Indro Montanelli
Montanelli ja muuttuva Italia > Montanelli, Berlusconi ja kommunismin jälkeinen maailma

Montanellin oman sanomalehden historian kulun tuli aikaa myöten määräämään ennen kaikkea Silvio Berlusconi. Hän oli jo vuonna 1977 ostanut 12 prosenttia lehden omistavasta SEE-yhtiöstä ja lisäsi myöhemmin osuuttaan asteettain. Televisio-imperiumiaan 1980-luvulla rakentava Berlusconi ja Montanelli tulivat aluksi keskenään hyvin toimeen, kun molemmat olivat kommunismin vastaisia ja Naton ystäviä. Il Giornale tuki ajatusta "antennin vapaudesta" ja vastusti Italian valtion radionyhtiön RAI:n monopolin jatkamista. Erimielisyyksiä syntyi oikeastaan vain Montanellin hyökkäyksistä Craxia vastaan, koska tämä oli siihen aikaan Berlusconin suosiossa. Ei edes Berlusconin paljastuminen P2-vapaamuuratiloosin jäseneksi häirinnyt yhteistyötä mainittavasti. Montanellia häiritsi sitä vastoin Berliinin muurin kaatuminen 1989 ja "kommunismin loppu", koska hänen maailmankuvansa ja ajamansa politiikan linjat olivat koko sodanjälkeisen ajan perustuneet maailman kahtiajakoon ja siihen kommunismin uhkaan, jota ei yhtäkkiä enää ollutkaan. Presidentti Cossiga avasi Montanellille uuden mahdollisuuden tarjoamalla tälle elinikäistä senaattorin asemaa, jonka tämä kuitenkin torjui.
Ennen pitkää löytyi kuitenkin uusi vihollinen, ja se oli entinen ystävä Berlusconi, joka oli siirtymässä mediamogulin asemasta politiikkaan. Välit katkesivat vuonna 1994, koska Montanelli ei katsonut voivansa hyväksyä lehtensä pääomistajaksi aktiivista poliitikkoa, vaikka virallinen omistaja vuodesta 1992 oli tämän veli Paolo Berlusconi. Jo 85-vuotias Montanelli erosi perustamastaan lehdestä, ja hänen mukanaan lähtivät kaksi maan journalismin suurta tulevaisuudenlupausta, Marco Travaglio ja Beppe Severgnini.
Ensimmäinen askel Montanellin siirtymisessä Berlusconin tukijasta yhdeksi tämän kovasanaisimmista arvostelijoista oli lyhytikäiseksi jääneen La Voce -sanomalehden perustaminen, jonka ensimmäinen numero ilmestyi 22. maaliskuuta 1994 ja viimeinen 12. huhtikuuta seuraavana vuonna. La Voce -lehden poliittisten hyökkäysten maalitauluna oli ennen kaikkea Berlusconin ensimmäinen hallitus. Lehti puolusti myös Mani pulite -oikeudenkäyntien paljon arvosteltuja tutkintatuomareita.
Jälleen ilman omaa lehteä jäänyt Montanelli palasi toukokuussa 1995 Corrieren palvelukseen, jossa hän jatkoi uransa loppuvuodet halveksimansa Berlusconin uuden oikeiston arvostelua ja tuki vuoden 1996 vaaleissa avoimesti Romano Prodia osoittamatta kuitenkaan suurempaa innostusta. Vielä keväällä 2001, vain pari kuukautta ennen kuolemaansa, Montanelli ilmoitti aikovansa äänestää sen vuoden vaaleissa keskusta-vasemmiston vaihtoehtoa, mikä laukaisi viimeisen julkisen sanaharkan uuden oikeiston kanssa, jonka mielestä Montanellista oli tullut uuden vasemmiston "hyödyllinen idiootti". Montanelli oli kuitenkin elämänsä viimeiset vuodet enemmänkin Berlusconin ja tämän törkeäkäytöksisenä ja vähä-älyisenä pitämänsä kannattajajoukon ("nomenclatura cafona") vastustaja kuin jonkun muun aktiivisen poliitikon kannattaja. Montanellin suosion lisääntyminen vasemmiston puolella oli ennen kaikkea tämän kannanoton ansiota.
Indro Montanelli Etiopiassa vuonna 1936.
Montanelli (oikealla) ja kustantaja Arnoldo Mondadori keskustelussa.