stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mauno Jussila

| Mauno Jussila |
| --- | --- |

Suomen valtiovarainministeri
 Karjalaisen I hallitus 13.12.1963–17.12.1963  
Edeltäjä:  Osmo P. Karttunen
Seuraaja:  Esko Rekola
Suomen maatalousministeri
 Virolaisen hallitus 12.9.1964–26.5.1966  
Edeltäjä:  Samuli Suomela
Seuraaja:  Nestori Kaasalainen
Kansanedustaja
 21.7.1951–22.3.1970  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Turun läänin eteläinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. elokuuta 1908 Vahto
Kuollut: 3. marraskuuta 1988 (80 vuotta) Turku
Arvonimi: kunnallisneuvos (1971)
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto–Keskustapuolue
Mauno Nikolai Jussila (15. elokuuta 1908 Vahto – 3. marraskuuta 1988 Turku) oli suomalainen agrologi ja maanviljelijä sekä Maalaisliiton–Keskustapuolueen kansanedustaja ja ministeri.
Jussilan vanhemmat olivat maanviljelijä Albert Nikolai Jussila ja Lovisa Aleksandra Koivisto.  Hän kävi kansakoulun ja suoritti maamieskoulun 1930 ja pienviljelysneuvojaopiston 1933.  Jussila oli Liedon maamiesseuran maatalousneuvojana 1934–1935, Pienviljelijäin keskusliiton pienviljelysneuvojana ja piirikonsulenttina Turun piirissä 1935–1950 sekä Oy Turunmaan toimitusjohtajana 1950–1951. Hän toimi maanviljelijänä Maariassa vuodesta 1940 lähtien.
Jussila oli maalaisliiton kansanedustajana 1951–1965 ja keskustapuolueen kansanedustajana 1965–1970 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Jussila toimi II valtiovarainministerinä Fagerholmin II hallituksessa 1956–1957 ja Fagerholmin III hallituksessa 1958–1959. Miettusen I hallituksessa 1961–1962 hän oli II sosiaaliministerinä ja Karjalaisen I hallituksessa 1963 Jussila oli ensin II valtiovarainministerinä ja joulukuussa 1963 kuuden päivän ajan valtiovarainministerinä. Viimeksi Jussila oli maatalousministerinä Virolaisen hallituksessa 1964–1966.
Jussila toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950, 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Maarian kunnanvaltuuston ja Turun kaupunginvaltuuston jäsenenä. Jussila oli myös Maalaisliiton puoluevaltuuskunnan ja keskushallituksen jäsen ja jäsenenä muun muassa Saaristoasiain neuvottelukunnassa ja MTK:n valtuuskunnassa.
Jussila sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1971.
Toivo Janhonen

Toivo Aapeli Janhonen (2. helmikuuta 1886 Jyväskylä − 3. marraskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen pappi, Maalaisliiton kansanedustaja ja ministeri.
Janhosen vanhemmat olivat ajuri ja työmies Aapeli Janhonen ja Wilhelmina Linden. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 ja suoritti teologian erotutkinnon 1909 sekä pastoraalitutkinnon 1916. Hänet vihittiin papiksi 1910. Rovastin arvonimen Janhonen sai 1935.
Janhonen oli Haapaveden kirkkoherran virallisena apulaisena 1910–1911, Kuusamon kirkkoherran apulaisena 1911–1915, Ristijärven seurakunnan väliajan saarnaajana 1915–1919 sekä kirkkoherrana Suomussalmella 1919–1935 ja Sotkamossa 1935–1939. Hän toimi myös Haapaveden kansanopiston opettajana, Itä-Pohjanmaan kansanopiston johtajana Kuusamossa 1911–1915 ja Kuusamon kunnan säästöpankin esimiehenä 1911–1915.
Janhonen toimi Maalaisliiton kansanedustajana 1924–1939 valittuna Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän oli sosiaaliministerinä Kyösti Kallion IV hallituksessa 1936–1937. Presidentin valitsijamiehenä Janhonen oli vuosien 1925 ja 1937 presidentinvaaleissa. Janhonen oli Maalaisliiton eduskuntaryhmän varapuheenjohtajana vuodesta 1933. Kunnallispolitiikassa hän toimi Suomussalmen kunnanvaltuuston puheenjohtajana vuodesta 1921. Hän oli Kainuun rautatiekomitean puheenjohtajana ja vuosina 1911–1915 Kuusamon kunnan esimiehenä.
Janhonen kuoli 53-vuotiaana aivohalvaukseen marraskuussa 1939.
Aiheesta muualla

.aspx Toivo Janhonen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Valtioneuvoston ministerimatrikkeli (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuopion valtaus

Kuopion valtaus punaisilta valkoisille Suomen sisällissodassa tapahtui 8. helmikuuta 1918, kun sotilaskasarmin kivirakennuksiin majoittunut Kuopion punakaarti pommituksen seurauksena antautui. Suomen sisällissodan tapahtumat Kuopiossa olivat alkaneet 27. tammikuuta 1918, kun punaiset Helsingistä tulleen määräyksen mukaisesti olivat aloittaneet joukkojensa liikekannallepanon.
Tausta

Savossa ei ollut sisällissodan puhjetessa 27. tammikuuta mainittavia venäläisiä varuskuntia, mutta punaisilla oli seudulla vahva asema. Varkaus oli punaisten tukialuetta. Myös Juantehtaan ja Kuopion punakaartit olivat suhteellisen vahvoja.
Valkoisten ylipäällikkö Mannerheim oli sotaan valmistautuessaan kiinnittänyt huomiota Haapamäki - Pieksämäki -rataan , jonka merkitys tulevaa sodankäyntiä ajatellen oli ilmeinen. Nopeasti kehittyneen tilanteen vuoksi oli ylipäällikkö ehtinyt antaa vain  Keski-Suomen ja Savon suojeluskunnille ohjeen varmistaa Jyväskylä - Pieksämäki -rataosuus. Ohjeen perusteella suojeluskuntien joukkoja oli ryhdytty keskittämään Jyväskylään, Kuopioon ja Mikkeliin.
Ennen taistelun alkamista oli Kuopion suojeluskunnan piiripäällikkö Malmille saapunut määräys, että heidän aseensa ja osa miehistä oli siirrettävä Karjalaan, missä taistelu oli jo alkanut. Aktivistien johdossa ollut Armas Saastamoinen oli kuitenkin torjunut määräyksen, koska aseiden ja miesten siirto Karjalaan olisi avannut punaisille uusia mahdollisuuksia. Suomen Pankin kultavarat olisivat joutuneet punaisille ja Kuopion punakaarti olisi päässyt yhtymään Varkauden suureen punakaartiin, mikä olisi johtanut Pieksämäen rautatieaseman menettämiseen.
Valkoiset pyrkivät jo ennakkoon turvaamaan junaradan Pieksämäelle ja miehittivät sekä Kallaveden yli johtavat rautatiesillat, Kuopion rautatieaseman että puhelinaseman. Lisäksi sähkölennätinkonttorille annettiin huomautus, että sen oli noudatettava ainoastaan laillisen hallituksen nimissä annettuja määräyksiä. Vielä 30. tammikuuta annettiin määräys, ettei muilla yksityisillä kuin pankeilla ja yrityksillä ollut oikeutta käyttää sähkölennätintä.
Valkoisten joukot

Kuopion suojeluskunta oli punaisten järjestäytyessä vain 150 miehen vahvuinen. Sen johtajana toimi ratsumestari C. W. Malm ja kouluttajina ja komppanian päälliköinä jääkärit Einar Wichman ja Onni Purhonen apunaan jääkärit Toivo Nousiainen ja Kaarlo Kaarlonen. Kuopion aktivistijärjestöön kuuluneet miehet muodostivat Wichmanin johdolla Kuopion valkoisten 1. komppanian. Aseistuksena valkoisilla oli aluksi 40 kivääriä, 20 000 patruunaa, satakunta revolveria ja 600 käsikranaattia. Ympäröivältä maaseudulta saatiin joukkoihin liittyvien miesten mukana metsästysaseita ja Karttulasta vanhoja grafton-kiväärejä. Valkoiset saivat Pohjanmaalta 1.2.1918 illalla vahvistuksena 180 pohjalaista miestä ja 150 kivääriä sekä 7. helmikuuta tykkejä. Pohjalaisia johtivat jääkärit Arvid Kokko ja Komonen. Valkoisten päävoimat ja johto olivat majoittuneet Kuopion lyseon rakennukseen.
Punaisten joukot

Punakaartin edustajana neuvottelutilaisuudessa maaherra Albert von Hellensin kanssa oli Savon Työmiehen päätoimittaja Taavi Tainio. Kuopion punakaarti, jossa oli 450-500 miestä, oli majoittunut sotilaskasarmin kivirakennuksiin. Heillä oli aseistuksenaan 360 sotilaskivääriä ja 36 000 patruunaa, jotka suomalainen bolševikki Jukka Rahja oli Pietarista heille junalla toimittanut.
Taistelut

Punaisten uhitteleva käytös ja uhkaukset muuttuivat ammuskeluksi aamulla 1. helmikuuta. Punakaarti oli pitänyt järjestystä kaupungissa lähettäen kivääreillä aseistettuja partioitaan kaduille. Suojeluskunta oli miehittänyt kauppatorin ympärillä olevat kivirakennukset, joiden ympärille oli iltaisin kerääntynyt punaisten kannattajia herjaamaan suojeluskuntalaisia. Ammuskelua edeltävänä iltana oli punakaarti asettunut ketjuun Savonkadulle. Punaisten Myllymäen ja kasarmirakennusten suunnasta aloittama ammuskelu kohdistui pääasiassa lyseorakennusta kohti. Suojeluskunta vastasi paikoin kiivaaseen tulitukseen harvakseltaan. Tulitus johti ainoastaan punaisten tappioihin haavoittuneina ja muutamina kaatuneina. Illalla saapuivat valkoisten vahvistusjoukot Pohjanmaalta.
Helmikuun 2. päivänä valkoiset lähettivät aamulla kaupungille pieniä osastoja, koska talojen katoilta oli harjoitettu sala-ammuntaa, jonka uhriksi oli edellisenä iltana joutunut yksi suojeluskuntalainen. Iltapäivällä yritettiin punaisten tukikohdan valtausta, mikä ei kuitenkaan onnistunut. Taistelussa haavoittui muutama suojeluskuntalainen. Valtauksen sijaan valkoiset piirittivät kasarmirakennukset asettamalla miehet ketjuun Haapaniemenkadulle ja Torikadulle, minkä jälkeen taistelu siirtyi kaupungin ulkopuolelle.
Kotkankallion luona syttyi 5. helmikuuta taistelu, jossa kaatui kaksi pohjalaista ja kolme haavoittui. Myös sairaalan luona joutuivat valkoiset saman päivän aikana tappavan tulituksen kohteeksi. Tappiot valkoisille olivat kaksi kaatunutta. Kun oli käynyt selväksi, ettei kasarmirakennuksia voitu vallata ilman tykistöä, oli valkoisten johto pyytänyt tykkejä Pohjanmaalta. Tykit saapuivat junalla 7. helmikuuta. Punaiset yrittivät kaapata junan 70 miehen voimin, mikä johti tulitaisteluun lähellä Siikalahden vahtitupaa. Taistelun ratkaisi valkoisten eduksi junaan sijoitettu konekivääri. Punakaartilaisia kaatui viisi, valkoisten tappiot olivat viisi haavoittunutta. Seuraavana päivänä piiritysrengas punaisten ympärillä kiristyi, kun huoltoreitti Puijon suuntaan katkaistiin. Samaan aikaan aloitettiin tykkituli, joka teki suuria aukkoja kivikasarmin seinämiin. Puolen päivän aikaan nousi valkoinen lippu kasarmilla antautumisen merkiksi. Antautuneiden punakaartilaisten lukumäärä oli noin 450.
Siviiliuhrit

Sala-ammunnan uhreina kuoli kaduilla liikkuneita kaupunkilaisia Hapelähteen ja Puusepänkadun kulmauksessa kaksi, sairaalan portilla yksi, Sairaalankadulla yksi ja Neulamäellä kaksi.
Dwight L. Moody

| D>  L. Moody |
| --- | --- |
 D. L. Moody n. 1900
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1837 ﻿Northfield, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 22. joulukuuta 1899 (62 vuotta) ﻿Northfield, Massachusetts, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  evankelista, saarnaaja, kirjailija, kirjankustantaja
Vanhemmat:  Edwin J. Moody ja Betsey Moody s. Holton
Puoliso:  Emma C. Moody s. Revell
Lapset:  Emma Reynolds, William Revell ja Paul Dwight
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: Kongregationalistinen Plymouth-veljistö
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Dwight Lyman (D. L.) Moody (5. helmikuuta 1837 Northfield, Massachusetts – 22. joulukuuta 1899 Northfield, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen evankelista, saarnaaja, kirjailija ja kirjankustantaja.
Moody kuului pyhitysliikkeeseen. Sen vaikutuspiiriin kuuluivat Moody-kirkko, Northfieldin koulu sekä Mount Hermonin koulu Massachusettsissa (nykyään Northfield Mount Hermonin koulu), Moody-Raamattuinstituutti ja Moody-kustannusliike. Eräs hänen kuuluisimmista sitaateistaan oli “Usko tekee kaiken mahdolliseksi… Rakkaus tekee kaiken helpoksi.“ Moody luopui tuottoisasta saappaiden ja kenkien myynnistä omistaen elämänsä evankelikaaliselle työlle. Hän oli siviilipalveluksessa unionin joukko-osastossa työskennellen YMCA:n (Suomessa NMKY) Yhdysvaltojen Nuorten Miesten Kristillisen Yhdistyksen alaisuudessa. Chicagoon hän rakensi yhden kansakunnan suurimmista edelleen toiminnassa olevista evankelikaalisista keskuksista. Moody työskenteli laulaja Ira D. Sankeyn kanssa. He kiertelivät Yhdysvalloissa ja Brittein saarilla, kokosivat suuria väkijoukkoja  puhumalla voimakkaasti Jumalan rakkaudesta ja ystävyydestä, hyvyydestä ja anteeksiantavaisuudesta mieluummin kuin pelottelusta helvetin tulella ja kadotuksella.
Varhainen elämä

Moody syntyi pienen farmin omistajan ja kivenhakkaajan Edwin J. ja Betsey (s. Holton) Moodyn perheeseen viiden pojan ja tyttären jälkeen. Suurperheeseen syntyi vielä kaksosina tyttö ja poika kuukausi isän kuoleman jälkeen. Isä oli kuollessaan 41-vuotias. Dwight oli nelivuotias, kun yhdeksän lapsen yksinhuoltajuus jäi Betsey-äidin hartioille. Jotkut lapsista joutuivat lähtemään töihin kodin ulkopuolelle. Dwight lähti myös ruokapalkalla, jolloin hän sai syödäkseen maissijauhoa, puuroa ja maitoa kolme kertaa päivässä. Tähän aikaan äiti jatkuvasti huolehti lasten kirkossa käynnistä. Kahdeksan sisaruksensa kera Dwight kävi unitaarikirkossa. Vanhin veli karkasi, eikä perhe tiennyt hänestä moneen vuoteen.
Kun Moody täytti 17, hän muutti kotoaan töihin Bostoniin enonsa kenkäliikkeeseen. Hän osoitti kenkien myymisessä sellaista intoa ja taitoa, että sai pian myydyksi enemmän kuin muut liikeapulaiset. Jonkin ajan kuluttua hän sai hoitoonsa oman kaupan. Eräänä ehtona enolla töihinotolle oli ollut, että Moodyn piti käydä Mount Vernonin kongregationaalisessa kirkossa pyhäkoulussa. Sen opettaja Edward Kimball tuli tapaamaan Moodya kaupaan ja puhui Kristuksesta ja pojan sielusta. Kimball pani kätensä Moodyn olkapäälle ja tämä tunsi käden kautta tulevan voiman. Pian sen jälkeen Moody tunsi päässeensä Jumalan valtakuntaan.
Moody pyrki nyt jäseneksi kongregationalistiseurakuntaan. Häntä ei hyväksytty jäseneksi, ennen kuin hän oli saanut seurakunnan diakoneilta tarvitsemaansa opetusta. Myöhemmässä evankelioimistyössään Moody havaitsi kerta toisensa jälkeen, miten vähin tiedoin ihmiset voivat pelastua. Mutta hän tiesi myös, kuinka tärkeää heille oli saada sen jälkeen opetusta, niin että he kasvoivat Kristuksen ja Jumalan sanan totuuksien tuntemisessa ja osasivat vaeltaa elämän tiellä.
Sisällissota

Moody ei voinut omantunnonsyistä värväytyä liittoarmeijaan sisällissodassa, myöhemmin hän selittää olleensa kveekari. Sisällissodan puhjettua hän osallistui Yhdysvaltojen kristillisen järjestön YMCAn toimintaan. Hän suoritti yhdeksän matkaa rintamalle puhuakseen Yhdysvaltojen sotilaille. Nämä tapahtuivat Shilohin taistelun ja Stones Riverin taistelun jälkeen. Päätepisteenä vierailuille oli kenraali Grantin joukko-osasto Virginian Richmondissa.
Moody meni 1862 naimisiin Emma C. Revellin kanssa. Perheeseen syntyi tytär Emma Reynolds ja kaksi poikaa, William Revell ja Paul Dwight.
Chicago

Moody oli lyhyen aikaa Bostonissa, josta hän muutti nopeasti kasvavaan liike-elämän keskukseen Chicagoon. Siellä hän liittyi kongregationalistisiin Plymouthin veljiin. Rakastavana ja hyväntahtoisena persoonana hän oli kutsumassa nuoria miehiä jumalanpalvelukseen. Nämä eivät voineet vastustaa kutsua. Lisäksi hän oli jakelemassa lentolehtisiä hotelleihin ja asuntoloihin sekä kutsumassa niissä asuvia jumalanpalveluksiin.
Kaikki tämä ei vielä tyydyttänyt Moodyn toimintahalua. Hän tarjoutui opettajaksi erääseen pyhäkouluun. Jos hän itse hankkisi oppilaat, hän saisi kyllä tulla opettajaksi. Toimittuaan jonkin aikaa tämän ryhmän opettajana hän perusti oman pyhäkoulunsa, jonka hän aloitti tyhjässä kapakassa. Paikka tuli pian liiankin täyteen levottomia poikia, joita ei oltu huolittu mihinkään muuhun pyhäkouluun. Moodyn täytyi hankkia pyhäkouluaan varten tilavampi kokouspaikka. Pyhäkoulu kasvoi ennennäkemättömän nopeasti: Jonkin ajan kuluttua siinä oli tuhatkunta lasta. Se tuli niin kuuluisaksi, että vastavalittu presidentti Abraham Lincolnkin Chicagossa käydessään 1860 vieraili ja puhui pyhäkoulussa.
Kun pyhäkoulu kasvamistaan kasvoi seurakunta tarvitsi pysyvän tilan. Silloin Moody aloitti Chicagon Illinois-kadun kirkon rakentamisen. Se valmistui 1865. Lokakuussa 1871 oli suuri Chicagon tulipalo ja se tuhosi Moodyn kirkkorakennuksen. Tuho kohtasi muita hänen rakennuksiaan ja myös useita hänen seurakuntansa rakennuksia. Moni pakeni liekkejä henkensä hädässä ja päätyi vararikkoon. Moody kertoi katastrofista ja sanoi omasta tilanteestaan että “häneltä ei pelastunut kuin maineensa ja Raamattunsa."
Heinäkuussa 1871 kansainvälisessä pyhäkoulukokouksessa Indianan Indianapolissa Moody tapasi Ira D. Sankeyn. Hän oli gospellaulaja, jonka kanssa Moody aloitti kohtapuoliin yhteistyötoiminnan.
Vuosia tulipalon jälkeen Moodyn varakas chicagolainen mesenaatti John V. Farwell koetti suostutella, että Moody perustaisi pysyvän kodin perheelleen kaupunkiin hänen kustannuksellaan. Mutta kuuluisaksi tullut Moody etsi tukijoita myös New Yorkista, Philadelphiasta ja muualta, mutta valitsi rauhallisen farmin ja osti sen synnyinpaikkansa läheltä Massachusettsin Northfieldista. Hän tunsi voivansa paremmin maalaisoloissa palautua saarnamatkarasituksistaan.
Chicagossa Moody liittyi 1858 perustettuun Chicagon Nuorten Miesten Kristilliseen Yhdistykseen (YMCA). Melko pian liittymisen jälkeen, hänet valittiin yhdistyksen sihteeriksi, sitten johtokuntaan ja lopulta puheenjohtajaksi, tuossa tehtävässä Moody oli kahden vuoden ajan. Moodysta tuli kansainvälisen Nuorten Miesten Kristilliseen Yhdistysten liikkeen puheenjohtaja vuonna 1879.
Northfield

Northfield tuli tärkeäksi evankelikaalisen kristillisen historian paikaksi 1800-luvun loppupuolella Moodyn järjestäessä sinne kesäkonferensseja. Tällöin ympäri maailmaa kokoontui kristittyjä saarnaajia ja evankelistoja. Länsi-Massachusettsilla oli ollut rikas evankelikaalinen perinne Jonathan Edwardsin saarnatessa Northamptonin siirtolaisille ja C. I. Scofieldin saarnatessa Northfieldissa. Moodyn suosima Mooren Corner-kirkko toimii Massachusettsin Leverettissa ja on edelleen evankelikaalinen.
Moody perusti Northfieldiin perusti kaksi koulua — Northfield School for Girls 1879 naisia ja Mount Hermon School for Boys 1881 poikia varten. 1800-luvun lopulla nämä yhdistyivät muodostaen tunnustuksettoman Northfield Mount Hermonin yhteiskoulun.
Evankelistan matkat

Matka Yhdistyneeseen kuningaskuntaan syksyllä 1872 toi Moodylle kuuluisuuden evankelistana. Moodyn Raamattuinstituutti väittää kirjallisissa dokumenteissaan, että Moody oli 1800-luvun suurin evankelista. Hän saarnasi melkein sata kertaa ja liittyi Plymouth-veljeskuntaan. Useasti täyttyi 2 000–4 000 hengen katsomo. Moodyn muistelmien mukaan Kasvitieteelliseen puutarhaan tuli häntä kuuntelemaan noin 15 000–30 000 kuulijaa.
Matka toistui 1874 ja 1875 ja tilaisuudet kokosivat tuhansittain kuulijoita. Skotlannin vierailulla Moody sai avustajakseen Andrew A. Bonarin. Kuuluisa lontoolainen baptistisaarnaaja Charles Spurgeon kutsui häntä puhujavieraakseen, mutta Moodyn kutsua tulla vastavierailulle Amerikkaan Spurgeon ei toteuttanut. Kun Moody palasi Amerikkaan, hän kertoi yleisöä ahtautuneen kuuntelemaan 12 000–20 000 kuulijaa kerrallaan Englannissa. Presidentti Grant ja jotkut hänen neuvostostansa pitivät kokouksen tammikuussa 1876, jossa he lupasivat apunsa Moodyn kokouksille. Moody piti evankelioivia kokouksia Bostonista New Yorkiin, Uudessa Englannissa sekä lännessä San Franciscossa asti, kävi myös muissa Länsirannikon kaupungeissa Brittiläisen Kolumbian Vancouverista Kanadan San Diegoon asti.
Moody auttoi kulttuurienvälistä evankeliointia ottamalla käyttöön Charles Spurgeonin The Wordless Bookin (Ilman sanoja -kirjan,1866) opetusvälineeksi. Vuonna 1875 Moody lisäsi kullan värin neljänneksi suunniteltuun kirjan kolmiväriseen tunnukseen kuvaamaan taivasta. Tämän nuorille ja vanhoille suunnatun teoksen menetelmä opettaa edelleen suunnatonta lukutaidottomien joukkoa uskon asioissa ympäri maailmaa ja ollut apuna gospel-tilaisuuksissa.
Moody vieraili Britanniassa Ira D. Sankeyn kanssa. Moody saarnasi ja Sankey lauloi yleisötilaisuuksissa. He julkaisivat Hengellisten laulujen kirjoja. 1883 he kävivät Edinburghissa ja saivat 10 000 puntaa Carrubbers Close Mission –lähetyksen uutta rakennusta varten. Moody myöhemmin saarnasi Carrubbers Christian Centre –keskuksen peruskiven muuraustilanteessa. Moody oli vaikuttunut kristillisen lähetyksen ristiretkimallista tavattuaan Kiina-lähetyksen uranuurtajan Hudson Taylorin. Moody antoi aktiivisesti tukensa Kiinan sisälähetykselle ja kannusti seurakuntalaisiaan osallitumaan mertentakaiseen palveluun.
Ruotsalaiset innostuivat

Moodyn vaikutus ruotsalaisiin oli tunnettua. Moody tosin oli juuriltaan englantilainen eikä käynyt Ruotsissa eikä muissa Skandinavian maissa, eikä hän ei puhunut ruotsia. Kuitenkin hänestä tuli ihailtu herätyksen välikappale Ruotsin lähetysystävien parissa Ruotsissa ja Amerikassa.
Uutiset Moodyn ristiretkistä Britanniaan vuosina 1873–75 saavuttivat pian Ruotsin. "Mr. Moody" oli monien lähetysihmisten huulilla. Moodyn saarnoja julkaistiin kirjoissa, lehdissä ja evankelistojen lentolehtisissä. Ne saivat aikaan Moody-kuumeen vuodesta 1875 aina vuosikymmenen 1880 lopuille.
Moodyn viimeinen saarna oli 16. marraskuuta 1899 Kansas Cityssä Missourissa. Sairastuttuaan hän palasi Northfieldiin. Useita kuukausia aiemmin ystävät huomasivat Moodyn painon lisääntyneen. Sairautta ei koskaan diagnotisoitu. Silti arveltiin hänen kärsineen sydämen vajaatoiminnasta. Hän kuoli 22. joulukuuta 1899 perheen ympäröimänä. Chicagon Raamaattuinstituutin johtajaksi oli jo asetettu pastori R. A. Torrey. Hänestä tuli Moodyn seuraaja.
Kunnianosoitukset

Uskonnonhistorian tutkija James Findlay tunnusti monipuolisesti Moodyn merkityksen herättäjänä ja kansanomaisen uskon sytyttäjänä 1800-luvun loppupuolella. Moody oli evankelistana vertaansa vailla. Moodyn toimesta evankelikaalinen protestanttisuus sai herätystyöhön urbaanin sisällön. Hänen järjestelykykynsä ilmeni Englannin ristiretkillä. Suurten herätyskokousten luoja Moody oli, kuten häntä kuvaili James Findlay.
Kymmenen vuotta Moodyn kuoleman jälkeen Chicago Avenuen kirkko nimettiin Moodyn kirkoksi hänen kunniakseen. Vastaavasti Chicagon Raamattuinstituutti sai nimen Moodyn Raamattuinstituutti.
Toisen maailmansodan aikana Panama Cityssä Floridassa siviilikäyttöön rakennettu höyrylaiva nimettiin SS Dwight L. Moodyksi.
Suomennetut teokset

Paras tapa raamatun tutkimiseen. Edlund, 1888.
Taivaan kunnian ihanuus. Suomentanut Juho Reijonen. WSOY, 1896.
Vapahtajan viimeinen käsky : Mark. 16: 15, 16. Suomentanut K. A. Lundqvist. Suomentaja, 1897.
Veri vanhassa ja uudessa testamentissa : kaksi saarnaa. Suomentanut Antti Mäkinen. A. Skutnabb, 1901.
Miten raamattua on luettava : valittuja kappaleita. Suomentanut Erkki Hynninen. Suomentaja, 1903.
Fariseus ja publikaani : Luukk. 18: 9-14. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Hyviä uutisia : 1 Kor. 15: 1,2. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Kristus kaikki kaikessa. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Pelastettu - vai ei? : Apost. 16: 30. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Pietarin kutsuminen ja lankeeminen. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
"Poikani, muista!" Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Rukouksen voima. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Tuhlaajapoika. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Vasta kääntyneille. Suomentanut Pekka Brofeldt. Kuopion uusi kirjapaino, 1905.
Veri vanhassa ja uudessa testamentissa : kaksi saarnaa. Evankelinen kustannusliike, 1912.
Kristinuskon rikkaus. Suomentanut Sisko Vilkama. WSOY, 1920.
Puheita. 1 osa. Veljekset Jokinen, 1925.
Puheita. 2 osa. Veljekset Jokinen, 1926.
Rakas Raamattu : tunnettujen hengenmiesten kokemuksia ja viitteitä Raamatun lukijoille. D. L. Moody, R. A. Torrey, Paul Nicolay ja Urho Muroma. Kuva ja sana, 1946.
Taivas. Suomentanut Vali Kunnas. Ristin voitto, 1947.
Tie Jumalan luo : neuvoja ja opetuksen sanoja. Suomentanut Lauri Öhrnberg. Ristin voitto, 1947.
Tie pelastusvarmuuteen. Ev.lut.sisälähetyssäätiö, 1952.
Ylenpalttinen armo. Evankelisluterilainen sisälähetyssäätiö, 1961
Suuri ilo : puheita ja saarnoja. Ruotsinkielestä suomentanut Helli Kaikkonen. Ristin voitto, 1963
Hiljaisiin hetkiin, koonnut D. L. Moody. Suomentanut Oili Aho. Päivä, 1995.