Vsevolod Meyerhold
Teatterin lokakuu 1917–1921 > Aamurusko

Aamurusko on belgialaisen kirjailijan Émile Verhaerenin vuonna 1898 kirjoittama näytelmä. Meyerhold ohjasi sen vuonna 1920 Moskovassa. Näytelmässä kuvataan sotaa, joka muuttuu kansannousuksi. Vihollisen sotilaat liittyvät kansaan, saadaan aikaan yhteisymmärrys ja rauha. Se oli ajankohtaista, koska Neuvosto-Venäjä kävi sisällissotaa. Sergei Jutkevitš muistelee opettajansa Meyerholdin Aamurusko-esitystä:
»Menin RSFSR-1-teatteriin katsomaan Verhaerenin Aamuruskoa suurin odotuksin. Teatteri oli karu ja vailla koristeita. Mutta jokin tässä näennäisessä epäkodikkuudessa oli läheistä tuon ajan ihmisille. Teatteri toi mieleen lähinnä asemarakennuksen, evakuointipisteen tai kadunpätkän.
Katsomon ja näyttämön välillä ei ollut ramppia ja näytelmän repliikit kasvoivat joukkokokousten tutuiksi iskulauseiksi. Verhaerenin runonäytelmän yleviin säkeisiin liitettiin yllättäen tietoja kansalaissodan rintamilta.
Dmitrijevin lavasteiden outoudesta huolimatta tämä puolipalloista, köysistä ja ilmassa riippuvista kolmiomuotoisista levyistä koottu rakennelma antoi jonkinlaisen yllättävän kosmisen ulottuvuuden kaikille näyttämötapahtumille ja synnytti vaikutelman jostain mullistavasta, katastrofaalisesta, maanjäristyksen kaltaisesta, kuvan maankuoren järkkymisestä, mikä tunne syntyy aina suurten mullistusten ja uhkaavien yhteiskunnallisten ristiriitojen yhteydessä.
Ja vaikka omituista profeettahahmoa esittänyt näyttelijä Mgebrov seisoi valtavan kuution päällä ja lausui ennustuksensa pateettisesti ja aika ajoin melodramaattisesti ulvahdellen, hänen silmänsä hehkuivat aitoa raivoa, ja vallankumouksellisten joukkojen johtajan vallankumouskutsuun vastasi kaikuna kuoro, joka nousi portaita pitkin jostain alhaalta kiirastulta muistuttavasta paikasta. Kaikesta tästä syntyi jännite, sama vaikeasti kuvailtava tunnelma, joka syntyi ensimmäisten vallankumousta seuranneiden vuosien joukkokokouksissa, mielenosoituksissa ja väittelytilaisuuksissa.»
Meyerhold rakensi esityksestä kansankokouksen. Hän pyrki luomaan uuden teatterin, repi pois vanhan teatterin katinkullat, sametit ja esiriput ja toi tilalle kiveä, rautaa ja tiiliseinää. Siihen aikaan teatterit toimivat pienen valtionavustuksen turvin, eikä pääsymaksuja ollut. Meyerholdin periaatteena oli, että kuka tahansa sai tulla milloin tahansa. Valot paloivat salissa. Meyerhod laittoi kylttejä: "syljeksiä saa milloin haluaa", "omien eväitten syönti sallittu", "välihuudot sallittuja". Hän noudatti kansankokousperiaatteita. Teatteri oli hyvin kylmä, sitä ei lämmitetty. Kuka halusi, tuli. Kuka halusi lähteä kesken pois, lähti.
Verhaerenin teksti oli aihe teatterille, eikä sitä noudatettu täsmällisesti. Siihen laitettiin väliin ajankohtaista informaatiota, esimerkiksi, jos rintamalla tapahtui jokin huomattava tapaus, sähke rintamalta tai sanomalehti annettiin näyttelijän käteen ja hän luki sen kesken esityksen. Sen yhteydessä pääsivät myös kansan mielipiteet esille. Esitykseen siis sisältyi tietynlaista improvisointia.
Näyttämökuvassa ei ollut esirippua, ja näyttämön takaseinä, tiilimuuri oli paljaana. Arkkitehti rakensi näyttämölle konstruktion. Aikaisemmin oli maalaustaide ollut teatterissa hallitsevassa asemassa, mutta heti vallankumouksen jälkeen alkoi tuntua arkkitehdin ylivoima. Näyttämöllä oli hopeisia vanerirakennelmia punaista tiilitaustaa vasten. Konstruktivismi oli ajan tyylisuuntaus sekä maailman että Venäjän arkkitehtuurissa. Katsojien oli vaikea ymmärtää uusia lavastuksia. Ne olivat työskentelyalustoja näyttelijöille. Näyttelijöillä ei ollut peruukkeja eikä maskeerausta. Yleisö ei helposti hyväksynyt tällaisia uusia kokeiluja, koska puuttui teatterin lumo, glamour.
»Monet niistä probleemoista, jotka yhä vielä kiinnostavat moderneja taiteilijoita, saivat muotonsa ensiksi Venäjällä vuoden 1917 vallankumousta edeltäneinä ja sitä heti seuranneina vuosina. Välittömästi vallankumouksen jälkeen Venäjän avantgarde-taiteilijat, joita johti Malevitšin suuri kilpailija Tatlin, pyrkivät hävittämään kokonaan kaiken vanhan taiteen uuden suunnan, konstruktivismin, nimissä. He julistivat, että teknologisessa yhteiskunnassa taiteilijan on muututtava teknikoksi, joka käyttää uudenaikaisen tuotantokoneiston materiaaleja ja työkaluja kaikkien hyväksi. (Tämä ajattelu näkyi muun muassa ajan lavastustaiteessa ja teatteriesitysten näyttämöllepanossa) Eräässä vuonna 1920 julkaistussa kirjoituksessa Aleksei Gan julisti: Meidän konstruktivismimme on julistanut rajoittamattoman sodan taidetta vastaan, sillä taiteen välineiden ja arvojen avulla ei ole mahdollista saattaa järjestykseen vallankumouksen synnyttämiä tunteita.»