stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bengt Bergman

Toimittaja Bengt Bergman vuonna 1964.
Valter Bengt Olof Bergman (19. kesäkuuta 1936 Helsinki – 20. helmikuuta 2022 Tammisaari) oli suomalainen radiojohtaja ja RKP:n entinen puoluesihteeri.
Bergman vietti lapsuutensa Pohjankurun asemalla, kävi Ruotsissa sotalapsena ja kirjoitti ylioppilaaksi Karis-Billnäs samskolasta vuonna 1955. Hän opiskeli sitten Helsingin yliopistossa ja Åbo Akademissa mutta aloitti ennen valmistumistaan työt toimittajana.
Bergman oli Västra Nylandin toimittaja 1957–1977, paitsi vuoden ajan 1961–1962 Åbo Underrättelserissa. Vuosina 1977–1981 hän oli ruotsalaisen kansanpuolueen puoluesihteeri, ja tuolloin hänet valittiin – vastustuksesta huolimatta – Yleisradion ruotsinkielisen toiminnan johtajaksi. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle 1996 mutta kirjoitti edelleen kolumneja Västra Nylandiin sekä julkaisi kolme tietokirjaa, muun muassa haastatteluteoksen Jan-Magnus Janssonista.
Bergman asui Tammisaaressa. Hän oli kaupunginvaltuutettu 1965–1972.
Bengt Bergmanin puoliso vuodesta 1959 oli peruskoulunopettaja Ann-Marie Sandström. He saivat kaksi tytärtä.
Kirjoja

I bygdens tjänst: Radio Västnyland 50 år. Rundradion, 1997
Ordet står ännu kvar: En bok om Jan-Magnus Jansson. Schildts & Söderströms, 2004
Endast i drömmen är vi fria: Minnesanteckningar av Bengt Bergman. Omakustanne, 2012
Koskelovesi–Miekkavesi

| Koskelovesi-Miekkavesi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Rautalampi, Suonenjoki
Koordinaatit:  62°39′50″N, 26°55′08″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Tulouomia:  Nokisenkoski Niinivedestä, Sikosalmi Leväjärvestä, Mustapuro, Vakkarpuro
Lasku-uoma:  Tyyrinvirta Lonkariin
Järvinumero:  14.713.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  97,6 m  
Pituus:  15,5 km  
Leveys:  4,6 km  
Rantaviiva:  85,179 km  
Pinta-ala:  25,4904 km²  
Tilavuus:  0,07981422 km³  
Keskisyvyys:  3,13 m  
Suurin syvyys:  25 m  
Valuma-alue:  4 645,46 km²  
Keskivirtaama:  45 m³/s  (MQ) 
Veden viipymä:  21 d 
Saaria:  26 
:  Kaposaari, Pukkisaari
 fiKoskelovesi-Miekkavesi 
Koskelovesi-Miekkavesi on Pohjois-Savossa Rautalammella ja Suonenjoella, Rautalammin kirkonkylän ja Suonenjoen keskustaajaman välissä, sijaitseva järvi. Paikalliset käyttävät järvialtaista eri nimiä, Koskelovesi ja Miekkavesi, ja järvialtaita yhdistää 400 metriä leveä Saunavirta. Vesistöviranomaiset kohtelevat järvialtaita yhtenä järvenä  ja niin tehdään myös tässä artikkelissa. Järven läpi virtaa Rautalammin pääreitistä.
Luontoarvoja

Koskelovesi-Miekkavesi vesialueen vesistöjen ekologinen tila ja vedenlaatu on erinomainen.
Järven ympäristössä sijaitsee usean alueen Natura 2000- hankkeella rauhoitettu 	Lintharju-Kirjosuo sekä Vakkarsuon luonnonsuojelualue (FI0600039, 1 035 hehtaaria). Siitä sijaitsee järven etelärannikolla puoliksi ojitettu Vakkarsuo, jonka alue päättyy järven rantaan. Alueeseen sisältyy Koskelonveden ja Tiikinlahden väliin jäävä Saunaniemi, joka on kangasmetsää. Harjujakso on myös suojeltu ja tämän suojelualue ulottuu aivan Tiikinlahden pohjukkaan.
Hydrologiaa

Koskelovesi-Miekkaveden valuma-alueen pinta-ala määritetään Koskeloveden luusuassa Tyyrinvirran niskalta. Tyyrinvirran keskivirtaamaksi (MQ) on ilmoitettu 45 kuutiometriä sekunnissa (m³/s ). Järven yläpuolisella Nokisenkoskella sijaitsee mittausasema, jossa keskivirtaamaksi on saatu 40 m³/s , tai 36–37 m³/s ), joten järveen laskevista joista, ojista ja pohjavedestä kertyy erotuksena yli 5 m³/s. Siitä määrästä tulee Sikosalmen kautta merkittävä määrä.
Vesistösuhteet

Koskelovesi-Miekkavesi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Koskeloveden alueeseen (14.713) järvi kuuluu. Järvenen valuma-alueen pinta-ala on 4 645 km² ja sen järvisyys on 20,06 % . Rautalammin reitinin pääreitti kulkee järven läpi yläpuoliselta Niiniveden Nokisenkoskelta alapuolisiin Tyyrinvirran, Lonkarin ja Hankaveteen. Kaakosta virtaa Pieksäjärven valuma-alueen (14.79) vesistöalueen vedet Sikosalmea myöten Koskeloveteen . Sen valuma-alueen pinta-ala on 350,3 km²  ja valuma-alueen keskusjärvi on Pieksänjärvi. Järven lounaisrannikolle tulee muutama laskuoja, jotka luetaan järven lähialueen vesistöiksi. Yksinäinen Vehkalampi (7 ha) laskee Tiitilänsalmeen. Luoteeneen päin laskee Vakkarpuro, jonka valuma-alueella ovat esimerkiksi Hoikka (6 ha), Kaijärvi (4 ha), Särkijärvi (1 ha), Palolampi (2 ha), Ukonlampi (3 ha) ja Ruunalampi (2 ha). Koskelojärven itärantaan laskee Töyrisuon läpi yksinäinen Päijänteenlampi (4 ha). Sen rinnalla virtaa lähes samalle rannalle laskeva Mustapuro, jonka valuma-alueella ovat Lehmilampi (1 ha), Tuomaisenlampi (2 ha), Aluslampi (4 ha) ja kauempana sijaitseva Akkolampi (1 ha). Lintuharjun laskuojattomia suppia ovat esimerkiksi Ahvenlampi (2 ha) ja Palolampi (2 ha). Yksinäinen suppa Kukkuranlampi (1 ha) sijaitsee harjujakson luoteispäässä ja sen pohjavedet luetaan Miekkaveden Tiikinlahden piiriin.
Koskeloveden laskujoki on Tyyrinvirta. Koska Koskeloveden vedenpinnan korkeus on 97,6 metriä mpy ja Lonkarilla 96,2 metriä mpy., muodostuu Tyyrinvirtaan vesitilanteesta riippuen 1,4 metrin pudotus.
Historiaa > Luonnonhistoriaa

Viime jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikkö suli ja oheni merkittävästi. Mannerjäätikön koko pieneni niin, että jäätikön reuna kulki lopulta alueen yli. Jäätikön reunalla lainehti aluksi Itämeren varhainen Baltian jääjärvi-vaihe, joka laajeni mannerjään reunan vetäytyessä Ancylusjärvi-vaiheeksi. Jäätikön alta vapautuneet maa-alueet jäivät Ancylusjärven pinnan alle, koska veden korkeus on 8400 eaa. huuhtonut sellaisia mäenrinteitä, joiden korkeus on nykyään 105–109 metriä merenpinnan yläpuolella (mpy.). Vaikka mannerjäätikkö vielä näkyi, asutti Pohjois-Savoa jo harvalukuinen joukko ihmisiä. Nopean maankohoamisen seurauksena Itämeren pinta laski nopeasti ja se ohitti Koskelovesi–Miekkaveden vedenpinnan korkeuden 7700 eaa. mennessä. Erikoisena tietona on mainittava, että Muinais-Saimaa on laskenut Miekkaveden, Koskelojärven, Tyyrinvirran ja Hankaveden kautta noin 7000–4800 eaa. Osittain Muinais-Saimaan johdosta, mutta myös epätasaisen maankohoamisen seurauksena, jolloin eteläpuolella sijainnut Muinais-Päijänne alkoi pohjoisosistaan tulvimaan tällekin alueelle. Näiden yhtäaikaisista tapahtumista johtui, että vedenpinta alkoi hitaasti nousemaan. Muinais-Päijänteen korkein ranta saavutettu 5500–4800 eaa. Silloin seudun vedenpinta on sijainnut 100–101 metrin korkeudella mpy., eli se peitti alleen laajasti myös Koskelovesi–Miekkaveden. Tätä järvivaihetta kutsutaan myös Sisä-Suomen suurjärveksi, ja sitä kesti noin 500 vuotta. Vedenpinnan toinen laskutrendi käynnistyi kuitenkin pian ja 4000 eaa. mennessä vesi laski alle nykyisen tason. Tämän jälkeen alueen vedenpinnat ovat taas hiljalleen kohonneet.
Historiaa > Lähihistoriaa

Miekkaveden seutu on sijainnut ikiaikaisten Hämeen ja Savon rajavyöhykkeellä. Keskiajalla alue on etelässä asuvien talonpoikien eränautinta-aluetta ja esimerkiksi Hämeenniemen rannoilla sijaitsee erätulien jäänteitä. Erätoimintaa oli varmuudella vielä 1500-luvulla ja tämän jälkeen on alkanut pysyvän asutuksen leviäminen kohti pohjoista kohti ja siten järven kaukoympäristöön. Kiinteä maanviljelysasutus asettui kauaksi järven lähipiiristä. Torppariasutus levisi vasta 1700-luvulla Miekkaveden pohjoispuolelle.
Vuoden 1973 peruskartassa on rannikoiden peltomaata enemmän kuin vuoden 1987 tai 1988 peruskartoissa. Laajoja peltomaita on metsitetty esimerkiksi Miekkaveden Luodelahdella ja Vääräsaaren kohdalla, ja Koskeloveden Koskelolahdella, Raudanniemellä, Taipaleenlahdella ja Tiitilänsalmella. Monissa saarissa on ollut peltopalstoja, mutta ne on metsitetty. Toisaalta, peltomaata raivattiin lisää Raudanniemen pohjoispuolella. Vakkarsuo rauhoitettiin osittain vuoteen 1988 mennessä.
Huomioita

↑  Keskivirtaamatieto on 1970-luvulta. Tieto tulisi päivittää uudemmalla.
↑  Veden teoreettinen viipymä on laskettu jakamalla järven tilavuus lasku-uoman keskivirtaamalla. Kyseinen arvo korvataan vesistöviranomaisen arvolla, kun selainen löytyy.
Aiheesta muualla

Suonenjoki–Rautalampi: Pohjois-Savon melontareitit  Kuopio:  Pohjois-Savon ympäristökeskus, 2016.  Teoksen verkkoversio (PDF).
Huttunen, Antti: Satoja kertoja nähty maisema otti ja yllätti (Koskeloveden kalliohakkaukset, Suonenjoki) retkipaikka.fi. 6.11.2015. Retkipaikka.
(14.7)
Rautalammin reitti
Suontienselkä–Paasvesi
Pielavesi – Säviänvirran kanava – Haapajärvi – Pieksänjärvi
Iisvesi – Rasvanki – Virmasvesi – Hirvijärvi–Kallioselkä–Ahveninen–Suovu ‎
Nilakka – Kolun kanava – Äyskoski
Koskelovesi-Miekkavesi – Nokisenkoski – Niinivesi – Säynätsalmen kanava – Iisvesi
Kiesimä – Kerkonkosken kanava – Sonkari – Vesantojärvi – Kiesimän kanava – Neiturin kanava
Konnekoski – Hankavesi – Myhinkoski – Myhinjärvi
Konnevesi – Kellanvirta – Liesvesi – Vanginvesi – Korholankosket – Kynsivesi–Leivonvesi – Simunankoski – Kuusvesi
Armisvesi – Hankavesi – Kuuhankavesi – Venejoki
Lievestuoreenjärvi – Sahinjoki
Uurainen – Nurminen – Ahveninen
Tarvaalankoski – Saraavesi
Hankavesi
Bergströmin ryhmä

Bergströmin ryhmä  oli valkoisten länsiarmeijaan kuulunut ryhmä Suomen sisällissodassa.
Joukko-osastot

N:o 5 Etelä-Pohjanmaan rykmentti
Komentaja: everstiluutnantti Maximilian Spåre, v.t. komentaja everstiluutnantti J. A. K. Renvald
N:o 7 Pohjois-Hämeen rykmentistä 1. pataljoona (alkuaan Pohjois-Hämeen rykmentti josta 2. ja 3. pataljoona siirrettiin Karjalaan.)
Komentaja: majuri Oskar Wilkman
Kotilot

| Kotilot |
| --- | --- |
 Viinimäkikotilo (Helix pomatia)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda  Cuvier, 1795
Alaluokat
 Caenogastropoda  Heterobranchia  Neomphaliones  Neritimorpha  Patellogastropoda  Vetigastropoda 
Katso myös
   Kotilot Wikispeciesissä   Kotilot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kotilot (Gastropoda) on suurin nilviäisten pääjäksoon (Mollusca) kuuluvista eläinluokista. Nykyisin tunnettuja kotilolajeja on noin 73 000, mikä on noin 85 % kaikista nilviäisistä. Näistä noin 40 000 elää merissä, 28 500 maalla ja 5 300 sisävesissä.
Maakeuhkokotilon anatomiaa. 1 kuori, 2 maksa, 3 keuhko, 4 peräaukko, 5 hengitysaukko, 6 silmä, 7 tuntosarvi, 8 aivoganglio, 9 sylkikanava, 10 suu, 11 ruumis, 12 sylkirauhanen, 13 sukuaukko, 14 penis, 15 vagina, 16 limarauhanen, 17 munanjohdin, 18 nuolipussi, 19 jalka, 20 maha, 21 munuainen, 22 vaippa, 23 sydän, 24 siittiöjohdin
Kotiloilla on vahva jalka, jonka aaltomaisten lihassupistusten avulla ne liikkuvat (tästä tulee myös niiden "mahajalkaisia" tarkoittava tieteellinen nimi), silmät ja yksi tai kaksi paria tuntosarvia. Kotiloilla on yleensä kuori, jonka muoto vaihtelee suuresti. Kuori on kalsiumkarbonaattia, joten kuorelliset kotilot voivat elää vain alueilla, joilla ainetta esiintyy. Osa kotiloista on kuorettomia, ja niitä kutsutaan etanoiksi.  Niiden kuori on surkastunut ja jäänyt vaipan sisään. Kotiloita elää niin meressä, makeassa vedessä kuin maalla. Perinteisesti kotilot jaettiin kolmeen alaluokkaan, etukiduskotilot (Prosobranchia), takakiduskotilot (Opistobranchia) ja keuhkokotilot (Pulmonata), mutta tämä jako ei enää vastaa nykyistä käsitystä kotiloiden kehityshistoriasta ja luokituksesta. Kotiloita on niin kasvinsyöjiä ja raadonsyöjiä kuin petojakin. Myrkkypiikillä saalistavat australialaiset keilakotilot voivat olla vaarallisia ihmisellekin. Tyhjästä merikotilon kuoresta voidaan käyttää nimitystä ”näkinkenkä”.
Pienimmät kotilot ovat millimetrien kokoisia, suurimmat ovat yli 90 cm. Suurin maakotilo on tiikerikotilo (Achatina achatina), jonka kuori saattaa kasvaa noin 30 cm:n mittaiseksi.
Kotiloita on hyödynnetty ravintona kauan, ja niitä pidetään usein gastronomisena herkkuna. Kotiloita pidetään myös terraarioissa lemmikkeinä, joista suosituin on akaattikotilo (Achatina fulica).
Kotilot ravintona

Ravintona käytettävistä kotiloista käytetään yleensä nimitystä ”etana”. Tämä on hieman virheellistä, sillä muutoin etanoilla tarkoitetaan yleensä kuorettomia kotiloita, kun taas syötävät kotilot ovat yleensä kuorellisia.
Nykyään suositellaan, että kotiloita ei ruokittaisi kahteen vuorokauteen ennen niiden valmistamista ruoaksi, siltä varalta, että kotilo olisi syönyt jotakin ihmiselle myrkyllistä kasvia tms.
Kotilot ravintona > Historiaa

Euroopan historiassa etanoiden ruokakäyttö on vaihdellut muotivirtausten mukaan. Roomalaiset pitivät etanoita suuressa arvossa. Heillä oli jopa etanatarhoja, joissa etanoita lihotettiin syöttämällä niille viiniä ja leseitä. Suurin osa keskiajasta etanoita syötiin, vaikka eivät ne mikään erityinen ylellisyysruoka olleetkaan. Varhaisin jälkipolville säilynyt etanaresepti on ranskalainen ja vuodelta 1390. Platina mainitsee, että etanoiden valmistus alkaa niiden puhdistamisesta. Vähintään vuorokauden ajan etanoille pitää juottaa maitoa tai vettä, jotta niiden suolisto saadaan puhdistetuksi. Sitten etanat keitetään ja pestään huolellisesti. Tämän jälkeen niihin hierotaan viinietikkaa ja suolaa ja pestään jälleen. Sitten ne kieritellään jauhoissa ja keitetään kiehuvassa öljyssä tai rasvassa. Kun ne asetetaan tarjolle, niiden päälle ripotellaan tuoretta minttua, pippuria, valkosipulia ja sahramia ja pirskotellaan päälle hieman verjuisia.
Hildegard Bingeniläinen (1098–1179) kertoo etanasta saatavan tehokkaita lääkeaineita: etanankuorijauhe ajaa ulos madot, ja muita etanavalmisteita on käytetty paiseiden hoitamiseen. Hildegard nimitti etanoita kilpikonniksi (testunides).
Kotiloiden kehityshistoria

Kotilot kehittyivät alun perin merissä. Kivihiilikaudella ne alkoivat nousta maalle ja valtasivat vähitellen kaikki mantereet. Jotkin kotilot kehittyivät kuorettomiksi kotiloiksi eli etanoiksi.
Kirjallisuutta

Koivunen, Anne; Malinen Pekka; Ormio, Hannu; Terhivuo, Juhani & Valovirta, Ilmari: Suomen kotilot ja etanat : Opas maanilviäisten maailmaan.  (376 s)  Helsinki:  Hyönteistarvike Tibiale Oy, 2014.  ISBN 978-952-67544-6-8
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4867740  Wikispecies: Gastropoda  ADW: Gastropoda  AFD: Gastropoda  BioLib: 2442  BOLD: 92  CoL: 8ZXFZ  EoL: 2366  EPPO: 1GASTC  Fauna Europaea: 11369  Fauna Europaea (new): 4203c426-cf9e-4a31-a42b-8926d2f85267  GBIF: 225  iNaturalist: 47114  IRMNG: 1298  ITIS: 69459  NCBI: 6448  NZOR: 61ced7ea-ca51-4c6f-afcf-b8f8596eecb0  Open Tree of Life: 409995  Paleobiology Database: 8304  Plazi: F1260A76-FF83-FFDC-FF43-F8DCFA02FC48  WoRMS: 101
Kotiseutu (televisiosarja)

| Kotiseutu> Heimat – Eine deutsche Chronik |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Edgar Reitz
Käsikirjoittaja:   Edgar Reitz  Peter Steinbach 
Tuottaja:  Edgar Reitz
Säveltäjä:  Nikos Mamangakis
Kuvaaja:  Gernot Roll
Leikkaaja:  Heidi Handorf
Lavastaja:  Franz Bauer
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksa
Tuotantoyhtiö:  Edgar Reitz Filmproduktion
Ensi-ilta:  1984
Kesto:  940 min
Alkuperäiskieli:  saksa
Aiheesta muualla
IMDb
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kotiseutu (Heimat – Eine deutsche Chronik) on Edgar Reitzin ohjaama, käsikirjoittama ja tuottama saksalainen televisiosarja vuodelta 1984. Se kertoo pienen Hunsrückissä sijaitsevan saksalaisen kylän elämästä vuosina 1919–1982. Sarjan keskeinen henkilö on Maria Simon (Marita Breuer), jonka kautta kylän – ja maailman – tapahtumia seurataan 63 vuoden ajan. Elokuva käyttää sekä mustavalko- että värikuvausta.
Kotiseudun ensiesitys oli Venetsian elokuvajuhlilla 1984. Edgar Reitz painotti silloin, että Kotiseutu on elokuva – ei televisiosarja – ja että sitä pitäisi kohdella elokuvana. Pituudestaan huolimatta (lähes 16 tuntia) sitä on myös esitetty elokuvateattereissa.
Kotiseutu oli välitön menestys. Venetsian elokuvajuhlilla se voitti Fiprescin palkinnon ja se esitettiin lähes jokaisessa Euroopan maassa. Suomessa sen esitti YLE.
Kotiseutu sai kaksi jatko-osaa: Kotiseutu II (1993) ja Kotiseutu III (2004).
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Marita Breuer  | … |  Maria Simon   |
|  Michael Lesch  | … |  Paul Simon (nuorena)   |
|  Dieter Schaad  | … |  Paul Simon (vanhana)   |
|  Jörg Hube  | … |  Otto Wohlleben   |
|  Jörg Richter  | … |  Hermann Simon   |
|  Gudrun Landgrebe  | … |  Klärchen Sisse   |
|  Gertrud Bredel  | … |  Katharina Simon   |
|  Willi Burger  | … |  Mathias Simon   |
|  Eva Maria Schneider  | … |  Maria Schirmer, ”Marie Goot”   |
|  Rüdiger Weigang  | … |  Eduard Simon   |
|  Karin Rasenack  | … |  Lucie Simon   |
|  Arno Lang  | … |  Robert Kröber   |
|  Eva Maria Bayerwaltes  | … |  Pauline Kröber, o.s. Simon (vanhana)   |
|  Karin Kienzler  | … |  Pauline Kröber, o.s. Simon (nuorena)   |
|  Rolf Roth  | … |  Anton Simon (lapsena)   |
|  Markus Reiter  | … |  Anton Simon (aikuisena)   |
|  Mathias Kniesbeck  | … |  Anton Simon (vanhana)   |
|  Sabine Wagner  | … |  Martha Simon   |
|  Ingo Hoffmann  | … |  Ernst Simon (lapsena)   |
|  Roland Bongard  | … |  Ernst Simon (aikuisena)   |
|  Michael Kausch  | … |  Ernst Simon (vanhana)   |
|  Johannes Lobewein  | … |  Alois Wiegand   |
|  Hans-Jürgen Schatz  | … |  Wilfried Wiegand   |
|  Kurt Wagner  | … |  Karl Schirmer, ”Glasisch Karl”   |
|  Gabriele Blum  | … |  Lotti Schirmer   |
|  Johannes Metzdorf  | … |  Fritz Pieritz   |
|  Alexander Scholz  | … |  Hans Betz, ”Korbmachers Hänschen”   |
|  Manfred Kuhn  | … |  Wirt Anton Jakob   |
|  Helga Bender  | … |  Martina   |
Jaksot

| Nro | Alkuperäinen nimi | Suomenkielinen nimi | Tapahtuma-ajankohta |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Fernweh | Kaukokaipuu | 1919–1928 |
| 2 | Die Mitte der Welt | Maailman keskipiste | 1928–1933 |
| 3 | Weihnacht wie noch nie | Ennenkokematon joulu | 1935 |
| 4 | Reichshöhenstraße | Tienrakentajat | 1938 |
| 5 | Auf und davon und zurück | Takaisin kotiin | 1938–1939 |
| 6 | Heimatfront | Kotirintama | 1943 |
| 7 | Die Liebe der Soldaten | Mitä sotilas rakastaa | 1944 |
| 8 | Der Amerikaner | Amerikkalainen | 1945–1947 |
| 9 | Hermännchen |  | 1955–1956 |
| 10 | Die stolzen Jahre | Ylpeyden vuodet | 1967–1969 |
| 11 | Das Fest der Lebenden und der Toten | Elämän ja kuoleman markkinat | 1982 |
Kirjallisuutta

Aho, Kalevi: ”Maailman paras musiikkielokuva”, Edgar Reitzin elokuvasarja Heimat. Filmihullu 3/2016.
Reitz, Edgar: Heimat : Eine deutsche Chronik : Die Kinofassung : Das Jahrhundert-Epos in Texten und Bildern. Marburg : Schüren, 2015. ISBN 9783894729998.
Aiheesta muualla

Kotiseutu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kotiseutu AllMoviessa. (englanniksi)
Maailman paras musiikkielokuva
Ville Kosola

Ville Lauri Kosola (26. elokuuta 1892 Lapua – 6. helmikuuta 1968) oli suomalainen jääkärieläinlääkintäeverstiluutnantti.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Iisak Kosola ja Maria Filppula. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Alma Matilda Nymanin kanssa. Ville Kosola oli Lapuan liikkeen johtajana tunnetun Vihtori Kosolan veli.
Opinnot

Kosola kirjoitti ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1912–1915 ja Hannoverin eläinlääkärikorkeakoulussa vuosina 1923–1926. Eläinlääketieteen kandidaattitutkinnon hän suoritti vuonna 1924 ja eläinlääkäritutkinnon vuonna 1926.
Jääkärikausi

Kosola toimi jääkäriliikkeen parissa jääkärivärvärinä Lapualla syksystä vuonna 1915 ennen kuin itse liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Aa-joella, mistä hänet siirrettiin 17. elokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin etappi- ja värväystehtäviin Suomeen. Suomeen palattuaan hän toimi hetken värvärinä Etelä-Pohjanmaalla, mistä hän matkusti Ylitorniolle, missä hän oli Kivijärven etappiaseman hoitajana. Takaisin Saksaan komppaniaansa hän palasi 11. tammikuuta 1917.
Suomen sisällissota

Kosola saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 10. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 11. huhtikuuta 1918 alkaen päälliköksi 2. Jääkärirykmentin 12. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Kauksamossa, missä hän haavoittui 20. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kosola palasi haavoistaan parannuttuaan 5. kesäkuuta 1918 entiseen joukko-osastoonsa, jolla myöhemmin oli nimet Jääkärirykmentti 2, Porin jalkaväkirykmentti 2 ja Savon jääkärirykmentti. Hän toimi päällikkönä 1. komppaniassa ja otti osaa Porajärven puolustukseen vuonna 1920. Armeijasta hän erosi 7. heinäkuuta 1922 ja siirtyi 1. elokuuta 1922 alkaen Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin I alueen päälliköksi, josta hän erosi 1. lokakuuta 1923.
Armeijauransa jälkeen hän siirtyi ensin Närpiön kunnan eläinlääkärin viransijaiseksi, mistä hän siirtyi 1. lokakuuta 1926 Hämeenlinnan kaupungin teurastamon ja lihantarkastamon tarkastajaksi ollen tehtävässä pienen ajan. Hänet nimitettiin 1. marraskuuta 1926 alkaen Kauhavan kunnan eläinlääkäriksi, josta tehtävästä hän siirtyi 1. joulukuuta 1932 Etelä-Pohjanmaan hevosjalostusliiton sihteeriksi ja 1. tammikuuta 1934 alkaen Lapuan kunnan eläinlääkäriksi. Omien tehtäviensä ohella hän toimi 15. marraskuuta 1929 alkaen Ilmailukoulun eläinlääkärinä Kauhavalla aina talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Kosola osallistui talvisotaan 8. eläinlääkintäkomppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin myöhemmin päällikköeläinlääkäriksi kenttähevossairaalaan. Hän osallistui talvisodassa taistelutoimiin Karjalankannaksen itäisellä lohkolla ja Laatokan pohjoispuolella.
Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin IV armeijakunnan esikuntaan eläinlääkintätoimistoon. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin eläinlääkäriksi 19. divisioonaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin 13. kenttähevossairaalaan. Sotien jälkeen hän toimi kunnaneläinlääkärinä Lapualla. Hänet haudattiin Lapualle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Eläinlääkintämajuri 1940  Eläinlääkintäeverstiluutnantti 1944 |     |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk. miekkojen kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.