stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henrik Halme

Heikki Waldemar (Henrik) Halme (16. joulukuuta 1886 Merimasku – 24. kesäkuuta 1968 Turku) oli opettaja ja rehtori, joka sai ensimmäisenä Suomessa ylirehtorin arvonimen, vuonna 1957.
Halme tuli ylioppilaaksi 1908 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1911. Hän toimi suomen ja historian opettajana Turussa 1913–1928, ensin Turun suomalaisessa jatko-opistossa ja vuodesta 1926 Turun suomalaisessa lyseossa. Halme oli vuodesta 1928 kouluhallituksen nimittämänä perustamassa Turun toista suomalaista lyseota, jonka opettajaksi hänet samalla nimitettiin. Toimittuaan ensin koulun vt. rehtorina Halmeesta tuli vakinainen rehtori, mitä tehtävää hän hoiti aina eläkkeelle jäämiseensä asti, vuoteen 1956. Halme oli myös Åbo Akademin suomenkielen lehtori 1932–1944 ja Turun yliopiston apulaisopettaja 1936–1939.
Mari Koistinen

Mari Koistinen
Mari Koistinen (s. 1977 Liperi) on suomalainen kirjoittaja ja kuluttaja-aktivisti.
Elämä ja ura

Koistinen on koulutukseltaan maatalous- ja metsätieteiden maisteri Helsingin yliopistosta (pääaine kuluttajaekonomia).
Koistinen on perustanut Kulutusjuhla-sivuston vuonna 2006. Sivuston ylläpitäjän roolissa hän on kommentoinut kuluttaja-aiheita, blogeja ja sosiaalista mediaa myös julkisuudessa. Kulutusjuhla on palkittu muun muassa Vuoden ryhmäblogina vuoden 2007 blogiäänestyksessä. Koistisen Mari Koo -blogi sijoittui toiseksi mediatoimisto Cisionin listauksessa Suomen markkinointi- ja verkkoviestintäblogeista vuonna 2011.
Yksityiselämä

Koistinen asuu Helsingissä ja hänen harrastuksiinsa kuuluvat muun muassa sanomalehtirunot, joita hän julkaisee erillisessä blogissa.
Tuotanto

Mari Koistinen: Hunaja – luonnon oma makeuttaja.  Paasilinna, 2015.  ISBN 978-952-299-077-8
Mari Koistinen, Leena Putkonen: Ruokamysteerit.  Otava, 2016.  ISBN 9789511302681
Mari Koistinen: Digideiteillä.  Otava, 2018.  ISBN 9789511327592
Mari Koistinen: Syötkö väärennettyä ruokaa? Elintarvikepetokset meillä ja muualla.  Into, 2020.  ISBN 9789523512696
Aiheesta muualla

Mari Koo -blogi
Koistisen sanomalehtirunoblogi
Kulutusjuhla.fi
Hunaja. Luonnon oma makeuttaja (Arkistoitu – Internet Archive)
Ruokamysteerit.fi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Juho Halme

Juho Halme
Johan Waldemar ”Juho” Halme (alk. Eliasson, 24. toukokuuta 1888 Helsinki – 1. helmikuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen yleisurheilija ja toimittaja. Punaiset teloittivat hänet muutama päivä Suomen sisällissodan alkamisen jälkeen.
Halme osallistui kilpailijana kaksiin olympialaisiin. Lontoossa 1908 hän sijoittui keihäänheitossa kuudenneksi. Tukholmassa 1912 hän sijoittui paremman käden keihäänheitossa neljänneksi tuloksella 54,65, molempien käsien keihäänheiton yhteistuloksessa yhdeksänneksi yhteistuloksella 88,54 (54,90 + 33,64) ja kolmiloikassa 11:nneksi tuloksella 13,79. Vuonna 1913 hän ylitti kaikkien aikojen toisena suomalaisena paremman käden keihäänheitossa 60 metrin rajan (ensimmäinen oli Julius Saaristo).
Seuratasolla Halme edusti Iisalmen Visaa, Helsingin Reipasta ja Helsingin Kisa-Veikkoja. Hän voitti yhteensä kuusi Suomen-mestaruutta kolmiloikassa, pituushypyssä, keihäänheitossa ja viisiottelussa vuosina 1907–1917.
Halme teki vuonna 1912 kolmiloikan Suomen-ennätyksen 13,95, joka paransi Juho Soinin ennätystä neljällä senttimetrillä. Jukka Rangell rikkoi ennätyksen vielä samana vuonna.
Halme oli Helsingin Kisa-Veikkojen ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1909–1918. Hän oli Suomen Urheilulehden toimitussihteeri vuosina 1912–1917 ja Urheilukalenterin toimittaja vuosina 1913–1918. Vuonna 1917 julkaistiin hänen kirjoittamansa kirja Suomalaiset urheiluseurat.
Punaiset vangitsivat Halmeen Helsingissä 31.1.1918, ja hän kuoli helmikuun puolella ampumahaavoihin, jotka oli saanut edellisiltana Nikolainkirkon portailla. Ampuminen oli kosto siitä, että Urheiluaitan varastosta oli jaettu jalkineita ja vaatteita suojeluskuntalaisille, jotka pakenivat vallankumouksen takia kaupungista.
Juho Halmeen veli oli urheilutoimittaja ja keilailun MM-kisaedustaja Yrjö Halme.
Martti Halme

Halme 1960-luvun keskivaiheilla.
Martti Halme (s. 5. huhtikuuta 1943) on suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Maalivahtina pelannut Halme edusti urallaan Tampereen Kisatovereita 1959–1962 ja Valkeakosken Hakaa 1963–1970. Hän pelasi ensimmäiset mestaruussarjan ottelunsa Kisatovereissa kaudella 1960, mutta muilla kausilla seura pelasi 1. divisioonassa. Haka pelasi koko Halmeen peliuran ajan pääsarjatasolla. Hän voitti Hakassa Suomen mestaruuden 1965 sekä Suomen Cupin 1963 ja 1969. Kaikkiaan Halme pelasi yhdeksän kauden aikana 158 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki yhden maalin. 
1972 ja 74 Halme pelasi Valkeakoskella PS44:ssa, 1978 Tampereen Pallo-Veikoissa ja 1981–82 Laihian Kimmossa.
Halme pelasi vuosina 1964–1969 maajoukkueessa yhteensä 14 maaottelua.
Pelaajauransa jälkeen Halme toimi Hakan päävalmentajana 1971. Tampereen Ilveksen valmentajana Ykkösdivisioonassa 1976–77. 80-luvulla Halme oli JyP77:n, Rovaniemen Palloseuran, LauTP:n, JPS:n ja Laihian Kimmon valmentajana.
Maalivahtivalmentajana hän on ollut Valkeakosken Hakassa, Tampereen Ilveksessä, JYP-77:ssä, Rauman Pallo-Iiroissa 2002–2008.
Maalivahtivalmennuksen kouluttajana Martti Halme oli Suomen Palloliitossa 1985–1999.  Suomen Palloliiton huippujalkapallovaliokuntaan Halme kuului 1984–1995. Loppuvuodesta 2006 Halme aloitti Pallo-Iirojen maalivahtivalmentajana.
Halmejärvi

Suureltasuolta nostetaan hyvällä säällä turvetta jopa 2000 kuutiota vuorokaudessa, kertoo korjuutyönjohtaja Markku Suhonen Vapo Oy:stä Ylä-Karjala-lehdessä 1988.
Halmejärvi on kylä ja järvi Nurmeksen Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Se sijaitsee soisten erämaiden ja valtionmaiden laidalla. Kylä on pieni ja maaltamuuton seurauksena vain muutama talo on enää asuttu. Halmejärvi on myös pieni järvi kylällä. Järvestä laskee alaspäin Nuolijärveen Halmejoki, jonka varsilla on pääosa kylän tiloista. Halmejärvellä sijaitsee myös Murtovaaran talomuseo (sen voidaan tosin sanoa kuuluvan myös Sivakan kylään). Valtimon suurin suo Suurisuo sijaitsee Halmejärvellä. Se on ollut turvetuotantoalueena kun Vapo aloitti vuonna 1982 jyrsinturvetuotannon suolla. Kylän eläimistö on erämainen ja se on tunnettu majavistaan, joiden rakennelmia, patoja ja pesäkekoja näkee alueella. Myös susia ja karhuja tavataan säännöllisesti.
Kolhon kirkko

| Kolhon kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko toukokuussa 2015
Sijainti:  Kolho, Mänttä-Vilppula
Koordinaatit:  62°08′25.7″N, 024°29′59.9″E
Seurakunta:  Mänttä-Vilppulan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1955
Suunnittelija:  Mikael Nordenswan
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  250
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kolhon kirkon kellotapuli
Kolhon kirkko on vuonna 1955 valmistunut pienehkö kyläkirkko Mänttä-Vilppulan Kolhossa. Pihassa oleva kellotapuli valmistui 1962. Mikael Nordenswanin suunnitteleman kirkon rakennusmateriaali on tiili, ja sen ulkopinta on rapattu. Kirkossa on istumapaikkoja 250. Vuodelta 1957 olevat urut ovat 2-sormioiset ja 7-äänikertaiset. Ne on valmistanut Kangasalan Urkutehdas.
Kirkon alttaritaulun, Jeesus siunaa lapsia, ovat maalanneet I ja S Launis.
Aiheesta muualla

Kolhon kirkko Mänttä-Vilppulan seurakunta.
Haloa

| Haloa> Ἁλῶα |
| --- | --- |
Tyyppi:  uskonnollinen juhla Demeterin, Koren ja Dionysoksen kunniaksi
Päivämäärä:  Poseideon 26. (joulu-tammikuu)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  Ateena, Attika, Kreikka
Haloa (m.kreik. Ἁλῶα, Halōa) tai Aloa (Ἀλῶα, Alōa) oli antiikin Ateenassa vietetty juhla, joka oli omistettu Demeter Haloalle, Korelle sekä Dionysokselle. Sitä vietettiin Poseideon-kuun 26. päivä eli nykyisen joulu-tammikuun aikoihin.
Haloa-juhlaa vietettiin aina sadonkorjuukauden päättymisen jälkeen, erityisesti Eleusiissa. Juhlan nimi viittaa ilmeisesti puimatantereeseen (ἅλως, alōs). Silloin uhrattiin pelkästään hedelmiä, sekä kiitoksena sadosta että seuraavan sadon turvaamiseksi. Verelliset uhrit oli kyseisenä päivänä kielletty. Juhlaa viettivät erityisesti naiset.
Kokemus

Kokemus tarkoittaa sellaisia tietoja, kykyjä ja taitoja selviytyä ympäristössä ja tehtävissä, joita ei ole hankittu teoreettisen opiskelun kautta, vaan vuorovaikutuksessa fysikaaliseen todellisuuteen. Kokemuksella voidaan myös tarkoittaa aivoissa syntyvää prosessia, jossa aivot vastaanottavat ärsykkeitä, ja aivot tulkitsevat nämä ärsykkeet erilaisina kokemuksina.
Kokemustyyppejä

Kokemus voidaan tulkita joko ajan kuluessa kasvavana viisautena ja osaamisena, tai välittömästi koettuna asiana. Kokemus voi  olla fyysinen, psykologinen, hengellinen tai emotionaalinen. Kansanviisaus perustuu kokemukseen. Koska kokemus syntyy yksilöllisestä tulkinnasta, se ei aina välttämättä vastaa todellisuutta, tai niitä todellisia tapahtumia, joista tulkinta on tehty.
Kokemus filosofiassa

Eräiden filosofisten teorioiden mukaan on olemassa tietoa, jota ei mitenkään voi saada pelkällä teoreettisella opiskelulla, vaan jonka tietäminen vaatii kokemusta. Esimerkiksi ihminen, joka ei koskaan ole nähnyt värejä, ei teorian mukaan voi tietää, miltä punainen näyttää. Tähän tiedon puutteeseen ei auta, vaikka hänellä olisi kaikki mahdollinen teoreettisesti opiskeltava fysikaalinen tieto kaikesta, esimerkiksi siitä, miten valon fotonit vaikuttavat verkkokalvon soluihin ja miten aivot reagoivat, ja miten värien nimityksiä kielessä käytetään. Vain kokemalla punaisen fysikaalisen maailman kautta, siten että oma keho reagoi valoon, voi teorian mukaan ymmärtää miltä punainen näyttää. Tämä kuuluisa argumentti on alun perin filosofi Frank Jacksonin keksintöä. Se yrittää perustella, että teoreettisesti ymmärrettävissä fysikaalinen oleva maailma ei ole kaikki mitä on, vaan sen ulkopuolella on asioita, joista voi saada tietoa, nimittäin kvalioita.
Myöhemmin monet muut, myös Jackson itse torjuvat argumentin. Pelkästään kokemukseen perustuvaa tietoa on alettu pitää "tietotaitona" (engl. know-how) tai kykynä, joka ei tuo lisää tietoa tosiasioista. Punaisen ensi kertaa nähnyt ihminen ei siis opi mitään uutta teoreettista tietoa tosiasioista, hän saa vain kykyjä, kuten kyvyn kuvitella punaisen mielessään ja kyvyn tunnistaa punaisen jatkossakin. Näin ollen argumentti epäonnistuu yrittäessään osoittaa, että fysikaalisen maailman ulkopuolella on jotakin, esimerkiksi henkinen todellisuus tai sielu, jossa kvaliat näyttäytyvät.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Kokemus Wikisitaateissa
Koivulehtomittari

| Koivulehtomittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Vihermittarit Geometrinae
Suku::  Jodis
Laji::  lactearia
Kaksiosainen nimi
 Jodis lactearia  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Iodis lactearia  Nemoria lactearia  Thalera lactearia 
Katso myös
   Koivulehtomittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koivulehtomittari, vanhalta nimeltään valkeanvihreä lehtomittari (Jodis lactearia) on vihermittareihin kuuluva pienehkö vihreä perhoslaji, joka on levinnyt laajalle alueelle Euraasiassa. Laji lentää lehdoissa sekä lehtomaisissa metsissä yleensä illansuussa ja yöllä, ja sen lentoaika ajoittuu touko-heinäkuulle. Koivulehtomittarin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja, mutta toukkia on tavattu myös monilla muilla lehtipuilla. Yksivuotinen laji talvehtii kotelona.
Koko ja ulkonäkö

Koivulehtomittari on pienehkö perhonen. Sen siipien kärkiväli on noin 19–24 millimetriä. Laji on rakenteeltaan hoikka ja sen siivet ovat suhteellisen leveät. Siipien yläpinnan väri on hennon vaalean vihreä, alapuolelta siivet ovat lähes valkoiset. Vanhemmiten siipien väri haalistuu lähes valkoiseksi.
Koivulehtomittarin kanssa lähes saman näköinen laji on samaan sukuun kuuluva mustikkalehtomittari. Jälkimmäisestä lajin erottaa kuitenkin siitä, että koivulehtomittarilla siipien poikkiviirut ovat muodoltaan lähes hampaattomat. Samoin lajin vaalean ruskea otsa on alareunastaan ja sivuiltaan valkeahko, toisin kuin mustikkalehtomittarilla. Lähisukuisesta kanervamittarista lajin puolestaan erottaa takasiiven sisäänpäin kääntyvästä kaarijuovasta sekä koiraan kaksoiskampahampaisista tuntosarvista.
Levinneisyys

Koivulehtomittari on levinnyt lähes koko Euraasiaan: sitä tavataan lännessä Irlannista keskisen Euroopan yli Venäjälle. Idässä levinneisyysalue ulottuu Sahalinille, Kiinaan ja Japaniin. Venäjän pohjoisosista laji puuttuu. Suomessa koivulehtomittari on jokseenkin yleinen Etelä- ja Keski-Suomen laji.
Elinympäristö ja elintavat

Koivulehtomittari on elinympäristönsä suhteen melko vaativa, eikä sitä tavata useinkaan lennossa kuin yksitellen. Lajin parhaimpia elinalueita ovat lehdot sekä lehtomaiset, avoimehkot metsät. Lajia tavataan myös edellä mainittujen metsien laidoilla, sekä puistoissa että puutarhoissa.
Lajin lentoaika alkaa Suomessa touko-kesäkuun vaihteessa ja jatkuu heinäkuun alkuun, Britanniassa lentoaikaa on touko-kesäkuu. Runsaimmillaan laji on lennossa illansuussa ja yöllä. Koivulehtomittarin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja, mutta niitä tavataan myös monilla muilla lehtipuulajeilla, kuten pihlajalla, omenapuulla, tammella ja lehmuksella. Toukkia on joissain harvoissa tapauksessa havaittu myös juolukalla. Koivulehtomittari talvehtii kotelona.
Aiheesta muualla

P. Pakkanen: Koivulehtomittari (Jodis lactearia)
The Taxonomicon: Jodis lactearia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2476086  BioLib: 52333  BOLD: 110176  CoL: 3QPVG  EoL: 273099  EUNIS: 308328  Fauna Europaea: 445449  Fauna Europaea (new): 2fa901d4-b275-4fd9-89ca-dc79eabe1e67  GBIF: 1978065  iNaturalist: 475342  IRMNG: 11111619  LepIndex: 210072  LoB: 4023  MaBENA: JodisLacte  NBN: NBNSYS0000005747  NCBI: 934874  Observation.org: 8614  Open Tree of Life: 689409  Laji.fi: MX.61522
Simo Halonen

Simo Halonen  (s. 21. maaliskuuta 1947 Taipalsaari) on suomalainen ampumahiihtäjä.
Halonen innostui ampumisesta ja hiihtämisestä vasta jäätyään puolustusvoimien palvelukseen ja aloitti varsinaisen ampumahiihtoharjoittelun 25-vuotiaana. Jo vuonna 1974 hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden 10 kilometrillä sekä saavutti Minskin MM-kilpailuissa viestissä hopeaa ja 10 kilometrin kilpailussa viidennen sijan seitsemän sekuntia pronssimitalistille hävinneenä. Seuraavana vuonna hän voitti Anterselvan MM-kilpailuissa kultaa viestissä, mutta vuoden 1976 Innsbruckin olympialaisiin hän ei päässyt jalkansa loukkaantumisen vuoksi, ja myös myöhempinä vuosina loukkaantumiset haittasivat hänen uraansa. Viestissä hän saavutti MM-hopeaa vielä vuosina 1977 ja 1979 sekä Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1975–1977.
Halonen voitti Suomen-mestaruuden 20 kilometrin pienoiskivääriampumahiihdossa vuonna 1976 sekä viestissä vuonna 1982 Riihimäen Kiskoa edustaen.
Simo Halosen sotilasarvo on sotilasmestari ja reserviarvo yliluutnantti.
Antero Halonen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Antero Halonen |  Antero Halonen |  Antero Halonen |  |
Maa:   Suomi
Miesten nyrkkeily
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Moskova 1963 | 60 kg |  |
Tauno Antero Halonen (15. joulukuuta 1938 Hankasalmi – 26. lokakuuta 2016) oli suomalainen nyrkkeilijä.
Halonen saavutti Moskovan EM-kilpailuissa 1963 pronssia kevyessä sarjassa (alle 60 kg). Hän voitti irlantilaisen Patrick McCranen tuomaripistein 5–0 ja bulgarialaisen Stojan Pilitševin pistein 4–1. Välieräottelussa hän hävisi unkarilaiselle János Kajdille pistein 0–5. Samana vuonna Halonen voitti Pohjoismaiden mestaruuden. Tokion 1964 olympialaisissa hän hävisi 60-kiloisten sarjan ensimmäisellä kierroksella puolalaiselle Jozef Grudzienille pistein 1–4 ; Grudzien voitti lopulta kultaa.
Seuratasolla "Lukkeri" Halonen edusti Varkauden Tarmoa ja Warkauden Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden 60 kilogramman sarjassa vuosina 1962–1964 sekä saavutti sarjaa alempana SM-hopeaa vuosina 1960 ja 1961.
Uransa jälkeen hän toimi kotipaikkakunnallaan Varkaudessa paikallisen Varkauden Voimailuseuran pitkäaikaisena valmentajana. Hänet valittiin Suomen nyrkkeilyn "Hall of Fameen" vuonna 2014.
Koitelinkoski

| Koitelinkoski |
| --- | --- |
 Koitelinkoski syksyllä 2016.
Kunta:  Oulu
Koordinaatit:  65°05′58″N, 025°48′56″E
Joki:  Kiiminkijoki
Pituus:  3 000 m
Koitelinkoski eli Koiteli on Kiiminkijoessa Kiimingin kirkonkylän eteläpuolella seututien 848 varrella Ylikylän ja Huttukylän välillä sijaitseva noin kahden kilometrin pituinen, lähes luonnontilainen koskialue.
Historia

Sana koiteli tulee saamen kielen sanasta kuoutel(is), joka tarkoittaa keskellä olevaa. 1500-luvun lopulta kosken kahta saarta, Myllysaarta ja Tulisaarta käytettiin tilapäisinä hautausmaina. Tämä kiellettiin hygieniasyistä vuonna 1879. Koitelinkoskella toimi myös pitkään sahalaitos, vuodesta 1783 aina vuoteen 1913. Kaksiraamisen sahan tuotto oli aluksi vain kuusisataa tukkia vuodessa, myöhemmin noin kaksikymmentätuhatta. Kaksi kertaa palaneen ja uudelleen rakennetun sahan omistivat pitkään oululaiset kauppiaat, mutta viimeksi Ab Uleå Oy.
Sahan alueella oli varsinaisten tuotanto- ja varastotilojen ohella myös päärakennus sivurakennuksineen sekä asuinrakennuksia, työväkeä oli 1870-luvun puolivälissä viitisenkymmentä. Sahansaaressa olleesta työväen asumarakennuksesta tehtiin Huttukylän kansakoulu, sahan päärakennus paloi keväällä 1939. Koitelinkoski perattiin uittoa varten kesällä 1950, Kiiminkijoen uitto jatkui vuoteen 1958. Koitelin sahatila siirtyi Oulu Oy:n omistukseen 1950-luvun alussa, mutta vuonna 1995 Metsähallitus osti pääosan Koitelin alueesta ja Kiimingin kunta taas pohjoispuolen ranta-alueet ja Tulisaaren.
Koskialue ja palvelut

Joki virtaa kolmessa koskiväylässä kallioperästä kohoavien saarten lomitse. Varsinainen Koitelinkoski on kahdesta koskialueesta pohjoisempi. Siitä ylävirtaan sijaitsee Tulikurkku-niminen lyhyt koskialue. Koskialueella on neljä saarta, alavirran puolelta Pajunsaari, Pikkusaari eli Peltosaari, Sahansaari eli Koitelinsaari, Myllysaari ja Tulisaari. Myllysaaren ja mantereen välinen pohjoisin uoma on nimeltään Myllypudas.
1950-luvun puolivälistä Koiteli oli vajaan kymmenen vuotta suosittu lavatanssien pitopaikka, mutta vuonna 1957 rakennettu lava purettiin toukokuussa 1965. Alueella oli myös Oulu Oy:n henkilökunnalle tarkoitettuja lomamökkejä, huoltorakennus, sauna, kanttiini ja telttailupaikka.
Koitelinkoski tunnetaan nykyään matkailullisena valttina kauniin luonnon, saarten ja siltojen ansiosta. Turisteille rakennettiin ensimmäiset riippusillat jo vuonna 1955. Viimeisin silta taas valmistui vuonna 2016, kun riippusilta eteläpuolen parkkialueelta uusittiin. 2012 valmistui pohjoispuolen uoman yli myös huoltoliikenteen kestävä silta ja yhteys pohjoiseen paikallistielle 18717. Alue on paitsi matkailijoiden, myös muun muassa koskimelojien ja urheilukalastajien suosiossa ja nauttii suuresta suosiosta oululaisten vapaa-ajanviettopaikkana. Vain 25 minuutin ajomatkan päässä Oulusta sijaitseva koskialue soveltuu erinomaisesti myös seikkailu- ja elämysmatkailuun.
Vuosittain Koitelissa vierailee noin 100 000 ihmistä. Heillä on käytössään pysäköintialue, esiintymislava, Koitelin Tunnelmatupa -niminen kesäkahvila, lasten leikkipaikka sekä useita nuotiopaikkoja kahdella saarella sekä mantereella. Kesäisin Koitelissa on mukavaa tapahtumaohjelmaa muun muassa lauluiltojen merkeissä. Elokuussa Koitelissa järjestetään muun muassa Koiteli elää #suomenkauneinfestivaali -tapahtumaa sekä Koiteli elää lapsille -tapahtumaa ja kesäkausi päättyy marraskuiseen Valoa Koiteli -tapahtumaan. Vain pari kolme sataa metriä Koitelista alavirtaan on "Koitelin residenssi", joka on vuokrattavissa erilaisten tilaisuuksien järjestämiseen ympäri vuoden.
Kuvia Koitelilta

Koskea alavirtaan.
Koitelin riippusilta.
Silta pohjoisen uoman yli.
Sahan muistolaatta.
Yleiskuva koskesta.
Koski jäidenlähdön aikaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koitelinkoski Wikimedia Commonsissa
kiiminkijoki.fi – Koiteli
Kiiminki
| --- | --- |
Kylät ja alueet:   Kirkonkylä  Alakylä  Haipuskylä  Hannus  Huttukylä  Jääli  Tirinkylä  Välikylä  Ylikylä 
Muuta Kiiminkiin liittyvää:   Jäälihalli  Kirkko  Oskari Jauhiaisen museo  Oulun radio- ja televisioasema 
Joet ja kosket:   Jolosjoki  Kiiminkijoki  Koitelinkoski 
Järvet:   Jäälinjärvi  Kalimeenlampi  Lylykkäänjärvi 
Oulun luonto
| --- | --- |
Järvet:   Ahmasjärvi  Heikkilänjärvi  Huutilampi  Iso Seluskanjärvi  Iso Uumajärvi  Iso-Vuotunki  Jolosjärvi  Juopulinjärvi  Jäälinjärvi  Kalimeenlampi  Karahkanjärvi  Kivijärvi  Kuivasjärvi  Lavajärvi  Lylyjärvi  Lämsänjärvi  Mannisenjärvi  Mikanlampi  Niilesjärvi  Papinjärvi  Pyykösjärvi  Tervalampi  Vaaralampi  Karahkan Valkiainen  Jokikokon Valkiainen  Valkiaisjärvi  Vepsänjärvi  Vähä-Vuotunki 
Luonto:   Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Heinätorin puisto  Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Hollihaan puisto  Hupisaaret  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Äimäraution siirtolapuutarha 
Saaret:   Elba  Hermannit  Hietasaari  Kahvankari  Kellon Kraaseli  Kirkkosaari  Korkiakari  Kääriänsaari  Laitakari  Pulkkisenmatala  Riitankari  Runniletto  Saapaskari  Selkäkari eli Piispanletto  Varjakansaari  Vihreäsaari 
Virtavedet:   Aittokoski  Iijoki  Jolosjoki  Juopulinkoski  Kalimeenoja  Kiiminkijoki  Koitelinkoski  Kuivasoja  Martimojoki  Nuorittajoki  Oulujoki  Siuruanjoki  Vepsänjoki  Sanginjoki 
Tunnelmatupa joen pohjoisrannalla.
Halsuan vaakuna

Halsuan vaakuna
Halsuan kunnanvaakuna on saanut aiheensa perinteellisen kansanmusiikin harrastuksesta, joka virisi Perhonjokilaaksossa 1800–luvulla. Paikkakunnalle muuttaneen Kreeta Haapasalon saavuttama menestys innoitti muita paikallisia soittajia kiertämään esiintymässä Etelä- ja Keski-Suomessa.
Vaakunan on vanhan vaakunan pohjalta suunnitellut Kaj Kajander, ja se vahvistettiin käyttöön 12. maaliskuuta 1969. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kaksi vastakkain asetettua pyöreäperäistä hopeakannelta, joitten kielet siniset”.
Niilo Hallman

Professori Hallman potilastyössä vuonna 1957
Niilo Oskar Birger Hallman (15. heinäkuuta 1916 Kuopio – 13. tammikuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Hallmanin vanhemmat olivat kauppaneuvos Lauri Gustav Hallman ja Elna Maria Durchman. Hänen puolisonsa vuodesta 1941 oli Helena Maria Margareta Tuulio, rovasti K. Z. Tallgrenin tytär. Oulun yliopiston lastentautiopin professori emeritus Mikko Hallman (s. 1945) on heidän poikansa. Hallman tuli ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1934, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1943 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi samana vuonna. Lastentauteihin hän erikoistui 1948 ja lasten tartuntatauteihin 1961.
Hallman toimi Helsingin yliopiston lastentautiopin dosenttina vuodesta 1949 vuoteen 1956 ja sitten professorina vuoteen 1983. Hän oli pitkään HYKSin Lastenklinikan ylilääkäri, samoin kuin useiden alan säätiöiden johdossa. Sekä uransa aikana että eläkkeelle jäätyään hän usein ilmaisi huolensa lasten ja lapsiperheiden elämästä. Hallman valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2002.
Sodissa Hallman toimi pataljoonan lääkärinä, lääkintäkomppanian päällikkönä sekä rykmentin ja sotasairaalan lääkärinä. Sotilasarvoltaan hän oli lääkintäkapteeni (1942).
Kauppaneuvos Kai Hallman oli Niilo Hallmanin veli.
Aiheesta muualla

Korppi-Tommola, Aura: / Hallman, Niilo (1916–2011). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  26.5.2011. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Hallman, Niilo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Tieteilijät:  Leopoldina 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo