stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferguson Research
Historiaa

Harry Ferguson perusti traktoreiden valmistusta ja myyntiä harjoittaneen Harry Ferguson Ltd -yhtiön rinnalle huhtikuussa 1950 Harry Ferguson Research Ltd -nimisen yhtiön, jonka tarkoituksena oli kehittää uudenlainen, turvallinen nelivetoinen perheauto. Fergusonin kipinä moottoriajoneuvojen kehittämiseen oli syttynyt vuoden 1948 aikana, kun hän lupautui lempinimen "Crab" ("Rapu") saaneen nelivetoisen auton kehitysprojektin taustatukijaksi. Harry Fergusonilla oli ollut jo 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä läheinen side autoihin hänen omistaessaan Belfastissa autojen kauppaa ja huoltoja tehneen May Street Motor Companyn. Projektin olivat ideoineet entinen Brooklands- ja Le Mans -kilpa-ajaja Freddie Dixon ja F1-kuljettaja Tony Rolt. Projektin myötä he liittyivät Fergusonin uuden yhtiön johtajistoon.
Crab-projektin edetessä Harry Ferguson toi tuolloin Surreyn Redhillissä toimineeseen yhtiöön entisen Aston Martin -suunnittelija Claude Hillin. Freddie Dixon jätti yhtiön melko pian sen syntymän jälkeen petyttyään siihen, että Harry Ferguson omi itselleen ison osuuden projektissa, jota Dixon oli ollut luomassa.
Alkuperäinen Dixonin ja Roltin Crab-design oli periaatteessa hylätty ja sen tilalle oli luotu nelivetoisen ajoneuvon prototyyppi R2, jota seurasi edelleen paranneltu R3. Prototyypissä oli jo tuossa vaiheessa lukuisia ajoturvallisuutta parantavia keksintöjä kuten Dunlopin kehittämä lukkiutumaton Maxaret-jarrujärjestelmä. Voimansiirto oli toteutettu nestekytkimen jatkeeksi kytketyllä manuaalivaihteistolla.
Vuonna 1953 Harry Ferguson päätti myydä kaikki traktoreiden valmistukseen liittyvät toimintonsa, ja elokuussa 1953 kanadalainen Massey-Harris ja Harry Ferguson Ltd fuusioitiin Massey-Harris-Ferguson Inc. -yhtiöksi. Harry Ferguson nimitettiin uuden yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi. Fergusonin henkilökemia ei kuitenkaan toiminut aiemman Massey-Harris-yhtiön pääjohtaja James Duncanin kanssa ja Ferguson lähti Massey-Harris-Fergusonilta jo heinäkuussa 1954.
Harry Ferguson osallistui nyt aiempaa aktiivisemmin "R"-projekteihin, ja 1954 valmistuneen prototyyppi R4:n kehitystyön johtaminen oli hänen vastuullaan. Yhtiö muutti 1956 Surreyn Redhillistä keskisen Englannin Coventryyn.
Harry Ferguson ei kyennyt täysin irtautumaan traktorien maailmasta, jossa hän oli työskennellyt lähes koko aktiiviuransa ajan. Vuonna 1960 Harry Ferguson Research Ltd loi uuden divisioonan nimeltä Harry Ferguson Tractor Research Ltd. Tämän yksikön kehitystyön tavoitteena oli valmistaa uudenlainen ja kevyt, hydraulisella momentinmuuntimella varustettu traktori. Samaan aikaan Harry Ferguson laittoi alulle nelivetoisen kilpa-auton kehitystyön, nimellä "Project 99".
Historiaa > Ferguson R5

Prototyyppi R5 Estate valmistui vuonna 1959. Harry Ferguson oli ladannut tähän malliin paljon odotuksia, ajatuksena sen valmistusoikeuksien myyminen jollekin merkittävistä brittiläisistä ajoneuvovalmistajista. Fergusonin pettymykseksi yksikään ajoneuvovalmistaja ei ollut kiinnostunut ostamaan nelivetojärjestelmän valmistusoikeuksia. Prototyyppi R5 oli nelivetojärjestelmän, lukkiutumattomien jarrujen ja viisiovisen hatchback-korinsa ansiosta noin 30 vuotta aikaansa edellä ja ehkä liiankin edistyksellinen tuon aikakauden brittiläiselle autoteollisuudelle. Richard Jensen, toinen Jensen Motors Ltd:n johtajaveljeksistä osoitti mielenkiintoa R5-projektia kohtaan. Vaikka tämä ei johtanut välittömiin sopimuksiin, piti Jensen Motors yllä keskustelua Harry Fergusonin kanssa.
Harry Ferguson kuoli yllättäen lokakuun 25. päivänä vuonna 1960. Hän ei tullut näkemään P99:n debyyttiä eikä nelivetojärjestelmän yhdistämistä perheautoiluun.
P99 ja Jensen Motors

Ferguson P99 debytoi Silverstonessa heinäkuun 8. päivänä vuonna 1961 ja Stirling Moss voitti sillä 23.9. 1961 Oulton Parkin moottoriradalla ajetun F1-autojen Gold Cup -kisan. P99:n voittoa seurasi valtava julkisuus ja Harry Ferguson Research Ltd sai lukuisia yhteydenottoja koskien yhtiön kehittämää nelivetojärjestelmää. Ferguson Researchin ja Jensen Motorsin välillä oli epävirallinen suostumus siitä, että yhtiöt kehittäisivät yhdessä nelivetojärjestelmän sarjatuotantoasteelle; yhtiöt allekirjoittivat virallisen yhteistyösopimuksen vasta 1964. Jensenin ensimmäinen nelivetoinen prototyyppi, lasikuitukoriseen C-V8 -tuotantomalliin perustunut CV8-FF valmistui vuonna 1965.
Tämän jälkeen Jensen Motors otti kehityskohteekseen Interceptor-mallinsa, jonka pituutta jatkettiin 5 tuumalla (130 mm) ja näin luotiin Jensen FF (FF on lyhenne sanoista Ferguson Formula, joka oli Harry Fergusonin nelivetojärjestelmälleen antama nimi). Malli saatiin tuotantoon vuonna 1966, mutta korkeaksi muodostunut myyntihinta esti kaupallisen menestyksen. Vuonna 1969 yhtiö solmi sopimuksia joidenkin suurten autonvalmistajien sarjatuotantomallien nelivetoisten prototyyppien valmistamisesta. Tällaisia olivat muun muassa Chrysler-yhtymän Dodge Challenger sekä Ford Zephyrin poliisiversio.
Vuonna 1969 aikakauden F1-huipputiimien keskuudessa syntyi suoranainen nelivetobuumi. Matra MS84-, Lotus 63- ja McLaren M9A -malleissa käytettiin Fergusonin järjestelmää. Cosworth valmisti myös nelivetoisia F1-autoja, mutta yhtiö käytti omaa nelivetojärjestelmäänsä.
Kisakausi 1968 oli ollut tavanomaista märempi ja kilpa-autojen valmistajat etsivät uusia keinoja pidon parantamiseen. Vuoden 1969 Britannian osakilpailuun otti osaa ennätysmäärä Fergusonin nelivetotekniikalla varustettuja F1-autoja, joista parhaiten sijoittui 10. sijalle Lotus 63:lla ajanut John Miles. Vuosi 1969 toi myös takasiivet F1-autoihin ja kisakausi oli olosuhteidensa puolesta keskiverto. Valmistajat luopuivat hyvin nopeasti nelivedon käytöstä, koska takasiiven käyttö oli helpompi tapa lisätä pitoa takapyörille. Team Lotus teki kaasuturbiinikäyttöisen Lotus 56B:n yhteydessä viimeisen yrityksen käyttää Ferguson-nelivetoa, mutta auto oli muutoin kilpailukyvytön.
Vuonna 1971 Tony Rolt perusti uuden yhtiön nimeltä FF Developments, joka jatkoi Fergusonin nelivetojärjestelmän kehitystyötä.
Aiheesta muualla

CAN822 PROTOTYPE OF 'WORLD'S SAFEST CAR' -video
Formula 1 -valmistajat
| --- | --- |
Kaudella 2024:  Red Bull Racing  Mercedes  Ferrari  McLaren  Aston Martin Aramco  Alpine  Williams  RB  Kick Sauber  Haas 
Entiset valmistajat:  AFM  AGS  Alfa Romeo  AlphaTauri  Alta  Amon  Andrea Moda  Apollon  Arrows  Arzani-Volpini  Aston-Butterworth  ATS (Italia)  ATS (Saksa)  BAR  Behra-Porsche  Bellasi  Benetton  BMW Sauber  Boro  Brabham  Brawn  BRM  BRP  Bugatti  Caterham  Cisitalia  Coloni  Connaught  Connew  Cooper  Dallara  De Tomaso  Derrington-Francis  Eagle  Eifelland  Emeryson  EMW  ENB  Ensign  ERA  EuroBrun  Ferguson  FIRST  Fittipaldi  Fondmetal  Footwork  Force India  Forti  Frazer Nash  Fry  Gilby  Gordini  Hesketh  Hill  HWM  Honda  HRT  Jaguar  JBW  Jordan  Kauhsen  Klenk  Kojima  Kurtis Kraft  Lancia  Larrousse  LDS  LEC  Leyton House  Life  Ligier  Lola  Lotus  Lotus  Lyncar  Maki  Manor  March  Martini  Marussia  Maserati  Matra  McGuire  Merzario  Midland  Milano  Minardi  Modena  Onyx  OSCA  Osella  Pacific  Parnelli  Penske  Porsche  Prost  Racing Point  RAM  Rebaque  Renault  Rial  Sauber  Scarab  Scirocco  Shadow  Shannon  Simtek  Spirit  Spyker  Stebro  Stewart  Super Aguri  Surtees  Talbot  Talbot-Lago  Tec-Mec  Tecno  Theodore  Token  Toleman  Toro Rosso  Toyota  Trojan  Tyrrell  Vanwall  Veritas  Virgin  Williams (FWRC)  Wolf  Zakspeed 
Indianapolis 500 -tallit (1950–1960):  Adams  Deidt  Del Roy  Dunn  Elder  Epperly  Ewing  Hall  Kuzma  Langley  Lesovsky  Marchese  Meskowski  Moore  Nichels  Olson  Pankratz  Pawl  Phillips  Rae  Schroeder  Sherman  Stevens  Sutton  Trevis  Turner  Watson  Wetteroth 
Coventry Transport Museum -liikennemuseossa näytteillä oleva Ferguson R4 -prototyyppi.
Fensyklidiini

| --- | --- |


Fensyklidiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-(1-fenyylisykloheksyyli)piperidiini
Tunnisteet
CAS-numero: 77-10-1
ATC-koodi:  ?
PubChem CID: 6468
DrugBank: DB03575
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H25N 
Moolimassa: 243,387
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 7–46 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  X(AU) X(US) 
Reseptiluokitus:  Schedule I (CA)Class A (UK)  Schedule II(US) 
Antotapa: inhalaatio (polttaminen), insuffilaatio, oraalinen
Fensyklidiini eli PCP on  dissosiatiivinen päihde, jota aiemmin käytettiin suonensisäisenä anestesialääkkeenä. Lyhenne "PCP" tulee aineen englanninkielisen kemiallisen nimen 1-(1-PhenylCyclohexyl)Piperidine alkukirjaimista.
Historia

Vuonna 1926 syntetisoitiin PCP:n esiaste PCC, josta 1950-luvulla syntetisoitiin PCP jonka patentoi lääkeyhtiö Parke-Davis. Anestesialääkkeen kauppanimeksi tuli Sernyl, mutta sen käytöstä luovuttiin 1960-luvun puolivälissälähde?, koska sillä oli voimakkaita neurotoksisia ja hallusinaatioita aiheuttavia sivuvaikutuksia sekä pitkä puoliintumisaika. PCP palasi kuitenkin myöhemminmilloin? markkinoille Sernylan-nimisenä eläinlääketieteen nukutusaineenalähde?, mutta jälleen sen käytöstä luovuttiin.lähde?
Päihdekäyttö

Voimakkaiden psykoaktiivisten vaikutusten myötä PCP:tä on käytetty myös päihteenä, koska sitä on helppo ja halpa valmistaa. Päihteenä se ilmestyi katukäyttöön 1960-luvulla. PCP:tä valmistetaan laittomissa laboratorioissa ja myydään kadulla mm. enkelipölynä. PCP:tä voidaan syödä tabletteina tai siitä valmistettua jauhetta nuuskataan tai poltetaan. PCP:tä on saatavilla myös nesteenä, jota voidaan imeyttää muihin materiaaleihin ja polttaa. PCP:n vaikutus kestää muutaman tunnin jota seuraa lyhyt vieroitusvaihe, jolloin käyttäjä voi olla ärtyisä ja masentunut.lähde?
Huumetesteissä PCP voidaan havaita virtsasta noin 48 tunnin ajan viimeisestä käyttöhetkestä lähtien. Kroonikkokäyttäjien virtsasta aine voidaan havaita jopa viikon kuluttua viimeisestä käyttökerrasta. Suomessa PCP on harvinainen päihde, eikä se ole enää myöskään muodissa Yhdysvalloissa.lähde?
Vaikutukset

PCP:n vaikutukset vaihtelevat käyttäjäkohtaisesti. Sen psyykkisiksi vaikutuksiksi on mainittu euforia, häiriöt paikan- ja ajantajunnassa, ajatusten sekavuus ja irrallisuudentunne ympäristöstä ja omasta ruumiista. Fyysisiä vaikutuksia voivat olla  kiputunnon väheneminen, lihaskoordinaation heikkeneminen, huimaus, kohonnut pintaverenkierto, hikoilu sekä silmien nykiminen. Myös itsetuhoisuutta ja etenkin väkivaltaisuutta on havaittu PCP:n käyttäjillä – lähinnä siitä se tunnetaan populaarikulttuurissa, vaikka James A Inciardin mukaan väkivaltaisuutta on lähinnä muutenkin väkivaltaisilla.lähde? Yliannostus voi aiheuttaa kouristelua, koomatilan tai jopa kuoleman.lähde?
Synteesi

Fensyklidiiniä voidaan valmistaa usealla tavalla, joissa monista on välituotteena piperidinosykloheksaanikarbonitriili. Eräs synteesi lähtee sykloheksanonista, joka reagoi natriumvetysulfiitin kanssa muodostaen sulfiittiadditiotuotteen. Tämä välituote reagoi piperidiinin ja syanidisuolan kanssa piperidinosykloheksaanikarbonitriiliksi, josta muodostuu fensyklidiiniä fenyylimagnesiumbromidin kanssa reagoidessaan.
Aiheesta muualla

Inciardi, James A. (1992). The War on Drugs II. Mayfield Publishing Company. ISBN 1-55934-016-9.
PCP Erowid-tietokannassa
NIDA InfoFacts: PCP (Arkistoitu – Internet Archive)
Terveysportti, metatesaurus: Fensyklidiini
PubChem: Phencyclidine (englanniksi)
DrugBank: Phencyclidine (englanniksi)
KEGG: Phencyclidine (englanniksi)
PCP:tä kidemäisenä ja liuenneena
Finanssioikeus

Oikeuden vaaka
Oikeusjärjestys
Julkisoikeus
Valtiosääntöoikeus
Hallinto-oikeus
Finanssioikeus
Rikosoikeus
Prosessioikeus
Eurooppaoikeus
Kansainvälinen oikeus
Yksityisoikeus
Henkilöoikeus
Varallisuusoikeus
Perhe- ja jäämistöoikeus
Työoikeus
Kauppaoikeus
Ympäristöoikeus
Urheiluoikeus
Lääkintä- ja bio-oikeus
Kansainvälinen yksityisoikeus
Oikeuden yleistieteet
Oikeusteoria
Oikeushistoria
Oikeussosiologia
Oikeustaloustiede
Oikeuden ja sukupuolen tutkimus
Oikeusinformatiikka
Finanssioikeus on oikeudenala, joka käsittelee julkista taloutta. Julkisella taloudella tarkoitetaan valtion- ja kunnallistaloutta sekä sosiaaliturvarahastoja. Finanssioikeus on osa julkisoikeutta. Finanssioikeus jakautuu julkisen talouden varojen hankintaa koskevaan vero-oikeuteen ja näiden varojen käyttöä koskevaan finanssihallinto-oikeuteen. Käytännön finanssioikeus on oppi julkisyhteisöjen varainkäytön oikeuskysymyksistä, jotka liittyvät budjetteihin, määrärahoihin, taloudelliseen suunnitteluun, tilinpitoon ja valvontaan.
Anke Feuchtenberger

Anke Feuchtenberger (s. 1963 Itä-Berliinissä) on saksalainen sarjakuvataiteilija. Hän on toiminut vuodesta 1997 professorina Hampurissa, missä hän myös asuu.
Feuchtenberger on vieraillut Suomessa usein, mm. Helsingin sarjakuvafestivaaleilla 1995 ja 2006.
Teoksia

Herzhaft — lebenslänglich
Mutterkuchen
Die Hure H (Katrin de Vriesin kanssa)
Die kleine Dame (Katrin de Vriesin kanssa)
Somnambule
Die Biographie der Frau Trockenthal
Vor Morgen
Der Palast
Das Haus
Die Skelettfrau
Die Hure H zieht ihre Bahnen (Katrin de Vriesin kanssa)
Hero und Leander
Suomennoksia

Welcome. Suuri sarjakuvakirja 4: Vieraita kaukaisista maista (toim. Harto Hänninen ja Petri Kemppinen), s. 6–7, Jalava, Helsinki 1994. ISBN 951-887-042-X
Rosen. Suuri sarjakuvakirja 4: Vieraita kaukaisista maista, s. 8–10.
Bärmi ja Klett (Bärmi und Klett). Suuri sarjakuvakirja 4: Vieraita kaukaisista maista, s. 11–21.
This is not a Lovestory. Suuri sarjakuvakirja 4: Vieraita kaukaisista maista, s. 22–24.
Laumansa (Ihre Meute). Kulttuurivihkot 2/2001, s. 2–7 (suom. Markus Lång).
Orion. Kulttuurivihkot 1/2002, s. 37–45 (suom. Markus Lång).
Huora H kulkee omaa rataansa (Die Hure H zieht ihre Bahnen). Daada Books 2006 (suom. Markus Lång). ISBN 952-99201-3-X
Aiheesta muualla

Feuchtenbergerin omat sivut (saksaksi)
Feuchtenbergerin haastattelu Voima-lehdessä 9/2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Veltti, Juha: Huora H kulkee omaa rataansa. Kvaak.fi 23.10.2006.
Jokinen, Heikki: Vapauden korkea veisu. Helsingin Sanomat 26.3.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Filantropia

Filantropia (kreikan sanoista φίλος, phílos ’ystävä’ ja άνθρωπος, ánthropos ’ihminen’) tarkoittaa ihmisystävällisyyttä tai ihmisrakkautta. Vastaavasti filantrooppi tarkoittaa ihmisystävää ja ihmisiä universaalisti rakastavaa henkilöä. Termillä filantropia on perinteensä muun muassa teosofisena ja filosofisena käsitteenä. Filantropian vastakohta on misantropia eli ihmisviha.
Filantropialla viitataan perusasenteeseen, joka luottaa ja uskoo ihmisten hyvyyteen. Niin myös filantrooppi tunnistaa hyvyyden ihmisessä. Kristillisessä mielessä filantropia on pyyteetöntä ja universaalia, kansallisuudet ja rodut ylittävää lähimmäisen rakastamista, jolloin ihmisen tulee samaistua Jumalan koko luomakuntaan. Tehdessään hyvää kanssaihmisilleen puhdas filantrooppi on tällöin kristinuskon mukaan yhteistyössä Jumalan kanssa.
Termiä filantrooppi käytti ensimmäisenä kreikkalainen näytelmäkirjailija Aiskhylos (525–456 eaa.), jonka näytelmässä Kahlehdittu Prometheus päähenkilöä kuvaillaan adjektiivilla philanthropos tropos, ihmiskuntaa rakastava. 100-luvulla eläneen kreikkalaisen lääkärin Galenoksen aikana filantropia oli omaksuttu ohjaavaksi periaatteeksi lääketieteeseen. Ihmisiä hoitavien ihmisten tuli suhtautua asiakkaisiinsa lempeydellä ja myötätunnolla.
Valistuksen ajan Saksassa filantrooppeja olivat Johann Bernhard Basedowin perustaman liikkeen filantropismin kannattajat. Filantropismi oli lasten koulutuksen ja kasvattamisen uudistamiseen pyrkivä liike.
Englannin kielessä filantrooppia tarkoittavaa sanaa philanthropist käytetään lahjoittajista ja hyväntekijöistä erityisesti Yhdysvalloissa, jossa yksityisen hyväntekeväisyyden merkitys on suurempi kuin Euroopassa. Tämän vuoksi usein muun muassa Bill Gatesia, Jean Paul Gettyä, Henry Fordia, Rockefeller-suvun jäseniä ja muita rikkaita hyväntekeväisyyden harrastajia kutsutaan englannin kielessä filantroopeiksi, vaikka he aina eivät täyttäisi pyyteettömän ja universaalin ihmisystävän kriteerejä.
Kirjallisuutta

Johansson, Frank (toim.): Hyvän tekeminen ja valta – Humanitarismin kriittistä tarkastelua. Gaudeamus, 2013. ISBN 978-952-495-305-4.978-952-495-305-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filantropia Wikimedia Commonsissa
Filhelleenit

Luettelo Kreikan vapaussotaan osallistuneista filhelleeneistä Kansallisessa historiallisessa museossa Ateenassa.
Filhelleenit (kreik. filhellēn ’kreikkalaisten ystävä’) olivat eurooppalaisia ja pohjoisamerikkalaisia sivistyneistön edustajia, jotka tukivat kreikkalaisten vapaussotaa ja itsenäisyyttä 1820-luvulla. Filhelleenisen liikkeen keskuspaikkana oli Genève, ja se edusti vastareaktiota yleiseurooppalaiselle taantumukselle.
Filhelleenit olivat usein aristokraattisia, klassillisesti koulutettuja nuoria miehiä, jotka pitivät itseään antiikin sivistyksen puolustajina. Heidän vaikutuksensa Euroopan yleiseen mielipiteeseen oli suuri. Muutamat heistä, kuten lordi Byron, liittyivät kreikkalaisten vapaustaistelijoiden riveihin ja osallistuivat sotatoimiin. Rahallista tukea saatiin eri puolilta, huomattavassa määrin muun muassa Baijerin kuninkaalta Ludvig I:ltä. Ase kädessä Kreikan puolesta taistelleita lienee ollut noin 940.
Ensimmäinen filhelleenien järjestö perustettiin elokuussa 1821 vapaustaistelun alettua. Filhelleenien vaikutuksesta suurvaltojen Kreikan-politiikka muuttui suosiollisemmaksi.
Tunnettuja filhelleenejä

Lordi Byron
Louis Dupré
Johann Wolfgang von Goethe
Wilhelm von Humboldt
Friedrich Hölderlin
Samuel Gridley Howe
Victor Hugo
August Myhrberg
Wilhelm Müller
Alfred de Musset
Aleksandr Puškin
Friedrich Schiller
Albert Schott
Percy Bysshe Shelley
Friedrich Wilhelm von Thiersch
Ludvig I
Kirjallisuutta

Dakin, Douglas: The Greek Struggle for Independence, 1821–1833. Lontoo 1973.
Ghervas, Stella: ”Le philhellénisme d’inspiration conservatrice en Europe et en Russie.” — Peuples, États et nations dans le Sud-Est de l’Europe. Ed. Anima, Bukarest 2004.
Ghervas, Stella: ”Le philhellénisme russe: union d’amour ou d’intérêt?” — Regards sur le philhellénisme, Genève, Mission permanente de la Grèce auprès de l’ONU, 2008.
Ghervas, Stella: Réinventer la tradition. Alexandre Stourdza et l'Europe de la Sainte-Alliance. Honoré Champion, Pariisi 2008. ISBN 978-2-7453-1669-1
Hess, Gilbert — Agazzi, Elena — Décultot, Elisabeth (toim.): Graecomania: Der europäische Philhellenismus. Walter de Gruyter, Berliini 2008. ISBN 978-3-11-019469-2
St. Clair, William: That Greece Might Still be Free: The Philhellenes in the War of Independence. Lontoo 1972.
Noe, Alfred: Der Philhellenismus in der westeuropäischen Literatur (1780–1830). Amsterdam–Atlanta 1994.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Philhellenismus
Käännös suomeksi
1941

| --- | --- |
Vuosisadat: 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku · 2100-luku
Vuosikymmenet: 1890-luku · 1900-luku · 1910-luku · 1920-luku · 1930-luku · 1940-luku 1950-luku · 1960-luku · 1970-luku · 1980-luku · 1990-luku · 2000-luku
Vuodet: 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909 1910 · 1911 · 1912 · 1913 · 1914 · 1915 · 1916 · 1917 · 1918 · 1919 1920 · 1921 · 1922 · 1923 · 1924 · 1925 · 1926 · 1927 · 1928 · 1929 1930 · 1931 · 1932 · 1933 · 1934 · 1935 · 1936 · 1937 · 1938 · 1939 1940 · 1941 · 1942 · 1943 · 1944 · 1945 · 1946 · 1947 · 1948 · 1949 1950 · 1951 · 1952 · 1953 · 1954 · 1955 · 1956 · 1957 · 1958 · 1959 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
Vuosi 1941 oli normaalivuosi, joka alkoi keskiviikosta.
Tapahtumia > Tammikuu

1. tammikuuta − Toejoen ja Uudenkoiviston taajaväkiset yhdyskunnat lakkautettiin ja niiden alueet siirrettiin Porin maalaiskunnasta Porin kaupunkiin.
3. tammikuuta − Tasavallan presidentti Risto Ryti nimitti Suomen Pankin johtajan Jukka Rangellin muodostaman hallituksen.
11. tammikuuta – Norjan johtaja Vidkun Quisling pyysi saksalaisten miehitysjoukkojen apua oppositiovoimien tukahduttamiseen.
17. tammikuuta – Suomessa siirrettiin yleisen työvelvollisuuden johto kansanhuoltoministeriöltä kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriölle.
19. tammikuuta – Britit ja australialaiset hyökkäsivät Italian joukkoja vastaan Eritreassa.
19. tammikuuta – Toivo Särkän ohjaama ja Mika Waltarin käsikirjoittama elokuva Kulkurin valssi sai ensiesityksensä. Elokuvan pääosissa olivat Ansa Ikonen ja Tauno Palo ja sen kävi katsomassa yli miljoona suomalaista. Edellinen vastaaviin katsojalukuihin noussut elokuva oli ollut Risto Orkon Siltalan pehtoori vuonna 1934, ja sen ylitti vasta Edvin Laineen Tuntematon sotilas vuonna 1955.
21. tammikuuta – Britit ja australialaiset hyökkäsivät Tobrukiin Libyassa.
21. tammikuuta – Fasistinen Rautakaarti yritti vallankaappausta Romaniassa.
23. tammikuuta – Charles Lindbergh puhui Yhdysvaltain kongressin edessä ja suositteli pysymistä neutraalina sodassa.
29. tammikuuta – Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seura (SNS) lopetti toimintansa.
Tapahtumia > Helmikuu

1. helmikuuta – Saksalaismielisyydestään tunnettu varatuomari Arno Anthoni nimitettiin Valtiollisen poliisin päälliköksi.
1. helmikuuta − Suomessa tuli voimaan ensimmäinen liikevaihtoverolaki.
3. helmikuuta – Pierre Laval nostettiin Vichyn Ranskan johtoon.
6. helmikuuta − Suomen Moskovan-lähettiläs J. K. Paasikivi ehdotti Petsamon luovuttamista Neuvostoliitolle muualta saatavaa korvausta vastaan. Neuvostoliitto vaati itselleen Petsamon nikkelikaivoksia.
10. helmikuuta − Marsalkka Mannerheim pyysi vapautusta Suomen puolustusvoimien ylipäällikön tehtävistä, koska hän katsoi Neuvostoliitolle tehtävien myönnytysten vaarantavan Suomen puolustusmahdollisuudet. Keskusteltuaan presidentti Risto Rytin kanssa Mannerheim perui anomuksensa seuraavana päivänä.
10. helmikuuta – Yhdistynyt kuningaskunta kutsui suurlähettiläänsä kotiin Romanian pääkaupungista Bukarestista.
11. helmikuuta – Kenraaliluutnantti Erwin Rommel saapui Tripoliin.
15. helmikuuta – Puukaasuttimet tulivat Suomessa pakollisiksi kaikissa moottoriajoneuvoissa lukuun ottamatta diplomaatti- ja hälytysajoneuvoja.
18. helmikuuta − Saksan Norjassa olleiden joukkojen esikuntapäällikkö, eversti Erich Buschenhagen saapui kahden viikon vierailulle Suomeen. Vierailun tarkoituksena oli valmistella Neuvostoliiton vastaisia operaatioita Suomen alueella ja tunnustella sotilaallisen yhteistyön mahdollisuuksia suomalaisten kanssa. Buschenhagen tapasi muun muassa marsalkka Mannerheimin, kenraalimajuri Aksel Airon ja kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuon.
22. helmikuuta – Adolf Hitler hyväksyi 750 suomalaisen ottamisen SS-joukkoihin.
23. helmikuuta – Neuvostoliitto asetti takarajan Petsamon kaivostoiminnan järjestämiseksi sen vaatimalla tavalla. Suomi ei suostunut vaatimuksiin ja Neuvostoliiton Helsingin-lähettiläs Ivan Zotov poistui Helsingistä.