stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teuvo Wartiovaara
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli lähettiupseerina 2. Divisioonan esikunnassa, josta hänet siirrettiin 26. kesäkuuta 1918 alkaen 5. Jääkärirykmenttiin, jonka nimi muutettiin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi ja myöhemmin Tampereen rykmentiksi. Hän toimi rykmentin adjutanttina ja 19. heinäkuuta 1918 alkaen 8. komppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin aliupseerikoulun johtajaksi ja toimi johtajana vuosina 1918–1919 ja 1922–1923. 1. Pataljoonan komentajaksi hänet määrättiin 1. kesäkuuta 1925 alkaen, josta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1927 alkaen rykmentin talouspäälliköksi ja 31. joulukuuta 1927 alkaen 1. pataljoonan komentajaksi sekä 29. kesäkuuta 1928 alkaen aliupseerikoulun johtajaksi. Hänet komennettiin 17. marraskuuta 1932 viransijaisena hoitamaan Jyväskylän suojeluskuntapiirin piiripäällikön tehtäviä ja siirrettiin 1. heinäkuussa 1933 suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet nimitettiin vakinaiseksi piiripäälliköksi 5. heinäkuuta 1934 alkaen. Tampereen rykmentin komentajan viransijaisuuksia hänellä oli useita vuosina 1925–1932.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 29:n (JR 29) komentajana ja osallistui taisteluihin Suvanto – Taipale akselilla. Jatkosodan syttyessä hän sai komentoonsa Jalkaväkirykmentti 48:n (JR 48) osallistuen Vaskinummen ja Oinaanvaaran taisteluihin. Myöhemmin hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 9:n komentajaksi ja edelleen Pohjois-Hämeen sotilasläänin ja samalla Jyväskylän suojelukuntapiirin komentajaksi.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi Jyväskylän sotilaspiirin komentajana, mutta erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja siirtyi maanviljelijäksi Saarijärven Lannevedelle. Maanviljelyksen ohella hän hoiti Lanneveden osuuskassan johtajan tehtäviä vuosina 1949–1958.
Luottamustoimet

Hän toimi 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1926. Sotainvalidien Veljesliiton Jyväskylän osaston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1945–1946 ja Saarijärven kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1948–1954.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 26. kesäkuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1925  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1933  Eversti 1940 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Kurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis
Ranger-ohjelma

Ranger 7.
Ranger-luotaimet olivat Nasan vuosina 1961–1965 Kuuta kohden lähettämiä iskeytymisluotaimia, joista vain kolme viimeistä onnistuivat halutulla tavalla.
Ranger-ohjelma

Avaruustoiminnan alkuvuosina myös Nasan avaruusohjelmaa rasittivat lukuisat epäonnistumiset. Nasa aloitti miehittämättömän Ranger-ohjelman Apollo-ohjelman valmistelemiseksi. Luotainten tarkoituksena oli osua Kuuhun ja välittää Maahan ennen luotaimen murskautumista Kuun pintaan kuvia Kuusta. Kyse oli kovasta laskeutumisesta – tekniikka ei vielä riittänyt pehmeään laskeutumiseen. Ranger-luotainten piti muun muassa kartoittaa sopivia laskeutumispaikkoja Apollo-alusten miehitetyille laskeutujille. Kuun pinnan lujuudesta ei Ranger-ohjelman alkaessa ollut riittävästi tietoja – pelättiin muun muassa miehitetyn laskeutumisaluksen uppoamista.
Vuonna 1961 epäonnistui kahden ”Block 1” -tyypin Ranger-kuuluotaimen (Ranger 1 ja 2) laukaisut Atlas-Agena-kantorakettien epäonnistumisiin. Tässä vaiheessa Yhdysvalloilla ei ollut käytännössä koeteltua avaruusluotainten tekniikkaa mukaan lukien laukaisutapa. Luotaimet asettuivat matalille kiertoradoille pyörimään holtittomasti. Asennonsäätö ei kääntänyt luotaimia oikeaan asentoon ennen radan suuntausta kohti kuuta.
Myöhemmin Ranger Block 1-sarjan tekniikan pohjalta kehitetty Mariner 2 -luotain ohitti menestyksellä Venuksen.
Vuonna 1962 kehitettyssä Block 2 -tyypin Rangerissa oli lastina muun muassa balsasta tehty pallo, jonka sisällä oli pieni radiolähetin ja seismometrin sisältävä laite. Pallo oli luotaimen huipulla. Sen toivottiin säilyvän ehjänä kovasta laskeutumisesta.
Näistä muutoksista huolimatta Ranger-alusten lentojen epäonnistumiset jatkuivat. Ranger 3 ohitti Kuun kaukaa. Ranger 4:n laukaisu onnistui, mutta luotain hiljeni. Ranger 5 lensi Kuun ohi.
Rangeriin tehtiin Nasassa taas muutoksia. Ranger 6 lensi Kuuhun murskautuen sinne, mutta televisiokamerat eivät toimineet, ja kuvia Kuusta ei saatu. Ranger 7 syöksyi heinäkuussa 1964 Mare Cognitumiin lähelle Kopernikus-kraatteria ottaen 4 300 kuvaa tiedemiehille ja insinööreille.
Ranger 7 -luotaimen kuvista selvisi, että Kuun pinnalla on miljoonia kraattereita ja että lähemmäs tultaessa näkyy yhä pienempiä kraattereita. Toisiin kohtiin lähetetyt Ranger 8 ja 9 onnistuivat myös.
Ranger-luotaimet

Ranger 1 laukaistiin 23. elokuuta 1961. Jäi matalalle Maan kiertoradalle.
Ranger 2 laukaistiin 18. marraskuuta 1961. Jäi matalalle Maan kiertoradalle.
Ranger 3 laukaistiin 26. tammikuuta 1962. Yhteys katkesi, lensi Kuun ohi.
Ranger 4 laukaistiin 23. huhtikuuta 1962. Epäonnistui, iskeytyi Kuuhun.
Ranger 5 laukaistiin 18. lokakuuta 1962. Yhteys katkesi, lensi Kuun ohi.
Ranger 6 laukaistiin 30. tammikuuta 1964. Kamerat hajosivat, iskeytyi Kuuhun.
Ranger 7 onnistui. Laukaistiin 28. heinäkuuta 1964 ja osui Kuun mereen, joka nimettiin Mare Cognitumiksi. Otti yli 4 300 kuvaa.
Ranger 8 onnistui. Laukaistiin 17. helmikuuta 1965 osuen Mare Tranquillitatisiin. Otti noin 7 100 kuvaa.
Ranger 9 onnistui. Laukaistiin 21. maaliskuuta 1965 ja osui Alphonsus-kraatteriin. Otti noin 5 800 kuvaa.
Kirjallisuutta

Cargill, Hall R.: Lunar impact: A history of Project Ranger. Nasa, Washington, 1977. (Verkkoversio) (englanniksi)
Aiheesta muualla

Ranger 7
Ranger-ohjelma
Ranger 1 | Ranger 2 | Ranger 3 | Ranger 4 | Ranger 5 | Ranger 6 | Ranger 7 | Ranger 8 | Ranger 9
Ensimmäinen Ranger 7 -luotaimen ottama kuva Kuusta, joka oli ensimmäisen Yhdysvaltojen avaruusluotaimen ottama kuva Kuusta.
Viimeinen Ranger-luotaimen ottama kuva ennen murskautumista Kuun pintaan.
Ranger Block III (Ranger 6–9)
Simo Rantalainen

Simo Rantalainen Turun kirjamessuilla 2009.
Simo Rantalainen (s. 6. elokuuta 1961 Lahti) on suomalainen entinen toimittaja ja tv-persoona. Hän aloitti Mainostelevision urheilu-uutisten juontajana 1990-luvun alussa ja tuli tunnetuksi Jari Sarasvuon ohella Hyvät, pahat ja rumat -talk show’n juontajana.
Rantalainen juonsi Hyvät, pahat ja rumat -ohjelmaa vuosina 1992–1996. Joulukuussa 1996 Rantalainen sai potkut pahoinpideltyään iltapäivälehden toimittajan ohjelman tuotantotiimin matkalla Lontoossa. Toimittaja oli juhlimassa HPR-tiimin ja Maria Guzeninan kanssa Neneh Cherryn keikalla. Rantalaisen ja toimittajan välille tuli riitaa, ja Rantalainen löi toimittajaa. Toimittajalta murtui leukaluu kahdesta kohdasta.
Rantalainen on opiskellut puheviestintää ja käynyt Yleisradion urheilutoimittajakurssin. Hän harrastaa erilaisia kamppailulajeja ja toimi nyrkkeilijä Tarmo Uusivirran managerina 1990-luvun alussa. Rantalainen on kirjoittanut Uusivirrasta Tare – mestarinyrkkeilijän muotokuva -nimisen kirjan, joka julkaistiin helmikuussa 2017. Hän on myös ollut rauhanturvaajana Suomen YK-pataljoonassa (FINBATT-UNDOF) Golanin kukkuloilla 1980-luvulla.
Vuonna 1993 Rantalainen kääntyi islaminuskoiseksi ja myöhemmin 2000-luvulla omaksui nimen Mujahed bin Risto Faisal.
Oikeudessa

Televisiouransa jälkeen Rantalainen on esiintynyt suomalaisessa julkisuudessa pääosin oikeusjuttujensa myötä. Vuonna 1999 hänet tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa 50 päiväsakkoon kunnianloukkauksesta. Vuonna 2006 hän joutui maksamaan korvauksia kunnianloukkauksesta ja laittomasta uhkauksesta.
4. joulukuuta 2006 hänet tuomittiin kolmen kuukauden ehdolliseen vankeuteen perättömästä vaarailmoituksesta. Rantalainen oli tehnyt poliisille perättömän ilmoituksen, jonka mukaan porvoolaisessa ravintola Seurahovissa olisi pommi. Poliisi ei löytänyt pommia. Porvoon käräjäoikeus määräsi Rantalaisen maksamaan 12 000 euron korvaukset ravintolassa keskeytyneen nyrkkeilyillan järjestäjille.
Lokakuussa 2008 Rantalainen sai Helsingin käräjäoikeudessa neljän kuukauden ehdottoman vankeusrangaistuksen kahdesta pahoinpitelystä.
Teokset

Hyvät, pahat ja munat: Simo Rantalaisen seikkailut median ihmeellisessä maailmassa.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35260-1
Tare – mestarinyrkkeilijän muotokuva.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2017.  ISBN 978-951-0-36324-9
Simo siellä jossain. Helsinki: Reuna Publishing, 2023. ISBN 978-952-355-189-3.
Ranskan säätyjen yleiskokous 1789

Säätyjen yleiskokouksen avajaisistunto Versailles’n Menus Plaisirsissa 5. toukokuuta 1789, Auguste Couderin maalaus vuodelta 1839. Valtiovarainministeri Jacques Necker puhumassa.
Ranskan säätyjen yleiskokous (États généraux) järjestettiin viimeisen kerran kuningas Ludvig XVI:n kutsumana vuonna 1789. Kolmannen säädyn edustajien julistautuminen kansalliskokoukseksi käynnisti Ranskan vallankumouksen ja johti vanhan säätyjärjestelmän lakkauttamiseen.
Tausta

Säätykokouksen koollekutsumisen taustalla olivat Ranskan valtiontalouden krooniset ongelmat: sotien seurauksena kasaantunut suuri valtionvelka, hupeneva valtion kassa, vuodesta toiseen toistuva alijäämä ja näiden seurauksena uhannut valtion vararikko.
Vuonna 1783 valtiovarainministeriksi nimitetty Charles Alexandre de Calonne oli suunnitellut tilanteen ratkaisuksi suuren vero- ja talousuudistuksen. Se kuitenkin torjuttiin vuonna 1787 ensin Calonnen ehdottamassa notaabelikokouksessa ja sitten tämän seuraajan Étienne Charles de Loménie de Briennen aikana myös Pariisin paikallisparlamentissa. Parlamentit olivat tuon ajan Ranskassa aatelin hallitsemia tuomioistuimia, joiden oli rekisteröitävä kuninkaan antamat lait ennen niiden voimaanastumista ja jotka saattoivat myös lausua mielipiteensä niiden sisällöstä. Ne jarruttivat kaikkia verouudistuksia, jotka olisivat merkinneet puuttumista etuoikeutettujen säätyjen verovapauksiin, ja vetosivat usein siihen, että ainoastaan yleisellä säätykokouksella olisi oikeus hyväksyä uusia veroja.
Ludvig XVI yritti vuosina 1787–1788 siirtää valtaa pois parlamenteilta, mikä johti tyytymättömyyteen ja lisääntyviin vaatimuksiin säätyjen koollekutsumisesta. Aatelisto käynnisti näin hallitsijan yksinvaltaa vastustaneen poliittisen kamppailun, jota on joskus kutsuttu ”esivallankumoukseksi”. Tässä vaiheessa myös yleinen mielipide asettui heidän tuekseen. Valtion kassan ollessa jo lähes tyhjä Ludvig XVI:n oli kesällä 1788 myönnyttävä vaatimuksiin säätyjen koolle kutsumisesta; Loménie de Brienne antoi ilmoituksen asiasta 5. heinäkuuta 1788 ja täydensi sitä 8. elokuuta ilmoituksella, että säädyt kokoontuisivat 1. toukokuuta 1789. Samassa yhteydessä päätökset parlamenttien vallan supistamisesta peruttiin, ja elokuun 1788 lopulla suosittu Jacques Necker kutsuttiin takaisin valtiovarainministeriksi.
Kuninkaan taipuminen säätykokoukseen merkitsi itsevaltiuden ajan päättymistä Ranskassa, sillä kuningas joutui tunnustamaan, että säätyvaltiopäivillä oli suuremmat valtaoikeudet kuin hallitsijalla.
Säätykokouksen valmistelu ja vaalit

Syyskuussa 1788 Pariisin parlamentti ilmoitti, että säätykokous pidettäisiin vuoden 1614 edellisen kokouksen mallin mukaisesti, jolloin kaikilla kolmella säädyllä olisi ollut yhtä monta edustajaa ja veto-oikeus lopullisiin päätöksiin. Tällöin etuoikeutetut aateli ja papisto saattoivat äänestää kolmannen säädyn ehdotukset nurin, vaikka kolmas sääty edusti periaatteessa 98 prosenttia maan väestöstä ja maksoi suurimman osan veroista. Porvariston edustajat vaativat nyt kolmannelle säädylle kaksinkertaista edustajamäärää muihin nähden, mihin Neckerin ansiosta suostuttiin joulukuussa 1788. Necker uskoi saavansa verouudistuksen läpi kolmannen säädyn tuella. Aatelista valittiin näin ollen kokoukseen 270 edustajaa, papistosta 291 ja kolmannesta säädystä 578. Kolmannen säädyn edustajat toivoivat lisäksi päätöksentekoa pääluvun mukaan, mutta tämän keskeisen kysymyksen osalta ei luvattu mitään.
Vaalien aikana käyty poliittinen keskustelu radikalisoi Ranskan porvaristoa. Kritiikin kohteena alkoivat valtionvarojen tilan ja kuninkaan yksinvallan sijaan olla yhä enemmän ylempien säätyjen etuoikeudet ja privilegiot. Paljon huomiota herätti tammikuussa 1789 ilmestynyt Emmanuel Joseph Sieyèsin pamfletti Mikä on kolmas sääty? (Qu’est-ce que le tiers état?), jossa julistettiin kolmannen säädyn edustavan yksinään kansakuntaa ja ylempien säätyjen olevan pelkästään yhteiskunnan loisia. Pariisissa kolmannen säädyn vaalitaistelua johti marraskuussa 1788 perustettu ”kolmenkymmenen komitea”, jonka jäsenet (muun muassa Sieyès) kuuluivat pääasiassa hovi- ja virka-aateliin.
Vaalit pidettiin vuoden 1789 alussa. Aatelin edustajiksi valikoitui lähinnä konservatiivisia henkilöitä, jotka olivat valmiit puolustamana säätynsä etuoikeuksia. Papiston edustajista enemmistö oli seurakuntapappeja ja vain 51 piispoja. Vaikka kolmannen säädyn vaalissa olivat äänioikeutettuja kaikki 25 vuotta täyttäneet veroa maksavat miehet eli myös talonpojat ja käsityöläiset, moniportaisen vaalijärjestelmän seurauksena kaikki valitut edustajat kuuluivat porvaristoon. Enemmistö oli ammatiltaan lakimiehiä ja lainopillisiin kysymyksiin perehtyneitä virkamiehiä. Myös jotkut radikaalit aateliset, kuten Honoré Mirabeau, valituttivat itsensä kolmannen säädyn edustajiksi aatelissäädyn sijaan. Lähes kolme neljäsosaa kolmannen säädyn edustajista oli kaupunkilaisia. Käytännössä kolmannen säädyn edustajat olivat mielipiteiltään radikaalimpia kuin valitsijakunnan enemmistö.
Edustajien valinnan yhteydessä vaalikokoukset laativat säätykokousta varten valituskirjelmiä (cahiers de doléances), joissa toivottiin pääosin maltillisia uudistuksia, kuten kansalaisvapauksia, virkojen ostettavuuden poistamista ja perustuslain säätämistä. Papiston ja aateliston kirjelmissä ilmeni valmius ainakin kaventaa kyseisten säätyjen verovapautta.
Säädyt kokoontuvat

Säätykokouksen avajaisissa 5. toukokuuta 1789 ei käsitelty kiisteltyjä menettelytapakysymyksiä. Avajaisseremonioiden marssi- ja istumajärjestys kuitenkin korosti perinteistä säätyjen arvojärjestystä, jossa kolmas sääty tuli viimeisenä. Necker piti avajaisistunnossa Versailles’n Hôtel des Menus Plaisirs -rakennuksessa kahden tunnin esitelmän valtiontalouden tilasta. Avajaisten jälkeen säädyt alkoivat pitää erillisiä kokouksiaan kolmannen säädyn jäädessä Menus Plaisirsiin. Säätykokouksen ensimmäiset viikot kuluivat kiistelyyn äänestysjärjestyksestä, ja varsinkin aatelin ja kolmannen säädyn välinen juopa syveni. Yhä useammat kolmannen säädyn edustajat alkoivat kannattaa Sieyèsin esittämää ajatusta, että he voisivat edustaa kansakuntaa yksinään.
Lopulta tyytymättömät kolmannen säädyn edustajat julistautuivat 17. kesäkuuta Sieyèsin ehdotuksesta kansalliskokoukseksi. Kaksi päivää myöhemmin pappissääty päätti niukalla äänten enemmistöllä liittyä siihen. Julistus käytännössä kyseenalaisti Ludvig XVI:n aseman, joten kuninkaan vastatoimia osattiin odottaa. Epäröinnin jälkeen Ludvig määräsikin kolmannen säädyn kokoustilana olleen Menus Plaisirs -salin suljettavaksi. Tämän seurauksena säädyn edustajat vannoivat 20. kesäkuuta niin sanotun pallohuoneen valan, jonka mukaan kansalliskokous ei hajaantuisi ennen kuin se olisi säätänyt Ranskalle uuden perustuslain. Ludvig XVI yritti vielä arvovallallaan palauttaa tilanteen ja kutsui 23. kesäkuuta säädyt kuninkaan eteen. Suursinetinvartija de Barentin luki hallitsijan päätöksen, jossa vaadittiin säätyjä kokoontumaan perinteiseen tapaan erikseen. Kolmannen säädyn edustajat kieltäytyivät kuninkaan käskystä huolimatta hajaantumasta ja Mirabeau julisti ”Me olemme täällä kansan tahdosta ja väistymme vasta pistinten edessä.” Kuningas antoi lopulta periksi ja suostui 27. kesäkuuta siihen, että säädyt kokoontuisivat yhdessä. Tämä merkitsi perinteisen säätyedustusjärjestelmän päättymistä Ranskassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ranskan säätyjen yleiskokous 1789 Wikimedia Commonsissa
Kansilehti Emmanuel Joseph Sieyèsin pamfletista Mikä on kolmas sääty?
Petrus Ramus

Petrus Ramus
Petrus Ramus (Pierre de la Ramée, 1515 – 24. elokuuta 1572) oli ranskalainen renessanssifilosofi, humanisti, loogikko ja koulutuksen uudistaja. Hänen mukaansa on nimetty ramismi, joka tunnettiin erityisesti aristoteeliselle logiikalle vaihtoehdon tarjonneesta dialektiseen jakamiseen perustuvasta logiikasta.
Elämä

Ramus syntyi Cutsin kylässä Picardyssä aateliseen, mutta köyhtyneeseen perheeseen: hänen isänsä oli hiilenpolttaja. Ramus pääsi 12-vuotiaana Collège de Navarreen ja teki työtä päivisin ja opiskeli öisin. Skolastiikkaa ja aristotelismia vastaan suuntautunut reaktio koulutuksessa oli tuohon aikaan edelleen täysissä voimissaan. Ramus voitti monet edeltäjänsä tässä kiihkossa. Väitöksessään Quaecumque ab Aristotele dicta essent, commentitia esse vuonna 1536 Ramus esitti Walter J. Ongin muotoilemana, että "kaikki asiat, mitä Aristoteles on sanonut, ovat epäjohdonmukaisia, koska ne on systematisoitu huonosti ja voidaan palauttaa mieleen ainoastaan mielivaltaisia muistitekniikoita käyttämällä" (Ong, Ramus, Method, and the Decay of Dialogue: From the Art of Discourse to the Art of Reason, 1958: 46–47).
Ongin mukaan (36–37) tällaiset räväkät syytökset olivat tavallisia tuohon aikaan. Siitä huolimatta Ong esittää kysymyksen, jättikö Ramus koskaan tätä väitöstä tarkastettavaksi (36–41). Ramus kuitenkin julkaisi vuonna 1543 teokset Aristotelicae Animadversiones ja Dialecticae Partitiones, joista ensin mainittu oli vanhan logiikan kritiikkiä ja viimeksi mainittu uusi tieteen oppikirja. Partitiones-teoksen uusi versio ilmestyi vuonna 1547 nimellä Institutiones Dialecticae ja vuonna 1548 nimellä Scholae Dialecticae. Teos Dialectique (1555), Ramuksen järjestelmän ranskankielinen esitys, on ensimmäinen aihetta käsittelevä teos ranskaksi.
Sillä aikaa yliopistosta valmistunut Ramus oli aloittanut luennoinnin, mutta hänen uhkarohkeutensa veti puoleensa konservatiivista filosofiaa ja teologiaa edustaneiden vihan. Häntä syytettiin perustusten kaivamisesta filosofian ja uskonnon alta. Asia vietiin Pariisin parlementin eteen ja lopulta Frans I:en eteen. Kuningas määräsi asian viiden hengen komission tutkittavaksi, ja se totesi Ramuksen syylliseksi "harkitsemattomasti, häikäilemättömästi ja julkeasti" toimimiseen. Hänen luennoimisensa kiellettiin vuonna 1544. Ramus vetäytyi Pariisista, mutta palasi pian jälkeenpäin, kun Lorrainen kardinaali oli perunut kiellon.
Vuonna 1551 Henrik II nimitti Ramuksen filosofian ja kaunopuheisuuden professoriksi Collège de Franceen, jossa hän luennoi huomattavan ajan, joskus jopa 2000-päiselle yleisölle. Ramus julkaisi elämänsä aikana visiikymmentä teosta, ja hänen kuolemansa jälkeen julkaistiin vielä yhdeksän lisää. Vuonna 1561 häneen alettiin kuitenkin suhtautua vihamielisesti, koska hän oli omaksunut protestanttisuuden. Hän joutui pakenemaan Pariisista, ja vaikka hän löysikin pakopaikan Fontainebleaun palatsista, hänen kotinsa tuhottiin ja kirjastonsa poltettiin hänen poissa ollessaan. Hän jatkoi professorina jonkin aikaa tämän jälkeen, mutta vuonna 1568 tilanne oli jälleen niin uhkaava, että hän katsoi paremmaksi pyytää lupaa matkustaa pois. Palattuaan Ranskaan vuonna 1572 hän joutui vastustajiensa uhriksi Pärttylinyön verilöylyssä 24. elokuuta.
Logiikka

Ramus vaikutti logiikkaan muun muassa syllogistiikkaan tekemillä korjauksillaan. Hän myönsi ainoastaan kolme ensimmäistä kuviota alkuperäisestä aristoteelisesta mallista, ja myöhemmissä teoksissaan hän hyökkäsi jopa kolmannen kuvion pätevyyttä vastaan, seuraten Lorenzo Vallaa. Ramus myös aloitti nykyisen tavan, jossa kuviot päätellään välitermin sijainnista premisseissä, sen sijaan että ne perustuisivat Aristoteleen tavoin välitermin suhteeseen subjekti- ja predikaattitermiin.
Ramuksen taipumus retoriikkaan näkyy logiikan määrittelyssä ars disserendiksi. Hän katsoi, että logiikan säännöt voitiin oppia paremmin havainnoimalla sitä, kuinka Cicero suostutteli kuulijoitaan, kuin lukemalla Organonia. Ramuksen suorittama jako luonnolliseen ja keinotekoiseen logiikkaan, eli jokapäiväisen puheen implisiittiseen logiikkaan ja saman logiikan järjestelmällisen esityksen eksplisiittiseen logiikkaan, levisi kuitenkin logiikan oppikirjoihin. Ramuksen mukaan logiikka muodostui kahdesta osasta, inventiosta (ajatuksen käsittely ja määritelmä) ja johtopäätöksestä (käsittäen varsinaisen johtopäätöksen, syllogismin ja metodin). Tämä jako synnytti leikkisän nimityksen harkintakyvylle tai älylle, "secunda Petri".
Ramuksen logiikka nautti suurta suosiota jonkin aikaa, ja suosio synnytti ramistien koulukunnan, jolla oli lukuisia kannattajia Ranskassa, Saksassa, Alankomaissa, Englannissa, Skotlannissa ja myös Skandinavian yliopistoissa 1500-luvulla. Ramuksen teoksia käytettiin oppikirjoina. Niinkin myöhään kuin 1626 Francis Burgersdyk jakoi aikansa loogikot aristoteelisiin, ramisteihin ja semi-ramisteihin, jotka Rudolph Goclenius vanhemman tapaan pyrkivät toimimaan kahden osapuolten välillä. John Milton kirjoitti jopa tutkielman Artis Logicae Plenior Institutio ad Petri Rami Methodum concinnata, joka julkaistiin kaksi vuotta tämän kuoleman jälkeen.
Ei voida kuitenkaan sanoa, että Ramuksen keksinnöt merkitsisivät mitään suurempaa virstanpylvästä logiikan historiassa. On vain vähän perusteita niille Ramuksen väitteille, että hän olisi korvannut Aristoteleen uudella ja itsenäisellä järjestelmällä. Ramuksen teoksia tarkkaan tutkimalla Ong on päätellyt, että Ramuksen metodisoinnit ovat vain "epätoivoisen miehen, joka ei ole ajattelija vaan pelkästään lukenut opettaja, tekemiä amatöörimäisiä töitä" (The Barbarian Within, 1962: 79–80).
Teokset

Dialecticae institutiones, Paris (1543; toinen painos nimellä Institutionum dialecticarum libri III, 1553)
Dialecticae partiones (1543)
Aristotelicae animadversiones (1543)
Rhetoricae distinctiones (1549)
Anti-Quintilian (1549)
Dialectique (1555, ranskaksi; latinankielinen käännös Dialecticae libri II, 1556)
Arithmeticae libri III (1555)
Scholae grammaticae libri II (1559)
Avertissement sur la réformation de l'université de Paris au Roi (1561)
Gramere (1562, uusi painos nimellä Gramaire, 1572)
Scholarum physicarum libri VIII in totidem acroamaticos libros Aristotelis (1565)
Scholarum metaphysicarum libri XIV (1566)
Scholae in liberales artes, Basel (1569)
Defensio pro Aristotele adversus Jac. Schecium, Lausanne (1571)
Commentariolum de Religione Christiana libri IV, Frankfurt (1577)
Aiheesta muualla

Ramism (The Dictionary of the History of Ideas) (englanniksi)
Renessanssifilosofia
Francesco Petrarca
Georgios Gemistos Plethon
Leonardo Bruni
Georgios Trapezuntios
Nicolaus Cusanus
Johannes Bessarion
Lorenzo Valla
Johannes Argyropulos
Marsilio Ficino
Pietro Pomponazzi
Giovanni Pico della Mirandola
Gianfrancesco Pico della Mirandola
Erasmus Rotterdamilainen
Niccolò Machiavelli
Thomas Cajetanus
Nikolaus Kopernikus
Thomas More
Martti Luther
Juan Luis Vives
Paracelsus
Agostino Steuco
Bernardino Telesio
Petrus Ramus
Francesco Patrizi da Cherso
Jacopo Zabarella
Michel de Montaigne
Hieronymus Fabricius
Justus Lipsius
Giordano Bruno
Francisco Suárez
Francisco Sánchez
Cesare Cremonini
Francis Bacon
Galileo Galilei
Tommaso Campanella
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Arithmeticae libri tres, 1557