Talonpoika
Etymologia

Ruotsin ja Suomen sääty-yhteiskunnasta puhuttaessa talonpoika-termillä tarkoitetaan maantilansa omistavaa maanviljelijää, talollista, joka vastasi tilalle asetetuista veroista ja muista velvoitteista. Talolliset muodostivat talonpoikaissäädyn. Kruununtalonpoika taas ei omistanut viljelemäänsä maata, vaan tilan omisti valtio.
Alun perin ”talonpoika” (ruots. bonde) merkitsi kiinteästi asuvaa miestä vastakohtana liikkuvaa elämää viettävälle erämiehelle. Käsite muuttui tarkoittamaan maatilaa asuvaa ja viljelevää isäntää, kun erätalous väistyi. Viimeistään 1600-luvulle tultaessa talonpojalla tarkoitettiin talollista. Myöhemmin sääty-yhteiskunnan purkautuessa termi sai nykyisen laajemman merkityksen: maata viljelevä väestö, talonpoikaisväestö.
Keskiajalla Ruotsin hallitsemilla, mukaan luettuna nykyisen Suomen alueella riippumattomat talonpojat levittäytyivät paikallisesti ja raivasivat itselleen merkittyjä viljelyksiä, jolloin syntyi yksityisomistus maahan. Aluksi omistus oli tilapäistä, mutta se muuttui peltoviljelyn myötä pysyväksi. Raivaajilla ei ollut mitään esivaltaa, josta seurasi luonnollisesti talonpoikien riippumattomuus. Talonpoikia haittasivat Ruotsin alueella vaikeammat luonnonolosuhteet kuin muualla Euroopassa.
Mikään ulkopuolinen joukko tai kansa ei siirtynyt alueelle valloittamaan tai omistamaan maata, vaan se tapahtui paikallisista lähtökohdista alhaalta ylöspäin. Raivaajat toimivat yksilöinä, jotka omistivat raivaamansa viljelyksen ja merkitsivät sen tiedoksi muille. Myöhemmin Ruotsin kruunun mukana Suomen alueelle tuli esivalta ja maahanmuuttajat, jotka ryhtyivät verottamaan talonpoikia, mutta kunnioittivat pääsääntöisesti heidän yksityisomistustaan. Ruotsin kruunu jakoi läänityksiä, mutta niillä ei ollut laajempia haittavaikutuksia talonpoikien elämään.
Myöhemmin sarkajaossa Ruotsin hallinnon tehostaessa verotusta sarat jaettiin hyvin tarkasti omistajien kesken, toisin kuin Itä-Euroopassa ja Baltian alueella, jossa sarkajako muodostui hyvin sekavaksi feodalismin haitallisen vaikutuksen takia, suurmaanomistajien ja aateliston kilpaillessa keskenään maasta ja talonpoikien sieluista.
Feodalismi jäi Ruotsin hallitsemilla alueilla hyvin marginaaliseksi koskien pääosin vain Ruotsin Pommeria, jossa oli maaorjuutta. Ruotsin talonpojat säilyttivät vapauden ja yksityisomistuksen maahansa, jota viljelivät. Itä-Euroopassa ja Venäjällä kehitys kulki sitä vastoin feodalismin vuoksi kohti vapauksien ja yksityisen omistamisen menetystä, joka johti lopulta maaorjuuteen. Venäjälläkin raivaajat olivat alun perin yksityisiä maanomistajia, mutta heitä alettiin myöhemmin verottaa mir-järjestelmän puitteissa, joka johti lopulta tehottomaan maan yhteisomistukseen ja kehityksen pysähtymiseen maataloudessa ja yhteiskunnassa ylipäätään alhaalta ylöspäin.
Feodaalimaanomistajat elivät talonpoikien työllä ja ylijäämätuotteista saaduilla tuloilla, josta seurasi maaseudun yleinen kehittymättömyys, koska talonpojat eivät kokeneet järjestelmää lailliseksi ja oikeudenmukaiseksi. Suurmaanomistajat elivät koroilla ja tuhlasivat rahojaan kaupungeissa. Ruotsalainen ja feodaalinen maanomistus olivat luonteeltaan hyvin poikkeavia toisistaan, jossa jälkimmäinen edusti lähinnä poliittista omistamista ja tuotannollista ratkaisua.