stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Halme

Jussi Halme -nimisiä henkilöitä ovat:
Juhani ”Jussi” Halme (1924–2002), suomalainen jääpalloilija
Jussi Halme (s. 1961), suomalainen muusikko
Jussi Halme (s. 1980), suomalainen jääkiekkoilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jussi Halme”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kaikouran maanjäristys 2016

| Kaikouran maanjäristys 2016 |
| --- | --- |
 Järistyksessä tuhoutunut rakennus.
Päivämäärä:  14. marraskuuta 2016
Aika:  0.03
Magnitudi:  7,8 (Mw)
Syvyys:  15 km
Episentrumin sijainti:  42.737°S, 173.054°E
Maat, joihin vaikutukset ulottuivat:   Uusi-Seelanti
Henkilövahingot:  2 kuollutta, 50 loukkaantunutta
Kaikouran maanjäristys 2016 oli 7,8 momenttimagnitudin maanjäristys, joka iski Eteläsaarelle Uuteen-Seelantiin 14. marraskuuta 2016 kello 0.03 paikallista aikaa. Järistyksen episentrumikeskus sijaitsi noin 15 kilometriä koilliseen pohjois-Canterburysta noin 15 kilometrin syvyydessä.
Järistys ja sen vaikutukset

Järistys tapahtui vain muutama minuutti keskiyön jälkeen, ja se kesti yhteensä lähes kaksi minuuttia. Järistyksen ajankohdan vuoksi monet kuuluisatkin paikat olivat tyhjillään, minkä vuoksi henkilövahinkoja tuli vähemmän. Kaikouran maanjäristyksessä uskotaan muodostuneen eniten repeämäkohtia koko maailmassa yhden järistyksen aikana. Järisyksessä repeytyi maata 21 murtumakohdasta noin 180 kilometrin matkalta.
Järistys aiheutti myös tsunameita. Kaikouran lähellä ollut mittari mittasi vedenpinnan laskeneen noin 2,5 metriä ennen järistystä, minkä jälkeen se nousi noin neljä metriä. Mittausten mukaan suurimmat aallot olivat korkeudeltaan noin 6–7 metriä. Myös maanvyöryjä aiheutui noin 10 000 neliökilometrin alueella, joista suurimmat vauriot olivat noin 3 500 neliökilometrin alueella. Niiden vuoksi muun muassa osa valtatiestä ja Eteläsaaren päärautatiestä jouduttiin sulkemaan. Maanvyöryistä ei aiheutunut kuolonuhreja.
Järistyksessä tuhoutui 190 kilometriä autotietä ja 200 kilometriä rautatietä. Noin 20 000 rakennusta tuhoutui tai vaurioitui ja sähkö- sekä vesilinjoja suljettiin. Vaurioita aiheutui yhteensä 8,5 miljardin Yhdysvaltain dollarin edestä.
Järistyksessä loukkaantui 50 ihmistä. Kaksi ihmistä sai surmansa. Heistä toinen oli mieshenkilö, joka kuoli Kaikourassa rakennuksen sortuessa. Toinen oli naishenkilö, joka kuoli kotonaan Lyford-vuorella.
Reaktio

Välittömästi järistyksen jälkeen alueen asukkaille annettiin tsunamivaroitus ja käsky siirtyä korkeampaan maastoon. Sähkö palautui tuntien sisällä ja hätätarvikkeita tuotiin muun muassa sotalaivoilla. Sadat ihmiset joutuivat siirtymään väestönsuojiin. Alueen evakuoinnissa auttoivat useat Yhdysvaltain, Kanadan ja Australian puolustusvoimien aluksia, jotka olivat sattumalta mukana Uuden-Seelannin laivaston 75-vuotisjuhlissa. Järistyksessä tuhoutuneet tiet korjattiin ja avattiin kahden vuoden sisällä.
Käännös suomeksi
János Xántus

János Xántus tai John Xantus de Vesey (5. lokakuuta 1825 Csokonya – 13. joulukuuta 1894 Budapest) oli unkarilainen eläintieteilijä.
Xántusin hautamuistomerkki
Xántus opiskeli lakimieheksi ja toimi Unkarin armeijan upseerina kansallismielisten kapinassa 1848–1849. Hänet vangittiin ja karkotettiin Prahaan. Hänet vangittiin toistamiseen, mutta hän pakeni Englannin kautta Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa Xántus harjoitti useita ammatteja, toimien muun muassa kirja- ja rohdoskauppiaana, opettajana ja armeijan sairaanhoitajana. Armeijassa hän tapasi tohtori William Alexander Hammondin, joka toimi Spencer Fullerton Bairdin eläinnäytteiden kerääjänä. Työskennellessään Hammondia avustavana kirurgina Xántus kiinnostui luonnontieteistä ja oppi nopeasti keräämisen ja eläinten täyttämisen taidot. Bairdin ja Hammondin tuella hän onnistui saamaan konsulin aseman Meksikossa, mutta menetti sen tunnustaessaan erään paikallisen sotapäällikön. Pian tämän jälkeen Xántus palasi Unkariin.
Xántus toimi 30 vuotta Budapestin eläintieteellisen puutarhan johtajana ja Unkarin kansallismuseon kansatieteellisen osaston kuraattorina. Hän suoritti myös keräysmatkoja Aasiaan.
Xántus nimesi linnuista vuorisiepparin (Empidonax hammondii), harmaapäävireon (Vireo cassinii), täpläpöllön (Strix occidentalis) guadalupenmurrin (Synthliboramphus hypoleucus) ja kaktussirppimatkijan (Toxostoma cinereum). Hänen kunniakseen on nimetty naamiosafiirikolibri (Basilinna xantusii).
Marjo Kuusela

Marjo-Leena Kuusela-Kitti (o.s. Kuusela, s. 30. syyskuuta 1946 Turku) on suomalainen koreografi, tanssija ja akateemikko.
Elämä ja ura

Kuusela aloitti tanssin neljävuotiaana Lahja Salvianderin liikuntakoulussa Turussa ja suuntautui päämäärätietoisesti tanssin pariin. Vuosina 1953–1965 Kuusela tanssi Turun teatterissa. Hän ei kuitenkaan halunnut tanssia klassista balettia, eikä muita tanssin lajeja voinut opiskella Suomessa. Kuusela päätyi teatteriohjaajan koulutukseen Tampereelle vuonna 1966. Vuosina 1966–1970 hän tanssi Tampereen Työväen Teatterissa.
Vuonna 1972 Kuusela ja tanssija-koreografi Maria Wolska perustivat Tanssiteatteri Raatikon, jossa työskenteli myös Kuuselan puoliso tanssija-koreografi Tommi Kitti. Kuusela toimi ryhmässä koreografina, tanssijana kaikissa produktioissa vuosina 1972–1978 ja taiteellisena johtajana vuosina 1974–1987. Monet Kuuselan tanssiteokset pohjautuivat suomalaisen kirjallisuuden klassikoihin.
Myöhemmin Kuusela on vieraillut muun muassa Kansallisbaletissa ja Helsingin Kaupunginteatterin tanssiryhmässä, jonka johtajana hän toimi vuosina 1992–1995. Kuusela toimi myös Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen professorina vuodesta 1996, opetusalanaan koreografia. Hän hoiti Teatterikorkeakoulun vararehtorin virkaa 1997–2000.
Teoksia > Tanssiteatteri Raatikko

Työläisvaimo 1973
Väki ilman valtaa 1974
Salka Valka 1977
Cayda-puu 1981
Ystävättäret 1984
Toinen sinfonia 1985
Junttibaletti 1986
Viimeisten aikojen kvartetto 1988
Teoksia > Suomen Kansallisooppera

Seitsemän veljestä 1980, 1992
Sali 6 1981
Ronja Ryövärintytär 1989
Hobitti 2001
Teoksia > Oopperatuotannot

Viimeiset kiusaukset 1975
Nixon Kiinassa 1990
Teoksia > Muut

Runar 1991 (Helsingin kaupunginteatteri)
So Long (2002), Tanssiryhmä Täpinä
Murheellisten laulujen maa (2004), Tanssiryhmä Tsuumi
Kaunotar ja peto 2010 (Aurinkobaletti)
Huijausko (2012) Rimpparemmi
Samaa syytä (2013) Turun Konservatorio
Palkinnot ja tunnustukset

1975 Valtion 1-vuotinen taiteilija-apuraha
1981 Valtion 3-vuotinen taiteilija-apuraha
1980 Vantaan kulttuuripalkinto
1987 Pro Finlandia -mitali
1987 Valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha
1992 Suomen kulttuurirahaston tunnustuspalkinto
2004 taiteen valtionpalkinto
2009 Taiteen akateemikko
Aiheesta muualla

Suhonen, Tiina: / Kuusela, Marjo (1946–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  17.4.2009. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Maria Amalia (Espanjan kuningatar)

Napolin kuningatar Maria Amalia, Giuseppe Bonito, n. 1744–1745.
Maria Amalia Christina Franziska Xaveria Flora Walburga (24. marraskuuta 1724 Dresden, Saksin vaaliruhtinaskunta – 27. syyskuuta 1760 Madrid, Espanja) oli Saksin prinsessa, josta tuli Kaarle III:n puolisona Sisilian ja Napolin kuningatar ja myöhemmin myös Espanjan kuningatar. Hän oli poliittisesti aktiivinen ja osallistui valtion asioiden hoitamiseen.
Suku, lapsuus ja koulutus

Maria Amalian vanhemmat olivat Saksin vaaliruhtinas ja myöhempi Puolan kuningas August III sekä Itävallan arkkiherttuatar Maria Josefina, joka oli keisari Joosef I:n ja Brunswick-Lüneburgin prinsessa Wilhelmina Amalian (1673–1742) vanhempi tytär ja keisari Kaarle VI:n veljentytär. Perheeseen kuului 15 lasta, joista yksitoista eli aikuisiksi asti. Maria Amalian nuorempi sisar Maria Anna (1728–1797) avioitui Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian III:n kanssa ja toinen sisar Maria Josefa Karolina (1731–1767) Ranskan kruununprinssi Ludvig Ferdinandin kanssa, veljestä Fredrik Kristianista tuli Saksin vaaliruhtinas.
Maria Amalia varttui Dresdenin hovissa, jossa hänelle opetettiin ranskaa ja italiaa, matematiikkaa, vieraita kulttuureja sekä teatteria ja tanssia. Kuten kaikki hänen sisaruksensa, hän oppi äidiltään noudattamaan tiukkaa käytösetikettiä. Maria Josefina vei lapsensa myös metsästysretkille, joka oli sekä hänen että monien hänen lastensa intohimo.
Avioliitto

Maria Amalia avioitui Espanjan kruununprinssi Carlosin (myöhempi Kaarle III) kanssa vuonna 1738.
Kaarlen äiti Elisabet Farnese oli alkanut etsiä Kaarlen omasta pyynnöstä potentiaalisia morsiamia pojalleen, kun tämä tunnustettiin virallisesti Napolin ja Sisilian kuninkaaksi 21-vuotiaana. Neuvotteluja käytiin Wienissä keisari Kaarle VI:n tyttärestä arkkiherttuatar Maria Annasta (1718–1744), hän ei ollut saatavilla koska oli rakastunut Lothringenin prinssi Karl Alexanderiin (1712–1780). Elisabet valitsi leskikeisarinna Wilhelmina Amalian ehdotuksesta tämän tyttärentyttären Maria Amalian, vastavalitun Puolan kuninkaan ja Itävallan arkkiherttuattaren tyttären. Hän oli vasta 12-vuotias mutta pitkä ja hyvinkehittynyt ikäisekseen.
Maria Amalia oli vain 13-vuotias, kun hänelle ilmoitettiin avioliitosta. Avioliittopäivä vahvistettiin 31. lokakuuta 1737. Maria Amalia avioitui valtakirjalla Dresdenissä toukokuussa 1738, ja hänen veljensä Fredrik Kristian edusti seremoniassa sulhasta. Pyhä istuin suhtautui avioliittoon myönteisesti ja lopetti diplomaattiset erimielisyytensä Kaarlen kanssa. Pariskunta tapasi ensimmäisen kerran 19. kesäkuuta 1738 Portellassa, kylässä valtakunnan rajalla lähellä Fondia. Hääjuhlallisuudet hovissa kestivät heinäkuun 3. päivään saakka.
Järjestetystä avioliitosta huolimatta parista tuli hyvin läheinen: herttua Kaarle vaikutti onnelliselta ja tyytyväiseltä, kun tapasi puolisonsa ensimmäisen kerran. Maria Amaliaa kuvattiin kaunottareksi ja taitavaksi ratsastajaksi, ja hän seurasi Kaarlea tämän metsästysretkille. Kaarle kuvaili vaimoaan sukkelaksi kuin enkeli, ja sanoi olevansa onnellisin aviomies maan päällä.
Herttuapari omisti vapaa-aikansa metsästykselle ja kalastukselle, he nauttivat luonnosta ja ulkoilusta sekä pitivät maalla asumisesta. He viettivät pitkiä aikoja Capodimontessa ja Porticissa. Kuningatar piti kävelemistä pitkin merenrantaa keräten simpukoita, joista hän muodosti pienen kokoelman. Hän piti paljon eläimistä ja hänellä oli useita lemmikkejä kuten koiria, lintuja sekä eksoottisia eläimiä, kuten papukaijoja ja apinoita.
Napolin kuningatar 1738-1758

Kuningattarena Maria Amalialla oli suuri vaikutus politiikkaan, ja toistuvista sairauksistaan ​​huolimatta hän osallistui aktiivisesti valtion asioihin. Hän lopetti useiden poliitikkojen uran, joista ei pitänyt. Hänen tyytymättömyytensä johti suoraan Pellegrinon markiisin G. Fogliani Sforza d’Aragonan syrjäyttämiseen pääministerin tehtävästä.
Maria Amalian ei tarvinnut salata vaikutusvaltaansa: ensimmäisen poikansa syntymän jälkeen vuonna 1747 hän sai paikan valtioneuvostossa. Koska hän oli täyttänyt ensisijaisen tehtävänsä tuottaa valtaistuimenperijä, Kaarle otti hänet mukaan valtioneuvostoon ja Maria Amalia osallistui säännöllisesti kuninkaan ja ministerien välisiin kokouksiin, joissa keskusteltiin valtio-asioista. Hänellä oli huomattava vaikutusvalta, mutta ei koskaan ratkaiseva, koska Kaarle ei ollut mies eikä kuningas, joka hyväksyi naisen holhoojakseen.
Hän teki työtä espanjalaisten vaikutusvaltaa vastaan ​ja sai vuonna 1742 miehensä Kaarlen, vastoin Espanjan tahtoa, julistamaan Napolin kuningaskunnan puolueettomaksi Itävallan perimyssodan aikana, jolloin Iso-Britannia uhkasi pommittaa Napolia. Vuonna 1744 Maria Amalia kuitenkin joutui suostumaan sodan julistamiseen. Sen jälkeen hän suosi Isoa-Britanniaa Ranskan ja Itävallan kustannuksella.
Maria Amalia oli hyvin sivistynyt ja tärkeässä roolissa Casertan palatsin rakentamisessa. Peruskiven laski hänen aviomiehensä vuonna 1752. He lähtivät Napolista ennen palatsin valmistumista Maria Amalian heikentyneen terveyden vuoksi eivätkä koskaan ehtineet asua siinä. Maria Amalialla oli myös vaikutusvaltaa Porticin palatsin (Reggia di Portici), Teatro di San Carlon ja Capodimonten palatsin (Reggia di Capodimonte) rakentamisessa. Kaarle kunnostutti myös Napolin kuninkaallisen palatsin.
Maria Amalia perusti Capodimonten posliinimanufaktuurin, joka aloitti posliinin valmistuksen Napolissa vuonna 1743. Maria Amalian isoisä August II Väkevä oli ollut perustamassa Meissenin posliinitehdasta vuonna 1710. Maria Amalia oli myös ahkera tupakoitsija sekä Napolin hovin suosikkisäveltäjän Gian Francesco Fortunatin suojelija.
Maria Amaliaa kritisoitiin liiallisesta uskonnollisuudesta. Hän osallistui messuun kaksi tai jopa neljä kertaa päivässä ja suoritti enemmän katumusharjoituksia kuin mikä olisi ollut normaalia luostarissa asuvalle nunnalle. Lopulta Kaarle joutui huomauttamaan vaimolleen, että tämä oli kiihkeämpi uskovainen kuin mitä voi pitää sopivana maallikolle.
Espanjan kuningatar 1758–1760

Vuonna 1758 Kaarle ja Maria Amalia lähtivät Napolista Madridiin jättäen kaksi lastaan ​​Casertaan. Heidän kolmanneksi vanhimmasta pojastaan tuli Molempain Sisiliain kuningas Ferdinand I. Vanhin poika, Calabrian herttua Filip (Felipe), oli henkisesti kehitysvammainen ja syrjäytettiin siksi vallanperimysjärjestyksestä; hän kuoli unohdettuna Porticissa vuonna 1777. Prinssi Ferdinand jäi asumaan Italiaan ja hänen vanhempansa asuivat Espanjassa, jossa toiseksi vanhinta poikaa Carlosia (Kaarle IV) valmennettiin kruununperijäksi. Kaarle III luopui Napolin kruunusta 6. lokakuuta 1759 ja määräsi Espanjan ja Napolin kuningaskuntien kruunujen erottamisen lopullisesti toisistaan.
Kuningatar Maria Amalia teki paljon parantaakseen kuninkaallisia asuntoja sisustamalla ne uudelleen. Hän auttoi miehensä kanssa perustamaan hienoposliinitehdas Real Fábrica del Buen Retiron joka siirrettiin Napolista Capodimontesta vuonna 1759. Maria Amalia piti Espanjaa huonosti hoidettuna ja kehittymättömänä maana, ja syytti tästä osittain anoppiaan, leskikuningatar Elisabet Farnesea, joka joutui tämän vuoksi jättämään hovin. Maria Amalia ei pitänyt Espanjasta. Hän valitti ruoasta, kielestä, jota hän kieltäytyi oppimasta, ilmastosta ja espanjalaisista, joita hän piti passiivisina sekä espanjalaisista hoviherroista, joita hän piti tietämättöminä ja kouluttamattomina.
Maria Amalia kuvaili Espanjan hovia masentavaksi ja hysteeriseksi. Hän suunnitteli suuria uudistuksia Espanjan järjestelmään, mutta ei ehtinyt saada niitä päätökseen. Syyskuussa 1760, vuosi Madridiin saapumisen jälkeen, Maria Amalia kuoli äkillisesti 37-vuotiaana pääkaupungin ulkopuolella sijaitsevassa Buen Retiron palatsissa. Hänet haudattiin El Escorialiin kuninkaalliseen kryptaan. Hänen viereensä haudattiin vuonna 1788 Kaarle III, joka ei mennyt enää toista kertaa naimisiin.
Lapset

Maria Amalialle ja Kaarlelle syntyi kaikkiaan kolmetoista lasta, joista kuusi eli aikuiseksi:
Maria Isabel (1740–1742), kuoli alle 2-vuotiaana
Maria Josefa (1742–1742), kuoli alle kolmikuisena
María Isabel Ana (1743–1749), kuoli 7-vuotiaana
María Josefa Carmela (1744–1801), kitukasvuinen ja epämuodostunut, pysyi naimattomana.
Maria Luisa (1745–1792), avioitui 1765 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold II:n ja heille syntyi 16 lasta.
Felipe, Calabrian herttua (1747–1777), henkisesti kehitysvammainen, ei oppinut puhumaan, syrjäytettiin perimysjärjestyksessä, kuoli 30-vuotiaana isorokkoon.
Kaarle IV (1748–1819), Espanjan kuningas, nai Parman herttuatar Maria Luisan ja heille syntyi 14 lasta.
Maria Teresa (1749–1750), kuoli alle 2-vuotiaana
Ferdinand I (1751–1825) Molempain Sisiliain kuningas, nai Itävallan arkkiherttuatar Maria Karoliinan ja heille syntyi 18 lasta.
Gabriel (1752–1788), nai Portugalin kruununprinsessa infanta Maria Ana Vitórian, Pietari III:n ja Maria I:n tyttären ja heille syntyi kolme lasta.
Maria Ana (1754–1755), kuoli alle vuoden ikäisenä
Antonio Pascual (1755–1817), pakotettiin naimaan veljensä Kaarle IV:n tytär, infanta María Amalia (1779–1798). Vaimo kuoli ainoan, kuolleena syntyneen pojan synnytyksen jälkeiseen infektioon 19-vuotiaana.
Francisco Javier (1757–1771), kuoli 14-vuotiaana isorokkoon.
Perintö

Vuonna 1761 Kaarle III tilasi Giovanni Battista Tiepolon poikineen maalaamaan freskoja Madridin kuninkaalliseen palatsiin. Kuningattaren huoneiston etuhuoneeseen Tiepolo ja hänen avustajansa maalasivat Espanjan monarkian apoteoosin vuosina 1762–1766. Kuningatar Maria Amalia esitetään kreikkalaisen mytologian jumalien, kuten Apollonin ympäröimänä.
Puolison kuolema oli raskas isku kuningas Kaarle III:lle. Kirjeet, jotka hän kirjoitti entiselle pääministerilleen Bernardo Tanuccille Napoliin noina päivinä (joka oli myös hänen poikansa Ferdinand I:n pääministeri), kertovat kiintymyksestä, jota kuningas tunsi vaimoaan kohtaan, tuskan tämän menettämisestä ja syvän uskon, jolla hän otti vastaan ankaran koettelemuksen.
Neljä päivää ennen María Amalian kuolemaa Kaarle kirjoitti: "Olen tärkeimmän minulle tapahtuvan asian viime hetkillä, koska kuningatar on ollut elämänsä loppuhetkillä eilisestä lähtien ja nyt ilman pienintäkään toivon varjoa, mikä jätän pohdittavaksenne miten se on saanut minut rakastamaan häntä yhtä hellästi kuin olen aina rakastanut häntä, mutta on välttämätöntä alistua Jumalan tahtoon, joka on kaikkivaltias ja jonka toivon vakaasti palkitsevan hänet iankaikkisella elämällä, jolla on merkitystä meille kaikille, koska hän kuolee, kuten hän on aina elänyt, näyttäen esimerkkiä kaikille; ja toivon myös, että Hän antaa minulle voimaa ottaa vastaan se kauhein isku, jonka Jumala on halunnut antaa minulle tähän asti, ja jota en itse ymmärrä." Kaarle III vannoi, ettei koskaan mene uudelleen naimisiin ja pysyi leskenä kuolemaansa saakka.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Asiasta lisää

Maria Amalian elämäkerta Espanjan Kuninkaallisen historia-akatemian sivulla (espanjaksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saksin prinsessa Maria Amalia puolalaisessa asussa, Louis de Silvestre, 1738.
Kuningatar Maria Amalia ratsailla, Francesco Liani, 1750-luku.
Espanjan kuningatar Maria Amalia, Anton Raphael Mengs 1761
Espanjan monarkian apoteoosi, Palacio Real de Madrid, Giovanni Battista Tiepolo, 1762–1766.
Käännös suomeksi
Memfis

Ramses II:n rakennuttaman Ptahin temppelin pilarisalin raunioita
Ramses II:n patsas Memfisin arkeologisessa museossa.
Memfis oli kaupunki Ala-Egyptissä Kairon lounaispuolella. Se oli Egyptin ensimmäinen pääkaupunki vanhan valtakunnan aikana.
Kaupungin vaiheita

Faarao Hor-Aha perusti kaupungin noin 3100 eaa. Memfiin sijainti oli poliittisista syistä Ylä- ja  Ala-Egyptin rajalla. Memfis oli aikanaan yksi maailman suurimmista kaupungeista. Tuolloin Memfiissä asui yli 30 000 asukasta. Kaupungin rauniot sijaitsevat Niilin länsirannalla. Ptolemaiosten kaudella Memfis oli Serapis-kultin keskus, ja roomalaisaikana se menetti merkityksensä.
Sijainti

Memfis sijaitsee paikalla, jossa Niili alkaa jakautua seitsemään suuhaaraansa, joten se on liikenteen solmukohta. Memfiksen korkein rakennus oli Ptahin suuri temppeli, jonka rakentamisessa monikin Egyptin kuningas oli ollut osallisena. Eräs heistä pystytti siihen oman ja puolisonsa kuvapatsaan, jotka kumpikin ovat 18 metriä korkeat ja hakatut yhdestä ainoasta kallionkappaleesta. Lähellä oli Apis-härän temppeli, jonka Psamatik rakennutti; siihen saatettiin pyhä härkä juhlakulkueessa. Kaupungin länsi- ja pohjoispuolella oli tekojärviä. Niistä merkittävin on Moiris, johon laskettiin Niilin liika tulvavesi. Keskellä järveä, jossa syvyys oli noin 90 metriä, kohosi veden pinnasta kaksi korkeaa pyramidia, ja kummankin päällä istui suuri patsas valtaistuimella. Kuusi kuukautta juoksi Niilin tulvavesi järveen, jossa veden syvyyden mittoina pyramidit seisoivat, ja kuusi kuukautta juoksi se taas takaisin Niiliin.
Rakennukset

Moiris-järven rannalla oli suuri sokkeloinen hallituspalatsi. Siinä oli kaksitoista pihaa rakennuksilla ympäröitynä muurin sisällä sekä 3 000 huonetta, joista puolet maan päällä. Herodotos kertoo niistä: "Ne ovat yliluonnollista työtä, sillä tiet saleista ja sokkelokäytävät pihojen läpi ovat varsin moninaiset ja ihmeelliset, kun astuu pihoista huoneihin, esikartanoihin, uusiin saleihin ja uusiin pihoihin. Katot ovat kivestä samoin kuin seinätkin, ja seinät täynnä hakattuja kuvia. Joka pihassa on valkokivinen pylväskäytävä, joka osa hyvin tarkkaan toiseensa liitettynä; ja nurkassa, johon labyrintti loppuu, seisoo pyramidi, neljäkymmentä käsivarren pituutta korkea, ja sen päällä suuria kivikuvia. Sisälle on tehty tie, joka vie maan alle." Maanalaisissa huoneissa oli hautakammioita ja pyhiä krokotiileja. Labyrintistä on nyt enää jäljellä ainoastaan rauniot.
Memfiin ympärillä olivat avaralla, autiolla tasangolla mahtavat pyramidit, kaikkiaan noin 40 merkittävää. Ne rakennettiin hautakammioiksi kuninkaille etenkin neljännen hallitsijasuvun aikana. Suurimmat pyramidialueet pohjoisesta etelään ovat Abu Rawash, Giza, Zawyet al-Aryan, Abusir, Sakkara ja Dahshur. Kolme suurinta, Gizan pyramidit, on nimetty kuninkaiden Khufu (Kheops), Khafre (Khefren) ja Menkaure (Mykerinos) mukaan. Suurinta eli Kheopsin pyramidia on ollut 30 vuotta rakentamassa 100 000 ihmistä, jotka joka kolmas kuukausi vaihdettiin. "Näinä vuosina", sanoo vanha kreikkalainen historioitsija Herodotos, "vallitsi kaikenlainen kurjuus Egyptissä ja temppelit pidettiin suljettuina."
Yhden pyramidin edessä noista kolmesta suurimmasta seisoo Gizan sfinksi, 25 metriä korkea ja 33 metriä pitkä sfinksi, joka on kokonaisena hakattu irti kalliosta. Pyramidien luona on pitkät jonot yksityisiä hautakammioita eli katakombeja, joiden silmänkantamattomien rivien keskeltä itse pyramidit kohoavat, merkkinä faaraoiden asemasta kansan yläpuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Memfis Wikimedia Commonsissa
Marija Stepanova

Marija Stepanova vuonna 2006.
Marija Mihailovna Stepanova (ven. Мари́я Миха́йловна Степа́нова); (s. 9. kesäkuuta 1972 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus

Marija Stepanova opiskeli Maksim Gorkin kirjallisuusinstituutissa Moskovassa, josta hän valmistui vuonna 1995.
Hänen miehensä on kirjallisuuskriitikko ja toimittaja Gleb Morev.