stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alexander Amatus Thesleff
Virkamiesura Suomessa

Aleksanterin-Yliopiston varakanslerina Thesleff toimi vuosina 1828–1830 sekä vielä vuonna 1832. Vuosina 1830–1831 hän oli Puolassa kukistamassa Marraskuun kansannousua. Palattuaan Suomeen Thesleff toimi varakanslerin tehtävän lisäksi myös Sensuuriylihallituksen puheenjohtajana. Huhtikuussa 1833 hänet määrättiin kenraalikuvernöörin apulaiseksi. Thesleff toimi vuosien 1833 ja 1847 välillä useaan otteeseen myös virkaa tekevänä kenraalikuvernöörinä varsinaisen kenraalikuvernöörin Aleksandr Menšikovin hoitaessa meriministerin tehtäviä Pietarissa. Lisäksi hän toimi senaatin puheenjohtajana. Vuonna 1841 Thesleff ylennettiin jalkaväenkenraaliksi. Seuraavana vuonna hän aloitti Saimaan kanavan rakennustoimikunnan puheenjohtajana. Vuonna 1840 Thesleff kutsuttiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja 1843 Suomen Tiedeseuran kunniajäseneksi.
Thesleff oli uskollinen Venäjän tsaarin kannattaja ja nautti myös laajasti tämän suosiota. Venäläismielisyydestään huolimatta hän oli kuitenkin myötävaikuttamassa Aleksanterin yliopistoon vuonna 1850 perustetun suomen kielen professorin viran toteutumiseen. Thesleffin aikana suomen kielen asema virkakielenä vahvistui muutoinkin suuresti. Hän itse ei kuitenkaan puhunut suomea lainkaan ja ruotsin kieltäkin hyvin heikosti. Kesäkuussa 1847 hänelle myönnettiin heikon terveydentilansa takia virkavapaus kenraalikuvernöörin apulaisen virasta ja myöhemmin samana vuonna ero kaikista muista tehtävistään, mukaan lukien sotapalvelus. Hän kuoli myöhemmin samana vuonna omistamassaan Juustilan kartanossa Viipurissa. Lisäksi Thesleff omisti Suomessa myös kaksi muuta kartanoa. Viipurissa sijainneen Ventelän kartanon hän peri isältään. Lyhyen aikaa Thesleffin hallussa oli myös Anolan kartano Nakkilassa.
Muuta

Thesleff tunnettiin myös taitavana taidemaalarina. Hän maalasi muun muassa akvarellin Koljonvirran taistelusta vuonna 1808. Maalauksen perusteella löydettiin myöhemmin Koljonvirran sillan oikea paikka. Thesleffin pitämät sotapäiväkirjat lahjoitettiin Helsingin yliopistolle vuonna 2006.
Thesleffin ja hänen puolisonsa Johanna Maria Helsingiuksen poika oli maanviljelysneuvos, valtiopäivämies Nikolai Alexander Thesleff. Alexander Amatus Thesleff on haudattu Viipuriin Lepolan hautausmaalle. Hänen hautamuistomerkkinsä kunnostettiin kesällä 2012 Borodinon taistelun 200-vuotisjuhlien kunniaksi.
Aiheesta muualla

Kristiina Kalleinen: / Thesleff, Alexander Amatus (1778 - 1847) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksandr Menšikov | Suomen kenraalikuvernööri (vt.) 1833–1847 | Seuraaja: Fredrik Vilhelm von Berg |
Alimmainen Heinäjärvi

| Alimmainen Heinäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Asikkala
Koordinaatit:  61°12′06″N, 25°16′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskujoki:  Heinäjärvenjoki  
Järvinumero:  14.222.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  140,5 m  
Pituus:  480 m  
Leveys:  190 m  
Rantaviiva:  1,035 km  
Pinta-ala:  4,584 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiAlimmainen Heinäjärvi 
Alimmainen Heinäjärvi  on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Kurhilan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,6 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Äiniönjoen valuma-alueeseen (14.222) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,5 metriä mpy.
Alimmainen Ruuhijärvi

| Alimmainen Ruuhijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Joutsa
Koordinaatit:  61°59′53″N, 26°10′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kälkäjoen valuma-alue (14.95)
Laskuoja:  oja Pieneen Säynätjärveen 
Järvinumero:  14.952.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  151,4 m  
Pituus:  480 m  
Leveys:  170 m  
Rantaviiva:  1,154 km  
Pinta-ala:  4,872 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiAlimmainen Ruuhijärvi 
Alimmainen Ruuhijärvi  on Keski-Suomessa Joutsassa  Taka-Ikolan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 480 metriä pitkä, 170 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,9 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kälkäjoen valuma-alueella (14.95), jonka Havujoen alueeseen (14.952) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 151,4 metriä mpy.
Aleksander Lampén
Aiheesta muualla

Paperi-insinöörit (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 12.4.2014)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Lauri Malmberg | Suomen puolustusministeri 1925 | Seuraaja: Leonard Hjelmman |
Explorer.zip

Explorer.zip-mato ilmestyi ensimmäistä kertaa vuoden 1999 kesänä seuraten Melissan jalanjälkiä. Mato poisti tartunnan saanesta tietokoneesta MS Wordin, MS Excelin ja MS PowerPointin tiedostoja ja satunnaisesti muutteli muitakin tiedostotyyppejä. Siihen aikaan vaarallisimmat tietokonevirukset kulkivat sähköpostin välityksellä, jotka näyttivät olevan henkilöltä, jonka vastaanottaja tiesi. Viesti sisälsi tiedoston, joka aktivoituna näytti väärennetyn virheilmoituksen käyttäjälle. Toisin kuin Melissa, tämä virus ei käyttänyt Microsoft Outlookia sähköpostiosoitteiden keräämiseksi, sen sijaan se katseli tartunnan saaneiden tietokoneiden postilaatikkoja ja lähetti sitten automaattiset vastaukset lähettäjille, jotka käyttivät samaa viestin aihetta kuin alkuperäisessä viestissä.
Aasian historia

Tämä artikkeli käsittelee Aasian historiaa. Karkeasti Aasia voidaan jakaa neljään suureen kulttuurialueeseen, joilla on ollut merkittävä historiallinen, sivistyksellinen ja uskonnollinen merkitys: Lähi-itään, Intiaan, Itä-Aasiaan ja Kaakkois-Aasiaan. Näillä alueilla on vallinnut korkeakulttuureita. Viidentenä merkittävänä historiallisena alueena voidaan pitää Unkarista Keski-Aasian kautta Kiinaan ulottuvaa euraasialaista aroaluetta, jolla tärkeä elinkeino on ollut paimentolaisuus. Hevosia käyttäneet paimentolaiset ovat vuosituhansien aikana usein harjoittaneet ryöstelyä, joka suunnattiin varsinkin korkeakulttuureita ja maanviljelysväestöä vastaan.
Intian ja Etelä-Aasian historia

Varhaisimmat merkit ihmisasutuksesta Intiassa ovat ajalta 400 000–200 000 eaa. Samalta ajalta on löydetty monin paikoin eteläisessä Aasiassa merkkejä ihmisasutuksesta, kuten työkaluja ja kalliomaalauksia.
Pysyvä asutus alkoi noin 7000 eKr. ja samoihin aikoihin alettiin harjoittamaan karjatalouden hoitoa ja opittiin keraamisten astioiden valmistus. Noin 3000 eKr. Punjabin ja Sindhin seudulla oli asutuskeskus, jossa oli tuolloin kirjoitustaito. Ajalla 2500–1600 eKr. kehittyi Harappan kulttuuri eli Indus-kulttuuri, jonka aikana oli merkittäviä kaupankäyntiyhteyksiä Mesopotamiassa sijainneeseen Sumeriin. Harappan kulttuurin aikana Intiassa omaksuttiin kirjoitustaidon lisäksi myös muuta sivistystä, kuten matemaattisia taitoja. Harappan ajan kirjoitukset olivat pohjana myöhemmälle Veda-ajan kirjallisuudelle.
Noin 2000–1000 eKr. Intiaan saapuivat arjalaiset, jotka olivat indoeurooppalainen kansa. He kehittivät uusia sosiaalisia järjestelmiä ja loivat patriarkaalisen perhejärjestelmän. Heidän myötä kehittyi myös Veda-uskonto.
500-luvulla eKr. Persia valloitti useita alueita mukaan lukien osia pohjoisesta Intiasta. Muita Persian valloittamia alueita olivat Aria, Bactria, Hyrkania ja Parthia. Persian ajan jälkeen Intian luoteisosa kuului ensin intialais-kreikkalaiseen kuningaskuntaan ja myöhemmin indoparthialaiseen kuningaskuntaan hieman ennen ajan laskun alkua, johon kuului myös osia nykyisestä Pakistanista ja nykyisestä Afganistanista.
1300–1500-luvuilla Etelä-Intiassa oli kaksi valtakuntaa, joista toinen oli islamilainen Bahmanin sulttaanikunta ja toinen hindulainen Vijayanagar.
Sen jälkeen, kun Vasco da Gama löysi meritien Intiaan 1498, Portugali otti osia Länsi-Intiasta haltuunsa. 1600-luvulla Intiaan saapuivat britit, ranskalaiset ja hollantilaiset, jotka myös ottivat haltuunsa osia Intiasta. Hollanti ja Iso-Britannia perustivat molemmat Intian kanssa kauppakomppanian. 1600 perustettu Englannin Itä-Intian kauppakomppania alun perin toimitti kauppaa vain Ison-Britannian kanssa. Kuitenkin 1675 mennessä siitä oli tullut kansainvälinen järjestö, jonka vaikutuspiiriin kuului koko Intian valtameren ympäristö ja jolla oli yhteyksiä Välimeren maihin, Pohjanmeren alueelle ja pisimmillään jopa Itämeren maihin saakka. Toisinaan Aasiasta hankittuja tavaroita myytiin jatkossa latinalaisen Amerikan maihin. Englannin Itä-Intian kauppakomppanian kaupankäynti oli kytkeytynyt Etelä- ja Keski-Amerikan hopearahaan ja näin myös tämän järjestön toiminta oli sidoksissa taloudellisesti Etelä- ja Keski-Amerikkaan.
Itä-Aasian historia

Kiinasta löydetyt varhaisimmat merkit ihmisen sukulaisista ovat peräisin 770 000 vuoden takaa. Varhaisin Kiinan dynastioista oli Xia-dynastia, joka oli vallassa pronssikaudella noin 2000–1500 ekr. Henanin provinssissa, Anyangissa on tehty arkeologisia löytöjä tältä ajalta. Toinen dynastia oli Shang-dynastia, joka oli voimassa noin 1700 eKr. ja josta on löydetty merkkejä erityisesti Huang Hen kukkuloiden alueelta. Seuraava dynastia oli Zhou-dynastia 1027–221 eKr., joka oli pitkäaikaisin Kiinan dynastioista ja jonka aikana hallinnossa oli esifeodaalisia piirteitä. Tämä aikakausi jaetaan Länsi-Zhoun (1027–771 eKr.) ja Itä-Zhoun (770–221 eKr.) aikakausiin. Gökturkkilaiset kansat perustivat 600-luvulla jkr. ensimmäisen Turkkilaisen kaanikunnan. Tämän valtakunnan hajottua Länsiturkkilaiseen kaanikuntaan ja itäturkkilaiseen kaanikuntaan Kiina valloitti 659 itäturkkilaisen kaanikunnan. Kublai-kaani, joka oli Tšingis-kaanin pojanpoika, perusti Kiinaan Yuan-dynastian 1200-luvulla.
Japanissa on löydetty varhaisimpia viitteitä ihmisen sukulaisista ajalta 200 000 vuotta sitten. Tuolloin Japanin saarten ja Manner-Aasian välillä oli maayhteys. Nykyiminen saapui Japaniin 35 000–30 000 eKr. Japanissa alkoi Jōmon-kausi 10 000 eKr. Tänä aikana valmistettiin saviastioita ja esineitä, jotka koristeltiin tekemällä painanteita nauhoilla ja tikuilla. Myöhemmin Japanissa oli Yayoin kulttuurin aikakausi, jonka paras aika oli 300 eKr.–250 jKr. Tällä aikakaudella saviastioiden valmistusteknikka oli edistyneempää kuin Jōmon-kaudella, mutta saviastioiden koristelu oli vähäisempää. 710–1185 Japanissa vallitsivat Nara- ja Heiankaudet. Tuolloin Japanin pääkaupunki oli Nara ja nykyistä Kiotoa kutsuttiin Heianiksi. Tuona aikana Kiinan vaikutus Japaniin väheni. Näitä kausia seurasi Kamakura-kausi, jonka alussa hallitsijana oli Minamoto Yorimoto. Hänen aikansa jälkeen vallasta riitelivät Kamakura Bakufun ja Kiotossa toiminut keisarillinen hovi. Tämä kausi kesti vuteen 1333. Tätä kautta seurasi Muromachi-kausi, jonka alussa Kioton keisari Go-Daigo syrjäytti Kamakura Bakufun. Ajalla 1550–1850 Japanissa oli aika, josta käytetään nimitystä varhainen moderni Japani.
Kaakkois-Aasian historia

Khmerien valtakunta sekä muita itsenäisiä kuningaskuntia
Islamin leviäminen alueelle,
Kaakkois-Aasian historia > Siirtomaa-aika

Brunei oli brittiläinen protektoraatti 1888–1984
Filippiinit oli Espanjan siirtomaa 1521–1898
Itä-Timor kuului Portugalille 1600-luvulta vuoteen 1975
Indonesia kuului Alankomaille 1600-luvulta vuoteen 1949
Kambodža oli osa Ranskan Indokiinaa 1863–1945
Laos oli osa Ranskan Indokiinaa 1893–1954
Malesia oli brittien siirtomaa 1795–
Myanmar (Burma) oli brittien siirtomaa 1886–1948
Singapore oli brittien siirtomaa 1819–1963
Vietnam oli osa Ranskan Indokiinaa 1884–1954
Sen sijaan Thaimaa on ainoana välttynyt länsimaiden hallinnolta
Kaakkois-Aasian historia > Itsenäistyminen

Toinen maailmansota ja Japanin valta alueella
Aron paimentolaiset

Euraasian valtavalla arolla harjoitettiin paimentolaisuutta siellä kesytetyn hevosen avulla. 600-luvulta eaa. alkaen Keski-Aasian paimentolaiset olivat saavuttaneet kyvyn ja tekniikan käyttää jousta tehokkaasti ratsastaessaan, mikä mahdollisti tehokkaat ryöstöretket kaupungistuneita kulttuureja vastaan. Liikkuvuuden ansiosta pienetkin paimentolaisyksiköt olivat suuri uhka korkeakulttuureille.
Paimentolaishyökkäykset saivat alkunsa skyyttien hyökkäyksestä Assyriaan. Myöhemmin paimentolaiset muodostivat toisinaan suuria liittoumia, kuten hunnit, unkarilaiset (paikallisesti), seldžukit ja mongolit, jotka valloittivat laajoja alueita itäisestä Euroopasta, Lähi-idästä, Intiasta ja Kiinasta.
Valloitukset johtivat siihen, että Aasian maatalousvaltioiden hallitsijadynastioista suurin osa oli jossain vaiheessa peräisin Keski-Aasian paimentolaisista. Metsien suojelemaa Länsi-Eurooppaa ja meren erottamaa Japania paimentolaisjoukot eivät kyenneet valloittamaan.
Korkeakulttuurin piiriin tulleet arovalloittajat joutuivat kuitenkin muuttamaan elämäntapansa, mikä sai heidät pian sulautumaan alueiden alkuperäiskulttuuriin. Viimeinen merkittävä paimentolaisvalloitus oli mantšujen nousu Kiinan hallitsijoiksi 1644. Tuliaseiden kehittäminen vähensi paimentolaisten liikkuvuuden tuomaa etua, ja kiinalaiset hävittivät viimeisen merkittävän paimentolaisliittouman 1757. ,
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aasian historia Wikimedia Commonsissa
Aasian valtioiden historia
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Afganistan |  Arabiemiraatit |  Armenia |  Azerbaidžan |  Bahrain |  Bangladesh |  Bhutan |  Brunei |
|  Etelä-Korea |  Filippiinit |  Georgia |  Indonesia |  Intia |  Irak |  Iran |  Israel |
|  Itä-Timor |  Japani |  Jemen |  Jordania |  Kambodža |  Kazakstan |  Kiina |  Kirgisia |
|  Kuwait |  Laos |  Libanon |  Malediivit |  Malesia |  Mongolia |  Myanmar |    Nepal |
|  Oman |  Pakistan |  Palestiina |  Pohjois-Korea |  Qatar |  Saudi-Arabia |  Singapore |  Sri Lanka |
|  Syyria |  Tadžikistan |  Taiwan |  Thaimaa |  Turkki |  Turkmenistan |  Uzbekistan |  Venäjä |
|  Vietnam |  Hongkong |  Macao |  |  |  |  |  |
Kartta Aleksanteri Suuren valtakunnasta laajimmillaan noin 330 eaa.
Angkor Wat Pohjois-Kambodžassa 1100-luvulta
Alexine Tinne

Alexine Tinne Afrikassa, Carl Weyermanin kaiverrus
Alexandrine 'Alexine' Pieternella Françoise Tinne (17. lokakuuta 1835 Haag, Alankomaat – 1. elokuuta 1869 Fezzan Ottomaanien valtakunta), oli alankomaalainen tutkimusmatkailija. Hän yritti ensimmäisenä eurooppalaisena naisena Saharan ylitystä.
Elämäkertaa

Alexine Tinne syntyi varakkaan yläluokkaisen perheen tyttäreksi ja sai hyvän kotiopetuksen. Kun hänen isänsä kuoli, hän oli perimänsä omaisuuden johdosta Alankomaiden rikkain nainen.
1800-luvun lopulla eurooppalaisia alkoi kiinnostaa Afrikka ja sen tutkimattomat sisäosat. Erityisesti Niilin lähteiden löytäminen kiehtoi mieliä. Alexine Tinne jätti Euroopan taakseen kesällä vuonna 1861 ja lähti Valkoisen Niilin varrelle. Mukanaan hänellä olivat hänen äitinsä ja tätinsä. Lyhyen Khartumissa oleskelun jälkeen he saapuivat ensimmäisinä eurooppalaisina naisina päämääräänsä Gondoroon, Valkoisen Niilin varrelle. Alexine sairastui, ja seurue palasi Khartumiin 20. marraskuuta vuonna 1862.
Oleskellessaan Khartumissa Tinne tapasi kaksi tutkimusmatkailijaa, Herman Steudnerin ja Theodor von Heuglinin. Yhdessä he ryhtyivät suunnittelemaan uutta matkaa Bahr-el-Ghazliin löytääkseen maan, jota kutsuttiin "Niam- Niamiksi". Lisäksi oli tarkoitus tutkia, onko perää väitteillä, että joko Keski-Afrikassa tai Itä-Kongossa on suuri järvi. Tinne lähti seurueineen matkaan 5. helmikuuta vuonna 1863.
Uudesta matkasta tuli erittäin raskas. Kaikki matkailijat sairastuivat kuumetauteihin. Steudner kuoli huhtikuussa, Tinnen äiti ja kaksi kamarineitoa heinäkuussa. Monia vaaroja ja rasituksia kokenut seurue palasi Khartumiin maaliskuussa vuonna 1864. Tinnen velipuoli John Tinne oli tullut Khartumiin tehtävänään taivutella sisarpuolensa palaamaan Eurooppaan, mutta turhaan, Alexine piti päänsä. Sen sijaan John Tinne palasi Eurooppaan mukanaan sisarpuolensa keräämä suuri etnografinen kokoelma. Matkan tieteellisiä tuloksia kuvattiin Heuglinin kirjassa Die Tinnéschen Expedition in westlichen Nilgebiet. Saatiin kuvattua 24 uutta kasvilajia. Matkan jälkeen Tinne muutti neljäksi vuodeksi Kairoon ja matkaili Algeriassa ja Tunisiassa. Yritykset päästä tapaamaan tuaregeja vuonna 1868 epäonnistuivat.
Tinne lähti Tripolista uudelle matkalle tammikuussa vuonna 1869 kamelikaravaanin kanssa. Mukana matkalla oli saksalainen tutkimusmatkailija Gustav Nachtigal, ja tavoitteena oli päästä Tšadjärvelle ja edelleen Darfuriin. Sitä ennen piti ylittää Sahara. Matka eteni hitaasti Tinnen sairastelun ja hiekkamyrskyjen vuoksi.
Aikaisin aamulla ensimmäisenä päivänä elokuuta vuonna 1869 Tinnen karavaaniin hyökättiin. Tinnen mukana olleet alankomaalaiset matruusit surmattiin ja Tinne sai surmansa kahdesta miekaniskusta. Hänen ruumistaan ei koskaan löydetty. Murhasta tehtiin tutkimus ja motiiveiksi on esitetty ryöstöä ja tuaregiheimojen kilpailuja alueista ja vallasta.[lähde? ]
Kokoelmat

Tinnen kokoelmat sijoitettiin Liverpoolissa sijaitsevaan museoon. Pitkään uskottiin, että ne tuhoutuivat vuoden 1941 pommituksissa. Nyt niihin kuuluneita esineitä on löydetty ja ne on todettu erittäin arvokkaiksi todisteiksi Sudanin kulttuureista.
Amygdaleónas

| Amygdaleónas Αμυγδαλεώνας |
| --- | --- |
 Amygdaleónas
 Koordinaatit: 40°57′46″N, 24°21′33″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Makedonia jaTraakia
Alue:  Itä-Makedonia ja Traakia
Alueyksikkö:  Kavála
Kunta:  Kavála
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  0501020201
Korkeus:  72 m
Väkiluku (2011):  2 724
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Amygdaleónas (kreik. Αμυγδαλεώνας; kath.kreik. Αμυγδαλεών, Amygdaleón; myös Amigdaleón(as)) on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Kaválan kuntaan, Kaválan alueyksikköön ja Itä-Makedonian ja Traakian alueeseen. Aiemmin kaupunki kuului Fílippoin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Kaválan kunnan Fílippoin kunnallisyksikköön. Amygdaleónas muodostaa oman kaupunkiyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Αμυγδαλεώνος, Topikí Koinótita Amygdaleónos). Kaupungin väkiluku on 2 724 (vuonna 2011).
Amygdaleónaksen pieni kaupunki sijaitsee noin viisi kilometriä Kaválasta luoteeseen. Osmanivallan aikana asutus tunnettiin nimillä Madelmí (Μαδεμλί) ja Bantém Tsiflíki (Μπαντέμ Τσιφλίκι), ja sen väestö oli pääosin turkkilaista. Kreikan ja Turkin väestönvaihdon jälkeen asukkaiksi tuli kreikkalaisia Pontoksen alueelta. Kylän nykyinen nimi samoin kuin aiempi turkkilainen nimi viittaavat manteleihin.
Heti Amygdaleónaksen luoteispuolella sijaitsee Amygdaleónaksen sotilaslentokenttä, joka toimi myös Kaválan lentoasemana ennen nykyisen Kaválan kansainvälisen lentoaseman valmistumista. Kylän eteläpuolella sijaitsee Amygdaleónaksen metsä, joka on suojeltu esteettisten ja luontoarvojensa vuoksi.
Amygdaloideae

| Amygdaloideae |
| --- | --- |
 Päärynäpuulajin (Pyrus sp.) kukkia.
Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Amygdaloideae  Arn.
Infobox OKNimi-testi OK: 
Amygdaloideae on ruusukasvien heimon alaheimo, joka jaetaan yhdeksään tribukseen. Alaheimon tyyppisuku on Amygdalus (= tuomien alasuku Prunus subg. Amygdalus).
Alaheimoon kuuluu noin kolmannes kaikista ruusukasvilajeista. Suurin osa niistä on puuvartisia, puita tai pensaita. Hedelmätyypiltään monet ovat meheviä, esimerkiksi pohjushedelmiä tai luumarjoja. Ruusukasvien tunnetut hedelmäkasvit kuuluvat alaheimoon, kuten tuomet (sisältäen luumut, kirsikat, manteli, aprikoosi ja persikka), omenapuut, päärynäpuut, pihlajat, aroniat, tuomipihlajat, kvittenit, ruusukvittenit ja mispelit, lisäksi koristekasveja orapihlajat, tuhkapensaat, tulimarjat ja punamarjat. Osalla suvuista on myös kuiva hedelmätyyppi, esimerkiksi tuppilo heisi-, pensas-, pihlaja- ja töyhtöangervoilla.
Alexis Carrel

| Alexis Carrel |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1873
Kuollut: 5. marraskuuta 1944 (71 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Kirurgia, biologia, patofysiologia, fysiologia ja verisuonikirurgia
Palkinnot:   Nobelin lääketieteen palkinto (1912)
 Nimikirjoitus
Alexis Carrel (28. kesäkuuta 1873 – 5. marraskuuta 1944) oli ranskalais-amerikkalainen kirurgi, joka teki tutkimuksia verisuoniston ja elintensiirtojen aloilta. Hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 1912. Lisäksi hän on kirjoittanut muun muassa kirjan Tuntematon ihminen vuonna 1935 (suomennettu 1937). Hänen toinen teoksensa Reflexions sur la conduite de la vie ilmestyi postuumisti 1950, suomeksi Elämän ikuiset lait (1951).
Teokset

L'Homme, cet inconnu, Plon, 1935; suomeksi Tuntematon ihminen (1937)
La Prière (1944)
Réflexions sur la conduite de la vie (1950, postuumi), suomeksi Elämän ikuiset lait (1951)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexis Carrel Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Behring  1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950:  1926: Fibiger  1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975:  1951: Theiler  1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000:  1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–:  2001: Hartwell, Hunt, Nurse  2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
FK Taraz

Futbolnyi klub Taraz on jalkapalloseura Tarazin kaupungista. Seura pelaa maansa korkeimmalla sarjatasolla Kazakstanin Valioliigassa. Kazakstanin mestaruuden Taraz on voittanut vuonna 1996. Kazakstanin cupin Taras voitti vuonna 2004.