Reinhold Svento
Elämä > Ulkopoliittisena vaikuttajana

"Keskustan" hävittyä SDP:n sisäisen valtakamppailun 1920-luvun puoliväliin mennessä, Svento vaikutti Väinö Huplin ympärille muodostuneessa puolueoppositiossa, joka vastusti puheenjohtaja Väinö Tannerta. Vuoden 1926 puoluekokouksessa hänet valittiin huplilaisten edustajana SDP:n puoluetoimikuntaan. Svento vastusti puolueensa menoa joulukuussa Tannerin johdolla muodostettuun hallitukseen. Vuodenvaihteessa Sventosta kaavailtiin Suomen Moskovan suurlähettilästä tehtävästä eronneen Antti Hackzellin tilalle, mutta hänen nimittämistään pidettiin sisäpoliittisesti hankalana. Keväästä lähtien Svento toimi myös SDP:n kontaktihenkilönä Neuvostoliiton edustustoon. Kesän 1927 vaalien jälkeen Svento vaati Tannerin hallituksen hajottamista, mutta puolueen eduskuntaryhmä halusi yksimielisesti sen jatkavan. Vuonna 1927 Svento valittiin myös Mikko Erichin johtamaan Suomen kansainliittopolitiikasta vastanneeseen komiteaan, jonka jäsen hän oli sen lakkauttamiseen 1933 saakka. Vuonna 1928 ilmestyneessä kirjassaan Politiikan taito Svento kritisoi Kansainliitto luonnehtien sitä toisaalta hyödylliseksi "poliittiseksi fetsihiksi", mutta joka saattaa myös muuttua sopivaksi välikappaleeksi sen tarkoitukselle aivan vastakkaisten päämäärien saavuttamiseksi.
Etnisen taustansa johdosta Svento joutui usein aitosuomalaisen oikeiston hampaisiin Mikko Erichin ja K. H. Wiikin tavoin. Antisemististisissä ja rasistisissa väitteissä heidän katsottiin edustavan epäisänmaallista ja suomalaisvastaista salaliittoa, joka muodosti uhan suomalaiselle Suomelle. SDP:n ulkopuolella toimineita vasemmistolaisia Svento piti "uuskommunisteina", jotka olivat hylänneet alkuperäiset Karl Marxin ja Friedrich Engelsin opit. Svento oli muiden sosialidemokraattien tapaan myös kommunistien hampaissa. Esimerkiksi Kullervo Manner katsoi Sventon kaltaisten sosialidemokraattien edustavan porvariston "vasenta siipeä", joka nautti ”ohranapäällikkö Riekin, Suojelusliiton Laurilan, kunnialahtari Mannerheimin, rikkurijohtaja Pihkalan" erityissuojelusta ja piti heitä työväenluokan pahimpana vihollisena.
Sisäpolitiikassa Svento kannatti jo 1920-luvulta alkaen niin sanottua punamultayhteistyötä. Vuonna 1937 Svento julkaisi pefletin Työmies ja talonpoika, jossa hän piti SDP:n ja Maalaisliiton hallitusta välttämättömänä demokraattisen yhteiskunnan säilyttämiseksi fasismin ja kommunismin paineessa. Seuraavana vuonna ilmestyi kirja Suomen ulkopolitiikka, jossa Svento varoitti Suomen hankalasta asemasta mahdollisen suursodan syttyessä. Hän ei uskonut ideologisten seikkojen merkitykseen ulkopolitiikassa, vaan kannatti neutraalia tasapainoilua suurvaltojen välillä. Kirjassaan Svento oli myös povannut mahdollisuuden elokuussa 1939 solmittuun Molotov–Ribbentrop-sopimukseen ja tuonut näkemyksensä julki myös Suomen Sosialidemokraatin sivuilla. Juhani Suomen mukaan Svento muodosti Kyösti Kallion presidenttikauden 1937–1940 ulkopoliittisen eliittin, jota tämä käytti neuvonantajanaan. Sventon ohella siihen kuuluivat Edistyspuolueen A. K. Cajander, Rudolf Holstin, Aatos Erkko ja Arvo Inkilä, Maalaisliiton Uuno Hannula, Antti Kukkonen, Artturi Leinonen sekä SDP:stä Väinö Tanner ja Väinö Voionmaa. Syksyllä 1939 käydyissä Suomen ja Neuvostoliiton välisissä neuvotteluissa Svento vaati Suomelta ehdotonta puolueettomuutta. Talvisodan jälkeen hän piti konfliktin pääsyynä suurvaltojen imperialismia. Maaliskuussa 1940 SDP:n eduskuntaryhmä halusi nimittää Sventon Moskovaan rauhanneuvotteluihin lähetettyyn Paasikiven johtamaan valtuuskuntaan, mutta Väinö Tanner ei suostunut tähän ja lopulta tilalle nimitettiin hänen luottomiehensä Väinö Salovaara. Jatkosodan aikana Svento oli mukana rauhanopposition toiminnassa.