stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Franz Schubert
Elämä > Opettajana isänsä koulussa

Loppuvuodesta 1813 Schubert lähti musiikkiopistosta ja meni opettajaksi kouluun, jonka hänen isänsä omisti. Näin hänen ei tarvinnut suorittaa asepalvelusta. Antonio Salieri antoi Schubertille yhä yksityisopetusta säveltämisessä. Hän opetti Schubertille myös kirkkomusiikin säveltämistä, koska oli itsekin ansioitunut siinä. Vuonna 1814 Schubert sävelsi ensimmäisen messunsa. Sen ensiesitys tapahtui saman vuoden syyskuussa Lichtentalissa. Näin ollen se oli ensimmäinen Schubertin julkisesti esitetty teos. Schubert sävelsi samoihin aikoihin myös muita kirkkomusiikkisävellyksiä, kuten Kyrien, Salve Reginan sekä kantaatin. Schubert sävelsi kantaatin tiettävästi vuonna 1812 kuolleen äitinsä muistoksi.
Samaan aikaan Schubert työskenteli myös ensimmäisen oopperansa, Des Teufels Lustschlossin (Paholaisen huvimaja) parissa. Vuonna 1815 Schubert sävelsi valmiiksi toisen sinfoniansa, jota pidetään yhtenä merkittävimmistä varhaissinfonioista. Se on erittäin kypsä vain 18-vuotiaan teokseksi. Pian valmistui myös kolmas sinfonia. Tämä aika oli Schubertin tuotteliainta. Hän sävelsi valtavasti erityisesti liedejä, orkesterimusiikkia ja näyttämöteoksia. Vuonna 1815 Schubert sävelsi vajaat 150 liediä ja seuraavana vuonna lähes yhtä paljon. Näihin aikoihin Schubert sävelsi esimerkiksi Erlkönig-liedin, josta tuli sittemmin hyvin suosittu. Erlkönig perustuu Johann Wolfgang von Goethen tunnettuun samannimiseen runoon.
Elämä > Varhaiset mestariteokset

Vuonna 1816 Schubert ystävystyi Franz von Schoberin kanssa. Von Schoberin toivomuksesta Schubert erosi opettajan virasta omistautuakseen täysin säveltämiselle. Schubertin täytyi muuttaa joksikin aikaa von Schoberin luokse asumaan, sillä hänellä ei enää ollut juuri tuloja. Merkittävimmät Schubertin vuonna 1816 säveltämät teokset olivat kaksi uutta sinfoniaa (neljäs ja viides) sekä kolme kantaattia. Viides sinfonia sai ensiesityksensä vasta säveltäjän kuoleman jälkeen. Mozart-henkisen, nykyään arvostetun teoksen kokoonpano on pienempi kuin ajan sinfonioissa yleensä. Esimerkiksi klarinetit, trumpetit ja patarummut on jätetty teoksesta kokonaan pois.
Vuonna 1817 Schubert muutti von Schoberin luota isänsä asuntoon. 1810-luvun loppupuolella Schubertin ystävä Johann Mayrhofer tutustutti tämän Johann Michael Vogliin, tunnettuun baritonilaulajaan, joka myöhemmin esitti paljon Schubertin säveltämiä liedejä.
Vuonna 1818 Schubert sävelsi italialaistyylisen alkusoiton, jonka on sanottu parodioivan tunnetun italialaisen oopperasäveltäjä Gioachino Rossinin musiikkia. Alkusoitto ensiesitettiin 1. maaliskuuta 1818 ja oli vasta toinen Schubertin julkisesti esitetty teos. Hiukan myöhemmin samana vuonna Schubert toimi jonkin aikaa musiikinopettajana kreivi Johann von Esterhazyn luona Zeleszissä. Hän ei kuitenkaan viihtynyt työssään kovin kauan ja palasi takaisin Wieniin jo saman vuoden loppupuolella.
Vuonna 1819 Schubert sävelsi yhden uransa merkittävimmistä kamarimusiikkiteoksista, ainoan pianokvintettonsa. Teos tunnetaan nykyään paremmin nimellä Forellikvintetto, koska sen neljäs osa on muunnelma Schubertin aiemmin säveltämästä liedistä nimeltään Die Forelle. Forellikvintetossa on kaikkiaan viisi osaa. Teoksessa on pianon lisäksi tavanomaisen jousikvartetin asemasta viulu, alttoviulu, sello ja kontrabasso.
Elämä > Keskeneräinen sinfonia

Vuonna 1822 Schubert tutustui kahteen arvostettuun säveltäjään, Ludwig van Beethoveniin ja Carl Maria von Weberiin. Samoihin aikoihin hän alkoi myös säveltää tunnetuksi tullutta teostaan, joka nykyisin tunnetaan nimellä Keskeneräinen sinfonia. Teoksesta oli ilmeisesti tarkoitus tulla muiden tuon ajan sinfonioiden tapaan neliosainen, mutta se jäi tuntemattomasta syystä kesken, ja se tunnetaan nykyään kaksiosaisena teoksena. Keskeneräinen sinfonia ensiesitettiin vuonna 1865. Siitä tuli pian romantiikan ajan tunnetuimpia sinfonioita (Schubertilla on myös joukko muita keskeneräisiä sinfonioita).
Elämä > Viimeiset vuodet

Vaikka 1810-luvun loppupuoli oli Schubertin tuotteliainta aikaa, säveltäjän kaikkein arvostetuimmat teokset syntyivät hänen viitenä viimeisenä elinvuotenaan. Vuoden 1823 touko–syyskuussa Schubert sävelsi laulusarjaa, joka julkaistiin vuonna 1824 nimellä Die schöne Müllerin. Se oli sävelletty Wilhelm Müllerin kolme vuotta aikaisemmin julkaisemiin runoihin. Sen takia teoksesta on käytetty joskus myös nimitystä Müllerlieder (Müller-laulut). Nimeä ei kuitenkaan enää juuri käytetä, sillä neljä vuotta myöhemmin Schubert sävelsi toisen laulusarjan, Winterreise, jonka sanoituksina oli niin ikään käytetty Müllerin runoja. Vuonna 1823 Schubert sävelsi myös oopperaa nimeltään Fierrabras.
Vuonna 1824 eräs kreivi pyysi Schubertia säveltämään jonkin teoksen, jossa klarinetilla on tärkeä osa. Kreivi nimittäin itse soitti mielellään kyseistä soitinta. Näin syntyi tunnettu oktetto F-duuri. Oktetossa käytettiin jousi- ja puhallinsoittimia. Siinä oli vaikutteita wieniläisklassismista, erityisesti Ludwig van Beethovenin kamarimusiikkiteoksista.
Saman vuoden kesällä hän palasi Zelesziin, jossa hän oli viisi vuotta sitten toiminut jonkin aikaa musiikinopettajana. Unkarilaisen musiikin vaikutus on kuultavissa ainakin Divertissement a l'Hongroisessa ja a-molli-jousikvartetossa. Vuonna 1826 Schubert siirtyi takaisin Wieniin, jossa hän pysyi elämänsä loppuun asti lukuun ottamatta lyhyttä matkaa Graziin vuonna 1827.
Schubertin terveys alkoi hänen viimeisinä elinvuosinaan nopeasti huonontua. Silti hän sävelsi vielä eräitä mestariteoksia, kuten laulusarjan Winterreise (1827), joka sisältää yhteensä 24 laulua. Sarja on nykyään vähintään yhtä tunnettu kuin neljä vuotta aikaisemmin sävelletty Die schöne Müllerin. Muita vuosina 1827–1828 sävellettyjä teoksia olivat muun muassa Fantasia pianolle ja viululle, kaksi pianotrioa, yksi messu sekä C-duuri-jousikvintetto, unohtamatta loisteliasta (Schubertin viimeistä) pianosonaattia nro 21 B-duuri.
Schubert kuoli veljensä Ferdinandin asunnossa Wienissä 19. marraskuuta 1828 ainoastaan 31-vuotiaana. Hän oli taistellut syfilistä vastaan vuodesta 1822 tai 1823 lähtien. Kuolinsyy oli todennäköisesti lavantauti. Myös elohopeamyrkytystä on epäilty. Schubert haudattiin hänen omasta toivomuksestaan Ludwig van Beethovenin viereen. Vuonna 1888 sekä Beethovenin että Schubertin haudat siirrettiin Wienin keskushautausmaalle, jonne on haudattu myös muita kuuluisia säveltäjiä, kuten Johannes Brahms ja Johann Strauss nuorempi.
Schubertin kuoleman jälkeinen aika

Vuonna 1838, kymmenen vuotta Schubertin kuoleman jälkeen, saksalainen säveltäjä Robert Schumann löysi matkalla Wienissä ollessaan Schubertin C-duuri-sinfonian partituurin. Partituuri vietiin Leipzigiin ja sinfonia ensiesitettiin siellä samana vuonna. Robert Schumannin tiedetään sanoneen, että teos oli paras instrumentaalisävellys sitten Ludwig van Beethovenin kuoleman 1827. Tämä Schubertin yhdeksäs, ”Suuri sinfonia”, on hänen melodisimpia ja tunnetuimpia teoksiaan. Schumannin ystävä, Franz Liszt, sovitti myös 50 Schubertin säveltämää liediä pianolle. Vuonna 1872 Schubertille pystytettiin muistomerkki Wienin Stadtparkiin.
Schubert itse antoi vain noin viidellekymmenelle teokselleen opusnumeron. Musiikintutkija Otto Erich Deutsch laati vuonna 1951 Schubertin teoksista kronologisen luettelon, jonka vuoksi Schubertin sävellyksistä puhuttaessa käytetään yleensä Deutschin niille antamia numeroita, joita kutsutaan D-numeroiksi; esimerkiksi kahdeksannen sinfonian  (Keskeneräinen) tunnus on D. 759.
Schubertin musiikki

Schubert oli jo nuorena taitava säveltäjä, ja hän ehti kirjoittaa paitsi suuren määrän teoksia myös hyvin monenlaista musiikkia lyhyen elämänsä aikana. Schubert sijoittuu Beethovenin tavoin klassismin ja romantiikan taitteeseen. Kuitenkin monesti Schubertia pidetään ensimmäisenä romanttisena säveltäjänä. Hän kehitti saksalaista yksinlaulua, liediä vakavasti otettavaksi musiikinlajiksi ja jätti sen saralla ylivertaisen perinnön. Hänen laulunsa ovat usein läpisävellettyjä. Sen sijaan esimerkiksi pianosonaateissa Schubert nojasi joskus suoraan toisen säveltäjän rakenneideaan. Hänen melodinen ja harmoninen kirjoittamisensa on nerokasta, kaikissa teostyypeissä. Yllättävät modulaatiot ja varsinkin hitaiden osien erityinen mystisyys ovat hänen tuotannossaan romantiikkaan viittaavia tyylipiirteitä, mutta klassismi kuuluu Schubertissa myös selkeästi.
Schubert ei kirjoittanut konserttoa millekään soittimelle, mutta kaikkia muita teostyyppejä hän kirjoitti: useita messuja, sinfonioita, sonaatteja ja oopperoita sekä valtavasti liedejä, piano- ja kamarimusiikkia. Schubertin tuotannosta puuttuvia piano- ja viulukonserttoja on avoimesti ihmetelty. Hänen eräästä sonaatistaan on sittemmin sovitettu sellokonsertto. Schubertin vokaalimusiikista myöhäiset oopperat ovat pienten asiantuntijapiirien arvostamia mestariteoksia, eivätkä ole saavuttaneet liedien kaltaista yleistä arvostusta tai suosiota. Hänen orkesterisävellyksistään tunnetuimpia ovat viimeiset sinfoniat, 8. (”Keskeneräinen sinfonia”) ja 9. (”Suuri”), jotka luetaan romantiikan sinfoniikan perusteoksiksi. Schubertin musiikin tunnetuimpia melodioita ovat esimerkiksi yksinlaulu Die Forelle, eräästä liedistä sovitettu monenlaisina soitinsovituksina kuultu serenadi, 9. sinfonia ja kirkkosävellys Ave Maria.
Sävellyksiä

Randolph Hokanson soittaa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Sävellyksiä > Sinfoniat

Nro 1 D-duuri, D 82
Nro 2 B-duuri, D 125
Nro 3 D-duuri, D 200
Nro 4 c-molli, D 417
Nro 5 B-duuri, D 485
Nro 6 C-duuri ”Pieni C-duuri-sinfonia”, D 589
Nro 7 E-duuri (keskeneräinen), D 729
Nro 8 h-molli ”Keskeneräinen sinfonia”, D 759
Nro 9 C-duuri ”Suuri C-duuri-sinfonia”, D 944
Sävellyksiä > Pianoteokset

12 valssia, D 145
36 valssia, D 365
21 pianosonaattia: mm. nro 6 Es-duuri, D 568, ja nro 21 B-duuri, D 960
Fantasia C-duuri ”Wanderer-fantasia”, D 760
Moments musicaux nrot 1–6, D 780
Kahdelle pianolle duo C-duuri, D 813
Impromptut D 899, D 935 ja D 946
Sävellyksiä > Liedit

Gretchen am Spinnrade (Gretchenin kehruulaulu), D 118
Heidenröslein (Ruusu kankahalla), D 257
Erlkönig (Keijujen kuningas), D 328
Der Wanderer (Matkamies), D 493
Der Tod und das Mädchen (Neito ja kuolema), D 531
An die Musik (Säveltaiteelle), D 547
Die Forelle (Forelli), D 550
Die schöne Müllerin (Kaunis myllärintytär), D 795 (laulusarja, 20 liediä)
Winterreise (Talvinen matka), D 911 (laulusarja, 24 liediä)
Schwanengesang (Joutsenlaulu), D 957 (kustantajan kokoama laulusarja, 14 liediä)
Sävellyksiä > Hengelliset teokset

6 messua
Lazarus, D 689
Ave Maria, D 839
Deutsche Messe, D 872
Sävellyksiä > Kamarimusiikki

15 jousikvartettoa, mm. nro 14 d-molli ”Tyttö ja kuolema”, D 810
Kvintetto pianolle ja jousille A-duuri ”Forelli-kvintetto”, D 667
Allegro assai jousikvartetille c-molli, D 703
Oktetto F-duuri, D 803
Unkarilainen melodia sellolle ja pianolle, D 817
Pianotrio nro 1 B-duuri, D 898
Pianotrio nro 2 Es-duuri, D 929
Jousikvintetto C-duuri, D 956
Sonaatti a-molli ”Arpeggione”, D 821
Kirjallisuutta

Feurzeig, Lisa: Schubert’s Lieder and the Philosophy of Early German Romanticism.  Farnham:  Ashgate, 2014.  ISBN 978-1-4094-4788-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Franz Schubert (koko sävellystuotanto listattuna)
Classical Net
The Schubert Institute
Catalog of Works by Franz Schubert
Mutopiaproject
Notes on Franz Schubert by Bart Berman
Franz Schubert International Music Score Library Project (englanniksi)
Vapaasti käytettävissä olevia Schubertin partituureja Mutopia Project
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Keskeneräisen sinfonian alkutahdit.
Schubertin muistomerkki Wienissä
Schubertin hauta Zentralfriedhofissa Wienissä
Schubert esittää sävellyksiään Schubertiadissa. Julius Schmidin maalaus vuodelta 1897.
”Wanderer-fantasian” alku.
Sivu Schubertin okteton käsikirjoituksesta.
Betty Blue

| Betty Blue> 37°2 le matin |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jean-Jacques Beineix
Käsikirjoittaja:  Jean-Jacques Beineix
Perustuu:  Philippe Djianin romaaniin
Tuottaja:  Jean-Jacques Beineix, Claudie Ossard
Säveltäjä:  Gabriel Yared
Kuvaaja:  Jean-François Robin
Leikkaaja:  Monique Prim
Tuotantosuunnittelija:  Carlos Conti
Pukusuunnittelija:  Elisabeth Tavernier
Pääosat:  Jean-Hugues Anglade, Béatrice Dalle
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Claudie Ossard Productions, Columbia TriStar, Constellation Productions Cargo Films, Centre National de la Cinématographie
Levittäjä:  Gaumont Netflix
Ensi-ilta:  1986
Kesto:  121 min, 185 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Betty Blue (37°2 le matin) on Jean-Jacques Beineixin käsikirjoittama ja ohjaama ranskalainen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1986. Kirjailija Philippe Djianin romaaniin 37°2 le matin (1985, suom. Betty Blue, Kirjayhtymä 1988) perustuva elokuva kertoo taiteilija-kirjailijamiehen (Jean-Hugues Anglade) ja hillittömän eroottisen nuoren naisen (Béatrice Dalle) hullusta suhteesta.
Elokuva tuotiin ensi-iltaan alun perin 121-minuuttisena, mutta vuonna 2004 julkaistiin yli kolmituntinen ohjaajan versio (ransk. version intégrale).
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen luonnehtii Betty Blueta häikäisevin värein sommitelluksi hullun rakkauden ja sarjakuvaestetiikan ylistykseksi. Hän antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Betty Blue Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Betty Blue Elonet.
Andokides (puhuja)

Andokides (m.kreik. Ἀνδοκίδης, n. 440–391 eaa.) oli yksi attikalaisista puhujista. Hänen tarkkaa syntymä- ja kuolinaikaansa ei tiedetä. Andokides kuului vanhaan eupatridien sukuun, joka johti sukujuurensa aina Odysseukseen saakka.
Vuonna 415 eaa. Andokidesta syytettiin Ateenan hermien häpäisemisestä Alkibiadeen tavoin juuri ennen Sisilian sotaretken alkua. Hän säilytti henkensä ryhtymällä ilmiantajaksi, mutta tuomittiin menettämään osittain kansalaisoikeutensa ja lähtemään maanpakoon Ateenasta. Hän palasi takaisin kaupunkiin demokratian palauttamisen yhteydessä annetun yleisen armahduksen jälkeen 403 eaa. Andokides onnistui vastustajiensa hyökkäyksistä huolimatta saamaan valtion viran ja itselleen merkittävän poliittisen roolin.
Vuonna 391 eaa. Korintin sodan aikana hänet lähetettiin Spartaan neuvottelemaan rauhasta yhtenä Ateenan lähettiläistä, mutta neuvottelut epäonnistuivat.
Andokideen puhetyyli oli yksinkertainen ja koruton, ja hänen käyttämänsä kieli arkista.
Deinarkhos

Deinarkhos (m.kreik. Δείναρχος) (n. 361–292 eaa.) oli viimeinen kymmenestä attikalaisesta puhujasta.
Deinarkhos syntyi Korintissa Sostratoksen pojaksi, mutta siirtyi jo nuorena Ateenaan ja Theofrastoksen oppilaaksi. Metoikkina hän ei voinut toimia itse puhujana, mutta hän kirjoitti puheita muille ja toimi logografina. Hänen kukoistuskautensa ajoittui Demetrios Faleronlaisen hallintokaudelle.
Demetrioksen karkottamisen jälkeen Demetrios I:n palautettua demokratian Deinarkhos joutui makedonialaissympatioidensa vuoksi pakenemaan henkensä uhalla Khalkiiseen Euboiaan maanpakoon. Ystävänsä Theofrastoksen avustuksella Deinarkhos pääsi palaamaan takaisin Ateenaan noin vuonna 292 eaa., jossa hän puolisokeana ja ystävänsä ryöstämänä kuoli yli 70-vuotiaana.
Armeija

Alankomaiden ja Espanjan armeijat kohtasivat Gibraltarin taistelussa vuonna 1607.
Armeija tarkoittaa laajassa merkityksessä sota- tai puolustusvoimia, järjestäytyneitä aseellisia joukkoja (vrt. sotaväki, asevoimat). Suppeammassa merkityksessä armeija viittaa tiettyä tehtävää tai aluetta varten muodostettuun suureen sotatoimiyhtymään, johon kuuluu armeijan esikunta, armeijakuntia ja erilaisia joukko-osastoja, tai valtakunnan maasotavoimiin erotuksena merivoimista tai ilmavoimista. Tämä artikkeli käsittelee aihetta laajempana yleiskäsitteenä.
Terminologiaa

Suomen kielen sana ”armeija” on lainattu ruotsin kautta ranskan sanasta armée. Se pohjautuu latinan ”aseistettua” tarkoittavaan sanaan armāta, joka on johdos aseita merkitsevästä sanasta arma.
Sotavoimista käytetään monessa eurooppalaisessa kielessä latinan sanasta militaris juontuvaa termiä; samaan sanaan pohjautuu myös suomen ”militarismi”. Militaris viittaa alun perin pääosin asevoimien organisaatioon ja kaikkeen sotaan liittyvään (res militaris). Esimerkiksi englannin kielen sana military tarkoittaa ”[...] instituutioita, jotka käyttävät tappavaa voimaa valtion legitimoimina. Laajaan määritelmään kuuluvat kaikki järjestyneet sotilaalliset ja puolisotilaalliset joukot [...] jotka käyttävät väkivaltaa poliittisiin tai sosiaalisiin tarkoituksiin. [...] Poliisi, sisäisen turvallisuuden joukot ja tiedustelupalvelut jätetään yleensä määritelmän ulkopuolelle, vaikka niillä saattaa olla sotavoimien piirteitä.” Yleensä military viittaa valtion organisoimiin väkivaltaa käyttäviin voimiin, kun taas sanan ”asevoimat” suora käännös armed forces tarkoittaa yleisemmin kaikkia organisoituja ja väkivaltaa hallitusti käyttäviä joukkoja.
Armeijan tehtävät ja rooli

Armeijassa palvelevat sotilaat koulutetaan käyttämään väkivaltaa. Väkivallan käytön tavoitteita voivat olla esimerkiksi tietyn alueen, kuten valtion tai kaupungin, puolustaminen, yhteisön suojeleminen sisäisiltä tai ulkoisilta uhilta tai vieraiden valtioiden alueiden valloittaminen. Armeija käyttää väkivaltaa hallitusti saavuttaakseen ratkaisun sosiaaliseen tai poliittiseen ongelmaan. Etenkin demokraattisissa yhteiskunnissa perusoletus on, että armeija palvelee valtiota ja kansaa, eikä toisin päin. Armeijan tulee suojella laajempaa yhteiskuntaa ja sen elintapaa toteuttamalla tehtäviä, jotka valtion hallinto sille määrää.
Nykyaikaisten sotavoimien kehitys liittyy kiinteästi kansallisvaltioiden syntyyn Euroopassa 1500- ja 1600-luvuilta lähtien. Armeijan kaikkein keskeisin tehtävä on valmistautua ja käydä sotaa: tämä tehtävä määrittelee, minkälainen organisaatio, varustus ja koulutus asevoimilla on rauhan aikaan. Sodassa armeijan tarkoituksena on saavuttaa sotilaallinen voitto. Koska asevoimien jäsenillä on rauhan aikanakin erilaisia hyödyllisiä taitoja ja kykyjä, armeijaa käytetään silloinkin usein erilaisiin tarkoituksiin, kuten järjestyksen ylläpitoon tai kriisiavun antamiseen.
1900-luvun loppupuolella kylmän sodan jälkeen armeijat ovat ottaneet erilaisia uusia tehtäviä, jotka ovat vaatineet muutoksia niiden organisaatioihin. Tällaisiin tehtäviin kuuluvat esimerkiksi rauhanturvaaminen, humanitaariset ja monikansalliset tehtävät, ympäristönsuojelu tai rajojen vartiointi. Keskusteluun on tuotu ”postmodernin armeijan” ja globalisaation käsitteet, kun armeijat eivät tutkijoiden mukaan enää vastaa 1800-luvulta lähtien kansallisvaltioihin liitettyjä organisaatioita. Länsimaissa tällaiseen armeijaan liitettyjä piirteitä olivat ”asevelvollisuudella kerätty sotaväki, ammattimainen upseeristo, sodankäyntiin suuntautuvat tehtävät, maskuliininen ulkoasu ja eetos sekä jyrkästi siviiliyhteiskunnasta poikkeava rakenne ja kulttuuri.”
Kylmän sodan jälkeen länsimaissa on ollut paineita tuoda armeijan arvoja ja käytäntöjä lähemmäs ympäröivää yhteiskuntaa. Postmoderni armeija ja siviiliyhteiskunta ovat aiempaa sekoittuneempia, armeijan sisäinen hierarkia ja erot ovat lientyneet, armeijan tehtäviin on otettu muita kuin sotaan liittyviä tehtäviä, armeijoita käytetään kansainvälisten organisaatioiden kuten Yhdistyneiden kansakuntien virallistamissa monikansallisissa operaatioissa ja on syntynyt kansainvälisiä asevoimia. Uhat ovat aiemman ydinsodan tai vihollisvaltion hyökkäyksen sijaan pikemminkin terrorismiin tai etniseen väkivaltaan liittyviä. Kehitykseen liittyvät myös sotilasjohtajien ja armeijassa työskentelevien siviilihenkilöiden roolien kehittyminen sekä naisten ja homojen laajempi hyväksyntä osaksi asevoimia. Myös aseistakieltäytyminen on helpottunut.
Valtioiden kansalliset asevoimat

Eri valtioilla on eri vahvuisia armeijoita, jotka on järjestetty eri tavoin. Vuonna 2000 valtioiden kansallisten asevoimien palveluksessa oli yhteensä 22 237 400 henkeä. Joissakin valtioissa kuitenkin puolisotilaallisten joukkojen vahvuus jopa ylittää armeijan vahvuuden, eivätkä nämä joukot tai sotilasreservi ole mukana luvussa. Ylivoimaisesti suurin armeija oli Kiinalla, lähes 3 miljoonaa sotilasta, ja seuraavaksi suurimmat Venäjällä (1,5 miljoonaa) ja Yhdysvalloilla (1,4 miljoonaa). Väkilukuun suhteutettuna suurin armeija oli puolestaan Pohjois-Korealla, 4,7 prosenttia väkiluvusta. Kaikilla valtioilla ei ole omaa armeijaansa: katso luettelo valtioista, joissa ei ole asevoimia.
Vuonna 2000 valtiot kuluttivat keskimäärin 2,3 prosenttia bruttokansantuotteestaan sotilasmenoihin.
Monia kansallisia asevoimia kutsutaan ”puolustusvoimiksi”, millä korostetaan valtion puolueettomuutta, rauhanomaisuutta ja asevoimien käyttöä ainoastaan puolustautumiseen. Suomessa käytettiin aiempien Suomen armeija, Suomen sotalaitos ja sotaväki jälkeen vuodesta 1919 lähtien nimitystä Suomen sotalaitos vuoteen 1922 asti, jolloin asetustekstissä käytetyksi nimitykseksi tuli puolustuslaitos vuoteen 1974 asti. Tällöin omaksuttiin nykyinen termi puolustusvoimat (Suomen puolustusvoimat).  Japanissa, jonka uusi toisen maailmansodan jälkeinen perustuslaki kielsi sodan politiikan välineenä, puolustusvoimia kutsutaan vielä korostetummin ”itsepuolustusvoimiksi”.
Armeija ja yhteiskunta

Armeijat toimivat osana yhteiskuntaa. Siten armeijan voidaan väittää jakavan ympäröivän yhteiskunnan arvot, kokemukset ja normit, mutta armeija voidaan nähdä myös alakulttuurina, joka muodostaa oman identiteettinsä, norminsa ja käytäntönsä. Armeijan roolia ja toimintaa voidaankin tutkia armeijan ja siviiliyhteiskunnan suhteiden kautta osana sosiologian tieteenalaa.
Koska armeijan rooli ja tehtävät ovat yhteiskunnassa ainutlaatuisia ja erikoistuneita, armeijaan kuuluvalla henkilöstöllä on omanlaisensa asema yhteiskunnassa ja erilaisia oikeuksia ja velvollisuuksia, joita ei anneta yhteiskunnan muille jäsenille. Erityisenä näihin tehtäviin kuuluu mahdollisuus tappaa tai joutua surmatuksi. Palvelu armeijassa ei koske ensisijaisesti itseä, vaan muita: ”sotilasetiikka on luonteeltaan kollektiivista [corporative]”.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Armeija Wikisitaateissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Armeija Wikimedia Commonsissa
Venäläisiä sotilaita kunniakaartissa tuntemattoman sotilaan haudalla.
Yhdysvaltain sotilas Vietnamin sodassa.
Valtioiden asevoimien aktiivipalvelusvahvuudet kartalla
Norjan armeijan sotilaita
Jarosława Bieda

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jarosława Bieda |  Jarosława Bieda |  Jarosława Bieda |  |
Maa:   Puola
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | korkeushyppy |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Budapest 1966 | korkeushyppy |  |
Jarosława Bieda (o.s. Jóźwiakowska, s. 20. tammikuuta 1937) on entinen puolalainen korkeushyppääjä ja olympiamitalisti.
Jarosława Jóźwiakowska saavutti Rooman 1960 olympialaisten korkeushypyssä hopeaa tuloksella 171 cm. Britannian Dorothy Shirley jakoi hänen kanssaan hopeasijan. Kultaa voitti Romanian Iolanda Balaș ylivoimaisesti 14 senttimetrin erolla muihin mitalisteihin. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 uudella nimellä kilpaillut Jarosława Bieda sijoittui seitsemänneksi tuloksella 164 cm ja Tokion 1964 olympialaisissa hän oli kymmenes tuloksella 171 cm. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän saavutti pronssia tuloksella 171 cm.