stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltain vapaussota
Taistelujoukot > Armeijat, miliisit ja palkkasoturit

Amerikan vallankumoukselliset, patriootit, nauttivat parhaimmillaan 45 prosentin kannatusta väestössä ja heitä vastassa olevia lojalisteja kannatti sodan aikana enimmillään 20 prosenttia. Kaiken kaikkiaan 250 000 patrioottia vastassa oli 50 000 lojalistia.
Sodan alkaessa amerikkalaisilla ei ollut vakinaista armeijaa, vaan jokainen siirtomaa oli vastannut puolustuksestaan miliisin avulla. Miliisiin osallistuvat miehet palvelivat kerrallaan muutaman viikon tai kuukauden, sillä he eivät olleet halukkaita matkustamaan kauas kotoaan. Lisäksi miliisijoukoilla ei ollut säännöllistä harjoitusta eivätkä ne noudattaneet tiukkaa sotilaskuria. Silti he pystyivät ajoittain toimimaan tehokkaasti brittien vakinaista armeijaa vastaan. Etelävaltioiden miliisijoukot omaksuivat sissisodankäynnin muotoja ja olivat erityisen tehokkaita ehkäisemään lojalistien toimintaa brittijoukkojen poissa ollessa.
Sotatoimien koordinoimiseksi siirtokuntien kongressi perusti vakinaisen armeijan ja nimitti George Washingtonin sen johtoon 15. kesäkuuta 1775. Siirtokuntien armeija oli jatkuvassa kehitysvaiheessa ja Washington joutui vastentahtoisesti vahvistamaan vakinaista väkeä miliisijoukoilla. Vaikka kahdeksan sotavuoden aikana vakinaisessa armeijassa ja miliisijoukoissa palvelikin 250 000 miestä, amerikkalaisten puolella ei samanaikaisesti ollut aseissa kuin korkeintaan 90 000 sotilasta. Pohjois-Amerikassa sotineet armeijat olivat Euroopan mittakaavassa pieniä ja Washingtonilla oli parhaimmillaan henkilökohtaisessa komennossaan enintään 17 000 sotilasta. Siirtokuntien laivastossa ja kaapparialuksissa palveli sodan aikana noin 55 000 merimiestä.
Vuoden 1775 alussa koko Britannian armeija maailmanlaajuisesti oli kooltaan 36 000 sotilasta, jota vahvistettiin sodanajan värväyksellä. Tämän lisäksi britit palkkasivat sodan aikana noin 30 000 saksalaista palkkasoturia, joita kutsuttiin yleisesti ”hesseniläisiksi”, sillä monet heistä olivat kotoisin Hessen-Kasselin pienvaltiosta. Käytännössä hesseniläiset olivat kolmasosa Pohjois-Amerikassa taistelleista brittijoukoista, joissa oli yhteensä 60 000 sotilasta laajalla alueella Kanadasta Floridaan.
Taistelujoukot > Mustat ja intiaanit

Mustia orjia ja orjuudesta vapautettuja palveli sekä amerikkalaisten että brittien puolella. Pohjoisen miliisijoukoissa palveli mustia sotilaita alusta alkaen, mutta etelävaltioiden orjanomistajat kielsivät palveluksen pelätessään vapautettujen orjien muodostavan oman armeijansa. Marraskuussa 1775 Virginian brittiläinen kuvernööri John Murray Dunmore antoi julkisen kuulutuksen, jonka mukaan patriooteilta karanneet orjat voisivat saada vapauden, mikäli he palvelisivat brittien puolella. Brittien ylipäällikkö Henry Clinton julkaisi vastaavanlaisen käskykirjeen vuonna 1779. Osin näiden julistusten johdosta kymmeniä tuhansia orjia karkasi brittien puolelle, mutta vain alle tuhat heistä palveli aseissa. Monet muut palvelivat sotilaspalvelijoina, mekaanikkoina, tiedustelijoina ja oppaina. Yli puolet heistä kuoli isorokkoepidemioissa ja monet karkotettiin riveistä ruoan vähetessä. Annetuista lupauksista huolimatta valtaosa orjista ei saanut vapauttaan.
Siirtokunnan armeijan miehistöpulan johdosta Washington poisti tammikuussa 1776 mustien värväyskiellon. Rhode Islandissa ja Massachusettsissa muodostettiin täysin mustat armeijan yksiköt ja monille orjille luvattiin vapaus palvelusta vastaan. Myös Haitista tuli mustien yksikkö ranskalaisjoukkojen mukana. Arvioiden mukaan ainakin 5 000 mustaa sotilasta taisteli amerikkalaisten puolella.
Useimmat intiaanit Mississippijoen itäpuolella joutuivat kohtaamaan sodan. Suurin osa heistä liittyi brittien puolelle, arvioiden mukaan noin 13 000 soturia taisteli brittijoukoissa, merkittävimpänä ryhmänä irokeesiliitto 1 500 miehen vahvuisena. Jo sodan alussa osa irokeeseista siirtyi tukemaan amerikkalaisia, mutta Joseph Brantin ja hänen sisarensa Molly Brantin vaikutusvallan ansiosta suurin osa sotureista pysyi uskollisena Englannille. Vuonna 1779 kenraali John Sullivan joukkoineen hävitti irokeesien pellot ja puutarhat ja poltti arviolta 40 irokeesien kylää. Vallankumouksellisten häikäilemätön toiminta ajoi irokeesit Kanadaan, josta käsin he jatkoivat lojalistien tukemista vuoteen 1781 asti.
Sodan uhrit

Pitkäkestoisen sodan uhrimäärät ovat aiheuttaneet runsaasti väittelyitä.  Eräiden lähteiden mukaan aktiivipalveluksessa olleiden kuolleiden amerikkalaisten kokonaismääräksi on arveltu lähes 25 000. Tästä määrästä kolmasosa kuoli taisteluissa. Noin 16 000 menehtyi sotavankeudessa tai leiripaikoilla puhjenneihin  tauteihin.
Ne tuhannet sotaveteraanit, jotka saivat työkyvyttömyyseläkkeen vapaussodan vammoistaan muodostivat todennäköisesti vain murto-osan paljon suuremmasta ryhmästä, josta moni kuoli ennen kuin heidän asiansa ehdittiin käsitellä. Pahasti haavoittuneiden tai kuolleiden amerikkalaisten yhteismääräksi arvioidaan noin 50 000. (Tähän eivät sisälly siviilien määrät).
Siirtokuntien armeijan kuolleisuusluvut olisivat olleet vielä paljon suurempia ilman laajaa rokotusohjelmaa. Puheet isorokosta ja biologisesta sodankäynnistä levisivät jo Bostonin piirityksen aikaan talvella 1775–1776, jolloin brittien väitettiin tietoisesti lähettäneen tartunnan saaneita kaupunkilaisia Bostonin ympäristöön levittämään tautia. -  Washington käsitti miten vakavat seuraukset sotilaiden sairastumisella saattoivat olla ja vaati pakollisia rokotuksia kaikille uusille värvätyille. Lopulta rokotuskampanja käsitti koko siirtokunnan armeijan. Toimenpide toteutettiin vuosien 1777–78 aikana.
Britit menettivät sodassa arviolta noin 25 000 miestä. Englannin kuninkaallisessa laivastossa palvelleista merimiehistä  1240 kuoli taisteluissa. Tauteihin kuolleiden määrät olivat joidenkin lähteiden mukaan  17 500. Useat lähteet kertovat myös tuhansista tauteihin kuolleista mustista orjista. Thomas Jefferson arvioi vuonna 1788, että sodan loppuvuosina pelkästään Virginian alueella menehtyi tauteihin noin 27 000 britteihin liittynyttä entistä orjaa.
Seuraukset

Yhdysvallat hyötyi eniten vapaussodasta, mutta myös heidän liittolaisensa Espanja ja Ranska saivat maa-alueita. Espanja turvasi runsaat maat Meksikonlahden rannikolta ja Mississippijoen länsipuolelta. Ranska puolestaan piti Louisianan territorion kunnes myi sen Yhdysvalloille 1800-luvun alussa.
Yhdysvaltain itsenäistymisen jälkeen noin 70 000–80 000 Britannialle uskollista asukasta lähti  maasta. Jotkut matkustivat Britanniaan ja osa asettui Bahamasaarille. Noin 50 000 siirtyi Kanadaan, pääosin Quebecin provinssiin.  Rauha ei poistanut epäluuloja Britannian ja siitä irrottautuneiden siirtokuntien välillä. Rauhansopimuksen vastaisesti monet brittisotilaat jatkoivat muutaman Isojenjärvien alueella sijaitsevan linnakkeen miehittämistä.
Vuonna 1789 voimaan astui Yhdysvaltain liittovaltiomuotoinen perustuslaki. Sitä ennen valtiosta ehdittiin käyttää joidenkin vuosien ajan nimitystä The Confederation. Vuonna 1794 Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja John Jay neuvotteli sopimuksen, jonka mukaan brittien oli luovuttava läntisistä linnakkeistaan kahden vuoden sisällä. Tämä jätti intiaanit ilman englantilaisten tukea, ja vuonna 1795 Yhdysvallat pakotti intiaanit luopumaan lähes kaikista maistaan Ohion osavaltiossa. Uudessa perustuslaissa ei määritelty ollenkaan intiaanien asemaa lukuun ottamatta mainintaa, että kongressilla oli oikeus säädellä kauppaa alkuperäisväestön kanssa. Kanadaan siirtyneiden brittien yllyttäminä monet maansa menettäneet intiaanikansat hautoivat kostoa Yhdysvaltoja vastaan vuosien ajan ja yhtyivät englantilaisiin joukkoihin Vuoden 1812 sotana tunnetussa kriisissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain vapaussota Wikimedia Commonsissa
Bostonin Teekutsut.
Bunker Hillin taistelu.
Washingtonin joukot matkalla ValleyForgeen.
Amerikkalaisia ja ranskalaisia sotalaivoja Virginianlahdella.
Benjamin West maalasi Pariisin rauhansopimuksen allekirjoituksen. Vain Yhdysvaltain lähettiläät päätyivät kankaalle, sillä brittiläinen delegaatio kieltäytyi poseeraamasta.
Saksalaisia joukkoja brittien apuna Pohjois-Amerikassa. C. Ziegler Conrad Gessnerin mukaan, 1799.
Irokeesien sotajoukkojen ylin päällikkö Joseph Brant (George Romneyn maalaus.
Kuudes aisti (elokuva)

| Kuudes aisti> The Sixth Sense |
| --- | --- |

Ohjaaja:  M. Night Shyamalan
Käsikirjoittaja:  M. Night Shyamalan
Tuottaja:  Sam Mercer Frank Marshall
Säveltäjä:  James Newton Howard
Kuvaaja:  Tak Fujimoto
Leikkaaja:  Andrew Mondshein
Pukusuunnittelija:  Joanna Johnston
Pääosat:  Bruce Willis Haley Joel Osment Toni Collette
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Buena Vista Pictures
Levittäjä:  InterCom Touchstone Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1999
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  65 000 000 dollaria
Tuotto:  672 806 292 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuudes aisti on vuonna 1999 valmistunut jännityselokuva, jonka on ohjannut M. Night Shyamalan.
Juoni

Elokuva kertoo Malcolm Crowesta (Bruce Willis), joka on arvostettu lastenpsykologi. Malcolmia on jo vuosia vaivannut yksi potilas, jota hän ei voinut auttaa. Malcolm tapaa yhdeksänvuotiaan pojan (Haley Joel Osment), joka pystyy puhumaan kuolleille. Häntä auttaessaan Malcolm tajuaa, että kuolleet eivät halua satuttaa poikaa, vaan he pyytävät apua.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Bruce Willis   | … |   Malcolm Crowe   |
|   Haley Joel Osment   | … |   Cole Sear   |
|   Toni Collette   | … |   Lynn Sear   |
|   Olivia Williams   | … |   Anna Crowe   |
|   Glenn Fitzgerald   | … |   Sean   |
|   Mischa Barton   | … |   Kyra Collins   |
|   Donnie Wahlberg   | … |   Vincent Gray   |
Vastaanotto

Kuudes aisti oli ilmestyessään valtava menestys niin rahallisesti kuin kriitikoidenkin silmissä. Erityisesti Haley Joel Osmentin roolisuoritus keräsi laajasti ylistystä. Elokuva sai vuoden 2000 Oscar-gaalassa kuusi ehdokkuutta, muun muassa parhaasta elokuvasta, ohjauksesta, miessivuosasta (Osment) ja naissivuosasta (Collette).
Helsingin Sanomien elokuvakriitikko Helena Ylänen kehui elokuvaa "upeasti rakennetuksi". Hän kirjoitti elokuvan olevan "kerronnallisesti niin kimmoisa, että pienetkin mielialan ja ilmapiirin vaihtelut toimivat kuin hyvin sijoitetut ilma-aukot. Hyvin keskitetty tarina pyörii vain muutaman henkilön varassa. Näyttelijäntyön laatu on keskeinen syy kaiken onnistumiseen".
Claudia Sheinbaum

| Claudia Sheinbaum |
| --- | --- |
 Sheinbaum vuonna 2024.
Meksikon presidentti
 1. lokakuuta 2024 –  
Edeltäjä:  Andrés Manuel López Obrador
Méxicon pormestari
 5. joulukuuta 2018 – 16. kesäkuuta 2023  
Edeltäjä:  José Ramón Amieva
Seuraaja:  Martí Batres
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1962 (ikä 62) México, Meksiko
Kansalaisuus:  meksikolainen
Tiedot
Puolue:  Morena (2014–)
Muut puolueet:  PDR (–2014)
Koulutus:  ympäristöfysiikan tohtori
Tutkinnot:  Universidad Nacional Autónoma de México Kalifornian yliopisto (Berkeley)
 Nimikirjoitus
Claudia Sheinbaum (s. 24. kesäkuuta 1962) on meksikolainen ympäristötieteilijä ja poliitikko. Hän toimi maan pääkaupungin Méxicon pormestarina 2018–2023. Hänet valittiin kesäkuussa 2024 Meksikon presidentiksi. Hän astui virkaan 1. lokakuuta 2024.
Nuoruus ja opiskelu

Claudia Sheinbaum syntyi 1962 Méxicossa. Hänen äitinsä Annie Pardo Cemo työskenteli urallaan Universidad Nacional Autónoma de Méxicossa biologina, ja hänen isänsä Carlos Sheinbaum oli kemiantekniikan insinööri. Sheinbaumin isovanhemmat olivat muuttaneet Euroopasta Meksikoon. Hänen isänsä aškenasijuutalaiset vanhemmat muuttivat 1920-luvulla Liettuasta ja äitinsä sefardijuutalaiset vanhemmat 1940-luvulla Bulgariasta pakoon holokaustia. Sheinbaumin mukaan hänen kasvatuksensa oli sekulaaria, mutta hän osallistui isovanhempiensa kotona uskonnollisiin juhlapäiviin.
Sheinbaum suoritti energiatekniikan maisterintutkinnon Universidad Nacional Autónoma de Méxicossa (Unam) ja väitteli UC Berkeleyssä, missä hän suoritti vuosina 1991–1994 väitöstutkimuksensa Lawrence Berkeleyn kansallislaboratoriossa.
Ura

Valmistumisensa jälkeen Sheinbaum sai 1995 paikan Unamin insinööritieteiden tiedekunnasta. Sheinbaum oli jo opiskeluaikanaan ollut poliittisesti aktiivinen ja oli muun muassa 1989 mukana perustamassa Demokraattisen vallankumouksen puoluetta. Hänen ensimmäinen poliittinen virkansa oli kuitenkin Méxicon kaupungin ympäristöasioiden apulaiskaupunginjohtaja pormestari Andrés Manuel López Obradorin hallinnossa. Sheinbaum oli virassa tuomassa muun muassa kaupunkiin Metrobús-linja-autojärjestelmää ja rakennuttamassa toista tasoa kaupunkia ympäröivään kehätiehen Anillo Periférico.
Sheinbaum palasi 2006 Unamille, missä hän jatkoi tieteellistä uraansa. Hän tutki edelleen energiatekniikkaa ja pääsi mukaan kansainväliseen ilmastopaneeliin IPCC:hen. Sheinbaum oli mukana kirjoittamassa IPCC:n neljänteen ja viidenteen raporttiin ilmastonmuutoksen hillitsemisestä. IPCC sai 2007 neljännen raportin julkaisemisen jälkeen Nobelin rauhanpalkinnon.
Sheinbaum nousi 2015 yhden Méxicon suurimmista osista, Tlalpanin johtoon. Tlalpanissa hän painotti vesioikeuksia ja veden reilua käyttöä, mutta häntä kritisoitiin muun muassa vuoden 2017 maanjäristyksen aiheuttamista vahingoista Tlalpanin rakennuksiin. Maanjäristyksen seurauksena kaupungissa kuoli useita ihmisiä.
Sheinbaumista tuli heinäkuussa 2018 Méxicon pormestari. Hänet valittiin tehtävään ensimmäisenä naisena sekä ensimmäisenä juutalaisena. Hän sai vaaleissa yli 50 prosentia äänistä ja voitti selvästi kuusi vastaehdokastaan. Sheinbaum keskittyi Méxicossakin liikenteen ja ympäristön kysymyksiin, ja hän edisti kaupungin sadeveden keräysjärjestelmää, uudisti jätehuoltoa ja käynnisti metsitysohjelman. Hänen aikanaan esitettiin suunnitelmat Méxicon metron nykyaikaistamisesta, mutta hän sai kritiikkiä metron kuolonuhreja vaatineista onnettomuuksista.
Ura > Meksikon presidentiksi

Sheinbaum toimi Méxicon pormestarina kesäkuulle 2023, jolloin hän erosi tehtävästä keskittyäkseen presidentinvaalikampanjaan. Hän lähti kampanjaan Morenan ehdokkaana. Sheinbaum valittiin presidentiksi kesäkuun 2024 vaaleissa. Hän sai noin 60 prosenttia äänistä, ja hänet valittiin sekä ensimmäisenä naisena että ensimmäisenä juutalaisena Meksikon presidentiksi.
Sheinbumia pidetään presidentti Andrés Manuel López Obradorin vasemmistolaisen politiikan jatkajana, ja hänen kantansa kaikkien kansalaisten oikeuksiin saada terveydenhuoltoa, koulutusta, suojaa ja töitä on samanlainen kuin edeltäjällään. Sheinbaum on kertonut myös laajentavan López Obradorin perustamaa kansalliskaartia taistelussa Meksikon väkivaltatilanteen helpottamiseksi. Hänen strategiansa on kuitenkin myös edistää yhteiskunnan heikko-osaisten asemaa vaikeuttaakseen huumekartellien mahdollisuutta rekrytoida nuoria meksikolaisia. Sheinbaum eroaa López Obradorista ilmastopolitiikkansa osalta, sillä hän on kannattanut valtion tukemana siirtymää fossiilisista polttoaineista uusiutuvaan energiaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Claudia Sheinbaum Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Scopus
Kaustinen (Tenavat)

| Kaustinen (Woodstock) |
| --- | --- |
 Kaustinen puhuu.
Luoja(t):  Charles M. Schulz
Näyttelijä(t):  Bill Meléndez (ääni)
Ensi- esiintyminen:  1966 tai 1967
Henkilötiedot
Kotipaikka:  Jaska Jokusen kotipihan läheisyydessä oleva puu
Suhteet
Tutut:  Ressu (ystävä)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaustinen (engl. Woodstock) on Charles M. Schulzin Tenavat-sarjassa esiintyvä hahmo. Kaustinen on pieni keltainen lintu, joka on Ressu-koiran paras ja uskollinen ystävä. Kaustinen asustaa Ressun koirankopin läheisyydessä olevassa puussa. Kaustinen lentää omituisesti ja sillä on usein suuria vaikeuksia asioissa, joita kaikki linnut normaalisti osaavat tehdä.
Kaustisen ”puhe” on aina kirjoitettu erikoisista pystysuorista viivoista muodostuvalla merkistöllä, ja usein Ressu tulkitsee Kaustisen puheet lukijalle. Tenavat-animaatioissa Kaustinen pitää piipittävää ääntä. Hahmoa ääninäytteli ohjaaja Bill Meléndez, joka näytteli myös Ressun ääntä.
Historia

Tenavissa alkoi esiintyä 1960-luvun alussa lintuja, jotka puhuivat kieltä, jota Ressu ymmärsi mutta lukijat ja muut hahmot eivät. Erilaiset linnut esiintyivät nimenomaan Ressun ystävinä ja juttukavereina. Kerran Ressun koirankopin katolle tehtiin linnunpesä ja Ressu sai sitten toimia lastenvahtina, toisen kerran pesä rakennettiin suoraan Ressun vatsan päälle. Lintuja tuli ja meni, mutta niitä ei yksilöity.
On hankalaa sanoa tarkalleen, missä vaiheessa juuri Kaustiseksi myöhemmin nimetty lintu nähtiin ensi kerran. Erään tulkinnan mukaan hahmon ensiesiintyminen olisi ollut 4. huhtikuuta 1967 ilmestyneessä stripissä. Tietokirjailija Nat Gertlerin mukaan jo 4. maaliskuuta 1966 julkaistussa stripissä esiintyvistä kahdesta Ressun vatsan päällä kuoriutuneesta linnunpoikasesta jompikumpi on varmuudella Kaustinen. Nämä poikaset olivat myös vähemmän realistisen näköisiä kuin Tenavissa aiemmin nähdyt linnut. Vuonna 1967 sarjassa alkoi yhtä kaikki esiintyä säännöllisesti edellä mainittuja poikasia muistuttanut lintu, joka lensi usein matalalla ja ylösalaisin, törmäili kaikenlaisiin esteisiin ja alkoi viettää yhä enemmän aikaa Ressun kanssa. Ressu kertoi lopulta 22. kesäkuuta 1970 saaneensa selville linnun nimen.
Nimi

Schulz antoi uudelle hahmolle nimen vasta kun se oli kehittynyt tarpeeksi. Nimeksi tuli Woodstock vuonna 1969 pidetyn kuuluisan rockfestivaalin mukaan. Schulz sanoi itse moneen kertaan, ettei nimeen liity mitään piilomerkitystä. Silti juuri nimen vuoksi hahmoa on usein pidetty hippinä.
Suomennos Kaustinen viittaa Kaustisen kunnassa vuosittain järjestettäviin kansanmusiikkijuhliin. Käännös on suomentaja Panu Pekkasen keksimä. Useimmissa muissa kielissä nimeä ei ole käännetty lainkaan.
Luonne ja ominaisuudet

Kaustinen on uskollinen ja lähtee aina mukaan kaikkeen Ressun kanssa. Se on kuitenkin toisinaan myös ailahtelevainen ja väsyy nopeasti. Kaustinen ja Ressu ovat riitaantuneet useammankin kerran, mutta lopulta he aina sopivat riitansa. Joskus harvemmin Kaustinen on nähty myös lasten seurassa.
Kaustisen lentotaito ei juuri parantunut vuosien kuluessa. Se lentää usein ylösalaisin ja törmäilee esteisiin. Se onnistuu kuitenkin saamaan toisinaan enemmän korkeutta ja kykenee esimerkiksi istumaan puhelinlangalla. Vaakalentokorkeus on kuitenkin vain muutamia metrejä.
Muiden lintujen lisäksi Ressu on ainoa, joka ymmärtää Kaustisen puhetta. Kaustinen osaa kuitenkin kirjoittaa niin kirjoituskoneella kuin kynälläkin siten, että kaikki ymmärtävät. Kaustinen on toiminut Ressun sihteerinä monta kertaa.
Usein Kaustinen on yrittänyt myös urheilla. Amerikkalaisen jalkapallon pelaaminen ei ole onnistunut, sillä Kaustinen on pienempi ja kevyempi kuin jalkapallo. Samoja ongelmia on ollut myös baseballin kanssa. Joissain 1990-luvulla ilmestyneissä stripeissä Kaustinen vaikuttaisi kuitenkin kuuluvan Jaska Jokusen baseball-joukkueeseen. Sensijaan jääkiekkoa hän pelaa taitavasti.
Kaustinen on mukana Ressun partiossa (Beagle scouts) ja myös Ressun johtamassa muukalaislegioonassa. Se nähdään usein myös Ressun alter egon, ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankarin mekaanikkona.
Kaustinen on myös helikopterilentäjä: Kaustinen istuu Ressun sylissä, Ressu pyörittää korviaan kuin propellia ja he lähtevät lentoon. Kun Ressu kysyi kerran, missä Kaustinen on oppinut lentämään helikopteria, hän vastasi: ”Vietnamissa”.
Kaustinen rakastuu välillä kastematoihin ja lumihiutaleisiin. Schulz piirsi usein äitienpäivänä stripin, jossa Kaustinen odottaa kohtaavansa kadonneen äitinsä, mutta toive ei koskaan täyty.
Kaustinen on fyysisesti hyvin vahva ja kykenee muun muassa nostamaan Epun ilmaan. Joissain animaatioissa Kaustinen on lisäksi lahjakas viheltämisessä.
Laji

Kaustisen (ja hänen identtisten ystäviensä) laji ei ole koskaan selvinnyt, vaikka Ressu on sitä yrittänyt joskus selvittää. Kaustinen ei ilmeisesti itsekään tiedä sitä.
Kaustisen lajitoverit

Kaustisen lajitovereita näkyi sarjassa melko usein. Ressun partioon kuuluneet linnut saivat myös nimet. Partioryhmä nähtiin ensimmäisen kerran 1974, ja siihen kuului alkujaan Ressun ohella neljä lintua: Kaustinen, Kale eli Kalevi (Bill), Rainer (Olivier) ja Johannes (Conrad). Myöhemmin mukaan tulivat Hanna (Harriet) vuonna 1980, Sulevi (Raymond) vuonna 1988, Reima (Fred) vuonna 1990 ja Roy vuonna 1998. Samat linnut kuuluvat myös Ressun muukalaislegioonan yksikköön, paitsi Hanna. Yhdessä sarjakuvassa Hanna ja Kalevi menevät naimisiin.
Vaikka nämä lajitoverit esiintyvätkin melko paljon Tenavissa, selkeä yksilöllinen luonne on vain Kaustisella.
Jarmo Seppä

Jarmo Sakari Seppä (s. 12. huhtikuuta 1953 Tampere) on suomalainen entinen aitajuoksija.
Seuratasolla Seppä edusti Tampereen Pyrintöä. Hän voitti 4 × 100 metrin viestissä SM-kultaa vuonna 1972 ja pronssia vuonna 1973 sekä 4 × 400 metrin viestissä SM-kultaa 1972 ja 1975 ja hopeaa vuonna 1973.
Kun tuomi kukkii

| Kun tuomi kukkii |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Åke Lindman
Käsikirjoittaja:  Lauri Jauhiainen Olavi Karu
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Erkki Melakoski
Kuvaaja:  Kalle Peronkoski
Leikkaaja:  Elmer Lahti
Lavastaja:  Aarre Koivisto
Pääosat:  Mauno Kuusisto Tamara Lund Riitta Pakarinen Siiri Angerkoski
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus SF Oy
Ensi-ilta:  1962
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kun tuomi kukkii on Åke Lindmanin ohjaama värielokuva vuodelta 1962. Melodraamassa talon tytär Liina (Tamara Lund) saa kolme kosijaa, kulkukauppias Mikon, joka haikailee paikoilleen asettumisesta (Mauno Kuusisto), hiukan yksinkertaisen rengin (Leo Lastumäki) ja viinaanmenevä kylänmiehen (Matti Oravisto). Elokuvan juoni on kuitenkin sivuseikka, ja keskeisenä elokuvassa onkin kahden päähenkilön, Liinan ja Mikon, laulu.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mauno Kuusisto  | … |  Mikko, kulkukauppias   |
|  Tamara Lund  | … |  Liina, Ala-Halikon tytär   |
|  Riitta Pakarinen  | … |  Liisa, Ala-Halikon tytär   |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Ala-Halikon emäntä   |
|  Matti Oravisto  | … |  Suntilan Jaakko   |
|  Leo Lastumäki  | … |  Eetu, Ala-Halikon renki   |
|  Toivo Lehto  | … |  Iivari, Ala-Halikon isäntä   |
|  Rakel Laakso  | … |  Miina, Ala-Halikon piika   |
|  Stig Törnroos  | … |  1. Suntilan renki   |
|  Aatu Talanne  | … |  kultaseppä   |
|  Arttu Suuntala  | … |  2. Suntilan renki   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  3. Suntilan renki   |
|  Leena Joenpelto  | … |  linja-automatkustaja   |
|  Liisa Joenpelto  | … |  linja-automatkustaja   |
|  Regina Keso  | … |  Maija, Ala-Halikon piika   |
|  Aila Wolska  | … |  Ala-Halikon piika   |
|  Martti Joenpelto  | … |  lippalakkipäinen mies Mikon rattaiden luona   |
|  Liisa Peronkoski  | … |  nainen tanssipaikalla   |
|  Oskari Paunama  | … |  Suntilan renki   |
|  Lauri Wilska  | … |  pikkupoika   |
|  Pentti Uittamo  | … |  hevosen vastaanottaja tyttöjen tullessa kirkolta   |
|  Avustajia tanssilavakohtauksessa:  | … |     |
|  Pirkko Elonen  | … |     |
|  Majlis Enqvist  | … |     |
|  Martti Haatio  | … |     |
|  Mirjam Haatio  | … |     |
|  Jorma Hiekkavuo  | … |     |
|  Rauha Hiekkavuo  | … |     |
|  Leila Mattila  | … |     |
|  Kaisa Rinne  | … |     |
|  Erkki Saarinen  | … |     |
|  Pirjo Saarinen  | … |     |
Tuotanto

Elokuvan syntyyn vaikutti Kuusiston suuri kansansuosio. Karstulla kuvatuissa ulkokohtauksissa sattui vastoinkäymisiä. Lähes koko kuvausajan satoi. Kuvausten alussa sattuneet rankkasateet veivät tuomista kukat, ja kukkia jouduttiin ehostamaan muun muassa koiranputkilla. Kirkkokohtauksen avustajat olivat jo ehtineet poistua palkkiot taskussa, kun kuvaaja huomasi, ettei kamerassa ollutkaan filmiä. Avustajat jouduttiin kutsumaan paikalle uudestaan.