stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perchta

Perychta (Perchta). Karel Rozumin piirros.
Perchta, myös Bercht tai Bertha, oli alun perin keskitalven henki pakanallisen ajan Saksassa. Kristinuskon myötä Perchtasta tuli loppiaisen vastaisen yön henkilöitymä. Tuota yötä kutsuttiin vanhalla yläsaksalla nimellä perahtun nahtin. Perchta esiintyy monissa valeasuissa tai hahmoissa, Butzenberchtina eli lahjojen antajana tai Spinnstubenfrauna eli kehruutuvan naisena, joka vierailee taloissa öisin. Hän saattoi myös esiintyä vatsanleikkaajana tai mörkönä. Alppiseuduilla on yhä tapana jättää Perchtalle ruokaa talojen katoille Perchtentagina eli loppiaisena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Perchta Wikimedia Commonsissa
Karl Pentzin

Karl (Carl) August Pentzin (19. heinäkuuta 1849 Oulu – 16. heinäkuuta 1929 Oulu) oli suomalainen Oulussa vaikuttanut kauppias, sahanomistaja ja lahjoittaja.
Pentzinin vanhemmat olivat Oulun läänin lääninsihteeri, laamanni Leonard Pentzin ja kauppaneuvos Gustaf Bergbomin tytär Catharina Sofia Bergbom. Hän toimi oululaisen Bergbomin kauppahuoneen G. & C. Bergbom Ab:n palveluksessa ja sai perinnön kautta omistukseensa huomattavan osan kauppahuoneen omaisuudesta.
Pentzin oli Espanjan varakonsulina pari vuotta ja Oulun säästöpankin hallituksen puheenjohtajana 1904–1928. Karl Penzin valittiin Oulun kaupunginvaltuuston vuosiksi 1884–1889.
Karl Pentzin oli naimisissa vuodesta 1875 Elin Charlotta Hildénin (1854–1945) kanssa. Karl Pentzinin kuoltua hänen vaimonsa teki 1930-luvulla Penzinin tahdon mukaisesti huomattavat lahjoitukset Svenska kulturfondenille sekä Suomen kulttuurirahastolle.
Pormestari, valtiopäivämies Johan Leonhard Pentzin oli Karl Pentzinin veli.
Kirjallisuutta

Levi Ulfvens: Elin och Karl Pentzin: donatorer och kulturfrämjare : en minnesteckning, Svenska kulturfondens skrifter XXV.  Schildts förlag 1997 ISBN 951921139X
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Ari Valjakka

Ari Valjakka Lontoossa vuonna 1969.
Ari Eero Juhani Valjakka (s. 27. toukokuuta 1941 Suonenjoki) on suomalainen toimittaja, Turun Sanomien päätoimittaja vuosina 1990–2006. Hän on toiminut myös Uuden Suomen päätoimittajana 1989–1990, Metalliteollisuuden työnantajaliiton apulaisjohtajana, Wärtsilän henkilöstöjohtajana sekä Suomen Työnantajain tiedotusjohtajana, BBC World Servicen toimittajana 1967–1970 ja Ylen uutisten toimitussihteerinä 1965–1967. Hän toimitti Ylen radiouutisten ensimmäisen lähetyksen syyskuussa 1965, ja häntä kuultiin radiossa viimeksi vuonna 2015, Ylen oman radiouutistoiminnan täyttäessä 50 vuotta (ennen vuotta 1965 Yleisradion radiouutiset tuotti yksinomaan STT).
Valjakka valmistui ylioppilaaksi 1960 Mikkelin Lyseosta ja kansakoulunopettajaksi Jyväskylästä 1963. Lisäksi hän opiskeli Lontoossa Holborn Collegessa vuosina 1967–1969. Hän harrastaa lukemista.
Valjakka on ollut vuosikymmeniä mukana SOS-lapsikyläyhdistyksen toiminnassa ja oli 20 vuotta sen johdossa.
Ari Valjakan veljiä olivat arkkitehdit Raimo ja Ilmo Valjakka.
Jorma Valjakka

Jorma Henrik Valjakka (s. 12. heinäkuuta 1962 Espoo) on suomalainen oboisti ja säveltäjä, Jouko Teikarin ja Olli Kortekankaan oppilas.
Valjakka opiskeli oboensoittoa Helsingin lisäksi Lontoossa ja Hannoverissa. Hän opiskeli myös sävellystä Olli Kortekankaan johdolla. Vuonna 1988 hän voitti Uudessakaupungissa Crusell-viikon yhteydessä järjestetyn Crusell-oboekilpailun. Hän on soittanut Turun kaupunginorkesterissa, Espoon kaupunginorkesterissa ja Radion sinfoniaorkesterissa. Hän opettaa Sibelius-Akatemiassa.
Valjakka soitti oboesoolon Esa-Pekka Salosen Mimo II -teoksen kantaesityksessä vuonna 1992. Hän on myös toiminut kamarimuusikkona ja säveltänyt teoksen Three Fables sekä muita teoksia, joissa kaikissa on mukana oboe.
Jorma Valjakan isä on arkkitehti Ilmo Valjakka.
Onibaba – tappajat

| Onibaba – tappajat> 鬼婆 |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Kaneto Shindō
Käsikirjoittaja:  Kaneto Shindō
Tuottaja:  Toshio Konya
Säveltäjä:  Hikaru Hayashi
Kuvaaja:  Kiyomi Kuroda
Leikkaaja:  Toshio Enoki
Pääosat:   Nobuko Otowa  Jitsuko Yoshimura  Kei Satō  Taiji Tonoyama 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Japani
Tuotantoyhtiö:   Kindai Eiga Kyokai  Tokyo Eiga 
Levittäjä:  Toho
Ensi-ilta:   1964-11-2121. marraskuuta 1964 (Japani)  1965-2-44. helmikuuta 1965 (Yhdysvallat)  1967-7-2828. heinäkuuta 1967 (Suomi)  
Kesto:  103 minuuttia
Alkuperäiskieli:  japani
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Onibaba – tappajat (jap. 鬼婆) on vuonna 1964 ensi-iltansa saanut japanilainen historiallinen kauhuelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Kaneto Shindō. Pääosia esittävät Nobuko Otowa, Jitsuko Yoshimura ja Kei Satō.
Elokuva sijoittuu keskiaikaisen Japanin sisällissotaan, ja kertoo kahdesta naisesta (Otowa ja Yoshimura), jotka väijyvät eksyneitä sotilaita ja varastavat heiltä omaisuutta. Elokuva sekoittaa taide-elokuvaa, eroottista draamaa sekä kauhua keskenään.
Onibaba – tappajat sai ensi-iltansa Japanissa 21. marraskuuta 1964. Yhdysvalloissa se sai ensi-iltansa seuraavan vuoden helmikuussa. Näyttelijä Willem Dafoe on tunnustautunut elokuvan ihailijaksi, ja Dafoe on kertonut halunneensa tehdä elokuvasta uudelleenfilmatisoinnin. Hän ei ole kuitenkaan uskaltautunut viemään ideaa sen pidemmälle, koska pelkää ”häpäisevänsä” alkuperäisteoksen uudella tulkinnallaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Nobuko Otowa  | … |  vanhempi nainen   |
|  Jitsuko Yoshimura  | … |  nuorempi nainen   |
|  Kei Satō  | … |  Hachi   |
|  Taiji Tonoyama  | … |  Ushi   |
|  Jūkichi Uno  | … |  naamioitunut Samurai-soturi   |
Aiheesta muualla

Onibaba – tappajat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Onibaba – tappajat Elonet.
Onibaba – tappajat AllMoviessa. (englanniksi)
Valjuhiirensammal

| Valjuhiirensammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut 
Suomessa::  Vaarantunut
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Hiirensammalten lahko Bryales
Heimo::  Hiirensammalten heimo Bryaceae
Suku::  Hiirensammalet Bryum
Laji::  turbinatum
Kaksiosainen nimi
 Bryum turbinatum  (Hedw.) Turner 
Synonyymit
 Ptychostomum turbinatum (Hedw.) J.R.Spence 
Katso myös
   Valjuhiirensammal Wikispeciesissä   Valjuhiirensammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valjuhiirensammal (Bryum turbinatum) on lehtisammallaji hiirensammalten heimossa (Bryaceae). Sitä esiintyy pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealla ja viileällä alueella, Keski-Afrikassa ja Etelä-Amerikassa.
Suomen alueella valjuhiirensammal on harvinainen ja esiintyy Varsinais-Suomessa sekä Uudellamaalla. Se kasvaa rannoilla, ojissa ja vanhoissa kalkkilouhoksissa kostealla hiekalla ja savella.
South Carolina Stingrays

| South Carolina Stingrays |
| --- | --- |

Perustettu:  1993
Kaupunki:   North Charleston, Etelä-Carolina
Kotiareena:  North Charleston Coliseum
– kapasiteetti:  7 250
Sarjataso:  ECHL
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Jared Nightingale
Puheenjohtaja:   Rob Concannon
Päävalmentaja:   Jared Nightingale
Omistaja:   Todd Halloran
Yhteistyöseurat:   Washington Capitals (NHL)  Hershey Bears (AHL)
Mestaruudet:  3 (1997, 2001, 2009)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
South Carolina Stingrays on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura, joka pelaa ECHL-liigassa. Seura on NHL-joukkue Washington Capitalsin ja AHL-joukkue Hershey Bearsin farmijoukkue. Koko olemassaolonsa ajan joukkue on pelannut kolmannella sarjaportaalla ECHL-liigassa, kotipaikkanaan North Charleston Etelä-Carolinan osavaltiossa. Joukkue on voittanut ECHL:n mestaruuden kolmesti, vuosina 1997, 2001 ja 2009.
Joukkueen kaikkien aikojen paras pistemies on yhdysvaltalainen David Seitz, joka teki vuosina 1996–2004 pelaamissaan 489 ECHL-ottelussa 217 maalia ja antoi 370 maaliin johtanutta syöttöä. Jäähyjä hänelle tuomittiin näissä otteluissa 503 minuuttia.
Joukkue kaudella 2024–2025

(Tilanne 28. helmikuuta 2025)
| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 33 |  | Garin Bjorklund | L | 2025 | Grande Prairie, Alberta, Kanada |  |
| 34 |  | Mitchell Gibson | L | 2025 | Phoenixville, Pennsylvania, Yhdysvallat |  |
| 35 |  | Seth Eisele | L | 2025 | Lake Elmo, Minnesota, Yhdysvallat |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 2 |  | Romain Rodzinski | L | 2025 | Blainville, Québec, Kanada |  |
| 6 |  | Jayden Lee | R | 2025 | North Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |  |
| 9 |  | Reilly Webb | R | 2025 | Stoney Creek, Ontario, Kanada |  |
| 27 |  | Jacob Graves (C) | R | 2025 | Barrie, Ontario, Kanada |  |
| 42 |  | Jordan Klimek | L | 2025 | Langley, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |  |
| 44 |  | Blake Thompson (A) | L | 2025 | Listowel, Ontario, Kanada |  |
| 58 |  | Andrew Perrott | R | 2025 | Columbia Station, Ohio, Yhdysvallat |  |
| 74 |  | Connor Moore | R | 2025 | Cumming, Georgia, Yhdysvallat |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 5 |  | Austin Magera | L | KH | 2025 | Suwanee, Georgia, Yhdysvallat |
| 7 |  | Charlie Combs | L | VLH | 2025 | St. Louis, Missouri, Yhdysvallat |
| 10 |  | Ben Hawerchuk | L | VLH | 2025 | King City, Ontario, Kanada |
| 11 |  | Jace Isley | L | KH | 2025 | Grande Prairie, Alberta, Kanada |
| 13 |  | Dean Loukus | R | OLH | 2025 | Calumet, Michigan, Yhdysvallat |
| 15 |  | Josh Wilkins (A) | L | H | 2025 | Raleigh, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat |
| 16 |  | Zac Funk | L | OLH | 2027 | Vernon, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 17 |  | Jamie Engelbert | L | KH | 2025 | Cobourg, Ontario, Kanada |
| 18 |  | Kyler Kupka | L | H | 2025 | Camrose, Alberta, Kanada |
| 19 |  | Grant Cruikshank | L | KH | 2025 | Delafield, Wisconsin, Yhdysvallat |
| 20 |  | Justin Nachbaur | L | VLH | 2025 | Cross Lake, Manitoba, Kanada |
| 21 |  | Aleksandr Suzdalev | L | VLH | 2027 | Habarovsk, Venäjä |
| 22 |  | Micah Miller | R | OLH / KH | 2025 | Grand Rapids, Minnesota, Yhdysvallat |
| 23 |  | Jeremy Davidson | R | OLH | 2025 | Kalamazoo, Michigan, Yhdysvallat |
| 36 |  | Tyler Weiss | L | VLH / KH | 2025 | Raleigh, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat |
| 48 |  | Erik Middendorf | L | VLH | 2025 | Scottsdale, Arizona, Yhdysvallat |
| 77 |  | Ryan Hofer | L | KH | 2026 | Winnipeg, Manitoba, Kanada |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja & Toimitusjohtaja: Jared Nightingale
Apuvalmentaja: Scott Davidson
Apuvalmentaja: Mike Hamilton
Fysiikkavalmentaja: Corey Halford
Huoltopäällikkö: Chuck Liebenrood
Puheenjohtaja: Rob Concannon
Lähde: EliteProspects
K. H. Pentti

Kaarle Henrik Pentti (14. kesäkuuta 1918 Hyvinkää – 29. joulukuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja teollisuusneuvos, joka oli Lemminkäinen Oy:n taustavaikuttaja ja voimahahmo. Pentti oli muun muassa Shellin operatiivinen johtaja, Neste Oy:n varatoimitusjohtaja ja Lemminkäisen hallituksen puheenjohtaja.
K. H. Pentin isä oli Uuden Suomen päätoimittaja S. J. Pentti, jolta hän omaksui maailmankatsomuksensa. Hänen äitinsä oli Lotta Svärd -järjestön johtaja Helmi Arneberg-Pentti. Lemmikäisen omistajiin kuuluneet Erkki J. Pentti ja vuorineuvos Heikki Pentti olivat K. H. Pentin poikia.
Pentti opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa mutta talvisota keskeytti opinnot. Sen jälkeen hän opiskeli Kadettikoulussa ja valmistui sieltä vuonna 1941. Insinööriksi ja ekonomiksi hän valmistui vuonna 1947. Työuransa aluksi hän työskenteli paperiteollisuudessa, sitten öljyteollisuudessa. Hän sai monia tunnustuksia, muun muassa hänet vihittiin tekniikan ja sotatieteiden kunniatohtoriksi. Pentti nimitettiin Lemminkäisen hallitukseen vuonna 1956 toimittuaan sitä ennen kaksi vuotta yhtiön tilintarkastajana. Hän oli yhtiön edesmenneen pääomistajan Oskari Vilamon vävy, ja hallituksen puheenjohtajana toimi tuolloin hänen lankonsa Erkki Vilamo. Vuonna 1959 Pentin puolisosta Eva Vilamo-Pentistä tuli yhtiön suurin osakkeenomistaja ja Pentti itse nimitettiin hallituksen puheenjohtajaksi. Hän työskenteli samaan aikaan myös Yhtyneille Paperitehtaille. Pentti säilytti asemansa Lemminkäisessä myös erottuaan Eva Vilamosta. Hän jätti paikkansa Lemminkäisen hallituksessa intressiristiriidan vuoksi vuonna 1966 tultuaan Neste Oy:n kaupalliseksi johtajaksi, sillä Lemminkäinen osti kaiken käyttämänsä bitumin Nesteeltä.
Penttiä pidettiin mahdollisena ehdokkaana Nesteen toimitusjohtajaksi Uolevi Raaden jälkeen, mutta häntä ei koskaan nimitetty tähän tehtävään. Sen sijaan hän palasi vuonna 1977 Lemminkäisen hallituksen puheenjohtajaksi, mistä tehtävästä jäi eläkkeelle vuonna 1994. Yhtiön toimitusjohtajana oli vuodesta 1983 hänen poikansa Heikki Pentti.
Pentti pelasi nuorena pesäpalloa HPL:n edustusjoukkueessa vuosina 1938–1941, 1943 ja 1945–1947 etukenttäpelaajana. Joukkue voitti Suomen mestaruuden 1938 ja pelasi Itä-Länsi-ottelussa 1943. Lisäksi Pentti oli mukana voittamassa kolmea ikämiesten Suomen mestaruutta. Pentti istui HPL:n johtokunnassa vuonna 1937. Hän pelasi pääsarjatasolla myös jääkiekkoa, koripalloa, jalkapalloa ja maahockeyta. Lisäksi hän soitti käyrätorvea. Sotilasarvoltaan hän oli everstiluutnantti.
Saavutukset pesäpallon pelaajana

1 SM-kulta: 1938
1 SM-hopea: 1940
1 Itä-Länsi-ottelu: 1943
Kirjallisuutta

Antti Tuuri: Kaarle Henrik Pentti – suomalainen. Lemminkäinen, 2008. ISBN 978-952-92-3836-1
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Herralan rautatieasema

Herralan rautatieasema (lyh. Hr) on rautatieliikennepaikka Herralan kylässä Hollolan kunnassa Päijät-Hämeessä. Liikennepaikka sijaitsee rataosalla Riihimäki–Lahti, noin 44 kilometrin päässä Riihimäen rautatieasemalta ja noin 15 kilometrin päässä Lahden rautatieasemalta.
Herralan asema sijoitettiin rautatien ja Hollolasta Mäntsälän ja Orimattilan suuntaan kulkevan maantien risteykseen lähes 20 kilometrin päähän Hollolan kirkosta. Alkuperäinen Riihimäen–Pietarin rautatien asema avattiin liikenteelle 1869, jolloin valmistui myös Knut Nylanderin laatimien IV luokan aseman tyyppipiirustusten mukainen asemarakennus. Vuonna 1904 asemanseudulle perustettiin tiilitehdas ja myöhemmin kaksi muutakin tiilitehdasta, joiden ansiosta Herralasta kasvoi asutuskeskus. Vanha puinen asemarakennus purettiin 1900-luvun puolessa välissä ja tilalle rakennettiin uusi. Asemarakennus on nykyisin yksityisomistuksessa. Asemalla pysähtyvät Riihimäen ja Lahden väliset G-junat. Riihimäelle liikennöidään raiteelta 1 ja Lahteen raiteelta 2.
Herralan taajama on 1960-luvulta lähtien menettänyt merkitystään Hollolan kunnan väestön keskittyessä voimakkaasti uuteen kuntakeskukseen Salpakankaalle Lahden rajan tuntumaan. Herralassa oli 1960-luvun alussa vielä yli 700 asukasta, mutta 2000-luvun vaihteessa enää runsaat 500. Viimeinen seudulla olleista tiilitehtaista lopetti toimintansa vuonna 1976. Tavaraliikenne Herralan asemalla lopetettiin vuonna 1990 ja vaihteet purettiin vuonna 1997.
Vuonna 2005 Herralan asemalaitureita siirrettiin länteen lähemmäksi maantien 2954 alikulkutunnelia ja tieltä rakennettiin kevyen liikenteen kulkuyhteys asemalle. Muutoksen ansiosta laiturit sijaitsevat lähempänä Herralan keskustaa ja vanhalla paikalla ollut laituripolku voitiin purkaa käytöstä.
Vuonna 2006 liikenteelle avattu Lahden oikorata yhtyy Riihimäki–Lahti-rataan lähellä entistä Hakosillan seisaketta noin neljä kilometriä  Herralasta Lahden suuntaan.
Leevi Valkama

Leevi Aatto Valkama (23. huhtikuuta 1915 Kälviä – 26. kesäkuuta 2000) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja professori. Hän oli Turun yliopiston yleisen kirjallisuustieteen professori 1970–1978. Hän tutki romaanin kieltä, tyyliä ja rakennetta.
Teokset

Tutkimus Johannes Linnankosken "Pakolaisten" tyylistä Turun yliopisto, 1957. Turun yliopiston julkaisuja 65. ISSN 0082-6987. (Väitöskirja)
Proosan taide : neljä tutkielmaa. Kokkola : Tekijä, 1960.
Musiikinomaisesta aineksesta Thomas Mannin novellissa "Der Tod in Venedig". Kokkola : Tekijä, 1963.
Proosan taide : viisi tutkielmaa, WSOY, 1983 ISBN 951-0-11791-9
Valistus (kirjankustantamo)

Oy Valistus oli suomalainen koulukirjojen ja muiden oppimateriaalien kustannusyhtiö. Se perustettiin vuonna 1901 ja sulautettiin 1979 Amer-yhtymään, joka omisti myös kustantaja Weilin+Göösin.
Historiaa

Kansanopettajain Osakeyhtiö Valistus (vuodesta 1919 Oy Valistus) syntyi 1900-luvun vaihteen sortokauden ja kansansivistämisaatteen pyörteissä kustantamaan Opettaja-lehden edeltäjää Opettajain Lehteä. Lehti sai kuitenkin julkaisuluvan vasta joulukuussa 1905, jolloin ilmestyi näytenumero. Viikoittainen ilmestyminen tuosta ajankohdasta lähtien tekee Opettaja-lehdestä Suomen vanhimman viikkolehden. Oy Valistus lahjoitti lehden kustannusoikeudet opettajien liitolle 1937.
Osakeyhtiömuodosta huolimatta Valistuksen taustalla oli osuustoiminta-aate, jota opettajat ympäri Suomea tuolloin innokkaasti kannattivat. Valistus keskittyi lehden ohella lasten ja nuorten oppikirjoihin ja muihin opetusvälineisiin sekä koulutarvikkeiden välittämiseen.
Valistuksen liiketoiminta kasvoi 1930-luvun mittaan ja vielä nopeammin sotien jälkeen. 15 miljoonasta markasta vuonna 1941 liikevaihto kasvoi 240 miljoonaan vuonna 1950. Koulukirjojen julkaisijana Oy Valistus oli pitkään maan suurimpia. Vuonna 1906  ilmestyneestä Valistuksen Lukukirjasta tuli käytetyin suomalaiskoulujen lukukirja. Oppikirjojen lisäksi Oy Valistus julkaisi ohjekirjoja, nuoriso- ja lasten kirjallisuutta, sivistysalan muistojulkaisuja ja matrikkeleita.
Valistuksen tytäryhtiö oli pulpetteja ja muita luokkahuoneen kalusteita valmistanut Koulukalusto Oy Salossa. Se ajautui 1980-luvun lopulla Sponsor-yhtiön käsiin ja myytiin Iskulle 1990.
Kirjallisuutta

Osmo Teimar Linnoila & Arja Koskivaara: Osakeyhtiö Valistuksen kustannustuotanto 1900–1979. Bibliografinen luettelo. Tampere 1980. ISBN 9789513523077.
Pavlovskin palatsi

Pavlovskin palatsin päärakennus ja siipirakennukset paraatipihan puolelta, arkkitehti Charles Cameron 1782-1796
Pavlovskin palatsi (ven. Павловский дворец) on keisarillinen palatsi Pietariin kuuluvassa Pavlovskissa, noin 30 kilometriä Pietarin keskustasta etelään. Katariina II lahjoitti vuonna 1777 palatsia varten pojalleen Paavali I:lle 400 hehtaaria entistä metsästysmaata, kun Paavalin puoliso Maria Fjodorovna oli synnyttänyt esikoispoikansa, tulevan Aleksanteri I:n.
Aika ennen palatsia

Kun maa-alue annettiin Paavalille ja Maria Fjodorovnalle, siellä oli kaksi maalaismaista hirsimökkiä, nimeltään "Krik" ja "Krak". Paavali ja Maria viettivät kesät 1777-1780 "Krikissä" kun heidän uusia kotejaan ja puutarhaa rakennettiin. Ensin rakennettiin kaksi puurakennusta kilometrin päähän toisistaan. Paavalin kaksikerroksista hollantilaistyylistä taloa, jossa oli pieniä puutarhoja, kutsuttiin "Marienthaliksi" tai "Marian laaksoksi". Sen edessä oli joesta padottu järvi. Maria Fjodorovnalla oli pieni "Paullust" tai "Paavalin ilo" niminen kaksikerroksinen puutalo, jossa oli kupoli ja kukkapenkkejä. Paavali ja Maria Fjodorovna rakennuttivat maalauksellisia "raunioita", kiinalaisen kioskin, kiinalaisia ​​siltoja ja klassisia temppeleitä englantilaiseen maisemapuutarhatyyliin, joka oli muotia Euroopassa 1700-luvun lopulla. Kun palatsin päärakennus oli valmistunut, vieressä sijainnut Paullust purettiin vuonna 1786.
Vuonna 1779 Katariina II antoi armollisesti lainaan hoviarkkitehtinsä Charles Cameronin. Uusklassisen palatsin rakennustyöt alkoivat vuonna 1782 ja kestivät vuoteen 1807 asti. Valmistumista viivytti tulipalo vuonna 1803. Sisätiloja tehtiin vielä vuosina 1822-1825. Palatsissa on kupolikattoinen päärakennus ja pylväsgallerioiden siihen yhdistämät siipikennukset. Sen keskiosasta ja kahdesta siipiosasta koostuva rakennustyyli vaikutti suuresti venäläisten kartanoitten suunnitteluun 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa.
Englantilaistaustainen arkkitehti Charles Cameron suunnitteli ja rakennutti alkuperäisen palatsin ydinosat vuosina 1782-1786, joka on säilynyt tähän päivään asti ja suurimman osan puutarhasta, mutta Pavlovskin todellinen suunitteluvastuu kokonaisuudessaan kuuluu Maria Fjodorovnalle.
Suuriruhtinas Paavali Petrovitš kyllästyi Pavlovskiin jo vuonna 1788 ja antoi kylän, jonka oli muuttanut kaupungiksi sekä maan omistusoikeudet puolisolleen Maria Fjodorovnalle. Hän kiinnitti huomionsa Hatsinan palatsiin, jonka hän rakensi puolustuslinnoitukseksi ja sotilasmanööverien pitämiseen. Hän inhosi Pavlovskia, koska piti sitä äitinsä Katariina II:n määräilyvallan ilmentymänä.
Rakennusvaiheet

Palatsin ovat pääarkkitehti oli vuosina 1782-1786 Charles Cameron, jonka suunnitelmia ja näkemyksiä toteuttivat vuosina 1786-1799 Vincenzo Brenna ja vuosina 1803-1811 Andrei Voronihin; sisätilojen viimeistelyyn osallistuivat arkkitehdit Giacomo Quarenghi, Carlo Rossi sekä freskomaalari Pietro di Gottardo Gonzago.
Aluksi palatsi koostui kolmesta osasta: keskiosasta ja kahdesta kaarevasta siipirakennuksesta, jotka päättyivät huoltorakennuksiin. Lähes kuutiomaisessa, kolmekerroksisessa keskiosassa oli tambuurin eli korotusosan päällä oleva matala kupolikatto, jota ympäröi kuusikymmentäneljä pylvästä. Sitä reunusti kaksi yksikerroksista pylväikköä, jotka yhdistivät sen puolitoistakerrosta korkeisiin huoltorakennuksiin. Näiden rakennusten rajoittama paraatipiha eli julkisivun puoleinen piha oli soikea. Rakennuksen ulkopuolen friisit ja reliefikoristelun teki kuvanveistäjä Ivan Prokofjev.
Kun Paavali I:sta tuli keisari vuonna 1796, hän päätti laajentaa Pavlovskin kuninkaalliseksi palatsiksi lisäämällä päärakennuksen molemmille puolille kaksi uutta siipeä ja eteläsiipeen kappeli. Vuosina 1797-1799 hän käytti ylenpalttisesti rahaa ja hienoimpia materiaaleja Brennan suunnittelemiin sisätiloihin.