Kemin veritorstai
Tapahtumien kulku

Palkkariita sai alkunsa 1. heinäkuuta, kun sosiaaliministeriön palkkaosasto vaati Kemi Oy:n Pajusaaren tehtaan 260 puunkäsittelijän urakkapalkkoja laskettaviksi 30–40 prosenttia eli työehtosopimuksen takaamalle minimitasolle. Lakkoon yhtyivät nopeasti läheisten Kemijokisuun erottelutyömaan, Karihaaran sahan ja Kemin sataman työntekijät, jolloin lakko koski jo tuhansia työntekijöitä. Lakon johdossa olivat kommunistit, jotka hyljeksivät paperityöntekijöiden ammattijärjestön uutta johtoa.
Lakon kulkuun vaikuttivat monet tahot: SKP:n johto, joka kävi kovaa välienselvittelyä SAK:n vallasta SDP:n kanssa; Neuvostoliiton suurlähettiläs Grigori Savonenkov, joka kehotti jatkamaan lakkoa istuvan hallituksen kaatamiseksi; Karl-August Fagerholmin (SDP) hallitus, joka julisti erottelutyömaan vapaaksi työmaaksi ja sisäministeri Aarre Simonen, joka määräsi poliisit turvaamaan työrauhaa.lähde?
Suuri lakkolaisjoukko piiritti 2. elokuuta Kemi Oy:n pääkonttorin Kemissä etsien vuorineuvos Stig Weckmania ja rikkoen paikkoja. Se oli liikaa Fagerholmin hallitukselle, joka asetti 4. elokuuta Unto Varjosen johtaman talousasiain valiokunnan nujertamaan Kemin ja koko maan lakkoliikettä.
Lakkoa soviteltiin Kemissä hotelli Merihovissa 8. elokuuta kansanedustaja Eino Tainion ohjauksessa. SKP:n Ville Pessi ja Inkeri Lehtinen veivät saavutetun neuvottelutuloksen palkkakysymyksessä 9. elokuuta Helsingissä Savonenkovin hyväksyttäväksi. Savonenkov kuitenkin kannatti lakon jatkamista, joten SKP:n uudet ohjeet lakkolaisille sisälsivät uusia vaatimuksia työnantajalle, kuten lakkoajan palkan.
Hallituksen talousasiain valiokunta kehotti 10. elokuuta Suomen Metsä- ja Uittotyöväen Liittoa lopettamaan Kemijokisuun erottelun lakon elokuun puoleenväliin mennessä, jottei tukkisuma aiheuttaisi suuria vahinkoja. Muussa tapauksessa uhattiin voimatoimilla. Kommunistit puolestaan koettivat Kemissä varautua sotaväen käyttöä vastaan. Helsingissä Länsisataman työntekijät päättivät 12. elokuuta aloittaa lakon, jos sotaväki alkaa purkaa Kemin sumaa. Ville Pessi vetosi päivälehdissä koko maan työläisiin, jotta nämä nousisivat puolustamaan kemiläisiä. Työpaikoilla kiihtyi yllytys suurlakkoon. SAK:n työvaliokunta kielsi 16. elokuuta lakot ja vaati ammattiliittoja perumaan uhkavaatimuksensa. SDP:n puoluetoimikunta päätti murtaa lakot sillä, että ei-kommunistit jatkaisivat töitä. Pari sataa SDP:n ammattiyhdistysaktiivia sai ohjeet lakkoliikkeen kukistamisesta.
SKP:n piiritoimisto päätti, että torstaina 18. elokuuta lähdettäisiin hätistelemään työmaalla työskennelleitä rikkureita. Karihaaran työväentalon pihamaalta lähti kolmisen tuhatta lakkolaista mielenosoituskulkueena kohti Lautiosaarta, jossa aseistetut poliisit olivat odottamassa heitä.lähde?
Poliisi kehotti marssijoita pysähtymään, jolloin kulkueen alkuosa totteli. Väkijoukkoa kehotettiin kolme kertaa hajaantumaan lain ja hallituksen nimissä, poliisia ei kuitenkaan toteltu. Marssijoiden johtajat kiihottivat väkeä huudoilla "maa on meidän, me menemme minne tahdomme". Kuului myös huuto, "käykää tuon poliisin päälle", joka tarkoitti johdossa olevaa poliisia. Muutama marssija yritti käydä poliisin päälle siinä onnistumatta. Samalla huudettiin "päälle vaan ja eteenpäin", jolloin väkijoukko oli jo aloittanut rynnäkön kohti poliiseja. Tästä syntyi kova käsikähmä, jossa poliisit alkoivat pamputtaa päälle rynnäköivää kulkuetta. Taaempaa viskottiin poliisin niskaan kiviä, ja pian kuului myös laukauksia. Paniikki oli valmis. Rynnäkkö saatiin loppumaan vasta, kun poliisi ampui konepistooleilla varoituslaukauksia ilmaan. Kahakka ei loppunut tähän, vaan väkijoukko perääntyi ja kokoontui useampaan kertaan pienemmiksi ryhmiksi ja jatkoi poliisin päälle käymistä ja kivittämistä.
Kahakassa sai surmansa kaksi lakkolaista ja moni loukkaantui joko pampusta, toisten kolhimana tai piikkilangoissa. Kolme poliisia loukkaantui vakavasti ja parisenkymmentä lievästi.
Toinen kuolleista oli 52-vuotias leskirouva Anni Kontiokangas, joka pakeni mellakkaa kuorma-auton alle. Kun auto lähti liikkeelle, hän ruhjoutui pahoin ja kuoli kolme päivää myöhemmin sairaalassa. Kolmekymmentäneljävuotias sähköasentaja Felix Pietilä kuoli heti luotiin, joka oli läpäissyt hänen vasemman keuhkonsa. Luoti oli ammuttu FN-pistoolista, jollaisia poliisi käytti. Ei tiedetä kuitenkaan, kuka Pietilän ampui. Poliisin harjoittamasta ammuskelusta ei laadittu koskaan selvitystä ja poliisit vapautettiin vastuusta oikeuden päätöksellä voimassa olleen rikoslain 16. luvun nojalla (rikokset julkista viranomaista tai yleistä järjestystä vastaan). Kuudes pykälä määräsi, että jos asevoimaa käytettäessä kapinan kukistamiseen "joku väkijoukosta siinä sai haavan tai surman, olkoon sinään".
Molemmat vainajat haudattiin 1.9.1949 Vapaa-ajattelijoiden Ristikankaan hautausmaalle, mutta Kontiokankaan hautakiveen kaiverrettiin vahingossa veritorstain päivämäärä kuolinpäivän sijaan.
Sisäministeri Aarre Simonen teki Tapahtumapäivän iltana vakavin ilmein selkoa tapahtuneesta täpötäydelle salille Helsingin työväentalossa: "Tänään on tapahtunut suuri onnettomuus Kemissä. Syy ei kuitenkaan ole meidän vaan kommunistijohtajien. – – – Olen valmis paljastamaan pääni surmansa saaneiden hautakummun äärellä. – – – Tässä maassa ei tehdä vallankumousta kun minä olen sisäministerinä. – – – Hallituksen mahdollisuudet toimia ovat kuitenkin vähäiset, elleivät työpaikat kestä nyt alkavaa kommunistien rumputulitusta."
Aarre Simosen isä, muurari Edvard Simonen oli Kemin tapahtumien aikana muuraamassa Työväen akatemian uutta päärakennusta Kauniaisissa ja seurasi tilannetta radion ja sanomalehtien välityksellä. Muutama päivä Kemin veritorstain jälkeen hän pohti tapahtumia ja niiden seurauksia työtoveriensa kanssa ja totesi: ”Jos Aarre nyt selviää, hänellä on elämä edessä, ellei, on koulutus mennyt hukkaan.”