stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eric Laxman
Tutkimustyön ja muun toiminnan tuloksia

Laxman raportoi ensimmäisenä yhdestä suomensukuisesta kansasta Uralin takana, Baikalin kuumista lähteistä sekä Viljuin timanttikentistä. Vielä 2000-luvullakin toimii Irkutskissa Laxmanin perustama mineraloginen museo, jossa on muun muassa hänen löytämäänsä lazuria. Hän julkaisi matkoiltaan myös uskontotieteellistä aineistoa. Kasvitieteilijänä hän osallistui muun muassa Linnén kuuluisan tieteellisen luokittelun kehittämiseen ja vei perunanviljelyn Siperiaan. Ruotsi-Suomessa aloitettu raparperin viljelykin oli lähinnä Laxmanin ansiota.
Eläintieteessä hän muun muassa aloitti Venäjän hyönteistieteellisen julkaisutoiminnan ja keräsi fossiileja.
Hänen fysiikan ja kemian ansioihinsa kuuluu elohopean jäätymispisteen löytäminen, vaikka kyseisen jäätymisen oli aikaisemmin havainnut jo L.Croyére. Myös lasinvalmistuksen merkittävä kehittäminen ja maailman ensimmäisten mittaripohjaisten sääraporttien julkaisu kuuluu hänen ansiolistalleen.
Hän myös hoiti Venäjän ja Japanin välisiä valtiollisia suhteita, mikä sai alkunsa, kun japanilainen laiva oli myrskyssä joutunut Venäjän-puoleiseen rantaan. Vuonna 1791 Laxman sai keisarinna Katariina II:lta luvan viedä retkikuntansa Venäjän edustajana japaniin. Laxman ei kuitenkaan unohtanut synnyinseutujaankaan. Esimerkiksi hän oli mukana puuhaamassa syntymäkaupunkiinsa Savonlinnaan uutta kirkonkelloa. Kirjeenvaihdosta suomalaisten kollegoiden ja muiden ystävien välillä on jäänyt paljon dokumentteja ja Suomen ensimmäinen sanomalehti julkaisi yhden hänen matkaraporttinsa etusivulla.
Laxman on jättänyt nimensä myös lintutieteeseen. Hän kuvaili ja nimesi vuonna 1769 (Kongl. Vetenskaps Akad. nya Handlingar) ruostepääskyn (Cecropis daurica, nykyisin Hirundo daurica). Muita Laxmanin nimeämiä eläimiä ovat hiirimäisten Muridae-heimoon kuuluva Myospalax-suku, siperianmaaorava (Tamias sibiricus), lännenzokori (Myospalax myospalax) ja idänpäästäinen (Sorex caecutiens).
Viimeisin Laxmanista julkaistu englanninkielinen tieteellinen raportti on Karlsson, K.H.,Hupa, L & Cable, M. (2010): Erik Laxman, a Pioneering 18th-Century Glass Technologist. Journal of Glass Studies, 52. Suomeksi hänestä on viimeksi kirjoitettu Etelä-Savon kulttuurin vuosikirjassa Porrassalmi IX 2016: Karttunen, K. Erik Laxman, keisarillisen kabinetin mineraloginen matkailija ja Heiska, J. Erik Laxmannin lapsuus ja nuoruus Savonlinnan seudulla.
Kirjallisuutta

Lagus, Wilhelm: Erik Laxman, hans lefnad, resor, forskningar och brefvexling.  Helsingfors:  s.n., 1880.
Löytönen, Markku (toim.) 2009. Suomalaiset tutkimusmatkat. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki, s. 19–20. ISBN 978-951-746-774-2
Aiheesta muualla

T. J. Hintikka : Erik Laxman, unohdettu suomalainen merkkimies. Pappi, luonnontieteilijä, akateemikko, keksijä ja heimokansojemme tutkija, Helsingin Sanomat, 28.07.1938, nro 199, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
T. J. Hintikka : Erik Laxman, unohdettu suomalainen merkkimies, osa II, Helsingin Sanomat, 29.07.1938, nro 200, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Laxman Academy Erik Laxman (1737-1796). Erik Laxman -seuran sivusto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef 
Laxmanin nimeämä siperianmaaorava.
Stanisław Jerzy Lec

Vuonna 1966 julkaistu potretti
Stanisław Jerzy Lec [lets] (6. maaliskuuta 1909 Lviv, Itävalta-Unkari – 7. toukokuuta 1966 Varsova) oli puolalainen runoilija ja aforistikko, koko nimeltään Stanisław Jerzy de Tusch-Letz. Hän oli puolanjuutalaista ja aatelista syntyperää ja kotoisin Lvivistä, silloisesta Lembergistä Itävalta-Unkarin alueelta.
Elämä

Stanisław Jerzy de Tusch-Letz syntyi puolanjuutalaiseen aatelisperheeseen Lvivissä, silloisessa Itävalta-Unkarissa. Nuoruusvuotensa Lec vietti Wienissä, jonne Tusch-Letzin perhe muutti Ensimmäisen maailmansodan ajaksi. Sodan jälkeen perhe palasi Lviviin. Stanisław Jerzy suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1927 ja alkoi opiskella Lvivin yliopistossa puolalaista kirjallisuutta ja oikeustiedettä. Opiskeluaikoinaan Lec osallistui vasemmistolaisiin kulttuuririentoihin ja julkaisi yhteiskunnallisia runoja. Lec valmistui lakimieheksi vuonna 1933 ja muutti Varsovaan. Hän ei toiminut päivääkään tuomarina, vaan avusti ja toimitti lehtimiehenä vasemmistolaisia lehtiä, teki poliittisia kabareita ja julkaisi satiirisia runokokoelmia.
Vuonna 1936 Lec perusti Leon Pasternakin kanssa poliittisen kabareeteatterin, mutta se suljettiin lähes saman tien; samoihin aikoihin lakkautettiin myös lehti Dziennik Popularny, jota hän oli avustanut. Niinpä Lec pakeni pariksi vuodeksi Romaniaan.
Toisen maailmansodan alettua Lec pakeni Varsovasta Lviviin, mutta natsit pidättivät hänet ja sulkivat Tarnopolin keskitysleiriin. Kahden pakoyrityksen jälkeen hänet tuomittiin kuolemaan. Eräänä päivänä puolalaiset vangit kaivoivat pitkää ojaa. Kun SS-miehet ampuivat vankeja kaivantoon, joukko vankeja onnistui pakenemaan Lecin johdolla vartijoilta. He vaihtoivat aiemmin varastamansa saksalaiset univormut päälleen, ja onnistuivat poistumaan vankileirin portista, ja pakenemaan Varsovaan. Sodan aikana hän osallistui partisaanitoimintaan.
Sodan jälkeen Lec toimi maansa kulttuuriattaseana eli diplomaattina Wienissä vuodet 1946–1950. Petyttyään Puolan poliittiseen tilanteeseen hän loikkasi perheineen kahdeksi vuodeksi Israeliin mutta palasi lopulta Puolaan.
Lec julkaisi ensimmäiset aforisminsa vuonna 1949. Vuosina 1952–1955 hän työskenteli kääntäjänä. Kulttuuripolitiikan liennyttyä vuodesta 1956 alkaen hänen aforismejaan voitiin julkaista Puolassa vapaammin. Vuonna 1957 ilmestyi ensimmäinen aforismikokoelma 'Myśli nieuczesane' ('Siistimättömiä mietelmiä').
Lecin aforismien taustalta voidaan erottaa ennen kaikkea saksalaisen perinteen vaikutusta: Novalis, Friedrich Hebbel, Friedrich Schlegel, Heinrich Heine, Georg Chrczesane istoph Lichtenberg, Christian Morgenstern ja Karl Kraus.
Lec oli jo omana aikanaan Puolassa erittäin suosittu, ja hän sai valtiolliset hautajaiset huolimatta tummasävyisistä, yhteiskuntakriittisistä aforismeistaan. Vaikka hän julkaisi useita runoteoksia, Puolan ulkopuolella hänet tunnetaan ennen muuta aforismeistaan.
Lecin aforismeja on koottu suomeksi kirjoihin Vastakarvaan (1968) ja Siistimättömiä mietelmiä (2009).
Lecin aforismeja

Nollien rivistä saa helposti ketjun.
Kello lyö. Kaikki.
Tehkää tietä Oikeudelle. Se on sokea!
"Yhdestä ristinpuusta saisi kaksi hirsipuuta", vähätteli ammattimies.
Vahinko, etteivät Kain ja Abel olleet siamilaiset kaksoset.
Kunnioitimme Unkarin kansannousua enemmän kuin länsi. Siellä pidettiin minuutin hiljaisuus, meillä vallitsi yleinen vaitiolo.
Teoksia > Puolan kielellä

Barwy, runoja, 1933
Spacer cynika, epigrammeja, 1946
Notatnik polowy, runoja, 1946
Życie jest fraszką, epigrammeja, 1948
Nowe wiersze, runoja, 1950
Rękopis jerozolimski, runoja, 1956
Myśli nieuczesane, aforismeja, 1957
Z tysiąca i jednej fraszki, epigrammeja, 1959
Kpię i pytam o drogę, runoja, 1959
Myśli nieuczesane, aforismeja, 1959
Do Abla i Kaina, runoja, 1961
List gończy, runoja, 1963
Myśli nieuczesane nowe, runoja, 1964
Poema gotowe do skoku, runoja, 1964
Fraszkobranie, epigrammeja, 1966
Teoksia > Suomennoksia

Siistimättömiä mietelmiä. Suomentaneet Tuomas Anhava, Ville Repo ja Veikko Suvanto. Siltala, Helsinki 2009. ISBN 978-952-234-020-7
Vastakarvaan, 1968.
Lecin hautakivi Varsovassa.
Frithiof Raa

Frithiof Raa
Georg Frithiof Andreas Oskar Raa (11. tammikuuta 1840 Tukholma, Ruotsi – 20. toukokuuta 1872 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen näyttelijä, joka työskenteli vuodesta 1867 Helsingissä  Nya teaternissa. Hän oli tunnepohjainen, eloisa näyttelijä. Tunnettuja rooleja oli J. J. Wecksellin näytelmän Daniel Hjort nimiosa ja Kustaa II Adolfin rooli Topeliuksen näytelmässä Regina von Emmeritz. Raan puoliso oli näyttelijä Charlotte Raa-Winterhjelm. Heidän kaudellaan teatteri eli loistonaikaa.
Katri Lehto

Katri Lehto, o.s. Tuuteri (Tudeer), ent. Vähäkallio, (17. syyskuuta 1917 Helsinki – 10. toukokuuta 2011 Hyvinkää) oli suomalainen kirjailija. Katri Lehto on kirjoittanut kolme teosta Kytäjän kartanosta ja Marie Linderistä.
Lehto opiskeli Helsingin yliopistossa ranskaa ja englantia ja valmistui filosofian maisteriksi 1939. Hän avioitui Kai Väinö Vähäkallion kanssa, joka kaatui talvisodassa 1940. Samana päivänä syntyi heidän poikansa. Metsänhoitaja Simo Lehdon kanssa hän avioitui 1943, ja heille syntyi kuusi lasta. Lehto toimi Uudenmaan Marttapiiriliiton puheenjohtajana ja muissa luottamustehtävissä.
Teokset

Uudenmaan marttapiiriliitto 1929–1978. Helsinki: Uudenmaan marttapiiriliitto, 1979 (Historiikin kirj. Katri Lehto)
Kytäjän kreivitär: Marie Linderin elämä. Otava, 1985 ISBN 951-1-08596-4
Maria Heikintytär Kytäjältä, Ihmisiä ja kohtaloita 1700-luvun Suomessa. Otava, 1989 ISBN 951-1-10358-X
Kytäjän mamsellin muistelmat: romaani. Otava, 1994. ISBN 951-1-13433-7 (dokumenttiromaani)
Hyvinkää: monet kasvot, käsikirjoitus: Anu Lahtinen, Katri Lehto. Hyvinkään kaupunki, 1995 ISBN 951-97368-0-8 (kuvateos)
Tiina Lehtineva

| Tiina Lehtineva |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1987 (ikä 37) Kurikka, Suomi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Kirjailija, kulttuurituottaja, liikuntaneuvoja, personal trainer
Kirjailija
Äidinkieli: Suomi
Tuotannon kieli: Suomi
Aikakausi:  2005–
Tyylilajit:  Nuortenkirjallisuus, nuorten aikuisten kirjallisuus, kaunokirjallisuus
Aiheet:  Selviytymistarinat, kasvutarinat, huumeet, vakava sairaus, suru, menetys, ystävyys, rakkaus
Esikoisteos:  Unelmien painajainen (2005)
Pääteokset:  Kun minä katselen taivasta (2019) Hero (2015) Piparminttupoika (2011) Älä itke enkeli (2009)
Palkinnot
 Vuoden maineteko 2005 Vuoden kirjailija 2011 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tiina Lehtineva (s. 26. heinäkuuta 1987 Kurikka) on suomalainen kirjailija.
Lehtinevalta on ilmestynyt viisiosainen Unelmien talli -kirjasarja, jonka ensimmäisen osan Unelmien painajaisen hän kirjoitti 13-vuotiaana. Lehtineva on aloittanut kirjallisen uransa huomattavan nuorena, sillä esikoiskirjan julkaisun keski-ikä on Suomessa yli 30 vuotta. Esikoisteos julkaistiin vuonna 2005, kun Lehtineva oli 17-vuotias. Lisäksi hän on kirjoittanut romaanit Älä itke enkeli (2009), Piparminttupoika (2011), Hero (2015) ja Kun minä katselen taivasta (2019) sekä kolmiosaisen Reetta-trilogian. Kun minä katselen taivasta on Lehtinevan ensimmäinen aikuisille suunnattu romaani.
Lehtineva on vuoden 2006 ylioppilas ja koulutukseltaan nuoriso- ja vapaa-ajanohjaaja (2011), kulttuurituottaja (amk, 2018) sekä liikuntaneuvoja ja personal trainer (2020). Kirjoittamisen lisäksi Lehtineva myös suunnittelee kirjojen kansia. Hän on Suomen Kirjailijaliiton, Suomen Nuorisokirjailijoiden ja Pohjanmaan kirjailijoiden jäsen. Vuodesta 2013 Lehtineva on kuulunut Suomen Nuorisokirjailijoiden johtokuntaan. Lisäksi hän toimi Pohjanmaan kirjailijoiden puheenjohtajana vuosina 2016-2019. Lehtineva asuu Seinäjoella Etelä-Pohjanmaalla.
Kurikan kaupunki myönsi Lehtinevan esikoisteoksesta Vuoden maineteko 2005 -palkinnon ja kustantaja Aikamedia valitsi Lehtinevan Vuoden kirjailijaksi vuonna 2011. Tittelin julkistus tapahtui juhannuksena Keuruun Isossa Kirjassa. Lehtineva on Aikamedian historian nuorin Vuoden kirjailijaksi valittu henkilö. Näiden tunnustusten lisäksi Lehtinevalle on myönnetty työskentelyynsä useita apurahoja hänen uransa aikana.
Lehtineva on tullut tunnetuksi erityisesti nuorten ja nuorten aikuisten kirjoistaan, joissa keskiössä ovat rohkeat ja vahvat kasvu- ja selviytymistarinat. Kirjailija kertoo itse tutkivansa kirjoissaan sitä, missä ihmisen selviytymisen raja menee. Lehtinevan kirjoissa näkyy myös kristillisiä arvoja.
Teokset

Unelmien talli -sarja
Unelmien painajainen, Keuruu: Aikamedia, 2005. ISBN 9789516067301.
Unelmien laukka, Keuruu: Aikamedia, 2007. ISBN 9789516067967.
Unelmien tahdon, Keuruu: Aikamedia, 2008. ISBN 9789516068285.
Unelmien sinä, Tampere: Mediapinta, 2009. ISBN 9789522350398.
Unelmien lupaus, Tampere: Mediapinta, 2010. ISBN 9789522351753.
Älä itke enkeli, Keuruu: Aikamedia, 2009. ISBN 9789516068803.
Piparminttupoika, Keuruu: Aikamedia, 2011. ISBN 9789516069404.
Reetta -trilogia
Kuin perhosen tanssi, Keuruu: Aikamedia, 2012. ISBN 9789516069855.
Kuin hattaraa söisi, Keuruu: Aikamedia, 2013. ISBN 9789522520258.
Kuin ruusuilla tanssi, Keuruu: Aikamedia, 2014. ISBN 9789522521255.
Hero, EU: Nordbooks, 2015. ISBN 9789523151598.
Kun minä katselen taivasta, Vilna: Atrain&Nord, 2019. ISBN 9789523154933.
Aiheesta muualla

Tiina Lehtinevan kotisivut tiinalehtineva.fi. Viitattu 20.8.2007.
Kirjailija Tiina Lehtineva -facebooksivu facebook.com. Viitattu 3.11.2015.
Maria Persson

Maria Ann-Christin Persson (s. 9. kesäkuuta 1959 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen näyttelijä, joka muistetaan parhaiten Peppi Pitkätossu -elokuvista ja tv-sarjasta joissa hän esitti Annika-nimistä naapurin tyttöä vuosina 1968–1970.
Persson opiskeli myöhemmin teatterialaa, mutta päätyi kuitenkin sairaanhoitajaksi. Hän asuu nykyään erittäin vaatimattomasti pienellä eläkkeellä poikansa ja tämän tyttöystävän kanssa yhteisessä asunnossa Mallorcalla Espanjassa.
Aiheesta muualla

Maria Persson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Elonet
Kauko Lehtinen

Lehtinen 1960-luvun alussa.
Kauko Lehtinen (1. joulukuuta 1925 Uusikaupunki – 28. marraskuuta 2012) oli suomalainen taidemaalari. Lehtisen katsotaan edustavan surrealismia, jonka taiteessa on kuitenkin läheinen kosketus reaalitodellisuuteen. Lehtinen on pitkään luettu koko Suomen taiteen kärkinimien joukkoon.
Lehtinen opiskeli Turun taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Unto Pusan johtamassa ABC-piirustuskoulussa vuosina 1943–1948. Hänen maisemamaalauksiaan oli julkisesti esillä ensimmäistä kertaa vuonna 1946 Turun taidemuseossa. Ennen antautumistaan kokonaan taiteilijauralle hän valmistui kuitenkin myös hammasteknikoksi vuonna 1948, ja työskenteli vuoteen 1956 saakka tällä alalla yrittäjänä. Lehtinen kuitenkin suuntautui samalla yhä vahvemmin taiteeseen, mihin yhtenä kimmokkeena oli tutustuminen ns. Lokakuun ryhmän näyttelyyn Turun taidemuseossa 1940-luvun lopussa.
Piirustuskoulun johtajana 1950–1955 toimineella surrealisti Otto Mäkilällä oli suuri merkitys Lehtisen kehitykseen taiteilijana. Erilaisten ryhmien perustaminen oli tyypillistä Suomen taide-elämälle 1950-luvulla. Nähtyään Lehtisen vihreävärisen omakuvan Taideyhdistyksen näyttelyssä, Otto Mäkilä kutsui Lehtisen mukaan Ryhmä 9:n -taiteilijaryhmään, jonka jäseninä oli varsin erilaisia tyylejä edustavia taiteilijoita. Mäkilän ja Lehtisen ohella ryhmään kuuluivat Kalle Eskola, Harry Henriksson, Otso Karpakka, Edwin Lydén, Viljo Ranta, Anna-Liisa Riikkala, Laila Säilä ja Hilkka Toivola. Ryhmän taiteilijoita yhdisti selvimmin kiinnostus modernin taiteen eri suuntauksiin. Lehtisen taide oli kokeilevimmillaan 1960-luvulla, mutta hän on jatkanut omaperäisillä linjoillaan myöhemminkin. Ulkomaisiin näyttelyihin Lehtinen osallistui myös runsaasti 1960-luvulla, jolloin hän teki matkoja eri puolille Eurooppaa.
Lehtistä on luonnehdittu jopa Suomen Picassoksi. Hän on maalauksen ohella virtuoosimainen piirtäjä, jonka käsistä on syntynyt lukematon määrä erikokoisia piirustuksia itse tehdyistä onnittelukorteista isokokoisiin liitupiirroksiin. Lehtinen on ollut taiteilijana hyvin tuottelias, piirustusten määrällä laskettuna varmasti yksi tuotteliaimpia suomalaisia taiteilijoita. Hän kuuluu Turun piirustuskoulun maineikkaimpiin kasvatteihin ja on työskennellyt lähes koko taiteilijauransa ajan Turussa.
Wäinö Aaltosen museossa Turussa oli esillä vuonna 2008 laaja Lehtisen retrospektiivinen näyttely. Näyttely jatkoi vuonna 2009 Vaasaan Kuntsin taidemuseoon.
Palkinnot ja tunnustukset

Pro Finlandia -mitali 1971
Taiteilijaprofessori 1975–1980
Turun kaupungin taidepalkinto 1984
Professorin arvonimi 1984
Maecenas Killan mitali 1986
Kirjallisuutta

Huhtamäki, Ulla: Heittäydy vapauteen: Avantgarde ja Kauko Lehtisen taiteen murros 1961–1965. Diss. Jyväskylä studies in humanities, 81. Jyväskylän yliopisto, 2007. ISBN 978-951-39-2964-0. ISSN 1459-4323
Aiheesta muualla

Kauko Lehtinen Valtion taidemuseon kokoelmissa.[vanhentunut linkki]
Kauko Lehtisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Lehdonjärvi (Ylitornio)

| Lehdonjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Ylitornio
Koordinaatit:  66°22′37″N, 24°17′05″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  67.926.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  113,8 m  
Rantaviiva:  1,274 km  
Pinta-ala:  9,031 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiLehdonjärvi 
Lehdonjärvi  on Lapissa Ylitorniolla Törmäsjärven kylän lähellä sijaitseva järvi. Se on valtakunnallisesti arvokas lintujärvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 9,0 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Se sijaitsee Ahvenrovan itäpuolella Lehdonjärvenlehdon vieressä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria, vaikka se on kovin matala. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä ja se rannat ovat soistunutta ruohikkoa. Järvi on autio, vaikka sen vierestä kulkee seututie 930.
Luontoarvoja

Järvi sisältyy Natura 2000-ohjelmaan sisältyvään Ahvenjärvi-Lehdonjärvi- luonnonsuojelualueeseen (FI1302108). Suojelualueen pinta-ala on 280 hehtaaria, johon sisältyy myös viereinen Ahvenjärvi. Lehdonjärvi on matala humuspitoinen suojärvi, jonka rannat ovat rahkasammalpohjaisia reunusnevoja sekä luhtia. Vesialue on sarasaarekkeista muodostuva sokkelikko.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Lohijärven alueella (67.92), jonka Merijärven valuma-alueeseen (67.926) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 113,8 metriä mpy. Siihen on johdettu vain kaksi metsäojaa ja sen laskuoja lähtee järven pohjoisrannasta Honkamaanvuomaan, jonka vedet päätyvät maan kallistuksen johdosta Hanhiojan myötä Merijärveen. Merijärven laskujoki Merijoki laskee vuorostaan Lohijärven lahteen Vähä Lohijärveen, joka on osa Tengeliönjoen pääuomaa.
Historiaa

Vuoden 1979 peruskartassa oli Honkamaanvuoma vielä ojittamatta, jolloin Lehdonjärven laskuoja katosi Lehdonjärvenjänkään. Siellä sen vedet yhtyivät Lehdonojaan, joka laski Merijärveen. Ojituksen yhteydessä vedet ohjattiin kuitenkin kulkemaan Merijärveen Hanhijoen kautta.
Lehtikaktukset

| Lehtikaktukset |
| --- | --- |
 Tuoksulehtikaktus (Epiphyllum oxypetalum).
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Hylocereeae
Suku::  Lehtikaktukset Epiphyllum  Haw. (1812)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtikaktukset (Epiphyllum) on 19-lajinen kaktuskasvisuku, jonka lähimpiä sukulaisia ovat talvikaktukset (Schlumbergera) ja hovikaktukset (Disocactus). Lehtikaktukset ovat epifyyttisiä metsissä kasvavia kaktuksia, joilla on litteät lehtimäiset varret ja yöllä kukkivat valkoiset kukat. Suvun tieteellinen nimi on muodostettu kreikankielisistä sanoista epi 'päällä' ja fyllon 'lehti'. Nimi viittaa kukkiin, jotka näyttävät sijaitsevan lehtien päällä.
Tuntomerkit

Lehtikaktukset ovat monihaaraisia pensaita, joko pystykasvuisia, kiipeileviä köynnöksiä tai riippuvia puiden oksilla tai kivien päällä kasvavia kaktuksia. Usein niillä on ilmajuuria. Vanhat haarat ovat tyvestään liereitä, tavallisesti piikittömiä ja usein puutuneita, kun taas nuoret varret ovat litteitä ja lehtimäisiä. Lehtimäisen varren reunassa on pyöristyneitä tai teräviä hampaita, jotka voivat olla liuskoittuneita tai pariosaisia. Hampaat sijaitsevat areoleiden eli kääpiöversojen väleissä. Areolit ovat tavallisesti piikittömiä.
Lehtikaktusten näyttävät ja isot (pituus 10–30 cm), mutta yleensä vain öisin auki olevat kukat sijaitsevat kasvien varsissa yksittäin. Ne ovat muodoltaan suppilomaisia tai tarjottimen tavoin laakeita, ja emin vartalon tyvellä on pieniä suomuja ja harvoin sukasia tai karvoja. Kukan tyvimalja on pitkä ja sen pinta on suomuinen. Malja laajenee äkisti nielun kohdalta. Uloimmat kehälehdet ovat väriltään vaaleita, kellertäviä tai vaaleanpunertavia, sisimmät vaaleankeltaisia tai valkoisia. Heteet kiinnittyvät nieluun. Hedelmä on munamainen tai pitkänomainen, ja sen pinnalla on pieniä suomuja ja piikittömiä areoleja. Siemenet ovat munuaismaisia ja mustia.
Levinneisyys

Lehtikaktusten luontainen levinneisyysalue käsittää Keski-Amerikan ja Meksikon, mutta jokunen laji kasvaa myös Karibian alueella ja Etelä-Amerikan pohjoisosassa.
Lajit

Lehtikaktuksiin kuuluvat lajit:
Epiphyllum anguliger
Epiphyllum cartagense
Epiphyllum caudatum
Epiphyllum columbiense
Epiphyllum costaricense
Epiphyllum crenatum
Epiphyllum floribundum
Epiphyllum grandilobum
Epiphyllum guatemalense
Epiphyllum hookeri
Epiphyllum laui
Epiphyllum lepidocarpum
Epiphyllum oxypetalum – tuoksulehtikaktus
Epiphyllum phyllanthus
Epiphyllum pittieri
Epiphyllum pumilum
Epiphyllum rubrocoronatum
Epiphyllum thomasianum
Epiphyllum trimetrale
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lehtikaktukset Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q310964  Wikispecies: Epiphyllum  APNI: 106923  BioLib: 61911  CoL: 633YB  EoL: 21653270  EPPO: 1EPYG  FNA: 111859  FoAO2: Epiphyllum  FoC: 111859  GBIF: 3084180  GRIN: 4316  iNaturalist: 85411  IPNI: 30002688-2  IRMNG: 1073574  ITIS: 181909  NCBI: 983927  Open Tree of Life: 125472  Paleobiology Database: 6420  PLANTS: EPIPH  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30002688-2  Tropicos: 40004308  WFO: wfo-4000013627