Unkarin kansannousu
Seuraukset > Suomen asenne

Suomen virallinen ensireaktio Unkarin kansannousuun oli varovainen. Kyseessä oli ensimmäinen maaliskuun alussa 1956 tasavallan presidentin virassa aloittaneelle Urho Kekkosen tielle osunut kansainvälinen kriisi. Presidentti huolestui syvästi tapahtuneesta ja piti kolmannen maailmansodan syttymistä sen vuoksi mahdollisena. Dosentti Juhani Suomi paljasti Kekkos-elämäkerrassaan vuonna 1992, että neuvostopanssarien vyöryessä Budapestiin Kekkonen oli tarjoutunut Unkarin kriisin välittäjäksi; presidentti itse ei kertonut tästä koskaan julkisesti. Tarjous oli kuitenkin torjuttu; Neuvostoliitto antoi ymmärtää, että kyseessä oli kommunistileirin sisäinen asia, johon ulkopuolisten ei sopinut puuttua.
Unkarin kansannousun käsittelystä Yhdistyneissä kansakunnissa muodostui Suomen puolueettomuuspolitiikan tulikaste, johon suomalaiset joutuivat lähes kylmiltään Suomen oltua maailmanjärjestön jäsen vain vuoden ajan. Yhdistyneiden kansakuntien jäsenenä Suomi ei voinut enää jättäytyä kansainvälisten selkkausten käsittelyn ulkopuolelle, vaan sen oli itse muodostettava niihin oma kantansa. Suomen YK-valtuuskunnan asiantuntija-avustajana toiminut Max Jakobson luonnehti, että suomalaiset olivat ”kuin koulupoikia, jotka ovat joutuneet kesken lukukauden uuteen kouluun”. Lopulta Suomi asettui tukemaan päätöslauselmaehdotusta, jossa ei esitetty pakotteita Neuvostoliittoa vastaan, vaan vedottiin unkarilaisten vapauden ja itsemääräämisoikeuden puolesta. Urho Kekkonen määräsi Suomen YK-valtuuskunnan pidättymään kaikista sellaisista äänestyksistä, joissa arvosteltiin Neuvostoliittoa. Ratkaisevassa äänestyksessä YK:n yleiskokous hyväksyi päätöslauselman, jossa Neuvostoliittoa vaadittiin lopettamaan sekaantuminen Unkarin sisäisiin asioihin ja vetämään joukkonsa pois kriisialueelta. Päätöslauselman puolesta äänesti 50 valtiota ja sitä vastaan itäblokin kahdeksan maata. 15 maata – mukaan lukien Suomi – pidättyi äänestyksestä. Suurin osa muista pidättyneistä 14 maasta kuului niin kutsuttuun afro-aasialaiseen ryhmään. Äänestysselityksessään Suomen YK-suurlähettiläs G. A. Gripenberg lausui ”Suomen hartaan toivomuksen, että Unkari ja Neuvostoliitto voisivat sopia neuvostojoukkojen poissiirrosta ja Unkarin kansan inhimillisten perusoikeuksien turvaamisesta muodossa, joka vastaa Unkarin vuosisataisia vapauden perinteitä”.
Tavallisten suomalaisten keskuudessa Unkarin kansannousun kukistaminen aiheutti suuren järkytyksen. Helsingin Sanomat kirjoitti pääkirjoituksessaan, että ”kansakunta, joka muutamaksi päiväksi loi yltään kommunistisen vähemmistödiktatuurin ikeen ja uskoi saaneensa takaisin kansallisen vapauden, on nyt syösty takaisin epätoivon kuiluihin” ja kuvasi tapahtunutta koko sivistyneen maailman murhenäytelmäksi. Unkarin tapahtumat olivat Jukka Tarkan mukaan liikaa jopa suomalaisille kommunisteille, jotka olivat koko historiansa ajan julistaneet sosialismin humaania perusluonnetta ja työväenluokan kansainvälistä veljeyttä. Tarkan mukaan sosialistinen suurvalta käytti Unkarissa ”sosialismiksi sanomaansa ideologiaa tekosyynä murskatakseen sille hankalaksi osoittautuneen kansallisen kehityssuunnan”. Suomen Punainen Risti lähetti jo lokakuun lopulla 1956 Unkariin 336 pulloa veriplasmaa ja organisoi avustuskeräyksen, joka tuotti helmikuun 1957 alkuun mennessä yli 200 miljoonaa markkaa. Kansannousun jälkeen Helsingin yliopiston ylioppilaskunta tuki unkarilaisille pakolaisopiskelijoille stipendejä Länsi-Euroopan yliopistoihin.