stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilmastonmuutoksen historialliset vaikutukset
Yhteiskunnallinen romahdus

Ilmastonmuutos historiallisten yhteiskunnallisten romahdusten selittävänä tai vaikuttavana tekijänä on noussut viime aikoina suosituksi malliksi. Tunnettuihin esimerkkeihin kuuluvat muun muassa klassisen mayakulttuurin romahdus, Rooman valtakunta, Grönlannin viikinkiasutus sekä Chacon kanjonin pueblokulttuuri. Tyypillinen selitysmalli liittyy maanviljelyn heikentymiseen liiallisen kosteuden, kuivuuden tai kylmyyden vuoksi. Ilmastonmuutos on saattanut vaikeuttaa myös metsästystä, kalastusta, rakentamisen raaka-aineiden saatavuutta, liikennettä ja keinokastelun järjestämistä sekä lisätä tautiepidemioita. Jared Diamond pitää ilmastonmuutosta merkittävänä tekijänä yhteiskuntien romahduksessa, mutta tarkastelee sitä kuitenkin laajemmassa ekologisessa kontekstissa, missä ihmisen oma toiminta ympäristönsä muokkaamiseksi on yhtä merkityksellistä. Hän ei hyväksy teorioita, jotka pyrkivät selittämään romahduksen yhdellä ainoalla tekijällä.
Ilmastonmuutosta romahduksen selittävänä tekijänä pitäviä teorioita on erityisesti arvostellut antropologi Joseph Tainter. Hän katsoo, että ilmastonmuutokseen ja muihin ekologisiin tekijöihin perustuvat selitykset yksinkertaistavat ihmisen suhdetta ympäristöönsä ja vähättelevät yhteiskuntien ongelmanratkaisukykyä. Kirjassaan Kuinka yhteiskunnat romahtavat vuodelta 1988 hän käytti näkemyksensä perustelemiseksi esimerkkinä muun muassa Chacon kanjonin pueblokulttuuria. Tainter katsoi, että kanjonin intiaanit olivat muodostaneet yhteiskunnallisia rakenteita, jotka nimenomaisesti edesauttoivat ilmastonmuutokseen liittyvien ongelmien ratkaisua. Kanjonin asukkaat rakensivat asutuskeskusten verkoston siten, että kukin keskus oli ilmastoltaan mahdollisimman erilainen kuin muut. Tällöin toiset keskukset kykenivät tukemaan ilmastonvaihtelusta kärsiviä keskuksia, ja järjestelmä toimi hyvin useiden vuosisatojen ajan. Ongelma syntyi, kun kulttuuri jatkoi kasvuaan ja hyödynsi samaa ongelmanratkaisukeinoa edelleen. Keskusten verkkoa tihennettiin ja uusia keskuksia rakennettiin vanhojen väliin aluille, jotka eivät olleet ilmastoltaan tarpeeksi erilaisia. Tainterin mukaan romahduksen syy oli siinä, että aluksi hyvin toiminut ongelmanratkaisukeino alkoi tuottaa alenevaa rajahyötyä ja kulttuuri oli siten valmiiksi altistunut romahdukselle 1200-luvun kuivuuksien alkaessa.
Hvalseyn kirkko on parhaiten säilynyt viikinkiyhteiskunnan muistomerkki Grönlannissa. Viimeinen kirjallinen merkintä viikinkien läsnäolostaan saarella liittyy kyseisessä kirkossa vuonna 1408 tapahtuneeseen vihkimiseen.
Anatoli Afanasjev

| Anatoli Afanasjev> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Anatoli Vladimirovitš Afanasjev
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1942 Moskova, Neuvostoliitto
Kuollut: 8. lokakuuta 2003 (61 vuotta) Moskova, Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anatoli Vladimirovitš Afanasjev (ven. Анато́лий Влади́мирович Афана́сьев, 3. kesäkuuta 1942 Moskova, Neuvostoliitto – 8. lokakuuta 2003 Moskova, Venäjä) oli venäläinen kirjailija
Anatoli Afanasjev syntyi professorin perheeseen. Hän valmistui Moskovan yliopistosta vuonna 1971. Hänen ensimmäinen kertomuskokoelmansa V gorode, v 70-h godah (”Kaupungissa, 70-luvulla”) ilmestyi vuonna 1974. Romaanit Terve, Afinogen! (Privet, Afinogen!, 1976), Komandirovka (”Työmatka”, 1978), Bolno ne budet (”Ei tee kipeää”, 1980), I pomni obo mne (”Muista minut”, 1982) sekä kertomuskokoelma Melodija na dva golosa (”Sävelmä kahdelle äänelle”, 1983) tekivät Afanasjevista yhden 1970–1980-lukujen kaupunkiproosan tunnetuimmista edustajista. 1990-luvulla hän alkoi kirjoittaa nyky-Venäjää kuvaavia suosittuja rikosromaaneja.
Afanasjev hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1975. 1980-luvulla hän toimi Moskovan kirjailijajärjestön sihteerinä ja kuului vuodesta 1994 Venäjän kirjailijaliiton hallitukseen. Hän kuului myös kirjallisuuslehtien Literaturnaja Rossija ja Den toimituskuntiin.
Suomennettu teos

Terve, Afinogen!: romaani (Privet Afinogen). Alkuteoksesta suomentanut Ritva Kattelus. Helsinki: Librum, 1982. Sarja: Neuvostoproosaa ISBN 951-862-040-7
Saint-Chamond (panssarivaunu)

| Saint-Chamond |
| --- | --- |
 Saint-Chamond-vaunuja rivissä.
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Ranska
Tekniset tiedot
Pituus:  8,9 m
Leveys:  2,7 m
Korkeus:  2,4 m
Taistelupaino:  23 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  8,5 km/h
Pääase:  75 mm tykki
Muu aseistus:  4 konekivääriä
Panssarointi:  varhaisissa malleissa 11,5 mm myöhemmin 17 mm
– hevosvoimat:  90 hv
Saint-Chamond oli Ranskan ensimmäisessä maailmansodassa rakennuttama ja käyttämä panssarivaunu. Vaunu otettiin käyttöön Ranskan ensimmäisen panssarivaunu Schneider CA1:n käyttöönoton jälkeen. Kuten muutkin varhaiset panssarivaunut Saint-Chamond kärsi teknisistä ongelmista ja Ranska keskittyi myöhemmin rakentamaan kevyempiä Renault FT-17 -vaunuja.
Piirteet

Ranskalaiset kiinnostuivat telaketjuilla kulkevista ajoneuvoista vuonna 1915, kun he etsivät keinoa ajaa vihollisen piikkilankaesteiden yli. Ranskalainen eversti Jean E. Estienne kirjoitti kirjeen kenraali Joseph Joffrelle ehdottaen tällaisten ajoneuvojen rakentamista. Idean innoitti brittien käyttämät Holt-traktorit, joita käytettiin tykkien liikutteluun. Kirjeessä ehdotettiin samanlaista ratkaisua Ranskan asevoimille, mutta ajoneuvoon rakennettaisiin lisäksi panssarisuoja ja oma tykki. Saint-Chamondin prototyyppi rakennettiin vuoden 1916 alkupuolella ja se perustui kahteen yhteen liitettyyn Holt-traktoriin ja sen rakennutti Compagnie des Forges d’Honecourt eli FAMH. Prototyyppi oli aseistettu Saint-Chamond TR -tyyppisellä 75 mm tykillä ja sen voimanlähteenä toimi Panhard-bensiinimoottori, joka tuotti 90-hevosvoimaa ja mahdollisti vaunun nopeudeksi noin 8,5 kilometriä tunnissa. Vaunussa oli kahdet ohjaimet, joilla sitä pystyi kuljettamaan sekä edestä että takaa. Vaunussa oli myös omalla aikaansa nähden edistynyt sähköinen voimansiirto.
Vaunuun tehtiin joitakin parannuksia valmistamisen aikana. Kun ensimmäiset 165 vaunua oli tuotettu tykki vaihdettiin Schneiderin TR:stä malliin Canon de 75 modèle 1897. Vaunun kattoa muutettiin tasaisesta kuperammaksi ja panssarointia lisättiin 17 millimetriin saksalaisten otettua käyttöön panssaria läpäisevät ammukset.
Käyttö

Joseph Joffre tilasi 400 Saint-Chamond-vaunua samaan aikaan 400 Schneider CA1 -vaunun tilauksen kanssa alkuvuodesta 1916. Saint-Chamond osallistui taisteluihin ensimmäistä kertaa 5. toukokuuta 1917. Vaunun ongelmina oli tekniset viat ja moottorin liikuttavien osien sijainti miehistön kanssa vaunun sisällä ilman suojaa, minkä takia vaunun sisätilat olivat vaarallisia miehistölle. Saint-Chamondissa oli kuitenkin suurempi tykki kuin Schneider CA1:ssä, minkä lisäksi sen telat olivat pidemmät, mikä teki juoksuhautojen ylittämisestä helpompaa. Saint-Chamond oli lisäksi helpompi ajaa sähköisen voimansiirron ansiosta, joka tosin vaikutti myös heikentävästi sen luotettavuuteen. Vaunun suurempi paino teki siitä myös hankalammin liikkuvan pehmeässä maastossa. Myöhemmin käyttöön otettu kevyt Renault FT-17 osoittautui lopulta paremmaksi vaunuksi. Venäjän vallankumouksen jälkeen muutamia Saint-Chamond-vaunuja lähetettiin valkoisille ja niitä päätyi vallattuina myös punaisten käyttöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Chamond (panssarivaunu) Wikimedia Commonsissa
Saint-Chamond kuvattuna vuonna 1918.
Saint-Chamond näytteillä Musée des Blindésissä.
Iidesjärvi

| Iidesjärvi |
| --- | --- |
 Näkymä Muotialasta Iidesjärvelle.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Tampere
Koordinaatit:  61°29′06″N, 23°48′34″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue‎ (35.21)
Laskuoja:  oja Pyhäjärveen 
Järvinumero:  35.214.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  77,3 m 
Rantaviiva:  6,14 km 
Pinta-ala:  0,64182 km² 
Tilavuus:  0,00064 km³ 
Suurin syvyys:  3 m 
Valuma-alue:  34 km² 
Keskivirtaama:  0,26 m³/s (MQ) 
 fiIidesjärvi 
Iidesjärvi  on Pirkanmaalla Tampereella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Iidesjärvi on osa Viinikanojan valuma-aluetta.
Maantietoa

Järvi on 2,2 kilometriä pitkä, 800 metriä leveä ja sen pinta-ala on 64 hehtaaria. Se sijaitsee Tampereen kaupungin itäosassa Kalevanharjun eteläpuolella ja Nekalan pohjoispuolella. Sitä ympäröivät Järvensivun, Vuohenojan, Muotialan, Nekalan ja Viinikan kaupunginosat. Järven valuma-alueella, jonka laajuus on 34 neliökilometriä (km²), on runsaasti peltoja ja asutusalueita. Iidesjärveen laskee kaksi suurempaa ojaa. Mutaoja laskee järven kaakkoispäähän Palvaanniemen eteläpuolella olevaan lahteen. Se tuo vettä Aakkulanharjulta Messukylän golfkentän läpi. Toinen on Vuohenoja, joka kulkee tiheästi asutun alueen läpi ja jota on oikaistu kaivamalla ja myös johdettu putkissa vaikeiden liikennejärjestelyjen alitse. Vuohenojan pohjoiseen Takahuhdin läpi virtaavaan haaraan yhtyy Alasjärvestä alkunsa saava laskuoja. Se kerää Pappilasta asti valumavesiä. Ruotulan läpi tuleva oja yhtyy Vuohenojaan golfkentältä alkunsa saava oja. Vuohenojaan yhtyy Hakametsän kohdalla idästä Kaukajärvestä alkunsa saava laskuoja. Sen yläjuoksulle yhtyy heti Linnainmaalta ja Leinolasta alkava pohjoishaara. Oja virtaa matkallaan Hautalammin läpi ja seuraa sitten rautatietä Hakametsään. Vuohenoja laskee järveen Palvaanniemessä. Iidesjärven oma laskuoja on Viinikanoja, joka laskee Pyhäjärven Viinikanlahteen. Viinikanojan keskivirtaus on vaatimattomasti 0,3 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Veden laskennallinen viipymä järvessä on 28 vuorokautta.
Järven rantaviivan pituus on 6,1 kilometriä. Järven lähiympäristö on rakennettu kaupunkimaisesti täyteen. Etelärannassa sijaitsee entinen Nekalan kaatopaikka ja sen itäpuolella nykyinen puutarha. Nekalan itäpuolella on rantaan rakennettu puisto lammikoineen. Järven itäpää on suomaata ja järven matala ranta on ruohottunutta ja kasvamassa umpeen. Puhoonlahden eteläpuolella Palvaanniemessä sijaitsee Vuohenojan asuntoalue. Koko pohjoisrantaa seuraa kapea rannansuuntainen metsäalue, joka suojaa järveä rantaa seuraavalta tieltä.
Vedenlaatu

Järven vedenlaatua on tutkittu vuodesta 1980 lähtien ja sitä seurataan nykyään vuosittain. Järvi luokitellaan reheväksi tai ylireheväksi järveksi. Sen sisäinen kuormitus on peräisin vuosikymmenten takaa. Aluksi järven ympäristö oli peltovaltaista asuttua seutua. Asutuksen levittyä järven ympäristöön johdettiin järveen hule- ja jätevesiä. Näiden mukana tulleet ravinteet ja haitta-aineet ovat painuneet järven pohjan sedimenttiin. Järven etelärannalla ollut Nekalan kaatopaikka kuormitti ja kuormittaa järveä edelleen.
Järveen ei muodostu kesäisin sen mataluudesta ja laajuudesta johtuen lämpötilakerrostumista. Siksi veden happipitoisuus on kesällä hyvä kaikissa syvyyksissä. Talven jääkansi kuitenkin mahdollistaa talvella veden lämpötilakerrostumisen. Laskuojien mukanaan tuomat kloridit (maantiesuola) vajoavat alusveteen ja vahvistavat näin harppauskerrosta. Järvessä esiintyy happivajausta, joka ei kuitenkaan kasva kovin suureksi. Järven vettä on ilmastettu talvisin vuodesta 1982 lähtien  ja eliöillä onkin ilmastuslaitteen ympäristössä happea paremmin käytettävissään. Ilmastaminen ei kuitenkaan auta koko järven hapetuksessa, sillä suolaantunut alusvesi ei tuuletu kovin tehokkaasti.
Vesi ei ole hapanta vaan pikemminkin emäksistä. Koko 2000-luvun aikana pintaveden happamuustaso ei ole laskenut avovesikaudella pH-arvoa 8 alemmaksi. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on myös hyvä. Sen mitattu arvo on ollut 0,8–1,1 moolia litrassa vettä (mol/l). Hapenvähyys ja emäksisyys aiheuttavat yhdessä ravinteiden liukenemisen takaisin veteen pohjan sedimenteistä. Tätä kutsutaan sisäiseksi kuormitukseksi ja juuri se on pääsyy järven rehevöityneeseen tilaan. Rehevöityminen aiheuttaa Iidesjärvessä runsasta kasvillisuutta, joka kerää ravinteita tehokkaasti itseensä, mutta vapauttaa sitä takaisin veteen  lahotessaan talvella. Lahoaminen kuluttaa talvella myös veteen liuennutta happea. Kesäisin rehevöitynyt vesi sameuttaa sitä, kun humus ja levät lisääntyvät. Vapautuneet ravinteet laskevat Viinikanojaa myöten Pyhäjärveen. Iidesjärven vedessä on 10 kertaa enemmän fosforia kuin Pyhäjärvessä. Vedenlaatu on välttävä.
Vedenlaatu > Nekalan kaatopaikka

Osa järven ongelmista johtuu etelärannan Nekalan kaatopaikasta, joka oli käytössä vuosina 1929−1958. Sitä käytettiin epävirallisesti sen sulkemisen jälkeenkin. Kaatopaikalle ei ollut rakennettu tiivistä pohjaa, ja jätteitä kaadettiin myös suoraan järveen ja sen rantakosteikkoon. Näin Iidesjärvellä sijainneen soistuneen lahden paikalle muodostui uutta maa-aluetta. Kaatopaikka tuottaa edelleen jonkin verran kasvihuonekaasu metaania, vaikka sisäiset hajoamistoiminnot ovat vähentyneet. Osa sadevedestä pääsee imeytymään jätteeseen, joka huuhtoutuu Iidesjärveen.
Kaatopaikkaa koskevan vuoden 2008 riski- ja toimenpidekartoituksen mukaan alueen pintamaassa, jätetäytössä, kaatopaikan sisäisessä vedessä, suotovedessä, kaatopaikan ulkopuolisessa maassa ja Iidesjärven pohjakerrostumassa esiintyy haitta-aineita. Niitä voi kulkeutua alueelta ilmaan, Iidesjärveen sekä sen ulkopuolelle. Kartoituksen mukaan terveys- ja ympäristöriskien hallitsemiseksi ja vähentämiseksi tärkeää on kaatopaikan suotovesien hallinta ja jätetäytön peittäminen. Kaatopaikan ja Iidesjärven väliin jäävästä suotovesilammikosta otetussa näytteessä havaittiin muun muassa korkea bariumin pitoisuus, kohonnut PAH-pitoisuus ja melko korkea kloorattujen orgaanisten yhdisteiden pitoisuus. Kaatopaikan täyttöalueen sisäisestä vedestä otetut näytteet sisälsivät merkittäviä bariumin ja sinkin pitoisuuksia, korkeita bentseenin-, ksyleenin- ja tolueenin pitoisuuksia sekä korkeita öljyhiilivetypitoisuuksia ja PAH-pitoisuuksia. Kaatopaikalta on löytynyt myös merkkejä syanidista ja kynnysarvon alittavia DDT-pitoisuuksia. Vuonna 1994 kaatopaikalta mitattiin maaperän haitallisen pitoisuuden raja-arvon ylittävät kupari- ja sinkkipitoisuudet sekä ohjearvon ylittävät kadmiumn-, kromin-, elohopean-, nikkelin-, lyijyn- ja arseenin pitoisuuksia. PCB-yhdisteiden määrä oli alle ohjearvon.
Ympäristö

Rehevä Iidesjärvi on merkittävä hyönteis- ja lintukohde Pirkanmaalla. Vuonna 2001 hyönteisiä tavattiin 1 217 lajia. Järvi on kuulunut valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan vuodesta 1982 lähtien. Rannat ovat reheviä viitoja, ruovikoita ja saraikkoja. Luhdat ovat laajimmillaan järven itäpäässä, missä sijaitsee järven ainoa lintutorni.
Iidesjärven vesikasvien määrä väheni 1940-luvulta 1990-luvulle saakka, minkä jälkeen lajisto on alkanut palautua. Vesikasvien perusteella järven tila oli heikoimmillaan vuonna 1991, jolloin uposkasvit olivat käytännössä hävinneet järven pääaltaasta. Sen myötä vähenivät myös uposkasveja ravintonaan käyttävät vesilinnut, joiden väheneminen alkoi 1980-luvun puolivälissä.
Virkistys

Kokonaisuudessaan Iidesjärven veden laatu on ollut viime vuosina välttävä tai tyydyttävä. Laatua heikentävät erityisesti järveen johdetut hulevedet sekä järven sisäinen kuormitus. Iidesjärven virkistyskäyttöä heikentävät myös sen rehevyys ja säännölliset leväesiintymät. Järven särkivaltaista kalakantaa on vahvistettu reheviin järviin soveltuvilla lajeilla kuten erilaisilla karppikalojen lajeilla.
Historiaa

Järven luonteenpiirteet juontuvat esihistoriaan, jolloin Suur-Längelmäveden vedet laskivat Iidesjärven kautta Pyhäjärveen. Maankohoaminen kuitenkin tyrehdytti sittemmin tämän yhteyden.
Vuoden 1953 peruskartan mukaan Nekalan siirtolapuutarha oli jo perustettu ja se on vuosien aikana laajentunut kovasti. Nekalan kaatopaikka on vuoden 1953 kartassa varsin pieni, mutta jo seuraavassa painetussa kartassa se oli kaventanut järven selkää huomattavasti.
Etymologia

Iidesjärven nimi esiintyy vanhoissa kartoissa muodossa ”Jrijärwi” (1758) ja ”Ihrijärwi” tai ”Iirehjärwi” (1783). Nimiarkistossa esiintyvät myös muodot ”Iilesmotti” ja ”Iilismotti”, samat -monttu-loppuisina sekä ”Iiresjärvi”. Näiden vanhojen hämäläisten l- tai r-äänteen sisältävien nimimuotojen pohjana on dentaalispirantin sisältävä sana iiðes. Sama nimiaines esiintyy myös Iisalmen kaupungin ruotsinkielisessä nimessä Idensalmi, kunnannimissä Ii ja Iitti sekä Suonenjoen Iisvesi, ja nämä nimet kuulunevatkin saman etymologisen selityksen pariin. Muinaistutkija Mikko Heikkilä on esittänyt, että etymologia näille nimille olisi peräisin sanasta hiisi.
Eräänä mahdollisena etymologiana on mainittu muinaisskandinaavinen sana iða 'takaisinpäin virtaava vesi joessa', mutta äänteellisesti ensitavun pituus on vaikeasti johdettavissa tällaisesta muodosta.
Kansanetymologia, jonka mukaan järven nimi tulisi iilimadoista, on mahdoton, koska määriteosan toisen tavun konsonanttivaihtelu l~r~d ei voi perustua iili-sanaan.
Erään selityksen mukaan nimi tarkoittaa 'kuivumassa olevaa järveä'.
Tamperelaiset ovat käyttäneet Iidesjärvestä myös toista nimeä ”Motari”, minkä perusteella Nekalassa lähellä järven rantaa sijaitseva kuja on nimetty Motarinkujaksi vuonna 1982.
Panoraamakuva Iidesjärvestä
Aiheesta muualla

Iidesjärvi. www.tampere.fi
Iides.fi www.iides.fi
(35.2)
Ilmakuva Tampereelta. Iidesjärvi kuvan alaosassa.
Vuoristosairaala

Vuoristosairaala (Die Schwarzwaldklinik) on saksalainen draamasarja. Televisiokanava ZDF tuotti sarjaa vuosina 1985–1989 yhteensä 73 jaksoa.
Sarjan keskiössä ovat Schwarzwaldissa sijaitseva sairaala, sen henkilökunta ja vaihtuvat potilaat. Varsinainen päähenkilö on Klausjürgen Wussowin esittämä professori Klaus Brinkmann, joka sarjan alussa muuttaa takaisin lapsuusmaisemiinsa johtamaan sairaalaa sen ylilääkärinä. Professori Brinkmannin ja hänen perheensä yksityiselämä ja arki saavat sarjassa eniten huomiota.
Vuoristosairaala on Derrickin ohella yksi kansainvälisesti menestyneimpiä saksalaissarjoja. Suomessa Yleisradio esitti sarjan heti tuoreeltaan 1980-luvun lopussa, ja toinen uusintakierros alkoi tammikuussa 2009. Vuonna 2005 valmistui sarjan jatkoksi kaksi televisioelokuvaa, jossa sarjan päänäyttelijät vielä kerran kohtasivat.
Rooleissa

Klausjürgen Wussow: professori Klaus Brinkmann
Gaby Dohm: sisar Christa Mehnert, myöhempi tohtori Christa Brinkmann
Sascha Hehn: tohtori Udo Brinkmann, professori Brinkmannin poika
Andreas Winterhalder: Benjamin Brinkmann
Ilona Grübel: Dr. Katharina Gessner
Angelika Reißner: Angela "Angie" Gessner
Karin Hardt: Haushälterin Käti
Evelyn Hamann: taloudenhoitajatar Carsta Michaelis
Olivia Pascal: Carola Reißner
Eva Maria Bauer: ylihoitaja Hildegard Zeisig
Jochen Schroeder: Pfleger Michael "Mischa" Burgmann
Barbara Wussow: Schwester Elke/ Elke Brinkmann
Karin Eckhold: Fräulein Karin Meis
Alf Marholm: Verwaltungsdirektor Alfred Mühlmann
Karl Walter Diess: Dr. Gerhard Schäfer
Horst Naumann: Dr. Horst Römer
Volker Brandt: Dr. Werner Schübel
Herbert Tennigkeit: Dr. Laudann
Christian Kohlund: Prof. Alexander Vollmers
Knut Hinz: Dr. Borsdorf
Franz Rudnick: Dr. Gerd Wolter
Verena Peter: Dr. Karin Plessers
Heidelinde Weis: Dr. Elena Bach
Anja Kruse: Claudia Schubert
Wolfgang Wahl: Wolfgang Pohl
Raimund Harmstorf: Florian Brinkmann
Hannelore Elsner: Maria Rothenburg
Beatrice Kessler: Theres Rothenburg
Aiheesta muualla

Vuoristosairaala Internet Movie Databasessa (englanniksi)
ZDF:n sivuilla (saksaksi)
Yksityiset fanisivut (saksaksi)
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa

Risti Hagia Irenessä Istanbulissa.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa vallitsi vuosina 730–842. Ensimmäisen ikonoklastisen kauden lasketaan alkaneen vuonna 730 ja toisen 813. Kuvien vastustaminen vallitsi voimakkaimmin valtakunnan itäosissa. Kirkkojen mosaiikkeja, seinämaalauksia, ikoneja ja pyhäinjäännöksiä tuhottiin. Ikoneja kunnioittavia munkkeja, nunnia ja maallikoita vangittiin, kidutettiin ja surmattiin. Ikoneja puolustavat pääsivät kuitenkin kiistassa voitolle, ja yli sata vuotta jatkunut ikonoklasmi päättyi. Kuvakiistalla oli pitkäaikaiset vaikutukset myöhemmin jakautuneisiin idän ja lännen kirkkoihin.
Tausta

Ikonoklasmin eli ikonien vastustajien opin ollessa vallalla Bysantissa tehtiin monessa suhteessa kulttuurinen ja uskonnollinen täyskäännös aikaisempiin vuosisatoihin verrattuna. Äärimmäisestä loisteliaisuudesta ja monimuotoisuudesta yritettiin kovin ottein palata alkuseurakunnan ja juutalaisuuden ajan yksinkertaisuuteen ja oppien ”puhtauteen”.
Tähän on nähtävissä monia syitä. Itäisessä kristikunnassa on aina ollut runsaasti erilaisia harhaoppeja. Kirkkoisä Johannes Damaskolainen mainitsee Bysantin alueella olleen noin sata erilaista harhaoppista liikettä. Tällaisia olivat muun muassa paulikiaanit, nestoriolaiset, monofysiitit, manikeolaiset ja areiolaiset. Usein liikkeisiin liittyi voimakkaita kuvakielteisiä piirteitä.
Kuvien vastustaminen oli voimakkainta Bysantin valtakunnan itäosissa, erityisesti Syyriassa ja Armeniassa. Kuvariidan aloittanut keisari Leo III Isaurilainen oli kotoisin Syyriasta. Toisen ikonoklastisen kauden vuonna 813 aloittanut keisari Leo V Armenialainen oli nimensä mukaisesti kotoisin Armeniasta. Nämä maakunnat olivat olleet välillä muslimien miehittämiä ja saaneet näin kuvakielteisiä vaikutteita heiltä.
Lisäksi on nähtävissä, että Bysantin keisarikunnan hyvin voimakkaan luostariliikkeen ja valtion sekä valtionkirkon välillä oli suuria jännitteitä. Luostarit olivat rikkaita ja mahtavia, ja niiden mahti varsinkin maaseudulla oli suuri. Monet kuuluisat luostarien johtajat saattoivat arvostella Konstantinopolin patriarkkaa tai jopa itseään keisaria. Usein luostarien tulot saattoivat perustua johonkin yksittäiseen ihmeitätekevään ikoniin tai pyhäinjäännökseen, jota pyhiinvaeltajat tulivat kaukaakin rukoilemaan. Ikonoklasmin aikana kuvien lisäksi myös pyhimysten kunnioittaminen ja pyhäinjäännökset kiellettiin ja luostareita suljettiin. Suuntaamalla tällä tavoin isku luostarien talouteen keisari ja patriarkka yrittivät lujittaa otettaan uskonnon alueella.