stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
El Salvador
Historia > Väkivaltaa ja vallankaappauksia

Vuoden 1961 vallankaappauksen jälkeen perustettiin konservatiivinen PCN-puolue (Partido de Conciliación Nacional), joka sai haltuunsa kaikki parlamentin paikat. PCN pysyi vallassa 1979 asti, vaikka sitä syytettiinkin ihmisoikeusrikkomuksista. Vuonna 1969 maa kävi Hondurasin kanssa kalliiksi tulleen ja ratkaisemattomana päättyneen niin sanotun jalkapallosodan, jonka taustana oli jalkapallo-ottelun lisäksi elsalvadorilaisten työläisten kohtelu Hondurasissa.
Sotilashallinnon vuosikymmenten aikana taloudellista poliittista valtaa piti catorce eli alkujaan 14 liikemiehen perhe. Niinpä El Salvador säilyi pitkään liikemiesoligarkian johtamana feodaalisena yhteiskuntana ja mantereen köyhimpänä valtiona. 1970-luvulla keskiluokka alkoi ilmaista tyytymättömyyttään siihen, että poliittinen valta oli sotilailla ja taloudellinen valta kahviplantaasien omistajilla. Monet aktivistit nousivat katolisen kirkon parista.
Historia > Sisällissota

El Salvadorin poliittinen tilanne alkoi nopeasti heikentyä, kun kenraali Carlos Humberto Romero syöstiin vallasta lokakuussa 1979. Maa ajautui tämän jälkeen 12 vuotta kestäneeseen sisällissotaan. José Napoleón Duarte palasi maanpaosta ja nousi Romeron syösseen juntan johtoon. Hän pyrki uudistamaan taloutta, mutta poliittiseen väkivaltaan teoilla ei ollut merkitystä, mikä kävi ilmiselväksi, kun arkkipiispa Óscar Romero murhattiin kesken jumalanpalveluksen 1980. Romeron hautajaisiin osallistui kymmeniätuhansia mielenosoittajia. Turvallisuusjoukot ampuivat väkijoukkoon, jolloin kymmeniä kuoli.
Viisi vasemmistolaista liikettä oli perustanut tammikuussa 1980 yhteisrintaman Frente Farabundo Martí para la Liberación Nacionalin (FMLN). Se julisti tammikuussa 1981 viimeisen hyökkäyksen alkaneen. Sota ei kuitenkaan ollut lähellekään ohi, sillä seuraavan vuosikymmenen ajan taistelujen voimasuhteet vaihtelivat jatkuvasti. Tilanteeseen vaikutti myös Yhdysvaltojen vastavalittu presidentti Ronald Reagan, joka päätti lisätä tukeaan El Salvadorin sotilashallitukselle kommunismin torjumiseksi. Hallitus tuhosi vastustajiaan säälimättä, maaseutua pommitettiin ja maan infrastruktuuri hajosi pirstaleiksi.
FMLN käynnisti marraskuussa 1989 voimakkaan hyökkäyksen moniin keskeisimmistä kaupungeista. Hyökkäyksen voimakkuus yllätti El Salvadorin asevoimat, ja vasta muutaman viikon intensiiviset pommitukset San Salvadorin esikaupunkeihin sai sissit vetäytymään. Kun Yhdysvalloissa koulutettu Atlacatl-pataljoona oli marraskuussa 1989 murhannut kuusi jesuiittipappia ja kaksi yliopiston talonmiestä ja presidentti Alfredo Cristiani menettänyt uskonsa asevoimien mahdollisuuksiin kaataa sissejä, hän alkoi entistä määrätietoisemmin ajaa rauhaa. Neuvottelut alkoivat keväällä 1990, ja osapuolet tekivät 16. tammikuuta 1992 Chapultepecin rauhansopimuksen.
On arvioitu, että sisällissodassa kuoli 70 000 henkeä, ja siitä aiheutui kahden miljardin Yhdysvaltojen dollarin taloudelliset vahingot.
Historia > Rauhanaika ja luonnontuhoja

Vuonna 1991 hallitus tunnusti FMLN:n poliittiseksi puolueeksi, ja ne solmivat rauhansopimuksen samana vuonna. Hallitus myönsi 1993 armahduksen niille, joita YK:n tutkimuskomission tekemä selvitys syytti ihmisoikeusrikkomuksista.
21. tammikuuta 2001 7,6 richterin maanjäristys tappoi noin 1 000 ihmistä. Sitä seurasi 500 jälkijäristystä ja tasan kuukautta myöhemmin toinen 6,6 richterin järistys, joka surmasi 300 henkeä lisää. Järistykset jättivät kuudenneksen väestöstä, suunnilleen miljoona henkeä kodittomiksi. Samana vuonna presidentiksi valittu Francisco Flores Pérez pyrki modernisoimaan taloutta ja lähentämään suhteita Yhdysvaltoihin. Sen seurauksena maa teki vuonna 2006 CAFTA-vapaakauppasopimuksen. Se oli ensimmäinen Väli-Amerikan maa, joka hyväksyi CAFTA:n. Elokuussa 2003 Floresin hallinto lähetti 360 sotilasta Yhdysvaltain johtamaan koalitioon Irakin sotaan.
Maaliskuussa 2004 ARENAn ehdokas Tony Saca valittiin presidentiksi. Sacan aikaan maan suurimmaksi ongelmaksi nousi mara-katujengien väkivalta ja Irakin sodan vastustajien lukumäärä. Entisen sissijoukon FMLN:n ehdokas valittiin ensimmäisen kerran presidentiksi, kun Mauricio Funes voitti vuoden 2009 vaalit. Funes kutsui asevoimat auttamaan poliiseja kahden suurimman katujengin, Mara Salvatruchan ja Mara 18:n kukistamiseksi. Katolisten pappien neuvottelema aselepo 2013 sai väkivaltaisuudet vähentymään, mutta aselepo ei kestänyt kauaa. Myös FMLN-puoluetta edustanut Salvador Sánchez Cerén  toimi maansa presidenttinä kesäkuusta 2014 viisi vuotta kesäkuuhun 2019.
Vuoden 2019 vaaleissa valittiin El Salvadorin presidentiksi Nayib Bukele, joka edustaa konservatiivista GANA -puoluetta. Bukele oli aloittanut poliittisen uransa vasemmistolaisena edustaen FMLN-puoluetta, mutta siirtynyt myöhemmin edustamaan keskusta-oikeistolaista GANA-puoluetta. Hän oli sisällissodan jälkeen ensimmäinen valittu presidentti, joka ei edustanut kumpaakaan pääpuolueista (ARENA ja FMLN). Bukele astui virkaansa 1.6.2019.
Politiikka

Maan perustuslaki on hyväksytty 20. joulukuuta 1983, ja siihen on tehty sen jälkeen useita lisäyksiä. Maan presidentti ja varapresidentti valitaan viisivuotiskaudelle. Vaali on kaksivaiheinen, ja toinen kierros järjestetään, jos kukaan ehdokas ei saa ensimmäisellä kierroksella yli 50 % äänistä. Vuonna 2019 presidentiksi valittiin pienen Gana-puolueen 37-vuotias Nayib Bukele. Presidentillä on toimeenpanovalta, ja hän voi olla vallassa vain yhden perättäisen kauden. Tosin tätä perustulaillista määritelmää on venytti presidentti Bukele, siirtymällä väliaikaisesti pois presidentin paikalta juuri ennen ensimmäinen kautensa loppua.
Yksikamarisessa parlamentissa on 84 edustajaa, jotka valitaan kolmivuotiskausille. Suurimmat puolueet ovat olleet pitkään oikeistolainen ARENA ja vasemmistolainen FMLN. Vuoden 2015 parlamenttivaaleissa ARENA sai 32 paikkaa ja FMLN 31 paikkaa. 2000-luvulla poliittinen kenttä on ollut pienessä muutoksessa, sillä pienempien puolueiden osuus on ollut kasvussa. Vuonna 2015 kolmanneksi suurin puolue GANA sai 11 paikkaa.
Maan perustuslain 87. artiklan mukaan kansalaisilla on oikeus nousta kapinaan maan hallintoa vastaan, mikäli se ei noudata perustuslakia tai rikkoo törkeästi siinä nimettyjä kansalaisten oikeuksia. Tällöin kapinan tarkoituksena tulee olla huonon hallituksen poistaminen ja korvaaminen väliaikaishallituksella, jonka puolestaan tulee palauttaa normaaliolot.
Hallinnollinen jako

El Salvador on jaettu 14 departementtiin ja nämä 262 kuntaan. Departementit on myös jaettu neljään vyöhykkeeseen: läntiseen (occidental), keskiseen (central ja paracentral) ja itäiseen (oriental).
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| La Zona Occidental   Ahuachapán   Santa Ana   Sonsonate | La Zona Oriental   Usulután   San Miguel   Morazán   La Unión | La Zona Central   La Libertad   Chalatenango   Cuscatlán   San Salvador   | La Zona Para-Central  La Paz   Cabañas   San Vicente |
Väestö > Väestöjakauma

El Salvadorin tilastokeskuksen mukaan vuonna 2015 maassa oli 6 522 419 asukasta. El Salvador on näin väkiluvultaan Väli-Amerikan kolmanneksi suurin valtion Guatemalan ja Hondurasin jälkeen. Väestönkasvu on hidastunut maassa selvästi 1970-luvun alusta alkaen. Siihen saakka kasvu oli ollut nopeutuvaa. Vuosien 1930–1971 välillä asukasluku kasvoi 2,5-kertaiseksi 3,56 miljoonaan, mutta vuosien 1971–2007 välillä 1,6-kertaiseksi 5,74 miljoonaan. Hidastuneeseen kasvuun ovat vaikuttaneet hedelmällisyyden pieneneminen ja maastamuutto. 1980-luvulla sisällissodan takia jopa viidesosa asukkaista lähti ulkomaille, monet muuttivat joko naapurimaihin tai Yhdysvaltoihin. Suurin osa näistä ihmisistä ei ole palannut El Salvadoriin.
Vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan elsalvadorilaisia asui ulkomailla 261 587 ihmistä. Näistä Yhdysvalloissa 246 858. Määrä on reilusti alakanttiin, sillä väestönlaskennallisesti kaikkia ulkomailla asuvia elsalvadorilaisia ei saada lukuihin. Vuosien 1992–2007 aikana arviolta noin miljoona elsalvadorilaista on jättänyt kotimaansa. El Salvadorissa asui puolestaan 37 820 ulkomaalaista. Lähimaiden asukkaiden osuus oli niistä suurin, sillä hondurasilaisten, guatemalalaisten ja nicaragualaisten yhteinen osuus oli 66,8 prosenttia. Yhdysvaltalaisia oli ulkomaalaisista 12,7 prosenttia ja meksikolaisia 4 prosenttia.
Espanjalaisten uudisasukkaiden ja alkuperäisasukkaiden väliset avioliitot ovat tehneet El Salvadorin väestöstä melko homogeenistä. Vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan 86,3 prosenttia oli mestitsejä ja 12,7 prosenttia valkoihoisia. Mustaihoisia oli 0,13 prosenttia ja alkuperäisasukkaita 0,23 prosenttia. El Salvadorin suurimmat intiaanikansat ovat kakawirat, nahuat ja lencat. Espanja on virallinen kieli. Intiaanit puhuvat myös muutamia intiaanikieliä.
Vuoden 2017 tilastojen perustella El Salvadorin asukkaista 39 prosenttia oli katolisia. Katolisten osuus on ollut selvässä laskussa, sillä vielä vuonna 1996 heitä oli 67 prosenttia väestöstä. Evankelikaanien osuus on noussut vuoden 1996 15 prosentista vuoden 2017 28 prosenttiin. Muita uskontoja oli 2 prosenttia ja 1 prosentti väestöstä ei kertonut vakaumustaan. Uskonnottomia väestöstä on 30 prosenttia ja heidän osuutensa on ollut viime vuosina selvässä kasvussa.
Väestö > Koulutus ja terveys

Peruskoulutus on vapaata ja pakollista. Yksi YK:n vuosituhattavoitteista oli varmistaa peruskoulutus kaikille lapsille. Vuonna 2016 El Salvadorin 7–15-vuotiaista lapsista 6,8 prosenttia ei ollut koulussa. Koulujärjestelmän isoksi ongelmaksi on arvioitu yli-ikäiset oppilaat. Peräti 6,8 prosenttia ekaluokkalaisista aloitti vuonna 2011 koulun yli-ikäisenä. Tilanne heikkenee yläluokille mentäessä kuudesluokkalaisista 11,5 prosenttia oli yli-ikäisiä. Nämä jättävät todennäköisimmin koulun kesken. Kaupungeissa oppilaat kävivät vuonna 2016 keskimäärin 7,9 luokkaa ja maaseudulla 5,0 luokkaa.
El Salvadorin korkeakouluja ovat vuonna 1841 perustettu El Salvadorin yliopisto, vuonna 1965 perustettu Keski-Amerikan yliopisto ja vuonna 1977 perustettu José Matías Delgado -yliopisto. Näiden lisäksi on myös muun muassa tekniikan, taiteiden, maatalouden, sosiaalipalveluiden ja terveydenhoidon oppilaitoksia.
Vuonna 2007 arvioitiin, että HIV:n kantajia oli noin 0,8 % aikuisväestöstä, kaikkiaan noin 35 000 henkeä. ARVT-lääkitystä olisi tarvinnut noin 11 000 henkeä, mutta sitä sai vain noin puolet heistä, noin 5 800 henkeä.
El Salvador on yksi niistä harvoista maista, jotka kieltävät abortin kaikissa olosuhteissa. Lakia kiristettiin vuonna 1998 oikeistopoliitikkojen ja katolisen kirkon painostuksesta. Abortin tehneitä tai siitä epäiltyjä naisia on tuomittu kymmeniksi vuosiksi vankilaan.
Väestö > Rikollisuus

El Salvador on yksi maailman vaarallisimmista maista 2015 vuonna: siellä tehtiin eniten murhia koko maailmassa. Henkirikoksia tehtiin maassa 103 sataa tuhatta henkeä kohti, mikä oli kaksikymmenkertainen määrä Yhdysvaltoihin verrattuna. Maassa on arviolta 60 000 jengien jäsentä, jotka muun muassa kiristävät valtaosaa yrityksistä. Vuonna 2015 jengit pakottivat maan bussit lakkoon ja murhasivat kuljettajia. Jengit myös raiskaavat naisia ja tyttöjä. Väkivallan takia maasta muuttaa pois paljon ihmisiä muun muassa hakemaan turvapaikkaa Meksikosta. Murhatilastoja ja ihmisten pakenemista maasta on verrattu sisällissodan lukuihin.
Kulttuuri

Elsalvadorilainen kulttuuri on sen väestön tapaan espanjalaisen ja intiaanisen kulttuurin yhdistelmä. Eurooppalaiset vaikutteet ovat vallalla, koska intiaanikulttuureita tukahdutettiin 1900-luvulla. Yhdysvaltain vaikutus on myös suuri. Niin moni elsalvadorilainen on muuttanut sinne ja myös palannut sieltä, että kulttuurivaihto on ollut suurta. Elsalvadorilaiset talot rakennetaan tyypillisesti savitiilistä, ja niihin tehdään laaja kuisti, jolla oleskellaan paljon päiväsaikaan. Varsinaisia sisätiloja käytetään vain nukkumiseen ja varastotiloina, ja seitsenhenkinenkin perhe voi asua yhden tai parin makuuhuoneen talossa. Maissi on perusravintoa ja siitä paistetaan paksuja tortilloita.
Francisco Gavidia (1863–1955) oli varhainen merkittävä kirjailija. 1900-luvun loppupuolen kirjallisuus keskittyi tarkastelemaan kansallista historiaa. Suuria nimiä olivat Manlio Argueta, runoilija Roque Dalton ja novellisti José Marie Mendez. Salvadorilais-nicaragualainen runoilija Claribel Alegría on viettänyt ison osan elämästään vapaaehtoisessa maanpaossa.
Santa Anan alueella noin 85 km San Salvadorista sijaitsevat El Salvadorin vanhimmat kulttuurimuistomerkit: raunioita mayojen valtakunnan ajalta. Chalchuapassa olevalla Tazumalin alueella on 23 m korkea pyramidi, hautakammioita ja muita rakenteita, jotka on rakennettu jo 1200–100 eaa. Lähistöllä on myös Casa Blancan arkeologinen kohde mayakulttuurin esiklassiselta ja klassiselta ajalta. Joya de Cerén on mayojen maalaiskylä ajalta ennen Kolumbusta, joka on säilynyt vulkaaniseen tuhkaan hautautuneena, kuten Pompeji Euroopassa. Se on El Salvadorin ainoa Unescon maailmanperintökohde. Kulttuurilaitoksista keskeisimmät sijaitsevat pääkaupungissa San Salvadorista. Siellä sijaitsevat muun muassa kansallisteatteri, Teatro Presidente, El Salvadorin luonnonhistoriallinen museo ja antropologian kansallismuseo.
El Salvadorissa ilmestyy neljä päivittäistä sanomalehteä. Lehdistönvapaus on taattu perustuslaissa ja media arvostelee hallitusta jatkuvasti. Maassa toimii viisi yksityistä televisioasemaa, kaapelitelevisiossa välitetään myös ulkomaankanavia.
Urheilu

El Salvadorin suosituin urheilulaji on jalkapallo. El Salvadorissa on 47 492 rekisteröityä jalkapalloilijaa ja 70 jalkapalloseuraa. El Salvador on edennyt myös kahdesti maailmanmestaruuskilpailuihin (1970 ja 1982), mutta putosi kumpanakin kertana ensimmäisellä kierroksella. Gold Cupin lopputurnaukseen maa on edennyt seitsemän kertaa, joista kolmena kertana se on päässyt puolivälieriin. Jalkapallomaajoukkue oli toukokuussa 2017 FIFA-rankingissa sijalla 107. Muita suosittuja lajeja ovat baseball ja nyrkkeily.
Olympialaisissa El Salvador ei ole saanut yhtään mitalia, vaikka se on osallistunut niihin vuodesta 1968 alkaen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
El Salvadorin turistisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
El Salvadorin johdon sivut
Matkaopas aiheesta El Salvador Wikivoyagessa (englanniksi)
Väli-Amerikan valtiot
| --- | --- |
Mantereen maat:  Belize  Costa Rica  El Salvador  Guatemala  Honduras  Meksiko  Nicaragua  Panama 
Saarivaltiot:  Antigua ja Barbuda  Bahama  Barbados  Dominica  Dominikaaninen tasavalta  Grenada  Haiti  Jamaika  Kuuba  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Trinidad ja Tobago 
Itsehallintoalueet:  Anguilla  Aruba  Bonaire  Brittiläiset Neitsytsaaret  Caymansaaret  Curaçao  Guadeloupe  Martinique  Montserrat  Navassa  Puerto Rico  Saba  Saint Barthélemy  Saint-Martin  Sint Eustatius  Sint Maarten  Turks- ja Caicossaaret  Yhdysvaltain Neitsytsaaret 
El Salvadorin topografinen kartta.
Izalcon tulivuori
Tazumalin mayatemppelin rauniot.
Sisällissodan uhria kannetaan hautaan. Kuvattu vuonna 1982.
Reilun kaupan kahvinviljelijöitä El Salvadorissa
El Salvadorin väestönkasvu vuosina 1961–2003.
Eve Ensler

Eve Ensler
Eve Ensler (s. 25. toukokuuta 1953 Scarsdale, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja feministi, joka tunnetaan parhaiten Vaginamonologeista (1996).
Juutalaistaustainen Ensler syntyi Scarsdalessa New Yorkin osavaltiossa, ja valmistui Middlebury Collegesta vuonna 1975. Hän oli naimisissa Richard McDermottin kanssa vuodesta 1978, kunnes erosi vuonna 1988. Hän on näyttelijä Dylan McDermottin adoptioäiti.
Enslerin menestysteos, Vaginamonologeja, on käännetty kymmenille kielille, ja sitä on esitetty yli sadassa maassa. Kirjailija on palkittu Obie-palkinnolla vuonna 1996 ja Guggenheim-stipendillä 1999. Hänen muita töitään on muun muassa The Good Body (2004).
Ensler asuu New Yorkissa elämänkumppaninsa, psykoterapeutti Ariel Orr Jordanin kanssa.
Kirjallisuutta

Vaginamonologeja, suomentanut Annu James; jälkisanat kirjoittanut Gloria Steinem; suomentanut Annika Eräpuro, Helsinki, Otava, 2001 ISBN 951-1-17878-4
Aiheesta muualla

Enslerin elämäkerta V-Dayn sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Eve Ensler Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Vaginamonologit Helsingin kaupunginteatterissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
James Ensor

Ensor belgialaisessa 100 frangin setelissä.
James Ensor (13. huhtikuuta 1860 Oostende – 19. marraskuuta 1949 Oostende) oli belgialainen taidemaalari ja taidegraafikko, jolla oli merkittävä vaikutus ekspressionismiin ja surrealismiin. Hän asui melkein koko elämänsä Ostendessa. Hän kuului taiteilijaryhmään Les XX.
Elämä

Ensorin isä oli englantilaista syntyperää, ja hänen äitinsä oli flaamilainen. Köyhänä oppilaana hän joutui jättämään koulun viisitoistavuotiaana ja opiskelemaan taidetta kahden paikallisen taiteilijan opissa. Vuodet 1877–1880 hän opiskeli Brysselissä Académie Royale des Beaux-Artsissa, jossa hänen opiskelutoverinaan oli Fernand Khnopff. Hänen teoksiaan oli ensi kerran esillä 1881.
Vaikka Ensorin nuoruuden työt, kuten Venäläistä musiikkia (1881) ja Juopottelijat (1883), kuvaavat realistisia tapahtumia synkkään tyyliin, hänen palettinsa kirkastui sittemmin ja hän suosi eriskummallisia aiheita. Sellaiset maalaukset kuin Järkyttävät naamiot (1883) ja Luurangot tappelevat hirtetystä miehestä (1891) sisältävät hahmoja irvokkaissa naamioissa, jotka olivat saaneet herätteen hänen äitinsä lahjatavaramyymälästä Ostendin jokavuotisilla karnevaaleilla. Vuosina 1880–1917 hänellä oli ateljee vanhempiensa talon ullakolla.
Naamioteemaa Ensor käytti usein. Hänen katsotaan ilmaisseen niillä luonteenpiirteitä ja tunnetiloja. Hän käytti niitä enemminkin paljastamis- kuin peittämistarkoituksessa. Myös hänen omassakuvassaan leijailevat maskit. Ensorin ekspressiivisyys, painajaismaisillaankin groteskeine hahmoineen oli kirkasväristä ja hyvin maalauksellista.
1800-luvun lopulla hänen töistään suurinta osaa syytettiin pahennusta herättäväksi, etenkin maalausta Kristus saapuu Brysseliin (1888), mutta hän asetti töitään edelleen näytteille, ja vähitellen hän alkoi saada hyväksyntää ja arvostusta. Vuonna 1920 hänellä oli suuria näyttelyjä, 1929 belgialainen säveltäjä Flor Alpaerts sävelsi James Ensor -sarjan, ja kuningas Albert nimitti Ensorin paroniksi. 1900-luvun ensivuosikymmenellä hänen tuotantonsa kuitenkin väheni, ja kriitikot ovat yleisesti pitäneet Ensorin 50 viimeistä vuotta pitkänä alamäkenä.
James Ensoria pidetään 1800-luvun taiteen uudistajana, ja hänen katsotaan antaneen vaikutteita Kleelle, Emil Noldelle, ja muille 1900-luvun ekspressionistisille ja surrealistisille taiteilijoille.
Hänen teoksiaan on runsaasti Brysselissä Belgian kuninkaallisen taidemuseon Nykytaiteen museossa, ja niitä on näytteillä Kuninkaallisessa taidemuseossa Antwerpenissa. Kokoelma hänen kirjeitään on Brysselissä Kuninkaallisen taidemuseon nykytaiteen arkistossa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Contemporary Art Archives (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuninkaallisen museon Nykytaiteen kokoelma, 1800-luvun symbolismi, Ensorin Luurangot tappelevat savustetusta silakasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Näyttely Antwerpenin kuninkaallisessa taidemuseossa: "Ensor ja modernistit"
Gettyn museo: James Ensor
Peter Aston: Ensorin historia[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  South Australia  FID  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  Victoria  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Agneta Enckell

Agneta Birgitta Enckell (s. 26. joulukuuta 1957 Helsinki) on suomenruotsalainen runoilija. Koulutukseltaan hän on humanististen tieteiden kandidaatti.
Ura

Agneta Enckellin esikoisteos oli runokokoelma Förvandlingar mot morgonen vuonna 1983. Sitä seurasivat kokoelmat Rum: Berättelser vuonna 1987 ja Falla (Eurydike) vuonna 1991; viimeksi mainittu teos oli Finlandia-palkintoehdokkaana. Enckell käsittelee teoksissaan miehisen ja naisellisen kielen suhdetta sekä puhumisen ja vaikenemisen vastakohtaisuutta.
Vuonna 1993 Enckell sai Ruotsin Akatemian myöntämän Lydia ja Herman Erikssonin stipendin ja vuonna 2011 Gerard Bonnierin runouspalkinnon. Svenska Litteratursällskapet on palkinnut hänet vuosina 1988, 1992 ja 2006. Hän on myös ollut ehdolla Yleisradion Tanssiva karhu -palkinnon saajaksi 1999, 2006 ja 2011. Vuonna 2023 hän sai Ruotsin Akatemian Bellman-palkinnon. Hänen runojaan on käännetty muun muassa suomeksi ja unkariksi.
Agneta Enckellin isä on Mikael Enckell ja veli Henrik Enckell. Hänen puolisonsa on säveltäjä Patrick Kosk.
Teoksia > Ruotsiksi

Förvandlingar mot morgonen, 1983
Häxans dröm är en lädervinge för tre röster och en man, 1985
Rum: berättelser, 1987
Falla (Eurydike), 1991
Åter, 1995
Sitt ansiktes avtryck, eller stenens begär (i stenens åder dom bär, stenens tidlösa begär), 1998
Poesi med andra ord: En brevväxling om lyrik med Peter Mickwitz och Henrika Ringbom, 2003
Innanför/utanför ((1+) 3 × 13 + (1+) 13) (eller 4 olika sätt att närma sig ett landskap -), 2005
Anteckningar (intill ett nordligt innanhav), 2010
Inte ett ord (jag är naken), 2014
Poesin: En debattbok, 2014 (Matilda Södergran, Peter Mickwitz, Tatjana Brandt, Henrika Ringbom, Agneta Enckell, Ralf Andtbacka)
Teoksia > Suomeksi

Huuhtoutumia, 2011. (Suomennos ja jälkisanat Helena Sinervo.)
Teoksia > Käännöksiä

Sinervo, Helena: Snubblar till upprätt läge: Dikter i urval, 2014. (Översättning Agneta Enckell.)
Kirjallisuutta

Brandt, Tatjana: Livet mellan raderna: Revolt, tomrum och språkbrist i Agneta Enckells och Ann Jäderlunds tidiga poesi.  (Diss. Nordica Helsingiensia, 38)  Helsingfors:  Helsingfors universitet, 2014.  ISSN 1795-4428  ISBN 978-951-51-0472-4  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Enckell, Agneta hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Agneta Enckell. (Arkistoitu – Internet Archive) Schildts & Söderströms.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef  Hufvudstadsbladet
Magnus Enckell

| Magnus Enckell |
| --- | --- |
 Magnus Enckell n. 1900
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. marraskuuta 1870 Hamina
Kuollut: 26. marraskuuta 1925 (55 vuotta) Tukholma
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  Maalaus
Taidesuuntaus:  Symbolismi
Symbolismi
Fernand Khnopff, , 1911.
Symbolismi
Fin de siècle | Romantiikka | Dekadenssi |  Symbolismi kirjallisuudessa | Venäläinen symbolismi
Symbolisteja
Léon Bakst | Charles Baudelaire | Aubrey Beardsley | Arnold Böcklin | Magnus Enckell | Gustav Klimt | Max Klinger | Stéphane Mallarmé | Gustave Moreau | Mihail Nesterov | Edgar Allan Poe |  Sully Prudhomme | Arthur Rimbaud | Konstantin Somov | Émile Verhaeren | Paul Verlaine
Symbolismia
Pahan kukat | Ad Astra | Haavoittunut enkeli | Halla | Kuoleman puutarha | Köynnöksenkantajat | Lemminkäisen äiti | Symposion | Terror Antiquus
Knut Magnus Enckell (9. marraskuuta 1870 Hamina – 26. marraskuuta 1925 Tukholma) oli suomalainen taidemaalari. Enckelliä pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä symbolismin edustajista.