stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sipola
Suomalaisena sukunimenä

Aku Sipola (s. 1989), näyttelijä
Arja Sipola (s. 1956), vuoden 1987 tangokuningatar
Arvi Sipola (1870–1959), opettaja ja virkamies, kouluneuvos
Hilja Sipola (Hilja Vartiainen, 1890–1972), opettaja ja muistelmakirjailija
Kalevi Sipola (s. 1946), kirjailija
Mikko Sipola (s. 1978), laulaja, The Voice of Finlandin voittaja 2012
Oskari Sipola (s. 1984), elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Saku Sipola (s. 1968), toimitusjohtaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sipola”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Anja Vammelvuo

| Anja Vammelvuo |
| --- | --- |
 Anja Vammelvuo vuonna 1971.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Anja Leila Hemmikki Vammelvuo
Syntynyt: 7. lokakuuta 1921 Hausjärvi
Kuollut: 30. kesäkuuta 1988 (66 vuotta) Tuusula
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Jarno Pennanen
Lapset:  Jotaarkka Pennanen
Kirjailija
Esikoisteos:  Auringon tytär 1943
Palkinnot
 Valtion kirjallisuuspalkinto 1949, 1954 ja 1970  Pro Finlandia -mitali 1969 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anja Leila Hemmikki Vammelvuo (7. lokakuuta 1921 Hausjärvi – 30. kesäkuuta 1988 Tuusula) oli suomalainen runoilija ja prosaisti.
Henkilöhistoria

Vammelvuon isä oli kauppias Aake Vammelvuo (alkujaan Aleksei Jegorovitš Rasmahin Pihkovan kuvernementista) ja äiti Hulda Maria Selin. Vammelvuo oli vuodesta 1946 naimisissa kirjailija Jarno Pennasen kanssa; ohjaaja Jotaarkka Pennanen on heidän poikansa. Hän pääsi ylioppilaaksi Riihimäen yhteislyseosta 1941 ja opiskeli Helsingin yliopistossa.
Kirjallinen ura

Vammelvuo kuului vasemmistolaiseen kirjailijaseura Kiilaan. Hän julkaisi runoja, novelleja sekä kaksi näytelmää ja romaania. Hänen esikoisteoksensa Auringon tytär ilmestyi 1943.
Kirjallinen ura > Teokset

Auringon tytär, runoja, Otava, 1943.
Muut ovat nuoria, romaani, Otava, 1945.
Muottiin tuntemattomaan, runoja, Otava, 1946.
Paratiisilintu ja muita novelleja, Otava, 1946.
Loistohuoneisto, kolminäytöksinen näytelmä, Otava, 1947.
Viimeinen Kleopatra, romaani, Otava, 1950.
Rakkauskertomus, novelleja, Otava, 1953.
Kukkia sylissäni, runoja, Otava, 1954.
Torpankirjat, runoja, Otava, 1957.
Kuuma, kylmä, runoja, Otava, 1960.
Valkoinen varis, novelleja, Otava, 1962.
Integer vitae, runoja, Otava, 1964.
Valitut runot, Otava, 1968.
Lintu pieni, runoja, Otava, 1970.
Totuuden iskut, runoja, Otava, 1973.
Kuinka voitte?, runoja, Otava, 1978.
Valitut runot, Otava, 1982.
Tulee aika toinenkin, näyttelijä-rosvopäällikkö Aarne Orjatsalon elämä, näytelmä, Otava, 1983.
Kirjallinen ura > Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1949, 1954 ja 1970
Pro Finlandia -mitali 1969
Aiheesta muualla

Anja Vammelvuo Elävässä arkistossa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kuningasrapu

| Kuningasrapu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Osalahko::  Erakkoravut Anomura
Yläheimo::  Paguroidea
Heimo::  Lithodidae
Suku::  Paralithodes
Laji::  camtschaticus
Kaksiosainen nimi
 Paralithodes camtschaticus  (Tilesius, 1815) 
Katso myös
   Kuningasrapu Wikispeciesissä   Kuningasrapu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuningasrapu (Paralithodes camtschaticus) on suurikokoinen kylmien merten äyriäinen. Sen alkuperäinen esiintymisalue on Tyynessämeressä, mutta ihmisen siirtämänä se elää nykyisin vieraslajina myös Euroopan Barentsinmeressä. Myös nimeä kamtsatkanrapu on joskus käytetty.
Tuntomerkit

Kuningasrapu on suurimpia tunnettuja niveljalkaislajeja. Se voi kasvaa yli 10 kg:n painoiseksi, mutta harvoin ylittää 8 kilon rajan. Selkäkilpi voi kasvaa 23 cm leveäksi, ja raajojen kärkiväli voi olla puolitoista metriä. Useimmat pyydetyt yksilöt ovat kuitenkin 3–4 kilogramman painoisia. Ulkoisesti kuningasrapu muistuttaa lähinnä taskurapuja, mutta kuuluu kuitenkin itse asiassa erakkorapujen osalahkoon.
Kuningasravun selkäkilpi ja raajat ovat vahvojen piikkien peittämä; selkäkilvessä niitä on 33 kappaletta. Pää ja keskiruumis ovat yhteenkasvaneet, pyrstö on viuhkamainen ja kääntynyt ruumiin alle. Kymmenjalkaisiin kuuluvalla kuningasravulla on keskiruumiissa viisi raajaparia, joista kuitenkin vain neljä on kookkaita. Etumaisessa on sakset, oikeanpuoleinen yleensä vasenta suurempi. Kolme seuraavaa ovat kookkaita kävelyraajoja. Viimeinen raajapari on piilossa ruumiin alla ja se on erikoistunut naarailla hedelmöittyneiden munien puhtaanapitoon ja koirailla parittelutarkoitukseen. Koiraat ovat naaraita kookkaampia, ja kuningasrapujen pyynti keskittyykin koirasyksilöihin.
Levinneisyys

Kuningasrapu elää alkuperäisenä Tyynenmeren pohjoisosien rannikkoalueilla, Korean pohjoisosasta Beringinmerelle ja Amerikan puolella etelään Vancouverinsaarelle.
Neuvostoliittolaiset siirsivät taloudellisesti arvokasta kuningasrapua 1960-luvulla Euroopan puolelle kalastuskohteeksi. Vuosina 1961–1969 Barentsinmeren Kuolanvuonoon laskettiin Kamtšatkan länsirannikolta kerättyjä kuningasrapuja. Istukkaat käsittivät sekä toukkia, nuoria 1–3-vuotiaita yksilöitä että noin 2 600 lisääntymisikäistä 5–15-vuotiasta äyriäistä. Täältä kuningasrapu on levittäytynyt sekä itään Kuolan niemimaan rannikkoa Vienanmeren suulle ja Kaninin niemimaalle asti että länteen Norjan Barentsinmeren rannikolle.
Norjassa kuningasrapu tavattiin ensi kertaa 1977. Se alkoi yleistyä 1992, ensin Varanginvuonossa. Vuonna 1995 äyriäisiä tavattiin Tenovuonossa ja 2000-luvun alussa jo Nordkappin tienoilla. Lajia pyydettiin alkuvuosina vain tutkimustarkoituksiin.
Kalastus ja käyttö

Suurin osa kuningasrapusaaliista pyydetään vielä lajin luonnollisella esiintymisalueella. Alaskassa vuoden 2008 saalis oli noin 9 miljoonaa kiloa ja arvo 85 miljoonaa dollaria. Myyntiin kelpaavat vain alamitan täyttävät koiraat. Kuningasravun pyynti Alaskassa on saanut huomiota Hengenvaarallinen saalis -tosi-TV-sarjan myötä.
Norjassa kuningasravun kaupallinen pyynti aloitettiin vuonna 2002, ja siitä on tullut oleellinen elinkeino Finnmarkissa. Vuonna 2004 kalastajien kuningasrapumyynti oli 75 miljoonaa Norjan kruunua ja pyyntikiintiö 280 tonnia. Vuodeksi 2013 esitetty pyyntikiintiö Nordkappin itäpuolisille alamitan täyttäville koirasravuille on 900 tonnia ja naaraille 50 tonnia. Ravulla on kuitenkin myös haittavaikutuksia perinteisemmälle trooli-, verkko- ja siimakalastukselle, sillä se sotkee ja rikkoo pyydyksiä ja syö koukkupyydysten syöttejä. Se myös muuttaa alkuperäisten pohjayhteisöjen rakennetta. Norjassa tilanne on hallinnollisesti hankala, kun samaan aikaan pyritään hillitsemään haitallista vieraslajia ja edistämään siihen perustuvaa elinkeinoa. Venäjän puolella, jossa kanta on kymmenkertainen, kuningasrapu nähdään pelkästään siunauksena.
Kuningasravun pyyntikausi Norjassa on marras-joulukuussa, jolloin ravunliha on kyllin hyvää markkinoitavaksi. Venäläiset pyytävät pidempään, maaliskuulle saakka. Norjassa pyydettyjen kuningasrapujen keskikoko on yli 4 kg, Alaskassa noin 3 kg. Rapuja pyydetään suurilla laatikkomallisilla merroilla. Koska suuri osa pyydetyistä äyriäisistä on ollut liian huonossa lihassa markkinointia varten, on Norjassa kokeiltu rapujen keinotekoista ruokkimista pyynnin jälkeen myyntikuntoon. Suuri osa Norjan kuningasrapusaaliista 2000-luvun alkupuolella myytiin Japaniin ja Yhdysvaltoihin.
Vuodesta 2004 kuningasravun pyynti Nordkappin länsipuolella on ollut säätelemätöntä. Tarkoituksena on ollut rajoittaa alkuperäiseen luontoon kuulumattoman vieraslajin leviämistä kauemmas Atlantin puolelle, ja leviämisen onkin havaittu hidastuneen.
Robert Hübner

SM Robert Hübner vuonna 1993
Robert Hübner (6. marraskuuta 1948 Porz Saksan liittotasavalta – 5. tammikuuta 2025 Köln Saksa) oli saksalainen shakin suurmestari, shakkikirjailija ja papyrologi (tunnustettu muinaisen Egyptin hieroglyfien asiantuntijana). Heinäkuussa 2005 hän oli FIDEn listalla sijalla 65 vahvuusluvulla 2 636.
Shakinpelaajana Hübnerin tekniikkaa on pidetty tehokkaana ja armottomana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
FIDE-kortti: Robert Hübner (englanniksi)
Robert Hübner ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Tapio Junno

Häikäistynyt, 1992, Heikintori Espoo.
Tapio Einari Junno (12. tammikuuta 1940 Piippola – 25. joulukuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Tapio Junno teki yli 20 julkista teosta eri puolille Suomea. Hänet tunnetaan erityisesti miesaiheisista pronssiveistoksistaan. Espoon Tapiolassa Tapiontorin porrastasanteella on kaksi ja puoli metriä korkea Häikäistynyt.
Tapio Junnon teosten keskiössä on usein kasvoton outoon tilanteeseen joutunut jokamies. Teoksissa on sivullisuuden tematiikkaa ja unenomaisen näyn tuntua. Hahmot ilmentävät niin olemassaolon tuskaa kuin iloakin. Myös pronssin käsittely vahvistaa vastakohtaisuuksia kuten valon ja varjon vuorottelua sekä materiaalisuuden dynamiikkaa veistoksissa. Junno rinnastaa usein sileää kiillotettua metallipintaa kontrastiksi karhean patinoidulle pronssille.
Kirkas valo ja häikäistyminen on usein mukana Tapio Junnon veistoksissa. Aihe, josta hän oli nähnyt unia jo lapsena, kiinnosti Junnoa uran alusta asti. Teokset kuvaavat häikäistyksen hetkeä, jolloin aika pysähtyy. Samalla hahmon liike jähmettyy paikoilleen.
Junno opiskeli ensin 1961 Taideteollisessa oppilaitoksessa, mutta siirtyi sitten Taideakatemian kouluun, josta hän valmistui 1965. Tähän aikaan taide-elämässä oli tapahtumassa informalismin läpimurto, joka merkitsi luonnonläheisyyden, kosmisuuden, mystisyyden ja vapaasti materiaalien ominaisuuksia käyttävien ilmaisutapojen korostamista. Junnon teoksia oli ensi kertaa esillä vuonna 1964. Hänen puolisonsa on myös pronssiveistoksia tekevä kuvanveistäjä Pirkko Nukari.
Junno suunnitteli vuonna 1970 Tampereen elokuvajuhlia varten Suudelma-patsaan. Suudelma on jaettu vuosittain elokuvajuhlien voittajille. Helsingin seurakuntayhtymän taidetoimikunta tilasi Junnolta 1974 teoksen Helsingin Kulosaaren kirkkoon. Junno muotoili pronssiset kynttilänjalat, joiden viillot symboloivat Kristuksen haavoja. Kynttilänjalat kuuluvat osana Junnon alttarikrusifiksiin. Helsingin Pihlajamäen kirkossa on Junnon alttarireliefi Kristuksen kärsimykset. Hän on suunnitellut myös Kaj Franck -muotoilupalkintoon kuuluvan mitalin.
Julkiset teokset

Ruukinpatsas, 1969 Seinäjoki
Kuuikkuna, 1971, Oy Alko Ab, Salmisaari, Helsinki
Kulosaaren kirkon alttariveistos, 1973 Helsinki
Kontakti, 1974, Keravan lukio
Alttariveistos, 1976, Pihlajamäen kirkko, Helsinki
Rakkaus ja valppaus, 1976, Myllypuro, Helsinki
Marssilaulu, 1977, Upseeriopisto, Lappeenranta
O.W. Kuusisen muistolaatta, 1982, Laukaa
Ihmiskaari, 1982, Myllyojan kirjasto, Oulu
Kilpimies, 1982, valtioneuvoston lisärakennus, Helsinki
Lastaajat, 1983 Suolahti
Suojelija, 1983, Sanomalehti Kalevan toimitalo, Oulu
Palava ihminen, 1985, KHO, Helsinki
Ihmispuu, 1989,Keravan lukio, Kerava
Auringonkantaja, 1989, Kokkolan virastotalo
Kirkastus, 1990, Turun hautausmaan muistolehto
Pallopäät, 1970, puistoveistos, Tukholma 1998
Helene Schjerfbeckin muistomerkki, Hyvinkää 1996
Isännät ja isäntien varjot, Kirjailija Pentti Haanpään muistomerkki, Piippola 1993
Alfons Almi, Suomen Kansallisooppera, Helsinki 1992
Häikäistynyt, Heikintori, 1991 Espoo
Peilaaja, Tamron toimitalo Helsinki
Aurinkoon katsoja, 2001 Kotka
Kuvia julkisista teoksista

Maan siunaus, 1968, Seinäjoki.
Kontakti, 1974, Kerava.
Rakkaus ja valppaus, 1976, Helsinki.
Kilpimies, 1982, Helsinki.
Lastaajat, 1982, Äänekoski.
Sananvapauden suojelija, 1983, Oulu.
Auringonkantaja, 1988, Kokkola.
Ihmispuu, 1989, Kerava.
Häikäistynyt, 1993, Helsinki.
Ovi, 1998, Hyvinkää.
Aurinkoon katsoja, 2001, Kotka.
Palkinnot ja tunnustukset

Kuvataiteen valtionpalkinto 1969
SCULPTOR 85 -näyttelyn Haka-palkinto 1985
Vuoden taiteilija 1987
Pro Finlandia -mitali 1989
Suomen Taideyhdistys myönsi 2003 Tapio Junnolle tunnustuspalkinnon merkittävästä elämäntyöstä ja ”häikäisevästä” urasta
Kirjallisuutta

Anne Valkonen: Tapio Junno. Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilija (1987) - Teoksesta puuttuvat Junnon suunnittelemat hautamuistomerkit.
Aiheesta muualla

Tapio Junno taiteilijamatrikkelissa
Timo Valjakka (20.11.2012) "Kirkas valo osui kuin hermoon" (Kirja-arvostelut teoksesta Otso Kantokorpi: Tapio Junno; tilaajille) (hs.fi)
Marja-Terttu Kivirinta (28.12.2006) Häikäistyneen jokamiehen kuvaaja käytti pronssia (tilaajille) (hs.fi)
Tapio Junno (Muistot, 25.12.2006; tilaajille) (hs.fi)
Kuva teoksesta Säde (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuva teoksesta Rakkaus ja valppaus (Arkistoitu – Internet Archive)
Junno ateljeessaan + pinnakkaiset
Kuva teoksesta Kilpimies (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuva teoksesta Suudelma
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana
Malawin ilmastonmuutoksen ja ilmatieteen palvelulaitos

| Malawin ilmastonmuutoksen ja ilmatieteen palvelulaitos Department of Climate Change and Meteorological Services |
| --- | --- |
Tunnuslause:  Be wise, Be weather wise
Avainhenkilöt:  johtaja Jollam Nkhokwe
Kotipaikka:   Malawi; Blantyre
Toimiala:  sää- ja ilmastohavainnot ja palvelut
Emoyhtiö:  Malawin luonnonvara-, energia- ja kaivosministeriö
Omistaja:  Malawi
Kotisivu:  www.metmalawi.gov.mw
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Malawin ilmastonmuutoksen ja ilmatieteen palvelulaitos (engl. Department of Climate Change and Meteorological Services, lyhennys DCCMS) on Malawin Blantyresta käsin johdettu kansallinen ilmatieteellinen laitos. Se toimii maan luonnonvara-, energia- ja kaivosministeriön alaisuudessa. Laitosta johtaa Jollam Nkhokwe (tilanne 10/2021).
Malawin säähavaintotoiminta alkoi 1890-luvun alkupuolella seudun ollessa Britannian protektoraatti. Havaintoasemia sijaitsi  muun muassa Shirejoen varrelle ja Shiren ylänköalueen teeviljelmillä. Säätietoja kirjattiin päivittäin kerran tai kahdesti, mutta havaitsijoita ei oltu koulutettu, havaintoajat vaihtelivat eikä havaintotoiminta ollut pitkäkestoista. Esimerkiksi 1930-1940-luvuilla Malawissa oli 102 säähavaintoasemaa. Niistä vain jotkut jatkoivat 1940-luvun puolivälissä lähinnä sadehavaintoja tehden. 1940-luvun puolivälissä alkoi ammattimaisten säähavaintoasemien verkoston kehittäminen; aluksi asemia perustettiin ilmailun palvelutarpeisiin, pian muidenkin sovellusalojen tueksi.
Lyhytkestoisiin sääennustuksiin laitos hyödyntää numeerisista sääennustusmalleista ainakin WSF- (Weather Research and Forecasting, WRF) ja COSMO-malleja (Consortium for Small-scale Modelling, COSMO). Lisäksi alueellisena ennustuskeskuksena toimiva Etelä-Afrikan sääpalvelu (SAWS: RSMC-Pretoria) jakaa useita lyhyen ja keskipitkän aikavälin numeeristen sääennustusmallien ja erittäin lyhyen aikavälin ennakoinnin laskelmia SADC-maiden kuten Malawin ilmatieteellisten laitosten käyttöön.
DCCMS:n apuna toimii vuonna 2016 perustettu ammattilaisten ja vapaaehtoisten yhteisen sosiaalisen median WhatsApp-ryhmä Malawi Weather Chasers. Se jakaa säähavaintoja ja mallinnustietoa etenkin voimakkaita sää- ja tulvariskitilanteita koskien, esimerkiksi äkkitulviin varautumiseksi. Ryhmä toimii osaltaan eräänä viestintäkanavana myös tulvatilanteiden pelastustoimintaa tukien.
Aiheesta muualla

Weather Forecast for Today (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (metmalawi.gov.mw)
| n k Kansalliset ilmatieteelliset laitokset |
| --- | --- |
Afrikka:  Angolan kansallinen ilmatieteen ja geofysiikan laitos * Egyptin ilmatieteen laitos * Etelä-Afrikan sääpalvelu * Etiopian kansallinen ilmatieteen laitos * INAM (Mosambik) * Kenian ilmatieteen laitos * Malawin ilmastonmuutoksen ja ilmatieteen palvelulaitos * Marokon ilmatieteen laitos * Mettelsat (Kongon dem. tas.) * Namibian ilmatieteellinen palvelu * Nigerian ilmatieteen laitos * Tansanian ilmatieteen laitos * Tunisian kansallinen ilmatieteen laitos 
Amerikka:  Brasilian kansallinen ilmatieteen laitos * Argentiinan kansallinen ilmatieteellinen palvelu  * Kanadan ilmatieteellinen palvelu   * Meksikon kansallinen ilmatieteellinen palvelu * Yhdysvaltain kansallinen sääpalvelu 
Aasia:  Bangladeshin ilmatieteen laitos  * Filippiinien ilmatieteen, geofysiikan ja tähtitieteen palveluhallinto * Gidromettsentr Rossii (Venäjä) * Intian ilmatieteen laitos * Indonesian ilmatieteen, ilmastotieteen ja geofysiikan laitos * Iranin ilmatieteen laitos (IRIMO) * Japanin ilmatieteen laitos * Kazhydromet (Kazakstan) * Kiinan ilmatieteen laitos  * Korean ilmatieteellinen hallinto (Etelä-Korea)  * Malesian ilmatieteen laitos * Pakistanin ilmatieteen laitos  * Thaimaan ilmatieteen laitos * Turkin valtion ilmatieteellinen palvelu * Vietnamin kansallinen hydrometeorologinen ennustuskeskus 
Eurooppa:  Belgian kuninkaallinen ilmatieteen laitos * Espanjan valtion ilmatieteen laitos * Gidromettsentr Rossii * Ilmatieteen laitos (Suomi) * IMGW (Puola) * Islannin ilmatieteen laitos * Italian ilmatieteellinen palvelu * Kuninkaallinen Alankomaiden ilmatieteen laitos * Latvian ympäristön, geologian ja ilmatieteen keskus (LVĢMC) * Liettuan hydrometeorologinen palvelu * Met Éireann (Irlanti) * Météo-France * MeteoSwiss * Met Office (Britannia) * Norjan ilmatieteen laitos * Saksan sääpalvelu * SMHI (Ruotsi) * Tanskan ilmatieteen laitos * Tšekin hydrometeorologinen laitos * Turkin valtion ilmatieteellinen palvelu * Ukrainan hydrometeorologinen keskus * Viron sääpalvelu 
Oseania:   Bureau of Meteorology (Australia)  * MetService (Uusi-Seelanti) 
Maailmanlaajuinen katto-organisaatio: Maailman ilmatieteen järjestö (WMO) * Eurooppalainen yhteistoimintaelin: Eumetnet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Uusi-Ruotsi

Uusi-Ruotsi (ruots. Nya Sverige) oli vuonna 1638 perustettu Ruotsin siirtomaa Pohjois-Amerikan itärannikolla Delawarejoen ja Delawarenlahden molemmin puolin. Siihen kuuluneet alueet ovat nyt Yhdysvaltain Pennsylvanian, Delawaren ja New Jerseyn osavaltioiden alueella. Siirtokunnassa eli ruotsalaisten lisäksi myös suomalaisia. Siirtokunnan keskuspaikkana oli Fort Kristina, joka sai nimensä Ruotsin kuningatar Kristiinalta.
Uusi-Ruotsi antautui Uusien-Alankomaiden joukoille vuonna 1655, minkä jälkeen se kuului hollantilaisille, kunnes englantilaiset valloittivat Uudet-Alankomaat lokakuussa 1664.
Historia > Ensimmäinen matka

Syksyllä 1629 Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf kiinnostui Atlantin yli suuntautuvasta kaupankäynnistä. Hänen kuoltuaan vuonna 1632 valtakunnankansleri Axel Oxenstierna ja Tukholman maaherra Klas Larsson Fleming veivät eteenpäin kuninkaan ajatusta mantereiden välisistä kauppasuhteista. Kumpikin miehistä kuului viisimiehiseen holhoojahallitukseen, joka oli valittu hoitamaan valtion tehtäviä kuninkaan tyttären Kristiinan alaikäisyyden aikana.
Oxenstierna suunnitteli aluksi Afrikkaan Guineanlahden Kultarannikolle suuntautuvaa kauppamatkaa, mutta hankkeesta luovuttiin. Ruotsiin yhteyttä pitänyt Uusien-Alankomaiden entinen kuvernööri Peter Minuit käänsi Oxenstiernan ja Flemingin kiinnostuksen Pohjois-Amerikkaan. Minuit oli valmis johtamaan siirtolaiset Amerikan itärannikolle nykyiseen Delawareen. Retken arvioitu hinta oli 24 000 Hollannin floriinia (tuolla aikakaudella yleisesti käytetty valuutta). Siirtokunnan perustajina toimi hallituksen lisäksi Uuden-Ruotsin kauppayhtiö, jonka osakkaista puolet oli hollantilaisia. Yhtiö uskoi siirtokunnan mahdollisuuksiin tuottaa taloudellista voittoa majavannahoilla ja tupakalla, joiden kysyntä oli nousussa ympäri Eurooppaa. Hallituksen tehtäväksi jäi siirtolaisten hankkiminen, mikä oli vaikeata koko Uuden-Ruotsin historian ajan, sillä ruotsalaisilla ei ollut kiinnostusta erämaiden asuttamiseen.
Minuit aloitti pitkän merimatkan valmistelut loppuvuodesta 1636 ja matkusti Ruotsiin varhain 1637. Sairastuttuaan Tukholmassa saman talven aikana Minuit siirsi matkan alkamista myöhemmäksi. Lisäksi sopivien merikelpoisten alusten löytäminen vei aikaa ja Ruotsin hallitus hidasteli siirtokunnan lähettämisessä. Loppusyksyllä matkaan lähteneet purjealukset Kalmar Nyckel ja Fågel Grip joutuivat kovaan myrskyyn Pohjanmerellä ja kadottivat yhteyden toisiinsa. Alusten vauriot korjattiin Texelissä Hollannissa, ja korjauskustannukset nostivat huomattavasti matkan arvioitua budjettia. Merimatka yli Atlantin sujui ongelmitta, ja alukset saapuivat Delawarejoelle lopputalvella 1638.
Historia > Maakauppoja intiaanien kanssa

Ennen ruotsalaisten saapumista Hollannin, Englannin ja Ranskan siirtokunnat olivat ehtineet asuttaa mantereen itärannikkoa jo yli vuosikymmenen. Maat Delawarejoen molemmin puolin olivat kuitenkin säästyneet siirtolaisasutukselta ja kuuluivat yhä alueen alkuperäisille asukkaille delaware-intiaaneille. Useita intiaanijohtajia saapui 29. maaliskuuta 1638 neuvottelemaan siirtolaisten kanssa ja Mitatsimint-niminen päällikkö suostui myymään oman heimonsa maata uudelle siirtokunnalle. Alue ylettyi etelässä Schuylkilljoelle ja muodosti kaikkiaan noin sadan kilometrin pituisen kaistaleen, jolla ei ollut läntisiä rajoja.
Uuden-Ruotsin ensimmäinen linnake Fort Kristina rakennettiin nykyisen Wilmingtonin kaupungin paikalle Christinajoen varrelle. Uuden Amsterdamin kuvernööri Willem Kieft lähetti kirjeen, jossa hän ilmoitti Delawarejoen laaksojen kuuluneen jo vuosia Uusien-Alankomaiden alueisiin. Hollantilaiset eivät kuitenkaan ryhtyneet toimenpiteisiin Uutta-Ruotsia vastaan, vaan antoivat näiden jäädä rakentamaan siirtokuntaansa.
Kristinan linnakkeen rakentamisen aikoihin Minuit lähetti osan miehistään tekemään kauppaa Virginian brittiläisten siirtolaisten kanssa. Britannian kuningas Kaarle I oli kuitenkin evännyt kauppaluvan maiden välillä, joten ruotsalaiset palasivat takaisin tyhjin toimin. Kesällä 1638 Minuit jätti siirtokunnan ja poikkesi St. Christopherin saarille ottamaan alukseen tupakkalastin. Ennen oman laivansa lähtöä Minuit vieraili hollantilaisessa aluksessa, jonka äkillinen myrsky kuljetti merelle. Minuitin uskotaan hukkuneen laivan mukana.
Historia > Laihat vuodet

Uuden-Ruotsin ensimmäiseksi kuvernööriksi valittiin kapteeni Måns Nilsson Kling (Mauno Klinga). Hänen alaisenaan toimi 24 ruotsalaista ja suomalaista uudisasukasta. Siirtokunnan ensimmäiset vuodet osoittautuivat tappiollisiksi, sillä kauppatavaraa oli niukasti ja siirtolaisia vähän. Paikalliset intiaanit opettivat siirtolaisille maanviljelyä ja metsästystä ja auttoivat heitä selviämään yli talven. Vuonna 1639 luutnantti Peter Hollander Ridder, josta tuli Uuden-Ruotsin toinen kuvernööri, teki uusia maakauppoja Kekesikkun-nimisen delawarepäällikön kanssa. Talvella 1640–1641 siirtokunnan tulevaisuudennäkymät vaikuttivat yhä huonoilta ja Uusi-Ruotsi harkitsi siirtymistä Uusien-Alankomaiden hallinnon alle. Asuinolojen alkeellisuus, ravinnon niukkuus ja juomaveden likaisuus aiheuttivat joitakin kuolemaan johtaneita tauteja. Kauppatavaroiden vähyys katkaisi kaupankäynnin intiaanien kanssa, ja New Havenista lähetetyt brittiläiset alukset alkoivat tehdä matkoja Delawarejoen intiaanien kauppapaikoille.
Marraskuussa 1641 Ruotsista purjehtineet Kalmar Nyckel ja Charitas toivat lisää kauppatavaraa, siirtolaisia, rakennustarpeita ja kotieläimiä. Osa siirtolaisista oli oikeudessa tuomittuja rikollisia, jotka oli määrätty karkotettavaksi Amerikkaan.