stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hanne Ørstavik
Suomennetut teokset

Kulunut aika (Tiden det tar), suomentaja Outi Menna. Like, 2004 (Kääntöpiiri.). ISBN 952-471-367-5
Pappi (Presten), suomentaja Tuula Tuuva. Like, 2006 ISBN 952-471-597-X
Rakkaus (Kjærlighet), suomentaja Tuula Tuuva. Like, 2003 (Kääntöpiiri.). ISBN 952-471-120-6
Yhtä totta kuin olen todellinen (Like sant som jer er virkelig), suomentaja Tuula Tuuva. Like, 2003 (Kääntöpiiri.). ISBN 952-471-215-6.
Palkinnot ja tunnustukset

Tanums kvinnestipend 1998
P2-lytternes romanpris 1999, teoksesta Like sant som jeg er virkelig
Sult-palkinto 1999
Havmannprisen 2000, teoksesta Tiden det tar
Oktoberprisen 2000
Doblougprisen 2002
Amalie Skram -palkinto 2002
Klassekampens litteraturpris 2004, teoksesta Presten
Brage-palkinto 2004, teoksesta Presten
Aschehougprisen 2007
Kvissleby

| Kvissleby |
| --- | --- |
 Kvissleby
 Koordinaatit: 62°17′21″N, 17°23′27″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Medelpad
Kunta:  Sundsvall
Väkiluku (31.12.2023):  5 189
Kvissleby on taajama Sundsvallin kunnassa Västernorrlandin läänissä Medelpadin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 5 189 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kvissleby Wikimedia Commonsissa
Ähtävä

| Ähtävä Esse> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Pedersören kunta |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  63°35′37.6″N, 023°03′10.5″E
Lääni:  Vaasan lääni
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Kuntanumero:  990
Hallinnollinen keskus:  Ähtävä
Perustettu:  
– emäpitäjä:  Pietarsaari
Kuntaliitokset:  Osa Pietarsaaren maalaiskunnasta (1922)
Liitetty:  1977
– liitoskunnat:  Pietarsaaren mlk Purmo Ähtävä
– syntynyt kunta:  Pietarsaaren mlk
Pinta-ala:   km²   (1.1.1976)
– maa:  232,0 km²
Väkiluku:  2 281   (31.12.1976)
– väestötiheys:  9,60 as./km²
Ähtävä (ruots. Esse) on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Ähtävän kunta liitettiin 1977 silloiseen Pietarsaaren maalaiskuntaan. Ähtävän puukirkko on vuodelta 1770 (M. Honka).
Ähtävän naapurikunnat olivat Evijärvi, Kruunupyy, Pietarsaaren maalaiskunta, Purmo ja Teerijärvi.
Ähtävän kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 97,7 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Nimen alkuperä

Nimen taustasta käydään edelleen keskustelua. Ähtävän nimi palautuu Ähtävänjoen nimeen. Yksi mahdollisuus on että joen nimi liittyy Ähtärinjärveen (alun perin Ätsäjärvi tai Ätsävesi). Aikoinaan Ähtärinjärven vedet laskivat Ähtävänjokea pitkin Pohjanlahteen. Pohjoisempana ns. Vetelin saarekkeelle asettunut ruotsalaisväestö korvasi pohjalaismurteisen ääntöasun Ätsävä muodolla Ässävä, jonka perua on ruotsinkielinen paikannimi Esse. Kun ruotsinkielisille paikannimille haettiin 1800-luvun lopulla suomenkielisiä vastineita, todettiin savolaismurteisen Ähtävä-muodon yleistyneen maakunnan ulkopuolella, vaikka paikkakuntalaiset käyttivätkin yhä asua Ässävä. Jotkut tutkijat huomauttivat, että muualla Pohjanmaalla joenranta-asutus on levinnyt rannikolta sisämaahan päin, mistä johtuen Ähtävällä on asuttu aikaisemmin kuin Ätsäjärvellä. Ensiasutus oli jokisuun Jesszeffaan (nyk. Edsevö) saarella. Asutuksen nimi on sitten annettu joelle, alkulähteelle että myöhäisemmälle asutukselle sekä Ähtävälle. Nimen pohjana olisi tässä tapauksessa germaaninen miehennimi Edse, Etze.
Maantiede

Ähtävän kunnan alue muodosti kaakosta luoteeseen suuntautuvan, vajaat 30 kilometriä pitkän ja keskimäärin 12 kilometriä leveän kaistaleen Ähtävänjoen molemmin puolin. Kunnan luoteisraja jäi vain 5–6 kilometrin päähän meren rannasta. Keskimääräinen korkeus merenpinnasta kasvaa luoteen 20–30 metristä  kaakon 50 metriin. Ähtävän korkein maastonkohta on runsaan 70 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva Hembacken.
Samalla kun maaston korkeus kasvaa siirryttäessä kaakkoon, myös maanpinnan muodot muuttuvat epätasaisemmiksi. Pinnanmuodoista johtuen Ähtävän kaakkoisosassa on useita pieniä järviä ja lampia.
Historia

Toisella vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua Suomeen tulleen nuorakeraamisen kulttuurin pohjoisimmat löydöt on tehty Ähtävän Lappforsista. Heidestä sekä Neder- ja Överlappforsista on tavattu useita asuinpaikkoja, joissa on keramiikkaa ja kvartsi-iskoksia. Tyypillisiä Ähtävän muinaislöytöjä ovat myös 55 ”jättiläiskirkkoa” eli röykkiöhautaa, jotka viittaavat siihen, että Ähtävällä on ollut huomattavaa asutusta varhaisella rautakaudella.
Ähtävänjoki oli pirkkalaisten tärkeä kulkuväylä pohjoisille eräsijoille, ja heidän on myös päätelty asuttaneen jokivarret. Vuonna 1549 Ähtävällä oli 32 taloa. Pietarsaaren seutu ei ole yhtä hedelmällistä kuin Etelä-Pohjanmaa, mutta Ähtävänjoki oli hyvin kalaisa. Huomattavaksi elinkeinoksi tuli myös tervanpoltto, ja tervaa vietiin Ähtävältä Tukholmaan jo keskiajalla. Tervanpoltto ja tervan vienti jatkuivat 1800-luvulle saakka.
Suurina kuolonvuosina 1696–1697 Pietarsaaren suurpitäjässä kuoli nälkään yli tuhat henkeä. Isonvihan aikana venäläiset polttivat Ähtävällä ainakin yhdeksän taloa, tappoivat yli sata henkeä ja veivät useita vankeina Venäjälle.
Ähtävän kappeli rakennettiin vuonna 1700 ja pitäjästä tuli Pedersören kappeliseurakunta vuonna 1736. Eräiden tietojen mukaan Kaarle XII olisi antanut Ähtävälle kappelioikeudet jo vuonna 1714, mutta kuninkaan päätös katosi matkalla Benderistä Ähtävään. Seurakunnan ensimmäinen kappalainen radikaalipietisti Abraham Achrenius, joka vaikutti myöhemmin sisäkirkollisessa herätyksessä Varsinais-Suomessa. Ähtävän pappisvirasta Achrenius erosi vuonna 1740. Ähtävän seurakunta itsenäistyi vuonna 1865 mutta sai ensimmäisen kirkkoherransa vasta 1870.
Siirtolaisuus Amerikkaan oli Ähtävältä vähäisempää kuin muualta ruotsinkieliseltä Pohjanmaalta. Ähtävän asukasluku kasvoi 1960-luvun alkupuolelle saakka, mutta kääntyi laskuun saman vuosikymmenen lopulla. Muuttoliike suuntautui kaupunkien ohella suuressa määrin Ruotsiin.
Ähtävän kirkko

Ähtävän kirkko on tasavartinen ristikirkko vuodelta 1770. Kirkko ei ole Kirkonmäellä. "Kyrkbacka" (käännettynä kirkonmäki) sijaitsee joen varrella kirkosta pari kilometriä sisämaahan päin. Perimätiedon mukaan kirkon paikasta oli erimielisyyksiä. Nykyisen maantien alla on kirkon kohdalla vanha uhrilähde, joka saattaa selittää kappelin ja kirkon sijainnin.
Kirkon sisustus on poikkeuksellisen hieno. Alttari puolipyöreine kaiteineen on säilynyt alkuperäisellä paikallaan etelä- ja itäristin kulmauksessa ja saarnastuoli sitä vastapäätä. Puuleikkauksin koristeltu pyöreäkulmainen alttaripöytä, koristeellinen alttarikaide, korinttilaisin pylväin varustettu alttarilaite sekä saarnastuoli ovat tyyliltään myöhäisbarokin, rokokoon ja uusklassismin yhdistelmiä ja ne ovat paikallisten puuseppien taidokasta käsityötä 1810-luvulta. Kaksiosainen alttaritaulu, jonka aiheina ovat Ristiinnaulittu ja Pyhä ehtoollinen, on Johan Gustaf Hedmanin maalaama. Lukkarinpenkin rokokootyylinen kullattu numerotaulu on lajissaan on Suomen hienoin. Pohjalaistyyppisen kellotapulin rakennusmestaria ei tiedetä, mutta se oletetaan Antti Hakolan johdolla rakennetuksi 1779. Hirsinen lainamakasiini on vuodelta 1857.
Paikalliset puusepät Berklars-snickarn ja Jofs-snickarn valmistivat alttarin seinäkorokkeen ja saarnastuolin, samoin kaksi metriä korkean numerotaulun. Ehtoollisen asettamista esittävä alttaritaulu on kopio Margareta Capsian maalaamasta alttaritaulusta. Lasimaalauksen teki vuonna 1940 Lennart Segerstråle. Vuonna 1779 valmistuneessa kellotapulissa on kolme kelloa. Seurakunnan vanhin kello on vuodelta 1731. Kellotapulin vieressä on noin vuonna 1860 valmistettu vaivaisukko, joka on puettu vuosien Suomen sodan ajan ruotsalaiseksi sotilaaksi.
Kylät ja taajamat

Ala-Ähtävä (Ytteresse), Purokylä (Bäckby), Salonkylä (Neder- ja Överlappfors), Yli-Ähtävä (Överesse)
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Ähtävän taajamat olivat Lappfors (242 asukasta), Ytteresse (623 asukasta) ja Överesse (531 asukasta).
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Ähtävän väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
| Ähtävän väestönkehitys 1880–1975 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 2 443 | 2 443 |
| 1890 | 1890 |    | 2 537 | 2 537 |
| 1900 | 1900 |    | 2 628 | 2 628 |
| 1910 | 1910 |    | 2 157 | 2 157 |
| 1920 | 1920 |    | 2 128 | 2 128 |
| 1930 | 1930 |    | 2 158 | 2 158 |
| 1940 | 1940 |    | 2 230 | 2 230 |
| 1950 | 1950 |    | 2 329 | 2 329 |
| 1960 | 1960 |    | 2 276 | 2 276 |
| 1970 | 1970 |    | 2 174 | 2 174 |
| 1975 | 1975 |    | 2 266 | 2 266 |
Lähde: Tilastokeskus.
Ähtävän kirkko, jonka rakentaja on kokkolalainen Matts Johansson Lillhonka eli Matti Honka.
Sundsbruk

| Sundsbruk |
| --- | --- |

 Sundsbruk
 Koordinaatit: 62°27′00″N, 17°21′00″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Medelpad
Kunta:  Sundsvall
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sundsbruk on asuinalue Sundsvallin kunnassa Västernorrlandin läänissä Medelpadin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Se muodosti oman taajamansa vuoteen 2015, jolloin se kasvoi yhteen Sundsvallin keskustaajaman kanssa. Sundsbrukissa on Valmetin massa- ja kuitulaitoskoneita valmistava tehdas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sundsbruk Wikimedia Commonsissa
Serdar Özkan

| Serdar Özkan> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1975 (ikä 49–50) İzmir, Turkki
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: turkki
Tuotannon kieli: turkki
Aiheesta muualla
www.serdarozkan.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Serdar Özkan (s. 1975 İzmir, Turkki) on turkkilainen kirjailija. Hän on opiskellut Yhdysvalloissa markkinointia ja psykologiaa ja myöhemmin psykologiaa Istanbulissa. Päätoiminen kirjailija hän on ollut vuodesta 2002 lähtien. Hänen esikoisteoksensa Kadonnut ruusu on herättänyt runsaasti huomiota eri puolilla maailmaa, ja se on käännetty ainakin 27 kielelle. Teos kertoo nuoren naisen itsensä etsinnästä samalla kun hän etsii kaksoissisartaan. Teosta on verrattu Richard Bachin Lokki Joonataniin ja Paulo Coelhon Alkemistiin. Özkanin ihanne on Antoine de Saint-Exupéryn Pikku prinssi, johon hän esikoisteoksessaan viittaa useita kertoja, ja hän arvostaa myös Orhan Pamukia.
Özkanin toinen suomennettu teos on Omar ja Kuoleman enkeli. Sen aiheena on rakkaus ja ystävyys, ja päähenkilöitä ovat poika ja delfiini.
Teokset > Suomennetut teokset

Kadonnut ruusu, suom. Päivi Paju, Minerva, 2008, ISBN 978-952-492-167-1
Omar ja Kuoleman enkeli, suom. Leena Mäntylä, Minerva, 2009, ISBN 978-952-492-274-6
Aiheesta muualla

Serdar Özkanin kotisivu (englanniksi, turkiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Bruno K. Öijer

| Bruno K, Öijer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. marraskuuta 1951 Linköping, Itä-Götanmaan lääni, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Palkinnot
 Carl Emil Englund -palkinto 1991 De Nion talvipalkinto 1995 Bellman-palkinto 1999 Ruotsin radion runopalkinto 1999 De Nion suuri palkinto 2002 Erik Lindegren -palkinto 2002 
Aiheesta muualla
[www.brunok.se Kotisivut]
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Bruno Keats Öijer (alk. Bruno Kenneth Öijer, nimenmuutos 1999), s. 26. marraskuuta 1951 Linköping, Itä-Götanmaan lääni, Ruotsi) on ruotsalainen runoilija ja kirjailija. Hänen puolisonsa on taiteilija Maya Eizin Öijer.
Bruno K. Öijer kuvaa itse runojaan sanoin:
»Pohjimmiltaan kyse on siitä, että jokainen on tilannettaan suurempi ja että tulevaisuutemme riippuu kyvystämme tuntea surua siitä, mitä on menettänyt.»
Öijer pitää harvakseltaan yhden miehen näytöksiä, joissa hän esittää runojaan kehittämänään runoperformanssina.
Öijer on esikoiskokoelmansa ilmestyttyä 1973 ollut usein esiintymislavalla esittämässä yleisölle runojaan, ja hän kiersi joitakin vuosia 1970-luvun puolivälissä Per-Eric Söderin, Erik Fylkesonin, Leif Elggrenin ja muiden kanssa runoryhmänä nimellä Vesuvius. Hänen näyttämöilmaisunsa muistuttaa rockmusiikkia, ja 1986 hän ja Brynn Settels julkaisivat yhdessä albumin Skugga kommer. Öijer on myös useita kertoja ollut yhteistyössä Fläskkvartettenin kanssa, joka soitti hänen kanssaan televisiossa muun muassa ohjelmassa ”Skisser till ett av dödens tal”. 6. kesäkuuta 2003 Öijer esiintyi yhtyeen Kent konsertissa Tukholman stadionilla. Syksyllä 2008 Öijer oli kiertueella, joka koostui pääasiassa vastikään julkaistulta kokoelmasta Svart som silver. Ruotsin televisio on kuvannut joitakin esiintymisiä, esimerkiksi Södra teaternissa Tukholmassa marraskuun lopulla 2008.
Öijer on saanut taiteilijantyölleen Ruotsin valtion ansiotakuun.
Teokset > Runokokoelmat

Sång för anarkismen (1973)
Fotografier av undergångens leende (1974)
Vesuvius (1974)
Bob Dylan (1975)
c/o NIGHT (1976)
Mot alla odds (1977)
Spelarens Sten (1979)
Giljotin (1981)
Samlade dikter 1986
Medan giftet verkar (1990)
Samlade dikter 1993
Det förlorade ordet (1995)
Dimman av allt (2001)
Trilogin (2002) (Medan giftet verkar, Det förlorade ordet ja Dimman av allt i samlingsutgåva).
Samlade dikter (2004)
Svart Som Silver (2008)
Och natten viskade Annabel Lee (2014)
Teokset > Romaani

Chivas Regal (1978)
Teokset > Suomennetut teokset

Valitut runot 1973–2001, suom. Markku Into. Sammakko, 2004 (Suomennoksen lähdetekstinä on käytetty teoksia Samlade dikter ja Trilogin) ISBN 952-5194-91-4
Hopeanmustaa, suom. Markku Into. Kustannusosakeyhtiö Sammakko 2010, ISBN 978-952-483-139-0
Trilogia, suom. Markku Into, Seppo  Lahtinen ja Ilkka Pasanen. Kustannusosakeyhtiö Sammakko 2014, ISBN 978-952-483-261-8
Ja yö kuiskasi Annabel Lee, suom. Seppo Lahtinen. Kustannusosakeyhtiö Sammakko 2016.
Aiheesta muualla

BrunoK.se
Bruno K. Öijeriä käsittelevä blogi
Poesiföreningenin Bruno K. Öijer -sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Yle 
Muut:  Europeana  IdRef
Njurundabommen

| Njurundabommen |
| --- | --- |
 Njurundan kirkko
 Njurundabommen
 Koordinaatit: 62°16′00″N, 17°23′00″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västernorrlandin lääni
Maakunta:  Medelpad
Kunta:  Sundsvall
Väkiluku (31.12.2023):  2 752
Njurundabommen on taajama Sundsvallin kunnassa Västernorrlandin läänissä Medelpadin  historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 2 752 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Njurundabommen Wikimedia Commonsissa
Turun keskuspaloasema

Turun keskuspaloaseman julkisivu Eerikinkadulla
Turun keskuspaloasema on Turun VII kaupunginosassa, Eerikinkatu 35:ssä sijaitseva J. Eskil Hinderssonin suunnittelema varhaista klassismia ja jugendia yhdistelevä punatiilinen rakennus. Rakennus on valmistunut 1. syyskuuta 1916. Rakennuksen esikuva on Hampurin paloasema.
Aseman alkuaikoina palokunnalla oli käytössä hevosten vetämät palokärryt, joten asemalla on ollut tilat hevosille. Asemalle rakennettiin myös asuntoja päällystön perheille. Viimeiset asukkaat muuttivat talosta vuonna 1982.
Asemalla on Varsinais-Suomessa eniten palo- ja ensihoitotehtäviä. Asemalla päivystää virka-aikana kaksi palomestaria, RVS31 päivystää virka-ajan ulkopuolella Naantalin Luolalan paloasemalla ja RVS32 Liedon paloasemalla. Päällystöpäivystäjät RVS34 ja RVS35 sekä palopäällikkö RVS20 ovat virka-ajan ulkopuolella kotona varallaolossa.
Aseman yksiköt

Ajoneuvot
RVS20 Päivystävä palopäällikkö
RVS31 Varsinais-Suomen läntisen alueen päivystävä palomestari
RVS32 Varsinais-Suomen itäisen alueen päivystävä palomestari
RVS34 Varsinais-Suomen läntisen alueen päivystävä päällystöpäivystäjä
RVS35 Varsinais-Suomen itäisen alueen päällystöpäivystäjä
RVS10  Johtokeskusyksikkö
RVS101 Pelastusyksikkö
RVS1012 Varapelastusyksikkö
RVS1055 Pelastussukellusyksikkö
RVS106 Nostolavayksikkö
RVS107 Miehistönkuljetusyksikkö
RVS1072 Miehistönkuljetusyksikkö
EVS1211 Hoitotason ambulanssi
EVS1212 Hoitotason ambulanssi
EVS1213 Hoitotason ambulanssi
EVS1214 Hoitotason ambulanssi
EVS1215 Hoitotason ambulanssi
EVS1231 Hoitotason vara-ambulanssi
Veneet
RVS1082 Vene
RVS1082B Vene
Annalisa Ericson

| Annalisa Ericson |
| --- | --- |
 Annalisa Ericson rooliasussaan Jerome Kernin ja Oscar Hammersteinin musikaalissa Teatterilaiva Tukholman Oscarsteaternissa vuonna 1942.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. syyskuuta 1913 Djurgården, Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 21. huhtikuuta 2011 (97 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1923–2004
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Annalisa Ericson (14. syyskuuta 1913 Djurgården, Tukholma, Ruotsi – 21. huhtikuuta 2011 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä, joka teki tunnetuimman uransa ruotsalaisissa elokuvissa 1930-luvulta 1950-luvulle.
Ericson näytteli vuosina 1930–1991 yhteensä 58 ruotsalaisessa elokuvassa. Keskeinen ura oli kuitenkin näyttelijänä useissa Tukholman teattereissa. Hän aloitti balettitanssijana 1919 ja esiintyi näyttämöllä ensi kerran Kuninkaallisessa oopperassa. Hän jätti balettiuran 1930 ja aloitti näyttelijänopinnot Oscarsteaternissa, jolle hän oli uskollinen lähes koko uransa ajan. Hän esiintyi useissa nimimerkin Kar de Mumma kirjoittamissa opereteissa ja revyissä. Läpimurto elokuvassa tapahtui Gustaf Edgrenin elokuvassa Värmlantilaiset 1932. Komedioiden ja revyiden esiintyjänä hän sai vähitellen nimeä. 1940-luvulla hän näytteli musikaaleissa näyttelijä Nils Poppen kanssa, ja pari tuli tunnetuksi akrobaattitansseistaan.
1950-luvulla Ericson keskittyi edelleen musikaaleihin ja revyihin. Lisäksi hän näytteli Arne Mattssonin ohjaamissa trillereissä. Hänen viimeinen roolinsa oli vuonna 2004 Lena Söderblomin ohjaamassa elokuvassa Annalisa och Sven. Ericson kuoli 97-vuotiaana 21. huhtikuuta 2011.
Palkinnot

Karl Gerhards Hederspris
Hedersguldbagge 2001
Svenska Dagbladets Poppepris 2006
Kirjallisuutta

Ericson, Annalisa: Mina sju liv.  Stockholm:  Norstedts, 1982.  ISBN 911823142X
Käännös suomeksi
Liisa Vuoristo

| Liisa Mirjami Vuoristo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. lokakuuta 1927 Tampere
Kuollut: 28. kesäkuuta 2009 Espoo
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, käsikirjoittaja
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Esikoisteos:  Tytti ja rakkaus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Liisa Mirjami Vuoristo (17. lokakuuta 1927 Tampere – 28. kesäkuuta 2009 Espoo) oli suomalainen kirjailija. Hän käsikirjoitti useita televisiosarjoja ja kuunnelmasarjaa Kantolan perhe.
Vuoristo oli postin palveluksessa, kunnes 1960-luvun alussa ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Hänen esikoisteoksensa on nuortenkirja Tytti ja rakkaus. Hän kirjoitti televisiolle useita lastennäytelmiä. Sittemmin hän kirjoitti erityisesti televisiosarjojen käsikirjoituksia. Hän asui New Yorkissa 1975–1986, mutta työskenteli sieltä käsin yhtenä Kantolan perheen käsikirjoittajista.
Vuoristolle myönnettiin 1988 taiteilijaeläke.
Teokset

Villikot ja vieras Olli, WSOY, 1959.
Tytti ja rakkaus, WSOY, 1960.
Silta joen yli, WSOY, 1961.
Rajaportti. WSOY, 1967
Kantolan talossa : romaani, Gummerus, 1979. ISBN 951-20-1684-2
Sarjat ja näytelmät

Tuttavamme Tarkat, 12 jaksoa, 1961–1962 (tv)
Tikankolo, 10 jaksoa, 1963 (tv)
'Mä tahtoisin olla... ', 1965 (tv)
Jouluaatto myllytuvassa, 1965 (tv)
Ei koskaan mitään jännää, 1966 (tv)
Talvileikki, 1967 (tv)
Vintillä vilisee, 1968 (tv)
Kiurunkulma, 12 jaksoa, 1966–1969 (tv)
Tyttö ja ovi, 1969 (tv)
Mustat ja punaiset vuodet, 1973 (tv)
Kantolan perhe (kuunnelmasarja)
Aiheesta muualla

Liisa Vuoristo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Johannes Sundwall

Johannes Sundwall (15. marraskuuta 1877 Uusikaarlepyy – 29. elokuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen antiikintutkija (historioitsija, filologi).
Sundvallin vanhemmat olivat seminaarin johtaja Fredrik Vilhelm Sundwall ja Fanny Augusta Sjöman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1895 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1901, maisteriksi 1903 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1906. Sundvall toimi Helsingin yliopiston dosenttina vuodesta 1907 ja Åbo Akademin antiikin historian sekä roomalaisen ja kreikkalalsen kirjallisuuden professorina 1921–1945 (extraordinarie professor i gamla tidens historia 1919–1921 ja ordinarius i antikens historia med grekiska och romerska litteraturen 1921–1945). Hän oli myös Åbo Akademin humanistisen tiedekunnan dekaani 1931–1942.
Sundvall oli Suomen tiedeseuran jäsen vuodesta 1911, Saksan arkeologisen instituutin jäsen vuodesta 1922, Itävallan arkeologisen instituutin jäsen vuodesta 1913, Comitato permanente per l’Etrurian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 1927, Istituto di Studi Etruschin jäsen vuodesta 1933, Deutsche Akademie in Münchenin kunniajäsen vuodesta 1936 ja Upsalan humanistisen tiedeseuran jäsen vuodesta 1949. Hän sai Ateenan yliopiston kunniatohtorin arvon 1937.
Antiikin maailmaa monipuolisesti tutkinut Sundwall kirjoitti kansainvälistä huomiota herättäneitä tutkimuksia muun muassa kreikkalaisesta ja roomalaisesta kirjallisuudesta, lineaari-B-kirjoituksesta, lyykialaisista erisnimistä, attikalaisesta prosopografiasta, sosiaalihistoriasta ja numismatiikasta, itaalisesta esihistoriasta ja Länsi-Rooman historiasta.
Sundvall oli naimisissa kolme kertaa:
vuoteen 1918 saakka Hellen Kumlinin kanssa, liitto päättyi avioeroon
1919–1942 kirjastoamanuenssi Anne-Marie Wanda Eva Hoyerin kanssa, liitto päättyi avioeroon
vuodesta 1945 Thea Edith Collinin kanssa
Teoksia

Epigraphische Beiträge zur sozialpolitischen Geschichte Athens im Zeitalter des Demosthenes, väitöskirja. 1906
Die einheimischen Namen der Lykier. 1913
Weströmische Studien. 1915
Suomen jääkärit : elämä ja toiminta sanoin ja kuvin I osa ; toimituskunta Jaakko Suomalainen (päätoimittaja), Johannes Sundvall, Emerik Olsoni, Arno Jaatinen. Sotakuvia, Kuopio 1918–1919, 2. painos 1933
Kring jägarbataljonen : minnen och anteckningar från krigsåren i Berlin. Schildt, Helsingfors 1919
Abhandlungen zur Geschichte des ausgehenden Römertums. 1919
Villa-novastudien. 1928
Zur Vorgeschichte Etruriens 1932
Die Zusammensetzung des Markusevangeliums. 1934
Die älteren italischen Fibeln. 1943
Nya Testamentets urtext. 1946
Studien über frühitalische und Balkanfibeln. Commentationes humanarum litterarum Tomus 21, 2. Societas scientiarum Fennica, Helsingfors 1955
Rauno Tenovuo

Rauno Runar Axelsson Tenovuo, ent. Tallqvist, (3. kesäkuuta 1917 Oulujoki – 18. lokakuuta 2008 Turku) oli suomalainen eläintieteilijä ja luonnonsuojelija.
Rauno Tenovuo asui nuorena Oulussa ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1936. Hän kiinnostui luonnosta ja eritoten linnuista jo koulupoikana ja aloitti lintuhavaintojen kirjaamisen 13-vuotiaana. Intohimo lintuihin vei hänet opiskelemaan eläintiedettä. Hänen pro gradu -työnsä käsitteli maalinnuston sopeutumista merellisiin oloihin. Väitöskirjansa hän laati tutkimalla vuosia variksen elämää ulkosaaristossa (Zur Brutzeiclichen Biologie der Nebelkrähe (Corvus corone cornix L.) im Äusseren Schärenhof Sudwestfinnlands. - Ann. Zool. Soc. "Vanamo" 25.5:1-147.) Tenovuo oli jäsenenä Suomen ensimmäisessä Rariteettikomiteassa vuosina 1975–1978.
Toisessa maailmansodassa Tenovuo palveli ilmatorjunnassa ja rannikkotykistössä.
Tenovuo toimi Turun yliopiston eläintieteen apulaisprofessorina vuosina 1965–1980. Professorin arvonimen hän vastaanotti 1982. Tenovuo aloitti ympäristönsuojeluopetuksen Turun yliopistossa vuonna 1974 ja piti viimeiset luentonsa 79-vuotiaana.
Suuren yleisön keskuudessa hänet muistetaan parhaiten ympäristönsuojelua käsittelevistä lehtiartikkeleistaan. Myös hänen muu kirjallinen tuotantonsa oli laajalti tunnettua. Hän oli toimittamassa Suomen linnuston perusteosta Pohjolan linnut värikuvin. Hän laati useita oppikirjoja ympäristön- ja luonnonsuojelun alalta.
Tenovuolle myönnettiin valtion tiedonjulkistamispalkinto vuonna 1973 kirjasta Pohjolan linnut värikuvin ja WWF:n tunnustuspalkinto 1981. Hän oli Turun eläin- ja kasvitieteellisen seuran sekä Suomen luonnonsuojeluliiton kunniajäsen.