stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tapiolan kaavoitus
Kaavoitustilanne > Espoon eteläinen yleiskaava

Espoon eteläisten alueiden yleiskaava hyväksyttiin huhtikuussa 2008. Espoon kaupunki on antanut tavoiteohjelmassan kaavalle suuren painoarvon. Kaupunginvaltuuston päätösten mukaan yleiskaavassa varaudutaan 300 000 asukkaaseen vuonna 2030. Työpaikkaomavaraisuus on 100 %, mikä tarkoittaa yhtä monta työpaikkaa kuin asukastakin. Erityisesti kehitettävänä alueena painottuvat Kaakkois-Espoo - johon kuuluu myös Tapiola ja Kauklahteen jatkettavan Länsiväylän varsi. Tällä kehittämisvyöhykkeellä nostetaan sekä asunto- että työpaikka-alueiden tehokkuutta. Uudisrakentamisella luodaan edellytykset elinvoimaisten kaupunkikeskusten synnylle, ja tuetaan joukkoliikenteen järjestämistä. Yleiskaavan toteuttaminen aloitetaan kehittämisvyöhykkeeltä.
Alueet on yleiskaavassa jaettu kolmeen tyyppiin: nykyisellään säilyvät, kehitettävät ja uudet/olennaisesti muuttuvat alueet. Tapiolan keskusta, itäinen ja pohjoinen lähiö on merkitty säilytettäväksi alueeksi. Tällöin alueen asemakaavaa muutettaessa turvataan nykyisen rakennuskannan säilyminen ja alueen kaupunkikuvaan soveltuva kehittäminen.
Yleiskaavaan on määritetty myös muun muassa keskeiset kulttuuriympäristöt. Kulttuuriympäristöllä tarkoitetaan ihmisen ja luonnon vuorovaikutuksen avulla syntynyttä ympäristöä, johon kuuluvat yhtä lailla maisema ja rakennettu ympäristö. Tapiola on merkitty kaupunkikuvallisesti arvokkaaksi alueeksi, kaupunkimaisemaksi, jonka ominaispiirteitä, kaupunkikuvallista sekä rakennus- ja kulttuurihistoriallista arvoa on alueena vaalittava. Merkintä ei kohdistu yksittäisiin rakennuksiin.
Aiheesta muualla

Kaavoitus, hankelistaus: Suur-Tapiola (Suur-Tapiolan alueella vireillä olevat kaavahankkeet) Avoin Espoo.  10.4.2008. Espoon kaupunki. Viitattu 21.4.2008.[vanhentunut linkki]
Terhi Tarkiainen

Terhi Annukka Tarkiainen (s. 20. elokuuta 1962 Kuusankoski) on suomalainen pikajuoksija. Hänen päämatkansa olivat 400 metrin juoksu, jossa hän voitti ulkoradoilla kolme Suomen mestaruutta, sekä 200 metrin juoksu. Seuratasolla hän edusti Kouvolan Urheilijoita.
Saavutukset

400 metrin juoksu
Suomen mestari: 1981, 1982, 1983
SM-hopea: 1986
200 metrin juoksu
SM-hopea: 1981
SM-pronssi: 1982
Ennätykset

200 metrin juoksu: 24,21 (1981)
400 metrin juoksu: 53,73 (1982)
Tannenbergin taistelu (1410)

Tannenbergin taistelu käytiin 15. heinäkuuta 1410. Puola ja Liettua kukistivat Saksalaisen ritarikunnan. Taistelu tunnetaan Puolassa ja Liettuassa myös nimellä Grunwaldin tai Žalgirisin taistelu, eli suomeksi "Vihreän metsän taistelu". Puolan joukkoja johti kuningas Jagello ja Liettuan joukkoja suuriruhtinas Vytautas Suuri. Saksalaisen ritarikunnan joukkoja johti suurmestari Ulrich von Jungingen, joka kaatui taistelussa.
Tausta

Liettua oli 1400-luvun vaihteessa kärsinyt tappion mongoleja vastaan Vorsklan taistelussa ja oli joutunut tätä aiemmin siirtämään Samogitian hallinnan Saksalaiselle ritarikunnalle. Liettuan suuriruhtinas soti ritarikuntaa vastaan vuosina 1401–1403. Ritarikunnan puolella taisteli Liettuan herruutta tavoitellut Švitrigaila. Vuonna 1403 paavi käski ritarikuntaa olemaan hyökkäämättä Liettuaan ja tämän jälkeen solmittiin Raciążin rauhansopimus, jossa Samogitia jäi edelleen ritarikunnan haltuun. Ritarikunta kuitenkin lopetti tukensa Švitrigalalle. Rauhan jälkeen liettualaiset sotivat mongolien kapinaan innoittamia rusilaisia ruhtinaskuntia ja Moskovaa vastaan. Liettualaisten onnistui saada takaisin myös ennen Vorsklan taistelua hallitsemansa alueet eteläisessä Rusissa. Kun idässä oli saatu rauha, voitiin jälleen keskittyä länteen. Ritarikunnan alaisessa Samogitiassa syttyi kapina vuonna 1409 ja Vytautas päätti tukea kapinallisia sotajoukoin. Myös ritarikunnan uhkaama Puola ryhtyi taistelemaan Liettuan puolella. Puolalaiset ja liettualaiset etenivät ritarikunnan maille kesällä 1410.
Taistelu

15. heinäkuuta puolalaisten raskas ratsu- ja jalkaväki sekä liettualaisten lähinnä kevyestä ratsuväestä koostuneet joukot kohtasivat suurmestari Ulrich von Jungingenin johtamat ritarikunnan joukot, joiden ydin koostui raskaasta ratsuväestä. Puolan Jagellon johtamilla puolalais-liettualaisilla joukoilla oli noin 20 000–30 000 miestä, kun taas ritarikunnalla oli noin 15 000–20 000 miestä. Puolan ja Liettuan puolella taisteli puolalaisten ja liettualaisten lisäksi moldovalaisia ja böömiläisiä. Saksalaisten puolella oli heidän valloittamillaan alueilla eläneitä slaaveja ja muinaispreussilaisia. Kumpikaan armeija ei halunnut hyökätä ensin. Ärsyttääkseen Jagelloa ja Vytautasia Ulrich lähetti näille lahjana kaksi miekkaa. Viimein kuitenkin saksalaiset hyökkäsivät ensin ja taistelun kestettyä noin tunnin liettualaisten sivusta alkoi perääntyä ritarikunnan joukot perässään. Vytautas sovelsi mongolien häntä vastaan Vorsklassa käyttämää taktiikkaa, ja kun ritarikunnan joukot olivat etenemisen seurauksena epäjärjestyksessä, liettualaiset tekivät vastaiskun heidän sivustaansa. Vastaisku johti saksalaisten tappioon, ja heidän suurmestarinsa ja 200 ritaria kuolivat monien rivisotilaiden lisäksi. Kun saksalaisten joukot oli tuhottu taistelukentällä puolalais-liettualaiset joukot hyökkäsivät näiden linnoitettuun leiriin ja surmasivat sen puolustajat. Eri lähteet antavat epäluotettavia tietoja tuhansista kaatuneista molemmilla puolilla.
Seuraukset

Vaikka puolalais-liettualaisia joukkoja johtikin virallisesti Jagello, nähtiin Vytautas taistelun ratkaisijana. Taistelun jälkeen solmittiin Thornin rauha 1. helmikuuta 1411. Ritarikunta luovutti sopimuksella Samogitian Vytautasin ja Jagellon elinajaksi. Kuitenkin kiistat siitä, mitkä alueet olivat osa Samogitiaa, johtivat jännitykseen Liettuan ja ritarikunnan välillä. Maakiistat päätyivät Konstanzin kirkolliskokoukseen 1414–1418. Vytautas lähetti kokoukseen 1416 kuusikymmentä samogitialaista, jotka valittivat ritarikunnan toiminnasta ja väittivät näiden haittaavan alueen kastamista, jonka Jagello ja Vytautas olivat aloittaneet vuonna 1413. Kirkolliskokous ei ratkaisut maakiistoja, mutta tämä oli ensimmäinen kerta jolloin liettualaiset käsittelivät Liettuan asioita Euroopan korkeimmalla poliittisella foorumilla.
Myöhemmät vaikutukset

Tannenbergin taistelu nousi merkittävään asemaan nimenomaan puolalaisessa ajattelussa. Nykyisin maassa on esimerkiksi lukuisia taistelun mukaan nimettyjä kadunnimiä ja muistomerkkejä. Venäläiset halusivat muodostaa taistelusta slaavilaisen voiton juhlan ja sitä juhlittiinkin vuonna 1910. Tästä syystä Saksassa venäläisistä ensimmäisen maailmansodan aikana Masurian järvialueella saavutettu voitto haluttiin nimittää Tannenbergin taisteluksi.
Kirjallisuutta

Aulis Kallio: Liettuan historia.  Tampere:  Jagellonica-kulttuuriyhdistys ry, 2009.  ISBN 978-951-98665-3-6
Kalervo Hovi: Puolan historia.  Otava, 1993.  ISBN 951-1-11207-4
Daniel Stone: The Polish-Lithuanian state, 1386–1795.  University of Washington Press, 2001.  ISBN 9780295980935
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tannenbergin taistelu (1410) Wikimedia Commonsissa
Kartta Baltian alueen tilanteesta vuodesta 1260 vuoteen 1410.
Tannenbergin taistelu. Jan Matejko, 1878. Vytautas maalauksen etualalla punaisessa haarniskassa, Jagello tuskin erottuen taustalla.
Mary Cléo Tarlarini

Mary Cléo Tarlarini elokuvassa Spergiura (1909).
Mary Cléo Tarlarini (Maria Cleope Terlani, 22. huhtikuuta 1878 Milano – 22. lokakuuta 1954 Tivoli) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Tarlarinin elokuvaura alkoi torinolaisella Ambrosio Filmillä vuonna 1909. Hän oli italialaisen mykkäelokuvan ensimmäinen diiva, joka vuoden 1913 loppuun mennessä oli esiintynyt jo yli 60 elokuvassa.
Myöhemmin Tarlarini työskenteli myös Italalle, Pasqualille ja muille yhtiöille. Vuonna 1918 hän perusti Eugenio Vecchionin kanssa oman tuotantoyhtiön Cléo Filmin. Tarlarinin näyttelijänura jatkui 1930-luvun alkuun saakka.
Elokuvia

Aeneas ja Dido, 1910
Il biglietto da mille, 1912
Saatana, 1912
Caino, 1918
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Mary Cleo Tarlarini (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data
Tappamisen maku

| Tappamisen maku> A Taste for Killing |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lou Antonio
Käsikirjoittaja:   Allen Rucker  Hudson Marquez  Dan Bronson 
Tuottaja:   Barry Greenfield  Michael S. Murphey 
Pääosat:   Michael Biehn  Jason Bateman  Henry Thomas 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Bodega Bay Productions
Levittäjä:  Universal Studios
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 12. elokuuta 1992
Kesto:  87 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tappamisen maku (engl. A Taste for Killing) on Lou Antonion ohjaama yhdysvaltalainen televisioelokuva, jonka pääosissa ovat Michael Biehn, Jason Bateman ja Henry Thomas. Televisioelokuva on genreltään jännityselokuva, joka esitettiin 12. elokuuta vuonna 1992.
Elokuvan kuvaukset alkoivat 4. maaliskuuta 1992 ja päättyivät 15. huhtikuuta. Tappamisen makua kuvattiin Texasin Houstonissa, Galvestonissa ja Pasadenassa. Tappamisen maku on Renée Zellwegerin ensimmäinen elokuvarooli.
Juoni

Vauraiden perheiden pojat, piskelijakaverukset, joutuvat kesätöissä öljynporauslautalla epäillyiksi murhasta ja kiristyksen kohteiksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Biehn  | … |  Bo Landry   |
|  Jason Bateman  | … |  Blaine Stockard III   |
|  Henry Thomas  | … |  Cory Sloan   |
|  Renée Zellweger  | … |  Mary Lou   |
|  Helen Cates  | … |  Tess Kennedy   |
|  Blue Deckert  | … |  Elray Phelps   |
|  Dru Mouser  | … |  Caroline   |
|  Woody Watson  | … |  Etsivä Rutland   |
|  Brandon Smith  | … |  Etsivä Grier   |
|  Harry Melching  | … |  Charlie   |
|  Fred Lerner  | … |  Duane   |
|  Dan Ammerman  | … |  Herra Stoddard   |
|  Diane Perella  | … |  Rouva Sloan   |
|  Richard Dillard  | … |  Herra Sloan   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa päteväksi tv-trilleriksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Tappamisen maku Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tappamisen maku Elonet.
Tappamisen maku AllMoviessa. (englanniksi)
Tarusa

Tarusan vaakuna vuodelta 1777.
Tarusa (ven. Тару́са) on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okaan laskevan Tarusa-joen suulla 70 kilometriä Kalugasta koilliseen. Kaupunki on Tarusan piirin keskus. Asukkaita on 9 600 henkeä (vuonna 2008).
Tarusa mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1246 Tšernigovin ruhtinaan Mihail Vsevolodovitšin pojan Jurin läänityksen keskuksena. 1300-luvulla se liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan. Krimin tataarit hyökkäsivät kaupunkiin mm. vuosina 1521 ja 1591. 1500–1600-luvuilla Tarusa toimi Moskovan etelärajan linnoituksena. Vuoden 1654 ruttoepidemia hävitti väestön lähes kokonaan. Vuonna 1776 kaupungista tuli Kalugan lääniin kuuluneen Tarusan kihlakunnan keskus. Sen taloudellinen kehitys oli kuitenkin hidasta. Toisen maailmansodan aikana loka-joulukuussa 1941 Tarusa oli saksalaisten miehittämä.
1900-luvun alussa Tarusa tuli tunnetuksi taidekäsitöistään, mm. kirjontatöistä. Se on ollut myös suosittu kulttuurivaikuttajien asuinpaikka. Seudulla ovat asuneet mm. taiteilijat Viktor Borisov-Musatov ja Vasili Polenov, kirjailijat Anton Tšehov, Aleksei Tolstoi ja Konstantin Paustovski. Nykyään kaupungissa toimii kaksi taidekäsitöitä valmistavaa yritystä sekä taidegalleria, jonka kokoelmissa on seudulla työskennelleiden taiteilijoiden töitä.
1700–1900-luvun alun rakennuskanta on säilynyt kaupungissa hyvin. Nähtävyyksiä ovat 1600-luvun puolivälissä rakennettu Ylösnousemuksen kirkko, Pietari-Paavalin katedraali (1758–1789) kellotorneineen ja Pyhän Nikolaoksen kirkko 1700-luvulta. 1960-luvulla Tarusa julistettiin luonnon ja rakennustaiteen suojelualueeksi. Kaupungissa järjestetään vuosittain animaatioelokuvafestivaali ja Svjatoslav Richterin säätiön musiikkifestivaali.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tarusan kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
Tarhalukkinen

| Tarhalukkinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Medestäjät Nectariniidae
Suku::  Lukkiset Arachnothera
Laji::  longirostra
Kaksiosainen nimi
 Arachnothera longirostra  (Latham, 1790) 
Katso myös
   Tarhalukkinen Wikispeciesissä   Tarhalukkinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tarhalukkinen (Arachnothera longirostra) on medestäjiin kuuluva varpuslintu, jota tavataan Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa.
Koko ja ulkonäkö

Tarhalukkinen on kooltaan noin 14–16 cm. Lajin pää, siivet, selkä ja lyhyehkö pyrstö ovat väriltään oliivinvihreät, kurkku puolestaan on harmaa. Kaula ja vatsa ovat keltaiset. Nokka on pitkä ja alaspäin kaartuva. Tarhalukkinen eroaa naskalilukkisesta (Arachnothera crassirostris) muun muassa siten, että tarhalukkinen on pienempi ja sillä on ohuempi nokka.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tarhalukkista tavataan Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa alueella, joka ulottuu Intiasta Myanmariin ja Sundasaarille. Lajin elinympäristöjä ovat erilaiset alankojen kosteat metsät. Tarhalukkista tavataan usein purojen ja jokien lähettyvillä paikoissa, joissa kasvaa banaania villinä.
Ravinto

Tarhalukkinen käyttää ravintonaan kukkivien kasvien, erityisesti banaanin, mettä. Lintu syö myös hämähäkkejä ja muita pieniä selkärangattomia eläimiä.
Tanssilava

Ämyrin tanssilava Somerniemellä Somerolla.
Tanssilava kansanpuistossa Ruotsin Tolleredissa.
Tanssilava. Ystad 2016.
Tanssilava on ulkoilmaan tanssipaikaksi rakennettu avoin tai katettu lava, jolla harrastetaan lavatanssia. Tanssilavoja on esiintynyt etenkin Ruotsissa ja Suomessa 1800-luvulta alkaen,  ja mainintoja niistä on myös Norjasta, Venäjältä, Irlannista ja Meksikosta. Toisen maailmansodan jälkeen tanssilavojen on sanottu Ruotsissa korvautuneen katetuilla rakennuksilla, kun taas Suomessa ilmiö on jatkunut enemmän tai vähemmän elinvoimaisena edelleen.
Tanssilavoja eri maissa

Yhtä lailla kuin tanssilavoja on Suomessa pidetty suomalaisena ilmiönä, ne on Ruotsissa nähty ruotsalaisuuden ilmentyminä, ja Ruotsissa niitä tiedetään olleen ainakin jo 1910-luvulla. Suomalaisissa sanomalehdissä ensimmäinen maininta tanssilavasta (ruots. dansbana) on Ruotsin kruunuprinsessan syntymäpäivistä kertovassa uutisessa vuodelta 1850. Kristianiassa (nykyisessä Oslossa) Norjassa tanssilava mainitaan vuonna 1876 ja Jeniseiskissä Siperiassa myös vuonna 1876. Erityisen tavallisia tanssilavojen sanotaan olleen Ruotsissa maailmansotien välisenä aikana, jonka jälkeen niiden sanotaan korvautuneen katetuilla rakennuksilla. 2000-luvulla nimitystä dansbana käytetään Ruotsissa vähän.
Muissa kielissä, kuten ranskassa ja englannissa, sanalle tanssilava on ollut vaikea löytää täsmällistä vastinetta ilmiöstä muilla kielillä kerrottaessa. Irlannissa tanssilavoja (engl. dance platform) kerrotaan olleen toiseen maailmansotaan asti; niillä tanssivat etenkin nuoret sunnuntaisin kirkonmenojen jälkeen, usein huilu- tai viulupelimannin säestyksellä. Samoin lavalla tapahtuvia tansseja kerran viikossa on tavattu Meksikossa. Etenkin englanninkielisessä maailmassa yleisempää on kuitenkin vastaavasti vaikeasti suomennettava ”tanssihuonetanssiminen” (engl. ballroom dancing); monet suomalaiset lavatanssit ovat muunnelmia näistä salitansseista. Laajemmin voidaan puhua seuratansseista, jotka kattavat molemmat ilmiöt.
Historiaa Suomessa

Tanssilavojen rakentaminen on alkanut Suomessa Ilmar Talven mukaan 1880- tai 1890-luvulla. Suomesta kertovassa uutisessa ruotsinkielinen sana dansbana esiintyy Suomea tarkoittavana ensi kerran 1876 Åbo Underrättelser -lehden uutisessa Porista. Jo tätä ennen sana oli esiintynyt uutisissa muualta. Suomenkielinen sana tanssilava esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 1879 Uuden Suomettaren Mikkeliä koskevassa uutisessa.
Vanhimpia tanssilavoja Suomessa olivat kaupunkien kansanjuhlien ja muiden tapahtumien tilapäiset avolavat. Maaseudulla tanssilavojen on arveltu levinneen ruotsinkieliseltä Pohjanmaalta muualle Suomeen. Niiden rakentamista helpottivat modernit höyrysahat, joista saatiin tasaisia lattialankkuja, samalla kun tasaisempaa lattiaa vaativat myös uudet paritanssit. Yhteen lavojen leviämisen kanssa osuu myös nuorisoseuraliikkeen nousu.
1900-luvun alkuvuosikymmeninä seuratalot korvasivat osittain varhaisia avolavoja. Forssan seudulla tehdystä tutkimuksesta nähdään, että kun tansseja oli vielä 1920-luvulla melko vähän, niin 1930-luvulla niitä alettiin järjestää enemmän. Tanssipaikkoina olivat pääasiassa ladot (paikallisessa murteessa ”makasiinit”) ja seuratalot. Toisen maailmansodan jälkeen seurojen ja yhdistysten rakentamat tanssilavat lisääntyivät kuitenkin nopeasti.
Lähes sata vuotta vanha Sivakan lava Kaavin kunnan Sivakkavaarassa on yksi Suomen vanhimmista yhä toimivista tanssilavoista. Eräiden tietolähteiden mukaan tansseja on pidetty Sivakan lavalla jo vuonna 1907.
Erilaisia lavoja

Tanssilavojen tyyppeinä erotetaan vuonna 1993 tehdyssä tutkimuksessa avolavat, katetut lavat ja suurlavat. Avolavoja rakennettiin paljon sotien jälkeen, mutta säiden armoilla ne kestivät vain muutamia vuosia lahoamatta. 2000-luvulla niitä oli enää muutamia, lähinnä katettujen lavojen laajennuksina tai tilapäiskäytössä. Katetut pienlavat taas olivat joko avo- tai umpiseinäisiä, ja umpiseinäisissä saattoi jo olla sähkö ja lasi-ikkunat.
Suurlavojen rakentaminen alkoi 1950-luvun lopussa. Niitä oli tavallisesti yksi tai kaksi maakuntaa kohti hyvien liikenneyhteyksien varrella, ja niissä olivat varustuksena yleensä lasi-ikkunat, sähkövalo, porttikatos ja usein myös keittokatos ja putka. Tanssilavan ympärillä oli yleensä suuri aidattu alue ja mahdollisesti erilliset kahvio ja WC sekä aidan ulkopuolella pysäköintialue. Usein houkuttimena on myös kaunis maisema.
Tanssilavat nykyään

Kun maaseutu alkoi autioitua, taloudellisen kannattavuuden edellytykseksi nousi lavan suuruus, ja matkat tanssilavoille pitenivät. Maantieteilijä Pentti Yli-Jokipiin Lounais-Suomessa tekemästä tutkimuksesta nähdään, että tällöin pienet paikalliset lavat vähenivät ja 1970-luvulla lavojen alueellisessa jakaumassa oli siirrytty kuntatasolta seututasolle. 1980- ja 1990-luvulla tanssilavojen määrä kääntyi kuitenkin nousuun. Osittain tämä voi liittyä kylätoiminnan nousuun. Myös valtakunnallisesti tanssilavojen määrä on tasaisen hitaasti vähentynyt, mutta muiden tanssipaikkojen noussut. Vuonna 2005 kesätanssipaikkoja oli tasaisesti koko maassa ja talvitanssipaikkojakin vähintään joka maakunnassa.
Kulttuuriset viittaukset

Tanssilava mainitaan P. Mustapään tunnetussa runossa ”Viimeisestä illasta” kokoelmassa Laulu vaakalinnusta vuodelta 1927. Myös lauluksi sävelletty runo alkaa sanoin: ”Istuimme kahden tanssilavan luona”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tanssilava Wikimedia Commonsissa
Yli-Jokipii, Pentti: Changes in local communities: The cultural geography of Finnish open-air dancee pavillions.  (Fennia 174:2)  Helsinki:  Suomen maantieteellinen seura, 1996.  (englanniksi)
Rossi, Leena: Lavatanssikertomuksia ja refleksiivistä etnografiaa. Kirja-arvostelu teoksesta Saarikoski, Helena: Silloin tanssittiin tangoa: Tanssikansan kertomaa 1900-luvulta. Kulttuuriosuuskunta Partuuna, 2014. (Agricolan kirja-arvostelut, 15.6.2015)
Kaavin Sivakkavaarassa sijaitsevan Sivakan lavan historia on liki satavuotinen.
Dneprin–Bugin estuaari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dneprin–Bugin estuaari Wikimedia Commonsissa
Toivo Tapanainen

Toivo Elias Tapanainen (30. joulukuuta 1888 Lappeenranta – 25. elokuuta 1971 Lappeenranta) oli lappeenrantalainen pankinjohtaja ja asianajaja. Koulutukseltaan Tapanainen oli juristi.
Koulutus

Tapanainen pääsi ylioppilaaksi Lappeenrannan yhteiskoulusta 1907, suoritti oikeustutkinnon 1912 ja sai varatuomarin arvon 1917. Opintonsa päätettyään Tapanainen auskultoi Lappeen tuomiokunnan hovioikeuden asessorin, tulevan presidentin P. E. Svinhufvudin apulaisena.
Toiminta Venäjän vallan aikana

Toisen sortokauden aikana 1915 Tapanainen kieltäytyi ottamasta Lappeen kihlakunnantuomarin virkaa vastaan protestina viran entisen haltijan Svinhufvudin Siperiaan karkotusta vastaan. Viipurin hovioikeus tuomitsi Tapanaisen neljän kuukauden vankilatuomioon., jonka Tapanainen kärsi Viipurin lääninvankilassa kesällä 1916.
Poliittinen ura

Tapanainen oli asianajajana Lappeenrannassa vuodesta 1914 alkaen ja hän toimi Lappeenrannan kaupunginvoutina 1915–1918. Hän tuli Kansallis-Osake-Pankin Lappeenrannan konttorin johtajaksi 1922. Hän oli 1920- ja 1930-luvulla useaan otteeseen Lappeenrannan kaupunginvaltuustossa Kokoomuksen edustajana, ja toimi myös valtuuston puheenjohtajana 1923–1925 ja 1929–1933 sekä varapuheenjohtajana. Sotavuosina 1940–1945 hän oli kaupunginhallituksen jäsen.
Muita toimia

Tapanainen oli 1920–1922 Lappeenrannan Säästöpankin hallituksen puheenjohtajana. Hän oli sittemmin Lappeenrannan Säästöpankin isännistön ja Etelä-Savo Oy:n hallituksen jäsenenä. Vuodesta 1918 alkaen Tapanainen oli jäsenenä Karjalan kannaksella sijainneiden venäläisten omistamien kiinteistöjen hoidon järjestämistä varten asetetussa valtion komiteassa.
Toiminta sotatuomarina

Suomen kansalaissodan aikana keväällä 1918 Tapanainen toimi valkoisen Karjalan armeijakunnan esikunnan sotatuomarina ja Lappeenrannan alueen puhdistuspäällikkönä. Tapanainen johti alueen tutkintaosastoa, jonka pikaistunnoissa tuomittiin kuolemaan satoja Lappeenrannan vankileirin punavankeja. Joukossa oli myös useita kansanedustajia. Toivo Tapanaisen kertoman mukaan päämajan tutkintaosaston päällikkö määräsi 3. kesäkuuta 1918 kaikki sodan alkuvaiheen puhdistuksiin liittyvät asiakirjat, kuten teloitusluettelot, hävitettäväksi.
Tapanainen toimi sotatuomarina eri joukko-osastoissa vuoteen 1944 asti. Hän oli sotatuomarina KTR 2:ssa ja KTR 3:ssa ja toimi 1930-luvulla ratsuväenprikaatin sotatuomarina. Hänen on väitetty 1990- ja 2000-luvuilla liikkuneen huhun mukaan osallistuneen Lappeenrannassa kesällä 1944 toimineeseen salaiseen kenttäoikeuteen, joka olisi tuominnut kuolemaan kymmeniä tai jopa satoja sotilaita. Sittemmin Pasi Jaakkonen on osoittanut kirjassaan Huhtiniemi – 400 kadonneen miehen mysteeri eläkkeellä olleen, Tapanaisen naapurina asuneen lappeenrantalaismiehen, ns. Syväkurkun, laittaneen huhun liikkeelle.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Tasajännite

Tasajännite tarkoittaa jännitettä, jonka potentiaali on ajasta riippumatta kutakuinkin sama, esim. 9 voltin pariston plusnavassa on 9 voltin tasajännite pariston miinusnapaan nähden. Esimerkiksi autojen tasavirtajärjestelmissä on kohtalaisen tasainen jännite, joka hieman vaihtelee akun kuormitus- ja varaustilanteesta riippuen.
Mikäli 9 voltin paristoon ei ole kytketty mitään kuormaa, ei kulje virtaa, mutta pariston navoissa on silti 9 voltin tasajännite. Jos paristoon kytkee kuormaksi esim. lampun, alkaa virtaa kulkea, mutta jännite säilyy lähes samana. Jännitteen mittaamiseen voidaan käyttää yleismittaria.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X