stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Chase and Sanborn Hour

The Chase and Sanborn Hour oli nimike, jonka alla esitettiin useita eri radio-ohjelmia vuosien 1929 ja 1948 välisenä aikana. Lähetyksen sponsorina oli Chase and Sanborn Coffee. Ohjelman nimi vaihteli, mutta The Chase and Sanborn Hour oli yleensä aina vähintään alaotsikkona.
Ohjelma esitettiin 1929–1931 nimellä The Chase and Sanborn Choral Orchestra. Loppuajasta ohjelman päätähtenä oli Maurice Chevalier, joka ansaitsi esiintymisestään 5 000 dollaria viikossa, jonka sanottiin olleen suurin esiintymispalkkio aikanaan. Vuodesta 1931 vuoteen 1934 ohjelman päätähtenä oli Eddie Cantor, ja ohjelma tunnettiin yleisesti nimellä Eddie Cantor Show. Joulukuusta 1934 maaliskuuhun 1935 nimikkeen alla lähetettiin Opera Guild -konserttiohjelmaa. Sitä seurasi syksyyn 1936 jatkunut Major Bowes Amateur Hour. Do You Want to be an Actor oli vuorossa keväällä 1937.
Toukokuussa 1937 esiintyjäksi tuli Edgar Bergen. Tämä ohjelma tunnetaan myös nimillä Charlie McCarthy Show ja The Edgar Bergen — Charlie McCarthy Show.
Hopeakorvatimali

| Hopeakorvatimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pyrstötimalit Leiotrichidae
Suku::  Sateenkaaritimalit Leiothrix
Laji::  argentauris
Kaksiosainen nimi
 Leiothrix argentauris  (Hodgson, 1838) 
Katso myös
   Hopeakorvatimali Wikispeciesissä   Hopeakorvatimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hopeakorvatimali (Leiothrix argentauris) on Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Kiinassa tavattava pyrstötimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan hopeakorvatimali on 17–18 cm. Lajin selkä ja siivet ovat väriltään oliivinvihreät tai harmaat ja siivissä on myös keltainen ja punainen laikku. Pää on musta lukuun ottamatta silmien takana olevaa hopeanharmaata laikkua. Nokka on väritykseltään keltainen. Kurkku ja niska ovat väriltään kirkkaan punaiset ja keltaiset. Vatsa on linnulla keltainen. Naarashopeakorvatimalin värit eivät ole aivan yhtä kirkkaat kuin koiraalla. Nuoret linnut muistuttavat ulkonäöltään aikuisia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Hopeakorvatimalin levinneisyysalue ulottuu Intian pohjoisosasta itäiselle Himalajalle ja Kiinaan sekä Indokiinan ja etelään Sumatralle ja Malesiaan. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat lehtimetsät, mäntymetsät, pensaikot sekä teeviljelmät ja puutarhat. Hopeakorvatimalin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 175–2 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Hopeakorvatimalit liikkuvat pienissä ryhmissä. Ravintonaan lintu käyttää hedelmiä sekä hyönteisiä, joita se pyydystää ilmasta. Hopeakorvatimalin pesimäkausi kestää huhtikuulta elokuulle. Pesä on kuppimainen ja rakennetaan lehdistä ja sijoitetaan pensaaseen. Naaras munii yleensä neljä munaa.
Hopeaneulatee

| Bai Hao Yinzhen |
| --- | --- |
 Zheng He Bai Hao Yinzhen
Tyyppi:  Valkoinen tee
Muut nimet:  Silver Needle, Yinzhen, Yin Jin, 銀針, 银针
Alkuperä:  Fujianin maakunta, Lin Yun, Jiangxin maakunta sekä Yunnanin maakunta, Kiina ja muita
Kuvaus:  Korkeimman laatuluokan valkoinen tee, Bai Hao Yin Zhen, väriltään kirkas ja peitetty pienillä valkoisilla karvoilla (bai hao= valko untuva).
Bai Hao Yinzhen eli hopeaneulatee on valkoinen tee, jota tuotetaan pääasiassa Fujianin maakunnassa Kiinassa, sekä rajoitetusti muualla. Yleisesti kutsutaan myös nimellä Yinzhen. Valkoisten teelaatujen keskuudessa tämä on kaikkein kallein laji, sekä eniten arvostettu, koska ainoastaan parhaita silmuja käytetään teen valmistukseen. Suurin osa Yinzhenistä on tehty Da Baista, eli valkoisesta teepuulajista, tai Da Haosta, kuitenkin on poikkeuksia, kuten Yunnassa valmistetut ”iso silmuteet”.
Fujian
Yunnan
Jiangxi
Valmistus

Parhaat Yinzhenit poimitaan maaliskuun 15. ja huhtikuun 10. päivien välillä, kun ei sada. Vain vahingoittumattomat ja aukeamattomat nuput kerätään. Huonompilaatuinen Yinzhen ei välttämättä täytä näitä laatuvaatimuksia. Yinzhen teetä pidetään hyväksi terveydelle. Oregonin osavaltionyliopiston Linus Pauling -instituutin tutkimusten mukaan valkoista teetä voidaan käyttää syövän torjuntaan.lähde?
Nykyisin teetä kasvatetaan enimmäkseen Fujianin maakunnassa. Muita suurituottoisia alueita ovat Zheng He ja Fuding.
Maistaminen ja hauduttaminen

Tämä tee sopii parhaiten haudutettavaksi noin 75 Celsiusasteisessa vedessä. Haudutettavaksi annostellaan hieman normaalia teemäärää enemmän teelehtiä. Haudutusaika on hieman muita valkoisia teelaatuja pidempi, kuitenkin enintään 5 minuuttia. Haudutuksen tuloksena saadaan hieman viskoosisen kimaltelevaa vaaleankeltaista teejuomaa, jossa voi olla (teesuotimesta riippuen) hiukan valkoisia, kelluvia ja valoa heijastavia karvoja (lehtinukkaa). Juoman makua ja tuoksua kuvataan herkäksi, kevyeksi, tuoreeksi ja hieman makeaksi. Maku on hyvin mieto, joka voi aiheuttaa jopa pettymystä ensimmäisellä kerralla. Teen maku eroaa huomattavasti muista teelajeista, joskin lähes samalta maistuu Bai Mu Dan.
Aiheesta muualla

Linus Pauling Instituutti: vaaleasta teestä (englanniksi) (oregonstate.edu)
Zheng He Bai Hao Yin Zhen
Fuding Bai Hao Yin Zhen
Kuppi hopeaneulateetä.
Château d’Ételan

Château d'Ételan
Linnan kappeli
Château d’Ételan on linna Saint-Maurice-d’Ételanin kunnassa Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Linna sekä siihen kuuluva Madelainen kappeli on nimetty suojelukohteeksi.
Linna on rakennettu 1400-luvulla Ranskan kuninkaan Ludvig XII kamariherralle, Louis Picardille.
Tässä linnassa Katariina de’ Medici julisti vuonna 1563, että hänen poikansa oli Ranskan kuningas Kaarle IX.
Linnassa ovat vierailleet myös Ranskan kuningas Henrik IV ja filosofi Voltaire.
Hopeasalava

| Hopeasalava |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Pajukasvit Salicaceae
Suku::  Pajut Salix
Laji::  alba
Muunnos::  sericea
Kolmiosainen nimi
 Salix alba var. sericea  Gaudin 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hopeasalava eli hopeapaju (Salix alba var. sericea 'Sibirica') on valkosalavan (Salix alba) lajike, jota kasvatetaan koristekasvina. Hopeapajuiksi on nimitetty myös lajikenimiä 'Argentea' ja 'Sericea'.
Joissain lähteissä hopeasalavaa pidetään jokisalavan risteymälajiin (eli valkosalavan ja silosalavan (Salix euxina) risteymä) kuuluvana lajikkeena.
Hopeasalava on viljelty ja harvoin villiytynyt. Alkujaan se on Keski- ja Etelä-Euroopasta.
Ulkonäkö ja koko

Hopeasalava kasvaa 8–15 metriä korkeaksi. Hopeasalava on nopeakasvuinen ja leveälatvuksinen puu. Rehevän latvuksen muodostavat oksiston kärjet ovat rennosti roikkuvia ja katkeavat helposti tuulessa. Lehdet ovat kapeat, noin 6–10 cm pitkät sekä molemmin puolin siniharmaan silkinkiiltävän karvan peitossa.  Puu kukkii keltaisin norkoin varhain keväällä. Suomessa kasvavat hopeasalavat ovat yleensä hedepuita.
Käyttö

Hopeasalava kasvaa nopeasti leveälatvuksiseksi puuksi. Sitä suositellaan istutettavaksi rakennettuun ympäristöön, mutta se tarvitsee paljon tilaa.
Hopeasalava sopii yksittäis- ja kujannepuuksi, haluttaessa myös pensasaidaksi ja muotopuuksi. Hopeasalava on kuitenkin melko lyhytikäinen puu ja roskaa tuulisella säällä ympäristöään.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Hopeasalava – Salix alba 'Sibirica'
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q20918084  Laji.fi: MX.4972632
Kaarle Henrikinpoika Horn

Kaarle Henrikinpoika Horn
Kaarle Henrikinpoika Horn, Kankaisten herra (ruots. Carl Henriksson Horn) (n. 1550 – 16. toukokuuta 1601) oli suomalaissyntyinen ruotsalainen sotapäällikkö. Hänestä tuli sotamarsalkka vuonna 1580 ja valtaneuvos 1588. Hän oli Henrik Klaunpoika Hornin poika.
Horn puolusti pitkän vihan aikana Tallinnaa venäläisiä vastaan vuosina 1570–1571 ja 1577. Hän valtasi Läänemaan 1581 ja toimi Narvan käskynhaltijana vuosina 1581–1582 ja 1588–1590. Valtaneuvos hänestä tuli vuonna 1588. Horn joutui Juhana III:n epäsuosioon jouduttuaan luovuttamaan Kaprion, Jaaman ja Iivananlinnan venäläisille. Hänet tuomittiin kuolemaan, mutta armahdettiin viime hetkellä mestauspaikalla. Horn asettui kuningas Sigismundia vastaan sisällissodassa, tämän isä oli ollut Juhana III, ja yritti Suomessa Kaarle-herttuan lähettiläänä vaikuttaa Klaus Flemingiinkin.
Horn oleskeli Virossa 1500-luvun viimeisinä vuosina ja vaikutti osaltaan siihen, että porvaristo siellä kääntyi Kaarle-herttuan puolelle. Kaarle-herttua nimitti hänet komentajaksi ja käskynhaltijaksi Liivinmaalle. Kaarle-herttualta Horn sai vuonna 1600 Pohjois-Suomen laamanninviran. Oli herttuan mukana tämän piirittäessä Virossa Pärnun linnoitusta. Hornista tuli herttuan asettama ylikäskynhaltija Viroon ja Liivinmaalle vuonna 1600, ja vuonna 1601 hän valloitti Piebalgan linnoituksen puolalaisilta, ottaen sen komentajan voivodi Matias Dembinskin vangiksi. Tämä jäi Hornin viimeiseksi sotasaavutukseksi, sillä hän kuoli jo samana vuonna taistelussa Sigismundin puolalaisia vastaan Burtniekin linnan taistelussa Pohjois-Latviassa.
Lapset

Henrik Kaarlenpoika Horn (1578–1618)
Klaus Horn (1583–1632)
Evert Kaarlenpoika Horn (1585–1615)
Kustaa Horn (1592–1657)
Chathamintöpökurppa

| Chathamintöpökurppa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Töpökurpat Coenocorypha
Laji::  pusilla
Kaksiosainen nimi
 Coenocorypha pusilla  (Buller, 1869) 
Katso myös
   Chathamintöpökurppa Wikispeciesissä   Chathamintöpökurppa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Chathamintöpökurppa (Coenocorypha pusilla) on Uuden-Seelannin kotoperäinen kahlaaja. Se elää vain Chathamsaarilla ja siellä seuraavilla saarilla: Rangatira, Mangere, Little Mangere ja Star Keys. Lajin holotyypin kuvaili Walter Buller pieneltä kalliosaarelta Chatham Islandin edustalla 1869.
Chathamintöpökurppa on pohjaväriltään ruskea ja höyhenpuvussa on mustia ja punaruskeita juovia ja täpliä. Vatsa ja rinta ovat vaaleammat. Lajin elinympäristöä ovat rannikon pensaikot. Chathamintöpökurpan ravintoa ovat hyönteiset. Kantaa uhkaavat vieraslajit kuten kissat ja rotat.
Horodok (Lvivin alue)

| Horodok Городок |
| --- | --- |
 Kaupungin keskustaa.
 lippu:  vaakuna
 Horodok
 Koordinaatit: 49.7848°N, 23.6481°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Lvivin piiri
Historialinen maininta:  1213
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  8 km²
Väkiluku (2021)  ():  16 158
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Horodok (ukr. Городок) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Lvivin piirissä. Horodok sijaitsee 28 kilometriä piiri- ja aluekeskus Lvivistä länteen. Kaupungin kautta kulkee Lvivistä Puolan rajalle vievä valtatie M11. Horodokissa on rautatie- ja linja-autoasema.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 16 158 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 2001 väkiluku oli 16 082. Tuolloin 96 prosenttia asukkaista oli etniseltä taustaltaan ukrainalaisia, minkä lisäksi on puolalaisia ja venäläisiä.
Ensimmäinen kirjallinen maininta nimellä Solianyi Horodok on vuodelta 1213. Paikkakunnan nimi tarkoittaa poisaitaamista ja viittaa linnoitettuun asutukseen. Magdeburgin kaupunginoikeudet se sai vuonna 1389. Ukrainan neuvostotasavallassa se nimettiin kaupungiksi vuonna 1939.
Horodok on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lvivin piiriin. Sitä ennen se oli vuodesta 1940 lähtien Horodokin piirin hallintokeskus. Paikkakunta oli piirikeskus jo Itävalta-Unkarissa vuodesta 1867 alkaen.
Keskusta-aukio, vasemmalla roomalaiskatolinen Pyhän Ristin kirkko.
Kaupungintalo.
Piirihallinnon rakennus.
Johannes Kastajan kirkko.
Marian ilmestyksen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Horodok (Lvivin alue) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Internet Encyclopedia of Ukraine
Chelaethiops

| Chelaethiops |
| --- | --- |
 [[]] (')
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särjet Cyprinidae
Alaheimo::  Danioninae
Suku::  Chelaethiops  Boulenger, 1899
Infobox OKNimi-testi OK: 
Chelaethiops on särkien (Cyprinidae) heimoon ja Danioninae-alaheimoon kuuluva yksinomaan Afrikasta tavattava kalasuku, johon luetaan seuraavat viisi lajia:
Chelaethiops bibie (Joannis, 1835)
Chelaethiops congicus (Nichols & Griscom, 1917)
Chelaethiops elongatus Boulenger, 1899
Chelaethiops minutus (Boulenger, 1906)
Chelaethiops rukwaensis (Ricardo, 1939)
Honji suijaku

Honji suijaku (jap. 本地垂迹) tarkoittaa Japanin buddhalaisessa terminologiassa Meiji-kaudelle saakka yleistä teoriaa, jonka mukaan buddhalaiset jumaluudet esiintyvät Japanille omaperäisinä kameina johdattaakseen japanilaiset pelastukseen. Teorian mukaan jotkut kamit (mutteivät kaikki) ovat buddhalaisten jumaluuksien (jap. 本地, honji, kirjaimellisesti ”alkuperäinen maa”) ilmentymiä (jap. 垂迹, suijaku, kirjaimellisesti ”jälki”). Nämä kaksi entiteettiä muodostavat jakamattoman kokonaisuuden, ja teoriassa niiden piti olla toistensa suhteen tasa-arvoisia, mikä ei kuitenkaan historiallisesti aina toteutunut. Esimerkiksi Nara-kauden alussa honji-osaa pidettiin tärkeämpänä. Kamakura-kauden loppupuolella ehdotettiin myös, että kamit olisivatkin todellisuudessa honji-osa ja buddhat suijaku-osa.
Teoriaa ei koskaan systematisoitu, mutta se oli siitä huolimatta erittäin yleinen ja vaikutusvaltainen. Sitä pidetään shinbutsu shūgōn eli buddhalaisten jumaluuksien ja japanilaisten kamien synkretismin kulmakivenä.
Honji suijaku käytännössä

Honji suijaku -paradigma säilyi Japanin uskonnollista elämää määrittävänä piirteenä aina Edo-kauden loppuun saakka. Sen käyttö ei rajoittunut ainoastaan jumaluuksiin, vaan teoria laajennettiin usein koskemaan jopa historiallisia hahmoja, kuten Kūkaita ja prinssi Shōtokua. Väitettiin, että nämä henkilöt olivat olleet ihmisten keskuuteen ilmestyneitä kameja, jotka olivat vuorostaan olleet buddhien ilmentymiä. Joskus jumaluudet eivät olleet edes buddhalaisia. Teorian vapaa soveltaminen oli mahdollista, koska sitä ei koskaan muodollistettu ja se koostui aina toisistaan erillisistä tapahtumista, jotka perustuivat yleensä tietylle temppelille tai pyhäkölle spesifisiin uskomuksiin. Mikään ei ollut pysyvää: yhtä jumaluutta saatettiin pitää sekä honjina että suijakuna saman pyhäkön eri osissa, ja eri honji suijaku -yhdistelmiä saatettiin pitää totena samaan aikaan samassa paikassa. Maan uskonnollinen tilanne olikin keskiajalla hämmentynyt ja epämääräinen, ja historioitsijat ovat sen vuoksi yrittäneet keskittyä tutkimaan ajan uudistajia, joilla oli selkeä filosofia ja jotka eivät olleet juuri kiinnostuneita kameihin liittyvistä kysymyksistä, koska heitä on helpompi ymmärtää. Teoria oli pohjimmiltaan kameille hyödyllinen, sillä niitä alettiin pitää valaistumattomien ulkopuolisten sijaan merkittävien jumaluuksien ottamina muotoina. Siirtymän pisimmilleen viety ilmenemismuoto on ryōbu shintō, jossa buddhalaiset jumaluudet ja kamit ovat jakamattomia ja toisiaan vastaavia, kuin kolikon kaksi puolta.
Honji suijakun käyttö ei rajoittunut uskontoon, vaan sillä oli päinvastoin merkittäviä seurauksia yhteiskunnalle yleensä, maan kulttuurille, taiteelle ja jopa taloudelle. Buddhalaisuus esimerkiksi kielsi kalastuksen, metsästyksen ja jopa maanviljelyn, koska ne vaativat elävien olentojen surmaamista (maanviljelyn tapauksessa muun muassa hyönteisten ja myyrien), mutta honji suijakun avulla kielto voitiin sivuuttaa. Ajateltiin, että jos joku kalasti omaan tarpeeseensa, hän oli syyllinen ja joutuisi helvettiin, mutta jos saalis uhrattiin kamille, joka tiedettiin buddhan ilmentymäksi, eleellä oli selkeää arvoa karman kannalta ja teko voitiin sallia. Idean myötä yksilön harjoittama ja siten säätelemätön taloudellinen toiminta saatettiin kieltää. Kun tätä honji suijakun tulkintaa sovellettiin kaikkiin merkittäviin talouden aloihin, toisinajattelu voitiin pitää sen avulla tiukasti aisoissa.
Käsitteen valtaisa merkitys voidaan havaita myös siitä, että Japanin keskiajalla ja esimodernilla ajalla sovellettiin laajalti ajatusta, jonka mukaan jotkin paikalliset ilmiöt voitiin yhdistää absoluuttiseen, pyhään kohteeseen. Japanin temppeleiden maa-alueita saatettiin esimerkiksi pitää buddhalaisten paratiisien paikallisina ilmentyminä, tai käsityöläisen työn voitiin ajatella olevan yhtä intialaisen buddhan pyhien tekojen kanssa.
Honji suijaku uskonnollisessa taiteessa

Honji suijaku -teoriaa kuvattiin uskonnollisessa taiteessa laajalti, esimerkiksi honji suijaku -mandaloissa (jap. 本地垂迹曼荼羅) tai songyō-mandaloissa (jap. 尊形曼荼羅). Honjaku-mandalaan (jap. 本迹曼荼羅, kuva yllä) on kuvattu buddhalaisia jumaluuksia yhdessä niitä vastaavien kamien kanssa, kun taas honjibutsu-mandalassa (jap. 本地仏曼荼羅) on vain buddhalaisia jumalia ja suijaku-mandalassa (jap. 垂迹曼荼羅) vain kameja.
Sōgyō Hachiman (jap. 僧形八幡) eli ”Hachiman papin asussa” on yksi suosituimmista synkretistisistä jumalista. Kami esitetään pukeutuneena buddhalaisen papin asuun ja sitä pidetään kansan ja erityisesti sotilaiden suojelijana. 700-luvulta lähtien Hachimania kutsuttiin nimellä Hachiman daibosatsu eli ”suuri bodhisattva Hachiman”. Buddhalaisen papin asun on luultavasti tarkoitus olla osoitus siitä, että Hachiman oli vilpitön kääntyessään buddhalaisuuteen. Viimeistään 1200-luvulla myös muita kameja alettiin esittää taiteessa buddhalaiseen asuun pukeutuneina.
Käänteinen honji suijaku

Vallalla olleen tulkinnan kamien ja buddhien suhteesta kyseenalaisti teoria, jota nykytutkijat kutsuvat termeillä han honji suijaku (jap. 反本地垂迹, ”käänteinen honji suijaku”) tai shinpon butsujaku (jap. 神本仏迹). Uuden teologian mukaan kamit olivatkin buddhia tärkeämpiä. Teorian kannattajat uskoivat, että vaikka buddhat olivat saavuttaneet valaistumisen, kamit olivat jo valmiiksi kirkkaita. Oppia kehittivät ensimmäisinä jälleen kerran tendai-munkit, ja täydessä muodossaan sen kirjasi ylös ensimmäisenä Isen suureen pyhäkköön liitetty munkki Jihen, joka oli aktiivisimmillaan vuoden 1340 tienoilla. Kuji hongi gengi -teoksen ensimmäisessä osassa hän väitti, että alussa Japanissa oli ollut ainoastaan kameja ja että buddhat saivat ylivallan vasta myöhemmin. Hän uskoi Japanin moraalisen tilanteen taantuneen sen vuoksi ajan kuluessa, mutta kamien dominoima maailma olisi taas pian todellisuutta. Saman teoksen viidennessä osassa hän vertasi Japania siemeneen, Kiinaa oksaan ja Intiaa kukkaan tai hedelmään. Aivan kuin kukat, jotka putoavat maahan ja palaavat juurilleen, Intia oli myös palannut juurilleen: kamit olivat honji ja buddhat niiden ilmentymiä. Nämä ajatukset vaikuttivat Yoshida Kanetomoon, joka kehitti niitä eteenpäin ja teki irtioton menneisyyteen perustamalla yoshida-shintōn, jonka myötä käänteinen honji suijaku saavutti kypsyytensä.
Vaikka yleensä väitetään, että käänteinen honji suijaku oli Japanille alkuperäisten kulttien reaktio buddhalaisuuden valta-asemaan, historia osoittaa myös buddhalaisen älymystön jäsenten kehittäneen teoriaa. Teoria ei sinänsä ole buddhalaisuuden vastainen, eikä se kyseenalaista buddhien olemassaoloa, vaan sen tavoite on yksinkertaisesti kääntää buddhien ja kamien tärkeysjärjestys. Ei ole selvää, miksi buddhalaiset kehittivät omien jumaluuksiensa merkitystä vähentänyttä teoriaa. On mahdollista, että sitä edistivät shasō-pyhäkkömunkit parantaakseen omaa asemaansa; he huolehtivat pyhäkkötemppelikompleksien pyhäköistä.
Mandala, johon on kuvattu buddhalaisia jumalia ja niitä vastaavat kamit.
Kami Hachiman buddhalaisessa asussa.
Horodyštše

| Horodyštše (Городище) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Horodyštše
 Koordinaatit: 49.2894°N, 31.4441°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Tšerkasyn alue
Piiri:  Tšerkasyn piiri
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  21,6 km²
Väkiluku (2022):  13 062
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Horodyštše (ukr. Городище) on kaupunki Tšerkasyn alueen Tšerkasyn piirissä Ukrainan keskivaiheilla. Horodyštše sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Vilšankajoen varrella, 64 kilometriä aluekeskus Tšerkasystä länsilounaaseen.
Tammikuun keskilämpötila on -5,5 ja heinäkuun +20,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä 493 millimetriä.
Ensimmäinen kirjallinen maininta vuodelta 1494. Tataarit polttivat asutuksen vuonna 1527. 1500-luvulla paikkakunta oli aluksi osa Liettuan suuriruhtinaskuntaa, vuoden 1569 Lublinin unionin jälkeen Puola-Liettuaa, jonka jälkeen asutus rakennettiin uudelleen. Tšerkasyn rykmentin osia (kasakoita) sijoitettiin kaupunkiin 1649. Puolan toisessa jaossa (1793) seutu siirtyi osaksi Venäjän keisarikuntaa.
Ukrainassa Horodyštše oli aiemman Horodyštšen piirin keskus kesään 2020 saakka, jolloin toteutetussa aluehallinnollisessa uudistuksessa piiri ja Horodyštšen kaupunki liitettiin osaksi Tšerkasyn piiriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 13 062 asukasta (2022). Vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 15 645, ja enimmäkseen asukkaat olivat etniseltä taustaltaan ukrainalaisia.
Sokeritehdas (1848), panimo. Rautatie (1876). Paikkakunnalta on louhittu labradoriittiä ja graniittia. Nähtävyyksiin kuuluvat kotiseutumuseo ja säveltäjä-oopperalaulaja-näyttelijä-näytelmäkirjailija Semen Hulak-Artemovskyin muistomuseo. Arkkitehtonisiin kohteisiin lukeutuvat Pyhän Marian suojelun (esirukouksen) kirkko vuodelta 1771, Pyhän Mikaelin kirkko (1844) ja sokeritehtaan tuotantotilat (1876).
Pyhän Mikaelin kirkko (1844).
Rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Horodyštše Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: uk:Городище
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine 
Käännös suomeksi