stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puuaines
Yksittäisen puusolun rakenne > Muut aineet

Pihkaa esiintyy sekä havu- että lehtipuilla. Lehtipuiden pihka on niin sanottua fysiologista pihkaa, joka sijaitsee ydinsäteiden tylppysoluissa. Sen tehtävänä on toimia vararavintona. Havupuilla pihkaa sijaitsee myös pihkatiehyissä ja pihkarakkuloissa, joissa sen tehtävä on suojata puuta biologisilta vaurioilta (patologista pihkaa).
Puu sisältää myös epäorgaanisia kivennäisaineita, jotka jäävät puun polton jälkeen tuhkana jäljelle (2–4 % kuivapainosta). Tuhka muodostuu pääosin kalsiumista. Muita alkuaineita ovat kalium, fosfori ja magnesium.
Käyttö

Puulla on hyvin monia käyttötarkoituksia. Puuta käytetään esimerkiksi paino- ja kirjoituspapereiden ja pakkausten valmistuksessa, rakennus- ja sisustusmateriaalina sekä energiantuotannossa. Lisäksi puuta hyödynnetään erilaisten arkipäiväisten tuotteiden kuten kosmetiikan, lääkkeiden ja elintarvikkeiden valmistuksessa. Puun uusia käyttötapoja ovat esimerkiksi puu- ja muovikomposiitit sekä erilaiset biokemikaalit ja biopolymeerit kemian-, elintarvike- ja lääketeollisuuden tarpeisiin. Puusta peräisin olevia ainesosia voidaan nykyteknologioilla käyttää esimerkiksi vaatteiden, muovien, asfaltin tai eläinten rehun valmistuksessa. Puun jalostuksen sivuvirroista valmistetaan nestemäisiä biopolttoaineita, joilla korvataan fossiilista öljyä liikenteessä ja lämmityksessä.
Puusta veistetään esimerkiksi puuveistoksia ja huonekaluja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puuaines Wikimedia Commonsissa
Pyhän Tapanin kirkko (Budapest)

| Pyhän Tapanin kirkko |
| --- | --- |
 Pyhän Tapanin kirkko Budapestissa. Friisissä päätykolmion alapuolella lukee: Ego sum via veritas et vita (Minä olen tie, totuus ja elämä).
Sijainti:  Lipótváros, Budapest
Koordinaatit:  47.500833°N, 19.053889°E
Rakentamisvuosi:  1905
Suunnittelija:  József Hild, Miklós Ybl, József Kauser
Tyylisuunta:  uusklassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Tapanin kirkko (unk. Szent István-bazilika [ˈsɛnt ˈiʃtvaːn ˈbɒzilikɒ]) on Unkarin pääkaupungin Budapestin suurin kirkko. Se sijaitsee Lipótvárosin kaupunginosassa V osa-alueella. Kirkkoa nimitetään myös basilikaksi, mikä perustuu kirkolliseen statukseen (latinaksi basilica minor). Arkkitehtuurin kannalta rakennus ei ole basilika.
Kirkko on nimetty Tapani I:n, Unkarin ensimmäisen kuninkaan mukaan, ja siellä säilytetään pyhäinjäännöstä, jonka uskotaan olevan Tapani I:n oikea käsi. Arkkitehtonisesti kirkko yhdistelee uusklassismin ja uusrenessanssin tyylisuuntia. Se on Budapestin korkeimpia rakennuksia, ja sen kupoli yltää 96 metrin korkeuteen. Kirkkoon mahtuu yhteensä noin 8 500 ihmistä.
Suunnittelu ja rakentaminen

Pyhän Tapanin kirkkoa rakennettiin 55 vuotta, vuodesta 1851 vuoteen 1906. Sillä ehti rakennusaikanaan olla kolme arkkitehtia, kaikki unkarilaisia: József Hild, Miklós Ybl ja József Kauser. Hild suunnitteli ensin kirkon uusklassiseen tyyliin Esztergomin suuren tuomiokirkon mallin mukaan. Tämä alkuperäinen suunnitelma näkyy nykyään lähinnä kirkon kummankin sivun fasadeissa.
Hild kuoli 1867, ja hänen jälkeensä suunnittelijaksi tuli Ybl. Ybl huomasi pian, että puolivalmiin rakennuksen seinissä oli halkeamia, joten hän rakennutti aidan kirkon ympärille ja asetti sille vartijat. Kahdeksan päivää myöhemmin, tammikuussa 1868, kupoli romahti. Henkilövahinkoja ei tullut, mutta yli 300 ikkunaa hajosi romahduksen voimasta. Onnettomuuden syyksi todettiin ala-arvoiset rakennusaineet.
Ybl teki kirkkoa varten uudet, entistä prameammat piirustukset uusrenessanssin tyyliin, ja rakennustyö alkoi uudelleen. Sinä aikana myös kaupunkikuva muuttui niin, että kirkon taakse rakennettiin vilkas Bajcsy-Zilinszky út -katu, kun taas julkisivu jäi syrjäisemmälle puolelle. Ybl ratkaisi ongelman niin, että hän rakennutti kirkon takaosaan joonialaisen pylväsrivistön ja sijoitti sinne kahdentoista apostolin patsaat. Niinpä kirkolla on nykyään tavallaan kaksi julkisivua. Yblin suunnitelma näkyy nykyisessä kirkossa eniten, mutta hänkään ei ehtinyt nähdä kirkkoa valmiina, sillä hän kuoli vuonna 1891. Kirkko valmistui Kauserin johdossa 1906. Keisari Frans Joosef piti puheen avajaismenoissa, ja hänen kerrotaan sen aikana vilkuilleen kirkon kupolia epäluuloisesti.
Sisätilat

Kirkon sisätila on koristeltu freskoin, patsain ja mosaiikein, jotka ovat aikansa huomattavien taiteilijoiden tekemiä. Ne kuvastavat Unkarin kristillistä ja katolista identiteettiä alueella, missä myös islam ja ortodoksinen kirkko ovat olleet vahvasti läsnä. Kirkkoa on kuitenkin arvosteltu siitä, että se on liian hämärä ja ainoastaan yksittäiset valonsäteet tuovat eloa runsaaseen koristeluun.
Kirkossa on kaksi alttaria: pääalttari kirkon takaosassa ja Patrona Hungariae -alttari oikealla seinustalla. Pääalttaria hallitsee luonnollisenkokoinen Pyhän Tapanin patsas, jonka pään yläpuolella kannattelee kruunua arkkienkeli Gabriel. Patsas on Carraran marmoria, ja sen on veistänyt Alajos Stróbl. Kirkossa on toinenkin Pyhää Tapania esittävä patsas pääsisäänkäynnin yläpuolella. Patrona Hungariae -alttarin alttaritaulu esittää Neitsyt Mariaa ja Pyhää Tapania. Alttaritaulun on maalannut Gyula Benczúr. Alttarin vasemmalla puolella on Pyhän Imren, Pyhän Tapanin pojan, ja oikealla puolella Pyhän Margaretan patsas. Margareta oli Árpád-suvun prinsessa, joka eli luostarissa Tonavan saarella. Saari nimettiin myöhemmin hänen mukaansa Margitinsaareksi, ja nykyään se on Budapestin suosituimpia ulkoilualueita.
Pyhää Oikeaa, Pyhän Tapanin kädeksi uskottua pyhäinjäännöstä, säilytetään kappelissa pääalttarin vasemmalla puolella. Pyhäinjäännöksen tunnettu historia alkaa vuodesta 1060, siis melko pian Tapani Pyhän kuoleman (1038) jälkeen, joten historiantutkijat eivät pidä mahdottomana, että se olisi aito. Joka tapauksessa se on Unkarin katolisen kirkon arvokkain pyhäinjäännös. Toinen pyhäinjäännös kirkossa on kuningatar Giselan, Pyhän Tapanin vaimon ja Pyhän Imren äidin, sormiluu. Sitä säilytetään Pyhän Imren kappelissa kirkon oikealla seinustalla.
Kirkon keskellä olevaa kupolia kannattaa neljä paksua pilaria, joista kolme on koristettu unkarilaisten pyhimysten patsain: he ovat Pyhä Ludvig, Pyhä Elisabet ja Pyhä Gellért. Patsaiden yläpuolella on neljää evankelistaa esittävä mosaiikki, ja kupolin keskellä on Jumalaa esittävä fresko.
Kirkon alla on suuri kellari, jossa monet tärkeät asiakirjat ja historialliset aarteet säilyivät viime sodan yli. Kupolin ympäri kulkee näköalaparveke, jonne pääsee portaita pitkin kupolin sisä- ja ulkopuolen välistä. Kesäisin parveke on avoinna yleisölle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Tapanin kirkko (Budapest) Wikimedia Commonsissa
Alttaritaulussa Pyhä Tapani tarjoaa kruunuaan, Unkarin symbolia, Neitsyt Marian suojelukseen. Maalannut Gyula Benczúr.
Kirkon kupolia.
Pyratsiini

| Pyratsiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  290-37-9
PubChem CID:  9261
SMILES:  C1=CN=CC=N1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H4N2
Moolimassa:  80,092 g/mol
Sulamispiste:  54 °C
Kiehumispiste:  115,5 °C
Tiheys:  1,031 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Pyratsiini (C4H4N2) on aromaattinen heterosyklinen yhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa pyratsiini on väritöntä kiteistä tai vahamaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, asetoniin ja dietyylieetteriin. Yhdisteellä on voimakas pyridiinin hajua muistuttava haju. Pyratsiini on heikko emäs. Pyratsiini reagoi helposti nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla. Elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla se ei sen sijaan reagoi. Tämä käyttäytyminen on tyypillistä typpeä sisältäville aromaattisille heterosyklisille yhdisteille.
Pyratsiiniä voidaan valmistaa piperatsiinista katalyyttisesti.
Pyroforia

Pyroforia on aineen ominaisuus, jossa se syttyy itsestään alhaisessa lämpötilassa (alle 55 °C) ollessaan kosketuksissa normaalin ilman kanssa. Tavallisesti aine on hyvin hienojakoista, jotta se olisi pyroforista. Aine voi olla missä tahansa olomuodossa: kiinteä, neste tai kaasu. Suurin osa pyroforisista aineista on kiinteitä. Pyroforisia kaasuja ovat muun muassa arsiini, diboraani, fosfiini ja silaani. Kaikille näille on yhteistä se, että ne ovat hydridejä. Pyroforisia nesteitä on muun muassa hydratsiini, alkyylialumiinit, Grignardin reagenssit ja jotkin metallihydridit. Pyroforisia kiinteitä aineita ovat muun muassa fosfori, alkali-, ja maa-alkalimetallit. Myös monet muut metallit ovat pyroforisia, mutta niiden pitää olla hyvin hienojakoisia. Tällaisia ovat jotkin aktinoidit, köyhdytetty uraani, titaani ja sinkki.
Pyroforisia aineita käytetään moottorien sytytykseen esimerkiksi raketeissa.
Aiheesta muualla

Luettelo pyroforisista aineista (englanniksi)
Luettelo pyroforisista aineista (englanniksi)
Pyranoosi

Haworth-projektio α-D-glukopyranoosista
Pyranoosi on yksinkertaisen sokerin rengasrakenteinen muoto. Nimensä rakenne on saanut pyraanista, jonka heterosyklinen rengas muistuttaa pyranoosirengasta. Pyranoosirengas koostuu viidestä hiili- ja yhdestä happiatomista.
Rakenne

Sokerien esiintymisen pyranoosina selvitti ensimmäisenä Walter Haworthin johtama tutkimusryhmä 1920–1930-lukujen aikana. Pyranoosirengas on rakenteeltaan syklinen hemiasetaali. Rakenne muodostuu, kun C-5-hiileen liittynyt hydroksyyliryhmä reagoi C-1-ryhmään liittyneeseen karbonyyliryhmään. Myös C-4-hiileen liittynyt hydroksyyliryhmä voi reagoida karbonyyliryhmän kanssa, jolloin muodostuu furanoosi, jonka renkaassa on viisi atomia.
Pyranoosirengas voi esiintyä useissa erilaisissa konformaatioissa. Perustyyppejä ovat tuoli-, puolituoli-, vene-, vinovene- ja kirjekuorikonformaatiot, joista on erilaisia variaatioita. Tuolikonformaatiolla muotoja on 2, veneellä ja vinoveneellä kummallakin 6 ja puolituoli- ja kirjekuorikonformaatioilla 12. Lisäksi on olemassa myös muita stabiileja konformaatioita, jotka eivät kuulu mihinkään edellä mainituista ryhmistä, mutta ne ovat harvinaisia.
Anomeerisistä muodoista α-konformaatio on yleensä β-konformaatiota stabiilimpi. Tämä johtuu pääasiassa stereoelektronisesta efektistä, dipolien välisistä vuorovaikutuksista ja vetysidoksista. Stabiilein muoto on yleensä se, jossa hydroksyyliryhmät ovat aksiaalisessa asemassa. Tämä on poikkeuksellista, sillä yleensä ekvatoriaalinen asema on suositumpi vähäisemmän steerisen esteen vuoksi. Tätä kutsutaan anomeeriseksi efektiksi. Glukoosi on poikkeus, sillä kaikki sen pyranoosimuodon hydroksyyliryhmät ovat ekvatoriaalisessa asemassa.
Pyranoosirenkaan muodostuminen ja glukopyranoosin esitystapoja
β-glukopyranoosin konformaatioita
Pyrofosforihappo

| Pyrofosforihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  2466-09-3
PubChem CID:  1023 ja 21961011
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H4P2O7
Moolimassa:  177,972
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  71,5 °C 
Liukoisuus veteen:  Liukenee hyvin
Pyrofosforihappo eli difosforihappo (H4P2O7) on yksi fosforin happihapoista. Se on vahvuudeltaan keskivahva happo.
Ominaisuudet

Pyrofosforihappo on huoneenlämpötilassa kiinteää väritöntä ainetta. Sillä on kaksi kidemuotoa; metastabiili muoto, jonka sulamispiste on 54,3 °C ja stabiilimpi muoto, joka sulaa lämpötilassa 71,5 °C. Sulassa tilassa muodostuu seos, joka sisältää pyrofosforihapon lisäksi myös muita polyfosforihappoja. Yhdiste on tetraproottinen eli sillä on 4 hapanta protonia, jotka se kykenee luovuttamaan. Kaksi ensimmäistä protolyysireaktiota ovat keskivahvoja, seuraavat heikkoja eli eivät tapahdu täydellisesti. Pyrofosforihappo on hieman fosforihappoa vahvempi happo. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, mutta hajoaa vesiliuoksissa helposti fosforihapoksi. Pyrofosforihappo liukenee myös etanoliin.
Pyrofosforihappoa voidaan valmistaa ioninvaihdolla natriumpyrosulfaattiliuoksista. Kiinteää yhdistettä voidaan valmistaa lyijypyrosulfaatin ja divetysulfidin välisellä reaktiolla.
Pyreneiden niemimaan sota
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyreneiden niemimaan sota Wikimedia Commonsissa
Pyhä

Pyhä eli sakraali on uskontoon liittyvä, alkuperältään jumalalliseksi oletettu ilmiö tai ilmestys.  Pyhä on arjen ja maallisen, profaanin, vastakohta. Se on asia tai paikka, jolle on annettu erityisasema uskonnollisessa ajattelussa ja käyttäytymisessä. Vaikka on olemassa myös universaaleja käsityksiä siitä, mikä on pyhää, pyhän käsitys riippuu usein uskonnollisesta traditiosta ja vaihtelee myös ajallisesti sekä yksilöllisesti.
Pyhyys ja siihen liittyvät tavat ja rituaalit ylläpitävät uskontokunnan sisäistä koheesiota. Pyhyyden kokemus on jokaisen uskontokunnan perinteen ja nykyisen elämäntavan taustalla. Joskus pyhyys liittyy historiallisiin tapahtumiin. Tällainen tapahtuma pyhittää uskonnon piiriin kuuluvan ryhmän tavoitteet, ja vaalittuna perinne vahvistuu sukupolvien aikana uskonnoksi, jonka sakraaleja muotoja pidetään loukkaamattomina. Joskus pyhyys menettää ajan myötä jumalallisen karismansa ja säilyy perinteissä lakien henkenä. Eurooppalaisten yhteiskuntien maallistuttua aikoinaan pyhiksi koetut asiat eivät enää herätä ihmisissä pyhyyden tunteita kuten entisaikoina. Rigoristisessa muodossaan pyhyyden toteuttaminen vaatii sääntöjen ja lakien tarkkaa noudattamista.
Pyhyys liittyy moniin kirkollisiin ja uskonnollisiin ilmiöihin ja rituaaleihin, ja sitä tavataan kirkko- ja temppeliarkkitehtuurissa sekä uskonnollisessa taiteessa. Ihminen usein tunnistaa pyhyyden myös vierasuskoisten temppeleissä ja tavoissa, vaikka tämä pyhyys poikkeaisikin oman kokemuksen antamasta pyhyyden ideasta. Tämä johtuu siitä, että erityyppisissä uskonnollisissa rakennuksissa on usein jotain sellaista, joka poikkeaa täysin maallisesta arkkitehtuurista.
Etymologia

Suomen kielen sana ”pyhä” on kielentutkija Jorma Koivulehdon mukaan vanha kantagermaaninen lainasana, jonka merkitys oli ”erotettu”, ”merkitty”, ”rajattu”.
Pyhät luonnonkohteet

Animisteille koko luonto on pyhä. Silti jotkut kohteet ovat erityisen pyhiä; niitä palvotaan ja niille käydään uhraamassa. Palvotuimmissa paikoissa on läsnä jokin erityisen merkittävä henkiolento, kuten esi-isä tai yhteisön suojelija. Muun muassa vesialueita ja lähteitä, kosteikkoja, rotkoja, puita, isoja kiviä, lehtoja ja korkeita mäkiä ja vuoria on pidetty pyhinä.
Saamelaisten pyhät järvet ovat Saivo-järviä ja pyhät maakohteet, kuten kivet seitoja.
Kirjallisuutta

Anttonen, Veikko: Ihmisen ja maan rajat: ’Pyhä’ kulttuurisena kategoriana.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimituksia 646)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1996.  ISBN 951-717-919-7
Douglas, Mary: Puhtaus ja vaara: Ritualistisen rajanvedon analyysi.  ((Purity and danger: An analysis of the concepts of pollution and taboo, 1966.) Suomentaneet Virpi Blom ja Kaarina Hazard)  Tampere:  Vastapaino, 2000 (3. painos 2005).  ISBN 951-768-047-3
Eliade, Mircea: Pyhä ja profaani.  ((Das Heilige und das Profane, 1957.) Suomentanut Teuvo Laitila)  Helsinki:  Loki-kirjat, 2003.  ISBN 951-825-013-8
Häkkinen, Kaisa (toim.): ”sana-artikkeli: pyhä”, Nykysuomen sanakirja: Etymologinen sanakirja, s. 245.  Porvoo:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14050-3
Kauffman, Stuart A.: Pyhän uudelleen keksiminen: Uusi näkemys luonnontieteestä, järjestä ja uskonnosta.  ((Reinventing the sacred: A new view of science, reason, and religion, 2008.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2010.  ISBN 978-952-5697-30-8
Mahlamäki, Tiina & Pyysiäinen, Ilkka & Taira, Teemu (toim.): Pyhä: Raja, kielto ja arvo kansanomaisessa uskonnossa.  (Professori Veikko Anttosen 60-vuotisjuhlakirja. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1199)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.  ISBN 978-951-746-991-3
Aiheesta muualla

Veikko Anttonen: Mitä tutkimista pyhässä? Tieteessä tapahtuu 7/1996.
Pakanalliset pyhät paikat Suomen luonnossa. Thuleian tupa.
Jokiranta, Jutta & Nikki, Nina: ”Yhteisö tekee tekstistä pyhän”. Teoksessa Haapaniemi, Riku & Ivaska, Laura & Katajamäki, Sakari (toim.): Tekstit ympärillämme: Kirjoituksia tekstikäsityksistä ja -käytänteistä., s. 97–104.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2024.  ISBN 978-952-03-3465-9  Vapaasti luettavissa
Pyksis

Attikalainen punakuviotekniikalla koristeltu pyksis, noin 470–460 eaa. Louvre.
Pyksis (m.kreik. πυξίς) on antiikin aikainen lieriömäinen rasia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö

Pyksiksiä käytettiin korurasioina sekä kosmetiikan ja kauneudenhoitovälineiden säilytysastioina. Joistakin pyksiksistä on löydetty jäänteitä niiden sisältämistä aineista, kuten poskipunasta. Pyksis-muoto tunnetaan jo pronssikaudelta kykladisesta, minolaisesta ja mykeneläisestä kulttuurista ja antiikissa jälleen geometriselta kaudelta lähtien. Tuolloin tyyppiä käytettiin ensin erityisesti korinttilaisessa keramiikassa, josta se levisi attikalaiseen keramiikkaan. Attikassa sitä valmistettiin 300-luvulle eaa. saakka. Sieltä muoto siirtyi apulialaiseen keramiikkaan.
Antiikin aikana kyseisen tyyppisestä rasiasta käytettiin ilmeisesti myös nimitystä kylikhnis (κυλιχνίς). Nimen pyksis käyttö yleistyi 300-luvulla eaa. Etymologisesti nimi palautuu puksipuuta (Buxus sempervirens) tarkoittavaan sanaan pyksos (πύξος), mikä voi kertoa siitä, että alkuperäiset rasiat olivat juuri puisia.
Kykladinen pyksis, n. 3000–2300 eaa.
Minolainen pyksis, n. 2400 eaa.
Geometrinen pyksis, n. 750 eaa.
Muoto ja tyypit

Pyksis on muodoltaan pyöreä ja lieriömäinen, kovera- tai kuperaseinäinen ja kannellinen rasia, joka on valmistettu puusta, metallista, luusta, terrakotasta eli poltetusta savesta tai kivestä. Pyksiksiä koristeltiin sekä musta- että punakuviotekniikalla. Varsinkin punakuviokeramiikassa pyksisten maalauskoristelu esitti usein naisten elämään liittyviä aiheita. Sellaisissa vaasimaalauksissa, joissa pyksis itse esiintyy, se kuvataan yleensä naisten käyttämänä.
Pyksiksiä oli useita eri tyyppejä, joista tärkeimpiä arkaaisen ja klassisen kauden tyyppejä olivat:
Tyyppi A
Tyypin A pyksis on korkeahko ja koveraseinäinen, ja siinä on litteä kansi, jossa on nuppi. Siinä on joskus matala jalkalevy tai kolme pientä jalkaa. Tyyppi oli lähtöisin Korintista, ja oli pyksisten yleisin. Sitä käytettiin erityisesti 500- ja 400-luvuilla eaa.
Tyypin A pyksiksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyyppi A, n. 465–460 eaa.
Tyyppi A, n. 450–400 eaa.
Tyyppi B
Tyypin B pyksis on matalampi, koveraseinäinen ja matalajalkainen. Kansi on kupumainen. Sitä käytettiin erityisesti Attikassa 400- ja 300-luvuilla eaa.
Tyypin B pyksiksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyyppi B, 360-luku eaa.
Tyyppi B, 300-luku eaa.
Tyyppi C
Tyypin C pyksis on matala ja hyvin koveraseinäinen. Kansi on kupumainen, ja jalka matala ja sisäänpäin vedetty. Sitä käytettiin erityisesti 400-luvun eaa. lopulta 300-luvulle eaa.
Tyypin C pyksiksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyyppi C, n. 460–425 eaa.
Tyyppi C, n. 410–400 eaa.
Tyyppi D
Tyypin D pyksis on suoraseinäinen ja sylinterimäinen. Kansi on litteä ja vailla kädensijaa.
Tyypin D pyksiksen muoto ulkoa ja sisältä.
Tyyppi D, n. 420–410 eaa.
Tyyppi D, 400-luku eaa.
Nikostheneen pyksis
Nikostheneen pyksis (nikostheeninen pyksis) on muista selvemmin poikkeava tyyppi, jossa on ylöspäin levenevä vartalo, varrellinen jalka ja korkea, kartiomainen kansi, jonka keskellä on nuppi. Tyyppi on saanut nimensä sen 500-luvun eaa. lopulla kehittäneestä savenvalaja Nikostheneestä.
Nikostheneen pyksiksen muoto ulkoa ja sisältä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta pyksikset Wikimedia Commonsissa
Pylväs

Klassiset pylvästyypit: doorilainen, joonialainen ja korinttilainen.
Pylväs eli kolonni (< lat. columna) on vapaasti seisova, poikkileikkaukseltaan pyöreä pystytuki tai koristeellinen elementti arkkitehtuurissa. Rakennusteknisesti todellista painoa kantava pystysuora rakenneosa on pilari. Pylväiksi sanotaan myös muistopylväitä, jotka ovat irrallisia muistomerkkejä, eivät rakenteen osia.
Varsinaisissa pylväissä on tavallisesti erotettavissa kolme osaa, baasi eli jalusta, varsi sekä kapiteeli eli pylvään pää. Vanhimmat tunnetut pylväät ovat arkkitehti Imhotepin käsialaa Egyptissä noin vuodelta 2600 eaa. Muinaisen Persian pääkaupungissa Persepoliissa ovat antiikin ajan kenties komeimmat pylväät. Nykyisin pylväitä käytetään usein tukemaan kaaria tai parvekkeita.
Klassisessa arkkitehtuurissa

Pylväsarkkitehtuuri tunnetaan ennen kaikkea antiikin kreikkalaisesta ja roomalaisesta arkkitehtuurista ja sitä kautta yleisesti klassisesta arkkitehtuurista. Kreikkalaiset pylväät olivat alun perin puisia, ja rakennettiin myöhemmin kivestä.
Klassisessa arkkitehtuurissa pylväiden ulkonäköä ja käyttöä määrittävät niin kutsutut pylväsjärjestelmät, joita kutsutaan joskus myös tyylisuunniksi. Ne kehittyivät kreikkalaisten temppelien kehityksen myötä. Klassiset pylväsjärjestelmät ovat:
Doorilainen pylväsjärjestelmä – Doorilaiset pylväät ovat rakenteeltaan yksinkertaisia ja muita tyylejä raskaamman näköisiä.
Joonialainen pylväsjärjestelmä – Joonialaiset pylväät ovat doorilaisia hoikempia ja suhteessa pidempiä, ja niiden kapiteeli on rullamainen.
Korinttilainen pylväsjärjestelmä – Korinttilaiset pylväät ovat hyvin samanlaisia kuin joonialaiset, mutta niiden kapiteeli on koristeltu akantinlehtiaiheella.
Klassiset pylvään osat ovat:
Kapiteeli eli pylväänpää – Pylvään ylin osa, joka oli kussakin tyylisuunnassa erilainen. Kapiteeli koostui ulospäin kaartuvasta ekinuksesta (doorilaisessa ja joonialaisessa tyylissä) tai akantinlehtin koristellusta kalathoksesta (korinttilaisessa tyylissä) sekä niiden yläpuolella olevasta abakus-laatasta.
Pylväänvarsi – Pylväänvarressa oli kanneluurit eli pystyuurteet, jotka olivat doorilaisissa pylväissä matalammat, ja joonialaisissa ja korinttilaisissa pylväissä syvemmät.
Baasi – Pylvään jalusta, käytössä muissa paitsi doorilaisessa tyylissä. Koostui toruksista ja skotiasta. Baasin alapuolella oli stylobaatin päällä oleva plintti eli aluslaatta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta pylväs Wikimedia Commonsissa
Pyridiini-N-oksidi

| Pyridiini-N-oksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  694-59-7
PubChem CID:  12753
SMILES:  C1=CC=[N+](C=C1)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H5NO
Moolimassa:  95,1 g/mol
Sulamispiste:  67° C
Kiehumispiste:  270 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Pyridiini-N-oksidi (C5H5NO) on heterosyklisiin amiinioksideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisissa synteeseissä.
Ominaisuudet

Pyridiini-N-oksidi on huoneenlämpötilassa väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja poolisiin orgaanisiin liuottimiin. Pyridiini-N-oksidilla on useita resonanssimuotoja ja amiinioksidiryhmällä on sekä elektroneja puoleensavetävä että elektroneja luovuttava ominaisuus. Tämän vuoksi pyridiini-N-oksidi reagoi pyridiinistä poiketen sekä elektrofiilien ja nukleofiilien kanssa elektrofiilisella tai nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla. Pyridiini-N-oksidi voidaan esimerkiksi nitrata tai halogenoida, jotka reaktiot eivät tapahdu pyridiinille. Reaktio tapahtuu joko 2-, 4- tai 6-asemaan pyridiinirenkaan typpiatomiin nähden. Pyridiini-N-oksidi on helposti pelkistettävíssä pyridiiniksi.
Valmistus ja käyttö

Pyridiini-N-oksidia valmistetaan hapettamalla pyridiiniä. Hapettimina voidaan käyttää perkarboksyylihappoja, vetyperoksidin vesiliuoksella happamissa olosuhteissa tai molybdeenitrioksidin avulla. Muodostuva tuote voidaan puhdistaa tislaamalla.
Pyridiini-N-oksidia voidaan käyttää orgaanisissa synteeseissä. Siitä valmistetaan muun muassa 2-pyridonia ja muita johdannaisia, joita käytetään muun muassa lääkeaineiden valmistuksessa. Sen käyttöä kuitenkin haittaa se, että reaktioissa muodostuu usein eri isomeerien seos. Orgaanisen kemian reagenssina sitä voidaan käyttää hapettamaan alkyylihalidit aldehydeiksi, eräiden karboksyylihappojen dekarboksyloinnissa ja karboksamidien dehydrogenoinnissa. Yhdiste toimii myös ligandina useissa kompleksiyhdisteissä.