stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heinkel
Historia

Ernst Heinrich Heinkel perusti 1. joulukuuta 1922 Ernst Heinkel Flugzeugwerke-yrityksen Warnemündeen. Sen tehtaat sijaitsivat Rostockissa, josta 1900-luvun alkupuolella kehittyi moderni teknologiakeskus, ja Warnemündessä.
Heinkelin tehtaat saivat kaikkiaan 1352 lentotekniikan patenttia ja 587 tuotesuojaa voimalaitealalla.  Lentokoneitaan se myi mm. Tanskaan, Suomeen, Ruotsiin, Unkariin, Neuvostoliittoon ja Japaniin.
Vuonna 1932 Heinkelin tehtaat olivat Mecklenburgin suurin työnantaja. Vuonna 1932 sen tehtaalla oli 1 000 työntekijää. Sodan alla, vuonna 1939, työvoimaa oli jo 9 000 henkeä, ja vuonna 1944 eli Saksan sotatalouden huippuvuonna 16 000. Vuonna 1945 työntekijöitä oli 17 000, joista osa oli orjatyövoimaa.
Vuodesta 1935 tehdas kehitti nesterakettimoottoreita. Tehdas kehitti Heinkel He 176 -rakettikoneen, jossa oli Hellmuth Walterin kehittämä rakettimoottori. Sen ensilento tapahtui 20. kesäkuuta 1939 Peenemündessä.
Maailman ensimmäinen suihkumoottorilento puolestaan tehtiin Heinkel He 178 -koneella 27. elokuuta 1939. Koneessa käytettiin Hans von Ohainin kehittämää moottoria.
Sodan aikana Ernst Heinkel joutui yhä enemmän sivuun yhtiönsä hoitamisesta. Hän ei ollut sodan allakaan suosiossa, koska halusi tehdä hävittäjälentokoneita, mutta ilmailuministeriön mukaan yhtiön piti tehdä vain pommikoneita.
Venäläiset joukot saapuivat Rostockiin 1. toukokuuta 1945. Tehtaan toiminta päättyi Saksan itäosassa. Yhtiön toiminta oli pysähdyksissä myös Saksan länsiosassa.
Sodan jälkeen yhtiö alkoi valmistaa moottoreita, kääpiöautoja, mopedeja ja skoottereita, joiden myynti jatkui 1960-luvulle asti. Yhtiö valmisti myös Länsi-Saksan ilmavoimille lisenssillä ranskalaista Fouga Magister-suihkuharjoituskonetta, ja kehitti sen pohjalta liikekone-tyypin joka jäi prototyyppi-asteelle.lähde?
Vuodesta 1959 vuoteen 1965 Heinkel liittyi osaksi Entwicklungsring Süd GmbH eli EWR-allianssia, johon tulivat mukaan myös Messerschmitt ja Bölkow. Yhtiö kehitti pystysuoraan nousevan EWR VJ 101 -hävittäjälentokoneen, joka jäi prototyyppiasteelle.
Vuonna 1964 liittyi Heinkel yhdessä Weserflugin ja Focke-Wulfin kanssa Vereinigte Flugtechnische Werke- eli VFW-yhteenliittymäksi. VFW liittyi lopulta EADSiin.
VFW muodosti yhteisyrityksen Fokkerin kanssa, mutta se purkautui, koska osapuolilla oli liian voimakas kilpailuasema niissä matkustajakoneissa, joita nykyään kutsutaan syöttöliikennekoneiksi.lähde?
Saavutuksia

Katapultilla laivasta laukaistavat He 12 ja He 58.
Heinkel He 70 (1932), nopea liikenne- ja pommikone
Heinkel He 111 (1934), pommikone
Heinkel He 100 (1938), maailmanennätysnopeus 30. maaliskuuta 1939 746,4 km/h. Messerschmitt Bf 109-prototyyppi ylitti tämän pian, mutta ainakin Ernst Heinkel on muistelmissaan epäillyt sen ennätyksen olleen Luftwaffen ostopäätösten mukaan manipuloitu.
Rakettilentokone Heinkel He 176, 1939
Suihkumoottori He S 3, 1936
Ensimmäinen suihkukone Heinkel He 178
Heinkel He 280, ensimmäinen suihkuhävittäjä, 1941
Heinkel He 177, raskas pommikone, joka käytti ns. kaksoismoottoreita (4 moottoria, 2 potkuria)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Volker Koos Ernst Heinkel Flugzeugwerke 1922 - 1932 Königswinter: Heel, 2006 ISBN 3-89880-502-6 : (Arkistoitu – Internet Archive)
Till Bastian High Tech unterm Hakenkreuz. Von der Atombombe bis zur Weltraumfahrt Kap. 3: Luftfahrt und Raketen - von Usedom auf den Mond (S. 97 bis 125), Dokument: Seite 222 --Berlin: Militzke, 2005 ISBN 3-86189-740-7
http://www.luftfahrtmuseum.com/htmd/dth/heinkel.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.heinkel-club.de/
http://www.web164.server-drome.com/Flugplatz/Oranienburg/Oranienburg.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Heinkel scale models
Heinkel
Heinkel Tourist
Kuinka tilastoilla valehdellaan

| Kuinka tilastoilla valehdellaan> How to Lie with Statistics |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Darrel Huff
Kuvittaja:  Irving Geis
Kieli:  englanniksi
Genre:  tietokirjallisuus
Kustantaja:  W.W. Norton & Company Inc
Julkaistu:  1954
ISBN:  0-393-31072-8
Suomennos
Suomentaja:  R. Laine
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1974
Sivumäärä:  118
ISBN:  951-1-01429-3
Sarja: Delfiinikirjat
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuinka tilastoilla valehdellaan (How to Lie with Statistics) on Darrel Huffin 1954 kirjoittama kirja. Se on johdatus tilastotieteen perusteisiin tavalliselle lukijalle. Kirjassa esitetään yleisiä tapoja, joilla tilastoja väärinkäytetään ja miten niistä tehdään virheellisiä johtopäätöksiä. 1960- ja 1970-luvulla siitä tuli standardi oppikirja johdatuksena tilastotieteeseen yliopisto-opiskelijoille. Siitä on tullut yksi parhaiten myydyistä kirjoista, jotka käsittelevät tilastoja. Pelkästään englanninkielinen teos myi puoli miljoona kappaletta ja siitä on tehty lukuisia käännöksiä.
Kirjan teemoina on mm. Korrelaatio ei implikoi kausaliteettia, satunnaisotannan käytöstä ja siinä kerrotaan miten kaaviokuvilla voidaan vääristää todellisuutta. Kirja julkaistiin suomeksi 1974.
Sisältö

Kirjassa on kymmenen lukua. Kirjan sisältö on seuraavanlainen:
| Luvut | Sisältö |
| --- | --- |
Kiitokset: 7
Johdanto: 9
1: Puolueellinen tai virheellinen näyte 13
2: Hyvin valittu keskiarvo 27
3: Puuttuvat pikku numerot 35
4: Paljon melua kutakuinkin tyhjästä 48
5: Huikaisevan korkealle kohoava käyrä 54
6: Yksiulotteinen kuva 60
7: Tuulesta temmatut luvut 67
8: Post hoc-harha vauhdissa jälleen 78
9: Tilastojen mahti 87
10: Miten tilastoihin pitää suhtautua 103
Lainaus:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Vaikka tilastotiede perustuu matematiikkaan, se on yhtä paljon taidetta kuin tiedettä. Tilastojen tuntija saa ihmiset ajattelemaan haluamallaan tavalla, hän voi myös suorastaan vääristellä asioita kunhan noudattaa tiettyjä sopivaisuussääntöjä. Tilastotieteilijän on usein päätettävä tavasta, millä hän esittää asiansa. Kaupassa ja liike-elämässä itselle epäedullisen esitystavan valitseminen on yhtä epätodennäköistä kuin se, että mainosmies nimittäisi työnantajansa tuotetta ’halvaksi’ ’taloudellisen’ asemasta. | ” |
– Huff, Darrell: ”Tilastojen mahti 87”, Kuinka tilastoilla valehdellaan, s. 101-102.  Suomentanut Laine, R.. Helsinki:  Otav, 1974.  ISBN 951-1-01429-3
Juhani Lehto

Simo Pekka Juhani Lehto (s. 23. maaliskuuta 1949 Helsinki) on suomalainen sosiaali- ja terveyspolitiikan professori emeritus.
Lehto syntyi metsänhoitaja Simo Aukusti Lehdon ja Katri Maria Tuuterin perheeseen. Hänen puolisonsa 1974–1992 oli Eeva-Liisa Wallenius ja 1997–2010 Riitta Lappalainen. Lehto tuli ylioppilaaksi Hyvinkään yhteiskoulusta 1968 ja valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen kandidaatiksi 1971 ja valtiotieteen kandidaatiksi 1977. Valtiotieteen tohtoriksi hän väitteli siellä 1991 tutkimuksella Juoppojen professionaalinen auttaminen: tutkimus lääkäreiden, sosiaalityöntekijöiden ja poliisien juoppouteen kohdistamasta työstä ja siihen kohdistuvien professionaaliodotusten vaikutuksesta.
Lehto oli Helsingin mielisairaanhuoltopiirin tutkimussihteeri 1984–1985, sosiaalihallituksen ylitarkastaja 1985–1991, Alkoholitutkimussäätiön tutkija 1988–1989 ja sosiaali- ja terveyshallituksen kehittämispäällikkö 1992–1998. Tampereen yliopistossa hän oli dosentti vuodesta 1995, sosiaali- ja terveyshallinnon ma. professori 1997–1998 ja sosiaali- ja terveyspolitiikan professori vuodesta 2000 eläköitymiseensä saakka. Hän oli myös yliopiston terveystieteen laitoksen johtaja 2001–2004 ja yliopiston vararehtori 2004–2009. Maailman terveysjärjestön tutkijana Lehto toimi Tanskassa 1992–1994 ja Belgiassa 1999. Hänen luottamustoimiinsa on kuulunut Hyvinkään kaupunginvaltuuston jäsenyys 1973–1976.
Heinrich Mann

| Heinrich Mann |
| --- | --- |
 Heinrich Mann
Henkilötiedot
Koko nimi:  Luiz ”Ludwig” Heinrich Mann
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1871 Lyypekki, Saksan keisarikunta
Kuollut: 11. maaliskuuta 1950 (78 vuotta) Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  saksalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Luiz ”Ludwig” Heinrich Mann (27. maaliskuuta 1871 Lyypekki – 11. maaliskuuta 1950 Santa Monica, Yhdysvallat) oli saksalainen kirjailija, joka kirjoitti yhteiskunnallisista aiheista. Hän syntyi Lyypekissä ja oli kirjailija Thomas Mannin isoveli. Heidän isänsä kuoleman jälkeen perhe muutti Müncheniin.
Mann vastusti autoritaarisuuden ja militarismin nousua Weimarin tasavallan alkuvaiheessa. Yhdessä ystävänsä Albert Einsteinin ja muiden kuuluisien saksalaisten kanssa Mann lähetti kirjeen Kansainväliselle ihmisoikeusliitolle vastalauseeksi kroatialaisen Milan Šufflayn murhalle 18. helmikuuta 1931.
Mann oli ei-toivottu henkilö natsi-Saksassa. Hän päätyi lopulta Marseilleen Vichyn Ranskaan ja pakeni myöhemmin Espanjaan. Vuonna 1940 hän matkusti Yhdysvaltoihin.
1930-luvulla ja maanpakolaisena Yhdysvalloissa Mannin kirjailijanura joutui vastatuuleen. Vuonna 1950 hän kuoli Santa Monicassa Kaliforniassa yksinäisenä ja rahattomana, vain muutamia kuukausia ennen kuin hänen oli määrä muuttaa Neuvostoliiton miehittämään Itä-Saksaan, josta hän olisi saanut presidentin paikan (Itä-)Saksan taideakatemiasta. Mannin tuhkat vietiin Itä-Saksaan.
Teoksia

Sininen enkeli (Professor Unrat) 1905. Suomentanut Auli Hurme. Karisto 1981. ISBN 951-23-1727-3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinrich Mann Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Heinrich Mannin e-kirjoja Project Gutenbergiltä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
State Herbarium of South Australia

State Herbarium of South Australia eli eFloraSa on verkossa toimiva sähköinen tietokanta, joka sisältää tietoja Etelä-Australiassa esiintyvistä kasvilajeista. Kyseiseltä sivustolta löytyy muun muassa levinneisyyskartta ja tietoja kasveista levät mukaan lukien sekä jotakin tietoa sienistä. Sivustoa pitää yllä Etelä-Australian hallituksen ympäristö-, vesi- ja luonnonvarajaostot.
Elia Heikel

| Elia Heikel |
| --- | --- |
 Elia Heikel n. 1895
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. lokakuuta 1852 Brändö, Ahvenanmaa
Kuollut: 3. tammikuuta 1917 (64 vuotta) Helsinki, Suomi
Ammatti:  rakennusmestari, arkkitehti
Vanhemmat:  Carl Henrik Heikel, Emma Frederika Heikel
Puoliso:  Fanny Matilda Lindeqvist
Aiheesta muualla
Elia Heikel (19. lokakuuta 1852 Brändö – 3. tammikuuta 1917 Helsinki) oli aikansa tunnetuimpia rakennusmestari-arkkitehtejä, joka vastasi useiden merkittävien liikerakennusten suunnittelusta ja rakentamisesta Helsingin keskustassa 1880- ja 1890-luvuilla. Hän oli myös huvilakaupunki Kauniaisten perustajia ja antoi sille sen alkuperäisen ruotsinkielisen nimen Grankulla.
Elia Heikel syntyi kahdeksanlapsiseen perheeseen Ahvenenmaalla. Hän kävi koulua Turussa ja valmistui rakennusmestariksi Helsingin teknillisestä opistosta 1872. Hän teki opintomatkoja Tukholmaan, Berliiniin ja Kööpenhaminaan ja oli nuorena ensisijaisesti kiinnostunut liikerakennuksista. Heikel perusti Helsingin ensimmäisen kaupunginarkkitehdin, Konstantin Kiseleffin, kanssa rakennustoimiston, jonka toisena omistajana hän oli 1879-1881. Rakennustoimiston käsialaa ovat muun muassa Helsingin Esplanadin kappelin paviljongit vuodelta 1881.
Liikemies Julius Tallbergin ja Kiseleff & Heikelin yhteistyö alkoi vuonna 1880, kun Kiseleff & Heikel sijoittivat alkupääoman Tallbergin rakennustarvikeliikkeelle. Vuonna 1883 Heikel perusti oman toimiston.
Yhteistyö Selim A. Lindqvistin kanssa

Vuonna 1888 Heikel tarjosi yhtiökumppanuutta opintojaan päättävälle nuorelle Selim A. Lindqvistille. Rakennustarvikekauppiaasta teollisuusmieheksi ja suurrakennuttajaksi nousseesta tuli ensin arkkitehtitoimisto Kiseleff & Heikelin mesenaatti. Myöhemmin Tallberg hankki Lindqvistille vuosien mittaan liike-elämän ja Helsingin kaupungin merkittäviä toimeksiantoja.
Heikelin rakennuttamia olivat Selim A. Lindqvistin piirtämät Merkuriuksen liikepalatsi (1890) ja Lundqvistin liiketalo (1901) Aleksanterinkadun ja Mikonkadun kulmassa. Merkuriuksenpalatsissa ei ollut lainkaan asuinhuoneistoja. Kantavina sisärakenteina toimivat valurautapilarit ja palkit. Arkkitehti Stefan Michailkovin kanssa suunniteltu Tallbergin liiketalo (1899) Aleksanterinkatu 21:ssä oli valmistuessaan pääkaupungin modernein rakennus. Sinne asennettiin saksalainen hissi, joka aikalaistiedon mukaan oli Suomessa ainoa laatuaan.
Heikel lyhensi rakennustyöläisten työpäivän

Heikel toimi Gesellius, Lindgren, Saarisen suunnitteleman Pohjolan talon rakennusmestarina. Talo rakennettiin vuosina 1899-1901. Heikel oli rakennustyöläisten työpäivän lyhentämisen aktiivinen puolestapuhuja. Pohjolan talon rakentamisen yhteydessä hän sai läpi 11,5 tuntisen työpäivän Helsingin rakennustyömailla, aikaisemman 12 tunnin sijaan. Pohjolan talon rakennustyöläiset lahjoittivat tämän ansiosta Heikelille kultasormuksen, johon oli kaiverrettu luku 11,5.
Heikel suunnitteli suuren osan laajasta tuotannostaan yhteistyössä ensin Kiseleffin, sittemmin Selim A. Lindqvistin ja usean muun kanssa. Aluksi rakennusmestari Heikel allekirjoitti pohjapiirustukset ja leikkaukset, arkkitehti Lindqvist julkisivut. Heikelin omasta arkkitehtuurinäkemyksestä on jäljellä vain muutamia rakennuksia. Pääsuunnittelijana Heikel oli vuosina 1885-88 rakennetussa uusrenessanssia edustavassa asuinkerrostalossa, Eerikinkatu 14:ssa. Katajanokalle Heikel suunnitteli vuonna 1898 rakennetut Kanavaranta 3C:n punatiiliset makasiinirakennukset, joiden koristeet viittaavat vielä uusrenessanssiin. Heikelin viimeiseksi omaksi työksi jäi hänen vuonna 1904 yhdessä Richard Willmanin kanssa suunnittelemansa Kapteeninpuistikon talorivi Kapteeninkatu 12-18:ssa.
Kiseleff & Heikelin käsialaa ovat muun muassa 1867 rakennetun Helsingin Esplanadin kappelin vuonna 1881 tehdyt muutostyöt, joissa rakennus sai nykyisen asunsa. Heikelin ja Lindqvistin yhteistyö jatkui pitkään Lindqvistin perustettua oman toimistonsa vuonna 1901.
Kauniaisten perustaja

Heikel oli huvilakaupunki Kauniaisten perustajia. Pitkälti Pohjolan talosta saamillaan ansioilla hän osti vuonna 1901 rakennusmestari Emil Lindstedtin kanssa Kavallin ratsutilalta 38 hehtaaria maata Gallträskin ympäriltä. Seuraavana vuonna Heikel aloitti Kauniaisten ensimmäisen huvilan rakentamisen Gallträskin rannalle. Sitä ennen Heikel oli Kiseleffin kanssa suunnitellut Irjalan kartanon vuonna 1884 ja Lindqvistin kanssa Villa Kiven (1899) Linnunlaulun huvila-alueelle. Villa Heikel valmistui vuoden 1903 kesäksi juuri ennen rakennuttajansa vakavaa sairastumista.
Perhe ja elämä

Elia Heikel avioitui vuonna 1889 Fanny Matilda Lindeqvistin (1864-1913) kanssa. Heillä oli neljä lasta: Ilmari (1888-1961), Sylvia Maria (myöh. Castrén) (1890-1979), Kaarlo (Karl) Olavi (1892-1969) ja Katri Matilda (1893-1980). Vuoden 1904 alussa halvaus keskeytti yllättäen 51-vuotiaan Heikelin menestyksellisen uran.. Hän vietti loppuelämänsä invalidina ja viimeiset kuusi vuottaan vuoteenomana ennen kuolemaansa 1917.
Heikelin suunnittelemia rakennuksia:
Perhe ja elämä > Helsingissä:

Kesäranta (Villa Bjälbo),(1887) Kesärannan muutostyöt (mm. torni).
Luna eli Primulan kulma, (1888) Mannerheimintie 12 / Kalevankatu 2, Kiseleff & Heikel
Ratakatu 1c-Yrjönkatu 2b, (1889) Punavuori, Selim A.Lindqvistin kanssa
Uudenmaankatu 23, (1891) Kamppi, Eskil Hendersonin kanssa
Marinadin talo Annankatu 27/ Eerikinkatu 3, (1892), Kiseleff & Heikel
Villa Bråvalla (1895), Rajasaarentie 6, Taka-Töölö
Vuorimiehenkatu 1, (1897) Ullanlinna, Selim A. Lindqvistin kanssa
Wanha Satama, (1899), Kanavakatu 9-17, Katajannokka
Julius Tallbergin liiketalo, (1899–1900) Aleksanterinkatu 21, Kluuvi, S. Mihailkovin kanssa
Kapteeninkatu 12, 14, 16 ja 18 (1905), Ullanlinna, Richard Willmanin kanssa
Perhe ja elämä > Kauniaisissa:

Villa Heikel (1903)
Perhe ja elämä > Janakkalassa:

Irjalan kartanon päärakennus (1884) Kiseleff & Heikel
Aiheesta muualla

Korttelit.fi, Elia Heikelin suunnittelemia rakennuksia (Arkistoitu – Internet Archive)
Pääministerin virka-asunto (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO) 
Elia ja Fanny Heikelin perhe 1898
Georgina Rodríguez

| Georgina Rodríguez> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. tammikuuta 1994 Buenos Aires, Argentiina
Kansalaisuus:  Espanja
Ammatti:  malli, tanssija
Puoliso:  Cristiano Ronaldo
Georgina Rodríguez (s. 27. tammikuuta 1994 Buenos Aires, Argentiina) on espanjalainen malli, tanssija, somevaikuttaja ja liikenainen.
Rodríguez on ollut yhdessä vuodesta 2016 jalkapalloilija Cristiano Ronaldon kanssa, ja heillä on kaksi yhteistä lasta. Marraskuussa 2017 he saivat tyttären. Viimeisin raskaus tapahtui vuonna 2022, jolloin Rodríguezin synnyttämistä kaksosista poika kuoli, mutta tyttö jäi henkiin.
Rodríguezin elämästä tehtiin vuonna 2022 Netflixiin tositelevisiosarja Minä olen Georgina.
Katuvalo

Uuden- ja vanhantyylinen katuvalo.
Katuvalot tai tievalot ovat katua tai tietä valaisevia, kiinteästi asennettuja ulkovalaisimia, joita pidetään päällä hämärän ja pimeän aikaan. Samankaltaisilla tehokkailla valaisimilla voidaan valaista myös rakennusten julkisivuja, puistoja, urheiluareenoita, ulkomainoksia sekä ulkoveistoksia ja muistomerkkejä. Katuvalaistuksen tarkoituksena on parantaa asuinalueiden yleistä turvallisuutta ja viihtyisyyttä, kohentaa liikenneturvallisuutta ja vähentää pimeän ajan onnettomuuksia. Lampputyypeistä nykyään ovat käytössä monimetalli-, suurpainenatrium- ja LED-valaisimet. Vanhojen elohopeahöyrylamppujen käytöstä on suurilta osin luovuttu niiden tultua myyntikieltoon EU:n alueella vuoden 2015 jälkeen. Lamput voidaan kiinnittää pylväiden, varsien tai vaijerien avulla. Etenkin maaseudulla puisia valaisinpylväsjonoja pitkin kulkee muitakin sähkö- ja puhelinlinjoja.
Hyödyt ja haitat

Tievalaistus parantaa asuinalueiden yleistä turvallisuutta ja viihtyisyyttä ja vähentää pimeän ajan onnettomuuksia noin 30 prosenttia. Se tuottaa myös kustannussäästöjä onnettomuuksien vähentymisen ja matka-aikojen lyhentymisen kautta, kun ajonopeudet ovat lähellä päiväajan tasoa. Rakennusten julkisivujen, monumenttien ja patsaiden valaiseminen puolestaan korostaa niiden historiallista ja taiteellista arvoa ja lisää katujen viihtyisyyttä.
On myös perusteita katuvalaistuksen laajentamista vastaan. Katuvalot aiheuttavat niin kutsuttua valosaastetta, joka haittaa muun muassa tähtien tarkkailua ja saattaa sekoittaa kasvien vuosirytmin ja muuttolintujen lennon. Yöaikainen ikkunasta sisään tuleva valo voi häiritä ihmisten unta. Valosaastetta voidaan vähentää valaistuksen oikeanlaisella suunnittelulla ja valaistustarpeen uudelleen harkinnalla. Valoa ei pääse karkuun taivaalle, jos katuvalojen ylin valosäde ulottuu viisi astetta horisontin alapuolelle. Tähtitieteilijöiden teleskooppien ja observatorioiden lähellä on suositeltu käytettäväksi vain pienpainenatriumlamppuja. Koska pienpainenatriumlamput tuottavat vain yhden aallonpituuden valoa, on esimerkiksi taajaman valaistus suhteellisen helppo suodattaa asianmukaisilla laitteilla pois näkyvistä.
Katuvalojen pylväät voivat olla riski liikenneturvallisuudelle, jos niiden törmäysominaisuudet auto-onnettomuuksissa ovat huonot. Nykyään käytetään jäykkien pylväiden ohella turvallisempia pysäyttäviä ja taipuvia pylväitä, jotka törmäyksessä murtuvat tai katkeavat. Jälkimmäiset eivät kuitenkaan sovi tiiviisti rakennetulle kaupunkialueelle, jossa pylvään katkeaminen saattaisi aiheuttaa lisävahinkoja taloille tai ihmisille.
Hankinta ja ylläpito > Tievalaistus Suomessa > Valaistuksen rakentaminen

Suomessa valtio on vastuussa yleisten teiden valaistuksen hankinnasta, jos valaistusta pidetään tarpeellisena liikenneturvallisuuden, alueen muun valaistuksen tai varustelun kannalta. Valtion tienpitoviranomaisena toimii Väylävirasto, joka on liikenne- ja viestintäministeriön hallinnonalalla toimiva virasto. Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskukset huolehtivat alueidensa teiden kunnosta ja lupa-asioista.lähde?
Väylävirasto omistaa valaistuksen valta- ja kantateillä. Seutu- ja yhdysteiden valaistuksen omistaa joko Väylävirasto tai kunta, riippuen siitä, pitääkö Väylävirasto valaistusta tarpeellisena vai ei. Työnjako tievalaistuksen suhteen perustuu Suomen Kuntaliiton ja Väyläviraston solmimaan periaatesopimukseen. Kunta voi rakentaa valaistuksen Väyläviraston luvalla, jos kunta haluaa korkealuokkaisemman tai laajemman valaistuksen kuin mitä on Väyläviraston ohjeiden mukaan tarpeen.
Vuonna 2005 tievalaistuksen rakentaminen Suomessa maksoi 2+2-kaistaisilla teillä 60 000–77 000 euroa, kaksikaistaisilla teillä 55 000–72 000 euroa ja kevyen liikenteen väylillä 35 000–45 000 euroa kilometriltä, kun käytettiin metallipylväitä ja maakaapelia.  Jos valaistus rakennettiin puupylväiden varaan ja käytettiin ilmajohtoja, se maksoi kaksikaistaisilla teillä 20 000–35 000 euroa ja kevyen liikenteen väylillä 18 000–35 000 euroa kilometriltä.
Hankinta ja ylläpito > Tievalaistus Suomessa > Valaistuksen ylläpito

Katuvalojen ylläpidosta, parantamisesta ja uusimisesta huolehtii Suomessa tien omistaja, eli yleisten teiden kohdalla valtio tai kunta. Valtio voi rahallisesti avustaa kunnan omistaman valaistuksen ylläpitoa, jos se katsotaan liikenneturvallisuuden kannalta tarpeelliseksi Yksityisten teiden tienpitovelvollisuus, johon luetaan kuuluvaksi myös tievalaistus, on tieosakkailla.
Väylävirasto pyrkii tarkastamaan omistamansa yli 20 vuotta vanhat valaisimet ja saneeraamaan ne esimerkiksi silloin, kun valaistusteho on liian alhainen, valaisimien energiankulutus on korkea tai käyttöikä lyhyt verrattuna moderneihin lamppuihin, tai jos tietä levennetään tai siirretään. Väyläviraston tavoitteena on uusia tievalaisimet viimeistään 30 vuoden iässä, mutta kunnilla tämä vuosiluku vaihtelee. Esimerkiksi Turussa vaihtoväli on 40 vuotta. Kunnilla on usein valtiota vähemmän rahaa käytettävissään, mikä näkyy vanhempana valokantana. Vuonna 2004 tievalaistuksen käyttö ja kunnossapito eli valaisimien tarvitsema energia ja huolto maksoivat kaksikaistaisilla valtateillä 1 900–4 300 euroa kilometriltä ja kevyen liikenteen väylillä 1 200–1 900 euroa kilometriltä.
Katuvalaisimen lampun elinkaari on kahdesta neljään vuoteen valaisintyypistä riippuen. Esimerkiksi Helsingissä vaihdetaan vuosittain noin 25 000 katulamppua, kun niitä on pääkaupunkiseudulla yhteensä 79 000.
Hankinta ja ylläpito > Tievalaistus ulkomailla

Isossa-Britanniassa valtaosan katuvaloista omistaa paikallishallinto. Britanniassa on noin 7,6 miljoonaa tievalaistusyksikköä, joihin lasketaan mukaan katuvalot ja valaistut kyltit, ja sektorin arvoksi on määritelty noin 450 miljoonaa puntaa vuodessa. Tästä summasta 40 prosenttia kuluu energia- ja palvelumaksuihin julkiselle sähkönjakeluyhtiölle, ja vuotuisesta taseesta 70 prosenttia käytetään ylläpitoon ja loput uusiin projekteihin.
Australiassa katuvalaistuksen omistaa paikallishallinto (local councils). Palvelut tuottavat erilaiset jakeluyhtiöt, ja ostajan eli paikallishallinnon ja palveluntuottajan välisestä yhteydestä vastaavat alueelliset säätelyviranomaiset (State and Territory electricity regulators). Australiassa on 1,94 miljoonaa katuvaloa, jotka vuodessa käyttävät 1,035 GWh sähköä (0,57 prosenttia Australian kokonaissähkönkulutuksesta) ja maksavat 210 miljoonaa dollaria.
Yhdysvalloissa tievalaistuksen hankinnasta ja ylläpidosta vastaa kunnan- tai kaupunginhallitus, joiden alaisuudessa on erilaisia valaistusjärjestelmiä. Esimerkiksi Sacramentossa valaistus rahoitetaan omaisuusverosta otettavalla osuudella, ja San Diegossa kaupungin valaistuspiirit voivat maksaa ylimääräistä maksua, jos ne haluavat omaan kaupunginosaansa lisää katulamppuja.