stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daakian sodat
Toinen Daakian sota

Trajanus palasi Roomaan vuoden 102 lopulla, ja joulukuussa senaatti antoi hänelle arvonimen Dacicus. Senaatti kunnioitti Trajanusta myös triumfilla. Vuonna 103 Trajanus valittiin konsuliksi viidennen kerran. Hänen konsulikumppaninaan toimi sodassa kunnostautunut Laberius Maximus. Roomalaiset pitivät sotaa menestyksenä, ja Daakia oli nyt alistetun liittolaisen asemassa.
Decebalus alkoi kuitenkin pian valmistautua uuteen sotaan: hän hankki lisää aseita, varusti joukkojaan, linnoitti Daakian rajoja ja loi suhteita naapuriheimoihin, jotka olivat vihamielisiä Roomaa kohtaan. Niihin saattoi kuulua myös Rooman vanha vihollinen Parthia. Decebalus valtasi sarmaatteihin kuuluneen Jazygien heimon maat ja liitti ne valtakuntaansa, ja vuonna 105 hän määräsi joukkonsa hyökkäämään roomalaisia vastaan Baanaatissa. Kuultuaan hyökkäyksestä senaatti julisti heti Decebaluksen valtion viholliseksi. Toisen Daakian sodan tarkoitus oli nyt ilmeisesti vallata Daakia kokonaan ja liittää se osaksi Rooman valtakuntaa.
Daakialaisten hyökkäys tuli ilmeisesti yllätyksenä, sillä Trajanus pääsi lähtemään Roomasta vasta kesäkuussa, mahdollisesti kuun lopulla. Trajanuksen pylväässä olevat kohokuvat kertovat keisarin lähteneen yöllä Italiasta lyhintä reittiä Adrianmeren ylitse, mahdollisesti Brundisiumista Dyrrhachiumiin. Tämän jälkeen hän matkasi vahvistusten mukana Tonavalle, Drobetan kaupunkiin. Sinne hän pääsi luultavasti vasta syksyllä, joten hän ei ehtinyt aloittaa hyökkäystä Daakiaan talven lähestymisen takia. Uhrattuaan ensin jumalille saapumisensa kunniaksi Trajanus tyytyi vahvistamaan roomalaisten asemia. Sillä välin Decebaluksen joukot olivat tehneet sissihyökkäyksiä roomalaisten asemia vastaan.
Pylväässä olevat kohokuvat kertovat Baanaattiin sijoitettujen roomalaisten pioneerien rakentaneen linnoituksia ja teitä vahvistaakseen alueen puolustusta. Rakennustöihin kuuluivat myös erityiset clausuraet, muurit, joita rakennettiin vuoristoiseen maisemaan estämään tai hankaloittamaan vihollisen liikkeitä. Daakialaiset eivät tyytyneet katsomaan sivusta roomalaisten työskentelyä, vaan hyökkäilivät roomalaisia vastaan.
Toinen Daakian sota > Trajanuksen salamurhan suunnittelu

Dio Cassius kertoo Decebaluksen suunnitelleen Trajanuksen salamurhaa ja roomalaisupseerin kaappaamista. Joidenkin Auxilia-joukkojen miesten piti surmata keisari hänen saapuessaan Rooman armeijan päämajaan, mutta suunnitelma epäonnistui, kun yksi miehistä paljastui ja kertoi kaiken kidutettuna. Dio ei kerro tästä enempää, mutta hänen mukaansa daakialaiset onnistuivat vangitsemaan erään Gnaeus Pompeius Longinuksen, joka oli ollut consul suffectus vuonna 90, Moesia Superiorin maaherra vuosina 93–96/97 ja sitten Pannonian maaherra vuoteen 98 asti. Hän oli vangiksi joutumisensa aikana ollut todennäköisesti vastuussa Baanaatin alueesta.
Longinus houkuteltiin daakialaisten leiriin lupaamalla rauhanneuvotteluja, mutta hänet otettiinkin vangiksi ja häntä kuulusteltiin turhaan Trajanuksen sotastrategiasta. Decebalus vaati tämän jälkeen Trajanukselle lähettämässään kirjeessä roomalaisia lähtemään Tonavan pohjoispuolelta maksuksi Longinuksesta. Trajanus ilmoitti kuitenkin, että Longinus ei ollut hänelle mitenkään tärkeä, eikä siten hyväksynyt sopimusta. Huomattuaan tilanteensa toivottomuuden Longinus ehdotti Decebalukselle, että hän lähettäisi erään vapautetun orjan kirjeen kanssa Trajanuksen puheille. Decebalus hyväksyi tämän ja lähetti saattueen matkaan. Longinus oli kuitenkin saanut samalta orjalta myrkkyä ja sopinut hänen kanssaan, että hän voisi lähteä roomalaisten luokse. Tämän jälkeen Longinus joi myrkyn ja kuoli. Decebalus suuttui tästä ja lähetti yhden miehensä Longinuksen ruumiin kanssa roomalaisten luokse. Hän vaati Trajanusta luovuttamaan orjan Longinuksen ruumista ja kymmentä roomalaista sotavankia vastaan. Trajanus kuitenkin kieltäytyi ja sanoi, että vangitun orjan henki oli tärkeämpi kuin Longinuksen hautaus. Dion lisäksi myös roomalainen reettori Marcus Cornelius Fronto kertoo tästä tapahtumasta.
Toinen Daakian sota > Valmistelut

Sillä aikaa Trajanus kokosi armeijaa Drobetassa hyökätäkseen Daakiaan. Armeija oli vieläkin suurempi kuin ensimmäisessä Daakian sodassa, ja sitä varten Trajanus perusti kaksi uutta legioonaa: Legio II Traiana Fortiksen ja Legio XXX Ulpia Victrixin. Hän perusti myös erityisiä numerus-yksiköitä ulkomaalaisista sotilaista. Ne olivat tilapäisiä ja huonompilaatuisia kuin muut Rooman armeijan yksiköt, ja niitä komensivat roomalaiset kenturiot, praepositukset. Numeruksien kokoa ei tiedetä varmasti, mutta niiden koon oletetaan vaihdelleen 130:sta kenties jopa 1000:een mieheen.
Dion mukaan monet daakialaiset jättivät Decebaluksen ja siirtyivät roomalaisten puolelle, mikä sai Decebaluksen tiedustelemaan rauhanehtoja. Trajanus vastasi, että Decebaluksen oli antauduttava ja luovutettava itsensä ja daakialaisten aseet roomalaisille. Nämä olivat mahdottomia ajatuksia Daakian kuninkaalle, joten neuvottelut katkesivat siihen. Decebalus yritti saada naapuriheimoja puolelleen, mutta epäonnistui lopulta.
Toinen Daakian sota > Kesän 106 sotaretki

Roomalaisten hyökkäys Daakiaan alkoi keväällä 106. Trajanus ylitti Tonavan Drobetassa sijaitsevaa Trajanuksen siltaa pitkin ja eteni sitten armeijoineen 1621 metrin korkeudella olevan Vulcanin solan kautta Sarmizegethusan alueelle, siis eri reittiä kuin ensimmäisessä Daakian sodassa. Trajanuksen pylvään kohokuvat eivät kerro roomalaisten kohdanneen vakavaa vastarintaa, vaan daakialaiset, jotka olivat entistäkin pahemmin alivoimaisia, välttelivät suurta taistelua ja turvautuivat sissi- ja uuvutussotaan. He hyökkäsivät aina pieniä osastoja ja etuvartioasemia vastaan. Roomalaiset joutuivat valtaamaan daakialaisten linnoituksia yksi toisensa jälkeen, ja koko sotaretki kuluikin pääasiassa vihollislinnakkeiden valtaamiseen. Sota oli pitkä ja verinen. Roomalaisten oli muutettava varustustaan, sillä daakialaisten koukkupäiset, pitkää vesuria muistuttavat falx-miekat puhkaisivat vaivatta roomalaisten kypärät. Kypäriin jouduttiin tämän takia lisäämään suojakaari.
Toinen Daakian sota > Sarmizegethusan piiritys

Lopulta Trajanus pääsi Daakian pääkaupungin Sarmizegethusan porteille. Kaupunki oli suojattu vahvoilla, suorakaiteen muotoisilla muureilla, joissa oli kaksi porttia länsi- ja itäpuolella. Pylvään reliefit antavat vihjeitä siitä, että roomalaisten ylivoima ja väistämättömältä näyttänyt tappio sai kaupungin antautumaan taisteluitta. Tosin joidenkin teorioiden mukaan roomalaiset joutuivat hyökkäämään kaupungin muureja vastaan lännestä ja idästä ja alueella käytiin rajuja taisteluja. Kaupungin kukistuttua Trajanus määräsi sen ryöstettäväksi ja poltettavaksi, minkä jälkeen paikalle rakennettiin roomalainen linnoitus. Heinäkuussa Trajanuksen sotilaat huusivat keisarin imperatoriksi, jo kuudetta kertaa. Decebalus ei kuitenkaan luovuttanut vaan pakeni läheisille kukkuloille, mistä käsin hän jatkoi sissisotaa.
Vaikka pääkaupunki olikin jo kukistunut, Daakian pohjoisosissa taistelut jatkuivat vielä. Roomalaiset, pääasiassa auxilia-joukkojen johdolla, hyökkäsivät Apulumiin, Napocaan ja Potaissaan vallaten viimeiset vastarinnan pesäkkeet ja pakottaen daakialaissotilaat joko antautumaan tai tekemään itsemurhan.
Toinen Daakian sota > Decebaluksen kuolema ja sodan loppu

Syksyllä 106 Decebalus vetäytyi syrjemmälle Karpaateille, mistä hänet löysivät syyskuussa jotkut auxilia-joukkoihin kuuluneet ratsumiehet. Välttääkseen vangitsemisen hän teki itsemurhan falx-miekalla, juuri kun ratsuväkiosaston komentaja oli aikeissa hyökätä hänen kimppuunsa. Komentajan nimi ja vaiheet ovat selvinneet erään hautamuistomerkin perusteella. Hän oli Tiberius Claudius Maximus, joka oli kunnostautunut jo Domitianuksen daakialaissodissa, liittynyt sen jälkeen auxilia-joukkoihin ja taistellut molemmissa Trajanuksen daakialaissodissa. Decebaluksen irti leikattu pää ja hänen kaksi lastaan vietiin ensin Trajanuksen nähtäviksi ja sitten Roomaan. Vaikka sota olikin loppunut, sodankäynti Decebaluksen sarmatialaisia liittolaisia vastaan jatkui vielä ainakin vuoteen 107.
Sodan jälkeen

Trajanus palasi Roomaan vasta kesäkuussa 107. Daakialaisista saadun voiton kunniaksi järjestettiin suuret voitonjuhlat ja keisarille myönnettiin hänen toinen triumfinsa. Kansalle jaettiin runsaasti rahalahjoja ja näytettiin gladiaattoriesityksiä monen päivän ajan. Trajanus määräsi myös uuden muistomerkin, Tropaeum Traianin, rakennettavaksi Moesia Inferiorin provinssiin samalle paikalle kuin edellinen muistomerkki. Se oli pystytetty muistoksi vuonna 90 tai 91 käydylle taistelulle, jossa sarmatialaiset tuhosivat täysin Legio XXI Rapaxin.
Trajanuksen lääkärin T. Statilius Criton mukaan roomalaiset toivat sotasaaliina yhteensä 2 270 tonnia kultaa ja 4 540 tonnia hopeaa sekä lukuisia muita arvoesineitä. Vaikka nykyään ajatellaan, että nämä luvut saattavat olla käännösvirheen takia suuresti yliarvioituja, summa on joka tapauksessa ollut huikea. Pelkästään 227 tonnia kultaa vastaa painossaan mitattuna 31,5 miljoonaa aureusta ja 454 tonnia hopeaa 160:tä miljoonaa denaaria. Crito kertoo myös 500 000 daakialaisen jääneen sotavangiksi. Monet vangit joutuivat taistelemaan gladiaattorinäytöksissä Roomassa osana Trajanuksen triumfia. Sodan aikana ja Rooman miehityksen alla Daakian väestö ja kulttuuri katosivat täysin, ja maa annettiin muista Rooman provinsseista saapuneille siirtolaisille.
Daakiasta tuli Rooman provinssi (Dacia), johon sijoitettiin kaksi roomalaista legioonaa, toinen Berzobikseen ja toinen Apulumiin. Trajanuksen seuraaja Hadrianus säilytti Daakian provinssin mutta luopui sen länsipuolisesta Baanaatista ja itäpuolisesta Moesia Inferiorista, koska niitä oli vaikea puolustaa. Daakiaan sijoitettiin enää vain yksi legioona ja provinssi jaettiin Dacia Superioriin ja Dacia Inferioriin. Marcus Aurelius jakoi Dacian kolmeen osaan (Tres Daciae): Dacia Porolissensikseen, Dacia Apulensikseen ja Dacia Maluensikseen. Roomalaiset luopuivat lopulta Daakiasta vuonna 271 keisari Aurelianuksen aikana.
Antiikin lähteet

Daakian sodista on säilynyt nykypäivään erittäin vähän antiikin lähteitä. Roomassa sijaitseva Trajanuksen pylväs, jonka Trajanus rakennutti vuonna 113 Daakian sotien muistoksi, on tärkein lähde sodista. 32 metriä korkeassa pylväässä on satoja Daakian sodista kertovia friisejä, jotka luultavasti viittaavat todellisiin tapahtumiin sotien aikana. Pylvään kuvaukset eivät kuitenkaan ole täysin luotettavia, eikä niitä voi lukea tarkasti. Toinen mahdollisesti myös Daakian sodista kertova monumentti on Romanian Adamclisissa sijaitseva Tropaeum Traiani, joka luultavasti rakennettiin daakialaisten hyökkäyksessä talvella 101–102 kuolleiden roomalaisten muistoksi. Joidenkin historioitsijoiden mukaan se saattaa kuitenkin olla myös muistomerkki Domitianuksen Daakian sodissa kaatuneille, mihin viittaa se, että muistomerkki omistettiin Koston Marsille (Mars Ultor). Vuonna 107 tai 108 rakennetussa, halkaisijaltaan 30 metrin levyisessä rummun muotoisessa muistomerkissä on lukuisia kohokuvia, jotka kertovat Daakian sodista. Sen rauniot korvattiin vuonna 1977 modernilla rekonstruktiolla.
Kirjallisia lähteitäkään ei ole säilynyt paljoa. Trajanuksen omasta kuvauksesta, Dacicasta, on säilynyt vain yksi lause. Trajanuksen lääkäri T. Statilius Crito kirjoitti myös sotaa käsitelleen tekstin Getica, mutta sekin on suurimmilta osiltaan hävinnyt. Myöskään Dion Khrysostomoksen Getica tai Appianuksen Dacica eivät ole säilyneet nykypäivään. Parhaiten ovat säilyneet historioitsija Dio Cassiuksen kirjoitukset. Dion tekstit eivät ole kuitenkaan säilyneet kokonaisina, vaan jäljellä on vain muutamia katkelmia, eivätkä nekään kerro paljoa sotien yksityiskohdista. Lisäksi monet sen ajan historioitsijat keskittyivät ainoastaan Rooman menneisyyden kuvaamiseen eivätkä kirjoittaneet oman aikansa asioista. Myös arkeologiset todisteet ovat vähissä, koska suurinta osaa löydöistä ei ole pystytty ajoittamaan tarpeeksi tarkasti.
Dio Cassiuksen Rooman historia: 68. kirja (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daakian sodat Wikimedia Commonsissa
Kuvassa olevalla miehellä on päällään lorica segmentata -levyhaarniska ja keisariajan gallialainen kypärä, joka suojasi hyvin niskaa ja kasvoja tavallisilta teräaseilta, mutta daakialaisten falx-miekka pystyi puhkaisemaan kypärän helposti.
Roomalainen legioonalainen taistelussa daakialaisen soturin kanssa, joka on aseistettu käyrällä kahden käden falx-miekalla.
Trajanus
Ensimmäisen Daakian sodan kartta.
Legioonalaiset ja pretoriaanikaartin sotilaat ylittämässä Tonavaa ponttonisillalla.
Trajanus ottaa vastaan daakialaisia ylimyksiä (pileati), jotka ovat jättäneet Decebaluksen.
Testudo-muodostelmaa käyttävät legioonalaiset hyökkäävät daakialaiseen linnoitukseen, mahdollisesti Piatra Rosieen.
Roomalaiset sotilaat rakentamassa siltaa ja vuoristotietä. Oikealla näkyy myös daakialaissoturien irtonaisia päitä keihäänpäässä.
Trajanus upseereineen ylittämässä Tonavaa.
Toisen Daakian sodan kartta
Decebalus tekee itsemurhan juuri ennen kuin hänet saadaan kiinni.
Daakian provinssi, taustalla nykyiset valtionrajat. Colonia Ulpia Traiana Augusta Dacia eli Ulpia on provinssin ainut tunnettu kaupunki, jonka Trajanuksen tiedetään perustaneen.
Trajanuksen pylväs.
Édouard-Henri Avril

| Édouard-Henri Avril |
| --- | --- |
 Édouard-Henri Avril, non vuonna 1885.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1849 Alger, Algeria
Kuollut: 28. heinäkuuta 1928 (79 vuotta) Le Raincy, Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Taiteilija
Salanimi:  Paul Avril
Taidesuuntaus:  eroottinen taide
Édouard-Henri Avril (21. toukokuuta 1849 Alger, Algeria – 28. heinäkuuta 1928 Le Raincy, Pariisi, Ranska) oli ranskalainen taidemaalari ja kaupallinen taiteilija, joka kuvitti eroottista kirjallisuutta nimimerkillä Paul Avril. Avrilin isä oli ranskalainen eversti ja isänsä tavoin hän palveli Ranskan armeijassa, kunnes hän joutui Preussin ja Ranskan sodasta saamiensa vammojen vuoksi lopettamaan sotilasuransa ja ryhtyi taiteilijaksi. Myös Avrilin veli Paul-Victor oli taiteilija, jonka keskeisimpiä töitä olivat kaiverrustyöt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Édouard-Henri Avril Wikimedia Commonsissa
Avril's Gallery of Classical Erotica
A Checklist of Works Illustrated by Paul Avril (46 items) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Muut:  IdRef
Veikko Allinen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 1. tammikuuta 1931
Syntymäpaikka:  Suistamo, Suomi
Kuolinaika: 24. joulukuuta 2014 (83 vuotta)
Kuolinpaikka:  Helsinki, Suomi
Lempinimi: Vetsa
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1948–1952 1952–1958 1958–1965 1948–1965 |  Oulun Luistinseura  Oulun Palloseura  Helsingin IFK  Yhteensä |       140 (72) |
Maajoukkue
| 1953–?? |  Suomi | 20 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääpallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääpallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääpallo.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääpallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Helsinki 1957 | jääpallo |  |
Veikko Allinen (1. tammikuuta 1931 Suistamo – 24. joulukuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen jääpalloilija. Hän sai liikuntaneuvoksen arvonimen vuonna 1997.
Veikko ”Vetsa” Allinen aloitti jääpallouransa Oulun Luistinseuran junioreissa nousten seuransa edustusjoukkueeseen 17-vuotiaana vuonna 1948. Syksyllä 1952 hän siirtyi naapuriseuraan Oulun Palloseuraan. Vahvistunut OPS voittikin keväällä 1953 ensimmäisen oululaisen jääpallomestaruuden Allisen ollessa yksi jäsen siihen aikaan kuuluisasta joukkueesta. Hän oli joukkueen keskeisiä pelureita seuran voittaessa mestaruutensa. Samana vuonna Allinen esiintyi ensimmäisen kerran maajoukkueessa. Hänet palkittiin kyseisen vuoden Ruotsi-maaottelun parhaana pelaajana. Samana vuonna hänet valittiin vuoden jääpalloilijaksi Suomessa.
Allinen siirtyi syksyllä 1957 Helsinkiin edustaen kaudesta 1958–1959 lähtien Helsingin IFK:ta toimien seuran pelaajavalmentajana vuoteen 1965. Tällöin hän saavutti HIFK:ssä SM-hopeaa. Kaikkiaan Allinen pelasi kausina 1948–1965 yhteensä 140 SM-sarjaottelua tehden 72 maalia ja saavuttaen 2 SM-kultaa, 4 SM-hopeaa ja yhden pronssin. Hän oli mukana jääpallon ensimmäisissä vuoden 1957 MM-kisoissa. Kaikkiaan Allinen edusti Suomea 20 A- ja 7 B-maaottelussa.
Aktiiviuran jälkeen hän toimi Helsingin IFK:n managerina 1966–1974 ja myöhemmin helsinkiläisen Botnia-69:n managerina 1977–1979. Allinen oli 1960-luvulla Palloliiton jääpallojaoston jäsen sekä A-maajoukkueen toinen valmentaja.
Allinen pelasi toisena lajinaan jääkiekkoa pelaten yhden SM-sarjaottelun Helsingin IFK:n riveissä kaudella 1961–1962.
Ojamon kalkkikivikaivos

Ojamon kaivoslampi syyskuussa 2008. Vasemmalla pelastusvenetakila ja oikealla kaivostorni, kaivoksen ainoa jäljelle jäänyt maanpäällinen rakenne.
Ojamon kalkkikivikaivos oli Lohjan Ojamolla vuosina 1925–1965 toiminut Lohjan Kalkkitehdas Oy:n omistama kalkkikivikaivos. Kaivoksesta louhittiin 40 vuoden aikana 8,7 miljoonaa tonnia kalkkikiveä, joka kuljetettiin kapearaiteista Virkkalan–Ojamon rautatietä pitkin Virkkalan kalkkitehtaalle. Nykyään vedellä täyttyneessä syvässä avolouhoksessa harjoitetaan muun muassa pelastus- ja sukelluskoulutusta.
Karl Forsström oli jo vuonna 1897 kalkkitehdasta perustaessaan kiinnostunut Ojamon alueesta. Forsström ja hänen liikekumppaninsa Julius Tallberg tekivät alueesta 40 vuoden sopimuksen Ojamon ratsutilan omistajan, Fanny Swertshckoffin kanssa. Sopimuksen nojalla tehtiin kuitenkin vain pieniä koelouhintoja vuosisadan alussa.
1920-luvulla alueella aloitettiin uudet tutkimukset muiden löydösten hyödyntämisen vaikeutuessa. Vuonna 1924 tehtiin lupaavia löydöksiä, ja Lohjan kalkkitehdas osti alueelta 14,2 hehtaaria maata. Aluetta laajennettiin uusin maahankinnoin vuosina 1926 ja 1936.
Avolouhos

Ojamon kaivoksen toiminta alkoi avolouhoksena vuonna 1925. Ensimmäinen työvaihe oli paikoin runsaan irtomaan poistaminen esiintymän päältä. Se tapahtui aluksi lapioimalla irtomaa kotti- ja hevoskärryihin. Hieman myöhemmin toimintaa tehostettiin raidekuljetuksen ja kippivaunujen avulla. Aluksi kippivaunutkin lastattiin lapioiden, mutta työn nopeuttamiseksi hankittiin sittemmin höyrykäyttöinen lastauskone. Myöhemmin hankittiin raappakoneita, joiden avulla vesisuihkulla irrotettu maa voitiin kuljettaa lietepumppuun ja pumpata Lohjanjärveen.
Varsinainen louhinta suoritettiin porraslouhintana, pengerkorkeuden ollessa 2,5–5 metriä. Aluksi räjähdysaineena käytettiin dynamiittia, joka pian korvattiin työmaalla valmistetulla kloraatilla.
Maanalainen louhinta

Kun avolouhos ulottui viisi metriä Lohjanjärven pinnan alle, siirtyminen maanalaiseen louhintaan tuli taloudellisista syistä välttämättömäksi. Valmistelut aloitettiin vuonna 1929 ja vuosina 1931−1933 siirryttiin ensin osittain ja sitten kokonaan maanalaiseen louhintaan.
Louhinnan edetessä kaivos syveni vuosi vuodelta. Kun vuonna 1935 louhittiin 29 metriä Lohjanjärven pinnan alapuolelta, vuonna 1942 oltiin jo tasolla 138 metriä järvenpinnan alapuolella. Räjähdysaineena maan alla käytettiin aniittia ja dynamiittia.
Kaivostyö Ojamolla

Ojamon kaivoksessa työskenteli eri aikoina vajaasta sadasta 250:een työntekijää kerrallaan. Erityisesti maanalaisessa louhinnassa työ oli ruumiillisesti vaativaa ja vaarallista. Suurin osa kaivoksen työntekijöistä oli nuoria miehiä.
Jatkosodan aikana, vuosina 1941−1944, Ojamolla toimi 150−200 venäläistä sotavankia käsittänyt työleiri. Suuri osa vangeista teki työtä kaivoksessa, muiden tehdessä muun muassa rata- ja rakennustyötä. Vankeja kohdeltiin pääasiassa hyvin, mutta heitä vaivasivat puutteet ennen kaikkea vaatetuksessa ja muonituksessa.
Sodan loputtua Ojamolle perustettiin vuonna 1947 Lohjan työsiirtola. Työsiirtolaan hakeutuminen oli mahdollista ensikertalaisille vangeille, joille oli langetettu korkeintaan vuosi vankeutta. Työsiirtolassa oli yleensä samanaikaisesti 60−70 vankia, ja he työskentelivät samoilla työmailla varsinaisten työntekijöiden kanssa. Työsiirtolan vangit vaihtelivat niin taustoiltaan kuin tuomioiltaankin, joista yleisin oli tullut rattijuopumuksesta. Työn vähetessä 1950-luvulla myös työsiirtolan toiminta hiipui, ja vankien käyttö kaivoksen työvoimana loppui kokonaan 12. kesäkuuta 1952.
Kaivoksen loppu

Vielä vuonna 1951 kaivoksessa suoritettiin uuden tason avaustöitä 238 metriä Lohjanjärven pinnan alapuolella. Vuonna 1958 tason 138 metriä yläpuolella olevien kalkkivarojen todettiin riittävän vain muutamaksi vuodeksi, ja kaivos päätettiin ilmeisesti jo tuolloin lopettaa. Samassa yhteydessä myös avaustyöt tasolla 238 metriä lopetettiin. Kaivos suljettiin lopullisesti vuonna 1965 turvallisuussyihin vedoten, vaikka todellisuudessa lakkauttamisen syyt olivat pääasiassa taloudelliset.
Laura Brander-Wallin

| Laura Brander-Wallin |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 22.7.1948–21.7.1958, 9.2.1962–19.2.1962  
Ryhmä/puolue:  SDP, TPSL
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1909 Pori
Kuollut: 1. tammikuuta 1994 (84 vuotta) Pori
Ammatti:  ompelija, toiminnanjohtaja
Laura Irene Brander-Wallin (5. huhtikuuta 1909 Pori – 1. tammikuuta 1994 Pori) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n ja TPSL:n kansanedustajana vuosina 1948–1958 ja 1962. Hän kuului sosialidemokraattien ns. skogilaiseen oppositioon, joka erkaantui omaksi puolueekseen 1959.
Elämä

Brander-Wallinin vanhemmat olivat metallimies Isak Brander ja Amanda Josefiina From. Kansakoulun käytyään hän valmistui ompelijaksi Porin valmistavasta tyttöjen ammattikoulusta vuonna 1924. Brander-Wallin toimi Porissa ompelijana ja ompelimoyrittäjänä kansanedustajaksi valintaansa saakka, lukuun ottamatta vuosia 1942–1943, jolloin hän Työväen akatemian kurssin suoritettuaan työskenteli Sosialidemokraattisen nuorisoliiton järjestäjänä.
Brander-Wallin valittiin kansanedustajanaksi vuonna 1948 Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Vuonna 1958 päättyneen kansanedustajakautensa jälkeen hän työskenteli Porin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön kurssiohjaajana sekä Sosialidemokraattisen Naisliiton perustaman Äitien Lomahuollon toiminnanjohtajana. Helmikuussa 1962 Brander-Wallin oli vielä kymmenen päivän ajan TPSL:n kansanedustajana äkillisesti kuolleen Pentti Niemen varaedustajana.
Niin sanotun reporadion aikana vuosina 1967–1970 Brander-Wallin kuului TSPL:n edustajana Yleisradion hallintoneuvostoon. Vuonna 1968 hallintoneuvoston vasemmistolaiset jäsenet halusivat jättää Mainos-TV:n Yleisradion uuden toimiluvan ulkopuolelle, mikä käytännössä olisi tarkoittanut yhtiön lakkauttamista. Brander-Wallin kuitenkin äänesti Mainos-TV:n puolesta vastoin muita vasemmiston edustajia, ja yhtiö sai jatkaa toimintaansa äänin 11–10.
Brander-Wallin oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Hän oli myös Porin kaupunginvaltuuston jäsen.
Yksityiselämä

Brander-Wallinin puoliso oli Vieno Olavi Wallin, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1947.lähde?
Sahankylä (Kauhajoki)

| Sahankylä |
| --- | --- |
 Sahankylä
 Koordinaatit: 62°25.992′N, 22°23.606′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Kauhajoki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Korkeus:  118 m
Väkiluku (2007):  noin 200
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sahankylän raivaajien kunniaksi pystytetty muistomerkki Sahankylän koululle johtavan tien varressa.
Sahankylä on kylä Kauhajoen koillisosassa, Aronkylän ja Lustilan sekä Ikkeläjärven välissä. Kylän läpi kulkee länsi-itäsuunnassa Ikkeläjärventie (paikallistie 17109). Asukkaita Sahankylässä on noin 200 (2007). Kylä sijaitsee 118 metrin korkeudessa merenpinnasta.
Kylässä toimii vuonna 1951 perustettu koulu, jossa on luokat 1–6. Kun naapurikylästä Ikkeläjärveltä vuonna 1999 lakkautettiin koulu, oppilaat siirtyivät sieltä Sahankylän kouluun.