stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhiinvaellusmerkki

Tuntematonta pyhimystä esittävä italialainen 1200-luvun pyhiinvaellusmerkki
Pyhiinvaeltajia merkkeineen vuodelta 1568.
Pyhiinvaellusmerkki oli keskiajalla käytetty, yleensä tinasta tai lyijystä valettu merkki, joita roomalaiskatoliset pyhiinvaeltajat kantoivat vaatteissaan. Merkkejä saattoi ostaa muistoksi tärkeiltä pyhiinvaelluspaikoilta, kuten Canterburyn katedraalista Englannista tai Vadstenan luostarista Ruotsista. Merkkien käyttö oli huipussaan myöhäiskeskiajalla 1300- ja 1400-luvuilla, mutta niiden suosio laski 1500-luvulla reformaation myötä. Pyhiinvaeltajat kantoivat myös muunlaisia merkkejä, joista tunnetuin on Pyhän Jaakon haudalla Santiago de Compostelassa Espanjassa vierailleiden pyhiinvaeltajien kantama simpukka.
Pyhiinvaellusmerkit toimivat paitsi matkamuistoina, myös suojaavina amuletteina. Uskottiin, että merkin kantaja oli merkin muistaman pyhimyksen suojeluksen alainen. Suosituilla pyhiinvaelluskohteilla merkkikaupalla oli tärkeä vaikutus paikalliseen talouteen. Tällaisilla paikoilla merkkejä saatettiin myydä kymmeniätuhansia viikossa.
Pohjoismaista tunnetaan reilut 300 keskiaikaista pyhiinvaellusmerkkiä. Merkkejä on löydetty haudoista ja kirkoista, mutta niitä on myös valettu keskiaikaisiin kirkonkelloihin reliefijäljennöksinä. Suomestakin on löytynyt joitakin eurooppalaisia pyhiinvaellusmerkkejä. On mahdollista, että niitä on voinut ostaa myös suomalaisista pyhiinvaelluskohteista, kuten Hattulan Pyhän Ristin kirkosta.
Maalliset merkit

Ilmeisesti pyhiinvaellusmerkeistä kehittyivät myös maallisia aiheita esittävät merkit, jotka usein ivailevat hengellisten merkkien kustannuksella. Esimerkiksi Alankomaista tunnetaan vulvaa ja fallosta esittäviä merkkejä. Yksi tällainen merkki esittää pyhiinvaeltajaksi sonnustautunutta naisen sukupuolielintä. Humoristiset merkit ovat luultavasti olleet tärkeä osa keskiajan populaarikulttuuria ja kulkeneet käsi kädessä pyhiinvaellusilmiön kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhiinvaellusmerkki Wikimedia Commonsissa
The Adventures of Ichabod and Mr. Toad

| The Adventures of Ichabod and Mr>  Toad |
| --- | --- |
 Englanninkielinen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Jack Kinney Clyde Geronimi James Algar
Käsikirjoittaja:  Erdman Penner Winston Hibler Joe Rinaldi Ted Sears Homer Brightman Harry Reeves Kenneth Grahame Washington Irving
Perustuu:  Kenneth Grahamen kirjaan Kaislikossa suhisee ja Washington Irvingin novelliin ”The Legend of Sleepy Hollow”
Tuottaja:  Walt Disney
Säveltäjä:  Oliver Wallace
Leikkaaja:  John O. Young
Pääosat:  Bing Crosby Basil Rathbone Eric Blore The Rhythmaires
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walt Disney Productions
Levittäjä:  RKO Pictures Disney+
Ensi-ilta:   5. lokakuuta 1949
Kesto:  68 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Adventures of Ichabod and Mr. Toad (tunnettu suomeksi myös nimellä Herra Rupikonna ja Iisoppi Kurkinen) on Disneyn elokuva vuodelta 1949. Elokuvassa yhdistetään animaatiota ja näytelmäelokuvaa. Elokuvan alkuosa Kaislikossa suhisee perustuu Kenneth Grahamen samannimiseen kirjaan ja loppuosa Päätön ratsumies perustuu Washington Irvingin novelliin ”The Legend of Sleepy Hollow”. Kertojina toimivat Basil Rathbone ja Bing Crosby.
Elokuvasta on käytetty myös suomenkielisiä nimiä Herra Rupikonna ja Iisoppi Kurkinen sekä Kaislikossa suhisee, mutta kansallisfilmografia Elonet käyttää siitä suomeksikin alkuperäistä nimeä.
Päätön ratsumies -osio jälkiäänitettiin suomeksi 1990-luvun loppupuolella Prinssi ja kerjäläispoika -lyhytelokuvan VHS-julkaisuun.
Ääninäyttelijät > Kaislikossa suhisee (The Wind In The Willows)

Basil Rathbone – kertoja, poliisi
Eric Blore – herra Rupikonna
J. Pat O’Malley – Cyril Proudbottom
John McLeish – syyttäjä
Colin Campbell – Myyrä
Campbell Grant – Mäyrä
Claude Allister – Rotta
Leslie Dennison – tuomari
Leslie Dennison ja Edmond Stevens – näädät
Oliver Wallace – herra Winkie
Ääninäyttelijät > Päätön ratsumies (The Legend of Sleepy Hollow)

Bing Crosby – kertoja, Ichabod Crane, Brom Bones
Pinto Colvig – Daredevil (Bromin hevonen), Ichabodin huuto
Clarence Nash – Old Gunpowder (Ichabodin hevonen)
Billy Bletcher – päätön ratsumies
Ääninäyttelijät > Suomenkieliset äänet, Päätön ratsumies

Seppo Mäki – kertoja, koulumestari Kuukkeli Kuu (Ichabod Crane), Tarmo (Brom Bones)
Simca 1000

| Simca 1000 |
| --- | --- |
 Lisävaloin ja valkosivurenkain varustettu vuoden 1963 Simca 1000.
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Valmistaja:  Simca
Valmistusvuodet:  1961–1978
Tuotantomäärä:  1,6 milj.
Korimalli:  sedan
Tekniset tiedot
Moottori:  4-syl. rivimoottori
Iskutilavuus:  944 cm3
Teho:  45 hv (SAE)
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4
Mitat
Massa:  750 kg
Pituus:  3797 mm
Akseliväli:  2220 mm
Leveys:  1485 mm
Korkeus:  1390 mm
Simca 1000 oli ranskalaisen Simcan vuosina 1961–1978 valmistama takamoottorinen, porrasperäinen, neliovinen ja nelipaikkainen pikkuauto. Siitä tuli myyntimenestys kotimaassaan Ranskassa, ja myös Suomessa se oli 1960-luvun keskivaiheilla yksi yleisimmistä automalleista. Kaikkiaan Simca 1000 -mallia rakennettiin noin 1,6 miljoonaa kappaletta.
Simca 1000 syntyi yhteistyössä Simcan tuolloisen vähemmistöomistajan, italialaisen Fiatin kanssa, jonka oma takamoottorinen pikkuauto Fiat 600 oli suuri myyntimenestys Euroopassa. ”Pikku-Fiatista” poiketen Simca 1000 oli neliovinen sedan ja muotoilultaan ranskalaisten suosimaa ”saippuarasiatyyliä”, jota edusti vuonna 1956 esitelty, niin ikään takamoottorinen ja itsekantavaan koriin perustuva Renault Dauphine. Simca 1000:n kulmikas kori ei ollut ilmanvastuksen kannalta edullinen, mutta tarjosi hyvät tilat niin matkustamoon kuin keulassa sijaitsevaan tavaratilaankin.
Simca 1000 Suomessa

Suomen korkean autoveron takia maahantuoja Berner Oy sai Simca-tehtaan aluksi tekemään Suomen markkinoita varten riisutun version 1000e, jota ei tiettävästi myyty missään muualla. ”Simca tonni” joutui Suomessa muun muassa rungon katkeamisesta pelotelleiden huhujen kohteeksi, mutta siitä huolimatta se ylsi useana vuonna Suomen kymmenen eniten myydyn automallin listalle.
Numerossa 2/1972 Tekniikan Maailma vertaili neljää ”Suomen toiseksi halvinta” autoa – mukana ei ollut markkinoiden halvinta eli Ladaa. Simca 1000 LSE sijoittui vertailutestissä toiseksi Renault 4 L:n jälkeen ja ennen Moskvitš Elite 1500 M- ja Wartburg 353 -malleja. Testaajat kiittelivät Simcan näppäryyttä kaupunkiajossa sekä viimeistelyä, mutta moittivat muun muassa löysiä istuinpehmusteita, sivutuuliherkkyyttä ja kovaa melutasoa.
Tehokkaammat mallit

1960-luvun lopulla 1 118 kuutiosenttimetrin moottorilla varustettu urheilullinen Simca 1000 S kehitti 7 hevosvoimaa normaalimallia enemmän ja kilpaili muun muassa Renault R 8 S:n kanssa. 1970-luvun alussa esiteltiin samaan moottoriin perustuva, markkinoilta poistuneen Renault 8 Gordinin tyyliä jäljittelevä tehokas, vain punaisena myyty Simca 1000 Rallye, joka sai vuosikymmenen mittaan kolme myöhempää versiota (Rallye 1, 2 ja 3).
StumbleUpon

StumbleUpon oli kaupallinen WWW-hakupalvelu, jossa yhdistyivät selainkäyttäjien välisen sosiaalisen verkoston periaatteet valikoista käsin luotaviin blogeihin. Internet-selaimeen asennettava lisäosa loi työkalupalkin, joka automatisoi WWW-sivujen keräämisen, jakelun ja arvioinnin eri kategorioihin perustuvalla menetelmällä.
StumbleUponin käyttö muistutti television käyttäjille tuttua kanavasurffausta. Rekisteröidyt käyttäjät voivat asentaa StumbleUponin Firefox-, Mozilla Suite- ja Internet Explorer -selaimiin. StumbleUponin avulla käyttäjät arvioivat WWW-sivuja yksinkertaisella "peukalo ylös, peukalo alas"-menetelmällä. Kukin käyttäjä voi luoda kiinnostuksensa kohteita vastaavaan profiilin, jonka perusteella samankaltaisen profiilin omaaville StumbleUpon suositteli hyvät arviot saaneita WWW-sivuja. Arvioita voi tehdä myös kirjallisesti, mutta sivujen luokittelu suosituimmuusjärjestykseen tapahtui kumulatiivisesti käyttäjien "peukalo ylös"-suositusten perusteella.
StumbleUpon saavutti miljoonan käyttäjän rajan heinäkuussa 2006.
Palvelu lakkautettiin vuonna 2018.
Aiheesta muualla

StumbleUpon kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Unofficial StumbleUpon FAQ
Advanced Stumbling Wiki
9½ viikkoa

| 9 ½ viikkoa> 9 1⁄2 Weeks |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Adrian Lyne
Käsikirjoittaja:   Patricia Louisianna Knop  Zalman King  Sarah Kernochan 
Tuottaja:  Mark Damon Zalman King Patricia Louisianna Knop
Säveltäjä:  Jack Nitzsche
Kuvaaja:  Peter Biziou
Pääosat:   Mickey Rourke  Kim Basinger  Margaret Whitton 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Jonesfilm  Galactic Films  Triple Ajax 
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  1986
Kesto:  117 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
9 ½ viikkoa (9 1⁄2 Weeks) on vuoden 1986 amerikkalainen eroottinen romanttinen draamaelokuva, jonka on ohjannut Adrian Lyne ja käsikirjoitus Sarah Kernochan, Zalman King ja Patricia Louisianna Knop. Elokuva perustuu itävaltalaisen amerikkalaisen kirjailijan Ingeborg Dayn 1978 samannimiseen muistelmaan. Pääosissa Kim Basinger (roolihahmo Elizabeth McGraw) ja Mickey Rourke (John Gray). McGraw on New Yorkin taidegallerian työntekijä, jolla on lyhyt mutta intensiivinen suhde salaperäisen Wall Streetin välittäjän kanssa. Elokuvan musiikin sävelsi Jack Nitzsche.
Aiheesta muualla

9½ viikkoa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Uusi realismi

Jean Tinguely, Eos xk (3), 1965.
Realismit
Jacob Riis, , 1890.
Realismi taiteessa | Realismi kirjallisuudessa
Fantastinen realismi 
 Fotorealismi 
 Inhorealismi 
 Kapitalistinen realismi 
 Maaginen realismi 
 Naturalismi (taide) 
 Neorealismi 
 Sosialistinen realismi 
 Surrealismi 
 Uusi realismi 
 Yhteiskunnallinen realismi
Realismia
Akka ja kissa 
 Démasquée 
 Femme nue couchée 
 Kivenhakkaajat 
 Le Sommeil 
 Maailman alkuperä 
 Poika ja varis 
 Pyykkiranta 
 Raatajat rahanalaiset 
 Tanssiaiskengät 
 Toipilas 
 Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 
 Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille
Uusi realismi (ransk. Nouveau Réalisme) (myös uusrealismi, uudet realistit, Nouveau Realisme tai Nouveaux realistes) on taidesuuntaus, jonka perustivat vuonna 1960 Ranskassa taidekriitikko Pierre Restany ja taidemaalari Yves Klein. Suuntauksen jäsenet pyrkivät saattamaan elämän ja taiteen lähemmäs toisiaan. He sanoivat näkevänsä maailman kuvana, josta ottavat osia ja sijoittavat ne osaksi teoksiaan. Dadaistien ja Marcel Duchampin antitaiteen tavoin uusrealistit pyrkivät käyttämään arkisia, tosielämän esineitä taiteessaan. Assemblaasin ja valmisesineiden käyttö oli tyypillistä uusrealisteille.
Uudet realistit olivat mannereurooppalainen vastine englantilaiselle ja amerikkalaiselle pop-taiteelle, joka oli syntynyt Englannissa 1950-luvun lopulla. Ryhmässä olivat Yves Kleinin lisäksi muun muassa Arman, François Dufrêne César, Christo, Raymond Hains, Martial Raysse, Mimmo Rotella, Daniel Spoerri ja Jean Tinguely ja myöhemmin Niki de Saint Phalle.
Suomessa

Uusrealistien taidetta nähtiin Suomessa ainakin Ars 69 -näyttelyssä. Pierre Restany kutsuttiin esitelmöimään Helsinkiin ja Arsissa olivat esillä ryhmästä Arman ja César. Manner-Euroopan pop-taiteen virtaukset eivät kuitenkaan herättänet voimakasta vastakaikua Suomen taiteessa, vaan sikäläisinä esikuvina pidettiin pikemminkin popin amerikkalaisia suuntauksia.
Uusrealistien muotokuvia

Lothar Wolleh, Arman (Armand Pierre Fernandez).
Lothar Wolleh, Jacques Villeglé.
Lothar Wolleh, Niki de Saint Phalle, 1970.
Lothar Wolleh, Jean Tinguely, 1970.
Art Spiegelman

Art Spiegelman vuonna 2007.
Spiegelman käyttää signeerauksessaan tyylikkäästi pieniä alkukirjaimia.
Itzhak Avraham ben Zeev Spiegelman, taiteilijanimeltään Art Spiegelman (s. 15. helmikuuta 1948 Tukholma, Ruotsi) on puolanjuutalaista syntyperää oleva yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, kuvittaja ja toimittaja. Hänen tunnetuin teoksensa on sarjakuvaromaani Maus.
Teokset > Suomennetut teokset

Maus selviytyjän tarina, Porvoo 1990, WSOY, suomentanut Jukka Snell
Maus selviytyjän tarina 2: Ja täällä vaikeudet alkoivat, Porvoo 1992, WSOY, suomentanut Jukka Snell
Maus selviytyjän tarina (sisältää molemmat osat), Helsinki 2003, WSOY
Palkinnot ja tunnustukset

Pulitzerin erikoispalkinto 1992
Timen 100 vaikutusvaltaisinta henkilöä, 2005
Angoulêmen kansainväliset sarjakuvafestivaalit 2011 pääpalkinto
Officer de l'ordre des arrts et des lettres
Aiheesta muualla

those dirty little comics (Salon, August 1997)
Getting in Touch with My Inner Racist (Mother Jones, September/October 1997)
Art Spiegelman, Interview by Christopher Monte Smith (Booksense)
Art Spiegelman Interviewed by Gary Groth (The Comics Journal 180 & 181) (Arkistoitu – Internet Archive)
Art Spiegelman, Lambiek Comiclopedia Article
1991 Audio Interview with Art Spiegelman, Don Swaim, CBS Radio - RealAudio (Arkistoitu – Internet Archive)
Audio interview on The Sound of Young America, MP3[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Apua, olen muuttunut naiseksi

| Apua, olen muuttunut naiseksi> Switch |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Blake Edwards
Käsikirjoittaja:  Blake Edwards
Tuottaja:  Tony Adams
Säveltäjä:   Henry Mancini  Don Grady 
Kuvaaja:  Dick Bush
Pääosat:   Ellen Barkin  Bruce Payne  Jimmy Smits  JoBeth Williams  Lorraine Bracco  Tony Roberts  Perry King 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  HBO Films
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  10. toukokuuta 1991
Kesto:  103 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  $15,546,000
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Apua, olen muuttunut naiseksi (engl. Switch) on vuoden 1991 komediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Blake Edwards. Elokuva kertoo Stevenistä (Perry King), jonka rakastajat murhaavat. Jotta Steven pääsisi taivaaseen, jonkun naisen on pidettävä hänestä sellaisena kuin hän on. Paholainen (Bruce Payne) kuitenkin ehdottaa, että Steven muutetaan naiseksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ellen Barkin  | … |  Amanda Brooks   |
|  Bruce Payne  | … |  Paholainen   |
|  Jimmy Smits  | … |  Walter Stone   |
|  JoBeth Williams  | … |  Margo Brofman   |
|  Lorraine Bracco  | … |  Sheila   |
|  Tony Roberts  | … |  Arnold Freidkin   |
|  Perry King  | … |  Steve Brooks    |
Aiheesta muualla

Apua, olen muuttunut naiseksi Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Keisarin paašikoulu

Venäjän keisarin paašikoulu sijaitsi Vorontsovin palatsissa Pietarissa.
Paašikoulu toimi nykyisessä Pietarin oikeustieteen rakennuksessa vuosina 1802–1810.
Kamaripaaši ja paaši ennen vuotta 1881.
Keisarin paašikoulu (myös Hänen keisarillisen majesteettinsa paašikoulu) oli Venäjän keisarikunnan yläluokan jäsenille suunnattu oppilaitos, joka toimi Pietarissa vuosina 1759–1918.
Historia

Venäjän tsaari Pietari Suuri perusti paašin arvon samana vuonna, kun hän loi Venäjän rankijärjestelmän vuonna 1711. Ensimmäisten paašien tehtävänä oli palvella Venäjän keisarinna Katariina I:tä. Venäjän keisarinna Elisabet perusti vuonna 1759 Hänen Keisarillisen Majesteetin Paašikoulun, joka toimi sisäoppilaitoksena. Elisabetilla oli kahdeksan kamaripaašia ja 24 paašia, mutta hän oli tyytymätön heidän sivistymättömyyteensä. Tämän takia keisarinna perusti paašikoulun, jossa paašeille opetettiin historiaa, aritmetiikkaa, geometriaa, linnoitusoppia, maantietoa, ranskan, saksan ja venäjän kieltä, venäläistä kirjallisuutta, tanssia ja miekkailua.
Keisarinna Katariina Suuri rajasi paašikoulun ainoastaan aateliston jäsenille. Katariina Suuren aikana oli yhdeksän kamaripaašia ja 40 paašia. Venäjän keisarillinen hovi vastasi paašikoulun hallinnosta.
Keisari Aleksanteri I muutti paašikoulun vuonna 1802 eliitin sotilaskouluksi, jonka tarkoituksena oli kouluttaa korkeatasoisia kaartin upseereita.
Vuodesta 1810 paašikoulu toimi kansleri Mihail Vorontsovin entisessä palatsissa Pietarissa.
Suomalainen Adolf Aminoff toimi Aleksanteri I:n paašina 1820-luvun taitteessa.
Ennen Nikolai I:n valtakautta Venäjän hallitsijat päättivät, ketkä pääsivät paašeiksi. Nikolai I loi ensimmäiset pääsyvaatimukset. Paašeiksi pääsivät ainoastaan perheiden lapset, joiden vanhemmat olivat rankijärjestelmässä vähintään kolmannessa luokassa, eli salaneuvoksen, kenraaliluutnantin, vara-amiraalin, hovimestarin, hovimarsalkan, hovijahtimestarin ja hovitallimestarin tasolla. Hallitsijalla oli kuitenkin oikeus valita paašiksi kenet hän halusi. Hallitsija valitsi paašeiksi perheiden lapsia, joiden vanhemmat olivat kunnostautuneet keisarikunnan palveluksessa, eli paašeiksi voitiin valita kolmannen luokan ulkopuolella olevia.
Paašikoulun opiskelijoita pidettiin hovin jäseninä. Kyseessä oli kunnia ja merkittävä etuoikeus. Paašeista lahjakkaimmat ylennettiin kamaripaašeiksi. Kamaripaašit palvelivat keisarinnaa ja suuriruhtinattaria kruunajaisten, tanssiaisten, muodollisten illallisien, virallisten seremonioiden ja muiden tapahtumien aikana. Kamaripaašien joukosta valittiin vääpeli (ven. cержант-майор), joka toimi kamaripaašien johtajana tapahtumien aikana.
Suomalainen Johan Fredrik Gustav Aminoff toimi keisari Aleksanteri II:n kamaripaašina vuonna 1861 ja Adolf Casimir Aminoff vuonna 1863.
Aleksanteri III:n aikana koulutus kesti neljä vuotta ja Nikolai II:n aikana seitsemän vuotta.
Suomen suuriruhtinaskunnan asukkaille oli kuusi kiintiöpaikkaa paašikoulussa vuonna 1891.
Paašikoulun toiminta lakkasi Venäjän vallankumouksen takia 1. helmikuuta 1917.
Paašikoulun palatsissa toimii nykyään generalissimus Aleksandr Suvorovin mukaan nimetty sotilaskoulu, joka jatkaa koulun perinteitä.
Suomalaiset paašit

Adolf Aminoff, jalkaväenkenraali (1806–1884)
Johan Fredrik Gustav Aminoff kenraalimajuri, kuvernööri (1844–1899)
Adolf Casimir Aminoff (1846–1910) eversti, adjutantti
Kc

Kc tarkoittaa seuraavia:
kilocoulombi, tunnus kC, sähkövarauksen yksikkö
King’s Counsel, brittiläinen asianajajalle myönnettävä arvonimi.
Kansas City, KC, kaupunki Kansasissa
Kansas City, KC, kaupunki Missourissa
Konala Cartelli, KC, suomalainen yhtye
KC Stadium, Kingston Communications Stadium Hullissa, Englannissa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kc”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jerusalemin Jumalanäiti

Jerusalemin Jumalanäidin ikoni, Moskovan Izmailovon Kristuksen syntymälle omistetun kirkon versio (1600-luvun puoliväli)
Lintulan luostarin kirkon ikoneita, yllä ihmeitätekevä Jerusalemin Jumalanäidin ikoni (1920-luku).
Neitsyt Marian kuvatyypit
Annunziata * Apokalyptinen madonna * Conceptio immaculata * Itämaan tietäjät * Maestà * Marian taivaaseenottaminen * Mater dolorosa * Pietà * Sacra conversazione *  Suojaviittamadonna
Jerusalemin Jumalanäiti on yksi ortodoksisista ikonityypeistä. Useat tämän ikonityypin ikoneista tunnetaan ihmeitätekevinä kuvina.
Sen alkuperä juontuu ensimmäiseen "Jumalanäidin Tiennäyttäjä" –ikoniin, jonka maalasi perimätiedon mukaan apostoli ja evankelista Luukas. Alkuperäinen ikoni tai sen kopio vietiin Konstantinopoliin ja sieltä Kiovan Venäjälle Krimin niemimaan Korsuniin eli Khersonesokseen, jossa Vladimir Suuri (pyhä Vladimir Kiovalainen) vuonna 988 otti kasteen ja siirsi sitten ikonin Kiovaan.
Ikonin kopio luovutettiin Novgorodiin, jossa ikonista tehtiin taas omat kopiot ja niiden nimenä ryhdyttiin käyttämään Korsunin Jumalanäiti-ikonia.
Tsaari Iivana Julma siirsi Jerusalemin Jumalanäidin vielä Moskovaan, josta Napoleon omien sotiensa aikana varasti sen ja vei Pariisiin. Ikoni on nykyisin Notre Damen katedraalissa Pariisissa.
Ortodoksinen kirkko kunnioittaa Jerusalemin Jumalansynnyttäjän ikonia vuosittain lokakuun 12. päivänä.
Lintulan luostarin Jumalanäidin jerusalemilainen ikoni

Lintulan luostarin kirkossa Heinäveden Palokissa on 1920-luvulla Tbilisin lähellä sijaitsevassa Betanian naisluostarissa maalattu pienehkö, kooltaan 33x29,5 cm2 toisinto Jumalaidin jerusalemilaisesta ikonista. Lintulan ikoni on siunattu Jerusalemissa Kristuksen haudalla ja siihen on kiinnitetty kaksi pientä kivenpalasta, yksi Kristuksen haudalta ja toinen Golgatan kalliosta. Ikonia pidetään ihmeitätekevänä; Jerusalemin Jumalanäidin kuvan edessä annattujen rukousten katsotaan auttaneen esimerkiksi lapsettomuudesta kärsinyttä pariskuntaa.
Ikoni saatiin Kannaksella sijainneeseen Kivennavan Lintulan luostariin 1930-luvulla, ja evakkomatkalle 11. lokakuuta 1939 lähdettäessä luostarin kalustosta vastannut nunna Nina otti sen mukaan eräänä harvoista mukaan pelastetuista esineistä; evakkoon jouduttiin lähtemään ikonin juhlapäivän aattona. Ikonia kunnioitetaan luostarin sodanjälkeisen ajan merkittävämpänä pyhäinkuvana. Sillä katsotaan olleen rooli Lintulan luostarin nykypaikan valinnassa, sillä Jumalanäidille omistetun rukouspalveluksen jälkeen ikonin edessä heitetyllä arvalla valittiin kahdesta luostarikäyttöön sopivaksi katsotusta maatilasta se, johon hankinta kohdistettiin vuonna 1946.
Katso myös – Suomen muut ihmeitätekevät ikonit

Konevitsan Jumalanäiti, Valamon luostari, Heinävesi
Valamon Jumalanäiti, Valamon luostari, Heinävesi
Suloisesti suuteleva Jumalanäiti, Valamon luostari, Heinävesi
Kozelštšinan Jumalanäiti, Uspenskin katedraali, Helsinki
Jumalanäidin Akatistos -ikoni, Suomen ortodoksinen kirkkomuseo, Kuopio
Aiheesta muualla

Ortodoksi.net / Jerusalemin Jumalanäiti (ortodoksi.net)
Virgin of Jerusalem: A Byzantine Icon (englanniksi) (radudavidescu.com)
Jerusalem icon of the Mother of God (englanniksi) (icon.lt)
Jerusalem Wonderworking "Weeping" icon of Copenhagen (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (dagmaria.dk)
Merkinnän syy: Artikkelin alkuosa toistaiseksi lähteetön; olisi hyvä lähteistää ikonityypin yleinen ja sommitelman luonnehdinta