stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lüneburg
Historia

Lüneburg perustettiin 800-luvulla, ja ensimmäiset kirjalliset maininnat kaupungista ovat vuodelta 956, jolloin siellä sijaitsi linnoitus ja luostari. Sydänkeskiajan keskivaiheilla Lüneburg tunnettiin nimellä Luniburc. 1100-luvulla kaupunki laajeni Saksin herttuan Henrik III Leijonan alaisuudessa. 1200–1600-luvuilla kaupungin merkitys kasvoi laajan suolatuotannon myötä taloudellisesti ja kulttuurisesti. Lüneburg saikin kaupunginoikeudet vuonna 1247 ja oli Braunschweig-Lüneburgin herttuoiden asuinpaikka vuoteen 1371 saakka. Etenkin 1400-luvun loppupuolen ja 1500-luvun aikana kaupungin talous kasvoi, ja uusia kirkkoja, lukuisia asuintaloja ja kaupungintalo rakennettiin tänä aikana. Lüneburg olikin vahva hansakaupunki, kunnes sen taloudellinen menestys alkoi hiipua 1600-luvun alussa. Vaikka Lüneburgin hallitsijan valta oli kasvanut reformaation myötä, kaupungin sisäiset selkkaukset lisääntyivät. Kaupunki selvisi kolmikymmenvuotisesta sodasta melko vähin vahingoin. Lüneburg liitettiin Braunschweig-Lüneburgin vaaliruhtinaskuntaan vuonna 1705 ja tuli osaksi Preussia vuonna 1866. Kaupunki säilyi lähes vahingoittumattomana toisen maailmansodan ajan, ja siellä on säilynyt paljon vanhoja tiilirakennuksia.
Talous

Lüneburgin teollisuus tuottaa kemikaaleja, laitteita, ajoneuvoja, tekstiilejä ja elintarvikkeita. Kauppaa käydään myös metalleista ja kivihiilestä, suolaa louhittiin 900-luvulta vuoteen 1980 asti. Lüneburg on niin turismin kuin terveysmatkailun kohde, jossa sijaitsee suolalähteitä, mutakylpyjä ja museoita. Lüneburgin nummi vetää noin viisi miljoonaa turistien yöpymistä vuosittain.
Talous > Liikenne

Lüneburgista on junayhteydet Hampuriin ja Hannoveriin. Matka Hampuriin kestää noin 30 minuuttia ja Hannoveriin noin tunnin. Kaupungissa on 14 linja-autolinjaa. Lüneburgista on vesitieyhteydet Pohjanmerelle ja Itämerelle Elbe-Seitenkanalin kautta. Kaupungissa on tiheä pyörätieverkosto, ja Bundesautobahn 39 yhdistää sen lähellä Hampuria sijaitsevaan Seevetaliin. Tulevaisuudessa Bundesautobahn 39 tullaan jatkamaan Lüneburgista Wolfsburgiin asti.
Väestö

Vuoden 2018 arvioissa Lüneburgissa oli 75 351 asukasta. Kaupungin asukasluku on kasvussa: vuoden 2011 väestönlaskennassa asukkaita oli 69 905. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukkaista 85,6 prosenttia on syntynyt Saksassa, 6,4 % muualla Euroopassa ja 6,2 % Euroopan ulkopuolella. Noin 1,9 % synnyinmaa oli tuntematon.
Suurin osa Lüneburgin asukkaista kuuluu johonkin kristilliseen yhteisöön. Asukkaista 45,3 prosenttia kuuluu protestanttiseen kirkkoon, 10,9 % roomalaiskatoliseen kirkkoon, 0,8 % evankelisiin vapaakirkkoihin ja 0,7 % ortodoksiseen kirkkoon. Noin 2 prosenttia on osana jotakin muuta uskonnollista yhteisöä ja noin 40 prosenttia ei kuulu mihinkään uskonnolliseen yhteisöön.
Väestö > Koulutus

Kaupungissa sijaitsee vuonna 1946 perustettu Leuphana Lüneburgin yliopisto, jossa oli noin 9 900 opiskelijaa talvilukukaudella 2019.
Kulttuuri ja nähtävyydet

Koska Lüneburg säilyi lähes vahingoittumattomana toisesta maailmansodasta, siellä on säilynyt useita vanhoja goottilaistyylisiä tiilirakennuksia. Kaupungissa sijaitsee vanha kaupungintalo, 1200- ja 1300-luvuilla rakennettuja kirkkoja ja suolamuseo.
Ystävyyskaupungit

Lüneburgin ystävyyskaupunkeja ovat:
Clamart
Ivrea
Kulmbach
Köthen
Naruto
Sonkajärvi
Scunthorpe
Tartto
Viborg
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lüneburg Wikimedia Commonsissa
Kaupungin viralliset sivut
Giovanni

Giovanni (lausutaan "džovanni") on italialainen miehen etunimi, Johannes-nimen vastine.  Varsin yleinen on myös nimiyhdistelmä Giovanni Batista, joka viittaa Johannes Kastajaan.
Giovanni sukunimenä

Aria Giovanni (s. 1977), yhdysvaltalainen alastonmalli ja näyttelijä
Giovanni taiteilijanimenä

Giovanni, Giovanni Silva de Oliveira (s. 1972), brasilialainen jalkapalloilija
Veli Giovanni, oik. Hillari Johannes Viherjuuri  (1889–1949), suomalainen opettaja, toimittaja, kustannusjohtaja ja mainonnan lehtori
Kuvitteellisia Giovanneja

Don Giovanni, W. A. Mozartin samannimisen oopperan päähenkilö
Giovanni, Rakettiryhmän jäsen televisiosarjassa Pokémon
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giovanni Wikimedia Commonsissa
Harper’s Island

| Harper’s Island |
| --- | --- |
Tyyli:  jännitys, kauhu
Kestoaika:  42 minuuttia
Luoja(t):  Jeffrey Bell Ari Schlossberg Jon Turteltaub
Pääosissa:  Elaine Cassidy Christopher Gorham Katie Cassidy Jim Beaver
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   CBS  Nelonen
Jaksoja:  13
Ikäraja:  K-15 (TV), K-18 (dvd, tarkastamaton)
Aiheesta muualla
IMDb 
Harper’s Island on 13-osainen Ari Schlossbergin luoma yhdysvaltalainen kauhu- ja jännityssarja. Vancouverin edustalla sijaitsevalla Bowen Islandilla kuvatun sarjan ensiesitys CBS:llä oli keväällä 2009. Suomessa sarjaa esitti Nelonen 3. syyskuuta - 26. marraskuuta 2009. Sarjan juoni on sekoitus elokuvia Tiedän mitä teit viime kesänä, Verisempi viikonloppu ja Scream yhdistettynä kirjaan Eikä yksikään pelastunut. Näyttelijät saivat tietää roolihahmonsa kuolemasta vasta sinä päivänä, jona he saivat käsikirjoituksen käsiinsä. Ainoa näyttelijä, joka tiesi sopimuksensa pituuden, oli Richard Burgi.
Juoni

Henry Dunn ja Trish Wellington ovat sukulaistensa ja ystäviensä kanssa lähdössä viettämään pariskunnan häitä 60 kilometrin päässä Seattlesta sijaitsevalle Harper’s Island -lomasaarelle. Seitsemän vuotta aiemmin sarjamurhaaja John Wakefield on tappanut kuusi saaren asukasta, mukaan lukien sheriffi Charlie Millsin vaimon. Mills ampui Wakefieldin, joka on haudattu syrjäiseen hautaan saaren hautausmaan ulkopuolelle.
Vaimonsa kuoltua sheriffi Mills lähetti tyttärensä Abbyn asumaan mantereelle. He kohtaavat ensi kertaa murhien jälkeen Abbyn palatessa saarelle lapsuudenystävänsä Henryn hääseurueessa.
Joka jaksossa kuolee joku hääseurueen jäsen, ja usein joku muu saarella oleva.
Sivuhenkilöt

Lucy Daramour
”Suosittu” (5. uhri) (Näyttelijä: Sarah Smyth)
Lucy on Trishin morsiusneito, ja yksi Trishin lapsuudenkavereista. Heidän perheillään oli tapana viettää kesää yhdessä matkustaen. Vaikka Lucy on suositumpi kuin muut morsiusneidot, hän yrittää etsiä tietään maailmaan opiskelemalla lakia. Hänellä on myös koira, Gigi, joka on aina Lucylla mukana. Gigi ei kuole sarjan aikana, ja on näin yksi selviytyjistä. Lucylla on myös poikaystävä, Ryan.
Kuolema - Jaksossa 2, Lucy tippuu peitettyyn kuoppaan. John Wakefield kaataa hänen päälleen bensiiniä, ja sytyttää hänet tuleen. Lucy palaa elävältä.
Esiintymiset - Jaksot 1–2
Tappaja - John Wakefield
Beth Barrington
”Sinkkutyttö” (14. uhri) (Näyttelijä: Amber Borycki)
Beth on yksi Trishin morsiusneidoista ja hänen entinen kämppäkaverinsa. Beth on kaunis, energinen ja atleettinen. Vaikka hän ei kasvanut hemmoteltuna hänen lapsuuttaan, hän on tyytyväinen siihen. Beth haluaa löytää yhtä hyvän miehen kuin Henry miesystäväkseen. Hänellä ja Malcolmilla on nopea ystävyyssuhde jaksojen 6-7 välillä, kun Malcolm rauhoittaa traumatisoitunutta Bethiä Trishin isän kuoleman jälkeen.
Kuolema - Jaksossa 9, hääseurue lähtee etsimään Bethiä. Keittiössä, missä hänet viimeksi nähtiin, on paljon verta, ja se johtaa maanalaisten tunneleiden luo. Pitkän etsinnän jälkeen Danny löytää Bethin ruumiin, halkaistuna vyötäröstä alaspäin. Hänen yläkehonsa ja oikea kätensä näytettiin, mutta loppuosa vartalosta jäi kadoksiin.
Esiintymiset - Jaksot 1–9
Tappaja - John Wakefield
Rooleissa > Pääosissa

| Näyttelijä | Rooli |
| --- | --- |
Elaine Cassidy: Abby Mills, Henryn paras ystävä
Christopher Gorham: Henry Dunn, sulhanen.
Katie Cassidy: Patricia ”Trish” Wellington, morsian
Richard Burgi: Thomas Wellington, morsiamen isä
Dean Chekvala: J.D. Dunn, Henryn veli
Harry Hamlin: Marty Dunn, Henryn ja J.D.:n setä
Cameron Richardson: Chloe Carter, yksi morsiusneidoista
Adam Campbell: Cal Vandeusen, Chloen poikaystävä ja lääkäri
C. J. Thomason: Jimmy Mance, Abbyn entinen poikaystävä, paikallinen kalastaja
Jim Beaver: Sheriffi Charlie Mills, Abbyn isä
Matt Barr: Christopher ”Sully” Sullivan, bestman
Aiheesta muualla

Nelonen, Harper's Island (Arkistoitu – Internet Archive)
Harper's Island Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hotell Savoy

| Hotell Savoy |
| --- | --- |
 Hotelli vuonna 2012.
Sijainti:  Malmö, Ruotsi
Rakennustyyppi:  hotelli
Valmistumisvuosi:  1914
Suunnittelija:  Frans Ekelund
Tyylisuunta:  jugend
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hotell Savoy on Malmön keskustassa sijaitseva kaupungin ylellisimpiin lukeutuva hotelli. Wieniläistä jugendia edustava Frans Ekelundin suunnittelema rakennus valmistui parahiksi ennen Balttilaista näyttelyä vuonna 1914.
Hotelli esiintyy Beck-elokuvassa Polis, polis, potatismos.
Kuvia

Henry Kissinger poistumassa Savoyn takaovesta vuonna 1990.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hotell Savoy Wikimedia Commonsissa
Ayaz İshaki

| Ayaz İshaki> Гаяз Исхакый Ğayaz İsxaqi عیاض اسحاقی |
| --- | --- |
 Ayaz İshaki.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Muhammed Ayaz İshakî İdilli
Syntynyt: 22. helmikuuta (J: 10. helmikuuta) 1878  Yäwşirmä, Kazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 22. heinäkuuta 1954 (76 vuotta)  Ankara, Turkki
Lapset:  Saadet Çağatay (tytär)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Muhammed Ayaz İshaki (Möxəmmətğayaz Ğiləcetdin ulı İsxaqi / İsxaqov, tat. عیاض اسحاقی, Гаяз Исхакый, ven. Гаяз Исхаки / Исхаков, Gajaz Ishaki / Ishakov; 22. helmikuuta (J: 10. helmikuuta) 1878 Kazanin kuvernementti, Venäjän keisarikunta − 22. heinäkuuta 1954 Ankara, Turkki) oli tataarien kansallisen liikkeen johtavia henkilöitä 1900-luvun alussa. Hän toimi poliitikkona, kirjailijana, toimittajana ja vaikutti lopulta niin Turkissa kuin Suomessa paikallisen tataariyhteisön keskuudessa. Kirjailijana İshakin on kuvailtu merkittävyydeltään olevan tataarien Puškin ja Tolstoi. İshakin tunnetuimpia tarinoita on dystooppinen 200 yıldan soñ inqiraz ("Sukupuutto 200 vuodessa"), joka kuvaa tataarien katoamista kansana. Näytelmistä İshakin merkittävimpiin kuuluu tataarien pakkokasteeseen keskittyvä Zöləyxa, jota on esitetty myös suomentataarien keskuudessa. Vuonna 2005 siitä julkaistiin elokuvaversio.
İshaki oli vuoden 1918 lyhytaikaiseksi jääneen İdel-Ural -valtion ulkoministeri. Vaikka hän korosti, että Venäjä on "kansakuntien vankila", hän myös samalla aikaisemmissa teksteissään kehui venäläistä kulttuuria ja moitti omaansa. ("Kansa, jota uhkaa täydellinen sukupuutto, koska he eivät halua seurata edistystä-, venäläistä kulttuuria ja uudistaa vuosisatoja vanhoja tapojaan"). İshaki itse sai paljon vaikutteita venäläisiltä kirjailijoilta ja samaistui uskonnollisen uudistusiikkeen Džadidismin ajatuksiin. Tutkija Azat Ahunovin mukaan İshaki uskoi tataarikansakunnan edistymisen olevan mahdollista vain tiiviissä yhteistyössä venäläisen maailman-, ensisijaisesti sen valistetun osan kanssa. Asuessaan İstanbulissa İshaki oli aktiivisesti kirjeenvaihdossa Maksim Gorkin kanssa, joka halusi kääntää hänen töitään venäjäksi.
İshakin tytär oli Turkissa tunnettu kielitieteilijä Saadet Çağatay. (1907–1989).
İshaki Suomessa

Ayaz İshaki vieraili 1930-luvulla useita kertoja Tampereella. Vuoden 1937 helmikuussa, Tampereen Turkkilainen Yhdistys järjesti kolme erillistä tapahtumaa missä Ishaki oli paikalla. Ensimmäinen oli kolme tuntia kestänyt kansalaiskonfressi, jonka avasi Gibadulla Murtasin. Puheessaan hän toivotti vieraan tervettulleeksi sekä ilmaisi yhteisön olevan iloinen İshakin tervehtymisen vuoksi. İshaki oli aikaisemmin Kaukoidän matkallaan sairastunut, jonka takia tataariyhteisö oli ollut huolissaan. Puheenavauksen jälkeen, kunniavieras puhui Kaukoidässä olevien heimonveljesten elämästä, varsinkin Japanissa ja Mantšuriassa asuvien ja kehotti yleisöään yhteistyöhön heidän kanssaan. Lopuksi Murtasin vielä kiitti İshakia ja toivotti hyvää terveyttä ja pitkää ikää.
Seuraava helmikuussa järjestetty tilaisuus oli teatteriesitys Tampereen Teatterissa. Näytelmä oli jo muutama vuosi aikaisemmin esitetty İshakin Zöleyha, ja sen ohjasi edellä mainittu Murtasin. Tilaisuuteen kutsuttiin tataareja muualtakin Suomesta ja osallistujamäärä oli kokonaisuudessaan yli 200 henkeä. Tilaisuuden avasi puheenjohtaja Ymär Sali, jonka jälkeen yhteisön nuorista koostettu orkesteri soitti kansanmusiikkia ja Tampereen turkkilaisen äidinkielenkoulun oppilaat lauloivat ja lausuivat runoja. Näiden jälkeen esitettiin illan näytelmä, jonka päärooleissa olivat Hadiçe Hudaibirdi, Aisa Hakimcan sekä Letfulla Baibulat. Onnistuneen esityksen päätteeksi İshaki esitti kiitoksensa ohjaajalle sekä näyttelijöille, jotka hänen mielestään oli osuvasti valittuja. Tämän jälkeen yleisö nousi seisomaan, huutaen kolmeen kertaan Yeşe! (Eläköön!). İshaki nousi vielä uudelleen lavalle ja piti vahvasti yhteisön mieleenpainuneen puheen.
Kolmas tilaisuus oli VPK:n juhlasalissa järjestetty 40-vuotiskirjailijajuhla İshakin kunniaksi. Juhlasalin seinustoja koristelivat Suomen- sekä Idel-Uralin liput. Monet tilaisuudessa puhuneet painottivat Ishakin merkittävää roolia "turkkilais-tataarinkielisen" kirjallisuuden kehittäjänä sekä poliittisesti rohkeana sanomalehtimiehenä. Juhlan päätteeksi, liikuttunut İshaki kiitti kaikkia juhliin osallistuneita ja toivotti yhteisölle suurta menestystä ja onnea.
Perintö

Neuvostoliitossa vuoden 1926 jälkeen, İshakin nimi hävitettiin tataari -kirjallisuuden ja kulttuurin historiasta. Hänet mainittiin vain silloin kun häntä mustamaalattiin Neuvostoliiton vihollisena. Vasta 1988, Nurullin -nimisen henkilön kirjoittamassa artikkelissa, lehdessä Vechernyaya Kazan, Ishaki mainittiin muuhun sävyyn. Sen jälkeen, lehdet kuten Kazan utlarï, Miras, ja Tatarstan, ovat kirjoittaneet monia artikkeleja hänestä ja myös uudelleen painaneet joitain hänen töitään. Vuonna 1991, muutamat Tatarstanilaiset kirjailijat loivat kirjallisuuspalkinnon Ishakin kunniaksi. Ensimmäinen kirjailija joka sai sen oli Rabit Batulla, jonka työt "omaavat İshakin toivot Volgan muslimikansojen tulevaisuudesta". Vahitovskin alueella Kazanissa on Ishakin mukaan nimetty katu. Yusuf Akçura kuvaili İshakin olleen "tulinen kansantaistelija, sen ihanteiden puhtain ja epäitsekkäin puolustaja".
İshakin näytelmästä Zöläyxa (ven. Зулейха, Zuleiha) tehtiin elokuvaversio vuonna 2005. Ohjaajana toimi Ramil Tuhvatullin. (Töxfätullin).
Joitain teoksia > Näytelmäkirjallisuus

Aldım, birdem
Canbayeviç
Zöläyxa
Dulqın eçendä
Joitain teoksia > Fiktio

İke yöz yıldan soñ inqiraz
Täğällemdä säğädät
Joitain teoksia > Sanomalehdet

Tañ yoldızı
Tawış
Süz
Bezneñ il
Mayaq
Süz
Yaña Milli Yul
Milli bayraq
Aiheesta muualla

tutkija Azat Ahunovin artikkeli Ishakista (venäjäksi)
Ayaz Ishakin nauhoitettua puhetta
Möxəmmətğayaz Ğiləcetdin ulı İsxaqi (Nimen lausunta tataariksi, Bulat Şəymi).
Ayaz İshaki, Said Şamil ja Osman Kocaoğlu Varsovassa vuonna 1938.
İshakin Zöleyha Tampereella 1932.  Kuvassa alkaen eturivistä Ismail Neuman, Fatih Hudaibirdi, Letfulla Baibulat, Hadiçe Hudaibirdi, Fatima Wafin, Geüher Tuganay, Bibican Hudaibirdi, Aisa Hakimcan, Ymär Sali, Minhacetdin Bedretdin, Abbas Bedretdin, Gibadulla Murtasin, Hasan Samaletdin, Enver Samaletdin, Abdullah Samaletdin.
Jake Neighbours

| Jake Neighbours |
| --- | --- |
 Jake Neighbours vuonna 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 2002 (ikä 22) Calgary, Alberta
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  91 kg
Seura
Seura (P):  St. Louis Blues
Nyk. seura:  Edmonton Oil Kings (WHL)
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2021–
NHL-varaus:  26. varaus, 2020 St. Louis Blues
Jake Neighbours (s. 29. maaliskuuta 2002, Calgary, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Neighbours edustaa WHL-seura Edmonton Oil Kingsiä. NHL-seura St. Louis Blues varasi vasempana laitahyökkääjänä pelaavan Neighboursin vuoden 2020 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella 26. varausvuorolla. Hän on pelannut Bluesissa 135 NHL-runkosarjaottelua. Näissä hän on tehnyt 53 tehopistettä. Tilastot päivitetty 22. lokakuuta 2024. Lokakuussa 2024 Neighbours solmi Bluesin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 7,5 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
GOD TV

| GOD TV |
| --- | --- |

Perustettu:  1995
Puheenjohtaja:  Rory Alec
Avainhenkilöt:  Rory ja Wendy Alec (perustajat)
Kotipaikka:   Washington DC  Jerusalem
Toiminta-alue:   Suomi, TV7  Israel, koko maailma  Yhdysvallat  Englanti  Intia Kapkaupunki  Australia
Toimiala:  viestintä
Kotisivu:  god.tv
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
GOD TV (alun perin Christian Channel Europe) on maailmanlaajuinen kristillinen tv-kanava. Sen perustivat Rory ja Wendy Alec Englannissa tammikuussa 1995. Tammikuussa 2002 lähetykset siirrettiin Israeliin, jolloin näkyvyysalueen arvioitiin olevan 15 satelliitin avulla 80 % maapallosta. Israelista se lähettää kuutta kanavaansa eri puolille maailmaa ympäri vuorokauden: GOD TV USA; the GOD Channel UK; GOD Europe; the GOD Channel, Africa; the GOD Channel, Asia; and the GOD Channel, Australasia.
GOD TV:n pääkonttori on Washingtonissa ja maailmanlaajuisen ohjelmiston lähetyskeskus on Jerusalemin keskustassa. Kanavalla on studioita myös Englannissa, Yhdysvalloissa ja Israelissa. Toimistoja yhtiöllä on Englannissa, Saksassa, Tanskassa, Etelä-Afrikassa, Intiassa, Hongkongissa, Floridassa ja Norjassa. Vuonna 2007 yhtiön vuosibudjetti oli 20 miljoonaa puntaa, josta 68 % tuli lahjoituksina ja 19 % sponsoroituna ohjelma-aikana. Sen on sanottu olevan kolmanneksi suurin kristillinen TV-yhtiö Trinity Broadcasting Networkin ja texasilaisen Daystar Television Networkin jälkeen.
GOD TV:n vakituisia sisällöntuottajia ovat muun muassa Mike Bickle, Reinhard Bonnke, Benny Hinn,  T. D. Jakes, Joyce Meyer, Nathan Morris, Hillsong-seurakunta, Brian Houston, David Pawson ja Andrew Wommack. Suomessa GOD TV näkyy Internetin lisäksi neljän satelliitin kautta maksuttomana kanavana.. Suomalainen Taivas TV7 on esittänyt aikaisemmin GOD TV:n ohjelmia.
Kanavaa on kritisoitu menestysteologiasta (Prosperity Gospel). The Daily Telegraph -lehdessä James Hall kirjoitti kriittisen artikkelin kanavasta otsikolla "Halo to Christian Profits".
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Ian Astbury

Ian Astbury.
Ian Robert Astbury (s. 14. toukokuuta 1962) on brittiläinen muusikko. Hänet tunnetaan The Cult -yhtyeen pitkäaikaisena laulajana.
Ura

Ian Astbury syntyi 14. toukokuuta 1962 Merseysidessa Englannissa. Uraansa tekevän merivoimien upseerin poika vietti liikkuvaa lapsuutta ja asettui lopulta Yorkshiren alueelle vuonna 1981. Siellä Astbury perusti goth rock -yhtyeen nimeltä Southern Death Cult, joka kokoonpanomuutosten ja nimen lyhentämisen myötä muuttui yksinkertaisesti The Cultiksi vuonna 1984.
Yhtyeessä oli myös kitaristi Billy Duffy, ja bändin tumman psykedeelinen hard rock -tyyli sai suosiota sekä kotimaassa että ulkomailla.  Vuoden 1987 Electric tarjosi hittikappaleen ”Love Removal Machine”, jonka myötä albumi nousi Yhdysvaltojen Top 40 -listalle. Vuoden 1989 Sonic Temple oli The Cultin kaupallinen huipentuma. Sillä oli hitti ”Fire Woman”, mutta myöhemmät albumit, kuten vuoden 1991 Ceremony, eivät onnistuneet saavuttamaan samanlaista menestystä, ja yhtye meni tauolle vuonna1995.
Astbury palasi pian musiikin pariin Holy Barbarians -yhtyeessä julkaisten Cream-albumin vuonna 1996. Holy Barbarians jäi kuitenkin lyhytikäiseksi, ja vuonna 1999 Astbury yhdisti voimansa Duffyn kanssa uudestaan lähteäkseen kiertueelle The Cult -nimen alla; samana vuonna hän julkaisi sooloalbuminsa Natural Born Guerilla.
2000-luvulla hän on laulanut myös The Doorsin uudessa kokoonpanossa. 28. elokuuta 2010 hän julkaisi Boris-yhtyeen kanssa BXI-EP:n. Hän julkaisi myös Spirit\Light\Speed -sooloalbumin vuonna 2000.
1 2 3  Ankeny, Jason: Ian Astbury Biography All Music. Viitattu 18.10.2024.
Billy Duffy

Billy Duffy vuonna 2018.
William Henry ”Billy” Duffy (s. 12. toukokuuta 1961) on brittiläinen kitaristi. Hän on tullut tunnetuksi työstään The Cult -yhtyeessä. Sen ohella hän on soittanut myös vuonna 2006 perustetussa Circus Diablossa.
Ura

Vuonna 1977 Duffy oli punk-bändissä nimeltä The Nosebleeds yhdessä tulevan The Smiths -yhtyeen johtohahmon Morrisseyn kanssa. The Nosebleeds jäi lyhytikäiseksi: se hajosi muutaman keikan jälkeen. Tämän jälkeen Duffy siirtyi Slaughter and the Dogsin kautta Theatre of Hateen vuonna 1981 ja julkaisi albumin nimeltä He Who Dares Wins. Vuonna 1982 Theatre of Hate hajosi ja vuotta myöhemmin Duffy tapasi laulaja Ian Astburyn.
Heidän Death Cult -yhtyeensä nimi lyhennettiin The Cultiksi vuonna 1984. Vaikka Duffyn työskentely The Cultin kahdella ensimmäisellä albumilla, Dreamtime ja Love, leikitteli goottityylillä ja 60-luvun psykedelialla, hän antoi rakkautensa AC/DC:tä ja Led Zeppeliniä kohtaan loistaa läpi Electric- ja Sonic Temple -albumeilla.
The Cultin hajottua vuonna 1995 Duffy oli lyhyen aikaa mukana Vent 414 -yhtyeessä ja teki yhteistyötä The Alarmin entisen laulajan Mike Petersin kanssa Colorsound-projektissa julkaisten yhden albumin. Vuonna 2000 Duffy ja Astbury herättivät The Cultin uudelleen henkiin.
1 2 3  Sutton, Michael: Billy Duffy Biography All Music. Viitattu 18.10.2024.
Tapio Niemelä

Hullujussin Tapio Niemelä (oikealla) ja Heimo Holopainen vuonna 1973.
Tapio "Tapsa" Niemelä on keuruulaissyntyinen muusikko. Hänen instrumenttejaan ovat laulun lisäksi piano, sähköurut ja muut kosketinsoittimet sekä huuliharppu. Hän tuli tunnetuksi Arto Sotavallan yhtyeessä 1972 ja Hullujussi -yhtyeessä 1973. Bluesoundsin ja Kapteeni Nemon viitoittama ura jatkuu yhä muusikkona ja trubaduurina.
Uraa > Arto Sotavallan yhtyeet Häkäpönttö ja Hullujussi

Tapio Niemelä esiintyi Arto Sotavallan yhtyeessä vuosina 1972–1973. Vuonna 1972 kiertueen nimeksi tuli Täyttä häkää ja yhtyeenkin nimi vaihtui Häkäpöntöksi. Siinä soittivat Eeki Mantere, Heimo Holopainen, Tapio Niemelä ja Hessu Salmijärvi. Yksi vuoden 1972 huippuhetkistä oli Deep Purplen konsertti Helsingin jäähallissa, missä Arto Sotavalta yhtyeineen oli lämppärinä.
Kesällä heinäkuussa 1973 Arto Sotavallan ja Häkäpöntön kiertueella Nilsiän Tahkovuoressa syntyi sitten hahmo nimeltä Viktor Kalborrek. Elokuussa 1973 Mantere, Holopainen ja Niemelä päättivät lähteä omille teilleen ja perustivat Hullujussi-yhtyeen. Kesäkiertueen 1973 viimeiset keikat hoidettiin kuitenkin vielä yhteistyössä nimellä Arto Sotavalta & Hullujussi.
Uraa > Hullujussin Bulvania

Niemelä oli Hullujussi -yhtyeen jäsen vuosina 1973–1976. Levyjä Hullujussi ja Bulvania myytiin yhteensä 130 000 kappaletta. Yhtye oli vakioesiintyjä "Merirosvoradio"-ohjelmassa ja tuli sitä kautta tutuksi yhtenäiskulttuurissa elävässä Kekkosen ajan Suomessa. Maaliskuun lopussa 1975 Hullujussilla oli viikon kiertue Ruotsissa ja single Rope ja Kake / Hyvää yötä sanoi mummo äänitettiin huhtikuun 1. päivänä 1975 legendaarisella Marcus Music -studiolla.
Viimeisen keikkansa Hullujussi teki Virtasalmella 18. syyskuuta 1976 miehistövaihdosten jälkeen. Syksyllä 1975 äänitetty LP "Olympia" myi enää vain 3 000 kappaletta.
Suosio alkoi kuitenkin jo hiipua ja keväällä 1976 Fonselius ja Niemelä lähtivät yhtyeestä ja liittyivät yhtyeeseen "Maahinen", josta syntyi yhtye nimeltä Next, joka keikkaili 1976–77 ja mm. esiintyi TV2:n Iltatähti ohjelmassa ja teki singlen "Please, Mr. Thief"/"The Road", mitä ei koskaan julkaistu.
Kokoelma-CD-levyinä ovat ilmestyneet Harva meistä on rautaa (1990, 5 bonusbiisiä), Tyttö lilla nakkikioskilla (1995, Fazerin 20 Suosikkia) ja Bingo Bulvania (2003).
Vuonna 2003 Hullujussi teki 30-vuotisjuhlakiertueen. CD-levyt Hullujussi, Bulvania ja Olympia ilmestyivät helmikuussa 2004.
Uraa > Iskelmäyhtyeuraa ja yhtyeitä

Niemelä on toiminut freelancer –muusikkona mm. Kari Tapion, Seppo Närhen ja Einin taustabändeissä vuodesta 1976 alkaen. Ura jatkuu yhä.
Niemelä levytti vuonna 1979 Johnny Savage and the Riders -yhtyeen kanssa LP-levyn “Night Bar Boogie”.