stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yrtti
Kirjallisuutta

Borgen, Annemarta: Minun yrttini: Kirja yrteistä, yrttiruuista ja muustakin.  ((Urtehagen på Knatten, 1973.) Suomentaneet Sinikka Kurikka ja Ulla-Liisa Kyllijoki)  Helsingissä:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15827-9
Knorring, Mirja von: Yrttien tuoksua.  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-067-9
Lehtonen, Ulla: Ullan luonnonyrtit: Luonnon hyötykasvien keruu- ja käyttöopas.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28974-4
Moisio, Simo, Mäkinen, Yrjö, Tuominen, Marja, Vauras, Jukka: Luonnonyrttiopas.  Helsinki:  Opetushallitus, 2006.  ISBN 952-13-2706-5
Piippo, Sinikka: Luonnonyrtit: Villivihannekset ja marjat.  (Lähde luontoon)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-28942-6
Piippo, Sinikka & Salo, Ulla: Mielen ja rakkauden kasvit.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-28943-4
Raipala-Cormier, Virpi: Luontoäidin kotiapteekki: Kasvilääkintä ja luontaishoidot.  (Toimittanut Mattias Tolvanen)  Helsinki:  WSOY, 1997 (8. painos 2004).  ISBN 951-0-20985-6
Lumme, Sonja: Satoa saunan takaa: Kasvata itse parhaat yrtit ja vihannekset.  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 951-31-6564-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Takapihan yrttikasvit yrttiblogi
Yrttitarha: yrttien hoitoon, käyttöön ja historiaan perehtynyt sivusto
Luonnonyrtit: keruuohjeet, säilöntä, nimiä eri kielillä
yrtti- ja luonnonmukaiseen lääkintään pohjautuva verkkosivusto
Suursavolainen

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Suursavolainen oli Mikkelissä vuosina 1921–1932 ilmestynyt sanomalehti.
Suursavolainen perustettiin maalaisliiton epäonnistuneen Savola-lehtihankkeen jatkajaksi. Sisällöltään heikko lehti myytiin vuonna 1922 jyväskyläläiselle Saarijärven Paavolle. Vuoden 1925 loppuun saakka sitä painettiin Jyväskylässä, jolloin se poikkesi emolehdestään vain paikallisuutisten osalta. Vuonna 1926 Mikkeliin perustettiin oma lehtiyhtiö ja kirjapaino ja Suursavolaista alettiin toimittaa aitosuomalaisuuden hengessä. Tappiollinen lehti lopetettiin 1930-luvun alun pulavuosina.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 3 000 kappaletta vuonna 1926. Sen päätoimittajina työskentelivät Toivo Korpilinna (1921), Aaro Liukkonen (1921–1922), Eero Lappalainen (1922–1925), Väinö S. J. Laamanen (1926–1930) ja Aarne Näre (1930–1932).
Aiheesta muualla

Suursavolainen digitoituna kansalliskirjastossa
Zeisen suola

| Zeisen suola |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Kaliumtrikloro(etyleeni)platinaatti(II)
CAS-numero:  16405-35-9
PubChem CID:  71311337 ja 193510
SMILES:  C=C.O.[Cl-].[Cl-].[Cl-].[K+].[Pt+2]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  K[PtCl3(C2H4)]
Moolimassa:  368,582 g/mol
Zeisen suola (K[PtCl3(C2H4)]) on platinan organometallikomplekseihin kuuluva yhdiste. Yhdiste on saanut nimensä tanskalaisen William Christopher Zeisen mukaan, joka valmisti sitä ensimmäisen kerran vuonna 1827. Se on ensimmäisenä valmistettu metallin ja platinan kompleksi.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa Zeisen suola on keltaista kiteistä. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Zeisen suolan rakenteessa platinan tyhjä d6-orbitaali ottaa vastaan elektroneja eteenin π-orbitaalilta. Samanaikaisesti platinan d-orbitaalit vuorovaikuttavat eteenin π*-orbitaalin kanssa ja luovuttavat niille elektroneja. Tätä kutsutaan takaisinsitoutumiseksi. Happamissa oloissa kuumennettaessa Zeisen suola reagoi muodostaen niin kutsutun Zeisen dimeerin.
Zeise valmisti yhdistettä kuumentamalla kaliumtetrakloroplatinaattia etanolissa. Sitä voidaan valmistaa myös eteenin ja kaliumtetrakloroplatinaatin reaktiolla.
Aiheesta muualla

Molecule of the Month: Zeise's salt. Bristol University School of Chemistry. (englanniksi)
Yritys

Stockmannin tavaratalo Tallinnan keskustassa.
Yritys tarkoittaa yhden tai usean henkilön yhdessä harjoittamaa taloudellista toimintaa, joka tähtää kannattavaan tulokseen. Yritystoimintaa voi harjoittaa yrittäjä itse, jolloin hänestä käytetään nimitystä ammatin- tai liikkeenharjoittaja tai yksityinen elinkeinonharjoittaja. Yritystoimintaa varten voi perustaa myös yhtiön, jonka puitteissa ja nimissä yritystoimintaa harjoitetaan. Yrityksinä pidetään toisinaan myös valtion liikelaitoksia ja julkisia rahoituslaitoksia.
Yrityksiä on olemassa useissa eri yhtiömuodoissa. Yritystoiminnan käynnistäminen vaatii tyypillisesti pääomaa. Yrittäjät tai yrityksen omistajat tai ulkopuoliset rahoittajat kantavat yritystoimintaan liittyvän taloudellisen riskin, joka voi tarkoittaa yhtiömuodosta riippuen vastuuta henkilökohtaisella omaisuudellaan tai vastuu voi rajoittua yritykseen sijoitettuun pääomaan. Valtaosa yrityksistä on kapitalistisessa yhteiskunnassa yksityisessä omistuksessa.
Yrityksen tarkoitus

Yrityksen tarkoituksena on tavallisesti tuottaa voittoa omistajilleen. Tätä varten yrityksen on tuotettava jotakin yhteiskunnallisesti hyödyllistä eli tavallisimmin hyödykkeitä, joille on kysyntää, jotta voittoja voisi muodostua. Yrityksen voitot muodostuvat yksinkertaistetusti sen hyödykkeiden myyntituloista vähennettynä niiden tuottamiseen kuluvilla kustannuksilla. Voiton lisäksi yritysten tavanomaisia tavoitteita ovat kasvu ja vakavaraisuus.
Voiton tuottaminen ei ole ainoa mahdollinen tarkoitus. Muun muassa osuuskuntamuotoisessa yrittämisessä on tavallista, että yritys edistää osuuskuntaan kuuluvien jäsenten eli omistajien etuja. Etuja voi olla esimerkiksi edulliseen hintaan tarjottavat hyödykkeet (kuluttajaosuuskunta), omistajien oman tuotannon jalostus ja markkinointi (tuottajaosuuskunta) tai omistajien työllistyminen (työosuuskunta). Niin sanotuilla sosiaalisilla yrityksillä on yleishyödyllinen tarkoitus kuten ympäristönhoito tai syrjäytyneiden integrointi yhteiskuntaan.
Voiton saavuttamiseksi on yhtiön tuotoksen oltava arvokkaampi kuin sen käyttämien panosten. Tarvittavia panoksia ovat tuotannontekijät, joita yritykset markkinataloudessa ostavat markkinoilta (tuotannontekijämarkkinat). Toimiakseen yritykset tarvitsevat myös pääomaa. Erityisesti suuremmat yritykset ovat riippuvaisia rahoitusmarkkinoista, joilta pääomaa hankitaan. Yritys myy hyödykkeensä markkinoilla (suoritemarkkinat). Yritysten keskeisenä ongelmana on löytää hyödykkeilleen ostajia suoritemarkkinoilta eli kysyntää tuottamilleen hyödykkeille. Yritykset kilpailevat keskenään markkinoilla potentiaalisista ostajista sekä tuotannontekijöistä . Yritykset sopeuttavat toimintaansa, kuten kustannuksiaan, hintojaan ja hyödykkeitään, olosuhteiden mukaisesti. Voiton maksimoinnin uskotaan johtavan yritykset tuottamaan niitä hyödykkeitä, joita kuluttajat eniten arvostavat.
Yritystoiminnan muotoja

Pelkistetyimmässä muodossa yrittäjä ei perusta yritystoimintaa varten mitään juridista yksikköä, oikeushenkilöä, vaan yrittäjä pelkästään pyrkii hankkimaan – menemättä toisen palvelukseen työntekijänä – itsenäisesti varoja. Esimerkki sellaisesta yrittäjästä voisi olla vaikkapa kotoaan puhelinmyyntiä harjoittava kotirouva. Yleinen kielenkäyttö ei taivu helposti pitämään tämänkaltaista toimintaa yrityksenä eikä yritystoimintana. Näille on kuitenkin yleensä ominaista tietty vähimmäispysyvyys, erillinen vaikka mahdollisesti jopa mitättömän pieni organisaatio ja jotain yritystoimintaa varten hankittua omaisuutta
Yritystoiminnan puitteiden kasvaessa puhutaan esimerkiksi parturi/kampaamosta, kirjanpitäjästä tai siivoojaporukasta. Nämä ovat saattaneet vuokrata yritystoiminnalleen omat toimitilat ja hankkia sille jotain omaisuutta. Edelleenkin nämä voivat harjoittaa yritystoimintaansa yksityisinä elinkeinonharjoittajina. Edelleenkään ei siis juridista muutosta ole tapahtunut: yrittäjä omistaa itse hankkimansa omaisuuden, ja hän itse on velvollinen esimerkiksi maksamaan vuokran. Mitään erillistä juridista yksikköä ei synny sen vuoksi, että yritystoimintaa harjoittava/harjoittavat käyttävät toiminnastaan jotain toiminimeä, tekevät toiminnastaan ilmoituksen tai maksavat veroja.
Yksinomaan yritystoiminnan laajuus ei edellytä oman erillisen juridisen yksikön perustamista. Suuryrityksiäkin on harjoitettu ilman erillistä juridista yksikköä niin, että kaikki on tapahtunut juridisesti yrittäjän omissa nimissä, vaikka yrittäjällä on ollut satoja työntekijöitä. Juridisesti on kysymyksessä ollut yksityishenkilö, jolla on palveluksessaan työntekijöitä, joka maksaa omasta taskustaan näille palkat ja omistaa omissa nimissään merkittävänkin yritysvarallisuuden.lähde?
Yritystoiminnan muotoja > Yhtiömuodot

Tavallista on kuitenkin, että yrityksen koon kasvaessa perustavat yrittäjät yhteistä yritystoimintaansa varten oman yhtiön. Yhtiö on juridinen yksikkö, oikeushenkilö. Tällä on – samoin kuin luonnollisella henkilöllä – omat varansa ja velkansa. Oikeushenkilön nimiin voi hankkia omaisuutta ja se on verovelvollinen saamastaan voitosta. Tällöin tulee harkittavaksi mikä valitaan yhtiömuodoksi.
Yhtiömuotoja ovat Suomessa mm. avoin yhtiö, kommandiittiyhtiö, osakeyhtiö ja osuuskunta. Useimmissa tapauksisa laki ei Suomessa mahdollista muunlaisen yritysmuodon valintaa. Joissain tapauksissa tulee kysymykseen taloudellinen yhdistys. Valinta yritysmuotojen välillä voi olla vaikeaa ja asiantuntemusta vaativaa, jolloin usein käännytään asiantuntijan puoleen.
Riippuen valitusta yhtiömuodosta laki asettaa yrityksen päätöksenteolle, hallinnolle ja kirjanpidolle eriasteisia vaatimuksia pienimmistä (yksityinen elinkeinonharjoittaja) suurimpaan (Suomessa julkinen osakeyhtiö). Varsinkin pienimuotoisen toiminnan harjoittamiseksi osakeyhtiö on usein liian raskassoutuinen (byrokraattinen), kun taas pienimmillä yhtiöillä, joille ei aseteta samoja byrokraattisia vaatimuksia, on toisia kielteisiä puolia. Esimerkiksi (avoimessa yhtiössä on täydellinen taloudellinen vastuu toisten yhtiömiesten tekemistä veloista ja sitoumuksista).
Yrityksen on järjestettävä kirjanpito.
Yrityksen nimi

Sopivan toiminimen keksiminen yritykselle on olennainen osa yrityksen imagon suunnittelua. Mieleenjäävä ja erottuva nimi on tärkeä positiivisen brändin luomisen kannalta. Yrityksen nimi ei saa olla sekoitettavissa toisen jo olemassa olevan yrityksen nimeen, eikä se myöskään saa olla loukkaava tai hyvän tavan vastainen.
Usein helpoin ratkaisu on käyttää yrittäjän omaa nimeä yrityksen nimenä. Tähän liittyy kielteisenä puolena se, että jos yritystoiminta ei menestykään, saattaa oma nimi tahraantua. Toisaalta jos yritys myöhemmin vaihtaa omistajaa, nimi täytyy vaihtaa ellei haluta jatkaa aiemman yrittäjän nimen käyttöä.
Yritykset Suomessa

Suomessa toimi vuonna 2010 noin 263 000 yritystä. Yritysten määrä väheni tuntuvasti 1990-luvun alussa, mutta määrä on kasvanut vuodesta 1995 lähtien. Vuonna 2011 oli kaupparekisterissä 464 000 yritystä, joista osa oli kuitenkin keskeyttänyt tai lopettanut toimintansa. Yrityksissä työskenteli 2010 yhteensä 1,4 miljoonaa henkilöä; yhteenlaskettu liikevaihto oli 357 miljardia euroa.
Valtaosa yrityksistä on PK-yrityksiä. PK-yrityksillä tarkoitetaan tietyt rajat alittavia pieniä ja keskisuuria yrityksiä.
Suomalaisten yritysten edunvalvontaa tekevät tunnetuimpina Suomen Yrittäjät sekä Elinkeinoelämän keskusliitto. Muista yrittäjäyhdistyksistä mainittakoon Perheyritysten liitto ja Suomen Pienyrittäjät.
Kirjallisuutta

Pyykkö, Manne: Minustako yrittäjä?.  (Empiria)  Helsinki:  WSOYpro, 2011.  ISBN 978-951-0-34291-6
Aiheesta muualla

Suomi.fi yritykselle
Tilastokeskuksen yritystilastot
Kauppalehden yritystietopalvelu
Perustamisopas alkavalle yrittäjälle
Kioski on tyypillinen pienyritys.
Suursaaren taistelu (1788)

Suursaaren taistelu oli Ruotsin ja Venäjän välillä käyty meritaistelu, joka oli osa Kustaa III:n sotaa. Taistelu käytiin 17. heinäkuuta 1788 Suursaaren edustalla.
Sodan alussa ruotsalaisten tavoitteena oli tuhota Venäjän avomerilaivasto tai estää sen toiminta sulkemalla se Kronstadtin laivastotukikohtaan. Ruotsin laivastoa johti muodollisesti Södermanlandin herttua Kaarle, mutta todellisuudessa laivastoa johti vara-amiraali Otto Henrik Nordenskiöld. Venäjän laivastoa johti skotlantilainen amiraali Samuel Greigh. Hän sai Venäjän keisarinna Katariina II:lta ohjeet, joiden mukaan hänen tuli välttää taistelua. Sodan aluksi Suomenlahdella kohtasivat kaksi suurta laivastoa, joista toinen väisteli ja toinen jahtasi.
Katariina antoi heinäkuun puolivälissä Greighille käskyn ryhtyä taisteluun. Greigh ryhmitti laivastonsa odottamaan Ruotsin laivastoa Suursaaren länsipuolelle, lähelle Kallbådagrundin matalikkoa. 17. heinäkuuta käytiin viisi tuntia kestänyt taistelu, joka päättyi ratkaisemattomana.
Taistelun jälkeen laivastot vetäytyivät korjaamaan kärsimiään vahinkoja, venäläiset Kronstadtiin ja Tallinnaan, ruotsalaiset Viaporiin. Sekä venäläiset että ruotsalaiset katsoivat voittaneensa taistelun ja juhlivat voittoa.
Aiheesta muualla

Suursaaren meritaistelu 150 vuotta sitten, Hakkapeliitta, 19.07.1938, nro 29, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Helge Svahn

Helge Rafael Svahn (27. helmikuuta 1924 – 25. elokuuta 1970) oli suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Svahn edusti koko uransa Vasa IFK:a vuosina 1943–1956. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1944, 1946 ja 1953. Kaikkiaan Svahn pelasi 13 kauden aikana 153 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 48 maalia.
Svahn pelasi maajoukkueessa vuosina 1945–1949 yhteensä kahdeksan maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Olavi Svanberg

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten hiihtosuunnistus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Hyvinkää 1975 | henkilökohtainen  kilpailu |  |
|  Kultaa | Hyvinkää 1975 | viesti |  |
|  Kultaa | Aigen 1982 | henkilökohtainen  kilpailu |  |
|  Hopeaa | Avesta 1980 | viesti |  |
|  Hopeaa | Lavarone 1984 | viesti |  |
|  Pronssia | Aigen 1982 | viesti |  |
Olavi Armas Svanberg (10. joulukuuta 1941 Sysmä – 25. elokuuta 2002) oli suomalainen hiihtosuunnistaja.
Svanberg voitti urallaan kuusi MM-mitalia, ja hän oli ensimmäinen suomalainen miesten hiihtosuunnistuksen maailmanmestari. Ensimmäisen henkilökohtaisen mitalinsa ja mestaruutensa hän voitti hiihtosuunnistuksen MM-kisoissa Hyvinkäällä 1975. Samoissa kisoissa hän oli voittamassa kultaa myös viestissä, jossa olivat mukana myös Pekka Pökälä, Heimo Taskinen ja Jorma Karvonen. Toisen henkilökohtaisen kullan Svanberg voitti Itävallan Aigenissa vuonna 1982. Lisäksi hän oli mukana voittamassa pronssia samojen kisojen viestissä, sekä hopeaa Ruotsin Avestan viestissä vuonna 1980 ja Italian Lavaronessa 1984. Suomen-mestaruuksia Svanberg voitti neljä vuosina 1972–1978.
Svanberg toimi Suomen hiihtomaajoukkueen huoltajana 1998–2002. Siviiliammatiltaan hän oli rajaylivääpeli. Hän edusti urallaan Kiteen Urheilijoita, Sysmän Sisua ja Joutsan Pommia. Svanberg hukkui Laatokkaan vuonna 2002.
Suutarinlohi

Suutarinlohta.
Suutarinlohi (ruots. skomakarlax) on nimestään huolimatta silakoista tehty kylmä kalaruoka. Siinä suolatut silakkafileet on pyöritetty rulliksi ja säilötty sipuli- ja porkkanapalojen kanssa marinointiliemeen, joka on kiehautettu etikasta, sokerista ja vedestä. Muina mausteina liemessä käytetään maustepippuria sekä esimerkiksi laakerinlehtiä ja sinapinsiemeniä.
Tiiviiseen lasipurkkiin säilöttyä suutarinlohta nautitaan keitettyjen perunoiden tai ruisleivän kanssa. Perinteinen lisuke on myös vihreä salaatti ja sen kanssa kermaviilikastike, joka on maustettu kananmunalla, tillillä, sinapilla ja etikalla. Parhaimmillaan suutarinlohi on parin kolmen viikon kylmäsäilytyksen jälkeen.
Suutarinlohi on Suomessa perinteinen ruokalaji rannikkoseuduilla. Se on yksi Uudenmaan kymmenestä maakuntaruoasta. 1980-luvun pitäjäruokaprojektissa se nimettiin Helsingin, Kempeleen, Kiukaisten, Naantalin, Tenholan ja Valkeakosken nimikkoruoaksi.
Keitetyt silakkarullat

Suutarinlohen eräs muunnelma ovat etikkaisessa mausteliemessä hiljaa keitetyt silakkarullat. Ne on nimetty Raision pitäjäruoaksi. Myös suutarinlohen joissakin resepteissä silakkarullat neuvotaan laittamaan kuumaan marinadiliemeen, jolloin ne hieman kypsyvät ennen liemen jäähtymistä.
Torsten Svanström

HIFK:n Suomen-mestarijoukkue vuodelta 1930. Torsten Svanström takarivissä neljäs oikealta.
Torsten Svanström (31. heinäkuuta 1904 Helsinki – 9. huhtikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija.
Jalkapallossa Svanström edusti urallaan HIFK:ta ainakin vuosina 1927–1932 ja 1936. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1930 ja 1931. Kaikkiaan Svanström pelasi neljän kauden aikana 17 Mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki kuusi maalia. Hän edusti Suomen maajoukkuetta vuonna 1929 yhdessä maaottelussa, joissa hän teki yhden maalin.
Jääpallossa Torsten ”Tjycken” Svanström edusti niin ikään HIFK:ta. Jääpallouransa hän aloitti vuonna 1921 HIFK:n silloisessa kolmosjoukkueessa 17-vuotiaana. Seuraavana vuonna hän nousi seuran ykkösjoukkueeseen välihyökkääjäksi. Jääpallo oli hänen ykköslajinsa, vaikka jalkapallossakin tuli menestystä. Myöhemmin hän siirtyi joukkueensa puolustuksen keskustueksi, missä roolissa hän esiintyikin pääosan urastaan. Jääpallossa hän saavutti kuusi Suome mestaruutta vuosina 1934, 1935, 1938, 1939, 1941 ja 1944. Viimeisen mestaruuden saavuttaessaan hän oli 39-vuotias. Jääpallomaajoukkueessa hän pelasi 11 A- ja neljä B-maaottelua.
Nuorempana Svanström kilpaili myös pikaluistelussa, uinnissa ja hiihdossa.
Tor Svendsberget

Tor Svendsberget (s. 3. marraskuuta 1947) on norjalainen ampumahiihtäjä. Hän saavutti useita MM-mitaleja 1970-luvun alkupuolella.
Svendsberget voitti kaksi ensimmäistä nuorten 15 kilometrin ampumahiihdon maailmanmestaruutta vuosina 1967 ja 1968. Aikuisten kilpailuissa hän avasi MM-mitalitilinsä Östersundissa 1970 sekä henkilökohtaisen 20 kilometrin että viestin hopeamitalilla. Seuraavana vuonna Hämeenlinnassa hän sai viestissä MM-hopeaa. Sapporon olympialaisissa 1972 hän sijoittui 20 kilometrillä kahdeksanneksi ja viestissä neljänneksi. Lake Placidin MM-kilpailuissa 1973 hän saavutti viestissä hopeaa ja 20 kilometrillä pronssia. Minskin MM-kilpailuissa 1974 hän sai sekä 20 kilometrillä että viestissä pronssia ja menetti 10 kilometrillä mitalimahdollisuutensa ampumalla viimeisellä ampumapaikalla kaikki laukauksensa ohi. Anterselvan MM-kilpailuissa 1975 Svendsberget sijoittui 20 kilometrillä neljänneksi. Innsbruckin olympialaisissa 1976 tuloksena oli viestin viides ja 20 kilometrin yhdeksäs sija. Vielä Hochfilzenin MM-kilpailuissa 1978 hän saavutti viestissä hopeaa.
Svendsberget voitti Pohjoismaiden mestaruuden viestissä vuosina 1969, 1970 ja 1974. Henkilökohtaisella 20 kilometrillä hän saavutti hopeaa vuonna 1975.
Suvenniemen Eläintieteellinen asema

| Suvenniemen Eläintieteellinen asema |
| --- | --- |
Sijainti:  Kajaani
Perustettu:  1925
Suljettu:  1939
Eläimiä:  1000
Organisaatio
Omistaja:  Yksityisomistuksessa
Suvenniemen Eläintieteellinen asema oli Kajaanin maalaiskunnan Kuluntalahdessa vuosina 1925 – 1939 toiminut yksityinen eläintarha, jota ylläpiti saksalainen biologi ja vakooja Fritz Remmler veljensä insinööri Ingmar Remmlerin kanssa.
Eläintieteellinen asema toimi aluksi Suvenniemen tilalla ja toiminnan laajentuessa Tuovilankylän Syrjälässä. Remmlerit ostivat villieläimiä paikallisilta metsästäjiltä. Eläintarhassa on ollut suurpetoja kuten karhuja, susia, ilveksiä ja ahmoja. Myös muun muassa naali ja saukko ovat olleet edustettuina. Fritz Remmler koulutti myös petolintuja metsästystarkoitukseen. Riistaeläimiä Eläintieteellinen asema pyrki siirtoistuttamaan Keski-Eurooppaan. Remmlereillä oli välillä eksoottisempakin eläimiä kuten gepardi, kenguru ja strutsi. Enimmillään häkeissä oli noin tuhat eläintä.
Suvenniemen asemalla ja sen lähipiirissä kuvattiin myös jaksoja näytelmäelokuvaan Erämaan turvissa (1931), dokumenttielokuvaan Kalevalan mailta (1935), lastenelokuvaan Markus setä kertoo... (1938)  sekä norjalaiseen näytelmäelokuvaan Suden verta (Bastard, 1940).
Eläintieteellisen aseman toiminta päättyi Fritz Remmlerin karkotukseen.
Aiheesta muualla

Suvenniemen eläintieteellinen asema. Laitos toimii pohjoismaisen metsänriistan siittolana, ollen siinä mielessä ainoa alallaan, Helsingin Sanomat, 08.04.1928, nro 97, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Martti Räisänen : Suvenniemen eläintieteellinen asema, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 01.02.1931, nro 5, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Suomen eläintarhat ja pysyvät eläinnäyttelyt |
| --- | --- |
EAZA:n jäseneläintarhat:  Ähtärin eläinpuisto  Korkeasaaren eläintarha  Ranua Resort 
Yleisöakvaariot:  Maretarium  Sea Life Helsinki  Särkänniemen akvaario 
Muut eläintarhat, -puistot  ja pysyvät eläinnäyttelyt:  Haltialan kotieläintila  Heinolan lintuhoitola  Kiteen eläinpuisto  Koiramäki (Särkänniemi)  Kuopion eläinpuisto  Kukka- ja eläinpuisto Escurial  Kuusamon Suurpetokeskus  Orimattilan kotieläinpuisto  PikkuKili  Sinkkolan kotieläinpiha  Tropicario  Zoolandia 
Lopettaneet:  Oulun yliopiston eläintarha  Suvenniemen Eläintieteellinen asema  Särkänniemen delfinaario  Tampereen eläintarha
Kaarlo Aleksanteri Suvanto

Kaarlo Aleksanteri Suvanto (alkuperäiseltä sukunimeltään Horneman, 16. maaliskuuta 1887 Oulu – 16. maaliskuuta 1972) oli amerikansuomalainen pilapiirtäjä.
K. A. Suvanto syntyi työnjohtajan perheeseen. Hän kävi Oulun lyseota, mutta lähti kuudennelta luokalta Helsinkiin opiskelemaan taideaineita. Opinnot Ateneumissa jäivät kuitenkin kesken, minkä jälkeen hän työskenteli kuvittajana ja lehtimiehenä Pietarissa. Suvanto oli liittynyt jo lyseolaisena Oulun työväenyhdistykseen ja vastannut Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen vuoden 1906 Oulun-puoluekokouksen kokoussalin somistuksesta. Vuonna 1907 hänet palkattiin Oulussa ilmestyneen sosiaalidemokraattien lehden Kansan Tahdon kuvittajaksi ja taittajaksi. Vuonna 1909 ilmestyneeseen Jätkä-pilalehteen hän teki nimimerkillä Santeri Törkymöykky julkaistuja pilapiirroksia sekä Pohjois-Suomen ensimmäiseksi sarjakuvaksi mainitun ”Antti Lehkosen merkilliset elämänvaiheet”, jossa pilkattiin tunnettua kansanedustajaa. Sen jälkeen Suvanto oli sosiaalidemokraattien Kurikka-pilalehden toimittajana.
Vuonna 1911 Suvanto muutti Yhdysvaltoihin, sillä häntä uhkasi Suomessa syyte Venäjän armeijan halventamisesta erään pilapiirroksensa vuoksi. Hänet palkattiin Työmiehen julkaiseman Lapatossu-pilalehden toimittajaksi ja piirtäjäksi. Vuonna 1912 Suvanto siirtyi kanadansuomalaisen Väkäleuan toimittajaksi, mutta palasi takaisin Lapatossuun viimeistään keväällä 1914. 1920-luvun alussa lehden nimi muutettiin Punikiksi ja se omaksui päälehtensä mukana kommunistisen ideologian. Toveri Tossu -nimeä käyttänyt Suvanto jatkoi lehden aputoimittajana ja piirtäjänä. Kuvan ja sanan voimin hän herjasi amerikkalaista kapitalismia, porvarillisia amerikansuomalaisia sekä maltillisempaa Raivaaja-lehteä. Suvanto suhtautui hyvin myönteisesti Neuvostoliittoon, mutta arvosteli ankarasti valkoista Suomea.
Punikki sai vuonna 1936 neutraalimman nimen Kansan Huumori, mutta sen räväkkä linja jatkui entisellään. Suvanto erosi lehden palveluksesta vuoden 1937 lopussa ilmeisen pettyneenä kommunistiseen ideologiaan. Päätökseen lienee vaikuttanut hänen Neuvostoliittoon muuttaneen poikansa kohtalo. Pravdassa ja muissa neuvostolehdissä työskennellyt Matti Into Suvanto oli kadonnut Stalinin puhdistuksissa ja Moskovassa käynyt äiti Evi Suvanto yritti häntä turhaan etsiä. Vuonna 1940 Kaarlo Suvanto siirtyi entisen ideologisen vihollisensa Raivaajan pilapiirtäjäksi herjaten ankarasti Stalinia ja Hitleriä. Hän piirsi ja kirjoitti lehteen vuoden 1941 loppuun asti ja avusti myöhemmin myös New Yorkin Uutisia.
Suvanto teki kansikuvia kymmeniin Amerikan suomalaisten sosialistien kustannusliikkeiden liiton (ASSKL) julkaisemiin kirjoihin, muun muassa neljään Lauri Luodon romaaniin. Suvanto julkaisi itse kuvitetun pakinakirjan Hauska kirja (1929), pilakuvakokoelmat Poliittisia piirroksia (1932) ja Suomalaisia sotakartooneja (1940) sekä poliittisen pamfletin Kommunistit Hitlerin ystävinä ja vihollisina (1941).
Teoksia

Hauska kirja. Superior: Amerikan suomalaisten sosialististen kustannusliikkeiden liitto, 1929.
Kommunistit Hitlerin ystävinä ja vihollisina. Fitchburg: Raivaaja, 1941.