stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aljaksandr Lukašenka
Valko-Venäjän presidentti > Viides kausi (2015–2020)

Vuoden 2015 vaaleissa hänet valittiin viidennelle presidenttikaudelleen.
Heinäkuussa 2019 presidentti Lukašenka tuli olleeksi vallassa yhtäjaksoisesti 25 vuotta. Entinen kolhoosinjohtaja Aljaksand Lukašenka tuli valtaan Valko-Venäjän ensimmäisissä, ja toistaisesti ainoissa, demokraattisissa presidentinvaaleissa vuonna 1994. Sen jälkeen hän on keskittänyt itselleen valtaa ja luonut autoritaarisen systeemin, jossa presidentti kontrolloi käytännössä kaikkia yhteiskunnan valtarakenteita. Ulkopolitiikan kulmakivenä on erittäin läheinen suhde Venäjään, mutta tässä suhteessa on ollut jonkinlaista vaihtelua ja Venäjä-suhteen läheisyydessä on ollut eri vaiheita. Korkeiden virkamiesten valinnassa on keskeistä henkilökohtainen lojaalisuus presidentille. Lukašenkaa on kutsuttu Euroopan viimeiseksi diktaattoriksi. Toisaalta on myös arveltu, että Venäjästä taloudellisesti ja poliittisesti riippuvainen Valko-Venäjä saattaa jatkossa kohdata Venäjän aikaisempaa voimakkaampaa painostusta maiden yhdistymisen hyväksymiseksi.
Valko-Venäjän presidentti > Vuoden 2020 vaalit ja kuudes kausi

Lukašenka ilmoitti marraskuussa 2019 olevansa taas ehdolla vuoden 2020 presidentinvaaleissa, joissa hänen uudelleenvalintansa on itsestään selvää.
Hän voittikin elokuun 2020 presidentinvaalit 4/5 ääniosuudella. Opposition ehdokas pakeni ulkomaille. Jo ennen vaaleja kaduilla protestoimaan ruvennut oppositio piti vaalitulosta väärennettynä. Poliisi kidutti pidättämiään rauhanomaisia mielenosoittajia. Vaikka sisäministeri pahoitteli pidättäjien ylilyöntejä, se lisäsi protestoijien intoa. Protestit kasvoivat yli 100 000 mielenosoittajan kokoisiksi. Lukašenkan mielestä ulkomaat halusivat kaataa hänen valtansa uusien vaalien avulla. Lukašenka pyysi Venäjältä apua, mihin Putin suostui. Protestit jatkuivat viikkokausia.
Yhdysvaltain ulkoministeri Mike Pompeo tuomitsi väkivallan protestoijia vastaan ja vetosi epäoikeudenmukaisesti pidätettyjen vapauttamiseen. Pompeo sanoi, että Yhdysvallat tukee kansainvälisiä pyrkimyksiä tutkia vaalien epäselvyyksiä, ihmisoikeuksien väärinkäyttöjä vaalien yhteydessä ja samanaikaisia protestien tukahduttamisia.
EU:n ulkopolitiikan ja turvallisuuden edustaja Josep Borrell sanoi, että EU ei tunnusta Lukašenkaa Valko-Venäjän presidentiksi. Euroopan parlamentti ilmoitti 17. päivä syyskuuta 2020, että se ei tunnusta Aljaksandr Lukašenkaa Valko-Venäjän presidentiksi enää sen jälkeen, kun hänen virkakautensa loppuu 5. marraskuuta.
Aljaksandr Lukašenka järjesti 23. syyskuuta 2020 virkaanastujaiset presidentin palatsissa Minskissä. Tilaisuus haluttiin ilmeisesti järjestää salassa, koska siitä ei kerrottu etukäteen mitään. Valko-Venäjän virallisen uutistoimiston Beltan mukaan virkaanastujaisiin oli kuitenkin kutsuttu satoja vieraita.  Ulkoministeri Pekka Haavisto sanoi virkaanastujaisten jälkeen, että Lukašenkalla ei ole mandaattia aloittaa uutta virkakautta ja että on ensisijaista, että Valko-Venäjällä järjestetään uudet vaalit.
Alkukesällä 2021 Euroopan unioni asetti Valko-Venäjälle pakotteita Ryanairin lennon 4978 kaappauksen vuoksi. Vastatoimena Lukašenka uhkasi tuoda Eurooppaan siirtolaisia ja huumeiden salakuljettajia. Tuloksena oli Valko-Venäjän ja Euroopan unionin rajakriisi, kun kymmenettuhannet irakilaiset ja afrikkalaiset maahanmuuttajat pyrkivät Valko-Venäjän kautta Puolaan, Liettuaan ja Latviaan.
Valko-Venäjän presidentti > Vuoden 2025 vaalit ja seitsemäs kausi

25. helmikuuta 2024 Lukašenka ilmoitti olevansa ehdolla vuoden 2025 presidentinvaaleissa. Hänet valittiin 26. tammikuuta 2025 pidetyissä vaaleissa seitsemännelle kaudelleen. Edellisten vaalien tapaan vaalit eivät olleet vapaat.
Valko-Venäjän presidentti > Autoritaarinen hallitsija

Lukašenka oli NKP:n jäsen vuoteen 1991 ja Kommunistit demokratian puolesta -puolueen edustaja vuosina 1991–1992.
Lukašenkan hallinnon Neuvostoaikaa muistuttava autoritaarinen tyyli valvoo maan median pääkanavia, ahdistelee ja pidättää poliittisia vastustajia ja marginalisoi riippumattomia ääniä. Maan voimakas salainen poliisi on nimeltään KGB. Se tarkkailee tiiviisti toisinajattelevia.
Valko-Venäjän presidentti > Valkovenäjän kieli

Lukašenka väheksyy valkovenäjän kieltä. Hän järjesti kansanäänestyksen, jonka tuloksena venäjästä tuli Valko-Venäjän toinen virallinen kieli. Hänen näkemyksensä mukaan "valkovenäjällä ei voi ilmaista mitään suurta". Hänen äitinsä on valkovenäläinen, ja hänen lapsuuden kotiseutunsa oli valkovenäläinen kylä.
Kunnianosoituksia

Vapauttajan ritarikunta (Venezuela, 2007)
Pyhän Vladimirin ritarikunta (Venäjän ortodoksinen kirkko, 2007)
Serbian tasavallan ritarikunta (Serbia)
Pyhän Savan ritarikunta (Serbia)
Tasavallan ritarikunta (Moldova, 2016)
José Martín ritarikunta (Kuuba, 2000)
Kiovan kansallinen yliopisto myönsi Lukašenkalle kunniatohtorin arvon valtiovierailun yhteydessä vuonna 2009, mutta poisti sen vuonna 2021 Ryanairin lennon 4978 kaappauksen takia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu (venäjäksi) (valkovenäjäksi) (englanniksi)
Why does Belarus President Lukashenko take son Kolya to work? (1.10.2015) (englanniksi) (bbc.com)
Presidentinvaalien 2010 viralliset sivut, mm. tulokset (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (rec.gov.by)
Ylen Elävä arkisto: Valko-Venäjä – Euroopan viimeinen diktatuuri
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Yle 
Muut:  IdRef 
Vuoden 1994 vaalien äänestystulos.
Aljaksandr Lukašenka ja Volodymyr Zelenskyi Ukrainan ja Valko-Venäjän alueiden foorumissa vuonna 2019.
Elokuun presidentinvaali Valko-Venäjällä aiheutti laajoja protesteja. Kuvassa mielenosoittajia Minskissä 13.9.2020.
Hakaniemen mellakka

Hakaniemen mellakka oli 2. elokuuta 1906 Helsingissä Hakaniemen torilla tapahtunut aseellinen välikohtaus. Viaporin kapinaan liittyneen yhteenoton osapuolina olivat ylioppilaiden suojeluskaarti vastapuolenaan punakaarti ja kapinallisia Venäjän laivaston matruuseja. Välikohtaus sai alkunsa, kun punakaartilaiset yrittivät pysäyttää Hakaniemessä raitiovaunun kulun. Selkkaus vaati yhteensä yhdeksän kuollutta, joista seitsemän kuului suojeluskaartiin ja kaksi punakaartiin eli työväen järjestyskaartiin. Lisäksi mellakassa loukkaantui kymmeniä.
Hakaniemen mellakkaa pidetään ensimmäisenä suojeluskuntien ja punakaartien välisistä yhteenotoista. Suomalaisten punaisten osallistuminen Viaporin kapinan tukemiseen lakolla johti Suomen työväenliikkeen ja Venäjän vallankumouksellisten kietoutumiseen aiempaa syvällisemmin toisiinsa sekä aiempaa selvempään vastakkainasetteluun porvariston kanssa.
Taustaa

Viaporin kapina alkoi 30. heinäkuuta 1906. Kapinalliset odottivat suomalaisten punakaartien tukevan kapinaa, mutta kaartien vaikutus kapinaan oli lopulta vähäinen. Punakaartin johtaja Johan Kock julisti suurlakon alkaneeksi, mutta julistus oli tehoton ja jäi Helsingissäkin vajavaiseksi. Suomen porvarilliset puolueet eivät kuitenkaan hyväksyneet sitä. Tuolloin vielä heikosti järjestäytyneen Suomen Sosialidemokraattinen Puolueen johto ei myöskään yhtynyt lakkojulistukseen, mutta ei myöskään sitä kieltänyt. Puoluejohto ei nimittäin katsonut järkeväksi ryhtyä taisteluun koko maan työväenliikkeen voimin, kun juuri oli saavutettu eduskuntauudistus, jolta odotettiin paljon, ja toisaalta Viaporin kapina katsottiin paikalliseksi yksittäistapaukseksi, joka oli tuomittu häviöön.
Helsingin raitioteiden työntekijät olivat olleet lakossa vuonna 1905, mutta hävisivät lakon, koska työnantaja oli värvännyt rikkureita, jotka jäivät töihin lakon päättymisen jälkeen. Kockin julistaman suurlakon alkaessa osa raitioteiden työntekijöistä kieltäytyi osallistumasta lakkoon. Lakkolaisten ja töissä jatkaneiden välit kiristyivät.
Seuraukset

Mellakan poliisitutkinnassa oli yli 200 henkilöä, joista 20 asetettiin syytteeseen. 15 syytettyä vapautettiin todisteiden puutteen vuoksi, mutta viisi sai hovioikeudessa syytteen valtiopetoksesta. Lopulta syytetyistä tuomittiin vain yksi punakaartin komppanian päällikkö. Syytettyjen asianajajana toiminut entinen prokuraattori Valde Hirvikanta vaati myös suojeluskuntalaisten asettamista syytteeseen, mutta näin ei tehty, koska he olivat toimineet poliisimestarin alaisina ja siten virallisessa järjestystehtävässä.
Mellakassa kuolleiden punakaartilaisten hautajaiset muodostuivat poliittisiksi mielenosoitukseksi porvariston väkivaltaa vastaan. Hautajaissaattue oli suuri ja siihen osallistui suomalaisten rinnalla paljon venäläisiä vallankumouksellisia. Suojeluskuntalaisille järjestettiin valtion kustannuksella juhlalliset hautajaismenot, mikä oli protesti punakaartien väkivaltaa vastaan. Mellakassa kuolleet suojeluskaartilaiset on haudattu Hietaniemen hautausmaalle yhteishautaan. Muistomerkin suunnitteli arkkitehti Valter Jung.
Hakaniemen mellakan seurauksena senaatti päätti lopettaa punakaartit. Punakaartien toiminta oli muodostunut ongelmalliseksi myös sosiaalidemokraateille ja elokuun puoluekokouksessa puolue julisti punakaartit hajonneeksi. Punakaartit päättivät toimintansa syksyllä 1906, mutta osin paikoin maanalaista toimintaa jatkettiin syksylle 1907.
Tapausta pidetään ensimmäisenä suojeluskuntien ja punakaartien välisenä yhteenottona. Toisaalta suomalaisten punaisten osallistuminen Viaporin kapinan tukemiseen lakolla johti Suomen työväenliikkeen ja Venäjän vallankumouksellisten kietoutumisen aiempaa syvällisemmin toisiinsa sekä myös aiempaa selvempään vastakkainasetteluun oman maan porvariston kanssa, mitkä ovat Suomen työväenliikkeen syntykehityksen ja toisaalta Suomen itsenäistymisprosessin erityispiirteitä.
Hakaniemen mellakan tiedetään johtaneen ruotsalaisen historioitsijan Olof Palmen radikalisoitumiseen kiihkeäksi sosialismin vastustajaksi ja kääntymiseen jopa yleisen äänioikeuden vastustajaksi. Myöhemmin Palme oli kokoamassa vapaaehtoisista koottua Ruotsalaista prikaatia, joka osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella. Hän itse kaatui Tampereen taistelussa huhtikuussa 1918.
Uhrit

Hakaniemen mellakan yhteydessä kuoli seitsemän suojeluskaartilaista ja kaksi punakaartilaista. Luutnantti Erik Åkermania lukuun ottamatta kaikki suojeluskaartilaiset saivat surmansa Hakaniemen torilla, kuten myös punakaartilaisista Vilppu Kihlström. Åkerman ja toinen punakaartilainen Juho Jokinen kuolivat hetkeä myöhemmin Siltasaaressa käydyssä laukaustenvaihdossa. Haavoittuneiden suojeluskaartilaisten joukossa oli muun muassa vapaaherra Gustaf Cedercreutz. Välikohtauksen aikana punakaartilaiset ottivat myös kaksi vankia, joista toinen oli professori Gustaf Nyström.
alikapteeni Carl Mathias Calonius (s. 1869)
uunimuurari Karl Alfred Kullberg (s. 1865)
työnjohtaja Emil Lehtonen (s. 1878)
arkkitehti Gustaf Adolf Lindberg (s. 1865)
työnjohtaja Karl Oskar Nordlin (s. 1879)
viilarioppilas Gustaf Alfred Törnqvist (s. 1888)
luutnantti Erik Torsten Åkerman (s. 1879)
työmies Juho Jokinen
satamatyömies Vilppu Kihlström (s. 1863)
Kulttuuri

Hakaniemen mellakkaa kuvataan Eino Leinon vuonna 1907 ilmestyneessä romaanissa Jaana Rönty. Kirjan loppukohtauksessa poliisin raiskaamaksi joutunut nimihenkilö riemuitsee surmansa saaneiden kansalliskaartilaisten ruumiiden ympärillä niitä kostonhimoisesti potkien.
Lähteet ja huomautukset

1 2 3 4 5 6  Osmo Jussila: Nationalismi ja vallankumous venäläis-suomalaisissa suhteissa 1899–1914, s. 141–146. Historiallisia tutkimuksia 110. Suomen Historiallinen Seura, Helsinki 1979.
↑  Tietosanakirja-osakeyhtiön Tietosanakirja 1909–1922 osa 3 Projekt Runeberg. Viitattu 18.2.2014.
1 2  1906 Viaporin kapina ja Hakaniemen mellakka. (Arkistoitu – Internet Archive) Helsinki 1812–2012. Viitattu 18.2.2014.
1 2  Sisällissodan tausta ja nimitykset Pala Suomen historiaa. Viitattu 18.2.2014.
1 2 3  Antti Hyvönen: ”IV:3 Viaporin kapina ja Suomen työväenliike”, Suomen vanhan työväenpuolueen historia, s. 107–112.  2. painos. Helsinki:  Kansankulttuuri Oy, 1963.  ISBN 951-615-207-4 (3. p. 1978)
1 2 3 4 5 6  Osmo Apunen: Rajamaasta tasavallaksi, teoksessa Itsenäisen Suomen historia 1, s. 133–137.  Weilin+Göös, 1991.  ISBN 951-35-5157-1
↑  Helsingin Sanomat, 3.8.1906 s. 5; 8.1.1907 s. 4.  Karl Emil Berg piti Strömin (11.5.1883–2.1.1907) hautajaisissa muistopuheen, jossa mainitsi tämän saaneen osuman "kansalaisveljen luodista".
↑  Hakaniemen mellakka. (Arkistoitu – Internet Archive) Suomenlinnan merilinnoituksen viralliset sivut. Viitattu 18.2.2014.
↑  Helsingin kaupungin puutarhalautakunnan vuosikertomus 1908 s. 276. Helsingin kaupunki. Viitattu 14.10.2014.
↑  Christian Palme: Olof Palme (1884 -1918). Mannen som kunde ha blivit en svensk fascistledare 26.11.1995. Dagens Nyheter. Arkistoitu 7.11.2015. Viitattu 10.3.2015.
↑  Hagnäs kravallerna. Östra Finland, 3.10.1906, nro 228, s. 2.  Kansalliskirjasto. Viitattu 22.5.2016.
↑  Rojola, Lea: ”Kun kansa tahtoi”, Kansa kaikkivaltias : suurlakko Suomessa 1905, s. 224–225, 231.  Helsinki:  Teos, 2008.  ISBN 978-951-85116-7-3
Aiheesta muualla

Thure Snellman : Suojeluskuntalaisten tulikaste 30 vuotta sitten, Hakkapeliitta, 25.08.1936, nro 34, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuolemaapelkäämätön suojeluskuntakomppania Hakaniemen kahakassa, Hakkapeliitta, 01.09.1936, nro 35, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ylioppilaiden suojeluskaartin jäseniä Keskuskadulla.
Kasakat ottavat yhteen väkijoukon kanssa Hakaniemen mellakoiden aikaan 1906 Pitkänsillan kupeessa John Stenbergin konepajan portilla
Vangittuja punakaartilaisia ollaan saattamassa poliisilaitokselle.
Hallstattin kulttuuri

Hallstattin alue ulottui 500 eaa. nykyisestä läntisestä Unkarista Etelä-Saksan, Itävallan ja Sveitsin kautta Ranskaan. Siitä etelään Hallstatin kelttejä asui Pohjois-Espanjassa ja Pohjois-Portugalissa. Kulttuurin eteläraja oli Italian kohdalla Alpit. Pohjoisessa Hallstatin keltit olivat asuttaneet Belgian ja Hollannin ja Saksaa suurin piirtein Rein-joelle asti.
Meripihkasta tehty kaulakoru. Hautalöytö Saksasta, Magdalenenbergistä
Antiikin aika
Hallstattin kulttuuri
Noricum
Itävallan markkreivikunta
Babenberg
Privilegium Minus
Habsburgien valta vuoteen 1815
Habsburg-suku
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Itävallan arkkiherttuakunta
Habsburgien monarkia
Wienin kongressin jälkeen
Itävallan keisarikunta
Saksan liitto
Itävalta-Unkari
Ensimmäinen maailmansota
Sarajevon laukaukset
Ensimmäinen maailmansota
Sotien välinen aika
Saksalainen Itävalta
Ensimmäinen tasavalta
Austrofasismi
Anschluss
Toinen maailmansota
Saksan Ostmark
Toinen maailmansota
Sodan jälkeinen Itävalta
Miehitys
Toinen tasavalta
Hallstattin kulttuuri oli rautakautinen eurooppalainen kulttuuri vuosina 1200–475 eaa. Hallstattin ihmiset tai ainakin osa heistä olivat varhaisia kelttejä. Kulttuurin ajallinen seuraaja on La Tènen kulttuuri.
Hallstattin vaiheet

Hallstattin kausi jaetaan neljään vaiheeseen:
Hallstatt A ja B, noin 1200–800 eaa. myöhäispronssikausi
Hallstatt C, noin 800–600 eaa. hyvin varhainen rautakausi
Hallstatt D, noin 600–475 eaa.
Kaikkein varhaisin Hallstatt-aineisto on saattanut olla muidenkin kuin kelttiläisiä kieliä puhuvien kansojen tuottamaa. Ennen 700-lukua eaa. ei tunnetuissa asutuksissa ole merkkejä kovin mutkikkaista yhteiskunnallisista järjestelmistä.
Hallstatt C -kaudella vuoden 800 jälkeen ylimystö alkoi rakentaa mäkilinnoituksia, ja myös tuon ajan hautakumpujen esinesisältö on vaikuttava. Samalla kaupan volyymi kasvoi. Hallstatt D-kaudella runsaimmat haudat keskittyivät entistä enemmän länteen. Siirtyminen saattoi johtua uuden kreikkalaisen kauppasiirtokunnan perustamisesta Massaliaan (Marseille) 600 eaa.
400-luvun alussa eaa. Hallstatt D:n rikkaat ruhtinaskunnat hävisivät, kukkulalinnakkeet hylättiin, ja myös kaupankäynti mullistui. Hiukan pohjoisempana syntynyt La Tènen kulttuuri nousi pian Hallstattin kulttuurin tilalle.
Kaivaukset

Hallstatt-kulttuurin asuttama alue Itävallassa tuli arkeologisesti tunnetuksi Pohjois-Itävallan Hallstattin hautalöydöistä 1800-luvun puolivälissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hallstattin kulttuuri Wikimedia Commonsissa
Handley Page Hampden

| Handley Page Hampden |
| --- | --- |
 Handley Page Hampden I
Tyyppi:  keskiraskas pommikone
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Handley Page
Ensilento:  21. kesäkuuta 1936
Handley Page Hampden
Handley Page HP.52 Hampden oli Handley Pagen valmistama brittiläinen kaksimoottorinen keskiraskas pommituslentokone, jossa oli neljän hengen miehistö. Konetta valmistettiin vuosien 1936–1941 välillä 1 430 kappaletta.
Konetyyppi toimi Whitleyn ja Wellingtonin rinnalla Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien pommituslennostojen runkona toisen maailmansodan alussa, osallistuen ensimmäiseen Berliiniä vastaan tehtyyn ilmahyökkäykseen sekä ensimmäiseen tuhannen pommikoneen ilmahyökkäykseen Kölniä vastaan. Kone tunnettiin ”lentävänä matkalaukkuna” sen miehistölle tarjoamien vaatimattomien tilojen vuoksi. Se osoittautui hitautensa (maksimi lentonopeus 426 km/h) vuoksi sopimattomaksi toisen maailmansodan ilmasotaan, minkä vuoksi se siirrettiin yölentotehtäviin. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien pommituslennostot luopuivat sen käytöstä 1942 lopulla.
Britannia toimitti HP.52 Hampdeneita PQ18-saattueen suojaksi Murmanskin alueelle, joista saksalaiset ampuivat alas tiettävästi ainakin yhden Kirkkoniemessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gary Hamel

| Gary Hamel |
| --- | --- |
 Gary Hamel (vas.) ja Googlen toimitusjohtaja Eric Schmidt 29. toukokuuta 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1954
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Andrewsin yliopisto (B.Sc. 1975) Michiganin yliopisto (MBA, PhD, 1990)
Instituutti:  Lontoon yliopisto Michiganin yliopisto Harvard Business School
Tutkimusalue:  Hallintotieteet, Johtaminen
Tunnetut työt:  Ydinosaamis -käsitteen lanseeraaja (C. K. Prahaladin kanssa) Korkean profiilin luennoitsija Lukuisia bestseller-julkaisuja
Palkinnot:  Maailman vaikutusvaltaisin bisnesajattelija (WSJ ranking) Viisinkertainen McKinsey Award -voittaja
Gary Hamel (s. 1954) on yhdysvaltalainen kansainvälisen johtamiskonsultointiyritys Strategosin toimitusjohtaja. Hän toimii myös strategisen liikkeenjohdon vierailevana professorina Lontoon yliopiston London Business Schoolissa. Hamel on valmistunut Andrewsin yliopistosta vuonna 1975 ja filosofian tohtoriksi Michiganin yliopiston Ross School of Businessista vuonna 1990.
Hamel istuu Strategic Management Societyn hallituksessa ja on Davosin maailman talousfoorumin (World Economic Forum) jäsen. Puhujantehtävissä, erikoisalanaan liiketoimintastrategiat ja innovaatiot, hän on ollut muun muassa Fortune 500- ja Bill Gatesin toimitusjohtajatapaamisissa. Hamel on toiminut myös kansainvälisen liiketoiminnan vierailevana professorina Michiganin yliopistossa ja Harvard Business Schoolissa.
Hänen akateeminen uransa sai kovan kolauksen Leading the Revolution -kirjan julkaisun jälkeen, sillä hän antoi siinä erittäin positiivisen kuvan energiajätti Enronista, josta tuli eräs Yhdysvaltojen historian suurimmista kriisiyhtiöistä.
Hamel ja C. K. Prahalad ovat esitelleet yleiseen käyttöön vakiintuneet termit kuten ydinosaaminen (engl. core competence) ja strateginen aikomus (engl. strategic intent).
Kirjallinen tuotanto

The Core Competence of the Corporation, Harvard Business Review, 1990.
Competing for the Future, Harvard Business School Press, 1994. ISBN 0-87584-416-2. (yhdessä C. K. Prahaladin kanssa)
Strategy as Revolution, Harvard Business Review, 1996.
The Ultimate Business Library: 50 Books that shaped Management Thinking, 1997. (Ultimate Business -sarja yhdessä Stuart Crainerin kanssa)
Alliance Advantage: The Art of Creating Value through Partnering, Harvard Business School Press, 1998. ISBN 9780875846163. (yhdessä Yves Dozin kanssa)
Leading the Revolution, Harvard Business School Press, 2000.
The World Bank's Innovation Market, Harvard Business Review.
Innovation Now, Harvard Business Review.
Why It's Time to Take a Risk, Harvard Business Review.
The Future of Management, Harvard Business School Press, 2007. ISBN 9781422102503. (yhdessä Bill Breen kanssa)
Lisäksi myös artikkeleita Fortuneen.
Hamelin väitetään olevan Harvard Business Reviewin historian suosituin kirjoittaja suuren otettujen uusintapainosten määrän takia.
Aiheesta muualla

Hamelin nettisivut
Strategosin nettisivut
Management Innovation Lab
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Siemens (yksikkö)

Siemens (tunnus S, lausutaan [siimens]) on SI-järjestelmässä sähköjohtavuuden eli konduktanssin yksikkö. Yksi siemens on virtapiirissä sellaisen osan sähkönjohtavuus, jossa kulkee yhden ampeerin virta silloin kun sen yli vaikuttaa yhden voltin jännite.
Elektroniikassa siemensiä käytetään myös transkonduktanssin yksikkönä. Siemensin käänteisyksikkö on ohmi.
Siemens on nimetty saksalaisen keksijän Werner von Siemensin mukaan.
1 S = 1 Ω-1 = 1 A/V.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
August Hammar

Jaakko August Hammar
Jaakko August Hammar (28. helmikuuta 1883 Jurva – 23. huhtikuuta 1918 Kellomäki Terijoki) oli suomalainen jääkärialiupseeri.
Hammarin vanhemmat olivat ajuri Matti Hammar ja Serafia Juhontytär Lilja. Hammar kävi kansakoulun ja työskenteli ammatikseen lämmittäjänä.
Jääkäriaika

Hammar liittyi 19. joulukuuta 1915 vapaaehtoisena Saksan armeijaan, jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Saksasta Hammar saapui 25. helmikuuta 1918 takaisin Suomeen, jääkäreiden pääjoukon mukana Vaasaan jefreitteriksi ylennettynä. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hammar otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella (Näsilinna) ja viimein Kuokkalassa, jossa hän kaatui taistelussa 23. huhtikuuta 1918.
Kuollessaan Hammar oli naimaton ja kirjoilla Helsingin pohjoisessa seurakunnassa.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Kristiina Halkola

| Kristiina Halkola |
| --- | --- |
 Kristiina Halkola Helsingin Kirjamessuilla vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1945 (ikä 79) Kuusankoski
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  näyttelijä, laulaja, poliitikko
Vanhemmat:  Kerttu ja Lauri Halkola
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Eero Melasniemi
Marja Kristiina Halkola (s. 3. kesäkuuta 1945 Kuusankoski) on suomalainen näyttelijä, laulaja ja poliitikko.
Halkola syntyi työväenaatetta kannattaneiden Kerttu ja Lauri Halkolan viisilapsisen perheen nuorimpana lapsena. Halkolan perhe joutui muuttamaan Kymenlaaksossa osuuskaupanhoitajana työskennelleen isän töiden perässä paikkakunnalta toiselle. Hän muun muassa kävi oppikoulua Mikkelissä.
Lokakuussa 2011 julkaistiin Kristiina Halkolasta kertova elämäkertakirja Kristiina Halkola - Jos rakastat. Sen on kirjoittanut Pirkko Vekkeli ja kustantaja on Minerva.