stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muumio (hirviö)

| Muumio |
| --- | --- |
 Piirros muumiosta
Ominaisuudet
Status:  Elävä kuollut
Ikä:  Tuhansia vuosia
Tuntomerkit:  Pellavasuikaleisiin kiedottu kuollut, palsamoitu ihminen, jolta sisäelimet on poistettu
Asuinpaikka:  Egypti
Kansanperinne
Kansanperinteen alkuperä:  Muinaisegyptiläinen mytologia
Samanlaiset olennot:  Zombi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muumio on elävä kuollut hirviö, joka on muumioitu. Hirviön yleisiä tuntomerkkejä ovat esimerkiksi sen ympärille käärityt kangassuikaleet. Muumioita esiintyy yleisesti kauhuelokuvissa.
X-bosoni

X-bosoni on hiukkasfysiikassa oletettu toistaiseksi löytymätön alkeishiukkanen, samantapainen kuin heikon vuorovaikutuksen välittäjäbosonit eli W- ja Z-bosonit, mutta X-bosoni edustaa aiemmin tuntematonta voimaa, jollaista suuri yhtenäisteoria ennustaa olevan olemassa. Sen tehtävä olisi välittää suoraa vuorovaikutusta leptonien ja kvarkkien välillä. Toinen samantyyppinen alkeishiukkanen olisi nimeltään Y-bosoni. X-bosonin antihiukkanen on anti-X-bosoni. X-bosonin arvellaan ääriolosuhteissa rikkovan baryonilukua.
Mary Ainsworth

| Mary Ainsworth> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. joulukuuta 1913 Glendale, Ohio, USA
Kuollut: 21. maaliskuuta 1999 Charlottesville, Virginia
Ammatti:  kehityspsykologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Toronton yliopisto (B.A., 1935; M.A. 1936 ja Ph.D. 1939)
Väitöstyön ohjaaja:  William E. Blatz
Instituutti:  Toronton yliopisto, Johns Hopkinsin yliopisto, Virginian yliopisto
Tutkimusalue:  kehityspsykologia, kiintymyssuhdeteoria
Tunnetut työt:  vierastilannekoe
Mary D. Ainsworth (o.s. Salter, 1. joulukuuta 1913 Glendale, Ohio, USA – 21. maaliskuuta 1999 Charlottesville, Virginia, USA) oli yhdysvaltalainen kehityspsykologian professori. Hän työskenteli läheisesti John Bowlbyn kanssa ja täydensi merkittävästi äidin ja lapsen välistä kiintymyssuhdetta käsittelevää ymmärrystä omalla tutkimustyöllään. Ainsworth myös kehitti kokeellisia tutkimusvälineitä. Tunnetuin hänen luomistaan koejärjestelyistä on pikkulapsen kiintymyssuhteen selvittämisessä käytetty vierastilannekoe.
Nuoruudessaan Mary Salter luki 15-vuotiaana William McDougallin kirjan Character and the Conduct of Life (1926), ja päätti ryhtyä psykologiksi. Jo 16-vuotiaana hän sai luvan osallistua Toronton yliopiston psykologian kursseille. Mary Salter valmistui Toronton yliopistosta kandidaatiksi (B.A.) vuonna 1935, maisteriksi 1936 ja tohtoriksi (Ph.D.) 1939. Hän jatkoi yliopistonsa psykologian laitoksella luennoijana vuoteen 1942 saakka. Tuolloin hänet määrättiin Kanadan asevoimien (the Canadian Women's Army Corps) palvelukseen, jona aikana hän saavutti majurin arvon. Maailmansodan jälkeen hän palasi vuonna 1946 yliopistoon apulaisprofessoriksi.
Vuonna 1950 meni naimisiin psykologian jatko-opiskelija Leonard Ainsworthin kanssa ja otti aviopuolisonsa sukunimen; avioliitto kesti kymmenen vuotta. Pian avioitumisensa jälkeen hän muutti puolisonsa väitöskirjan viimeistelyn johdosta Lontooseen ja aloitti yhteistyön kiintymyssuhdeteorian luojan John Bowlbyn kanssa tämän johtamassa hankkeessa Tavistock-klinikalla. Myöhemmin Ainsworth muutti Kampalaan Ugandaan, jossa hän yhtenä ensimmäisistä tutkijoista selvitteli äidin ja lapsen välistä vuorovaikutusta ensimmäisen elinvuoden aikana.
Vuonna 1955 Ainsworth siirtyi Johns Hopkinsin yliopistoon Baltimoreen, josta hän eteni professoriksi vuonna 1963. Vuosina 1966 ja 1967 hän oli Stanfordin yliopiston Fellow. Virginian yliopiston professorina Charlottesvillessä hän oli uransa loppuvuodet 1975–1984, ja jatkoi työskentelyä vielä vuoteen 1992 saakka. Hän kirjoitti tutkimustöistään monia tieteellisiä artikkeleita ja useita oppikirjoja. Professori Mary Ainsworth sai monia tunnustuksia uransa aikana ja palkittiin muun muassa Amerikan psykologisen säätiön (APF) kultamitalilla elämäntyöstään.
Amerikkalaisia psykologeja korostetusti esilletuovassa vertailussa (2002) Ainsworth listattiin sadan merkittävimmän psykologin joukkoon.
Keskeisiä julkaisuja

Ainsworth, M. & Bowlby, J. (1965). Child Care and the Growth of Love. London: Penguin Books.
Ainsworth, M. Infancy in Uganda: Infant Care and the Growth of Love. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1967.
Ainsworth, M., M. C. Blehar, E. Waters, S. Wall. Patterns of Attachment: A Psychological Study of the Strange Situation. Hillsdale, NJ: Erlbaum, 1978.
Aiheesta muualla

Mary Main (1999): Mary D. Salter Ainsworth: Tribute and Portrait (pdf; Psychoanalytic Inquiry, 19, 682-776) (englanniksi) (psychology.sunysb.edu)
Mary Ainsworth (englanniksi) (jrank.org)
Bob Marvin (1.1.2000) Obituaries - Mary D. S. Ainsworth (BJPsyh Bulletin, Vol. 24 Issue 1 / The Royal College of Psychiatrists) (englanniksi) (rcpsych.org)
K. E. Grossmann, I. Bretherton, E. Waters & K. Grossmann, 2013: Maternal sensitivity: observational studies honoring Mary Ainsworth’s 100th year (Journal Attachment & Human Development, 15 (5-6): 443-447) (englanniksi) (tandfonline.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Irene Mendelin

Aina Irene Mendelin (27. joulukuuta 1864 Jyväskylä – 14. syyskuuta 1944 Saarijärvi) oli suomalainen runoilija ja kääntäjä. Mendelin oli Suomen ensimmäinen omia runokokoelmia julkaissut naisrunoilija.
Henkilöhistoria

Irene Mendelin vanhemmat olivat vääpeli Carl Edvard Mendelin ja Maria Sofia Ahlqvist. Mendelin valmistui 1882 Jyväskylän tyttökoulusta ja suoritti vuosina 1889-1893 Helsingin Suomalaisen Jatko-opiston. Toimeentulonsa hän sai Jyväskylän tullikamarin rahastonhoitajan työstä vuosina 1906–1929. Vuonna 1929 hän erosi täysinpalvelleena ja muutti asumaan Saarijärvelle.
Mendelin oli Keski-Suomen raittiuspiirin sihteeri 1915–1929, Keski-Suomen eläinsuojeluyhdistyksen sihteeri 1912–1916 ja puheenjohtaja 1916–1929 sekä useita vuosia Jyväskylän Marttayhdistyksen, Suomalaisen Naisliiton Jyväskylän osaston ja Kokoomuksen naisjärjestön Jyväskylän osaston puheenjohtaja. Raittiuden Ystävien kunniajäsen hän oli vuodesta 1933. Mendelin otti osaa lottatyöhön Suomen sisällissodan ajoista lähtien. Jyväskylän Mendelininkatu on nimetty Irene Mendelinin mukaan.
Taiteellinen tuotanto

Mendelinin runoja julkaistiin ensimmäisen kerran Kansanvalistusseuran kalenterissa 1885 ja hänen runojaan ilmestyi myös Suomen Kaunokirjailijaliiton Liitto-albumeissa sekä Keski-Suomi-lehdessä. Isänmaallisuus, naisasialiike ja raittiustyö tulivat hänen runoissaan ja lauluissaan voimakkaasti esiin. Aatteellisuuden lisäksi runot sisältävät luonnontunnelmia ja rakkausaiheita, jotka pehmensivät hänen runoilijakuvaansa. Tunnetuin hänen runoistaan lienee "Kuin lammen laine", jota virheellisesti pidetään kansanlauluna. Runo on julkaistu alun perin Mendelinin ensimmäisessä, vuonna 1893 ilmestyneessä runokokoelmassa Koivikossa. Mendelin teki myös paljon runosuomennoksia ja sepitti joukon runoja eri julkaisuihin ja juhlia varten.
Taiteellinen tuotanto > Teoksia

Koivikossa, runokokoelma. Otava 1893 (Digitoituna Lönnrot-projektissa)
Runo Jyväskylän työväenyhdistyksen 10-vuotiseen vuosijuhlaan. 1898
Juhlaruno : lausuttu Jyväskylän laulu- ja soittojuhlassa kesäkuun 14 ja 15 p. 1899. 1899
Koivikossa 2, runokokoelma. Wesander 1899
Vepsäläiset : yksilö ja kansa: kehotus kansankirjallisuuden levittämiseen, juhlaruno. Kansantajuisia esitelmiä toimittaneet länsisuomalaiset ylioppilaat 5. vihko. Länsisuomalainen esitelmätoimikunta 1899
Juhlaruno Jyväskylän lyseon uuden talon vihkiäisissä 1 p. lokak. 1902. 1902
Runoja. Kansanvalistusseuran lehtisiä n:o 85. Kansanvalistusseura 1907
Juhlaruno, lausuttu nuorsuomalaisten arpajaisissa Viipurissa joulukuun 5 päivänä 1908. 1908
Juhlaruno, lausuttu Suomen 27:n yleisen raittiuskokouksen avajaisissa Jyväskylässä kesäk. 10 p:nä 1909. 1909
Lehtisiä koivikosta, runokokoelma. Gummerus 1915
Ajan virran vieremiltä, jäämistöstä löytynyt julkaisematon runokokoelma
Den gamla trädgården, jäämistöstä löytynyt julkaisematon runokokoelma
Helmi ja Maiju tovereineen mailla metsillä. Otava [i.a.]
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Irene Mendelin on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Kim Gran

Kim Arvid Gran (s. 19. syyskuuta 1954 Kotka) on suomalainen vuorineuvos ja yritysjohtaja. Hän toimi Nokian Renkaat Oyj:n toimitusjohtajana vuosina 2000–2014.
Ura

Ennen Nokian Renkaita Gran toimi Oy Gran-Transport Ltd:ssä, A. Ahlström Oy:ssä Karhulassa, Printal Oy:ssä, Cebal-Printal UK Ltd:ssä Englannissa ja Pechiney Cebal Packagings Ltd:ssä Englannissa.
Ura > Nokian testimanipulaatioväite

Helmikuussa 2016 paljastui, että Nokian Renkaat oli Kim Granin toimitusjohtajakaudella vääristellyt rengastestien tuloksia vuosikausia. Jatkuvan testimanipulaation taustalla väitetään olleen osakkeen kurssikehitys sekä johdon palkitsemiseen rakennetut optio-ohjelmat. Sähköpostien perusteella testaajia on harhautettu, jotta optiot tuottaisivat rahaa haltijoilleen. Yhtiön johdon bonukset olivat osittain sidottu rengastestien testituloksiin ja Nokian Renkaat oli manipuloinut testeihin lähetettäviä renkaita, jotta testitulokset olisivat parempia.
Luottamustehtävät

Vuosina 2005–2006 Gran oli Elinkeinoelämän keskusliiton hallituksessa. Vuonna 2008 hän aloitti YIT:n hallituksessa ja vuonna 2014 hallituksen varapuheenjohtajana. Keväällä 2016 Gran oli ehdolla YIT:n hallituksen puheenjohtajaksi, mutta vetäytyi ehdokkuudesta testihuijauskohun myötä. Vuosina 2012–2014 Gran oli Rautaruukin hallituksen puheenjohtaja ja vuodesta 2014 SSAB:n hallituksen jäsen. Huhtikuussa 2016 Gran jätti SSAB:n hallituspaikan. Huhtikuussa 2017 Gran kutsuttiin Pohjola Rakennus Oy:n hallituksen jäseneksi.
Helsingin Sanomien mukaan Gran kuuluu vapaamuurareiden tamperelaiseen Tavastia-loosiin.
Matti Luttinen

| Matti Luttinen> Sisäasiainministeri |
| --- | --- |
 Sorsan IV hallitus  1.10.1983 − 30.11.1984  
Edeltäjä:  Matti Ahde
Seuraaja:  Kaisa Raatikainen
Liikenneministeri
 Sorsan IV hallitus  1.12.1984 − 30.4.1987  
Edeltäjä:  Matti Puhakka
Seuraaja:  Pekka Vennamo
Kansanedustaja
 27.09.1975–23.03.1995  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1936 Haapavesi
Kuollut: 14. toukokuuta 2009 (73 vuotta) Lahti
Arvonimi: kaupunkineuvos
Tiedot
Puolue:  SDP
Vilho Matti Luttinen (14. toukokuuta 1936 Haapavesi – 14. toukokuuta 2009 Lahti) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi SDP:n kansanedustajana Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä 1975–1995 ja Sorsan IV hallituksen sisäasiainministerinä 1983–1984 ja liikenneministerinä 1984–1987.
Elämä ja ura

Luttisen lapsuudenkodin elämä oli aineellisesti niukkaa. Luttisen äiti kuoli vuonna 1944, hänen vanhin veljensä haavoittui jatkosodassa ja toiseksi vanhin veli menehtyi. Vuonna 1948 Luttinen muutti veljensä ja tämän vaimon kanssa Pyhärantaan, missä hän kävi Rohdaisten kansakoulua. Vuoden kuluttua hän kuitenkin palasi takaisin Haapavedelle. Luttinen pääsi kansakoulusta vuonna 1951.
Luttisen isä oli sairastanut keuhkotuberkuloosin vuonna 1936 ja menehtyi vuonna 1952, jolloin Luttisen oli 16-vuotiaana elätettävä itsensä ja nuoremmat sisaruksensa. Hän aloitti työuransa vuonna 1952 lihanleikkaajana Mensan elintarviketehtaalla Hämeenlinnassa. Luttinen työskenteli tehtaalla eri tehtävissä vuoteen 1960, jolloin hän siirtyi Lahteen OTK:n lihanjalostustehtaalle. Siellä hän työskenteli vuoteen 1965 toimien vuosina 1962–1965 pääluottamusmiehenä. Luttinen toimi myös ay-liikkeessä. Hän liittyi vuonna 1952 Elintarviketyöläisten Liittoon, mutta erosi viiden vuoden jälkeen liiton ylipolitisoituneen toiminnan vuoksi. Lahdessa Luttinen toimi 1960-luvulla SAJ:läisen elintarvikealan ammattiosaston sihteerinä ja puheenjohtaja.
Vuonna 1962 Luttinen liittyi Lahden sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen jäseneksi ja vuonna 1963 SDP:n jäseneksi. Vuosina 1965–1969 hän toimi Lahden sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön sihteerinä, minkä jälkeen hän työskenteli Lahden osuuskaupan jäsenasiasihteerinä, tiedotus- ja suhdetoimintaosaston osastopäällikkönä ja hallintokuntien sihteerinä, kunnes hänet valittiin kansanedustajaksi eduskuntavaaleissa 1975. Kansanedustajana hän toimi vuoteen 1995, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Touko-syyskuussa 1983 Luttinen oli ministeri sisäasiainministeriössä ja lokakuusta 1983 marraskuuhun 1984 sisäasiainministeri. Liikenneministerinä hän toimi joulukuusta 1984 huhtikuuhun 1987. Hänen kaudellaan Suomessa aloitettiin kaupallinen radiotoiminta 1985 ja avattiin ensimmäinen kaupallinen televisiokanava, Kolmoskanava, joulukuussa 1986. Luttinen oli presidentin valitsijamies vuosien 1978, 1982 ja 1988 vaaleissa. Eduskunnan ohella hän vaikutti myös Lahden kaupunginvaltuustossa vuosina 1969–1992, joista vuodet 1989–1992 valtuuston puheenjohtajana. Hän oli myös kaupunginhallituksessa vuosina 1971 ja 1973–1975. Luttiselle myönnettiin kaupunkineuvoksen arvonimi vuonna 1999.
Luttinen oli naimisissa vuodesta 1955 ja sai kaksi lasta. Hänen poikansa Tapio Luttinen toimi Lahden kaupunginvaltuuston puheenjohtajana 1997–2004.
Timo Kylmälä

Timo Päiviö Kylmälä (28. joulukuuta 1922 Miehikkälä – 20. joulukuuta 2004 Espoo) oli suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja kääntäjä.
Kylmälä opiskeli lehdistöoppia Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa ja Pariisissa Sorbonnen yliopistossa. Hän oli 1940-luvulla toimittajana Etelä-Suomen Sanomissa, Sisä-Suomi-lehdessä, Ilta-Sanomissa ja Helsingin Sanomissa. Vuosina 1948–1953 Kylmälä asui Ranskassa ja työskenteli kustannusvirkailijana Nord-Sud-kustantamossa.
Suomeen palattuaan Kylmälä oli toimittajana ensin Uusi Suomi -lehdessä 1953–1958 ja sitten 25 vuoden ajan A. Ahlström Oy:n Me kaikki -henkilökuntalehdessä. Kylmälä toimi lisäksi Suomen Kuvalehden avustajana vuosina 1948–1987 ja Ilta-Sanomien kolumnistina 1982–1984.
Kylmälä kirjoitti myös matkakirjoja ja yritysjohtajien muotokuvia sekä käänsi kirjallisuutta.
Teoksia

Kerran Balkanilla : Pikavierailijan elämyksiä Jugoslaviassa ja Kreikassa. WSOY 1952
Yön valojen maat. WSOY 1953
Kakunjakajia: Kaksikymmentä johtajaa Kalle Anttilasta Matti Virkkuseen, tekijät Juha Tanttu ja Timo Kylmälä.  Kirjayhtymä 1967
Kutsetin mies; Enso-Gutzeitin toimitusjohtajan Pentti Salmen elämäkerta. Kirjayhtymä 1986
Suomennoksia

Alphonse Daudet: Tarasconin mestariampuja : romaani. Kirjayhtymä, Helsinki 1960 (alkuteos Aventures prodigieuses de Tartarin de Tarascon)
Pierre Clostermann: Verinen taivas. Kirjayhtymä, Helsinki 1962
Tänään, tässä ja nyt

Tänään, tässä ja nyt (”TTN”) oli suomalainen uutismakasiiniohjelma, jota esitettiin Kolmoskanavan arkipäivien varhaisillassa (16.30 alkaen) vuosina 1987–1989. Sitä esitettiin kaikkiaan 312 lähetyksen verran.
Ohjelman pääjuontajana toimi Timo T. A. Mikkonen ja muina toimittajina Eija Aatela, Kristiina Damström, Juha Veli Jokinen, Pirjo Kauppinen, Maria Lindell (nyk. Guzenina), Ahti Uusivuori ja Petri Lempiäinen.
Ohjelmassa vieraili aina aikansa ajankohtaisia vieraita, joiden kanssa Mikkonen ja muut toimittajat keskustelivat, sekä kertoivat ja kävivät läpi viikon uutisia lyhyesti, jopa vain yhden virkkeen mittaisina. Tunnelmaa pyrittiin rentouttamaan esiintymällä ilman papereita, mutta ajoittain kameraan kytketty teleprompteri reistaili. Yleisradion ajankohtaisohjelmista poiketen vieraat ja puheenaiheet muistuttivat enemmän iltapäivälehtien antia.
Puoli viiden aikaan alkanut ohjelma jakaantui kahteen osaan, joiden väliin oli sijoitettu puoli kuudelta alkanut lastenpiirretty tai nuortenohjelma, kuten DJ Black Miken vetämä Cocko-Looro. TTN jatkui taas klo 18.00–18.30.
Vastaanotto

Televisiokriitikot katsoivat ohjelmaa karsaasti. Helsingin Sanomien Jukka Kajavan mielestä ohjelmakonsepti oli suora kopio amerikkalaistelevisiosta: ollaan keskustelevinaan vieraiden kanssa mutta pidetään tarkkaa huolta, ettei kukaan sano mitään mistä ei ole tullut kulunutta fraasia jo vuosia aiemmin. Aamulehden Marja Sjöberg luonnehti ohjelman pohjautuvan turhaan toistoon, julkeaan omakehuun ja ulkomaisten uutistoimistojen loppumattomaan antiin. Filmihullu-elokuvalehti ilkkui etenkin TTN:n lyhyitä uutisia, jotka sen mukaan luettiin nuotilla, joka antoi ymmärtää että asian voi unohtaa saman tien.
Virransalmen silta

| Virransalmen silta |
| --- | --- |

Ylittää:  Virransalmi
Sijainti:  Mäntyharju
Siltatyyppi:  teräksinen ristikkosilta
Pisin jänneväli:  35 m
Pituus:  44,1 m
Leveys:  5 m
Alituskorkeus:  4,2 m
Korkeusrajoitus sillalla:  3,7 m
Avattu liikenteelle:  1937
Koordinaatit:  61°20′58.5″N, 026°44′14″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Virransalmen silta Mäntyharjulla Etelä-Savossa on vuonna 1937 valmistunut teräsristikkosilta, josta tuli museosilta vuonna 1990. Silta on puukantinen ja tehty tyyppipiirustusten mukaan. Virransalmen sillan on suunnitellut Tie- ja vesirakennushallituksen insinööri Herman Ossian Hannelius vuonna 1929. Yksiaukkoisen sillan kokonaispituus on 44,1 metriä. Sillan jänneväli on 35 metriä ja vapaa aukko 34 metriä.
Silta kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa "museosilta". Silta on säilynyt kutakuinkin alkuperäisen näköisenä. Ensimmäinen perusteellisempi korjaus ja kohotus sillalle tehtiin vuonna 1972, jolloin suurin osa sen alkuperäisistä osista kuitenkin säilyi. Uusi Virransalmen silta ja uusi tienosa valmistuivat 300 metrin päähän vuonna 1985, ja vanhalle sillalle jäi pääosin kevyttä liikennettä.
Siltapaikka ja sillan rakentaminen

Virransalmessa reitillä Mäntyharjulta Iittiin on ollut lossi tiettävästi vuodesta 1855 lähtien. Sitä yritettiin useaan otteeseen korvata sillalla, esimerkiksi vuosina 1857, 1868 ja 1881. Vastustajina olivat muun muassa veden virtauksesta huolestunut Tie- ja vesirakennusjohtokunta, väylää tukinuittoon käyttänyt Kymin osakeyhtiö sekä tien- ja sillanpitovelvolliset maanomistajat. Lossi kuitenkin aiheutti haittaa tukinuitolle ja muulle vesiliikenteelle, ja Kymin osakeyhtiö esitti sillan rakentamista vuonna 1909. Kuntalaisten mielestä tieyhteys oli heikkokuntoinen, ja he jättivät oman esityksensä vuosina 1910 ja 1915. Jälkimmäinen esitys johti jopa siihen, että kuntakokous pyysi lupaa sillanrakennukseen. Ehdotettu siltatyyppi ei ollut Kymmene Osakeyhtiön toiveiden mukainen, ja yhtiö valitti päätöksestä. Sillan rakentamispäätös annettiin marraskuussa 1917, mutta siltaa ei siitä huolimatta rakennettu. Vuonna 1918 uusittu tielaki tuli täysin voimaan vuoden 1921 alusta, ja tienpito siirtyi valtion vastuulle.
Lossimaksua vastustettiin ja uudet silta-anomukset tehtiin vuosina 1921 ja 1927. Vaatimus uudistettiin vuonna 1932, jolloin perusteluina olivat työllisyysnäkökohtien lisäksi lossirannassa sattuneet monet ”pienemmät tapaturmat” ja vuonna 1930 tapahtunut, viisi henkeä vaatinut onnettomuus. Lossi uusittiin vielä kertaalleen vuonna 1933. Sillan rakentamiselle näytettiin kuitenkin vihreää valoa. Uudellakin lautalla sattui vaaratilanteita: Vuonna 1936 lossin ohjausvaijerin tolppa katkesi ja lossi, kannellaan linja-auto matkustajineen, ajelehti kohti Sarkavettä. Lossi saatiin pysäytettyä lopulta ankkurilla.
Sillan rakentamisen tarjouskilpailu käytiin lokakuussa 1936, ja urakkasopimus allekirjoitettiin marraskuussa samana vuonna. Siltaurakan sai A. Ahlström Osakeyhtiö. Rakennustyö oli aloitettu jo kesällä 1936, jolloin oli juntattu perustusten puupaalut, valettu 1,2 metriä paksu paalulaatta ja tehty maatukien kivityöt. Sillan teräsosat ovat saksalaista valmistetta, ja myös asentajat olivat Saksasta. Urakka valmistui sovitun aikataulun mukaan kesäkuussa 1936.
Rakenne ja mitat

Virransalmen silta valmistui vuonna 1937. Se on puukantinen teräsristikkosilta ja tehty tyyppipiirustusten mukaan. 1920-luvulla laadittiin ja otettiin käyttöön puukantisten teräsristikkosiltojen normaalipiirustukset jänneväliltään 30–60-metrisille silloille. Niiden mukaisia siltoja tehtiin 1930-luvun loppuun mennessä yli 50 kappaletta. Virransalmen sillan on suunnitellut Tie- ja vesirakennushallituksen insinööri Herman Ossian Hannelius vuonna 1929.
Yksiaukkoisen sillan kokonaispituus on 44,1 metriä ja liikenteelle jäävä hyötyleveys 5 metriä. Sillan jänneväli on 35 metriä ja vapaa aukko 34 metriä. Sillan kannen leveys on 6 metriä, poikkipalkit rajoittavat kulkukorkeudeksi 3,7 metriä. Sillan alikulkukorkeus on 4,2 metriä.
Silta on säilynyt kutakuinkin alkuperäisen näköisenä. Kuuden tuuman syrjälankutusta oleva sillan kansi on uusittu useaan kertaan, noin kymmenen vuoden välein. Silta on maalattu noin viiden vuoden välein, ja ylärakenteisiin on tehty korjauksia, jotka ovat aiheutuneet liian korkeiden kuormien aiheuttamista vaurioista. Ensimmäinen perusteellisempi korjaus ja kohotus sillalle tehtiin vuonna 1972, jolloin suurin osa sen alkuperäisistä osista kuitenkin säilyi. Siltapenkereen puukaiteet uusittiin vuonna 2007.
Museosillaksi

Silta on vuodesta 1990 kuulunut Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin teemakohteessa "museosilta".
Uusi Virransalmen silta ja uusi tienosa valmistuivat 300 metrin päähän vuonna 1985, ja vanhalle sillalle jäi pääosin kevyttä liikennettä.
Valencia CF

Valencia Club de Fútbol (kat. València Club de Futbol) on vuonna 1919 perustettu jalkapalloseura Valencian kaupungista Espanjasta. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa. Sitä pidetään yhtenä Espanjan suurseuroistalähde?.
Espanjan pääsarjamestaruuden Valencia on voittanut kuusi kertaa, joista kolme 1940-luvulla. Viimeisimmän mestaruutensa se on saavuttanut kaudella 2003–2004. Myös Euroopassa seura on menestynyt kohtalaisen hyvin. Se oli Mestarien liigan loppuottelussa vuosina 2000 ja 2001, mutta Real Madrid ja Bayern München olivat kuitenkin niissä vahvempia. Uefa-cupin Valencia kuitenkin voitti vuonna 2004, mikä oli seuralle kilpailun kolmas voitto.
Valencian paikallisvastustaja on Levante.
Saavutukset

Espanjan pääsarjamestaruus (6): 1942, 1944, 1947, 1971, 2002, 2004
Espanjan cupin voitto (8): 1941, 1949, 1954, 1967, 1979, 1999, 2008, 2019
Espanjan supercupin voitto (1): 1999
Uefa-cupin voitto (1): 2004
Messukaupunkien cupin voitto (2): 1962, 1963
Cup-voittajien cupin voitto (1): 1980
Uefa-supercupin voitto (2): 1980, 2004
Pelaajat > Entisiä pelaajia

| --- | --- |
  Pablo Aimar   Jordi Alba   David Albelda   Raúl Albiol   Roberto Ayala   Rubén Baraja   Santiago Cañizares   John Carew   Kily González   Adrian Ilie   Mario Kempes   Claudio López :   Juan Mata   Carlos Marchena   Gaizka Mendieta   Predrag Mijatović   Ricardo Oliveira   Ljuboslav Penev   Romário   David Silva   David Villa   Zlatko Zahovič   Andoni Zubizarreta   Denis Cherysew
Entisiä valmentajia

Luis Aragonés
Rafael Benítez
Héctor Cúper
Marcel Domingo
Alfredo Di Stéfano
Miroslav Đukić
Unai Emery
Gennaro Gattuso
Guus Hiddink
Ronald Koeman
Carlos Alberto Parreira
Mauricio Pellegrino
Claudio Ranieri
Quique Sánchez Flores
Jorge Valdano
Ernesto Valverde
Voro
Cesare Prandelli
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valencian virallinen sivusto (englanniksi) (espanjaksi) (japaniksi) (katalaaniksi)
Primera División 2024–2025
Alavés
Athletic
Atlético Madrid
Barcelona
Celta
Espanyol
Getafe
Girona
Las Palmas
Leganés
Mallorca
Osasuna
Rayo Vallecano
Real Betis
Real Madrid
Real Sociedad
Sevilla
Valencia
Valladolid
Villarreal