stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Michał Kubiak
Aiheesta muualla

FIVB pr
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola
Lyijynitraatti

| Lyijynitraatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10099-74-8
PubChem CID:  16683880
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Pb(NO3)2
Moolimassa:  331,22 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia tai värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  290 °C 
Tiheys:  4,6 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  52 g/100 ml (20 °C) 
Lyijynitraatti (Pb(NO3)2) on lyijy- ja nitraatti-ionien muodostama ioniyhdiste.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa lyijynitraatti on ulkomuodoltaan valkoisia tai värittömiä kiteitä. Verrattuna muihin lyijy-yhdisteisiin, jotka ovat usein veteen niukkaliukoisia, on lyijynitraatti veteen runsasliukoinen. Lyijynitraatti on hapetin ja reagoi voimakkaasti helposti pelkistyvien yhdisteiden kanssa. Aine reagoi voimakkaasti myös eräiden ammonium- ja lyijy-yhdisteiden kanssa.
Lyijynitraatin sulamispiste on 290 °C.  Se alkaa kuitenkin hajota lämpötilan vaikutuksesta jo 205 °C lämpötilassa. Veden kanssa kuumennettaessa syntyy emäksistä lyijynitraattia, typpidioksidia ja happikaasua.
Lämpötilan ollessa yli 450 °C lyijynitraatti hajoaa lyijymonoksidiksi ja mönjäksi eli lyijytertroksidiksi. Lisäksi muodostuu typpidioksidikaasua.
Valmistus

Lyijynitraattia ei esiinny luonnossa mineraalina. Sitä valmistetaan liuottamalla lyijymetallia, lyijyoksidia tai lyijykarbonaattia laimeaan typpihappoliuokseen. Samalla liuosta jäähdytetään, jolloin syntyvä lyijynitraatti kiteytyy.
Käyttö

Lyijynitraattia käytetään kankaiden puretuksessa, erottamaan titaanimalmeja savesta, valmistettaessa nailonia ja polyestereitä, erottamaan metalleja niiden syanidiliuoksista ja pyrotekniikassa ja räjähdysaineissa happea vapauttavana aineena.
Lyijynitraattia käytetään myös useiden lyijy-yhdisteiden valmistuksessa. Räjähdysaineena käytettävää lyijyatsidia valmistetaan antamalla lyijynitraatin reagoida natriumatsidin kanssa. Sivutuotteena syntyy natriumnitraattia.
Monia niukkaliukoisia lyijy-yhdisteitä, kuten keltaisia lyijyjodidia ja lyijykromaattia, käytetään maalaustaiteessa väriaineina. Näitä yhdisteitä voidaan valmistaa lisäämällä lyijynitraattiliuokseen jotain useimmiten alkalimetallien jodidi- tai kromaattisuolaa. Tällöin niukkaliukoinen väriaine saostuu ja voidaan erottaa talteen.  .
Terveysvaikutukset

Lyijynitraatti on muiden lyijy-yhdisteiden tavoin myrkyllistä. Aineen suhteellisen hyvä liukenevuus veteen lisää yhdisteen myrkyllisiä vaikutuksia.  Lyhytaikainen altistus lyijynitraatille hengitysteiden kautta aiheuttaa hengenahdistusta ja yskää. Yhdisteen nieleminen aiheuttaa huonoa oloa ja oksentelua. Pitkäaikainen altistuminen aineelle voi aiheuttaa vaurioita hermostossa, munuaisissa sekä maksassa. Aineen on todettu aiheuttavan koe-eläimille syöpää ja olevan mutageeninen.
Jessica Lynch

| Jessica Lynch |
| --- | --- |
 Jessica Lynch valokuvassa vuodelta 2004
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1983 Palestine, Länsi-Virginia
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  2001–2003
Taistelut ja sodat:  Irakin sota
Sotilasarvo:  private
Joukko-osasto:  Yhdysvaltain armeija
Jessica Lynch (s. 26. huhtikuuta 1983) on yhdysvaltalainen entinen sotilas. Hän ponnahti julkisuuteen jäätyään sotavangiksi Irakin sodan aikana 23. maaliskuuta 2003. Vankeudesta ja sitä seuranneesta erikoisjoukkojen pelastusoperaatioista uutisoitiin näyttävästi Yhdysvaltain mediassa. Tuolloinen tapa esittää tapahtumat sankaritarinana on kuitenkin kyseenalaistettu ja myös Lynch itse on vastustanut sankarin leimaa.
Elämäkerta > Sotilasuran alku

Jessica Lynch syntyi Palestinen paikkakunnalla Yhdysvaltojen Länsi-Virginian osavaltiossa 26. huhtikuuta 1983. Hän liittyi armeijaan vain 18-vuotiaana, oman selityksensä mukaan koska hän halusi matkustella ympäri maailmaa. Hän lähti suorittamaan sotilaan peruskoulutusta 19. syyskuuta 2001 eli vain muutamia päiviä syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen. Lynch päätyi Fort Blissin tukikohdalle, jossa hän työskenteli huollon kirjanpidossa. Vain hieman ennen Irakin sodan puhkeamista hänet lähetettiin kohti rintamaa osana 507. huoltokomppaniaa.
Elämäkerta > Irakin sota

23. maaliskuuta 2003 sotamies (private) Lynch oli mukana huoltosaattuetta. Osa saattueen ajoneuvoista eksyi muista. Eksyneet ajoneuvot päätyivät ajamaan kohti Nasiriyyaan kaupunkia, jossa niitä vastaan avattiin tuli. Mukana ei ollut konekiväärejä raskaampaa aseistusta ja sotilaiden M16-rynnäkkökiväärit jumiutuivat helposti hiekasta. Yhteenotossa olleista 33 amerikkalaisesta 11 kaatui, seitsemän jäi vangiksi ja yhdeksän haavoittui. Lynch haavoittui ja menetti tajuntansa. Hän heräsi myöhemmin irakilaisessa sairaalassa, josta hänet siirrettiin edelleen Saddam Husseinin sairaalaan. Irakilaiset lääkärit ja sairaanhoitajat hoisivat Lynchin saamia vakavia vammoja. Samaan aikaan, mutta hänen itsensä tuolloin tietämättä, kadonneesta Lynchistä uutisoitiin näyttävästi maailmalla. Lynch oli hoidettavana Saddam Husseinin sairaalassa, kunnes 1. huhtikuuta yhdysvaltalaiset pääosin Navy Seal ja Delta Force -sotilaista kootut erikoisjoukot tekivät rynnäkön ja vapauttivat hänet. Lynch kannettiin sairaalasta paareilla ja hänet annettiin edelleen hoidettavaksi amerikkalaiselle lääkintähuollolle. Hänet siirrettiin Irakista asevoimien Walter Reed Medical Centeriin Saksaan.
Elämäkerta > Tapahtumista uutisointi

Yhdysvaltalaisessa mediassa esiteltiin näyttävästi kuvia Lynchin vapauttamisesta ja erikoisjoukkojen toiminnasta. Tapauksesta tuli nopeasti amerikkalaisen luonteenlujuuden ja päättäväisyyden symboli. Eri kertomukset mediassa olivat kuitenkin jo alkujaan ristiriitaisia. Usein Lynch pyrittiin esittämään sankarina, joka väijytykseen jouduttuaan löi takaisin hyökkääjiään kunnes hän viimein tuupertui. The Washington Post uutisoi nimettömän lähteen perusteella Lynchin ”olleen valmis taistelemaan kuolemaan saakka” ja että ”hän ei halunnut tulla vangituksi elävänä”. Myös sittemmästä vankeudesta esitettiin teorioita, kuten kidutuksen mahdollisuus.
Skeptisemmät alkoivat kyseenalaistaa eri väitteitä. Todellisuudessa ei ollut esimerkiksi juurikaan todisteita siitä, että Lynchiin olisi kohdistettu minkäänlaisia väärinkäytöksiä. Irakilainen hoitohenkilökunta oli ilmeisesti toiminut täysin hyvän tavan mukaisesti. Myös dramaattinen pelastusoperaatio oli kriitikkojen mielestä esitetty paljon vaarallisempana, kuin se todellisuudessa oli. Kriitikot näkivät tarinan George W. Bushin hallinnon yrityksenä saada kansan tukea sodan taakse näyttävillä otsikoilla pelastusoperaatiosta. Huomiota kiinnitettiin myös siihen, että samassa väijytyksessä kaatunut intiaanitaustainen Lori Piestewa ja vangiksi jäänyt musta Shoshana Johnson eivät saaneet lainkaan samankaltaista mediahuomiota, vaikka molemmat heistä olivat myös naisia.
Lynch oli myös itse hyvin kriittinen median uutisointitavasta. Lynch kertoi oman versionsa tapahtumista toimittaja Rick Braggille, joka tähän perustuen toimitti vuonna 2003 ilmestyneen kirjan I Am a Soldier, Too: The Jessica Lynch Story. Lynch ei pitänyt leimautumisestaan sankarittareksi ja yritti kirjassa kertoa omasta mielestään todenmukaisemman version elämästään.
Sotamies (private) Jessica Lynch.
Taistelukamerakuva pelastusoperaatiosta.
Kuikka (Soanlahti)

Kuikka oli kylä Soanlahden kunnassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Kylä sijaitsi Soanlahden koilliskulmassa Korpiselän ja Suistamon rajoilla. Naapurikyliä olivat Korpiselän puolella Lehmivaara ja Suistamon puolella Uuksu, Terovaara ja Muuanto. Matkaa Soanlahden kirkonkylään oli linnuntietä noin 20 kilometriä ja tietä pitkin noin 30 kilometriä. Kylän keskellä sijaitsi Kuikkajärvi, jonka länsipuolelta kulki maantie Korpiselän Tolvajärveltä Suistamon Jalovaaraan, josta oli tieyhteys muualle Soanlahteen.
Kuikka kuului kahden muun Soanlahden pohjoisosan kylän kanssa Korpiselän ortodoksiseen seurakuntaan. Kuikkajärveen pistävällä niemellä oli hautausmaa.
Kuikan kylä evakuoitiin heti talvisodan alussa. Neuvostoliitto ei talvisodan aikana kuitenkaan vallannut Kuikkaa, mutta 1940 Moskovan rauhanehtojen mukaan se oli luovutettava Neuvostoliitolle. Jatkosodan alussa 1941 kylä vallattiin takaisin ja asukkaat pääsivät palaamaan koteihinsa, mutta 1944 alueelta oli vetäydyttävä ja väestö evakuoitiin uudelleen. Nykyisin Kuikassa ei ole asutusta ja rakennuksetkin on hävitetty.
Lykosura

| Lykosura> Λυκόσουρα |
| --- | --- |
 Lykosuran arkeologista aluetta.
Sijainti
 Lykosura
Koordinaatit:  37°23′23″N, 22°1′51″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Lykósoura, Megalópoli, Arkadia, Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Parrhasia, Arkadia
Aiheesta muualla
  Lykosura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lykosura (m.kreik. Λυκόσουρα, Lykosūra tai Lykosoura, lat. Lycosura) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Megalópolin kunnassa noin kilometrin itään nykyisestä Lykósouran kylästä.
Maantiede

Lykosura sijaitsi Parrhasian alueella noin seitsemän kilometriä länteen Megalopoliin kaupungista. Kaupunki oli rakennettu Lykaion-vuoren (nyk. Lýkaio) juurelle lähellä Plataniston-jokea (nyk. Gastrítzi). Sen kautta kulki Megalopoliista Figaleiaan johtanut tie.
Historia

Lykosuran historiasta tiedetään suhteellisen vähän. Pausanias kutsui sitä koko Kreikan vanhimmaksi kaupungiksi. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin perusti Lykaon, joka oli Pelasgoksen poika.
Antiikin aikana Lykosura tunnettiin erityisesti paikallisen jumalattaren Despoinan temppelistä ja pyhäkköalueesta, joka oli koko Arkadian pyhimpiä paikkoja. Despoina oli muinainen ktooninen jumalatar, mahdollisesti alun perin sama kuin Potnia, joka myöhemmin yhdistettiin Persefoneen eli Koreen. Pyhäkössä palvottiin Despoinan ohella myös tämän äitiä Demeteriä, jonka yhdeksi ilmentymäksi Persefonekin voidaan nähdä, sekä ”Suurta äitiä”, jonka ilmentymänä Demeter puolestaan voidaan nähdä. Kyseessä vaikuttaisi siis olleen jonkinlainen muinaisen Äitijumalattaren kultin ja minolais-mykeneläisen uskonnon jatkumo.
Lykosuran asukkaat siirrettiin Megalopoliihin sen perustamisen yhteydessä noin vuonna 371/370 eaa. Siksi kaupunki oli Pausaniaan aikana raunioina. Kaupungin löysi Edward Dodwell 1800-luvun alussa, ja ensimmäisen tarkemman kuvauksen siitä antoi Ludwig Ross. Myöhempinä aikoina paikka on tunnettu nimellä Siderókastro(n). Läheinen Astálan (Stálan) kylä otti vuonna 1926 nimen Lykósoura kaupungin kunniaksi.
Alueen arkeologiset kaivaukset suoritti Ateenan arkeologinen seura vuodesta 1889. Kaivauksia johti Konstantínos Kourouniótis.
Rakennukset ja löydökset

Lykosura tunnetaan erityisesti Despoinan pyhäkköalueesta, joka on sen merkittävin kaivauskohde. Siihen kuului temppeli ja muun muassa stoa eli pylväshalli. Kaupungin akropolis eli linnavuori sijaitsi kukkulalla pyhäkköalueen itäpuolella.
Despoinan temppeli
Despoinan temppeli edusti doorilaista tyyliä ja oli rakennettu oletettavasti 300-luvulla eaa. ja myöhemmässä muodossaan 100-luvulla eaa. Temppeli oli prostyylitemppeli, joka avautui itään päin, ja siinä oli pronaos sekä naos eli cella. Sisällä naoksessa oli Despoinaa, Demeteriä, Artemista ja Anytosta esittäneet suurikokoiset marmoriset kulttipatsaat, jotka oli veistänyt Damofon Messeneläinen 100-luvulla eaa. Despoina ja Demeter oli esitetty istuvina ja Artemis ja Anytos seisovina.
Muut rakennukset
Despoinan temppelin eteläpuolella oli teatterin kaltainen katsomoalue, johon johti temppelissä sen eteläsivulla ollut toinen ovi. Katsomo oli todennäköisesti tarkoitettu jonkinlaisten kulttitoimitusten seuraamista varten. Temppelin vieressä sen itäpuolella oli pitkä doorilaista tyyliä edustanut stoa eli pylväshalli. Samoin temppelin itäpuolella, stoasta etelään, oli kolme alttaria, jotka oli omistettu Despoinalle, Demeterille ja Suurelle äidille, sekä alttareihin liittynyt monumentaalialttari tai -rakennus, josta Pausanias käytti nimitystä ”megaron”. Temppelin edustalla oli kaksi pronssipatsasta. Alueen itäosassa oli Artemis Hegemonelle omistettu temppeli.
Kaupunginmuureista, jotka rakennettiin 400–300-luvuilla eaa., on löydetty joitakin osia. Bysanttilaisen kappelin alta on löydetty temppelin perustukset. Akropoliin etelärinteestä on löydetty vesisäiliöitä ja niihin liittyviä rakenteita.
Esinelöydöt
Arkeologisen alueen yhteydessä toimii pieni museo, Lykosuran arkeologinen museo. Merkittävimmät alueelta tehdyt esinelöydöt ovat Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa. Niihin kuuluvat muun muassa temppelin kulttipatsaiden jäänteet, jotka tunnetaan Lykosura-ryhmänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lykosura Wikimedia Commonsissa
Despoinan temppelin rauniot.
Kaavakuva Lykosuran arkeologisesta alueesta.
Rekonstruktio Despoinan pyhäkköalueesta: teatterialue (vasemmalla), temppeli ja stoa.
Nk. Lykosura-ryhmä, joukko temppelistä löydettyjä veistoksia. Kansallinen arkeologinen museo.
Lütjens (D185)

| Lütjens |
| --- | --- |
 Lütjens

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bath Iron Works, Bath, Maine
Kölinlasku:  1. maaliskuuta 1966
Laskettu vesille:  11. elokuuta 1967
Palveluskäyttöön:  22. maaliskuuta 1969
Poistui palveluskäytöstä:  18. joulukuuta 2003
Loppuvaihe:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 460 t
Pituus:  134 m
Leveys:  14 m
Syväys:  6,4 m
Koneteho:  70 000 hv (51 MW)
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  337
Aseistus
Aseistus:  2 × 127 mm/L54 Mk 42 Mod 10 -tykkiä 2 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 1 × ohjustenlaukaisualusta SM1 tai Boeing Harpoon -ohjuksille 2 × RAM-ohjuksen laukaisualustaa ASROC-sukellusveneentorjuntaheitin 6 × 324 mm Mk 32 Mod 7 -torpedoputkea
Lütjens (runkonumero D185) oli Saksan liittotasavallan laivaston ja myöhemmin yhdistyneen Saksan laivaston Lütjens-luokan ohjushävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Bath Iron Worksilta Yhdysvalloista, missä köli laskettiin 1. maaliskuuta 1966. Alus laskettiin vesille 11. elokuuta 1967 ja otettiin palvelukseen 22. maaliskuuta 1969.
Palvelus

Lütjens liitettiin palvelukseen otettaessa Kieliin sijoitettuun 1. hävittäjälaivueeseen (saks. 1. Zerstörergeschwader). Alus poistettiin palveluksesta 18. joulukuuta 2003 ja se on romutettu.
Lysva

Lysvan vaakuna.
Lysvan vaakuna. (1998-2020)
Lysva (ven. Лы́сьва) on kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Uralin länsirinteellä Lysva-joen rannalla 206 kilometriä Permistä itään. Kaupunki on Lysvan piirin keskus. Sen läpi kulkee Tšusovskajan ja Kuzinon välinen rautatie (Lysvan asema). Asukkaita on 68 700 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1785 perustetun rautatehtaan yhteyteen. Vuonna 1926 siitä tuli kaupunki. Nykyään Lysvassa on lähinnä metalli- ja koneenrakennusteollisuutta. Kaupunki tunnetaan neuvostoaikana valmistetuista Lysva-sähköliesistä.
Nähtävyyksiä ovat vuonna 1785 rakennettu tehtaan patorakennelma, 1800-luvun alun teollista arkkitehtuuria edustava rautatehtaan rakennuskokonaisuus, johon kuuluvat myös rantakadun varastot, tehtaanjohtajan talo (1897–1898) ja konttorirakennus (1914–1915). 1800–1900-lukujen vaihteen rakennuksista erottuvat entinen Šuvalovin talo (1904–1905) ja sairaalarakennus.
Kuvia

Tehtaan pato
Tehtaanomistajan rakennuttama kartano
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lysvan piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Lysva Permin aluepiirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Pääkaupunki: Perm

Aleksandrovsk |
Berezniki |
Gornozavodsk |
Gremjatšinsk |
Gubaha |
Dobrjanka |
Kizel |
Krasnokamsk |
Krasnovišersk |
Kudymkar |
Kungur |
Lysva |
Nytva |
Ohansk |
Osa |
Otšor |
Solikamsk |
Tšaikovski |
Tšerdyn |
Tšormoz |
Tšernuška |
Tšusovoi |
Usolje |
Vereštšagino
Permin aluepiiri
Kuhmukääpä

| Kuhmukääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Hymenochaetales
Heimo::  Hymenochaetaceae
Suku::  Arinakäävät Phellinus
Laji::  punctatus
Kaksiosainen nimi
 Phellinus punctatus  (P. Karst.) Pilát (1942) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuhmukääpä (Phellinus punctatus syn. Fomitiporia punctata) on Euraasiassa lehtipuilla tavattava kääpälaji, jonka on alun perin tieteelle kuvannut suomalainen mykologi Petter Karsten. Lajia tavataan etenkin pajuilla, erityisesti raidalla. Muita isäntäpuita ovat ainakin tuomi, pihlaja ja pähkinäpensas. Sitä on tavattu myös katajalla. Laji tuhoaa eläviäkin puita, mutta lahottaa erityisesti kuollutta puuainesta valkolahona. Itiöemä on aina kokonaan pinnanmyötäinen eli resupinaattinen eli se ei muodosta "lakkia" yläpintoineen. Pillistöä kuvataan lähinnä kanelinruskeaksi ja vuosirenkaalliseksi, ja se voi tulla parin sentin paksuiseksi. Pillejä on noin viisi kappaletta millimetrillä.
Arinakääpiä jaettaessa alasukuihin kuhmukääpää on kaavailtu mikroskooppisten ominaisuuksiensa ja DNA-analyysien perusteella sukuun Fomitiporia.
Kuikkaselkä

| Kuikkaselkä Куйккаселькя |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Paikkakunta:  Lentiera
Koordinaatit:  63°23′43″N, 31°02′58″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö
Järveen tulevat joet:  Lieksanjoki
Laskujoki:  Lieksanjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148 m
Pituus:  12,4 km
Leveys:  2,5 km
Rantaviiva:  35,6 km
Pinta-ala:  11,8 km²
Tilavuus:  0,0386 km³
Keskisyvyys:  3,3 m
Suurin syvyys:  4,4 m
Valuma-alue:  4 740 km²
 fiKuikkaselkä 
Kuikkaselkä (ven. Ку́йккаселькя) on Vuoksen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Lentieran kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 11,8 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 4 740 neliökilometriä, keskisyvyys 3,3 metriä ja suurin syvyys 4,4 metriä.
Kuikkaselän kautta virtaa Lieksanjoki. Järven kalalajeja ovat taimen, siika, muikku, harjus, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, seipi, made, ahven, kiiski ja kivisimppu.
Luumittari

| Luumittari |
| --- | --- |
 Piirroskuva luumittarista: koiras oikealla, toukka keskellä ja naaras vasemmalla.
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lovimittarit Ennominae
Suku::  Aspitates
Laji::  gilvaria
Kaksiosainen nimi
 Aspitates gilvaria  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Synonyymit
 Aspilates gilvaria Treitschke, 1827  Geometria gilvaria Denis & Schiffermüller, 1775 
Alalajit
 A. g. gilvaria  A. g. burrenensis Cockayne, 1951  A. g. fenica Fuchs, 1899  A. g. orientaria Alphéraky, 1892 
Katso myös
   Luumittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luumittari eli vanhalta nimeltään suonimittari (Aspitates gilvaria) on lovimittareihin kuuluva oljenkeltainen perhoslaji, joka on levinnyt suurimpaan osaan Eurooppaa sekä Venäjälle. Suomessa lajia tavataan maan eteläosassa. Yksivuotinen perhonen elää Suomessa ja Baltiassa soilla, kun taas muualla Euroopassa ja Venäjällä sitä tavataan muun muassa avoimilla kalkkikivialueilla ja aroilla. Luumittarin toukat viihtyvät heinien seassa ja käyttävät ravinnokseen matalia varpukasveja. Paikkauskolliset aikuiset ovat lennossa pääosin iltapäivisin ja iltaisin.
Vaikka luumittarin levinneisyysalue on laaja, se on taantunut tai uhanalainen suuressa osassa aluetta. Suurin syy on ollut elinympäristöjen häviäminen ja pirstoutuminen, kun avoimia soita on ojitettu tai aikaisemmin laidunnetut heinikkoalueet ovat kasvaneet umpeen. Luumittarin suojeluun on kuitenkin kiinnitetty huomiota ainakin Britanniassa, jossa lajin elinympäristöjä on pyritty palauttamaan luonnontilaan. Suomessa lajin kanta on elinvoimainen usealla luonnonsuojelualueella.
Koko ja ulkonäkö

Luumittarin etusiivet ovat väriltään oljenkeltaiset tai kellanvalkoiset, ja sen takasiivet ovat etusiipiä vaaleammat. Siivet ovat suipot, ja niiden kärkiväli on keskimäärin 27–33 millimetriä. Etusiivissä kulkee kärjen läheltä takaviistoon suora viiva, joka on väriltään violettiin tai punaiseen vivahtava. Koirailla viiva on usein siiven ulkoreunan suuntaan varjostunut. Takasiipien keskellä kulkee heikosti näkyvä, varjomainen tumma kaarijuova, ja siiven keskellä on yhtä tumma keskipiste. Siivissä on myös usein tummanruskeita pieniä pisteitä, naarailla enemmän kuin koirailla. Koiraan tuntosarvet ovat kampamaiset, naaraan suorat.
Pohjoisen A. g. fenica -alalajin siipien pohjaväri on huomattavasti vaaleampi kuin A. g. gilvaria -nimialalajilla, luun- tai kermanvalkoinen. Irlantilainen alalaji A. g. burrensis taas on nimialalajia tummempi, ja sen takasiiven kaarijuova on myös pidempi. Suomesta on Pyhtäältä havaintoja myös tummemmasta, aikaisemmin tuntemattomasta värimuodosta, jota on vuonna 1988 löydetty 18 yksilöä.
Lajin kulmikkaat, noin millimetrin mittaiset munat ovat heti munimisen jälkeen väriltään vaaleanvihreitä mutta muuttuvat muutaman päivän kuluessa oljenvärisiksi. Täysikasvuiset toukat ovat keskimäärin noin kolme senttiä pitkiä, raidallisia ja harmahtavan ruskeita tai okran värisiä. Joskus toukkien kyljessä on nähtävissä vaaleanpunaista väriä. Toukan pää on suhteellisen suuri, ja sen perässä on kaksi kartiomaista uloketta. Toukat muistuttavat ulkonäöltään kuolleita ruohonkorsia. Luumittarin vaalean ja tumman ruskean kirjava kotelo on muodoltaan hoikka.
Luumittaria muistuttavia lajeja ovat muun muassa samaan sukuun kuuluva Aspitates ochrearia, jolla on pyöreämmät etusiivet kuin luumittarilla ja selvä pystyviiru etusiiven tyviosassa. Myös Suomessa vain kerran tavattu vestaalimittari muistuttaa jonkin verran luumittaria. Lisäksi esimerkiksi harmo- ja keltasuolaheinämittarilla sekä kehnämittarilla on samantapainen viiru etusiivissä, vaikka ne muuten eroavatkin väreiltään ja muilta kuvioiltaan luumittarista.
Levinneisyys

Luumittaria tavataan harvinaisena Portugalista Iberian niemimaalta ja Britteinsaarilta aina Keski- ja Itä-Eurooppaan sekä Venäjälle asti. Etelässä ja idässä levinneisyysalue ulottuu Välimeren ja Mustanmeren kautta Kaukasukselle ja aina Mongoliaan asti. Pohjoisessa alue ulottuu Baltian maihin, Suomeen ja Siperian eteläosiin, mutta Skandinaviasta laji puuttuu. Nimialalaji gilvaria esiintyy muun muassa Englannissa ja Walesissa, kun taas Suomessa ja Baltian maissa esiintyy alalaji fenica. Levinneisyysalueen itäosassa, Keski-Aasiassa ja Siperiassa, on alalajin orientaria esiintymiä. Irlannin Claren kreivikunnan alueella tavataan alalajia burrenensis.
Suomessa luumittari on harvinainen ja paikoittainen, ja sitä tavataan vain maan eteläosissa. Lajista on tehty yksittäisiä havaintoja lisäksi Pohjanmaalta ja Suomenselältä. Kerätyn havaintoaineiston perusteella luumittaria on tavattu yhdeksässä Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä-Karjalassa, Satakunnassa, Etelä- ja Pohjois-Hämeessä, Etelä-Savossa sekä Etelä- ja Keski-Pohjanmaalla.