stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Villeneuve (Sveitsi)

| Villeneuve |
| --- | --- |
 Villeneuven kylä sijaitsee Genevenjärven kaakkoisrannalla, Rhônen suistossa.
 vaakuna

 Villeneuve
 Koordinaatit: 46°24′N, 6°56′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Hallintoalue (district):  Aigle
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  32,02 km²
Korkeus:  372–2 026 m
Väkiluku (31.12.2022)  (vakituiset asukkaat):  5 968
 – Väestötiheys:  168 as./km²
 
 www.villeneuve.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Villeneuve on kunta Sveitsissä Vaud’n kantonissa. Siellä oli vuoden 2016 lopulla 5 573 vakinaista asukasta. Villeneuve on ollut kaupunki vuodesta 1214 .
Sijainti

Villeneuve sijaitsee Genevenjärven kaakkoisrannalla viitisen kilometriä Montreux’sta etelään.
Liikenne

SBB:n rautatie Lausanne–Brig kulkee Villeneuven halki. Moottoritie A9 ohittaa Villeneuven kaupungin itäpuolelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Villeneuve (Sveitsi) Wikimedia Commonsissa
Xetaq Qazyumov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Qazyumov Lontoon kesäolympialaisissa 2012. |  Qazyumov Lontoon kesäolympialaisissa 2012. |  Qazyumov Lontoon kesäolympialaisissa 2012. |  |
Maa:   Azerbaidžan
Miesten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Rio 2016 | 97 kg |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | 96 kg |  |
|  Pronssia | Lontoo 2012 | 96 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Moskova 2010 | 96 kg |  |
|  Hopeaa | Herning 2009 | 96 kg |  |
|  Hopeaa | Budapest 2013 | 96 kg |  |
|  Hopeaa | Taškent 2014 | 97 kg |  |
|  Pronssia | Las Vegas 2015 | 97 kg |  |
| Euroopan kisat  | Euroopan kisat  | Euroopan kisat  |  |
|  Kultaa | Baku 2015 | 97 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Vilna 2009 | 96 kg |  |
|  Kultaa | Baku 2010 | 96 kg |  |
|  Kultaa | Dortmund 2011 | 96 kg |  |
|  Hopeaa | Vantaa 2014 | 97 kg |  |
Xetaq Qazyumov (s. 24. huhtikuuta 1983 Suadag, Pohjois-Ossetian ASNT, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on azerbaidžanilainen vapaapainija, olympiamitalisti, maailman- ja Euroopan mestari.
Qazyumov voitti olympiapronssia alle 96-kiloisten sarjassa sekä Pekingissä että Lontoossa 2012. Hän voitti alle 96-kiloisten maailmanmestaruuden Moskovassa 2010 ja MM-hopeaa vuosina 2009 ja 2013 sekä kolme peräkkäistä Euroopan mestaruutta vuosina 2009–2011. Alle 97 kg:n painoluokassa hän sai MM- ja EM-hopeaa 2014, MM-pronssia 2015, voitti kultaa Bakun Euroopan kisoissa 2015 sekä sai olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016.
When They See Us

| When They See Us |
| --- | --- |

Tyyli:  draama
Kestoaika:  64–88 min
Luoja(t):  Ava DuVernay
Pääosissa:   Asante Blackk  Caleel Harris  Ethan Herisse 
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  Netflix
Julkaistu:  31. toukokuuta 2019
Jaksoja:  4
Tuotanto
Käsikirjoittaja(t):   Ava DuVernay  Attica Locke  Robin Swicord  Michael Starrbury  Julian Breece 
Säveltäjä(t):  Kris Bowers
Kuvaaja(t):  Bradford Young
Tuotantoyhtiö(t):   Harpo Films  Tribeca Productions  Participant Media  Forward Movement 
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
When They See Us on yhdysvaltalainen draamasarja, joka julkaistiin Netflixissä 31. toukokuuta 2019. Tositapahtumiin perustuva sarja kertoo niin sanotusta ”Central Parkin viisikosta” (”Central Park Five”), viidestä tummaihoisesta nuoresta, jotka tuomittiin vuonna 1989 syyttöminä pitkiin vankeustuomioihin New Yorkin Keskuspuistossa tehdystä raiskauksesta. Sarjan idea ja käsikirjoitus on peräisin Ava DuVernayltä, joka ohjasi kaikki neljä jaksoa.
Emmy-gaalassa 2019 sarja sai useita ehdokkuuksia. Jharrel Jerome, joka näytteli yhtä syyttömänä tuomituista teinipojista, palkittiin parhaasta miespääosasta.
Sarjan julkaisun myötä tapauksen alkuperäinen syyttäjä, rikoskirjailijaksi ryhtynyt Linda Fairstein joutui eroamaan luottamustehtävistä ja kirjakustantaja irtisanoutui yhteistyöstä hänen kanssaan.
Juoni

Tositapahtumiin perustuva sarja kertoo viidestä harlemilaisesta nuoresta, joiden epäillään raiskanneen naisen New Yorkin Keskuspuistossa. Sarja seuraa nuorten kuulusteluita ja oikeudenkäyntejä sekä heidän perheidensä elämää heidän tuomitsemisen jälkeen. Minisarjan kolmas jakso näyttää päähenkilöt vankilasta vapautumisen jälkeen.
Viimeisessä jaksossa käsitellään pääasiassa Korey Wisea, joka on ainoa tuomituista, joka oli rikoksentekoaikana 16-vuotias ja passitettiin aikuisten vankilaan. Kun todellinen raiskaaja paljastaa itsensä, viiden nuoren tuomiot kumotaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Asante Blackk  | … |  Kevin Richardson   |
|  Caleel Harris  | … |  Antron McCray   |
|  Ethan Herisse  | … |  Yusef Salaam   |
|  Jharrel Jerome  | … |  Korey Wise   |
|  Marquis Rodriguez  | … |  Raymond Santana   |
|  Felicity Huffman  | … |  Linda Fairstein   |
|  Vera Farmiga  | … |  Elizabeth Lederer   |
Aiheesta muualla

When They See Us Internet Movie Databasessa (englanniksi)
When We All Fall Asleep, Where Do We Go?

| When We All Fall Asleep, Where Do We Go? Billie Eilish |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 29. maaliskuuta 2019
 Formaatti: CD, vinyyli, C-kasetti, digitaalinen
 Tuottaja(t): Finneas O’Connell
 Tyylilaji: pop, elektropop, trap
 Kesto: 42.48
 Levy-yhtiö: Darkroom, Interscope
Listasijoitukset
  1.
Billie Eilishin muut julkaisut
| Don’t Smile at Me 2017 | When We All Fall Asleep, Where Do We Go? 2019 | Live at Third Man Records 2019 |
Singlet albumilta When We All Fall Asleep, Where Do We Go?
 ”You Should See Me in a Crown” Julkaistu: 18. heinäkuuta 2018  ”When the Party’s Over” Julkaistu: 17. lokakuuta 2018  ”Bury a Friend” Julkaistu: 30. tammikuuta 2019  ”Wish You Were Gay” Julkaistu: 4. maaliskuuta 2019  ”Bad Guy” Julkaistu: 29. maaliskuuta 2019  ”All the Good Girls Go to Hell” Julkaistu: 6. syyskuuta 2019  ”Ilomilo” Julkaistu: 10. huhtikuuta 2020
When We All Fall Asleep, Where Do We Go? on yhdysvaltalaisen laulaja Billie Eilishin esikoisalbumi. Tyyliltään albumi on sekoitus popmusiikkia, elektropopia ja trap-musiikkia. Se julkaistiin 29. maaliskuuta 2019. Eilish on kirjoittanut albumin kaikki kappaleet itse veljensä Finneas O’Connellin kanssa. O’Connell on myös tuottanut kaikki 14 kappaletta.
Hieman ennen albumin julkaisua sitä oli ennakkotilattu Apple Music -palvelun kautta yli 800 000 kappaletta, mikä on kaikkien aikojen ennätys. Heti julkaisunsa jälkeen When We All Fall Asleep, Where Do We Go? nousi Billboard 200 -listan kärkeen. Kaikkiaan se nousi 24 eri albumilistan kärkipaikalle ja oli vuoden 2019 myydyin albumi Yhdysvalloissa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Ruotsissa, Itävallassa ja Latviassa.
Albumilta on julkaistu seitsemän singleä: ”You Should See Me in a Crown”, ”When the Party’s Over”, ”Bury a Friend”, ”Wish You Were Gay”, ”Bad Guy”, ”All the Good Girls Go to Hell” ja ”Ilomilo”.
Albumi palkittiin muun muassa vuoden 2019 parhaan albumin Grammy-palkinnolla. Emma-gaalassa 2020 albumi palkittiin edellisen vuoden myydyimpänä: sitä oli striimattu Suomessa yli 54,7 miljoonaa kertaa.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säv. ja san. Billie Eilish O’Connell ja Finneas O’Connell, ellei toisin mainita.
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | !!!!!!! | 0.13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Bad Guy | 3.14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Xanny | 4.03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | You Should See Me in a Crown | 3.00 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | All the Good Girls Go to Hell | 2.48 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Wish You Were Gay | 3.41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | When the Party’s Over (F. O’Connell)  | 3.16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | 8 | 2.53 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | My Strange Addiction (F. O’Connell)  | 2.59 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Bury a Friend | 3.13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Ilomilo | 2.36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Listen Before I Go | 4.02 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | I Love You | 4.51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Goodbye | 1.59 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 42.48 |  |  |  |  |  |  |  |
| Japanin painoksen bonuskappaleet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 15. | Come Out and Play | 3.30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 16. | When I Was Older | 4.30 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 50.48 |  |  |  |  |  |  |  |
Vastaanotto

Metacritic-sivustolla, joka kokoaa levyarvioita muualta ja laskee niistä painotetun keskiarvon, When We All Fall Asleep, Where Do We Go? on saanut 82 pistettä sadasta, joka vastaa ”yleistä ylistystä”.
AllMusic:
The Daily Telegraph:
Helsingin Sanomat:
The Independent:
New Musical Express:
Rolling Stone:
Rumba: 8,3/10
Soundi:
Wilhelm Wahlforss

Wilhelm Wahlforss vuonna 1966.
Emil Wilhelm Wahlforss (25. kesäkuuta 1891 Helsinki – 20. kesäkuuta 1969 Nauvo) oli suomalainen diplomi-insinööri ja vuorineuvos.
Hänen äitinsä oli Emilia Elisabeth Långhjelm ja isänsä filosofian tohtori, professori Henrik Alfred Wahlforss. Vuonna 1917 hän meni naimisiin Siri Johanna Wreden (1894–1983) kanssa, jonka vanhemmat olivat vapaaherra Carolus Wrede ja Siri Söderhjelm. Wilhelm Wahlforssilla ja Siri Wredellä oli kaksi lasta: Christel (1918–1990) ja Susanna (1921–2008), myöhemmin Barner-Rasmussen. Christel avioitui ekonomi Georg Wilhelm Rosenlewin (s. 1907) kanssa, ja vuodesta 1953 alkaen he omistivat Paddaisten tilan Sauvossa.
Wilhelm Wahlforss opiskeli Svenska Normallyceumissa, josta hän kirjoitti ylioppilaaksi 1911. Teknillisestä korkeakoulusta hän valmistui diplomi-insinööriksi 1916.
Sisällissodan aikana Wilhelm Wahlforss oli suojeluskunnan johtaja ja hänen joukkonsa osallistuivat punaisten joukkojen puhdistuksiin läntisellä Uudellamaalla. Nummella hänen johtamansa joukkio ”mitä ilmeisimmin” teloitti useita kymmeniä punakaartilaisia.
Wahlforss kävi opintomatkoilla Yhdysvalloissa 1919 ja Englannissa 1926.
Työura

Vuonna 1916 Wahlforss oli piirtäjänä Nobelin asetehtailla Pietarissa. Turun Rautateollisuusosakeyhtiössä hän toimi konepajainsinöörinä 1916–1917. Fiskars Ab:ssä hän oli teknillisenä johtajana 1917–1919 ja teknillisenä johtajana Turun Rautateollisuusosakeyhtiössä 1919–1921. Lehtoniemi Oy:n toimitusjohtajana hän toimi 1921–1925 ja johtajana Oy Sofia Zweygberg Ab:ssa 1925–1926. Ab Wärtsilä Oy:n toimitusjohtaja hän oli vuosina 1926–1938 ja Wärtsilä-Yhtymä Oy:n pääjohtaja 1938–1961. Hän toimi myös Oy Wärtsilä Ab:n hallituksen puheenjohtajana 1939–1969.
Kannuksensa Wahlforss hankki konepajateollisuuden kovaotteisena saneeraajana. Värtsilässä toiminut Ab Wärtsilä Oy oli keskikokoinen rautatehdas, jonka Wahlforss saneerasi raskaasti tappiollisesta yrityksestä runsaasti voittoa tuottavaksi, pahimmalla pulakaudella 1930-luvun alussa. 1935 tapahtunut Kone ja Silta Oy:n osake-enemmistön myynti Wärtsilälle oli vuosikymmenen teollisuuskauppa, sillä kaupassa sulautui neljä yhtiötä (Wärtsilä, Kone ja Silta, Hietalahden telakka ja Crichton-Vulcanin telakka) yhdeksi Wärtsilä-Yhtymäksi. Työntekijöitä yhtymässä oli noin 6 000 vuonna 1938 ja sodan jälkeen yli 11 000. Wärtsilän rooli sotakorvausten maksamisessa oli erittäin merkittävä, sillä sen tehtaat valmistivat yli 40 % kaikista metalliteollisuuden sotakorvaustuotteista.
Wilhelm Wahlforss oli valtansa huipulla sodan jälkeen 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alkupuolella. Hän neuvotteli sotakorvauksista Neuvostoliiton kanssa ja oli mukana Pariisin rauhanneuvotteluissa 1947. Neuvostoliiton kanssa käydyissä kauppaneuvotteluissa Wahlforss oli mukana vuoteen 1954 saakka.
Politiikkaan Wahlforss osallistui taustavaikuttajana ja toimimalla 1½ vuotta Espoon kauppalanvaltuutettuna, ruotsalaisen kansanpuolueen edustajana.
Vuonna 1941 Wilhelm Wahlforssille myönnettiin vuorineuvoksen arvo. Teknillisen korkeakoulun tekniikan kunniatohtoriksi hänet vihittiin 1949.
Vuonna 1963 Wilhelm ja Siri Wahlforss ostivat Högsarin tilan Nauvosta. Tila oli aikaisemmin kuulunut maanviljelysneuvos Knut Schaumanille ja hänen leskelleen Dagny Schaumanille. Tilan kokonaisala oli noin 740 hehtaaria. Wilhelm Wahlforss kuoli tilallaan juhannuksena 1969.
Jouluna 1966 Wärtsilä-yhtymä tilasi vuorineuvoksen juuri olleen 75-vuotispäivän kunniaksi omalta Vaasan telakaltaan Harmaja-luokan pelastusristeilijän, joka lahjoitettiin Suomen Meripelastusseuralle. Alus valmistui kesäksi 1968, sai nimen Wilhelm Wahlforss ja se sijoitettiin Kotkaan. Alus ehti palvella täydet neljä vuosikymmentä ennen käytöstä poistamistaan.
Kirjallisuutta

Zilliacus, Benedict: Wilhelm Wahlforss. Wärtsilä 1984.
Vitaaliveljet

| Vitaaliveljet |
| --- | --- |
 Vitaaliveljien johtajan, Klaus Störtebekerin teloitus vuonna 1401 Hampurissa, puupiirros vuodelta 1701.
Tunnuslause:  Jumalan ystäviä ja kaikkien vihollisia
Perustettu:  1393
Lakkautettu:  1398
Toimiala:  merirosvous
Päämaja:  Visby, Gotlanti
Toiminta-alue:  Itämeri ja Pohjanmeri
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vitaaliveljet tai vitaliaanit olivat 1300-luvun lopun ja 1400-luvun alun Itämerellä ja Pohjanmerellä vaikuttanut merirosvojen ja kaappareiden löyhä kokonaisuus. Kyse oli enemmän tai vähemmän löyhästi toistensa kanssa tekemisissä olleista saksalaisista aatelismiehistä tai porvareista, jotka olivat hankkineet laivoja itselleen ja rosvosivat miehineen laivoja kuninkaiden nimissä. Vitaaliveljet sanoivat olevansa ”Jumalan ystäviä ja kaikkien vihollisia”. Heitä oli enimmillään yhteensä parisen tuhatta, ja he pystyivät varustamaan noin sata laivaa. Tärkeä keskuspaikka oli Gotlanti, mutta 1300-luvun lopulla vitaaliveljiä majaili myös Suomen rannikon linnoissa ja saaristossa.
Vitaaliveljet ryöstelivät laivoja pääasiassa Tanskan salmien ja Ahvenanmeren välisellä alueella. Tiedossa on useita dokumentoituja tapauksia kaappauksista ja ryöstöistä, jopa kaupunkien ryöstelystä. Vitaaliveljien toiminta loppui Itämeren kaupankäynnin kasvaessa, kun kauppalaivat aseistettiin vahvemmin ja alukset alkoivat liikkua suuremmissa saattueissa[lähde? ].
Vitaaliveljeskunnan historia

Vitaaliveljien toiminta alkoi 1300-luvun lopulla Gotlannista käsin Ruotsin kuninkaan Albrekt Mecklenburgilaisen antamien kaapparikirjeiden valtuuttamana. Kun kuningatar Margareetan joukot saartoivat Tukholman, kaapparijoukkiot yhdistyivät murtamaan saartoa ja toimittamaan elintarvikkeita saarrettuihin kaupunkeihin. Tästä tuleekin vitaaliveljien nimitys (lat. victualia, elintarvikkeet), elintarvikkeiden kuljettamisesta piiritettyyn Tukholmaan Mecklenburgilaisen tukijoiden taistellessa Margareetaa vastaan.
Vitaaliveljeskunnan historia > Kaappaustoiminnan alku

Vitaaliveljet mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1392, kun he kaappasivat kaksi elbingiläistä laivaa. Eritoten vitaaliveljet vainosivat Margareetaa tukeneiden lyypekkiläisten laivoja. Vitaliaanit kaappasivat vuonna 1392 piispa Tordin, ja hänet vietiin vangiksi Tukholmaan. Sen seurauksena Albrekt Mecklenburgilainen ja Tukholma julistettiin pannaan. Kaapparikapteeni Hanneksen johdolla vitaliaanit hyökkäsivät Norjan Bergeniin vuoden 1393 kiirastorstaina. Mukana olivat muun muassa vitaliaanikaappareista Klaus Störtebecker, maisteri Wigbold ja Gödeke Michels koostuva laivasto, jota oli vahvistettu 900 asemiehellä. Norjalaisten alun kiivaasta vastarinnasta huolimatta kaupunki ryöstettiin perin pohjin.
Vitaaliveljeskunnan historia > Gotlannista vitaaliveljien tukikohta

Vuonna 1394 vitaaliveljet ottivat haltuunsa Gotlannin Visbyn, josta tuli heidän tukikohtansa ja pakopaikkansa. He toimivat myös Turun saaristosta käsin. Turun linnan päällikkönä vuosina 1395–1398 toiminut Knut Bosson oli liittoutunut mecklenburgilaisten kanssa, minkä vuoksi hän tuki vitaaliveljien kaapparitoimintaa ja antoi heidän toimia alueella.
Vuonna 1398 Saksalaisen ritarikunnan suurmestari Konrad von Jungingen tuli Gotlantiin 84 aluksella ja nousi maihin noin neljän tuhannen asemiehen kanssa. Vitaaliveljet pakenivat, ja Visby antautui heti. Saksalainen ritarikunta piti Gotlantia hallussaan vuoteen 1408. Margareetan päästyä voitolle valtataistelussa osa vitaliaaneista, kuten Sven Sture, Arent Styke ja Otto von Peccatel, siirtyivät hänen palvelukseensa, mutta enemmistö jatkoi kaapparitoimintaansa. Koska Albrekt Mecklenburgilaisen myöntämät kaapparikirjat eivät olleet enää minkään arvoisia, kaappareista tuli virallisesti merirosvoja.
Suomessa vitaaliveljet ryöstelivät 1395 Viipurin seuduilla ja Nevajoella, Turun saaristossa sekä Pohjanmaalla, ja joksikin aikaa he saivat haltuunsa Korsholman linnan.
Vitaaliveljeskunnan historia > Vitaaliveljien loppu

1400-luvulle tultaessa vitaaliveljien toiminta oli tyrehtynyt tukijoiden ja tukikohtien puutteeseen. Käännekohtana voidaan pitää vuotta 1398, jolloin heidät karkotettiin Gotlannista. Tämän jälkeen joukon johtajista vain Klaus Störtebecker, Maister Wigbold ja Godeke Michels jatkoivat toimintaansa Pohjanmerellä Friiseinsaarilta 1 500 miehen kanssa. Johtajat vangittiin ja teloitettiin parin vuoden aikana, joten vitaliaanien olemassaolo lähestyi loppuaan. Vitaliaanit mainitaan viimeisen kerran 1429, jolloin tällä nimellä kutsuttu ryhmä ryösti ja poltti Bergenin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vitaaliveljet Wikimedia Commonsissa
Vitaliveljekset "Jumalan ystävät ja kaikkien viholliset", Hakkapeliitta, 06.04.1937, nro 14, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Riikka Suikkari: Pahamaineinen merirosvosakki herätti keskiajalla kauhua Suomen rannikolla – Katso kartasta, missä vitaaliveljet ryöstelivät ja majailivat - Yle
Vitaaliveljet – Keskiajan merirosvot Itämeren rannoilla - Kalmistopiiri 26.4.2022
Otso-Petteri Siirilä, Vitaliaaniveljien käsittelyn muuttuminen Itämeren lähteissä vuosina 1390-1398 Yleisen historian pro gradu -tutkielma. Itä-Suomen yliopisto, 2021
Vitalianer - Nordisk familjebok, Uggleupplagan. (ruotsiksi)
Gotlannin Visby oli vitaaliveljesten tukikohta ja suojasatama.
Vincente Minnelli

| Vincente Minnelli |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Lester Anthony Minnelli
Syntynyt: 28. helmikuuta 1903 Chicago, Illinois
Kuollut: 25. heinäkuuta 1986 Beverly Hills, Kalifornia
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Lester Anthony ”Vincente” Minnelli (28. helmikuuta 1903 Chicago, Illinois – 25. heinäkuuta 1986 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, joka tunnettiin erityisesti musikaalien ohjaajana.
Minnelli syntyi nimellä Lester Anthony Minnelli, mutta otti käyttöönsä nimen Vincente, todennäköisesti hyötyäkseen isänsä Vincent Minnellin luomasta urasta teatterin parissa. Teatterin parissa myös nuorempi Minnelli uransa aloitti. 1930-luvulla hän teki sopimuksen ensin Paramountin kanssa ja sitten Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa, jossa hän vietti vuoden tutustuen eri osastoihin ennen debyyttiään ohjaajana.
1940-luku

Entertainment Weekly -lehti äänesti hänet yhdeksi historian 20 parhaimmaksi ohjaajaksi. Valinta perustuu varmasti hänen musikaalielokuvasaavutuksiinsa, jotka saivat alkunsa vuonna 1940, kun hän ideoi erään kohtauksen Me jazzkuninkaat -elokuvaan. Seuraavana vuonna valmistui Me tähdet -musikaali, joka sijoittui Broadway-maailmaan. Mickey Rooneyn ja Judy Garlandin tähdittämän musikaalin ohjasi Busby Berkeley, mutta Minnelli ohjasi soolokohtaukset. Elokuva sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta musiikista. Vuonna 1942 hän ohjasi musikaalikohtaukset elokuvaan Panaman kaunotar. Täytepätkiä hän ohjasi vielä Rakkautta ja tähtitiedettä -elokuvaan vuonna 1944.
Vuonna 1943 hän ohjasi Tupa taivaassa -elokuvan, jota muistettiin Oscar-ehdokkuudella parhaasta musiikista. Samana vuonna valmistui Lainafrakissa-elokuva, joka jäi kuitenkin selkeästi pienemmälle huomiolle. Hänen ensimmäinen täysosumansa oli Tyttö ja kosija, jonka hän vuonna 1944 ohjasi tähtinään Judy Garland ja Margaret O'Brien. Elokuva oli huikea taloudellinen menestys tuotantoyhtiö Metro-Goldwyn-Mayerille ja se sai myös neljä Oscar-ehdokkuutta.
Kun Minnelli-Garland-yhdistelmä oli todettu toimivaksi, tekivät he Alta aikayksikön -elokuvan seuraavana vuonna. Tällä kertaa ei saatu Oscar-ehdokkuuksia, mutta taloudellinen menestys takasi Minnellille töitä myös jatkossa.
Hän ohjasi vielä muutaman musikaalielokuvan ennen ensimmäistä vakavaa jännityselokuvaansa, Salattuja tunteita. Elokuvan film noir-kuvasto teki vaikutuksen, ja Katharine Hepburn nähtiin pääosassa yhdessä Robert Taylorin ja Robert Mitchumin kanssa. Mitchum ja Hepburn eivät kuitenkaan tulleet toimeen toistensa kanssa, ja Minnelli kertoi omaelämäkerrassaan, että Mitchum tunsi roolinsa epämukavaksi. Myös Rouva Bovery (1949) oli draamaelokuva, joka sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta lavastuksesta mustavalkoelokuvaan.
1940-luvulla hän ohjasi vielä Paula kaulassa -musikaalin, jonka pääosassa nähtiin tuttu Judy Garland. Elokuva sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta musiikista.
1950-luku

Vuonna 1950 valmistui Vincente Minnellin uran toinen täysosuma; Morsiamen isä -komedia. Spencer Tracy, Joan Bennett ja Elizabeth Taylor olivat mukana tässä kolmen Oscarin ehdokkaassa. Elokuva sai Minnellin ohjaaman jatko-osan seuraavana vuonna. Mukana oli tutut tekijät, mutta – kuten jatko-osien kohtalona on – se ei ollut verrattavissa esiosaan, ja jäi ilman Oscar-ehdokkuuksia.
Samana vuonna valmistui kolmas Minnellin suurelokuva; Pariisin lumoissa. Pääosassa nähtiin Gene Kelly. Elokuva kahmi peräti kuusi Oscaria ja kaksi jäi ehdokkuudeksi. Minnelli sai nyt ehdokkuuden parhaasta ohjauksesta.
Särkyneiden haaveiden kaupunki valmistui vuonna 1952. Sen ollessa jälleen suuri arvostelumenestys, voitiin nyt viimeistään Minnelliä ryhtyä kutsumaan ohjaajamestariksi. Elokuva voitti viisi Oscaria ja Kirk Douglas sai ehdokkuuden parhaasta miespääosasta. Tällä kertaa Minnelliä ei huomioitu edes ehdokkuudella.
Menestys jatkui Iskelmäkaruselli-musikaalin valmistuessa vuonna 1953. Elokuva sai kolme Oscar-ehdokkuutta, mutta Minnelliä ei jälleen huomioitu. Lumottu laakso (1954) toi kolme Oscar-ehdokkuutta ja runsaasti rahaa MGM:lle. Minnellin ura lähti muutaman vuoden mittaiseen alamäkeen, eikä mestariteoksia syntynyt. Vuonna 1956 Hän rakasti elämää kertoi Vincent van Goghin traagisen elämäntarinan Kirk Douglasin esittäessä maalarimestaria. Minnelli maalasi elokuvan valkokankaalle, mutta sen menestys Oscar-gaalassa jäi vain yhden voiton (Anthony Quinn, miessivuosa) ja kolmen ehdokkuuden päähän.
Vuonna 1957 valmistunut Mieheni entinen toi kuvaan Gregory Peckin ja Lauren Bacallin. Elokuva voitti parhaan käsikirjoituksen Oscarin. Seuraavana vuonna valmistui Gigi, joka nosti Minnellin suurten ohjaajien joukkoon lopullisesti. Elokuva sai yhdeksän Oscar-ehdokkuutta ja voitti niistä jokaisen, myös parhaan ohjauksen sarjan. Se jäi myös viimeiseksi Minnellin kohdalla.
Yli kaiken ymmärryksen sai viisi Oscar-ehdokkuutta. Pääosissa nähtiin Frank Sinatra ja Dean Martin.
1960-luku

Hän teki seitsemän pitkää elokuvaa. Vuonna 1960 valmistunut Langat kuumina sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta musiikista, Neljä ratsastajaa (1962) oli kertomus natsisaksalaisesta Karlista,
Vuosikymmenen aikana Minnelli ohjasi vielä Glenn Fordin, Tony Curtisin, Ron Howardin, Elizabeth Taylorin, Richard Burtonin ja Charles Bronsonin kaltaisia nimiä. Hän olisi myös halunnut ohjata Elvis Presleytä, mutta hän ei koskaan saanut tilaisuutta.
1970-luku

1970-luvulla tulivat muotiin toiminta-, road- ja kauhuelokuvat. Kerran kirkkaana päivänä oli Minnellin viimeistä edellinen elokuvaohjaus, jonka pääosassa nähtiin Barbra Streisand. Minnelli piti kuuden vuoden tauon ohjauksesta. Hänen tyttärensä Liza Minnelli voitti Oscarin suorituksestaan Cabaret-musikaalissa. Kohtalon tuulet oli vuonna 1976 valmistunut fantasiaelokuva, joka jäi Minnellin viimeiseksi. Pääosissa nähtiin Ingrid Bergman ja ohjaajan tytär Liza Minnelli. Elokuvaa pidetään epäonnistuneena.