Falun Gong
Vaino ja tukahduttaminen > Ohjelma harjoittajien ”muuntamiseksi”

James Tongin mukaan Kiinan hallituksen tavoitteena oli Falun Gongin hajottaminen voimakeinoin ja harjoittajien ”muuntaminen”. Vuonna 2000 kommunistipuolue kiihdytti kampanjaansa tuomitsemalla ”paatuneimmat” harjoittajat pakkotyöhön, minkä tavoitteena oli saada heidät luopumaan vakaumuksestaan ja ”muuntaa” heidän ajattelunsa. Poliisi pidensi tuomioita mielivaltaisesti, ja joitakin harjoittajia syytettiin monenlaisesta rikollisesta toiminnasta, jota ei määritelty sen tarkemmin, esimerkiksi ”yhteiskunnallisen järjestyksen häiritsemisestä”, ”kansallisen turvallisuuden vaarantamisesta” tai ”pyrkimyksestä kumota sosialistinen järjestelmä”. Bejeskyn mukaan suurin osa pitkäaikaisista Falun Gong -vangeista käsitellään hallinnollisesti tämän järjestelmän kautta sen sijaan, että heidän tapauksensa käsiteltäisiin rikosoikeudessa. Pakkotyötuomioiden jälkeen ne harjoittajat, jotka eivät suostuneet luopumaan vakaumuksestaan, lähetettiin maakunnallisten viranomaisten hallinnoimiin ”lakikoulutuskeskuksiin” heidän ”mieltensä muuntamiseksi”.
Suuri osa käännytysohjelmasta tukeutui maolaistyylisiin indoktrinaatiotekniikoihin ja aivopesuun. Falun Gongin harjoittajat pakotettiin katsomaan Falun Gongin vastaisia televisio-ohjelmia sekä osallistumaan perinteistä marxismia ja materialismia käsittelevään opetukseen. Nämä opit olivat istuntojen ydinsisältöä.
Hallituksen sponsoroima kuva tästä käännytysprosessista painottaa psykologista suostuttelua ja erilaisia ”pehmeitä” tekniikoita; tämä on Tongin mukaan ”ideaalinen normi” hallituksen julkaisemissa raporteissa. Tong sanoo, että Falun Gongin raportit sen sijaan kuvailevat ”huolestuttavia ja pahanlaatuisia” pakotuskeinoja niitä harjoittajia vastaan, jotka kieltäytyvät luopumasta vakaumuksestaan. Tongin tutkimuksessa sanotaan 14 474 tapauksen olevan luokiteltu erilaisten kidutusmenetelmien perusteella (Falun Gongin edustajat sanovat dokumentoineensa yli 63 000 yksittäistä kidutustapausta). Näissä tapauksissa kuvailtuja keinoja ovat muun muassa vakavat pahoinpitelyt; psykologinen kidutus; ruumiilliset rangastukset; pakottaminen raskaita taakkoja sisältävään pakkotyöhön ja sitominen erilaisiin fyysistä rasitusta aiheuttaviin asentoihin; eristys likaisiin ja epähygieenisiin olosuhteisiin; polttaminen ja palelluttaminen; kehon herkille alueille annetut sähköshokit, jotka voivat aiheuttaa pahoinvointia, kouristuksia tai tajunnan menetyksen; ruumiillista vahinkoa aiheuttava pakkosyöttö; bambutikkujen tunkeminen kynsien alle; nälkiinnyttäminen, valvottaminen ja WC:n käyttökielto; raiskaukset ja joukkoraiskaukset; tukehduttaminen; sekä uhkailu, omaisuuden ja rahojen takavarikointi, irtisanominen työpaikasta ja opiskelijastatuksen menettäminen.
Tapaukset näyttävät olevan vahvistettavissa, ja ylivoimaisesti suurin osa niistä identifoi (1) yksittäisen harjoittajan nimen, monesti myös iän, ammatin ja asuinpaikan; (2) ajan ja paikan, jossa väitetty pahoinpitely tapahtui—kuvaukseen sisältyvät piirikunta, kaupunki, kaupunginosa tai kylä sekä usein rangaistuslaitoksen nimi; (3) epäiltyjen syyllisten nimet ja heidän roolinsa rangaistuslaitoksessa. Moniin raportteihin sisältyvät Tongin mukaan myös todistajien nimet sekä kuvaukset uhrin vammoista. Raportit kuvaavat ”jatkuvia väärinkäytöksiä ja usein brutaalia käytöstä ja niissä on nimeltä mainittu yksittäiset henkilöt, heidän viralliset tittelinsä, paikat ja kidutusajat”; Tong sanoo niiden julkaisun osoittaneen, ettei yksikään viranomainen halua määrätä näitä toimia lopetettavaksi.