stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirjoituksen historia
Varhainen historia

Kirjoitus keksittiin ensimmäisen kerran Mesopotamiassa ennen vuotta 3000 eaa. Sumerilaiset olivat kehittäneet siellä korkeakulttuurin ja tarvitsivat keinon pitää kirjaa tavaroista ja veroista. Koska savea oli Mesopotamiassa yllin kyllin, sumerilaiset käyttivät savitauluja kirjoitusalustanaan. Aluksi he kuvasivat tavarat piktografeina, joita he raapustivat puisella kirjoituspuikolla saveen, jonka he sitten kuivasivat auringossa tai uunissa. Tavaroiden lukumäärät piirrettiin piktografien alapuolelle alkeellisella kymmenjärjestelmällä.
Sumerilaisten kirjoitusjärjestelmä kehittyi vuosisatojen kuluessa. Kirjoitus oli aluksi oikealta vasemmalle pystysuorissa riveissä, mutta vuodesta 2800 eaa. alkaen vasemmalta oikealle vaakasuorasti. Vuoden 2500 eaa. tienoilla kirjoitusvälineeksi otettiin kolmiokärkinen puikko, jolla paineleminen oli nopeampaa kuin teräväkärkisellä puikolla raapustaminen. Uuden kirjoitusvälineen vaikutuksesta syntyi nuolenpääkirjoitus. Samalla piktografien rinnalle tuli ideografeja, kuten Auringon merkki tarkoituksessa ‘päivä’ ja ‘valo’. Merkkejä alettiin käyttää myös samalla tavalla ääntyvien asioiden merkkeinä ja tavumerkkeinä. Nuolenpääkirjoituksessa oli kuitenkin yhä satoja eri merkkejä, joten kirjurin opinnot kestivät kauan. Palkkiona kirjoitustaidon hallinnasta oli kuitenkin tärkeä ja arvostettu työ esimerkiksi pappina, virkamiehenä tai lääkärinä.
Kirjoitustaidon keksimisen ansiosta mesopotamialaiset pystyivät tallentamaan kirjastoihinsa laajalti uskontoa, matematiikkaa, historiaa, lakia, lääkintää ja tähtitiedettä koskevaa tietoa. Syntyi myös kirjallisuus, kuten runous, mytologia, eepokset ja legendat. Kirjoitettu laki, kuten Hammurabin laki, teki mahdolliseksi vakaan yhteiskunnan muodostumisen.
Egyptissä kehitettiin sumerilaisten vaikutuksesta oma kirjoitusjärjestelmä, hieroglyfit. Egyptiläiset kirjoittivat hieroglyfejään lähes 3500 vuoden ajan vuodesta 3100 eaa. aina 300-luvun lopulle jaa. Sen jälkeen niiden merkitys unohtui, kunnes 1800-luvulla löydetyn Rosettan kiven ansiosta ranskalainen egyptologi Jean-François Champollion löysi tavan tulkita niitä.
Egyptiläisten hieroglyfit yhdistelivät piktografeja, ideografeja, äännekirjoitusta sekä determinatiiveja, joiden tarkoitus oli selventää homonyymien merkitystä. Egyptiläiset merkitsivät vain konsonantit, eivät vokaaleja. He kaiversivat tekstejään seiniin sekä kirjoittivat niitä keksimälleen papyrukselle. Vuosisatojen myötä varsinaisten hieroglyfien rinnalle kehitettiin yksinkertaisemmat kirjoitustyylit hieraattinen ja demoottinen kirjoitus.
Kiinalaiset kehittivät oman sanamerkkeihin perustuvan kirjoitusjärjestelmänsä vaiheittain vuoden 1800 eaa. jälkeen, ja kirjoitusjärjestelmä sai lopullisen muotonsa 200-luvulla eaa.
Mesoamerikassa kirjoitus keksittiin olmeekkien aikana 700–500 eaa. Varhaisten mayakirjoitusten aikaan 200-luvulla eaa. Mesoamerikassa oli käytössä ainakin kolme kirjoitusjärjestelmää.
Aakkoskirjoituksen historia

Aakkoskirjoituksen eli yksittäisten äänteiden merkkeihin perustuvan kirjaimiston keksivät luultavasti Välimeren länsirannikon seemiläiset noin 1500 eaa. Varhaisimmat löydetyt tekstit on tehty niin sanotulla foinikialaisella kirjaimistolla. Siinä vain konsonantit oli merkitty, ja siitä kehittyivät muun muassa myöhemmät heprean, arabian ja kreikan kirjaimistot, kuten myös Intian kielten kirjaimistot.
Kreikkalaiset omaksuivat foinikialaisen kirjaimiston noin vuonna 1000 eaa. ja lisäsivät siihen viisi vokaalia sekä muotoilivat kirjaimet uudelleen. He myös alkoivat kirjoittaa vasemmalta oikealle. Italian niemimaan etruskit kehittivät oman aakkostonsa kreikkalaisen pohjalta, ja roomalaiset oman latinalaisen kirjaimistonsa etruskien kirjaimiston pohjalta. Latinalaista kirjaimistoa käytetään nykyisin useimmissa länsimaisissa aakkostoissa. Itä-Euroopassa käytettävä kyrillinen kirjaimisto perustuu kreikan kirjaimistoon. Korealaiset kehittivät oman hangul-aakkostonsa 1400-luvulla.
Kirjoitusvälineiden ja -tekniikan kehittyminen

Antiikin roomalaiset kirjoittivat pitkään lähinnä papyrukselle, puulle, savelle, metallille ja vahalevyille. Nahasta valmistettu pergamentti alkoi yleistyä kirjoitusalustana vuoden 190 eaa. jälkeen. Sidottu kirja alkoi korvata kirjakäärön ajanlaskun ensimmäisellä vuosisadalla.
Kiinalaiset keksivät paperin, kirjapainon ja siirtokirjaimet. Kiinan kirjoitusmerkkien suuresta lukumäärästä johtuen siirtokirjaimilla painaminen ei kuitenkaan yleistynyt maassa.
Euroopassa julkaistiin keskiajalla paljon koristeellisia käsikirjoituksia. Samalla roomalaisten kirjainten pohjalta kehitettiin uusia kirjaintyylejä, kuten pienet kirjaimet. Saksalaisen Johannes Gutenbergin viimeistelemän painokoneen myötä kirjoja saatettiin alkaa tuottaa suuria määriä, ja kirjojen painaminen syrjäytti ajan myötä käsin kirjoittamisen. Kirjojen saatavuuden parantuessa myös lukutaito tuli Euroopassa entistä yleisemmäksi.
Uudella ajalla kehitettyjä kirjoitusvälineitä ovat muun muassa täytekynä, kuulakärkikynä, kirjoituskone ja tietokone.
Kuvamerkkien (yläriveillä) kehitys abstrakteiksi kirjoitusmerkeiksi (alariveillä) Mesopotamiassa, Egyptissä ja Kiinassa. Sarakkeet vasemmalta oikealle: 'kala', 'lintu', 'kirves', 'nuoli', 'pullo'.
Varhaista kreikkalaista aakkoskirjoitusta.
Kirjakäärö oli kirjan edeltäjä.
Luettelo Rooman myöhäisen keisariajan konsuleista

Tämä on luettelo Rooman valtakunnan myöhäisen keisariajan konsuleista Commoduksen jälkeen. Käytettyjä lyhenteitä on selvitetty artikkelissa konsuli.
100-luku

193 Q. Pompeius Sosius Falco, C. Iulius Erucius Clarus Vibianus

194 Imp. Caesar L. Septimius Severus Pertinax Augustus II, D. Clodius Septimius Albinus Caesar II
195 P. Iulius Scapula Tertullus Priscus, Q. Tineius Clemens

196 C. Domitius Dexter II, L. Valerius Messalla Thrasea Priscus

197 T. Sextius Lateranus, L. Cuspius Rufinus

198 P. Martius Sergius Saturninus, L. Aurelius Gallus

199 P. Cornelius Anullinus II, M. Aufidius Fronto
500-luku

500 Flavius Patricius, Flavius Hypatius

501 Flavius Avienus Iunior, Flavius Pompeius

502 Rufius Magnus Faustus Avienus Iunior, Flavius Probus

503 Flavius Volusianus, Flavius Dexicrates

504 Flavius Rufius Petronius Nicomachus Cethegus (yksin)
505 Flavius Theodorus, Flavius Sabinianus

506 Flavius Ennodius Messala, Flavius Areobindus Dagalaifus Areobindus

507 Imp. Caesar Flavius Anastasius Augustus III, Venantius Iunior

508 Basilius Venantius Iunior, Flavius Celer

509 Flavius Inportunus (yksin)
510 Anicius Manlius Severinus Boethius

511 Flavius Arcadius Placidus Magnus Felix, Flavius Secundinus

512 Flavius Paulus, Flavius Moschianus

513 Flavius Probus, Flavius Taurus Clementinus Armonius Clementinus

514 Flavius Magnus Aurelius Cassiodorus Senator (yksin)
515 Flavius Florentius, Flavius Procopius Anthemius

516 Flavius Petrus (yksin)

517 Flavius Agapitus, Flavius Anastasius Paulus Probus Sabinianus Pompeius Anastasius

518 Flavius Anastasius Paulus Probus Moschianus Probus Magnus, Post consulatum Agapiti (länsi)

519 Imp. Caesar Flavius Iustinus Augustus, Flavius Eutharicus Cillica
520 Flavius Rusticius, Flavius Vitalianus

521 Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus, Flavius Valerius

522 Flavius Symmachus, Flavius Boethius

523 Flavius Maximus (yksin)

524 Imp. Caesar Flavius Iustinus Augustus II, Venantius Opilio
525 Flavius Probus, Flavius Theodorus Philoxenus Soterichus Philoxenus

526 Flavius Anicius Olybrius (yksin)

527 Vettius Agorius Basilius Mavortius (yksin)

528 Imp. Caesar Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus Augustus II

529 Flavius Decius (yksin)
530 Flavius Lampadius, Flavius Rufius Gennadius Probus Orestes

531 Post consulatum Lampadii et Orestis

532 Iterum post consulatum Lampadii et Orestis

533 Imp. Caesar Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus Augustus III, III post consulatum Lampadii et Orestis (länsi)

534 Imp. Caesar Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus Augustus IV, Flavius Decius Paulinus
535 Flavius Belisarius, Post consulatum Paulini (länsi)

536 Post consulatum Belisarii (itä), Iterum post consulatum Paulini (länsi)

537 Iterum post consulatum Belisarii (itä), III post consulatum Paulini (länsi)

538 Flavius Iohannes
539 Flavius Strategius Apio Strategius Apio

540 Flavius Petrus Theodorus Valentinus Rusticius Boraides Germanus Iustinus

541 Anicius Faustus Albinus Basilius
Kirjeet Luciliukselle

| Kirjeet Luciliukselle> Epistulae morales ad Lucilium |
| --- | --- |
 Kansilehti vuoden 1887 painoksesta
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Seneca nuorempi
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 65
Suomennos
Suomentaja:  Antti T. Oikarinen
Kustantaja:  Basam Books
Julkaistu:  2011
ISBN:  978-952-260-045-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kirjeet Luciliukselle (lat. Epistulae morales ad Lucilium, ”Moraalisia kirjeitä Luciliukselle”) on Seneca nuoremman kirjoittama 124:n kirjeen kokoelma. Seneca kirjoitti kirjeet elämänsä loppupuolella ystävälleen Lucilius Iuniorille, tarkoituksenaan antaa neuvoja siitä, kuinka tämä voi tulla yhä omistautuneemmaksi stoalaiseksi.
Jokainen kirjeistä alkaa sanoilla ”Seneca lähettää terveisensä ystävälleen Luciliukselle” (lat. Seneca suo Lucilio salutem) ja päättyy sanoihin ”Voi hyvin” (Vale). Kirjeet käsittelevät kaikenlaisia aiheita Senecan filosofisen ajattelun näkökulmasta, ja antavat samalla hyvän kuvan elämästä tuon ajan Rooman valtakunnassa.
Senecan kirjekokoelma on suomennettu (Basam Books 2011). Aiemmin kirjeistä on suomennettu 32 osana kokoelmaa Tutkielmia ja kirjeitä (WSOY 1964).
Sisältö > Kirjeitä

Kirjeisiin lukeutuvat muiden muassa seuraavat:
Ajankäytöstä
Lukemisesta
Ystävyydestä
Filosofian tehtävästä
Tiedon jakamisesta toisille
Filosofiasta ja ystävyydestä
Todellisesta ilosta
Vanhuudesta
Marcellinuksesta
Keskustelusta
Puhetyylistä
Jumalasta ihmisessä
Orjista
Asuinpaikasta
Sairaudesta
Matkan vaivoista
Ystävävainajista
Oikeasta lähtöajasta
Luonnosta ja luonteesta
Päihtymyksestä
Opinnoista
Lyonin palosta
Oman ajan rappiotilasta
Vastoinkäymisistä
Onnenvaiheista
Huonosta ja hyvästä seurasta
Terveydestä ja mielenrauhasta
Hyveestä
Luonnosta auttajanamme
Eläinten vaistoista
Nautinnon ja hyveen ristiriidasta
Järjestä ja hyveestä
Sisältö > Lainauksia

”Filosofia lupaa luoda meihin ennen muuta tervettä järkeä, humaanisuutta ja seurallisuuden halua. Näitä ominaisuuksia ei meissä voi olla, jos olemme toisenlaisia kuin muut ihmiset. Meidän on varottava ettei se, millä haluamme saada osaksemme ihailua, ole naurettavaa ja vihattavaa. Onhan tarkoituksenamme elää luonnonmukaisesti, mutta täysin luonnonvastaista on kiduttaa ruumista, vihata vaivatonta siisteyttä, olla tahallaan likaisena ja syödä ruokaa, joka ei ole vain kehnoa, vaan kauhean inhottavaakin.” (Kirje V.4, ”Filosofian tehtävästä”, suomennos J. A. Hollo.)
”Viisas ihminen riittää itselleen. Tämän lauseen, ystäväni Lucilius, tulkitsevat monet väärin; he näet erottavat viisaan ihmisen muusta maailmasta ja pakottavat hänet pysymään omissa nahoissaan. Mutta on tarkoin huomattava mitä tämä lause merkitsee ja millainen kantavuus sillä on. Viisas mies riittää itselleen elääkseen onnellisena, ei vain elääkseen. Pelkkään elämiseen hän näet tarvitsee paljon, elääkseen onnellisena vain terveyttä, vilpitöntä ja kohtaloa halveksivaa mieltä.” (Kirje IX.13, ”Filosofiasta ja ystävyydestä”.)
”Haluat kuulla mitä minä ajattelen vapaista opinnoista. En kunnioita enkä pidä hyvänä mitään sellaista, joka tähtää rahan hankkimiseen. – – Onkin vain yksi laji opintoja, joka on todella vapaata, nimittäin se, joka tekee vapaaksi. Se on viisauden oppimista, ylevää, uljasta, jalomielistä. Muut opinnot ovat vähäpätöisiä ja lapsellisia” (Kirje LXXXVIII.1-2, ”Opinnoista”.)
Kirjallisuutta > Suomennokset

Seneca, Lucius Annaeus, nuor.: Kirjeet Luciliukselle.  ((Epistulae morales ad Lucilium, noin 65.) Suomentanut Antti T. Oikarinen)  Helsinki:  Basam Books, 2011.  ISBN 978-952-260-045-5
Seneca, Lucius Annaeus, nuor.: Tutkielmia ja kirjeitä.  (Suomentanut J. A. Hollo. Johdannon kirjoittanut Jussi Tenkku. Antiikin klassikot)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1964.  – Sisältää tutkielmat: Viisaan mielenlujuudesta, Lempeydestä, Onnellisesta elämästä, Mielentyyneydestä ja Helvia-äidille, lohduttautumisesta, sekä 32 kirjettä.
Aiheesta muualla > Teos

Seneca, Lucius Annaeus: Epistulae morales ad Lucilium (The Latin Library) (latinaksi)
Seneca, Lucius Annaeus: Epistulae morales ad Lucilium (latinaksi)
Seneca, Lucius Annaeus: Moral Epistles (Arkistoitu – Internet Archive), käännös Richard M. Gummere (englanniksi)
Seneca, kirje 82. Suom. Antti T. Oikarinen. Niin & näin 3/2010
Aiheesta muualla > Muuta

Hyppönen, Panu: Kuka oli Lucilius? Tutkielma Senecan moraalikirjeiden vastaanottajasta. Pro gradu -työ, Jyväskylän yliopisto 2007. (PDF)
Kosonen, Päivi: Itsestä huolehtimista kirjoittamalla ja lukemallaKirja-arvostelu teoksesta Seneca: Kirjeet Luciliukselle (L. Annaei Senecae ad Lvcilivm epistvlae morales). Kääntänyt Antti T. Oikarinen. Basam Books, 2011. (Agricolan kirja-arvostelut, 22.8.2012)
Epistolae ad Lucilium, 1494.
Kiljuhanhi

| Kiljuhanhi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Suomessa:
 Äärimmäisen uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Alaheimo::  Hanhet Anserinae
Suku::  Harmaahanhet Anser
Laji::  erythropus
Kaksiosainen nimi
 Anser erythropus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Kiljuhanhi Wikispeciesissä   Kiljuhanhi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Anser erythropus
Anser erythropus
Kiljuhanhi (Anser erythropus) on tundrahanhen läheinen sukulainen, uhanalaisin hanhilaji koko Euraasiassa.
Koko ja ulkonäkö

Kiljuhanhi on noin 53–66 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 115–135 cm. Kiljuhanhi on yleisväriltään ruskehtava. Se muistuttaa tundrahanhea, mutta kiljuhanhella on keltainen silmärengas, ja sen valkoinen otsakilpi ulottuu päälaen etuosaan asti. Lisäksi kiljuhanhen nokka on pienempi ja siinä on aina punertavaa väriä. Kiljuhanhen höyhenpuku on hyvin tumma, mutta sen mustat vatsalaikut ovat pienemmät kuin tundrahanhella.
Vanhin suomalainen rengastettu kiljuhanhi on ollut vähintään 3 vuotta, 10 kuukautta ja 30 päivää vanha. Euroopan vanhin rengastettu kiljuhanhi on ollut vähintään 14 vuotta ja 9 kuukautta vanha ruotsalainen lintu.
Levinneisyys

Kiljuhanhi pesii Aasian ja Fennoskandian pohjoisosissa. Talvehtivana sitä esiintyy Euroopan kaakkoisosissa, Lähi-idässä sekä Itä-Aasiassa, ja esimerkiksi Jangtsejoen vesistön Dongtingjärven seudulla on havaittu suuria parvia. Linnut levähtävät usein Kazakstanissa, missä niitä on metsästetty massoittain.
Lajin kanta pienenee, ja maailmankannaksi on arvioitu 24 000–40 000 yksilöä. Euroopan kannaksi on arvioitu 170–270 paria, joista 120–200 paria Venäjällä, 30–35 paria Norjassa, 15–25 paria Ruotsissa ja 0–5 paria Suomessa.  Suomesta ei ole tehty pesimälöytöjä vuoden 1995 jälkeen. Meneillään on monia istutusprojekteja, ja suurin osa eteläisessä Pohjolassa tavattavista kiljuhanhista lienee näistä kokeiluista lähtöisin.
Talvehtimis- ja muuttoreittien metsästystä pidetään nykyisin kiljuhanhien suurimpana uhkana.
Elinympäristö

Kiljuhanhen pesimäympäristöä ovat suot ja tunturiylänköjen pikkujärvet paju- ja koivuvyöhykkeellä.
Lisääntyminen

Kiljuhanhi pesii touko-kesäkuussa. Naaras munii vesistön läheisyydessä olevaan pesäkuoppaan 4–7 munaa ja hautoo niitä 25–28 vuorokautta. Poikaset ovat lentokykyisiä 35–40 vuorokauden ikäisinä. Perhe pysyy yhdessä seuraavaan kevääseen asti.
Ravinto

Kiljuhanhi käyttää ravinnokseen ruohokasveja, kasvinosia ja viljaa.
Uhanalaisuus

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut kiljuhanhen vaarantuneeksi lajiksi pienentyneen kannan takia. Suomessa laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Suojelu

1900-luvun alussa Pohjoismaissa pesi tuhansia kiljuhanhipareja, vuonna 2011 pareja oli noin 20. Laji rauhoitettiin Suomessa 1969. WWF:llä on kiljuhanhityöryhmä. 1980-luvulta alkaen kiljuhanhia on kasvatettu tarhoissa ja istutettu luontoon sekä Suomessa että Ruotsissa, jonne on syntynyt pysyvä kanta. Suomessa istutuksia kokeiltiin 2000-luvun alussa, mutta kokeilu epäonnistui. Vuonna 2009 aloitettiin uusi kokeilu, jossa mukana oli kiljuhanhen poikasia ja niille emoiksi valkoposkihanhia. Istutuksia on kuitenkin kritisoitu muun muassa alkuperäisen populaation geneettisen perimän puhtauden vaarantaviksi ja eri hanhilajien välistä risteytymistä edistäviksi. Lajin eri suojelutoimet ovat kannattaneet, sillä 2010-luvulla lajin yksilömäärä on ollut nousussa.
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Kiljuhanhen ohjeellinen arvo on 6 391 euroa.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kiljuhanhi
WWF Suomi: Kiljuhanhi
Portal to the Lesser White-fronted Goose (englanniksi)
Tietoa kiljuhanhesta
Kiljuhanhi Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Kiljuhanhi (Anser erythropus)
ITIS: Anser erythropus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Anser erythropus:  Wikidata: Q191628  Wikispecies: Anser erythropus  ABA: lwfrgo  ADW: Anser_erythropus  Avibase: 184D232983E7AD10  BioLib: 8434  BirdLife: 22679886  BOW: lwfgoo  CoL: 66Y94  CMS: anser-erythropus  eBird: lwfgoo  EoL: 45510530  EUNIS: 878  EURING: 1600  Fauna Europaea: 96478  Fauna Europaea (new): d71fee2a-42a2-4461-aa51-a1eb9a4f7ab5  GBIF: 2498026  IBC: lesser-white-fronted-goose-anser-erythropus  iNaturalist: 7013  IRMNG: 10189254  ITIS: 175033  IUCN: 22679886  NBN: NBNSYS0000000258  NCBI: 132586  Observation.org: 244  OBIS: 416684  Open Tree of Life: 691333  Paleobiology Database: 369523  Paleobiology Database: 369523  TSA: 1822  WoRMS: 416684  Xeno-canto: Anser-erythropus  Laji.fi: MX.26290 
Anas erythropus:  Wikidata: Q109578011  GBIF: 4409119
Kitisen alue

Kitisen alue (vesistöaluetunnus 65.8) on Kemijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 7 671,55 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 3,99 %. Vesistön alueen alarajana on Kemijoki, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 12 087,08 neliökilometriä ja järvisyys 6,11 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Kitisen alaosan alue (65.81)
Kitisen keskiosan alue (65.82)
Porttipahdan tekojärven alue (65.83)
Kitisen latvan valuma-alue (65.84)
Jeesiöjoen valuma-alue (65.85)
Sattasen valuma-alue (65.86)
Ala-Postojoen valuma-alue (65.87)
Tankajoen valuma-alue (65.88)
Kelujoen valuma-alue (65.89)
Kissamonnit

| Kissamonnit |
| --- | --- |
 Täpläkissamonni (Auchenoglanis occidentalis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Kissamonnit  Claroteidae  Bleeker, 1862
Katso myös
   Kissamonnit Wikispeciesissä   Kissamonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kissamonnit (Claroteidae) on monnikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Afrikasta makeista vesistä. Eräitä kissamonnikaloja pidetään akvaariokaloina.
Lajit ja anatomia

Kissamonnien heimoon kuuluu lähteestä riippuen 7–17 sukua ja 59–83 lajia. Kissamonnit jaetaan kahteen alaheimoon. Aikaisemmin kissamonnien katsottiin kuuluvan juovamonneihin (Bagridae), joille ne ovat lähesitä sukua. Ruumiinrakenteeltaan kissamonnit ovat kohtalaisen pitkulaisia, selkäevä on lyhyehkö ja pyrstöevä on haarautunut. Selkä- ja rintaevissä on vahva piikki. Heimon kaloilla on rasvaevä. Suu on kookas ja kuonossa on 4 paria viiksisäikeitä.
Kitaanit

Kitaanimetsästäjiä Song-dynastian aikaisessa maalauksessa.
Kitaanit olivat paimentolaiskansa, joka tunnetaan etenkin Pohjois-Kiinassa 900-luvulta 1100-luvulle vaikuttaneen Liao-dynastian perustajina. Kitaanit puhuivat mongolikieliin kuulunutta kitaania, jossa oli nykyisiä mongolikieliä vähemmän turkkilaisvaikutteita. Sittemmin muut kansat kukistivat kitaanit, jotka sulautuivat mongoleihin ja kiinalaisiin.
Kimmoisuusaste

Pöydästä toistuvasti kimpoava pallo, josta on otettu stroboskooppikuva 25 kertaa sekunnissa. Kuvat yhdessä osoittavat pallon liikeradan. Ellei ilmanvastusta oteta huomioon, pallon ja pöydän välisen törmäyksen kimmoisuusaste voidaan laskea neliöjuurena kunkin ponnahduksen korkeuden suhteesta edellisen ponnahduksen korkeuteen.
Kimmoisuusaste, restituutiokerroin eli sysäyskerroin (tunnus e) on niiden nopeuksien suhde, jotka kahdella toisiinsa törmäävällä kappaleella on toistensa suhteen törmäyksen jälkeen ja ennen törmäystä. Se on yleensä arvojen 0 ja 1 välillä, missä 1 merkitsee täysin kimmoista törmäystä. Täysin kimmottoman törmäyksen kimmoisuusaste on 0, mutta arvo 0 ei välttämättä merkitse täysin kimmotonta törmäystä. Kimmoisuusaste voidaan mitata Leebin kovuuskokeella, jossa saatu arvo on tuhat kertaa kimmoisuusaste, mutta tulos pätee vain koetta vastaavissa olosuhteissa eikä ole testattavan materiaalin yleinen kimmoisuusaste.
Kimmoisuusaste on lähes aina pienempi kuin 1, koska osa kappaleiden alkuperäisestä liike-energiasta muuttuu niiden pyörimisliikkeen liike-energiaksi, kuluu plastisiin muodonmuutoksiin tai muuttuu lämmöksi. Se voi kuitenkin olla myös suurempi kuin 1, jos energiaa vapautuu esimerkiksi törmäyksen käynnistämän kemiallisen reaktion vaikutuksesta, tai jos niiden pyörimisliike törmäyksessä hidastuu tai jos niiden sisäenergia muutoin vähenee tavalla, joka vaikuttaa niiden nopeuteen törmäyksen jälkeen.
{\text{Kimmoisuusaste }}(e)={\frac {\text{Suhteellinen nopeus törmäyksen jälkeen}}{\text{ Suhteellinen nopeus ennen törmäystä}}}
Kimmoisuusasteella ja kappaleiden (suhteellisella) liike-energialla on yhteys  e={\sqrt {\frac {E_{k}{\text{(törmäyksen jälkeen)}}}{E_{k}{\text{(ennen törmäystä)}}}}}
Kimmoisuusasteen matematiikan kehitti Isaac Newton vuonna 1687.
Törmäyssuora

Törmäyssuora on suora, joka törmäyksen tapahtuessa kulkee kappaleiden kosketuskohdan kautta ja on kohtisuorassa niitä tässä pisteessä sivuavaan tasoon nähden. Jos kappaleiden painopisteet ovat tällä suoralla, kyseessä on keskeinen, muussa tapauksessa epäkeskeinen törmäys. Jos kappaleet ennen törmäystä liikkuvat toistensa suhteen törmäys­suoran suuntaisesti, törmäys on suora, muussa tapauksessa vino.