stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teodor Maunu
Sisällissodan jälkeinen aika

Maunu palveli sisällissodan jälkeen jaosjohtajana Suomen tykistökoulussa, josta hänet siirrettiin 17. elokuuta 1918 Vuoristotykistöpatteristoon, josta hän lopulta erosi 16. helmikuuta 1919, jotta voisi liittyä Viron vapaussotaan. Virossa hänet sijoitettiin Pohjan Poikain rykmenttiin ja  24. helmikuuta 1919 alkaen patteriupseeriksi 2. patteriin. Myöhemmin hän toimi 1. ja 3. patterin päällikkönä. Hän osallistui Viron vapaussodassa taisteluihin Petserin rintamalla. Hän erosi Viron armeijasta 15. kesäkuuta 1919. Suomen palattuaan hän ei malttanut pysyä poissa sodista vaan liittyi 13. heinäkuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Sotaretkellä hän toimi vuoristotykkipatterin päällikkönä Suojun ja Rajakonnun rintamalla 10. maaliskuuta 1920 saakka.
Sotaretkiltä palattuaan Maunu astui armeijan palvelukseen kapitulanttivääpeliksi ylennettynä 1. elokuuta 1920. Hänet sijoitettiin Rannikkotykistörykmentti 3:n I patteriston esikuntaan, josta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1921 alkaen I patteriston 2. patteriin, josta hänet siirrettiin edelleen 1. huhtikuuta 1921 alkaen 3. patteriin ja 27. lokakuuta 1926 alkaen 80. patteriin ja 25. kesäkuuta 1927 alkaen 81. patteriin. Hän toimi edellä mainituissa pattereissa patterinvääpelinä. Hän toimi patterinpäällikkönä 83. patterissa 1. huhtikuuta 1921 - 24. huhtikuuta 1922 ja 8. helmikuuta 1923 - 2. maaliskuuta 1925 välisinä aikoina ja vuoden 1927 alkuvuonna 80. patterin päällikkönä. Hänet määrättiin 16. lokakuuta 1928 alkaen 81. patterin vääpeliksi, josta hänet siirrettiin 11. huhtikuuta 1932 alkaen 83. patterin ja 1. lokakuuta 1933 linnakkeen vääpeliksi.
Talvi- ja jatkosota

Maunu osallistui talvisotaan Kaarnajoen linnakkeen (RT 3) päällikkönä vuosina ja osallistui taisteluihin Taipaleella. Välirauhan aikana hän toimi Linnoitus Patteristo 4:n koulutuskeskus I:n virkaatekevänä päällikkönä ja koulutusupseerina.
Maunu osallistui jatkosotaan Savonlinnan ryhmän Moinsalmen lohkon tykistökomentajana, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin vuonna 1941 Kenttätykistörykmentti 15:n IV Patteriston patterinpäälliköksi. Kenttätykistörykmentti 15:stä hänet siirrettiin Rahman linnakkeen päälliköksi. Myöhemmin hänet nimitettiin Valamon Ryhmän tykistökomentajaksi. Äänisen Rannikkoprikaatin Soutjärven lohkon komentajaksi hänet nimitettiin vielä vuonna 1941, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet siirrettiin Linnoitus Patteristo 4:n koulutus ja liikekannallepanoupseeriksi. Myöhemmin vuonna 1942 hänet siirrettiin Rannikkotykistörykmentti 4:n 1. Linnakkeen päälliköksi ja toimi myöhemmin myös rykmentissä pataljoonankomentajana useammassa pataljoonassa. Vuonna 1943 hänet nimitettiin 4. Moottoroidun Raskaan patterin päälliköksi ja vielä samana vuonna hänet nimitettiin Erillisen Moottoroidun Raskaan Patteriston komentajaksi. Vuonna 1944 Maunu siirrettiin IV Armeijakuntaan ja edelleen 1. Rannikkodivisioonaan. Vielä ennen jatkosodan päättymistä hänet siirrettiin Maastosuunnittelu-upseeriksi Rannikkotykistörykmentti 33:een.
Sotien jälkeinen aika

Maunu toimi sotien jälkeen Suomenlinnan Rannikkolinnakkeistossa vuoteen 1945 saakka, jolloin hänet siirrettiin Merikomppanian päälliköksi Helsingin Tukikohtaan. Maunu siirrettiin seuraavaksi Merivoimien Varikko 2:n päällikön apulaiseksi, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1948 saakka. Vuonna 1948 hänet siirrettiin Turun Rannikkotykistörykmentin esikuntalinnakkeen komppanianpäälliköksi. Seuraavaksi Maunu toimi ryhmäpäällikkönä sodassa laskettujen merimiinoja raivanneen IV Raivaajajaostossa vuonna 1949, jonka jälkeen hän toimi Turun Rannikkotykistön 1. pataljoonan aseupseerina vuoteen 1952 saakka. Maunu erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1952.
Luottamustoimet

Maunu toimi Tyrvää-Vammalan Kansallisseuran sihteerinä ja rahastonhoitajana 1958 - 1969. Hän toimi myös Vammalan Työnantajayhdistyksen asiamiehenä vuosina 1957 – 1969 sekä Vammalan Kunnalliskerhon sihteerinä ja rahastonhoitajana vuosina 1956 - 1959. Hänet haudattiin Vammalaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 11. huhtikuuta 1918  Reservin luutnantti 1939  Kapteeni 1942 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (2 kpl)  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. mitali  Aunuksen Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron vapaussodan muistomitali  Latvian vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Thor Heyerdahl

| Thor Heyerdahl |
| --- | --- |
 Thor Heyerdahl noin vuonna 1980.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1914 Larvik, Norja
Kuollut: 18. huhtikuuta 2002 (87 vuotta) Colla Micheri, Italia
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Kon-Tiki   Aku-Aku – Pääsiäissaaren arvoitus   Ra-kaislaveneellä yli Atlantin
Thor Heyerdahl (6. lokakuuta 1914 Larvik, Norja – 18. huhtikuuta 2002 Colla Micheri, Italia) oli norjalainen etnografi, joka tuli tunnetuksi Kon-Tiki-retkikunnan yhteydessä vuonna 1947. Retkikunnan tarkoitus oli osoittaa, että muinaiset kansat saattoivat tehdä pitkiä merimatkoja. Heyerdahl esitti, että Polynesia olisi asutettu Etelä-Amerikasta käsin. Antropologit ja arkeologit katsovat kuitenkin edelleen, että Polynesia asutettiin Aasiasta käsin.
Nuoruus ja opiskelu

Thor Heyerdahl syntyi Larvikissa 1914. Hänen isänsä Thor omisti panimon ja hänen äitinsä Alison oli muun muassa kaupungin museoyhdistyksen puheenjohtaja. Äitinsä vaikutuksesta Thor päätyi opiskelemaan luonnontieteitä. Hän erikoistui Oslon yliopistossa eläintieteeseen, mutta opiskeli myös maantiedettä.
Ura > Ensimmäinen tutkimusmatka Polynesiaan

Heyerdahl lähti ensimmäisen kerran tutkimusmatkalle Polynesiaan ennen valmistumistaan. Oslon yliopiston eläintieteellisen tiedekunnan kanssa järjestetyn matkan tarkoituksena oli tutkia sitä, miten eläimet olivat levinneet Tyynenmeren saarille. Heyerdahl lähti Fatu Hivalle puolisonsa Liv Coucheron-Torpin kanssa tarkoituksenaan ”elää vuoden Aadamina ja Eevana”. He elivät saarella alkeellisissa olosuhteissa ja tutkivat saaren luontoa. Tuona aikana Heyerdahl alkoi myös kyseenalaistaa perinteistä näkemystä Tyynenmeren saarten asutushistoriasta. Hän uskoi, että ihmiset olisivat tulleet Aasian sijaan idästä merivirtojen mukana samalla tavalla kuin eläimet ja kasvitkin olivat saarille levinneet.
Palattuaan Polynesiasta Heyerdahl jätti Oslon yliopiston ja eläintieteen ja alkoi tutkia sitä, miten varhaiset merenkävijät olisivat pystyneet matkustamaan valtamerten yli. Hän tutustui vuonna 1939 Brittiläisessä Kolumbiassa paikallisiin intiaaneihin.
Ura > Kon-Tiki-tutkimusmatka

Heyerdahl palveli toisen maailmansodan aikana vapaan Norjan asevoimissa. Sodan jälkeen hän yritti saada kustantajat ja tieteilijät kiinnostumaan hänen Polynesian-asutusta koskevasta teoriastaan. Heyerdahlin väitteet siitä, että Polynesian ensimmäiset asukkaat olisivat tulleet balsapuulautoilla Etelä-Amerikasta, eivät herättäneet innostusta antropologeissa.
Heyerdahl alkoi itse kerätä rahaa todistaakseen väitteitään. Hän onnistui voittamaan useita käytännön haasteita ja sai mukaansa viisi tutkimusmatkailijaa. Heyerdahlin lisäksi Kon-Tikin miehistöön kuului Herman Watzinger, Erik Hesselberg, Knut Haugland, Torstein Raaby ja Bengt Danielsson. He lähtivät vuonna 1947 Kon-Tiki-balsalautalla Perusta Callaon satamakaupungista. 101 päivää kestäneen matkan jälkeen lautta päätyi noin 8 000 kilometrin päähän Raroian atollille Tuamotun atolliketjulle. Heyerdahl onnistui matkallaan todistamaan, että Etelä-Amerikan esihistorialliset merenkävijät olisivat pystyneet matkaamaan Polynesiaan.
Matkasta julkaistu dokumenttielokuva Lautalla yli Tyynenmeren voitti parhaan dokumentin Oscarin ja kirja Kon-Tiki on käännetty noin 70 kiellelle. Vaikka kirja saikin paljon kehuja taitavana seikkailutarinana, tieteilijät eivät pääsääntöisesti olleet vakuuttuneita Heyerdahlin teoriasta.
Ura > Arkeologiset tutkimusmatkat Tyynellämerellä

Heyerdahl järjesti vuonna 1952 ensimmäisen arkeologisen tutkimusmatkan Galápagossaarille. Hänellä oli mukanaan kaksi ammattiarkeologia, yhdysvaltalainen E. K. Reed ja norjalainen Arne Skjølsvold. Tutkimusmatka rahoitettiin Kon-Tiki-matkan tuottamilla rahoilla. Löytöjensä perusteella Heyerdahl uskoi, että inkat olisivat vierailleet saarilla.
Heyerdahl tutki Galápagossaarten jälkeen vuoden ajan Pääsiäissaarta, jonne hän lähti vuonna 1955 viiden arkeologin kanssa. Tutkimusmatkan aikana Heyerdahl kokeili erilaisia tekniikoita, joilla saaren moai-patsaita saatettiin valmistaa ja pystyttää. Hän sai myös kritiikkiä edelleen väitteistään, että Pääsiäissaari olisi asutettu Etelä-Amerikasta. Heyerdahl julkaisi 1958 tutkimusmatkasta teoksen Aku-Aku – Pääsiäissaaren arvoitus.
Ura > Kaisla-aluksilla yli Atlantin

Heyerdahl kiinnostui Pääsiäissaarten retken aikana kaisla-aluksista ja niiden ominaisuuksista valtamerillä. Hän käytti muinaisia kuvauksia egyptiläisistä kaisla-aluksistaan pyrkimyksenään todistaa, että muinaiset egyptiläiset olisivat pystyneet purjehtimaan Atlantin yli Amerikkaan asti.
Egyptiläisen auringon jumalan mukaan nimetty Ra-kaisla-alus lähti liikkeelle keväällä 1969 Marokon Safista. Heyerdahl pääsi miehistönsä kanssa noin 960 kilometrin päähän Barbadoksesta, kun he joutuivat hylkäämään vettyneen aluksensa.
Heyerdahl aloitti kymmenen kuukautta ensimmäisen matkan jälkeen uuden matkan Ra II -aluksella, jota oli ollut rakentamassa Titicacajärven aimaroita, jotka käyttävät kaisla-aluksia edelleen. Hieman vahvemmin rakennettu Ra II kesti Atlantin ylityksen, ja Heyerdahl rantautui Barbadokselle 6 100 kilometrin matkan jälkeen 57 päivää lähdön jälkeen. Matkasta julkaistiin kirja Ra-kaislaveneellä yli Atlantin ja Ra-dokumenttielokuva, joka oli Oscar-ehdokkaana.
Omien sanojensa mukaan Heyerdahl huomasi Ra II -matkan aikana ensimmäisen kerran merten saastumisen. Hän kirjoitti aiheesta huolestuneen kirjeen Yhdistyneille kansakunnille.
Ura > Tigris-aluksella Intian valtamerellä

Kaisla-aluksia käytettiin antiikin aikana erityisesti Välimerellä ja Atlantin rannikolla, mutta Heyerdahl kiinnostui siitä, olisiko Induslaakson kulttuureilla, Mesopotamian sivilisaatioilla ja Egyptillä ollut meriyhteys Intian valtamerellä. Heyerdahl rakennutti Tigrisistä suurimman, 18 metriä pitkän, aluksensa, joka oli myös ohjattavissa, kun aiemmat alukset oli suunniteltu kulkemaan vain tuulten ja merivirtojen kuljettavana.
Heyerdahl ja 11-henkinen miehistö purjehti Tigrisillä Shatt al-Arabista Masqatin kautta Indusjoelle ja sieltä Intian valtameren yli Afrikkaan. Viisi kuukautta kestänyt matka päättyi kuitenkin ennen aikojaan Djiboutiin Punaisenmeren suulle. Sotatilan takia häneltä kiellettiin rantautuminen Etiopiaan. Vastalauseena Heyerdahl poltti laivansa.
Tigris-matkasta julkaistiin kirja Tigris – matka kulttuurimme lähteille ja neljä televisio-ohjelmaa.
Ura > Viimeiset tutkimusmatkat

Heyerdahl johti 1981–1984 Malediiveille suuntautunutta arkeologista tutkimusmatkaa, jonka aikana hän löysi todisteita, että kehittynyt sivilisaatio oli purjehtinut saarille 500-luvulla tuhat vuotta ennen eurooppalaisia. Heyerdahl julkaisi matkasta kirjan Malediivien mysteeri, ja siitä tehtiin myös kaksituntinen televisiodokumentti.
Heyerdahl palasi Pääsiäissaarelle vuosiksi 1986–1988 ja tutki uudestaan moai-patsaiden pystytystapoja. Matkasta hän julkaisi kirjan Pääsiäissaari – arvoitus ratkeaa.
Heyerdahl johti vuosina 1988–1992 arkeologisia kaivauksia Túcumessa Perun pohjoisosissa.
Viimeisinä vuosinaan Heyerdahl rahoitti tutkimuksia Venäjän eteläosissa. Niiden tarkoituksena oli etsiä todisteita teorialleen, jonka mukaan Odin olisi ollut Venäjältä lähtöisin ollut historiallinen henkilö, josta olisi tullut skandinavialainen kuningas ensimmäisellä vuosisadalla.
Yksityiselämä > Perhe

Heyerdahl oli kolme kertaa naimisissa. Hän nai Liv Coucheron-Torpin vuonna 1936 hieman ennen kuin he lähtivät Fatu Hivalle. He saivat kaksi poikaa, Thor nuoremman ja Bjørnin. Avioliitto päättyi eroon ja 1949 Heyerdahl meni naimisiin Yvonne Dedekam-Simonsenin kanssa. He saivat kolme tytärtä: Annetten, Marianin ja Helene Elisabethin. He erosivat vuonna 1969. Heyerdahl meni 1991 naimisiin entisen Miss Ranskan, näyttelijä Jacqueline Beerin kanssa. Liitto kesti Heyerdahlin kuolemaan.
Yksityiselämä > Kuolema

Heyerdahl eli viimeiset vuotensa Güímarissä Kanariansaarilla. Hän kuoli syöpään 2002 ollessaan lomamatkalla Italiassa.
Muistaminen

Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Heyerdahlin kuvan yhden Boeing 787-8 -koneensa pyrstöön. Heyerdahlin kuva on aiemmin ollut myös Boeing 737-300 -koneessa sekä Boeing 737-500 -koneessa, jotka ovat poistuneet Norwegianin laivastosta.
Suomennetut teokset

Kon-Tiki. Lautalla yli Tyynenmeren.  ((Kon-Tiki, 1949.) Suomentanut Oiva Talvitie)  Helsinki:  Tammi, 1951.  – 8. painos 1981, ISBN 951-30-5513-2.
Aku-aku. Pääsiäissaaren arvoitus.  ((Aku-aku. Påskeöyas hemmelighet, 1957.) Suomentanut Oiva Talvitie)  Helsinki:  Tammi, 1957.
Ra-kaislaveneellä yli Atlantin.  ((Ra ekspedisjonen, 1970.) Suomentanut Toini Havu)  Helsinki:  Tammi, 1970.
Fatuhiva.  ((Fatuhiva. Tilbake til naturen, 1974.) Suomentanut Pekka Jalkanen)  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-3118-7
Tigris. Matka kulttuurimme lähteille.  ((Tigris. In Search of our Beginnings, 1979.) Suomentanut Heikki Kaskimies)  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4826-8
Malediivien mysteeri.  ((The Maldive Mystery, 1986.) Suomentanut Kyllikki Villa)  Helsinki:  Tammi, 1987.  ISBN 951-30-6658-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thor Heyerdahl Wikimedia Commonsissa
Heyerdahl Thor Heyerdahl. Norsk Biografisk Leksikon. (norjaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Kon-Tiki-lautta Tyynellämerellä.
Ra II -laiva Kon-Tiki-museossa Oslossa.
Tigris-tutkimusmatkan miehistö.
Kon-Tiki-museo Oslossa.
Heyerdahlin kuva Norwegian Air Shuttlen sittemmin käytöstä poistetun Boeing 737:n pyrstössä.
Melanesianlurikit

| Melanesianlurikit |
| --- | --- |
 Punakylkilurikki (Charmosyna placentis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna  Wagler, 1832
Katso myös
   Melanesianlurikit Wikispeciesissä   Melanesianlurikit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Melanesianlurikit (Charmosyna) on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Melanesianlurikit elävät enimmäkseen Papua-Uusi-Guineassa ja sen lähistön saarilla. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi 15 lajia. Eräät tutkijat sijoittavat suvun polynesianlurikkeihin (Vini). Joillakin lajeilla on säihkyvän väriset päälaenhöyhenet. Sukupuolidimorfismia esiintyy useilla lajeilla ja nuoret yksilöt muistuttavat höyhenpuvultaan enemmän naarasta.
Melanesianlurikkeihin (Charmosyna) kuuluvia lajeja

Burunlurikki (Charmosyna toxopei)
Irianinlurikki (Charmosyna josefinae)
Keijulurikki (Charmosyna pulchella)
Kruunulurikki (Charmosyna diadema)
Kääpiölurikki (Charmosyna wilhelminae)
Palmulurikki (Charmosyna palmarum)
Papuanlurikki (Charmosyna papou)
Punakurkkulurikki (Charmosyna amabilis)
Punakylkilurikki (Charmosyna placentis)
Punaleukalurikki (Charmosyna rubrigularis)
Punaotsalurikki (Charmosyna rubronotata)
Salomoninlurikki (Charmosyna margarethae)
Viherlurikki (Charmosyna meeki)
Viirulurikki (Charmosyna multistriata)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 3., uudistettu painos (2018)
ITIS: Charmosyna (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q116364  Wikispecies: Charmosyna  CoL: 62LT4  GBIF: 2479736  iNaturalist: 18884  IRMNG: 1032069  ITIS: 553646  NBN: NHMSYS0020930076  NCBI: 176019  Open Tree of Life: 851023  Paleobiology Database: 371344
Pertti Hietanen

Pertti Johannes Hietanen (24. elokuuta 1937 Uusikirkko Vpl – 25. toukokuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja. Hänen merkittäviä näyttelyjään ovat olleet Kilometri keskustasta (1972), jossa hän kuvasi alkoholisteja, ja Hiljainen maa (1986), jossa hän kuvasi ihmisen suhdetta maahan.
Teokset

Uusi Valamo, Tito Collianderin kanssa, Weilin + Göös, 1974 ISBN 951-35-1194-4
Taiteilijoiden rauhanjuna, Matti Rinteen kanssa, Taiteilijoiden rauhajunatoimikunta, 1982 ISBN 951-99407-8-2
Nelli Hietala

Nelli Vilhelmiina Hietala (s. 18. marraskuuta 1981 Lieksa) on suomalainen kirjailija.
Hietala valmistui ylioppilaaksi vuonna 2000, humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 2008 ja filosofian maisteriksi vuonna 2010. Hän on opiskellut kirjallisuutta ja informaatiotutkimusta ja tehnyt kirjastovirkailijan ja tarjoilijan töitä.
Vuonna 2008 Hietala sai kunniamaininnan J. H. Erkon kirjoituskilpailussa. Vuonna 2009 ilmestyi Hietalan esikoisromaani 39⁰ luoteeseen. Novellikokoelma Lintujen käytännöllisyydestä sai Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2011. Vuonna 2014 ilmestynyt Käsipohjaa oli ehdolla Tiiliskivi-palkinnon saajaksi  ja nuortenromaani Miia Martikaisen kärsimysviikko Topelius-palkinnon saajaksi.
Hietala asuu Hämeenlinnassa.
Teoksia

39⁰ luoteeseen.  Helsinki:  Nemo, 2009.  ISBN 978-952-5613-99-5
Lintujen käytännöllisyydestä.  Helsinki:  Nemo, 2011.  ISBN 978-952-240-087-1
Käsipohjaa.  Helsinki:  Nemo, 2014.  ISBN 978-952-240-241-7
Miia Martikaisen kärsimysviikko. Karisto, 2016. ISBN 978-951-23-6007-9
Kielillä puhumisen taito. Aula & Co, 2017. ISBN 978-952-7190-48-7
Kerttu ja kärpänen. Karisto, 2017. ISBN 978-951-236-313-1
Kenen joukoissa seisot, Miia Martikainen? Karisto, 2018. ISBN 9789512364312
Elämää eteisessä, Miia Martikainen. Karisto, 2019. ISBN 9789512365845
Sisar hento Martikainen. Karisto, 2020. ISBN 9789511372370
Varotoimia. Karisto, 2020. ISBN 9789512367030
Kerttu ja murkku. Karisto, 2020. ISBN 9789512367733
Maailmanlopun kahvila. Karisto 2021. ISBN 9789511392712
Aiheesta muualla

Nelli Hietala Kirjasampo.fi:ssä
Nelli Hietala Suomen nuorisokirjailijoiden sivuilla
Irma Melaja

Irma Melaja, Kavio-Kaisa, 1982, Hyvinkää.
Irma Melaja (26. maaliskuuta 1955 Hyvinkää – 28. syyskuuta 1991 Karkkila) oli suomalainen kuvanveistäjä ja kuvataiteilija. Hän opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1975–1980 opettajanaan muun muassa kuvanveistäjä Heikki Häiväoja. Melajan töitä oli ensimmäistä kertaa esillä Turussa vuonna 1975.
Melaja erikoistui mitaleihin ja veistoksissa hevosaiheisiin. Hän osallistui muun muassa Valtakunnan näyttelyihin sekä Suomen Taiteilijoiden ja Suomen Mitalitaiteen Killan näyttelyihin. Irma Melajan viimeinen yksityisnäyttely oli Hyvinkäällä 1990. Hän opetti Imatran taidekoulussa 1980-luvulla. Melaja oli erittäin taitava piirtäjä. Veistosten ohella hän piirsi ja maalasi suurikokoisia hevosaiheita. Hänen veistoksiaan ja piirustuksiaan on useissa yksityiskokoelmissa sekä Karkkilan, Hyvinkään, Tampereen ja Vantaan kaupunkien kokoelmissa, Suomen Kansallisgalleriassa ja Lapinlahden Taidemuseossa.
Julkiset taideteokset

Hevosveistos ”Kavio Kaisa” 1981, Puolimatkan koulun piha, Hyvinkää.
Palkinnot

1. palkinto Suomen Mitalitaiteen Killan vuosimitalikilpailussa vuonna 1974.
2. palkinto Suomen Mitalitaiteen Killan vuosimitalikilpailussa vuonna 1979.
Aiheesta muualla

Irma Melaja Kansallisgallerian kokoelmissa
Otso Kantokorpi & Pessi Rautio (toim.): Hevosvoimaa. Maahenki, 2006. ISBN 952-5328-82-1.
Irma Melaja taiteilijamatrikkelissa
Irma Melaja Artnetissa
Irma Melaja Valtion taidemuseon kirjaston kokoelmatietokannassa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Pauliina May

Pauliina May Geuzen-mitalin jakotilaisuudessa 2008
Pauliina Pohjanheimo, taiteilijanimi Pauliina May (s. 1967) on suomalainen laulaja ja laulunopettaja, joka asuu nykyään Kinderdijkissa, Alankomaissa. Pauliina Pohjanheimo opiskeli Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa vuosina 1991–1996 pääaineinaan laulu ja laulun opetus. Muutettuaan Alankomaihin hän jatkoi opintoja Rotterdamin Konservatorion latinalais-amerikkalaisen musiikin osastolla 1996–2000, mistä hän valmistui 11. joulukuuta 2000. Hollannissa hän otti taiteilijanimekseen Pauliina May.
Pauliina May on toiminut syksystä 2017 lähtien Rotterdamin konservatorion (nykyisin: Codarts, aiemmin: Rotterdams Conservatorium) World Music -osaston afro-kuubalaisen ja karibialaisen musiikkityylisuunnan laulunopettajana.
Musiikkiopintojen lisäksi Pauliina May on perehtynyt flamencoon Anneli Urosen johdolla Suomessa ja Escuela de Mariquillassa, Espanjassa, 1988–1989. May oli opintomatkalla Santiago de Cuban yliopistossa 1998. Hän on opiskellut espanjaa ja espanjalaista kirjallisuutta, kulttuuria ja musiikkia Granadan yliopistossa 1988–1989. Hän erikoistui jo Suomessa laulajana afrokuubalaiseen musiikkiin, ja monet asiantuntijat pitivät häntä sen musiikkisuunnan parhaana tulkitsijana Suomessa .
Kilpailut ja palkinnot

Pauliina Pohjanheimo voitti toisen palkinnon Lady Summertime -jazzlaulukilpailussa 1993. Rotterdamissa Pauliina May osallistui vuonna 2001 Erasmus Jazz -kilpailuun, jossa oli yhteinen sarja jazzmuusikoille ja laulajille. May sijoittui toiseksi pasunisti Louk Boudesteijnin jälkeen.
Orkesterit

Suomessa Pauliina Pohjanheimo (May) toimi useitten orkestereitten laulusolistina: Jazztiikerit, Pauliina's Bounce, Pauliina May Jazz Quintet, BlancoNegro, Con Sabor, El Septeto, Septeto Son, Fiestecita, Grupo Aché, Sami y Su Conjunto, Los Gigantes, Salsa Caliente, Son Sabroson ja Hollannissa: Azucaraba, Corazon Ardiente, Latin Feeling, Pauliina y La Banda IrÉ, Son Caribe, Lucas van Merwijk Cubop City BB, Rumbatá, Perfume de Salsa, Titia y su Rumbadamas.
May on mukana myös AINA-yhtyeessä, joka on hollantilais-suomalainen projekti. Aina esittää Eino Leinon, Kalevalan ja Kantelettaren tekstejä hollantilaisen Izak Boomin sävellyksinä.