stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Wieland

Carl Wieland (s. 1950) on tunnettu australialainen nuoren maan kreationisti. Wieland on alkujaan Adelaiden yliopistosta valmistunut lääketieteen tohtori, joka joutui vuonna 1986 luopumaan lääkärintoimesta jouduttuaan auto-onnettomuuteen, jossa rekka törmäsi hänen autoonsa. Uskonnoltaan Wieland on evankelinen kristitty baptisti. Wieland on kiistelty hahmo tiedemiesten ja ei-tiedemiesten keskuudessa. Hänen esitystapaansa pidetään helppotajuisena. Wieland on tullut tunnetuksi muun muassa siitä, että on levittänyt ajatuksia, joiden mukaan dinosaurukset olisivat eläneet äskettäin, ja väittänyt että pehmeää kudosta niistä olisi löytynyt, vaikka löytyi vain muutamia säilyneitä molekyylejä. Osin Wielandin väite pohjautui eräässä Science-lehden artikkelissa käytettyyn tulkinnanvaraiseen sanamuotoonlähde?.
Wieland kreationistina

Wieland perusti kreationistijärjestön Creation Science Association (CSA), joka myöhemmin vaihteli nimeään. Vuonna 1978 järjestö alkoi julkaista lehteä nimeltä Ex nihilo, jonka tarkoitus oli muun muassa tuoda julki kreationistista ajatusta, jonka mukaan Maa on nuori ja evoluutiota ei olisi ollut.
Vuonna 1980 järjestö liittyi ryhmään Creation Science Foundation, joka edelleen vaihtoi nimikkeelle Answers in Genesis (AiG). Vuonna 2005 Aig hajosi, koska Wieland ja eräs toinen johtava nuoren Maan kreationisti Ken Ham riitelivät keskenään. Hamille jäi mm. Yhdysvalloissa ja Englannissa oleva liikkeen haara, Wielandille mm. Australiassa ja Uudessa-Seelannissa oleva haara nimellä Creation Ministries International.
Hän on nykyään kansainvälisen kirkkokuntiin sitoutumattoman kreationistijärjestön Creation Ministries Internationalin toiminnanjohtaja. Wieland on mm. julkaissut Creation-lehteä eli suomeksi Luominen-lehteä. Suomeksi Wielandilta on ilmestynyt lisäksi Luominen-lehteen liittyvä pieni vihkonen Kiviä ja luita - Selvää näyttöä evoluutiota vastaan.
Wielandin julkaisuja

Kiviä ja luita, selvää näyttöä evoluutiota vastaan, suomentanut Sari Jokisalo. Luominen-kustannus, Kirjapaino Oma Oy, Jyväskylä 2006, ISBN 952-99782-0-0, ISBN 978-952-99782-0-5 – Englanninkielinen alkuteos Stones and Bones, Third printing: 2005
Aiheesta muualla

Dr Carl Wieland
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  DDB
Whippet

| Whippet |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 7 676
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  kaniininmetsästys, kilpajuoksu
Nykyinen käyttö:  seurakoira, kilpajuoksu
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  vipukka, hippet, vipetti, himpetti
FCI-luokitus:  ryhmä 10 Vinttikoirat alaryhmä 3 Lyhytkarvaiset #162
Ulkonäkö
Paino:  9–15 kglähde?
Säkäkorkeus:  Uros 47–51 cm, narttu 44–47 cm
Väritys:  Kaikki värit ovat sallittuja
Whippet on maailmalla vinttikoirista yleisin, myös "köyhän miehen greyhoundiksi", "köyhän miehen ravihevoseksi" (Poor Man's Race Horse) sekä "salamannopeaksi riepukoiraksi" (Lightning Rag Dog)  kutsuttu keskikokoinen koira. Kaksi ensimmäistä nimitystä ovat peräisin 1800-luvulta, jolloin vähävaraisemmilla ei ollut varaa greyhoundeihin ja he hankkivat sen sijaan whippetejä. Rotu on vinttikoirista yleisin myös Suomessa.
Ulkonäkö

Whippet on vinttikoiraroduista toiseksi pienin. Se on lyhytkarvainen ja syvärintainen. Koiran korvat ovat laskostuneet, niin sanotut ruusukorvat. Kaikki värit ja väriyhdistelmät ovat sallittuja. Turkki on lyhyt, sileä ja tiivis.
Urosten säkäkorkeus vaihtelee 47–51 cm ja narttujen 44–47 cm välillä; urosten paino on noin 9,5 kg. Rodun koosta on ollut jonkin verran kiistaa maailmalla. Erään durhamilaisen kaivostyöläisen mukaan 60-70 vuotta sitten hänen isoisänsä suosi 3,5-kiloisia whippetejä, jotta ne mahtuivat sujuvasti päällystakin taskuun. Pohjois-Amerikassa on tapana suosia tavallista kookkaampia yksilöitä, ja David Hancockin mukaan ajan myötä Yhdysvalloissa tullaan todennäköisesti hyväksymään 56 cm korkea whippet.
Luonne ja käyttäytyminen

Whippetin saalisvietti on voimakas. Se on vilkkaampi ja osallistuvampi kuin muut vinttikoirat eikä yhtä pidättyväinen. Se ei vaadi yhtä paljon liikuntaa kuin suuremmat vinttikoirarodut, mutta senkin tulee saada juosta vapaana mahdollisimman paljon. Se ei yleensä juurikaan hauku.
Whippet sopii sekä näyttelyihin, agilityyn että rata- ja maastojuoksuun. Rodulla ei ole yleisenä esiintyviä perinnöllisiä sairauksia, mutta kuten monet muutkin vinttikoirat ne ovat metsästysviettinsä ja nopeutensa vuoksi jokseenkin onnettomuusalttiita. Näyttely- ja juoksulinjat ovat melko voimakkaasti eriytyneet; tämä näkyy erityisesti ratajuoksussa ja näyttelymenestyksessä. Maastojuoksussa sen sijaan molempien linjojen edustajat voivat kilpailla tasapäisesti hyvistä sijoituksista, koska laji ei perustu pelkästään nopeuteen.lähde?
Alkuperä

Whippet polveutuu roomalaisten Britanniaan tuomista koirista. Vero Shaw'n mukaan valkoinen englanninterrieri olisi ollut rodun edeltäjä. Toisen lähteen mukaan whippet on saatu aikaan risteyttämällä englanninvinttikoiraa, italianvinttikoiraa ja mahdollisesti myös bedlingtoninterrieriä keskenään. 1800-luvulla englantilaiset kaivostyöläiset alkoivat juoksuttaa kilpaa kaniinijahtiin käyttämiään pieniä vinttikoiria, ja whippettien juoksuominaisuudet osoittautuivat niin hyviksi, että rotu hyväksyttiin nopeasti mukaan virallisiin kilpailuihin. Rotu virallistettiin vuonna 1890.
East Riding of Yorkshiren Stamford Bridgessä asunut herra Hodgson kasvatti pienikokoisia vinttikoiria, joiden ominaisuudet yllättivät Yorkshiren metsästäjät. Jalostuslinja koostui kolmesta nartusta, joiden nimi oli The Dents. Niillä oli sileä iho, kevyt rakenne, pienet ja ohuet korvat, lyhyet ja kierteiset hännät. Ne olivat samaan aikaan sekä erittäin nopeita juoksemaan että nopeita myös käännöksissään. David Hancockin mukaan nykyinen whippet kehittyi juuri tämänkaltaisista pienistä koirista.
Rodun sekalainen tausta näkyy vaihtelevassa karvanlaadussa. Karkeakarvainen whippet oli aikanaan suosittu manner-Euroopassa, mm. Saksassa. Lisäksi puhdasrotuisiin whippet-pentueisiin syntyi jo joitain vuosia sitten myös pitkäkarvaisia yksilöitä, joita kutsuttiin termillä wheeler. Nykyisin pitkäkarvaiset whippetit on hyväksytty tietyissä maissa omaksi rodukseen nimellä silken windsprite.
Alkuperä > Etymologia

Rodun nimi on todennäköisesti johdettu sanasta whappet, joka tarkoittaa "pientä räksyttävää koiraa".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Whippet Wikimedia Commonsissa
Raffael Winkler

Raffael Winkler (s. 1949 Basel) on sveitsiläinen lintutieteilijä.
Winkler oli kiinnostunut linnuista jo lapsena. Käynti Camarguen biologisella tutkimusasemalla (Station Biologique de la Tour du Valat) johdatti hänet opiskelemaan eläintiedettä. Baselin yliopistossa Winkler osallistui eläintieteen, kasvitieteen, paleontologian ja psykologian luennoille, ja väitteli filosofian tohtoriksi lintujen kallon luutumisesta (Zur Pneumatisation des Schädeldachs der Vögel). Aineiston väitökseensä hän keräsi Sveitsin Alpeilla sijaitsevalla Col de Bretolet'n lintuasemalla, jossa hän myös aloitti yhteistyön Lukas Jennin kanssa lintujen sulkasadon, iänmäärityksen ja muuton tutkimuksessa.
Vuosina 1975–1980 Winkler työskenteli Sveitsin lintutieteellisessä instituutissa, hoitaen lintutiedotuskeskusta ja pitäen yllä yhteyksiä lintuharrastajiin. Samaan aikaan hän toimi Sveitsin Rariteettikomitean sihteerinä ja työskenteli Sveitsin lintuatlaksen (Atlas of Breeding Birds in Switzerland) parissa. 1980 hänet äänestettiin Baselin luonnonhistoriallisen museon lintukokoelmien kuraattoriksi. Siitä lähtien hän on toimittanut Avifauna of Switzerland-julkaisua ja jatkanut museon omaa sulkasatotutkimusta.
Vuonna 1994 hän toimitti yhdessä Jennin kanssa eurooppalaisten varpuslintujen sulkasatoa käsittelevän teoksen Moult and Ageing of European Passerines.
Teoksia ja artikkeleita

Winkler, R. (1972): La pneumatisation du crâne chez Larus argentatus michahellis. Alauda 40: 272–277.
Winkler, R. (1974): Der Herbstdurchzug von Tannenmeise, Blaumeise und Kohlmeise (Parus ater, caeruleus und major) auf dem Col de Bretolet (Wallis): Ornithol. Beob. 71: 135–152.
Bruderer, B. & R. Winkler (1976): Vogeltrek in de Zwitserse Alpen. Het Vogeljaar 24: 227–236 ja 285–292.
Winkler, R. (1979): Zur Pneumatisation des Schädeldachs der Vögel. Ornithol. Beob. 76: 49–118.
Schifferli, A., P. Géroudet, R. Winkler, B. Jacquat, J.-C. Praz & L. Schifferli (1980): Verbreitungsatlas der Brutvögel der Schweiz. Schweizerische Vogelwarte Sempach. 462 S.
Winkler, R. (1985): Pneumatisation of bone. Teoksessa: B. Campbell & E. Lack: A Dictionary of Birds. Poyser, Carlton.
Winkler, R. (1987): Zur Grossgefiedermauser junger Kormorane Phalacrocorax carbo sinensis. Ornithol. Beob. 84: 317–323.
Winkler, R., W.D. Daunicht & L.G. Underhill (1988): Die Grossgefiedermauser von Alpendohle Pyrrhocorax graculus und Alpenkrähe Pyrrhocorax pyrrhocorax. Ornithol. Beob. 85: 245–259.
Jenni, L. & R. Winkler (1989): The feather-length of small passerines: a measurement for wing-length in live birds and museum skins. Bird Study 36: 1–15.
Jenni, L. & R. Winkler (1994): Moult and Ageing of European Passerines. Academic Press. 224 S.
Winkler, R. (1999): Avifauna der Schweiz. Ornithol. Beob., Beiheft 10: 252 S.
Winkler, R. (1999): Moult strategies of European Passerines. Teoksessa: Adams, N.J. & Slotow, R.H. (toim.). Proc. 22 Int. Ornithol. Congr. Durban. CD-ROM.
Winkler, R. & M. Kestenholz (2001): Körpermasse, Mauser und Altersbestimmung von sturmverdrifteten Sturmschwalben Hydrobates pelagicus in der Schweiz. Ornithol. Beob. 98: 249–256.
Winkler, R. (2003): Der Taigabirkenzeisig Carduelis flammea flammea in der Schweiz. Ornithol. Beob. 100: 315–321.
Jenni, L. & R. Winkler (2004): The problem of molt and plumage homologies and the first plumage cycle. Condor 106: 187–190.
Winkler, R. (2005): Die Typen der Vogelsammlung des Basler Naturhistorischen Museums. Mitt. Naturf. Ges. beider Basel 8: 43–52.
Winkler, R. & L. Jenni (2007): Alters- und Geschlechtsbestimmung europäischer Singvögel. Verlag Schweizerische Vogelwarte: 222 S.
Lasse Raustela

Kirjailija Lasse Raustela
Lasse Raustela (vuoteen 1956 Lars Rasmussen; 30. maaliskuuta 1932 Turku – 10. heinäkuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Hänet tunnettiin etenkin nuortenkirjoistaan, mutta hän kirjoitti myös historiikkeja sekä kuunnelmia ja televisiokäsikirjoituksia. Raustela voitti Topelius-palkinnon vuonna 1976 teoksellaan Noitakellot ja vuonna 1990 Taivaansavut-sarjallaan. Raustelalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1994.
Taustat

Lasse Raustela (alkujaan Lars Rasmussen) syntyi 1932 Turussa. Sukunimen muutos tapahtui 1956. Hänen vanhempansa ovat meijeristi Mourits Rasmussen ja apulaisverosihteeri Elli Aune Nuotio, ja hän oli heidän ainoa lapsensa. Isänsä kansanlaisuuden perusteella Raustela oli Tanskan kansalainen, ja vasta aikuisiän 1953 saavutettuaan hän pääsi anomaan Suomen kansalaisuutta.
Raustelan poika- ja nuoruusvuosien asuintalona oli Läntinen Pitkäkatu 20, Alvar Aallon Turun vuosinaan piirtämä niin sanottu standardivuokratalo Puolalanmäen kupeessa ja ratapihan tuntumassa. Raustela aloitti koulunkäynnin syksyllä 1939. Talvisodan alun pommituksineen hän koki Turussa, sodan lopun evakossa syrjäisessä maalaistalossa Kyrön Hevossaaressa. Toinen evakkomatka jatkosodan lopulla vei Kärjen maatilalle Kaarinaan, Kuusiston salmen rannalle. Kärjestä löytyi Raustelalle kesäkoti myös viitenä seuraavana vuonna; ajan tavan mukaan hän osallistui talon töihin. Omien sanojensa mukaan Raustelalta jäi Kärkeen ja Kuusiston salmen rannalle ”puolet sydämestä ja sielustakin muutama fliisu”. Saamapuoli näkyy hänen kirjoissaan: ”Raustela on yhtä kotonaan navetassa kuin viisikerroksisen talon katolla tuplasaumoja iskemässä”.
Turun kuvaaja

Jo hänen ensimmäinen radiotyönsä, aikuisille kirjoitettu niin kutsuttu perjantai-illan kuunnelma Aurajoen aarre (1960), sijoittui Turkuun. Työ on ainoa, jossa Raustela on käyttänyt Turun murretta. Murteesta luopuminen oli tietoinen valinta. Ritva-Liisa Pilhjerta huomioi sen Noitakelloja (1975) arvioidessaan: Raustela ”on välttänyt Turun murteen karikon, puhtaana murre olisi kirjakieleen yhdistettynä tuntunut luultavasti vain huvittavalta.” Murteen sijasta Raustela sitoi teoksensa aikaan ja paikkaan tarkoin valituilla vanhoilla nimillä ja jo hävinneillä sanoilla ”luontevissa yhteyksissä, eikä kirjailija tyrkytä niitä, ei keikaroi niillä”.
Mikään yksinomainen Turun kuvaaja Raustela ei kuitenkaan ollut. Kuusiosaisessa Taivaansavut-sarjassa pääpaino on toki sotavuosien Turussa, mutta maaseutujaksojen maisema on Kyrön Hevossaaresta. Hevossaareen sijoittuu, tosin mukaillen, myös Älä itke, Vasili-setä. Noitakellot on selkeästi turkulaiskirja, samoin Keskiyön vossikka; verhotummin kaupunkiin sijoittuu Pomppiva Rumilus. Piuran Hessu tulee kyllä äiteineen Turusta, koska koti on palanut pommituksissa, mutta itse kertomus tapahtuu Kärjen maatalossa ja Kuusiston salmen rannalla. Samoissa maisemissa alkaa Seitsemännen laiturin tytön tarina ja jatkuu sitten Turussa. Kuningashitti on puhdas helsinkiläiskirja, samoin Suomenlinnaan sijoittuva trilogia Tupla-Kervisistä. Raustelan ainoa tyttökirja, Kameran silmässä siniset unet, sijoittuu sekä Ouluun että Helsinkiin.
Tuotanto

Koulun jälkeen Raustela hakeutui Turun Sanomien toimituksen lähetiksi 1949; kuusi vuotta myöhemmin samassa lehdessä ilmestyi hänen ensimmäinen painettuna julkaistu tekstinsä. Pian sen jälkeen alkoi vapaan lehtimiehen ura Helsingissä Liitosalueen-Sanomien (myöh. Helsinki-lehden) ”lentävänä reportterina” sekä eräiden aikakauslehtien avustajana. Tärkeimmiksi muodostuivat Seura ja Koti-Posti, joissa Raustela vuosina 1960–1970 uursi uutta uraa omintakeisilla, mystillisromanttisilla kertomuksillaan.
1960-luvun alussa alkoi Raustelan ura myös radiokirjailijana. Yhtenä legendaarisen Antero Alpolan ahkerimmista avustajista Raustela kirjoitti vuosina 1961–1977 radion ajanvietetoimitukselle 25 täyspitkää hupailua; tavaramerkikseen hän kehitti sanan ja lyhyiden iskelmäpätkien yhdistelmän. Vuosina 1963–1980 hän avusti myös Lea Pennasen johtamaa lastenradiota 16 lasten- tai varhaisnuorten kuunnelmalla sekä kahdella sarjakuunnelmalla; hän oli mukana kehittämässä Pennasen aloittamaa realistista varhaisnuorten kuunnelmalajia. Myöhemmin Raustela kirjoitti myös kaksi pitkää TV-sarjaa: Jussi Tapolan ohjaaman Omenankukissa lunta ja Keijo Kompan ohjaaman Tavataan Karppisilla.
Raustelan laajaan ja monipuoliseen tuotantoon kuuluu myös useita tietokirjoja, muun muassa kaksi kaupunki- ja kulttuurihistoriallisesti merkittävää talohistoriaa. ”Dementjeffin kivikartano osoittaa, että paikallisesti ja temaattisesti rajatun kokonaisuuden kuvaus voi välittää laajasti tietoa yhteiskunnan muutoksista, arvoista, elämäntavasta ja vaikutussuhteista.”
Raustelan kirjallisen tuotannon pääpaino on silti nuortenkirjallisuudessa; hän "on monestakin syystä kotimaisen nuorisokirjallisuuden kärkihahmoja." Raustelan päätyö, kuusiosainen Taivaansavut-sarja, ”on nuortenkirjallisuudessamme ainutlaatuisen kattava kuvaus elämästä talvi- ja jatkosodan vuosien Suomessa. Raustela hahmottaa mestarillisesti ajankuvan ja vangitsee samalla herkästi nuoruuden tunnot”.
Teokset > Nuorisokirjallisuus

Hämähäkkisaaren vanki (1960)
Seitsemännen laiturin tyttö (1969)
Piura (1974)
Kuningashitti (1974)
Noitakellot (1975)
Kameran silmässä siniset unet (1976)
Taivaansavut (1979)
Pomppiva rumilus (1980)
Älä itke, Vasili-setä (1981)
Isonkallion varjo (1982)
Mikkolanmäki ampuu (1982)
Myrskynsilmä (1983)
Palavat yöt (1984)
Keskiyön vossikka (1986)
Vahdinvaihto (1989)
Tupla-Kervinen ja Punapää (1992)
Tupla-Kervinen ja kummitus (1994)
Tupla-Kervinen ja hyökkäysvaunu (1996)
Teokset > Historiikit

Auran Kultaseppä Oy:n 50-vuotistaival 1963
Turun Työnantajain Yhdistys ry 1917–1967
Turkulaisen käsityön ja teollisuuden vaiheita; Turun Käsi- ja Pienteollisuusyhdistys ry:n 100-vuotisjuhlajulkaisu
Helsingin Pienemmän Metalliteollisuuden Työnantajaliiton vaiheita 1920–1970
Silmälasi-Huolto Oy 1937–1987
Oppipojasta valtakunnan oltermanniksi, Kauppaneuvos Aarno Aho 1896–1987
Dementjeffin kiwikartano 1885–1985
Kojemaakarista silmäoptikoksi. Kertomus silmälasikaupan ja opti­konammatin vaiheista Suomessa 1821–1991
Florentin Granholmin kivipalatsi, Florentin Granholms stenpalats 1896–1996
Lyhtyjä pitkässä yössä, Kertomus eräästä vähäisestä sukuhaarasta 2007
Auringonlaskun katu, Aallon standarditalo ja sen ympäristön rakentamisen historiaa Turusta 2011
Teokset > Hupailut

Kolme naista talossa, 1961
Ville eli elämäänsä, 1961
Varaslähtö vuodenvaihde, 1962
Joulu joka vuosi, 1963
Hei tipsun-tapsun-tapania, 1963
Ruska puskassa ja tuska taskussa, 1964
Pikkulämpimiä kesäkylmillä, 1966
Mies joka myi autonsa, 1966
On kesä, ah, muisto jo vain, 1966
Lemmenlieska leiskahtaa, 1967
Milloin sai hempukkanne viimeksi rentukan? 1968
Pöytä, 1968
Tapanin tonttuilu, 1968
Yövuoroin yövieraissa, 1969
Taaksepäinvilkaisu, 1969
Katinkultainen nuoruus, 1970
Huoneisto myytävänä, 1970
Kadonnut nuoruudenrakastettu, 1972
Suden- ynnä muita korentoja, 1973
Aamuhetki mullin mallin, 1973
Suksimisajanvietettä, 1974
Lusikoitavia haarukkapaloja, 1974
Oho kallista kotoa! 1975
Yksinäisen tähden katsastaja, 1975
Takaperin kulkeva etutuuppari, 1977
Palkintoja

3. palkinto Nuoren Voiman Liiton vuoden 1955 talvipäivien runojen sarjassa
1. palkinto Nuoren Voiman Liiton vuoden 1956 talvipäivien runojen sarjassa.
Nuorten Kirja ry:n Otavan palkinto 1960 teoksesta Hämähäkkisaaren vanki
Suomen Nuorisokirjailijat ry:n kunniamaininta 1970 teoksesta Seitsemännen laiturin tyttö
Valtion nuorisokirjallisuuspalkinto 1975 teoksista Piura ja Ku­ningashitti
Tauno Karilaan palkinto 1975 teoksesta Piura
Topelius-palkinto 1976 teoksesta Noitakellot
Valtion nuorisokirjallisuuspalkinto 1987 teoksesta Keskiyön vos­sikka
Topelius-palkinto 1990 Taivaansavut-sarjasta
Aiheesta muualla

Lasse Raustelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)
Heikki Willamo

| Heikki Willamo |
| --- | --- |
 Heikki Willamo Tervossa 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1952 (ikä 72) Helsinki
Taiteilija
Ala:  luontovalokuvaaja
Martti Heikki Willamo (s. 2. kesäkuuta 1952 Helsinki) on suomalainen valokuvataiteilija, luontokuvaaja ja kirjailija. Hän on pitänyt 15 valokuvanäyttelyä Suomessa ja ulkomailla ja julkaissut parikymmentä kirjaa, osin itsenäisesti, osin yhdessä muiden kanssa.
Willamon, Kai Fagerströmin ja Risto Rasan vuonna 2010 ilmestynyt teos Viimeiset vieraat oli ehdokkaana Vuoden luontokirjaksi 2010.
Willamolle myönnettiin taiteilijaeläke 2015.
Willamo asuu Karjalohjalla vaimonsa kanssa. Heillä on kaksi aikuista lasta.
Teokset

Eläinvalokuvaus. Heikki Willamo. Forssan Kustannus, Kameralehti, 1988 ISBN 951-9026-06-1
Viljami vaivaishiiri. Teksti ja kuvat Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 1988 ISBN 951-9381-24-4
Tintti ja Tiiteri. Teksti ja kuvat Heikki Willamo. Forssan kustannus, 1989 ISBN 951-9026-14-2
Käpytalvi. Heikki Willamo. Forssan kustannus, 1990 ISBN 951-9026-19-3
Kaakkurin huuto. Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 1994 ISBN 951-9381-55-4
Suomen kansallispuistot. (Elektroninen aineisto.) Käsikirjoitus Heikki Willamo ja Markku Nironen. Valokuvat Olli Aalto ym. Metsähallitus, luonnonsuojelu, 1996 ISBN 951-53-1269-8
Viljami ja Piilolan väki. Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 1996 ISBN 951-9381-64-3.
Haukkametsä. Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 1998 ISBN 951-9381-68-6
Siiri Sopulin syksy. Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 1998 ISBN 951-9381-69-4
Ulkosaaristo: Missä meri ja taivas kohtaavat. Kuvat Markku Jokinen. Teksti: Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 1999 ISBN 951-9381-73-2
Kultaturkki. Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 2000 ISBN 951-9381-77-5
Ison karhun alla. Kuvat ja kuvatekstit Antti Leinonen. Teksti Heikki Willamo. Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 2001 ISBN 951-9381-82-1
Kuukkeli, sielunlintu. Valokuvat Hannu Siitonen. Teksti Heikki Willamo. Otava, 2003 ISBN 951-1-19086-5
Hirven klaani. Heikki Willamo. Otava, 2005 ISBN 951-1-19870-X
Pihasta metsään. Teksti ja kuvat Heikki Willamo. Otava, Yhtyneet Kuvalehdet, 2006 ISBN 978-951-1-21360-4, 978-952-5597-03-5978-952-5597-03-5
Pohjoinen Itämeri. Kuvat Markku Jokinen. Teksti Heikki Willamo. Otava, 2006 ISBN 978-951-1-20496-1
Pyhät kuvat kalliossa. Teksti Timo Miettinen. Kuvat Heikki Willamo. Otava, 2007  ISBN 978-951-1-21930-9
Huuhkajavuorella. Heikki Willamo ja Leo Vuorinen. Maahenki, 2008 ISBN 978-952-5652-50-5
Viimeiset vieraat: Elämää autiotaloissa. Kai Fagerström, Risto Rasa ja Heikki Willamo. Maahenki, 2010 ISBN 978-952-5652-85-7
Vuosi metsässä, teksti ja kuvat: Heikki Willamo. Maahenki, 2012 ISBN 978-952-5870-59-6
Kohtaamisia. Mats Andersson ja Heikki Willamo. Maahenki, Musta Taide, 2014. ISBN 978-952-301-015-4
Ajattelu on ilmaista!, puheenvuorot: mm. Heikki Willamo, kirjoittaja Suvi Heino; Fiskars: Radiofiskars.fi, 2015 ISBN 978-952-93-6429-9
Myyttinen matka , Maahenki, 2017 ISBN 978-952-301-087-1
A mythical journey, Maahenki, 2017 ISBN 978-952-301-094-9
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Heikki Willamo Wikisitaateissa
Heikki Willamon kotisivut.
Heikki Willamon haastattelu Ylen verkkosivulla.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Alan S. Willsky

| Alan S>  Willsky.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. maaliskuuta 1948 
Ammatti:  professori emeritus
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Wallace E. Vander Velde (käännä suomeksi)
Instituutti:  Massachusetts Institute of Technology (MIT) 
Tutkimusalue:  signaalinkäsittely 
Palkinnot:   IEEE fellow 
Alan S. Willsky (s. 16. maaliskuuta 1948 ) on signaalinkäsittelyn  uranuurtaja 1970-luvulta saakka Massachusetts Institute of Technology:ssä (MIT). Hänellä on ollut 1973 lähtien Edwin Sibley Webster professuuri MIT:ssä. Hän on nyt professori emeritus.
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

IEEE fellow
IEEE Distinguished Member of IEEE Control Systems Society (1988)
IEEE Signal Processing Society (SPS) Award
IEEE SPS Technical Achievement Award
IEEE Donald G. Fink Award Paper Prize Award
IEEE Browder J. Thompson Memorial Prize Award (1980)
IEEE American Society of Civil Engineers' Alfred Noble Prize
American Automatic Control Council Donald P. Eckman Award
IEEE Jack S. Kilby Signal Processing Medal (2019)
Teokset

Oppenheim, Alan V. & Willsky, Alan S. & with Young, Ian T.: Signals and Systems. 1. painos Prentice Hall, 1983. 796 sivua. ISBN 0-13-811175-8.
Oppenheim, Alan V. & Willsky, Alan S. & with Nawab, S. Hamid: Signals and Systems. 2. painos Prentice Hall, 1997. 957 sivua. ISBN 0-13-651175-9.
The White Goddess

| The White Goddess A Historical Grammar of Poetic Myth> Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Robert Graves
Kieli:  englanti
Genre:  mytologia, runous
Kustantaja:  Faber and Faber
Julkaistu:  1948
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
The White Goddess. A Historical Grammar of Poetic Myth on runoilijan ja prosaistin Robert Gravesin kirjanmittainen essee runollisesta tarujen luomisesta. Teos ilmestyi 1948, mutta se pohjautuu aiemmin Wales-lehdessä julkaistuihin artikkeleihin, joita Graves korjasi, uudisti ja laajensi vuosina 1948, 1952 ja 1961 ilmestyneiksi laitoksiksi.
Teoksessa Graves esittää, että eurooppalainen jumala ”valkoinen syntymän, rakkauden ja kuoleman jumalatar”, joka muistuttaa äitijumalatarta, perustuu sitä edustavan kuun vaiheisiin, joka on useiden eurooppalaisten myyttien taustalla. Gravesin mukaan ”tosi” tai ”puhdas” runous on monimutkaisella tavalla yhteydessä hänen esittämänsä valkoisen jumalattaren ja tämän pojan vanhoihin palvontamenoihin.lähde?