Italian siirtomaat
Italian valtakunta (1922–1943)

»Imperialismi on ikuinen ja erottamaton elämän laki. Kaiken kaikkiaan se on vain tarve, toive ja tahto laajentua, mikä jokaisella yksittäisellä elävällä ja elinvoimaisella kansalla on.» 
(Benito Mussolini, 1919)
Italian fasistisen liikkeen keulahahmosta Benito Mussolinista tuli vuonna 1922 Italian pääministeri sen jälkeen, kun fasistit olivat onnistuneet syrjäyttämään aiemman hallituksen. Mussolini ratkaisi Dodekanesian kysymyksen vuoden 1923 Lausannen sopimuksessa, joka vahvisti Italian hallinnon sekä Libyassa että Dodekanesiassa. Hän tosin epäonnistui yrityksissään palauttaa uudelle Turkin tasavallalle korvauksena omistusoikeuden Osmanien valtakunnan entisiin alueisiin Irakissa, josta oli tullut brittiläinen mandaatti sodan jälkeen.
Kuukausi Lausannen sopimuksen ratifioinnin jälkeen Mussolini määräsi Kreikalle kuuluvan Korfun saaren miehitettäväksi sen jälkeen, kun italialainen kenraali Enrico Tellini oli murhattu siellä. Italian lehdistö tuki operaatiota huomauttamalla, että Korfu oli kuulunut aikanaan Venetsian tasavallalle neljänsadan vuoden ajan. Kreikka veti tapauksen Kansainliiton käsiteltäväksi, mutta Mussolini vastusti menestyksekkäästi sen painostusta. Lopulta uhka joutua sotilaalliseen konfliktiin Britannian kanssa sai Italian vetämään joukkonsa pois Korfulta. Vastineeksi Italia sai vahingonkorvauksia Kreikalta. Kärjistynyt vastakkainasettelu Korfun kriisissä ja Italian ehdoton päättäväisyys olla luopumatta Dodekanesiasta sai Britannian ja Italian ratkaisemaan Jubamaan kysymyksen vuonna 1924 Italian Somalimaan hyväksi.
Mussolinin johtama Italia käynnisti lokakuussa 1935 toisen Italian–Abessinian sodan ja hyökkäsi Abessiniaan. Keisari Haile Selassie pakeni pääkaupunki Addis Abebasta 2. toukokuuta 1936, ja 5. toukokuuta italialaiset valtasivat kaupungin. Italialaiset yhdistivät Eritrean, Italian Somalimaan ja Abessinian uudeksi yhdeksi hallintokokonaisuudeksi nimeltä Italian Itä-Afrikka (Africa Orientale Italiana, A.O.I.).
Italia julistautui voittajaksi 9. toukokuuta 1936, ja Mussolini julisti Italian valtakunnan perustetuksi. Italian kuningas Viktor Emanuel III lisäsi titteleihinsä Abessinian keisarin arvon. Mussolini unelmoi alueen uusista italialaisista siirtomaista ja alueen elintason nostamisesta. Hyökkäys ei kuitenkaan ainakaan parantanut kansainvälistä suhtautumista Italiaan, koska Abessinia oli Kansainliiton jäsenmaa.
Italiassa uskottiin 1930-luvulla kärsittävän liikakansoituksesta, mikä rohkaisi ajatuksia siirtomaiden perustamisista. Suurin osa siirtolaisista meni Libyaan, jossa vuonna 1938 asui 89 098 italialaista pääasiassa Tripolin ja Benghazin rannikkokaupungeissa. Libyan rannikkoa kutsuttiinkin Italian ”neljänneksi rannaksi” (ital. quarta sponda).
Italialaissiirtolaisia siirtyi myös Italian Itä-Afrikkaan. Vuoden 1931 väestönlaskennan mukaan Eritreassa asui 4 188 italialaista ja Italian Somalimaassa 1 631 italialaista. Viisivuotisen italialaisen Abessinian aikana Itä-Afrikassa asui suurin piirtein 300 000 italialaista, mutta heistä runsas kolmannes oli sotaväkeä. Brutaalin Rodolfo Grazianin tuhoisan hallintokauden jälkeen Italian Itä-Afrikkaa tuli johtamaan menestyksekkäämmin Aostan herttua Amedeo, joka oli kuninkaan serkun poika. Hän toteutti edistysohjelman, jonka aikana rakennettiin runsaat 3 000 kilometriä uutta päällystettyä maantietä, 25 sairaalaa, 14 hotellia sekä kymmenittäin postikonttoreita, puhelinvaihteita, vesijohtoja, kouluja ja kauppoja. Italialaisten turvallisuuden korostamisen takia ne keskittyivät lähinnä suurten asutuskeskusten ympärille eikä kovin kauas sisämaahan.
Vuonna 1939 Italia hyökkäsi Albaniaan ja teki siitä valtauksen jälkeen protektoraattinsa. Nykyisen Albanian alue oli aikanaan ollut osa Rooman valtakuntaa, johon se oli kuulunut jo ennen kuin roomalaiset valtasivat Italian pohjoisosat. Alue oli tosin tullut albaanien haltuun jo aikoja sitten, mutta Italia oli silti säilyttänyt vahvat siteet Albanian johtoon ja vaikuttanut alueen ilmapiiriin. Mussolini ehkä halusi näyttää Italian voimaa ja menestystä pärjätäkseen Saksalle, johon Itävalta sekä Böömi ja Määri oli aiemmin liitetty. Italian kuningas Viktor Emanuel III otti Albanian kruunun, ja Albania sai Shefqet Verlacin johtaman fasistisen hallituksen.