Iranin historia
Safavidit > Šiialaisuuden nousu

1400-luvun lopulla turkkilaissukuisista ratsumiehistä koostunut sotilaallinen veljeskunta alkoi kasvattaa vaikutusvaltaansa itäisen Anatolian ja Azerbaidžanin alueella. Heitä kutsuttiin safavideiksi ja he olivat saaneet nimityksensä varhaiselta johtajaltaan, vuosina 1252-1334 eläneeltä Šaikh Safa al-Din al-Ardabililta, joka kannatti suufilaisuutta, islamin mystistä suuntausta. Suufilaisuuden tulkinta oli varsin avointa, ja sen näkemykset saatettiin sovittaa yhteen uusien kansakuntien perinteisten uskomusten kanssa. Tämä edesauttoi suufilaisuuden leviämistä ja safavidien vallan kasvua. Oppi oli aluksi hyvin rauhanomainen, eikä sillä ollut poliittisia pyrkimyksiä, mutta 1400-luvulla safavidien näkemykset alkoivat erota suufilaisuuden muista suunnista. Safavidit alkoivat militarisoitua ja saada šiialaisia piirteitä. Heidän sotilaallinen voimansa perustui turkkilaissukuisiin Qizilbaš-sotureihin. Heitä kutsuttiin yksinkertaisesti nimellä qizilbaš, eli punapäät, heidän käyttämiensä päähineiden vuoksi. Safavidit pyrkivät laajentamaan valtaansa yhä laajemmalle alueelle, ja he nousivat Ak Koyunlu-ruhtinaita vastaan, mikä oli koitua heidän tuhokseen. Liikkeen johtajan saatua Ak Koynlun joukkojen käsissä surmansa vuonna 1494, valta siirtyi hänen veljelleen Ismailille. Vuonna 1501 Ismail ja hänen Qizilbaš-soturinsa tekivät uuden sotaretken Ak Koynlua vastaan ja vuonna 1501 Safavidit saivat hallintaansa Tabrizin, josta tuli heidän pääkaupunkinsa. Ismail julisti itsensä šaahiksi ja teki 12-šiialaisuudesta valloittamiensa alueiden uskonnon.
Seuraavien vuosien aikana Safavidit kukistivat loput Ak Koyunlu-ruhtinaat ja saivat haltuunsa koko nykyisen Iranin alueen, sekä Mesopotamian ja vanhan abbasidikalifien pääkaupungin Bagdadin. Valtakunnan koillispuolella uzbekit olivat saaneet haltuunsa Khorasanin Timuridien vallan rapistuttua. Safavidit kukistivat uzbekit vuonna 1510 ja he saivat näin hallintaansa koko Iranin ylängön. Safavidivaltakunnan länsirajalla osmanit kukistivat safavidien qizilbaš-armeijan Čalderanin taistelussa vuonna 1514, pysäyttäen näin safavidivallan leviämisen länteen. Ismail teki šiialaisuudesta valloittamiensa alueiden uskonnon. Ennen safavidivalloituksia Persia oli ollut pääosin sunnalainen, mutta vähitellen alue šiialaistui, mikä erotti sen sunnalaisista naapurikansoista, uzbekeista, osmaneista ja paštuista. Jako šiialaisten ja sunnalaisten elinalueiden välillä erottaa tänäkin päivänä šiialaisen Iranin sunnalaisista naapureistaan.
Ismailin kärsimä tappio osmaneja vastaan käydyssä Čalderanin taistelussa söi hänen arvovaltaansa qizilbašien silmissä. Sota jatkui taistelun jälkeenkin, mutta kaikki qizilbaš-johtajat eivät enää olleet šaahille uskollisia. Osmanit valloittivat useasti Tabrizin ja Bagdadin ja šiialaiset joutuivat vainotuiksi osmanialueilla. Safavidit taas ulottivat uskonnolliset vainonsa myös suufilaisiin, suufilaisesta perinnöstään huolimatta. Suufilainen islamin tulkinta hävitettiin valtakunnasta lähes kokonaan.
Ismail kuoli vuonna 1524 ja häntä seurannut Tahmasp I, oli valtaan noustessaan vielä alaikäinen. Hän hallitsi yli puoli vuosisataa, minä aikana safavidit menettivät alueita sekä lännessä osmaneille, että idässä uzbekeille. Hän siirsi myös maan pääkaupungin Tabrizista Qazviniin, sillä se oli paremmin suojassa osmaneilta. Tahmasp I kuoli vuonna 1587, minkä jälkeen valtakunta ajautui sisäisen valtataistelun ja kahden lyhytikäisemmän hallitsijan kauteen, kunnes Abbas I nousi šaahiksi vuonna 1587, hänen liittouduttuaan merkittävien qizilbaš-johtajien kanssa.