stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suopa-aaloe

| Suopa-aaloe |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Heinäpuukasvit Xanthorrhoeaceae
Alaheimo::  Asphodeloideae
Suku::  Aaloet Aloe
Laji::  maculata
Kaksiosainen nimi
 Aloe maculata  All. 
Katso myös
   Suopa-aaloe Wikispeciesissä   Suopa-aaloe Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kukkiva suopa-aaloe
Suopa-aaloe (Aloe maculata) on eteläafrikkalainen, soihtukasvien heimoon kuuluva aaloelaji.
Kuvaus

Suopa-aaloe on hyvin mukautuva laji ja hybridisoituu helposti muiden samankaltaisten aaleoiden kanssa, mikä vaikeuttaa joskus tunnistamista. Lehtien väri vaihtelee punaisesta vihreään, mutta niissä on aina erottuvia täpliä. Kukat vaihtelevat väriltään kirkkaan punaisesta keltaiseen, mutta ne ovat aina nipussa tasoterttuna. Kukinto kasvaa korkean, monihaaraisen varren päässä ja sen siemenet ovat myrkyllisiä.
Taksonomia

Laji tunnettiin aiemmin nimellä Aloe saponaria (nimi, joka tuli latinan sanasta "sapo", joka tarkoittaa saippuaa, koska sen mahla muodostaa saippuavaahdon vedessä). Etelä-Afrikan kansallisen biodiversiteettiinstituutin (SANBI) mukaan sen hyväksytty nimi on Aloe maculata ("maculata" tarkoittaa pilkullista tai merkittyä).
Taksonomisesti se on osa aaloeiden sukua yhdessä Aloe petrophilan, Aloe umfoloziensisin, Aloe greatheadiin ja Aloe davyanan kanssa.
Levinneisyys

Suopa-aaloe on erittäin sopeutuvainen ja sitä esiintyy luonnollisesti monissa elinympäristöissä Etelä-Afrikassa, Zimbabwesta Kapin niemimaalle.
Kasvia on istutettu ympäri maailmaa suosittuna maisemakasvina lämpimillä aavikkoalueilla – erityisesti Yhdysvalloissa, missä se on suosituin koristeaaloe Arizonan Tucsonissa ja Kaliforniassa.
Käyttö

Suopa-aaloen lehdistä saatavaa geeliä on käytetty perinteisesti lääkkeenä mm. infektioiden, ruoansulatuskanavan sairauksien ja ihovaurioiden hoidossa.
Viljely

Alle 0 °C:n lämpötilat vahingoittavat kasveja, mutta ne toipuvat nopeasti. Sopivassa ilmastossa suopa-aaloe vaatii vain vähän huomiota. Suopa-aaloe on erittäin suolankestävä, mikä tekee siitä hyvän kasvin merenrantapuutarhoissa kasvatettavaksi.
Suopa-aaloen ja raita-aaloen hybridi on erittäin suosittu puutarhanhoidossa ja sitä käytetään maailmanlaajuisesti vesistöjen maisemointiin. Suopa-aaloet (ja jotkut sen monista hybrideistä) ovat matalakasvuisia ja leviävät tyviversojen avulla. Annettaessa kasvaa vapaasti, se muodostaa hyödyllisen maanpeitteen kuivilla alueilla. Sen pilkulliset lehdet houkuttelevat pölyttäjiä myös silloin, kun kasvit eivät ole kukinnassa. Suopa-aaloe kukkii kesällä usean viikon ajan, jolloin pölyttäjinä toimivat linnut ja hyönteiset vierailevat kukissa nektaria ja siitepölyä etsimässä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Suopa-aaloe (Aloë maculata)
ITIS: Aloe maculata (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Aloe maculata (Soap aloe) (Aloe saponaria) (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Aloe maculata (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Aloe maculata
Käännös suomeksi
Séamus Hegarty

Séamus Hegarty (26. tammikuuta 1940 Kilcar – 20. syyskuuta 2019) oli irlantilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Raphoen hiippakuntaan John Charles McQuaid 19. kesäkuuta 1966, ja hänet nimitettiin Raphoen piispaksi 12. helmikuuta 1982. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Tomás Ó Fiaich, jota avustivat Gaetano Alibrandi ja Edward Kevin Daly.
Hegarty sai 1. lokakuuta 1994 nimityksen Derryn piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 23. marraskuuta 2011. Eroaan hän perusteli terveydellisillä syillä.
Suurnan Pojat

| Suurnan Pojat |
| --- | --- |
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
SM-mitalit
Hopeaa:  1 (1940)
Pronssia:  1 (1941)
Suurnan Pojat oli helsinkiläinen koripalloseura. Se pelasi 1940-luvun sotavuosina kaksi kautta miesten pääsarjassa saavuttaen SM-mitalin kummallakin kaudella.
Historia

Seura nimettiin virolaisen, Suomen koripallon alkuvuosien vaikuttajahahmo Alois Suurnan mukaan, ja siinä pelasi muun muassa Leppävaaran Pyrinnön kasvatteja. Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan 1940 Suurnan Pojat saavutti täyshelsinkiläisessä sarjassa SM-hopeaa Eiran Kisa-Veikkojen jälkeen hävittyään seitsemästä pelaamastaan ottelusta vain yhden. Seuraavalla kaudella joukkue sijoittui neljällä voitolla, kahdella tasapelillä ja yhdellä tappiolla SM-pronssille hopeaa saavuttaneen Kisa-Veikojen ja mestaruuden vieneen Kadettikoulun jälkeen.
Saavutukset

SM-hopea 1940
SM-pronssi 1941
TUL Cup 1954

Työväen Urheiluliiton jalkapallomestaruuskilpailuihin 1954 ilmoittautui 7 joukkuetta. Mestaruuden voitti Turun Pyrkivä. Osanotto-oikeus oli Mestaruus- ja Suomensarjan joukkueilla.
Pudotuspelit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Puolivälierät | Puolivälierät |  |  | Välierät | Välierät |  |  | Loppuottelu | Loppuottelu |
:  
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |   |   |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |   |   |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |   |   |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |   |   |   |   |  Turun Pyrkivä |  5 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Turun Pyrkivä |  5 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Rauman Pallo |  1 |   |   |  |  |
|  |  Rauman Pallo |  6 |   |   |  Rauman Pallo |  1 |   |   |  |  |
|  |  Rauman Pallo |  6 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Ponnistus |  3 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Ponnistus |  3 |   |   |  |  |   |   |  Turun Pyrkivä |  3 |
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  Turun Pyrkivä |  3 |
|  |  |  |   |   |  |  |   |   |  Turun Toverit |  2 |
|  |  Tampereen KT |  3 |   |   |  |  |   |   |  Turun Toverit |  2 |
|  |  Tampereen KT |  3 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Kullervo |  2 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Helsingin Kullervo |  2 |   |   |  Tampereen KT |  3 | 2 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Tampereen KT |  3 | 2 |   |   |  |  |
|  |  |  |   |   |  Turun Toverit |  3 | 6 |   |   |  |  |
|  |  Turun Toverit |  7 |   |   |  Turun Toverit |  3 | 6 |   |   |  |  |
|  |  Turun Toverit |  7 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Kotkan Reipas |  4 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |  Kotkan Reipas |  4 |   |   |  |  |   |   |  |  |
Mestarijoukkue: Erik Roos, Jukka Paatelo, Reino Koskinen, Reino Suojanen, Jukka Leino, Pentti Mäkinen, Aulis Lähtinen, Kalevi Rantanen, Rainer Forss, Keijo Airola ja Veikko Paven.
Ignacy Mościcki

| Ignacy Mościcki |
| --- | --- |

Puolan presidentti
 4. kesäkuuta 1926 - 30. syyskuuta 1939  
Edeltäjä:  Stanisław Wojciechowski
Seuraaja:  Władysław Raczkiewicz (pakolaisuudessa)
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1867 Mierzanowo, Puola, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 2. lokakuuta 1946 (78 vuotta) Versoix, Sveitsi
Ammatti:  Professori Rehtori
Tiedot
Puolue:  Puolan sosialistinen puolue
Koulutus:  Kemisti
Tutkinnot:  Lvivin polytekninen yliopisto
 Nimikirjoitus
Ignacy Mościcki (1. joulukuuta 1867 – 2. lokakuuta 1946) oli puolalainen kemisti ja Puolan tasavallan presidentti vuosina 1926–1939.
Mościcki liittyi Puolan sosialistiseen puolueeseen 1890-luvulla ja hän otti osaa Varsovan kenraalikuvernööri Josif Gurkon salamurhayritykseen. Hän joutui pakenemaan tsaarin poliisia 1892 Lontooseen, jossa hän tutustui Józef Piłsudskiin.
Vuonna 1897 Mościcki sai paikan opettajana Fribourgin kantolisessa yliopistossa Sveitsissä. Vuonna 1912 hän sai sähkökemian professuurin Lembergin yliopistossa (nykyisin Lviv Ukrainassa). Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän oli järjestämässä Puolan kemianteollisuutta. Hän oli 1922 valtion Typpiyhdisteiden tehtaan johtajana Królewska Hutassa Ylä-Sleesiassa.
Hänellä oli yli 60 tieteellistä julkaisua ja patenttia, tärkeimpänä patentti typpihapon valmistukseen ilman typestä syntetisoimalla typpioksideja valokaaren avulla.
Piłsudskin tehtyä vallankaappauksen 1926 kansalliskokous valitsi Mościckin Puolan presidentiksi ja uudelleen 1933. Hän pysyi Piłsudskille uskollisena. Piłsudskin kuoleman jälkeen Mościckin politiikka liberalisoitui. Piłsudskin kuoleman jälkeen tapahtui myös vallanjako, jolloin Mościcki oli presidentti, marsalkaksi ylennetty Edward Rydz-Śmigły asevoimien komentaja ja Walery Sławek pääministerinä. Pian sen jälkeen Rydz-Śmigły nousi Puolassa maan tärkeimmäksi mieheksi presidentti Mościckin ollessa enemmän seremoniallinen johtaja. Lisäksi pääministeri Sławek syrjäytettiin pääministeriydestä.
Saksan ja Neuvostoliiton hyökättyä Puolaan 1939 Mościcki pakeni Romaniaan, jossa hänet internoitiin hetkellisesti. Mościcki nimitti erotessaan aluksi seuraajakseen kenraali Bolesław Wieniawa-Długoszowskin, joka Ranskan ja Władysław Sikorskin painostuksesta kieltäytyi, ja hänen seuraajakseen tuli Władysław Raczkiewicz. Mościcki siirtyi Sveitsiin, jossa hän vietti loppuikänsä. Hän kuoli Versoixissa lähellä Geneveä.
Mościckin ruumis siirrettiin 1993 Pyhän Johanneksen katedraaliin Varsovaan.
Ignacy Łukasiewicz

Ignacy Łukasiewicz
Jan Józef Ignacy Łukasiewicz (8. maaliskuuta 1822 – 7. tammikuuta 1882) oli krakovalainen farmaseutti, joka kehitti 1853 maaöljyn tislausmenetelmän. Tislauksen avulla saatiin käyttökelpoista lamppuöljyä. Tällä öljyllä valaistiin muun muassa Wienin kaupunki ja myös Itävallan rautateillä tätä öljyä käytettiin valaistukseen.
Ignacy Łukasiewicz syntyi köyhään perheeseen 1822 Zadusznikin kylässä. Vuonna 1836 hän valmistui oppikoulusta Rzeszówssa. Hän pääsi heti koulun jälkeen töihin aluksi apteekkiin Łańcutissa ja myöhemmin Rzeszówssa. Siellä hän liittyi salaiseen kansallismieliseen organisaation ja pidätettiin 1846 epäiltynä laittomuuksista maahanmuuttajia kohtaan. Hän oli vangittuna vuoteen 1848 saakka. Vapauduttuaan hän työskenteli apteekissa Lwówssa. Vuosina 1850-1852 hän opiskeli farmasiaa Krakovan ja Wienin yliopistoissa. Valmistuttuaan hän palasi töihin Lwówiin.
Vuosina 1852-1853 Lukasiewicz alkoi yhdessä Jan Zehin kanssa tutkia maaöljyn käyttömahdollisuuksia tekniseen ja valaistuskäyttöön. Kesällä 1853 sytytettiin ensimmäisen kerran petrolikäyttöinen öljylamppu sairaalassa Lvivin Łyczakowiessa.
Vuonna 1854 Łukasiewicz tapasi Tytus Trzecieskin, jota kiinnosti hänen naapurinsa Karol Klobosan omistamassa metsässä Bóbrkassa maasta tihkuva öljy. Trzecieski tarjosi Łukasiewicz kumppanuutta tämän tihkuvan öljyn tutkimiseen ja hyödyntämiseen. Sopimus solmittiin 1854 ja perustettiin yritys Łukasiewicz-Trzecieski (vuodesta 1861 Łukasiewicz - Trzecieski - Klobassa). Tämän seurauksena käynnistyi ensimmäinen kaupallinen raakaöljyn jalostamo Chorkówkassa.
Łukasiewiczista tuli varakas mies. Hän oli myös patriootti, joka tuki vuoden 1863 kansannousua. Hän käytti varallisuuttaan laajasti hyväntekeväisyyteen ja sai sen vuoksi useita kunnianosoituksia.
Łukasiewiczista kuoli vuonna 1882 keuhkokuumeeseen ja haudattiin Zręcinissä.
Jack Lang

Jack Lang sai kulttuuriministerinä käyttöönsä poikkeuksellisen suuren budjetin.
Jack Lang (s. 2. syyskuuta 1939 Mirecourt, Ranska) on ranskalainen sosialistipoliitikko, joka muistetaan erityisesti François Mitterrandin presidenttikauden näkyvänä kulttuuriministerinä 1980-luvulla. Hän oli Euroopan parlamentin jäsen Euroopan sosiaalidemokraattisen puolueen ryhmässä vuosina 1994–1997.
Langin isä oli Amerikan-harrastaja ja muunsi poikansa nimen "Jacquesista". Hänen puolisonsa on Monique Buczynski.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jack Langin sivusto
Jack Lang Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Isoleopoldinkukka

| Isoleopoldinkukka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Akanttikasvit Acanthaceae
Suku::  Leopoldinkukat Aphelandra
Laji::  squarrosa
Kaksiosainen nimi
 Aphelandra squarrosa  Nees 
Katso myös
   Isoleopoldinkukka Wikispeciesissä   Isoleopoldinkukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isoleopoldinkukka (Aphelandra squarrosa) on akanttikasvien heimoon kuuluva kasvilaji, jota käytetään huonekasvina.
Ulkonäkö ja koko

Isoleopoldinkukka on enintään 1,5 metriä korkea pensas. Sen lehdet ovat vihreän ja valkean kirjavat, mikä on antanut aihetta englanninkieliseen nimeen seeprapensas. Käpymäiset kukinnot ovat keltaiset tai oranssit, sillä niissä on suuret, kestävät keltaiset tai oranssinkeltaiset tukilehdet, joissa väri säilyy useita kuukausia. Tukilehtien lomassa on pienet keltaiset kukat. Leopoldinkukka kukkii tavallisesti kesä-lokakuussa.
Levinneisyys

Laji on alun perin kotoisin Kaakkois-Brasiliasta.
Hoito huonekasvina

Leopoldinkukka tarvitsee kesällä paljon valoa, mutta ei kestä suoraa auringonpaahdetta. Talveksi se pitäisi saada viileään, mutta ei alle 15 asteeseen. Kasvin hengissä pitäminen yli talven on vaikeaa, ja siksi sitä usein pidetäänkin yksivuotisena kasvina. Koska leopoldinkukka vaatii korkean ilmankosteuden, sitä olisi hyvä sumuttaa. Uudet kukinnot tulevat keväällä lehtihankoihin. Kasvia voi lisätä keväällä latvapistokkaista.
Shunga

Kuva Kitagawa Utamaron shunga-albumista Uta makura (kirjaimellisesti ’Tyynyn runot’), 1788, 25,4 × 36,9 cm, puupiirrospainokuva. British Museum, Lontoo. Kuva on yksi tunnetuimmista ja rakastetuimmista shungateoksista. Uta Makura oli ensimmäinen kustantaja Tsutaya Jūsaburōn ja Utamaron yhteistyönä julkaisemaa korkealaatuisten, huolella painettujen albumien sarjaa.
Shunga tai shunga-e (jap. 春画, kirjaimellisesti ’kevään kuvat’) oli kuvataiteen genre japanilaisessa ukiyo-e-tyylisuunnassa Edo-kaudella. Shungalla tarkoitetaan erityisesti eroottisia ja usein avoimen pornografisia puupiirrostekniikalla toteutettuja painokuvia ja kuvakirjoja, vaikka myös shunga-maalauksia tunnetaan.
Genre syntyi ja kukoisti varsinkin Tokugawa-shōgunaatin hallintokaupungissa Edossa (nykyisin Tokio). Painokuvat olivat aikansa populaarikulttuuria. Shungan yleisöä olivat sekä miehet että naiset kaikista yhteiskuntaluokista. Lähes jokainen ukiyo-e-mestari suunnitteli uransa aikana shunga-kuvia, sillä niitä ostettiin paljon, usein paremmalla hinnalla kuin muita puupiirroksia. Shungassa kuvattiin tavallisten kaupunkilaisten seksuaalista kanssakäymistä usein humoristisella tavalla. Lähes mikään seksuaalisuuden alue ei ollut vieras. Kuvat esittävät laajaa kirjoa erilaisia seksuaalisia asetelmia, tilanteita ja fetissejä.
Shunga menetti merkityksensä Meiji-kauden (1868–1912) aloittaneiden uudistusten jälkeen, kun Japaniin tuotiin länsimaista teknologiaa ja vaikutteita. Painokuvat eivät pystyneet kilpailemaan eroottisten valokuvien ja postikorttien kanssa. Japanin kiristyvä sensuuri johti shungan julkaisu- ja myyntikieltoon, ja myöhemmin kuvien tuhoamiseen. Japanissa asenteet shungaa kohtaan ovat lientyneet vasta 1900-luvun loppu- ja 2000-luvun alkupuolella.
Terminologia

Japanin kielen sana shunga kääntyy kirjaimellisesti ’kevään kuvat’. ’Kevät’ oli Edo-kaudella yleinen kiertoilmaisu seksille ja erotiikalle. Shungalla tarkoitetaan yleisterminä aikakauden eroottisia painokuvia, painokuva-albumeita, kuvakääröjä ja kuvakirjoja. Edo-kauden Japanissa eroottisia kuvia kutsuttiin myös nimillä makura-e (’tyynykuvat’), warai-e (’naurukuvat’) tai joskus nure-e (’märät kuvat’). Eroottisia kuvakirjoja kutsuttiin sanoilla enpon (’tyynykirjat’) tai shunpon (’kevään kirjat’).
Taustaa

Shungan varhaisina edeltäjinä on pidetty kiinalaisia Muromachi-kauden (1336–1573) lääkintäoppaita ja Tang-kauden maalauksia. Japanissa varhaisia eroottisia kuvia tuotettiin ilmeisesti jo Heian-kaudella (794–1185). Ennen Edo-kautta eroottiset kuvat olivat nimellä emakimono tunnettuja jopa kymmenen metrin pituisia kuvakääröjä. Avattavien kääröjen vaakasuuntaiset silkille tai paperille maalatut kuvasarjat kertoivat hovin, samuraiden ja munkkien eroottisista seikkailuista ja skandaaleista. Ensimmäiset varsinaiset shunga-kuvakirjat julkaistiin Kiotossa 1650-luvulla. Ensimmäinen tunnettu signeerattu shunga-teos oli Hishikawa Moronobun kuvittama Edossa vuonna 1672 julkaistu kuvakirja.
Taustaa > Edo-kausi

Shungan huippukaudella Tokugawa-shōgunaatin hallinnon aikana painotekniikan kehitys mahdollisti uudenlaisen massakulttuurin. Ukiyo-e-painokuvien yleisö oli erityisesti kaupunkilainen kauppiaiden ja käsityöläisten chōnin-luokka. Ukiyo-e oli aikansa populaarikulttuuria, jota ei pidetty taiteena. Alusta alkaen yksi tyylisuunnan tärkeimmistä genreistä oli eroottinen ja usein avoimen pornografinen shunga. Useimmat tunnetut ukiyo-e-mestarit suunnittelivat eroottisia kuvia. Uudet innovaatiot ja tekniset kokeilut levisivät ukiyo-e-kuviin usein juuri shungan kautta.
Viranomaiset yrittivät sensuroida shungaa useaan otteeseen, vaikka kiellot eivät kohdistuneetkaan erityisesti shungaan. Kielloilla pyrittiin rajoittamaan ja sensuroimaan julkaisuja, joiden koettiin uhkaavan vallitsevaa yhteiskuntajärjestystä. Jo 1661 shōgunaatti kielsi ensimmäisen kerran nimellä kōshokubon tunnettujen rienaavien kuvakirjojen julkaisemisen. Kielto tehosi daimioita eli lääninherroja ja samuraita pilkkaavaan kirjallisuuteen, mutta shungaa julkaistiin edelleen. Vuoden 1722 Kyōhō-uudistusten jälkeen viranomaiset alkoivat valvoa kaikkien uusien kirjojen julkaisua. Painotuotteet oli tarkistettava ja leimattava ennen julkaisua myyntiin. Shungan julkaiseminen jatkui kuitenkin ilmeisesti maanalaisena toimintana. Keisari Kōkakun kauden Kansei-uudistusten aikana 1790-luvulla shungan julkaisemista rajoitettiin jälleen. Onkin ilmeistä, että vaikka shunga oli ollut virallisesti kiellettyä, viranomaiset olivat katsoneet kuvien julkaisemista läpi sormiensa.
Taustaa > Meiji-kaudelta nykyaikaan

Meiji-kaudella (1868–1912) avautuneeseen Japaniin tulvi länsimaisia vaikutteita. Painokuvat eivät lopulta pystyneet kilpailemaan valokuvien, eroottisten postikorttien ja modernin painotekniikan kanssa. Varhaisella Meiji-kaudella shungaa tuotettiin aluksi edelleen samoilla tekniikoilla kuin Edo-kaudella. Myös myynti jatkui ennallaan. Suhtautuminen shungaan muuttui kuitenkin vähitellen yhä kielteisemmäksi. Shungan tuottaminen, myyminen ja lainaaminen kiellettiin jo 1870–1880-luvuilla, mutta kiellot ja rajoitukset kiristyivät huomattavasti Venäjän–Japanin sodan (1904–1905) jälkeen. Tuhansia kirjoja ja kuvia takavarikoitiin ja tuhottiin. Shungan myyjiä ja julkaisijoita pidätettiin. Mitä ilmeisimmin shungaa pidettiin esimerkkinä vanhanaikaisesta kulttuurista, jonka oli tehtävä tietä modernille yhteiskunnalle. Samalla yhteiskunnan yleiset asenteet shungaa kohtaan muuttuivat kielteisemmiksi.
Etenkin sukuelimiä kuvaavien eroottisten ja pornografisten kuvien levittäminen ja myyminen on ollut Japanissa virallisesti kiellettyä nykyaikaan saakka, vaikka sitä onkin usein katsottu läpi sormien. Kiellon seurauksena shungaa ei ole tunnustettu modernissa Japanissa eikä Shunga-kuvista ole järjestetty näyttelyjä samalla tavalla kuin länsimaissa. 2000-lukuun mennessä suhtautuminen shungaan on kuitenkin vapautunut ja sitä pidetään yhä useammin yhtenä keskeisistä ukiyo-e-lajityypeistä.
Shungan vaikutus näkyy myöhemmässä japanilaisessa kulttuurissa Shōwa- (1926–1989) ja Heisei-kausilla (1989–2019). Erityisen suoraan shunga on vaikuttanut hentai-yleisnimellä tunnettuihin tietokonepeleihin, anime-elokuviin ja manga-sarjakuviin, joiden sisältö on avoimen pornografista. Japanissa hentai tunnetaan nimellä jū hachi kin (kirjaimellisesti ’18-rajoitettu’).
Taustaa > Vastaanotto länsimaissa

Monta Hayakawan ja C. Andrew Gerstlen mukaan länsimaiset vieraat Edo-kauden Japanissa vieroksuivat shungaa sen eroottisuuden vuoksi. Hayakawa siteeraa länsimaisten päiväkirjojen kuvauksia siitä, miten heille näytettiin japanilaisissa kodeissa shunga-kuvia. Länsimaissa shunga-kuvat on 1900-luvun loppuvuosikymmeniin sekä 2000-luvun ensikymmeneen saakka unohdettu usein tarkoituksellisesti esimerkiksi Katsushika Hokusain ja Kitagawa Utamaron näyttelykatalogeista.
Yleisö

Shungaa on pidetty usein nykyajan pornografian ja eroottisen kuvaston tapaan miesten tekemänä ja erityisesti kaupunkilaisen chōnin-luokan miehille suunnattuna. Lähteet eivät kuitenkaan tue näkemystä. Vaikka miehet olivatkin shungan pääasiallinen yleisö, myös naiset lukivat shungaa. Joidenkin arvioiden mukaan yli puolet shungan ostajista oli naisia. Painokuvien ohella on säilynyt yläluokkien häälahjoiksi tilaamia shunga-maalauksia, jotka eivät yksittäisinä kappaleina voineet levitä yhtä laajalle kuin suurina painoksina tuotetut puupiirrosvedokset. Tämä onkin todennäköisesti johtanut virheellisiin oletuksiin shungan yleisöstä. Shungaa lukivat ja kuluttivat sekä naiset että miehet kaikista yhteiskuntaluokista. Samurait, chōninit ja kotirouvat omistivat shunga-kuvia.
Shunga on usein nähty esimerkkinä japanilaisen kulttuurin mutkattomasta suhtautumisesta seksuaalisuuteen. Edo-kaudella shungaa kutsuttiinkin usein nimellä warai-e, ’naurukuvat’. Useiden kirjallisten kuvausten ja päiväkirjamerkintöjen perusteella shungaa ei pidetty häpeällisenä ja myös naiset suhtautuivat shungaan mutkattomasti. Vaikka Shunga olikin virallisesti kiellettyä, sitä pidettiin luonnollisena, mutta yksityisyyteen kuuluvana osana elämää. Länsimaisessa käsityksissä shungasta on kuitenkin ainakin osin kyse myös virheellisistä japanilaisten seksuaalista vapaamielisyyttä koskevista myyteistä.
Suurin osa shungasta myytiin Edon ulkopuolella. Myyjinä olivat kiertävät kauppiaat. Shungaa ei kuitenkaan hankittu pelkästään ostamalla. Edo-kauden lukijoilla oli käytössään laaja kiertävien kirjastojen verkosto, kashihonya. Kirjojen lainaajat kiersivät talosta taloon ja lainasivat myös shungateoksia pientä korvausta vastaan. Lainaajilla oli niiden suosion vuoksi aina valikoimissaan uusimmat kuvakirjat ja painokuvasarjat.
Yleisö > Käyttötarkoitukset

Länsimaiset tutkijat ovat myöhemmin esittäneet shungan käyttötarkoituksesta erilaisia teorioita. Varsinkin taiteentutkijat ovat väistäneet koko keskustelua ja käsitelleet shungaa pelkästään taiteena. Shungaan liittyi uskomuksia. Samurait kantoivat mukanaan shunga-kuvia onnenamuletteina, joiden tarkoitus oli estää kuolema taistelussa. Talon, jossa oli shunga-kuvia, uskottiin olevan turvassa tulipaloilta. Toisaalta varakkaiden perheiden nuorille pareille annettiin usein häälahjaksi shunga-kuvia. Shunga-kuvat onkin nähty myös seksioppaina, vaikka ne kuvaavatkin usein käytännössä mahdottomia asentoja ja anatomiset yksityiskohdat ovat vahvasti liioiteltuja.
Shunga oli kuitenkin myös seksuaalista materiaalia, jonka käyttötarkoitus oli yksinkertaisesti seksuaalinen kiihottaminen. Tutkijat ovat perustelleet shungan yleisyyttä Edo-kauden yhteiskunnallisella järjestelmällä. Sankin kōtai oli järjestelmä, jonka pakottamina daimio-lääninherrat ja heidän tuhannet alaisensa asuivat vuorotellen maaseudulla ja hallintokaupungissa. Tämän lisäksi suuri osa Edon suurkaupungin asukkaista oli siirtotyöläisiä. Sekä naiset että miehet elivät pitkiä aikoja erossa puolisoistaan yksinäisinä ja seksuaalisesti turhautuneita.
Tuotanto

Ukiyo-e-kuvien julkaiseminen oli määrätietoista kaupallista toimintaa. Eroottiset kuvat ja seksuaalisuus myivät hyvin, ja shunga myikin paremmin ja korkeammalla hinnalla kuin muut ukiyo-e-genret. Kustantajat kustansivat ja kuvittajat suunnittelivat puupiirroksia ja kuvakirjoja, sillä ne olivat hyvä ja tasainen tulonlähde. Myös kaikkein arvostetuimmat kustantajat ja nykyisin tunnetut kuvittajat julkaisivat shungaa. Noin 10 prosenttia Hokusain ja 30 prosenttia Utamaron tunnetuista teoksista on shunga-kuvia.
Shungan laatu vaihteli halvoista yksivärisistä kuvakirjoista kalliisiin painoarkkialbumeihin ja daimioiden tilaamiin maalauksiin. Shungaa tuotettiin valtavasti. Tunnettuja kirjoja ja kuvasarjoja on laskettu ainakin 2 300, mutta lukuun eivät sisälly kaikki formaatit. Lisäksi suurin osa varsinkin halvemmista kuvista ja kirjoista on tuhoutunut kokonaan vuosisatojen aikana. Tyypillinen shunga-painos oli kahdestasadasta tuhanteen vedosta.