stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Albert Pudas
Lapsuus

Runsaan vuoden ikäinen Albert matkusti äitinsä mukana vuonna 1900 Siikajoelta Kanadan Port Arthuriin, jonne perheen isä oli muuttanut työn toivossa jo aiemmin. Pudas tunnettiin jo pienestä pitäen lempinimellä ”Puddy”, koska myös hänen isänsä nimi oli Albert. Pikku-Albert sai Kanadan kansalaisuuden 18 kuukauden ikäisenä. Hän lopetti koulun kahdeksannella luokalla, jotta pystyi perheen ainoana poikana auttamaan kalastajaisäänsä. Pudas palasi koulun penkille myöhemmin opiskelemaan kauppakoulussa.
Jääkiekkoura > Juniori- ja amatööriura

Pudas alkoi pelata jääkiekkoa 13-vuotiaana paikallisen Knoxin pyhäkoulun joukkueessa. Ensimmäisen kauden jälkeen hän pelasi viisi seuraavaa vuotta eri junioritasoilla ja edusti North End Athletic Associationia (NEAA). Pudas pelasi vuonna 1919 Port Arthur Shipbuilding Companyn jääkiekkojoukkueessa, joka tunnettiin paremmin nimellä PASCO. Vuodet 1921–1926 Pudas pelasi Port Arthur Seniors -nimisessä joukkueessa, joka voitti vuosina 1925 ja 1926 kaksi peräkkäistä amatöörimestaruutta Allan Cupia. Tarkan laukauksen ansiosta Pudas teki joillakin kausilla jopa puolet joukkueensa maaleista.
Jääkiekkoura > Ammattilaispelaajana

Amatöörimestaruudet olivat hyvä näyteikkuna ammattilaiskentille, ja häntä kohtaan osoitettiin kiinnostusta monesta suunnasta. Täysin ongelmitta ammattilaiseksi siirtyminen ei kuitenkaan sujunut. Pudas ehti jo syksyllä 1926 sopia pelaamisesta hiljattain perustetun CPHL-liigan (Can-Pro) Windsor Hornetsin kanssa, kun NHL:n Toronto St. Patricks teki houkuttelevamman sopimustarjouksen. Lopulta osapuolet pääsivät sopimukseen, jonka mukaan Pudas olisi NHL:n joukkueen listoilla, mutta pelaisi sopimuksen ensimmäisen kauden Windsorissa.
Pudas sai kuitenkin kutsun Torontoon jo vuoden 1926 lopulla ja oli NHL-joukkueen kokoonpanossa 30. joulukuuta, kun St. Patricks voitti Boston Bruinsin 4–1. Bostonin Art Ross oli tietoinen Pudasta koskevasta sopimuksesta, mutta protestoinnista huolimatta hyökkääjän pelioikeutta ei evätty. Pudas pelasi vielä kolme NHL-ottelua ilman tilastomerkintöjä ennen paluutaan Windsoriin. Tammikuun 1927 lopulla St. Patricks vuokrasi hänet CPHL:n Hamilton Tigersiin sittemmin pitkän NHL-uran tehnyttä George Pattersonia vastaan.
Kauden 1927–1928 alussa Pudas myytiin London Panthersiin, jossa hän pelasi tammikuulle asti ennen Kitchener Millionairesiin kauppaamista. Hän sai kokea ammattilaiskiekkoilun nurjan puolen, kun hänet kaupattiin ennen ensimmäistäkään ottelua Stratford Nationalsiin ja yhden ottelun pelaamisen jälkeen edelleen Detroit Olympicsiin. Runkosarjassa toiseksi sijoittuneen Detroitin kausi päättyi välierissä Kitcheneria vastaan suoraan kahdessa ottelussa. Keväällä 1928 päättyi myös Pudaksen ammattilaisura. Pudas ehti edustaa kahden kauden aikana kuutta CPHL-joukkuetta liigan kahdeksasta joukkueesta. Lopettamispäätökseen vaikutti hankaluudet saada virkavapaata Canadian National Railwaysilta, jonka paikalliskonttorissa hän työskenteli jo amatööriuransa aikana.
Jääkiekkoura > Valmentajana

Pudas ei ollut pitkään poissa jääkiekosta, vaan jo kaudella 1928–1929 hän valmensi naisten sarjan Port Arthur South Endsin kaupungin mestaruuteen. Seuraavalla kaudella hän valmensi Port Arthur Seniorsia, jossa hän oli voittanut Kanadan amatöörimestaruutta kahdesti. Vuonna 1929 Allan Cupin kolmatta kertaa voittanut joukkue eteni Pudaksen johdolla jälleen loppuotteluihin, jotka Montreal Winged Wheelers kuitenkin voitti.
Pudas toimi kaksi kautta erotuomarina, kunnes palasi Seniorsin valmentajaksi jälleen syksyllä 1934. Kausi sujui niin mainiosti, että joukkue eteni jälleen oman alueensa voittajana Allan Cupin pudotuspeleihin ja loppuotteluihin asti. Finaaleja isännöinyt Halifax Wolverines sai kuitenkin juhlia amatöörimestaruutta otteluiden jälkeen. Kevään pudotuspeleissä syntynyt lempinimi ”Bearcats” vakiintui myöhemmin koko joukkueen nimeksi, ja kulkeutuipa nimi aina Suomeenkin asti Karhu-Kissojen muodossa.
Port Arthur Bearcats sai oikeuden edustaa Kanadaa Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisissa 1936, kun vuoden 1935 Allan Cupin voittaja Halifax Wolverines hajosi pian mestaruuden jälkeen. Pudaksen valmentama Bearcats oli ensimmäinen kanadalaisjoukkue, joka ei voittanut olympiakultaa. Edeltäneissä neljässä ja seuranneissa kaksissa olympialaisissa Kanada voitti kultaa. Mitali oli kuitenkin Kanadan ainoa vuoden 1936 talviolympialaisista. Britannian voiton takana oli hieman kyseenalaiset keinot, sillä kultamitalijoukkuetta edusti kanadalaisia pelaajia, kuten turnauksen parhaaksi pelaajaksi valittu maalivahti James Foster ja hyökkääjä Alex Archer. Britannia voitti jatkolohkon pelissä Kanadan 2–1 Fosterin torjuntojen ansiosta.
Olympialaisten jälkeen Pudas valmensi vielä kolmen kauden ajan Westfort Maroons -juniorijoukkuetta.
Jääkiekkoura > Erotuomarina

Lopetettuaan valmentamisen Pudas jatkoi vielä tuomarina sekä junioreiden että aikuisten otteluissa vuoteen 1947 asti. Hän oli jo aiemminkin toiminut vuosikausia tuomarina sekä pelaaja- että valmennusuran ohessa. Jopa 1936 talviolympialaisissa hän tuomaroi kolme ottelua, vaikka oli turnauksessa myös valmentajana.
Kunnianosoitukset

Albert Pudas valittiin postuumisti vuonna 2004 Northwestern Ontario Sports Hall of Fameen alueen jääkiekkovaikuttajana. Itse asiassa samainen kunnianosoitus oli Pudaksen kohdalla jo kolmas, sillä hänet oli valittu jo vuosien 1925 ja 1926 Allan Cupin voittaneen Port Arthur Seniorsin jäsenenä vuonna 1982 sekä olympiahopeaan vuonna 1936 valmentamansa joukkueen jäsenenä vuonna 1987. Pudaksen muistolaatta paljastettiin Siikajoen Komppalinnassa 2. toukokuuta 2008.
Jääkiekkouran joukkueet

| Pelaajaura> Kausi | Pelaajaura> Joukkue | Pelaajaura> Liiga |
| --- | --- | --- |
| 1912–1913 | Knox Sunday School | pyhäkoululiiga |
| 1913–1919 | North End Athletic Association NEAA | juniorit |
| 1919 | Port Arthur Shipbuilding Company PASCO | TBSHL |
| 1919–1920 | North End Athletic Association NEAA | juniorit |
| 1921–1926 | Port Arthur Seniors | TBSHL & MSHL |
| 1926–1927 | Windsor Hornets | CPHL |
| 1926–1927 | Toronto St. Patricks | NHL |
| 1927 | Hamilton Tigers | CPHL |
| 1927–1928 | London Panthers | CPHL |
| 1928 | Kitchener Millionaires | CPHL |
| 1928 | Stratford Nationals | CPHL |
| 1928 | Detroit Olympics | CPHL |
Valmentajaura
| Kausi | Joukkue | Liiga |
| 1928–1929 | Port Arthur South Ends | Port Arthurin naisten liiga |
| 1929–1931 | Port Arthur Seniors | TBSHL |
| 1934–1935 | Port Arthur Seniors | TBSHL |
1936: Talviolympialaiset – Kanada (Port Arthur Bearcats)
| 1936–1939 | Westfort Maroons | juniorit |
Aiheesta muualla

Albert Pudas The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Albert Pudas Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Albert Pudas Eurohockey.com-sivustolla (englanniksi)
Albert Pudas Northwestern Ontario Sports Hall of Famen sivustolla (englanniksi)
Albert Pudas Geni.com-sivustolla
Säkäniemen vaihde

Säkäniemen vaihde (lyh. Sä) on rautatieliikennepaikka Tohmajärvellä.
Linjavaihde avattiin vuonna 1965, jolloin Parikkalasta rakennettu oikorata liitettiin vanhaan Karjalan rataan (nyk. Niiralan rata). Liikennepaikka käsittää ainoastaan yhden vaihteen, eikä siellä ole ollut henkilöliikennettä. Vuonna 2005 lakkautettu Onkamon seisake sijaitsi Säkäniemestä noin kilometrin verran etelään.
Aiheesta muualla

vaunut.org: Kuva Säkäniemestä
Särmäpäät

| Särmäpäät |
| --- | --- |
 Töyhtöpää (Poromitra crassiceps)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Limapääkalat Beryciformes
Alalahko::  Berycoidei
Heimo::  Särmäpäät Melamphaidae  Gill, 1893
Suvut
 Melamphaes  Poromitra  Scopeloberyx  Scopelogadus  Sio 
Katso myös
   Särmäpäät Wikispeciesissä   Särmäpäät Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Särmäpäät (Melamphaidae) eli harjapäät tai suurisuomukalat on limapääkalojen lahkon kalaheimo, jonka lajeja elää useimpien valtamerten syvissä osissa.
Lajit ja anatomia

Särmäpäihin kuuluu viisi sukua ja niissä noin 70 lajia. Suurin osa lajeista on pienikokoisia, suurimmatkin kasvavat vain 16–18 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat suuri pää, kookas suu, ja kookkaat rintaevät. Suomut ovat usein suuret ja osalla lajeista ne muodostavat päälaelle teräväreunaisen harjan. Särmäpäiden päässä on limatäytteisiä onteloita. Väriltään heimon kalat ovat ruskeita tai mustia.
Levinneisyys ja elintavat

Särmäpäälajeja tavataan niin Atlantista, Intian valtamerestä kuin Tyynestämerestäkin. Ne liikkuvat tyypillisesti 200–2 000 metrin syvyydessä. Särmäpäiden ravintoa ovat äyriäiset.
Säynätsalon rata

Entistä ratapohjaa heti erkanemiskohdan jälkeen
Säynätsalon rata oli Suomen rataverkkoon kuulunut sivurataosuus, joka sijaitsi Keski-Suomen maakunnassa Jyväskylän eteläosassa. Radan pituus oli noin 3,6 kilometriä ja sitä käytettiin Säynätsalon vaneritehtaan kuljetuksiin. Rata erkani Orivesi–Jyväskylä-radasta Paasivuoren ja Paavalinvuoren tunnelien välissä olleen Raudanlahden linjavaihteen kohdalla. Jyväskylän ja Säynätsalon välinen rataosuus avattiin liikenteelle 12. tammikuuta 1970, ja koko Jämsän oikorata valmistui vuonna 1978.
Tavaraliikenne Säynätsalon radalla päättyi vuonna 1999, kun Säynätsalon vaneritehdas siirtyi käyttämään muita kuljetusmuotoja. Raudanlahden ja Säynätsalon väliseltä radalta poistettiin kiskotus ja ratapölkyt vuonna 2005. Radasta on jäljellä ratapohja sekä Säynätsalon salmen ylittävä pengersilta.
Maantien 6090 viereen rakennettiin jalankulku- ja pyöräilyväylä välille Muurame-Kinkovuori vuonna 2022. Väylä rakennettiin puretun Säynätsalon junaradan ratapohjalle.
Historia

Rautatiehanke nousi esiin ensimmäisen kerran 1930-luvulla. Uudelleen se nousi esiin 1950-luvun alussa, kun Enso-Gutzeit oli valmis osallistumaan radan kustannuksiin 250 miljoonalla markalla, mutta hanke joutui vastatuuleen. Rakentaminen varmistui 1960-luvun alussa kun tehtiin päätös Jämsänkosken ja Jyväskylän välisen radan rakentamisesta. Rata ei kulkisi Säynätsalon kautta vaan teollisuusrata erkanisi pääradasta. Rakennustyö suunniteltiin siten, että ensimmäisenä saataisiin liikenteeseen Jyväskylän ja Säynätsalon väli. Työt käynnistyivät vuoden 1964 alussa ja samana vuonna rataa rakennettiin 280 miehen voimin. Radan Jyväskylän puoleinen pää valmistui kesällä 1968. Juhlajuna Säynätsaloon saapui tammikuussa 1970. Jo neljän päivän päästä vaneritehtaan tuotteita lähti rautateitse. Radalla oli suuri merkitys tehtaalle.
Aiheesta muualla

Vaunut.org: Kuvia entisestä Säynätsalon radasta
Vaunut.org: Kuvia Raudanlahdesta
PSO

| PSO |
| --- | --- |
Perustettu:  1919
Perustaja:  Oskar Rokkanen
Toimiala:  Musiikki, Elektroniikka, Sähkötekniikka
Emoyhtiö:  Musiikki-Fazer
Tytäryhtiöt:  Blue Master, Tilt Records, Top Voice
Huomioitavaa:  Musiikki-Fazerin osti kansainvälinen Warner Music Group, jonka jälkeen 30.11.1994 sulautui Warner Music Finlandiin.
Infobox OKNimi-testi OK: 
PSO eli Pohjoismainen Sähkö Oy oli Oskar Rokkasen vuonna 1918 perustama sähköalan yritys, jonka yleisemmin tunnettu musiikkituotanto alkoi Rokkasen johdossa vuonna 1929 levymerkillä PSO. PSO-levytuotanto myytiin vuonna 1981 Musiikki-Fazerille ja kuuluu nykyisin vuodesta 1994 alkaen Warner Music Finlandille.
Historia > PSO toimii

Oskar Rokkanen (1882–1973) oli käynyt Pietarissa teknisen opiston ja toimi siellä sähköurakoitsijana. Paettuaan vallankumousta perheineen Suomeen hän perusti Helsinkiin vuonna 1918 Pohjoismainen Sähkö Oy:n, jonka toimitusjohtajana hän oli kuolemaansa saakka. Hän sai vuonna 1948 kauppaneuvoksen arvonimen.
Yhtiön tehtaassa valmistettiin muun muassa valaisimia, puhelimia, radiotarvikkeita, sähköasennustarvikkeita ja sulakkeita. Tehdas oli 1945 alkaen Pitäjänmäellä Valimotie 13:ssa. Tukkuosasto toi maahan polkupyöriä, kassakoneita, radiovastaanottimia ja levyautomaatteja. Helsingin keskustan Vuorikatu 14:n monikerroksisessa myymälässä oli myös soitinosasto.
Historia > PSO-levytuotanto alkaa

Vuonna 1929 alkanut PSO-levytuotanto jatkui 1980-luvulle. Vuonna 1929 PSO hankki saksalaisen Homocord-merkin edustuksen ja julkaisi tällä toistasataa levyä. Musiikki oli tuon ajan tyypillistä kuplettia ja tanssimusiikkia. Vuonna 1930 Homocord käynnisti pitkän sarjan Dallapé-orkesterin levytyksiä solisteinaan Veli Lehto ja Ville Alanko. Vuonna 1931 Vanhankaupungin nuorisoseuran talon tilapäisessä studiossa äänitettyä pasunisti Klaus Salmen Ramblersin levytystä Muistan sua, Elaine pidetään ensimmäisenä suomalaisena jazzlevynä.
Historia > Malmsténin pula-aika

Vuonna 1933 Homocord-merkki lopetettiin kokonaan. Tilalle tuli Odeonin edustus. Vuosina 1933–1943 PSO tuotti noin viisisataa levyä. Suosittu Dallapé jatkoi tasaiseen tahtiin jenkkoja, polkkia, valsseja, tangoja ja foxtroteja. Solisteina olivat muun muassa Matti Jurva, Veli Lehto, A. Aimo, Tauno Palo ja Harmony Sisters. Ylivoimaisen Georg Malmsténin teoksia olivat muun muassa "Leila-valssi", "Heili Karjalasta", "Nikkelimarkka" ja "Katariinan kamarissa". Hän oli aloittanut jo pari vuotta aiemmin Parlophonilla. Dallapén harmonikansoittajan Suomen mestari Viljo Vesterisen tunnetuin äänite oli "Säkkijärven polkka".
Historia > Lastenlauluista sotapropagandaan

PSO uskalsi julkaista suomalaista taidemusiikkia. Kuorolaulun uudistaja Heikki Klemetti johti Mieskuoro Finlandiaa ja Suomen laulua sävelminään Sibeliusta ja Bachia. Olavi Virta teki vuonna 1939 ensimmäiset levynsä PSO-yhtiölle. Vuonna 1940 Tauno Palo ja Ansa Ikonen levyttivät laulut Suomen ensimmäisestä elokuvamusikaalista SF-Paraati. PSO oli lastenlevyjen uranuurtaja, kun Malmsténin Mikkihiiri merihädässä sekä Mikkihiiri ja susihukka myivät kymmeniä tuhansia kappaleita. Mikkihiirenä lauloi hänen pikkusiskonsa Greta Pitkänen. Sotavuosina äänitykset olivat vuorotellen Berliinissä ja Helsingissä. Malmstén levytti sarjan Reino Palle Palmrothin suomentamia saksalaisia sotilasmarsseja. George de Godzinskyn unohtumattomaksi valssiksi muodostui "Äänisen aallot".
Historia > Omien merkkien ja Finlandian aika

Vuonna 1949 PSO käynnisti oman Finlandia-merkin. Levyjen valmistuskin tapahtui Suomessa. Rokkasen tyttärellä, laulaja Mirjam Helinillä, oli arkisempi työ yhtiön konttoripäällikkönä. Helinin pitkäaikainen radiohitti oli "Lapin äidin kehtolaulu".
PSO sai jälleen Odeonin edustuksen Suomeen. Tuotannosta vastasi yleensä pianisti-säveltäjä Harry Bergström. Finlandia Baby -levyt oli puristettu värikkäälle massalle.
Kesti liki vuoteen 1958, kun jo Scandia-Musiikilta tuttu Erik Lindström toi Helena Siltalan studioon uudelle Blue Master -merkille. Uudet svengaavat "Ranskalaiset korot" ja "Tuuli tuo tuuli vie" menivät kaupaksi.
PSO käynnisti edustuksiensa pohjalta uusina Columbia ja Parlophone-levymerkit. Vuonna 1959 Lasse Liemolan 
"Anna pois" ja "Diivaillen" singlejä myytiin parikymmentä tuhatta kappaletta. Parlophonen ensimmäinen julkaisu oli kansainvälisempi Wiola Talvikin "Amado mio". Sille levytti myös Onni Gideonin yhtye. 
Yhtiön levytuotannosta vastasi nyt Martti Piha, joka oli samalla myös tuottaja, studiopäällikkö, äänittäjä, säveltäjä ja sanoittaja.
Historia > Minne tuuli kuljettaa

Vuonna 1962 PSO käynnisti suuren tangobuumin. Vuonna 1963 Katri Helena teki ensilevynsä Poikien kuvat. LP-levyjen myynti kasvoi singlejen kustannuksella. Jörgen Petersen työskenteli 1958–1983 PSO:n levytuottajana, sovittajana, orkesterinjohtajana ja levytyspäällikkönä. Petersenin idea oli Katri Helenan läpimurtolevytys "Puhelinlangat laulaa". Blue Master -levymerkki toimi aktiivisesti vuosien 1956 ja 1987 välillä. Vuonna 1968 Katri Helena komeili sekä single- että LP-listoilla. 1960-luvun lopussa PSO oli menettänyt Odeonin, Parlophonen ja Columbian kun niiden omistaja perusti Suomeen oman toimiston. PSO perusti uuden levymerkin Top Voice. Katri Helena jatkoi yhtiössä 1970-luvun puoliväliin. Cumulus teki peräti kahdeksan LP-levyä. Anki Lindqvistillä oli myös merkittävä sooloura. Hector oli heistä uraansa aloittava laulaja. Vuonna 1972 Yleisradion toimittajat valitsivat Hectorin ensimmäisen sooloalbumin Nostalgia vuoden levyksi. Toinen albumi Herra Mirandos nousi vuonna 1973 Suomen listan kärkeen. Seuraava LP Hectorock 1 saavutti saman sijan puoli vuotta myöhemmin. Albumeja myytiin yhteensä yli 150 000 kappaletta. Toisen albumin "Lumi teki enkelin eteiseen" ja "Olen hautausmaa" kasvoivat sukupolven klassikoiksi. Seuraavan albumin "Ake, Make, Pera ja mä" muodostui samanlaiseksi klassikoksi. Soundista vastasivat tuottajat Matti ja Pirjo Bergström modernisoimalla yhtiön tuotannon. Siitä tuli suomalaisen popmusiikin suuri uudistaja. Blue Masterilla julkaistiin useita Paroni Paakkunaisen ja Edward Vesalan LP-levyjä. Näistä Iivana Nyhtänköljän Herrain kanssa pellon laidassa sai suosiota.
Historia > Kaupallinen humppabuumi

Martti Jäppilän kaihoisa "Iltatuulen viesti" oli noussut jo vuonna 1967 singlelistan ykköseksi. Veikko Tuomen "Erämaajärven mökki" soi kaikissa jukeboxeissa. 1970-luvun lopulla yhtiön myynnistä 80 prosenttia oli kasetteja. Humpan myyntiä siivitti C-kasettinauhureiden nopea yleistyminen.
1970-luvulla Pauli Granfelt teki yhtyeineen PSO:lle useita LP-levyjä, joiden laulusolisteina olivat muun muassa Henry Theel, Arttu Suuntala, Erkki Junkkarinen, Mikko Järvinen, Veikko Tuomi ja Eija-Sinikka. Erkki Junkkarisen albumi Ruusuja hopeamaljassa vuodelta 1975 nousi Suomen siihen saakka myydyimmäksi levyksi, kun se ylitti silloisen platinalevyyn oikeuttaneen rajan ja lopulta vuonna 1976 se myi tuplaplatinaa, jolloin sitä oli myyty kaikkiaan noin 115 000 kappaletta. Kuusi muutakin Junkkarisen albumia myi kultalevyn verran, joista Nuoruusmuistoja peräti 70 000 kappaletta. Myös harmonikkataiteilijat Veikko Ahvenainen ja Esko Könönen tekivät suuren osan levytyksistään PSO:lle. Eija Sinikan humppa-albumi Rantamökissä sai myös kultalevyn. Samoin vuonna 1979 albumi Eino Partasen kauneimmat laulut. Mutkattomat-yhtyeen single "Jätkän humppa" kuuluu 1970-luvun iskelmäklassikoihin.
Historia > Päätä kohti

Martti Piha kuoli äkilliseen sairauteen vuonna 1976. Päätuottajana toimi Timo Lindström, kunnes siirtyi Fazer Finnlevylle 1979. Seuraajaksi tuli Jori Sivonen. Hänenkin siirryttyä Finnlevyyn tilalle tuli lopulta Kaj Westerlund.
Artisteihin oli pitkään kuulunut Matti Esko. Paula Koivuniemikin oli siirtynyt yhtiölle. Albumi Sinulle vain sai kultalevyn 1980. PSO perusti levymerkin Tilt Records rock-musiikille. Solistina Steel Cityssä oli jo tuolloin laulajana sittemmin Kaija Koon nimellä huimaan suosioon noussut Kaija Kokkola. Tiltin toinen rock-yhtye oli tamperelainen Tries. Viimeinen Tilt-merkin levy ilmestyi vuonna 1986, kun sen ainoana taiteilijana oli silloin Meiju Suvas.
Historia > Toiminnan loppuminen

Maineikkaimpia PSO:n kautta tunnetuksi tulleita laulajia olivat Georg Malmstén, Tauno Palo, Jukka Kuoppamäki, Berit, Katri Helena ja Hector sekä Cumulus-yhtye.
Johtaja kauppaneuvos Oskar Rokkasen tyttäriä olivat oopperalaulaja Mirjam Helin ja säveltäjä, sanoittaja Elbe Häkkinen.
Vanha kauppaneuvos Rokkanen oli kuollut vuonna 1973 ja johtoon oli siirtynyt hänen poikansa Lauri Rokkanen. Omistajaperhe päätti lopettaa Pohjoismainen Sähkö Oy:n toiminnan kokonaan. Levyosastosta muodostettiin PSO Musiikki Oy ja se myytiin 
vuonna 1981 Fazer-Musiikille. Osalla kaupan tuotosta käynnistettiin Kansainvälinen Mirjam Helin -laulukilpailu.
Vuonna 1981 myynnistä työntekijät saivat tietää yllätyksenä saman vuoden syyskuussa. Kaikki työntekijät irtisanottiin siten että työntekijöille sanottiin yksitellen, että huomenna ei tarvitse tulla töihin. 
Kansainvälinen Warner Music Group osti jo vuonna 1989 pörssilistautuneen Fazer Musiikki Oy ja Fazer Musik Ab yhtiön ja se sulautui 30. marraskuuta 1994 uudelleen nimettyyn Warner Music Finlandiin. Muun muassa Finnlevy on nyt yhä rekisteröity aputoiminimi. Fazer Finnlevy jatkoi itsenäisenä levy-yhtiönä tuotantoa vielä toukokuuhun 1998 asti.
Levymerkit

PSO
Blue Master
Tilt Records
Homocord
Top Voice
Odeon
Finlandia
Blue Master Special
Finlandia Baby
Taalainkoivu

| Taalainkoivu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Fagales
Heimo::  Koivukasvit Betulaceae
Alaheimo::  Betuloideae
Suku::  Koivut Betula
Laji::  pendula
Muoto::  dalecarlica
Kolmiosainen nimi
 Betula pendula f. dalecarlica  (L.f.) C.K. Schneid. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taalainkoivu (Betula pendula f. dalecarlica) on rauduskoivun liuskalehtinen muoto. Taalainkoivu on löydetty Taalainmaalta Ruotsista vuonna 1767. Sen lehti muodostuu kahdesta toisiaan allekkaisesta liuskasta. Näin ollen lehdessä on kärkiä yhteensä viisi. Eräs toinen rauduskoivun liuskalehtinen versio on loimaankoivu (f. crispa), jossa on yksi liuskapari, joten kärkiä on kolme. Kummatkin liuskalehtiset rauduskoivut ovat riippaoksaisia, ja niitä käytetään koristepuina. Loimaankoivun taimia myydään taimitarhoissa usein tunnetumman taalainkoivun nimellä.
Taalainkoivun lehtiä.
Säämiskäkolibri

| Säämiskäkolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Täpläkolibrit Leucippus
Laji::  fallax
Kaksiosainen nimi
 Leucippus fallax  (Bourcier, 1843) 

Katso myös
   Säämiskäkolibri Wikispeciesissä   Säämiskäkolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Säämiskäkolibri (Leucippus fallax) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikan pohjoisosista.
Koko ja ulkonäkö

Säämiskäkolibri kasvaa noin 9 cm pitkäksi. Päästään säämiskäkolibri on väriltään ruskea, ja selkä, siivet ja pyrstö ovat ruskehtavan vihreät. Pyrstön kärjet ovat valkoiset. Silmää ympäröi ohut valkoinen rengas. Säämiskäkolibrin kurkku ja rinta ovat punertavat, ja väritys vaalenee vatsaa kohden valkoiseksi. Nokka on pitkä ja musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Säämiskäkolibri elää Kolumbian, Venezuelan ja Ranskan Guayanan pohjoisosissa. Sen elinympäristöä ovat sateisina kuukausina kuivat pensaikkomaat ja tiheät kuivat metsät. Kuivina kausina sitä tavataan mangrovemetsistä. Säämiskäkolibrit elävät yleensä yksittäin. Linnun ravintoa ovat kukkien mesi ja lisäksi Armatocereus-kaktusten hedelmät ja lentävät hyönteiset. Lajin pesimäkausi kestää toukokuulta marraskuulle.
Taamitsa

Taamitsa (ven. Да́ймище, Daimištše) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla Paatovaa vastapäätä 30,5 kilometriä Hatsinasta etelään ja 2,5 kilometriä Possatasta länteen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Asukkaita on vajaat 400 henkeä (vuonna 2010).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Sen lähellä sijaitseva kurgaanihauta on ajoitettu 1000–1200-luvulle. 1700-luvun alussa Taamitsa kuului Pietari I:n pojalleen Aleksei Petrovitšille lahjoittamaan Kurovitsan kartanoon. Myöhemmin sen omistivat muun muassa keisarinna Praskovja Fjodorovna ja tämän tyttäret sekä Paavali I:n suosikki Pjotr Maljutin. Kylän asukkaat olivat vanhauskoisia venäläisiä.
Nykyään Taamitsa koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Kylässä on kauppa ja ortodoksinen tsasouna. Sen lähistöllä on Venäjän hydrometeorologisen yliopiston koulutuskeskus, pieni puutarhapalsta-alue sekä entisiä lasten kesäleirejä.