stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkupensaskerttu
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 12–13 senttimetriä ja siivenkärkien väli 14-17 cm. Ruumis on hoikempi ja pienempi kuin pensaskertulla, sekä käsisiiven ulottuma lyhyempi, pää suhteellisesti suurempi ja nokka hieman kapeampi sekä vaaleatyvisempi. Liikku nopeammin ja "levottomasti".
Vanhan koiraan erot pensaskerttuun: Posken etuosa ja ohjas mustahko, kurkun alaosa harmahtava, rinta tummemman ruusunpunertava ja siipi yhtenäisen ruosteenruskea.
Naaras ja 1. talvi: Muistuttavat rusorinta- ja pensaskerttua. Erona pensaskerttuun muun muassa ruosteenruskeiden peitinhöyhenten leveämmät reunukset (tummat keskustat kapeat ja terävät) ja siipi yksivärisempi. Rusorintakerttuun erona lyhyempi käsisiiven ulottuma, vaaleammat, kellanpunertavat jalat ja siiven kirkkaamman ruosteenruskea väri.
Äänet

Kutsu- ja varoitusääni kirkas, kuiva surina "drr", joka useasti venyy pitkiksi sarjoiksi "drrrrrr-dr-dr-drrr-rrrr..."
Laulu usein heleä, nopea viserrys, joka useilla kirkkailla vihellyksillä. Voivat kuulostaa hieman töyhtökiurumaisilta.
Levinneisyys

Pikkupensaskerttua tavataan ympärivuoden Pohjois-Afrikassa lähellä rannikkoa. Ainoastaan Libyan kohdalla sen esiintyminen on vähäistä. Euroopassa levinneisyysalue käsittää Portugalin, Espanjan, Ranskan etelä-osat, Sveitsin, Maltan ja Italian. Euroopan kannaksi on arvioitu 350 000-880 000 yksilöä. Välimeren itäosissa se esiintyy Kyproksella, Israelissa, Jordaniassa, Turkissa ja Libanonissa. Talvehtii Afrikassa.
Alalajia orbitalis tavataan Madeiralla ja se on uhanalainen.
Elinympäristö

Pesii matalissa pensaikoissa, nummilla ja varvikoissa vuorten rinteillä, sekä ruoho- ja varpukasvillisuudessa kuivilla nummilla ja suolatasangoilla. Pikkupensaskerttu on lyhyenmatkan muuttaja tai paikkalintu ja se on melko arka.
Pikkukaskelotti

| Pikkukaskelotti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hammasvalaat Odontoceti
Heimo::  Kaskelotit Physeteridae
Suku::  Kääpiökaskelotit Kogia
Laji::  sima
Kaksiosainen nimi
 Kogia sima  Owen, 1866 
Synonyymit
 Kogia simus 
 Pikkukaskelotin levinneisyys
Katso myös
   Pikkukaskelotti Wikispeciesissä   Pikkukaskelotti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkukaskelotti (Kogia sima) on kaskelottien heimoon kuuluva hammasvalas. Se on maailman pienin kaskelottilaji. Pikkukaskelottia pidettiin 1960-luvun puoliväliin asti kuuluvana samaan lajiin kääpiökaskelotin kanssa.
Koko ja ulkonäkö

Pikkukaskelotin ruumiinpituus on 2,1–2,7 metriä, josta pää muodostaa noin kuudesosan. Paino on 136–172 kiloa. Ruumiinmuoto on pyöriäismäinen ja roteva. Kuono on lyhyt, ja kallo epäsymmetrinen. Kuono ulottuu selvästi pidemmälle kuin pieni alaleuka. Rintaevät ovat lyhyet ja leveät. Pyrstön haarat ovat leveät ja hieman loviset. Sukupuolten väliset erot ovat vähäisiä. Kiilteettömät hampaat ovat ohuet ja hyvin terävät. Niitä on alaleuassa yleensä 8-11, mutta harvoin jopa 13. Pieniä hampaita voi olla myös yläleuassa, mutta ne ovat käyttökelvottomia. Nahka on ryppyinen, mutta tätä hyvin vaikea nähdä suoraan. Selkäpuolen väritys vaihtelee sinisenruskeasta oliivinruskeaan. Vatsapuoli on vaaleampi, joskus hieman pinkinsävyinen. Päässä on silmien alapuolella ympyränmuotoinen vaalea laikku. Lisäksi sillä on silmien takana vaalea, kidusta muistuttava juova. Samanlainen juova on myös kääpiökaskelotilla. Lajit muistuttavat suuresti toisiaan. Pikkukaskelotti on kuitenkin kääpiökaskelottia pienempi ja teräväkuonoisempi. Lisäksi pikkukaskelotin selkäevä on korkeampi ja hieman lähempänä keskiselkää.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkukaskelotti on trooppisten ja lauhkeiden merien kosmopoliitti. Niitä havaitaan enimmäkseen lämpimiltä mannerjalusten ja mannerrinteiden vesiltä. Se on ilmeisesti joillain alueilla kuten Malediiveilla varsin yleinen. Tyynessä valtameressä levinneisyys ulottuu Japanista ja Brittiläisestä Kolumbiasta Uuteen-Seelantiin ja Chileen; Intian valtameressä Etelä-Afrikasta Omaniin, ja Indonesiaan ja Australiaan. Länsi-Atlantin eläinten elinalue ulottuu Virginiasta Brasilian Rio Grande do Suliin. Atlantin itärannikolla se ulottuu Välimereltä Kapmaahan. Maailman pikkukaskelottien koko määrästä ei ole arvioita, mutta Tyynenmeren trooppisissa eteläosissa elää ehkä noin 11 000 valasta ja Meksikonlahdella muutama sata yksilöä. Mahdollisista vaelluksista ei tiedetä juuri mitään. Geenitutkimusten mukaan Atlantin pikkukaskelotit eroavat perinnöllisesti Intian- ja Tyynen valtameren yksilöistä, joten pikkukaskelotti saatetaan tulevaisuudessa jakaa kahteen lajiin.
Pikkukaskelotteja harppuunoitiin jo 1800-luvulla, mutta ei ole koskaan kärsinyt laajasti kaupallisesta valaanpyynnistä. Pienten Antillien, Japanin, Sri Lankan, Indonesian, Brasilian ja joidenkin muiden alueiden kalastajat tappavat satunnaisesti pikkukaskeleotteja, mutta eivät ole yleensä heidän pääriistaa. Nuottojen, ajoverkkojen ja muiden kalastusvälineiden aiheuttama kuolleisuus näyttää kuitenkin olevan suurempi uhka lajille. Mahdollisesti niitä kuolee ja loukkaantuu myös törmäyksissä laivojen kanssa koska ne kelluvat usein pinnalla. Niiden tiedetään myös nielevän muoviroskia, joka puolestaan aiheuttaa ruuansulatusongelmia ja voi johtaa valaan kuolemaan. Muovit on ehkä sekoitettu kalmareihin. Muita mahdollisia uhkia ovat lisääntyvä kilpailu ravinnosta kapallisten kalastusalusten kanssa, saastuminen ja siitä aiheutuva ympäristömyrkkyjen kerääntyminen kaskelotin elimistöön. Pikkukaskelotti kuuluu lajin kauppaa rajoittava CITES-sopimuksen liitteeseen II. IUCN luokittelee se puutteellisesti tunnetuksi. Siitä tarvittaisiinkin lisätutkimuksia, jotta uhanalaisuus pystyttäisiin määrittelemään.
Elintavat

Pikkukaskelottien on kuvailtu olevan hidasliikkeisiä eläimiä, jotka kelluvat pinnalla lähellä rantaa. Ne viihtyvätkin pinnalla ja liikkuvat yleensä yksin tai korkeintaan kymmenen yksilön parvina. Sukukypsät urokset ja naaraat liikkuvat samoissa ryhmissä. On jonkin verran näyttöä siitä, että nuoret yksilöt liikkuisivat aikuisista erillään omissa ryhmissä. Ne lähestyvät laivoja vain harvoin. Pikkukaskelotti hankkii ravintonsa matalammalta kuin kääpiökaskelotti, mutta pystyvät ilmeisesti sukeltamaan ainakin 300 metrin syvyyteen. Ravinto koostuu suurimmaksi osaksi pääjalkaisista, mutta vähäisemmissä määrin myös syvänmerenkaloista ja äyriäisistä.
Pikkukaskelotit saattavat synnyttää eteläisellä pallonpuoliskolla joulu-maaliskuussa. Pikkukaskelotittinaaraan kantoaika kestää noin yhdeksän kuukautta, jonka jälkeen se synnyttää yhden poikasen. Vastasyntynyt on noin metrin pituinen ja painaa 40–50 kiloa. Emo imettää sitä noin vuoden, jonka aikana poikanen kasvaa ainakin 1,5 metrin pituiseksi. Poikanen tulee sukukypsäksi 2,5-5 vuoden ikäisenä tai kasvettuaan noin kaksimetriseksi. Naaraat synnyttävät 1-2 kahden vuoden välein.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kääpiökaskelotti (Kogia simus)
ITIS: Kogia sima (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Kogia sima, dwarf sperm whale (englanniksi)
Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO): Kogia simus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Kogia sima:  Wikidata: Q42669  Wikispecies: Kogia sima  ADW: Kogia_simus  AFD: Kogia_sima  ARKive: kogia-sima  BOLD: 88954  CoL: 6NMP9  CMS: kogia-simus  EoL: 46559334  EUNIS: 316380  GBIF: 2440691  iNaturalist: 41465  IRMNG: 10193884  ITIS: 180492  IUCN: 11048  MDD: 1006460  MSW: 14300129  NatureServe: 2.104602  NBN: NHMSYS0020774290  NCBI: 9752  NOAA: dwarf-sperm-whale  Observation.org: 80607  OBIS: 159025  Open Tree of Life: 276857  Paleobiology Database: 81904  Paleobiology Database: 81904  SeaLifeBase: 68884  Species+: 6532  WoRMS: 159025 
Physeter simus:  Wikidata: Q109647434  CoL: 4HH4J  GBIF: 2440693  ITIS: 771107  Paleobiology Database: 69331
Pikkujalohaikara

| Pikkujalohaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Harmaahaikarat Ardea
Laji::  intermedia
Kaksiosainen nimi
 Ardea intermedia  Wagler, 1829 
Katso myös
   Pikkujalohaikara Wikispeciesissä   Pikkujalohaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ardea intermedia brachyrhyncha
Pikkujalohaikara (Ardea intermedia) on haikaralaji. Se sijoitetaan harmaahaikaroiden sukuun, vaikka usein se on myös haikaroiden suvussa tai omassa Mesophoyx-suvussaan.
Tuntomerkit

Pikkujalohaikara on 60-72 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 105-115 senttimetriä. Sen höyhenpuku on valkoinen ja jalat kokotummat. Se muistuttaa jalohaikaraa, mutta on kooltaan pienempi ja sen nokka on tummaa kärkeä lukuun ottamatta keltainen. Lisäksi pikkujalohaikaran pää om pyöreämpi sekä sen kaula ole niin voimakkaasti S-mutkalle kaartunut.
Levinneisyys

Pikkujalohaikaroita elää Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, Etelä-, Itä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Australiassa. Pikkujalohaikaran maailmanlaajuiseksi populaatioksi on arvioitu 180 000-1 300 000 yksilöä. Kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ravinto

Kosteissa ympäristöissä pikkujalohaikara syö pääasiassa kaloja, äyriäisiä, sammakoita ja vesihyönteisiä. Kuivemmilla paikoilla se syö heinäsirkkoja ja muita hyönteisiä, hämähäkkejä, käärmeitä ja poikkeuksellisesti myös lintuja.
Lisääntyminen

Pikkujalohaikarat pesivät yhdyskuntina muiden lintulajien kanssa. Ne eivät kuitenkaan muodosta tiheitä ryhmiä ja pesät sijaitsevat noin puolen metriä päässä toisistaan. Pesät rakennetaan oksista ja muista kasvinosista. Pesä sijaitsee usein puussa 3-6, joskus jopa 20 metrin korkeudessa. Joskus pesä voi olla myös kallionkielekkeellä, kaislikossa tai pensaassa.
Pilkkulevykala

| Pilkkulevykala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Levykalat Drepaneidae
Suku::  Drepane
Laji::  punctata
Kaksiosainen nimi
 Drepane punctata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pilkkulevykala Wikispeciesissä   Pilkkulevykala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pilkkulevykala (Drepane punctata) on levykaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö

Pilkkulevykala voi kasvaa suurimmillaan noin 50 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on noin 25 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan hyvin korkea ja litteä. Kalan selkäevä on pitkä ja rintaevät ovat pitkät ja sirppimäiset. Väriltään pilkkulevykala on harmaa ja selästään vihertävä, evät ovat kellertävät. Ruumiissa on riveittäin mustia pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat

Pilkkulevykalaa tavataan alueelta, joka ulottuu Persianlahdelta Japaniin ja Samoalle. Lajin elinympäristöä ovat rannikkojen hiekka- tai mutapohjaiset alueet ja koralliriutat syvimmillään 50 metrin syvyydessä. Pilkkulevykalan ravintoa ovat kalat ja selkärangattomat eläimet.
Pilkkulevykala on hyvä ruokakala ja sitä kalastetaan pohjatrooleilla.
Pikku Liekokankaan jätinkirkot

| Pikku Liekokankaan jätinkirkot> Sijainti |
| --- | --- |
 Pikku Liekokankaan jätinkirkot
Koordinaatit:  64.63746901°N, 24.7366615°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Raahe (Pattijoki)
Historia
Tyyppi:  Jätinkirkko
Ajanjakso:  kivikausi
Korkeus:  57,5 ja 58,0  m
Pinta-ala:  230 (18×13) ja 230 (18×13)  m²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pikku Liekokankaan jätinkirkot on Pohjois-Pohjanmaalla Raahen Pattijoella sijaitseva jätinkirkoksi tulkittava kohde. Varmasti tunnistetun jätinkirkon vieressä on toinen, mutta samalla epävarmempi, jätinkirkko. Alueen löydöt ja sijainti rannansiirtymän kronologiassa ajoittavat jätinkirkon 2200–2100 eaa. eli kivikauden loppupuolelle.
Sijainti

Kohde sijaitsee Pattijoen kirkosta noin 10 kilometriä kaakkoon ja tunnetusta Kastellista noin 1,3 kilometriä koilliseen. Se sijaitsee Liekokankaan itäpuolella olevassa kangasmetsäisessä saarekkeessa mäen korkeimmalla kohdalla. Jätinkirkolle pääsee parhaiten Raahesta lähtevältä yhdystieltä 8121 kääntymällä Alajärven jälkeen oikealle etelään johtavalle metsäautotielle. Metsätietä ajetaan 2,5 kilometriä, kunnes siitä erkanee polku länteen jätinkirkon suuntaan.
Jätinkirkot

Selvästi erottuva suorakulmion muotoinen jätinkirkko on 18 metriä pitkä ja 13 metriä leveä. Sen pituusakselin suuta on 83° pohjoisesta katsoen myötäpäivään eli lähes itään. Sillä on vallissa matalampi kohta, jossa kiviä on vähemmän, ja tällaista kohtaa kutsutaan portiksi. Se aukeaa jätinkirkon keskikohdasta katsoen itään. Sisäpihalle on jätetty suurikokoisia kiviä. Jätinkirkon vieressä on toinenkin kivivalli, joka ei erotu yhtä selkeänä rakennelmana. Myös sekin voi olla jätinkirkko. Sen mitat ovat 18×13 metriä ja sen pituusakselin suunta on lähes sama kuin ensimmäiselläkin jätinkirkolla. Tämän kivivallissa ei kuitenkaan ole porttia. Itse jätinkirkkojen sisäalueet ovat olleet tallattua kivikkoa. Siihen ei ole muodostunut paksua kulttuurikerrosta, jollaiset ovat olleet tyypillistä esimerkiksi hiekkapohjaisilla kivikauden asuinpaikoilla. Tästä huolimatta alueen kaivauksissa on tehty paljon löytöjä.
Ympäristö

Alueella sijaitsee myös kiviröykkiöitä, joita tunnetaan kuusi. Röykkiöiden halkaisijat ovat 4–8 metriä ja korkeudet noin 0,5 metriä. Niistä tutkittiin vuosina 1979–1980 kaksi halkaisijaltaan nelimetristä kiviröykkiötä kokonaan ja halkaisijaltaan 10-metrisestä röykkiöstä vajaa puolet. Röykkiöissä ei löytynyt kivisiä rakenteita tai muuta hautaamiseen viittaavaa. Itse röykkiö oli lähes löydötön, mutta röykkiöiden alapuolisesta maakerroksista löydettiin esimerkiksi kvartsi-iskoksia, pii-iskoksia, kiviesineitä tai esineiden katkelmia. Maaperässä oli myös omana kerroksenaan nokea ja hiilenkappaleita. Toisessa pienessä röykkiössä oli röykkiön keskiosassa haurastuneita kiviä. Parhaiten ajoitettavissa olevat löydöt olivat keramiikan sirpaleet, joka olivat tyyliltään Pöljän keramiikkaa.
Tutkimuksia

Jätinkirkko on tutkittu kahdesti Oulun yliopiston toimesta. Vuosina 1976 ja 1979 teki Paula Purhonen paikalla tarkastukset. Yliopiston rahoituksella siinä suoritettiin kaivaukset vuosina 1979 ja 1980 (Aulis Forss). Seuraavan kerran paikkaa tarkastettiin vuonna 1997 seudullisen inventoinnin yhteydessä (Mika Sarkkinen).
Aiheesta muualla

Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset (Arkistoitu – Internet Archive), Arkeologia NYT! 2-3/2008, s.5–7
Suomen jätinkirkot
| --- | --- |
Pohjois-Karjala:  Ison Mahosaaren jätinkirkko
Etelä-Pohjanmaa:  Korkeamäen jätinkirkko • Storbackenin jätinkirkot
Pohjanmaa:  Bäckeshällornan jätinkirkko • Hembackenin jätinkirkko • Honkobackharjun jätinkirkko • Högryggenin jätinkirkko • Höysälänjärven jätinkirkko • Jäknabackenin jätinkirkko • Kejsmolandsbackenin jätinkirkko • Kåtabackenin jätinkirkko • Racklen jätinkirkko • Snårbackenin jätinkirkko • Svedjebackenin jätinkirkko • Tallbackharjun jätinkirkot • Tavoman jätinkirkko
Keski-Pohjanmaa:  Hangaskankaan jätinkirkko • Honkiperän Hautakankaan jätinkirkko • Kiimanevan Hautakankaan jätinkirkko • Kirkkoharjun jätinkirkko • Korven jätinkirkko • Kämppäkankaan jätinkirkko • Pahikaisharjun jätinkirkko • Pikku Hautakankaan jätinkirkko • Tressunharjun jätinkirkot
Pohjois-Pohjanmaa:  Hiidenlinna • Jätinlinna • Jättiläissaaren jätinkirkko • Kehäkankaan jätinkirkko • Keskimmäisenkankaan jätinkirkko • Kettukankaan jätinkirkko • Kivilammen jätinkirkko • Kiviojakankaan jätinkirkko • Kotakankaan jätinkirkko • Käyräkankaan jätinkirkot • Laivakankaan jätinkirkko • Linnamaan jätinkirkko • Linnakankaan jätinkirkko • Linnankankaan jätinkirkko • Linnansaaren jätinlinna • Luola-ahon jätinkirkko • Metelinkankaan jätinkirkko • Metelinkirkko • Miehennevan jätinkirkko • Mustosenkankaan jätinkirkko • Mäntyselän jätinkirkko • Pattijoen Kastelli • Pesuankankaan jätinkirkko • Pikku Jakenaron jätinkirkko • Pikku Liekokankaan jätinkirkot • Pirttihaudankankaan jätinkirkko • Pirttivaaran jätinkirkot • Rajakankaan kirkko • Tyrnävän Hautakankaan jätinkirkko
Lappi:  Jatulinlehdon jätinkirkko
Pikkukeiju

| Pikkukeiju |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappakeijut Hydrobatidae
Suku::  Ulappakeijut Hydrobates
Laji::  monorhis
Kaksiosainen nimi
 Hydrobates monorhis  (Swinhoe, 1867) 
Katso myös
   Pikkukeiju Wikispeciesissä   Pikkukeiju Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkukeiju (Hydrobates monorhis) on pieni ulappalintujen lahkoon kuuluva avomerilintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 18–21 senttimetriä ja siivenkärkien väli 45–48 cm. Linnun yleisväritys on tumma ja käsisulissa hieman vaaleaa. Voi sekoittaa myrskykeijuun (Hydrobates leucorhoa), jolla on samankokoinen- ja näköinen siipikuvio ja lovimainen pyrstö. Erona myrskykeijuun ovat tumma, selän värinen yläperä ja vaaleatyviset käsisulan ruodit. Voi myös sekoittaa isompaan ja pitempi, sekä kapea pyrstöisempään tyrskyliitäjään (Bulweria bulwerii).
Levinneisyys

Lajin pesimäalueen laajuudeksi on arvioitu 50 000–100 000 km² ja maailmanlaajuiseksi yksilömääräksi 20 000 lintua.
Pikkukeiju pesii 7 500 parin voimin Verkhovskyn saarella, Vladivostokista etelään, Venäjällä ja vähintään 1 000 parilla Japanissa. Sen populaatioista Kiinassa, Pohjois-Koreassa ja Etelä-Koreassa tiedetään vain vähän. Se saatta pesiä myös Pohjois-Atlantilla.
Talveksi se siirtyy lounaaseen, Intian valtameren pohjois-osiin.
Levinneisyys > Esiintyminen Pohjois-Atlantilla

Lajia on tavattu Pohjois-Atlantilla useita kertoja. Se on pyydystetty muun muassa Selvagenssaarilla, Kanariansaarten pohjoispuolelta, kalliorannikolta Koillis-Englannista useita kertoja, Norjasta, Ranskasta, Espanjasta, Italiasta ja Israelista. Pohjois-Atlantin ensimmäinen havainto on vasta vuodelta 1983, mikä johtuu luultavasti pikkukeijun yöllisistä elintavoista ja myrskykeijumaisesta ulkonäöstä.
Uhat ja suojelu

Sen pahimmat uhat Verkhovskyn pesimäalueella ovat varikset ja vaeltavat pöllöt. Verkhovskyn saari on suojeltu vuodesta 1984 lähtien, mikä on lopettanut turistien aiheuttaman häiriön pesillä.
Aiheesta muualla

Birding Israel: Swinhoe's Storm-petrel, Oceanodroma monorhis birdingisrael.com.  19.4.2003. Arkistoitu 13.10.2004. Viitattu 13.7.2009. (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Oceanodroma monorhis:  Wikidata: Q1658724  Wikispecies: Oceanodroma monorhis  ABA: swstpe  BOLD: 93241  BOW: swspet  CoL: 74FFQ  eBird: swspet  EUNIS: 100698  EURING: 560  Fauna Europaea: 96605  Fauna Europaea (new): e0911eda-b75e-45df-a714-7cb999b5cb68  GBIF: 2482003  iNaturalist: 4075  IRMNG: 10716882  ITIS: 174642  IUCN: 22698520  NBN: NHMSYS0000530509  NCBI: 1742756  OBIS: 212699  Open Tree of Life: 406716  Paleobiology Database: 371735  Paleobiology Database: 371735  SeaLifeBase: 73546  WoRMS: 212699  Xeno-canto: Oceanodroma-monorhis 
Thalassidroma monorhis:  Wikidata: Q28122608  GBIF: 4408452
Cosimo Pinto

Cosimo Pinto
Cosimo Pinto (s. 14. maaliskuuta 1943 Novara) on entinen italialainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Pinto voitti Tokion 1964 olympialaisissa kultaa raskaassa keskisarjassa eli alle 81-kiloisissa. Hän voitti loppuottelussa neuvostoliittolaisen Aleksei Kiseljovin tuomariäänin 3–2.
Pinto saavutti Rooman EM-kilpailuissa 1967 pronssia 81 kilogramman sarjassa.
Pilkkupetoahven

| Pilkkupetoahven |
| --- | --- |
 Pilkkupetoahven George Albert Boulengerin piirtämänä.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Petoahvenet Bathybates
Laji::  ferox
Kaksiosainen nimi
 Bathybates ferox  Boulenger, 1898 
Katso myös
   Pilkkupetoahven Wikispeciesissä   Pilkkupetoahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pilkkupetoahven (Bathybates ferox) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon ja petoahventen (Bathybates) sukuun kuuluva kalalaji, joka elää kotoperäisenä Tanganjikajärvessä. Sitä pidetään akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Pilkkupetoahven kasvaa yleensä 32 senttimetrin ja enintään 38,5 senttimetrin mittaiseksi. Vartalon yläpuoli on väritykseltään sinertävän harmaa tai vihertävän sininen ja alapuoli valkoinen. Rinta- ja vatsaevä sekä pyrstö ovat väriltään kellertäviä. Selkäevä ja peräevä ovat sinertävän harmaita ja selkäevässä on 1–2 tummaa juovaa. Pilkkupetoahvenella on hyvin pienet suomut ja suussaan teräviä hampaita.
Levinneisyys ja elintavat

Pilkkupetoahven elää kotoperäisenä Tanganjikajärvessä, missä sitä tavataan yleisenä rannikkovesistä koko järven alueelta. Laji on parvia muodostava pohjakala ja se käyttää ravinnokseen muita kaloja.
Pimeästä maasta

| Pimeästä maasta |
| --- | --- |

Kirjailija:  Maarit Verronen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Kirjayhtymä
Julkaistu:  1996
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  269
ISBN:  951-26-4067-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pimeästä maasta on Maarit Verrosen kirjoittama romaani vuodelta 1995. Teos oli Finlandia-palkintoehdokkaana vuonna 1995 ja voitti Portti-palkinnon 1996. Teosta käsittelevässä opinnäyttessään kirjallisuudentutkija Laura Niemi-Pynttäri löytää teoksesta fantasiakirjallisuuden, allegorian, yhteiskuntakritiikin, kehitysromaanin ja vaellusromaanin tuntomerkkejä.
Aiheesta muualla

Kolu, Siri: Maarit Verronen: Pimeästä maasta Netlibris. Opetushallitus. Arkistoitu 21.12.2013. Viitattu 1.10.2011.
Pimeälipas ja muita kertomuksia

Pimeälipas ja muita kertomuksia (engl. The Wind’s Twelve Quarters) on Ursula K. Le Guinin vuonna 1975 ilmestynyt novellikokoelma. Teos on suomennettu valikoimana alkuteoksen novelleja. Suomentaja on Johanna Vainikainen-Uusitalo.
Aiheesta muualla

Toni Jerrman: Maameren tarinoista hopeakaivoksen tähtitarhoihin[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat 29.12.2005.
Pilvikehrääjä

| Pilvikehrääjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät Caprimulgidae
Suku::  Systellura
Laji::  longirostris
Kaksiosainen nimi
 Systellura longirostris  (Bonaparte, 1825) 
Alalajit
 S. l. atripunctata  S. l. bifasciata  S. l. longirostris  S. l. mochaensis  S. l. patagonica  S. l. pedrolimai  S. l. roraimae  S. l. ruficervix 
Katso myös
   Pilvikehrääjä Wikispeciesissä   Pilvikehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pilvikehrääjä (Systellura longirostris) on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Pilvikehrääjä voi kasvaa 20–26 cm pitkäksi. Lajin koiras on väriltään tummanruskea ja naaras on usein vaaleampi ja harmaampi. Sävyt vaihtelevat alalajeittain. Linnun höyhenissä on kellanruskeita ja valkoisia täpliä. Pilvikehrääjän siivissä on kolme riviä valkoisia täpliä. Kaulassa on kellanruskea kaulus. Koiraslinnulla on valkoinen pyrstönkärki.
Levinneisyys ja elintavat

Pilvikehrääjän levinneisyysalue on kaksiosainen. Lajia tavataan Venezuelasta Argentiinan ja Chilen eteläkärkeen Tulimaahan ulottuvalta alueelta sekä Brasilian itärannikolta. Linnun elinympäristöä ovat metsien reunamaat, ruohomaat ja kaupunkien puistot. Pilvikehrääjä on yöaktiivinen.