stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikan pimeät vuosisadat
Historia

Pimeät vuosisadat sekä niitä välittömästi edeltäneet ja seuranneet ajat voidaan jakaa kausiin seuraavasti:
| Ajoitus (noin) | Kausi | Kausi | Pimeiden vuosisatojen ajoitus | Pimeiden vuosisatojen ajoitus | Pimeiden vuosisatojen ajoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
–1100 eaa.: Mykeneläinen
| 1100–1050 eaa. | Submykeneläinen (alimykeneläinen) | Submykeneläinen (alimykeneläinen) | Pimeät vuosisadat (varsinaiset) | Pimeät vuosisadat (laajemmissa ajoituksissa) | Pimeät vuosisadat (laajimmissa ajoituksissa) |
| 1050–950 eaa. | EPG tai PG I | Varhainen protogeometrinen | Pimeät vuosisadat (varsinaiset) | Pimeät vuosisadat (laajemmissa ajoituksissa) | Pimeät vuosisadat (laajimmissa ajoituksissa) |
| 1050–950 eaa. | MPG tai PG II | Keskinen protogeometrinen | Pimeät vuosisadat (varsinaiset) | Pimeät vuosisadat (laajemmissa ajoituksissa) | Pimeät vuosisadat (laajimmissa ajoituksissa) |
| 950–900 eaa. | LPG tai PG III | Myöhäinen protogeometrinen | Pimeät vuosisadat (varsinaiset) | Pimeät vuosisadat (laajemmissa ajoituksissa) | Pimeät vuosisadat (laajimmissa ajoituksissa) |
| 900–850 eaa. | EG | Varhaisgeometrinen |  | Pimeät vuosisadat (laajemmissa ajoituksissa) | Pimeät vuosisadat (laajimmissa ajoituksissa) |
| 850–800 eaa. | MG I | Keskigeometrinen I |  | Pimeät vuosisadat (laajemmissa ajoituksissa) | Pimeät vuosisadat (laajimmissa ajoituksissa) |
| 800–760 eaa. | MG II | Keskigeometrinen II |  |  | Pimeät vuosisadat (laajimmissa ajoituksissa) |
| 760–700 eaa. | LG | Myöhäisgeometrinen | Myöhäisgeometrinen | Myöhäisgeometrinen | Myöhäisgeometrinen |
Historia > Ennen pimeää kautta

Sotilaseliitin johtama mykeneläinen kulttuuri nousi noin 1500 eaa. hallitsemaan Kreikan mannerta. Lopulta se valtasi myös minolaisen kulttuurin alueet Kreetalla noin 1400 eaa. Mykeneläisen kulttuurin kukoistuskautta oli noin aika 1400–1200 eaa. Suuria palatseja syntyi muun muassa Mykeneen, Tirynsiin, Ateenaan ja Thebaan. Pronssikautista mykeneläistä yhteisöä hallitsivat vahvat sotapäälliköt. Levottomat ajat alkoivat 1200-luvulla eaa., jolloin monia mykeneläisiä kaupunkeja linnoitettiin jykevin muurein. Näitä olivat muun muassa Mykene, Tiryns ja Ateena sekä Mideia ja Gla. Korintin kannaksen poikki rakennettiin suojamuuri. Kuitenkaan esimerkiksi Peloponnesoksen Pylosta ja Menelaionia ei linnoitettu..
Rauta tunnettiin kreikkalaisen kulttuuripiirin alueella jo pronssikaudella ainakin 1300 eaa., mutta merkittävästi se yleistyi välillä 1100–900 eaa., varsinaisen rautakauden alussa. Makedoniassa sijaitsevan Ássiroksen kaivausten mukaan rauta ilmestyi laajempaan käyttöön noin 1070 eaa.
Historia > Mykeneläisen kulttuurin tuho, pimeän kauden alku

Noin 1200–1100 eaa. mykeneläisen kulttuurin suuret keskukset luhistuivat asteittain yksi toisensa jälkeen, ja ne hylättiin. Palatsikeskuksista hallittu yhteiskunta romahti, kuninkaat menettivät valtansa ja kaukokauppa taantui. Väestö väheni ehkä nälänhädän, tautien ja/tai poismuuton takia. Jäljelle jäi vain paimentolaisia, kun monet kylätkin hylättiin. Yhteiskunta muodostui pienistä paikallisista heimoryhmittymistä. Sivistyksen merkki, kirjoitettu kieli, katosi.
Syynä mykeneläisen Kreikan kaupunkikulttuurin hajoamiseen lienee ollut kaupunkien väliset keskinäiset sodat, sisäiset levottomuudet ja monien vieraiden valloittajien saapuminen maahan. Näitä olivat indoeurooppalaiset merikansat sekä doorilaiset. Yksi mahdollinen syy on myös kuivuudesta johtuneet katovuodet.
Jokin vihollinen ryösti ja tuhosi Mykenen ja monia muita keskuksia noin 1200 eaa., jonka jälkeen Mykene elpyi vielä joksikin aikaa ja tuhoutui noin 1050 eaa. Linnoitukset tuhoutuivat noin 1250–1200 eaa. joko hyökkäyksiin tai maanjäristykseen. Samoihin aikoihin Pylos vaikuttaa sieltä säilyneiden lineaari-B-kirjoitusten perusteella valmistautuneen hyökkäykseen mereltä päin, todennäköisesti merikansojen toimesta, ja tällaiseen hyökkäykseen se todennäköisesti myös tuhoutui. Lineaari-B-kirjoitus hävisi käytöstä monin paikoin noin 1200 eaa.
Lakonia oli mykeneläisen pronssikauden lopulla tiheästi asuttu mutta autioitui pariksi vuosisadaksi noin 1150 eaa. Etelä- ja Länsi-Peloponnesoksen Lakonia ja Messenia tuhoutuivat pahemmin kuin Attika ja Euboia, joista myöhempi Kreikan kulttuuri nousi. Mykene tuhoutui lopullisesti noin 1050 eaa.
Historia > Doorilaisten saapuminen

Kreikan perimätiedossa on joitain viitteitä mykeneläisestä ajasta. Vaikka perimätietoon pohjautuva tarusto on monesti epäluotettavaa ja monitulkintaista, monet uskovat sen säilyttäneen asiallista tietoa Kreikan historiasta. Kreikan tarusto kertoo länsikreikkalaisen doorilaisheimon hyökkäyksistä. Näitä pidetään Kreikan tarustossa Herakleen jälkeläisinä. Doorilaiset saapuivat Korintinlahden yli Peloponnesokselle luoteesta noin 1104 eaa. ja hävittivät Pyloksen, Mykenen ja Tirynsin. Tarujen mukaan Agamemnonin poika Orestes pakeni Arkadiaan. Doorilaisten ryöstöretket tuhosivat mykeneläisten linnaherrojen kaupunkivaltiot ja köyhdyttivät maan. Hallitsijaylimystö pakeni ja/tai surmattiin. Muun muassa Mykene, Pylos, Theba, Troija ja Kreetan Knossos romahtivat jo noin 1200 eaa.
Valta siirtyi nyt aiemmilta palatsien kuninkailta, (w)anaks, paikallisille heimopäälliköille, basileus. Välimerellä liikkuvat merirosvot saattoivat katkaista kaukokaupan. Ennen kaupunkivaltioiden romahdusta oli katovuosia. Doorilaiset olivat joko linnanherroja vastaan kapinoinut kreikkalainen ryhmä, tai sitten he saapuivat muualta maahan ennen asettumista keskiseen ja eteläiseen Kreikkaan. Doorilaiset lienevät lähteneet liikkeelle pohjoisempaa Balkanin niemimaalta ja saapuneen monen sukupolven aikana etelämmäksi.
Aivan kaikki mykeneläiskaupungit eivät tuhoutuneet. Doorilaiset eivät onnistuneet valtaamaan esimerkiksi Attikaa. Ateenan Akropolis lienee säilynyt doorilaisvalloituksessa ehjänä, samoin kuin Thessalian Iolkos. Myös Tirynsin seuduille jäi asutusta. Perimätiedon mukaan Pyloksesta pakenivat Nestorin kuningassuvun viimeiset jälkeläiset Ateenaan. Mykenen tuhon aikoihin rauta saapui Kreikkaan.
Doorilaiset perustivat Spartan noin 950 eaa. Joillain seuduilla uudet valloittajat sulautuivat alkuperäisiin asukkaisiin, toisilla seuduilla, kuten Spartassa, he erottuivat omaksi hallitsevaksi soturikastikseen. Ihmiset asuivat pienemmissä yhteisöissä, kansainvälinen kauppa oli lakannut, eikä muualta tullut kulttuurivaikutteita. Kreikassa saattoi olla nälänhätää. Monet Kreikan alkuperäiset asukkaat siirtyivät saarille, jonne doorilaiset saapuivat heidän perässään. Doorilaisten saavuttua pimeät vuosisadat olivat luultavasti rauhallisempaa aikaa.
Doorilaisten lisäksi maata hävittivät merikansat, jotka olivat merirosvousta Välimerellä harrastavia heimoja. He saattoivat vallata Kreikan joksikin aikaa. Monet historiantutkijat epäilevät koko doorilaisvalloitusta, koska siitä ei ole säilynyt selviä arkeologian keinoin havaittavia jälkiä. Toisaalta merikansat saattoivat olla ainakin osittain doorilaisia. Mykenen romahtamista on selitetty myös sisäisillä syillä. Kreikan mantereella oli sisäisiä sotia, mahdollisesti kaupunkien sisäisiä kapinoita. Sotia käytiin jalkaväen, ei sotavaunujen avulla. Doorilaisvalloitus saattoikin olla vain yksi Mykenen romahtamisen syy.
Historia > Kreikkalaisten heimojen levittäytyminen

Ihmisiä siirtyi noin 1200 eaa. alkaen harvaan asutuille seuduille, Luoteis-Peloponnesokseen ja idempänä Attikaan, Euboialle ja Kykladien saarille. Kreetalla kreikkalainen väestö levittäytyi luultavasti sotien aikaisemman kansan alueelle. Mykeneläistä väestöä muutti Tarsokseen Etelä-Anatoliaan, Kyprokselle ja Länsi-Anatoliaan. Kreetalla säilyi vuorilla muun muassa luolissa vanhaa pronssikautista perinnettä noin 1100-luvulla eaa.
Kreikan heimot jakautuivat doorilaisvalloituksen takia itäisen ja läntisen Kreikan kansoihin. Itäkreikkalaiset, kuten arkadia-kyproslaiset, aiolialaiset ja joonialais-attikalaiset olivat mykeneläisten perillisiä, ja Länsi-Kreikan doorilaiset maahanmuuttajia. Luultavasti doorilaiset tulivat pohjoisesta ja asettuivat ensin Peloponnesokselle Lakoniaan, Argoliihin ja myös Messeniaan. Heitä siirtyi myös Fokikseen ja Luoteis-Kreikan Korkyraan ja Leukakseen. Sitten doorilaiset valtasivat Kytheran, Meloksen, Kreetan, Theran, Kosin, Karpathoksen ja Rhodoksen sekä lounaisen Vähän-Aasian. Kreikan heimot asuttivat pimeinä vuosisatoina Vähän-Aasian rannikon. Mykeneläinen kreikka säilyi Arkadian vuorilla.
Boiotian ja Thessalian aiolialaisia muutti Vähän-Aasian rannikon pohjoisosiin Aiolikseen ja Lesbokselle. Euboian ja Attikan joonialaisia muutti etelämmäs ja monille Kykladien saarille, ja doorilaisia lounaiselle Länsi-Turkin rannikolle sekä Kreetaan ja eteläisille Kykladeille. Joonialaisia Kykladien saaria olivat muiden muassa Andros, Paros, Naksos, Ikaria ja Khios. Peloponnesoksen arkadialaisia vaelsi Kyprokselle. Muun muassa Lemnoksella asui vielä pelasgeja, joilla oli oma uskontonsa. Heitä siirtyi muun muassa etruskeiksi Italiaan. Kyproksella asui pelasgeja ja foinikialaisia.
Historia > Kauden päättyminen

Pimeinä vuosisatoina alkoi orastaa uusi, antiikin Kreikkaa ounasteleva kulttuuri, joka tunnetaan keramiikkansa mukaan geometrisena kautena. Sen varhaisin vaihe, protogeometrinen kausi ja keramiikka, sai alkunsa noin 1050 eaa. Ateenassa ja Euboialla, jotka olivat selvinneet doorilaisvalloitusten ajasta vähemmin vaurioin. Protogeometrinen kulttuuri kehittyi ajan myötä geometrisen kauden kulttuuriksi. Joskus pimeiden vuosisatojen loppu sijoitetaan protogeometrisen kauden vaihtumiseen varsinaiseksi geometriseksi kaudeksi noin 900 eaa.
Geometrinen kausi merkitsi suuria muutoksia yhteiskunnassa. Kauteen ajoittuu uusien kauppaa käyvien kaupunkivaltioiden, poliksien, synty noin 1000–800 eaa. Poliksien syntyä edelsi ja siihen liittyi asteittainen aiempien sotapäälliköiden, basileusten vallan pieneneminen. Heidän tilalleen nousivat rikkaat maanomistajat ja moneen kaupunkivaltioon syntyi tasavalta, joiden hallintoa johtivat hallitsevat klaanit. Lisääntynyt kauppa vaurastutti väestön ylempiä ja keskimmäisiä kerroksia.
Varhaisimmat kaupunkivaltiot syntyivät Vähän-Aasian länsirannikolle joonialaisten ja aiolilaisten piiriin. Samoihin aikoihin Kreikan manneralue oli vielä epäjärjestyksessä, mutta alkoi sekin vaiheittain elpyä. Noin 900-luvulla eaa. Kreetalle syntyivät ensimmäiset kaupunkivaltiot, kuten Dreros, ja Kreikan mantereelle muun muassa Ateena, Argos, Korintti ja Sparta. Smyrnaan rakennettiin suojavalli jo 850 eaa. Joskus pimeän kauden loppu ajoitetaan noin vuoteen 800 eaa. Lopullisesti pimeät vuosisadat päättyivät viimeistään kreikkalaisen aakkoskirjoituksen syntyyn noin 750 eaa. Geometrinen kausi jatkui vielä tämän jälkeenkin noin vuoteen 725/700 eaa., ja paikoin geometrista keramiikkaa valmistettiin myöhemminkin.
Pimeän kauden päättymistä seurasi antiikin Kreikan kulttuurin nousu ja sen ensimmäinen kausi, Kreikan arkaainen kausi (noin 725/700 eaa. alkaen). Taidehistoriassa geometrista kautta seurasi orientalisoiva kausi (noin 725/700–600 eaa.).
Kulttuuri

Pimeään kauteen liittyvät subminolainen ja submykeneläinen keramiikka (noin 1100–1050/1000 eaa.), sekä varhaisrautakautinen protogeometrinen keramiikka (noin 1050–900 eaa.) ja ainakin varhaisvaiheen geometrinen keramiikka. Hautoihin pantiin runsaasti esineitä. Merirosvot ryöstelivät rannikkoa, ja yhdyskunnat taistelivat keskenään pelloista, laitumista jne. Maaseutuasutukset olivat omavaraisia ja kauppaa vähän. Pimeinä vuosisatoina maassa oli monia aristokraattisia perheklaaneja, jotka taistelivat keskenään.
Arkeologiassa aika tunnistetaan ennen kaikkea (proto)geometrisesta keramiikasta, jonka saviastiat on kuvioitu yksinkertaisin kuvioin. Mykeneläisen kulttuurin piirteet hävisivät keramiikasta noin 1050 eaa. mennessä. Uusi geometrinen keramiikka tuli käyttöön asteittain ja sitä valmistettiin vielä pimeiden vuosisatojen jälkeenkin aina noin 700 eaa. saakka. Rauta tuli käyttöön noin 1050 eaa. ja oli hyvin yleistä viimeistään 900 eaa. mennessä. Ratsuväki korvasi sotavaunut. Sankarikulttiin liittyvää polttohautausta alettiin harrastaa, uusia vaatetyylejä ilmeni. Kreikka jakautui joonialaiseen, aiolialaiseen ja doorilaiseen murrealueeseen. Mykeneläisen johtajan (w)anaksin paikalla oli nyt basileus, joka johti ylimystöä. Ylimystön valta perustui maa-alueiden hankintaan muun muassa sotilaiden avulla ja myös taloudelliseen omistukseen.
Manner-Kreikassa merkittäviä kauden löytöpaikkoja ovat muun muassa Nikhoria, joka oli pieni kyläryhmä aiemman mykeneläisaikaisen keskuksen tilalla, sekä Lefkantín (Lefkandi) haudat. Kreetalla merkittävä on muun muassa Karfín subminolainen asutus.
Submykeneläinen astia Skýrokselta, 1000-luku eaa.
Protogeometrinen lekythos, 1000–900-luku eaa.
Protogeometrinen amfora, Attika, n. 975–950 eaa.
Protogeometrinen amfora, Euboia, 900-luku eaa.
Protogeometrinen kaksois-oinokhoe, 900-luku.
Protogeometrinen linnunmuotoinen vaasi, 900-luku eaa.
Karfín subminolaisen kauden asutus Kreetalla toimi mahdollisesti minolaisten asutuksena doorilaisvalloitusten aikaan.
Terrakotasta tehdyt saappaat naisen haudasta, n. 900 eaa.
Renko

| Renko> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Hämeenlinna |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°53′35″N, 024°17′00″E
Lääni:  Etelä-Suomen lääni
Maakunta:  Kanta-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Hämeenlinnan seutukunta
Kihlakunta:  Hämeenlinnan kihlakunta
Kuntanumero:  692
Hallinnollinen keskus:  Rengon kirkonkylä
Perustettu:  1877
Kuntaliitokset:  Hämeenlinnan mlk (1948, osa),   Vanaja (1967, osa)
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Hauho Hämeenlinna Kalvola Lammi Tuulos Renko
– syntynyt kunta:  Hämeenlinna
Pinta-ala:  290,85 km²  (1.1.2008)
– maa:  278,53 km²
– sisävesi:  12,32 km²
Väkiluku:  2 365   (31.12.2008)
– väestötiheys:  8,49 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  18,2 %
– 15–64-v.:  62,8 %
– yli 64-v.:  19,0 %
Renko (ruots. Rengo) on entinen Suomen kunta, joka liittyi vuonna 2009 tehdyssä Hämeenlinnan seudun kuntaliitoksessa osaksi Hämeenlinnan kaupunkia. Ennen lakkauttamistaan Renko sijaitsi Kanta-Hämeen maakunnassa ja Etelä-Suomen läänissä. Sen naapurikunnat olivat Hattula, Hämeenlinna, Janakkala, Loppi ja Tammela.
Kunnassa asui ennen lakkauttamista 2 365 asukasta, ja sen pinta-ala oli 290,85 km², josta 12,32 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 8,49 asukasta/km².
Rengon halki kulkee valtatie 10, ja lisäksi kantatie 54 kulkee entisen kunnan lounaiskulman poikki. Hämeenlinnan keskustaan on Rengosta matkaa noin 15 kilometriä. Lähimmät rautatieasemat sijaitsevat Riihimäki–Tampere-radalla Hämeenlinnassa ja Turengissa.
Vaakuna

Rengon vaakunan suunnitteli Olof Eriksson ja se vahvistettiin vuonna 1953.
Nimestä

Keskiaikaisissa ruotsinkielisissä lähteissä pitäjän nimi esiintyy eri muodoissa: vuonna 1440 Rengo, 1470 Ringha, 1475 Rengia sekä vuosina 1505 ja 1512 Rengo.
Rengon kappalainen Israel Kempe lähetti 1700-luvun puolivälissä vastauksen Turun tuomiokapitulille, kun se oli tiedustellut pitäjään liittyviä asioita. Kappalainen toteaa pitäjän nimen johtuvan sen alueella mutkittelevasta joesta, joka laskee Hattulan Renkajärvestä Renkajokena eli Rengonjokena kohti Vanajavettä. Tähän teoriaan on yhtynyt myös professori Pekka Suvanto.
Nykyisin pitäjän nimestä on vallalla toisenlainen käsitys. Nimistötutkija tohtori Petri Hiltusen mukaan Rengon nimi on germaanista alkuperää. Vastaavasti äännettyjä nimimuotoja (Renco, Rencho, Renk) tavataan ennen keskiaikaa saksalaisella kielialueella. Sanan merkitys on ollut Hiltusen mukaan sama kuin Hathun eli taistelu tai ottelu. Renc-sanan merkitys on muinaissaksissa myös 'ylimielinen', 'ylpeä' tai 'kopea'.
Kylännimiä käsitellessään Hiltunen tulee siihen johtopäätökseen, että vanhimmat nimet sijoittuvat Kanta-Hämeen vanhimmille asuinpaikoille. Esimerkiksi Rengon kylät Waimare ja Muurila ovat pitäjän vanhimmat kylät. Näin Rengon kylien nimet voidaan johtaa seuraavasti: Muurila = Mure, Waimare = Weimar, Wiiala = Wia, Kutila = Gudi ja Nevilä = Nevi. Pitäjän oma nimi ja kylien nimistö olisi siis paljolti saksalaisperäistä ja puhtaasti ei-kristillistä.
Maantiede

Renko sijaitsee niin kutsutun Tammelan ylängön itäreunalla, ja suuri osa entisen kunnan alueesta on metsien peitossa. Maaston keskikorkeus merenpinnasta on 110–120 metriä. Korkein maastonkohta on 167 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva Takanummi lähellä Lopen rajaa. Rengon alueen järvet kuuluvat pääosin Kokemäenjoen vesistön Vanajaveden reitin latvavesiin, mutta muutamat lounaiskulman yksittäiset järvet laskevat Tammelan puolelle ja edelleen Loimijokeen. Suurimpia järviä ovat osittain Janakkalan puolella olevat Valajärvi (112 m mpy.) ja Haapajärvi (81 m mpy.), joista viimeksi mainittuun laskevat alueen suurimmat joet, Hattulan puolelta Renkajärvestä alkava Renkajoki ja Lopen puolelta tuleva Kaartjoki.
Maantiede > Etäisyyksiä Rengosta

Forssa 40 km
Helsinki 110 km
Hämeenlinna 15 km
Lahti 90 km
Riihimäki 35 km
Tampere 90 km
Turku 125 km
Historia

Varsinaisia esihistoriallisia löytöjä on Rengon alueelta tehty vähän. Keskiajalla Renko kuului Suur-Vanajaan ja muodosti yhden sen neljänneksistä. Uuden ajan alussa Renko mainittiin kuitenkin jo omana hallintopitäjänään, jonka neljännekset olivat Miemala, Oinaala, Vuorentaka ja Kuittila. Niiden alueet ulottuivat Hämeenlinnaan saakka ja käsittivät osia myös myöhemmistä Vanajan ja Lopen pitäjistä. Vuonna 1571 Rengon hallintopitäjässä oli 13 kylää ja 84 taloa. Ensimmäiset luotettavat tiedot Rengon väkiluvusta ovat vuodelta 1749, jolloin asukkaita oli 605.
Rengon pitäjä on ollut perinteinen kappeliseurakunta, mutta se kuului kahden seurakunnan alaisuuteen. Rengon pohjoisosa kuului Vanajan ja eteläosa puolestaan Janakkalan seurakunnan alaisuuteen. Rengon kappeli esiintyi asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1440, mutta sen tiedetään varmasti olevan paljon vanhempi. Ensimmäisen oman papin seurakunta sai kuitenkin vasta 1700-luvulla. 1800-luvun alussa Renko ja Vanaja yhdistettiin Hämeenlinnan pitäjään, mutta vuonna 1879 Renko määrättiin erotettavaksi omaksi kirkkoherrakunnakseen. Tämä päätös toteutui kuitenkin vasta vuonna 1900.
Vuonna 1948 Rengon kuntaan liitettiin osia lakkautetusta Hämeenlinnan maalaiskunnasta ja vuonna 1967 osia lakkautetusta Vanajan kunnasta.
Kuntaliitos

Renko liittyi vuoden 2009 alussa kuntaliitossuunnitelman mukaisesti yhdessä Hauhon, Hämeenlinnan, Lammin, Kalvolan ja Tuuloksen kanssa uudeksi kaupungiksi, jonka nimeksi tuli Hämeenlinna. Päätös liittymisestä tehtiin kunnanvaltuustossa yksimielisesti 28. marraskuuta 2007.
Nähtävyydet

Rengon muodoltaan kahdeksankulmainen harmaakivikirkko on peräisin keskiajalta. Historiallinen Hämeen Härkätie (yhdystiet 2831 ja 2855) kulkee Rengon kautta ja alueella on myös Härkätien museo.
Rengon kylät

Ahoinen
Asemi
Kaloinen
Kuittila
Lietsa
Muurila
Nevilä
Oinaala
Uusikylä
Vaimare
Vehmainen
Nummenkylä
Rengon kylät > Muurila

Muurilan kylän nimi esiintyy oikeudenpöytäkirjassa jo vuonna 1440, jolloin kunnan kivikirkkoakaan ei ollut vielä rakennettu. Isonjaon ajalta peräisin olevassa kartassa nykyisen kirkon läheisyydessä esiintyy paljon muureihin viittaavia tiluksia, kuten Yli-Paavolan Muurinaluspelto ja Laurilan Muurinaluspelto. Alueella on perimätiedon mukaan myös muinainen kalmisto.
Rengon kirkko sijaitsee kapealla kannaksella, jonka itä- ja eteläsivun muodostaa ohivirtaava Renkajoki ja länsisivun Kirkkojärvi. Kirkkojärven länsirannalta nousee Käräjämäki, joka on perimätiedon mukaan ollut muinainen käräjien pitopaikka. Ennen nykyistä kirkkoa sen paikalla on Museoviraston tutkijoiden mukaan ollut hirsivarustus. Sen sijainti lähellä pakana-aikaista uhrilehtoa ja käräjäpaikkaa, järvikannaksen kärjessä, sekä pohjan kahdeksankulmainen muoto ovat antaneet viitteitä siihen suuntaan, että kyseessä on ollut jonkinlainen sotilaallisiin tarkoituksiin tehty varustus. Tätä teoriaa tukevat myös aiemmin mainitut viittaukset muureihin. Nykyisin, infrastruktuurin rakentamisen sekä Kirkkojärven ja Renkajoen laskeneen pinnankorkeuden vuoksi, kyseistä kannasta voi olla vaikea hahmottaa, mutta vanhoissa kartoissa se erottuu selvästi.
Rengon kylät > Uusikylä

Uudenkylän peltolohkot sijaitsevat kirkon puolella. Uusikylä on aikanaan syntynyt Hämeenlinnaan menevän tien varteen.
Kulttuuri > Murre

Rengon alueella puhutun kielen perustana on etelähämäläinen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Rengon murre kuuluu Lopen alaryhmään.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Rengon pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla talkkunavelli, perunaviipaleista ja sianviipaleista tehty liuskaloora sekä teurastähteistä tehty makkarus, joka on sama kuin Forssan pylsy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renko Wikimedia Commonsissa
Materiaalia Rengosta arjenhistoria.fi-sivustolla
| n k Kanta-Hämeen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Forssa  Hattula  Hausjärvi  Humppila  Hämeenlinna  Janakkala  Jokioinen  Loppi  Riihimäki  Tammela  Ypäjä 
Entiset kunnat:  Hauho  Hämeenlinnan maalaiskunta  Kalvola  Koijärvi  Lammi  Renko  Tuulos  Tyrväntö (osa)  Vanaja 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Keskiajalta oleva Rengon kirkko on muodoltaan kahdeksankulmainen.
Kristian IX

| Kristian IX |
| --- | --- |
 Tanskan kuningas
 Kristian IX, Henrik Olrik 1871
Tanskan kuningas
Valtakausi:  15. marraskuuta 1863 –  29. tammikuuta 1906
Edeltäjä:  Fredrik VII
Seuraaja:  Fredrik VIII

Syntynyt:  prinssi Christian von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beck 8. huhtikuuta 1818 Schleswig, Schleswigin herttuakunta
Kuollut:  29. tammikuuta 1906 (87 vuotta) Kööpenhamina, Tanska
Hautapaikka:  Roskilden tuomiokirkko
Puoliso:  Louise von Hessen-Kassel
Lapset:  Fredrik VIII Alexandra Yrjö I Maria Fjodorovna Thyra  Valdemar
Suku:  Glücksburg
Isä:  Frederik Vilhelm, Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburgin herttua
Äiti:  Louise Karoline von Hessen-Kassel
Uskonto:  luterilaisuus
Nimikirjoitus:  
Kristian IX (tansk. Christian 9.); (8. huhtikuuta 1818 Gottorpin linna, Schleswig – 29. tammikuuta 1906 Amalienborgin linna, Kööpenhamina) oli saksalainen Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beckin prinssi, Schleswigin, Holsteinin ja Lauenburgin herttua vuosina 1863–1864 ja Tanskan kuningas vuosina 1863–1906. Hän oli Tanskan ensimmäinen Glücksburg-suvun hallitsija.
Suku ja koulutus, herttua ja kruununperillinen

Christian oli Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beckin herttua Frederik Vilhelmin (1785–1831), vuoden 1825 jälkeen Glücksburgin herttuan ja prinsessa Louise Karoline von Hessen-Kasselin (1789–1867) nuorempi poika joka syntyi saksalaisessa Gottorpissa. Hänellä oli yhdeksän sisarusta. Suhteellisen köyhän isänsä varhaisen kuoleman jälkeen vuonna 1831 Christian varttui isänsä ystävän ja langon, Fredrik VI:n holhouksessa Tanskassa ja sai koulutuksen Kööpenhaminan sota-akatemiassa. Hän astui Tanskan armeijan palvelukseen vuonna 1835 ja palveli ensimmäisessä Saksan-Tanskan sodassa vuosina 1848–1850.
Christian oli vanhempiensa ja avioliiton kautta sukua monille Euroopan monarkeille. Hän oli Fredrik V:n lapsenlapsenlapsi, mutta hänellä ei ollut asemaa kruununperimysjärjestyksessä. Edellinen kuningas Fredrik VII ei saanut lapsia, joten Kristian valittiin kruununperijäksi jo vuonna 1852. Hänet nimettiin Tanskan, Schleswig-Holsteinin ja Lauenburgin valtaistuimien perijäksi Lontoon vuoden 1852 rauhansopimuksessa.
Kuningas

Kun Kristian XI nousi valtaistuimelle Fredrik VII:n kuoltua marraskuussa 1863, muodollisesti Tanskaan kuulumattomien Schleswigin ja Holsteinin eteläisten maakuntien saksankielisen väestön kansallishengen painostamana hänen oli allekirjoitettava uusi perustuslaki, joka irrotti Schleswigin Tanskasta ja teki sodan Saksan valtioita vastaan ​​väistämättömäksi. Tanska menetti toisessa Saksan-Tanskan sodassa alueet Preussille vuonna 1864.
Vuoden 1864 tuhoisan sodan jälkeisinä vuosina Kristian IX vastusti parlamentaarisesti nimitettyä hallitusta nimittämällä jatkuvasti konservatiivipuolueen (Højre) vähemmistöhallituksia. Lopulta hän vuonna 1901 suostui nimittämään demokraattien edistyksellisen enemmistöhallituksen. Tämä muutos toi Tanskalle parlamentaarisesti koostetun hallituksen.