielessä penkkarit) on juhla, joka järjestetään helmikuussa abiturienttien päättäessä säännöllisen koulunkäyntinsä.
Lukion ylimmällä luokalla varsinainen koulutyö päättyy muista koululuokista poiketen jo helmikuussa, nykyisin kurssimuotoisissa lukioissa yleensä lukuvuoden 3. tai 4. jakson päättyessä helmikuun alkupäivinä. Tämän jälkeen kevätlukukauden loppuosan aikana (viisijaksojärjestelmää käyttävissä lukioissa 4. ja 5. jaksossa, kuusijaksojärjestelmässä 5. ja 6. jaksossa) abiturienteille pidetään ainoastaan ylioppilastutkinnon kirjalliset kokeet sekä eri aineissa suulliset kuulustelut (tenttikausi). Nykyisin hieman varsinaisen koulutyön päättymisen jälkeen, yleensä 6. tai 7. viikon torstaina (aikaisintaan 5. ja viimeistään 18. helmikuuta) vietettävä penkinpainajaispäivä on karnevaalihenkinen rieha ja abeille viimeinen tilaisuus irrotella ennen siirtymistä lukulomalle ylioppilaskirjoituksia varten.
Nimen alkuperä

Penkinpainajaisten uskotaan olevan vapaa käännös ruotsin kielen sanalle bänkskuddagille. Bänk tarkoittaa penkkiä, skudda ravistamista tai puhdistamista ja gille juhlaa.
Historia

Penkinpainajaisia on vietetty Suomessa jo lähes yhtä kauan kuin ylioppilaskirjoituksiakin. Aluksi kirjoitukset järjestettiin vain Helsingissä ja penkinpainajaisissa helsinkiläiset opiskelijat saattoivat ulkopaikkakuntalaiset juniinsa. Myöhemmin myös helsinkiläiset halusivat omaa ohjelmaa, joten alettiin järjestää penkinpainajaisten rekiajeluja. Tämä perinne levisi Helsingistä kirjoitusten mukana muualle Suomeen. Rekiajelu päättyi ravintolaan, jossa abiturientit saivat ostaa ensimmäistä kertaa alkoholia. Nykyinen karnevaalien kaltainen ajelu on tullut vasta sotien jälkeen.
Perinteitä

Penkkareissa eri lukioiden viimeisellä luokalla olevat ovat perinteisesti ajelleet kuorma-autojen kyydissä ympäri kaupunkinsa keskustaa heitellen makeisia. Kuorma-autoihin on myös tapana kiinnittää suurikokoisia maalauksia, joiden on määrä kertoa, minkä koulun abiturientit ovat kyseessä sekä viihdyttää ohikulkijoita. Yleisiä maalauksia kuorma-autoissa ovat pilakuvat tai muu leikittely jollain ajankohtaisella aiheella sekä sen soveltaminen koulumaailmaan. Kuorma-autojen maalaamiseen liittyy kiinteästi kilpailuhenki paikkakunnilla, joissa lukioita on useampia.
Useimmissa lukioissa abiturienteilla on tapana pukeutua naamiaisasuun kyseiseksi päiväksi. Joissakin koulussa kaikkien naamiaisasut noudattavat ennalta määrättyä teemaa tai aihepiiriä, toisissa taas abiturientit saavat pukeutua vapaasti miksi tahansa. Monissa kouluissa noudatetaan myös ryhmänohjaajien pukeutumissääntöä.
Aikoinaan abiturientit usein lauloivat penkkaripäivänä opettajille irvailevia pilkkalauluja. Nykyään monissa lukioissa abiturientit kuvaavat abivideoksi kutsutun humoristisen lyhytelokuvan, joka esitetään penkkaripäivänä muille opiskelijoille koulun juhla- tai liikuntasalissa.
Penkinpainajaisia seuraavana päivänä lukion toisen vuositason opiskelijat, joista abiturienttien lähdettyä tulee koulun vanhimpia, viettävät vanhojenpäivää.
Kirjallisuutta

Saarikoski, Helena: Kouluajan kivoin päivä: Folkloristinen tutkimus penkinpainajaisperinteestä.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 617)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994.  ISBN 951-717-823-9
Penkinpainajaiset Haapaveden lukiolla vuonna 1928.
Kuorma-auto eli ”penkkarirekka” banderolleineen Vantaalla helmikuussa 2024.
Perhon vaakuna

Perhon vaakuna
Perhon kunnanvaakuna on saanut aiheensa Perhon kunnan nimestä ja on siten niin sanottu puhuva vaakuna. Perhosen yläpuolella oleva naularisti viittaa Johan Ludvig Runebergin runoon ”Hauta Perhossa”.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 6. maaliskuuta 1953. Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kultainen perhonen, jonka yläpuolella saatteena hopeinen naularisti”.
Perhosten keräily

Osa perhoskokoelmaa Southendin museossa Englannissa.
Perhosten keräily on yksi tunnetuimmista ja vanhimmista hyönteistutkimuksen muodoista ja keräilyharrastuksista. Tämä on siinä mielessä kiinnostava ala, että siinä ei tarvita valtaisaa kallista välineistöä ja se on ainakin nuorison keskuudessa ollut suositumpaa kuin muiden niveljalkaisten tutkmus. Enimmäkseen on keräilty satunnaisesti päiväperhosia. Toisaalta esimerkiksi vesiperhosia on tutkittu suhteellisen vähän. Myös vakavasti otettavat tiedemiehet ovat keräilleet perhosia eri puolella maapalloa. Hyönteistenkeräilyharrastus on laji, jossa keräilyn kohde on tarkoitus tappaa.
Perhosia on keräilty perhoshaavin ja erilaisten syöttien avulla. Pimeänä aikana on kirkas valonlähde ja vaaleana taustana esimerkiksi lakana tarpeen. Myrkkynä on käytetty enimmäkseen etikkaeetteriä. Kiinni saadut perhoset on levitetty laudalle, jotta yksityiskohdat saadaan esiin lajien ja sukupuolen tunnistamiseksi. Myöhemmin ne on neulattu ohuilla neuloilla näytteiksi. Näin on merkitty myös pyydystysaika ja paikka. Eräät perhoslajit ovat rauhoitettuja, tunnetuimpana apolloperhonen, mutta yleisesti ottaen yksittäisen yksilön pyydystäminen kokoelmaan ei vaaranna lajia.
Peribolos

Peribolos (m.kreik. περίβολος, ”ympärysmuuri”, ”aitaus”, ”aidattu alue”) oli antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa ympärysmuuri, joka ympäröi temenoksen eli temppeli- tai pyhäkköalueen. Näin peribolos voi olla myös temenoksen synonyymi. Peribolos-muurissa saattoi olla propylon eli monumentaalisisäänkäynti, ja siihen saattoi yhdistyä pyhäkköaluetta reunustaneita stoia eli pylväshalleja.
Anafen Apollon Aigleteen temppelin peribolos-muuria.
Kalaureian Poseidonin temppelin periboloksen sisäänkäynti.
Olympian temenos-aluetta eli Altista, etualalla peribolos-muurin jäänteet.
Pieni peribolos-muuri Eleusiin Plutonionin ympärillä.
Pensacola-luokka

| Pensacola-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  9 242 t (standardi) 11 696 t (kuormattu)
Pituus:  178,51 m (kokonaispituus) 173,74 m (vesiraja)
Leveys:  18,89 m
Syväys:  5,93 m
Koneteho:  107 000 shp
Nopeus:  32,5 solmua
Miehistöä:  631
Aseistus
Meritorjunta:  10 × 8″ tykkiä 4 × 5″ tykkiä 6 × 21″ torpedoputkea 4 × lentokonetta
Pensacola-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kahden raskaan risteilijän muodostama luokka, jonka alukset laskettiin vesille 1928 ja 1929. Alukset olivat ensimmäisiä "sopimusristelijöitä", joka suunniteltiin Washingtonin laivastosopimuksen rajoitusten mukaisiksi.
Taustaa

Vuonna 1918 alkuvaiheessa oleva Yhdysvaltain risteilijöiden suunnittelu sai vaikutteita Britannian kuninkaallisen laivaston Hawkins-luokan aluksista, jotka olivat parempia kuin Yhdysvaltain tai muiden laivastojen alukset. Tämän seurauksena laivasto päätti, että kaikkien tulevien risteilijöiden tuli olla parempia kuin Hawkins-luokan alusten. Vaikka Britanniaa pidettiin edelleen haastajana oli yhtälailla selvää Japanin aiheuttaman uhan lisääntyminen ja Tyynenmeren sodan aiheuttavan omat vaatimuksensa aluksille. Vaatimuksista selvin oli toimintasäteen merkitys.
Sotatoimien päätyttyä aluksia oli liikaa ja valtioiden taloudelliset resurssit olivat rajalliset. Yhteiskunnallinen mielipide, että käyty sota oli viimeinen, joten suunnitelmista huolimatta risteilijöitä ei tilattu ennen 1920-luvun puoltaväliä, jolloin vuoden 1922 Washingtonin laivastosopimus oli jo allekirjoitettu. Sopimus loi uudet rajat risteilijöille, mutta merkittävimmät Yhdysvaltain vaatimukset oli hyväksytty sopimukseen.
Suunnittelu

Vuoden 1919 alussa aloitti Yhdysvallat suunnittelun, jonka tarkoituksena oli luoda uusi kahdeksan tuuman tykein varustettu risteilijä. Vuoteen 1920 mennessä oli luotu ainakin seitsemän erilaista suunnitelmaa 5 000-10 000 tonnin tiedusteluristeilijästä, joiden aseistuksena oli 5, 6 ja 8 tuuman tykkejä.  Seuraavina vuosina suunnitelmia muokattiin muuttuvien vaatimuksien mukaisesti.
Marraskuussa 1923 suunnitelma rupesi vakiintumaan lähes tulkoon lopulliseen muotoonsa, josta tulisi Yhdysvaltain laivaston ensimmäinen raskas risteilijä. Siitä huolimatta kysymykset suojasta, koneistosta ja pääaseistuksen tykkien määrästä aiheutti keskustelua. Suunnittelua rajoittavana tekijänä oli koko ajan laivastosopimuksen uppouman 10 000 tonnin raja.
Maaliskuussa 1925 vahvistetun lopullisen suunnitelman mukaan aluksen pääaseistuksena oli kymmenen 8 tuuman tykkiä, jotka asennettiin kahteen kaksiputkiseen ja kahteen kolmiputkiseen torniin. Aluksen nopeudeksi määritettiin 32,1 solmua ja panssaroinniksi 773 tonnia. Laskelmien mukaan aluksen uppouman piti jäädä reilusti alle sopimuksen asettaman rajan ja siten panssarointia oli mahdollisuus lisätä 250 tonnilla. Panssaroinnin jakautuminen aiheutti edelleen keskustelua ja lopulta lisäys käytettiin ammusvarastojen suojaamiseen.
Aluksen suojana oli lopulta nelituumainen panssarivyö vesirajassa etummaisten ammusvarastojen kohdalla ja kolmituumainen ammusvarastojen kohdalla. Panssarivyö ulottui viisi jalkaa vesirajan alapuolelle. Taaempien ammusvarastojen kohdalla ei ollut lisäsuojaa, koska oletettavasti taistelu käytäisiin keulan suuntaan. Taaempien suojana oli ainoastaan sisäiset 3,5 tuuman pituussuuntaiset panssarilaipiot. Panssarointi muodosti ainoastaan kuusi prosenttia aluksen uppoumasta.
Alusten voimanlähde oli jaettu kuten Omaha-luokan aluksilla. Kahdeksan kattilaa oli sijoitettu neljään kattilahuoneeseen ja taaempien kattilahuoneiden välissä olivat turbiinihuoneet. Pääaseiksi määritetyt kolmiputkiset tykit asennettiin paikoille 2 ja 3 kansirakenteisiin ampumaan yli kaksiputkisten tykkitornien. Syynä tähän oli kapea runko, johon kolmiputkisen tornin jalka ei sopinut. Tykit olivat 8 tuuman 55 pituuskaliiperin aseita, joiden kranaatti painoi 260 naulaa. Niiden maksimi ampumaetäisyys oli 31 860 jaardia 41 asteen korotuskulmalla. Apuaseiksi aluksille asennettiin pitkällisen keskustelun jälkeen neljä 5 tuuman 25 pituuskaliiperin myös ilmatorjuntaan sopivaa tykkiä, jotka oli yksiputkisina asennuksina. Kevyeksi ilmatorjuntatykiksi suunniteltu 37 millimetrin tykki ei koskaan edennyt valmistukseen, joten aseistuksen muodostivat muutamat konekiväärit. Aluksen aseistuksen täydensivät kaksi kolmiputkista 21 tuuman torpedosettiä, jotka asennettiin yläkannelle taaemman savuhormin rinnalle.
Lentokoneiden sijoittelu tehtiin Yhdysvaltain laivaston risteilijöille asettamien vaatimusten mukaisesti. Aluksille asennettiin kaksi katapultti ja tilat vähintään neljälle kellukelentokoneelle ilman varsinaista hangaarirakennetta. Suunniteltu lentokonetyyppi oli Vought O3U Corsair.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| USS Pensacola | New York | 27. lokakuuta 1926 | 25. huhtikuuta 1929 | 6. helmikuuta 1930 | miehistönsä upottama 10. marraskuuta 1948 |
| USS Salt Lake City | New York Shipbuilding | 9. kesäkuuta 1927 | 23. tammikuuta 1929 | 11. joulukuuta 1929 | miehistönsä upottama 25. toukokuuta 1948 |
Roger Penrose

| Roger Penrose |
| --- | --- |
 Penrose vuonna 2005
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1931 (ikä 93) Colchester, Essex
Kansalaisuus:  brittiläinen
Arvonimi: Sir
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cambridgen yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  J. A. Todd
Instituutti:  Oxfordin yliopisto
Tutkimusalue:  matemaattinen fysiikka
Palkinnot:  Wolfin palkinto (1988) Diracin palkinto (1989)  Copley-mitali (2008)  Nobelin fysiikanpalkinto (2020)
Roger Penrose (s. 8. elokuuta 1931 Colchester, Essex, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen fyysikko ja matemaatikko Oxfordin yliopistosta. Hän on etsinyt fysiikan, biologian ja tietoisuuden riippuvuussuhteita ja kirjoittanut tekoälystä. Hän on myös opettanut Stephen Hawkingia. Penrose sai Nobelin fysiikanpalkinnon mustia aukkoja koskevista tutkimuksistaan vuonna 2020.
Penrose suoritti tohtorin tutkinnon algebrallisessa geometriassa Cambridgen yliopistossa vuonna 1957. Sen jälkeen hän on työskennellyt useissa yliopistoissa. Hänet aateloitiin palveluksistaan tieteen hyväksi vuonna 1994.
Penrosen nuorempi veli Jonathan voitti shakin Britannian mestaruuden kymmenen kertaa vuosina 1958–1969.
Roger Penrosen mukaan ovat saaneet nimensä Penrosen laatat ja Moore-Penrose -käänteismatriisi. Lionel ja Roger Penrosen mukaan on nimetty myös Penrosen kolmio ja Penrosen portaat.
Hän on esittänyt myös teorian, jonka mukaan alkuräjähdystä edelsi toinen maailmankaikkeus.
Teoksia

The Emperor's New Mind. Oxford University Press, 1989.
The road to reality: A complete guide to the laws of the universe.  London:  Jonathan Cape, 2004.  ISBN 0-224-04447-8  (englanniksi)
Pereštšepyne

| Pereštšepyne Перещепине |
| --- | --- |
 Kaupungintalo.
 lippu:  vaakuna
 Pereštšepyne
 Koordinaatit: 49.0256°N, 35.3685°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Dnipropetrovskin alue
Piiri:  Novomoskovskin piiri
Perustettu:  1600-luvulla
Kaupunkityyppinen taajama:  1956
Kaupungiksi:  2000
Väkiluku (2022)  ():  9 639
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pereštšepyne (ukr. Перещепине); on kaupunki Ukrainan Dnipropetrovskin alueen pohjoisosassa Novomoskovskin piirissä. Pereštšepyne sijaitsee Dneprin sivuhaaran Orelin varrella, linnuntietä 68 kilometriä aluekeskus Dniprosta pohjoiskoilliseen. Eurooppatie E 105 kulkee kaupungin kautta. Pereštšepynen sivuitse kulkee myös Dnepr–Donbas -kanava (ukr. Канал Дніпро–Донбас), joka yhdistää Dneprin ja Donetsin vesistöt toisiinsa.
Tammikuun keskilämpötila on -6,4 °C, heinäkuun +21,1 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä 469 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 9 639 asukasta vuoden 2022 alussa. Väestönlaskennan 2001 aikaan asukkaita oli 10 041. Toisen lähteen mukaan asukkaita oli arviolta 10 150 as., joista etnisesti ukrainalaisia oli 86,92 prosenttia, venäläisiä 10,98 % ja valkovenäläisiä 0,77 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 882 asukasta.
Nykyinen asutus on saanut alkunsa 1600-luvulla. Paikkakunta mainitaan kirjallisissa lähteissä vuonna 1764. Kaupunkityyppiseksi taajamaksi Pereštšepyne tuli 1956. Kaupungin aseman se sai vuonna 2000.
Kaupunki on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Novomoskovskin piiriin, mihin se oli kuulunut myös ennen hallintouudistusta.
Kirjasto.
Lastenkirjasto.
MiG-21 muistomerkkinä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pereštšepyne Wikimedia Commonsissa
Pereštšepynen kaupungin hromadan sivusto (hromada on Ukrainan 3. tason aluehallinnollinen jako, piiritason alapuolella mutta 4. tasolla olevan kaupungin yläpuolella) (ukrainaksi) (dp.gov.ua)
Перещепине, Новомосковськіїй район, Дніпропетровська область (paikkakunnasta neuvostoajan painotuksin teossarjan Історія міст і сіл Української РСР osassa 4) (ukrainaksi) (ukrssr.com.ua)
Perevoz

Pjana-joen koskia Perevozissa.
Perevoz (ven. Перево́з) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Suran sivujoen Pjanan varrella 118 kilometriä Nižni Novgorodista kaakkoon. Kaupunki on Perevozin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Kazanin välinen rautatie (Perevozskajan asema). Asukkaita on 9 200 henkeä (vuonna 2005).
Perevoz tunnetaan 1500-luvulta lähtien Pjana-joen ylityspaikkana. Vuonna 1779 siitä tuli kaupunki ja Nižni Novgorodin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Sittemmin se menetti asemansa kaupunkina. Vuonna 1962 Perevoz sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja vuonna 2000 siitä tuli jälleen kaupunki. Nykyään siellä on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Perevozin piiri Nižni Novgorodin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue
Pensaskukastaja

| Pensaskukastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kukastajat Dicaeidae
Suku::  Paksunokkakukastajat Prionochilus
Laji::  maculatus
Kaksiosainen nimi
 Prionochilus maculatus  (Temminck, 1836) 
Katso myös
   Pensaskukastaja Wikispeciesissä   Pensaskukastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pensaskukastaja (Prionochilus maculatus) on Etelä-Aasiassa tavattava kukastajiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pensaskukastaja on noin 10 cm. Lintu on päältä vihertävä ja päälaella on pieni oranssi täplä. Vatsa on keltainen ja siinä on leveitä oliivinvihreitä pystyraitoja. Nuorelta linnulta puuttuu päälaen täplä. Lisäksi nuori yksilö on vatsastaan vaaleampi ja raidat ovat heikommat. Aikuisen linnun nokka on paksu ja tumma, kun nuoren linnun nokka on vaaleanpunertava.
Elinympäristö

Pensaskukastajaa tavataan Bruneista, Indonesiasta, Malesiasta, Myanmarista ja Thaimaasta. Laji elää sademetsissä sekä metsien lähellä olevisa pensaikoissa. Lajia tavataan alankomailta aina 1 500 metrin korkeuteen.
Lisääntyminen ja ravinto

Pensaskukastajan lisääntymisaika kestää huhtikuuta lokakuuhun. Naaras munii yleensä kaksi munaa pesimiskerralla.
Pääosan pensaskukastajan ruokavaliosta muodostajat hedelmät ja kukkien mesi. Lisäksi laji syö myös hyönteisiä ja pieniä hämähäkkejä. Lajilla on tapana liikkua ruokaillessaan puissa vilkkaasti. Se muodostaa myös parvia muiden kukastajien kanssa esimerkiksi mistelin kukille.