Arvo ”Poika” Tuominen
Hajotustyössä

Otto Wille Kuusinen kiirehti hajotustyötä ja määräsi, että on perustettava uusi puolue. Kesäkuussa 1920 perustettiin Suomen Sosialistinen Työväenpuolue, jonka puoluesihteeriksi valittiin Arvo Poika Tuominen. Puolue väitti, että sillä oli 25 000 jäsentä eli enemmän kuin SDP:llä. Ohjelma korosti vallankumousta. Puolue perusti oman lehden Suomen työmiehen, ja sen päätoimittajaksi tuli Tuominen. Lisäksi hän oli Puutyöntekijäin liittotoimikunnan jäsen ja Suomen Ammattijärjestön varapuheenjohtaja. Tuominen saattoikin kehua olevansa avainmiehenä ”koko siinä vasemmistososialistisessa liikkeessä, joka kuusislaisen ryhmän oli onnistunut vallata”. Tässä vaiheessa Tuominen oli vielä taustavaikuttaja, jonka onnistui säilyä tahrattomana. ”Toverit” hoitivat likaiset työt, ja O. W. Kuusinen antoi ohjeet ja määräykset.
Kesällä 1920 Tuominen matkusti ulkomaille ensimmäisen kerran. Matka suuntautui Tukholmaan, minne hänet oli kutsuttu perehtymään LO:n toimintaan. Tuominen matkusti sinne avoimesti omalla passillaan. Hän hoiti muodolliset velvollisuudet, mutta livahti Söderin kaupunginosan työväentalolle, missä O. W. Kuusinen esikuntineen piti majaa. Esikuntaan kuuluivat Lumivuokko, Yrjö Sirola ja joitakin Kominternin virkailijoita. O. W. Kuusinen teki valtavan vaikutuksen Tuomiseen. Vaikutelmaa Tuominen kuvaili myöhemmin näin: ”– – minua miellytti hänen toverillinen luottamuksellisuutensa. Jyrkkänä vastakohtana muistuu mieleen Kullervo Manner. – – Kuusinen sen sijaan heittäytyi heti toverilliseksi ja tasavertaiseksi.” Arvo Tuominen on myöhemmin usein kuvannut, että Kuusinen lumosi hänet, ensitapaaminen oli mestarin ja oppipojan tapaaminen. Tuominen tarvitsikin opettajaa hänelle vaikeissa teoreettisissa kysymyksissä. Tähän asti Tuominen oli toiminut lähinnä vaistonsa varassa, sillä asuessaan Tampereella hän oli lukenut Marxia, mutta sisältö oli tuntunut hankalalta. Tukholmassa Tuominen on kertonut joutuneensa käsittelyyn, jota nykyään pidettäisiin lähinnä aivopesuna. Kuusinen piti oppilailleen kolme viikkoa kestäneen kurssin, joka tentittiin suullisesti ja kirjallisesti.
Syksyllä 1920 odottivat uudet haasteet. Nyt pitäisi vyöryttää sosiaalidemokraattien lehdistö. Ohjeet kaappaamiseen tulivat Sirolalta ja Kuusiselta. Kaappauksen piti tapahtua Helsingin Työväen Kirjapainon yhtiökokouksessa marraskuussa 1920. Väinö Tanner esitti, että SDP merkitsisi 2 000 uutta osaketta itselleen. Lehden toiset 2 000 osaketta olivat hajallaan omistettuina eri puolilla Suomea. Jatkossa yhtiötä hallittaisiin periaatteella 1 osake = 1 ääni. Tuominen oli kerännyt kokouspaikalle Koiton taloon satoja kannattajiaan, ja hän itse hallitsi valtakirjalla puuseppien ammattiosaston osakkeita. Kuultuaan esityksen Tuominen laittoi rähinän käyntiin, kuten oli ennakolta suunnitellut. Hänen kannattajansa aloittivat huutomyrskyn, ja hän itse hyppäsi lavalle ja julistautui kokouksen puheenjohtajaksi. Tällöin yleensä rauhallinen Tanner tarttui Tuomista rinnuksista ja heitti tämän kulisseihin. Pakinoitsija Yrjö Räisänen (nimim. Sasu Punanen) laati kokouksesta värikkään kuvauksen lehteen 24. marraskuuta 1920 ja lanseerasi yleiseen käyttöön nimen Poika Tuominen. Vanhemmalla iällään siirryttyään SDP:n riveihin Tuominen antoi kokouksen voitosta kauniin tunnustuksen Tannerille ja totesi, että kommunisteilla ei tämän jälkeen ollut mitään mahdollisuuksia vallata lehteä.
Kesällä 1921 Tuominen vieraili ensimmäistä kertaa Neuvostoliitossa, missä tapasi Kullervo Mannerin ja Eino Rahjan. Manner teki Tuomiseen hyvän vaikutuksen, joskin häntä huvitti papinpoika Mannerin tekeytyminen proletaariksi. Rahja oli Tuomisen mielestä epämiellyttävä aina ulkoista olemustaan myöten. Matkallaan Tuominen pani merkille, että yläluokan entiset huvilat olivat kovin kuluneita ja likaisia kansan käytössä. Toisaalta hän uskoi, että Lenin ja hänen uusi yhteiskuntansa korjaisivat puutteet.
Matkalla Tuominen tapasi myös Leninin. Emigrantit olivat tehneet Kuusisesta jonkin ilmiannon, ja hänen luokseen oli ilmestynyt Tšekan viehättävä naisagentti. Kuusinen käski Tuomista auttamaan hänet irti tästä kiipelistä. Asiassa oli mentävä itsensä V. I. Leninin puheille. Mukaan tuli Yrjö Sirola. Lenin viittasi kintaalla Tšekan toimille ja kehotti käymään johonkin oikeaan asiaan. Lenin teki Arvo Tuomiseen elinikäisen vaikutuksen suorasukaisella, asioiden ytimeen menevällä keskustelutyylillään, jossa oli vapaan tiedonhalun ilmapiiri. Hän vertasi myöhemmin Leniniä ja Stalinia ja väitti, että Stalinin edessä piti tarkkaan varoa sanojaan ja olla poikkeamatta tämän näkemyksistä. Jätettyään kommunistisen liikkeen Tuominen julisti, että Lenin oli kommunismin pyhä alkuisä ja roistomainen Josef Stalin pilasi kaiken.
Matkan varsinainen syy oli osallistuminen Kominterin kokoukseen, mutta samaan aikaan käytiin taistelu suomalaisen kommunismin johtamisesta ja suunnasta. Kullervo Manner ja Kuusinen ottivat kiivaasti yhteen. Manner oli laatinut puheen, joka kesti toistakymmentä tuntia – välillä tosin oli taukoja – ja Kuusinen puhui 15 minuuttia. Kumpikin syyllistyi karkeisiin henkilökohtaisiin solvauksiin. Äkkijyrkäksi myöhemmin kuvailtu Eino Rahja uhkasi likvidoida kuusislaiset ja ottaa näiden korvat todisteeksi; Karl Radek ja Lenin ilmaisivat tukensa Kuusiselle. Kuusinen sanoi asettuvansa Suomessa asuvien kommunistien kannalle, että vallankumousta varten on luotava laaja vasemmistolainen joukkoliike, on osallistuttava vaaleihin ja joukkotoimintaan ja syrjäytettävä tannerilainen SDP. Lopulta SKP hyväksyi Kuusisen ajaman linjan ja totesi, että oli epärealistista vaatia välitöntä nousua kapinaan, kun ei ollut organisaatiota ja joukkoliikettä. Lisäksi vallankumouksellinen tilanne alkoi jo olla ohi ja kapitalismi Suomessa vakaantui. Tuominen hyökkäsi puheenvuorossaan Manneria ja Hanna Malmia vastaan todeten näiden julistusten olevan järjettömiä ja todellisuudelle vieraita. Kuusinen voitti kamppailun, ja Tuomisesta tuli SKP:n keskuskomitean jäsen. Tuomisesta tuli Kuusisen välikappale Suomessa. Myöhemmin Arvo Poika Tuominen on kirjoissaan ja haastatteluissaan korostanut omaa merkitystään ja väittänyt pystyneensä vaikuttamaan Kuusisen mielipiteisiin. Muut kommunistit kuitenkin pitivät väitettä hullunkurisena.