stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pitkäpyrstökaija

| Pitkäpyrstökaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Kaijat Psittacula
Laji::  longicauda
Kaksiosainen nimi
 Psittacula longicauda  (Boddaert), 1783 
Katso myös
   Pitkäpyrstökaija Wikispeciesissä   Pitkäpyrstökaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitkäpyrstökaija (Psittacula longicauda) on kaakkoisaasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue käsittää Borneon, Sumatran, Malakan niemimaan kärjen, Andamaanit, Nikobaarit sekä näitä saaria ympäröivät pienemmät saaret. Laji on vaarantunut, koska sen levinneisyysalueen metsiä on kaadettu runsaasti ja sitä pyydystetään häkkilinnuksi.
Sen holotyypin kuvaili Pieter Boddaert Malakasta 1783.
Punarintakaija

| Punarintakaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Kaijat Psittacula
Laji::  alexandri
Kaksiosainen nimi
 Psittacula alexandri  (Linnaeus, 1758) 
 Punarintakaijan levinneisyysalue.  Karttaan on merkitty myös sen alalajeja.
Katso myös
   Punarintakaija Wikispeciesissä   Punarintakaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punarintakaija (Psittacula alexandri) on kaakkoisaasialainen kaija, jonka laaja esiintymisalue ulottuu Himalajan alarinteiltä Intian pohjoisosista ja Nepalista Etelä-Kiinaan ja Hainaniin sekä Indokiinaan. Eri alalajeja elää myös Indonesian Jaavalla, Balilla, Etelä-Borneossa, sekä Andamaaneilla ja eräillä pienemmillä saarilla. Lajista tunnetaan kaikkiaan kahdeksan alalajia. Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Jaavalta 1758.
Sami Klemola

Sami Klemola (s. 7. joulukuuta 1973) on suomalainen säveltäjä. Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa  1999–2007 sävellystä Erkki Jokisen johdolla ja valmistui musiikin maisteriksi. Hän opiskeli sävellystä myös Amsterdamin konservatoriossa opettajanaan Daan Manneke 2002–2003. Elektronista musiikkia hän opiskeli Pariisissa IRCAMissa kesällä 2005. Hänen instrumenttinsa on kitara.
Sami Klemola on elektroakustiseen nykymusiikkiin keskittyvän defunensemble-yhtyeen taiteellinen johtaja, ja oli perustamassa tätä yhtyettä 2009. Klemola oli myös Tampere Biennalen taiteellinen johtaja vuosina 2016-2018. Vuonna 2018 Finland Festivals valitsi Tampere Biennalen vuoden festivaaliksi. Klemolan kamarimusiikkiteos "...On Escher" oli TEOSTO-palkintoehdokkaana vuonna 2020.
"Klemolan sävellystuotantoon kuuluu soolokappaleita, kamarimusiikkia, orkesterimusiikkia, elektronisia ja akustisia sointeja yhdisteleviä teoksia sekä ääni-installaatioita."lähde?
Johanna Ojala-Niemelä

| Johanna Ojala-Niemelä |
| --- | --- |
 Johanna Ojala-Niemelä
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1974 (ikä 50) Muonio
Poliitikko
Puolue:  SDP
Asema:  kansanedustaja (2007–) ja kaupunginvaltuutettu (1997–)
Vaalipiiri:  Lapin vaalipiiri
Kotipaikka:  Rovaniemi
Aiheesta muualla
johannaojala-niemela.fi
Johanna Katriina Ojala-Niemelä (o.s. Ojala, s. 1. lokakuuta 1974 Muonio) on suomalainen SDP:n kansanedustaja. Ojala-Niemelä valittiin eduskuntaan vuoden 2007 eduskuntavaaleissa, joissa hän sai yhteensä 6 252 ääntä. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa hänet valittiin toiselle kaudelle 7 052 äänellä, vuonna 2015 kolmannelle kaudelle 6 248 äänellä ja vuonna 2019 neljännelle kaudelle 6719 äänellä.  Koulutukseltaan Ojala-Niemelä on oikeustieteen kandidaatti, arvoltaan varatuomari. Ojala-Niemelä on 18. kesäkuuta 2019 alkaen eduskunnan  perustuslakivaliokunnan puheenjohtaja sekä puhemiesneuvoston ja tarkastusvaliokunnan jäsen.
Aikaisemmin Johanna Ojala-Niemelä on ollut muun muassa oikeusministerien Johannes Koskisen ja Leena Luhtasen erityisavustaja sekä vuodesta 1997 alkaen Rovaniemen kaupunginvaltuuston jäsen.
Hän on naimisissa Esa Niemelän kanssa ja heillä on kaksi lasta.
Johanna Ojala-Niemelällä diagnosoitiin vuonna 2020 aivokasvain, joka poistetaan leikkauksella. Hänen sairauslomansa eduskunnasta alkoi 14. joulukuuta 2020.
Anne-Mari Virolainen

| Anne-Mari Virolainen |
| --- | --- |
 Virolainen eduskunnan istuntosalissa 2009
Suomen ulkomaankauppa- ja kehitysministeri
 Sipilän hallitus 12.2.2018–6.6.2019  
Edeltäjä:  Kai Mykkänen
Seuraaja:  Ville Skinnari
Kansanedustaja
 21.3.2007–4.4.2023  
Vaalipiiri:  Varsinais-Suomen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. joulukuuta 1965 (ikä 58) Turku
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Koulutus:  kauppatieteiden maisteri (1990)
Aiheesta muualla
www.annemarivirolainen.fi
Anne-Mari Virolainen (s. 5. joulukuuta 1965 Turku) on suomalainen kokoomuslainen poliitikko. Hän oli kansanedustaja Varsinais-Suomen vaalipiiristä vuosina 2007–2023, puolueensa varapuheenjohtaja vuodesta 2010 sekä Sipilän hallituksen ulkomaankauppa- ja kehitysministeri vuosina 2018–2019.
Koulutus ja työura

Virolainen kirjoitti ylioppilaaksi Liedon lukiosta vuonna 1984 ja valmistui Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 1990 kauppatieteiden maisteriksi pääaineena kansainvälinen liiketoiminta, minkä jälkeen hän työskenteli yritysmaailmassa muun muassa markkinointitehtävissä. Ennen valintaansa eduskuntaan Virolainen työskenteli vuodesta 2005 ICT Turku Oy:n markkinointipäällikkönä.
Poliittinen ura

Virolainen valittiin kansanedustajaksi ensimmäisen kerran vuoden 2007 eduskuntavaaleissa 6 812 äänellä. Hänet valittiin jatkokaudelle vuoden 2011 vaaleissa 10 041 äänellä. Virolainen oli ehdolla myös vuoden 2014 eurovaaleissa saaden 10 080 ääntä, mikä ei riittänyt paikkaan. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Virolainen valittiin 7 196 äänellä kolmannelle kansanedustajakaudelle. Eduskuntavaaleissa 2019 Virolainen keräsi kaikkiaan 7 246 ääntä ja tuli valituksi jatkokaudelle eduskuntaan.
Virolainen on ollut suuren valiokunnan jäsen vuodesta 2011 ja puheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on myös tulevaisuusvaliokunnan ja kansainvälisten asioiden foorumin jäsen. Aiemmilla vaalikausilla hän on ollut  työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan varapuheenjohtaja (2011–2015) ja jäsen liikenne- ja viestintävaliokunnassa (2007–2011), ympäristövaliokunnassa (2009–2011) ja maa- ja metsätalousvaliokunnassa (2007). Ulkomaankauppa- ja kehitysministerinä hän toimi Sipilän hallituksessa helmikuusta 2018 lähtien.
Kesällä 2010 Virolainen valittiin kokoomuksen kolmanneksi varapuheenjohtajaksi. Ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi hänet valittiin vuoden 2012 ja 2014 puoluekokouksissa.
Virolainen oli Liedon kunnanvaltuuston jäsen vuosina 2005−2020. Hän oli valtuuston puheenjohtaja vuosina 2005–2012 ja varapuheenjohtaja vuosina 2012−2020. Lisäksi Virolainen on toiminut vuodesta 2015 Varsinais-Suomen maakuntahallituksessa.
Virolainen toimi pohjoismaisen kansalaisyhteistyön keskusliiton Pohjola-Nordenin hallituksen ja yhdistyksen tukisäätiön hallituksen puheenjohtajana vuosina 2015–2018.
Tasavallan presidentti nimitti Virolaisen ulkomaankauppa- ja kehitysministeriksi 12. helmikuuta 2018.
Yksityiselämä

Virolainen on ollut vuodesta 1989 naimisissa aiemmin Turun yliopistollisen keskussairaalan johtajana toimineen ja nykyisin Päijät-Hämeen hyvinvointialueen johtajan toimivan ortopedi Petri Virolaisen kanssa. Heille on syntynyt kolme lasta, joista vanhin menehtyi harvinaiseen LINCL-tautiin vuonna 2005.
Virolainen asuu Littoisissa, aiemmin Liedon puolella ja vuodesta 2020 Kaarinan Littoisissa.
Hanna Cederholm

Hanna Cederholm
Hanna Charlotta Maria Cederholm (7. heinäkuuta 1869 Kirkkonummi – 5. toukokuuta 1942 Helsinki) oli suomenruotsalainen piirustuksenopettaja, taiteilija ja kirjailija.
Hanna Cederholmin vanhemmat olivat senaattori Carl Sederholm, aateloituna Cederholm ja Elisifin, o.s. Nymander. Hän kävi Taideyhdistyksen ja Taideteollisuusyhdistyksen kouluja, suoritti piirustuksenopettajatutkinnon Helsingin yliopistossa 1904 ja teki opintomatkan Tukholmaan.
Cederholm toimi piirustuksenopettajana Helsingin ruotsalaisessa tyttölyseossa (Svenska flicklyceet i Helsingfors) 1905–1936 ja oli koulun vararehtorina 1924–1930. Cederholm oli Piirustuksenopettajain yhdistyksen varapuheenjohtajana useita vuosia. Hän kirjoitti romaanin Ilse Benzig, novellikokoelman, runoja ja satukirjoja sekä kuvitti myös ne itse. Hänen pitkäaikainen elinkumppaninsa oli Suomen ensimmäinen lääketieteestä ja kirurgiasta tohtoriksi väitellyt nainen, lääkäri Karolina Eskelin (1867–1936).
Teoksia

Albert Edelfelt : föredrag hållet i Svenska Fruntimmersskolan den 22 maj 1910.   Helsingfors 1910
Sagor och berättelser.  Öflund & Pettersson, Helsingfors 1910, uusi faksimilepainos Lasipalatsi, Helsinki 1999 (suom. Helmi Nylander nimellä Valikoima satuja, WSOY 1916)
Astralis : sagor och fantasier.  Söderström, Helsingfors 1913
Ilse Benzig.    Schildt, Borgå 1916
Drömresan : med ord och rim, berättad i bilder av A. Paischeff.    Taru, Helsingfors 1920
Gyllenskir : en sagobok om prinsessor och annat folk.  Schildt, Helsingfors 1920 (suomeksi nimellä Kultahuntu : satuja prinsessoista ja muista olennoista, WSOY 1922)
Vi människor : episoder.   Schildt, Helsingfors 1921
Hopsadurre som Robinson Crusoe : Efter det engelska originalet. Barnens sagoskatt 6.   Helsingfors 1927
Dikter.  Tekijä, Kuggom 1940
Lustosavi

Pellon kyntökerroksen alla on häiriintymätön lustosavi Orivedellä.
Lustosavi tarkoittaa jääkauden aikaisen mannerjään sulamisen johdosta syntyneitä tietynlaisia savikerroksia. Se muodostuu sedimentoitumalla, kun jääkauden jään sulaminen hidastuu ja mannerjään eteen muodostuu lampia. Lammet täyttyvät vuorotellen kesäisin karkealla hiekalla, ja talvisin hienolla savella. Se johtuu siitä, että kesällä suurempi sulamisveden määrä pystyy kuljettamaan suurempia kiviä kuin talvisin. Näihin kerroksiin perustuu lustosavikronologia, jolla pystytään määrittämään maaperän ikää. Vanhin tunnettu lustosavi on Ruotsissa, joka kattaa yli 13 000 vuotta. Lustosavea löytyy erityisesti Etelä-Suomesta. Lustosavi on usein hyvää viljelymaata.
R. A. Wrede

R. A. Wrede kuvattuna 1905–1910
Rabbe Axel (R. A.) Wrede af Elimä (16. heinäkuuta 1851 Anjala – 16. helmikuuta 1938 Anjala) oli suomalainen oikeustieteen professori ja poliitikko. Hän oli yksi Ruotsalaisen kansanpuolueen perustajista.
Elämäkerta

R. A. Wrede oli tunnetun vapaaherrallisen Wrede af Elimä -aatelissuvun edustaja. Hänen veljensä oli arkkitehti K. A. Wrede ja heidän lankonsa oikeustieteilijä Robert Hermanson. Wreden vanhemmat olivat kihlakunnantuomari Henrik August Wrede ja Anna Vilhelmina Baeckman. R. A. Wrede meni vuonna 1879 naimisiin pikkuserkkunsa  Johanna Sofia Paulina Wreden (s. 1857) kanssa, joka oli Mathilda Wreden sisar. Suomen sisällissodassa kaatunut metsänhoitaja, vapaaherra Henrik August Wrede af Elimä (1884–1918) ja tuomari, Helsingin kunnallispormestari Rabbe Fabian Wrede (1882–1957) olivat heidän poikiansa.
Wrede oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Kansanedustajana hän toimi 1910–1913 ja 1917–1918. Wrede oli perehtynyt erityisesti siviililainoppiin ja prosessioikeuteen. Hän oli Helsingin yliopiston professori 1885–1905 ja rehtori 1905. Hänet karkotettiin vuodeksi Venäjälle 1904. Hänestä tuli senaatin oikeusosaston jäsen 1905 ja vuonna 1909 sen varapuheenjohtaja. Hän erosi senaatista vuonna 1909 keisarin perustuslain tulkinnan takia. Åbo Akademin kanslerina hän toimi lähes kuolemaansa asti. R. A. Wreden joskus unohdettu suurtyö oli Suomen hallitusmuodon valmistelu omistamassaan Wredebyn kartanossa kesällä 1917 yhdessä K. J. Ståhlbergin sekä Anton Kotosen kanssa. Heidän valmistelemansa luonnos toimi myöhemmin vuonna 1919 hyväksytyn tasavaltalaisen hallitusmuodon pohjana. Wrede tosin itse vastusti tasavaltaa ja olisi halunnut Suomesta monarkian.
Wrede johti komiteaa, jonka tehtävänä oli valmistella Suomeen moderni oikeudenkäyntimenettely. Wreden komitean ehdotus julkaistiin vuonna 1901, mutta vasta yli 90 vuotta myöhemmin tuo uudistus lopulta toteutettiin kun maahan saatiin suullinen, välitön ja keskitetty oikeudenkäyntimenettely. Lakimiehenä hän oli sekä suuriruhtinaskunnan aikana että sotien välisenä aikana ja kirjallisen tuotantonsa johdosta kauan sen jälkeen paras parhaiden joukossa ja uuttera etenkin yksityisoikeuden tutkijana ja tuntijana. Koulutuksensa hän oli viimeistellyt Saksassa, mutta maan itsenäistyttyä hän oli henkilökohtaisesti luomassa hyvin hedelmälliseksi osoittautunutta yhteistyötä muiden Pohjoismaiden kanssa. Hän henkilökohtainen osuutensa edelleen voimassa olevan varallisuusoikeudellisista oikeustoimista annetun lain syntymiseen oli suuri. Hänen nimensä on ollut viime vuosiin asti tuttu kaikille lakimiehille, koska hänen kirjojaan käytettiin niin kauan tenttikirjoina ja tiedekuntien pääsykoekirjoina (Suomen oikeus- ja yhteiskuntajärjestys).
Vaikka Wrede olikin ollut vanhoillinen kuningasvallan kannattaja, hän oli tasavaltalaisen Ståhlbergin yhteistyökumppani ja ystävä myös tämän presidenttikaudella.
Friedrich Schiller

| Friedrich Schiller |
| --- | --- |
 Ludovike Simanowiz, Friedrich Schiller, 1794.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1759 Marbach am Neckar
Kuollut: 9. toukokuuta 1805 (45 vuotta) Weimar
Ammatti:  runoilija, näytelmäkirjailija, historioitsija
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: Sturm und Drang
Esikoisteos:  Rosvot (1781)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Johann Christoph Friedrich Schiller, vuodesta 1802 lähtien von Schiller (10. marraskuuta 1759 Marbach am Neckar – 9. toukokuuta 1805 Weimar), oli saksalainen runoilija, näytelmäkirjailija ja historioitsija. Useimmiten hänestä käytetään nimeä Friedrich Schiller. Häntä pidetään yhdessä Johann Wolfgang von Goethen kanssa saksalaisen klassismin merkittävimpänä kirjailijana. Monet hänen näyttämöteoksistaan kuuluvat saksankielisten teattereiden perusohjelmistoon ja hänen balladinsa lukeutuvat suosituimpiin saksalaisiin runoihin.
Elämä > Nuoruus, opinnot ja ensimmäiset palvelusvuodet

Friedrich Schillerin isä Johann Caspar Schiller oli lääkäri ja toimi lääkintäluutnanttina Württembergin herttuan Karl Eugenin armeijassa. Vuonna 1766 perhe muutti Ludwigsburgiin, ja  samana vuonna Schiller meni latinakouluun. Ensimmäiset näytelmäkokeilunsa (Die Christen ja Absalon) hän teki vuonna 1772, mutta nämä teokset eivät ole säilyneet.
Vanhempien vastalauseista huolimatta herttua Karl Eugen pakotti murrosikäisen Schillerin opiskelemaan Hohe Karlsschulen sotilasakatemiaan Stuttgartiin, jossa tämä opiskeli aluksi oikeustiedettä. Schiller joutui tekemään runsaasti sulkeisharjoituksia ja oli ilmeisesti vielä viisitoistavuotiaanakin vuoteenkastelija. Tämän takia häntä rangaistiin kaksi kertaa ankarasti. Salaa hän luki tovereidensa kanssa kiellettyjä kirjoja ja nuuskasi tupakkaa.
Kun Solituden linnassa toiminut akatemia siirrettiin vuonna 1775 Stuttgartin keskustaan, Schiller vaihtoi opintolinjansa oikeustieteestä lääketieteeseen. Näihin aikoihin hän luki intensiivisesti Sturm und Drangin runoilijoiden ja Klopstockin teoksia sekä kirjoitti näytelmää Der Student von Nassau, joka ei ole säilynyt. Vuonna 1776 ilmestyi hänen ensimmäinen painettu runonsa Der Abend. Samana vuonna Schiller perehtyi Rousseaun, Plutarkhoksen, Goethen ja Shakespearen teoksiin ja alkoi kirjoittaa teosta Rosvot. Vuonna 1779 Schiller aloitti opintoihin liittyvän tutkimustyönsä ja pyysi eroa sotilasakatemiasta, mihin ei kuitenkaan suostuttu. Viimein vuonna 1780 hän sai lähteä akatemiasta ja suoritettua tohtoritutkinnon. Hänestä tuli sotilaslääkäri.
Vuonna 1781 Schiller sai valmiiksi draaman Rosvot, ja se painettiin samana vuonna anonyyminä. Ensiesitys tapahtui Mannheimin teatterissa 13. tammikuuta 1782. Kielloista huolimatta Schiller päätti matkustaa seuraamaan ensiesitystä Mannheimiin joutuen samalla poistumaan valtion rajojen ulkopuolelle. Esityksestä tuli suuri menestys, ja erityisesti opiskelijat ottivat teoksen vastaan haltioituneena. Herttua Karl Eugen ei kuitenkaan pitänyt Schillerin tempauksista, vaan sulki hänet vankilaan 14 päiväksi, kun tämä oli palannut Mannheimista. Herttua kielsi Schilleriä myös kirjoittamasta vastaisuudessa komedioita ja muuta vastaavaa.
Rosvojen tuoma tuulahdus vapaudesta oli kuitenkin jo vaikuttanut kuulijoihin. 22. syyskuuta Schiller pakeni hyvän ystävänsä Andreas Streicherin kanssa jälleen Stuttgartista Mannheimiin, jossa hän luki kuulijoille ääneen teoksensa Fiesko: Historiallinen murhenäytelmä. Streicher kirjoitti myöhemmin Schillerin pakomatkoista kirjassaan Schillers Flucht von Stuttgart und Aufenthalt in Mannheim von 1782 bis 1785.
Elämä > Epävarmat vuodet

Vuonna 1783 Schiller oleskeli Bauerbachissa, jossa hän sai valmiiksi teoksen Kabale und Liebe ja aloitti teoksen Don Carlos kirjoittamisen. Palattuaan Mannheimiin hän sairastui syyskuussa 1783 hermokuumeeseen (malariaan), jota esiintyi tällä tuohon aikaan vielä hyvin soisella seudulla. Mannheimissa Schiller toimi näytelmäkirjailijana vuoteen 1785 asti. Fiesko ja Kabale und Liebe  esitettiin siellä ensimmäisen kerran vuonna 1784. Teatterin intendentti Wolfgang Heribert von Dalberg jätti kuitenkin uusimatta Schillerin sopimuksen, minkä seurauksena Schiller joutui ottamaan paljon velkaa.
Schiller hankkiutui ystävyyteen ja kirjevaihtoon Christian Gottfried Körnerin kanssa, joka myöhemmin vuosina 1812–1816 julkaisi Schillerin teosten kokonaislaitoksen. Huhtikuussa 1785 Schiller matkusti Körnerin luokse Leipzigiin, ja tämä auttoi hänet taloudellisesta ahdingosta. Kesällä Schiller kirjoitti Gohlisin kylässä kuuluisan Oodin ilolle. Syksyllä Schiller lähti Körnerin mukaan Dresdeniin.
Vuonna 1787 Schiller matkusti Weimariin ja tutustui siellä Johann Gottfried von Herderiin ja Christoph Martin Wielandiin. Matkallaan Rudolstadtissa Schiller tutustui tulevaan vaimoonsa Charlotte von Lengefeldiin. Don Carlos ilmestyi samana vuonna ja sai heti ensiesityksensä. Goethe tapasi Schillerin Rudolstadtissa vuonna 1788 palattuaan Italian matkaltaan, mutta kumpikaan ei tuolloin kiinnostunut toistensa tekemisistä. Samana vuonna Schiller sai valmiiksi ensimmäisen ja ainoan osan teoksesta Geschichte des Abfalls der Vereinigten Niederlande, joka käsitteli Kahdeksankymmenvuotista sotaa (Alankomaiden itsenäisyyssotaa).
Elämä > Weimarin vuodet

Schiller sai Wallenstein-trilogian valmiiksi vuonna 1799. Samana vuonna valmistui Laulu kellosta. 3. joulukuuta Schiller muutti perheineen Weimariin, jossa syntyi lisää merkittäviä teoksia: Maria Stuart vuonna 1800, Orleansin neitsyt vuonna 1801, Messinan morsian vuonna 1803 ja Wilhelm Tell vuonna 1804. Vuonna 1802 Schiller aateloitiin, ja hän sai tästä lähtien käyttää itsestään nimeä ”Friedrich von Schiller”. Näinä vuosina hän alkoi kuitenkin sairastella yhä useammin.
Elämä > Kuolema

Helmikuussa 1805 Schiller sairastui vakavasti. 1. toukokuuta hän tapasi Goethen viimeisen kerran matkalla teatteriin. 9. toukokuuta Schiller menehtyi Weimarissa ilmeisesti tuberkuloosin aiheuttamaan akuuttiin keuhkokuumeeseen.
Syksyllä 1826 Goethe lainasi Schillerin pääkallon Weimarin Herttuatar Anna Amalian kirjastosta. Tämän salaisuuden hän paljasti vain ystävälleen Wilhelm von Humboldtille, mutta tämä menikin kertomaan juttua eteenpäin. Goethe käytti pääkalloa ilmeisesti tutkimuksiaan varten. Schillerin luut olivat aluksi Weimarin Jacobsfriedhofin kassaholvissa, mutta ne haudattiin 16. joulukuuta 1827 Weimarin historialliselle hautausmaalle. Goethe haudattiin myöhemmin omasta pyynnöstään Schillerin viereen.
Kirjallinen merkitys

Schiller eli yksinvallan ja porvarillisen aikakauden siirtymäaikana, jonka näkyvimpiä tapahtumia Euroopassa oli Ranskan vallankumous. Porvaristo ei voinut eikä saanut ilmaista poliittisia mielipiteitään itsevaltiuden aikana, jolloin Saksan pikkuvaltioiden vallanpitäjät hallitsivat itsevaltiaan ottein. 1700-luvun jälkipuoliskon kirjallisuudesta tuli siten keskeinen väline porvarillisen itsetietoisuuden kehittämisessä. Schillerin ennen vuotta 1785 tekemien teosten paatos ja tunteellisuus tähtäävät inhimillisyyden kohottamiseen. Tämä periaate asettui vastakkain itsevaltiuden politiikan kanssa. Porvarillisen tragedian valinta keskeiseksi muodoksi kuvastaa tätä lähtökohtaa.
Seuraavana jaksona Schillerin tuotannossa voidaan pitää vuosia 1785–1795, jolloin syntyi Don Carlos sekä kirjallisuusteoreettiset teokset Über die ästhetische Erziehung des Menschen (”Ihmisen esteettisestä kasvatuksesta”) ja Naiivista ja sentimentaalisesta runoudesta (Über naive und sentimentalische Dichtung). Jälkimmäinen on modernin mannermaisen estetiikan klassikko. Se huipentaa ja summaa Schillerin lyhyen mutta intensiivisen teoreettisen kauden. Kirjoitus on myös ensimmäisiä tekstejä, joissa runoudelle ja taiteelle annetaan selkeän poliittinen tehtävä.
Sciller oli esteetikko. Vuosina 1795–1805 Schiller kirjoitti ennen kaikkia Weimarin klassismiin lukeutuvia draamoja. Niissä Schiller alkoi toteuttaa ihmisen esteettisen kasvatuksen ohjelmaa, järjen ja tunteen tasapainoa. Vaihtamalla idyllisen tyylin draamaan hän pyrki tekemään ihmisistä esteettisempiä. Tämä oli Schillerin mielestä edellytys sille, että voitaisiin siirtyä väkivallattomasti järkevämpään valtiomuotoon, mutta se toimi myös vastaohjelmana Ranskan vallankumoukselle sekä päivän politiikalle, jossa Schillerin mielestä käytettiin liiaksi raakaa voimaa.
Schiller ei luonut ainoastaan ilmaisuvoimaisia draamoja kuten Rosvot, Don Carlos, Orleansin neitsyt ja Wilhelm Tell, vaan hän oli myös saksankielisen kirjallisuuden tärkein poliittinen runoilija, joka ilmaisi teoksissaan 1700-luvun lopulla estottomasti järjen, ihmisyyden ja vapauden ihanteita. Schillerin omin sanoin ”todellisen poliittisen vapauden rakentaminen on täydellisin kaikista taideteoksista” (Über die ästhetische Erziehung des Menschen, 2. kirje). Goethen mielestä Schillerin kaikkien teosten teema on vapaus.
Schiller ja Goethe täydensivät ja innostivat toisiaan. Omana aikanaan Schiller oli heistä huomattavasti suositumpi, mutta nykyisin Goethe on arvostetumpi. Varsinkin Schillerin runouden arvostus on alentunut. Hänen tuotannossaan näkyvä idealismi ei innosta nykyisin, kun kirjallisuudesta etsitään skeptisempiä totuuksia. Hän edusti runon vanhaa perinnettä, jossa kirjailija ottaa etäisyyttä kuvattavaansa. Schiller ei myöskään tavoita ihmiskuvauksessaan sellaista rikkautta ja runsautta kuin Goethe. Draaman alalla Schiller kyllä oli luontainen lahjakkuus ja hän teki huomattavia näytelmiä, mutta suurin saksalainen draama on siltikin Goethen Faust.
Vastaanotto > 1800-luku

Schiller oli 1800-luvulla suosittu monissa Euroopan maissa, varsinkin siellä, missä hänen kannattamansa vapausihanteet eivät olleet toteutuneet politiikassa, esimerkiksi Italiassa ja Venäjällä. Vuonna 1859 Schillerin 100. syntymäpäivää juhlittiin koko Euroopassa, ennen kaikkea toki saksankielisellä alueella. Kustantaja Cotta myi Schillerin teoksia vuoteen 1867 mennessä yhteensä 2,4 miljoonaa kappaletta. Schilleriä luettiin joko vuoden 1848 vallankumoushenkeen sopivana vapausrunoilijana tai porvarillisena runoilijana, joka piti hyveitä kunniassa.
Vastaanotto > Kolmas valtakunta

Kansallissosialistisessa Saksassa germanisti ja Schiller-ihailija Joseph Goebbels piti aluksi huolta siitä, että Schiller esitettiin suorastaan kansallissosialismin tienraivaajana. Natsit joutuivat kuitenkin pian huomaamaan, ettei Schillerin tuotanto sittenkään soveltunut heidän ideologiaansa. Don Carloksen esittäminen kiellettiin pian kokonaan, kun vuorosanat Sire, geben Sie Gedankenfreiheit (”antakaa meille ajatusten vapaus”) keräsivät esityksissä yhä uudelleen aplodeja kesken kohtausta. Samoin kävi Wilhelm Tellille, jossa teemana oli tyrannin murha. Määräsipä vielä Adolf Hitlerkin vuonna 1941, ettei Wilhelm Telliä saisi enää esittää, koska hän pelkäsi Wilhelm Tellin kaltaisia kavalia "selkäänpuukottajia".