stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atte Heinänen
Ura

Heinänen on Espoon Palloseuran kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Kiekko-Espooseen. Kauden 2019–2020 Heinänen pelasi Espoo Bluesin junioreissa, mutta kaudeksi 2020–2021 seuran joukkueet siirtyivät Kiekko-Espoon alaisuuteen. Kaudella 2021–2022 hän toimi seuran U18-joukkueen varakapteenina. Heinänen oli seitsemällä osumallaan joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja. Hän voitti kauden päätteeksi U18 Suomen-mestaruuden. Kaudella 2023–2024 Heinänen jakoi Kiekko-Espoon U20-joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Kristo Pitkäsen kanssa lukemalla +26. Hän debytoi myös seuran miesten joukkueessa Mestiksen pudotuspeleissä, joissa Heinänen pelasi kolme ottelua ilman tehopisteitä. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Kaudeksi 2024–2025 Heinänen nimettiin Kiekko-Espoon U20-joukkueen varakapteeniksi. Seuran miesten joukkue nostettiin SM-liigaan. Lokakuussa 2024 Kiekko-Espoo lainasi hänet yhden ottelun ajaksi Mestis-joukkue TUTO Hockeyn riveihin. Heinänen teki Kiekko-Espoossa liigadebyyttinsä 1. helmikuuta 2025 vieraissa Tampereen Ilvestä vastaan. Hänelle ja Nooa Nymanille avautui paikat Kiekko-Espoon kokoonpanosta, kun Ville Lajunen loukkaantui ja Niko Seppälä jätti joukkueen. Heinänen merkittiin joukkueen seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.12 minuuttia.
Muuta

Heinäsen pikkuveli Aatu pelaa hyökkääjänä hänen joukkuetoverinaan Kiekko-Espoon U20-joukkueessa. Aatu on debytoinut myös SM-liigassa kaudella 2024–2025.
Atte Heinänen valmistui ylioppilaaksi Haukilahden lukiosta keväällä 2023.
Tuija Ahvonen

| Tuija Ahvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. tammikuuta 1949 Helsinki
Kuollut: 7. lokakuuta 1983 (34 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1971–1983
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Tuija Anneli Ahvonen (27. tammikuuta 1949 Helsinki – 7. lokakuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Yleisradion vuosina 1981–1983 esittämästä satiirisarjasta Hukkaputki. Lisäksi hänet muistetaan Radioteatterin kuunnelmasarjasta Yhtä köyttä -yhdistys. Ahvonen teki myös useita elokuvarooleja.
Ura

Ahvonen opiskeli Suomen Teatterikoulussa vuosina 1968–1971, jonka jälkeen hän oli kiinnitettynä Lappeenrannan teatteriin vuoteen 1973 saakka. Helsinkiin palattuaan hän näytteli Ryhmäteatterissa ja oli viimeiset vuotensa freelancerina. Vuonna 1981 Ahvonen esitti toista naispääosaa Eero Tuomikosken ainoaksi jääneessä pitkässä näytelmäelokuvassa Suvi. Helsingin Sanomien kriitikko Mikael Fränti kehui hänen roolisuoritustaan ja vertasi Ahvosta Jill Clayburghiin elokuvassa Eronnut nainen ja Jeanne Moreau’hon elokuvassa Yö.
Ahvonen kärsi pitkään mielenterveysongelmista. Hän oli miehensä kanssa päätynyt avioeroon. Ilta-Sanomille vuonna 1982 antamassaan haastattelussa Ahvonen kertoi jääneensä pois Hukkaputki-ohjelmasta kesken sen toisen tuotantokauden ja joutuneensa hoidettavaksi Lapinlahden sairaalan psykiatriselle osastolle. Ahvonen kertoi, että hänestä oli tullut julkisuuden henkilö tilanteessa, jossa hänen yksityiselämänsä oli sekaisin ja totesi ”näytelleensä seitsemän vuotta tervettä ihmistä”.
Ahvonen teki itsemurhan Helsingin Malminkartanossa lokakuussa 1983.
Filmografia

Niilon oppivuodet (1971)
Jouluksi kotiin (1975)
Wiipurin nopeat (televisioelokuva, 1978)
Kylä huokasi (televisioelokuva, 1979)
Miesten koulu (televisioelokuva, 1980)
Kiljusen herrasväki (1981)
Sadeaika (1981)
Sotamies Jokisen vihkiloma (televisioelokuva, 1981)
Suvi (1981)
Uuno Turhapuron aviokriisi (1981)
Sumua (televisioelokuva, 1982)
Toto (1982)
Regina ja miehet (1983)
Aiheesta muualla

Tuija Ahvonen Yle Elävä arkisto.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Maailmanympäripurjehdus

Reitti maailman ympäri Panaman ja Suezin kanavien kautta. Punainen väri kuvaa itse reittiä. Keltainen väri kuvaa reitin jokaisen pisteen vastakohtia maapallon toisella puolella eli niiden antipodeja. Viivojen ylittäessä toisensa voidaan havaita, että reitti kulkee maapallon kaukaisimman pisteen kautta.
Maailmanympäripurjehdus on maapallon kiertämistä purjeveneillä. Tätä tehdään kilpailu- ja harrastusmielessä, sekä yksin että joukkueissa.
Joukkueena

Ensimmäisenä historiassa maailman kiersi Juan Sebastián Elcanon johtama retkikunta, jonka Victoria-alus saapui Espanjaan syyskuussa 1522, mukanaan 18 elossa selvinnyttä, nälkiintymisestä ja keripukista kärsivää miestä, jotka olivat jääneet jäljelle Fernão de Magalhãesin viiden laivan miehistöstä.
Nopeimmin pallon on kiertänyt kapteeni Francis Joyonin joukkue ajassa 40 päivää, 23 tuntia, 30 minuuttia ja 30 sekuntia vuonna 2017.
Ensimmäinen maapallon kiertänyt nainen oli Jeanne Baret, joka pukeutui valeasuun ja liittyi Louis Antoine de Bougainvillen miehistöön, jonka tutkimusmatka kulki maapallon ympäri vuosina 1766–1769.
Suomalainen Mikaela von Koskull kiersi pallon Whitbread Round the World Race -kilpailussa 12 hengen naisjoukkueen jäsenenä vuonna 1989.
Yksinään

Ensimmäinen maapallon kiertänyt yksinpurjehtija oli Joshua Slocum, joka purjehti vuosina 1895–1898. Nopeimmin pallon on kiertänyt François Gabart vuonna 2017 ajassa 42 päivää, 16 tuntia, 40 minuuttia ja 35 sekuntia. Nuorin on Laura Dekker, joka kiersi maailman 16-vuotiaana vuonna 2012.
Ensimmäinen suomalainen, joka purjehti yksin kilpaa maailman ympäri oli Harry ”Hjallis” Harkimo BOC Challenge -kilpailussa vuosina 1986–1987. Toinen oli Pentti Salmi samassa kilpailussa. Muita maapallon yksin kiertäneitä suomalaisia kilpapurjehtijoita ovat Tapio Lehtinen Golden Globe -kilpailussa (2019) ja Ari Huusela Vendée Globessa (2021).
Kilpailuja

Golden Globe Race, yksinpurjehdus vanhanaikaisin varustein, järjestetään toista kertaa vuonna 2022
Vendée Globe, joka neljäs vuosi järjestettävä yksinpurjehduskilpailu
The Ocean Race (tunnettiin aiemmin nimellä Whitbread Round the World Race) joukkuekilpailu, järjestetty eri muodoissa vuodesta 1973 alkaen kolmen vuoden välein
Jules Verne Trophy
The Ocean Globe Race 2023, joukkuekilpailu vuoden 1973 Whitbread Round the World Racen hengessä vanhanaikaisin varustein.
BOC Challenge (1982–1995) eli Around Alone (1998–2002) eli Velux 5 Oceans Race (2006–2011)
Harrastuksena

Vuoteen 2017 mennessä maailman ympäri oli purjehtinut ainakin 67 suomalaista venekuntaa. Vene-lehden mukaan ensimmäinen suomalainen maailmanympäripurjehtija oli Alex Hytönen vuonna 1981.
Aiheesta muualla > Dokumenttielokuvia

Alex Holmes: Maiden (2018)
Aiheesta muualla > Kirjoja

Tapio Lehtinen & Ari Pusa: Yksin seitsemällä merellä. Docendo, 2020. ISBN 9789522917676
Aiheesta muualla > Verkossa

Hjallis Harkimo purjehti ensimmäisenä suomalaisena yksin yli seitsemän meren Yle
Haastava käytös

Haastava käytös on sosiaalisesti hyväksymätön yksilön stressin purkautumisen muoto, joka kestollaan, toistuvuudellaan ja voimakkuudellaan aiheuttaa turvallisuusriskin henkilölle itselleen tai muille, tai käytöstä, joka vakavasti rajoittaa tavanomaista yhteisöllistä toimintaa. Tyypillisiä haastavan käytöksen muotoja ovat itsetuhoinen käyttäytyminen (itsensä lyöminen, pään takominen, pureminen, viiltely), aggressiivinen käyttäytyminen (toisten lyöminen, huutaminen, sylkeminen, potkiminen), normeihin sopimaton käyttäytyminen (julkinen itsetyydytys, vastentahtoinen lähentely, yhteisön normien rikkominen), ilkivaltaisuus (omien tai toisten tavaroiden rikkominen, hävittäminen tai varastelu), kiusaaminen sekä joskus myös stereotyyppinen käytös, kuten matkiminen. Haastava käytös saattaa liittyä autismiin, kehitysvammaisuuteen, dementiaan, psykoosiin, uhmaikään tai murrosikään. Haastavaa käytöstä voi esiintyä stressin yhteydessä kaikissa ikäryhmissä ja yhteisöissä.
Haastavan käytöksen prosessi

Haastava käytös voidaan nähdä stressinpurkautumisprosessina, jossa on neljä vaihetta:
Laukaisuvaihe
Laajenemisvaihe
Kriisivaihe
Selviytymisvaihe
Usein tarvitaan monia stressitekijöitä laukaisemaan haastava käytös. Analysoimalla haastavaan käytökseen johtavan stressin syntyä ja prosessia voidaan ennakoida ja ehkäistä haastavan käytökseen johtavien tilanteiden kehittymistä. Käyttämällä tilanteeseen sopivia toimintatapoja laukaisuvaiheen ennakointiin, opettamalla ja käyttämällä sopivia stressinhallintatekniikoita, korvaamalla laukaisuvaiheen käyttäytymistä sosiaalisesti hyväksytyllä tavalla voi toimia palkitsemalla toivottua käytöstä. Käyttäytymisen hallintaan on kehitetty erilaisia erityiskasvatuksen menetelmiä. Näitä ovat haastavan käyttäytymisen korvaaminen merkityksellisellä käyttäytymisellä (ABA, applied behaviour analysis), seuraamuksellinen kasvatus (operant conditioning) ja positiivisen käyttäytymisen tukeminen (positive behaviour support).
Kirjallisuutta

Björkqvist K., Lagerspetz K. & Kaukiainen A. (1992). Do Girls Manipulate And Boys Fight?: Developmental Trends In Regard To Direct And Indirect Aggression. Aggressive Behavior, 18, 117–127.
Bukowski W. & Sippola L. (2001). Groups, Individuals, And Victimization: A View Of The Peer System. In Juvonen J. and Sandra S (Toim.) (2001). Peer Harassment in School: *The Plight of the Vulnerable and Victimized. The Guilford Press. New York. p 355-377.
Flinck A. ja Iivari J. (2004) Lähisuhdeväkivalta sovittelussa. Sakes, Helsinki.
Hamarus P. (2006)  Koulukiusaaminen ilmiönä Yläkoulun oppilaiden kokemuksia kiusaamisesta. Jyväskylä studies in education, psychology and social research 288
Iivari J. (1991) Rikosten ja riitojen vaihtoehtosovittelu refleksiivisen oikeuden konseptiossa. Sosiaali- ja terveyshallitus. Tutkimuksia 12/1991. VAPK-kustannus. Helsinki
Kaukiainen A., Björkqvist K., Lagerspetz, K. Åsterman K., Salmivalli, C. Rothberg S. & Ahlbom A. (1999) The Relationships Between Social Intelligence, Empathy, And Three Types Of Aggression. Aggressive Behavior 25: 81–89. http://www3.interscience.wiley.com/cgi-bin/fulltext/40005179/PDFSTART%5Bvanhentunut+linkki%5D
Oksanen A. & Räsänen P. (2009) Yhteisöllisyydellä on keskeinen merkitys väkivaltatapauksien käsittelyssä teoksessa Hoikkala Tommi & Suurpää Leena (toim.) Kauhajoen jälkipaini Nuorisotutkijoiden ja ammattilaisten puheenvuoroja Nuorisotutkimusverkosto Nuorisotutkimusseura
Salmivalli C. (1998) Not only bullies and victims. Participation in harassment in school classes: some social and personality factors, Turun yliopisto, väitöskirja.
Salmivalli C. Lagerspetz K. Björkvist K. Åsterman K. & Kaukiainen A. (1996). Bullying As A Group Process: Participant Roles and Their Relations to Social Status Within The Group. Aggressive Behaviour, 22, 1, p1-15. http://www3.interscience.wiley.com/journal/64128/abstract?CRETRY=1&SRETRY=0%5Bvanhentunut+linkki%5D
Solantaus T.i (2008), Kiusaamisen salatut muodot. Helsingin Sanomat 4.9.2008
Tolonen T. (2001) Nuorten kulttuurit koulussa  – ääni, tila ja sukupuolten arkiset järjestykset. Nuorisotutkimusseura. Helsinki.
Vartia-Väänänen M. (2001) Workplace bullying – A study on the work environment, well-being and health People and Work. Research Reports 56. Finnish Institute of Occupational Health
Aiheesta muualla

Center for Evidence-Based Practice: Young Children with Challenging Behavior Raise the awareness and implementation of positive, evidence-based practices in managing challenging behaviors
Behaviour Support Services: Children and Young Adults with learning disabilities
Challenging Behaviour specifically related to individuals with severe learning disabilities The Challenging Behaviour Foundation supporting carers and professionals
Haastava käytös on lapsen viestintää[vanhentunut linkki]
Concepción (Paraguay)

| Concepción |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Concepción
 Koordinaatit: 23°24′S, 57°25′W 
Valtio:  Paraguay
Departementti:  Concepción
perustettu:  25. toukokuuta 1773
Väkiluku (2022):  73 360
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Concepción on samannimisen departementin pääkaupunki Paraguayssa Paraguayjoen varrella. Se on perustettu 25. toukokuuta 1773 ja se oli aikanaan mateteollisuuden ja viennin keskus. 1900-luvun alkupuolella se oli maan toiseksi suurin kaupunki, mutta se jäi muusta maasta jälkeen Alfredo Stroessnerin diktatuurin kaudella. Vuonna 2022 kaupungin asukasluku oli 73 360.
Maantiede

Concepción sijaitsee Paraguayn Concepciónin departementissa maan kesiosan pohjoisosassa Paraguayjoen itärannalla noin 250 kilometriä maan pääkaupunki Asunciónista pohjoiseen.
Historia

Kuvernööri Agustín Fernando de Pinedo perusti Concepciónin 25. toukokuuta 1773. Tarkoituksena oli estää portugalilaisten vaikutusvallan leviäminen alueelle, sekä hallita seudun intiaaneja.
Kaupunki alkoi kasvaa nopeasti vuosien 1880 ja 1915 välillä. Kasvuun vaikutti Paraguayn mate-teollisuus. Concepciónin kautta vietiin tavaraa ja työvoimaa mateepuualueille maan itäosaan ja sen jokisataman kautta matea tuotiin Brasilian Mato Grossostaa. Kaupunki tunnettiin paraguaylaisittain vauraana ja esimerkiksi paikalliset yläluokkaiset naiset tilasivat vaatteensa Ranskan Pariisista. Hallinnollisesti Concepciónista tuli oma kuntansa vuonna 1898. Talouskasvu hidastui vuoteen 1910 mennessä. Maantieyhteydet Guairán jokisatamaan tekivät mateen kuljetuksesta Paranáa pitkin halvempaa. Suunnitteilla oli vuonna 1909 kapearaiteinen rautatie metsäteollisuuden tarpeisiin ja rautatien oli tarkoitus yhdistää kaupunki Brasilian rautatieverkkoon Pedro Juan Caballerossa. Hanke kaatui Brasilian kehittäessä muita yhteyksiä Mato Grossoon, mutta vuonna 1919 Concepción oli ongelmista huolimatta Paraguayn toiseksi suurin kaupunki.
Paraguayn vuoden 1947 sisällissota alkoi Concepciónissa. Alfredo Stroessnerin diktatuuri kosti tämän kaupungille vetämällä siltä sijoituksia ja valtion tukia. Talous ja väestönkasvu jäivät tästä syystä muusta maasta jälkeen. Huomattava isku oli, kun Ferrocarril del Norte-rautiet lopettivat toimintansa vuonna 1960. Vuonna 1988 valmistui maantiesilta Paraguayjoen yli, mutta se jäi vähälle käytölle vuoden ympäri käytössä olleiden maanteiden puutteessa. 1990-luvulta lähtien kaupungista on tullut soijapapujen viennin keskus. Joitakin 1800-luvun historiallisia rakennuksia on entisöity.
Väestö

Concepciónin asukasluku oli Paraguayn vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan 73 360. Vuonna 2002 vastaava lukema oli 43 661.
Kaupunki on uskonnollinen keskus ja Chacon piispanistuin. Siellä sijaitsee salesiaaninen koulu ja kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Concepción (Paraguay) Wikimedia Commonsissa
Paraguayjoki.
Vanha rakennus.
Katedraali.
Sokar

Sokar tai Seker oli muinaisessa Egyptissä palvottu hautauksen jumala. Sokar kuvataan yleensä käärinliinoihin kiedottuna miehenä, jolla on haukan pää. Hänet kuvattiin usein kantamassa was-sauvaa ja ankh-symbolia.
Sokar oli alun perin Memfiissä sijaitsevan hauta-alueen Sakkaran vainajien jumala. Myöhemmin hänet liitettiin kuitenkin läheisesti Ptahiin ja Osirikseen niin vahvasti, että näitä kolmea jumalaa on ajoittain vaikea erottaa toisistaan. Varsinkin Ptah ja Sokar sulautuivat käytännössä samaksi manalan jumalaksi. Jumalten yhdistämisen ansiosta Sokarin palvonta laajeni kattamaan koko maan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mark, Joshua J.: The Ankh Ancient History Encyclopedia. 19.9.2016. Viitattu 28.7.2018. (englanniksi)
Sokar (Soker) Ancient Egypt: the Mythology. Viitattu 28.7.2018. (englanniksi)
Egyptian Gods: Seker Egyptian Gods and Godness. Viitattu 28.7.2018. (englanniksi)
Hautajais figuri Ptah-Sokar-Osiris.
Lörppöluri

| Lörppöluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Lurit Lorius
Laji::  garrulus
Kaksiosainen nimi
 Lorius garrulus  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit
 Lorius garrulus garrulus   Lorius garrulus flavopalliatus   Lorius garrulus morotaianus 
Katso myös
   Lörppöluri Wikispeciesissä   Lörppöluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lörppöluri (Lorius garrulus) on lurien sukuun kuuluva kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 30 cm. Aikuisen linnun höyhenpuku on yleisväriltään punainen, hartioilta tummemman punainen. Reidet ja siivet ovat vihreät, siiventaive ja siiven alapeitinhöyhenet keltaiset, käsisulkien alapinnalla on ruusunpunainen vyö, pyrstö punainen ja tummanvihreä kärkinen. Nokka oranssi, iiris kellanruskea-oranssinpunainen ja koivet tummanharmaat. Nuori lintu on puvultaan aikuisen kaltainen, sen nokka on ruskehtava ja iiris tummanruskea. Lentoääni on voimakasta kirkunaa, ruokaillessa jokeltelua.
Esiintyminen

Lörppöluri esiintyy Pohjois-Molukkien saaristossa Indonesiassa Morotai, Rau, Halmahera, Widi, Ternate, Bacan ja Obi nimisillä saarilla. Se on paikallisesti tavallinen.
Lörppölurin kanta on uhanalainen. Esiintymisalueen kanta oli 1991–1992 haarukassa 31 220 – 220 009 yksilöä. 1994 laskettiin 1 060 nelikökilometrin metsäalueella Halmaherassa noin 52 500 yksilöä, joten kanta saatta olla paikoin elinvoimaisempi. Lemmikkieläinten pyydystäjät vangitsevat vuosittain noin 10 % lajin kannasta.
Elinympäristö

Lörppölurit elävät metsissä, sekä vuoristossa että alavalla maalla. Niitä elää myös puutarhoissa ja kookospalmumetsiköissä.
Lisääntyminen

Ilmeisesti yksiavioinen. Luonnossa pesä on puun kolossa. Pesintä tunnetaan vankeudessa tapahtuneesta pesinnästä. Naaras muni 2 munaa ja hautoi niitä yksin. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka lähtivät pesästä 76 päivää kuoriutumisesta.
Ravinto

Lörppölurit liikkuvat tavallisesti perhekunnittain tai pienissä parvissa. Ne ruokailevat enimmäkseen kookospalmujen latvuksissa. Ne syövät kukkia, siitepölyä, mettä, hedelmiä ja hyönteisiä.
SOKO J-21 Jastreb

Kuvassa esiintyy jugoslavialaisia J-21 Jastreb-koneita sekä J-22 Orao-koneita.
SOKO J-21 Jastreb (suom. Kanahaukka) on Jugoslaviassa valmistettu kevyt hävittäjäpommittaja, jota voitiin käyttää lähinnä tiedustelutoimintaan ja maavoimien tukemiseen maataistelukoneena, ehkei niinkään ilmataistelutoimintaan. Konetyyppi ei oleellisesti eronnut G-2 Galeb -tyypistä, josta se kehiteltiin. Konetta valmisti SOKO:n lentokonetehdas Mostarissa. Konetyyppi on suorasiipinen ja joko yksi- taikka kaksipaikkainen, ja se on varustettu muun muassa heittoistuimin. Koneen enimmäisnopeus on 820 km/h. Lakikorkeus on 12 000 metriä ja kantama 1 520 kilometriä.
J-21 Jastrebin voimanlähteenä toimii paranneltu Bristol-Siddeley Viper -suihkumoottori. Koneessa on 3x 12,7 mm konekivääri-aseistus sekä 8x ripustuspisteet pudotettavalle aseistukselle, jota enintään 500 kg verran. Aseistukseen saattaa kuulua raketteja, tykkipodeja, pommeja sekä rakettipodeja tai rypälepommeja. Konetta myytiin Libyaan sekä Zaireen.
SOKO Galeb G-2:n ja J-21 Jastrebin kolmitahokuvat.
Aiheesta muualla

http://www.combataircraft.com/en/Military-Aircraft/Soko/J-1-Jastreb/
http://www.aviastar.org/air/yugoslavia/soko_jastreb.php
http://www.livingwarbirds.com/j-21-jastreb.php
http://www.flugzeuginfo.net/acdata_php/acdata_galeb_en.php
http://www.muzejrv.mod.gov.rs/pages_files/spolja_files/spoexpo_files/j21_files/j21.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.airwar.ru/enc/attack/j1.html (venäjäksi)
http://forum.warthunder.com/index.php?/topic/213797-data-sheet-soko-j-21-jastreb/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Marina Raskova

| Marina Raskova> Марина Михайловна Малинина |
| --- | --- |
 Raskova vuonna 1938
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1912 Moskova, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 4. tammikuuta 1943 (30 vuotta) Saratovin alue, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  lentäjä, lentosuunnistaja
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1941–1943
Sotilasarvo:  Majuri
Kunniamerkit:  Neuvostoliiton sankari  Leninin kunniamerkki (2)  Isänmaallisen sodan kunniamerkki, I-luokka  Mitali "Taistelusaavutuksista"  NKVD:n kunniajäsen
Joukko-osasto:  Neuvostoliiton ilmavoimat
Marina Mihailovna Raskova (os. Malinina, 28. maaliskuuta 1912 – 4. tammikuuta 1943) oli Neuvostoliiton ensimmäinen naissuunnistaja, kuuluisa lentäjä, sekä yksi ensimmäisistä virallisista Neuvostoliiton sankareista. Hän oli monien ennätysten ja ennätyksiä rikkovien lentojen suunnistaja, kolmen naisista koostuvan pommilaivueen perustaja sekä 587. pommilaivueen komentaja.
Elämä > Toinen maailmansota

Kun toinen maailmansota syttyi, koulutettuja naislentäjiä oli paljon, ja monet lähtivät heti vapaaehtoiseksi. Naisille ei ollut muodollisia rajoituksia eikä heidän osallistumistaan taistelutehtäviin ollut kielletty, mutta kaikesta huolimatta heidän hakemuksensa yleensä hylättiin, niitä hävitettiin ja niiden vastaanottamista pitkitettiin hakijoiden lannistamiseksi. Raskovan sanotaan käyttäneen henkilökohtaisia yhteyksiään Josif Staliniin saadakseen armeijan muodostamaan kolme naispuolista taistelurykmenttiä. 8. syyskuuta 1941 Raskova piti kuuluisan puheen, jossa hän vaati naislentäjien sallimista taisteluihin osallistumiseen, ja sen seurauksena Stalin määräsi naispuolisen 122. ilmailujoukon muodostamisen 8. lokakuuta vuonna 1941. Tässä joukossa naiset eivät päässeet vain lentäjiksi, vaan heistä koulutettiin myös tukihenkilöstöä ja insinöörejä. Ryhmän kolme rykmenttiä saivat koulutuksensa jälkeen viralliset nimitykset seuraavasti:
586. hävittäjälaivue (586 IAP/PVO). Yksikkö osallistui kolmesta naisrykmentistä ensimmäisenä taisteluun (16. huhtikuuta 1942). Jakovlev Jak-1:llä, Jak-7B:llä ja Jak-9:llä varustettuna se lensi 4  19 lentoa ja tuhosi 38 vihollisen lentokonetta 125 ilmataistelussa. Sen komentajina toimivat Tamara Kazarinova ja myöhemmin Aleksandr Gridnev.
587. pommittajalaivue (nimettiin myöhemmin 125. suojapommituslentorykmentiksi). Raskova johti yksikköä kuolemaansa saakka, jonka jälkeen rykmentin johtoon nimitettiin Valentin Markov. Se aloitti palveluksessa 587. pommi-ilmailurykmenttinä, kunnes se sai kaartin nimityksen syyskuussa 1943. Yksikölle annettiin Neuvostoliiton pommikoneista paras Petljakov Pe-2. Yksikkö lensi 1 134 tehtävää ja pudotti yli 980 tonnia pommeja. Se tuotti viisi Neuvostoliiton sankaria.
588. yöpommittajalaivue (nimettiin myöhemmin uudelleen 46. Tamanin suojayöpommituslentorykmentiksi. Saksalaiset käyttivät tästä rykmentistä nimitystä ”Yönoidat” (die Nachthexen). Tämä oli rykmenteistä tunnetuin, ja sen komentajana oli Jevdokija Beršanskaja. Se nimettiin uudelleen helmikuussa 1943 tunnustukseksi palvelusta, joka vastasi yli 24 000 taistelutehtävää sodan loppuun mennessä. Rykmentti tuotti 24 Neuvostoliiton sankaria. Heidän lentokoneensa oli Polikarpov Po-2, erittäin vanhentunut kaksitaso, ja he olivat ainoa kolmesta rykmentistä, joka pysyi yksinomaan naispuolisena koko sodan ajan.
Raskova kuoli 4. tammikuuta 1943 lento-onnettomuudessa, kun hänen koneensa syöksyi maahan yrittäessään tehdä pakkolaskua Volgan rannalle, samalla kun johti kaksi muuta Pe-2:ta lentokentälle lähellä Stalingradia. Koko miehistö menehtyi. Raskovalle pidettiin sodan ensimmäiset valtion hautajaiset.