stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lee Miller
Ura

Lee Miller oppi jo lapsena valokuvaamista isältään. Hän opiskeli valaistusta, puvustusta ja lavastusta Pariisissa vuodesta 1919 lähtien. Vuonna 1926 hän palasi New Yorkiin ja tapasi muotilehti Voguen julkaisijan Condé Nastin, jonka seurauksena hän sai töitä Voguen mallina. Työskenneltyään muutamia vuosia mallina Miller palasi Pariisiin, jossa hänestä tuli valokuvaaja Man Rayn oppilas, malli, yhteistyökumppani ja rakastajatar.
Toisen maailmansodan aikaan Miller asui Lontoossa miehensä, surrealistitaiteilijan Roland Penrosen kanssa. Hän kuvasi brittiläiselle Voguelle lontoolaisten arkea pommitusten keskellä. Heinäkuussa 1944 Miller lensi Normandiaan ja seurasi liittoutuneiden etenemistä kohti Berliiniä. Hän lähetti Englantiin valokuvia ja raportteja muun muassa Saint-Malon saarrosta ja Pariisin vapautumisesta. Miller oli mukana kuvaamassa kun liittoutuneet vapauttivat Buchenwaldin Buchenwaldin ja Dachaun keskitysleirit. Yhdessä Life-lehden kuvaajan David E. Schermanin kanssa Miller löysi Münchenistä Adolf Hitlerin asunnon. Scherman ja Miller kuvasivat toisensa kylpemässä Führerin kylpyammeessa sarjassa valokuvia, joita on kuvailtu provokatiivisena tapana dekonstruoida tämän valtaa ja asemaa Saksassa.
Sodan jälkeen Miller vietti aikaa sodan runtelemassa Euroopassa ja kuvasi muun muassa Wienissä nälänhätään kuolevia lapsia sekä Unkarin pääministerin László Bárdossyn teloituksen.
Myöhemmässä elämässään Miller ryhtyi gourmet-kokiksi ja keksi surrealistisia ruokalajeja kuten ”kukkakaalirinnat” ja kullalla kuorutettu kana.
Yksityiselämä

Sodan jälkeen Miller sairastui depressioon ja alkoholismiin. Hänen poikansa Antony Penrosen mukaan Miller kärsi posttraumaattisesta stressihäiriöstä.
Miller kuoli vuonna 1977 Englannissa. Suurin osa hänen sotakuvistaan löytyi vasta hänen kuolemansa jälkeen Penrosen perheen talon vintiltä.
Mediaa

Penrose, Antony: The Lives of Lee Miller. Millerin pojan kirjoittama elämäkerta. Lontoo: Thames and Hudson, 1985.  ISBN 0-500-54108-6
Teresa Griffiths: Lähikuvassa Lee Miller (Lee Miller - A Life on the Front Line. UK, 2020) Dokumenttielokuva.
Sylvain Roumette: Lee Miller: Through the Mirror (1995) Dokumenttifilmi.
Ellen Kuras: Lee. Näytelmäelokuva, pääosissa Kate Winslet, Alexander Skarsgård, Marion Cotillard
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lee Miller Wikimedia Commonsissa
Kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  5  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Mittauslaitteiden varmentaminen

Mittauslaitteiden varmentaminen, aiemmin vakaaminen eli vakaus, tarkoittaa erilaisten mittaus- ja punnistusvälineiden tarkistusta, hyväksyntää ja leimaamista. Vakaamisesta säädetään laissa, ja esimerkiksi kaupankäynnissä käytettävien mittaamislaitteiden on oltava vaattuja. Vakaaminen on uudistettava tietyin välin. Tyyppitarkastuksen ja vakauksen suorittaa hyväksytty tarkastuslaitos. Tarkastuslaitosjärjestelmä (vakauslaitos) oli aiemmin valtion laitos, nykyisin tarkastuksia tekevät Tukesin valtuuttamat yritykset.
Mittauslaitelaki vuodelta 2011 on kumonnut vakauslain, mutta siirtymäsäännösten vuoksi vanha laki on voimassa siirtymäajan siten että vakauslain mukaan ennen ajankohtaa 1. heinäkuuta 2011 tehdyt tyyppihyväksynnät ja vakaukset ovat voimassa edelleen.
Valvonnasta vastaavat Turvallisuus- ja kemikaalivirasto Tukes ja lääninhallitukset.
Aiheesta muualla

Mittauslaitelaki (707/2011)
Kumottu vakauslaki (219/1965)
Miss Yyteri

Miss Yyteri (myös Hiekkarantojen kuningatar) oli vuosina 1950–2001 Porin Yyterissä järjestetty kauneuskilpailu. Se oli aikoinaan Miss Suomi -kilpailun jälkeen Suomen tunnetuimpia ja arvostetuimpia kauneuskilpailuja.
Kilpailun järjestämisen aloitti vuonna 1950 urheiluseura Porin Tarmo. Ensimmäisellä kerralla valittiin Miss Yyteri, mutta seuraavana vuonna kilpailun nimi muutettiin Hiekkarantojen kuningattareksi. Kilpailu oli suosittu yleisötapahtuma, ja parhaina vuosina sitä arveltiin olleen seuraamassa jopa 7 000 henkeä. Vuonna 1970 kilpailu muuttui jälleen Miss Yyteri -nimiseksi, ja se siirtyi hiekkarannalta sisätiloihin. Vuodesta 1974 lähtien se järjestettiin samana vuonna valmistuneen Yyterin kylpylähotellin tiloissa.
Kilpailun voittajista on myöhemmin Miss Suomeksi kruunattu Ritva Wächter vuonna 1961 ja Tanja Vienonen 1991. Vuoden 2003 Miss Suomi Anna Strömberg valittiin Miss Yyterin I perintöprinsessaksi vuonna 1999. Muita molemmissa kilpailuissa kolmen parhaan joukkoon sijoittuneita ovat muun muassa Marja Ryönä, Maila Östring, Arlene Kotala sekä Kati Nirkko.
Kilpailun voittajia

| --- | --- |
 1951 Irja Heikkilä  1958 Alvi Kalliokoski  1959 Ritva Wächter  1960 Marja Ryönä  1961 Astrid Frederiksen  1962 Helen Sundqvist  1963 Maila Östring  1964 Tarja Ruhanen  1965 Laila Kärkkäinen  1966 Hedy Rännäri  1967 Camilla Lassila  1969 Britt-Marie Sandqvist  1972 Paula Pärnänen  1975 Sirpa Mauriala  1976 Asta Seppälä  1977 Eija Laaksonen :  1986 Marjo Honko (Mari Koskinen, Margit Iltanen)  1987 Johanna Järvensivu  1988 Marika Strandén  1989 Anna Ahola  1990 Tanja Vienonen  1991 Arja Itkonen  1992 Arlene Kotala  1993 Marika Rantapere  1994 Päivi Lehmusvaara  1995 Minna Mäki-Kala  1996 Riikka Rantala  1997 Kati Nirkko  1998 Heidi Sjöblom  1999 Kirsi-Mari Mustonen  2000 Miia Lakkisto  2001 Jenni Anttila
Aiheesta muualla

Hiekkarantojen kuningatar 1951 Ylen Elävässä arkistossa
David Mitchell (näyttelijä)

| David Mitchell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. heinäkuuta 1974 (ikä 50) Salisbury, Wiltshire, Englanti
Puoliso:  Victoria Coren Mitchell 2012-
Näyttelijä
Aktiivisena:  1995–
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
David Mitchell (s. 14. heinäkuuta 1974 Wiltshire, Englanti) on brittiläinen näyttelijä, koomikko ja käsikirjoittaja. Hänen tunnetuin roolinsa on ehkä Mark Corriganin hahmo komediasarja Peep Showssa, josta hän on voittanutkin useita palkintoja. Siinä hän näytteli yhdessä vanhan yliopistoystävänsä Robert Webbin kanssa. Mitchell on esiintynyt myös useissa radio-ohjelmissa.
Teoksia

David Mitchell: Back Story. Harper (2013), ISBN 0007351747.
Aiheesta muualla

David Mitchell (näyttelijä) Twitterissä
David Mitchell Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Sanjit K. Mitra

| Sanjit K>  Mitra.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. marraskuuta 1935 (ikä 89)  Intia 
Ammatti:  professori emeritus
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Ernest S. Kuh
Instituutti:  Kalifornian yliopisto (UCSB) 
Tutkimusalue:  digitaalinen signaalinkäsittely  (DSP) 
Palkinnot:  IEEE Fellow 
Aiheesta muualla
www.ece.ucsb.edu/Faculty/Mitra
Sanjit K. Mitra (s. 26. marraskuuta 1935 Intia ) on keskeinen digitaalisen signaalinkäsittelyn (DSP) kehittäjä Kalifornian yliopistossa (UCSB) Santa Barbarassa. Hän suoritti M.Sc. (Tech.) tutkinnon 18-vuotiaana 1956 ja väitteli 24-vuotiaana 1962. Mitralla on ollut suuri vaikutus suomalaiseen digitaaliseen signaalinkäsittelyyn.
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

IEEE Fellow
F. E. Terman Award (1973)
Tampereen teknillisen yliopiston kunniatohtori (1987)
Ulkomainen tieteen akateemikko (2000)
Teokset

Mitra, Sanjit K. & Kaiser, James F. (eds): Handbook for Digital Signal Processing.  John Wiley and Sons, New York, 1993. ISBN 978-0471619956.
Mitra, Sanjit K.: Digital Signal Prosessing – A Computer-Based Approach. McGraw-Hill, 1998. ISBN 0-07-115793-X.
Mitsubishi F-1

| Mitsubishi F-1 |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjälentokone
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Mitsubishi Heavy Industries Fuji Heavy Industries
Suunnittelija:  Kenji Ikeda
Ensilento:  1975
Esitelty:  1978
Valmistusmäärä:  77 
Mitsubishi F-1 Cope North '85-1 -harjoituksessa marraskuussa 1984.
Mitsubishi F-1 on Mitsubishi Heavy Industriesin ja Fuji Heavy Industriesin Japanin itsepuolustusvoimien ilmavoimille valmistama hävittäjä. Se lensi ensilentonsa vuonna 1975, mutta otettiin palveluskäyttöön vasta vuosia myöhemmin. F-1 varustettiin kahdella lisenssillä valmistetulla Rolls-Royce Turbomeca Adour -suihkumoottorilla. Tyyppi oli ensimmäinen Japanin toisen maailmansodan jälkeen valmistama sotilaskonetyyppi, jos pois luetaan Fuji T-1, joka oli koulutuslentokone. Pääsuunnittelija oli Kenji Ikeda. Konetyypin suora esikuva oli SEPECAT Jaguar.
Konetyyppi korvasi vanhentuneen F-86 Sabren ilmapuolustuksellisesa merkityksessä, sekä suoran edeltäjänsä harjoitushävittäjä Fuji T-1:n, joka oli F-86 Sabren mukaelma. Harjoitushävittäjä Mitsubishi T-2:sta kehitetyn F-1:n huippunopeus on 1 708 km/t, ja lakikorkeus 15 240 m. Kone kykenee ilmataistelutehtäviin, joskin ensi sijassa se oli lähitukikone sekä merimaalien vastaiseen toimintaan kykenevä torjuntakone. Kiinteänä aseena on 20 mm tykki, muut aseet käsittävät sekä raketteja, pommeja että ohjuksia.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1 (T-2: 2)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&017.086000017,86 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&07.08800007,88 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.03900004,39 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&021.017000021,17 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&06358.&&&&006 358 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Ishikawajima-Harima TF-40-IHI-801A -suihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&&022.080000022,8 kN  per moottori kuivana, &&&&&&&&&&&&&035.060000035,6 kN jälkipolttimella
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01708.&&&&001 708 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0350.&&&&00350 km (1 816 kg asekuormalla)
Aseistus
20 mm JM61 Vulcan 6-rumpuinen revolveritykki, johon 750 ammusta
2 722 kg ohjuksia, pommeja ja raketteja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mitsubishi F-1 Wikimedia Commonsissa
Mobiilioppiminen

Mobiilioppiminen -kattotermillä voidaan tarkoittaa monenlaisia asioita. Yhden määritelmän mukaan mobiilioppiminen on langattoman teknologian (kämmentietokoneet, älypuhelimet) avulla tapahtuvaa oppimista. Ensimmäisten langattomien päätelaitteiden markkinoille tulo loi uuden "mobiilioppimisen" termin koulutukseen.
Nykyisin mobiilioppimisella tarkoitetaan usein laajempaa käsitettä. Esimerkiksi London Mobile Groupin määritelmän mukaan termillä tarkoitetaan prosesseja, joilla oppija tiedostaa ja kykenee operoimaan uusissa, jatkuvasti vaihtuvissa konteksteissa ja oppimistiloissa.
Mobiilioppimisen haasteet

Aluksi odotukset "liikkuvasta oppimisesta" olivat suuret. Erilaisten kehityshankkeiden toteuttaminen toi esille mobiilioppimisen huonoja puolia. Pientä kevyttä laitetta on helppoa kantaa mukana, mutta laajojen tekstien opettelu pieneltä näytöltä on hyvin raskasta. Mobiilioppiminen johtaa harvoin syvälliseen ja sitoutuneeseen oppimiseen.
Mir (sukellusalus)

| Mir-sukellusalus |
| --- | --- | --- |

| Pituus | 7,8 m |  |
| Leveys | 3,6 m |  |
| Korkeus | 3,0 m |  |
| Paino | 18,6 t |  |
| Voimanlähde | Öljytäytteiset nikkelikadmium-akut 100 kWh |  |
| Propulsio | Hydraulisesti toimivat potkurit: 9 kW ja 2x2,5 kW |  |
| Hydrauliikkajärjestelmä | 12 kW, 5 kW, 0,3 kW (hätäjärjestelmä) |  |
| Huippunopeus | 5 solmua |  |
| Maksimisyvyys | 6 000 m (testattu 6 170 m ja 6 120 m) |  |
| Maksimitoiminta-aika | 246 henkilötuntia |  |
| Painolastitankit | Ilmataskut/ilmanpuhallus 1 500 kpf, syvyydensäätö (vesi) 999 kpf, korkeapainepumput 10 l/min ja 3/l min 6 000 metrissä |  |
| Trimmitankit | Vedellä täytettävät, edessä ja takana, +/-25° |  |
| Hyötykuorma | 290 kg |  |
| Hätänousujärjestelmä | 350 kg nikkelipainolasti ja irrotettavaa laitteistoa |  |
| Ikkunat | Halkaisija 200 mm, ja 2 x 120 mm |  |
| Navigointi | UQC-poijut, gyrokompassi, sonar, nopeusmittari |  |
| Kommunikaatio | UQC-puhelin, VHF-puhelin |  |
| Havaintojärjestelmä | Kamera, tv-kamera, sonar, HID-valot 2 x 1 200 W |  |
| Tutkimusjärjestelmä | 12-kanavainen sensori, 2x hydraulisesti toimivat ohjattavat ulkoiset työkalut, näytteenottoinstrumentteja |  |
Mir 1 ja Mir 2 ovat venäläisiä syvänmeren sukellusaluksia. Suomessa vuonna 1987 rakennetut alukset on suunniteltu Rauma-Repola Oceanicsin ja Neuvostoliiton tiedeakatemian meritieteen instituutin yhteistyönä. Alukset rakennettiin Tampereella Rauma-Repolan Lokomon tehtaalla.
Yleistä

Mirit olivat 1980-luvun lopussa ainutlaatuisia ja edustivat oman aikansa vedenlaista huipputekniikkaa. Niiden erikoisuutena on se, että niiden painekammiot rakennettiin erikoiskarkaistusta erikoisnikkeliteräksestä eikä vaikeasti käsiteltävästä titaanista, jota tuolloin pidettiin ainoana varteenotettavana vaihtoehtona syvänmeren sukellusalusten painekammioihin. Painekammion sisähalkaisija on 2,1 metriä ja siellä on tilaa pilotin lisäksi kahdelle henkilölle.
Alukset voivat laskeutua 6 000 metrin (19 680 jalkaa) syvyyteen, joten niillä voidaan saavuttaa 98 % maailman meristä. Koekäytön yhteydessä Mir-1 sukelsi 6 170 metrin ja Mir-2 puolestaan 6 120 metrin syvyyteen joulukuussa 1987. Mir-alusten lisäksi vain hyvin harvat muut sukellusalustyypit pystyvät vieläkään tekemään miehitettyjä sukelluksia yli 3 000 metrin syvyyteen; alusten valmistumishetkellä tämä oli mullistavaa.
Vuosina 1994 ja 2004 täyshuollettuja sukellusaluksia ja Suomessa vuosina 1979–1981 rakennettua tutkimusalus Akademik Mstislav Keldyšiä operoi Oseanografian instituutti. Laivan kotisatama on Kaliningrad. Mirit työskentelevät turvallisuussyistä pareittain samalta tukialukselta.
Kolmas ns. varapallo on Tevo Lokomolla Tampereen valimolla. Rosenlew-museon kokoelmiin kuuluu Mirin pienoismalli.
Kauppasota Yhdysvaltain kanssa

Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelussa epäiltiin, että aluksia voitaisiin käyttää yhdysvaltalaisten vedenalaisia tiedonhallintajärjestelmää vastaan.
Muistelmateoksessaan presidentti Mauno Koivisto kertoo Yhdysvaltain suurlähettilään ilmoittaneen  uhkauksenomaisesti, että suomalaisyritykset eivät saisi hyväksyntää noin kymmenelle lisenssianomukselleen, jos Neuvostoliitto saisi sukellusalukset. Lisäksi silloinen Yhdysvaltain varapresidentti George H. W. Bush kirjoitti Koivistolle kirjeen, jossa hän epäili Rauma-Repolan urakan aiheuttavan vakavan uhan maailmanlaajuiselle turvallisuudelle.
Rauma-Repola Oceanics joutui Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun  ja Yhdysvaltain puolustusministeriön Pentagonin painostuksesta lopettamaan sukellusveneiden tuotannon ja meriteknologian kehittämisen.
Tunnettuja sukellustehtäviä

James Cameron kuvasi Mirillä RMS Titanicin ja Bismarckin hylyt
K-278 Komsomolets
ensimmäiset tutkimukset uponneeseen sukellusvene Kurskiin
I-52-sukellusveneen etsinnät vuonna 1994–1995, jolloin hylky löytyi ja kuvattiin, mutta lastin nostoyritykset eivät tuottaneet tulosta
2. elokuuta 2007 venäläisryhmä laskeutui Mirillä ensimmäisenä meren pohjaan pohjoisnavalla ja pystytti Venäjän lipun merenpohjaan. Venäjän televisiossa näytettiin Titanic-elokuvasta peräisin olevaa kuvamateriaalia, jonka avulla esiteltiin Mirien toimintaa. Uutistoimisto Reuters käytti kyseistä kuvamateriaalia, mutta ei kertonut sen olevan peräisin Titanic-elokuvasta, vaan virheellisesti väitti kuvamateriaalin olevan pohjoisnapaoperaatiosta. Kemiläinen koulupoika Waltteri Seretin huomasi valheellisen uutisen. Reuters myönsi, että se otti kuvat Venäjän valtion televisiokanavalta ja nimesi ne väärin arktiselta alueelta peräisin oleviksi tiedostoiksi. Lähetys Venäjällä tapahtui ensimmäisen kerran venäläisten ollessa vielä muutaman tunnin päässä pohjoisnavalta. Reuters pyysi myöhemmin anteeksi virhettään ja julkaisi korjatun uutisen. Seretin ja Ilta-Sanomien toimittajat Saku-Pekka Sundelin, Jari Alenius ja Arja Paananen saivat paljastuksestaan Bonnierin vuoden 2007 Suuren journalistipalkinnon 2007.
Vuosina 2008-2010 Mirit laskeutuivat Baikaljärven pohjaan yli 1 600 metrin syvyydessä ja tekivät yhteensä 176 sukellusta. Pääministeri Vladimir Putin oli mukana yhdellä sukelluksista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Cold War hot water: the MIR submarine (englanniksi) (inventingeurope.eu)
CIA tuhosi Rauma-Repolan parhaan bisneksen (Arkistoitu – Internet Archive) (Tekniikkatalous.fi)
Salaista sotaa syvissä vesissä: CIA torppasi Suomen sukellustekniikkabisneksen (Tekniikkatalous.fi marraskuu 2018)
The Marvelous Mirs (englanniksi) (noaa.gov)
Mir – suomalainen saavutus ja kylmän sodan pelinappula (toimimaton linkki, 20.10.2014)
Giuseppe Mingione

Giuseppe Mingione (2019)
Giuseppe Mingione (s. 28. elokuuta 1972 Caserta, Italia) on italialainen professori ja matemaatikko. Hän on toiminut Parman yliopistossa matematiikan professorina vuodesta 2006. Matemaatikkona Mingione tunnetaan erityisesti osittaisdifferentiaaliyhtälöitä ja variaatiolaskentaa koskevasta tutkimuksestaan.
Akateeminen ura

Giuseppe Mingione opiskeli matematiikkaa Napolin yliopisto Federico II:ssa (ital. Università degli Studi di Napoli Federico II) ja valmistui sieltä maisteriksi vuonna 1994. Sen jälkeen hän on työskennellyt erilaisissa tutkimus- ja opetustehtävissä. Tieteellisen uransa hän aloitti varsinaisesti toimimalla 1996–2000 tutkijana Parman yliopistossa. Mingione väitteli tohtoriksi 1999 Napolin yliopistossa matematiikan alalta. Väitöskirjan ohjasi professori Nicola Fusco.
Valmistumisen jälkeen Mingione oli vuosina 2001–2005 apulaisprofessorina Parman yliopistossa. Vuodesta 2006 hän on ollut Parman yliopiston matematiikan professori. Kotimaansa Italian ohella Mingione on tehnyt useita vierailuja ulkomaisiin yliopistoihin. Suomessa hän on vieraillut useita kertoja Aalto-yliopistossa vuosien 2007–2016 aikana. Hän on työskennellyt myös mm. Yhdysvalloissa, Saksassa, Venäjällä, Australiassa, Kanadassa ja Ruotsissa.
Mingionen johdolla Parman yliopistossa on työskennellyt neljä tutkijatohtoria, ja lisäksi hän on ohjannut yhden väitöskirjan.
Tutkimustyö

Matemaatikkona Mingione on tutkinut etupäässä osittaisdifferentiaaliyhtälöitä ja variaatiolaskentaa (engl. calculus of variations). Vuosina 2008–2013 hän työskenteli laajassa vektoriongelmia tarkastelleessa tutkimushankkeessa (Vectorial Elliptic, Parabolic and Variational Problems: Singularities and Regularity), jossa hän selvitti erilaisten elliptisten ja parabolisten vektorien säännöllisyysominaisuuksia ja singulariteetteja sekä niihin liittyvää variaatiolaskentaa. Mingione sai projektia varten ERC-rahoituksen vuonna 2007.
Mingione on onnistunut variaatiolaskennan säännöllisyysominaisuuksia koskevassa tutkimuksessa ratkaisemaan eräitä pitkään matemaatikkoja askarruttaneita kysymyksiä, jotka liittyvät niin kutsuttuun Hausdorffin dimensioon vektorien integraalifunktioissa sekä singulaarisuuteen epälineaaristen elliptisten osittaisdifferentiaaliyhtälöryhmien ratkaisuissa.
Erityisenä tutkimusteemana Mingione on tarkastellut niin kutsutun Calderón-Zygmund-teorian epäsäännöllisiä ominaisuuksia Kyseisen teorian kehittivät alun perin matemaatikot Alberto Calderón ja Antoni Zygmund.
Tutkimuksistaan Mingione on julkaissut yli 100 vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia. Hän on Thomson Reuters/Clarivate Analyticsin vuonna 2017 tekemän listauksen mukaan eräs niitä tutkijoista, jonka artikkeleihin toiset tutkijat ovat tehneet eniten viittauksia vuoden 2017 aikana.
Viimeksi Mingione on työstänyt tutkimusta epälineaarisesta potentiaaliteoriasta, jossa hän on kehittänyt potentiaalisia estimaatteja elliptisten ja parabolisten epälineaaristen yhtälöiden ratkaisemiseksi. Kyseiset estimaatit mahdollistavat yhtenäisen lähestymistavan kvasilineaaristen ja degeneroitujen funktioiden säännöllisyysteoriaan. Mingionen tutkimus on tärkeä lisä aiempaan teoriaan, jota ovat kehittäneet tutkimuksissaan esimerkiksi Suomessa professori Tero Kilpeläinen sekä kansainvälisesti matemaatikot Jan Malý, Neil Trudinger ja Xu-Jia Wang.
Tunnustukset ja huomionosoitukset

Tutkimustyöstään Mingione on saanut useita palkintoja, joista useimmat kotimaassaan Italiassa. Hän on saanut Bartolozzi-palkinnon 2005, Stampacchia-mitalin 2006, Euroopan tiedeneuvoston (ERC) palkinnon 2007 sekä Cappioppoli-palkinnon vuonna 2010. Vuonna 2016 hänelle myönnettiin Amerio-palkinto ansioista matematiikan alalla. Mingione oli kutsuttuna puhujavieraana 7:nnessä Euroopan matematiikan kongressissa, joka pidettiin Berliinissä vuonna 2016.
Mingione on kirjoittanut tai toimittanut matematiikan alalta muutamia teoksia. Hän on toimittanut muun muassa geometrisen analyysin ja variaatiolaskennan aloilla sovellettavan säännöllisyysteorian alalla saavutettuja viimeisimpiä tutkimustuloksia (teoksen julkaisuajankohtaan nähden eli vuoteen 2012 mennessä saavutettuja tuloksia) esittelevän teoksen Topics in Modern Regularity Theory.
Teoksia

Mingione, Giuseppe (toim.): Topics on Topics in Modern Regularity Theory. Pisa: Scuola Normale Superiore Pisa, 2012. ISBN 978-88-7642-426-7
Aiheesta muualla

Professori Mingionen tieteellisiä julkaisuja ResearchGate-palvelussa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus  zbMATH 
Muut:  IdRef
Mk 20 Rockeye

A-4 Skyhawk pommittaa Mk.20 Rockeye II -rypälepommein.
Mk 20 Rockeye (suom. Kivensilmä, oik. Rockeye I ja Rockeye II, CBU-7 - CBU-100; CBU = Cluster Bomb Unit) on yhdysvaltalainen kasettipommi eli kuorma-ammus johon kuuluu tytärammuksia. Asetyyppi kuuluu niin kutsuttuun Eye-luokkaan eli aseperheeseen, joissa on liite -eye (suom. silmä). Asetyyppi on ollut ensisijaisesti Yhdysvaltain ilmavoimien ja Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien käytössä, mutta sitä käytti muiden, kuten Kreikan ilmavoimien (jolla oli A-7 Corsair II -tyypin koneita) ohella myös SAAF - Etelä-Afrikan ilmavoimat nimellä Tiekie. Pommityyppiä voitiin käyttää rynnäköissä ja niin kutsutuissa mattopommituksissa (kuten B-1B Lancer- pommikoneista), ja aivan erityisesti panssarivaunuja sekä ilmatorjunta-asemia vastaan. Tytärammusten putoamistaajuus eli frekvenssi voitiin ajastaa lentokoneen tietokoneen avulla.
Kirjallisuutta

Coonts, Stephen: Paholaislentäjät, 1987. Alkuteos englanniksi, 1986: Flight of the Intruder. Suom. Nummi, Ilari. Kirjan kustantaminen: Kauppiaitten Kustannus Oy. Painettu Jyväskylässä 1987 Gummeruksen kirjapainossa. ISBN 951-635-664-8.
Aiheesta muualla

MilitaryFactory (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hellenic Air Force (kreikaksi)
Suomussalmi

| Suomussalmi |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 

Sijainti:  64°53′05″N, 028°54′45″E
Maakunta:  Kainuun maakunta
Seutukunta:  Kehys-Kainuun seutukunta
Kuntanumero:  777
Hallinnollinen keskus:  Ämmänsaari
Perustettu:  1867
Kokonaispinta-ala:  5 857,59 km² 9:nneksi suurin 2022 
– maa:  5 270,43 km²
– sisävesi:  587,16 km²
Väkiluku:  7 036 131:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  1,33 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  10,1 %
– 15–64-v.:  52,0 %
– yli 64-v.:  37,9 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  96,7 %
– ruotsinkielisiä:  0,1 %
– muut:  3,2 %
Kunnallisvero:  8,9 % 154:nneksi suurin 2025 
Työttömyysaste:  17,0 % (2013) 
Kunnanjohtaja:  Erno Heikkinen
Kunnanvaltuusto:  31 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Vas.   • PS   • Kok.:   14 8 5 4
www.suomussalmi.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomussalmi (aik. myös Kianta, vienankarj. Šuomuššalmi) on Suomen kunta, joka sijaitsee Kainuun maakunnan pohjoisosassa. Kunnassa asuu 7 036 ihmistä, ja sen pinta-ala on 5 857,59 km², josta 587,16 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 1,33 asukasta/km².
Suomussalmen kunta rajoittuu Taivalkosken, Puolangan ja Hyrynsalmen kuntiin, Kuusamon, Pudasjärven ja Kuhmon kaupunkeihin sekä idässä Venäjään. Suomussalmen kunta on perustettu vuonna 1867.