stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liistakehampaiset

| Liistakehampaiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Alaluokka::  Palaeoheterodonta  Newell, 1965
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liistakehampaiset (Palaeoheterodonta) on simpukoiden alaluokka.  Sen tärkein lahko on makeissa vesissä esiintyvä Unionida, johon kuuluvat Suomessakin tavattavat jokisimpukoiden (Unionidae) ja jokihelmisimpukoiden (Margaritiferidae) heimot.
Sirly Ylläsjärvi

Sirly Suvi-Hanna Ylläsjärvi (ent. Schinmann, s. 1987) on suomalainen kokki.
Hän on  Ylläsjärven rannalla sijaitsevan Aurora Estate -hotelli-ravintolan omistaja.
Hän omistaa myös ravintola Elsan Hannukaisissa. Ravintola on saanut nimensä Sirlyn puolison isoäidin mukaan. Elsa Ylläsjärvi on Ylläsjärven kylän vanhin vuonna 2024. Ravintola Elsassa on yksi pöytä johon mahtuu 20 asiakasta. Kuka vain voi varata paikan pöydästä.
Samassa pihapiirissä on hänen kolmas ravintolansa ”Ulda” joka edustaa Lapin mytologiaa.
Ylläsjärvi oli mukana MasterChef Suomi -kilpailussa vuosina 2011 ja 2020. Vuonna 2011 hänen sijoituksnsa oli kolmas, jälkimmäisenä vuotena hän sijoittui neljänneksi.
Kesällä 2021 esitetyn Kokkisodan viidennellä kaudella Ylläsjärvi liittyi ohjelman "Tähtikokkeihin", ja voitti molemmat kerrat vieraidensa kanssa.
Miro Määttänen

Miro Matias Määttänen (s. 17. kesäkuuta 1996 Espoo) on suomalainen lentopalloilija. Määttänen on pelannut urallaan useita nuorten maaotteluita Suomen poikien lentopallomaajoukkueessa (ikäryhmä 1995–1996 syntyneet) edustaen Suomea EM-kisoissa (4. tila 2013), MM-kisoissa (11. tila 2013) ja nuorten olympiafestivaaleilla. Rantalentopallossa hän on edustanut Suomea nuorten olympialaisissa (4. tila 2014) ja alle 20-vuotiaiden EM-kisoissa (4. tila 2015) Rantalentopallossa Määttänen on yhdessä parinsa Santeri Sirenin kanssa menestynyt nuorten olympialaisissa (2014 4. sija), MM-kisoissa (2016 9. sija) ja EM-kisoissa (2015 4. tila). Kesällä 2016 he voittivat uransa ensimmäisen SM-mitalin (hopea) aikuisten tasolla beach volleyssa.
Suomen korkeimmalla sarjatasolla lentopallossa, Mestaruusliigassa, hän debytoi syksyllä 2014 vantaalaisen Korson Vedon riveissä. Määttänen voitti vuonna 2013 17-vuotiaiden SM-kultaa keihäänheitossa ja lisäksi hän heitti 17-vuotiaiden maailman kärkituloksen 79,94 metriä. Vuonna 2014 hän voitti 19-vuotiaiden SM-kultaa. Määttäsen lyöntikättä on tituleerattu hänen ikäluokkansa Euroopan kovimmaksi lentopallossa.
Urheilu-ura > Alkuvuodet

Espoossa kasvanut Määttänen aloitti lentopalloilun kahdeksanvuotiaana, mutta kävi isänsä Markun kanssa myös keihäänheittokilpailuissa. Kun Miro oli 12-vuotias, isä halusi viedä hänet keihäsharjoituksiin. Se jäi yritykseksi: Espoon Tapioista vastattiin Markku Määttäselle, ettei seurassa ollut tarjolla juniorien keihäsvalmennusta. Tilanne ei ollut sen parempi pääkaupunkiseudun muissakaan seuroissa. Määttänen kuitenkin aloitti Tapioiden heittoryhmässä, jossa keihäänheiton sijasta hän kokeili kiekonheittoa. Jo toisella heittokerrallaan Määttänen kiskaisi lähelle Suomen kärkitulosta kiekonheitossa omassa ikäluokassaan.
Keihäs oli kuitenkin Määttäsen ykköslaji yleisurheilussa, joten isä kävi kahden poikansa kanssa heittelemässä lähialueen nurmikentillä. Isän tehtävä oli palauttaa keihäs heittämällä. Ensin loppuivat isän voimat, sitten nurmikentän mitta. Heittäminen alkoi myös vähentyä, kun lentopallo alkoi viedä yhä enemmän aikaa.
Urheilu-ura > Lentopallo

Määttänen aloitti lentopallon 8-vuotiaana perheensä esimerkin myötä vuonna 2004. Vuonna 2008 hänet valittiin oman alueensa aluejoukkueeseen ja vuonna 2010 ikäluokkansa maajoukkueleirityksiin. Vantaalaisessa Keimolan Kaiussa pelannut Määttänen on voittanut toistaiseksi junioritasolla A-poikien SM-hopeaa kahdesti, B-poikien SM-hopea ja -pronssia, C-poikien SM-pronssia ja aluejoukkueiden SM-pronssia.
Määttänen pelasi kaudella 2012–2013 2-sarjassa ja 1-sarjassa Kuortaneen Urheilulukion joukkueessa. Vuonna 2014 hän siirtyi Mäkelänrinteen Urheilulukioon opiskelemaan ja pelaamaan takaisin pääkaupunkiseudulle. Ennen lentopalloliigan kautta keväällä 2013 Määttänen sijoittui poikien lentopallomaajoukkueen kanssa lentopallon EM-lopputurnauksessa neljänneksi ja kesän MM-kisoissa 11:nneksi. Pääkaupunkiseudun lentopallokasvatti debytoi lentopalloliigassa Korson Vedon riveissä kaudella 2014-15 ja keräsi 31:ssä pelaamassaan ottelussa yhteensä 209 pistettä. Määttänen jatkoi Vedon paidassa myös kaudella 2015-16 ja iski toisella liigakaudellaan 350 pistettä sijoittuen pistepörssin 13:nneksi.
Urheilu-ura > Beach volley

Kesällä 2013 Määttänen voitti beach volleyssa alle 18-vuotiaiden Suomen mestaruuden ja sijoittui EM-kisoissa Kroatiassa yhdeksänneksi yhdessä parinsa Vili Mannisen kanssa. Vuotta myöhemmin Määttänen pelasi nuorten olympialaisissa Kiinassa Santeri Sirenin kanssa ja ylsi upeasti neljännelle tilalle. Kesän 2015 U20 EM-kisoista he saavuttivan niin ikään neljännen tilan. Määttä ja Siren ylsivät kesällä 2016 Sveitsissä pidetyissä alle 21-vuotiaiden MM-kisoissa 9:nneksi. Kesällä 2016 he voittivat SM-hopeaa miesten beach volleyssa.
Urheilu-ura > Keihäänheitto

Espoon Tapioita yleisurheilussa edustava Määttänen otti vuonna 2010 14-vuotiaiden SM-kisoissa pronssia ja 2012 16-vuotiaiden SM-hopeaa. Määttänen heitti vuonna 2013 700 gramman keihäällä 17-vuotiaiden sarjan maailman kärkituloksen 79,94. Määttänen ei kuitenkaan osallistunut yleisurheilun nuorten MM-kilpailuihin Ukrainassa, sillä hän oli samaan aikaan poikien maajoukkueen mukana lentopallon nuorten MM-kisoissa. Keihäänheitossa MM-kultaa heitti slovenialainen Matija Muhar tuloksella 78,84.
Kesällä 2014 Määttänen heitti aikuisten keihäällä tuloksen 68,24 ja voitti 19-vuotiaiden SM-kultaa vuoden muita nuorempana. Hän nappasi ikäluokkansa Suomen mestaruuden heitolla, joka oli kahdeksan metriä pidempi kuin hopeamitalistin pisin heitto. Suomen Urheiluliiton keihäsvalmentaja Kimmo Kinnunen kysyi Määttästä syksyllä 2014 liiton valmennusryhmiin, mutta Markku Määttänen kertoi poikansa keskittyvän nyt lentopalloon. Ihmeellisintä Määttäsen huikeissa tuloksissa on, että hän ei ole juuri lainkaan harjoitellut keihäänheittoa. Määttänen itse kommentoi Länsiväylä-lehdessä (8/2014), että ”hän on katsonut vain telkkarista, kuinka keihästä heitetään”.
”Minulla ei ole keihäsvalmentajaa enkä treenaa keihäänheittoa ollenkaan. Olen itse opiskellut tekniikkaa ja lentopallon kautta on tullut voimaharjoittelua. En ole mitenkään ajatellut, että keihäänheitosta uraa tulisi. On vaan sattunut että olen heitellyt hyvin”, Määttänen sanoi Lentopalloliiton haastattelussa kesällä 2013.
Urheilusanomien haastattelussa (11/2014) Määttänen taas totesi, että hän on ”videolta vähän katsonut, että ensin otetaan ristiaskeleita ja siitä sitten heitetään”.
Joukkueet

2012–2013 Korson Veto II (1-sarja)
2013–2014 Kuortaneen Urheiluopisto (1-sarja)
2014–2018 Korson Veto (Mestaruusliiga)
2018–2020 Savo Volley (Mestaruusliiga)
2020–2021 Volley Näfels (Sveitsi)
2021–2022 Keimolan Kaiku (2-sarja)
2023–2024 Keimolan Kaiku (2-sarja)
2024–2025 PuMa-Volley (1-sarja)
Häntäluppiot

| Häntäluppiot |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Häntäluppiot Bencomia  Webb & Berthel. (1842)
Katso myös
   Häntäluppiot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Häntäluppiot (Bencomia) on Kanariansaarilla kotoperäisenä esiintyvä ruusukasvien suku. Se on läheistä sukua muun muassa luppioille (Sanguisorba). Häntäluppioihin kuuluu neljä pensaslajia.
Lajit

tirajananhäntäluppio (Bencomia brachystachya Svent.)
kanarianhäntäluppio (Bencomia caudata (Ait.) Webb & Berth.)
teneriffanhäntäluppio (Bencomia exstipulata Svent.)
hierronhäntäluppio (Bencomia sphaerocarpa Svent.)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Häntäluppiot – Bencomia
Säätyvaltiopäivien valiokuntalaitos

Säätyvaltiopäivien valiokuntalaitos on Ruotsissa ja Suomessa, sekä Suomen Suurruhtinaskunnassa 1809 jälkeen toiminut säätyjen neljästä kamarista koostunut parlamentin alainen toimielin, joka käsittelee erityisalueeseensa kuuluvia lakiesityksiä. Parlamentin valiokunnat käsittelivät lähinnä valtiopäivämiesten omien lääninsä toiveita esittelemällä niistä selontekoja.
Valikuntalaitokset toimi hyvin pitkälti Ruotsin vallan aikaisten säännösten mukaisesti. Jo vuoden 1723 valtiopäiväjärjestyksessä säädettiin, että säätyjen tuli valtiopäiväasioiden sujuvan valmistelun vuoksi perustaa sopiva määrä ”lähetyskuntia”, joita sittemmin alettiin kutsua valiokunniksi.
Vuoden 1863 valtiopäivien toimintaa ohjasivat Ruotsista peräisin olevat käytännöt ja säännökset, jotka julkaistiin Suomen asetuskokoelmassa (13/1863) nimellä "Yhteenveto niistä voimassa olevista säännöistä, jotka Suomen Suurruhtinaanmaan waltiopäiväjärjestelyissä ovat noudatettawat.".
Näiden säännösten kuitenkin huomattiin nopeasti olevan vanhentuneita. Valtiopäivätyöskentelyn käytännöt ja periaatteet olivat 54 vuoden tauon aikana unohtuneet ja tästä syystä työskentely kävi hitaasti. Säädyt tekivät vuoden 1863 valtiopäivien aikana kaksi kertaa keisarille anomuksen valtiopäivien jatkamisesta, koska asioita ei pystytty käsittelemään riittävän nopeasti. Tottumattomuuden ja päätöksenteon monimutkaisuuden tähden puhemiesneuvosto saattoi käsitellä asiaa kaksi kuukautta ennen kuin pystyi tekemään päätöksen, mihin valiokuntaan tietty esitys lähetettiin käsiteltäväksi.
Valiokuntien määrä lisääntyi 1863 valtiopäivillä

Lähde
Jotta työskentelyä olisi voitu tehostaa, myös valiokuntalaitosta muutettiin kesken valtiopäivien. Porvoon valtiopäivillä oli kokoontunut kaksi valiokuntaa: talous- ja valtiovarainvaliokunta. Vuoden 1863 valtiopäivillä kokoontui aluksi seitsemän eri valiokuntaa: laki-, talous-, valtiovarain-, suostunta-, pankki-, valitus- ja toimitusvaliokunta. Valtiopäivien aikana perustettiin myös säätytalovaliokunta ja yhdistetty laki- ja talousvaliokunta. Alun perin lakivaliokuntaan kuului 30 jäsentä, valtiopäivien edetessä puolet heistä kuitenkin siirrettiin yhdistettyyn laki- ja talousvaliokuntaan.
Vuoden 1863 valtiopäivien aikana lakivaliokunnan työmäärä oli ylivoimaisesti suurin. Lakivaliokunta käsitteli kahtakymmentäkahta asiaa, esimerkiksi kirkko-, meri- ja rikoslain uudistuksia, painovapausasetusta ja osakeyhtiö- ja kommandiittiyhtiölakia. Huomattava aika valiokunnan työstä kului edustajien jättämien anomusehdotusten käsittelyyn, joissa hallitukselta – senaatilta – pyydettiin aloitteita eri asioiden korjaamisesta.
Säätyvaltiopäivien aikana oli tyypillistä, että suurimpien lainsäädäntökokonaisuuksien valmistelu siirrettiin varta vasten perustetuille erityisvaliokunnille, kuten esimerkiksi asevelvollisuusvaliokunnalla v. 1877 ja rikoslakivaliokunnalla v. 1888. Näin pystyttiin helpottamaan lakivaliokunnan työtaakkaa.
Aateli johti puhetta

Lähde
Valiokunnan puheenjohtajan paikka kuului perinteisen tavan mukaan suvultaan vanhimmalle aatelissäädyn jäsenelle. Vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys muutti tämän käytännön, mutta vielä 1870–luvun valtiopäivillä valiokuntien puheenjohtajina toimivat lähes yksinomaan aatelissäädyn edustajat. Valiokunnan sihteereinä toimivat sen ajan huomattavimmat tiedemiehet. Lakivaliokunnan sihteerinä vuoden 1863 valtiopäivillä oli kauppaoikeuden professori A.W. Liljenstrand.
Valiokuntien jäsenten valinnan suorittivat säädyn omat valitsijamiehet. Aatelissäädyllä oli valiokunnissa kaksinkertainen määrä edustajia muihin säätyihin verrattuna. Tästä huolimatta aatelissääty ei pystynyt sanelemaan päätöksiä. Valiokunnissa nimittäin äänestettiin säädyittäin eikä edustajien lukumäärän perusteella. Talonpoikais-säädyn osalta tämä esimerkiksi tarkoitti sitä, että valiokuntaan kuuluneiden säädyn edustajien enemmistön kannan katsottiin edustavan talonpoikien kantaa. Joskus säädyn kanta saatettiin ratkaista myös sisäisissä äänestyksissä.
Säätyjen enemmistö päätti

Lähde
Lola Krusius-Ahrenbergin mukaan säätyjen edustajat olivat usein hyvin erimielisiä valiokuntatyössään. Ainoastaan käsiteltäessä taloudellisia etuja edustajat pyrkivät toimimaan yhtenäisesti. Vuoden 1869 valtiopäivä-järjestyksen 1. pykälässä todettiin, että valtiopäivät edustivat kansaa eivätkä erillisiä säätyjä. Säätyvaltiopäivien edustajat kokivatkin tavallisesti olevansa vastuussa kansalle eivätkä omalle säädylleen.
Valiokunnassa tarvittiin vähintään kolmen säädyn hyväksyntä päätöksen tekemiseksi. Jos kaksi säätyä asettui vastustamaan kahta muuta säätyä, asia ei edennyt päätöksentekoon vaan se tavallisesti palautettiin uutta valmistelua ja lisäneuvotteluita varten. Jos neuvottelut eivät tuottaneet tulosta, jouduttiin turvautumaan arpaan.
Valiokuntien tuli mietinnöissään esittää vaihtoehtoisia ehdotuksia, jos kaksi säätyä oli asettunut kahta muuta vastaan. Asioiden käsittely edellytti jatkuvia neuvotteluita niin säädyn sisällä kuin myös säätyjen välillä. Arvontaa yritettiin loppuun asti välttää, koska sen tulos oli aina epävarma. Tästä huolimatta esimerkiksi viinan kotitarvike-polttoa säätelevä laki ratkaistiin arvalla, koska yhteistä näkemystä ei neuvotteluista huolimatta löydetty.
Valiokuntatyö edellytti säätyjen yhteistyötä

Lähde
Valiokunnat olivat säätyjen ainoa yhteinen työelin lukuun ottamatta puhemiesneuvostoa. Ne sitoivat neljä eri säätyä yhteen toimivaksi elimeksi. Valiokuntien työssä oli kolme vaihetta. Ensimmäinen ja tärkein vaihe oli valtiopäiväasioiden pakollinen valmistelu. Valiokuntien laatimat mietinnöt olivat yleensä pitkiä ja perusteellisia: ne loivat yhteisen aikataulun ja suunnan säädyissä tapahtuvalla käsittelylle. Toinen vaihe oli kompromissien aikaansaaminen eli ns. yhteensovitusmenettely, johon ryhdyttiin, kun säätyjen vastaukset tiettyyn kysymykseen erosivat eikä enemmistöä ollut saavutettavissa. Jos tässä epäonnistuttiin, se merkitsi yleensä asian raukeamista. Vuoden 1872 valtiopäivistä lähtien tällainen tilanne oli tietyissä tapauksissa mahdollista ratkaista siten, että asiasta äänestettiin. Asiaa valmistellutta yleistä valiokuntaa vahvistettiin säätyjen valitsemilla lisäjäsenillä 60 henkeä käsittäviksi, joten siinä oli 15 jäsentä kustakin säädystä. Tämä ”vahvistettu valiokunta” teki tarvittaessa päätöksiä määräraha- ja suostunta-asioista 2/3 enemmistöllä, jos näissä asioissa tarvittavaa neljän säädyn hyväksyntää ei muuten saavutettu.
Säätyvaltiopäivien valiokunnat pyrkivät tekemään kannanotoissaan kompromisseja ja sovintoesityksiä, mutta välillä tietyt poliittiset jännitteet tulivat avoimiksi ja kärjistyivät riidoiksi. Maaseudun kehittämistä koskevissa asioissa aatelisto ja talonpojat usein joutuivat ristiriitaan porvariston kanssa. Ehkä tärkein ristiriita koski kuitenkin
kielikysymystä. Vuonna 1885 lakivaliokunnan suomenkieliset jäsenet väittivät, että prokuraattorin – ylimmän syyttäjän – kertomuksesta oli jätetty pois suomen kielen oikeuksiin kohdistuneet loukkaukset. Asiasta syntyi pitkään jatkunut kiivas kielipoliittinen keskustelu, joka lopulta johti siihen, että eduskuntauudistuksen yhteydessä lakivaliokunta velvoitettiin antamaan lausunto prokuraattorin kertomuksesta, jotta säädyt voisivat sen perusteella tehdä asiantilan vaatimat esitykset keisarille.
Vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksessä säädettiin, että jokaisilla varsinaisilla valtiopäivillä on asetettava viisi valiokuntaa kahdeksan päivän kuluessa: laki-, talous-, valtiovarain-, suostunta- ja pankkivaliokunta. Erillistä perustuslakivaliokuntaa ei ollut vuoden 1863 valtiopäivillä, mutta vuoden 1867 valtiopäivillä sellainen perustettiin valtiopäiväjärjestyksen uudistamista varten. Sen jälkeen perustuslakivaliokunta toimi vasta viimeisillä säätyvaltio-päivillä vuosina 1904–1906.
Lakivaliokunnalla eniten valtaa

Lähde
Autonomian aikana lakivaliokunta oli tärkein valiokunta. Vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksen 34. pykälän mukaan ” lakiwaliokunnan tulee antaa lausuntonsa niistä säätyjen sinne lykkäämistä ehdotuksista, jotka koskewat perustuslain, sekä yleisen riita-, rikos-, kirkko- ja merilain säätämistä, muuttamista, selittämistä tahi kumoomista.”
Lakivaliokunta toimi sekä ”yleisen lainsäädännön” että perustuslain asiantuntijana vuoden 1863 valtiopäivistä aina eduskuntauudistukseen asti. Valiokunnan jäseninä toimivat kulloistenkin valtiopäivien parhaat valtio-oikeuden asiantuntijat. Kun venäläistämistoimenpiteet alkoivat 1800–luvun lopulla, suomalaisten vastarinnan oikeudelliset argumentit kehitettiin juuri lakivaliokunnassa.
Säätyvaltiopäivien ja yksikamarisen eduskunnan valiokuntalaitosten toimintaa voidaan Krusius-Ahrenbergin mielestä verrata seuraavasti:
yleisten valiokuntien asema valmistelevana elimenä oli säätyjärjestelmässä yhtä keskeinen kuin valiokuntien asema on eduskunnassa
säätyvaltiopäivien kokoonpanosta ja työskentelytavasta johtuneet erityiset olosuhteet asettivat valiokunnille tehtäviä, jotka vahvistivat niiden asemaa (ilm. lakivaliokunnan tehtävä perustuslain tulkitsijana); näille ei ole vastinetta yksikamarisen eduskunnan toimintajärjestelmässä
valiokuntien rooli säätyvaltiopäivillä oli keskeisempi ja itsenäisempi kuin eduskunnassa nykyisin, jolloin eduskuntaryhmien päätökset suuresti sitovat valiokuntien jäsenten kannanottoja
Corvina

Rypäleterttu
Corvina (myös Corvina Veronese) on viinin valmistukseen käytettävä tumma rypälelajike. Se on italialainen alkuperäislajike.
Viljelyalue

Rypälettä kasvatetaan Koillis-Italiassa Veneton alueella noin 75 neliökilometrin alueella.
Rypälettä käytetään pääasiallisena rypälelajikkeena useissa Gardajärven–Veronan alueen laatuviineissä (Amarone della Valpolicella DOCG, Bardolino DOC, Bardolino Superiore DOCG, Garda DOC, Recioto della Valpolicella DOCG, Valpolicella DOC, Valpolicella Ripasso DOC), joissa sitä voi olla jopa 95 prosenttia.
Saksumdalin kirkko

| Saksumdalin kirkko Saksumdal kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2012.
Sijainti:  Lillehammer, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1875
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  130
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Saksumdalin kirkko (norj. Saksumdal kirke) on Lillehammerin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1875.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksumdalin kirkko Wikimedia Commonsissa
Liolaemus smaug

| Liolaemus smaug |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset
Kunta::  Eläimet
Pääjakso::  Selkäjänteiset
Luokka::  Matelijat
Lahko::  Suomumatelijat
Alalahko::  Leguaanimaiset
Heimo::  Liolaemidae
Suku::  Liolaemus
Laji::  smaug
Kaksiosainen nimi
 Liolaemus smaug  Abdala, Quinteros, Scrocchi & Stazzonelli, 2010 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Liolaemus smaug on Liolaemidae-heimoon kuuluva liskolaji.
L. smaug on kotoperäinen Mendozan maakunnassa, Argentiinassa. Täysikasvuinen L. smaug on 75–78 mm pitkä ja sitä on tavattu jopa 2 400 metrin (mpy) korkeudella.
Laji on nimetty J. R. R. Tolkienin "Smaugin", Keski-Maan lohikäärmeen mukaan.
Omenapuut

| Omenapuut |
| --- | --- |
 Metsäomenapuu (Malus sylvestris)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Amygdaloideae
Suku::  Omenapuut Malus  Mill.
Katso myös
   Omenapuut Wikispeciesissä   Omenapuut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Omenapuut (Malus) on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Suvun lajit kasvavat alkuperäisinä pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä. Omenapuulajeja on 36, sillä aiempia lajeja on erotettu muihin ruusukasvisukuihin. Eri omenapuulajeista on myös jalostettu monia erilaisia lajikkeita niin omenoiden tuotantoon kuin koristepuiksikin.
Kuvaus

Omenapuut ovat kesävihantia puita tai pensaita, joilla on yleensä ehyet ja sahalaitaiset lehdet. Sarjamaisessa kukinnossa on 2–6 kukkaa. Terälehdet ovat yleensä valkoisia tai vaaleanpunaisia. Hedelmä on pohjushedelmä, jossa siementen ympärillä olevia sikiäimestä kehittyneitä kovia kalvoja ympäröi mehevöitynyt kukkapohjus.
Käyttö

Taloudellisesti tärkein laji on tarhaomenapuu (Malus domestica). Omenapuista on jalostettu myös monia lajikkeita koristekasvikäyttöön. Koristekasveina käytetään esimerkiksi koristeomenapuita eli purppuraomenapuita (Malus Purpurea-ryhmä), paratiisiomenapuita (Malus Prunifolia-ryhmä), pilariomenapuita (Malus Ballerina-ryhmä), marjaomenapuuta (Malus baccata) ja helmiomenapuun eli japaninmarjaomenapuun (Malus toringo) lajikkeita.
Omenapuulajeja ja -lajikkeita > Lajeja

Malus baccata – marjaomenapuu
Malus baccata subsp. mandshurica – mantsurianmarjaomenapuu
Malus coronaria – kruunuomenapuu
Malus domestica – tarhaomenapuu
Malus florentina – pihlajaomenapuu
Malus floribunda – ruusuomenapuu
Malus fusca – oregoninomenapuu
Malus halliana – hallinomenapuu
Malus hupehensis – hupeinomenapuu
Malus ioensis – preeriaomenapuu
Malus prunifolia – siperianomenapuu
Malus pumila – eevanomenapuu
Malus sieboldii – koralliomenapuu
Malus sieversii – aasianomenapuu
Malus spectabilis – kiinanomenapuu
Malus sylvestris – metsäomenapuu
Malus sylvestris subsp. praecox – kaakonmetsäomenapuu
Malus toringo – helmiomenapuu eli japaninmarjaomenapuu
Malus toringo var. sargentii – helmiomenapensas eli pikkuhelmiomenapuu eli marjaomenapensas
Malus trilobata – turkinomenapuu
Malus tschonoskii (Macromeles tschonoskii) – japaninomenapuu, liekkiomenapuu
Omenapuulajeja ja -lajikkeita > Lajikeryhmiä ja lajikkeita

Malus Ballerina-ryhmä – pilariomenapuu
Malus 'Hyvingiensis' – rautatienomenapuu
Malus Prunifolia-ryhmä – paratiisiomenapuu
Malus Purpurea-ryhmä – purppuraomenapuu (koristeomenapuu)
Aiheesta muualla

Funet: Omenapuut (Malus)
ITIS: Malus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Malus (englanniksi)
Flora of China: Malus (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Genus Malus (englanniksi)
Krasin (jäänmurtaja)

| Krasin  КРАСИН |
| --- | --- |
Aluksen laji: Polaarijäänmurtaja
Tunnuskirjaimet: UPGK
Rakennustelakka: Wärtsilä Helsingin telakka
Rakennusnumero: 400
Tilattu: 29. huhtikuuta 1970
Kölinlasku: 9. heinäkuuta 1974
Vesillelasku: 18. huhtikuuta 1975
Luovutus: 28. huhtikuuta 1976
Suurin pituus: 134,83 m
Suurin leveys: 26,07 m
Syväys: 11,00 m
Uppouma: 20 241 t
Bruttovetoisuus: 12 231
Kantavuus: 7 560 t
Akseliteho: 26 500 kW
Nopeus: 20,25 solmua (38 km/h)
Vetovoima paalussa: 3 000 MN
Miehistö: 118
Krasin on venäläinen napajääkykyinen jäänmurtaja, joka on viimeinen kolmen murtajan sarjasta. Sen sisaraluksia ovat Jermak (1974) ja Admiral Makarov (1975). Murtajan kastoi luovutuksen yhteydessä Neuvostoliiton Suomen suurlähettiläs Vladimir Stepanov. Murtajan nimellä on perinteitä Venäjän jäänmurtajalaivastossa, sillä 1917 valmistui samanniminen höyrykäyttöinen jäänmurtaja.[lähde? ]
Koska polaarijäänmurtajan on tarkoitus olla pitkiä aikoja merellä, on miehistön viihtyvyys otettu erityisesti huomioon. Laivassa on sadan hengen elokuvateatteri, sauna, uima-allas, kuntosali ja sairasosasto, jossa on vastaanottotilojen lisäksi leikkaussali.[lähde? ]
Koneisto

Krasinissa on dieselsähköinen koneisto, jonka pääteho saadaan yhdeksästä Turussa valmistetusta Wärtsilä-Sulzer 12 ZH 40/48 -dieselmoottorista. Näiden 12-sylinteristen moottorien sylinterien halkaisija on 400 mm, iskun pituus 480 mm ja yhteisteho 30 452 kilowattia. Kukin moottori pyörittää omaa 3 080 kW Strömberg-generaattoria. Generaattorien tuottamalla virralla käytetään kolmea Strömberg-potkurimoottoria, joista kunkin teho on 8 827 kW. Aluksen kolme potkuria ovat kaikki perässä.[lähde? ]
Apukoneistona on kuusi Wärtsilä 824 TS -dieselmoottoria, joista kunkin teho on 896 kW. Moottorit pyörittävät Strömberg-generaattoreita, jotka tuottavat 400 volttista, 50 hertsistä vaihtovirtaa. Jäissäkulkua helpottavan ilmapuhallusjärjestelmän kompressoreita käyttää vielä kaksi Wärtsilä 824 TS -moottoria. Kaikki apumoottorit on valmistanut Wärtsilän Vaasan tehdas.[lähde? ]