stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Klinge
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Matti Klinge Wikimedia Commonsissa
Matti Klinge 375 humanistia. 29.4.2015. Humanistinen tiedekunta, Helsingin yliopisto.
Emeritusprofessori Matti Klinge, FT Helsingin yliopisto, historia (ruots.). Arkistoitu 4.3.2006. Viitattu 7.3.2006.
Rinne, Jaana: Matti Klinge City. 17.4.2009.
Wahlstedt, Pekka: Kuinka Matti Klingestä tuli myyttien särkijä (Arvio teoksesta Upsalasta Pariisiin.) 2.1.2015. Tiedetoimittajat. Arkistoitu 1.10.2020. Viitattu 6.1.2020.
Klinge, Matti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Matti Klingen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Ekholm, Kai,  Mies jolla oli Matti Klingen kasvot. Otava. Helsinki 2024. ISBN 978-951-1-47941-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Ritva 2  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Kokonaisveroaste

Veroaste Suomessa vuosina 1975–2021
Kokonaisveroaste eli bruttoveroaste (lyhyesti veroaste) on kansantalouden tunnusluku, joka mittaa julkisyhteisöjen keräämien verojen ja veronluonteisten pakollisten maksujen suhdetta bruttokansantuotteeseen.
Suomessa kokonaisveroaste oli 43,2% vuonna 2021.
Veroaste oli Suomessa korkeimmillaan 45,8% vuonna 2000. Sen jälkeen veroaste on laskenut ja Valtiovarainministeriön mukaan vuoteen 2027 mennessä se saattaa laskea edelleen 41,5 prosenttiin.
Matala veroaste ei riitä kattamaan julkisen talouden menoja.
Jaakko Kiander arvioi, että jos Suomen veroaste olisi pysynyt vuoden 2016 tasolla eli 44 prosentissa, julkisen talouden tulot olisivat noin 8 miljardia euroa suuremmat kuin ne todellisuudessa ovat vuonna 2023. Silloin valtiontalous voisi olla lähellä tasapainoa ja julkinen talous kokonaisuudessaan jopa ylijäämäinen.
Merkittävin veroastetta alentanut tekijä on ollut työnantajan sosiaalivakuutusmaksujen lasku, joka johtuu työnantajan sosiaalivakuutusmaksujen siirrosta palkansaajien maksettavaksi vuoden 2016 kilpailukykysopimuksessa. Kun palkansaajien sosiaalivakuutusmaksut nousivat, verotettava tulo pieneni ja samalla pieneni tuloverokertymä. Toinen merkittävä muutos on ollut valmisteverotuottojen lasku, kun siirtymä sähköautoihin on laskenut autoveron ja polttoaineverojen tuottoja. Veronmaksajat eivät kuitenkaan ole verotuksen keventymisestä juuri hyötyneet, sillä vaikka esimerkiksi sähköautoja verotetaan vähemmän, ne ovat vastaavasti kalliimpia valmistaa kuin polttomoottoriautot.
Eri maiden kokonaisveroasteita v. 2021
Vuonna 2010 kokonaisveroaste Suomessa oli EU-maiden kuudenneksi korkein. Mukaan lukien sosiaaliturvamaksut Suomen kokonaisveroaste oli tuolloin 42,1 %. Korkein kokonaisveroaste, sosiaaliturvamaksut mukaan lukien, oli Tanskassa 47,6 %. Matalin kokonaisveroaste oli Latviassa 27,1 %. EU-maiden keskiarvo oli 35,6 %.
Kokoomateos

Kokoomateos on kirjallinen tai taiteellinen teostyyppi, joka on aikaansaatu yhdistämällä teoksia tai teosten osia. Sellaisia ovat esimerkiksi runoantologiat, tietosanakirjat ja jotkin tietokannat. Yhdistämisen suorittaneella henkilöllä tai henkilöillä on tekijänoikeus kokoomateokseen. Tekijänoikeuden haltija on tavallisesti aineiston valinnut ja yhdistellyt toimittaja. Tekijänoikeussuojaa ei saa kokoomateos, joka on syntynyt sattumanvaraisen tai mekaanisen yhdistelemisen tuloksena, vaan kokonaisuuden tekijältä edellytetään luovuutta ja omaperäisyyttä. Teoskynnyksen ylittääkseen kokoomateoksen tulee olla omaperäinen aineiston järjestelyn ja  valinnan osalta. Mikäli aineiston suoja-aika on voimassa, edellytetään kokoomateoksen julkaisijalta sekä kokoomateoksen että siihen sisältyvien teosten oikeudenhaltijoiden lupaa. Jos aineiston suoja-aika on umpeutunut, tarvitaan julkaisemiseen vain kokoomateoksen oikeudenhaltijan lupa.
Johan Koivula

Johan Elis Valfrid Koivula (12. lokakuuta 1895 Rauman maalaiskunta – 15. tammikuuta 1957) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat liikemies Juho Kustaa Koivula ja Maria Aleksandra Ringbom. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Tyyne Amanda Juholan kanssa, josta hän erosi ja avioitui uudelleen puhelinvälittäjä Elsi Irene Ytterlinin kanssa.
Opinnot

Koivula kävi kansakoulun ja suoritti kurssimuotoisen keskikoulun Rauman yhteislyseossa vuonna 1919. Hän suoritti täydennyskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1924.
Jääkärikausi

Koivula työskenteli liikeapulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 26. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Koivula astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918. Sotilasvalan vannottuaan ja palvelusitoumuksen allekirjoitettuaan hänet ylennettiin vänrikiksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, mistä hänet komennettiin Satakunnan rintamalle ja määrättiin 21. helmikuuta 1918 alkaen päälliköksi Satakunnan ryhmään kuuluneeseen Porin pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa komppanian päällikkönä taisteluihin Pomarkussa. Pomarkun valtauksen jälkeen hänet nimitettiin 13. maaliskuuta 1918 alkaen Turun pataljoonan väliaikaiseksi komentajaksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin myöhemmin 1. komppanian päälliköksi ja otti osaa taisteluihin Ikaalisissa sekä Mannanmäen-Kyröskosken akselilla, missä hän haavoittui 21. maaliskuuta 1918 ja joutui hoidettavaksi Ikaalisten kenttäsairaalaan.
Koivula palasi haavoista parannuttuaan Turun pataljoonaa ja sai sen komentajan viransijaisuuden 16. huhtikuuta 1918 alkaen ja johdatti pataljoonansa taisteluihin etenemällä Karkusta Kauvatsalle, missä suoritti varsinaisen päällikön poissa ollessa Turun pataljoonan ja Kristiinan reservipataljoonan yhdistämisen Porin rykmentin III pataljoonaksi. Näin muodostetun pataljoonan komentajan sijaisena hän otti osaa taisteluihin Laitikkalassa ja Alvettulassa sekä etenemiseen Hauholle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Koivula siirrettiin Varsinais-Suomen rykmentin III pataljoonaan, missä hän toimi 9. komppanian päällikkönä. Myöhemmin palveli edellämainitusta rykmentistä muodostetun Turun vartiopataljoonan 3. komppanian päällikkönä. Turusta hänet siirrettiin 23. lokakuuta 1918 Lapin ryhmään, missä hänet sijoitettiin päälliköksi II pataljoonan 8. komppaniaan.
Koivula erosi armeijasta 28. joulukuuta 1918 ja liittyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Lapin (T.l.) suojeluskuntaan. Lapissa (T.l.) hän palveli 17. tammikuuta – 30. kesäkuuta 1919 välisen ajan, jonka jälkeen hänet siirrettiin Rauman ja Rauman maalaiskunnan suojeluskuntaan, missä hän palveli 28. marraskuuta 1924 saakka. Vuoden 1925 tammikuussa hän erosi suojeluskunnista ja astui takaisin armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin Polkupyöräpataljoona 1:een, josta hän erosi 31.. lokakuuta 1927 ja siirtyi liikealalle.
Talvi- ja jatkosota

Koivula otti osaa talvisotaan huoltopäällikön apulaisena Jalkaväkirykmentti 6:ssa ja osallistui taisteluihin Pasurissa,  Salmenkaidassa, Kyläpaakkolassa ja Vuosalmella. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin talouspäälliköksi Viestipataljoona 19:ään. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 89. Perävaunuautopataljoonaan, missä hän palveli kunnes joutui vuonna 1942 sairautensa takia hoidettavaksi sotilassairaalaan.
Sairaalasta päästyään hänet siirrettiin Porin lentokentälle palkkanormien-, työvoiman- ja veropidätystarkastajaksi saksalais-suomalaiseen työvoimalautakuntaan. Vielä vuonna 1942 hän siirtyi Porin työvoimapiiriin metsätyö- ja kuljetuspäälliköksi, missä tehtävässä hän palveli sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän toimi Porissa yksityisenä liikemiehenä auto- ja puutavara-alalla. Hänet haudattiin Poriin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Gruppenführer 12. elokuuta 1917  Vänrikki 7. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1925  Kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Anna-Maija Kokkonen

Anna-Maija Nilsson (ent. Kokkonen, o.s. Puonti, s. 1947) on suomalainen elokuvatuottaja. Hän oli avioliitossa elokuvaohjaaja Ere Kokkosen kanssa vuosina 1984–2008 tämän kuolemaan saakka. He perustivat yhdessä elokuvayhtiö Ere Kokkonen Oy:n. Ere Kokkonen ohjasi ja käsikirjoitti elokuvia, ja Anna-Maija Kokkonen vastasi niiden tuotannosta.
Aiheesta muualla

Anna-Maija Kokkonen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Helmut Kohl

| Helmut Kohl |
| --- | --- |
 Kohl vuonna 1989
Saksan 6. liittokansleri
 1. lokakuuta 1982 – 27. lokakuuta 1998  
Presidentti:  Karl Carstens Richard von Weizsäcker Roman Herzog
Varakansleri:  Hans-Dietrich Genscher Jürgen Möllemann Klaus Kinkel
Edeltäjä:  Helmut Schmidt
Seuraaja:  Gerhard Schröder
Rheinland-Pfalzin pääministeri
 19. toukokuuta 1969 – 2. joulukuuta 1976  
Edeltäjä:  Peter Altmeier
Seuraaja:  Bernhard Vogel
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1930 Ludwigshafen am Rhein, Saksa (nykyään Rheinland-Pfalz, Saksa)
Kuollut: 16. kesäkuuta 2017 (87 vuotta) Ludwigshafen
Kansalaisuus:  saksalainen
Ammatti:  historioitsija, politiikantutkija
Puoliso:  Hannelore Renner (1960–2001) Maike Richter (2008–2017)
Tiedot
Puolue:  CDU (1946–) Keskusta (1946)
Uskonto:  roomalaiskatolinen
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.helmut-kohl.de
Helmut Josef Michael Kohl (3. huhtikuuta 1930 Ludwigshafen – 16. kesäkuuta 2017 Ludwigshafen) oli saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan liittotasavallan liittokanslerina 1. lokakuuta 1982 – 27. lokakuuta 1998. Hän johti liittokanslerikaudellaan rauhanomaista operaatiota, joka johti vuonna 1990 Saksan jälleenyhdistymiseen. Hän edusti Saksan kristillisdemokraattista puoluetta CDU:ta, jonka puheenjohtajana hän oli vuosina 1973–1998. Koulutukseltaan Kohl oli filosofian tohtori; hän oli väitellyt historiasta. Kohlin muistotilaisuudessa häntä kutsuttiin "maailmanjärjestyksen arkkitehdiksi", arkun päälle laskettiin Euroopan unionin lippu ja lopuksi soitettiin Euroopan unionin hymni ”Oodi ilolle”.
Nuoruus

Kohl syntyi kolmantena lapsena konservatiivisen katolilaiseen virkamiesperheeseen, joka oli uskollinen katolilaiselle keskustapuolueelle sekä ennen että jälkeen natsien valtaannousun. Hänen vanhempi veljensä kuoli toisen maailmansodan aikana. Kohl meni sodan loppuvaiheessa Saksan armeijaan asevelvolliseksi sotamieheksi mutta ei ehtinyt osallistua taisteluihin.
Kohl liittyi vastaperustettuun kristillisdemokraattiseen puolueeseen vuonna 1946. Vuodesta 1950 Kohl opiskeli lakia Frankfurt am Mainissa mutta vaihtoi vuotta myöhemmin historian opintojen pariin Heidelbergin yliopistossa. Filosofian tohtorin arvonsa hän sai vuonna 1958, minkä jälkeen lähti liike-elämään.
Poliittinen ura > 1970–1980-luvut

Kohl valittiin Ludwigshafenin kunnanvaltuustoon vuonna 1960 ja Rheinland-Pfalzin maapäiville vuonna 1963. Vuonna 1969 hänestä tuli osavaltion pääministeri. Hän yritti myös CDU:n puheenjohtajaksi vuonna 1971, mutta Rainer Barzel valittiin hänen sijastaan. Barzel yritti kaataa sosiaalidemokraattien (SPD) ja vapaiden demokraattien (FDP) hallituksen, mikä epäonnistui, ja Kohlista tuli hänen jälkeensä puoluejohtaja vuonna 1973.
Vuoden 1976 vaaleissa Kohl oli CDU:n liittokansleriehdokkaana, mutta sosiaalidemokraattien Helmut Schmidt muodosti koalitiohallituksen liberaalien kanssa. Vuoden 1980 vaaleissa Kohl oli toisella sijalla, kun CSU:n Franz Josef Strauss oli konservatiivien kansleriehdokkaana. Kun Schmidt jatkoi kanslerina, Strauss palasi Baijerin pääministeriksi. Syyskuussa 1982 hallituskumppanien riita talouspolitiikasta sai FDP:n jättämään hallituksen. Oppositiossa CDU/CSU ja FDP neuvottelivat hallitusyhteistyösopimuksen. 1. lokakuuta 1982 CDU jätti epäluottamuslauseen FDP:n tuella, jonka vähemmistöön jäänyt SPD hävisi.
Kohlin kanslerinasema oli kiistelty, koska CDU/CSU ja FDP eivät olleet lähteneet vuoden 1980 vaaleihin yhdessä. Kuukauden kuluessa Kohl pyysi itselleen epäluottamuslauseen, ja maaliskuussa 1983 järjestettiin uudet vaalit, joissa Kohlin tukijat saivat murskavoiton.
Toinen Kohlin hallitus teki päätöksen Naton keskimatkan ohjuksien sijoittamisesta Länsi-Saksaan vastoin rauhanliikkeen vaatimuksia. Tammikuussa 1984 Kohl vieraili Israelissa ja piti puheen Knessetissä ensimmäisenä Saksan kanslerina. Syyskuussa 1984 hän vieraili François Mitterrandin kanssa Verdunissa, jossa ensimmäisessä maailmansodassa oli käyty suuri Saksan ja Ranskan välinen taistelu.
Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan vieraili Saksassa osana Bonnin G6-konferenssia. Hän vieraili Kohlin kanssa 5. toukokuuta 1985 Bergen-Belsenin keskitysleirillä sekä laski Kohlin kanssa seppeleen Bitburgin sotilashautausmaalla. Tämä herätti Saksassa ja Yhdysvalloissa suurta kohua, koska hautausmaalle oli haudattu myös natsi-Saksan aikaisia Waffen-SS-joukkojen jäseniä. Vierailu Bergen-Belsenissä ei kuulunut Reaganin alkuperäiseen suunnitelmaan, vaan se lisättiin ohjelmaan kohun seurauksena.
Poliittinen ura > Saksojen yhdistyminen

Vuoden 1987 vaalien jälkeen Kohl muodosti kolmannen hallituksensa ja tapasi samana vuonna Erich Honeckerin. Tämä oli ensimmäinen Länsi-Saksan ja Saksan demokraattisen tasavallan johtajien tapaaminen. Sitä pidettiin osoituksena Kohlin Ostpolitik-linjan jatkamisesta. Vuonna 1989 Berliinin muurin murtuessa Kohl hyödynsi tilaisuutta ja esitteli kymmenen kohdan ohjelman ”Saksan ja Euroopan jaon voittamisesta”. Hän haki sille Neuvostoliiton Mihail Gorbatšovin tuen, ja 18. toukokuuta 1990 DDR:n kanssa solmittiin talous- ja sosiaalinen unioni. Kohl sai sovittua toisen maailmansodan voittajavaltojen kanssa Saksan yhdistymisestä ja luopui Länsi-Saksan aluevaateista Puolalta. Vuonna 1993 Kohl vahvisti Tšekin kanssa sopimuksen Sudeettimaan aluevaatimuksista luopumisesta.
Saksojen yhdistymissopimuksen allekirjoittivat 12. syyskuuta 1990 Itä-Saksan viimeinen pääministeri Lothar de Maizière ja Länsi-Saksan ulkoministeri Hans-Dietrich Genscher. Yhdistymisen hetkellä Itä-Saksa oli niin aineelliseen kuin henkiseenkin vararikkoon joutunut valtio, jonka talouselämän ja infrastruktuurin jälkeenjääneisyyden sekä ympäristötuhojen korjaamisen ennustettiin maksavan läntiselle Saksalle useana tulevana vuonna 100 miljardia markkaa, mikä oli viisi prosenttia Saksan vuotuisesta bruttokansantuotteesta. Kohlin kannatuksen heikkenemisestä itäisessä Saksassa alkoi näkyä merkkejä jo keväällä 1991 veronkorotusten tullessa tietoon.
Tammikuussa 1991 Saksan liittopäivät valitsivat Kohlin yhdistyneen Saksan ensimmäiseksi liittokansleriksi. Yhdistynyt Saksa osoitti Kohlin johdolla rauhantahtonsa muun muassa pysyttelemällä syrjässä alkuvuonna 1991 käydystä Persianlahden sodasta.
Poliittinen ura > 1990-luku

Vuoden 1990 koko Saksan laajuisissa vaaleissa Kohlin suosio oli korkealla, ja hän voitti helposti vastaehdokkaansa SPD:n Oskar Lafontainen. Vuonna 1994 vaalivoitto oli jo niukempi.
1990-luvun lopulla Kohlin suosiota vähensi yhdistymisestä johtunut talousrasitus ja korkeat työttömyysluvut. Ulkopolitiikassa hän oli menestyksekkäämpi ja sai Euroopan keskuspankin Frankfurt am Mainiin vuonna 1998. Kohl tuki voimakkaasti Suomen ja muiden Pohjoismaiden sekä Itävallan liittymistä Euroopan unionin jäseniksi. Suomen osalta Kohl kävi useita kahdenkeskisiä keskusteluja Suomen pääneuvottelijan, ulkomaankauppaministeri Pertti Salolaisen, kanssa.
Varsinkin itäisessä Saksassa työttömyys ja köyhyys ruokkivat 1990-luvulla äärioikeistoa, ja uusnatsit polttivat turkkilaisten siirtolaisten koteja ja afrikkalaisten pakolaisten vastaanottokeskuksia. Kohlia arvosteltiin siitä, ettei hän tuominnut kyllin selvästi ja tarmokkaasti uusnatsien iskuja. Häntä moitittiin myös ylimielisestä asenteesta pienempiä Itä-Euroopan maita kohtaan.
Gerhard Schröderin johtama SPD:n ja vihreiden hallitus nousi valtaan vuoden 1998 vaaleissa, minkä jälkeen Kohl erosi CDU:n johdosta ja jäi pääasiassa politiikasta. Hän oli kuitenkin vielä liittopäivien jäsen, kunnes luopui paikastaan vuoden 2002 vaaleissa.
Poliittinen ura > Lahjusskandaali

Kohlia ja CDU:ta ravisteli vuonna 1999 lahjusskandaali, eikä Kohl lain edellyttämällä tavalla suostunut kertomaan, keneltä oli saanut 1,5–2 miljoonan Saksan markan vaalirahoituslahjoituksen parlamenttivaalien alla. Frankfurter Allgemeine Zeitung julkaisi joulukuussa CDU:n silloisen pääsihteerin, nousussa olleen poliitikon Angela Merkelin, kirjoittaman artikkelin, jossa tämä vaati Kohlin eroa. Odotusten vastaisesti artikkeli johti paitsi Kohlin, myös puolueen puheenjohtajan Wolfgang Schäublen kaatumiseen, ja Merkelin matka kohti Saksan liittokanslerin paikkaa alkoi.
Viimeiset vuodet

Vuonna 2008, seitsemän vuotta ensimmäisen vaimonsa Hannelore Kohlin kuoleman jälkeen, Helmut Kohl kaatui kotonaan portaissa ja sai vakavan aivovamman, jonka vuoksi hän menetti puhekykynsä lähes täysin ja joutui pyörätuoliin. Vain muutamaa kuukautta myöhemmin Kohl solmi uuden avioliiton 34 vuotta nuoremman naisystävänsä, liittokanslerinviraston entisen työntekijän Maike Richterin, kanssa. 2010-luvulla Kohlit esiintyivät julkisuudessa harvakseltaan. Vuonna 2015 Kohl oli useita kuukausia sairaalan teho-osastolla suolistoleikkauksen jälkeen.
Kohlin pojat Peter ja Walter ovat kuvanneet välejään isäänsä hyvin viileiksi ja etäisiksi. Isän uuden avioliiton myötä välit kylmenivät entisestään, eikä Kohl koskaan tavannut lastenlapsiaan.
Kohl kuoli 87-vuotiaana 16. kesäkuuta 2017. Hänelle järjestettiin 1. heinäkuuta 2017 eurooppalainen muistotilaisuus, jonka yhteydessä hänen ruumisarkkunsa tuotiin Euroopan parlamentin istuntosaliin Strasbourgiin. Sen jälkeen Kohlin ruumis kuljetettiin Saksan Speyeriin, jossa hänet haudattiin Speyerin tuomiokirkon kirkkomaalle. Tutkija Kimmo Elon mukaan hautajaiset olivat lisäepisodi Maike Kohl-Richterin jo ennen Kohlin kuolemaa alkaneessa kamppailussa Kohlin asemasta niin saksalaisten kuin eurooppalaistenkin muistissa.
Kunnianosoituksia

Kohl otti elämänsä aikana vastaan useita kunnianosoituksia ja tunnustuksia työstään.
Yksityisarkisto

Kohlin kotiarkistossa arvioidaan olevan hänen virkaansa liittyvää aineistoa. Kiista arkistosta syntyi jo ennen Kohlin kuolemaa. Maike Kohl-Richter, joka jo Kohlin eläessä asettui Kohlin ja julkisuuden väliin, ei salli tutkijoiden tutustua aineistoon, jossa uskotaan olevan tietoa Kohlin valtakauden päätösten taustoista, kulissikeskusteluista ja Kohlin yhteyksistä vaikuttajien kanssa.
Yksityiselämä

Kohl solmi avioliiton Hannelore Rennerin (1933–2001) kanssa vuonna 1960. Heille syntyi kaksi poikaa. Valoyliherkkyydestä kärsinyt Hannelore teki itsemurhan vuonna 2001.
78-vuotias Kohl meni uudelleen naimisiin pitkäaikaisen naisystävänsä Maike Richterin kanssa vuonna 2008.
Kirjallisuutta

Hans-Peter Schwarz: Helmut Kohl. Eine politische Biographie.  München:  Deutsche Verlags-Anstalt, 2012.  ISBN 978-3-421-04458-7  (saksaksi)
Walter Kohl: Leben oder gelebt werden.  Integral, 2011.  (saksaksi)
Kokkolan öljyvarastopalo 1973

Kokkolan öljyvarastopalo (Esson suurtulipalo)  oli Kokkolan Ykspihlajassa 23. toukokuuta 1973 öljy-yhtiö Esson varastoalueella syttynyt tulipalo. Viallisen venttiilin kuumenemisesta alkunsa saaneessa palossa tuhoutui erityyppisiä palavia nesteitä noin 10,8 miljoonaa litraa. Palo oli vuoteen 1990 saakka Suomen historian suurin tulipalo.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Ykspihlajan öljyvaraston suurpalo pimensi Kokkolan taivaan
Ossi Kokkonen

Ossi Kokkonen (11. maaliskuuta 1936 Viipuri – 2. maaliskuuta 2018 Tuusula) oli suomalainen yritysjohtaja.
Kokkonen valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta. Hän työskenteli metsäteollisuudessa eri tehtävissä, muun muassa Pohjan Sellu Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1988 ja Botnia Wood Ab:n toimitusjohtajana. Vuodesta 1991 hän oli Oy Metsä-Serla Ab:n saha- ja selluteollisuuden johtaja ja johtokunnan jäsen vuoteen 1996 ja sitten konsulttiyrittäjä 1997–2008.
Julkaisut

Tutkimus koulutetun työvoiman pysyvyydestä Lapin läänissä, julkaisutoimikunta: Ossi Kokkonen, Heikki Pankamaa & Martti Pyyny. Rovaniemi: Lapin insinööri- ja arkkitehtiyhdistys, 1976
Woodstrat: a support system for strategic management, Pirkko Walden, Ossi Kokkonen and Christer Carlsson. Åbo: Åbo Akademi University, 1994. (Research reports , Institute for Advanced Management Systems Research 3, ISSN 1235-9505) ISBN 951-650-421-3
World forests and technology: proceedings of the 14th CAETS Convocation, June 11-15, 2001 Dipoli Congress Centre, Espoo, Finland , toim. Ossi Kokkonen. Helsinki: Finnish Academies of Technology, 2001 ISBN 951-666-573-X
Projektipäällikkö: metsäteollisuuden muutoksessa 1954-2008, Ossi Kokkonen, toimittanut Jyrki Koulumies. Helsinki: Metsäkustannus, 2014 (STH-julkaisuja, ISSN 1456-7415: 15) ISBN 978-952-6612-21-8
Pyörökaktukset

| Pyörökaktukset  |
| --- | --- |
 Rebutia heliosa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Pyörökaktukset Rebutia  K.Schum, 1895
Katso myös
   Pyörökaktukset Wikispeciesissä   Pyörökaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyörökaktukset (Rebutia) on noin 60 kaktuslajin muodostama suku, joka on peräisin Argentiinan, Bolivian ja Perun vuoristoista. Lajit ovat pieniä, pallomaisia kaktuksia, joiden varressa ei ole varsinaisia särmiä, mutta sen sijaan syyläkaktusten tapaan säännöllisesti asettautuneita kohoumia podarioita, joiden kärjessä olevasta areolista piikit kasvavat.
Pyörökaktukset kukkivat hyvin runsaasti. Kasvin kokoon nähden melko kookkaat, kirkasväriset kukat puhkeavat useimmista muista kaktussuvuista poiketen verson alaosasta ja ovat väriltään yleensä oranssinpunaisia, mutta myös keltakukkaisia lajeja löytyy. Pyörökaktukset tuottavat runsaasti siemeniä, jotka itävät emokasvin ympärille muodostaen mättäitä.
Huonekasvina helppohoitoisia pyörökaktuksia myydään myös mm. Aylostera-nimellä.
Tuntomerkit

Pyörökaktukset ovat pieniä, matalakasvuisia, yksivartisia tai mätästäviä ja pallomaisia tai lyhyelti lieriömäisiä. Varren uurteet ovat heikosti kehittyneet tai puuttuvat, mutta kyhmyjä tavallisesti on. Areolit ovat pyöreitä, soikeita tai pitkänomaisia. Piikit ovat heikkoja, tavallisesti sukasmaisia. Kukkia on usein yhdessä kasvissa paljon, ja ne sijaitsevat varren sivulla tai lähellä tyveä olevissa areoleissa. Pyörökaktukset kukkivat päiväaikaan. Kukan kehä on suppilomainen, melko pieni ja vaihtelevan värinen, useimmiten kuitenkin syvän oranssi tai keltainen. Kukkapohjuksessa on lukuisia pieniä suomuja, joissa toisinaan muutama karva tai sukasia. Pohjusmalja on lyhyt tai pitkänomainen, tavallisesti kapea, joskus käyritynyt. Heteet sijaitsevat yhdessä kiehkurassa. Hedelmä on pieni, lähes pallomainen, ohutseinäinen, aluksi mehukas mutta kypsänä kuiva; kukan jäänteet ovat siinä jäljellä. Siemenet ovat soikeita, kiiltävän mustia ja pinnaltaan kyhmyisiä tai ryppyisiä.
Levinneisyys

Pyörökaktukset ovat kotoisin Bolivian ja Luoteis-Argentiinan Andeilta ja niiden lähellä olevilta kukkuloilta.