stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uuras Saarnivaara
Työura

Saarnivaara  vihittiin papiksi Viipurissa 1930. Viipurin hiippakunnalta opiskelua varten stipendin saaneena Saarnivaaran oli sitouduttava 2,5 vuodeksi toimimaan Viipurin hiippakunnan papistossa. Kirkkoherran apulaisena hän toimi Mäntyharjulla 1930, Kivennavalla 1930–31, Rantasalmella 1931–32, Säämingissä 1932 sekä pitäjänapulaisena Karstulassa 1933–39. Merkittävin tapahtuma Saarnivaaralla oli Rantasalmella. Hän tapasi lastenkodin johtajan Sirkka Soilanderin keväällä 1932. Alkanut seurustelusuhde johti avioon astumiseen Hausjärvellä joulukuussa 1933. Isä Emil opiskelutoverinsa kanssa vihki parin.
Vuosina 1932–1939 Saarnivaara oli pappina Säämingissä ja Karstulassa. Piispa Aleksi Lehtosen kehotuksesta Saarnivaara perehtyi erityisesti pyhäkoulutyöhön. Pontimena olivat myös Sirkka-vaimon suuntautuminen lapsityöhön ja kaksivuotiaan Aila-tyttären herättämä kiinnostus kristilliseen lapsityöhön. Mainittakoon Karstulan ajasta, että hän aktivoi pyhäkoulutoimintaa ja sai vuosivälillä 1934–1938 pyhäkoululaisten määrän nousemaan yli 70 prosentilla.
Saarnivaara toimi vuosina 1939–54 Pohjois-Amerikassa Hancockin Suomi-synodin teologisen seminaarin opettajana. Hän palasi Suomeen 1954. Aluksi hän toimi Sana-lehden päätoimittajana ja Kansan Raamattuseuran julistustyössä 1954–1957. Tällöin hän siirtyi perustetun Sisälähetysopiston johtajaksi, Tästä tehtävästä hän erosi 1964. Saarnivaara toimi Minneapoliksessa Assosiation of Free Lutheran Congrecations-kirkkokunnan teologisen seminaarin teologian opettajana 1964–66 . Minneapoliksessa dekaanina Indepedent Lutheran Seminaryssa hän oli 1966–67 ja Inter-Lutheran Theological Seminaryssa 1967–86. Saarnivaara vaikutti voimakkaasti Kansanlähetysliikkeen syntyyn. Hän opetti lähetyskoulussa sekä toimi lähetyskorkeakoulun dekaanina. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1980. Hän edelleen jatkoi kirjoitus- ja julistustöitä. Viimeisenä teoksena valmistui Elämä uskossa vuonna 1996, kaksi vuotta ennen hänen kuolemaansa.
Huomioita

Nuorena koettu vaikea sairaus ja vaaratilanne uintiretkellä havahduttivat nuoren Uuraksen miettimään suhdettaan Jumalaan. Uuras Saarnivaara seurasi isänsä jalanjäljissä pappisuralle. Saarnivaara uskoi, että Raamattu on totta ja että koko kristillinen elämämme lepää sen varassa.
Saarnivaaran syttyminen pyhäkouluasialle näkyi kirjassa Pyhäkoulu synnyinmaassaan Englannissa sekä 25:ssä laatimassaan Pyhäkoulu-lehden artikkelissa. Hän piti myös pyhäkoulukursseja saadakseen uusia opettajia ja valmistaakseen heitä tehtäviinsä.
Tutkimuksissaan hän käsitteli Martti Lutheria ja hänen reformatorisen murroksensa ajankohtaa. Saarnivaara saavutti tutkimuksillaan mielenkiintoa kansainvälisesti ja erityisesti Pohjois-Amerikassa.
Hän otti aktiivisesti kantaa ajan teologisiin kiistakysymyksiin ja kritisoi erityisesti liberaaliteologiana pitämäänsä teologista ajattelua, lundilaisuutta, korkeakirkollista sakramentalismia ja Kirkkojen maailmanneuvoston harjoittamaa ekumeniaa. Saarnivaarasta tuli 1960-luvulta alkaen maailmanneuvoston tunnetuin suomalainen arvostelija.
Saarnivaaraa väitöskirjassaan tutkineen Ari Aurasen mukaan Saarnivaarasta tuli merkittävin suomalainen historiallis-kriittisen raamatuntutkimuksen arvostelija ja häntä voidaan pitää merkittävimpänä perinteisen raamattunäkemyksen (ns. kanoninen lukutapa) puolustajana, joka vaikutti lähinnä uuspietistien keskuudessa. Uuras Saarnivaara loi nuoreen Kansanlähetykseen yhtenäisyyttä. Ehkä merkittävin Saarnivaaran perintö näkyy ja kuuluu vielä monien Kansanlähetyksen teologien ja julistajien opetuksessa.
Saarnivaara oli yksi aikansa merkittävimpiä perinteisen raamattunäkemyksen puolustajia. Hän lähtee siitä uskonvakaumuksesta, että se mitä Raamattu sanoo itsestään, pitää paikkansa. Raamattu on Jumalan Hengen vaikutuksesta syntynyttä ehdottoman luotettavaa sanaa, joka vaatii uskoa ja kuuliaisuutta, ollen ohjeellinen niin sananpalvelijoille kuin seurakunnalle yleensä. Samalla Saarnivaara ottaa vakavasti Raamattua koskevan historiallisen, arkeologisen ja muun tutkimuksen.
Luther-tutkimus

Saarnivaara on väitöskirjoissaan käsitellyt Lutherin oppeja ja niiden pohjalta hän on julkaissut kolmiosaisen Luther-tutkimuksen. jotka on julkaistu 1947–1948. Tutkimuksen osat:
1. Luther-tutkimuksen aihe Yhdysvalloissa oli Lutherin tie evankeliseen uskoon (julk. 1947 suomeksi nimellä "Syntisen tie vanhurskauteen ja pyhyyteen Lutherin mukaan l. Aamunhämärä ja päivänkoitto").
2. Luther-tutkimuksen aihe Suomessa oli Lutherin pelastusoppi ja vanhurskauttaminen.
3. Luther-tutkimuksen osa käsittelee Lutherin pyhitysoppia.
Raamatunkäännös

Saarnivaara on tehnyt vanhaan kirkkoraamattuun pohjautuvia raamatunkäännöksiä Pyhä Raamattu korjauksin ja selityksin (1987) ja rajoitetummilla selityksillä varustettu Jumalan Kansan Pyhä Raamattu (1993), joissa vuosien 1933 VT:n ja 1938 UT:n käytäntöön ottaman suomennoksen pohjalta ovat käännös ja kieli korjattuna. Hän on korjauksissaan pyrkinyt mahdollisimman alkutekstille uskolliseen käännösasuun. Saarnivaara on myös kirjoittanut tunnetun, 1 052-sivuisen kirjan Voiko Raamattuun luottaa? (1982).
Kirjallisuutta

Honkanen, Eino J. & Mäki-Mikola, Jarmo: Sinun sanasi on totuus. Uusi Tie. (1983, ISBN 951-619-137-1)
Eskola, Timo (toim.): Uuras Saarnivaara: herätysteologi. Iustitia 24, Suomen teologinen instituutti. (2008)
Auranen, Ari: Lestadiolais-uuspietistinen konservatiiviteologi. Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys. (2008)
Auranen, Ari: Herätyksen aalloissa ja karikoissa: Uuras Saarnivaaran rooli Kansanlähetyksen perustamisessa, toiminnassa ja hajaannuksessa 1965-1976. Uusi tie. (2015)
| n k Viides herätysliike |
| --- | --- |
Järjestöt:  Helsingin Raamattukoulu  Kansan Raamattuseura  Lähetysyhdistys Kylväjä  Sanansaattajat  Suomen Evankelisluterilainen Kansanlähetys  Suomen Raamattuopisto  Opko 
Henkilöt:  Heino  Lehtinen  Junkkaala  Kankainen  Karilas  Laitakari  Muroma  Mäkelä  Nummela  Nyman  Saarnivaara  Sares  Saunaluoma  Tiilikainen  Väisänen 
Koulutus ja media:  Kairosmaja  Kansanlähetysopisto  Vivamo  Revontulikappeli  Savonlinnan kansanopisto  Perussanoma Elämä  Perusta  Seurakuntalainen  Karas-Sana Sana  Kustannus Uusi Tie Uusi Tie-lehti  Donkki  Nuotta 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Kansanlähetyspäivät  Sanan suvipäivät  Kesäsanoma  Viisikielinen 
Evankelikalismi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Raimalammi

| Raimalammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  60°56′42″N, 24°32′10″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Hiidenjoen alue (35.81)
Laskuoja:  oja Hiidenjokeen 
Järvinumero:  35.811.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  79,4  m 
Rantaviiva:  0,596 km  
Pinta-ala:  2,27  ha 
Suurin syvyys:  4,5 m  
 fiRaimalammi 
Raimalammi  eli Raimalampi  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa Miemaalan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Järvi sijaitsee Miemaalanharjun eteläpuolella Hiidenjoen suun tuntumassa . Lammen pinta-ala on 2,3 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä, ja sen rannat ovat metsää ja ylärinteen puolelta peltoa. Lammen ja Hiidenjoen välissä sijaitsee useita rakennuksia, joille johtaa tie. Lammen vedenpinnan korkeus on 79,4 metriä mpy, joka on sama kuin Hiidenjoella ja Miemaalanselällä.
Vesistösuhteet

Lampi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hiidenjoen alueeseen. Se jaetaan vielä Hiidenjoen suualueeseen, johon lampi kuuluu. Lampeen laskee lammellepäin viettäviltä pelloilta pelto-oja. Lammen oma laskuoja lähtee kaakkoispäästä ja laskee 500 metrin päästä Raimasuota kiertävään johto-ojaan, joka laskee Hiidenjokeen 800 metriä joensuun yläpuolelle.
Vedenlaatu

Vedenlaatua tutkittiin talvella ja kesällä vuonna 2006. Veden näkösyvyys oli 1,1 metriä ja vedessä oli selvä humusleima. Veden happamuustaso ja puskurikyky happamoitumista vastaan olivat hyvät. Vedessä oli kuitenkin ravinteita paljon enemmän kuin suomalaisissa järvissä keskimäärin. Myös veden happipitoisuus oli rehevöityneille järville ominainen. Vesi oli kummallakin kerralla lämpötilakerrostunutta, joten näytteet otettiin päällysvedestä ja alusvedestä. Päällysveden näytteet otettiin yhden metrin syvyydestä ja alusveden 2,5 ja 3,0 metristä, ja niiden lisäksi näytteet otettiin myös pohjan tuntumasta (3,5 metriä). Päällysvedessä hapen kylläisyys kohosi yli sadan prosentin (jopa 129 %), mutta kahden metrin syvyydessä se oli enää 14 %. Pohjassa vesi oli kesälläkin melkein hapetonta, ja talvella koko järvi oli hapeton. Hapettomuus on käynnistänyt järvessä sisäisen kuormituksen, mikä kohotti veden ravinne-, rauta- ja mangaanipitoisuudet moninkertaisiksi normaaliin verrattuna. Yhteyttävän levän määrä vedessä kasvoi ylirehevöityneen järven tasolle, sillä klorofylli-a:n pitoisuudet olivat 91 milligrammaa kuutiometrissä vettä. Järven ravinne- ja ekologinen tila oli ylirehevä, mutta sen hygieninen tila hyvä.
Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa lampi kuului Yläneen talolle, joka sijaitsi siitä hieman länteen. Lampi oli suon ympäröimää ja rannoille ulottuivat niityt. Janakkalan kirkolta tuli tie, joka ohitti läheltä Yläneen talon.
Vuoden 1962 peruskartassa Raimalammin itäpuolella oli pienempi lammikko ja peltoalueita oli nykyistä enemmän lammen ympärillä. Sen lounaispuolella sijaitsi Perttulan keskuslaitos ja Hiidenjoen rannalla oli kaksi taloa.
Sahrajärvi

Sahrajärvi on Multian Sahrajärven rannalla  sijaitseva kylä. Se on mäkistä vedenjakajaseutua, josta virtavedet jakautuvat länteen Keuruun reittiin, itään Lanneveden valuma-alueelle ja pohjoiseen Mahlunjärven valuma-alueelle. Kylän pohjoisosassa Nikaranperällä on Keski-Suomen korkein kohta, Kiiskilänmäki, joka on 268,8 metriä merenpinnan yläpuolella. Kylä sijaitsee Multian itäosassa ja se rajautuu pohjoisessa Nikaranperään, idässä Uuraisten rajaan, etelässä Petäjäveden rajaan ja lännessä entiseen Riekon sahan alueeseen. Maarekisterin mukaan Nikaranperän kylä kuuluu Sahrajärveen, mutta käytännössä kylät ovat erillisiä. Tunnettuja sahrajärveläisiä ovat kansanedustajat Päiviö Hetemäki ja Arvo Ahonen sekä lentäjäveljekset Niilo ja Valto Karhumäki.
Kasket savuavat

Sahrajärven kylän ensimmäisissä asiakirjojen maininnoissa todetaan, että vuonna 1571 alueella oli yksi veronmaksaja. Tästä alkaen asiakirjoissa on useita selostuksia rajariidoista: vuonna 1589 tehtiin tuomioistuimessa rajanvetoa Sahrajärven talojen ja Uuraisten Kuukkajärven
kesken. Samalla se oli Ruoveden ja Rautalammin silloisten suurpitäjien raja. Kaskiomistusriitojen vuoksi raja-asia käsiteltiin uudelleen vuonna 1628. Sahrajärven Nikaraiset joutuivat vuonna 1692 kaskiriitoihin Saarijärven Hännisten kanssa. Vuosisatojen ajan Sahrajärvi olikin kaskiviljelyn aluetta. Suurimpia kaskihalmeita lienee ollut vuoden 1890 Messalan talon mailla tehty palo, johon kylvettiin seitsemän tynnyriä ruista. Kerrotaan Sahrajärven ilman olleen tuohon aikaan kaskisavujen takia kovin kitkerää.
Asutus laajenee

Kolmikymmenvuotisessa sodassa kunnostautunut kapteeni Salomon Adam Norrköping palkittiin laajoilla Keuruun seudun lahjoitusmailla vuonna 1649. Näistä muodostui kruununtila, jonka alueeseen kuuluivat Sahrajärveltä Kangasjärven Nikarainen ja Karhumäki. Multian kunnan väkiluku kasvoi voimakkaasti 1700–1800-lukujen
taitteessa ja eniten taloja perustettiin juuri Sahrajärven kylään. Vuosina 1777–1790 Sahrajärvelle syntyi kahdeksan uudistaloa. Vuonna 1786 Sahrajärvellä oli neljä veroa maksavaa myllyä.
Teitä rakennetaan

Tiestöä rakennettiin Sahrajärvelle 1800–1900-lukujen taitteessa. Multia–Uurainen-tie (nykyinen seututie 627) rakennettiin vuosina 1877–1879. Petäjäveden Töysästä rakennettiin maantie (nykyinen yhdystie 6271) Sahrajärven Valkolaan vuonna 1887–1888. Vuonna 1903 kansakoulunopettaja K. N. Auer anoi kyläläisten puolesta hätäapuna lääninhallitukselta 4 000 markan avustusta Nikaranperän tien rakentamiseksi. Anomus hyväksyttiin ja tie saatiin valmiiksi vuonna 1906. Tiet olivat kuitenkin varsin vaatimattomia.
Metsäkauppa ja uitto vauhtiin

Liikemiehet kiinnostuivat Multian metsistä, kun sahatavaran kysyntä äkkijyrkästi kasvoi 1870-luvulla. Ostomiehet kiersivät talosta taloon metsäkauppaa tekemässä. Tänä aikana talonpoikien varallisuus nelinkertaistui 20 vuodessa. Jotkin hyviä tukkimetsiä sisältäneet maatilat siirtyivät kokonaisuudessaankin sahayritysten omistukseen. Niinpä vuosina 1916–1917
G. A. Serlachius osti 15 metsätilaa Multialta. Metsä- ja uittotyön työllistävä vaikutus oli suuri.  Vuonna 1940 Multialla asui 8 metsätyönjohtajaa ja 2 metsätalouden neuvojaa. Tarkoitus oli uittaa kerralla suuri määrä tukkeja, sillä pienten erien uittaminen syrjäseudulta ei ollut kannattavaa. Uitto antoi työtä tilattomille ja mäkitupalaisille. Uittourakka tehtiin alkukesällä, ja miehet kuljettivat uitettavaa tukkimäärää varsin kauas, esimerkiksi Mänttään.
Suuret hakkuutyömaat 1920-luvulla

Yhtiöiden ja valtion mailla järjestettiin 1920- ja 1930-luvulla laajoja hakkuita. Esimerkiksi vuonna 1925 Rosenlewin työmaalla Kallionikarassa oli työssä nelisensataa hevosta ajajineen. Noin 30 000 tukinrunkoa ajettiin tällöin 20 kilometrin päähän Uitamonjärven rantaan.
Kunnan ensimmäinen kyläkoulu

Kansakouluaate oli 1800-luvulla vanhan kansan mielestä turhaa, sillä lapset oli laitettava töihin. Opintielle haluaviakin silti oli. Sahrajärvellä vuonna 1895 pidetyssä kokouksessa useat yksityishenkilöt lahjoittivat rahaa ja rakennustarvikkeita koulua varten. Kunta saatiin ajatukseen mukaan, ja koulu rakennettiin vuonna 1897, ja se oli Multian ensimmäinen kyläkoulu. Se oli toiminnassa kevääseen 2011 saakka.
Kirjallisuutta

Kaihlanen, Helvi ym. (toim.): Sahrajärven historiaa : koulu kylän keskellä. Sahrajärven kylä- ja nuorisoseura, 2011. ISBN 978-952-92-8875-5.
| n k Multia |
| --- | --- | --- |
 Keski-Suomi  Keuruun seutukunta 
| Kylät |  Isojärvi–Kopola  Karhila  Kirkonkylä  Linna–Peurala  Nikaranperä  Sahrajärvi  Tarhapää  Vehkoo  Väätäiskylä  |  |
Viron kieli

| Viron kieli |
| --- | --- |

Oma nimi:  eesti keel
Muu nimi:  viro, eesti
Tiedot
Alue:   Viro  Latvia  Venäjä
Virallinen kieli:   Viro  Euroopan unioni
Puhujia:  n. 1 045 000
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Eesti Keele Instituut
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet suomalais-saamelaiset kielet itämerensuomalaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  et
ISO 639-2:  est
ISO 639-3:  est
 Ohje 
Viron kieli eli eesti (eesti keel, vanh. maakeel) on itämerensuomalainen kieli eli suomen lähisukukieli. Viron kielen puhujia ovat virolaiset. Vuoden 2021 alussa Virossa asui viroa äidinkielenään puhuvia 895 200 henkeä. Ulkomailla viron puhujia on yli 150 000. Saman vuoden alussa 67 prosenttia Viron väestöstä puhui viroa.
Viron kielen puhujat

Suurimmat Viron ulkopuoliset virolaisryhmät eli ulkovirolaiset Ruotsissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ynnä muualla ovat toisen maailmansodan loppuvaiheiden pakolaisten jälkeläisiä. Lisäksi etenkin 1800-luvulla viron kielen puhujia on muuttanut eri syistä joukoittain myös Keski-Venäjälle, Siperiaan ja Kaukasiaan, mutta nämä virolaisryhmät ovat sittemmin suureksi osaksi hajonneet tai kieleltään sulautuneet valtaväestöön.
Suomeen on etenkin 1980-luvulta lähtien syntynyt monituhatpäinen vironkielinen vähemmistö; Viron kansalaisia asui vuonna 2012 Suomessa 39 763 – heistä vironkielisiä on tätä vähemmän, koska osalla Viron kansalaisilla on äidinkieleksi rekisteröity venäjä. Suomessa asui vuonna 2017 Tilastokeskuksen mukaan 49 590 henkilöä, joiden äidinkieleksi on rekisteröity viro. Vironkielisten määrä sisältää vironkielisten Viron kansalaisten lisäksi myös vironkieliset Suomen ja muiden maiden kansalaiset. Vuoden 2022 lopussa viron puhujien määrä Suomessa oli 50 318 henkeä, vuoden 2023 lopussa 50 202. Vuoden 2023 lopussa viro oli toiseksi yleisin vieras kieli Suomessa asuvilla. Lukumäärä oli kasvanut vuosittain vuodesta 2020 ja kääntyi vuonna 2023 ensi kertaa laskuun.
Viron kielen puhujat > Opiskelu Suomessa

Suomen lukioista viroa voi opiskella Sibelius-lukiossa. Suomen yliopistoissa viroa voi opiskella Helsingin yliopistossa, jossa suomen kielen ja suomalais-ugrilaisten kielten ja kulttuurien maisteriohjelmassa voi valita opintosuunnaksi viron kielen ja kulttuurin. Puolestaan Turun yliopistossa viron kieltä voi opiskella osana suomen kielen ja suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen kandidaatin ja maisterin tutkintoja. Lukuvuonna 2024–2025 Oulun yliopistossa viroa pystyi opiskelemaan osana suomen kielen opintoja yhden alkeiskurssin ja jatkokurssin verran, lukuvuonna 2023–2024 Jyväskylässä yhden aineopintojen kurssin ja yhden syventävän opintojen kurssin. Niin ikään Itä-Suomen yliopiston suomen kielen oppiaineessa viroa on tarjolla syventävissä opinnoissa, lukuvuonna 2023–2024 yhden kurssin verran. Viroa kieltä ja kulttuuria tutkivaa alaa voidaan nimittää estologiaksi.
Viron murteet

Viron murteet jaotellaan useimmiten pohjoisiin ja eteläisiin murteisiin. Pohjoiset murteet muodostavat kaksi pääryhmää, sydänvirolaiset murteet ja koillisrannikkomurteet. Eteläisiä murteita voidaan pitää jopa omina kielinään, ja niitä voidaan myös nimittää eteläviron kieliryhmäksi.
Viron kielen taustasta ja historiasta > Kaksi kielimuotoa

Viron kahden päämurteen lisäksi jotkut tutkijat pitävät koillista rannikkomurretta kolmantena päämurreryhmänä. Se muistuttaa monessa suhteessa suomea. Eteläviroa ja (pohjois)viroa on usein pidetty kahtena eri kielenä. Pohjoisen ja etelän välillä on kulkenut vanha syvä heimo- ja kulttuuriraja, vuoteen 1917 saakka myös Vironmaan ja Liivinmaan hallinnollinen raja. On jopa väitetty, että etelä- ja pohjoisviro eroaisivat toisistaan yhtä paljon kuin pohjoisviro ja suomi. 1800-luvulle asti viron kieltä kirjoitettiinkin kahdessa muodossa, niin sanottuina pohjoisena Tallinnan kielenä ja eteläisenä Tarton kielenä. Vasta kansallisen heräämisen myötä, kun virolainen kansallinen identiteetti nykyisessä mielessä syntyi, pohjoinen kirjakieli syrjäytti eteläisen.
Viron kielen taustasta ja historiasta > Kirjakielen historiaa

Ensimmäiset vironkieliset katkelmat ovat 1200-luvulta Henrikin Liivinmaan kronikasta. 1200-luvun viron katkelmissa on sanoja ja lauseiden katkelmia.
Viron kirjakieli, kuten suomenkin, syntyi 1500-luvulla uskonpuhdistuksen myötä. Ensimmäiset painetut vironkieliset kirjat olivat baltiansaksalaisten kirkonmiesten kirjoittamaa hartaus- ja kansanopetus­kirjallisuutta. Niistä ensimmäinen on vuonna 1535 julkaistu kaksikielinen katkismus. Uskonnollisen kirjallisuuden lisäksi varhaiset vironkieliset kirjat ovat kielioppeja ja pieniä sanakirjoja. 1600–1700-luvulla viroa kirjoittivat lähinnä äidinkieleltään saksalaiset papiston edustajat, joten tuon ajan tekstit eivät noudata edes kaikkia viron kieliopin keskeisiä piirteitä.
1800-luvulla viroa alkoivat kirjoittaa myös äidinkieleltään virolaiset. Heidän kirjoittamansa kauno- ja tietokirjallisuus sekä vironkielinen lehdistö alkoivat kehittyä vasta tuolloin. Tällöin viron kieltä alettiin voimakkaasti kehittää ja viron oikeinkirjoitus uudistettiin ja runsaasti uudissanoja kehitettiin, myös murteiden ja suomen kielen mallin pohjalta. Essiivisija elvytettiin suomen essiivin mallin mukaisesti. Silloin viroon kehitettiin õ-kirjain, ja kielen kirjoitusasu muuttui muutenkin nykyisen kaltaiseksi. 1900-luvun alun kielenuudistusliike otti käyttöön myös uudissanoja, jotka oli luotu niin sanotusti tyhjästä, pelkästään rakenteellisin ja esteettisin perustein. Tällainen sanoja ovat esimerkiksi veenma ’vakuuttaa’, siiras ’vilpitön’, relv ’ase’. Suurin piirtein nykyisen kaltaiset oikeinkirjoituksen normit ovat peräisin 1900-luvun alkupuolelta.
Viron itsenäistymisestä 1918 lähtien viron kieli on ollut täysimittainen, kaikilla elämänalueilla toimiva kansalliskieli. Tarton yliopisto vironkielistettiin vuonna 1919. Kielen asema säilyi myös neuvostoajan maahan kohdistuneesta venäläistämisestä huolimatta.
Viron läheisiä sukukieliä, joita usein on pidetty vain viron murteina, ovat Kaakkois-Virossa puhutut võron ja seton kielet. Leimallisimpaan eteläviroon perustuva võron kieli on viime vuosikymmeninä tavoitellut entistä vahvempaa asemaa, ja sillä on oma oikeinkirjoitusjärjestelmä, kehittyvä kirjallisuus, kieli-instituutti ja joukko tarmokkaita elvyttäjiä.
Viron kieleen voimakkaimmin vaikuttanut kieli on saksa, joka oli Baltian hallinto- ja ensisijainen kulttuurikieli jopa 1900-luvun alkuun saakka. Jonkin verran vaikutteita viro on saanut myös venäjästä, kansallisen heräämisen ajoista alkaen myös suomen kielestä. Naapurikieli latvia on vaikuttanut lähinnä viron eteläisimpiin murteisiin.
Viron kirjakielen ohjeistuksena on Eesti õigekeelsussõnaraamat ÕS 2006. Laajin yksikielinen sanakirja on Eesti kirjakeele seletussõnaraamat (1988–2007).
Äännejärjestelmä > Vokaalijärjestelmä

Viron kielen vokaalijärjestelmään kuuluu yhdeksän vokaalia: a, e, i, o, u, õ, ä, ö ja ü. Niistä kaikki paitsi õ esiintyvät suomessakin (ü on sama äänne kuin suomen y). Sen sijaan õ on puolisuppea illabiaalinen keskivokaali, joka ääntyy /ɤ/ (suunnilleen kuin kieli olisi o- ja huulet e-asennossa). Osa virolaisista ääntää õ:n tilalle ö:n. Saarenmaan murteessa õ-äännettä ei ole, toisaalta Hiidenmaan murteessa ei ole ö:tä, vaan se korvataan õ:llä.
Vokaalit voivat esiintyä lyhyinä tai pitkinä pääpainollisessa tavussa ja muodostaa keskenään diftongeja, joita virossa esiintyy 28, vierassanojen diftongit mukaan lukien 36. Silmiinpistävä ero suomeen verrattuna on, etteivät painollisen tavun pitkät e, o ja ö ole suomen tavoin diftongiutuneet, vaan säilyneet pitkinä. Tämän voi huomata esimerkiksi verratessa viron ilmaisua Soome teetööd suomen kielen ilmaisuun Suomen tietyöt.
Pääpainottomissa tavuissa (ensimmäisen tavun ulkopuolella) voi esiintyä vain lyhyitä vokaaleja. Niitä voivat olla vain vokaalit a, e, i, u. Nimissä ja lainasanoissa voi viimeisessä tavulla olla myös o. Äänteet ä, õ, ö ja ü eivät esiinny jälkitavuissa, virossa ei siis ole vokaalisointua. Tämän voi nähdä esimerkiksi sanoista häda ’hätä’, söövad ’syövät’ ja töötu ’työtön’. Etelämurteissa vokaalisointu kuitenkin tunnetaan.
|  | Etuvokaali> Lavea | Etuvokaali> Pyöreä | Takavokaali> Lavea | Takavokaali> Pyöreä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Suppeat | i | y | ɤ | u |
| Puolisuppeat | e | ø | ɤ | o |
| Väljät | æ |  | ɑ |  |
Äännejärjestelmä > Konsonanttijärjestelmä

Viron kielen konsonantti­järjestelmä eroaa suomen kielen konsonantistosta selvimmin siinä suhteessa, että suomen lyhyitä klusiileja vastaavat b-, d- ja g-kirjaimilla merkittävät äänteet eivät ole soinnillisia vaan niin sanottuja soinnittomia meedioita, pehmeämmin artikuloituvia klusiileja. Esimerkiksi viron d kuulostaa karkeasti sanoen jonkinlaiselta t:ltä tai suomen d:n ja t:n välimuodolta. Kirjaimilla p, t ja k taas merkitään puolipitkiä klusiileja; esimerkiksi paikannimi Otepää lausutaan melkein kuin ”Otteppää”.
Viron konsonanteista n, t, s ja l voivat liudentua (palataalistua). Liudennus esiintyy yleensä (alkuperäisen) i:n tai j:n edellä, eikä sitä merkitä oikeinkirjoituksessa. Esimerkiksi palk ’hirsi’ ääntyy /pɑlʲk/ eli eri tavoin kuin palk ’palkka’. Hirttä tarkoittavan sanan genetiivimuodossa palgi näkyy vielä sanan lopussa ollut alkuperäinen i. Kirjaimia š ja ž käytetään samoin kuin suomen kielessä, eli ensisijaisesti vierassanoissa.
Pitkä vokaali tai konsonantti on tavallisesti pääpainon merkkinä. Esimerkiksi vierasperäisessä sanassa hotell 'hotelli' paino on lopussa.
|  | Labiaalit | Labio- dentaali | Alveolaari> Norm. | Alveolaari> Palat. | Post- alveolaari | Palataali | Velaari | Glottaali |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nasaalit | m |  | n | nʲ |  |  |  |  |
| Klusiilit | p |  | t | tʲ |  |  | k |  |
| Frikatiivit |  | f v | s | sʲ | ʃ |  |  | h |
| Lateraali |  |  | l | lʲ |  |  |  |  |
| Tremulantit |  |  | r |  |  |  |  |  |
| Approksimantit |  |  |  |  |  | j |  |  |