stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pinzgauer
Maastoliikkuvuus

Pinzgauerin maasto-ominaisuudet ovat vertailukelpoisia yhdysvaltalaisen Humveen kanssa ja ovat legendaarista Jeepiä paremmat.
45 asteen lähestymis- ja jättökulmat
45 asteen nousu tai kunnes pyörien ote irtoaa
0,7 metrin kahluusyvyys
360 mm korkean esteen ylitys
43,5 asteen maksimi sivukallistus
1000/1500 kg kuljetuskapasiteetti (4x4/6x6)
Korkeus 3350 mm täydellä kuormalla
Huippunopeus 110/100 km/h (4x4/6x6)
Moottorin maksimiteho käytettävissä 4 km/h nopeudessa
Henkilömäärä 10/14 (4X4/6x6)
Pinzgauer sotilaskäytössä

Alankomaat
Bolivia
Itävalta
Malesia
Oman
Pakistan
Serbia
Slovenia
Sveitsi
Uusi-Seelanti
Venezuela
Yhdistynyt kuningaskunta
Suomen puolustusvoimat testasi kuusipyörävetoista Pinzgaueria 1980-luvun alussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pinzgauer Wikimedia Commonsissa
Pinzgauer 716 (toinen sukupolvi).
La storia di una donna

| La storia di una donna |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Eugenio Perego
Käsikirjoittaja:  Amleto Palermi
Kuvaaja:  Antonino Cufaro
Pääosat:  Pina Menichelli, Luigi Serventi, Livio Pavanelli
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Rinascimento Film
Levittäjä:  Unione cinematografica italiana
Ensi-ilta:  6. maaliskuuta 1920 (Rooma)
Kesto:  2000/1300 metriä (70 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva italiankielisin välitekstein
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
La storia di una donna (”Erään naisen tarina”) on vuonna 1920 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Eugenio Peregon ohjaaman melodraaman pääosaa esittää elokuvadiiva Pina Menichelli.
Juoni

Ampumahaavan saanut kaunis nainen tuodaan sairaalaan. Lääkäri löytää päiväkirjan, joka kertoo tuntemattoman naisen tarinan. Orvoksi jäänyt Beatrice on palkattu seuraneidoksi rikkaalle kreivittärelle, jonka poika Paolo viettelee hänet. Kreivitär ajaa pois Beatricen, joka joutuu huijari Fabianon uhriksi. Lapsen synnyttänyt Beatrice päättää kostaa Paololle, jonka morsian näkee heidät arveluttavassa tilanteessa. Fabiano yrittää saada haltuunsa Paololle uskotut salaiset asiakirjat. Beatrice katuu, paljastaa kaiken Paololle ja joutuu Fabianon ampumaksi. Paolo saapuu lapsensa kanssa sairaalaan lohduttamaan kuolevaa Beatricea.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pina Menichelli  | … |  Beatrice   |
|  Luigi Serventi  | … |  Paolo   |
|  Livio Pavanelli  | … |  Fabiano   |
Teemat ja vastaanotto

La storia di una donna on tyypillinen esimerkki 1910-luvun elokuvadiivojen tähdittämistä melodraamoista, joissa oikeudeton nainen joutuu kaikin tavoin sadistisen miesten maailman uhriksi: raiskatuksi, aviottomaksi äidiksi, prostituoiduksi ja lopulta sijaiskärsijänä tapetuksi. Yleisön ja kriitikkojen positiivisesti vastaanottama elokuva on samalla havainnollinen todiste Italian elokuvateollisuuden uusiutumiskyvyttömyydestä, joka lamautti sen 1920-luvun alussa: päiväkirjaan perustuvasta uudenlaisesta kerrontatavastaan huolimatta se kuvaa maailmaa, jota ei ensimmäisen maailmansodan jälkeen ollut enää olemassa. Samaan aiheeseen perustuu Amleto Palermin vuonna 1928 ohjaama La confessioni di una donna (”Erään naisen tunnustukset”).
Restaurointi

Elokuva on restauroitu Bolognan elokuva-arkistossa osana EU:n rahoittamaa projektia. Restauroitu versio perustuu Brasilian ja Belgian elokuva-arkistoissa säilyneisiin alkuperäisiin nitraattifilmikopioihin. Portugalin- sekä ranskan- ja flaaminkieliset välitekstit on käännetty italiaksi. Alkuperäisestä 2000 metrin pituudesta on säilynyt 1300 metriä.
Aiheesta muualla

La storia di una donna Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Strontiumhydroksidi

| Strontiumhydroksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  18480-07-4
PubChem CID:  519580 ja 139207745 87672, 519580 ja 139207745
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Sr(OH)2
Moolimassa:  121,636
Ulkomuoto:  Värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  375 °C
Kiehumispiste:  710 °C (hajoaa)
Tiheys:  3,625 g/cm3
Liukoisuus veteen:  17 g/l (20 °C)
Strontiumhydroksidi (Sr(OH)2) on strontium- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden strontiumyhdisteiden ja lasitteiden valmistukseen ja sokerinvalmistuksessa ja lisäaineena muun muassa muoveissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa strontiumhydroksidi on värittömiä kiteitä. Yhdiste on voimakkaasti hygroskooppista. Yhdiste liukenee kohtalaisen hyvin veteen ja liukoisuus kasvaa lämpötilan kasvaessa. Liuokset ovat emäksisiä. Kidevedettömän strontiumhydroksidin lisäksi tunnetaan myös kidevedelliset mono- ja oktahydraatit (Sr(OH)2·H2O ja Sr(OH)2·8H2O). Kidevesi poistuu hydraattien rakenteesta kuumennettaessa. Kuumennettaessa strontiumhydroksidia 710 °C:n lämpötilaan se hajoaa strontiumoksidiksi. Ilman sisältämän hiilidioksidin kanssa strontiumhydroksidi reagoi muodostaen strontiumkarbonaattia.
Valmistus ja käyttö

Strontiumhydroksidia voidaan valmistaa liuottamalla strontiumoksidia veteen. Sitä saostuu myös lisättäessä strontiumsuolojen liuoksiin natrium- tai kaliumhydroksidia. Strontiumhydroksidista voidaan valmistaa muita strontiumyhdisteitä ja valmistaa lasitteita ja loisteaineita. Yhdisteestä valmistetaan myös voiteluaineita ja lisätään stabilisaattoreiksi muun muassa muoveihin. Aikaisemmin strontiumhydroksidia on käytetty runsaasti sokerien erottamiseen melassista, mutta sen on osittain korvannut halvempi kalsiumhydroksidi.
Stróvolos

| Stróvolos Stróvoloksen kunta Στρόβολος Δήμος Στροβόλου |
| --- | --- |
 Stróvoloksen kaupunkia.
 Stróvolos
 Koordinaatit: 35°8′0″N, 33°20′51″E 
Valtio:   Kypros
Alue:  Nikosia
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki ja kunta
Väkiluku (2011):  67 904
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.strovolos.org.cy 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stróvolos (kreik. Στρόβολος) on kaupunki ja kunta (Δήμος Στροβόλου, Dímos Strovólou) Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on 67 904 (2011).
Stróvoloksen kaupunkia.
Stróvolos on Kyproksen kreikkalaisen puolen kolmanneksi suurin kaupunki. Se on nykyisin Nikosian esikaupunki ja sijaitsee noin neljä kilometriä etelään Nikosian keskustasta. Kunnan naapureita ovat Aglantziá, Lakatámeia, Latsiá ja Égkomi.
Stróvolos on ollut olemassa kylänä viimeistään keskiajalla nimellä Strovilos. Alueen väkiluku kasvoi huomattavasti Turkin miehitettyä Pohjois-Kyproksen vuonna 1974, jolloin alueelle muutti evakkoja. Stróvoloksen kunta on perustettu vuonna 1986.
Stróvoloksen tärkein kirkko on omistettu Pyhälle Yrjölle (Ágios Geórgios) ja rakennettu 1700-luvulla. Kaupungissa toimii Kyproksen maantieteellinen museo (engl. Pancyprian Geographical Museum), joka esittelee saaren luonnonhistoriaa, kuten kupariin liittyvää historiaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stróvolos Wikimedia Commonsissa
Δήμος Στροβόλου. Stróvoloksen kunnan verkkosivut. (kreikaksi)
Nikosian alue
| --- | --- |
Kunnat (dímos):  Ágios Dométios · Aglantziá · Dáli · Égkomi · Géri · Kythréa · Lakatámeia · Latsiá · Mórfou · Nikosia (Lefkosía) · Stróvolos · Tséri
Yhdyskunnat (koinótita):  Agía Eiríni · Agiá Kepír · Agía Marína Skylloúras · Agía Marína Xyliátou · Agía Varvára · Ágios Vasíleios · Ágioi Iliófotoi · Ágioi Trimithiás · Ágios Epifánios Oreinís · Ágios Geórgios Kafkállou · Ágios Geórgios Soléas · Ágios Ioánnis Maloúntas · Ágios Ioánnis Tillyrías · Ágios Nikólaos Léfkas · Ágios Sozómenos · Ágios Theódoros Soléas · Ágios Theódoros Tillyrías · Agrokipiá · Akáki · Alámpra · Alévga · Alithinoú · Álona · Ammadiés · Ampelikoú · Anágeia · Analióntas · Angolémi · Anthoúpoli · Aplíki · Aredioú · Argáki · Askás · Astromerítis · Avlóna · Béïkioï · Déneia · Dýo Potamoí · Eliá · Epichó · Episkopeió · Ergátes · Evrýchou · Éxo Metóchi · Farmakás · Fikárdou · Flásou · Fterikoúdi · Fylliá · Galáta · Galiní · Gerakiés · Gerólakkos · Goúrri · Kakopetriá · Kaliána · Kaló Chorió Léfkas · Kaló Chorío Mórfou · Kaló Chorió Oreinís · Kalopanagiótis · Kalyvákia · Kampí · Kampiá · Kámpos · Kanlí · Kannávia · Kapédes · Karavostási · Katalióntas · Káto Defterá · Káto Koutrafás · Káto Moní · Káto Pýrgos · Katokopiá · Katýdata · Kaziverá · Kióneli · Klírou · Kókkina · Kokkinotrimithiá · Korákou · Kotsiátis · Kouroú Monastíri · Kyrá · Lagouderá · Lazaniás · Léfka · Linoú · Livádia · Louroukína · Loutrós · Lýmpia · Lythrodóntas · Maloúnta · Mámmari · Mansoúra · Mántres · Margó · Markí · Másari · Mathiátis · Méniko · Mia Miliá · Mitseró · Móra · Mosfíli · Moutoullás · Mylikoúri · Néo Chorió · Nikitári · Nikítas · Nísou · Oíkos · Oroúnta · Ortákioi · Pachýammos · Palaichóri Mórfou · Palaichóri Oreinís · Palaíkythro · Palaiométocho · Páno Defterá · Páno Koutrafás · Páno Pýrgos · Páno Zódeia · Pedoulás · Pentágeia · Péra · Péra Chorió · Peristeróna · Peristeronári · Pétra · Pétra tou Digení · Pigénia · Platanistása · Politikó · Polýstypos · Potámi · Potamiá · Prasteió · Psimolófou · Pyróï · Saránti · Selládi tou Áppi · Siá · Sinaóros · Skouriótissa · Skylloúra · Spília · Syrianochóri · Temvriá · Tráchonas · Trachóni · Tsakístra · Týmvou · Varíseia · Vóni · Vroḯsia · Vyzakiá · Xeróvounos · Xyliátos · Zódeia
Kyproksen kunnat
| --- | --- |
Famagustan alue:  Agía Nápa · Akanthoú · Derýneia · Famagusta (Ammóchostos) · Lefkónoiko · Lýsi · Paralímni · Sotíra
Kyrenian alue:  Karavás · Kyrenia (Kerýneia) · Lápithos
Lárnakan alue:  Aradíppou · Athiénou · Dromolaxiá-Meneoú · Lárnaka · Léfkara · Livádia
Limassolin alue:  Ágios Athanásios · Germasógeia · Káto Polemídia · Limassol (Lemesós) · Mésa Geitoniá · Ýpsonas
Nikosian alue:  Ágios Dométios · Aglantziá · Dáli · Égkomi · Géri · Kythréa · Lakatámeia · Latsiá · Mórfou · Nikosia (Lefkosía) · Stróvolos · Tséri
Páfoksen alue:  Geroskípou · Páfos · Pégeia · Póli
Pilkkupussimittari

| Pilkkupussimittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Vihermittarit Geometrinae
Suku::  Thetidia
Laji::  smaragdaria
Kaksiosainen nimi
 Thetidia smaragdaria  (Fabricius, 1787) 
Synonyymit
  Antonechloris smaragdaria Raineri, 1994  Euchloris smaragdaria (Fabricius, 1787)  Phalaena smaragdaria Fabricius, 1787  Phorodesma smaragdaria (Fabricius, 1787)  T. s. alinea Burrows, 1900  T. s. caeruleoviridis Burrows, 1900  T. s. obsoleta Burrows, 1900  T. s. unilinea Burrows, 1900  T. s. viridis Burrows, 1900 
Alalajit
 T. s. smaragdaria  T. s. amurensis Prout, 1935  T. s. anomica Prout, 1935  T. s. gigantea (Millière, 1874)  T. s. maritima (Prout, 1935)  T. s. mongolica Staudinger, 1897  T. s. volgaria (Guenée, 1857) 
Katso myös
   Pilkkupussimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pilkkupussimittari (Thetidia smaragdaria), vanhalta nimeltään täplätön pussimittari, on vihermittareihin kuuluva keskikokoinen vihreä perhoslaji. Laji on levinnyt laajalle alueelle Euraasiaan, ja Suomessa sitä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa.
Pilkkupussimittari on pääasiassa aurinkoisten, lämpimien ja kuivien ketojen, niittyjen ja rinteiden laji. Koiraita tavataan lennossa kesä-heinäkuussa, usein jo iltahämärissä, kun naaraat puolestaan piilottelevat useimmiten kasvuston seassa. Pilkkupussimittarin toukat käyttävät ravintonaan siankärsämöä, pietaryrttiä ja erilaisia marunoita. Toukat elävät, talvehtivat ja koteloituvat ravintokasvin karikkeesta kasaamansa pussin sisällä, mistä koko laji on saanut nimensä.
Pilkkupussimittarin alalaji T. s. maritima, jota on tavattu ainoastaan Englannissa, on ilmeisesti kuollut sukupuuttoon 1990-luvun alussa. Norjassa pilkkupussimittarin kanta on hyvin pieni, ja laji onkin maassa luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Suomessa pilkkupussimittaria ei ole luokiteltu uhanalaiseksi ja sen populaatiokoko vaikuttaa vakaalta.
Koko ja ulkonäkö

Pilkkupussimittari on keskikokoinen mittari: sen siipien kärkiväli on keskimäärin noin 27–32 millimetriä. Naaras on koirasta hieman suurempi. Eteläisessä Euroopassa toinen sukupolvi, joka lentää elokuun puolivälistä syyskuun loppupuolelle, on kooltaan pienempi: sen siipien kärkiväli on keskimäärin vain noin 22 millimetriä. Perhosen siivet ovat väriltään kirkkaan vihreät ja siipien ripset ovat valkoiset. Etusiipien etureuna on väriltään kellertävä. Lajin etu- ja takasiipien keskellä sijaitsevat selvät keskipilkut, joiden avulla laji on helppo erottaa laikkupussimittarista. Takasiipien etureuna on tyveltään valkea, ja sen ulkoreuna kaareutuu tasaisesti, toisin kuin esimerkiksi melko samannäköisillä lehvämittarilla ja vihermittarilla. Siipien ulompi poikkiviiru on melko suora ja sisempi poikkiviiru näkyy vain heikosti. Koiraan tuntosarvet ovat kaksoiskampahampaiset.
Pilkkupussimittarin toukka on väriltään harmaanruskea ja sen selkäviiva on musta. Toukan kussakin nivelessä on kaksi mustaa selkäkäsnää ja etummaisten nivelten sivuilla on valkeahkoja, alta mustareunaisia vinotäpliä. Luonnossa toukka elää kuitenkin aina lajinimensä mukaisesti ravintokasvin karikkeesta ja muista aineksista kehräämänsä pussin sisällä. Pilkkupussimittarin kotelo, joka sekin syntyy saman pussin sisälle, on puolestaan ruskeanharmaa ja siinä on mustia viiruja. Kotelon tuntee myös kahdesta pienestä kohoumasta, jotka sijaitsevat sen päässä.
Pilkkupussimittarin useista alalajeista on T. s. gigantea kooltaan suurempi kuin nimialalaji, ja sen siipien kärkiväli voi olla jopa 37 millimetriä. Alalaji on myös väritykseltään vaaleampi ja sen siipien poikkiviirut näkyvät heikommin. T. s. volgaria on puolestaan nimialalajia pienempi, sillä sen siipien kärkiväli on vain noin 22–29 milliä. Alalajin siipien poikkiviirut ovat leveämmät ja etusiiven keskipilkku useimmiten huomattavasti suurempi kuin nimialalajilla. Myös esimerkiksi takasiiven ulkoreunan viiru on selvempi.
Levinneisyys

Pilkkupussimittaria tavataan laajoilla alueilla Euraasiassa. Luoteis-Euroopasta laji puuttuu, mutta levinneisyysalue kattaa eteläisen ja itäisemmän Euroopan ja jatkuu Turkkiin, Keski-Aasiaan, Länsi-Siperiaan, Amurille ja Mongoliaan sekä Pohjois-Kiinaan ja Japaniin. Levinneisyysalueelta on kuvattu myös useita alalajeja.
Euroopassa pilkkupussimittari on yleisin Etelä- ja Itä-Euroopassa. Fennoskandiassa lajilla on pysyvä kanta vain eteläisessä Norjassa sekä Suomessa. Norjan eristyneen pilkkupussimittarin populaation katsotaan olevan relikti aikaisemmalta lämpimämmältä ajanjaksolta. Ruotsista laji on löydetty ensimmäisen kerran vuonna 2004, minkä jälkeen siitä on tehty muitakin havaintoja.
Suomessa pilkkupussimittari on Etelä- ja Keski-Suomen laji, ja pohjoisimmat havainnot siitä ovat Kuopion korkeudelta. Kerätyn havaintoaineiston perusteella pilkkupussimittaria on tavattu kahdessatoista Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä- ja Pohjois-Karjalassa, Satakunnassa, Etelä-Pohjanmaalla, Etelä- ja Pohjois-Hämeessä, Etelä- ja Pohjois-Savossa sekä Laatokan Karjalassa.
Pilkkupussimittarin alalajeista T. s. anomica on levinnyt Kaukasukselle ja Keski-Aasian vuoristoihin. Mongoliassa tavataan puolestaan alalajia T. s. mongolica, ja muualla Itä-Aasiassa ja Japanissa lentää alalaji T. s. amurensis. T. s. gigantea on Keski-Espanjan endeeminen alalaji, jota tavataan vuoristoissa 1 100–2 000 metrin korkeudessa. Uralilla ja Volgan eteläisillä tasangoilla lentää alalaji T. s. volgaria, joka ilmeisesti myös joskus lisääntyy nimialalajin kanssa. Englantilainen T. s. maritima -alalaji on ilmeisesti kuollut sukupuuttoon. Alalajin statuksesta ei tosin ole täyttä varmuutta, sillä joidenkin tutkijoiden mukaan englantilaisista yksilöistä ei ole ollut löydettävissä sellaisia yhtenäisiä eroja, jotka erottaisivat ne nimialalajista.
Elinympäristö ja elintavat

Pilkkupussimittari on aurinkoisten ja lämpimien ketojen ja rinteiden sekä kuivien niittyjen, hietikoiden ja kulttuuriympäristöjen laji, jota tavataan lennossa yleensä yksitellen. Joskus sitä voidaan tavata myös aukeissa lehti- ja sekametsissä. Toisinaan lajin yksilöitä on tavattu myös hakkuuaukeilta, sähkölinjojen alta ja teiden varsilta, jos niillä on kasvanut toukan ravintokasvia. Englantilaista T. s. maritima -alalajia tavattiin ainoastaan jokien suistojen marskimailla.
Laji on Suomessa ja muualla Euroopassa lennossa aikaisintaan kesäkuun puolivälin paikkeilla, yleensä kuitenkin kuun viimeisellä viikolla. Lento loppuu yleensä jo heinäkuun puolivälissä, viimeistään elokuun alussa. Etelä-Euroopassa pilkkupussimittarilla on vuodessa kaksi sukupolvea: Ensimmäinen lentää toukokuun puolivälistä heinäkuun alkuun ja toinen elokuun puolivälistä syyskuun loppupuolelle. Aroilla tavattavalla T. s. volgaria -alalajilla on myös kaksi sukupolvea, jotka lentävät toukokuun puolivälistä kesäkuun loppuun sekä heinäkuun lopusta syyskuun lopulle.
Pilkkupussimittarit lentävät yleensä jo iltahämärässä, ja naaraita voi toisinaan nähdä myös päivällä istumassa ruohonkorsilla. Aikuiset yksilöt käyvät usein imemässä mäkitervakoiden mettä. Illalla ja yöllä liikkeellä olevat yksilöt ovat useimmiten koiraita, sillä naaraita tavataan lennossa äärimmäisen harvoin. Naaraita voi havaita helpoimmin aamun sarastaessa, kun koiraat hakevat niitä parittelua varten. Pilkkupussimittarikoiraat lentävät hitaasti kasvillisuuden yllä ja laskeutuvat välillä sen sekaan etsien vastakuoriutuneita naaraita. Noin puoli tuntia kestävä parittelu alkaa välittömästi naaraan löydyttyä, vaikka sen siivet eivät olisi edes ehtineet vielä kovettua. Parittelun jälkeen yksilöt piiloutuvat kasvillisuuden sekaan.
Toukan ravintokasvi Suomessa ja muualla Fennoskandiassa on siankärsämö, mutta Keski-Euroopassa toukkia tavataan myös marunoilla ja pietaryrtillä. Englantilaisen T. s. maritima -alalajin toukat käyttivät ravintonaan ainoastaan merimarunaa. Toukkavaihe kestää Keski-Euroopassa syyskuusta toukokuuhun, Fennoskandiassa heinäkuun lopusta kesäkuun alkuun. Alueilla, joilla lajilla on kaksi sukupolvea, toukkavaiheet ajoittuvat kesäkuusta heinäkuuhun ja elokuun puolivälistä syyskuun puoliväliin. Toukkavaiheen aikana pilkkupussimittarin toukka kehrää itselleen kehdon, johon se kiinnittää ravintokasvin kariketta, ja lisäksi se talvehtii keskenkasvuisena kehtonsa sisällä. Myös kotelo muodostuu aikanaan kehdon sisälle, kun toukka ensin kiinnittää sen kasvin varteen tai muuhun kiinteään pintaan. Osa lajin koteloista kuoriutuu kolmen–neljän viikon kuluttua, mutta ainakin K. J. Vallen mukaan osa koteloista voi vielä talvehtia.
Pilkkupussimittarilla on kirjallisuuden mukaan ainakin yksi siihen erikoistunut loinen: Ichneumon quadrialbatus -loispistiäinen.
Uhanalaisuus ja suojelu

Englantilainen T. s. maritima -alalaji harvinaistui nopeasti 1900-luvulla. Vielä vuosisadan alkupuolella alalajia tavattiin laajoilla marskimaa-alueilla Essexin ja Kentin kreivikunnissa. Sillä oli voimakas kanta ainakin Thames-, Crouch- ja Blackwaterjokien suistoissa sekä Thamesin suulla Isle of Sheppey -saarella. Kuitenkin 1980-luvulle tultaessa alalajia tavattiin vain yhdessä paikassa kummassakin kreivikunnassa. Sen uskotaan kuolleen sittemmin sukupuuttoon, sillä sen lisääntymisestä ei ole havaintoja 1990-luvun alun jälkeen. Viimeisin tiedossa oleva havainto on Isle of Sheppeyltä vuodelta 1991. Essexin populaatio katosi jo vuonna 1985. T. s. maritima -alalajin häviämiseen on epäilty vaikuttaneen monia tekijöitä, kuten ylilaidunnus, maan kaskeaminen, elinympäristön pirstoutuminen ja häviäminen, pienten populaatioiden mahdollinen geneettinen ajautuminen sekä perhosten liiallinen keräily kokoelmiin. Tämä kaikki tapahtui, vaikka sekä lajin yksilöt että elinpaikat suojeltiin lailla jo vuonna 1981.
T. s. maritima yritettiin palauttaa elinpaikalleen 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa, kun luontoon vapautettiin alkuperäisestä populaatiosta kerättyjen yksilöiden kasvatettuja jälkeläisiä. Yhteensä istutusta yritettiin viisi kertaa. Kokeilu kuitenkin epäonnistui ilmeisesti jälkeläisten liian suuren sisäsiittoisuuden vuoksi. Kasvatettu kanta periytyi vain kolmesta naaraasta, ja nekin olivat todennäköisesti sukua keskenään. Kasvatusohjelma aloitettiin vuonna 1987 ja sitä ylläpidettiin aina vuoteen 1996 asti, kunnes se kävi mahdottomaksi yksilöiden alentuneen hedelmällisyyden vuoksi. Vuoteen 1999 mennessä myös viimeisten havaintopaikkojen merimarunakasvustot olivat tuhoutuneet.
Pilkkupussimittari on nykyään uhanalainen esimerkiksi Norjassa, missä se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. On arvioitu, että Norjassa pilkkupussimittarin vaarantumisen taustalla on erityisesti levinneisyysalueen pieni koko, soveliaan elinympäristön määrän väheneminen ja sen laadun heikkeneminen. Viimeisin havainto lajista on tehty Norjassakin jo vuosia sitten, vuonna 1984. Pilkkupussimittarista on havaintoja vain kahdelta pieneltä alueelta Bærumin kunnasta Oslovuonon sisäosissa. Sielläkin maankäytön paine on suuri ja viimeisin havaintopaikka on osittain jäänyt golfkentän laajennuksen alle. Lajin tärkeimpinä suojelutoimina Norjassa pidetään sitä, että mahdolliset elinpaikat jätetään rakentamattomiksi ja niiden umpeenkasvua hillitään.
Suomessa pilkkupussimittaria ei ole luokiteltu uhanalaiseksi ja sen populaatiokoko vaikuttaa vakaalta. Lajista tehtyjen havaintojen määrä on pysynyt suhteellisen muuttumattomana koko sinä aikana, jolta tilastoituja tietoja on olemassa. Suurin osa pohjoisimpien luonnontieteellisten maakuntien havainnoista on tosin tehty jo ennen vuotta 1988.
Lajin nimi

Pilkkupussimittarin nykyisen suvun tieteellinen nimi Thetidia viittaa Thetisiin, yhteen kreikkalaisen mytologian nymfeistä. Lajin kuvasi alun perin Johann Christian Fabricius vuonna 1787, jolloin hän sijoitti sen silloiseen sukuun Phalaena. Lajin sukulaisuussuhteet on kuitenkin määritelty uudelleen useaan kertaan, ja viimeksi vuonna 1994 pilkkupussimittari ehdotettiin siirrettäväksi sukuun Antonechloris.
Perhosen lajinimi smaragdaria perustuu latinan ja kreikan kielen vihreää jalokiveä eli smaragdia tarkoittavaan sanaan (lat. smaragdus; kreik. σμάραγδος, smáragdos). Smaragdiin viittaavat myös pilkkupussimittarin monet muut erikieliset nimet: esimerkiksi englanniksi laji on Essex Emerald, "Essexin smaragdi", ruotsiksi taas smalband smaragdmätare, "kapeanauhainen smaragdimittari" ja saksaksi yksinkertaisesti Smaragdspanner, "smaragdimittari"
Lajin vanha suomenkielinen nimi oli täplätön pussimittari, joka esiintyi ensimmäisen kerran J. E. Aron teoksessa Suomen perhoset vuonna 1900. Teoksessa laji oli vielä sijoitettu "pussimittarien" Phorodesma-sukuun. Aron kirja oli ensimmäinen suomen kielellä julkaistu perhoskirja, ja sitä varten oli myös luotu suomenkieliset nimet kaikille Suomesta tavatuille suurperhosille. Täplätön pussimittari, kuten useimmat muutkin kirjan lajinimistä, oli ilmeisesti lehtori A. J. Melan antama.
Seuraava kattava julkaisu Suomen perhosista ilmestyi 1930- ja 1940-luvuilla Suomen eläimet -kirjasarjassa, jonka viides osa Mittarit ilmestyi 1946. Lajia kutsuttiin siinäkin vielä täplättömäksi pussimittariksi, mutta se oli siirretty uuteen "pussimittarien" Euchloris-sukuun, johon nyt kuului myös täplikäs pussimittari, nykyinen laikkupussimittari. Nykyisen nimensä pilkkupussimittari sai 1980-luvulla, kun Suomen Perhostutkijain Seuran julkaisemaa Suomen perhoset -kirjasarjaa varten myös Suomessa tavattujen mittareiden nimistöä uudistettiin. Uusi nimistö perustui pääosin K. J. Vallen jo Suomen eläimet -sarjassa käyttämiin nimimuotoihin, mutta joillekin lajeille haluttiin antaa esimerkiksi kieliasultaan uudenaikaisemmat tai kuvaavammat nimet. Tässä yhteydessä nimistötyöstä päävastuussa ollut Kauri Mikkola muutti täplättömän pussimittarinkin nimen nykyiseksi pilkkupussimittariksi.