stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liverpool
Urheilu

Kaupungin suosituin ja seuratuin urheilulaji on jalkapallo. Englannin Valioliigassa pelaavat liverpoolilaisjoukkueet Everton ja Liverpool FC. Everton perustettiin vuonna 1878 samannimisen kaupunginosan dominikaanisen pyhäkoulun yhteyteen. Uskontokunnan vaikutus seuraan lakkasi kuitenkin jo seuraavana vuonna. Liverpool FC irtautui Evertonista vuonna 1892 Anfieldin kentän vuokrasta syntyneen riidan vuoksi. Usein esitetty väite, että Everton olisi katolinen seura ja Liverpool protestanttinen on siten vailla historiallista pohjaa. Liverpooliin runsaslukuisena pitkin 1900-lukua immigroituneet irlantilaiset lisäsivät roomalaiskatolisten osuutta kaupungin väestössä, mutta uskonto ei ole ollut kannattajuutta jakava tekijä.
Perinteisesti varakkaampien protestanttien ja köyhempien työläisväestöä edustaneiden katolilaisten välillä on ollut Britteinsaarilla vahvoja jännitteitä. Nuo yhteiskunnalliset jännitteet ovat usein kulminoituneet kaupungin eri luokkia edustaneiden jalkapallojoukkueiden välisiin kamppailuihin. Liverpoolissa nämä jännitteet eivät ole koskaan purkautuneet jalkapallon yhteydessä samaan tapaan kuin esimerkiksi Glasgow’ssa (protestanttinen Rangers ja katolinen Celtic) tai Edinburghissa (protestanttinen Hearts ja katolinen Hibernian). Kenties tärkein syy tähän on se, että kahden Liverpoolin suurseuran kannattaminen ei ole jakautunut alueellisesti, vaan jopa saman perheen sisältä voi löytyä molempien joukkueiden kannattajia.
Menestynein suomalainen jalkapalloilija Liverpoolissa on Sami Hyypiä, joka vuonna 2001 luotsasi kapteenina Liverpool FC:n UEFA-cupin voittoon. Myös Jari Litmanen on pelannut Liverpool FC:n joukkueessa.
Murre

Liverpoolin murre tunnetaan nimellä scouse. Sana juontaa juurensa samannimisestä muhennoksesta. Vastaavasti liverpoolilainen on scouser. Scouse-murteelle tyypillisiin piirteisiin kuuluu esimerkiksi kovan k-äänteen ääntäminen "kurkku-h" -äänteenä hollannin g-kirjaimen tapaan.
Liverpoolissa syntyneitä

Jodie Comer
Rupert Davies
Brian Epstein
Shaun Evans
Rebecca Ferguson
George Harrison
Jeremiah Horrocks
Robert Jenkinson
William Markus
Paul McCartnery
Liz McClarnon
Paul McGann
John Lennon
Lee Peltier
Heidi Range
Ringo Starr
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liverpool Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Liverpool Wikivoyagessa (englanniksi)
Euroopan kulttuuripääkaupunki
| --- | --- |
1980-luku:  1985: Ateena  1986: Firenze  1987: Amsterdam  1988: Länsi-Berliini  1989: Pariisi 
1990-luku:  1990: Glasgow  1991: Dublin  1992: Madrid  1993: Antwerpen  1994: Lissabon  1995: Luxemburg  1996: Kööpenhamina  1997: Thessaloniki  1998: Tukholma  1999: Weimar 
2000-luku:  2000: Avignon · Bergen · Bologna · Bryssel · Helsinki · Krakova · Praha · Reykjavík · Santiago de Compostela  2001: Rotterdam · Porto  2002: Brugge · Salamanca  2003: Graz  2004: Genova · Lille  2005: Cork  2006: Patras  2007: Sibiu · Luxemburg  2008: Liverpool · Stavanger  2009: Vilna · Linz 
2010-luku:  2010: Essen · Istanbul · Pécs  2011: Turku · Tallinna  2012: Guimarães · Maribor  2013: Marseille · Košice  2014: Riika · Uumaja  2015: Mons · Plzeň  2016: San Sebastián · Wrocław  2017: Aarhus · Páfos  2018: Leeuwarden · Valletta  2019: Matera · Plovdiv 
2020-luku:  2020: Rijeka · Galway  2021: Timișoara · Elefsína  2022: Kaunas · Esch-sur-Alzette  2023: Veszprém  2026: Oulu 
Liverpoolin kartta vuodelta 1888
Liverpoolin kaupunkikeskus.
Liverpool FC pelaamassa Anfieldilla.
Superlambananas, 2010
Johann Crüger

Johann Crüger
Praxis-Pietatis-Melica, kansilehti
Johann Crüger (9. huhtikuuta 1598 Groß Breesen, Guben – 23. helmikuuta 1662 Berliini) saksalainen säveltäjä ja kanttori, aikansa merkittävin koraalisäveltäjä.
Elämänvaiheet

Crüger opiskeli teologiaa Wittenbergissä, ja musiikkia Saksan ohella Itävallassa ja Böömissä, Saksassa Gubenissä, Soraussa (Żary), Breslaussa, Olmützissä ja Regensburgissa. Hän toimi vuodesta 1622 Berliinin Nikolainkirkon urkurina. Hän oli myös arvostettu musiikin teoreetikko. Hän hoiti virkaansa 40 vuotta ja oli samalla Zum Grauer Klosterin lukion opettaja.
Hän julkaisi useita painoksia koraalikokoelmastaan Praxis pietatis melica. Sen ensimmäinen painos ilmestyi 1640 otsikolla Newes vollkömliches Gesangbuch. Toinen painos ilmestyi 1647 nimellä Praxis Pietatis Melica, das ist: Übung der Gottseligkeit in christlichen und trostreichen Gesängen.  Vuosien 1640–1661 aikana ilmestyi koraalikirjasta 10 painosta. Kaikkiaan siitä ilmestyi 45 painosta Berliinissä ja 16 painosta Frankfurt am Mainissa ja oli aikanaan yksi eniten levinneistä saksalaisista virsikirjoista. Hän on tuntenut ns. Geneven psalttarin vuodelta 1562 ja sen vaikutteita on havaittavissa niin sävelmien rytmiikassa ja melodiikassa.. Crüger on koraalikirjansa johdannossa 1661 kertonut miten laulu- ja instrumenttimusiikilla on sijansa jumalanpalveluksessa. Tämä voi olla puolustusta rikkaan jumalanpalvelusmusiikin puolesta reformoitua näkemystä vastaan, jossa lauletuilla Raamatun psalmeilla oli keskeinen sija. Olihan Berliinin ja Brandenburgin vaaliruhtinas Johann Sigismund 1613 siirtynyt reformoituun kirkkoon, vaikkakin 95 prosnettia väestöstä hänen ruhtinaskunnassaan oli luterilaisia.
Hän teki yhteistyötä virsirunoilija Paul Gerhardtin kanssa, joka oli Nikolainkirkon pappi. Crüger sävelsi lukuisia Gerhardtin virsiä. Vuoden 1647 laitoksessa niitä oli 18 ja vuoden 1653 viidennessä laitoksessa 82. Vuoden 1611 laitoksessa oli vielä kahdeksan uutta virttä. Gerhardtin virsien lisäksi hän on säveltänyt Johann Franckin ja Johann Heermanin tekstejä. Johann Sebastian Bach on käyttänyt yli kahtakymmentä Crügerin koraalia kantaateissaan.
Annius Viterbolainen

Annius Viterbolainen
Annius Viterbolainen (ital. Annio da Viterbo, lat. Joannes Annius Viterbiensis, oik. Giovanni Nanni; 1432–1502) oli italialainen dominikaanimunkki, historioitsija ja kirjailija, joka väärensi suuren määrän antiikin kirjallisuutta. Hänen motiivinaan oli tuottaa kunniaa Euroopalle sekä erityisesti omalle kotiseudulleen ja kotikaupungilleen Viterbolle. Hän väärensi myös arkeologisia löytöjä samassa tarkoituksessa.
Ura ja väärennökset

Anniuksen ensimmäinen merkittävä teos oli vuonna 1471 ilmestynyt Tractatus de imperio Turcarum (”Teos turkkilaisten valtakunnasta”), jonka tarkoituksena oli pelotella eurooppalaisia barbaaristen turkkilaisten uhalla. Vuonna 1480 ilmestynyt De futuris Christianorum triumphis in Turcas et Saracenas (”Kristittyjen turkkilaisista ja saraseeneista tulevaisuudessa saavuttamista riemuvoitoista”) puolestaan ennusti turkkilaisten häviötä. Tämän jälkeen Annius siirtyi kirjoittamaan eurooppalaisen kulttuurin ja valtioiden historiasta. Hän julkaisi vuonna 1489 Venetsiassa Espanjan kuningas Ferdinand II:lle ja kuningatar Isabellalle omistetun 17-osainen teoksen Antiquitatum variarum (”Kaikenlaista muinaisajan historiaa”). Teoksen laajennettu toinen laitos ilmestyi Roomassa vuonna 1497. Esipuheessaan Annius kertoi haluavansa edistää koko Euroopan kunniaa julkaisemalla aiemmin tuntemattomia tai jo kadonneiksi luultuja historiallisia käsikirjoituksia. Todellisuudessa nämä ”löydöt” olivat hänen itse laatimiaan väärennöksiä.
Anniuksen ”löytämiä” ja julkaisemia käsikirjoituksia olivat muun muassa kaksi osaa Quintus Fabius Pictorin kulta-aikaa ja Rooman kukkuloita käsittelevästä teoksesta, yksi teos Gaius Semproniukselta, viisi babylonialaisen papin Berossoksen teosta sekä erinäisiä teoksia Myrsilokselta, ”Metastheneelta”, Arkhilokhokselta, Cato vanhemmalta, Filon Juutalaiselta, Ksenofonilta, Antoninus Piukselta ja Manetholta. Annius pani kaikki nämä muinaiset kirjailijat ylistämään Eurooppaa. Hän myös asetti eri tekstit tukemaan toisiaan ja kirjoitti siten uusiksi suuren osan Euroopan muinaishistoriaa. Hänen teoksissaan oli selostuksia Nooan poikien roolista eri maiden asuttamisessa, kuvitteellisia luetteloita Egyptin ja Kaldean hallitsijoista jne. Tiedoissaan olleiden aukkojen vuoksi hän ajoitti egyptiläisen Manethon kolmesataa vuotta tämän todellista elinaikaa myöhempään aikaan.
Vaikka Annius pyrki pääasiassa tuottamaan kunniaa koko Euroopalle, hän oli valmis väärentämään myös kotiseutupatriotismin nimissä. Hän esimerkiksi hautasi kotikaupunkinsa Viterbon lähistölle väärennetyllä piirtokirjoituksella varustamansa kiven, jonka mukaan Isis ja Osiris olivat perustaneet Viterbon 3 000 vuotta aiemmin ja se oli siten vanhempi kuin Rooma. Annius pyrki väärennetyissä käsikirjoituksissaan yhdistämään egyptiläisen ja babylonialaisen korkeakulttuurin etruskeihin voidakseen antaa Keski-Italiassa sijaitsevalle Viterbolle tärkeämmän roolin sivilisaation historiassa.
Annius toimi vuodesta 1499 Rooman Pyhän palatsin mestarina ja osallistui Roomassa julkaistun kirjallisuuden valvomiseen. Erään tiedon mukaan hänet olisi myrkytetty hänen arvosteltuaan vuonna 1502 Cesare Borgian elämää.
Myöhempi vaikutus

Anniuksen julkaisemat teokset otettiin innolla vastaan muun muassa Espanjassa ja Saksassa. Hänellä oli vaikutusta myös ruotsalaisiin Johannes Magnukseen ja Johannes Messeniukseen. Merkittävin Anniuksen väärennöksistä oli hänen vuonna 1498 julkaisemansa Berossoksen kronikka Babylonica, kuuluisa ja todellisuudessa lähes kokonaan kadonnut teos. Anniuksen siitä tekemällä väärennöksellä oli suuri suosio ja vaikutus eurooppalaisten tutkijoiden parissa aina 1700-luvulle saakka.
Luettelo Pirkanmaan museoista

Tämä on luettelo Pirkanmaan museoista.
Akaa

Kinnarin kotimuseo
Lastenvaunumuseo Mukelo
Veturimuseo
Hämeenkyrö

Ahlforsin aseverstas
Hämeenkyrön kotiseutumuseo
Myllykolu, F. E. Sillanpään syntymäkotimuseo
Töllinmäki
Urkin piilopirtti
Ikaalinen

Ikaalisten kotiseutumuseo
Ikaalisten harmonikkamuseo
Juupajoki

Kallenaution kestikievari
Koskenjalan kenkä- ja nahkamuseo
Veljeshovi - Juupajoen sotaveteraanien perinnekorsu
Kangasala

Kangasalan kotiseutumuseo
Kangasalan lepokoti
Karjalainen kulttuurikeskus Äijälä
Kimmo Pyykkö -museo
Kuhmalahden kotiseutumuseo
Mobilia
Varsamäen hevosajoneuvomuseo
Vehoniemen automuseo
Kihniö

Aitonevan turvemuseo
Kihniön esinemuseo
Kuhmoinen

Kuhmoisten ase- ja varusmuseo
Kuhmoisten kotiseutumuseo
Lempäälä

Kuokkalan museoraitti
Sakkola-museo
Mänttä-Vilppula

Serlachius-museo Gustaf
Serlachius-museo Gösta
Vilppulan kotiseutu- ja koulumuseo
Nokia

Hinttalan kotiseutumuseo
Nokian kirkkomuseo
Nokian työläiskotimuseot
Ossi Somman veistospuisto
Orivesi

Eräjärven kirkkomuseo
Eräjärven kivimuseo
Längelmäen kirkkomuseo ja makasiini
Paltanmäen kotiseutumuseo
Rosellin talo
Parkano

Militariamuseo Karhumäki
Parkanon metsämuseo
Parkanon kotiseutumuseo
Pirkkala

Kotimuseo Metsärinne
Museokoti Mummola
Reipin museo
Punkalaidun

Talonpoikaismuseo Yli-Kirra
Pälkäne

Daniel Medelplan-museo
Luopioisten kotiseutumuseo ja Mikkelinmäen torpparimuseo
Museo Salinmäki
Pälkäneen kirkkomuseo
Tuulimyllymuseo
Ruovesi

Ruoveden kotiseutumuseo
Sastamala

Emil Danielssonin erämaa-ateljee
Keikyän kotiseutumuseo
Kiikoisten esinemuseo
Kinnalan Koukun suojeluskunta- ja lottamuseo
Vammalan auto- ja traktorimuseo
Myllymäen torpparimuseo
Sarkia-museo
Sastamalan seudun museo
Suodenniemen kotiseutumuseo
Pukstaavi
Tampere

Amurin työläismuseokortteli
Emil Aaltosen museo
Hiekan taidemuseo
Lauri Viita -museo
Lenin-museo
Mediamuseo Rupriikki
Museokeskus Vapriikki
Museo Milavida
Muumimuseo
Postimuseo
Sara Hildénin taidemuseo
Suomen Jääkiekkomuseo
Suomen nyrkkeilymuseo
Suomen pelimuseo
Tampereen kivimuseo
Tampereen luonnontieteellinen museo
Tampereen siirtolapuutarhamuseo
Tampereen suojeluskunta- ja lottamuseo
Tampereen taidemuseo
Teiskon museo
Työväenmuseo Werstas
Vakoilumuseo
Varalan liikuntamuseo
Velaatan maitolaiturimuseo
Urjala

Ikaalan Isotalon yksityismuseo
Nuutajärven lasimuseo Prykäri
Urjalan kotiseutumuseo
Valkeakoski

Kauppilanmäen museoalue
Myllysaaren museo
Suomen jalkapallomuseo
Sääksmäen kotiseutumuseo
Visavuori
Voipaalan taidekeskus
Vesilahti

Vesilahden kotiseutumuseo
Virrat

Killinkosken Wanha tehdasmiljöö
Liedenpohjan kylämuseo
Virtain perinnekylä
Ylöjärvi

Haverin kultakaivosmuseo
Kurun ulkomuseo, koulumuseo ja Vänrikki Stoolin tupa
Suomen jäähdytystekniikan museo
Ylöjärven kotiseutumuseo
| n k Perustiedot Wikidatassa: Luettelo Pirkanmaan museoista (Q116927355)ohje |
| --- | --- |
valtio: Suomi
Liberian historia

Tämä artikkeli käsittelee Liberian historiaa.
Varhainen historia ja perustaminen

Afrikkalaisten tarinoiden mukaan monien esi-isät olivat pygmejä, ja myös Liberian ensimmäiset asukkaat ovat saattaneet olla pienikokoisia. Heistä on säilynyt vain suullista perimätietoa. Seuraava alueelle saapunut väestöryhmä tuli ilmeisesti nykyisen Länsi-Sudanin alueelta 6000 eaa. Heidän jälkeläisistään tuli aikanaan maanviljelijöitä, jotka tekivät raudasta aseita ja keramiikasta astioita. Seuraavaan aaltoon kuuluivat krut, bassat, deit, mambat ja grebot. Viimeisinä saapuivat vait ja mandigot 1500-luvun vaiheilla.
Portugalilaiset kävivät alueella 1461 ja kiinnittivät huomionsa alueella kasvavaan meleguettapippuriin. Alue tulikin tunnetuksi Pippurirannikon eli Meleguettarannikon nimellä (engl. Grain Coast).. Vuonna 1663 britit perustivat sinne kauppa-asemia mutta hollantilaiset tuhosivat ne seuraavana vuonna. Sen jälkeen alueella ei ollut eurooppalaista asutusta ennen vapautettujen orjien tuloa alueelle.
Liberia perustettiin vuonna 1822, kun amerikkalaiset hyväntekeväisyysseurat valitsivat Mesurado-niemen sopivaksi paikaksi vapautettujen orjien siirtokunnalle Afrikassa. Seuraavien viiden vuosikymmen aikana alueelle tuotiin enimmäkseen Yhdysvalloista noin 25 000 vapautettua orjaa. Valta siirtyi vähitellen valkoisilta mulateille ja lopulta kokonaan afroamerikkalaissyntyisille siirtolaisille 1870-luvulta alkaen. Paikalliset afrikkalaiset jäivät sivustakatsojiksi – paitsi jos onnistuivat assimiloitumaan valtakulttuuriin englannin kielen, kristinuskon ja kirjoitustaidon kautta.
Itsenäisyys ja amerikanliberialaisten valtakausi 1847–1980

Liberia itsenäistyi vuonna 1847 ja säilyi Etiopian ohella ainoana afrikkalaisena valtiona itsenäisenä myös siirto­maa­vaiheen yli. Liberia oli sekä Kansainliiton että Yhdistyneiden kansakuntien perustajajäsen. Yhteydet Yhdysvaltoihin säilyivät tiiviinä, mitä korostaa erityisesti kieli, maan lippu sekä vuoden 1847 perustuslaki. Taloudelliset siteet kasvoivat erityisesti 1920-luvulta lähtien, kun amerikkalainen kumiyhtiö Firestone perusti Liberiaan maailman mittakaavassa suurimman kumiplantaasin. Liberian ja kansainvälisen yhteisön välit kuumenivat 1930-luvulla, kun maata syytettiin pakkotyöstä ja jopa orjakaupasta. Siirtomaavallat pyrkivät tekemään maasta protektoraatin.
Toisen maailmansodan jälkeen Liberian elinkeinoelämä modernisoitiin nopeasti. Maan talous kasvoi kolmen vuosikymmenen ajan erittäin ripeästi, noin kuuden prosentin vuositasolla. Talouskasvun kehitysvaikutukset varsinkin sisämaassa jäivät kuitenkin pieniksi. Talouskasvu kuitenkin tuki harvainvaltaa, joka perustui vapautettujen orjien etuoikeutettuun asemaan. Kansainvälisessä politiikassa Liberian asema oli sen kokoon nähden erittäin vahva. Tämä näkyi niin YK:ssä kuin Afrikan maiden yhteistyöjärjestössä.
William Tubman oli 27 vuotta Liberian presidenttinä vuodesta 1944 kuolemaansa vuoteen 1971 saakka. Tubmanin aika on jäänyt historiaan ristiriitaisena; toisaalta talous kasvoi huomattavasti ja maan kehitys säilyi vakaana ja rauhallisena. Toisaalta epätasa-arvo vallitsi ja entisten Amerikasta tulleiden orjien jälkeläisten muodostama amerikkalais-liberialainen yläluokka hallitsi sekä maan taloutta että politiikkaa Liberian enemmistönä olevan alkuperäisväestön kustannuksella.
Tubmanin kuoltua häntä seurasi varapresidentti William R. Tolbert, joka oli viimeinen amerikanliberialaisten True Whig -puoluetta edustanut ja viimeinen amerikan-liberialainen presidentti Liberian historiassa. Tolbert oli presidenttinä Tubmanin kuolemasta vuonna 1971 Doen vallankaappaukseen vuoteen 1980 saakka.
Doen diktatuuri 1980–1990

Tyytymättömyys entisten orjien jälkeläisten etuasemaan ja harvainvaltaan kasvoi 1970-luvulla, mikä johti vallankaappaukseen vuonna 1980. Huhtikuussa vuonna 1980 vain 28-vuotias ylikersantti Samuel Doe johti armeijan veristä vallankaappausta, jossa presidentti William R. Tolbert ja useita hallinnon johtavia henkilöitä surmattiin. Vallankaappaus toi ensimmäistä kertaa valtaa Liberian alkuperäisasukkaille, mutta se johti pääomien sekä amerikan-liberialais-taustaisen yläluokan laajaan pakenemiseen maasta. Doen vallankaappaus päätti 133 vuotta kestäneen amerikikkalais-liberialaisen yläluokan vallan maassa ja Doe oli maan ensimmäinen alkuperäisväestään kuuluva johtaja. Doen hallinto oli brutaali, väkivaltainen ja ihmisoikeuksia kunnioittamaton. Alkuun Doe loi välit Libyan kanssa, mutta varsin pian Liberia palasi läheisiin suhteisiin Yhdysvaltojen kanssa. Vuonna 1985 pidetyissä vilpillisiksi todetuissa vaaleissa Samuel Doe valittiin Liberian presidentiksi ja kaikkiaan hänen synkkä valtakautensa kesti 10 vuotta ja ajoi Liberian lopulta veriseen sisällissotaan.
Liberian ensimmäinen sisällissota 1989–1997

Liberian ensimmäinen sisällissota alkoi jouluna 1989 kapinallisten aloitettua hyökkäyksen presidentti Samuel Doen hallintoa vastaan. Sisällissodan vuosien aikana Liberia jakaantui lukuisiin aseellisiin ryhmiin, jotka olivat syntyneet lähinnä eri etnisten ryhmien mukaan. Kapinallisilla oli myös keskinäisiä yhteydenottoja. Kapinalliset saartoivat pääkaupunkia Monroviaa ja presidentti Samuel Doe surmattiin syyskuussa 1990. Merkittävimmäksi kapinallisryhmäksi oli noussut Charles Taylorin johtama NPFL (National Patriotic Front of Liberia). Doen tilalle tullut Amos Sawyerin johtama väliaikaishallinto hallitsi käytännössä vain pääkaupunki Monroviaa – ja sitäkin vain Länsi-Afrikan maiden rauhanturvajoukkojen tuella – muun maan ollessa kapinallisten, lähinnä Taylorin joukkojen, hallinnassa. Taylorin joukot hallitsivat myös Liberian luonnonvaroja (puu, mineraalit, timantit). Charles Taylor oli sekaantunut myös samanaikaiseen Sierra Leonen sisällissotaan ja sai hallintaansa myös Sierra Leonen timanttivaroja. Verinen sisällissota loppui lopulta siihen, että saatiin järjestettyä vuonna 1997 koko Liberian laajuiset vaalit, jossa Charles Taylor valittiin ylivoimaisella vaalivoitolla maan presidentiksi.
Liberian toinen sisällissota 1999–2003

Presidentti Charles Taylorin hallinto oli erittäin korruptoinut, ihmisoikeuksia loukkaava ja etnisiä ristiriitoja syventävä. Kaksi kapinallisarmeijaa LURD ja MODEL alkoivat aseellisen taistelun Taylorin hallintoa vastaan ja Liberia oli taas vuosia kestäneessä verisessä sisällissodassa. Kapinalliset armeijat saartoivat Monrovian ja Liberia ajautui humanitaariseen katastrofiin. Lopulta elokuussa 2003 Taylor suostui eroaamaan ja lähtemään maasta Nigeriaan. Varapresidentti Moses Blah jäi maahan ja allekirjoitti hallinnon puolesta rauhansopimuksen kapinallisten kanssa ja sota päättyi.
Liberian sisällissodat tunnetaan laajoista siviiliväestöön kohdistuneista raakuuksista. Arviolta 300 000 ihmistä tapettiin ja miljoona ajettiin pakolaisiksi kolmen miljoonan asukkaan maasta.
Liberia sisällissotien jälkeen 2003–

Taylorin vallasta luopuminen ja YK-joukkojen tulo maahan vuonna 2003 rauhoitti tilanteen. Maassa käynnistyi yksi YK:n historian suurimmista aseistariisuntaoperaatioista. Ellen Johnson Sirleaf valittiin presidentiksi 8. marraskuuta 2005 pidetyissä vaaleissa. Hän oli Afrikan ensimmäinen nainen, joka oli valittu vaaleilla presidentiksi. Vuonna 2006 perustettiin totuuskomissio, jonka tehtävänä on tutkia ihmisoikeusrikkomuksia vuosina 1979–2003. Johnson Sirleafin aloittaessa presidenttinä Liberia oli vuosien verisen sotimisen raunioittama ja katkeroittama maa, jonka työttömyysprosentti oli 80. Hänen kaudellaan Liberian tilanteessa tapahtui huomattavaa toipumista ja rauha säilyi. Vuonna 2011 Johnson Sirleafille myönnettiin yhdessä kahden muun henkilön kanssa Nobelin rauhanpalkinto tunnustuksena hänen työstään naisten aseman parantamiseksi. Ellen Johnson Sirleaf toimi Liberian presidenttinä 12 vuotta (vuodet 2006–2018) voitettuaan presidentinvaali vuosina 2005 ja 2011.
Vuonna 2012 Liberian vangittuna oleva entinen presidentti Charles Taylor tuomittiin 50 vuodeksi vankeuteen Haagissa toimineessa YK:n alaisessa erityistuomioistuimessa osuudestaan Sierra Leonen sisällissodan sotarikoksiin vuosina 1996–2000. Taylor siirrettiin kärsimään tuomiotaan Britanniaan ja vuonna 2015 hylättiin Taylorin anomus siirrosta Britanniasta Ruandaan.
Vuonna 2014 Liberia oli yksi kolmesta Länsi-Afrikan ebolaepidemiasta pahimmin kärsineestä maasta.
Joulukuussa 2017 presidentinvaalit voitti entinen jalkapalloammattilainen George Weah, joka astui virkaansa Sirleaf Johnsonin seuraajana maan uutena presidenttinä tammikuussa 2018. Kyseessä oli ensimmäinen kerta sitten vuoden 1944, kun Liberiassa valta siirtyi demokraattisesti valitulta presidentilta toiselle.
Maaliskuussa vuonna 2018 YK lopetti 15 vuotta kestäneen rauhanturvaoperaationsa Liberiassa. Tuona aikana 16 000 ihmistä yli 12 maasta ehti palvella YK:n menestyksellisessä Liberia-operaatiossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liberian historia Wikimedia Commonsissa
Afrikan historia maittain
Algeria
Angola
Benin
Botswana
Burkina Faso
Burundi
Djibouti
Egypti
Eritrea
Etelä-Afrikka
Etelä-Sudan
Etiopia
Gabon
Gambia
Ghana
Guinea
Guinea-Bissau
Kamerun
Kap Verde
Kenia
Keski-Afrikan tasavalta
Komorit
Kongon demokraattinen tasavalta
Kongon tasavalta
Lesotho
Liberia
Libya
Madagaskar
Malawi
Mali
Marokko
Mauritania
Mauritius
Mosambik
Namibia
Niger
Nigeria
Norsunluurannikko
Päiväntasaajan Guinea
Ruanda
Sambia
São Tomé ja Príncipe
Senegal
Seychellit
Sierra Leone
Somalia
Sudan
Swazimaa
Tansania
Togo
Tšad
Tunisia
Uganda
Zimbabwe
Sähköskootteri

Sähköskootteri voi tarkoittaa:
Kevyisiin sähköajoneuvoihin kuuluvaa sähköskootteria, jossa ei ole polkimia ja jonka nopeus on max. 25 km/h
Sähkökäyttöistä pienitehoista mopoa, jossa on polkimet ja jonka huippunopeus max. 25 km/h (ajoneuvoluokka on moottorilla varustettu polkupyörä eli L1e-A)
Sähkökäyttöistä skootteria, jonka huippunopeus on max. 45 km/h (ajoneuvoluokka on mopo eli L1e-B)
Sähkökäyttöistä kevytmoottoripyörää, jonka huippunopeus on yli 45 km/h (ajoneuvoluokka L3e-A1)
joskus myös sähköpotkulautaa ("skuutti")
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sähköskootteri”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Aiheesta muualla

Sähköpotkulauta ja tieliikennelaki; Kicker.fi
Švenčionys

| Švenčionys |
| --- | --- |
 Švenčionysin kirkko.
 lippu:  vaakuna
 Sijainti kartalla.
Valtio:   Liettua
Lääni:  Vilna
kunnallispiiri:  Švenčionysin kunnallispiiri
Väkiluku (2010):  5 510
 
 www.svencionys.lt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Švenčionys on Liettuan itäosassa, Vilnan läänissä sijaitseva kaupunki. Se toimii Švenčionysin kunnallispiirin hallinnollisena keskuksena. Vuonna 2010 kaupungin väkiluku oli 5 510 asukasta.
Kaupunki toimi Venäjän keisarikunnassa Vilnan kuvernementin kihlakuntakaupunkina (Venäjän keisarikunnan ajan dokumenteissa nimellä ven. Свенцяны, Sventsjany). Esimerkiksi vuonna 1897 kaupungissa oli 6 025 asukasta ja koko Švenčionysin kihlakunnassa väkeä oli 172 231.