stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gabriel von Bonsdorff (jääkäri)
Suomen sisällissota

Von Bonsdorff saapui Suomeen jääkäreiden pääjoukon mukana Vaasaan majuriksi ylennettynä helmikuun lopulla 1918 osallistuakseen hallituksen alaisten Suomen tasavallan joukkojen (valkoiset) taisteluihin sisällissodassa. Hänet määrättiin ensin komentajaksi 4. jääkäripataljoonaan ja sitten maaliskuussa 2. jääkärirykmenttiin, jossa ominaisuudessa oli Tampereen taistelussa sekä Viipurin taistelussa eversti Ausfeldin ryhmän vasemmassa siivessä, mihin kuuluivat 6. ja 13. jääkäripataljoona sekä osia 15. jääkäripataljoonasta. Joukot etenivät Karjalankannaksella vallaten Kuokkalan ja jatkoivat edelleen Venäjän rajalle saakka.
Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen Von Bonsdorff toimi edelleen 2. jääkärirykmentin komentajana, mutta syksyllä 1918 hänet komennettiin komentajaksi Sortavalan rajavartioryhmään. Keski-Suomen rykmentin komentajaksi hänet nimitettiin 1919. Von Bonsdorff erosi armeijan palveluksesta 1922 ja siirtyi Kymin-yhtiön palvelukseen ollen samalla Kymintehtaan suojeluskunnan paikallispäällikkönä vuoteen 1923. Yksityismetsänhoitajana hän toimi Turun seudulla 1925–1931 ja Suojärvellä Aunuksen Puuliikkeen metsänhoitajana 1932–1934. Lauttakaluston toimitusjohtajana von Bonsdorff oli 1934–1939. Salmin uittoyhdistyksen apulaisuittopäällikkönä hän toimi 1934–1937.
Toinen maailmansota

Talvisotaan von Bonsdorff osallistui Sortavalan suojeluskunnan piiripäällikkönä ja rauhan tultua 3. raja-alakomitean puheenjohtajana. Jatkosodan alkaessa hän oli Vaasan sotilasläänin komentajana, josta hänet komennettiin päämajan linnoitusosaston metsätoimiston päälliköksi 1941. Laatokan Karjalan uittopäällikkönä von Bonsdorff toimi 1942–1944.
Maailmansodan jälkeen

Von Bonsdorff siirtyi uittopäälliköksi Savon uittoyhdistykseen, josta tehtävästä hän siirtyi eläkkeelle 1959. Hänet on haudattu sukuhautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhaan osaan.
Urheilu-ura

Von Bonsdorff edusti jääpalloilijana Helsingin IFK:ta. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1910, 1911, 1912 ja 1913 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1914 ja 1915. Vuoden 1915 loppuottelu jäi häneltä pelaamatta hänen lähdettyä jääkärikoulutukseen Saksaan. Hän oli yksi ensimmäisistä ulkomailla jääkiekkoa pelanneista suomalaisista aikana, jolloin lajilla ei vielä ollut sarjatoimintaa Suomessa: hän pelasi syksyllä 1912 Englannissa Prince’s Club of Londonin joukkueessa yhdessä HIFK:n jääpallojoukkueesta tutun Raoul Winterin kanssa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Zugführer 2. syyskuuta 1915  Oberzugführer 5. helmikuuta 1916  majuri 11. helmikuuta 1918  everstiluutnantti 21. huhtikuuta 1918  eversti 1941 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3.lk.  Vapaudenristi 4.lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1.lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 2.lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin Rautaristi 2.lk.   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan päällystöä Liepājassa syksyllä 1917. Alin rivi: Oberzugf. Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius, oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Torsten Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Karl Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Lars Homén, zugf. Gustaf Taucher.
Stede Bonnet

| Stede Bonnet |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1688 Bridgetown, Barbados
Kuollut: 10. joulukuuta 1718 (29–30 vuotta) Charles Town, Etelä-Carolina
Ammatti:  kauppias, merirosvo
Puoliso:  Mary Allamby (vih. 1709–14)
Muut tiedot
Aktiivisena:  1717–1718 (merirosvona)
Stede Bonnet (n. 1688 – 10. joulukuuta 1718) oli englantilainen merirosvo 1700-luvun alkupuolella. Häntä on joskus kutsuttu ”herrasmiesmerirosvoksi”, sillä hän oli suhteellisen varakas maanomistaja Barbadoksella ennen rikollisen uraansa.
Elämä ennen merirosvoutta

Bonnet syntyi Barbadoksella todennäköisesti kastamisvuonnaan 1688. Hänen vanhempansa Edward ja Sarah Bonnet omistivat 400 eekkerin (n. 160 hehtaaria) maatilan Bridgetownin kaakkoispuolella. Se siirtyi Stede Bonnetille hänen isänsä kuollessa vuonna 1694. Ei tiedetä missä hän kävi koulua, mutta monet hänet tunteneet kuvasivat hänet lukeneeksi ja hänet tuominnut tuomari viittasi tuomiossaan Bonnetin ”vapaaseen kasvatukseen”.
Bonnet nai Mary Allambyn Bridgetownissa 21. marraskuuta 1709. He saivat kolme poikaa (Allamby, Edward ja Stede) ja yhden tyttären (Mary). Allamby kuoli ennen vuotta 1715, muut lapsista näkivät isänsä hylkäävän heidät merirosvouden tähden.
Charles Johnson keksi kuuluisan tarinan siitä, että Bonnet ajautui merirosvouteen vaimonsa Maryn nalkutuksen takia: Johnson viittaa tähän kirjassaan A General History of the Pyrates.
Tiedot Bonnetin sotilasurasta ovat epäselviä, mutta hänellä oli majurin arvo Barbadoksen armeijassa. Tämä johtui todennäköisesti hänen maaomistuksestaan, sillä orjakapinoiden taltuttaminen oli tärkeä armeijan tehtävä. Bonnetin asepalvelus tapahtui samaan aikaan Espanjan perimyssodan kanssa, mutta ei ole tiedossa että hän olisi osallistunut siihen.
Varhainen merirosvous

Kesällä 1717 Stede Bonnet päätti ryhtyä merirosvoksi, vaikka ei tiennytkään yhtään mitään merimieselämästä. Hän osti 60-tonnisen sluupin, antoi sille nimen Revenge ja laitatti siihen kymmenen tykkiä. Hän palkkasi 70 merimiestä, mikä oli epätavallista, sillä useimmat merirosvot kaappasivat laivansa kapinan tai valtauksen kautta, tai muuttivat kaapparilaivan merirosvolaivaksi. Vielä epätavallisempaa oli, että Bonnet maksoi miehistölleen palkkaa, eikä kuten tavallista antanut miehistölleen vain osuutta ryöstösaaliista.
Bonnetin ensimmäinen purjehdus vei hänet Virginian rannikolle, missä hän kaappasi neljä alusta, polttaen niistä yhden estääkseen uutisen hänen rikollisesta elämästään kiirimästä kotisaarelleen. Hän purjehti sitten New Yorkiin kaapaten kaksi laivaa ja ryöstäen kauppoja Gardiners Islandilla. Elokuuhun 1717 mennessä Bonnet oli palannut Carolinaan, missä hän hyökkäsi kahden laivan kimppuun tyhjentäen ne ja polttaen toisen barbadoslaisen laivan.
Syyskuussa 1717 Bonnet otti kurssikseen Nassaun, joka tuolloin oli pahamaineinen merirosvojen piilopaikka New Providencen saarella Bahamalla. Matkalla hän tapasi espanjalaisen sota-aluksen, jolta pääsi pakenemaan. Bonnet haavoittui vakavasti eikä ollut kokonaan parantunut vielä seuraavana vuonna. Nassauhun päästyään hän otti uutta miehistöä kuolleiden tilalle ja varusti Revengen uudelleen kasvattaen sluupin aseistusta 12 tykkiin.
Yhteistyö Mustaparran kanssa

Nassaussa Bonnet tapasi ensi kertaa Edward ”Mustaparta” Teachin, jolla oli suuri vaikutus Bonnetin loppuelämään. Haavoittumisensa takia Bonnet antoi Revengen väliaikaisen päällikkyyden Mustaparralle ollen itse laivalla kokeneemman merirosvokapteenin ”vieraana”. Mustaparta ja Bonnet nostivat ankkurin ja purjehtivat pohjoiseen Delawarenlahdelle, missä he ryöstivät kaksitoista kauppiasta. Kapteeni Codd, jonka kauppa-alus vallattiin 12. lokakuuta, kuvasi Bonnetin kävelemässä kannella yöpaidassaan, ilman käskyvaltaa ja yhä huonovointisena haavoistaan.
Mustaparta ja Bonnet palasivat Karibialle marraskuussa 1717 ja jatkoivat menestyksekästä rosvoiluaan. Joulukuun 19. päivän jälkeen Bonnet ja Mustaparta erosivat. Bonnet purjehti sen jälkeen läntiselle Karibialle. Maaliskuussa 1718 hän kohtasi 400-tonnisen kauppalaivan Protestant Caesarin, mutta laiva pakeni ja sai turhautuneen miehistön levottomaksi. Kun Bonnet kohtasi Mustaparran pian tämän jälkeen, Bonnetin miehistö hylkäsi hänet ja liittyi Mustapartaan, ja Bonnet huomasi taas olevansa vapautettu komennosta ja olevansa vieraana Mustaparran uudella aluksella, Queen Anne’s Revengellä. Mustaparta antoi Revengen päällikkyyden kätyrilleen nimeltä Richards: Bonnet sai päällikkyyden takaisin kesällä 1718.
Bonnet seurasi isäntäänsä/kaappariaan Etelä-Carolinaan, missä Mustaparran neljä alusta saartoivat Charlestonin sataman myöhäiskeväällä 1718. Mustaparta ja Bonnet pakenivat sitten pohjoiseen Topsailin salmeen, missä Mustaparran lippulaiva sai pohjakosketuksen ja upposi.
Jättäen jäljelle jääneet laivat Topsailin salmeen Mustaparta ja Bonnet nousivat maihin ja matkasivat Bathiin, silloiseen Pohjois-Carolinan pääkaupunkiin, missä molemmat hyväksyivät armahduksen kuvernööri Charles Edeniltä. Mustaparta palasi salassa Topsailin salmeen. Bonnet jäi Bathiin saadakseen luvan viedä laivansa Saint Thomasiin (silloinen Tanskan Länsi-Intian siirtomaa nimeltä Sankt Thomas), missä hän suunnitteli ostavansa kaapparikirjan ja rosvoavansa valtion piikkiin espanjalaisia aluksia. Eden antoi Bonnetille tämän luvan.
Paluu merirosvokapteeniksi

Bonnet palasi Topsailin salmeen havaiten, että Mustaparta oli jättänyt suurimman osan miehistöstään rannalle, ryövännyt Revengen ja kaksi muuta alusta laivastosta (joissa oli suurin osa tarvikkeista) ja purjehtinut tuntemattomaan sluuppi Adventurella, jolla oli kaikki ryöstösaalis. Bonnet otti nyt, kesä-heinäkuussa 1718, Revengen takaisin komentoonsa. Hyvin harva hänen alkuperäisestä Barbadoksen miehistöstään oli enää mukana, joten Bonnet palkkasi useita Mustaparran Topsailin salmeen hylkäämiä miehiä.
Bonnet yritti saada Mustaparran kiinni kostaakseen hänelle, mutta ei tavannut häntä enää koskaan.
Bonnet ei koskaan hylännyt toiveita päästä Saint Thomasiin ja saada kaapparikirjan, mutta kaksi pakottavaa ongelmaa houkutteli häntä takaisin merirosvouden pariin. Ensinnäkin Mustaparta oli varastanut ruuan ja tarvikkeet. Toiseksi Saint Thomas oli keskellä Atlantin hurrikaanikautta, joka loppuisi vasta syksyllä. Paluu merirosvoukseen tosin merkitsisi Bonnetin armahduksen mitätöimistä.
Toivoen säilyttävänsä armahduksensa Bonnet otti valenimen ”Kapteeni Thomas” ja vahtoi laivansa nimeksi Royal James. Hän yritti myös esittää kauppiasta niille kahdelle laivalle, jotka hän ryösti. Pian tämän jälkeen Bonnet jätti näyttelemisen sikseen ja palasi paljaaseen rosvoukseen. Heinäkuussa 1718 hän purjehti pohjoiseen Delawarenlahdelle rosvoten mennessään yksitoista alusta ja ottaen useita vankeja, joista osa liittyi hänen miehistöönsä. Bonnet päästi menemään useimmat rosvoamansa laivat, mutta kaksi viimeistä (sluupit Francis ja Fortune) hän liitti laivastoonsa.
Elokuun 1. päivänä 1718 Royal James ja kaksi kaapattua sluuppia purjehtivat etelään Delawarenlahdelta. Tämän matkan aikana Bonnet ja hänen miehistönsä jakoivat saaliinsa keskenään. Tämä on ainoa kerta, kun Bonnetin tiedetään harjoittaneen tätä tärkeää merirosvotapaa, ja on oletettu, että hän tämän jälkeen lakkasi maksamasta miehistölleen säännöllistä palkkaa.
Kahdentenatoista päivänä Delawarenlahdelta lähdön jälkeen Bonnet saapui Cape Fear -joen suistoalueelle ja ankkuroi lähelle pienen puron suuta, paikkaan joka nykyään tunnetaan nimellä Bonnet’s Creek. Royal James oli alkanut vuotaa pahasti ja tarvitsi korjausta ja kallistuspaikan. Pian pieni pursi nousi joelle ja se ryöstettiin. Bonnet hajotutti veneen ja käytti sen osat Royal Jamesin korjaamiseen. Työ teetettiin ainakin osittain Bonnetin kaappaamilla vangeilla, joissa oli useita mustia orjia.
Bonnet pysytteli Cape Fear -joella seuraavat 45 päivää. Bonnetin pursimiehen, Ignatius Pellin, mukaan merirosvojen tarkoitus oli odottaa siellä hurrikaanikauden loppua. Koska Royal Jamesin kokoisen aluksen kallistamiseen kuluisi vähintään viikko, tämä on todennäköisesti totta.
Cape Fear -joen taistelu

Elokuun loppuun mennessä Charlestoniin olivat kiirineet uutiset, että Bonnetin alukset olivat ankkurissa Cape Fear -joella. Etelä-Carolinan kuvernööri Robert Johnson antoi eversti William Rhetille luvan johtaa tutkimusmatkaa merirosvoja vastaan, vaikka Cape Fear -joki kuuluikin Pohjois-Carolinan lainkäyttöalueeseen. Yhden harharetken jälkeen Rhett saapui Cape Fear -joen suulle 26. syyskuuta kahdella kahdeksan tykin sluupilla ja 130 miehen voimalla.
Bonnet erehtyi ensin luulemaan Rhettin laivastoa kauppa-aluksiksi ja lähetti kolme venettä kaappaamaan ne. Rhettin epäonneksi hänen lippulaivansa Henry oli saanut pohjakosketuksen joen suulla mahdollistaen Bonnetin miesten lähestymisen niin, että he huomasivat laivojen olevan vihamielisiä ja raskaasti aseistettuja: veneet palasivat varoittamaan Bonnetia. Illan suussa nousuvesi irrotti Henryn pohjasta.
46 merirosvoa oli jakaantuneina kolmeen sluuppiin. Yön aikana Bonnet siirsi heidät kaikki Royal Jamesiin ja suunnitteli taistelevansa tiensä merelle mieluummin kuin lähtevänsä navigoimaan Cape Fear -joen kapeita kanavia myöten yön pimeydessä. Bonnet kirjoitti kirjeen kuvernööri Johnsonille uhaten polttaa Charlestonin maan tasalle.
Aamunkoitteessa 27. syyskuuta 1718 Bonnet lähti kohti Rhettin joukkoja ja kaikki kolme sluuppia avasivat tulen, aloittaen näin Cape Fear -joen taistelun. Kaksi pohjoiscarolinalaista sluuppia irrottautui saartaakseen Royal Jamesin väliinsä. Bonnet yritti välttää ansan ohjaamalla Royal Jamesin lähelle joen länsirantaa mutta ajautui karille. Rhettin lähenevät sluupit saivat myös pohjakosketuksen, jättäen vain Henryn Royal Jamesin kantamalle.
Taistelu oli pattitilanteessa seuraavat viisi - kuusi tuntia kaikkien osallistujien ollessa liikuntakyvyttömiä. Bonnetin alus oli kansi kallistuneena poispäin hyökkääjistä tarjoten näin suojaa miehille, kun taas Henryn kansi oli kääntyneenä merirosvoja kohti jättäen miehet alttiiksi musketin laukauksille, Bonnetin miehistöstä haavoittui tai kuoli 12, kun he taas tappoivat tai haavoittivat 24:ää Rhettin 70 miehestä. Suurin osa Bonnetin miehistä taisteli innokkaasti, haastaen vihollisia tulemaan laivaansa ja taistelemaan kuin miehet. Bonnet itse partioi laivansa kannella pistooli kädessä, uhaten tappaa jokaisen merirosvon joka epäröi taistella: kuitenkin osa Bonnetin vangeiksi ottamista miehistä kieltäytyi ampumasta kohti Rhettin joukkoja.
Taistelun ratkaisi lopulta nousuvesi, joka nosti Rhettin sluupit irti jättäen Royal Jamesin kiinni. Bonnet joutui avuttomana seuraamaan kun vihollisalukset korjasivat vaurionsa ja lähestyivät hänen halvaantunutta alustaan. Laivanvaltaustilanteessa Bonnetin miehillä olisi vastassaan ylivoima kolme yhtä vastaan eli lähes toivoton. Bonnet käski tykkimies George Rossia räjäyttämään Royal Jamesin ruutivaraston. Ross ilmeisesti yrittikin tätä, mutta muu miehistö oli toista mieltä ja he nostivat antautumislipun. Rhett pidätti merirosvot ja palasi Charlestoniin lokakuun 3. päivä.
Pako, uudelleenvangitseminen ja teloitus

Charlestonissa Bonnet erotettiin miehistöstään ja pidettiin kolme viikkoa pursimies Pellin ja sailing master David Herriotin kanssa erillään. Lokakuun 24. päivänä Bonnet ja Herriot pakenivat ilmeisesti paikallisen kauppiaan Richard Tookermanin avulla. Kuvernööri Johnson asetti 700 punnan palkkion Bonnetin päästä ja lähetti etsintäpartioita heidän peräänsä.
Bonnet ja Herriot ottivat yhdessä kahden Tookermanin orjan kanssa haltuunsa veneen ja yrittivät päästä Charlestonin sataman pohjoisrannalle, mutta epäsuotuisat tuulet ja varusteiden puute pakottivat heidät Sullivan’s Islandille. Kuvernööri Johnson lähetti Rhettin johtaman partion saarelle. Bonnet löytyi pitkien etsintöjen jälkeen: laukaustenvaihdossa kuoli Herriot ja molemmat orjat haavoittuivat. Bonnet antautui ja palautettiin Charlestoniin.
Marraskuun 10. päivänä 1718 Bonnet tuotiin oikeuteen tuomarina toimineen Sir Nicholas Trottin eteen. Trott oli jo tuominnut suurimman osan Bonnetin miehistöstä hirtettäviksi. Bonnetia syytettiin virallisesti kahdesta merirosvoustapauksesta, sluuppien Francis ja Fortune varastamisesta, joiden molempien alusten päälliköt olivat henkilökohtaisesti paikalla todistamassa Bonnetin vastaan. Ignatius Pell todisti jokseenkin vastahakoisesti Bonnetia vastaan. Bonnet ilmoitti olevansa syytön ja hoiti oman puolustuksensa ilman avustajaa, ristikuulusteli todistajia ilman mainittavaa hyötyä ja kutsui luonnetodistajia todistamaan puolestaan. Trott antoi tuomitsevan yhteenvedon todisteista ja jury antoi tuomitsevan päätöksen. Kaksi päivää myöhemmin, annettuaan tuomitulle miehelle raudanlujan saarnan kristillisten velvollisuuksiensa laiminlyömisestä, Trott langetti Bonnetille kuolemantuomion.
Odottaessaan teloitustaan Bonnet kirjoitti kuvernööri Johnsonille anoen armahdusta ja olisi antanut leikata kätensä ja jalkansa vakuudeksi, ettei enää harjoita merirosvousta. Bonnetin ilmiselvästi horjuva mielenterveys liikutti monet carolinalaiset sääliin, etenkin naisväestön. Mutta kuvernööri ei heltynyt: Bonnet hirtettiin Charlestonin White Pointissa 10. joulukuuta 1718.
Aiheesta muualla

Stede Bonnetin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  SNAC 
Stede Bonnetin merirosvolippu
Kulmahammas

Koiran kulmahampaat.
Ihmisen kulmahampaan (canine) sijoittuminen.
Kulmahammas (lat. dens caninus), C, on useimmilla eläinlajeilla oleva hammas etu- ja poskihampaiden välissä. Kulmahampaan tehtävänä on petoeläimillä pitää saaliista kiinni sekä lajinsisäisten kamppailujen käyminen. Kasvinsyöjillä kulmahampaat voivat olla myös taisteluhampaina, esimerkiksi oreilla ja karjuilla. Karjujen kulmahampaita kutsutaankin usein syöksyhampaiksi tai torahampaiksi ja ne ovat yleensä alaleukaluussa suurempia kuin yläleukaluussa. Myös mursujen kulmahampaat ovat pidentyneet syöksyhampaiksi. Norsujen syöksyhampaat sen sijaan eivät ole kulmahampaita vaan etuhampaita. Märehtijöillä kulmahampaat ovat muuntuneet etuhampaiksi.
Koiran maitokulmahampaat puhkeavat 3–5 viikon iässä ja vaihtuvat pysyviin 5–7 kuukauden iässä. Kissalla vastaavat iät ovat 3–4 viikkoa ja 5–6 kuukautta. Hevosilla kulmahampaat saattavat puuttua kokonaan, mutta jos ne puhkeavat, ne puhkeavat 4–5 vuoden iässä. Joskus hevosilla saattaa olla maitokulmahampaatkin. Märehtijöillä alakulmahampaat muistuttavat etuhampaita ja ovat näiden kanssa rivissä. Maitohampaat puhkeavat syntymän aikoihin tai parin ensimmäisen elinviikon aikana. Lehmillä kulmahampaat vaihtuvat pysyviin 32–42 kuukauden iässä, lampailla 36–48 kuukauden, ja vuohilla 36 kuukauden iässä. Poron alakulmahampaat vaihtuvat pysyviin 12–14 kuukauden iässä. Muista märehtijöistä poiketen poroilla on pienet yläkulmahampaat. Maitohampaat puhkeavat syntymän aikoihin ja vaihtuvat pysyviin 12–14 kuukauden iässä. Sikojen kulmahampaat puhkeavat syntymän aikoihin ja vaihtuvat pysyviin 8–12 kuukauden iässä. Karjujen kulmahampaat ovat erittäin vaaralliset aseet. Hampaiden vaihtumisia käytetään yleisesti eläinten iän määrittämiseen. Sanonta ”Ei lahjahevosen suuhun katsota” viittaa juuri tällaiseen iänmääritykseen.
Kalervo Kulmala

Kalervo Olavi Kulmala (s. 1. joulukuuta 1947 Helsinki) on suomalainen käyrätorvitaiteilija ja kapellimestari. Hän oli Sibelius-Akatemiassa puhallinmusiikin lehtorina ja opetti puhallinorkesterinjohtoa.
Kulmala on toiminut myös Puolustusvoimien sotilaskapellimestarikurssin puhallinorkesterinjohdon pääkouluttajana ja opettajana sekä Suomessa että muissa maissa. Hän on soittanut soolokäyrätorvea Radion sinfoniaorkesterissa ja toiminut kapellimestarina Kouvolan ja Vaasan kaupunginorkesterissa. Kulmala toimii Viron valtiollisen sinfoniaorkesterin soolokäyrätorvensoittajana ja käyrätorvensoiton professorina Viron musiikkiakatemiassa, EMTA-ssa, dosenttina Gustav-Mahler-nuoriso-orkesterissa vuodesta 1996 ja  Simón Bolívar orkesterissa Venezuelassa vuosina 2000–2007 ja uudestaan vuodesta 2018.
Kulta-aika

Lucas Cranach: Kulta-aika.
Kulta-aika on useiden eri kulttuurien mytologiassa esiintyvä käsite, jolla viitataan menneeseen ja tarunhohtoiseen suuruuden aikaan, jolloin oikeus vallitsi maan päällä, ihmiset elivät viattomina ja onnellisina, ja jolloin elämä oli kaikin puolin ylevämpää. Kulta-ajaksi tai kultakaudeksi voidaan kutsua myös jonkin sivilisaation, tieteen tai taiteenlajin kukoistus- tai loistoaikaa, kuten nimityksissä ”runouden kulta-aika” ja Suomen taiteen kultakausi.
Käsite on peräisin antiikin ajoilta, ja se esiintyy muun muassa kreikkalaisen Hesiodoksen ja roomalaisen Ovidiuksen kirjoituksissa. Hesiodos esitti teoksessaan Työt ja päivät (Erga kai hemerai) viisi maailmankautta. Kulta-aika oli ihmiskunnan ensimmäinen kausi, jolloin ihmiset elivät onnellisina ja vailla huolia. Työtä ei tarvinnut tehdä, eikä sairauksia, vanhenemista ja kuolemaa ollut. Kaikkialla vallitsi oikeus ja järjestys, eikä sotia käyty. Kulta-aikaa seurasivat hopea-aika, pronssiaika, sankariaika ja viimeisenä onneton rauta-aika. Kulta-aikaa hallitsi Kronos, eikä ihmiskunnalle vielä ollut annettu myöhemmin ilmenneitä vitsauksia. Myöhempien kausien aikana sairaudet, työ ja jumalattomat tavat lisääntyivät. Samantapaisia näkemyksiä esiintyy myös Intian ja Lähi-idän kulttuurien mytologioissa.
Kruunuviherkaija

| Kruunuviherkaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Viherkaijat Cyanoramphus
Laji::  auriceps
Kaksiosainen nimi
 Cyanoramphus auriceps  Kuhl, 1820 
Katso myös
   Kruunuviherkaija Wikispeciesissä   Kruunuviherkaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kruunuviherkaija (Cyanoramphus auriceps) on oseanialainen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 23 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti, otsa on keltainen ja nokan yläpuolella sekä yläperän molemmin puolin olevat täplät ovat punaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssinpunainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuoren linnun iiris on vaaleanruskea. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.
Esiintyminen

Kruunuviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa ja Aucklandsaarella sekä joillakin pienemmillä saarilla. Sen kannan koko on noin 5 000 yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji eli kaikkialla pääsaarilla, mutta sitten kanta romahti metsästyksen, tulokaspetojen ja metsien hakkuiden seurauksena. Nykyisin kanta on paikoin elpymässä.
Heinrich Kuhl kuvaili lajin holotyypin Eteläsaarelta.
Elinympäristö

Laji elää metsissä ja pensaikoissa. Se liikkuu usein uudenseelanninviherkaijojen seurassa.
Lisääntyminen

Pesintää voi tapahtua läpi vuoden, mutta muninta tapahtuu pääasiassa loka-joulukuussa. Pesä on puun tai kallion kolossa tai mättäässä, johon naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.
Ravinto

Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, marjoista ja kasvien osista.