stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin Kreikan teatteri
Näytökset

Näytökset alkoivat aamuisin auringon noustessa. Näytöksiin osallistui aina korkeintaan 15 hengen kuoro, jonka paikka eli orkhestra oli katsomon ja näyttämön välissä. Parhaasta näytöksestä ja näyttelijästä järjestettiin kilpailuja muun muassa Dionysia- ja Lenaia-juhlilla. Näihin kilpailuihin osallistuivat kaikki suurimmat näytelmäkirjailijat. Varakkaiden kansalaisten joukosta valittiin koregeja, jotka kustansivat kuorojen koulutuksen ja asut kansalaisvelvollisuutena. Näytöksiin valittiin yleisön joukosta tuomarit, jotka kokoontuivat väliajoilla pohtimaan voittajia.
Kaikki näyttelijät olivat miehiä. Kaikki, myös orjat, pääsivät katsomaan teatteria.
Teatterit

Kreikkalaiset teatterit olivat ulkoilmateattereita. Ne rakennettiin puoliympyrän muotoon rinteeseen, johon koverrettiin istuimet katsojille. Teattereissa oli hyvä akustiikka eli kuuluvuus, näyttämöltä kantautui ääni takariveillekin asti hyvin. Katsomon edessä oli kuoro ja sen takana näyttämö. Näyttämön takana oli rakennelma, jota käytettiin sekä lavasteena että näyttelijöiden pukuhuoneena. Rakennelmaa kutsuttiin skeneksi. Näyttämöille rakennettiin myös paljon kaikenlaisia tehostelaitteita ym., joita käytettiin näytöksissä.
Teatterirakennuksia tunnetaan noin 300, ja useita kymmeniä on säilynyt suhteellisen hyvin. Tunnetuimpiin kuuluvat muun muassa Dionysoksen teatteri Ateenassa sekä Epidauroksen teatteri ja Syrakusan teatteri. Teattereihin mahtui parhaimmillaan jopa 20 000 katsojaa.
Naamiot

Naamioilla oli tärkeä rooli antiikin Kreikan teattereissa. Niitä käytettiin pääosin näyttämään näytelmän hahmojen tunteita. Komedioissa ja tragedioissa käytettiin erilaisia naamioita.
Naamioita tarvittiin myös silloin kun mies näytteli naista. Naamiot myös paransivat kuuluvuutta, sillä niihin oli tehty jonkinlainen megafoni ja ne antoivat näyttelijöille mahdollisuuden vaihtaa roolia kesken näytöksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antiikin Kreikan teatteri Wikimedia Commonsissa
Epidauroksen teatteri.
Tragediassa ja komediassa käytettyjä naamioita. Roomalainen mosaiikki, 100-luku jaa.
Zane Lowe

| Zane Lowe |
| --- | --- |
 Zane Lowe vuonna 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. elokuuta 1973 (ikä 51) Auckland, Uusi-Seelanti
Ammatti:  DJ radiojuontaja
    
Zane Lowe (s. 7. elokuuta 1973 Auckland, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen DJ ja radiojuontaja. Hän työskentelee Apple Music 1:n luovana johtajana, mutta on aiemmin juontanut muun muassa BBC Radio 1 -radiokanavalla. Lowe tunnetaan etenkin syvällisistä artistihaastatteluistaan, joissa käsitellään musiikin lisäksi myös mielenterveysongelmia ja luovaan työhön liittyvää emotionaalista tasapainoa.
Radiotyönsä ohella Lowe on esiintynyt DJ:nä Glastonburyn festivaaleilla ja Coachellassa. Vuonna 2015 hän oli ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi Sam Smithin kappaleella ”In the Lonely Hour”, jota hän on ollut kirjoittamassa ja tuottamassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zane Lowe Wikimedia Commonsissa
Thomas Howard (14. Arundelin jaarli)

Thomas Howard
Thomas Howard (1586–1646), Arundelin, Surreyn ja Norfolkin jaarli, oli englantilainen poliitikko. Paremmin tunnettu hän on kuitenkin Englannin ensimmäisenä huomattavana antiikin ja vanhojen taideteosten, esineiden ja käsikirjoitusten keräilijänä. Howardin kokoelma hajaantui hänen kuoltuaan suurimmalta osalta. Muun muassa marmorikaiverrukset ja osa kuvapatsaista päätyivät Oxfordin yliopistolle, osa kokoelmista on Marlborough Housessa, ja osa käsikirjoituksista muodostaa British Museumin Arundel-Collectionin.
Arundel Society on taiteenystävien Lontoossa 1849 Howardin muistoksi perustama seura. Se otti ohjelmaansa taideharrastuksen edistämisen julkaisemalla taidemonografioita ja jakelemalla jäsenilleen arvokkaita, vanhojen mestarien maalausten ja taide-esineiden jäljennöksiä etsauksina, kaiverruksina, valokuvina ja värillisinä kivipiirroksina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Howard (14. Arundelin jaarli) Wikimedia Commonsissa
Pieniamerikanpaimenkoira

| Pieniamerikanpaimenkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Kalifornia,  Yhdysvallat
Määrä:  Suomessa rekisteröity 270
Rodun syntyaika:  1960-luku
Alkuperäinen käyttö:  paimenkoira
Nykyinen käyttö:  paimenkoira, harrastuskoira, seurakoira
Elinikä:  12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  Pampai, miniaussie, MAS, berger miniature américain, Miniatur Amerikanischer Schäferhund, pastor miniatura americano, ameerika väike lambakoer
FCI-luokitus:  ryhmä 1 Lammas- ja karjakoirat alaryhmä 1 Lammaskoirat #367
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 35,5–46 cm narttu 33–43 cm
Väritys:  blue merle, red merle, punainen (maksanvärinen), musta, black & tan, liver & tan, blue merle & tan tai red merle & tan - valkoisin merkein tai ilman
Pieniamerikanpaimenkoira (engl. Miniature American Shepherd) on lokakuusta 2017 alkaen Suomen Kennelliiton hyväksymä pienikokoinen paimenkoirarotu, jonka alkuperämaa on Yhdysvallat. Vuoden 2018 alusta rodulla on oikeus osallistua Suomessa ja muissa Pohjoismaissa järjestettäviin näyttelyihin ja kokeisiin. Vuoden 2019 syyskuussa myös FCI tunnusti sen viralliseksi roduksi. FCI:n mukaan rodun vastuumaa on Unkari. Rodun kansainvälinen suosio on kovassa kasvussa, ja esimerkiksi Ruotsissa rekisteröitiin 704 rodun edustajaa vuonna 2023, mikä teki siitä kyseisen vuoden 11. rekisteröidyimmän rodun; Ranskassa puolestaan rekisteröitiin tuolloin peräti 5 581 rodun edustajaa, mikä teki siitä kyseisen vuoden 9. rekisteröidyimmän rodun.
Ulkonäkö > Rakenne

Pieniamerikanpaimenkoira on sopusuhtainen, hieman korkeuttaan pidempi pienikokoinen koirarotu. Urosten tavoiteltu säkäkorkeus on 35,5–46 cm ja narttujen vastaavasti 33–43 cm. Paino suhteutuu säkäkorkeuteen ja on noin 9–18 kg.lähde? Häntä voi olla pitkä tai luonnollisesti töpö, Suomessa hännän typistäminen ei ole sallittua.
Ulkonäkö > Turkki

Karvapeite on liioittelematon, kohtuullisella kauluksella ja eturaajojen- ja reiden takaosan hapsutuksella. Karva on keskivahvaa ja keskipitkää, suoraa tai laineikasta ja säänkestävää. Alusvillan määrä vaihtelee.
Sallitut värit ovat:
yksivärinen: sinimarmoroitu (blue merle), punamarmoroitu (red merle), punainen (maksanvärinen/liver), musta
kaksivärinen: musta tan merkein, punainen tan merkein, blue merle tan merkein, red merle tan merkein, musta valkoisin merkein, punainen valkoisin merkein, blue merle valkoisin merkein, red merle valkoisin merkein
kolmivärinen: musta valkoisin ja tan-merkein, punainen valkoisin ja tan-merkein, blue merle valkoisin ja tan-merkein, red merle valkoisin ja tan-merkein
Blue merle
Blue merle & tan
Red merle & tan
Liver & tan
Red tricolor
Black tricolor
Luonne ja käyttäytyminen

Pieniamerikanpaimenkoira on älykäs, tarmokas ja miellyttämishaluinen. Sillä on voimakas paimennus- ja vartiointivietti. Se soveltuu monenlaiseen käyttöön ja erilaisiin harrastuksiin, sillä se on helposti koulutettava, innokas ja sinnikäs työkoira. Tämä rotu on perheeseensä kiintyvä ja uskollinen, ja on omimmillaan aktiivisessa kodissa. Voi olla varautunut vieraita kohtaan, mutta ei arka.
Alkuperä

Rotu on kotoisin Kaliforniasta. 1960-luvulla amerikkalaisilla farmeilla käyttökoirina työskennelleitä pienikokoisia australianpaimenkoiria alettiin kasvattaa tarkoituksella yhä pienemmiksi. Ympäri maata matkustavat hevosmiehet alkoivat suosia niitä seuralaisinaan, koska ne olivat uskollisia, älykkäitä ja pienikokoisia eli täten kiertelyyn hyvin soveltuvia.
Terveys

Rodun odotettu elinikä on 12–15 vuotta. Kuten useilla rotukoirilla, myös pieniamerikanpaimenkoirilla esiintyy joitain tyypillisiä sairauksia. Esimerkkejä silmällä pidettävistä sairauksista ovat etenevä verkkokalvon surkastuma (PRA), perinnöllinen harmaakaihi, iriksen kehityshäiriö (iris coloboma), mikro-oftalmia eli pienisilmäisyys, lääkeaineyliherkkyys (MDR1), lonkkavika ja perinnöllinen selkäytimen rappeumasairaus (degeneratiivinen myelopatia)
Rotu Suomessa

Pieniamerikanpaimenkoiria on rekisteröity Suomen Kennelliittoon vuodesta 2018 alkaen. Ensimmäiset kolme rekisteröityä yksilöä, musta tricolor, punainen tricolor ja blue merle & tan, olivat kaikki tuontinarttuja Yhdysvalloista. Suosio on rekisteröitymisen alettua ollut huomattava: kesään 2019 mennessä Suomessa oli jo 59 rekisteröityä yksilöä, vaikka rodun rekisteröiminen oli ollut mahdollista vasta edellisvuodesta alkaen. Suomessa syntyi vuonna 2018 neljä ja alkuvuonna 2019 kolme pentuetta.
Euroopan valuuttayksikkö

Euroopan valuuttayksikkö eli ecu (European Currency Unit, ECU) (valuuttatunnus ₠, ISO-koodi XEU) oli Euroopan yhteisöjen käyttämä laskennallinen valuutta ennen euroa. Se perustettiin 13. maaliskuuta 1979. Euro korvasi sen 1. tammikuuta 1999 suhteessa 1:1.
Vaikka rahan nimi ecu on rahan virallisesta nimestä muodostettu akronyymi, oli écu myös vanha ranskalainen kolikko. Tästä syystä rahayksikön nimi vaihdettiin euroksi, sillä kansainvälisellä valuutalla ei haluttu olevan kansallisia juuria.
Ecu oli puhdas tilivaluutta, eikä siitä ollut Euroopan keskuspankin liikkeelle laskemia seteleitä ja kolikoita. Tilivaluuttana ecu oli käytössä muun muassa Euroopan yhteisön talousarviossa ja EY:n rahoittamien kansainvälisten projektien kustannuslaskelmissa.
Jotkut yksittäiset maat kuitenkin julkaisivat erikois- tai juhlarahoja, joissa oli sekä kansallisen valuutan tunnukset että ecu-merkintä. Näissä ecu-merkinnän voidaan katsoa olevan pelkkä koriste. Lisäksi monet yksityiset ja valtiolliset rahapajat valmistivat pelkällä ecu-merkinnällä varustettuja mitaleita, joilla ei ollut laillisen maksuvälineen asemaa missään maassa.
Kansallisten valuuttojen painoarvot ecussa

| Valuutta | 13> 3.1979–16.9.1984 | 17> 9.1984–21.9.1989 | 21> 9.1989–31.12.1999 |
| --- | --- | --- | --- |
| Belgian frangi (BEF) | 9,64 % | 8,57 % | 8,183 % |
| Saksan markka (DEM) | 32,98 % | 32,08 % | 31,955 % |
| Tanskan kruunu (DKK) | 3,06 % | 2,69 % | 2,653 % |
| Espanjan peseta (ESP) | – | – | 4,138 % |
| Ranskan frangi (FRF) | 19,83 % | 19,06 % | 20,316 % |
| Englannin punta (GBP) | 13,34 % | 14,98 % | 12,452 % |
| Kreikan drakma (GRD) | – | 1,31 % | 0,437 % |
| Irlannin punta (IEP) | 1,15 % | 1,20 % | 1,086 % |
| Italian liira (ITL) | 9,49 % | 9,98 % | 7,840 % |
| Luxemburgin frangi (LUF) | – | – | 0,322 % |
| Alankomaiden guldeni (NLG) | 10,51 % | 10,13 % | 9,98 % |
| Portugalin escudo (PTE) | – | – | 0,695 % |
Zenon Kovalyk

Zenon Kovalyk (myös Zenone, Zynovii tai Zynovij; ukr. Зиновій Ковалик, Zynovi Kovalyk; 18. elokuuta 1903 Ivatšiv Horišni, Galitsia, Itävalta-Unkari, nyk. Ternopilin alue, Ukraina – kesäkuu 1941 Lviv) oli kreikkalaiskatolilainen redemptoristi, pappi ja yksi Itä-Euroopan kommunistihallintojen alaisista marttyyreistä. Hän liittyi redemptoristeihin ja teki valansa 28. elokuuta 1926, otti vastaan filosofisen ja teologisen koulutuksensa Belgiassa ja palattuaan Ukrainaan hänet vihittiin papiksi 4. syyskuuta 1936. Hän teki työtä Volynissä, pidätettiin uskonsa takia 20. joulukuuta 1940 saarnatessaan Neitsyt Marian perisynnittömän sikiämisen juhlapyhänä ja vangittiin birgittalaisluostariin. Hirvittävien kidutuksien jälkeen hänestä tuli marttyyri kesäkuussa 1941 kommunistien toimesta. Hän eli seuraavien 4 paavien hallintokausien aikana: pyhä Pius X (1903–1914), Benedictus XV (1914–1922), Pius XI (1922–1939) ja Pius XII (1939–1958). Paavi Johannes Paavali II julisti hänet kunnianarvoisaksi 24. huhtikuuta 2001 ja Ukrainassa hän julisti hänet autuaaksi 27. kesäkuuta 2001, sekä hänen muistopäiväänsä vietetään 30. kesäkuuta.
Katolikos

Georgian patriarkka ja katolikos Ilia II.
Katolikos (m.kreik. καθολικός, katholikos 'yleinen', 'kaikkia koskeva') on korkea kirkollinen arvonimi, jota käyttävät muiden muassa Armenian ja Syyrian orientaaliortodoksiset kirkot korkeimmasta piispastaan.
Katolikos on käytössä myös eräiden ortodoksisten patriarkkojen toisena arvonimenä. Näin esimerkiksi Georgian patriarkalla.
Katolikos vastaa ortodoksisen ja katolisen kirkon käyttämää kirkon arvonimeä patriarkka.
Penelope Spheeris

Penelope Spheeris vuonna 2013.
Penelope Spheeris (s. 2. joulukuuta 1945 New Orleans, Louisiana) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Spheerisin tunnetuimpia ohjaustöitä ovat Los Angelesin punkpiireistä kertova dokumentti Läntisen sivilisaation rappio (1979) ja Mike Myersin läpimurtokomedia Wayne’s World (1992).
Filmografiaa

1979: Real Life – tuotanto
1980: Läntisen sivilisaation rappio (The Decline of Western Civilization, dokumentti) – ohjaaja
1983: Suburbia – kadun kapinalliset (Suburbia / The Wild Side) – käsikirjoitus ja ohjaus
1985: Sokea raivo (The Boys Next Door) – ohjaus
1986: Hollywood Vice Squad – ohjaus
1987: Keikka (Dudes) – tuotanto ja ohjaus
1991: Naisia vankilassa (Prison Stories: Women on the Inside) – 1 episodin ohjaus
1992: Wayne’s World – ohjaus
1993: Juntit Beverly Hillissä (Beverly Hillbillies) – ohjaus
1994: Rasavillit (The Little Rascals) – ohjaus
1996: Mustalammas (Black Sheep) – ohjaus
1997: Superaistit (Senseless) – ohjaus
Maunin kansainvälinen lentoasema

Maunin kansainvälinen lentoasema (IATA: MUB, ICAO: FBMN) on Botswanan luoteisosan eli North-West Districtin hallintokeskuksessa Maunissa toimiva lentoasema. Se sijaitsee kaupungin pohjoisosassa.
Vuonna 2023 Maunin lentoasema oli lentojen lukumäärällä (46 747 kpl vuonna 2023) mitattuna Botswanan vilkkain lentoasema. Reittilentoja tästä oli kuitenkin vain pieni osa (3 450). Lyhyet lähiseudulle suuntautuvat lennot pienillä potkurikoneilla ja esimerkiksi Okavangon suiston alueella vierailevia turisteja kuljettavat lennot ovat hyvin yleisiä.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Muun muassa seuraavat lentoyhtiöt lentävät reittilentoja Maunin lentoasemalle/-lta.
Air Botswana (Gaborone, Kasanne, Johannesburg)
Airlink (Johannesburg, Cape Town, Windhoek)
Ethiopian Airlines (Ndola, Addis Ababa)
Matkustajaterminaalin julkisivu.
Loppulähestyminen lentoasemalle.
Maunista lennetään paljon lähiseudun turistilentoja pienkonein.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maunin kansainvälinen lentoasema Wikimedia Commonsissa
Toni Lindberg

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 23. syyskuuta 1985 (ikä 39)
Syntymäpaikka: Ruotsinpyhtää, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 188 cm
Junioriseurat
1994–2001: MyPa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2002–2003 | Villisiat | – | (1) |
| 2004–2005 | VKajo | 25 | (0) |
| 2006–2007 | FC Kuusankoski | 44 | (4) |
| 2008–2011 | MYPA | 80 | (7) |
| 2008 | → MP (laina) | 3 | (1) |
| 2012 | Mash'al Muborak | 9 | (0) |
| 2012 | Alta IF | 11 | (0) |
| 2013 | KooTeePee | 27 | (0) |
| 2014 | MYPA | 15 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 214 | (13) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 22. helmikuuta 2015.
Toni Lindberg (s. 23. syyskuuta 1985 Ruotsinpyhtää) on entinen suomalainen jalkapalloilija ja Veikkausliigassa pelaavan FC Lahden jalkapallovalmentaja. Peliuransa aikana hänen pelipaikkansa oli keskuspuolustaja.
Ura pelaajana

Lindberg on Myllykosken Pallon kasvatti, mutta ensimmäiset ottelunsa aikuisten sarjatasoilla hän pelasi Kaakkois-Suomen Vitosen elimäkeläisessä Villisioissa kaudella 2002. Hän pelasi alemmilla sarjatasoilla myös Valkealan Kajossa ja FC Kuusankoskessa, kunnes palasi kasvattajaseuransa liigajoukkueeseen kaudeksi 2008.
Lindberg debytoi Veikkausliigassa 8. toukokuuta 2008 ottelussa Jaroa vastaan ja vakiinnutti paikkansa MYPAn joukkueessa kaudella 2009. Kaudella 2011 hän oli liigan ainoa kenttäpelaaja, joka pelasi kaikki ottelut alusta loppuun. Kauden lopulla hänet valittiin MYPAn vuoden pelaajaksi ja kutsuttiin maajoukkueleirille.
Lindbergin sopimus MYPAn kanssa päättyi kauteen 2011, jonka jälkeen hän lähti hakemaan pelipaikkaa Suomen ulkopuolelta. Helmikuussa 2012 hänen uudeksi seurakseen vahvistui uzbekistanilainen Mashʼal Muborak. Hän edusti seuraa heinäkuuhun 2012 asti ja pelasi yhdeksässä Uzbekistanin liigan ottelussa.
Elokuussa 2012 Lindberg teki sopimuksen Norjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Adeccoligaenissa pelanneen Altan kanssa. Samaan aikaan seuraan siirtyi maanmies Ville Taulo.
Kauden 2013 Lindberg pelasi Ykkösen KooTeePeessä, ja kaudeksi 2014 hän palasi Myllykosken Palloon.
Pelaajauransa Lindberg päätti Kouvolan Susissa (2. div) kaudella 2015.
Valmennusura

Pelaajauran jälkeen Lindberg siirtyi saumattomasti valmennuksen puolelle. Kaudella 2015 pelatessaan Kouvolan Susissa Lindberg toimi samalla Susien kakkosjoukkueen (4. div) päävalmentajana. Kaudesta 2016 lähtien Lindberg keskittyi yksinomaan valmentamiseen. Kaudella 2016 Lindberg toimi Susien edustusjoukkueen (2. div) apuvalmentajana. Seuraavalla kaudella Lindberg siirtyi Susien päävalmentajaksi kauden puolivälissä. Vaikean kauden päätteeksi Sudet tippui 3. divisioonan puolelle. Kaudella 2018 Lindberg johdatti Sudet takaisin 2. divisioonaan tappiottoman kauden päätteeksi.
Kaudelle 2019 Lindberg siirtyi FC Lahden Akateemian valmentajaksi vastuualueenaan B-pojat. Kaudella 2020 Lindberg jatkaa B-poikien päävalmentajana sekä toimii FC Lahden edustuksen apuvalmentajana.
Valmennusura > Valmennuskoulutus

Jalkapallovalmentajan tutkinnoista Lindberg on suorittanut UEFA B (2018)lähde?, UEFA A (2019) ja UEFA Pro (2023) -tutkinnot. Lisäksi Lindberg on suorittanut valmentajan ammattitutkinnon (VAT).
Aiheesta muualla

Toni Lindberg Veikkausliigan sivustolla
Toni Lindberg Myllykosken Pallon sivustolla
Africanis

| Africanis |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Etelä-Afrikka
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  arviolta 4700 eaa, joka tapauksessa ikivanha
Alkuperäinen käyttö:  paariakoira
Nykyinen käyttö:  metsästys-, karja-, vahti- ja seurakoira
Muita nimityksiä:  African Dog, African Canis, Chien Africain, Afrikahund, Bantu Dog, Hottentot Hunting Dog, Khoikhoi Dog, Kafir Dog, Zulu Dog, Umbwa Wa Ki-Shenzi, Sica, Isiqha, Ixhalagha, Isigola, I-Twina, Itwina, Khoikhoi, South African Pariah Dog, Canis africanus, Cane Africano, Cane Bantu, Cane da Caccia Otentotto, Cane Zulu, Segugio Sudafricano
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  15–25 kg
Säkäkorkeus:  50–60 cm
Väritys:  kaikki sallitaan
Africanis (Canis africanus, swahili Umbwa wa ki-shenzi) on afrikkalainen koirarotu. Sillä on kotiseudullaan monta nimeä, mutta africanis eli "afrikkalainen koira" on niistä yleisin ja muuallakin maailmassa käytetty. Etelä-Afrikan virallinen kennelliitto Kennel Union of Southern Africa on tunnustanut ja sijoittanut sen ryhmään "kehittyvät rodut". Sen tarkempi luokittelu suoraan rotumääritelmässä on "alkukantainen metsästyskoira".
Ulkonäkö

Africanis näyttää dingon ja vinttikoiran risteytykseltä. Sen ulkonäössä on piirteitä niin vinttikoirasta kuin lyhytkarvaisesta keskikokoisesta portugalinpodengostakin.lähde? Sen kuuluu olla keskikokoinen, hoikkarakenteinen, lyhytkarvainen, atleettinen, ketterä ja nopea mutta kuitenkin lihaksikas. Se on hieman korkeuttaan pidempi. Sen säkäkorkeus on 50–60 cm (3 cm vaihtelu molempiin suuntiin sallitaan), ja se voi olla minkä värinen tahansa. Selässä saattaa toisinaan kasvaa samanlainen harja kuin rhodesiankoiralla, thai ridgebackilla, phu quocinkoiralla ja hottentottikoiralla, mutta ridge-mutaatioon liittyvästä dermoid sinus -terveongelmasta johtuen tällaisia yksilöitä ei yleensä suosita jalostuksessa. Pää on pitkänomainen, kartionmuotoinen ja virtaviivainen. Kartionmuotoinen kuono on lähes yhtä pitkä kuin kallo-osa. Otsapenger on vähäinen. Silmät ovat soikeat ja niiden koko vaihtelee keskikokoisista suuriin. Niiden sävy vaihtelee meripihkanväriset tai mustiin. Korvat ovat v:n muotoiset ja ne voivat olla joko pystyt, puolipystyt tai riippuvat – toisinaan jopa keskenään eriasentoisetlähde?. Raajat ovat pitkät ja häntä kärjestään hieman ylöspäin kaartuva. Yleensä africanis on lyhyt- ja sileäkarvainen, mutta myös karkeakarvaisia yksilöitä esiintyy.
Luonne ja käyttäytyminen

Africanis on älykäs ja seurakoirana ystävällinen. Uusiin tilanteisiin se suhtautuu kuitenkin varautuneesti. Se soveltuu paitsi metsästykseen, myös karja-, vahti- ja seurakoiraksi. Se on vuosisatojen saatossa oppinut hakeutumaan ihmisten läheisyyteen saadakseen ravintoa ja lämpöä. Se on erinomainen juoksija, ja se tarvitsee hyvin paljon tilaa. Se on ystävällinen, mutta se vartioi reviiriään tarkkaan.
Alkuperä

Africanis on ikivanha rotu, kenties kaikkein vanhimpia. Se polveutunee muinaisen Egyptin koirista, ja sen perimä johtaa Niilin suistolle 4700-luvulle eaa. asti. Sieltä se levisi nopeasti paikallisten heimojen mukana ensin Saharan alueelle ja sieltä noin 200-luvulla etelään, Niilin jokivartta pitkin Sudaniin ja edelleen eteenpäin – sen arvellaan saavuttaneen Etelä-Afrikan viimeistään 570-luvulla. Joidenkin lähteiden mukaan sen esi-isät olisivat olleet Niilin laaksoon idästä saapuneita afrikkalaisia villikoiria ja muinaisia vinttikoiria. On olemassa paljon todisteita siitä, että paikallinen afrikkalainen koira olisi Lähi-idästä tulleiden koirien jälkeläinen.
Faaraoiden aikaisessa Egyptissä sekä hoikkien ja nopeiden vinttikoirien että tyypillisten paikalliskoirien kasvattaminen oli erittäin yleistä. Ensimmäiset kesykoirat saapuivat eteläiseen Afrikkaan bantukieliä puhuneiden heimojen mukana varhaisen rautakauden aikana, ja samoihin aikoihin myös muita niloottista alkuperää olevia koiria kulkeutui alueelle. Nämä muuttoaallot kulkivat pitkin keskistä isoa hautavajoamaa ja isojen järvien aluetta; seuraavaksi ne saapuivat Zimbabween ja Sambiaan ja saavuttivat lopulta Botswanan ja Etelä-Afrikan.
Varhaisin todiste kesykoirasta Etelä-Afrikassa on vuoteen 570 ajoittuvat jäänteet, jotka löytyivät läheltä Etelä-Afrikan ja Botswanan välistä rajaa. Vuodesta 650 lähtien Tugelan laakson alajuoksulla on esiintynyt kotikoiria. Khoisanit (hottentotit) ja bantut ovat todistettavasti käyneet kauppaa keskenään 800-luvulta lähtien, mikä lienee vaikuttanut myös paikallisten koirien leviämiseen.
Puolivillinä koirana rotu vaelteli välillä itsekseen ja toisinaan sitä taas käytettiin karjan ohjailemiseen, vartiointiin, metsästykseen tai pelkästään seuralaiseksi. Muuan heimopäällikkö käytti 7000-päisen karjansa kontrollointiin 70 africanista. Satojen vuosien ajan afrikkalainen koira sopeutui Etelä-Afrikan vaihteleviin olosuhteisiin ja kehittyi erilaiksi paikallismuunnoksiksi – jotka kaikki kuitenkin kuuluivat samaan rotuun.
On esitetty teoria, jonka mukaan arabialaisten kauppiaiden, itämaisten merimiesten ja portugalilaisten tutkimusmatkailijoiden mukana alueelle kulkeutuneet koirat voisivat risteytyä paikalliseen koiraan ja olla uhka tämän rotupuhtaudelle. Sekoittuminen muihin rotuihin kävi aiempaa mahdollisemmaksi 1800-luvulla, kun Zulumaasta ja Transkeista tuli Britannian siirtomaita. Niilin jokisuistoilta ja Afrikan muista osista on kuitenkin löydetty todisteita, joiden mukaan africanis olisi säilynyt melko samanlaisena jo tuhansia vuosia.lähde?
Puhdasrotuisia yksilöitä voi nykyaikana löytää perinteisiltä heimoalueilta, joilla vieläkin noudatetaan ikivanhaa elämäntapaa. Nykyaikaistuminen, Etelä-Afrikan nopea yhteiskunnallinen muutos ja ulkomaisten rotujen suosio verrattuna paikalliseen koiraan ovat luoneet suuren uhan africaniksen tulevaisuudelle. Pretoriassa paikallinen rotuyhdistys Africanis Society of Southern Africa on ottanut tehtäväkseen rodun suojelemisen.
Alkuperä > Etymologia

Nimi africanis viittaa yleisesti kaikkiin eteläisen Afrikan alkuperäiskoiriin, eikä pelkästään Etelä-Afrikan populaatioon. Rotu on tunnettu eri alueilla monilla eri nimillä, kuten "afrikankoira", "bantunkoira", "hottentottien metsästyskoira", "khoikhoi" ja "zulunkoira". Sen swahilinkielinen nimi on umbwa wa ki-shenzi, mikä tarkoittaa "yleiskoiraa", "kulkukoiraa" tai "perinteistä koiraa".
Terveys

Africanis on säilynyt alkukantaisena ja melko terveenä luonnollisen jalostuksen ansiosta. Sillä on myös luontainen vastustuskyky useita loisinfektioita kohtaan.