stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
W. Browning

| Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten kriketti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten kriketti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta.Miesten kriketti. Olympialaiset  | Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta> Miesten kriketti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pariisi 1900 | Kriketti |  |
W. Browning oli brittiläinen kriketinpelaaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului siellä lajissa hopeaa saaneeseen Union des Sociétés Français de Sports Athletiques -joukkueeseen.
Venäjän demokraattinen puolue

Venäjän demokraattinen puolue (ven. Демократи́ческая па́ртия Росси́и, Demokratitšeskaja partija Rossii) on lakkautettu venäläinen puolue. Se perustettiin vuonna 1990, ja jäseniä sillä oli vuoden 2007 alussa runsaat 82 000. Viimeinen puheenjohtaja oli Andrei Bogdanov, joka oli ehdokkaana vuoden 2008 presidentinvaaleissa.
Puolueen kohderyhmää ovat erityisesti keski-ikäiset. Se tukee ohjelmansa mukaan voimakkaasti demokraattisia periaatteita ja kannattaa Venäjän liittymistä Euroopan unioniin.
Vuoden 2007 duuman vaaleissa puolue sai 0,13 prosenttia äänistä, eikä paikkoja. Se yhdisti 16. marraskuuta 2008 voimansa Oikeistovoimien liitto ja Kansalaisvoima-puolueen kanssa ja muodosti Pravoje delo -puolueen.
Aiheesta muualla

Puolueen verkkosivut (venäjäksi)
Puolueen puolueohjelma (venäjäksi)
Venäjän dopingskandaali
Mihail Prohorov ja lahjontasyytökset

Joulukuussa 2017 uutisoitiin, että Moskovan antidopinglaboratorion entinen johtaja Grigori Rodtšenkov on kertonut valaehtoisessa todistuksessa, että oligarkki ja Venäjän ampumahiintoliiton silloinen puheenjohtaja Mihail Prohorov on lahjonut ampumahiihtäjä Irina Starikia. Rodtšenkovin mukaan Prohorov maksoi miljoonia Venäjän ruplia Starikille, jotta hän ei paljastaisi Venäjän valtiojohtoista dopingohjelmaa. Ollessaan Venäjän ampumahiihtoliiton puheenjohtajana Prohorov linjasi Sotšin olympialaisiin korkeat tavoitteet. Hän lupasi jopa erota, jos Venäjä ei voittaisi kotiolympialaisistaan vähintään kahta kultaa. Rodtšenkovin todistus oli keskeinen Kansainvälinen olympiakomitean päätöksessä sulkea Venäjä ulos Etelä-Korean olympialaisista.
Rodtšenkov on kertoi todistuksessaan, että vajaat kaksi viikkoa ennen Sotšin olympialaisia hän sai puhelun Venäjän olympiadelegaation puheenjohtaja Aleksandr Kravtsovilta. Kravtsov kertoi tuolloin Rodtšenkoville, että Starik ja Jekaterina Jurjeva olivat jääneet kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä, ja kansainvälinen ampumahiihtoliitto oli asettanut heidät kilpailukieltoon. Rodtšenkovin mukaan tämän jälkeen Venäjän maajoukkueen urheilijoiden valmistautumisesta vastaavan järjestön johtaja Irina Rodionova kertoi hänelle, että Starik uhkasi kiinni jäämisen jälkeen paljastaa dopingin käyttönsä taustat. Starik – jolta oli odotettu mitalin voittamista Sotšin kisoista – oli halukas kertomaan, kuinka Venäjän dopingjärjestelmä toimi: Stanislav Dmietrjev toimitti venäläisurheilijoille EPO-hormonia.
Rodtšenkovin mukaan Rodionova kertoi hänelle, että Prohorov on hoitanut asian ja maksanut miljoonia ruplia Starikille hiljaisena pysymisestä. Starik ei koskaan kertonut julkisuudessa Venäjän dopingohjelmasta. Rodtšenkovin asianajajan mukaan Rodionovan antama tieto oli luotettavaa.
Vénus (Q187)

| Vénus |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers Worms, Rouen
Kölinlasku:  27. kesäkuuta 1932
Laskettu vesille:  6. huhtikuuta 1935
Palveluskäyttöön:  15. marraskuuta 1936
Loppuvaihe:  miehistönsä upottama 27. marraskuuta 1942
Tila:  romutettu 1951
Tekniset tiedot
Uppouma:  673 t (pinnalla) 870 t (sukellus)
Pituus:  68,1 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  4 m
Koneteho:  2 × Vickers-Normand-dieselmoottoria 1 800 bhp 2 × sähkömoottoria 1 230 shp
Nopeus:  14,2 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  2 000 merimailia @ 10 solmua (pinnalla) 85 merimailia @ 5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  42
Aseistus
Aseistus:  1 × 75 mm/35 Modèle 1928 -kansitykki 2 × 13,2 mm ilmatorjuntatykkiä 6 × 550 mm torpedoputkea 3 × 400 mm torpedoputkea
Vénus (runkonumero Q187) oli Ranskan merivoimien  vuonna 1935 vesillelaskettu Minerve-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 1930 Chantiers Wormsilta Rouenista, missä köli laskettiin 27. kesäkuuta 1932. Se laskettiin vesille 6. huhtikuuta 1935 ja valmistui 15. marraskuuta 1936.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Touloniin sijoitettuun 5. laivueeseen (ransk. 5e escadrille), joka nimettiin 1937 15e DSM:ksi. Alus lähti 10. tammikuuta 1940 Toulonista Oranin kautta Antilleille, mistä se lähti 3. kesäkuuta paluumatkalle. Alus oli helmikuusta 1941 Casablancassa ja kesäkuusta 1941 helmikuuhun 1942 Dakarissa, mistä se palasi Touloniin.
Saksan hyökätessä Vichyn Ranskaan 27. marraskuuta 1942, alus oli yksi viidestä sukellusveneestä, joka ei totellut upottamiskäskyä. Alus pyrki satamasta merelle vältellen miinakenttiä ja Saksan ilmavoimien pommittajia. Muiden sukellusveneiden onnistuessa pakenemaan, Vénus upotettiin Toulonin sataman sisäänkäynnille. Alus nostettiin 1951 romutettavaksi.
Lohjansaari

Lohjansaari
| --- | --- |
Sijainti:  60°13.5′N, 023°51′E, Lohja Uusimaa Suomi
Vesialue:  Lohjanjärvi
Pinta-ala:  20 km²
| --- | --- |
Asutuskeskukset:  Pyöli, Maila, Saarenpää. Lohja: Askola, Hermala, Paavola, Pietilä.
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lohjansaari (ruots. Lojoön) on Lohjanjärven suurin saari. Sen pinta-ala on 20 neliökilometriä ja se on Suomen 64. suurin saari. Saari sijaitsee Lohjan kaupungin alueella. Ennen vuoden 2013 kuntaliitosta saaren läntinen osa kuului Karjalohjan kuntaan.
Lohjansaaresta on 1800-luvulla louhittu sekä kuparia että rautaa.
Myös kalkkia louhittiin 1900-luvun alkupuolella.
Lohjansaarelle johtaa maantie Kirkniemestä. Saarella on sekä ympärivuotista että kesäasutusta. Saaressa sijaitsevat muun muassa Ciderbergin viinitila sekä aiempi Lohjansaaren koulu, jonka opetus lakkautettiin vuonna 2014. Talvisodan aikana koululle tuotiin suojaan äitejä ja lapsia Helsingistä asti.
Halkaisijaltaan noin 400-metrinen Innoonlampi on saaren ainoa merkittävä vesistö.
Lohjansaaressa sijaitsi 1930-luvulla myös työväentalo, joka kuitenkin tuhoutui tulipalossa vain muutama vuosi valmistumisestaan.
Myös motelli toimi saarella aina 1980-luvun loppuun saakka, jolloin sekin paloi.
Kinkaku-ji

| Kinkaku-ji |
| --- | --- |
 Kinkaku-jin kultainen paviljonki
Maailmanperintökohde
Sijainti:   Japani  35°02′22″N, 135°43′43″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV
Tunnusnumero:  688
Valintahistoria
Valintavuosi:  1994
Kinkaku-ji (jap. 金閣寺, ’kultaisen paviljongin temppeli’) on buddhalainen temppeli Kioton kaupungissa Japanissa. Sen virallinen nimi on Rokuon-ji (jap. 鹿苑寺). Se sijaitsee Kitan suuralueella Kioton keskustan luoteispuolella. Kinkaku-ji kuuluu zenbuddhalaisen Rinzai-koulukunnan haaraan, jonka päätemppelinä toimii Shōkoku-ji.
Kinkaku-ji tunnetaan etenkin lammen rannalle rakennetusta kullalla verhoillusta paviljongistaan, jolta se on saanut nimensä. Alkuperäinen rakennus paloi tuhopoltossa vuonna 1950, ja nykyinen on rekonstruktio vuodelta 1955. Paviljonki rakennettiin 1300-luvun lopussa osaksi shōgun Ashikaga Yoshimitsun Kitayamadono-palatsia; buddhalainen temppeli palatsista tehtiin Yoshimitsun kuoleman jälkeen vuonna 1408. Temppelin palvonnan kohde on bodhisattva Kannon (Shōkanzeon-bosatsu).
Kinkaku-ji otettiin vuonna 1994 yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit”.
Historia

Kamakura-kaudella nykyisen Kinkaku-jin paikalla sijaitsi Saionji-suvun loistelias temppeli ja huvila Kitayamadai. Sen rakennutti 1220-luvulla Saionji Kintsune. Huvilan ulkonäköä ei tunneta, ja nykyaikaan saakka siitä on säilynyt vain lampi, jonka rannalle Kinkaku-ji on rakennettu. Saionji-suvun tavoin huvila sittemmin taantui, ja vuonna 1397 se siirtyi Ashikaga-sotilashallinnon kolmannen shōgunin Ashikaga Yoshimitsun haltuun. Yoshimitsu rakennutti paikalle Kitayama-palatsin (北山殿, Kitayamadono) luovuttuaan vallasta poikansa Yoshimochin hyväksi. Palatsin kohokohdaksi suunniteltiin kullalla verhoiltu paviljonki buddhalaisten pyhäinjäännösten säilyttämiseen.
Joidenkin vuosien ajan Kitayama-palatsi toimi sotilashallinnon vallan ja niin kutsutun ”Kitayama-kulttuurin” keskipisteenä. Palatsissa otettiin vastaan Ming-dynastian Kiinan lähettiläitä, ja vuonna 1408 siellä vieraili keisari Go-Komatsu, jonka kunniaksi pidettiin suurisuuntainen seremonia. Jo samana vuonna Yoshimitsu kuoli, minkä jälkeen Kitayama-palatsista tehtiin zenbuddhalainen temppeli. Sille annettiin nimi Rokuon-ji (’peurapuutarhan temppeli’) Yoshimitsun buddhalaisen nimen mukaan. Nimi viittaa Sarnathiin, jossa Śākyamuni-buddha piti ensimmäiset opetuksensa. Yoshimitsun poika Yoshimochi nimitti temppelin seremonialliseksi perustajaksi Musō Sosekin.
Kiotoa runnelleessa Ōnin-sodassa vuosina 1467–1477 myös Kinkaku-ji kärsi pahoja vahinkoja, ja muun muassa temppelin Hōtokuden-halli tuhoutui. Kultainen paviljonki ja muutamat muut rakennukset kuitenkin säästyivät. Temppeliä alettiin kunnostaa 1500-luvun loppupuolella, ja Edo-kauden alussa shōgun Tokugawa Ieyasu nimitti sen apotiksi munkki Saishō Jōtain, joka oli ollut maan politiikassa vaikutusvaltainen. Kytkös hallintoon takasi temppelille vakavaraisen aseman. Vähitellen se sai uusia rakennuksia aiemmin tuhoutuneiden tilalle.
Temppeli avattiin yleisölle ensimmäistä kertaa Meiji-kaudella vuonna 1894, Osakassa pidettyjen messujen yhteydessä. Kultaista paviljonkia kunnostettiin perusteellisesti vuosina 1904–1906, ja vuonna 1925 temppeli suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä. Paviljonki oli säilynyt ehjänä yli 400 vuoden ajan, kun se paloi tuhopoltossa vuonna 1950. Tulipalon sytytti häiriintynyt munkki. Paviljonki rakennettiin kuitenkin entisen kaltaisena uudelleen vuonna 1955. Sen lehtikulta, joka oli alkanut irrota, uusittiin vuosina 1986–1987. Unescon maailmanperintöluetteloon Kinkaku-ji liitettiin vuonna 1994.
Temppelialue > Kultainen paviljonki

Kinkaku-jin tunnetuin rakennus on Kyōkochi-lammen rannalle rakennettu kultainen paviljonki (Kinkaku), jolta temppeli on saanut yleisesti käytössä olevan nimensä. Se on yksi Muromachi-kauden arkkitehtuurin merkittävimmistä edustajista. Nykyinen paviljonki on alkuperäisen rekonstruktio vuodelta 1955. Paviljonki oli alun perin shariden eli buddhalaisten pyhäinjäännösten säilyttämiseen tarkoitettu rakennus. Siinä on kolme kerrosta, joista kaksi ylintä on verhoiltu lehtikullalla. Kerrokset poikkeavat toisistaan arkkitehtuuriltaan: ensimmäisessä kerroksessa on Heian-kauden loppupuolen palatsiarkkitehtuurin (shinden-zukuri) piirteitä, toinen kerros edustaa pelkistetympää Kamakura-kauden sotilasluokan asuinarkkitehtuuria. Kolmas kerros on kiinalaistyylinen (karayō), ja siinä on viitteitä tyypillisen zentemppelin arkkitehtuurista. Kerroksille on annettu omat nimet: ensimmäinen kerros on Hossui-in (法水院), toinen kerros Chōondō (潮音洞) ja kolmas Kukkyōchō (究竟頂). Paviljongilla on hernesypressistä tehty paanukatto (kokerabuki), jonka huipulla on kullattu kiinalaista feenikslintua (hōō) esittävä veistos.
Paviljongista ulottuu lammen yläpuolelle katettu laituri, ”kalamaja” (tsuridono), jolle Yoshimitsun rakennuttamat kiinalaistyyliset veneet saattoivat rantautua palatsilla järjestetyissä juhlissa. Paviljonki lienee aikoinaan ollut kokonaan veden ympäröimä. Sen takana oli aiemmin kaksikerroksinen Tenkyōkaku-rakennus, johon se oli liitetty sillalla. Rakennus siirrettiin kuitenkin Nanzen-jin temppeliin.
Paviljongin ensimmäistä kerrosta Yoshimitsu lienee käyttänyt vastaanottotilana. Sinne sijoitettiin useita veistoksia, huomattavimpina Amida-, Kannon- ja Seishi-bodhisattvojen patsaat. Toinen kerros oli varattu pikemminkin yksityistilaisuuksille. Se koristeltiin Kanō Masanobun maalauksin, ja sinne sijoitettiin myös alttari Kannonia varten. Kolmas kerros oli alempia kerroksia intiimimpi tila, jota käytettiin esimerkiksi teeseremonian harjoitukseen. Myös siellä säilytettiin buddhalaista veistosta, joka esitti Amidaa ja 25 bodhisattvaa. Nykyisin kultainen paviljonki on suljettu yleisöltä, ja sen pohjakerrokseen on sijoitettu Śākyamuni-buddhaa ja Ashikaga Yoshimitsua esittävät veistokset. Ne ovat nähtävissä lammen vastarannalta, kun paviljongin veranta on auki.
Kultainen paviljonki lumessa
Paviljongin pohjoispuoli
Paviljongin kolmas kerros
Feenikslintu paviljongin katolla
Temppelialue > Muut rakennukset

Kinkaku-ji käsitti alun perin lukuisia rakennuksia, jotka eivät ole säilyneet nykypäivään saakka. Temppeliin tiedetään kuuluneen esimerkiksi Tenjōkan-, Hōtokuden-, Izumiden-, Shariden-, Shiunden-, Gomadō-, Jizōdō-, Midō- ja Senpōdō-hallit sekä Kyōhokurō-torni. Joitakin rakennuksia siirrettiin kuitenkin jo varhain muualle: Tekyōkakun lisäksi Nanzen-jin temppeliin sijoitettiin Shiunden-halli, Kennin-jin temppeliin siirrettiin Tenjōkan ja Tōji-jin temppeliin vietiin Senpōdō. Midō-halli paloi jo ennen Ōnin-sotaa.
Historiallisen asiakirjan mukaan Kitayama-palatsiin oli rakenteilla seitsenkerroksinen pagodi Kitayama-daitō (北山大塔), joka kuitenkin syttyi tuleen salamaniskusta ja paloi vuonna 1416. Sen on arveltu olleen samanlainen pagodi, jonka Ashikaga Yoshimitsu oli aiemmin rakennuttanut Shōkoku-jin temppeliin. Shōkoku-jin 109 metriä korkea pagodi oli maan korkein rakennus, kunnes se tuhoutui tulipalossa vuonna 1403. Uuden pagodin rakennustyöt olisi aloitettu Kitayama-palatsilla seuraavana vuonna. Kinkaku-jistä löydettiin vuonna 2016 metallisen torninhuipun (sōrin) jäänteitä, jotka lienevät olleet osa pagodia.
Nykyisin temppelialueelle johtavat pääportti (sōmon) ja kiinalaistyylinen portti (karamon). Niiden välisellä sisäpihalla sijaitsevat kellotorni (shōrō), jonka kellon sanotaan olevan Saionji-suvun tilaama, ja Kiotossa harvinainen  Quercus gilva -puu, joka saattaa olla istutettu Edo-kaudella. Sisäpihalle avautuu myös temppelin keittiö- ja palvelurakennus (kuri), joka lienee rakennettu 1500-luvun vaihteessa. Sen edessä on keisari Mizunoon istuttamana pidetty kameliapensas. Kuriin liittyy temppelin päärakennus (hōjō), joka on rakennettu 1600-luvun alussa Mizunoon käskystä. Siellä on temppelin palvonnan kohde, bodhisattva Kannonin patsas, Jōchōn veistos 1000-luvulta. Päähallissa on myös esimerkiksi Kanō Tan’yūn ja Kanō Tsunenobun maalauksia. Päähallin takana on luentohalli (daishoin), jonka fusuma-liukuovet on koristeltu Itō Jakuchūn ja Sumiyoshi Hiromichin maalauksin.
Kauempana temppelin sisäänkäynnistä ja kultaisesta paviljongista sijaitsevat Tenshō-kaudella 1500-luvun lopulla rakennettu Fudōdō-halli, jossa palvotaan Fudō Myōōn kivipatsasta, ja Sekkatei-teehuone. Sen rakensi alun perin munkki Hōrin Jōshō teemestari Kanamori Sōwalle keisari Mizunoon vierailun kunniaksi. Jōshō oli vastuussa Kinkaku-jin puutarhan restauroinnista Edo-kaudella. Rakennus edustaa sukiya-zukuri-tyyliä. Alkuperäinen Sekkatei paloi vuonna 1874, mutta se rakennettiin uudelleen vuonna 1884.
Kinkaku-jin sisäänkäynti
Temppelin rakennuksia (kuri)
Sekkatei-teehuone
Fudōdō-halli
Temppelialue > Puutarha

Kinkaku-jin puutarha on Kyōkochi-lammen (’peililampi’) ympärille rakennettu kävelypuutarha, jonka taustalla kohoaa Kinugasavuori. Puutarhan laajuus on noin 9,2 hehtaaria. Sen lammessa on useita pieniä saaria ja kivimuodostelmia, joiden sijoittelussa on nähtävillä muistumia Kitayama-palatsia edeltävältä aikakaudelta. Lampi istutettiin alun perin täyteen intianlootuksia, jotka ovat tärkeä buddhalainen symboli; maiseman tavoitteena olikin luoda mielikuva buddhalaisesta paratiisista.
Lammen lisäksi puutarhassa sijaitsevat Gingasen-lähde (銀河泉, ’Linnunrata-lähde’), josta Ashikaga Yoshimitsun sanotaan ottaneen teevetensä, Gankasui-puro (巌下水) ja 2,3 metriä korkea Ryūmontaki-vesiputous (龍門滝). Putouksessa on karppia muistuttava kivi, joka vaikuttaa olevan loikkaamassa ylävirtaan. Putouksen vierellä ovat bambuaidalla rajatut kiviportaat ja Kokeikyō-kivisilta (虎渓橋). Bambuaita edustaa erityistä, Kinkaku-jin mukaan nimettyä tyyliä (Kinkakuji-gaki). Puutarhan nurkassa on pieni Shin’un-pyhäkkö (榊雲), jossa palvotaan temppelin suojeluskamia Kasuga-myōjinia.
Kyōkochi-lammen pohjoispuolella on toinen, pienempi lampi Anmintaku (安民沢), jonka keskellä olevassa saaressa kohoaa pieni kivipagodi. Se tunnetaan nimellä ’valkoisen käärmeen pagodi’ (白蛇の塚, Hakuja no tsuka), ja sinne on pyhitetty Saionji-suvun suojeluskami.
Myös Kinkaku-jin puutarha on suojeltu valtion erityisenä historiallisena kohteena (tokubetsushiseki) ja erityisenä maisemakohteena (tokubetsumeishō).
Ryūmontaki
Valkoisen käärmeen pagodi
Harmaahaikara temppelin puutarhassa
Temppelin puutarhuri
Merkitys

Kultaisen paviljogin näennäinen ristiriitaisuus on aiheuttanut pohdintaa sen historian ajan: paviljonki oli toisaalta tarkoitettu vetäytymiseen, uskonnolliseen mietiskelyyn ja pyhäinjäännösten säilyttämiseen, toisaalta se oli erityisen ylellinen ja kallis rakennus. Paviljongin kultausta voikin pitää myös vertauskuvallisena, jolloin ylellinen ulkonäkö oli pikemminkin sivutuote: kultaisen rakennuksen tarkoitus oli ilmentää hyveellisyyttä. Joka tapauksessa paviljongin arkkitehtuuria ylistettiin jo sen valmistumisen jälkeen, sillä asuinarkkitehtuurin ja uskonnollisen arkkitehtuuri nähtiin yhdistyvän siinä harmonisella tavalla.
Eräs tapa nauttia paviljongin kauneudesta on tarkkailla rakennuksen sijaan sen heijastusta. Lammen veteen heijastuvan paviljongin viehättävyydestä ovat kirjoittaneet esimerkiksi Edo-kauden runoilija Ishikawa Jōzan vuonna 1623 ja Yukio Mishima vuonna 1956 julkaistussa romaanissa Kultainen temppeli. Mishima sai inspiraation romaanin kirjoittamiseen paviljongin tuhopoltosta. Tapahtumaa on käsitellyt myös Tsutomu Mizukawa romaanissaan Kinkaku enjō (’Kultainen paviljonki liekeissä’).
Ashikaga Yoshimitsun pojanpoika Ashikaga Yoshimasa rakennutti kaupungin toiselle laidalle 1400-luvun lopulla, lähes sata vuotta myöhemmin, oman eläkehuvilansa, jonka ”hopeinen paviljonki” suunniteltiin kultaisen paviljongin mukaan. Yoshimasa vieraili Kinkaku-jissä vuonna 1487 tutkimassa paviljonkia omia suunnitelmiaan varten. Yoshimasan kuoleman jälkeen hänen palatsistaan tehtiin niin ikään zenbuddhalainen temppeli, Ginkaku-ji.
Turismi

Kinkaku-ji on yksi Kioton suosituimmista nähtävyyksistä: ennen koronaviruspandemiaa vuonna 2019 siellä kävi noin viisi miljoonaa vierailijaa. Heistä noin 70 prosenttia oli ulkomaalaisia. Kiyomizu-deran ohella Kinkaku-ji on erityisen suosittu kouluvuoden päättävien luokkaretkien (shūgakuryokō) kohteena. Temppelille johtaa useita linja-autolinjoja, jotka liittävät sen esimerkiksi Kioton rautatieasemaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kinkaku-ji Wikimedia Commonsissa
Kinkaku-ji Shōkoku-jin temppelin internetsivuilla
Kultainen paviljonki väritetyssä valokuvassa ennen vuotta 1886
Paviljonki tuhopolton jälkeen vuonna 1950
Paviljongin kultausta vuonna 1955
Kultaisen paviljongin laituri Kawase Hasuin puupiirroksessa
Tomasz Stańko

Tomasz Stańko
Tomasz Ludwik Stańko (11. heinäkuuta 1942 Rzeszów, Puola – 29. heinäkuuta 2018 Varsova, Puola) oli puolalainen jazztrumpetisti, säveltäjä ja avant-garde jazzpioneeri.
Stanko aloitti musiikin opiskelun seitsemänvuotiaana ja harjoitteli aluksi klassista viulua ja pianoa koulussa. Stanko kuuli monien muiden itäeurooppalaisten lailla jazzia ensimmäisen kerran Willis Conoverin Voice of America -radiolähetyksissä. Myöhemmin Stanko siirtyi soittamaan kokonaan trumpetilla jazzia kuultuaan Dave Brubeckin kvartettia Krakovassa. Stanko perusti vuonna 1962 yhdessä pianisti Adam Makowiczin kanssa Jazz Darings-yhtyeen, jota pidetään eräänä ensimmäisistä eurooppalaisista uuteen, vapaaseen jazziin keskittyneistä yhtyeistä. Jazz Darings haki vaikutteensa Ornette Colemanin Atlantic-levytyksistä ja John Coltranen, Miles Davisin ja George Russellin innovaatioista.
Kulttuuri-ilmapiiri 1950-ja 60-lukujen vaihteen Puolassa oli suhteellisen vapaa, ainakin jazzille. Muusikot voivat vierailla lännessä ja jazzfestivaaleja aloitettiin, vuonna 1956 Sopotissa ja 1958 Varsovan Jazz-Jamboree. Stankon mukaan jazz ei ollut hallituksen kannalta vaarallista. Jazzkenttä oli pieni ja instrumentaalimusiikissa ei käytetty sanoja. Jazz oli jopa muodikasta, vaikka muusikot esimerkiksi pukeutumisellaan ja elämäntavoillaan osoittivat kuuluvansa oppositioon.
Yhteistyötä Krsysztof Komedan kanssa

Samoihin aikoihin 1960-luvun alussa Stanko aloitti merkittäväksi osoittautuvan yhteistyön pianisti ja säveltäjä Krzysztof Komedan kanssa. Komedan yhtye soitti muun muassa pitkiä aikoja Kööpenhaminan Cafe Montmartrella ja Tukholman Gyllene Cirkeln-klubilla. Stanko soitti Komedan yhtyeessä pianistin ennenaikaiseen kuolemaan saakka vuonna 1969. Komeda kuoli loukkaannuttuaan vakavasti onnettomuudessa Los Angelesissa, jossa hän työskenteli yhdessä ohjaaja Roman Polanskin kanssa. Komada tuotiin onnettomuuden jälkeen takaisin Puolaan, missä hän lopulta menehtyi huhtikuussa 1969. Komadan ja Stankon yhteistyö tuotti joukon merkittäviä levytyksiä. Esimerkiksi vuonna 1965 äänitetty Astigmatic-levy arvioitiin Penguin Guide to Jazz on CD-teoksessa koko musiikinlajin parhaimpien helmien joukkoon kuuluvaksi.
Edward Vesalan kanssa

Tomasz Stankon kvintetti (mukana muun muassa altisti/viulisti Zbigniew Seifert ja tenoristi Janusz Muniak) jatkoi 1970-luvulla eteenpäin Komadan aloittamaa vapaamuotoista tietä kohti vapaata, mutta samalla kontrolloitua improvisaatiota. Yhtyeen menestys Berliinin jazzfestivaaleilla vuonna 1971 merkitsi samalla Stankon läpimurtoa kansainväliselle tasolle. Stanko alkoi olla hyvin kysytty muusikko myös ulkomailla. Stankon merkittävimpiä yhteistyökumppaneita tuolloin olivat Edward Vesala ja tenorisaksofonisti Tomasz Szukalski. Vesalan kanssa syntyi Stankon ECM-debyytti Balladyna vuonna 1975. Stanko soitti myös monilla Vesalan levyillä, esimerkiksi Satu, Rodina, ja Heavy Life. Erikoinen levytysprojekti oli Intiassa äänitetty Music From Taj Mahal and Karla Caves.
Syrjässä

Stanko kokeili 1980-luvulla myös sähköisen musiikin mahdollisuuksia yhtyeissä COCX ja Freelectronic. Stanko osallistui myös pianisti Cecil Taylorin nyt jo historialliseksi luonnehdittuun Cecil Taylor in Berlin 1988 -projektiin. Stanko oli mukana Cecil Taylor European Orchestran levyllä Alms/Tiergarten/Spree (FMP) sekä Taylorin Soul Note-levyllä Winged Serpent. Näistä kokeiluista ja levytyksistä huolimatta 1980-luku oli Stankolle vaikeaa aikaa. Poliittinen ilmapiiri sotatiloineen oli Puolassa tuolloin hyvin ahdistava ja yhteydet ulkoimaille vaikeita. Lisäksi Stankon elämää vaikeutti alkoholin ja huumeiden käyttö.