stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Starfucker

Starfucker konsertissa  Phoenixissa vuonna 2012.
Starfucker (STRFKR) on yhdysvaltalainen elektronisen musiikin yhtye, joka perustettiin Oregonin Portlandissa vuonna 2007.
Yhtyeen jäsenet ovat Joshua Hodges, Shawn Glassford ja Keil Corcoran. Aikaisemmin kokoonpanoon kuului myös Ryan Biornstad.
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivut (englanniksi)
Tahitilaiset kielet

Tahitilaiset kielet on polynesialaisiin kieliin kuuluva kieliryhmä. Siihen lasketaan kuuluvan seitsemän kieltä:
Austral
Rarotonga
Maori
Moriori
Penrhyn
Rakahanga-manihiki
Tahiti
Tuamotu
Moriorin katsotaan olevan maorin kielen murre.
Syöpärokote

Syöpärokote tarkoittaa rokotetta, jota voitaisiin käyttää solun immuunipuolustuksen aktivoimiseksi syöpäkasvaimia vastaan.
Historia

Rokotteet on tunnettu jo pitkään infektiotautien estossa. Myös muiden tautien, kuten
syövän, hoito rokotteilla on tullut mahdolliseksi, kun on opittu paremmin
ymmärtämään syövän molekyylibiologiaa ja immunologiaa. Jo 100 vuotta sitten
William Coley ehdotti, että rokotteita voitaisiin käyttää syövän hoidossa.
Biologia

Syöpäsolut ilmentävät niille erityisiä antigeenejä, joita ei ole normaaleissa soluissa.
Tarkempi tutkiminen osoitti, että monet antigeeneistä, jotka aiheuttivat kasvaimen
torjunnan, olivat myös normaalien solujen tuottamia antigeenejä. Immuunijärjestelmä
voi tunnistaa nämä antigeenit monista syistä: antigeenissä on voinut tapahtua
mutaatio, antigeenillä voi olla erilainen glykosylaatio kuin normaalisti tai antigeeniä
voi olla epätavallisen suuria määriä.
Tieto siitä, että T-solut ovat erityisen tärkeitä syöpäsolujen torjunnassa, on aiheuttanut
sen, että tutkimus on keskittynyt lähinnä antigeeneihin, jotka T-solut tunnistavat. T-solut
tunnistavat antigeenit pienemmistä proteiinifragmenteista, epitoopeista.
Antigeenit siis pilkotaan ensin pienemmiksi fragmenteiksi, epitoopeiksi. Epitoopit
liitetään sitten MHC-molekyyleihin, joita on kahta tyyppiä: MHC I - ja MHC II –
molekyylejä.
MHC I –molekyylejä on kaikissa tumallisissa soluissa, siis myös syöpäsoluissa.
Epitoopin sitouduttua MHC I –molekyyliin tämä kompleksi sitoutuu CD8 T-solun
CD8-reseptoriin. CD8 T-solut ovat sytotoksisia ja ne tuhoavat antigeeniä ilmentävän
solun erittämillään perforiineilla tai aiheuttavat niissä apoptoosin Fas/FasL –
reseptorin kautta.
MHC II –molekyylejä on pääasiassa vain antigeenejä esittelevissä soluissa, APCsoluissa.
Näihin kuuluvat mm. dendriittisolut, makrofaagit ja B-solut. APC-solut
nielaisevat eritetyn tai kuolleista syöpäsoluista peräisin olevan kasvainantigeenin ja
pilkkovat sen epitoopeiksi. MHC-antigeeni –kompleksi sitoutuu CD4 T-solun CD4-
reseptoriin. Nämä auttaja-T-solut erittävät aktivoiduttuaan muita immuunijärjestelmän
soluja stimuloivia aineita: sytokiineja, interleukiineja, interferoneita. Molemmat T solutyypit
tarvitsevat aktivoituakseen toisenkin signaalin MHC-kompleksin
sitoutumisen lisäksi. Tämä signaali syntyy, kun APC-solujen erittämä B7 kostimulanttimolekyyli
sitoutuu T-soluun.
Erityisen kiinnostavaksi kasvainantigeeniksi on osoittautunut CEA,
karsinoembryonaalinen antigeeni, jota useat eri kasvaimet ilmentävät. Se oli yksi
ensimmäisistä löydetyistä kasvainantigeeneistä.
Veikko Linnakko

Veikko Aukusti Linnakko (7. joulukuuta 1921 Inkeroinen – 2. kesäkuuta 1997)  oli suomalainen upseeri, joka toimi Savon prikaatin komentajana ja Reserviupseerikoulun johtajana.
Linnakon vanhemmat olivat  Kalle Lindström ja Elsa Tökkäri. Hänen puolisonsa vuodesta 1948 oli Vappu Miettinen (er. 1981).
Linnakko tuli ylioppilaaksi Inkeroisen yhteiskoulusta 1942. Talvisodassa hän toimi Erillinen pataljoona 22:n Laatokan ilmapuolustuksessa 1940, jatkosodassa  nuorempana upseerina Jalkaväkirykmentti 25:ssä ja Jalkaväkirykmentti 56:ssä. Hän haavoittui Loimolassa 1944 eli samana vuonna, jolloin hän valmistui Kadettikoulusta.
Linnakko toimi jatkosodan jälkeen ensin nuorempana upseerina Jääkäripataljoona 2:ssa 1945 ja Jalkaväkirykmentti 8:ssa vuodesta 1946, sitten vuodesta 1950 3. divisioonan esikunnan toimistoupseerina, komppanianpäällikkönä ja koulutusupseerina 5. prikaatissa–Karjalan prikaatissa 1953–1957 ja Pääesikunnan koulutusosaston toimistoupseerina vuodesta 1959. Reserviupseerikoulun toimistopäällikkönä hän työskenteli 1963, Taistelukoulun opettajana vuodesta 1964, Keski-Suomen sotilasläänin esikunnan koulutustoimiston päällikkönä vuodesta 1966 ja Hämeen jääkäripatalojoonan komentajana vuodesta 1970. Pääesikunnan jalkaväkitoimiston päällikkö Linnakko oli vuonna 1973, Savon prikaatin komentaja 1973–1975 ja Rerviupseerikoulun johtaja 1975–1981 Pentti Lehtosen jälkeen. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta 1981.
Linnakko ylennettiin vänrikiksi 1942, luutnantiksi 1944, kapteeniksi 1951, majuriksi 1960, everstiluutnantiksi 1966 ja everstiksi 1973.
Sus (Pyrénées-Atlantiques)

Kylän keskustaa.
Sus’n kunnan kartta.
Sus on Ranskan kunta Uuden-Akvitanian alueella Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Ranskassa. Vuonna 2018 kunnassa oli 376 asukasta. Kunnan pinta-ala on 11,5 km2.
Surət Hüseynov

| Surət Hüseynov> Azerbaidžanin pääministeri |
| --- | --- |
 30. kesäkuuta 1993 – 7. lokakuuta 1994  
Edeltäjä:  Pənah Hüseynov
Seuraaja:  Fuad Quliyev
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1959 Gəncə, Neuvostoliitto
Kuollut: 31. heinäkuuta 2023 (ikä 64) Istanbul, Turkki
Surət Hüseynov (12. helmikuuta 1959 – 31. heinäkuuta 2023) oli sotilas ja liikemies,joka oli Azerbaidžanin pääministeri 1993–1994.
Neuvostoliiton hajotessa Hüseynov toimi mustan pörssin kauppiaana läheisissä suhteissa venäläisten kanssa, vaurastui ja varusti oman sotajoukkonsa maan toiseksi suurimmassa kaupungissa Gəncəssa. Venäjä-yhteyksien lisäksi hän vaurastui huumeiden salakuljetuksella Afganistanista Azerbaidžanin läpi länteen.
Vuonna 1993 Hüseynov johti sotilaskapinaa Gəncəssa, ja marssi joukkoineen sieltä pääkaupunkiin. Presidentti Əbülfəz Elçibəy pakeni kotiseudulleen ja pyysi Heydər Əliyevia ottamaan tilapäisesti vallan. Əliyev lupasi Hüseynoville pääministerin paikan, ja järjesti uudet vaalit jotka he voittivat ylivoimaisesti. Jo seuraavana vuonna Əliyev järjesti puhdistuksen hallinnossaan ja erotti Hüseynovin, joka joutui pakenemaan Venäjälle.
Vuonna 1997 hänet karkoitettiin Venäjältä, ja tuomittiin pitkän oikeusprosessin jälkeen elinkautiseen vankeusrangaistukseen Azerbaidžanissa.
İlham Əliyev armahti Hüseynovin vuonna 2004. Hän suunnitteli paluuta kotimaan politiikkaan, ja kun hän kuoli vuonna 2023, hänen kannattajansa epäilivät myrkytystä.
Vilppu Nuortimo

Vilppu Nuortimo, nimi aik. Filip Nordlund (10. syyskuuta 1882 Hailuoto – 27. joulukuuta 1939 Keminmaa) oli suomalainen kirkkoherra ja varhainen Suomen itsenäistymistä kannattanut aktivisti.
Vilppu Nuortimon vanhemmat olivat Hailuodon kappalainen, varapastori Nils Viktor Nordlund (1847–1895) ja Gustava Forbus (1843–1917). Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1902 ja suoritti teologian erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1907. Nuortimo vihittiin papiksi 1908.
Nuortimo oli ylimääräisenä pappina Jämsässä, Oulun tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherran apulaisena vuodesta 1909 alkaen, Suomussalmen kirkkoherrana 1916–1917, vankilapastorina Oulussa 1918–1932 ja Kemin maaseurakunnan kirkkoherrana 1932–1939. Hän sai rovastin arvon 1935. Vilppu Nuortimo kuoli Keminmaan Lautiosaaressa 57-vuotiaana joulukuussa 1939.
Venäjän maaliskuun vallankumouksen jälkeen järjestettiin Suomussalmen kirkossa pääsiäislauantaina 7. huhtikuuta 1917 kansalaiskokous, jonka olivat kutsuneet koolle Hallan Ukkona tunnettu Maalaisliiton kansanedustaja ja maanviljelijä Juho Heikkinen sekä Suomussalmen kirkkoherra Vilppu Nuortimo. Kirkkoon kokoontui parituhatta henkilöä joiden joukossa oli sekä sosialisteja että porvarillisten puolueiden kannattajia. Kokouksen puheenjohtajana oli Kajaanista tullut Janne Myyryläinen ja sihteerinä pastori Taavetti Kaipainen. Kokouksessa vaadittiin Suomen irtaantumista Venäjästä sekä Vienan Karjalan ostamista Venäjältä ja liittämistä Suomeen. Hallan Ukko ja kirkkoherra Nuortimo olivat mukana myös Helsinkiin lähetetyssä valtuuskunnassa, jonka tehtävänä oli saattaa asia siellä tietoon. Siinä vaiheessa itsenäistymisajatus ei saanut kuitenkaan vastakaikua ja vain Siperiasta karkotuksesta palannut P. E. Svinhufvud oli kiinnostunut asian eteenpäin viemisestä.
Vilppu Nuortimo oli naimisissa 1907–1928 Aino Maria Engströmin (k. 1928) kanssa ja sen jälkeen Fanny Johanna Ryynäsen kanssa.
Steakhouse

Steakhouse
Steakhouse on pikaruokaketju Burger Kingin hampurilainen. Se sisältää grillatun naudanlihapihvin, paahdettuja sipuleita, tomaattia, salaattia, juustoa, majoneesia, barbecuekastiketta ja pekonia.
Sãotoménparatiisimonarkki

| Sãotoménparatiisimonarkki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Monarkit Monarchidae
Suku::  Paratiisimonarkit Terpsiphone
Laji::  atrochalybeia
Kaksiosainen nimi
 Terpsiphone atrochalybeia  (Thomson, 1842) 
Katso myös
   Sãotoménparatiisimonarkki Wikispeciesissä   Sãotoménparatiisimonarkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sãotoménparatiisimonarkki (Terpsiphone atrochalybeia) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Sãotoménparatiisimonarkkia tavataan São Toméssa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
VingCard

VingCard-tuotteita 1990-luvun alusta, vasemmalla alkuperäisen kaltainen reikäkortti.
VingCard on maailman ensimmäinen ohjelmoitava avainkorttilukkojärjestelmä, jonka patentoi norjalainen insinööri Tor Sørnes vuonna 1977. Vaihtuviin luottokortin kokoisiin muovisiin reikäkortteihin ja uudelleenohjelmoitaviin lukkoihin perustuva keksintö yleistyi nopeasti erityisesti hotellien huoneavainjärjestelmänä 1980-luvulta lähtien.
Ensimmäiset VingCard-lukkojärjestelmät asennettiin vuonna 1978 Norjan Sandefjordin Park Hotelliin ja Yhdysvaltojen Atlantan suureen Peachtree Plaza -hotelliin, tuolloin maailman korkeimpaan hotellirakennukseen jossa oli valmistuessaan yli tuhat huonetta. Tuotteesta tuli suurmenestys. Alkuperäistä mekaanista reikäkorttijärjestelmää kehitettiin pian sähköiseksi, jossa reikien paikkoja vastasivat sähkölukon sisällä ohjelmoitavat loistediodit. Seuraajaksi kehitettiin 1990-luvun alussa magneettijuovan avulla toimiva korttijärjestelmä,  ja markkinoille on tullut myös monia muita kilpailevia ratkaisuja. Nykyisin erilaiset ohjelmoitavat lukot ovat korvanneet entisajan fyysiset metalliavaimet jo lähes täysin kehittyneiden maiden hotelleissa, opiskelija-asuntoloissa, toimistoissa ja muissa taajaan vaihtuvien käyttäjien kiinteistökohteissa.
Vuonna 1983 suomalainen Wärtsilä osti VingCardin osaksi omaa Wärtsilä Security -lukkotoimialaansa. Tor Sørnes (1925–2017) jatkoi VingCardin kehitysjohtajana vuoteen 1992 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle. 1990-luvun alkupuolella VingCard kuului Wärtsilästä ja Lohjasta muodostetun Metra-yhtiön Abloy Security-ryhmään. Samoihin aikoihin VingCard yhdistyi sähköisen tallelokeron kehittäneen Elsafen kanssa yhtiöksi VingCard-Elsafe. Sen omistaa nykyisin ruotsalainen Assa Abloy, ja se toimii nimellä Assa Abloy Global Solutions. Sen lukkoratkaisuja oli 2010-luvun lopulla asennettu yli seitsemään miljoonaan hotellihuoneeseen yli 42 000 hotellissa ympäri maailmaa.
Vesihernekasvit

| Vesihernekasvit |
| --- | --- |
 Genlisea aurea
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Vesihernekasvit Lentibulariaceae  Rich.
Synonyymit
 Pinguiculaceae Dumort.  Utriculariaceae Hoffmannsegg & Link 
Suvut
 Genlisea  Pinguicula - yökönlehdet  Utricularia - vesiherneet 
Katso myös
   Vesihernekasvit Wikispeciesissä   Vesihernekasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesihernekasvit (Lentibulariaceae) on lihansyöjäkasveista koostuva kasviheimo. Sen tunnetuimmat suvut ovat vesiherneet (Utricularia) ja yökönlehdet (Pinguicula). Heimon kasveista Suomessa tavataan kolmea yökönlehtilajia ja kuutta vesihernelajia.
Ulkonäkö

Kukkien yleisin väri on keltainen ja se vaihtelee valkoisesta sinipunaiseen.
Vesihernekasvit ovat ruohovartisia, usein lehtiruusukkeita muodostavia hyönteissyöjäkasveja, joilla on limaa ja ruoansulatusentsyymejä erittäviä rauhasia. Lehtiasento on kierteinen. Lehdet ovat ehytlaitaisia tai kasvi näyttää lehdettömältä, eikä kasvulliset osat ole helposti luokiteltavissa. Kukassa on viisiliuskainen ja säteittäinen tai kaksiliuskainen verhiö, kannuksellinen ja kaksihuulinen teriö ja mettä erittäviä karvoja. Heteitä on kaksi. Siemenaiheet sijaitsevat sikiäimessä vapaassa keski- tai pohjaistukassa. Luotti on leveäliuskainen, joskus sensitiivinen.
Levinneisyys

Vesihernekasveja on kaikkialla maailmassa, mutta pääasiallisesti niitä tavataan trooppisilla alueilla ja lauhkealla vyöhykkeellä.
Elinympäristö

Vesihernekasvit elävät vedessä tai kosteikkoalueilla.
Luokittelu

Heimossa on kolme sukua ja 330 lajia:
Genlisea
30 lajia; lehdet putkimaisia ja niissä haarukkamaisia ansoja.
yökönlehdet (Pinguicula )
80 lajia; lehdet litteitä ja yläpinnaltaan tahmeita.
vesiherneet (Utricularia )
220 lajia; lehdellisiä tai lehdettömiä, kummassakin tapauksessa kasvullinen verso vaikeasti tulkittavissa; ansat rakkomaisia, niissä neljä sensitiivistä karvaa, joiden kosketuksesta rakon läppä avautuu.
Luokittelu > Heimoon kuuluvia kasveja

karvayökönlehti (Pinguicula villosa)
siniyökönlehti (Pinguicula vulgaris)
valkoyökönlehti (Pinguicula alpina)
isovesiherne (Utricularia vulgaris)
lännenvesiherne (Utricularia australis)
Käyttö

Vesihernekasveja istutetaan puutarhoihin, etenkin alppi- ja tropiikkipuutarhoihin. Ne soveltuvat myös käytettäväksi akvaariossa.
Aiheesta muualla

Finto, Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Lentibulariaceae
LuontoPortti: Vesihernekasvit (Lentibulariaceae)
ITIS: Lentibulariaceae (englanniksi)
Flora of China: Lentibulariaceae (englanniksi)
Tahiti (verkkolehti)

| Tahiti – taidehistoria tieteenä |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  aikakauslehti, verkkolehti
Aihealue:  taidehistoria
Kustantaja:  Taidehistorian seura – Föreningen för konsthistoria ry
ISSN:  ISSN 2242-0665
Perustettu:  2011
Päätoimittaja:  Ville Hakanen, Katve-Kaisa Kontturi, Marja Lahelma
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  2-4 kertaa vuodessa
Kieli:  suomi, ruotsi, englanti
Aiheesta muualla
tahiti.journal.fi
TaHiTi – taidehistoria tieteenä on vuodesta 2011 alkaen julkaistu taidehistoriaan alan tieteellinen verkkolehti. Lehteä julkaisee Taidehistorian seura ja se ilmestyy 2–4 kertaa vuodessa. TaHiTi – taidehistoria tieteenä on avoimesti saatavilla oleva taidehistorian alan tieteellinen julkaisufoorumi, joka pyrkii palvelemaan mahdollisimman laajasti taidehistorian ja sen lähialojen tutkijoita, opiskelijoita, ammattilaisia sekä kaikkia taidehistoriasta ja sen tutkimuksesta kiinnostuneita.
Lehdessä julkaistaan artikkeleita pääasiassa suomeksi ja ruotsiksi. Numerot rakentuvat tavallisesti pääkirjoituksesta, aiemmin julkaisemattomista vertaisarvioiduista ja muista tieteellisistä artikkeleista, väitöskirjojen lektioista, kirja-arvosteluista ja puheenvuoroista. Lehdessä julkaistaan myös teemanumeroita. Lehteä kustantava Taidehistorian seura on ainoa taidehistorian alan tieteellinen seura Suomessa. TaHiTi-lehden päätoimittajina ovat toimineet Johanna Vakkari ja Pinja Metsäranta (2011–2013), Elina Räsänen (2014–2016), Roni Grén (2016–2021), Riikka Niemelä ja Nina Kokkinen (2021–2024) sekä Ville Hakanen, Katve-Kaisa Kontturi ja Marja Lahelma (2024–). Lehden toimituskunnan jäsenet ovat suomalaisten yliopistojen taiteen ja taidehistorian asiantuntijoita ja museoammattilaisia.
Aiheesta muualla

TaHiTi-lehden verkkosivut
Johanna Vakkarin pääkirjoitus Tahitin ensimmäisessä numerossa 1/2011.
Taidehistorian seuran verkkosivut.
Tahiti – taidehistoria tieteenä (Arkistoitu – Internet Archive)
Taidehistorian seura (Arkistoitu – Internet Archive)
Veikko M. Hämäläinen

Veikko Matias (Matti) Hämäläinen  (13. syyskuuta 1926 Siilinjärvi – 6. marraskuuta 2021 Kouvola) oli suomalainen lakimies, joka toimi urallaan muun muassa Kouvolan hovioikeuden presidenttinä, oikeusneuvoksena sekä tuomarina valtakunnanoikeudessa.
Aiheesta muualla

Julkaistuja artikkeleita Finna-palvelussa.
Valtakunnanoikeuden tuomioita. Ylen Elävä arkisto.
Vinetto

| Vinetto |
| --- | --- |
Tyyppi:  väkevä viini
Valmistaja:  Altia
Alkuperä:   Suomi
Valmistus aloitettu:  1932
Valmistus lopetettu:  2006
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vinetto oli appelsiininkukkauutteella, kanelilla ja neilikalla maustettu väkevä viini, jota Alko valmisti ja myi vuosina 1932–2006. Vinetto oli väriltään ruskeanpunaista, tuoksui mausteiselta ja oli maultaan katkeraa muistuttaen glögiä. Vinetto-pullon alkuperäisessä etiketissä oli viinirypäleterttu.
Somertonin mies

Housujen salataskusta löydetty pala kirjansivua.
Somertonin mies löytyi kuolleena vuoden 1948 joulukuussa Australian Adelaiden kaupungin eteläpuolelta Somertonin rannalta, eikä hänen henkilöllisyyttään tai kuolintapaansa ole vieläkään saatu selvitettyä. Australiassa tapaus tunnetaan yksinkertaisesti nimellä The Unknown man (Tuntematon mies). Mysteeriä kutsutaan myös nimellä Tamám Shudin tapaus.
Ruumiin löytyminen

Joulukuun ensimmäisen päivän aamuna 1948, kello 6.30, Adelaiden poliisille ilmoitettiin rannalta löytyneestä kuolleesta miehestä. Mies oli puoli-istuvassa asennossa hiekalla, jalat suorina, mutta nilkat ristittyinä, pää rantavallia vasten leväten. Vasen käsi oli suorana, oikea koukussa. Hän oli pukeutunut siistiin pukuun, jonka takin kauluksella oli puoliksi poltettu savuke. Toinen polttamaton savuke oli miehen korvan takana.
Yksi ruumiin löytäjistä oli aamu-uinnille menossa ollut kultaseppä John Lyons, joka oli huomannut pukumiehen jo edellisenä iltana. Hän oli ollut vaimonsa kanssa iltakävelyllä rannalla noin seitsemän aikaan, kun he näkivät miehen makoilevan rantahiekalla. Kuulusteluissa he kertoivat miehen nostaneen kätensä suoraksi ja sitten pudottaneen sen löysästi alas, jolloin pari oli tulkinnut miehen olevan päihtynyt ja vain polttelevan tupakkaa. Puolisen tuntia myöhemmin rantabulevardilla kävellyt toinen pariskunta näki myös miehen, jolloin tämä vaikutti nukkuvalta. Pariskunta ihmetteli, kuinka lukuisat hyttyset eivät häirinneet miehen unia, mutta jättivät tämän kunnon tarkistamatta.
Vasta seuraavana aamuna, pukumiehen yhä maatessa samassa kohdassa, kävi kultaseppä tarkistamassa tilanteen ja huomasi ruumiin olevan kylmä.
Esitutkinta

Poliisi löysi miehen puvuntaskuista käytetyn junalipun Glenelgiin, käyttämättömän junalipun Henley Beachille, yhdysvaltalaisen alumiinikamman, puolillaan olevan Juicy Fruit -purukumipaketin, australialaisen kuuden pennin kolikon, tulitikkuja sekä Army Club -askin, jonka sisältä löytyi toisen merkkisiä, kalliimpia Kensitas-savukkeita. Henkilöllisyyspapereita tai lompakkoa ei löytynyt. Yhdessäkään miehen päällä olleessa vaatekappaleessa ei myöskään ollut nimikointilappuja, ja jopa valmistajien merkit oli ratkottu irti.
Miehen vaatetus oli säähän nähden liioiteltu: hänellä oli yllään valkoinen kauluspaita, ruskea neulepusero, eurooppalaisen näköinen harmaanruskea takki, sinipunainen solmio ja ruskeat housut. Jaloissaan hänellä oli sukat sekä huolellisesti kiillotetut kengät. Sää oli Adelaidessa helteinen, ja alimmillaankin lämpötila oli kahdenkymmenen celsiusasteen luokkaa.
Patologi arvioi miehen olevan noin 40–45-vuotias. Hän oli 180 senttimetriä pitkä, tyyliltään brittiläinen, ja hänen hiuksensa olivat punertavan vaaleat, häivähdyksellä harmaata. Miehen siisteistä käsistä pääteltiin, ettei hän ollut raskaan ruumiillisen työn raataja, huolimatta miehen poikkeuksellisen hyvästä fyysisestä kunnosta. Erityisesti miehen kaareutuneet varpaat ja hyvin muotoutuneet pohjelihakset herättivät ihmetystä, ja jotkut arvelivat niiden johtuvan tanssijataustasta.
Miehestä ei löytynyt merkkejä minkäänlaisesta ruumiillisesta väkivallasta, mutta ruumiinavauksessa selvisi tämän kärsineen sisäisestä verenvuodosta. Patologi lisäksi kirjasi miehen pernan olleen noin kolmesti normaalin kokoinen. Vatsalaukusta löydettiin pasteija, joka miehen arvioitiin syönneen iltakymmenen ja -yhdentoista välillä. Elimistöstä ei löydetty mitään jälkiä tunnetuista myrkyistä, eikä miehen sydämestä löytynyt mitään vikaa.
Ruumiinavauksen suorittanut patologi tohtori Dwyer oli kuitenkin vakuuttunut, ettei kyseessä ollut luonnollinen kuolema ja että uhri oli ottanut tai saanut jonkinlaista hyvin liukenevaa rauhoittavaa ainetta. Pasteija ei kuitenkaan ollut tutkimusten perusteella myrkynvälittäjä.
Vaikka kuvaa ja sormenjälkiä levitettiin nopeasti englanninkielisissä maissa, ei miehen henkilöllisyydestä saatu pienintäkään vihiä. Ruumis päätettiin balsamoida 10. päivä joulukuuta.
Tutkinta jatkuu

14. tammikuuta 1949 Adelaiden rautatieaseman säilytystilasta löydettiin ruskea matkalaukku, joka oli jätetty sinne edellisen vuoden marraskuun 30. päivä kello yksitoista. Laukun merkki oli poistettu, ja sen sisältö ei tarjonnut hyödyllisiä viitteitä miehen henkilöllisyydestä.
Tutkinta jatkuu > Laukun sisältö

punaruudullinen aamutakki
koon 40 punaiset huopatossut
neljät alushousut
pyjama
vaaleanruskeat housut, joiden lahkeista löytyi hiekkaa
pyykkipussi, johon oli kirjailtu nimi T. Keane
aluspaita, jossa nimi Kean (ilman viimeistä e-kirjainta)
aluspaita, josta nimilappu oli ratkottu irti
miesten urheilutakki
huivi
pyyhe
kuusi nimeämätöntä nenäliinaa
parranajovälineet
hammasharja ja hammastahnaa
sähkömiehen ruuvimeisseli
sivellin
pöytäveitsi, joka oli leikattu lyhyeksi ja teräväkärkiseksi
sakset, joidenlaisia käytetään yleensä rahtilaivoissa rahdin merkitsemiseen
harvinaista lankaa, jota oltiin käytetty ruumiin päällä olevien housujen parsimiseen
kolme lyijykynää
Päivä, jona laukku oli tuotu säilytykseen, sopi hyvin kuoleman aikajanaan. Lisäksi lanka, jota housujen parsimiseen oli käytetty, katsottiin todisteeksi laukun kuulumisesta uhrille. Nimi Kean tai Keane yritettiin ensin yhdistää henkilöön, mutta selvisi sen viittavan vaatteet valmistaneeseen yhdysvaltalaiseen räätäliin.
Toisen ruumiinavauksen suoritti patologi John Cleland kesäkuussa 1949. Kuolinsyy ei selventynyt, mutta toisen tutkimuskerran yhteydessä miehen housuista löydettiin salatasku (tai joidenkin mielestä taskukellolle tarkoitettu sisätasku), jossa oli pieni pala paperia. Lapussa oli kaksi sanaa, Tamám Shud, jotka syvensivät mysteeriä entisestään.
Kun ruumista ei yhäkään tunnistettu, päätettiin se laskea nimettömään hautaan. Ruumiin päästä ja torsosta otettiin ennen hautaamista kipsivalokset, jotta tutkintaa voitaisiin tarvittaessa jatkaa, mikäli uusia vihjeitä tulisi.