stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaala (täsmennyssivu)
Sukunimi

Lennart Jaala (1930–2012), suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkoerotuomari
Ossi Jaala (s. 1982), suomalainen rap-artisti, rumpali, muusikko, sanoittaja, säveltäjä ja tuottaja
Otto Antti Jaala (1883–1936), suomalainen maanmittausinsinööri ja hebrealais-suomalaisen Raamatun sanaston laatija.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jaala”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Franz Bäke

| Franz Bäke |
| --- | --- |
 Rautaristin ritariristillä (RK) palkittuja (vasemmalta): Hermann Breith, Franz Bäke ja Joseph Karl (1944).
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1898  Schwarzenfels, Saksa
Kuollut: 12. joulukuuta 1978 (80 vuotta)  Hagen, Saksa
Ammatti:  hammaslääkäri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1915–1945
Komentajuudet:  1./tiedustelupataljoona 6 1940-1941 I/panssarirykmentti 11 1941-1942 II/panssarirykmentti 11 1942-1943 panssarirykmentti 11 1943-1944 106. panssariprikaati Feldherrnhalle 1944
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin ja miekoin
Ylennykset:  reservin luutnantti 1939 reservin kapteeni 1941 reservin majuri 1942 reservin everstiluutnantti 1943 reservin eversti 1944 kenraalimajuri 1. huhtikuuta 1945
Franz Bäke (28. helmikuuta 1898 Schwarzenfels – 12. joulukuuta 1978 Hagen) oli Saksan maavoimien kenraalimajuri toisessa maailmansodassa.
Nuoruus ja ensimmäinen maailmansota

Bäke syntyi Schwarzenfelsissa vuonna 1898. Loistavin arvosanoin päätetyn koulun jälkeen Bäke suunnitteli lääketieteellistä uraa, mutta ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen elokuussa 1914 muutti hänen suunnitelmansa. Toukokuussa 1915 Bäke liittyi 17-vuotiaana vapaaehtoisena armeijaan. Hänet sijoitettiin kölniläiseen jalkaväkirykmentti Nr.3:een. Peruskoulutuksen jälkeen Bäke siirrettiin jalkaväkirykmentti Nr.11:een, joka oli sijoitettuna länsirintamalle. Sodan melskeissä hänet ylennettiin korpraaliksi ja hänelle myönnettiin myös 2. luokan rautaristi urheudesta taistelussa Fleuryssä ja Thiaumontissa lähellä Verdunia. Alkuvuodesta Bäke ylennettiin kersantiksi.
Kesällä 1916 Bäke palveli lyhyesti jalkaväkirykmentti nro 10:ssä, jossa hänet hyväksyttiin kadetiksi upseerikoulutukseen. Marraskuussa Bäke siirrettiin jalkaväentykistörykmentti nro 7:ään. Alkuvuodesta 1918 hän haavoittui kahdesti ja palasi rintamalle vasta syyskuussa.
Lokakuussa 1918 Bäke osallistui Cambrain taisteluun, jossa britit käyttivät toisen kerran panssarivaunujaan. Hän pysyi armeijassa aselevon jälkeen, kunnes kotiutettiin tammikuussa 1919.
Välivuodet

Armeijan jälkeen Bäke palasi lääketieteen opintojen pariin. Ensimmäisenä vuonnaan yliopistossa hän osallistui Freikorps Eppin toimintaan, mutta suuntasi kuitenkin pian huomionsa opiskeluun. Bäke suoritti tutkinnon vuonna 1922 ja seuraavana vuonna hänestä tuli hammaslääketieteen tohtori. Hän perusti oman praktiikkansa Hageniin ja menestyi varsin hyvin.
Saksassa poliittisesti levottomina vuosina 1933–1936 Bäke keskittyi hammaslääkärin työhönsä. Alkuvuonna 1937 hän päätti kuitenkin hakea reserviin, johon hänet hyväksyttiin 1. huhtikuuta. Bäke sai ensimmäisen maailmansodan aikaisen kadetin arvonsa ja hänet sijoitettiin reservin harjoitusyksikön 6. tiedustelupataljoonaan. Bäke osallistui kahteen suureen sotaharjoitukseen huhti- ja kesäkuussa 1937, mutta työskenteli muuten hammaslääkärinä. Joulukuussa hänet ylennettiin reservin luutnantiksi.
Pian tämän jälkeen Bäke kutsuttiin aktiivipalvelukseen. 1. tammikuuta 1938 Bäke siirrettiin 65. panssaripataljoonaan, jossa hän palveli joukkueenjohtajana. Sudeettimaan verettömän miehityksen aikana hän toimi saman pataljoonan komppanian apulaispäällikkönä.
Toisen maailmansodan alku

Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939 Saksan hyökkäyksellä Puolaan. Bäke palveli edelleen 65. panssaripataljoonassa. Hyökkäyksen alussa hän johti kevyttä rivistöä, kunnes sai siirron joukkueenjohtajaksi pataljoonan 2. komppaniaan.  Tšekkiläisvalmisteisilla 35 tonnin panssarivaunuilla varustettu pataljoona liitettiin 12. syyskuuta panssarikenraali Werner Kempfin johtamaan 1. kevyeen divisioonaan, jonka osana se suoritti tehtävänsä Puolan valtauksessa loppuun.
Puolan sotaretken aikana Bäke näytti kyvykkyytensä panssarijohtajana. 1. marraskuuta hänet ylennettiin reservin yliluutnantiksi, ja hän sai komentoonsa pataljoonan 1. komppanian. Joulukuussa 1939 1. kevyt divisioona liitettiin osaksi 6. panssaridivisioonaa, jonka osaksi 65. panssaripataljoonakin näin tuli. 1. toukokuuta 1940 Bäke ylennettiin reservin kapteeniksi.
10. toukokuuta 1940 Bäke ja 6. panssaridivisioona osallistuivat taisteluun Ranskasta. 6. panssaridivisioonasta muodostettiin Panzergruppe Guderian, armeijaryhmän kokoinen muodostelma, joka hyökkäsi Ardennien kautta kiertäen ja piirittäen vihollisten joukot Belgiassa. Länsirintaman salamasodan aikaan Bäke toimi 1. komppanian päällikkönä valloittaen Arquesissa ehjäksi jääneen sillan Meuse-joen yli. Seuraavina viikkoina hän haavoittui kahdesti: ensin 17. ja uudelleen 19. toukokuuta ja sai kultaisen haavoittuneiden mitalin. Hieman myöhemmin hänelle myönnettiin ensimmäisen luokan rautaristi em. sillan valtauksen johdosta.
Operaatio Barbarossa ja operaatio Taifuuni

Ranskan taisteluiden jälkeen 6. panssaridivisioona siirrettiin Itä-Preussiin, jossa se täydennettiin ja valmisteltiin tulevaan Saksan hyökkäykseen Neuvostoliittoon. Bäke nimitettiin 6. panssaridivisioonan 11. rykmentin esikuntaan vastuualueenaan vaurioituneiden panssarivaunujen noutaminen ja kunnostus. 22. kesäkuuta 1941, operaatio Barbarossan alkaessa, 6. panssaridivisioona kuului pohjoiseen armeijaryhmään suuntanaan Leningrad. 1. elokuuta 1941 Bäke ylennettiin reservin majuriksi.
Vaurioituneet tai hylätyt panssarivaunut täytyi noutaa taistelukentältä ja hinata huoltoalueelle, jossa ne korjattiin. Työ oli vaikeaa ja vaarallista ja se tehtiin pääasiassa pimeyden turvin. Yleensä noudettavat vaunut olivat lähellä vihollislinjoja, joten toiminnan piti olla mahdollisimman äänetöntä. Sodan alkupuolella Saksan panssarivaunujen nouto- ja korjaustoiminta oli erittäin tehokasta. Yleisesti ottaen vaurioitunut vaunu oli jälleen käytössä 24 tunnin kuluessa noudosta.
Lokakuussa 1941 6. panssaridivisioona siirrettiin Keskustan armeijaryhmään osaksi 3. panssariryhmää, jota komensi panssarikenraali Hans-Georg Reinhardt. 3. panssariryhmä osallistui operaatio Taifuuniin, joka tähtäsi Moskovann valtaukseen. 27. marraskuuta osa joukoista saavutti Volgan kanavan vain 30 kilometrin päässä Moskovasta. Venäläisten puolustus kuitenkin koveni, ja Moskovan valtaus epäonnistui.
Marraskuussa 1941 Bäke nimitettiin 11. panssarirykmentissä erikoistehtäviin (”Ordonnanz-Offizier”). Lopulta 6. panssaridivisioona päätyi osaksi panssarikenraali Erich Hoepnerin 4. panssariryhmää toimien reservinä, kun keskustan armeijaryhmä yritti torjua venäläisten vastahyökkäyksiä talvella 1941–1942. Divisioonan panssarivaunut ja miehistö kärsivät suuresti kylmyydestä, mutta se pysyi kuitenkin toimintakykyisenä läpi talven.
Täydennys ja paluu itärintamalle

Taisteltuaan talven 1941–1942 Moskovan ympäristössä pahoin heikentynyt 6. panssaridivisioona siirrettiin Ranskaan lepäämään ja täydennettäväksi. 1. kesäkuuta 1942 Bäke nimitettiin 11. panssarirykmentin 2. osaston (II./Abteilung) komentajaksi. Melkein koko loppuvuoden Bäke vietti Ranskassa valvoen osastonsa täydennystä ja totutellen uuteen tehtäväänsä.
Stalingradin taistelun aikaan kokonaan uudelleenmuodostettu 6. panssaridivisioona lähetettiin Ukrainaan, jossa se liittyi Erich von Mansteinin johtamaan armeijaryhmä Doniin, joka parhaillaan taisteli eteneviä neuvostojoukkoja vastaan. Divisioona saapui rintamalle joulukuussa 1942 ja heitettiin välittömästi koviin taisteluihin tavoitteenaan vapauttaa saarrettu 6. armeijakunta Stalingradista (operaatio Wintergewitter). Näissä taisteluissa 11. panssarirykmentin 2. osastoa komentanut Bäke osoitti suurta taitoa aiheuttaen perääntymistaisteluissa kohti Harkovan viholliselle raskaita tappioita ja estäen sen laajamittaisen läpimurron. Hänelle myönnettiin ansioistaan rautaristin ritariristi 11. tammikuuta 1943.
Tämän jälkeen divisioona otti osaa Harkovan takaisinvaltaukseen. Bäken johtama osasto taisteli SS-panssarijoukkojen ja Großdeutschland-divisioonan rinnalla ja näiden eliittijoukkojen veroisesti. Harkovan takaisinvaltauksen jälkeen divisioona liitettiin armeijaosasto Kempfiin (Armee-Abteilung Kempf). Toukokuussa 1943 divisioona vedettiin reserviin lepäämään ja täydennettäväksi. Bäke arvostettiin nyt yhdeksi Saksan armeijan pätevimmistä panssarikomentajista.
Kursk, operaatio Zitadelle ja ”Panssarirykmentti Bäke”

Kesäkuussa 1943 6. panssaridivisioona liitettiin 4. panssariarmeijaan, jota johti sotamarsalkka Herman Hoth. 4. panssariarmeijan tehtävänä oli muodostaa Kurskin taistelussa pihtiliikkeen eteläinen kiila. Bäken osasto taisteli kiivaasti Belgorodin suunnalla. 13. heinäkuuta Bäke haavoittui, mutta pysyi rintamalla. Seuraavana päivänä 11. panssarirykmentin komentaja haavoittui vakavasti, ja koko rykmentin komentajuus siirtyi väliaikaisesti Bäkelle.
Kovissa taisteluissa Bäke osoitti pystyvänsä rykmentin komentajaksi. Offensiivi keskeytettiin 13. elokuuta 1943, ja Bäken rykmentti perääntyi kiivaasti taistellen Dneprille. Ansioistaan operaatio Zitadellessa Bäkelle myönnettiin ritariristiinsä tammenlehvät.
1. marraskuuta 1943 Bäke ylennettiin reservin everstiluutnantiksi, ja hänestä tehtiin virallisesti rykmentinkomentaja. Joulukuussa hänet määrättiin muodostamaan tilapäinen vahvistettu panssarirykmentti, joka nimettiin ”raskaaksi panssarirykmentti Bäkeksi” (Schweres-Panzer-Regiment Bäke). Rykmentin muodosti suuri määrä Panther- ja Tiger I -panssareita, tukenaan telatykistöä ja mekanisoitu pioneeripataljoona. Rykmenttiä käytettiin ”palokuntana” itärintaman eteläosissa. Tammikuussa 1944 Bäke rykmentteineen taisteli Balabonowkan suunnalla. Viisipäiväisten taisteluiden aikana Bäken rykmentti tuhosi 267 neuvostoliittolaista panssaria menettäen itse vain yhden Tiger- ja neljä Panther-vaunua. Näissä taisteluissa Bäke tuhosi henkilökohtaisesti lähietäisyydeltä ja jalkaväkiasein kolme vihollispanssaria; tästä hänelle myönnettiin kolme ”tankintuhoajamerkkiä” (Sonderabzeichen für das Niederkämpfen von Panzerkampfwagen durch Einzelkämpfer).
Seuraavaksi rykmentti lähetettiin Korsunin-Tšerkasyn alueelle, jossa ”Ryhmä Stemmermann” oli saarroksissa Korsunin motissa. Yhdessä SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitlerin kanssa Bäken rykmentti raivasi aukon, jonka kautta monet pääsivät pakenemaan motista. 14. helmikuuta 1944 Bäken ritariristiin lisättiin miekat ansioista näissä taisteluissa.
Maaliskuussa rykmentti joutui yhdessä koko 1. panssariarmeijan kanssa Kamjanets-Podilskyin mottiin. Bäken rykmentti muodosti yhden kärkijoukoista, jotka hyökkäsivät länttä kohti, murtaen saartorenkaan ja saaden yhteyden II SS-panssariarmeijakuntaan avaten siten motissa olevalle armeijalle pakotien.
”Feldherrnhalle” komentajana

1. toukokuuta 1944 Bäke ylennettiin reservin everstiksi. Hänen rykmenttinsä kävi verisiä puolustustaisteluita kuukauden loppuun. Tämän jälkeen rykmentti hajotettiin, ja siihen kuuluneet yksiköt siirrettiin takaisin alkuperäisiin divisiooniinsa. Bäke siirrettiin länteen komentajaksi 106. panssariprikaati Feldherrnhalleen, jota juuri oltiin muodostamassa Badenissa. Feldherrnhalle muodostettiin entisistä SA-miehistä, jonka takia Bäkelle myönnettiin SA:n lääkintäeverstin (SA-Sanitäts-Standartenführer) kunnia-arvo.
Feldherrnhalle varustettiin uusimmilla Panthereilla ja mekanisoidulla jalkaväkipataljoonalla. Taisteluissa yhdysvaltalaista kenraali Pattonin 3. armeijaa vastaan prikaati osoitti erittäin hyvää taistelutahtoa pysäyttäen useita hyökkäyksiä ja tuhoten monia panssareita. Hyökättyään 7.–8. syyskuuta Aumetzin lähellä Yhdysvaltain 90. jalkaväkidivisioonan kimppuun Bäke teki kuitenkin vakavan virheen. Bäke oletti hyökkäyksensä saavan yhdysvaltalaisen jalkaväen sekasortoon. Hyökkäyksen edettyä Bäke joutui kuitenkin toteamaan joukkojensa olevan huonoissa asemissa ja saavan vastaansa sodan koulimien yhdysvaltalaisten veteraanien jatkuvia vastahyökkäyksiä. 8. päivän iltaan mennessä Bäke oli menettänyt 30 panssaria, 60 puolitelavaunua ja lähes sata muuta ajoneuvoa sekä kärsinyt raskaat jalkaväkitappiot. Yksikkö ilmoitti länsirintaman esikuntaan, että sillä oli vain 9 panssaroitua ajoneuvoa, ja että sen vahvuus oli vain 25 prosenttia määrävahvuudesta. Prikaatin ponnisteluista huolimatta se työnnettiin vähitellen takaisin.
1. tammikuuta 1945 Bäke siirrettiin reservistä aktiivipalvelukseen, joten reservin everstin nimike muuttui ”pelkäksi” everstiksi. Tammikuun loppupuolella Bäke osallistui divisioonankomentajakurssille. 9. maaliskuuta hänen komentoonsa annettiin juuri muodostettu panssaridivisioona Feldherrnhalle 2, joka lähetettiin Unkariin. Bäken divisioona vetäytyi taistellen läpi Unkarin ja Tšekkoslovakian osana Panssariarmeijakunta Feldherrnhallea. 20. huhtikuuta Bäke ylennettiin kenraalimajuriksi. Divisioonansa rippeiden kera hänen onnistui murtautua länteen ja antautua yhdysvaltalaisille 8. toukokuuta 1945.
Sodan jälkeen

Bäke vietti sotavankeudessa viitisen vuotta ja vapautui 1950. Hän palasi Hageniin ja ryhtyi jälleen harjoittamaan hammaslääkärin tointa. Bäke menehtyi auto-onnettomuudessa 1978. Bundeswehr asetti hänen hautajaisiinsa kunniakomppanian.
Kunniamitalien jakotilaisuus Wolfsschanzessa 15. syyskuuta 1943, majuri Bäke äärimmäisenä oikealla
Boxer (panssariajoneuvo)

| Boxer |
| --- | --- |

Valmistushistoria
Valmistajat:  ARTEC GmbH
Valmistusmaa:   Saksa  Yhdistynyt kuningaskunta
Tekniset tiedot
Tyyppi:  panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo
Pituus:  7,9 m
Leveys:  2,99 m
Korkeus:  2,37 m
Maksiminopeus:  
– tiellä:  108 km/h
Toimintasäde:  1 100 km
Moottori:  Rolls Royce MTU 8V 199 TE21
Boxer on saksalaisen ARTEC GmbH:n kehittämä panssaroitu kuljetusajoneuvo Saksan ja Alankomaiden asevoimien tarpeisiin. Ajoneuvoa ovat tilaneet myös Australia, Yhdistynyt kuningaskunta, Liettua ja Slovenia. Saksa on toimittanut ajoneuvoja aseapuna myös Ukrainaan. Sen modulaarinen rakenne mahdollistaa ajoneuvon tehtäväkohtaisen muokkaamisen. Sitä voidaan käyttää esimerkiksi jalkaväen kuljettamiseen, kenttäambulanssina, komentoajoneuvona, logistiikkaajoneuvona tai taistelukentän huoltoajoneuvona. RCH 155 on Boxer-pohjainen tykkitornillinen haupitsijärjestelmä.
Boxer on varustettu ilmastoinnilla, joka mahdollistaa toiminnan äärimmäisissä lämpötiloissa. Lisäksi siinä on NBC-suojaus.
Boxerin (panssariajoneuvo) käyttäjämaat.
Canouan

Canouan
Canouanin sijainti Grenadiineilla.
| --- | --- |
Sijainti:  Saint Vincent ja Grenadiinit 
Saariryhmä:  Pohjois-Grenadiinit
Korkein kohta:  Mount Royal, 274 m
Pinta-ala:  7,5 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1 200
Suurin kaupunki:  Charlestown
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Canouan on  Pohjois-Grenadiinien saariryhmään kuuluva pieni korallisaari Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltiossa Karibianmerellä. Se on kooltaan etelästä pohjoiseen noin 6 kilometriä ja lännestä itään noin 2 kilometriä. Canouan sijaitsee noin 50 kilometriä lounaaseen maan pääsaaresta Saint Vincentistä.
Kuunsirpin muotoiselta Canouanin saarella on löydetty merkkejä ihmisasutuksesta noin vuodelta 200 eaa. Siirtomaa-aikana saarella toimi aluksi puuvilla- ja myöhemmin sokeriplantaaseja, joista viimeinen lopetti toimintansa 1924. 1800-luvulla saarella rakennettiin myös purjelaivoja, joiden materiaaliksi sieltä saatiin seetripuuta, mahonkia ja bambua.
Saaren suurin kylä on nimeltään Charlestown saaren länsipuolen Grand Bayn suojissa. Se perustettiin 1921 sen jälkeen, kun hurrikaani oli tuhonnut siihen asti suurimman taajaman itärannan Carenage Bayssä. Charlestownin vieressä on hiekkaranta, jonne tuodaan matkailijoita päiväretkille Saint Vincentin saarelta.
Saaren pohjoisosa, lähes puolet saaren pinta-alasta, kuuluu Raffles-hotelliyhtiön ylelliselle lomakeskukselle ja sen 18-reikäiselle Trump International Golf Clubille.
HMS Camperdown (1885)

| HMS Camperdown |
| --- | --- |
 HMS Camperdown

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  18. helmikuuta 1882
Laskettu vesille:  24. marraskuuta 1885
Palveluskäyttöön:  heinäkuu 1889
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  10 600 t
Pituus:  100,58 m
Leveys:  20,88 m
Syväys:  8,48 m
Koneteho:  11 500 ihp
Nopeus:  17 solmua (suunniteltu) 17,4 solmua  (koeajoissa)
Miehistöä:  530
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 13,5" -tykkiä 6 × 6" BL -tykkiä 12 × QF 6 naulan -tykkiä 10 × QF 3 naulan -tykkiä 5 × 14" torpedoputkea
HMS Camperdown oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu Admiral-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 30. joulukuuta 1881 Portsmouthin telakalta nimellä HMS Duncan ja se nimettiin uudelleen 18. elokuuta 1882 HMS Camperdowniksi. Köli laskettiin 18. joulukuuta 1882 ja alus laskettiin vesille 24. marraskuuta 1885. Alus valmistui heinäkuussa 1889.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1911.
Beruniyn piiri

| Beruniyn piiri |
| --- | --- |
 Amudarjajoki Beruniyn piirissä.
 Piiri Karakalpakstanin kartalla.
Valtio:  Uzbekistan
Tasavalta:  Karakalpakstan
Perustettu:  1927
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Beruniy
Pinta-ala:  3 950 km²
Väkiluku (2024):  205 100
Beruniyn piiri (karakalpakiksi Beruniy rayonı, uzb. Beruniy tumani) on paikallishallintoalue Uzbekistaniin kuuluvan Karakalpakstanin tasavallan itäosassa. Sen pinta-ala on 3 950 neliökilometriä ja asukasmäärä 205 100 henkeä (vuonna 2024). Piirin hallinnollinen keskus on Beruniyn kaupunki.
Beruniyn piiri rajoittuu lännessä Amudarjan ja Qaraózekin, pohjoisessa Taxtakópirin ja idässä Ellikqalan piireihin sekä etelässä Xorazmin alueeseen. Piirin pohjoisosa on Kyzylkumin aavikkoa. Lännessä on Badayn rantametsäalue ja Sultan Wáyisin vuori ja etelässä Amudarjajoki. Alueella on kastelukanavia ja muutamia järviä.
Vuonna 1927 perustettuun piiriin kuuluu yksi kaupunki, yksi taajama, 13 maaseudun itsehallintoaluetta ja 68 maaseutuasutusta. Kaupunkiväestön osuus on 35 prosenttia (vuonna 2024). Asukkaat ovat etupäässä uzbekkeja.
Piirin maatalous tuottaa puuvillaa, vehnää, riisiä, vihanneksia, perunaa, meloneja, hedelmiä, lihaa, maitoa ja vuotia. Beruniyssa on puuvilla-, rakennustarvike- ja elintarviketeollisuutta. Piirin läpi kulkee Tórtkúlin ja Nukusin välinen maantie. Amudarjalla on tavaraliikennettä.
Esa Piironen

Esa Piironen
Esa Erkki Piironen (s. 25. lokakuuta 1943 Turku) on suomalainen arkkitehti.
Esa Piironen pääsi ylioppilaaksi Turun Lyseosta vuonna 1962 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1970. Hän opiskeli arkkitehtuuria ja kaupunkisuunnittelua 1971–1972 Pohjois-Carolinan osavaltion yliopistossa Yhdysvalloissa ja suoritti Master of Architecture -tutkinnon. Hän oli Arkkitehtuuri 1:n vanhempana assistenttina vuosina 1972–1981 Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla. Piironen teki lisensiaatintyön 1978 Teknillisessä korkeakoulussa. Hän on toiminut vierailevana professorina Guangdongin teknisen yliopiston taiteen ja desingin koulussa vuodesta 2012.
Ura

Opiskeluaikana Esa Piironen työskenteli Pekka Pitkäsen arkkitehtitoimistossa Turussa (1959–1969) ja oli avustajana muun muassa Pyhän Ristin kappelin suunnittelussa. Vuonna 1966 Esa Piironen perusti arkkitehtitoimiston Turkuun yhdessä Mikko Pulkkisen kanssa. He suunnittelivat pääasiassa pientaloja Turun ympäristöön vuoteen 1971 asti. Esa Piironen oli 1970–1985 osakkaana Suunnittelutoimisto G4:ssä, jossa hän suunnitteli opastejärjestelmiä muun muassa Helsingin metroon, Valtionrautateille, Valiolle ja monille suomalaisille yliopistoille ja korkeakouluille. Vuosina 1978–1990 hänellä oli yhteinen toimisto Sakari Aartelon kanssa. Hän perusti oman arkkitehtitoimiston vuonna 1990. Toimiston työt ovat ulottuneet kadun kalusteista ja pientaloista laajoihin kaupunkisuunnitelmiin. Piirosen tunnetuimpia töitä ovat yhdessä Sakari Aartelon kanssa suunniteltu Tampere-talo (1990) sekä Helsingin päärautatieaseman laiturien lasikatokset (2001).
Päätyöt

Yksityistalo Söörmarkku, 1966
Allas Matilainen, Turku 1967, purettu
Villa Suojaranta, Merimasku 1968
Huvila Vainiola, Aura 1970
Huvila Björköholmen, laajennus Parainen 1974
Pyhäjoen kirkko, kilpailuehdotus 1975
Helsingin metron opastusjärjestelmä, G4, 1970–1982
VR matkustajien opastusjärjestelmä, G4, 1976–1982
Kumpulan yliopistoalue, kilpailuehdotus, Helsinki, A+P 1978
Porin musiikki- ja kongressikeskus kilpailuehdotus, A+P, 1981
Rautavaaran kirkko (yhdessä Sakari Aartelon kanssa), 1982
Tasavallan presidentin virka-asunto, kilpailuehdotus, Helsinki A+P 1983
Hansasilta, Helsinki (yhdessä Sakari Aartelon kanssa), 1984
Laajasalon kirkko, kilpailuehdotus, Helsinki, A+P 1984
Joensuun yliopiston kasvitieteellinen puutarha ja kasvihuoneet (yhdessä Sakari Aartelon kanssa), 1985
Metsäntutkimusasema, Kannus (yhdessä Sakari Aartelon kanssa), 1985
Talo Koivikko, Helsinki, 1985
Kurkimäen korttelitalo, Helsinki (yhdessä Sakari Aartelon kanssa), 1989
Tampere-talo (yhdessä Sakari Aartelon kanssa), 1990
Toimistotalo Rautio, Espoo (yhdessä Sakari Aartelon kanssa), 1990
Viikin kolmion hautausmaa, Helsinki (yhdessä Sakari Aartelon ja Leena Iisakkilan kanssa), 1990
Pysäkkikatos, Public Design ’92, Espoo 1992
Kauhajoen koti- ja laitostalousoppilaitos, 1992
Seinäjoen asematunneli ja laturikatokset, 1993
Hietaniemen hautausmaa, Helsinki, valaisimet 1993
Luuniemen asuntoalue, kilpailuehdotus, Iisalmi 1993
Helsingin yliopiston metroaseman laiturihalli, Helsinki, 1995
Pikku-Huopalahden korttelitalo, Helsinki, 1997
Porttaalitunneli, Pori, 1998
Vuosaaren metroasema, Helsinki, 1998
Helsingin II normaalikoulun peruskorjaus ja lisärakennus, 2000
Korson asema, Vantaa 2000
Pormestarin silta, Pori, 2001
Helsingin rautatieaseman asemapihan kattaminen, Helsinki, 2001
Kehä 1 meluesteet, Kannelmäki–Lassila, Helsinki, 2002
Nöykkiönlaakson koulun lisärakennus ja peruskorjaus, Espoo, 2001
Leppävaaran vaihtoterminaali, Espoo, 2002
Teknologiakeskus Rautaruukki Polska, Zyrardow, 2002
Bussi-Jokeri, Oulunkylä–Viikki, Helsinki, 2003
Lentoasemantien kevyeen liikenteen silta, Vantaa, 2004
Kallion virastotalon peruskorjaus, Helsinki, 2004
Koivukylän asema, Vantaa, 2004
Hiekkaharjun asema, Vantaa 2004
Mikael Agricolan kirkon peruskorjaus, Helsinki, 2004
Mikkolan koulu, Vantaa, 2005
Mäntsälän asema, Mäntsälä, 2006
Haarajoen asema, Järvenpää, 2006
Ruukki tehdas, Kiova, Ukraina 2008
Ruukki tehdas, Bolintin Deal, Romania, 2008
Leppävaaran kirkon peruskorjaus, Espoo, 2009
Kouvolan asema, laiturikatokset ja hissit, 2012
Treehouse, Björköholmen, Parainen 2011–
Aalto-yliopiston metroasema, Espoo (yhdessä arkkitehtitoimisto ALA:n kanssa), 2017
Keilaniemen metroasema, Espoo (yhdessä arkkitehtitoimisto ALA:n kanssa), 2017
Tampere-talon tilamuutokset ja laajennus, 2017
Arkkitehtuurikilpailut > 1. palkinnot

1. palkinto, Pyhäjoen kirkko, yleinen kilpailu 1975
1. palkinto jaettu, Kumpulan yliopistoalue, Helsinki (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1978
1. palkinto, Rautavaaran kirkko (Sakari Aartelon kanssa), kutsukilpailu 1979
1. palkinto, Tampere-talo (Sakari Aartelon kanssa), yleinen kilpailu 1983
1. palkinto, Laajasalon kirkko, Helsinki (Sakari Aartelon kanssa), kutsukilpailu 1984
1. palkinto, Viikin kolmion hautausmaa, Helsinki (Sakari Aartelon ja Leena Iisakkilan kanssa), kutsukilpailu 1987
1. palkinto, Luuniemen asuntoalue, Iisalmi, yleinen kilpailu 1993
1. palkinto, Helsingin rautatieaseman asemapihan kattaminen, yleinen kansainvälinen kilpailu 1994
1. palkinto, Porin porttaalitunneli kutsukilpailu 1995
1. palkinto, Pormestarin silta, Pori, kutsukilpailu 2000
1. palkinto, Mestarintunneli, Espoo, kutsukilpailu 2005