stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tieke
Toiminta

TIEKEn palveluista tunnetuin on Tietokoneen ajokortti, joka on kolmesta tietotekniikan käyttötaitoja mittaavasta tutkinnosta koostuva tutkintoperhe. TIETY-tietotyötutkinto on laajempi tietotyöläisille tarkoitettu soveltava tutkinto. Tietokoneen ajokortit tunnetaan nykyisin nimellä TIEKEn tutkinnot.
Tutkintojen rinnalle lanseerattiin Tiviittori, joka on verkkopohjainen työkalu tieto- ja viestintäteknisten (tvt) taitojen arviointiin. TIEKEn tutkintoja järjestetään pääsääntöisesti oppilaitoksissa ja koulutusalan organisaatioissa eri puolella Suomea.
TIEKEn liiketoimintapelvelut kohdistuvat yrityksille. Esimerkiksi Verkkolaskufoorumin tavoitteena on edistää verkkolaskutuksen käyttöönottoa kokoamalla verkkolaskutuksen kehittäjät, toimittajat, asiantuntijat ja käyttäjät yhteen. TIEKE hallinnoi kansallista Verkkolaskuosoitteisto-rekisteriä sekä tarjoaa yrityksille tietoa XML-muotoisista standardoiduista liiketoimintasanomista sekä aiemmasta EDIFACT-tiedonsiirrosta. TIEKEn Hanketorilta yritykset saavat Suomen ja muiden EU-maiden julkisen sektorin tarjouspyynnöt sähköposteihinsa. Suomen- ja englanninkieliset sopimuspohjapalvelut sisältävät ict-alan sopimuspohjia.
Palveluiden tarjoamisen lisäksi TIEKE osallistuu erilaisiin tutkimus- ja kehittämishankkeisiin esimerkiksi älyliikenteen ja koulujen tieto- ja viestintätekiniikan käytön edistämiseksi. TIEKE julkaisee kaksi kertaa vuodessa ilmestyvää Tiedosta-lehteä, tuottaa tietoyhteiskuntaa käsitteleviä julkaisuja sekä järjestää seminaareja ja koulutustilaisuuksia.
Aiheesta muualla

TIEKEn kotisivut
TIEKEn jäsenet (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen ortodoksinen kirkko

| Suomen ortodoksinen kirkko Ortodoxa kyrkan i Finland |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Ortodoksinen
Hallinto:  autonominen arkkipiispakunta Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alaisuudessa
Johtaja:  Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa Elia
Yhteistyötahoja:  Suomen ekumeeninen neuvosto Kirkkojen maailmanneuvosto PSHV ONL ry 
Toiminta-alue:  Suomi
Perustettu:  1918 (Asetus Suomen kreikkalaiskatolisesta kirkkokunnasta) 1923 (autonomia Ekumeeniselta patriarkaatilta)
Irtautunut:  Moskovan patriarkaatista 1921
Kirkosta irtautuneet:  Pyhän Nikolauksen seurakunta Pokrovan seurakunta
Hiippakuntia:  3
Seurakuntia:  10
Jäseniä:  55 607 (31.12.2024)
Aiheesta muualla
www.ort.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen ortodoksinen kirkko (ruots. Ortodoxa kyrkan i Finland) on Suomessa toimiva autonominen osa maailmanlaajuista ortodoksista kirkkoa. Kirkko on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ohella toinen Suomen kirkkokunnista, joilla on virallinen asema lainsäädännössä. Se kuuluu autonomisena eli itsehallinnollisena kirkkokuntana Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen.
Suomen ortodoksisen kirkon johtaja on Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa Elia. Kirkolla oli vuoden 2023 lopussa Suomessa 53 258 jäsentä, mikä vastaa hieman alle yhtä prosenttia maan väestöstä. Ulkomailla pysyvästi asuvia jäseniä oli 2 699.lähde? Jäsenmäärä on viime vuodet ollut laskussa. Ukrainasta tulleista pakolaisista arviolta 2/3 on uskonnoltaan ortodoksesja, joten Suomessa oleskelevien ortodoksien määrä on huomattavasti suurempi kuin mitä virallinen jäsenmäärä. Suomen ortodoksinen kirkko on ainoa ortodoksinen paikalliskirkko, joka noudattaa gregoriaanista kalenteria myös pääsiäisen ajankohdan määräytymisen osalta.
Historia

Ortodoksisuus levisi nykyisen Karjalan ja Kaakkois-Suomen alueelle 1000-luvulla Novgorodin ruhtinaskunnasta. Samalla vuosisadalla Karjala liitettiin löyhästi osaksi Novgorodin arkkihiippakuntaa. Novgorodilaiset lähetystyöntekijät perustivat mahdollisesti jo 1100-luvulla Laatokan saariin Valamon luostarin ja 1300-luvulla Konevitsan luostarin. 1500-luvulle tultaessa ortodoksisuus oli saavuttanut karjalaisten keskuudessa jo vakiintuneen aseman. Pähkinäsaaren rauha edisti nykyisen Suomen jakautumista katoliseen ja ortodoksiseen osaan. Ortodoksisuuteen sekoittui kirkon vastustuksesta huolimatta aineksia esikristillisestä kansanuskosta.
Stolbovan rauhassa Karjala joutui Ruotsin vallan alle, mutta sen väestölle taattiin oikeus ortodoksisen uskonnon harjoittamiseen. Kuitenkin pian luterilainen puhdasoppisuus nousi valtakunnassa vallalle ja väestöä ryhdyttiin käännyttämään luterilaisuuteen. Valtiovallan määräyksestä ortodoksisen väestön oli osallistuttava luterilaisiin jumalanpalveluksiin ja ortodoksipappien sallittiin toimivan vain venäjänkielisen väestön keskuudessa. Inkerinmaan valvojana toimineen luterilaisen piispa Johannes Gezelius nuoremman mielestä ortodoksisuus oli ”melkein pimeyden ja perkeleen, turkin ja pakanain uskoon verrattava”.
Historia > Venäjän vallan aika

Turun rauhassa ortodoksiset alueet siirtyivät Venäjän hallintaan ja ortodoksisen kirkon asema parani. Haminan rauhan jälkeen ortodoksisia seurakuntia perustettiin myös Länsi-Suomeen, muun muassa Vaasaan, Turkuun, Tampereelle ja Helsinkiin. Vuodesta 1865 jumalanpalveluksia ryhdyttiin toimittamaan kirkkoslaavin sijaan kansankielellä suomeksi. Suomen ortodoksisista seurakunnista muodostettiin 1892 oma hiippakuntansa, joka aloitti toimintansa 1895. Venäjä pyrki sortokausien aikana käyttämään kirkkoa venäläistämisen välineenä, mitä suomenkielinen ortodoksinen papisto vastusti.
Historia > Suomen itsenäistyminen ja autonomian saavuttaminen

Suomen itsenäistyttyä valtio tunnusti Suomen ortodoksisen hiippakunnan itsenäiseksi kirkoksi vuonna 1918 ja Moskovan patriarkaatti antoi oman tunnustuksensa vuonna 1921. Suomen valtio kuitenkin halusi erottaa kirkon Moskovan vaikutuspiiristä, ja tämän vuoksi vuonna 1923 Konstantinopolin ekumeeninen patriarkaatti otti Suomen ortodoksisen kirkon yhteyteensä autonomisena kirkkona. Tosin kirkko olisi toivonut autokefalian asemaa, mutta Konstantinopoli ei sitä kuitenkaan myöntänyt, koska siellä katsottiin, että sellainen ratkaisu olisi suututtanut Moskovan.
Historia > Ajanlaskukiista

Vuoden 1917 lokakuussa pidetyssä Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokouksessa hyväksyttiin ehdotus siirtymisestä vanhasta ajanlaskusta eli juliaanisesta kalenterista uuteen ajanlaskuun eli gregoriaaniseen kalenteriin. Tämä herätti vastustusta muun muassa Valamon luostarin veljestössä ja syntyi niin sanottu ajanlaskukiista. Kiistan seurauksena osa venäjänkielisistä ortodokseista perusti Viipuriin 1926 ja Helsinkiin 1927 omat seurakunnat. Ne olivat Pariisissa toimineen Konstantinopolin patriarkaatin alaisen Länsi-Euroopan eksarkin, metropoliitta Evlogin alaisuudessa 1940-luvun puoliväliin asti.
Historia > Jälleenrakennus

Toisessa maailmansodassa kirkko menetti suuren osan omaisuudestaan ja kaikki luostarinsa ja suurin osa sen jäsenistöstä lähti evakkoon luovutetusta Karjalasta ja Petsamosta. Pariisin rauhansopimuksen mukaisen rajan taakse jäi yhteensä 18 seurakuntaa, joiden tilalle perustettiin 14 seurakuntaa. Valamon munkkiluostari ja Lintulan nunnaluostari uudelleen sijoitettiin Heinävedelle. Valtion varoin pystytettiin 13 kirkkoa ja 44 rukoushuonetta eli tsasounaa. Ensimmäisenä niin sanottuna jälleenrakennuskirkkona valmistui Jyväskylään Kristuksen ylösnousemuksen kirkko vuonna 1954. Kirkon keskuspaikaksi tuli Kuopio. Siellä sijaitsevat kirkollishallituksen virasto sekä ortodoksinen kirkkomuseo. Vuonna 1980 muodostettiin Pohjois-Suomen seurakunnista uusi Oulun hiippakunta. Kirkon pappisseminaari toimii Joensuussa. Vuodesta 2018 arkkipiispanistuin on ollut Helsingissä.
Historia > Jälleenrakennus > Kanoninen kriisi 1945–1955

Kirkon jälleenrakennuskauteen sijoittui vaikea kanoninen ja valtapoliittinen kriisi, kun Venäjän ortodoksinen kirkko toisen maailmansodan jälkeen pyrki liittämään Neuvostoliiton valtapiiriin joutuneiden maiden ortodokseja tiukempiin kanonisiin suhteisiin kanssaan. Suomessa Moskovan patriarkaatti vaati Suomen kirkkoa palaamaan yhteyteensä. Valamon, Konevitsan ja Petsamon luostarien veljestö liittyikin Moskovan patriarkaattiin Suomen kirkon johdon mielipidettä kuulematta. Suomen ortodoksien enemmistö kuitenkin vastusti kanonisen aseman muutosta ja sai kannalleen Konstantinopolin patriarkaatin tuen. Vuonna 1955 Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokous teki lopullisen päätöksen, jonka mukaan ei ollut syytä muuttaa kirkon kanonista asemaa. Moskovan patriarkaatti hyväksyi tämän ja palautti luostarit takaisin Suomen ortodoksiselle kirkolle.
Historia > Sodanjälkeinen aika

Toisen maailmansodan jälkeen Suomen ortodoksisen kirkon jäsenistö väheni pitkään usean sadan henkilön vuosivauhtia, koska luterilaisten ja ortodoksien välisissä liitoissa ortodoksinen puoliso usein liittyi luterilaiseen kirkkoon ja parin lapset kastettiin, usein sosiaalisen paineen vuoksi, luterilaisiksi. 1970-luvulle asti ortodoksinen usko kuului etupäässä maan venäläis-, karjalais- ja kolttaperheiden perinteisiin.
Suomen itsenäistymisen aikaan käyty keskustelu autokefalia-aseman tavoittelusta nousi uudestaan pinnalle vuonna 1978. Silloinen arkkipiispa Paavali nosti ajatuksen julkisuuteen Suomen ortodoksisen kirkon 60-vuotisjuhlilla, kun hän totesi tärkeimpien kirkollisen itsenäisyyden edellytysten olevan jo olemassa. Autokefaalisen aseman saavuttaminen edellytti vielä piispojen lukumäärän nostamista silloisesta kahdesta neljään. "Se on kuitenkin lisättävissä sekä luomalla kolmas hiippakunta että sijoittamalla apulaispiispa esim. samalla Valamon luostarin johtajaksi. Näin päästään tarvittavaan neljän piispan lukuun", arkkipiispa totesi Aamun Koitto -lehden mukaan puheessaan. Hankkeen näkyvimpänä tuloksena Suomeen todella perustettiin kolmas hiippakunta, kun Helsingin ortodoksisesta hiippakunnasta erotettiin Oulun ortodoksinen hiippakunta itsenäiseksi hiippakunnakseen. Autokefalia jäi kuitenkin saavuttamatta, sillä hanke kohtasi voimakasta vastustusta kirkon sisällä.
1970-luvulta alkaen ortodoksisuuden maine ja tunnettuus alkoi muuttua suomalaisen kansallisuusajattelun ja luterilaisen identiteetin käytyä läpi murroksen 1960-luvulta alkaen. Kirkosta eroaminen vähentyi ja vuodesta 1991 kirkon jäsenmäärä kääntyi nousuun, joka kesti vuoteen 2013 asti, jonka jälkeen kirkon jäsenmäärä on kääntynyt noin 500–600 jäsenen vuosittaiseen laskuun. Ortodoksisen kirkon asema Suomessa on suhteellisesti vahvin Itä-Suomessa, vaikka valtaosa kirkon jäsenistä asuukin nykyisin Etelä-Suomessa. Suomen ortodoksisen kirkon jäsenmäärän kasvuun on vaikuttanut myös merkittävästi venäläisten maahanmuutto, ja huomattava osa kirkkoon liittyjistä onkin maahanmuuttajia.
Julkisoikeudellisen asemansa vuoksi kirkolla on ollut vahvat toimintaedellytykset. Ortodoksinen kirkko on saanut Suomen valtiolta 2010-luvulla tukea noin 2,2 miljoonaa euroa vuodessa.
Hallinto

Suomen ortodoksisen kirkon juridisen aseman määrittelee 1. tammikuuta 2007 voimaan tullut Laki ortodoksisesta kirkosta, jonka mukaan kirkko ”perustuu Raamatun, perimätiedon, ortodoksisen kirkon dogmien, kanonien ja muiden kirkollisten sääntöjen varaan” ja se muodostaa Suomen valtakunnan alueella paikalliskirkkona toimivan arkkipiispakunnan. Lain mukaan kirkolla on oikeus tehdä ehdotuksia lain muuttamisesta ja muusta kirkkoa koskevasta lainsäädännöstä ja sille on annettava mahdollisuus antaa lausunto säädettäessä muutoksia kyseiseen lakiin. Erona evankelis-luterilaista kirkkoa koskevaan lainsäädäntöön on, ettei ortodoksisella kirkolla ole yksinomaista aloiteoikeutta kirkkoa koskevaan lainsäädäntöön. Kirkolliskokouksen säätämä kirkkojärjestys antaa tarkempia ohjeita kirkon hallinnosta toiminnasta.
Kirkkokunnan hallintoon osallistuvat sekä papisto että maallikot. Kirkon ylin päättävä elin on papiston ja maallikkojen edustajista koostuva Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokous. Uskonopillisissa ja kanoneja koskevissa asioissa kirkolliskokouksen apuna on Suomen ortodoksisen kirkon piispojen piispainkokous. Kirkkokunnan ja hiippakuntien yhteinen hallintoelin on Suomen ortodoksisen kirkon kirkollishallitus, jonka asemapaikka on Kuopiossa. Siihen kuuluu kolmen hiippakuntapiispan lisäksi neljä valittua jäsentä, joista yhden tulee olla pappi ja yhden juristi.
Hallinto > Pappeus

Pappeudessa on kaksi tasoa: alempi ja ylempi. Alempi papisto avustaa jumalanpalveluksissa, kun ylempi papisto toimittaa sakramentteja. Ylempään papistoon kuuluvat  diakonit, papit eli presbyteerit ja piispat. Pappeuden katsotaan olevan kutsun ja lahjan vastaanottaminen Jumalalta. Pappeus on pysyvä tila, ellei pappi syyllisty vakaviin rikkomuksiin. Käytännössä papin virka vaatii teologian maisterin opinnot, jonka voi suorittaa vain Itä-Suomen yliopistossa.
Ortodoksisessa kirkossa ei ole naispappeja. Kirkon käsityksen mukaan pappeus katsotaan sakramentiksi, jonka Pyhä Henki asetti (miespuolisille) apostoleille. Varhaisessa alkukirkossa oli naispuolisia diakonissoja, mutta käytännöstä luovuttiin kauan sitten.
Hallinto > Hiippakunnat ja piispat

Suomen ortodoksinen kirkko jakaantuu hallinnollisesti kolmeen hiippakuntaan:
Helsingin ortodoksinen hiippakunta
Kuopion ja Karjalan hiippakunta
Oulun ortodoksinen hiippakunta
Hiippakuntia johtavat metropoliitat, hiippakunnan piispat. Hiippakunnat jakaantuvat 10 seurakuntaan vuodesta 2022 alkaen. Vuonna 2021 seurakuntien määrä väheni seurakuntaliitoksissa 21:stä kahteentoista ja sen jälkeen tapahtuneiden seurakuntaliitosten myötä kymmeneen. Kirkkokuntaan kuuluu myös kaksi luostaria, Valamon ja Lintulan luostarit.
Helsingin hiippakunnan piispa on samalla (vuodesta 2018) Suomen orto­doksisen kirkon arkki­piispa, ja muiden hiippakuntien piispat ovat kirkolliselta arvonimeltään metropoliittoja. 
Haminan piispa on Helsingin hiippakunnan apulaispiispa, eikä hän näin ollen hallinnoi omaa erillistä hiippakuntaa.Tällä hetkellä Suomen ortodoksisen kirkon toimessa olevina piispoina toimii:
KP Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa Elia (siviilinimeltään Matti Wallgrén)
KP Kuopion ja Karjalan metropoliitta Arseni (siviilinimeltään Jorma Heikkinen)
KP Oulun metropoliitta -
KS Haminan piispa Sergei (siviilinimeltään Yrjö Rajapolvi)
Ennen toista maailmansotaa nykyinen Karjalan hiippakunnan keskuspaikka sijaitsi Sortavalassa ja Helsingin hiippakunta Viipurissa.
Toiminta

Suomen ortodoksisen kirkon ydintoimintaa ovat seurakuntien vastuulla olevat jumalanpalvelukset sekä sakramenttien ja muiden pyhien toimitusten toimittaminen. Viikoittain seurakuntien pääkirkoissa toimitetaan lauantai-iltaisin vigilia ja sunnuntaiaamuisin liturgia muiden kirkkovuoden kiertoon liittyvien palvelusten ohella. Lisäksi jumalanpalveluksia toimitetaan sivukirkoissa ja rukoushuoneissa harvemmin. Muita toiminnan muotoja seurakunnissa ovat erilaiset opintopiirit ja lasten- sekä nuortenkerhot.
Sisälähetystyötä tekevä Pyhien Sergein ja Hermanin veljeskunta julkaisee kirkon äänenkannattajaa, Aamun Koitto -lehteä.
Kirjallisuutta

Ambrosius, Isä & Haapio, Markku (toim.): Ortodoksinen kirkko Suomessa.  (3. painos (1. painos 1979). Valamon luostarin julkaisuja)  Heinävesi:  Valamon luostari, 1982.  ISBN 951-9468-08-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen ortodoksisen kirkon kotisivut.
Ortodoksi.net. Ortodoksiset tietosivut.
Ekumeeninen patriarkaatti. (englanniksi)
Suomen ortodoksinen kirkko. Uskonnot Suomessa -hanke.
Hämynen, Tapio: Ryssänkirkkolaisia vai aitoja suomalaisia? Ortodoksit itsenäisessä Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive). Lahden kaupunginmuseo 11.2.2006. (PDF)
Nokelainen, Mika: Suomen ortodoksit ja kansakunnan jäsenyys (Arkistoitu – Internet Archive). Teologinen aikakauskirja 1/1999. (PDF)
Tietoa ortodoksisista kirkonarkistoista. Arkistolaitos.
| n k Suomen Ekumeeninen Neuvosto (SEN) |
| --- | --- | --- |
| Pääsihteerit |  Cantell  Castrén  Rusama  Edström  Huttunen  Auvinen  Wärn-Rancken  |  |
| Jäsenyhteisöt |  Evankelis-luterilainen kirkko  Ortodoksinen kirkko  Vapaakirkko  Katolinen kirkko  Pelastusarmeija  Baptistsamfund  Metodistkyrka  Metodistikirkko  Missionkyrkan  Anglikaaninen kirkko  International Evangelical Church  |  |
| Tarkkailijajäsenet |  Adventtikirkko  Baptistikirkko  Helluntaikirkko  Kveekarit  Pingstmission  |  |
| Kumppanit |  Filantropia  Filoksenia  Helsingin Diakonissalaitos  Herättäjä-Yhdistys  Hiljaisuuden Ystävät  Kansan Raamattuseura  Kirkon alat  Kirkon ulkomaanapu  Kulttuuri- ja uskontofoorumi FOKUS  Medialähetys Sanansaattajat  Lasten ja nuorten keskus  OCM-Suomen Konstantinus Yhdistys  Opiskelijoiden Lähetysliitto  Pyhän Henrikin pyhiinvaellusyhdistys  Sinapinsiemen  Suomen Caritas  Suomen kristillinen rauhanliike  Suomen Kristillinen Ylioppilasliitto  Suomen Liikemiesten Lähetysliitto  Suomen Lähetysseura  Suomen Merimieskirkko  Suomen NMKY:n liitto  Suomen NNKY-liitto  Suomen Pipliaseura  Suomen World Vision  Temppeliherrain Ritarikunta  Tuomasyhteisö  |  |
| n k  Uskonto Suomessa |
| --- | --- |
Alueittain:  Etelä-Karjala Lappeenranta  Etelä-Pohjanmaa Seinäjoki  Etelä-Savo Mikkeli  Kainuu Kajaani  Kanta-Häme Hämeenlinna  Keski-Pohjanmaa Kokkola  Keski-Suomi Jyväskylä  Kymenlaakso Kouvola  Lappi Rovaniemi  Pirkanmaa Tampere  Pohjanmaa Vaasa  Pietarsaari  Pohjois-Karjala Joensuu  Pohjois-Pohjanmaa Oulu  Pohjois-Savo Kuopio  Päijät-Häme Lahti  Satakunta Pori  Uusimaa Helsinki  Espoo  Vantaa  Varsinais-Suomi Turku 
Kristinusko:  Historia  Protestantismi Luterilaisuus Evankelis-luterilaisuus  Baptismi  Metodismi  Vapaakirkollisuus  Adventismi  Helluntaiherätys  Evankelioimisliike  Uuskarsimaattisuus  Ekumeenisuus  Sitoutumaton  Anglikaanisuus  Katolisuus  Ortodoksisuus  Jehovan todistajat  Mormonismi 
Muut uskonnot:  Bahai-usko  Buddhalaisuus  Esoteerisuus Uuspakanuus  Vapaamuurarit  Islam  Juutalaisuus  Sikhiläisyys  Skientologia  Uskonnottomuus 
Mytologia:  Saamelainen muinaisusko  Suomalainen muinaisusko 
Helsingin ortodoksisen seurakunnan pääkirkko on vuonna 1868 valmistunut Uspenskin katedraali, joka on samalla arkkipiispan katedraali.
Tampereen ortodoksinen kirkko.
Suomen ortodoksisen kirkon keskustalon julkisivu Kuopion Hatsalan kaupunginosassa.
Suomen ortodoksisen kirkon hiippa- ja seurakunnat vuodesta 2022 alkaen.
Eil ja Eilf

| Eil, Eilf |
| --- | --- |
 Eilf-vaunu uudessa vihreässä värityksessä.
Perustiedot
Tyyppi:  lähiliikennevaunu
Liikennöitsijä:  VR
Valmistaja:  VR Pasilan konepaja
Lukumäärä:  49 (Eil), 8 (Eilf)
Valmistusvuodet:  1982–1987
Peruskorjattu:  2003–2005
Romutettu:  33 (Eil), 4 (Eilf)
Numerointi:  25001–25049 (Eil), 25201–25208 (Eilf)
Istumapaikkoja:  113 (Eil), 93 (Eilf)
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  140 km/h /160 km/h
Paino:  42,5 t
Pituus:  26 400 mm
Leveys:  3 066 mm
Korkeus:  4 130 mm
Pyörästön pituus:  2 500 + 19 000 mm
Telit:  Minden-Deutz
 Sisäkuva Eil-vaunusta.
Eil ja Eilf ovat VR:n antamat kalustosarjatunnukset 1980-luvulla valmistetuille lähiliikennevaunuille. VR Pasilan konepaja valmisti 50 Eil-lähiliikennevaunua ja seitsemän Eilf-konduktöörivaunua vuosina 1982–1987. Eil- ja Eilf-vaunut tehtiin korvaamaan viimeisetkin puuvaunut pääkaupunkiseudun ruuhkaliikenteessä 1980-luvun loppuun mennessä. Vaunut olivat väritykseltään alun perin punavalkoisia, mutta ne muutettiin VR:n uuden yritysilmeen myötä vihervalkoisiksi vuodesta 2011 alkaen.
Lähiliikennevaunujen ovien sijoittelu ja ovijärjestelmät ovat sellaisia, että matkustajien nousu junaan ja poistuminen junasta on nopeaa, vaivatonta ja mahdollisimman väljää. Vaunuissa on kummallakin puolella kaksi ovea sijoiteltu keskelle samalla lailla kuin Sm1- ja Sm2-sähkömoottorijunissakin. Vaunuja käytettiin ennen pääasiassa ruuhka-ajan veturivetoisissa junissa. 19. kesäkuuta 2017 kuitenkin lähiliikennevaunut korvattiin Sm2-yksiköillä. Eil- ja Eilf-vaunuista koottuja junia ajettiin pääosin Riihimäeltä ja Kouvolasta Helsinkiin ja päinvastoin. Kesän 2017 jälkeen kyseiset junat ajetaan kolmella Sm2-yksiköllä. Yhdessä junassa oli aina yksi Eilf-vaunu, joka oli sijoitettu junan keskelle ja toimi lipunmyyntivaununa. Kesällä 2017 lippujen myynti junissa loppui.
Eil-juna Kouvolassa.
Eil-vaunut ovat tavallisia lähiliikennevaunuja. Niissä on 113 istumapaikkaa istumajärjestyksessä 2+3. Kummallakin puolella vaunua on kaksi sähkötoimista pariovea. Eilf-vaunut ovat muuten täysin Eil-vaunujen kaltaisia, mutta niissä on konduktööriosasto ja siksi vain 93 istumapaikkaa, sekä lisäksi Eilf-vaunuissa on sininen lipunmyynnistä kertova kylkiraita. Molemmat vaunusarjat on saneerattu 2000-luvun alussa. Saneerauksessa niiden vanhat paineilmakäyttöiset haitari- ja pariovet vaihdettiin nykyaikeisempiin sähkökäyttöisiin parioviin ja vaunut varusteltiin 160 km/h nopeutta varten. Lisäksi Eilf-vaunuihin liimattiin suuret lipunmyyntiosastosta kertovat tarrat oviin. Eil- ja Eilf-junien käyttö loppui käytännössä kokonaan 19.6.2017 voimaan tulleiden aikataulujen myötä. Vaunut palasivat säännölliseen liikenteeseen 27.1.2020 alkaen Kouvolan ja Helsingin välisinä Z-junina kahdessa eri vuorossa arkipäivisin. Vaunut poistettiin säännöllisestä lähiliikenteestä 13.12.2024, jolloin ne siirrettiin kulkemaan taajamajunareittiä Ylivieskasta Iisalmeen 15.12.2024 lähtien.
Suunnittelu ja rakenne

Vaunujen pääsuunnittelu toteutettiin rautatiehallituksen koneteknillisessä toimistossa. Sisustuksen suunnittelussa toimi lisäksi konsulttina sisustusarkkitehti Pentti Hietanen.
Sähköjärjestelmän suunnittelusta vastasi rautatiehallituksen sähköteknillinen toimisto konsulttinaan Strömberg Oy.
Vaunu muistuttaa ulkonäöltään normaalia sinistä päivävaunua. Huomattavimpana erona leveät paineilmatoimiset sivuovet jakavat vaunun kolmeen osastoon. Lisäksi eteisen ja keskiosaston lattia suunniteltiin 80 millimetriä normaalia vaunun lattiatasoa matalammaksi vaunuun pääsyn helpottamiseksi. Sisustuksessa huomioitiin vaunun mahdollinen käyttö sekä lähi-, että kaukoliikenteessä suunnittelemalla istuimet molempiin tarkoituksiin soveltuviksi.
Vaunuissa on suora sähkölämmitys, jota varten ikkunoiden alla ja eteisen porrassyvennyksissä on lämpöpatterit, joiden yhteinen teho on 19,5 kW. Ilmanvaihdon tarvitsema raitisilmamäärä otetaan vaunun sisäänkäyntiovien yläpuolelta säleikköjen kautta, suodatetaan, lämmitetään tarvittaessa ja puhalletaan osastoihin ja eteiseen rei'itetyn katon kautta. Lämmitysenergian säästämiseksi on ulkolämpötilan laskiessa yhä suurempi osa tuuletusilmasta kiertoilmaa. Tuuletuksen tehokkuus riippuu myös matkustajamäärästä, jonka tieto saadaan vaunun kuormajarrusta. Koska vaunua käytetään pääasiassa ruuhka-aikana, on vaunun lämpötila seisonnan aikana vain +10 °C. Kun matkalämmitys kytketään, toimivat kaikki lämmityslaitteet täydellä teholla kunnes +20 °C saavutetaan.
Vaunun sähkölaitteet on sijoitettu vaunun sisällä olevaan komeroon säävaikutusten vähentämiseksi. Rungon alla sijaitsevat vain paristo ja muuntaja. Vaunu saa sähköenergiansa veturista 1 500 voltin johdon kautta. Vaunumuuntajassa se muunnetaan 220 voltiksi, joka on lämmityslaitteiden ja puhaltimien käyttöjännite. Pariston nimellisjännite on 110 volttia. Tällä jännitteellä toimivat kaukokäyttölaitteisto, luistonestolaitteisto, valaistus sekä ovien, lämmityksen ja tuuletuksen ohjaus. Kuulutuslaitteiden jännite on 24 volttia. Vaunun valaistusta ja lämmitystä voidaan etäohjata UIC-viestikaapelin avulla mistä tahansa junarungon lähiliikennevaunusta.
Tulevaisuus

Vuosien 2020–2021 aikana on tarkoitus romuttaa 35 Eil-vaunua ja 5 Eilf-vaunua. Ensimmäiset vaunut romutettiin syksyllä 2020. Romutetut vaunut olivat Eil 25042 ja Eilf 25202. Toukokuuhun 2021 mennessä romutukseen oli viety yhteensä 33 Eil-vaunua ja 4 Eilf-vaunua. Eil 25041 siirrettiin kesäkuussa 2021 Kuopioon Pelastusopiston harjoituskäyttöä varten.
Teknisiä tietoja

Leveys: 3,066 metriä
Korkeus: 4,13 metriä
Pituus: 26,4 metriä
Paino: tyhjänä 42–44 t
Telit: Minden-Deutz
Suurin rakenteellinen nopeus: 140 km/h, muutostöiden jälkeen 160 km/h
Istumapaikkoja: 113 (konduktöörivaunuissa 93)
Teknisiä tietoja > Valmistusvuodet (numerot)

1982 (Eil 25001–25011, Eilf 25201)
1985 (Eil 25012–25013, Eilf 25202–25204)
1986 (Eil 25014–25038)
1987 (Eil 25039–25050, Eilf 25205–25207)
Eil 25050 muutettiin myöhemmin Eilf-vaunuksi 25208.