stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ogadenin sota
Sodan kulku

Kun Ogadenin alueelta löydettiin öljyä vuonna 1973 ja alueen somalit nousivat avoimeen kapinaan vuonna 1977, laajeni konflikti täysimittaiseksi sodaksi. Kuuban presidentti Fidel Castro, joka halusi esiintyä kehitysmaiden yhteisenä johtohahmona ja puolestapuhujana, joutui Ogadenin kriisissä hankalaan asemaan. Maaliskuussa 1977 Castro ehdotti Etiopian, Somalian ja Eritrean liittoa alueen erimielisyyksien ratkaisemiseksi. Kun tämä ehdotus torjuttiin, Castro keskittyi kaikin voimin tukemaan Etiopiaa. Somalian johtaja Siad Barre puolestaan päätti käyttää Etiopian sekavaa sisäistä tilannetta hyväkseen vallatakseen Etiopian itäosan somalialueet ja liittääkseen ne Somaliaan.
Elokuussa 1977 Etiopian johtaja Mengistu Haile Mariam syytti Somaliaa osallistumisesta Ogadenin konfliktiin sissien rinnalla ja sanoi, että mukana oli myös joukkoja ”taantumuksellisista” arabimaista kuten Syyriasta, Egyptistä ja Irakista. Somalia kiisti syytökset, mutta tuki yhä avoimemmin Läntisen Somalian vapautusrintamaa (WSLF), joka ajoi nopeasti Mengistu Haile Mariamin joukot Ogadenista. Somalia ilmoitti 11. syyskuuta 1977 tukevansa etiopialaisia vastaan taistelevia sissejä. 15. syyskuuta somalit valloittivat Jijigan kaupungin. Neuvostoliitto aseisti Siad Barren hallitusta ja Yhdysvallat Etiopiaa.
Kun Somalia hyökkäsi Etiopiaan, tarjosi Neuvostoliitto aseapua Etiopialle, jos tämä hylkäisi liittonsa Yhdysvaltojen kanssa. Etiopia suostui ehdotukseen. 13. syyskuuta 1977 Somalia karkotti neuvostoliittolaiset neuvonantajat, sanoi irti maiden välisen ystävyyssopimuksen ja katkaisi diplomaattisuhteet Kuubaan.
Somalit menestyivät sodassa aluksi hyvin, mutta sotaonni kääntyi, kun Etiopiaan saapui 13 000 kuubalaista ja 4 000 eteläjemeniläistä sotilasta ja Neuvostoliiton tuki Somalialle loppui. Sota päättyi Somalian tappioon vuonna 1978. Etiopian joukot valtasivat 5. maaliskuuta 1978 takaisin somaleille tärkeän Jijigan kaupungin. Somalia ilmoitti Yhdysvalloille 9. maaliskuuta vetävänsä joukkonsa Etiopiasta. Etiopia asetti tulitauon ehdoksi, että Somalia luopuu kaikista aluevaatimuksistaan naapurimaissa. Rauhansopimus Etiopian ja Somalian välillä allekirjoitettiin vasta vuonna 1988.
Länsimaat suhtautuivat Etiopian ja Somalian väliseen konfliktiin hyvin pidättyvästi. Ranska oli sitoutunut puolustamaan kesäkuussa 1977 itsenäistynyttä pientä Djiboutia, jonka kautta kulki Etiopialle tärkeä rautatieyhteys Punaisellemerelle. Djibouti kuului niihin somalialueisiin, jotka Somalia oli halunnut liittää itseensä.
Seuraukset

Sodan seurauksena Somaliaan vyöryi 600 000, joidenkin arvioiden mukaan jopa miljoona pakolaista. Neuvostoliitto katkaisi välinsä Somalian hallitukseen ja Barren tukijaksi tuli Yhdysvallat, joka tuki Somaliaa vuosittain 100 miljoonan dollarin talous- ja sotilasavulla. Somalian armeija kasvoi suurimmaksi Afrikassa. Euroopan maiden pakolaisapu Ogadenin sodan pakolaisille meni asehankintoihin ja Barren suvulle.
Sodan jälkeen Isaaq-klaani yritti vallankaappausta, mutta se epäonnistui. Tyytymättömyys Siad Barreen lisääntyi entisestään, kun hän 1981 erotti Isaaq-klaanin jäsenet hallituksesta. Barre rikkoi räikeästi ihmisoikeuksia kidutuksilla ja laajoilla mielivaltaisilla ​​pidätyksillä, jotka kohdistuivat yhteistyöstä kapinallisten kanssa epäiltyihin siviileihin.. Tyytymättömyys Barren diktatuuriin kasvoi. Kapinointi alkoi maan pohjoisosasta ja levisi etelään. Maa oli täynnä aseita. Inflaatio, ihmisoikeuksien loukkaukset ja nälkä käänsivät aseet diktaattoria vastaan. Tammikuussa 1991 Mohamed Siad Barre pakeni pääkaupungista Mogadishusta, ja Somalian sisällissota jatkui eri sissiryhmien välillä. Saman vuoden toukokuussa myös Ogadenin sodan toinen osapuoli, Etiopian diktaattori Mengistu Haile Mariam luopui vallasta ja pakeni maasta.
Tugeenit

Tugeeneiksi nimettyjä miehiä, kuva noin vuodelta 1894.
Tugeenit, thagit tai thugit (yks. hindiksi thag, sanskritiksi sthaga ’rosvo, ryöväri’) olivat pohjoisintialainen Sindousenselvennä alueella toiminut, järjestäytynyt ammattitappajien kilta, väkivaltainen kultti, joka toimi satoja vuosia. Jäsenillä oli oma salakielensä, ramasi, ja salamerkkejä joista he tunnistivat toisensa. Ramasi-kieltä pidetään jäänteenä aikaisemmasta ilmeisesti laajalti Etelä-Aasiassa puhutusta kauppiaiden ja rikollisten lingua francasta.
Ensimmäinen kirjallinen merkintä tugeeneista on vuodelta 1356. Tugeenit itse luokittelivat kuuluvansa seitsemän alkuperäisen islamilaisheimon joukkoon, vaikka kultti pohjautui alussa ilmeisesti hinduyhteisöön ja palvoi kaikissa vaiheissaan Kalia, hindujen tuhon jumalatarta.
Tugeeneilla oli tapana etsiytyä matkalaisten seuraan ja tilanteen tullessa ryöstömurhata nämä. Tugeenit kulkivat pitkin kauppareittejä, ja saivat reitin varrelta liittolaisiltaan ja avustajiltaan vinkkejä sopivista uhreista. Toiminta ei ollut ympärivuotista, vaan kausittaista. Murha tapahtui yleensä kuristamalla uhri kangasliinalla, minkä jälkeen omaisuus vietiin ja ruumis haudattiin. Surmatyöhön liittyi riittejä, joissa käytettiin pyhitettyä hakkua ja uhrattiin sokeria. Kuristaminen oli kastitietoisille tugeeneille käytännöllinen tapa välttää kosketusta uhrien vereen, mutta he käyttivät tappamiseen usein myös miekkoja, veitsiä tai myrkkyjä.
Kulttia vuosina 1790–1830 johtanutta Behramia pidetään mahdollisesti maailman pahimpana sarjamurhaajana, sillä hän murhasi 931 henkilöä. Kultti oli historiansa aikana vastuussa 180 000–600 000 ihmisen murhasta.
Brittiläisen Intian siirtomaaherrat aloittivat 1830-luvulla operaation tugeenikultin lopettamiseksi. Kultin olemassaolo heikensi ajatusta brittihallinnon vallan täydellisyydestä, ja se tahdottiin hävittää, aluksi kylläkin lähinnä paikallistason toimenpitein. Intian kenraalikuvernööri lordi William Bentinckin käskystä kapteeni William Sleemanin johtamat britit vangitsivat vuosina 1831–1837 yhteensä 3 266 tugeenia, joista vajaat 500 suostui todistamaan tovereitaan vastaan, runsaat 400 hirtettiin ja loput tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Tämän jälkeen kultti ilmeisesti vähitellen hävisi.
Tugeenit populaarikulttuurissa

Tugeeni-kulttia on mukailtu muutamissa elokuvissa, joista tunnetuin on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut seikkailuelokuva Indiana Jones ja tuomion temppeli. Kyseisessä elokuvassa kultin jäsenet esiintyvät roistoina ja heidän ylipappinsa Mola Ram on elokuvan pääroisto. The Beatles -yhtyeen elokuvassa Apua! esiintyy samantapainen lahko humoristisessa valossa.
Aiheesta muualla

Wagner, Kim A.: Thuggee Banditry and the British in Early Nineteenth-Century India. Palgrave Macmillan, 301 s., ISBN 0230547176
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Friedrich Christoph Oetinger

Georg Adam Eger, Friedrich Christoph Oetinger, 1775.
Friedrich Christoph Oetinger (2. toukokuuta 1702 Göppingen, Saksa – 10. helmikuuta 1782 Murrhardt, Saksa) oli saksalainen pietisti ja teosofi. Hän julkaisi noin sata kirjaa, joissa selvitti teosofisia näkemyksiään.
Oetinger opiskeli filosofiaa ja teologiaa Tübingenin yliopistossa vuosina 1722–1728, ja sai vaikutteita Jakob Böhmen teoksista. Hän matkusteli paljon ja tutustui moniin mystikoihin ja separatisteihin, oppineisiin kristittyihin ja juutalaisiin, sekä teologeihin että lääkäreihin. Myöhemmin Oetinger hankki pappisvihkimyksen ja toimi pappina useilla paikkakunnilla vuodesta 1738, muun muassa Walddorfissa vuodesta 1746. Samalla hän tutki alkemiaa ja teki useita kokeita.
Oetinger käänsi Emanuel Swedenborgin teoksia ja lisäsi niihin omia selityksiään. Vuonna 1765 tai 1766 hänestä tuli prelaatti Murrhardtissa, jossa hän myös kuoli.
Teoksia

Postuumeja julkaisuja:
Die Lehrtafel der Prinzessin Antonia. Toimittanut Reinhard Breymayer ja Friedrich Häußermann (1977)
Theologia ex idea vitae deducta. Toimittanut Konrad Ohly (1979)
Selbstbiographie. Genealogie der reellen Gedanken eines Gottesgelehrten. Toimittanut J[ulius] Roessle (omaelämäkerta, 1990)
Biblisches und Emblematisches Wörterbuch. Toimittanut Gerhard Schäfer et al. (1999)
Kootut teokset:
Sämtliche Schriften (I: Homiletische Schriften, 5 osaa, 1858-1866; II: Theosophische Werke, 6 osaa, 1858-1863), toimittanut Karl Christian Eberhard Ehmann
Die Werke Friedrich Christoph Oetingers. Chronologisch-systematische Bibliographie 1707–2014, bearbeitet von Martin Weyer-Menkhoff und Reinhard Breymayer. (Berlin; München; Boston [, Massachusetts, USA] : ) (Walter) de Gruyter (GmbH), [März] 2015 (Bibliographie zur Geschichte des Pietismus, Band 3. Im Auftrag der Historischen Kommission zur Erforschung des Pietismus [Hannover, bei der Union Evangelischer Kirchen in der Evangelischen Kirche in Deutschland] hrsg. von Hans Schneider, Hans Otte, Hans-Jürgen Schrader). – VIII  ISBN 978-3-11-041450-9
Aiheesta muualla

Friedrich Christoph Oetinger, Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (saksaksi)
Friedrich Christoph Oetinger, Ökumenisches Heiligenlexikon (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Friedrich Christoph Oetinger
Käännös suomeksi
Laskiainen

Napakelkka on osa suomalaista laskiaisperinnettä.
Laskiainen on pääsiäistä edeltävä juhla, johon kuuluu sekä pakanallisia että kirkollisia perinteitä.
Paastoaikaa on vietetty 600-luvulta saakka valmistautumisena pääsiäiseen. Ennen sen alkua on katolisissa maissa keskiajalta saakka vietetty karnevaaleja ("carne vale", jäähyväiset lihalle). Pohjois-Euroopan laskiaista vietetään samaan aikaan kuin Etelä-Euroopan paastoa edeltäviä karnevaaleja. Monet laskiais- ja karnevaaliperinteistä ovat peräisin pakanallisista juhlista, kuten roomalaisten pidoista Bacchuksen kunniaksi sekä lähestyvän kevään, hedelmällisyyden ja uuden elämän juhlinnasta.
Kirkollinen laskiainen

Kirkollisessa mielessä laskiainen on seitsemän viikkoa ennen pääsiäistä kestävän paastonajan alkajaisjuhla. Laskiaissunnuntain kirkollisena aiheena on Jeesuksen vaelluksen alku Jerusalemiin, kohti kärsimystä ja kuolemaa. Laskiaissunnuntaita seuraa laskiainen, joka päättyy keskiviikkona, tuhkakeskiviikkona. Laskiaisen jälkeen alkaa paastonaika, joka loppuu pääsiäisenä. Sekä katolisissa että luterilaisissa maissa laskiaiseen on kuulunut runsas ruokatarjoilu ja riehakas ilonpito, Suomessa hernekeitto, juusto ja mäenlasku. Paastonajalle sen sijaan on ollut oleellista jättää liharuoat pois ruokavaliosta.
Laskiaiseen kuuluvia juhlapäiviä ovat laskiaissunnuntai sekä kaksi päivää myöhemmin oleva laskiais­tiistai, mutta useissa maissa myös niiden välinen maanantai, joka esimerkiksi Saksassa tunnetaan nimellä Rosen­montag (”ruusu­maanantai”).  Suomessa sanaa laskiainen on käytetty juuri laskiais­tiistaista. Laskiaistiistain jälkeinen tuhkakeskiviikko aloittaa 40 päivää kestävän paastoamisen.
Nimet

Suomen sanan ”laskiainen” alkuperä on ollut epävarma. Ehdokkaita sanan alkuperäksi ovat olleet ”laskeutua” (laskeudutaan paastoon) ja ”laskea” (lasketaan päiviä pääsiäiseen). Kolmannen ehdotuksen mukaan sana tulee romaanisen kielialueen vanhasta laskiaisen nimityksestä carne lasciare (lihan jättäminen), jonka jälkimmäinen osa on aikoinaan vääntynyt suomalaiseen muotoon.
Kirkollisissa yhteyksissä laskiaissunnuntaista on käytetty myös latinalaista nimeä quinquagesima eli viideskymmenes, se kun on suunnilleen 50 päivää ennen pääsiäistä. Vastaavasti kahdesta sitä edeltävästä sunnuntaista on aikaisemmin käytetty epätarkkoja nimiä septuagesima (70.) ja sexagesima (60.).
Karnevaalit-nimityksen on arveltu tulevan sanoista carne vale ”jäähyväiset lihalle”. Toinen maailmanlaajuisesti tunnettu juhlan nimitys on laskiaistiistain ranskalaisperäinen nimitys Mardi Gras. Venäjällä juhlan nimi on maslenitsa. Sekä ranskalainen nimi "rasvatiistai", että venäläinen voihin viittaava nimi ovat saaneet nimensä siitä, että tänä päivänä syötiin rasvaista ruokaa, kun valmistauduttiin paastoon. Koska myös ruotsiksi laskiainen on fettisdag, yksi mahdollinen selitys suomalaiselle laskiaisen nimitykselle on yksinkertaisesti "läskitiistai". Suomen sana "läski" on lainattu ruotsin sianlihaa ja läskiä tarkoittavasta sanasta fläsk. Ruotsalaiseen ruokaperinteeseen kuuluu myös niin sanottu fläsk tisdag.
Suomalaisia laskiaisperinteitä

Monet Suomen laskiaismenoista ovat luultavasti peräisin vanhasta työnjuhlasta, jolloin naiset lopettivat pellavien, hamppujen ja villojen muokkaamisen ja kehräämisen langoiksi. Laskiaisperinteistä elävät mäenlaskun ja jääkelkkojen tapaiset huvit. Enää laskiaista ei yhdistetä pellavankasvuun, vaan siinä hyvästellään pimein talvi ja aletaan odottaa kevättä. Laskiaisen perinneruokiin kuuluu hernekeiton lisäksi laskiaispulla.
Reformaation myötä paaston noudattaminen jäi suomalaisilta pois, mutta monet uskomukset ja kiellot pysyivät kansan mielissä. Laskiainen säilyi talonpoikaisena työnjuhlana ja ennen kaikkea naisten työ- ja toimialaan kuuluvana päivänä. Laskiaisen tienoille sijoittuu muinaiseurooppalainen vuodenvaihde, minkä vuoksi siihen on Suomessa liittynyt aikaisemmin runsaasti kansanuskomuksia ja taikoja. Työt piti lopettaa hyvissä ajoin iltapäivällä, jotta työt olisivat joutuneet hyvin koko vuoden. Saunaan täytyi mennä päivänvalossa ja siellä oli oltava ääneti.
Laskiaisena syötiin aiemmin tukevasti liharuokaa, koska seuraavan kerran sai syödä lihaa vasta paaston jälkeen pääsiäisenä. Perinteisiä laskiaisruokia olivat rasvarieska ja liharokka. Rasvarieska oli ohrajauhoista tehtyä leipää, jota oli höystetty sianihralla. Liharokka oli keitetty herneistä ja rukiinjyvistä ja höystetty siansorkilla tai sian päällä. Keittoa kutsuttiin myös sorkkarokaksi. Myös herkut kuuluivat laskiaiseen. Laskiaispullat alkoivat yleistyä 1800-luvulla. Nykyään kyse on pullasta, jonka väliin laitetaan joko hilloa tai mantelimassaa ja kermavaahtoa.
Ruokaan liittyi myös uskomuksia. Sen piti olla ennen kaikkea rasvaista. Mitä enemmän rasva kiilteli sormissa ja suupielissä, sitä paremmin lypsivät lehmät ja siat lihoivat. Eikä rasvaisia sormia saanut pyyhkiä, vaan rasvan piti antaa kulua itsekseen pois. Tämä takasi hyvän viikatteen käsittelykyvyn. Sormennuolija sen sijaan sai sirpeistä haavoja. Kun ruokien annettiin olla pöydässä koko päivän, se takasi runsauden koko vuodeksi.
Suomessa, jossa laskiaisen aikaan on talvikeli, liittyy laskiaiseen myös mäen laskeminen esimerkiksi pulkalla. Perinteisesti pulkkamäessä huudettiin ”pitkiä pellavia, hienoja hamppuja, räätikkäitä kun nurkanpäitä (hirrenpää nurkkasalvoksessa) ja nauriita kuin lautasia”. Naapurin pellolle saatettiin toivoa tippuroita ja tappuroita. Mitä kauemmas kelkka luisti, sitä pidempiä pellavia saatiin. Muiden uskomusten mukaan naisten tuli pitää hiuksiaan auki ja harjata niitä usein. Näin taattiin pellavista puhtaita, kuituisia, vaaleita ja kiiltäviä.
Ajankohta > Laskiaistiistai

Aikaisin päivämäärä laskiaistiistaille on 3.2. ja myöhäisin 9.3. Myös karkauspäivä 29. helmikuuta on mahdollinen laskiaistiistain päivämäärä. Vuonna 2022 se oli 1. maaliskuuta.
Ajankohta > Laskiaistiistai > Laskiaistiistain päivämäärät 2023–

2023: 21. helmikuuta
2024: 13. helmikuuta
2025: 4. maaliskuuta
2026: 17. helmikuuta
2027: 9. helmikuuta
2028: 29. helmikuuta
2029: 13. helmikuuta
2030: 5. maaliskuuta
2031: 25. helmikuuta
2032: 10. helmikuuta
2033: 1. maaliskuuta
2034: 21. helmikuuta
2035: 6. helmikuuta
2036: 26. helmikuuta
2037: 17. helmikuuta
Kirjallisuutta

Aalto, Satu (toim.): Suuri perinnekirja: Suomalaista juhlaperinnettä ennen ja nyt.  Hämeenlinna:  Karisto, 1999 (5. painos 2005).  ISBN 951-23-3963-3
Hautala, Jouko (toim.): Vanhat merkkipäivät.  (Kuvittanut Erkki Tuomi. 7. painos (1. painos 1948))  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-162-3
Karjalainen, Sirpa: Juhlan aika: Suomalaisia vuotuisperinteitä.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-22920-2
Karjalainen, Sirpa & Korhonen, Teppo & Lehtonen, J. U. E.: Uusi ajantieto.  (3. ajantasaistettu painos)  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17424-6
Koskinen, Raija & Vuolio, Kaisu: Suomalaiset juhlat.  (Kuvittanut Irma Nissinen)  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15709-0
Lahtinen, Mysi: Juhlat: Uudestavuodesta elonkorjuuseen.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3151-3
Lahtinen, Mysi: Laskiaisen kirja.  Helsinki:  Tammi, 1989.  ISBN 951-30-9223-2
Nirkko, Juha (toim.): Juhannus ajallaan: Juhlia vapusta kekriin.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-587-4
Ojanen, Virpi: Laskiaisesta luttuun.  Helsinki:  Kirjapaja, 2007.  ISBN 978-951-607-544-3
Seljavaara, Anu & Kärjä, Päivi (toim.): Juhlat alkakoot! Vuotuisia tapoja ja perinteitä.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-28965-5
Tuomikoski, Pekka: Päivästä päivään: Kalenterimme merkkipäivät.  Helsinki:  Edita, 2007.  ISBN 978-951-37-4792-3
Vilkuna, Kustaa: Vuotuinen ajantieto: Vanhoista merkkipäivistä sekä kansanomaisesta talous- ja sääkalenterista enteineen.  (8. painos (1. laitos 1950))  Helsingissä:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-13320-9
Laskiaispulla.
Ohjelmistoliiketoiminta

Ohjelmistoliiketoiminta on tietojenkäsittelytieteen tutkimusala, jossa tutkimuskohteena ovat ohjelmistot liiketaloudellisesta näkökulmasta, eli ohjelmistomarkkinat, -yritykset, -tuotteet ja -palvelut. Ohjelmistoliiketoimintaa harjoittavat myös monet muut kuin varsinaiset yritykset ohjelmistotoimialalla.
Opetus- ja tutkimustoiminta

Sekä tutkimus- että opetuskohteena ohjelmistoliiketoiminta on vielä hyvin nuori, ensimmäinen alan suomenkielinen oppikirja julkaistiin vasta vuonna 2003. Ohjelmistoliiketoiminnasta väitelleitä tutkijoita on Suomessa kymmenkunta vuonna 2007. Ensimmäinen ohjelmistoliiketoiminnan virkaan nimitetty professori aloitti Oulun yliopistossa vuonna 2000.
Ohjelmistoliiketoiminta on yleensä jaettu yrityksen tarjooman mukaisesti perustyyppeihin:
ohjelmistokehityspalvelut
ohjelmistotuotteet
toimialasovellukset
sulautetut ohjelmistot.
Viime aikoina tutkijat ovat kuitenkin esittäneet myös ohjelmistoliiketoiminnan jäsentämistä liiketoimintaverkoston arvoa tuottavan toiminnan mukaisesti. Sekä sovellus- että infrastruktuuritarjoomat jaettaisiin kehitys-, integrointi- ja operointitoimintaan.
Ohjelmistoliiketoimintamalleja on tutkittu melko paljon, mukaan lukien avoimeen lähdekoodiin ja sovellusvuokraukseen perustuva liiketoiminta. Myös ulkoistamisen tai ohjelmistoalihankinnan tutkimukset ovat lisääntyneet, sekä laadulliset että määrälliset.
Aiheesta muualla

Commercial software (Viitattu 20.1.2009)
Software business dot fi (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 20.1.2009)
Software Business Community (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 20.1.2009)
Kirjallisuutta

Hyvönen, E. (toim.) 2003. Ohjelmistoliiketoiminta. WSOY. ISBN 9789510269961.
Roeding, C.R., Purkert, G., Kindner, S.K., Muller, R., Hoch, D.J. 1999. Secrets of Software Success. Harvard Business School Press. ISBN 1578515750
Messerschmitt, D.G., Szyperski, C. 2003. Software Ecosystem: Understanding an Idespensible Technology and Industry. The MIT Press. ISBN 0262134322.
Cusumano, M.A., 2004. The Business of Software. Free Press. ISBN 0-7432-1580-X
Rajala, R., Rossi, M., Tuunainen, V.K. & Korri, S. 2001. Software Business Models - A Framework for Analyzing Software Industry. Technology Review. Teknologian kehittämiskeskus.
Tumuluskulttuuri

Tumuluskulttuuri (hautakumpukulttuuri) oli keskipronssikautinen kulttuuri itäisessä Keski-Euroopassa n. 1600–1200 eaa. Kulttuuri tunnetaan siitä, että sen aikana eläneet ihmiset rakensivat suuria hautakumpuja, tumuluksia. Tumuluskulttuuri kehittyi aiempia esikelttiläisiä kulttuureja sotaisammaksi ja levisi siten laajemmalle. Ehkä pohjoisesta tullut hyökkäys luhisti tumuluskulttuurin.
Kulttuurin aikana kauppatiet etelän sivilisaatioista pohjoiseen pysyivät ennallaan ja osaksi voimistuivat. Lopulta kulttuurin alue kattoi osia Saksasta ja Ranskasta ja ulottui Unkariin asti. Tarkemmin kulttuuri ulottui Itä-Kroatiasta Unkariin, Tšekkiin, Slovakiaan, Etelä-Puolaan, Saksaan aivan sen pohjoisinta osaa lukuun ottamatta, Länsi-Ranskaan, Sveitsiin ja Itävaltaan. Kulttuuri jatkoi Uneticen kulttuurin perinteitä, mutta levisi sitä pohjoisemmaksi ja kaakkoisemmaksi. Myös jo Uneticen kulttuurissa rakennettiin hautakumpuja, mutta ne eivät olleet yleisiä. Hautakumpujen rakentaminen lienee tullut idästä Ukrainan ja Kazahstanin aroilta. Toisen vuosituhannen loppua kohden mentäessä kulttuuri muuttui sotaisemmaksi ja laajenemishaluiseksi. Tämä näkyy mm. raskaiden pronssimiekkojen käyttöön ottamisessa kolmiomaisten tikarikirveiden sijaan. Otettiin käyttöön metalliset rintapanssarit ja vahvasti suojaavat kilvet. Ilmestyi myös linnoitettuja asutuksia.. Linnoitettuja asutuksia ilmestyi arviolta 1600 eaa. myös Britteinsaarille joko Uneticen kulttuuriin kuuluvana tai siitä riippumattomana.
Hieman ennen vuotta 1000 eaa. kulttuurin alueella tapahtui hajaantumista, samoihin aikoihin kun eteläisiin sivilisaatioihin, Kreikkaan ja Turkkiin hyökättiin, ja laaja kansainvaellusten aalto uhkasi Egyptiäkin. Tumuluskulttuuri oli yksi kelttiläisen kulttuurin edeltäjistä. Tumuluskulttuurin jälkeen vallitsevaksi tuli asteittain uurnakenttäkulttuuri.
Tummauurnasammal

| Tummauurnasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Lahko::  Kynsisammalten lahko Dicranales
Heimo::  Kärpänsammalten heimo Rhabdoweisiaceae
Suku::  Uurnasammalet Amphidium
Laji::  lapponicum
Kaksiosainen nimi
 Amphidium lapponicum  (Hedw.) Schimp. 
Katso myös
   Tummauurnasammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tummauurnasammal (Amphidium lapponicum) on lehtisammallaji kärpänsammalten heimossa (Rhabdoweisiaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskon pohjoisosassa ja vuoristoissa. Suomen alueella lajia esiintyy koko maassa, se on jokseenkin yleinen ja elinvoimainen (LC). Se kasvaa kalkkikallioiden ja keskiravinteisten kallioiden jyrkänteillä ja seinämien raoissa. Lajin itiöpesäkkeet ovat uurteisia.
Martti Tulenheimo

Martti Akseli Tulenheimo (vuoteen 1906 Thulé; 20. maaliskuuta 1883 Kangasala − 18. lokakuuta 1945 Kangasala) oli suomalainen insinööri ja urkujenrakentaja, tehtailija Bror Axel Thulén poika. Hän sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1943.