stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bijinga
Taustaa

Ukiyo-e-tyylisuunta kehittyi ja kukoisti Edo- tai Togukawa-kaudella 1600-luvulta 1800-luvun loppupuolelle.  Puupiirrostekniikalla toteutetut ukiyo-e-painokuvat olivat suuren yleisön populaarikultturia. Ne tuotettiin puhtaasti kaupallisiin tarkoituksiin eikä niitä pidetty omana aikanaan taiteena. Painokuvien ja maalausten aiheina olivat Edon suurkaupungin viihde, muoti ja kevytmielinen nautintojen maailma, erityisesti Yoshiwaran ilotalokaupunginosa ja kabuki-teatterien korttelit. Tästä tuli myös tyylisuunnan nimi ukiyo-e, ’leijuvan maailman kuvat’. Kuvattu maailma oli kaukana aikansa keskivertojapanilaisen elämänpiiristä ja arkielämästä.
Alusta saakka yksi ukiyo-e-kuvien lajityypeistä oli bijinga tai bijin-ga, kirjaimellisesti ’kauniiden naisten kuvat’, joissa esitettiin idealisoitua kauneutta. Useimmat tunnetut ukiyo-e-mestarit suunnittelivat tai maalasivat uransa aikana myös bijinga-kuvia. Bijingan nuoret naiset olivat prostituoituja tai geishoja, usein nykyisten elokuvanäyttelijöiden kaltaisia tunnettuja tähtiä. Kaupungin tavallisille asukkaille he olivat tavoittamattomissa olevia unelmia. Painokuvissa Yoshiwaran elämästä tuli myyvä tuote. Kuvissa oli vahva eroottinen pohjavire.
Ennen ukiyo-en aikaa prostituoitujen esittäminen japanilaisessa taiteessa oli ollut tabu, ja naiset oli kuvattu kaavamaisesti. Idealistisuudestaan huolimatta ukiyo-en naiset olivat realistisempia kuin aiemmat naiskuvat japanilaisessa taiteessa. Kuvien naisten hiukset paljastivat niskan ja kimonon leikkaus vartalon muodot. Varhaisissa kuvissa oli yksittäisiä naisia, naispareja tai naisryhmiä viettämässä aikaa, valmistautumassa iltaa varten tai kävelemässä Yoshiwaran kaduilla. Päähuomio oli naisten vartaloissa ja tyylissä. Muotitietoiset ja hedonistiset kaupunkilaiset ostivat kuvia, jotka esittivät uusimpia hiustyylejä, koruja, meikkaustyylejä ja kimonomuotia. Bijinga sekä kuvasi aikansa tyyliä että loi sitä. Useat kuvista olivat mainosjulisteita, joissa mainittiin nimeltä tunnettu kurtisaani tai ilotalo. Toisinaan kuvien naiset esiintyivät tuotteiden, esimerkiksi saken kanssa. Vasta myöhemmin kuvissa esitettiin laajemmin elämää ilotaloissa, naisia yhdessä asiakkaiden kanssa tai viettämässä aikaa keskenään.
Tunnettuja mestareita > Varhainen bijinga (1600–1740)

Jo ensimmäinen nimeltä tunnettu ukiyo-e-mestari Hishikawa Moronobu (1618–1694) suunnitteli ja maalasi bijinga-kuvia. Häntä seurannut Kaigetsudon koulukunta (1688–1735) erikoistui bijinga-kuviin. Mestari Kaigetsudo Ando (1671–1743) oli maalari, mutta hänen oppilaidensa Anchin, Dohanin ja Doshinin työt olivat painokuvia. Värikkäät, voimakkain ääriviivoin rajatut painokuvat olivat suuria seinille ripustettavia kääröjä, jotka tunnettiin nimellä kakemono-e. Kaigetsudo ja hänen oppilaansa loivat bijinga-ideaalin, joka vaikuttaa edelleen japanilaisessa taiteessa. Kuvien naiset ovat pitkiä ja hoikkia. Erityisesti kiinnitettiin huomiota uusimman muodin mukaisiin kimonoihin.
Hishikawa Moronobu, lehti kirjasta Sata japanilaista naista, 16 × 16,4 cm.
Kaigetsudo Ando, Bijin ja hänen avustajansa, 1670, 34 × 54 cm, tussi ja väri silkille.
Kaigetsudo Anchi, Edon kurtisaani, noin 1711–1714, 91,5 × 59,7 cm.
Tunnettuja mestareita > Väripainotekniikkojen synty (1740–1780)

1700-luvun puolivälin tunnetuin bijinga-kuvantekijä oli Suzuki Harunobu (1725–1770), joka kuvasi Yoshowaran elämää. Harunobun värikkäisiin ja muodikkaisiin kimonoihin pukeutuneet naiset on usein kuvattu pareittain kokokuvissa. Harunobua pidetään moniväristen painokuvien (nishiki-e) kehittäjänä ja ensimmäisenä mestarina. Harunobun oppilas Isoda Koryūsai (1735–1790) jatkoi Harunobun kehittämän moniväritekniikan käyttöä. Useat Korysain työt olivat korkeita ja kapeita japanilaisten rakennusten paperiseinien pylväisiin tarkoitettuja painokuvia, joita kutsuttiin nimellä hashira-e. Myös Torii-koulukunnan Torii Kiyotsunen bijinga-kuvat ovat usein pylväskuvia.
Suzuki Harunobu, Kaksi naista myrskyssä, 1764–1772, 26,4 × 20,6 cm. Metropolitan Museum of Art, New York.
Suzuki Harunobu, Kurtisaani ja kaksi kamuroa, 1765–1770, 28,4 ×  21,3 cm. Rijksmuseum, Amsterdam.
Isoda Koryūsai, Uusia mallistoja, tuoreita kuin nuoret lehdet, 1778, 36 × 25 cm. Världskulturmuseerna, Tukholma.
Tunnettuja mestareita > Bijinga ukiyo-en huippukaudella (1780–1804)

Kitagawa Utamaroa (1754–1806) pidetään yleisesti bijingan mestarina. Utamarosta tuli jo elinaikanaan tunnettu koko Japanissa, ja nykyisin hän on yksi maan taiteen ikoneista. Utamaro kuvasi painokuvissaan kaikkien sosiaaliluokkien naisten kauneutta ja herkkyyttä. Noin vuodesta 1791 alkaen hän keskittyi yksittäisten naisten kuviin tiukasti rajatuissa lähikuvissa, joita kutsuttiin nimellä ōkubi-e, ’suuren pään muotokuva’. Kuvien naisten mittasuhteet olivat liioiteltuja. Ohut kaula kannatteli suurta päätä, ja kuvan päähuomion vei usein kampaus. Utamaron tuotanto oli valtava, häneltä tunnetaan yli kaksituhatta painokuvaa.
Torii Kiyonaga (1752–1815) oli bijingan ja värien käytön mestari. Kiyonagan työt olivat usein diptyykkejä tai triptyykkejä. Hän oli tehnyt uransa alussa kabuki-näyttelijöiden kuvia, mutta keskittyi 1780-luvulla bijingaan ja etenkin kimonomuodin kuvaukseen. Kiyonaga suunnitteli myös kuvia, joissa oli laajempia näkymiä elämästä ilotaloissa. Chōbunsai Eishin (1756–1829) bijingassa naiset esitetään kokovartalokuvissa.
Utagawan koulukunnan Utagawa Toyokuni I (1769–1825) oli näyttelijäkuviin erikoistunut 1700-luvun lopun mestari, joka kuvasi myös naisia. Toyokuni sovelsi edeltäjiensä perintöä ennen kuin kehitti oman selkeän tyylinsä. Myös Toyokunin oppilas Utagawa Kunimasa (1773–1810) teki bijinga-kuvia ennen varhaista kuolemaansa 43-vuotiaana.
Torii Kiyonaga, Naiset kylpylässä, 1780, osa diptyykkiä. Kongressin kirjasto, Washington (DC).
Hosoda Eishi, Itsutomi, 1793. Kongressin kirjasto, Washington (DC).
Kitagawa Utamaro, Nainen pyyhkii hikeä, 1798. Kongressin kirjasto, Washington (DC).
Tunnettuja mestareita > Ukiyo-en myöhäiskausi  (1804–1868)

1800-luvulla ukiyo-en naiskuva muuttui dramaattisesti. Kultakauden idealisoidun naiskauneuden kuvauksen tilalle tuli realistisempi ja karikatyyrinen näkökulma. Aikaa onkin joskus kutsutti ukiyo-en dekandentiksi kaudeksi. Ajan tunnetuimmat bijinga-taiteilijat Utagawa Kunisada (1786–1865), Utagawa Kuniyoshi (1797–1861) ja Keisai Eisen (1790–1848) saivat yhteisen lisänimen ”dekandentit”.
Utagawa Kunisada oli Utagawa Toyokunin oppilas. Erittäin tuottelias Kunisada työskenteli eri genrejen parissa, mutta suunnitteli valtavan määrän myös bijinga-kuvia. Myös Utagawa Kuniyoshi oli Toyokunin oppilas. Hän suunnitteli naiskuvia vuosien 1818–1827 välillä itsenäisenä mestarina. Sekä Kunisadan että Kuniyoshin kuvien naisten mittasuhteet olivat liioiteltuja. Naisten pää oli liian suuri suhteessa vartaloon. Keisai Eisen oli tunnetun kalligrafin poika. Hän oli erikoistunut bijingaan ja suunnitteli valtavan määrän lähikuvia, puolikuvia ja kokovartalokuvia uusimpaan muotiin pukeutuneista naisista.
Yksi viimeisistä aidoista ukiyo-e-taiteilijoista, Toyohara Chikanobu (1838–1912) oli ”dekadenttien” eli Kunisadan, Kuniyoshin ja Eisenin oppilas. Chikanobu yhdisti perinteisen kuvauksen ulkomailta tulvineisiin uusiin ideoihin. Hänet tunnettiin erityisesti Edo-kaudelta Meiji-kaudelle tapahtuneen muutoksen kuvaajana.
Utagawa Kunisada, Puutarha-amme, 1820–1829. Van Gogh -museo, Amsterdam.
Utagawa Kuniyoshi, Lukisinko seuraavan osan sarjasta Maisemia ja kaunottaria, 1800-luku. Tokion kansallismuseo, Tokio.
Keisai Eisen, Kaunotar ja koto, noin 1845, 37,5 × 25,8 cm. Rijksmuseum, Amsterdam.
Toyohara Chikanobu: Japanilainen majatalo kuumilla lähteillä, 1890, 25,1 × 36,8 cm. Museum of Fine Arts, Houston.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bijinga Wikimedia Commonsissa
Tây Sơn

Keisari Quang Trungin Tây Sơnin piirikunnasta.
Tây Sơn on piirikunta Bình Địnhin maakunnassa, Vietnamissa. Sen pinta-ala on 708 neliökilometriä, ja asukkaita on noin 135 000. Piirikunnan pääkaupunki on Phú Phong.
Piirikunta tunnetaan kolmen veljeksen kotipaikkana, jotka muodostivat Tây Sơn -dynastian 1700-luvun lopulla.
Tu Yu-ming

Tu Yu-ming eli Du Yuming (kiin. 杜聿明; 28. marraskuuta 1904 Mizhi, Shaanxi, Kiina – 7. toukokuuta 1981 Peking, Kiinan kansantasavalta) oli kiinalainen Kuomintangin kenraaliluutnantti. Vuosina 1926–1928 hän oli mukana Tšiang Kai-šekin pohjoisella sotaretkellä, vuosina 1937–1945 toisessa Kiinan–Japanin sodassa ja vuosina 1945–1948 Kiinan sisällissodassa. Vuosina 1948–1959 hän oli kommunistien vankina, minkä jälkeen hänet armahdettiin. Tämän jälkeen hän toimi Kiinan kansan neuvoa-antavassa poliittisessa konferenssissa.
Changjin hui-kiinalaisten autonominen prefektuuri

| Changjin hui-kiinalaisten autonominen prefektuuri (kiin>  昌吉回族自治州, Chāngjí Huízú Zìzhìzhōu) uiguuriksi سانجى خۇيزۇ ئاپتونوم ئوبلاستى |
| --- | --- |
 Fukangin kaupunki Changjissa.
 Changjin prefektuuri (punaisella) Xinjiangissa (oranssilla)
 Koordinaatit: 44°01′N, 87°19′E 
Valtio:  Kiina
Autonominen alue:  Xinjiang
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Autonominen prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  73 659 km²
Väkiluku (2010):  1 428 587
Aikavyöhyke:  UTC+8
Suuntanumero(t):  0994
Rekisterikilpi:  新B
 
 www.cj.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Changjin hui-kiinalaisten autonominen prefektuuri (kiin. 昌吉回族自治州, Chāngjí Huízú Zìzhìzhōu, uiguuriksi سانجى خۇيزۇ ئاپتونوم ئوبلاستى) on autonominen prefektuuri Kiinan Xinjiangin uiguurien autonomisen alueen pohjoisosassa. Prefektuurin pinta-ala on 73 659 neliökilometriä. Väkiluku vuonna 2010 oli 1,43 miljoonaa. Prefektuurin päähallintopaikka on piirikuntatason kaupunki Changji, joka sijaitsee linnuntietä noin 35 kilometriä autonomisen alueen pääkaupunki Ürümqistä luoteeseen.
Hallinnollinen jako

Piirikuntatasolla autonominen prefektuuri jaetaan kahteen piirikuntatason kaupunkiin, neljään piirikuntaan ja yhteen autonomiseen piirikuntaan (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Changjin hui-kiinalaisten autonominen prefektuuri Wikimedia Commonsissa
Changjin prefektuurin hallinnollinen jako.
Catenaccio

Catenaccio on jalkapallossa käytettävä puolustusvoittoinen taktiikka, jonka kehitti 1960-luvulla Interiä valmentanut argentiinalainen Helenio Herrera. Se perustuu ensimmäisenä puolustuslinjan alapuolista pelaajaa, liberoa, käyttäneeseen verrou-taktiikkaan, jonka itävaltalainen Karl Rappan esitteli kaudella 1937–1938 toimiessaan Sveitsin maajoukkueen valmentajana. Rappanin sekä Herreran taktiikoissa libero oli puhtaasti puolustava pelaaja. Franz Beckenbauerin esimerkin myötä liberolle tuli aktiivinen rooli myös hyökkäyksessä.
Sana catenaccio, joka merkitsee oven salpaa, tulee italian kielestä. Myös Rappanin käyttämä ranskan kielen sana verrou merkitsee samaa.
Catenacciota on pidetty eräänlaisena synonyymina puolustusvoittoiselle ja vähämaaliselle, negatiiviselle jalkapallolle. Taktiikkaa ei kuitenkaan enää juurikaan käytetä.
Mitä tapahtuu kentällä

Taktiikassa pelaajat ovat yleensä muodostelmassa 1–4–4–1. Sen näkyvin piirre on muun puolustuslinjan takana oleva yksittäinen pelaaja, libero.
Tavoitteena on luoda joukkueesta yhtenäisesti ja tiukasti puolustava ryhmä, jossa alimpana ja puolustuslinjan takana oleva mies kerää irtopallot ja paikkailee muiden puolustajien tekemiä virheitä. Puolustuksen tehtävänä on tukehduttaa vastustajan hyökkäykset ja avata peliä nopeasti hyökkääjille. Tätä pelijärjestelmää soveltaneet joukkueet luottivat usein muutaman hyökkääjän nopeisiin vastaiskuihin.
Cate Tiernan

| Cate Tiernan> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1961 New Orleans
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Cate Tiernan (oik. Gabrielle Charbonnet; s. 24. heinäkuuta 1961, New Orleans) on yhdysvaltalainen nuortenkirjailija.
Vuosina 2001–2003 ilmestynyt sarja Sweep, jonka nimi joissakin maissa on Wicca, käsittelee wiccalaisuutta. Tiernan itse ei ole sitoutunut uskontoihin, mutta sanoo arvostavansa wiccan naiskeskeisyyttä. Sarja oli tarkoitus julkaista Suomessa vuodesta 2010 alkaen, mutta kustantaja Stabenfelt perui sarjan julkaisun Pohjoismaissa.
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
Tiernanin fanisivusto. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Categoriae decem

| Categoriae decem |
| --- | --- |
Kirjailija:  Pseudo-Augustinus
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  300-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Categoriae decem ("Kymmenen kategoriaa") eli Paraphrasis Themistiana on keskiaikainen latinankielinen yhteenveto Aristoteleen teoksesta Kategoriat. Se käsittelee nimensä mukaisesti Aristoteleen kymmentä kategoriaa. Teos oli varhaiskeskiajalla keskeisiä logiikan alan lähteitä.
Categoriae decem on mahdollisesti peräisin 300-luvulta. Teos laitettiin perinteisesti Augustinuksen nimiin, mutta nykyään sitä ei pidetä enää tämän kirjoittamana. Tätä perua kirjoittajaan viitataan kuitenkin usein nimellä Pseudo-Augustinus. Nimitys Paraphrasis Themistiana puolestaan viittaa siihen, että teos on laitettu myös Themistioksen nimiin. Teos on luonteeltaan uusplatonilainen.
Teos on säilynyt, koska sitä luettiin laajalti varhaiskeskiajalla. 700-luvulta alkaen se toimi yhtenä keskeisimmistä logiikan opetuksen teksteistä keskiaikaisessa Euroopassa. Teosta pidettiin usein Aristoteleen teoksen kokonaisena käännöksenä, ennemmin kuin tiivistelmänä. Teos oli merkittävä, koska se oli herättämässä uutta kiinnostusta logiikan alan tutkimukseen varhaiskeskiajan Euroopassa. Tämä kehitys vaikuttaa saaneen alkunsa Kaarle Suuren hovissa: siellä toimineelta Alkuinilta voidaan löytää varhaisimmat viittaukset teoksen käyttöön, ja hän vaikuttaa saattaneen teoksen laajempaan käyttöön frankkien valtakunnassa. Hän hyödynsi teosta erityisesti omassa teoksessaan De Dialectica. Teoksesta saivat vaikutteita myös muun muassa Fredegisius Toursilainen ja Johannes Scotus Eriugena. Heiricus Auxerrelainen kirjoitti teokseen glossia.
1000-luvulta alkaen teoksen kaltaisten uusplatonilaisten tekstien merkitys väheni ja ne korvasi aristoteelisempi lähestymistapa, kun Aristoteleen alkuperäisten teosten latinankielisiä käännöksiä alkoi tulla saataville läntisessä Euroopassa.
Kirjallisuutta

Minio-Paluello, Lorenzo (toim.): Aristoteles Latinus : Categoriae vel Praedicamenta. Translatio Boethii, Editio Composite, Translatio Guillelmi de Moerbeka, Lemmata e Simplicii commentario decerpta, Pseudo-Augustini Paraphrasis Themistiana.  Bruges-Paris:  Desclée De Brouwer, 1961.
Tu canción

|  Tu canción |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Alfred & Amaia
Levy-yhtiö:  Universal Music Spain
Kesto:  03:00
Tyylilaji:  pop
Julkaistu:  29. tammikuuta 2018
Säveltäjä(t):  Raúl Gómez Sylvia Santoro
Sanoittaja(t):  Raúl Gómez Sylvia Santoro
Tuottaja(t):  Joe LaPorta Óscar Vinader
Euroviisutiedot
Vuosi:  2018
Maa:  Espanja
Kieli:  espanja
Sijoitus:  23.
Pisteet:  61
Video:  videolinkki
Tu canción on Alfredin ja Amaian esittämä kappale, jolla he edustivat Espanjaa vuoden 2018 Eurovision laulukilpailussa.
Kappale kilpaili Euroviisujen finaalissa 12. toukokuuta, jossa se sai 61 pistettä ja saavutti sijan 23.
Amaia ja Alfred esittämässä kappalettaan Euroviisujen harjoituksissa.
Backstreet Boysin diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
 Backstreet Boys (vasemmalta oikealle): Brian Littrell, Nick Carter, A.J. McLean ja Howie Dorough
Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 10 |  |
| ↙Kokoelmat | 2 |  |
| ↙Singlet | 24 |  |
| ↙Videot | 9 |  |
| ↙Musiikkivideot | 23 |  |
Viitteet
Backstreet Boys on monia kertoja Grammy-ehdokkaanakin ollut musiikkiyhtye. Yhtyeen kokosi tuottaja Lou Pearlman Orlandossa Floridassa vuonna 1993. Bändillä on yhteensä 13 Top 40 -hittiä Billboard Hot 100 -listalla ja on myynyt yli 130 miljoonaa albumia maailmanlaajuisesti, joka tekeekin yhtyeestä yhden kaikkien aikojen parhaiten myydyistä artisteista ja parhaiten myydyn poikabändin. Yhdysvaltojen Billboard 200:n mukaan Backstreet Boys on ensimmäinen artisti sitten Saden, joka on yltänyt kaikilla seitsemällä albumillaan listan top 10:een.
Yhtyeen kaikkien varhaisimmatkin kappaleet ovat pysyneet suosiossa, vaikka yhtyeen soundi onkin muuttunut live-instrumentteja suosivaksi sen palattua pop-bisnekseen vuonna 2005. Vuosien 2005 ja 2006 kiertueen jälkeen yhtyeen alkuperäisjäsen Kevin Richardson jätti yhtyeen 23. kesäkuuta 2006 perustaakseen perheen, mutta nykyisin nelihenkinen ryhmä ei ole kieltänyt etteikö Richardson joku päivä vielä palaisi bändiin. Nykyisin ryhmä koostuu seuraavista laulajista: Nick Carter, Howie Dorough, Brian Littrell ja A.J. McLean. Richardsonin lähdön jälkeen kvartetti on julkaissut kaksi albumia, joista viimeisin nimeltään This Is Us, julkaistiin 6. lokakuuta 2009.
Albumit > Kokoelmat

| Vuosi | Tietoja | Listasijoitukset> US | Listasijoitukset> UK | Listasijoitukset> SWI |  | Myyntiluvut |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | The Hits: Chapter One Ensimmäinen kokoelma-albumi  Julkaistu: 30. lokakuuta 2001  Formaatit: CD, Kasetti, Mini Disc | 5 | 5 | 4 |  UK: Platinaa   US: Platinaa  EU: Platinaa  AUS: Kultaa  |  Maailmanlaajuisesti: 6 000 000  Yhdysvallat: 1 000 000  Eurooppa: 1 000 000 |
| 2010 | Playlist: The Very Best of the Backstreet Boys Julkaistu: 26. tammikuuta 2010  Formaatit: CD, digitaalinen lataus | - | - | - | - | - |
Videot / DVD:t

| Vuosi | Video | Muuta |
| --- | --- | --- |
| 1998 | The Video |  |
| 1998 | Live in Concert |  |
| 1998 | All Acces Video | debytoi #1 Yhdysvalloissa, kuusinkertaista platinaa, myi 1,5 miljoonaa kopiota |
| 1998 | A Night Out With the Backstreet Boys | debytoi #1 Yhdysvalloissa, 3x Platinaa, myi 0,75 miljoonaa kopiota |
| 1999 | Homecoming - Live in Orlando | debytoi #1 Yhdysvalloissa, 3x Platinaa, myi 0,75 miljoonaa kopiota |
| 2001 | Around the World | debytoi #1 Yhdysvalloissa, Platinaa, myi 0,25 miljoonaa kopiota |
| 2001 | The Hits | debytoi #1 Yhdysvalloissa, Platinaa, myi 0,25 miljoonaa kopiota |
| 2005 | Never Gone:The Videos |  |
| 2008 | Unbreakable Tour:Live In UK O2 Arena |  |
| 2010 | This Is Us Japan Tour 2010 |  |
| 2014 | In a World Like This Japan Tour 2013 |  |
| 2015 | Backstreet Boys: Show 'Em What You're Made Of |  |
Musiikkivideot

| Vuosi | Kappale | Ohjaaja(t) |
| --- | --- | --- |
| 1995 | "We've Got It Goin' On" | Lionel C. Martin |
| 1995 | "I'll Never Break Your Heart" | Lionel C. Martin |
| 1996 | "Get Down (You're the One for Me)" | Alan Calzatti  |
| 1996 | "Quit Playing Games (With My Heart)" | Kai Sher |
| 1997 | "Anywhere for You" | Lionel C. Martin |
| 1997 | "Everybody" | Joseph Kahn |
| 1997 | "As Long as You Love Me" | Nigel Dick |
| 1998 | "All I Have to Give" | Nigel Dick |
| 1999 | "I Want It That Way" | Wayne Isham |
| 1999 | "Larger than Life" | Joseph Kahn |
| 1999 | "Show Me the Meaning of Being Lonely" | Stuart Gosling |
| 2000 | "The One" | Chris Hafner, Kevin Richardson  |
| 2000 | "Shape of My Heart" | Matthew Rolston |
| 2001 | "The Call" | Francis Lawrence |
| 2001 | "More Than That" | Marcus Raboy |
| 2001 | "Drowning" | Nigel Dick |
| 2005 | "Incomplete" | Joseph Kahn  |
| 2005 | "Just Want You to Know" | Marc Klasfeld  |
| 2006 | "I Still..." | Matt McDermitt |
| 2007 | "Inconsolable" | Ray Kay  |
| 2007 | "Helpless When She Smiles" | Bernard Gourley |
| 2009 | "Straight Through My Heart" | Kai Regan |
| 2009 | "Bigger" | Frank Borin |
Aiheesta muualla

Virallinen sivu (englanniksi)
CIE 1931 XYZ -väriavaruus

CIE 1931 XYZ -väriavaruus on yksi ensimmäisistä CIE:n (The International Commission on Illumination) kehittämistä matemaattisista väriavaruusmalleista. CIEXYZ kehitettiin vuonna 1931 ja useimmat uudemmat mallit pohjautuvat siihen.
Värinsovitusfunktiot

Ihmisen näkökyky perustuu silmässä oleviin fotoreseptoreihin, joista tappisoluiksi kutsutut ovat herkkiä valon eri aallonpituuksille. Tappisolut lajitellaan kolmeen luokkaan: siniherkät lyhyet (420–440 nm), keskipitkät viherherkät (530–540 nm) ja pitkät punaherkät (560–580 nm). Grassmanin ensimmäisen lain mukaan mikä tahansa väri saadaan kolmen primäärivärin lineaarikombinaatiosta. Erilaiset värihavainnot muodostuvat siis kolmen tappisolun vasteiden yhdistelmästä ja puhutaan yleisemmin tristimulusarvoista. Kokeellisesti mittaamalla voidaan tällä värinäön periaatteella tehdä värinsovitusfunktiot, jotka kuvaavat primäärivärien suhteellista sekoitusmäärää valon aallonpituuden funktiona. Värivertailukokeessa koehenkilö käyttää värinsovitukseen suunniteltua laitetta ja katsoo annettua referenssiväriä vakiovalaistuksella ja yrittää kolmen eri aallonpituisen valon voimakkuutta säätämällä saada valojen tuottaman värin vastaamaan referenssiä. Sovittamalla tällä tavoin eri aallonpituuksien värejä 360–830 nm aallonpituuden jakaumalta esimerkiksi 10 nm välein, saadaan koehenkilön asettamista tristimulusarvoista muodostettua värinsovitusfunktiot.
CIE RGB

W. David Wright ja John Guild tekivät kumpikin vuosina 1928–1931 värivertailukokeita usealla koehenkilöllä käyttämällä 458,8 nm, 546,1 nm ja 700 nm aallonpituuden valoja. Värivertailukokeessa käytettiin kahdeksi 2° alueeksi jaettua näkökenttää. Vuonna 1931 CIE kehitti näiden mittaustuloksien keskiarvosta 
 {\overline {r}}(\lambda ),{\overline {g}}(\lambda ),{\overline {b}}(\lambda ) -värinsovitusfunktiot. Oikealla olevassa kuvassa näkyvät värinsovitusfunktiot, joissa tristimulusarvot ovat aallonpituuden funktiona. Jos koehenkilö ei saanut kyseistä väriä sovitettua kolmea primääriväriä säätämällä, niin valoa lisättiin referenssiväriin. Tämä näkyy kuvaajassa negatiivisina arvoina.
CIE 1931 XYZ

Koska värinsovitusfunktiot saivat sekä positiivisia että negatiivisia arvoja ja kustannussyiden ja yksinkertaisuuden takia haluttiin, että arvot olisivat ei-negatiivisia. Ratkaisuna ongelmaan  {\overline {r}}(\lambda ),{\overline {g}}(\lambda ),{\overline {b}}(\lambda ) -värinsovitusfunktioista johdettiin lineaaritransformaatiolla uudet  {\overline {x}}(\lambda ),{\overline {y}}(\lambda ),{\overline {z}}(\lambda ) –värinsovitusfunktiot. Muunnoksen tarkoituksena oli päästä eroon negatiivisista lukuarvoista ja sovittaa yksi funktio vastaamaan CIE 1924 fotooppista valotehofunktiota. Uusia värinsovitusfunktioita käyttämällä voidaan laskea kohteen värin X-, Y- ja Z-kolmivärikomponenttien arvot CIEXYZ-väriavaruuteen. Tässä kolmiulotteisessa mallissa pystyakseli Y kuvaa valoisuutta, X ja Z kuvaavat suurin piirtein punaista−vihreää ja sinistä−keltaista väriä.
Uudet värinsovitusfunktiot määrittelevät CIE 1931 XYZ 2° keskimääräisen standardihavainnoijan, joka simuloi ihmisen normaalia värinäköä. Myöhemmin vuonna 1964 määriteltiin standardi CIE XYZ 10° -havainnoitsija, josta jätettiin kokonaan pois 2° kenttä.
XYZ-arvojen laskeminen

Tristimulusarvot lasketaan  valonlähteen tehospektrijakauman  S(\lambda ), kohteen heijastussuhteen  R(\lambda ) ja värinsovitusfunktioiden integraaleina koko näkyvän valon spektrin yli.
CIE x,y-kromaattisuusdiagrammi

CIE x,y -kromaattisuusdiagrammi on kaksiulotteinen esitysmuoto kolmiulotteisesta XYZ-väriavaruudesta. Muunnos tapahtuu normalisoimalla tristimulusarvo, jolloin valoisuusarvo katoaa.
Arvot xy lasketaan seuraavilla kaavoilla:
z voidaan laskea edelliseen tapaan, tai x ja y arvoista:
Aiheesta muualla

Techmind.org: Introduction to Colour Science (englanniksi)
Gernot Hoffmann: CIE Color Space (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf) (englanniksi)
Ihmisen tappisolujen normalisoitu herkkyys eri aallonpituuksille.
CIE RGB -värinsovitusfunktiot
CIE RGB -toistoavaruus (kolmio) ja CIE RGB -päävärit (kolmion kärjet) CIE 1931 kromaattisuusdiagrammilla. Monokromaattisen valon tuottamat värit sijaitsevat kromaattisuusdiagrammin hevosenkengän muotoisella reunalla. Kolmion ulkopuolelle jääviä värejä ei ole mahdollista toistaa valittujen päävärien avulla, vaan niille yksi värinsovitusfunktiosta on negatiivinen.
CIE 1931 XYZ -värinsovitusfunktiot