stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nils Oskar Jansson
Opettajana

Jansson oli nykyaikainen luonnontieteen harrastaja, ja hänen esikuviaan olivat Carl von Linné ja myös Charles Darwin ja Nordiska museetin ja Skansenin perustaja Artur Hazelius, jolta hän sai idean Sagalundin perustamiseen. Hän kävi tutustumassa myös Linnén Hammarbyhyn.
Opettajana Janssonia kuvailtiin kiinnostavaksi, mutta myös autoritaariseksi. Hän oli mukaansatempaava luennoitsija ja innostaja, hän halusi vapautua painetuista oppikirjoista ja käytti laboratiivisia menetelmiä. Janssonin edistyksellinen menetelmä oli puutarhapedagogiikka, ja muutamassa vuodessa hän oppilaineen teki karusta Vretan koulun ympäristöstä kukoistavan puutarhan.
Jansson oli luonteeltaan ristiriitainen. Häntä vaivasi yksinäisyys ja särmikkyys. Kielikysymyksessä hän kehittyi sovinnollisesta ja Suomen kansalaisia lähentävästä politiikasta kiihkoruotsinmieliseen freudentalilaisuuteen.
Janssonilla ja Wemanilla oli oppilaina tulevia taiteilijoita ja tuleva suurliikemies ja mesenaatti Amos Anderson, johon Janssonilla oli pitkään jännitteinen suhde. Ennen Janssonin varhaista kuolemaa he kuitenkin tekivät sovinnon. Anderson teki ensimmäisen lahjoituksensa, Raamatun varhaispainoksen, Janssonin museolle.
Jansson ei avioitunut vaan omistautua työlleen ja aatteellisille riennoille. Hänen ristiriitainen ja kiihkeä luonteensa ei olisi ehkä sopinut parisuhteisiin. Hän kuoli vaikeaan anemiaan, mihin saattoi vaikuttaa säästäväisen ihmisen yksipuolinen ruokavalio. Adéle Wemanin avainromaanissa saattaa olla kuvausta heidän suhteestaan.
Uudenkaarlepyyn ruotsinkielisen opettajaseminaarin opettajien mukaan Janssonilla olisi ollut kykyjä edetä pitemmälle, mutta hän halusi omistautua kotiseudulleen ja työlle suomenruotsalaisuuden asian ajamiselle. Hän on selvästi ainakin paikallinen suurmies, mutta oli tunnettu koko ruotsinkielisessä Suomessa.
J. J. Hulden on kirjoittanut heistä elämäkerran, Kring Sagalund, jossa on aineksia Adèle Wemanin omista muistelmista Minnen i skuggor och dagrar.
Teokset

Jansson, Nils Oskar, Kimito kyrka Konstsamfundet, 1986 ISBN 951-99743-0-X Sarja:Föreningen Konstsamfundets publikationsserie, 0357-9026; 4
Kirjallisuutta

Sagalund - Min kostsamma leksak - Kallisarvoinen leikkikaluni, Sagalundin museo, 2000
J. J. Hulden, Kring Sagalund, Mercators tryckeri och förlags, 1940
Sjöberg-Pietarinen ”Nils Oskar Jansson och hembygdsrörelsen i Åboland”, pro gradu -tutkielma Åbo Akademi, 1975
Glorian antiikki 5/2011 esittelee Sagalundin ja Nils Oskar Janssonin
Aiheesta muualla

Nils Oskarin unelma[vanhentunut linkki]
Sagalundin museo[vanhentunut linkki]
Jarmo Kujala, Nils Oskar Jansson 150 år, Radio Vega (ruotsiksi)
Sagalundin museo RKY:ssä
Jansson Valokuvataiteenmuseossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Matkakohde, esimerkiksi: Puutarhataiteen seura, Puutarhaliitto, Glorian antiikki
Harras keräilijä. Kemiön mielenkiintoisen kotiseutumuseon synty, Suomen Kuvalehti, 30.07.1932, nro 31, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland
Orvar Nilsson

Orvar Nilsson (20. huhtikuuta 1919 – 21. joulukuuta 2008 Halmstad, Ruotsi) oli ruotsalainen sotilas, joka osallistui vapaaehtoisena sekä talvi- että jatkosotaan.
Orvar Nilsson valitsi jo nuorena sotilasuran. Hän osallistui ruotsalaisen vapaaehtoispataljoonan mukana talvisotaan Sallan rintamalla. Talvisodan jälkeen hän jatkoi opiskelua kadettikoulussa ja valmistui vänrikiksi. 1943 hän liittyi Suomen armeijan ruotsalaiseen vapaaehtoisjoukkoon. Talin–Ihantalan taistelussa luutnantti Nilsson oli Jalkaväkirykmentti 13:a jääkärijoukkueen johtaja. Joukkue koostui kokonaan ruotsalaisista vapaaehtoisista.
Sodan jälkeen Nilsson palasi Ruotsin armeijan palvelukseen. Hän toimi useissa eri tehtävissä, palveli myös YK-joukoissa ja yleni everstiluutnantiksi. Uudesta julkisesta arvostuksesta kertoo Orvar Nilssonin 2003 saama henkilökohtainen tunnustus sekä Suomen ja Ruotsin valtiovallan asennoituminen jatkosodan aikaiseen ruotsalaisten vapaaehtoisten osallistumiseen:
»Ruotsissa oli vuosikymmeniä pidetty Suomen rintamilla taistelleita vapaaehtoisia lähes natseina. Nilssonille oli siksi kaikkien toiveiden täyttymys, kun kuningas Kaarle XVI Kustaa laski seppeleen Suomen puolesta kaatuneiden ruotsalaisten vapaaehtoisten muistokivellä Hietaniemen hautausmaalla virallisen vierailun alkajaisiksi elokuussa 2003. Nilsson seisoi tuolloin asennossa Tarja Halosen hänelle luovuttama toisen luokan vapaudenristi rinnassa.»
Nilsson kirjoitti kokemuksistaan kirjan Suomen asiasta tuli omani, joka julkaistiin 2003. Hän oli yksi elokuvan Tali-Ihantala 1944 henkilöistä. Elokuvassa Nilssonia esitti Jesper Malm.
Palkinnot ja tunnustukset

Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan ritari 2000
Vapaudenristi II lk. miekoin 2003
Teokset

Krigsminnen, Meijels Bokindustri, 1945.
Liten bricka i stort spel. Grafika, 1983. ISBN 91-85266-23-X.
Suomen asiasta tuli omani – ruotsalaisen vapaaehtoisen muistoja talvi- ja jatkosodasta.  (alkuteos När Finlands sak var min, Schildt, 2002)  Suomentanut Tarmo Haarala. Schildt, 2003.  ISBN 951-50-1354-2
Pauli Rautiainen

Pauli Rautiainen (s. 1981) on suomalainen valtiosääntöasiantuntija ja Itä-Suomen yliopiston sosiaalioikeuden yliopistonlehtori. Hän on toiminut ajatuspaja Kalevi Sorsa -säätiön toiminnanjohtajana (2021), Tampereen yliopiston julkisoikeuden apulaisprofessorina (2016, 2019-2020) ja kunta-alan lahjoittamana oikeustieteen professorina Itä-Suomen yliopistossa (2017-2018). Hänelle on myönnetty valtiosääntöoikeuden dosentin arvo Turun yliopistossa, hyvinvointioikeuden dosentin arvo Itä-Suomen yliopistossa ja julkisoikeuden dosentin arvo Helsingin yliopistossa.
Rautiainen on tutkinut valtiosääntöoikeuden yleisiä kysymyksiä, sosiaalisten ja sivistyksellisten perus- ja ihmisoikeuksien toteutumista, yhdenvertaisuus- ja syrjintäjuridiikkaa, ihmisoikeuspolitiikan seurantaan käytettäviä indikaattoreita, opetus- ja kulttuuritoimen lainsäädäntöä, oikeuden ja politiikan suhdetta, hallintokokeiluihin liittyvää lainsäädäntöä, oikeutta yhteiskunnallisena ilmiönä sekä suomalaista taidepolitiikkaa ja valtion taiteilijatukea.
Rautiainen on väitellyt hallintotieteiden tohtoriksi Tampereen yliopistossa vuonna 2012 valtiosääntöoikeudellisella väitöskirjalla kuvataiteilijan oikeusasemasta. Hän on opiskellut oikeustieteiden lisäksi muun muassa historiatieteitä, kasvatustiedettä, kulttuurintutkimusta, sosiaalitieteitä ja taiteiden tutkimusta valmistuen Helsingin yliopistosta ensin filosofian maisteriksi (teatteritiede) ja sitten valtiotieteiden maisteriksi (sosiaalipolitiikka / kriminologia). Hän on suorittanut lisäksi Helsingin yliopistossa aineenopettajan pedagogiset opinnot sekä opetushallinnon tutkinnon.
Rautiainen on toiminut myös taidepolitiikan ja -hallinnon opettajana Helsingin yliopistossa, Aalto-yliopistossa ja Taideyliopistossa sekä tutkijana Taideyliopiston ArtsEqual-hankkeessa, Kunnallisalan kehittämissäätiön rahoittamassa sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia harvaan asutulla maaseudulla tarkastellessa tutkimushankkeessa, taiteen keskustoimikunnan tutkimusyksikössä (vuosina 2006-2009) ja Kulttuuripoliittisen tutkimuksen edistämissäätiö Cuporessa (vuonna 2015).
Rautiainen toimi Eurooppanuorten pääsihteerinä vuosina 2004–2005. Hän on toimittanut tämän jälkeen yhdessä kirjailija Ville Hytösen kanssa eurooppalaisuutta analysoivia esseekokoelmia ja kirjoittanut lehti- ja verkkoartikkeleita, joissa pohditaan Euroopan kehitystä. Vuonna 2012 hän oli perustamassa Kulttuuripolitiikan tutkimuksen seuraa, jonka puheenjohtajana hän on myös toiminut. Hän on ollut Kulttuuria kaikille -palvelua ylläpitävän Yhdenvertaisen kulttuurin puolesta ry:n puheenjohtaja sekä Suomen valtiosääntöoikeudellisen seuran Perustuslakiblogin vastaava toimittaja.
Rautiainen sai Lakimies-aikakauskirjan nuoren kirjoittajan palkinnon vuonna 2011 artikkelillaan Moninaisuudessaan yhtenäinen Eurooppa: konsensusperiaate ja valtion harkintamarginaalioppi.
Pauli Rautiaisen veli on kuvataiteilija Taneli Rautiainen.
Julkaisuja

Hoikka, Mikko, Neuvonen, Riku & Rautiainen, Pauli (2016): Viestintämarkkinaoikeus. Kauppakamari: Helsinki.
Neuvonen, Riku & Rautiainen, Pauli (2013): Perusoikeuskonkurrenssi Suomen perusoikeusjärjestelmässä. Lakimies 6/2013.
Rautiainen, Pauli & Hyvärinen, Anna (2013): Näkökulmia demokratian tulevaisuuteen. Artikkeli teoksessa Uusi ja vanha demokratia. Eduskunnan tulevaisuusvaliokunta: Helsinki.
Rautiainen, Pauli (2013): Perusoikeuden heikennyskielto. Oikeus 3/2013.
Rautiainen, Pauli (2012): Kuvataiteilijan oikeudellinen asema. Ammattimaista taiteellista toimintaa rajoittava ja edistävä oikeussääntely. Tampere University Press: Tampere. Väitöskirja.
Rautiainen, Pauli (2011): Moninaisuudessaan yhtenäinen Eurooppa: konsensusperiaate ja valtion harkintamarginaalioppi. Lakimies 6/2011.
Rautiainen, Pauli (2011): Taiteellinen alibi: ilmaisurikoksen taiteellinen luonne sen rangaistavuuden poistavana tekijänä. Oikeus 2/2011.
Rautiainen, Pauli (2010): Suomen taidepolitiikka ja perusoikeusargumentaatio. Synteesi 3/2010.
Rautiainen, Pauli (2010): Taiteen vapaus Euroopassa. Niin & Näin 2/2010.
Hoikka, Mikko & Rautiainen, Pauli (2009): Neitsythuorakirkko ja taiteilijan ilmaisuvapaus. Lyhyempi kirjoitus. Defensor Legis 4/2009.
Rautiainen, Pauli (2008): Suomalainen taiteilijatuki. Valtion suora ja välillinen taiteilijatuki taidetoimikuntien perustamisesta tähän päivään. Taiteen keskustoimikunta: Helsinki.
Rautiainen, Pauli (2007): Taiteen vapaus perusoikeutena. Taiteen keskustoimikunta: Helsinki.
Aiheesta muualla

Tampereen yliopisto – Pauli Rautiainen
Pauli Rautiaisen blogikirjoitukset Perustuslakiblogissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Jalkaväkirykmentti 11 (jatkosota)

| Jalkaväkirykmentti 11 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941 - 1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Sodat ja taistelut:  Vuonninen - Pistojärvi - Korpijärvi - Hevosenkenkä - Kiiskiskannas - Kiestinki - Tornio - Rovaniemi
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Aksel Leonard Vuokko Wolfgang Hallsten Halsti
Jalkaväkirykmentti 11 oli Suomen puolustusvoimien 3. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa. Sen rungon muodostivat välirauhan aikaisen 11. prikaatin yksiköt täydennettynä Oulun alueelta kootuilla joukoilla.
Rykmentin sotatie kulki ensin Kuusamosta Uhtuan kautta Ihantalaan ja sieltä edelleen Lapin sotaan, eli Tornioon, Rovaniemelle ja lopulta Kilpisjärvelle.
Perustaminen

Eräät V Armeijakunnan joukot kutsuttiin 10. kesäkuuta 1941 ylimääräisiin harjoituksiin, samalla siirrettiin rajan vartiointivastuu armeijakunnalle, ja välirauhan 11. prikaati jaettiin kahden sodan ajan rykmentin (Jalkaväkirykmentit 11 ja 53) kantajoukoksi.
Jalkaväkirykmentti 11:n komentajaksi määrättiin eversti Sulo Aate Malm, ja rykmentti muodostettiin seuraavasti:
11. prikaatin esikunnasta muodostettiin rykmentin esikunta (E/JR 11)
Komentotoimisto, jossa adjutanttina oli luutnantti Otto Ylirisku
Huoltotoimisto, huoltopäällikkö kapteeni Ossian Erik Marno
Komentojoukkue
Jääkärijoukkue muodostettiin 11. prikaatin vastaavista osista ja sen ensimmäisenä johtajana oli vänrikki Kurkinen
Pioneerijoukkue muodostettiin 11. prikaatin vastaavista osista ja sen ensimmäisenä johtajana oli vänrikki Kiviperä
Viestijoukkue muodostettiin 11. prikaatin vastaavista osista ja sen ensimmäisenä johtajana oli luutnantti Virtanen
Toimitusjoukkue
I Pataljoona (I/JR 11) oli everstiluutnantti Matti Ranisen varusmiespataljoona
II Pataljoona (II/JR 11) perustettiin Oulussa majuri Väinö Johannes Veijolan johdolla
III Pataljoona (III/JR 11) perustettiin Suomussalmen, Hyrynsalmen, Ristijärven ja Puolangan alueilla kapteeni M. Ylösen (kaatui 21.7.1941) johdolla
Kranaatinheitinkomppanian (13./JR 11) runkona oli 11. prikaatin kranaatinheitinkomppania. Komppania toimi aluksi osastona, mutta laajeni myöhemmin komppaniaksi, päällikkönä kapteeni A. Kulmakko
Tykkikomppanian (14./JR 11) runkona oli Oulussa toiminut Osasto Salpo, joka täydennettiin Oulun ja Oulaisten reserviläisillä. Osasto oli ollut välirauhan aikana V Armeijakunnan panssarintorjuntakoulutuskeskus. Komppanianpäälliköksi määrättiin luutnantti A. Huotari.
Rykmentin Kolonna (Kol./JR 11)
Perustamisen aikana ylijääneistä joukoista muodostettiin erillisosastoja, joita olivat muun muassa panssariauto-osasto.
Rykmentin miesvahvuus oli noin 3 600 miestä. Rykmentti oli puhtaasti hevosvetoinen ja hevosia oli 412 kappaletta. Moottoriajoneuvoja oli kuusi: kaksi moottoripyörää, kaksi henkilöautoa ja kaksi kuorma-autoa. (Rykmentin määrävahvuus.)
Hyökkäys Uhtualle

Jalkaväkirykmentti 11 aloitti hyökkäyksensä osana Ryhmä F:ää 1. heinäkuuta 1941 kohden Uhtuaa. Rykmentti oli painopistesuunnan kärjessä muutaman päivän taukoa lukuun ottamatta ja nimekkäimmät taistelut käytiin Vuonnisenjoen ja Pistojärven ylimenohyökkäyksissä, Korpijärvellä, "Hevosenkengässä" ja Kiiskisjärvien kannaksella.
Asemasotavaihe

Hyökkäyksen pysähdyttyä Jalkaväkirykmentti 11 ryhmittyi puolustukseen. Tavoitteena ollut Uhtua jäi saavuttamatta. Uhtuan alue oli suhteellisen rauhallinen ja tappiotkin olivat pieniä.
Asemasotavaihe > Mukana Kiestingin suurtaistelussa

Asemasodan hiljaiselo keskeytyi huhtikuussa 1942 Uhtuan pohjoispuolisella alueella alkaneeseen Kiestingin suurtaisteluun, jossa venäläiset pyrkivät usean divisioonan ja mm. erillisen hiihtoprikaatin voimin motittamaan koko Kiestingin rintaman. Jo taistelun alkamispäivänä 24:ntenä huhtikuuta IV/11.Pr (entinen II/JR 11) sai käskyn siirtyä III armeijakunnan reserviksi Kiestinkiin Röhön kautta. Jo 2 päivää myöhemmin IV/11.Pr käynnisti suomalaisten ensimmäisen vastahyökkäyksen Ylä-Mustajärven ja Jelettijärven välisellä kannaksella yhdessä 35. Rajajääkäriosaston ja Jalkaväkirykmentti 14:n kanssa.
Toukokuussa myös I/11.Pr oli mukana taisteluosasto Puroman mukana Kiestingissä laajemmassa vastahyökkäyksessä, johon oli haalittu yhteensä 6 muualta tuotua pataljoonaa, joista osa saksalaisia.
Kannaksen torjuntataistelut

Kesällä 1944 Jalkaväkirykmentti 11 siirrettiin Karjalankannakselle, minne se saapui juuri ennen Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alkamista. Rykmentti sijoitettiin VT-asemaan Kivennavalle. Rykmentti torjui neuvostojoukkojen hyökkäykset ja irtaantui käskystä puolustuksen murruttua sivustalla.
VKT-asemassa Jalkaväkirykmentti 11 ryhmitettiin Kuparsaaren alueelle.
Lapin sota

Jalkaväkirykmentti 11 oli osana ensimmäistä maihinnousujoukkoa Torniossa. Kovat lähes kaksiviikkoiset taistelut Torniossa kuluttivat joukkoja tuntuvasti, mutta niiden päätyttyä rykmentti aloitti etenemisen kohden Rovaniemeä. Rykmentti tarvitsi matkaan kahdeksan päivää saksalaisten viivyttäessä joukon etenemistä. Rykmentti ei kyennyt estämään Rovaniemen tuhoa, vaan joutui katselemaan saksalaisten poistumista palavasta kaupungista.
Rykmentin lakkauttaminen

Rykmentti lakkautettiin Sinetässä Rovaniemen pohjoispuolella lokakuun lopussa 1944.
Tappiot

Jalkaväkirykmentti 11 menetti taisteluissa sodan aikana yli 4 000 miestä. Rykmentin sotilaita kaatui menehtyneiden tietokannan mukaan 668, menehtyi haavoihinsa 222, katosi ja julistettiin myöhemmin kuolleiksi 15, menehtyi sotavankeudessa 4. Yhteensä sotatoimien vuoksi rykmentin sotilaita menehtyi 909. Lisäksi 54 sotilasta kuoli muusta kuin vihollistoiminnasta johtuen. lähde?
Komentajat

Rykmentinkomentajina olivat:
eversti Sulo Malm 18. kesäkuuta - 9. lokakuuta 1941
everstiluutnantti (everstiksi 22. joulukuuta 1941) Joel Svante Walldén 10. lokakuuta 1941 - 8. helmikuuta 1943
eversti Yrjö August Pöyhönen 9. helmikuuta 1943 - 24. maaliskuuta 1944
jääkärieversti Aksel Vuokko 25. maaliskuuta - 14. heinäkuuta 1944
everstiluutnantti Wolf H. Halsti 15. heinäkuuta - 23. elokuuta 1944 (sijaisena)
jääkärieversti Aksel Vuokko 24. elokuuta - 27. syyskuuta 1944
everstiluutnantti Wolf H. Halsti 28. syyskuuta - 25. lokakuuta 1944
Aiheesta muualla

Pohjan Prikaatin Kilta: JR 11 (Arkistoitu – Internet Archive)
Deborah Niland

| Deborah Niland> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1950 Auckland, Auckland, Pohjoissaari, Uusi-Seelanti
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kuvittaja, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Deborah Niland (1950 t. 1952 Auckland, Auckland, Pohjoissaari, Uusi-Seelanti) on Uudessa-Seelannissa syntynyt australialainen kuvittaja ja lastenkirjailija.
Nilandin vanhemmat ovat kirjailijat Ruth Park ja D'Arcy Niland ja hänen kaksoissisarensa oli taiteilija, kuvittaja Kilmeny Niland. Hän opiskeli yhdessä sisarensa kanssa Sydneyssä Julian Ashton Art Schoolissa. Hän on kuvittanut lastenkirjoja vuodesta 1970 ja ollut yhteistyössä monien kirjailijoiden kanssa, esimerkkeinä Jean Chapman, Hazel Edwards (sarja Hippopotamus on the Roof) ja Ruth Park.
Deborah ja Kilmeny kuvittivat 1970-luvulla yhteistyössä useita kirjoja ja kirjoittivat ja kuvittivat Peippopuu: pörrösiipien numerokirjan (1975). Hänen teoksiaan on ollut esillä myös näyttelyissä.
Palkinnot ja tunnustukset

1976 IBBY Honour Diploma kuvituksesta Banjo Patersonin runoon Mulga Bill's Bicycle
2011 kunniakirja: Children's Book Council Book of the Year Awards: Book of the Year: Early Childhood – The Tall Man and the Twelve Babies 2010 lasten kuvakirja
Suomennetut teokset

Hurjan hupsut hipat (ABC of monsters), suom. Kaarina Helakisa, Kirjateos, 1979 ISBN 951-9445-06-4
Peippopuu: pörrösiipien numerokirja (Birds on a bough) Deborah & Kilmeny Niland. Kirjateos, 1979 ISBN 951-9445-07-2
Israelin–Palestiinan konflikti

Britannian ja Ranskan tekemässä Sykes-Picot sopimuksessa 8. toukokuuta 1916 Lähi-itä jaettiin maiden etupiireihin. A= Ranskan etupiiri, B = Britannian etupiiri.
Israelin–Palestiinan konflikti on vuonna 1948 perustetun Israelin valtion ja palestiinalaisten arabien välinen kiista, joka on osa laajempaa Israelin ja arabimaiden välistä vihamielisyyttä. Kiista koskee Israelin valtion olemassaoloa, sen rajoja sekä juutalaisten ja arabien suhteita juutalaisuudelle ja islaminuskolle tärkeässä Palestiinassa Välimeren ja Jordan-joen välissä.
1880-luvulla juutalainen kansallisuusaate eli sionismi herätti toiveen kansallisen kodin perustamisesta  historialliseen Palestiinaan ja aiheutti muuttoaaltojen (alija) sarjan juutalaisten raamatulliseen luvattuun maahan. Juutalaiset toivat mukanaan taloudellista toimeliaisuutta, joka herätti myös arabisiirtolaisuuden alueelle.
Kansallismielinen arabisivistyneistö varoitti osmanihallintoa vuonna 1891 siitä, että massamuutto oli uhka maan "arabiluonteelle", ja juutalaiset voisivat syrjäyttää alkuperäisväestön. Keväällä 1920 alkoivat ensimmäiset  väkivaltaisuudet, joissa arabit surmasivat juutalaisia ja hävittivät synagogia. Väkivaltaisuudet lisääntyivät ja purkautuivat vuonna 1929, 1936 ("arabikapina") ja 1947 (mandaattialueen sisällissota). Juutalaiset vastasivat väkivaltaan kostoiskuilla.
Yhdistyneet kansakunnat vaati vuonna 1947 konfliktin ratkaisemista kahden valtion mallilla. Alue jaettaisiin juutalais- ja arabivaltioihin, ja Jerusalem olisi kansainvälisesti hallittu erillisalue. Juutalaiset hyväksyivät, mutta arabit torjuivat ehdotuksen. Ehdotus aiheutti sisällissodan, joka muuttui Israelin itsenäisyyssodaksi maan itsenäistyessä ehdotuksen mukaisesti 14.5.1948. Israelin itsenäistyttyä konflikti kärjistyi kolmeksi Israelin ja arabimaiden väliseksi sodaksi, jotka kaikki päättyivät Israelin voittoon. Israelin itsenäisyyssota vuonna 1948 synnytti pakolaisongelman, josta on tullut merkittävä rauhan este. Kuuden päivän sodassa vuonna 1967 Israel miehitti Gazan ja Länsirannan, joiden oli tarkoitus muodostaa Palestiinan valtio sekä Siinain niemimaan. Jom Kippur -sodassa vuonna 1973 Israel valtasi Golanin kukkulat ja Itä-Jerusalemin. Siinaista Israel luopui rauhansopimuksessa Egyptin kanssa vuonna 1979.
YK:n turvallisuusneuvosto vaati päätöslauselmissa 242 (1967) ja 338 (1973) Israelia vetäytymään sen valloittamilta alueilta ja kaikkia osapuolia luopumaan väkivallasta. Israel hyväksyi, mutta PLO ja osin myös arabimaat torjuivat ehdotukset. Lähellä sovintoa oltiin Oslon rauhanprosessissa (1993–2000) sekä Ehud Olmertin ja Mahmoud Abbasin neuvotteluissa vuonna 2008, missä kompastuskiveksi nousi kaikkien pakolaisten paluuoikeus.
Gazan sodan alettua vuonna 2023 kahden valtion mallin kannatus on romahtanut sekä palestiinalaisten että juutalaisten keskuudessa.
Historia > Orastava konflikti

Benny Morrisin mukaan ensimmäisten muuttoaaltojen juutalaiset pitivät alueen arabiväestöä Arabiasta tulleina tunkeilijoina ja mahdollisina vihollisina. Arabit vuorostaan pitivät juutalaisia itselleen vieraina, omituisina, vääräuskoisina ja epämääräisesti uhkaavina. Morris toteaa, että Osmani-imperiumi suhtautui juutalaistulokkaisiin vihamielisesti jo uskonnollisista syistä, sillä Koraanissa juutalaiset olivat "apinoita ja sikoja". Hannu Juusola ei pidä uskontoa kasvavan vastakohtaisuuden syynä, vaan arabinationalismia.  Morrisin mukaan Palestiinan arabit identifioituivat Osmanien monikansallisen valtion alamaisiksi, muslimeiksi, arabeiksi, tietyn kylän asukkaiksi ja tietyn suvun ja klaanin jäseniksi. Sen sijaan 1880-luvulla ei ollut vielä merkkejä myöhemmin alkaneesta arabinationalismista. Nationalismin aate alkoi kuitenkin levitä Euroopasta ensin Damaskoksessa, Beirutissa ja Bagdadissa asuvan arabieliitin keskuuteen. Jo vuonna 1891 se vetosi Istanbuliin ja varoitti, että sionistinen muutto ja uudet asutukset alkoivat muodostua uhaksi maan "arabi"luonteelle ja voisivat jopa syrjäyttää alkuperäisen väestön. "Juutalaiset vievät kaiken maan muslimeilta, ottavat kaupan käsiinsä ja tuovat maahan aseita".
Vuonna 1899 Jerusalemin suurmufti Taher al-Hussein (Amin al-Husseinin isä) vaati, että vuoden 1891 jälkeen muuttaneet juutalaiset tulisi karkottaa tai painostaa lähtemään. Epäilijät pelkäsivät, että juutalaisten muutosta oli nähty vasta sen alku, ja että juutalaisilla olisi resursseja juutalaistaa koko maa. He eivät katsoneet velvollisuudekseen ottaa vastaan Euroopassa vainottuja juutalaisia eivätkä ymmärtäneet, että venäjää puhuvilla oudoilla tulokkailla olisi jokin historiallinen oikeus heidän maaperäänsä. Jerusalemin pormestari kirjoitti vuonna 1899 Ranskan juutalaiselle päärabbille kirjeen, jossa myönsi, että teoriassa sionismi oli hieno aate, mutta maa oli jo asuttu. Hän jatkoi: "Jumalan nimessä, antakaa Palestiinan pysyä rauhassa". Kirjeeseen vastasi Theodor Herzl, joka lupasi, että juutalaiset toisivat Palestiinaan vaurautta sekä arabeille että juutalaisille. Juutalaiset eivät tuoneet sotaa, eikä heitä tarvinnut pelätä.
Vaikka osmanihallinto saatiin ryhtymään joihinkin rajoituksiin, tehottomuus ja korruptio aiheuttivat sen, ettei torjuntatoimiin ryhdytty ennen maailmansodan puhkeamista. Juutalaiset pitivät myös matalaa profiilia eikä itsenäisestä valtiosta puhuttu julkisesti. Juutalaiset muuttajat eivät juuri kohdanneet väkivaltaa arabien taholta ensimmäisten 25 vuoden aikana muuttoliikkeen alusta. Arabeilla ei ollut vielä poliittisia mielipiteitä asiasta, ja väkivallanteot olivat lähinnä kriminaalien tekemiä. Tavanomaista riitaa syntyi siellä täällä myös maankäyttöoikeuksista.
Vuosina 1909–1914 väkivalta lisääntyi (yhteensä 12 juutalaista surmattiin) ja se alkoi saada nationalistisia sävyjä. Sionisteja alettiin kutsua "uusiksi ristiretkeläisiksi", ja  heidän maanhankintaansa yritettiin jarruttaa. Alkoi esiintyä antisemitististä propagandaa, jonka mukaan juutalaiset tappavat, ryöstävät ja raiskaavat musliminaisia ja lapsia.