stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otterböten asuinpaikka
Tutkimuksia

Ahvenanmaalla on vain muutamia pronssiajalle ajoitettavia asuipaikkoja. Löydöksistä on vain muutamia tutkittu tarkemmin ja Otteböten asuinpaikka on näistä parhaiten tutkittu.
Asuinpaikan löysi sen maanomistaja Erik Gustav Öberg vuonna 1918 ja sitä arveltiin aluksi rautakauden asuinpaikaksi. Tulkinta muuttui kaivauksien myötä 30 vuotta myöhemmin. Sitä tutki silloin Matts Dreijer aluksi pienellä kaivauksella vuonna 1946 ja sitten laajemmalla C.F. Meinander johtamalla kaivauksella vuonna 1950. Kaivauksilla avattiin yli 500 neliömetriä maanpintaa, joka käsitti noin 2/3-osa asuinpaikaksi merkitystä alueesta. Tutkimustulokset julkaistiin vuonna 1954. Raportissa arveltiin ihmisten tulleen Kökariin Ruotsista, Ahvenanmaalta tai Suomesta.
Kaivauksien tulosten jälkeen on asuinpaikka saanut olla pitkään rauhassa. Vuonna 1997 palasi Kenneth Gustavsson uudelleen aiheen pariin ja väitteli siitä aiheenaan Otterböte: New Light on a Bronze Age Site in the Baltic. Hän havaitsi savimateriaalin erilaisuuden ja kiinnitti lopulta sen valmistamisen Lausitzin kulttuurin traditioon.
Asuinpaikalla kasvaa tammea
Yksi asumuksen pohjista jää tammien alle
Kokonaiskuva asuinpaikasta kallion päältä nähtynä
Kallioiden suunatisesti nähtynä
Inkojenkarvatonkoira

| Inkojenkarvatonkoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Peru
Määrä:  harvinainen
Rodun syntyaika:  ikivanha
Alkuperäinen käyttö:  liharuoka, rituaalit, vahtikoira
Nykyinen käyttö:  vahti- ja seurakoira
Elinikä:  8-12 vuotta
Muita nimityksiä:  Perro Flora, Peruvian Inca Orchid, Moonflower Dog, Peruviansk Inkahund, Peruviansk Inkaorkidé, Måneblomsthund
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  iso 8–12 kg, pieni 4–8 kg
Säkäkorkeus:  iso 40–50 cm, pieni 25–40 cm
Väritys:  iho hyvin vaalea, jossa tummempia laikkuja
Inkojenkarvatonkoira (Perro flora) on perulainen koirarotu. Se on käytännössä perunkarvattomankoiran erivärinen variaatio.
Ulkomuoto

Inkojenkarvatonkoira on melko pitkärunkoinen, hoikka eläin jonka selkälinja on hieman kaartuva. Sen pää on kiilanmuotoinen ja pitkänomainen ja kallo suhteellisen leveä. Kuono on suunnilleen yhtä pitkä kuin kallo.[lähde? ] Hampaisto on useimmiten puutteellinen, kuten muillakin karvattomillakoirilla. Korvat ovat pystyt, kookkaat, ohuet ja teräväkärkiset. Rintakehä on syvä ja vatsalinja ylösvetäytynyt. Raajat ovat kapeat ja suhteellisen pitkät, ja liikkeet ovat lyhyet mutta nopeat. Suhteellisen pitkä häntä on alaskiinnittynyt ja vaakasuoraan kannettu.[lähde? ]
Päässä, selässä, raajoissa ja hännän päässä voi olla jonkin verran karvaa.[lähde? ] Toisinaan pentueisiin syntyy karvallisia yksilöitä. Ihon pääväri on hyvin vaalea, lähes valkoinen, jossa on tummempia läiskiä. Sen nimitys perro flora eli "kukkaiskoira" johtuu juuri kyseisestä värityksestä.[lähde? ]
Rodusta on kaksi kokomuunnosta, iso (medio, sananmukaisesti "keskikokoinen") ja pieni (pequeno). Ison säkäkorkeus on 40–50 cm ja paino 8–12 kg, pienen säkäkorkeus 25–40 cm ja paino 4–8 kg.[lähde? ]
Luonne ja käyttäytyminen

Inkojenkarvatonkoira on älykäs, rauhallinen ja herkkäluonteinen, eikä koskaan aggressiivinen. Se on myös eloisa, valpas ja erittäin nopea. Se on huomattavasti perunkarvatontakoiraa alkukantaisempi, ja se on usein arka ja vieraisiin epäluuloisesti suhtautuva. Se sopii parhaiten ihmisille joilla on aiempaa kokemusta alkukantaisista koirista. Rodun rooli on nykyisin useimmiten toimia seurakoirana, mutta sillä on myös erinomaisia käyttöominaisuuksia mm. vahtikoirana.[lähde? ]
Alkuperä

Rodun tarkkaa ikää ei tiedetä, mutta sen täytyy olla erittäin vanhaa perua. Alun perin sitä syötiin tiettyjen rituaalien yhteydessä, sillä sillä uskottiin myös olevan parantavia ominaisuuksia.[lähde? ] Huancat pitivät koiranlihaa niin suurena herkkuna, että heidät tunnettiin "koiriensyöjinä". Lähtiessään sotaan he puhalsivat torviin, jotka oli valmistettu koirien kalloista. Kun inkat alistivat huancat valtaansa vuonna 1460, koirien kallojen käyttö kiellettiin ja niiden tilalla alettiin käyttää kauriiden kalloista tehtyjä torvia.
Inkat saivat koiransa todennäköisesti edellä mainituilta huancoilta, ja he alkoivat pitää niitä arvostettuina lemmikkeinä ja ystävinään - inkat nimittäin pitivät koiranlihan syöntiä vastenmielisenä. Myöhemmin inkojenkarvatonkoira toimittikin korkeassa asemassa olleiden inkahallitsijoiden seurakoiran virkaa. Inkat pitivät sitä pyhänä ja uskoivat sen olevan lahja jumalilta.[lähde? ]  Mitä vaaleampi iho, sen arvostetumpi koira oli.
Rotua pidettiin päivisin pimeissä huoneissa, joissa kasvoi orkideoja, ja se ulkoili vain öisin (mahdollisesti vähäpigmenttisen ja siten myös erittäin herkän ihonsa vuoksi) – tämän vuoksi se tunnettiin myös nimellä Moonflower Dog. Tummaihoinen perunkarvatonkoira vastaavasti pystyi oleilemaan päivisin auringossa helteisemmälläkin säällä.
Inkojen valtakunnan tuhouduttua inkojenkarvatonkoira harvinaistui, mutta ei kuitenkaan kuollut sukupuuttoon. Sitä esiintyy harvalukuisena Perussa vielä nykyisinkin. 1900-luvun aikana yksilöitä vietiin myös Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan.
Tiedemiehet ja kynologit ovat eri mieltä siitä pitäisikö perun- ja inkojenkarvatonkoira luokitella samoiksi vai eri roduiksi. Moni kennelliitto pitää niitä yhtenä rotuna, mutta monet todisteet viittaavat siihen, että kyseessä olisi erehdys. Monen mielestä ne tulisikin erottaa toisistaan myös virallisesti.[lähde? ]
Hoito

Vaalea karvaton iho on usein herkkä ja altis voimakkaalle auringonvalolle, joten kuumina kesäpäivinä se tulee suojata joko aurinkovoiteella jossa on korkea suojakerroin tai sopivanlaisella vaatetuksella. Tummaihoiset karvattomat yksilöt kuitenkin sietävät lähes yhtä paljon aurinkoa kuin karvalliset yksilöt.[lähde? ]
Karvattomatkoirat tulee pestä aina silloin tällöin siinä missä muutkin koirat, mutta ei liian usein ja ihon herkkyyden vuoksi käytetyn shampoon tulee olla hyvin mietoa eikä siinä saa olla lisäaineita tai hajusteita.[lähde? ]
Käännös suomeksi
Peikonkulta

Sieni hohtaa lahoavassa puussa
Peikonkulta on valoilmiö, jota synnyttävät mesisieni tai aarnisammal.  Mesisieni on heikosti itsevalaiseva ja aarnisammal taas heijastaa heikkoa valoa pimeässä. Vihreä peikonkulta hohtaa suomalaisten uskomusten mukaan joskus pimeällä metsässä kivien tai kantojen alla.
Englanniksi samantapaisen ilmiön nimitys on foxfire, "ketun tuli". Se tarkoittaa lähinnä pimeässä hohtavaa puuainesta, mutta myös hohtavaa laikkua maassa. Ilmiön selitykseksi tarjotaan yleisimmin lahottajasientä.
Historioitsija Olaus Magnuksen mukaan pohjoisessa Skandinaviassa ovat vaeltajat joskus merkinneet reittinsä lahonnutta puuainesta käyttäen, ja osanneet sen avulla takaisin pimeässä. Tietäjät taas ovat käyttäneet lahoavaa puuainesta luodakseen taianomaisen tunnelman.[lähde? ]
Benjamin Franklin ehdotti lahottajasienen käyttämistä varhaisen Turtle-sukellusveneen sisätilojen valaisuun.
Mark Twainin romaanissa Huckleberry Finnin seikkailut henkilöt Huckleberry Finn ja Tom Sawyer käyttävät lahottajasientä valonlähteenä kaivaessaan tunnelia.
Pan Amin lento 7

| Pan Amin lento 7 |
| --- | --- |
 Kadonneen koneen kaltainen Pan Amin Stratocruiser.
Yhteenveto
Päivämäärä:  8. marraskuuta 1957
Onnettomuustyyppi:  tuntematon
Tapahtumapaikka:  Tyynimeri, noin 1 500 km Honolulusta itään
 :  29°26′N, 143°34′W
Lähtöpaikka:  San Franciscon kansainvälinen lentoasema, San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat
Määränpää:  Honolulun kansainvälinen lentoasema, Honolulu, Havaiji, Yhdysvallat
Kuolleita:  44
Eloonjääneitä:  0
Lentokone
Konetyyppi:  Boeing 377 Stratocruiser 10-29
Lentoyhtiö:  Pan American World Airways
Rekisteritunnus:  N90944
Matkustajia:  36
Miehistöä:  8
Pan Amin lento 7 oli Pan Amin maailmanympärilento, joka lähti San Franciscosta ja kulki länteen. Lennolla 8. marraskuuta 1957 käytetty Boeing 377 Stratocruiser 10-29 katosi koneen lentäessä reitin ensimmäistä osaa San Franciscosta Honoluluun. Kadonneessa koneessa oli 36 matkustajaa ja kahdeksan miehistön jäsentä. Koneesta ei löytynyt jälkeäkään, kunnes lentotukialus USS Philippine Sean miehistö löysi 14. marraskuuta ruumiita ja romua merestä noin 1 500 kilometriä Honolulusta itään.
Koneesta lähetetystä viimeisestä radioviestistä arvioituun mereensyöksyaikaan kului 20 minuuttia, eikä hätäkutsua tuona aikana lähetetty. Merestä löytyi kaikkiaan 19 ruumista, jotka olivat pahasti vaurioituneita. Kuolinsyyksi todettiin törmäyksessä tulleet iskuvammat eikä esimerkiksi hukkuminen. Ruumiista löytyi lisäksi suuria pitoisuuksia hiilimonoksidia.
Onnettomuuden syytä ei saatu selvitettyä todistusaineiston vähyyden vuoksi.
O’Neillin sylinteri

O’Neillin sylinterin sisänäkymä.
O’Neillin sylinterin sisänäkymä, maanpinta kaareutuu sylinterin pinnalla.
O’Neillin sylinteri on avaruusasemakonsepti, jonka yhdysvaltalaisprofessori Gerard O’Neillin esitteli kirjassaan The High Frontier: Human Colonies in Space. O’Neillin teos julkaistiin vuonna 1976 muutamaa vuotta ennen ensimmäisten avaruusasemien laukaisua. Hän visioi avaruuteen perustettavan siirtokunnan, joka rakentuisi suuren sylinterimäisen avaruusaseman sisäpinnalle. O’Neillin sylinterit olisivat pituudeltaan noin 32 kilometriä ja niiden halkaisija olisi noin kahdeksan kilometriä. O’Neillin esittelemä siirtokunta koostuisi kahdesta vastakkaissuuntaisesti pituusakselinsa ympäri pyörivistä sylintereistä. Pyöriminen aikaansaisi sylinterin pinnalla keinotekoisen painovoiman ja vastakkaiset pyörimissuunnat kumoaisivat pyörimissuunnan aiheuttamat gyroskooppiset vaikutukset. Asemalle voitaisiin asuttaa tuhansista miljooniin ihmisiä.
Kahden O’Neillin sylinterin muodostama siirtokunta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta O’Neillin sylinteri Wikimedia Commonsissa
O’Neill, Gerard: The High Frontier: Human Colonies in Space.  New York:  William Morrow & Company, 1977.  ISBN 0-688-03133-1.  (englanniksi)
Tiilikuusta Spacelabiin – Avaruusasemat kautta aikain – ESA
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:O'Neill cylinder
Käännös suomeksi
Orlando Guardians

| Orlando Guardians |
| --- | --- |

Seura
Perustettu:  2018
Kotikenttä:  Camping World Stadium
Kaupunki:   Orlando, Florida
Miesten sarjataso:  XFL (Eteläinen divisioona)
Värit:  Vihreä, limenvihreä, harmaa               
Omistaja:  Alpha Acquico, LLC (RedBird Capital, Dwayne Johnson, Dany Garcia)
Toimitusjohtaja:  Terrell Buckley
Miesten päävalmentaja:  Terrell Buckley
Mitalit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orlando Guardians (aiemmin nimeltään New York Guardians) on ammattilaistason amerikkalaisen jalkapallon joukkue Floridan Orlandosta. Joukkue pelaa XFL-liigassa osana Eteläistä divisioonaa.
Joukkueen perusti Vince McMahonin Alpha Entertainment -yritys vuonna 2018, joka omistaa ja hallinoi XFL-liigaa ja kaikkia sen joukkueita. Guardiansin kotikenttä on Camping World Stadium.
Ensimmäisellä kaudellaan 2020 Guardians ehti pelata viisi ottelua, joista se voitti kolme ja hävisi kaksi. Maaliskuussa XFL-kausi päättyi ennenaikaisesti COVID-19-pandemian vuoksi.
Kaudeksi 2023 joukkue muutti New Yorkista Orlandoon. Samalla joukkueen väriteema muuttui punaisesta vihreäksi.
Logot

Aiempi tunnus
Kausittaiset tilastot

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kausi | O | V | H | T+ | T− | P+ | P− |  Divisioona/sijoitus | Pudotuspelit |
| 2020 | 5 | 3 | 2 | 8 | 9 | 79 | 85 | Itäinen, jaettu ensimmäinen sija | ei pelattu |
| --- | --- |
 O = ottelut  V = voitot  H = häviöt :  T+ = touchdowneja tehty  T− = touchdowneja vastustajalle  P+ = pisteitä tehty  P− pisteitä vastustajalle
Aiheesta muualla

Joukkueen kotisivut
Pan (sävellys)

Pan (1924) on Aarre Merikannon säveltämä teos, noin yksitoista minuuttia kestävä runoelma orkesterille. Se kantaesitettiin Helsingissä 5. marraskuuta 1925, ja sen julkaisi Fennica Gehrman. Kantaesityksen johti Robert Kajanus. Teos sai osakseen sekä ylistystä että paheksuntaa.
Palvalahti

| Palvalahti |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Varkaus
Koordinaatit:  62°14′25″N, 28°26′30″E
Järvinumero:  04.211.1.067
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  75,9 m 
Rantaviiva:  28,12 km 
Pinta-ala:  3,77 km² 
Tilavuus:  0,0235 km³ 
Keskisyvyys:  6,2 m 
Suurin syvyys:  28,1 m 
 fiPalvalahti 
Palvalahti on järvi Varkauden kaakkoisosassa Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 3,8 neliökilometriä. Etäisyys Varkauden keskustasta on 28 kilometriä itäkaakkoon.
Maantiede

Palvalahden pituus kaakosta luoteeseen on 4,8 kilometriä. Järven pohjoisosan muodostaa Pieni Palvalahti ja länsiosan Lipakonlahti. Ketveleenniemi jakaa järven eteläosan kahtia. Noin viidennes Palvalahdesta on vähintään 10 metriä syvä, syvin kohta sijaitsee järven kaakkoisosassa. Pienen Palvalahden keskiosa on melko syvä, Lipakonlahti on puolestaan matala.
Palvalahden laajin saari on noin kaksihehtaarinen Kantturasaari Lipakonlahtea ja Pientä Palvalahtea erottavan Jaakkolanniemen etelärannan tuntumassa. Kantturasaaren eteläpuolella on Tetriluodot. Järvessä sijaitsee useita saaria, joilla ei ole karttanimeä.
Palvalahteen virtaa laskuojia läheisiltä lammilta ja suoalueilta. Lipakonlahden länsiosasta laskee lyhyt laskuoja Haukiveteen. Palvalahden itäpuolella sijaitsee Haukiveteen kuuluva Viljolahti. Palvalahden rannoilla on pientaloja ja peltotilkkuja.
Palvalahden vesitilavuus on 23 473 000 kuutiometriä.
Palvalahti (04.652.1.003) kuuluu Haukiveden lähialueeseen (04.211), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Haukiveden alue (04.21) ja ensimmäinen Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Palvalahti on toiseksi laajin Haukiveden lähialueen 128:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Haukivesi ja kolmanneksi laajin on Kosulanlampi, jonka pinta-ala on noin 1,1 neliökilometriä.
Paavo Aaltonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | hevonen |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | hyppy |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Lontoo 1948 | 12-ottelu |  |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | joukkuekilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Basel 1950 | rekki |  |
|  Hopeaa | Basel 1950 | joukkuekilpailu |  |
Paavo Johannes Aaltonen (11. joulukuuta 1919 Kemi – 9. syyskuuta 1962 Sipoo) oli suomalainen telinevoimistelija ja kolminkertainen olympiavoittaja.
Aaltonen voitti kolme kultamitalia Lontoon 1948 olympialaisten voimistelukilpailuissa. Hän kuului joukkuekilpailussa Suomen voitokkaaseen ryhmään ja saavutti henkilökohtaisen kullan hypyssä ja hevosella. Jälkimmäisellä telineellä hän jakoi tasapistein voiton maanmiestensä Veikko Huhtasen ja Heikki Savolaisen kanssa. Lisäksi Aaltonen sai pronssia 12-ottelussa.
Vuoden 1950 maailmanmestaruuskilpailuissa Baselissa Aaltonen voitti kultaa rekillä ja hopeaa joukkuekilpailussa. Hän oli viimeisin suomalainen telinevoimistelun maailmanmestari aina vuoteen 1997 ja Jani Tanskasen mestaruuteen saakka.
Aaltonen edusti kotimaassaan muun muassa Karhulan Katajaisia ja Elannon Iskua. Hän oli ensimmäinen TUL:n seuran edustajana maailmanmestaruuden voittanut urheilija.
Saavutukset

Kolme olympiakultaa Lontoo 1948 (joukkuekilpailu, hyppy, hevonen)
Olympiapronssia Lontoo 1948 (moniottelu) ja Helsinki 1952 (joukkuekilpailu)
Seitsemäs Lontoon olympialaiset 1948 (nojapuut)
MM-kultaa Basel 1950 (rekki)
MM-hopeaa Basel 1950 (joukkuekilpailu)
Osokorkyn metroasema

| Osokorky (Осокорки) |
| --- | --- |

 Kiovan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:  Syretsko-Petšerska-linja
Sijainti:  50°23′43″N, 30°36′57″E
Paikkakunta:  Kiova, Ukraina
Avattu:  30. joulukuuta 1992
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Osokorky (ukr. Осокорки) on yksi Kiovan metron asemista. Se avattiin 30. joulukuuta 1992.
Galleria

Aseman lippuhalli
Asemalaituri vuonna 2010
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Osokorkyn metroasema Wikimedia Commonsissa
| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Slavutytš ▷ Syretsin metroasema |  |  Syretsko-Petšerska-linja |  | Poznjaky ▷ Tšervonyi h’utir |
muokkaa wikidataa
Pascal Zuberbühler

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 8. tammikuuta 1971 (ikä 53) 
Syntymäpaikka: Frauenfeld, Sveitsi
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 196 cm
Lempinimi: Zubi
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1992–1999   1999–2006   2000–2001   2001   2006–2007   2007–2008   2008- | Grasshopper   Basel  → Bayer Leverkusen (laina)  → Aarau (laina)   West Bromwich Albion   Neuchâtel Xamax   Fulham | 187 (0)   178 (0)   002 (0)   013 (0)   015 (0)   051 (0)   000 (0) |
Maajoukkue
| 1994–2008 | Sveitsi | 051 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Pascal ”Zubi” Zuberbühler (s. 8. tammikuuta 1971 Frauenfeld, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän pelasi ammattilaisena vuosina 1992–2011 ja lukeutuu pitkään myös Sveitsin maajoukkueen vakionimiin.
Zuberbühler edusti kotimaassaan Grasshopperia, Baselia, Aarauta ja Neuchâtel Xamaxia. Hän saavutti urallaan kuusi Sveitsin liigamestaruutta ja kolme cup-mestaruutta. Kotimaansa ulkopuolella Zuberbühler edusti saksalaista Bayer Leverkusenia sekä englantilaisia West Bromwich Albionia ja Fulhamia.
Sveitsin maajoukkueessa Zuberbühler pelasi ensi kerran vuonna 1994. Hän pelasi kaikkiaan 51 A-maaottelua. Hän kuului Sveitsin joukkueeseen vuoden 2006 MM-kisoissa (pelasi neljä ottelua) sekä EM-kilpailuissa  2004 (ei pelannut) ja 2008 (pelasi yhden ottelun).
Aktiiviuransa jälkeen hän on toiminut muun muassa Filippiinien jalkapallomaajoukkueen maalivahtivalmentajana.
Saavutukset

Sveitsin-mestaruus 1995, 1996, 1998, 2002, 2004, 2005
Sveitsin cupin voitto 1994, 2002, 2003
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (saksaksi)
Profiili Neuchâtel Xamaxin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Sveitsin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2004
1 Stiel |
2 Haas |
3 Berner |
4 Henchoz |
5 M. Yakın |
6 Vogel |
7 Cabanas |
8 Wicky |
9 Frei |
10 H. Yakın |
11 Chapuisat |
12 Zuberbühler |
13 Zwyssig |
14 Magnin |
15 Gygax |
16 Celestini |
17 Spycher |
18 Huggel |
19 Barnetta |
20 Müller |
21 Rama |
22 Vonlanthen |
23 Roth |
Valmentaja Kuhn
Sveitsin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Zuberbühler |
2 Djourou |
3 Magnin |
4 Senderos |
5 Margairaz |
6 Vogel |
7 Cabanas |
8 Wicky |
9 Frei |
10 Gygax |
11 Streller |
12 Benaglio |
13 Grichting |
14 D. Degen |
15 Džemaili |
16 Barnetta |
17 Spycher |
18 Lustrinelli |
19 Behrami |
20 Müller |
21 Coltorti |
22 Yakın |
23 P. Degen |
Valmentaja Kuhn
Sveitsin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Benaglio |
2 Djourou |
3 Magnin |
4 Senderos |
5 Lichtsteiner |
6 Huggel |
7 Cabanas |
8 Inler |
9 Frei |
10 Yakın |
11 Streller |
12 Derdiyok |
13 Grichting |
14 Gygax |
15 Fernandes |
16 Barnetta |
17 Spycher |
18 Zuberbühler |
19 Behrami |
20 Müller |
21 Jakupović |
22 Vonlanthen |
23 Degen |
Valmentaja Kuhn
Pentti Järvi

Pentti Johannes Järvi (5. joulukuuta 1928 Kauhava – 26. toukokuuta 2020 Seinäjoki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Pentti Järven vanhemmat olivat Johannes Järvi ja Amanda Saarela. Hän avioitui 1948 Maija-Liisa Fagerholmin kanssa. Järvi kävi keskikoulun Kauhavan yhteiskoulussa. Hän oli harjoittelija, myyjä ja myymälänhoitaja eri osuuskaupoissa Etelä-Pohjanmaalla 1945–1957, Maanviljelijäin Oy:n toimitusjohtaja Lapualla 1957–1961 ja Ville ja Maija Isosaaren perustaman Maaseudun Kone Oy:n kaupallinen johtaja Ylihärmässä 1961–1973, toimitusjohtaja 1973–1988 ja hallituksen jäsen 1988–1994. Yhtiön toimitusjohtajan tehtävässä Järveä seurasi Ville ja Maija Isosaaren poika, myös teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Jaakko Isosaari. Järvellä oli työuransa aikana useita teollisuuden, liike-elämän ja muita asiantuntija- ja luottamustoimia. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 1990.
Pekka Kare

Pekka Elias Kare (14. huhtikuuta 1931 Viipurin maalaiskunta – 8. marraskuuta 2022 Siuntio) oli suomalainen juristi, toimitusjohtaja ja urheilujohtaja, joka toimi Suomen Painonnostoliiton puheenjohtajana vuosina 1967–1974 ja 1980–1992.
Pekka Kare vietti lapsuusvuodet Viipurin lähellä Perojoen kylässä. Hän joutui lähtemään äitinsä ja kahden sisaruksensa kanssa evakkoon Talvisodan syttyessä joulukuun alussa 1939. Evakkopaikana heille oli Valkeakoski, jossa hän valmistui ylioppilaaksi 1952. Sen jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa ja valmistui lainopin kandidaatiksi 1959 ja sai varatuomarin arvon 1962. Vuosina 1952–1968 hän toimi Maa ja Kallio Oy:n palveluksessa sekä sen jälkeen vuosina 1968–1973 itsenäisenä asianajajana. Vuonna 1973 hänet nimitettiin Veikkaus Oy:n tytäryhtiön painotalo Kvartto Oy:n toimitusjohtajaksi. Tässä tehtävässä hän toimi kahden vuosikymmenen ajan.
Nuoruudessaan Valkeakoskella Kare oli perustamassa oman harrastuksensa painonnoston paikallista erikoisseuraa vuonna 1954. Opiskeluaikana painonnosto oli hänen pääurheiluharrastuksensa. Pekan pikkuveli Tauno Kare oli Suomen parhaita painonnostajia edustaen Suomea yli 40 maaottelussa.
Pekka Kareesta tuli Suomen Painonnostoliiton puheenjohtaja vuonna 1967; aikana, jolloin Suomen painonnostourheilu oli kansainvälisesti hyvällä tasolla. Silloin Kare kertoi toteuttavansa 1950-luvulla Kansainvälisen painonnostoliiton puheenjohtajana toimineen Bruno Nybergin periaatteita: kansainvälisyyttä ja pyrkimystä toimia kotimaassa yli politisoituneiden liittorajojen. Seuraavana vuonna hänet valittiin Kansainvälisen painonnostoliiton hallitukseen, jossa tehtävässä hän oli vuoteen 1973 asti. Euroopan Painonnostoliiton hallituksessa hän oli liiton perustamisesta vuodesta 1969 lähtien vuoteen 2003. Samaan aikaan hän toimi vuosina 1968–1972 SVUL:n varapuheenjohtajana ja vuosina 1969–1973 Suomen olympiakomitean varapuheenjohtajana.
Urheilullisesti Kareen urheilujohtajuusaika oli menestyksellinen, sillä vuoden 1968 Méxicon olympialaisissa Kaarlo Kangasniemi toi Suomelle sen ainoan kultamitalin. Kare oli tällöin painonnostojoukkueen johtaja. Seuraavissa vuoden 1972 olympialaisissa Länsi-Saksan Münchenissä Kare toimi Suomen olympiajoukkueen ylijohtajana. Tällöin Suomella oli edustaja painonnoston jokaisessa sarjassa, joka on jäänyt ainutkertaiseksi. Kansallisesti Kareen merkittävimpänä saavutuksena on pidetty painonnoston maailmanmestaruuskilpailujen saamista Suomeen. Kilpailut järjestettiin Lahdessa vuonna 1998.
Olen itä olen länsi (veistos)

Pekka Jylhä, Olen itä olen länsi, 1999.
Olen itä olen länsi on Pekka Jylhän veistos Helsingin Talinrannan Kielosaarenpuistossa. Se paljastettiin 27.5.1999.
Teos ja ympäristö

Teoksessa on suuri, lehtikullattu pronssilintu, joka kiinnittyy siivestään punaiseksi maalattuun, pylväsmäiseen teräsputkeen. Veistoksen korkeus on noin 5,5 metriä ja linnun siipien väli noin 2 metriä.
Ympäristöteokseen liittyy sen edessä oleva kanaali, joka laskee Itämereen ja jonka äärelle lintu on laskeutumassa.