stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ishirō Honda
Filmografia

A Story of a Co-Op
Ise Island
Aoi shinju (myös The Blue Pearl)
Nangoku no hada (myös The Skin of the South)
Minato e kita otoko (myös The Man Who Came to Port)
Zoku shishunki (myös Adolescence Part II)
Taiheiyo no washi (myös Eagle of the Pacific)
Saraba Rabauru (myös Farewell Rabaul)
Godzilla (myös Gojira) (1954)
Koi-gesho (myös Love Makeup)
Oen-San (myös Cry-Baby)
Jū jin yuki otoko (1955) (myös Beast Man Snow Man or Half Human: The Story of the Abominable Snowman)
Wakai Ki (myös Young Tree)
Night School (myös Ymyösn chugaku)
Godzilla, King of the Monsters! (1956) (US edition of Gojira)
Tokyo no hito sayonara (myös People of Tokyo, Goodbye)
Sora no daikaijū Radon (myös Rodan) (1956)
Chikyu Boeigun (myös The Mysterians or Defence Force of the Earth) (1957)
Bijo to Ekitainingen (or The H-Man) (1958)
Uchu daisenso (or Battle in Outer Space) (1959)
Daikaijū Baran (or Varan the Unbelievable) (1959)
The Human Vapor (1960)
Mosura (or Mothra) (1961)
Yosei Gorasu (or Gorath) (1962)
King Kong vs Godzilla (1962)
Matango (myös Attack of the Mushroom People) (1963)
Kaitei Gunkan (or Atragon) (1963)
Mothra vs. Godzilla (myös Godzilla vs. Mothra or Godzilla vs. the Thing) (1964)
Uchu Daikaijū Dogora (myös Dogora the Space Monster) (1964)
San Daikaijū - Chikyū Saidai no Kessen (myös Ghidorah, the Three-Headed Monster) (1964)
Furankenshutain tai Chitei Kaijû "Baragon" (or Frankenstein Conquers the World) (1965)
Kaiju Daisenso (myös Invasion of Astro-Monster or Monster Zero or Godzilla vs. Monster Zero) (1965)
Furankenshutain no Kaijū: Sanda tai Gaira (myös War of the Gargantuas) (1966)
Kingu Kongu no Gyakushū (King Kong – jättiläishirviö, englanniksi King Kong Escapes) (1967)
Kaijū Sōshingeki (myös Destroy All Monsters) (1968)
Gojira Minira Gabara Ōru Kaijū dai Shingeki (myös All Monsters Attack or Godzilla's Revenge) (1969)
Ido zero daisakusen (myös Latitude Zero) (1969)
Space Amoeba (myös Yog monster from space) (1970)
Mekagojira no Gyakushû (or Terror of Mechagodzilla) (1975)
Aiheesta muualla

Ishirō Honda Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kirjallisuutta

Ryfle, Steve ym.:  Ishiro Honda : A Life in Film, from Godzilla to Kurosawa. Middletown, Connecticut : Wesleyan University Press, 2017. ISBN 978-0-8195-7087-1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Hopeasilmät

| Hopeasilmät |
| --- | --- |
 Kaunohopeasilmä (Arctotis venusta)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Hopeasilmät Arctotis  L.
Katso myös
   Hopeasilmät Wikispeciesissä   Hopeasilmät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hopeasilmät (Arctotis) on mykerökukkaissuku (heimo Asteraceae eli Compositae), jonka lajeja viljellään yksivuotisina koristekasveina.
Lajeja

jalohopeasilmä (Arctotis × hybrida)
kaunohopeasilmä (Arctotis venusta)
seittihopeasilmä (Arctotis fastuosa)
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Hopeasilmät (Arctotis)
ITIS: Arctotis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Arctotis (englanniksi)
Flora of North America: Arctotis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2290011  Wikispecies: Arctotis  APDB: 188264  APNI: 98931  CoL: 62CSY  eFloraSA: Arctotis  EoL: 11874915  EPPO: 1ATBG  FloraBase: 22166  FNA: 102497  FoAO2: Arctotis  FoC: 102497  GBIF: 3151057  GRIN: 931  iNaturalist: 71981  IPNI: 7704-1  IRMNG: 1259051  ITIS: 36550  NBN: NHMSYS0000456039  NCBI: 41477  NZOR: 4719925d-c7d2-4bf2-a384-840b46bb928f  Open Tree of Life: 409717  Paleobiology Database: 16489  PLANTS: ARCTO4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:7704-1  Tropicos: 40018847  VicFlora: 5b8bbb53-4b24-4c28-b73f-6e5965bf3596  WFO: wfo-4000002934  WoRMS: 1075707
Hannu Leminen

| Hannu Leminen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Hanno Päiviö Leminen
Syntynyt: 5. tammikuuta 1910 Helsinki
Kuollut: 6. kesäkuuta 1997 (87 vuotta) Turku
Ammatti:  lavastaja, ohjaaja, Yleisradion johtaja
Puoliso:  Helena Kara
Ohjaaja
Taiteilijanimet:  H. Lemi, Lemi
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Jussi 1944 Parhaan lavastuksen Jussi 1946 ja 1954 Erikois-Jussi 1953  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Hanno (Hannu) Päiviö Leminen (5. tammikuuta 1910 Helsinki – 6. kesäkuuta 1997 Turku) oli suomalainen elokuvaohjaaja ja -lavastaja ja Yleisradion johtaja.
Ura

Leminen toimi studiopäällikkönä ja päälavastajana Suomi-Filmissä 1937–1940, Suomen Filmiteollisuudessa studiopäällikkönä ja ohjaajana 1940–1947, Adams Filmin tuotantopäällikkönä 1947–1952, Olympia-Filmin tuotantojohtajana 1952–1953, Suomi-Filmin tuotantopäällikkönä ja ohjaajana 1953–1957, Mainos-TV:n ohjelmapäällikkönä 1957–1963 sekä Fennada-Filmin kaupallisena johtajana 1963–1964.
Elokuvauransa jälkeen Leminen työskenteli Yleisradiossa TV1-kanavan teatteri- ja ajanvieteosaston päällikkönä 1964–1965 sekä TV2:n johtajana vuosina 1965–1974.
Leminen oli vuodesta 1940 naimisissa näyttelijä Helena Karan kanssa, jolla oli rooli lähes jokaisessa Lemisen elokuvassa.
Leminen ohjasi 29 elokuvaa, joista tunnetuimpia ovat Valkoiset ruusut, Rosvo Roope, Kesäillan valssi, Vieras mies sekä Helsingin olympiakisat dokumentoineet Maailmat kohtaavat ja Kultaa ja kunniaa. Hän voitti neljä kertaa Jussi-palkinnon, kaksi kertaa lavastuksesta (En ole kreivitär ja Morsiusseppele) ja kaksi kertaa ohjauksesta (Valkoiset ruusut ja Maailmat kohtaavat).
Filmografia > Pitkät elokuvat

Pakkorajalta Syvärille (koostedokumentti; suunnittelu ja leikkaus yhdessä Orvo Saarikiven ja Valentin Vaalan kanssa), 1941
Täysosuma, 1941
Avioliittoyhtiö, 1942
Puck, 1942
Tuomari Martta, 1943
Valkoiset ruusut, 1943 (Jussi-palkinto ohjauksesta)
Synnitön lankeemus, 1943
Suurin voitto, 1944
Vain sinulle, 1945
En ole kreivitär, 1945 (Jussi-palkinto lavastuksesta)
Synnin jäljet, 1946
Synd (elokuvan Synnin jäljet ruotsinkielinen versio), 1946
Hedelmätön puu, 1947
Tuhottu nuoruus, 1947
Sankari kuin sankari, 1948
Soita minulle, Helena!, 1948
Rosvo-Roope, 1949
Amor hoi!, 1950
Ratavartijan kaunis Inkeri, 1950
Kesäillan valssi, 1951
Hän tuli ikkunasta, 1952
Begegnung der Welten (kuvausjohto, leikkaus yhdessä Gerr Stegemannin kanssa), 1952
Maailmat kohtaavat (dokumentti), 1952 (Jussi-palkinto ohjauksesta)
Kultaa ja kunniaa (dokumentti), 1953
Morsiusseppele  1954 (Jussi-palkinto lavastuksesta)
Onnelliset, 1954
Lähellä syntiä, 1955
Riihalan valtias, 1956
Ratkaisun päivät, 1956
Muuan sulhasmies, 1956
Vieras mies, 1957
Filmografia > Lyhyet dokumentit

1937 Temppeli Auran rannalla
1940 Puolustusvoimain uutiskatsaus 1–9 (leikkaus, nro 9 suunnittelu ja selostus yhdessä Tapio Pihan kanssa)
1940 Välähdyksiä Suomen ja Venäjän sodasta 1939-1940. (suunnittelu ja selostus yhdessä Tapio Pihan kanssa)
1941 Sireenien kukkiessa (ohjaus ja leikkaus)
1941 Puolustusvoimain katsaus 1–13 (suunnittelu ja leikkaus: Hannu Leminen, Orvo Saarikivi, Valentin Vaala)
1941 Puolustusvoimain katsaus 49, 52 (kuvasuunnittelu ja leikkaus: Yrjö Rannikko ja Hannu Leminen)
1947 Syöpä voidaan parantaa (lyhyt dokumentti, tilaaja Suomen syöpäyhdistys)
1948 Vuosisadan salapoliisi (lyhyt dokumentti, tilaaja Veikkaus Oy)
1949 Rengasmatkalla (VR:n ja Postisäästöpankin matkailuaiheinen, näytelmällinen tilauselokuva)
1949 Mies paikallaan (tilaaja Kansallinen Kokoomus rp)
Kirjallisuutta

Laine, Kimmo – Seitajärvi, Juha (toim.): Valkoiset ruusut: Hannu Lemisen & Helena Karan elämä ja elokuvat.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 1175)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.  ISSN 0355-1768  ISBN 978-952-222-001-1
Toiviainen, Sakari: ”Leminen, Hannu (1910–1997)”, Suomen kansallisbiografia, osa 6, s. 59–60.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-447-9  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Hannu Leminen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Leminen Hannu. Yle Sininen laulu. Arkistoitu 6.5.2015.
| n k Parhaan ohjauksen Jussi-palkinnot |
| --- | --- |
1944–1959:  Hannu Leminen (1944)  Valentin Vaala (1945)  ei jaettu (1946)  Valentin Vaala (1947)  Roland af Hällström (1948)  ei jaettu (1949)  Toivo Särkkä (1950)  Matti Kassila (1951)  Valentin Vaala (1952)  Edvin Laine (1953)  Matti Kassila (1954)  Matti Kassila (1955)  Edvin Laine (1956)  Matti Kassila (1957)  ei jaettu (1958)  Jack Witikka (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Maunu Kurkvaara (1962)  Mikko Niskanen (1963)  Mikko Niskanen (1964)  ei jaettu (1965)  Risto Jarva (1966)  Mikko Niskanen (1967)  Risto Jarva ja Mikko Niskanen (1968)  Edvin Laine, Jörn Donner ja Timo Bergholm (1969)  Erkko Kivikoski (1970)  Risto Jarva (1971)  Mikko Niskanen (1972)  Erkko Kivikoski, Rauni Mollberg ja Veikko Kerttula (1973)  Rauni Mollberg (1974)  Jaakko Pakkasvirta ja Veikko Kerttula (1975)  ei jaettu (1976)  Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma (1977)  Risto Jarva ja Rauni Mollberg (1978)  Timo Linnasalo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Pirjo Honkasalo, Pekka Lehto ja Erkko Kivikoski (1981)  Mikko Niskanen (1982)  Mika Kaurismäki (1983)  Heikki Partanen ja Tapio Suominen (1984)  Timo Humaloja (1985)  Matti Ijäs ja Rauni Mollberg (1986)  ei jaettu (1987)  Åke Lindman (1988)  Pekka Parikka (1989)  Pekka Parikka (1990)  Aki Kaurismäki (1991)  Mika Kaurismäki (1992)  Aki Kaurismäki (1993)  Veikko Aaltonen (1994)  Aleksi Mäkelä (1995)  Markku Pölönen 	(1996)  Aki Kaurismäki (1997)  Olli Saarela (1998)  Markku Pölönen (1999) 
2000–2019:  Olli Saarela (2000)  Olli Saarela (2001)  Jarmo Lampela (2002)  Aki Kaurismäki (2003)  Jarmo Lampela (2004)  Markku Pölönen (2005)  Aku Louhimies (2006)  Aku Louhimies (2007)  Petri Kotwica (2008)  Dome Karukoski (2009)  Klaus Härö (2010)  Dome Karukoski (2011)  Aki Kaurismäki (2012)  Maarit Lalli (2013)  Pirjo Honkasalo (2014)  Jukka-Pekka Valkeapää (2015)  Aleksi Salmenperä (2016)  Juho Kuosmanen (2017)  Antti-Jussi Annila (2018)  Aleksi Salmenperä (2019) 
2020–2039:  Miia Tervo (2020)  Zaida Bergroth (2021)  Juho Kuosmanen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Hors d’œuvre

Alkupalana tarjottava Crudités variés tarkoittaa yksinkertaisesti raakavihanneksista koottua salaattiannosta.
Ranskankielisellä käsitteellä hors d'œuvre ([ɔʁˈdœvʁ]  kuuntele ääntämys (ohje): "työn ulkopuolella") tarkoitetaan ranskalaisessa keittiössä yleensä kylmänä tarjoiltavaa alkupalaa tai pikkupurtavaa. Ranskassa ilmaisua käytetään myös laajemmin merkityksessä lisä tai ylimääräinen. Ilmaisu on taipumaton. Erikoismerkin œ puuttuessa ilmaisu voidaan kirjoittaa myös hors d'oeuvre.
Suomessa ilmaisulla hors d'œuvre voidaan tarkoittaa voileipätarjotinta, mutta myös kokonaista voileipäpöytää. Suomalaisessa keittiöperinteessä merkitys voidaan rajoittaa myös ennen ateriaa tarjottaviin kylmiin tai lämpimiin pikkuruokiin.
Ranskalaisen perinteen mukaisesti aterian yhteydessä tarjottavan hors d'œuvren tarkoituksena on saada ruokahalu kasvamaan tai sillata varsinaisen aterian tai pääruuan odotteluun kuluvaa aikaa. Tässä tarkoituksessa voidaan tarjota esimerkiksi pieni annos salaattia, kalaa, leikkeleitä, kinkkua tai juustoa sekä näiden yhdistelmiä. Tässä tarkoituksessa hors d'œuvre tarkoittaa samaa kuin entrée, suomeksi alkupala. Muissa kielissä tällaisia tarjottavia kutsutaan esimerkiksi nimillä antipasto, meze tai zakuski.
Pienikokoinen sormin syötäväksi tarkoitettu hors d'œuvre -annos.
Erilaisia hors d'œuvre -annoksia voidaan tarjota myös aterian ulkopuolella tai sen sijaan tilaisuuksissa, jotka sijoittuvat varsinaisten aterioiden väliin. Tällaisia ovat esimerkiksi cocktailtilaisuudet, juhlavastaanotot tai julkistamistilaisuudet. Tarjottavat annokset ovat tällöin lähinnä suupalan kokoisia, ja ne valmistetaan syötäväksi ilman aterimia. Esimerkkeinä voisivat olla esimerkiksi eri tavoin höystetyt kananmunan puolikkaat, pienet voileivät, tuulihatut tai miniatyyrileivokset.
Markku Hoikkala

Markku Hoikkala (s. 18. lokakuuta 1956 Perniö) on Salossa ja Somerolla asuva suomalainen runoilija, näytelmäkirjailija ja puuseppä.
Vuonna 1985 WSOY julkaisi Hoikkalan esikoisrunokokoelman Riehukatseinen madonna. Samana vuonna valmistui ensi-iltaan Hoikkalan ja Harri Nordellin yhdessä kirjoittama näytelmä Kerjäläisten jalkapuu. Hoikkalan tuotannossa runous, draama ja esittävä taide limittyvät toisiinsa erottamattomasti.
Hoikkala on humanististen tieteiden kandidaatti. Hän on opiskellut Turun yliopiston Historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen laitoksella pääaineenaan folkloristiikka.
Kirjailijan ammatin lisäksi Hoikkala on myös konepiirtäjä, muotoilija ja puuseppä. Hän on toiminut saunojen suunnittelijana ja rakentajana, kuriositeettina maailman nopein sauna. Saunojen lisäksi Hoikkala suunnitteli ja rakensi 70 katsojaa vetävän teatterijurtan, jolla Teatteri Quo Vadis kiersi Eurooppaa kymmenen vuoden ajan.
Hoikkala oli perustamassa kansainvälistä Teatteri Quo Vadista vuonna 1985 ja veti teatterin toimintaa tuottajan, käsikirjoittajan, näyttelijän, ajoittain myös muusikon ja ohjaajan rooleissa vuoteen 2015 asti. Quo Vadiksen lisäksi Hoikkala on ollut perustamassa 11 muuta taideyhteisöä.
Hoikkala on tuottelias, hänen vuodesta 1985 alkaneeseen tuotantoonsa kuuluu 75 teosta. Niistä näytelmiä on 45, muun tuotannon muodostuessa runo-,  elokuva-, televisio-, musiikki-, kuunnelma- ja videoteoksista. Julkaisuja on 24. Hän on kirjoittanut televisioon ja teatteriin myös lasten- ja nuorten näytelmiä ja sarjoja. Osan tuotannostaan Hoikkala on kirjoittanut yhdessä toisen kirjoittajan kanssa. Hänen tuotantoaan on käännetty 10 eri kielelle.
Hoikkala on Suomen näytelmäkirjailijat ja käsikirjoittajat ry:n hallituksen jäsen vuodesta 1994, Nordiska Dramatikerunionin hallituksen puheenjohtaja 1994-1997, Teatterin tiedotuskeskuksen hallituksen jäsen 1999-2002 sekä uudelleen 2018-, Teosto ry:n ja Suomen musiikintekijät ry:n jäsen vuodesta 1998.
Hoikkala yksin tai työryhmän kanssa on palkittu Varsinais-Suomen taidepalkinnolla 2008, Salon Seudun Sanomien kulttuuripalkinnolla 2009, Olavi Veistäjä -palkinnolla 2009 ja Kiitos kotimaisesta näytelmästä 2011. Lisäksi hänen tuotantoaan on palkittu useilla kansainvälisillä teatteri- ja AV-alan palkinnoilla. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2020.
Hoikkalan aviopuoliso on henkilöstövalmentaja Päivi Hoikkala.
Kirjallinen tuotanto > Runoja

Riehukatseinen madonna, 1985
Kyykivi, 1991
Kulkukoira todistaa että on, 1992
Kirjallinen tuotanto > Näytelmiä

Jurtta Palo, 2017
Pääsiäisen ihme, 2013
BurningBurning, 2012
Lastentarha, 2012
Pelastetaan äiti, 2010
Linnunpönttömies, 2005
Guru, 2004
Kiiltonahkakengät, 2001
Majakka, 2000
Karjala takaisin! 2000
Haukikuningas, 1999
Naulapaimen, 1997
Jono, 1995
Vandaalit, 1993
Rattle Stone, 1992
Muistinmenetys, 1991
Paha kalakukko, 1991
Pilvilinna, 1989
Salon valtaus, 1987
Lasse Kajakon viimeiset hetket, 1986
Kerjäläisten jalkapuu, 1985
Kirjallinen tuotanto > Muita

Ihmisvihaaja, Molière, käännös, 2002 ISBN 952-5439-26-7
Mummokirja, tarinakokoelma, 2004 ISBN 951-607-113-9
Teatro finlandés para ninoss y jóvenes, serie Libraterra dramatica, n:o 78, 2010 ISBN 978-84-92639-08-3
Muuta tuotantoa > Elokuva, video, televisio ja radio

Lasihuoneromanssi, tv-elokuva, 1987
Mökkielämä, kuunnelmasarja, 1987
Sisäpiirin kaupat, Poliisijuttu tv-sarja 1989
Kyykivi, video, 1992
Kulkukoira todistaa että on, video, 1993
Kokkelivekkulit, tv-sarja 1994
Fresco of Hunger, video, 1996
Ihmisvihaajan matkassa, tv-dokumentti 1996
Afri can, tv-dokumentti, 2000
Guru, videodokumentti, 2010
Ohjauksia > Teatteri

Pilvilinna, 1989
Runotrafiikki Kyykivi – Rattle Stone, 1991
Kulkukoira todistaa että on, 1993
Pääsiäisen ihme, 2013
Jurtta Palo, 2017
Ohjauksia > Elokuva, video

Fresco of Hunger, 1996
Ihmisvihaajan matkassa, 1996
Afri can, tv-dokumentti, 2000
Ohjauksia > Muuta

Runoperformanssi Höyhentakkipojat, 1988
Runoperformanssi Teon sana, 1994
Kokkelivekkulit, cd-levy, 1994
Talvinen vaellusnäytelmä Kolia kohti, 1999
Anu Hopia

| Anu Hopia |
| --- | --- |
 Anu Hopia vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1960 (ikä 64–65)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  elintarviketieteilijä, tutkimusprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (ETT 1994)
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  Elintarviketeollisuus, elintarvikekemia ja Molekyyligastronomia
Palkinnot:  Lauri Jäntin tietokirjapalkinto (kunniamaininta 2009), Tietokirjailijapalkinto (2016),
Aiheesta muualla
Anu Hopia (TY)
Anu Inkeri Hopia (s. 1960) on suomalainen elintarviketieteilijä (ETT, elintarvikekemia), tietokirjailija ja elintarvikekehityksen tutkimusprofessori Turun yliopistossa (Seinäjoen yliopistokeskus/Epanet). Hän on kirjoittanut ja luennoinut ruoanlaiton kemiasta 1990-luvun puolivälistä lähtien.
Tuotanto

Anu Hopia (1994) Estimation of the oxidation level of edible oils : high-performance size-exclusion chromatography (HPSEC) applied to the early phase of oxidation (väitöskirja Helsingin yliopistolle), ISBN 951-45-6572-X
Kemiaa keittiössä (2009)
Tatu Lehtovaara ja Anu Hopia (2011) Molekyyli sopassa. Sanoma Pro. ISBN 978-951-0-36476-5.
Kaksi kokkia ja kemisti (2014) Nemo
Moniaistinen keittokirja (2014, Turun yliopisto)
Molekyyligastronomiaa kemiaan ja kotitalouteen (2014, e-Oppi Oy)
Anu Hopia ja Tatu Lehtovaara (2015) Kasvikset kemistin keittiössä. Minerva. ISBN 978-952-312-095-2.
Anu Hopia ja Erik Foolandi (2017) Hyppysellinen tiedettä : valeomenapiirakka ja muita kokeiluja keittiössä, Gaudeamus. ISBN 978-952-495-436-5
Anu Hopia ja Pekka Lehtonen (2021) Kuplivaa kemiaa : kiehtovat juomat kotikaljasta kombuchaan. ISBN 9789523451049 (painettu), ISBN 9789523456754 (ebook).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anu Hopia Wikimedia Commonsissa
Anu Hopia - PhD, research professor/food development (englanniksi) (research.utu.fi)
Anu Hopia, University of Turku, Functional Foods Forum (englanniksi) (researchgate.net)
Hopian kotisivu (molekyyligastronomia.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Yle
Gerard Manley Hopkins

| Gerard Manley Hopkins |
| --- | --- |
 Gerard Manley Hopkins
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1844 Stratford, Essex, Britannia
Kuollut: 8. kesäkuuta 1889 (44 vuotta) Dublin, Irlanti
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gerard Manley Hopkins (28. heinäkuuta 1844 Stratford, Essex, Britannia – 8. kesäkuuta 1889 Dublin, Irlanti) oli brittiläinen runoilija ja katolinen pappi. Hän kuului alkujaan anglikaaniseen kirkkoon mutta tutustui opiskeluaikana Oxfordin liikkeeseen, liittyi jesuiittoihin ja sai pappisvihkimyksen 1877. Hän oli Dublinissa kreikan kirjallisuuden professori vuodesta 1884.
Hopkins hävitti nuoruudenrunonsa mutta piti yhä päiväkirjaa vuoteen 1875. Myöhemmin hän aloitti uudestaan runojen kirjoittamisen ja kirjoitti sonetteja, joissa hän purkaa henkisiä ristiriitojaan. Runot julkaistiin vasta hänen kuoltuaan, kun Robert Bridges toimitti ne 1918 julkaisukuntoon. Arvostusta hänen tuotantonsa sai vasta 1930-luvulla, ja hän nousi aikakauden muiden merkittävien runoilijoiden rinnalle. Postuumisti on julkaistu myös hänen kirjeitään, päiväkirjojaan ja saarnojaan.
Suomennetut runot

Lähde
Näköala: Suomen kirjallisuuden vuosikirja, WSOY 1949; nro 3
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Maailmankirjallisuuden mestarilyriikkaa, toim. Maunu Niinistö, WSOY Helsinki 1967
Maailman runosydän toim. Hannu Tarmio; Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Kirsi Kunnas, Puut kantavat valoa: runot 1947–1986, WSOY 2017 ISBN 978-951-0-43085-9
Kevät (Spring), suom. Kirsi Kunnas, teoksessa Näköala ja Tuhat laulujen vuotta 1957
Kevät ja syksy nuorelle tytölle (Spring and Fall: To a young child), suom. Risto Ahti, teoksessa Maailman runosydän
Lyijyinen kaiku ja kultainen kaiku 1: Kultainen kaiku (The Leaden Echo and the Golden Echo: The Golden Echo), suom. Aale Tynni, teoksessa Tuhat laulujen vuotta 1974 ja 2004
Lyijyinen kaiku ja kultainen kaiku 2: Lyijyinen kaiku (The Leaden Echo and the Golden Echo: The leaden echo), suom. Aale Tynni, teoksessa Tuhat laulujen vuotta:, 1974 ja 2004
Tähtikirkas yö (The Starlight Night), suom. Aale Tynni, teoksissa Maailman runosydän ja Tuhat laulujen vuotta 1974, 2004
Täplikäs kauneus (Pied Beauty), suom. Kirsi Kunnas, teoksissa Maailman runosydän ja Näköala sekä  kaksi versiota, vuosilta 1942 ja 1992, teoksessa Puut kantavat valoa: runot 1947–1986
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gerard Manley Hopkins Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Holodomor

Ohikulkijat eivät enää kiinnitä huomiota ruumiisiin Harkovan kaduilla vuonna 1933. Kuva: Alexander Wienerberger.
Holodomor (ukr. Голодомор) oli Ukrainan neuvostotasavallassa vuosina 1932–1933 raivonnut nälänhätä, jossa kuoli eri arvioiden mukaan 3–14 miljoonaa ukrainalaista. Erilaisia lukuja on esitetty muun muassa joukkotiedotusvälineissä ja julkisissa väittelyissä. Uhrien määrästä ei ole päästy yksimielisyyteen. Kansanmurhaksi tapahtuman on tunnustanut parikymmentä valtiota.
Holodomor oli osa laajempaa, koko Neuvostoliittoa vuosina 1931–1934 koskenutta nälänhätää. Ukrainan nälänhätä oli kuitenkin pahempi johtuen useista poliittisista päätöksistä, jotka kohdistuivat suurimmaksi osaksi vain Ukrainaan. Vuosien 1932–1933 nälänhädästä vaiettiin Neuvostoliitossa perestroikaan saakka. Neuvostoliitossa vierailleet läntiset toimittajat eivät myöskään kertoneet tapahtuneesta länsimaissa.
Anne Applebaum kuvaa holodomoria teoksessaan Punainen nälkä.