Mario Moretti
Nuoruus ja varhainen aktivismi

Morettin lapsuudesta on tullut esille erilaisia versioita. Hänen oman kertomuksensa mukaan vanhemmat olivat vähävaraisia työläisiä, ja hänen isänsä kuoltua joskus 1960-luvun alkuvuosina viisihenkisen perheen (äiti, veli ja kaksi sisarta) ruokavalio koostui pääasiassa leivästä ja mortadellasta. Hän ei viihtynyt erityisemmin koulussa, mutta hänen äitinsä kannusti tai pakotti hänet jatkamaan ylemmillä asteilla, kun melkein kaikki hänen kaverinsa olivat jo ansiotöissä. Hän valmistui vuonna 1966 Fermon ammattikoulusta televiestinnän ammattilaiseksi (asentajaksi). Aika erilaisen kuvan Morettin lapsuudesta on myöhemmin antanut hänestä kirjan kirjoittanut kommunistipoliitikko Sergio Flamigni, jonka mukaan Morettin perhe kuului pikemminkin konservatiiviseen kristillisdemokraattiseen keskiluokkaan kuin työväenluokkaan.
Morettin ensimmäinen työpaikka oli liikeyritysten sisäisten puhelinverkkojen asentamiseen erikoistunut Ceiet-yritys, jonka rakenteilla olevassa uudessa tehtaassa Varesen kaupungissa Moretti sai harjoittaa opittua ammattiaan. Hän halusi kuitenkin asua Milanossa ja löysi sieltä 1967 uuden työnantajan, joka oli yksi Milanon suurimmista: Sit-Siemens. Samanaikaisesti hän alkoi opiskella taloustiedettä Milanon katolisen yliopiston iltakursseilla. Työelämän konfliktit, lakot ja mielenosoitukset, joita sen ajan Italiassa oli erittäin paljon, herättivät hänessä kiinnostuksen poliittiseen toimintaan. Pirellin tehtailla Milanossa oli ammattiliittojen järjestämä jatkuva poliittinen seminaarisarja, joka kulki nimellä Comitato unitario di base. Siellä Moretti tapasi naispuolisen Trenton yliopiston sosiologin Margherita Cagolin, jonka mies Renato Curcio oli maolaisena tunnettu Milanon ulkoparlamentaarisen vasemmistoliikehdinnän nouseva tähti.
Kohtaaminen vei Morettin kokouksiin uudessa, entistä radikaalimmassa seurassa, Curcion johtamassa vasemmistoryhmässä, joka kulki nimellä Collettivo politico metropolitano. Ryhmään kuuluivat lähes kaikki ne henkilöt, joista sittemmin tuli Punaisten prikaatien ensimmäisen sukupolven johtajia. Heitä yhdisti erityisesti pettymys Italian kommunistipuolueen reformistiseen linjanvalintaan, joka heidän mielestään ei koskaan loisi sitä Italiaa, jonka puolesta kotimaisia fasisteja ja saksalaisia miehittäjiä vastaan taistelleet kommunistipartisaanit olivat kaatuneet. Mielenosoitukset ja mellakointi kaduilla tai tehdastyöläisten lakot ja sabotaasit eivät voisi provosoida alulle todellista vallankumousta. Oli keksittävä jotain uutta. Tätä uutta kokoontui vuonna 1969 eräässä hotellissa Chiavarin kaupungissa pidettyyn seminaariin kehittelemään noin 70 Collettivon kannattajaa. Kokoontumisesta lähti alulle prosessi, joka synnytti Punaiset prikaatit.
Sit-Siemensin tehtaassa alkoi vuonna 1970 löytyä eri paikoista propagandalehtisiä, joiden tunnusmerkkinä oli viisisakarainen epäsymmetrinen tähti. Niitä levitti kolme tehtaan työntekijää, jotka olivat olleet Chiavarin kokouksessa: Morettin lisäksi Corrado Alunni ja Alfredo Bonavita. Toiminta ei kovaotteiseen mellakointiin tottuneessa kaupungissa erityisesti huolestuttanut ketään ennen kuin 17. syyskuuta Sit-Siemensin henkilöstöpäällikön Giuseppe Leonin autotallin edessä räjähti kaksi kotitekoista palopommia, jotka tuhosivat Leonin auton täysin. Autotallin porttiin oli kirjoitettu isoilla kirjaimilla ”Brigate rosse”. Punaiset prikaatit oli päättänyt julkistaa olemassaolonsa.