Simo Salminen
Ura > Koomikko ja näyttelijä

Simo Salmisen varsinainen läpimurto tapahtui 1960-luvulla, kun Spede Pasanen huomasi Simon esiintyjänkyvyt ja päätti ottaa tämän mukaan televisiotyöhön. Salminen oli tutustunut Pasaseen pyydettyään tätä juontajaksi Härvelin pellehyppykilpailuihin 1960. Vuonna 1964 alkoi Simon ja Speden lähes neljä vuosikymmentä kestänyt yhteistyö elokuvalla X-Paroni, jossa Salminen oli vielä pienehkössä roolissa gangsteriporukan yhtenä jäsenenä. Samana vuonna siihen asti radiossa vaikuttanut Spede sai oman televisio-ohjelman ja pyysi Simo Salmista koomikkoparikseen. Pasanen arvosti liikunnallista Salmista, ja tämän pellehyppääjä- ja akrobaattitaustaa hyödynnettiin monissa sketseissä. Speden aloittaessa vuonna 1965 televisiossa sketsisarjojensa ketjun Simo oli jo vakiokalustoa, ja 1967 hän oli jo toinen pääosanesittäjä Speden Pähkähullussa Suomessa. Spede Pasasen varhaistuotannoissa mukana ollut Jukka Virtanen on todennut, että Simo Salminen oli Spedelle ihanteellinen koomikkopari, koska tämä ei varastanut Speden rooleja, mutta kykeni kuitenkin tuottamaan itsenäistä huumoria.
Virtanen pitää Salmista koomikoksi luonnonlahjakkuutena:
»Hän on erittäin hyvä näyttelijä, vaikka ei oikeastaan paljon näyttelekään. Hänellä on ällistyttävän hyvä ajoituksen kyky ja rytmitaju mitä huumoriin tulee. Uimahyppääjänä hän on tottunut käyttämään vartaloaan ja pitämään sen täydellisesti kurissa.»
Simosta tuli Spede Pasasen hyvä ystävä myös töiden ulkopuolella. Hän oli tuttu vieras muun muassa Speden mökillä Muonion Pallaksella. Spede suhtautui Simoon tasavertaisena kumppanina ja kuunteli hänen ideoitaan ja näkemyksiään. Elokuvien käsikirjoittamiseen Salminen ei kuitenkaan osallistunut, vaikka olikin mukana suunnittelemassa elokuvia Uuno Turhapuro armeijan leivissä ja Hei kliffaa hei Pasasen, Vesa-Matti Loirin ja Ere Kokkosen kanssa. Tämä johtui todennäköisesti siitä, että Speden ja Simon huumorintajut erosivat jonkin verran toisistaan. Spede piti verbaalisesta komiikasta, jota hän höysti omilla maneereillaan, kun taas Simon huumorin pohjalla olivat hänen ihailemansa klovnit ja pellehyppyajoilta tuttu fyysinen komiikka ja sanaton huumori. Toisaalta Simo Salmisella oli oma tärkeä osansa Spede-elokuvien muodostumisessa. Vesa-Matti Loiri on kuvaillut Simoa fiiliksen luojaksi, joka toi monta kertaa hyviä ideoita, vaikka ei tehnytkään käsikirjoituksia. Pasanen ei toisaalta antanut Simolle tilaa improvisointiin tai repliikkien soveltamiseen, sen hän salli vain itselleen ja Loirille. Tästä syystä Simon usein kirjakielellä lausumat vuorosanat kuulostivat toisinaan kömpelöiltä.
Pasasen kanssa syntyi kaikkiaan 37 elokuvaa. 1970-luvun puolivälistä eteenpäin valtaosa niistä oli Uuno Turhapuro -elokuvia, joissa Simon roolihahmona oli Härski Hartikaisen korjaamokaveri Sörsselssön. Hahmon nimi tosin vakiintui vasta vuonna 1981 elokuvassa Uuno Turhapuron aviokriisi. Ainoa Turhapuro-elokuva, jossa Salminen ei ole mukana, on Professori Uuno D. G. Turhapuro. Hän näytteli samaan aikaan Mikkelin kesäteatterissa eikä ehtinyt mukaan elokuvan kuvauksiin.
Spede hyödynsi Simon pellehyppytaitoja parissa Turhapuro-elokuvassa. Salmisen voi nähdä hyppäävän Sörsselssönin roolissa pellehyppyjä elokuvissa Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon ja Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin. 1980-luvulla Simolla oli niin Speden televisio-ohjelmissa kuin elokuvissakin kaksi vakiohahmoa; Kultsi, Auvo & Kultsi -sketseissä ja elokuvassa sekä Väke Pikkupojissa, joka myös esitettiin niin teatterissa kuin Spede Show'n jaksoissakin. Speden televisiosarjan päätyttyä Simo jatkoi Vesa-Matti Loirin Vesku Show’ssa. Speden kuoltua Ere Kokkonen ohjasi vuonna 2004 jonkinlaisena jälkinäytöksenä elokuvan Uuno Turhapuro – This Is My Life, joka on Simo Salmisen viimeinen esiintyminen valkokankaalla.
Salminen loi myös täysin Spedestä riippumatonta uraa esiintyjänä. Vuonna 1965 hän näytteli miespääosan lyhytelokuvassa Lumilinna, joka palkittiin Montreux'n Kultaisella ruusulla. 1966 Salminen sai televisioon oman pantomiimiin perustuvan ohjelman nimeltä Helsinki go go. Aarre Elon käsikirjoittamassa ohjelmassa Simo näytteli maalta kaupunkiin saapuvaa poikaa, joka törmäsi kaikkialla kieltotauluihin. Samana vuonna Salminen sai parhaan miespuolisen tv-esiintyjän Telviksen.
Salminen työskenteli jo 1960-luvun puolivälistä lähtien koko ajan myös lavakoomikkona. Vuosikymmenen lopulla hän aloitti työskentelemisen teatterinäyttelijänä. Hän esiintyi tiuhaan teatteriravintoloiden näytelmissä, ja 1970-luvun alussa hän perusti muutamien näyttelijäkollegoidensa kanssa ympäri maata kiertäneen kesäteatterin. 1979 Salminen perusti Komediateatterin, jolle löytyi tilat Espoon Dipolin teatterisalista. Komediateatterissa näytteli Simon itsensä lisäksi muun muassa Petra Frey. Hanke osoittautui kuitenkin pian taloudellisesti kannattamattomaksi, ja Salminen lopetti Komediateatterin toiminnan varsin nopeasti. Teatterityöt Salminen jätti taakseen lopullisesti vuonna 1986 keskittyäkseen entistä enemmän lasitaiteen tekemiseen.
Vuonna 1996 esitetyssä Uuno Turhapuro -televisiosarjassa Salminen oli jälleen Sörsselssönin roolissa. Kaksi vuotta myöhemmin Salminen oli mukana Ihmeidentekijät -televisiosarjan muutamassa jaksossa Sakari Majavan roolissa ja teki myös pienen cameoroolin Hynttyyt yhteen -sarjassa Spede Pasasen kanssa. Lisäksi Salminen tuurasi Pasasta Speden Spelien juontajana tämän ollessa matkoilla. Salminen oli mukana myös Speden aiempien kisailuohjelmien välisketseissä.