stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietarinkatu
Kadun rakennuksia > Kadun pohjoispuoli

Pietarinkatu 1: as.oy Peter, suunnittelija Robert Tikkanen, valmistunut 1929, vaurioitui pommista sodan aikana. Asukkaita mm. Eino S. Repo ja Tabe Slioor.
Pietarinkatu 3: punatiilinen kerrostalo, valmistunut 1970. Talossa oli mm. neuvostoliittolaisen KGB-upseerin ja diplomaatin Viktor Vladimirovin virka-asunto 1970-luvulla.
Pietarinkatu 5 / Neitsytpolku 7: perustajina Helsingin normaalilyseon opettajat, suunnittelija Onni Törnqvist, valmistunut 1904, vuodesta 1927 as.oy Suvantola. Asukkaita mm. Ernst Bonsdorff, A. V. Koskimies, Rolf Nevanlinna, Juhani Aho, J. K. Paasikivi ja J. R. Danielson-Kalmari.
Pietarinkatu 7 / Neitsytpolku 8: as.oy Rauhanlinna, suunnittelija G. W. Nyberg, valmistunut 1904.
Pietarinkatu 9: Kointähden talo, jugendia terävine torneineen 1900-luvun alkuvuosikymmeneltä, suunnittelijat Usko Nyström, Albert Petrelius ja Vilho Penttilä.
Pietarinkatu 11: suunnittelijat Jalmari Peltonen ja Artur Ahlström, 1930-luvun alusta. Tanskalainen poliisimurhaaja Steen Christensen asui talon huoneistohotellissa surmatekojensa aikaan vuonna 1997.
Pietarinkatu 13: suunnittelija Väinö Vähäkallio, valmistunut 1932, as.oy Vuori.
Pietarinkatu 15: rakennuttaja kauppaneuvos Edgar Grönblom, suunnittelijat Niilo Kokko ja Arvo O. Aalto, valmistunut 1930-luvull. 1960-luvun alkuun asti sosialidemokraattisten järjestöjen omistama, sitten asunto-osakeyhtiö. Säästöpankki Torkkeli, ravintolat Eiranhovi ja yhä toimiva Central.
Pietarinkatu 17 / Kapteeninkatu 7: valkoinen kerrostalo, valmistunut 1963.
Pietarinkatu 19 / Kapteeninkatu 12: jugendtalo, valmistunut 1904.
Pietarinkatu 21 / Huvilakatu 17: jugendtalo, suunnittelija Richard Willman, valmistunut 1906.
Pietarinkatu 23 / Huvilakatu 18 / Huvilakuja 15: as.oy Gunnebo gård, suunnittelija Waldemar Wilenius, valmistunut 1907. Oli vuodesta 1961 Elannon ja Hakan omistuksessa.
Pietarinkatu 25 / Laivurinkatu 17 / Huvilakuja 16: suunnittelija Kaarlo Borg, valmistunut 1908.
Laivurinkadun länsipuolella yksityistaloja, joiden osoitteena ei ole Pietarinkatu.
Kadun rakennuksia > Kadun eteläpuoli

Pietarinkatu 2 / Raatimiehenkatu 2: valmistunut 1912.
Pietarinkatu 4: kerrostalo, valmistunut 1964.
Pietarinkatu 6 / Neitsytpolku 5: kerrostalo, valmistunut 1973.
Pietarinkatu 8 / Neitsytpolku 6: A. J. Holländerin piirtämä jugendtalo vuodelta 1905 purettu 1970-luvun alussa, uusi kerrostalo 1977.
Pietarinkatu 10: suunnittelijat Usko Nyström, Albert Petrelius ja Vilho Penttilä, valmistunut 1912.
Pietarinkatu 12: valmistunut 1961, suunnittelija Niilo Kokko.
Pietarinkatu 14: as.oy Vesilinna, Emil Lindgren, 1907, pihasiivessä ollut yleinen sauna.
Pietarinkatu 16: as.oy Alppi, suunnittelija Johannes Roine, valmistunut 1907.
Pietarinkatu 18 / Kapteeninkatu 5: as.oy Tellus, suunnittelija Gustaf Estlander, valmistunut 1904, korotettu 2 kerroksella 1937. Varakas taloyhtiö, vuokratuottojen ansiosta ei lainkaan hoitovastiketta.
Pietarinkatu 20 / Kapteeninkatu 8–10 / Pietarinkuja 3: jugendkivitalo Maja, suunnitellut Paavo Björk, valmistunut 1903.
Pietarinkatu 22 / Huvilakatu 13–15: Villa Peter, suunnittelijat Karl Lindahl ja Lars Sonck, valmistunut 1907.
Pietarinkatu 24 / Huvilakatu 16 / Huvilakuja 13: ent. Eskelinin sairaala 1905–1919, sittemmin Sanitas-sairaala 1919–1940, nyk. 18 huoneiston asuintalo.
Pietarinkatu 26 / Laivurinkatu 13: nelikerroksinen kerrostalo, valmistunut 1965, arkkitehti Kaj Salenius.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pietarinkatu Wikimedia Commonsissa
Pietarinkadun ja Neitsytpolun risteyksessä toimii K-market.
Macina (Mali)

| Macina |
| --- | --- |
 Jokivene Macinan satamassa.
 Macina
 Koordinaatit: 13°57′40″N, 5°21′30″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Ségou
Piiri:  Macina
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
Väkiluku (2009):  36 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Macina (myös Ké Macina) on maalaiskunta, sen keskuskylä sekä Macinan piirin hallinnollinen keskus Ségoun alueella Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 140 kilometriä Ségousta koilliseen. Kunnassa on 36 200 asukasta (vuonna 2009)
Macinan kunta rajoittuu pohjoisessa Macinan piirin Monimpebougoun, lännessä Kokry centren ja Kolongon, idässä Souleyen ja Saloban, etelässä Ségoun piirin Kamiandougoun ja koillisessa Moptin alueen Ténenkoun piirin Diafarabén kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pinnanmuodostukseltaan se on etupäässä jokivarren tasankoa.
Kuntaan kuuluu 22 kylää, joista yli puolet sijaitsee Nigerin varrella. Asukkaat ovat bambaroita, markoja, bozoja, somonoja, fulbeja ja diawandoja.
Tärkeimmät liikenneväylät ovat Nigerjoki sekä Macinan kautta kulkeva Ségoun ja Moptin välinen maantie. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely (bambarat ja markat), kalastus (bozot ja somonot) sekä karjanhoito (fulbet ja diawandot). Tärkein viljelykasvi on riisi. Lisäksi harjoitetaan keräilyä, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Kunnassa on kuusi alakoulua, yksi yläkoulu ja kaksi koraanikoulua. Terveyspalveluihin kuuluu poliklinikka ja kaksi terveyskeskusta.
Macina oli myös alueella 1400–1800-luvuilla sijainnut fulbevaltio, mutta se lienee saanut nimensä paikasta Ténenkoun Kékén kylän lähellä.
Maciste

Bartolomeo Pagano Macistena vuonna 1926.
Maciste alpino (1916)
Maciste on italialaisten elokuvien voimamieshahmo. Ensimmäisenä häntä esitti genovalainen satamatyöläinen Bartolomeo Pagano Giovanni Pastronen menestyselokuvassa Cabiria vuonna 1914.
Cabiriassa Maciste oli afrikkalainen orja, joka pelastaa roomalaistytön Moolokin kidasta. Myöhemmin Pagano esitti aina samaa heikkoja puolustavaa hyväntahtoista jättiläistä, jonka asusteet ja roolit vaihtelivat elokuvan mukaan. Vuonna 1915 valmistunut elokuva oli nimeltäänkin Maciste. Noin viidentoista Itala Filmin valmistaman Maciste-filmin jälkeen Pagano teki neljä elokuvaa Saksassa ja palasi sitten Italiaan Stefano Pittalugan tuotettavaksi. Hänen elokuvistaan tunnetuin on Maciste helvetissä (Maciste all’Inferno) vuodelta 1926.
Macisten nimi otettiin uudelleen käyttöön 1950- ja 1960-lukujen vaihteen italialaisissa peplumelokuvissa. Amerikkalaisten kehonrakentajien esittämänä hahmo ei tuolloin enää poikennut Herkuleen, Atlaksen tai muilla nimillä kulkeneista mytologistaustaisista voimamiessankareista.
Macrianus Major

Macrianus Major
Fulvius Macrianus, usein Macrianus Major (suom. Macrianus vanhempi, k. 261) oli roomalainen kenraali ja usurpaattori. Hän palveli keisari Valerianuksen armeijassa ja toimi muun muassa virkailijana (rationibus Augusti) Egyptissä. Hänellä oli luultavasti Junia -niminen vaimo.
Macrianus oli Valerianuksen upseereita sotaretkellä persialaisia vastaan idässä (procurator arcae et praepositus annonae in expeditione Persica). Roomalaiset kärsivät kuitenkin suuren tappion Carrhaen lähistöllä kesällä 260, ja Valerianus joutui persialaisten vangiksi. Sen jälkeen Persian kuninkaan Sapor I:n joukot hyökkäsivät Vähään-Aasiaan ryöstellen aluetta. Macrianus ja pretoriaaniprefekti Ballista (tai Callistus) kokosivat Rooman armeijan rippeet ja järjestivät ne uudelleen taisteluun persialaisia vastaan Kilikiassa. Macrianus ja Ballista onnistuivat ajamaan persialaiset provinssista, jolloin Sapor päätti palata takaisin Persiaan.
Keisarin kaappauksen jälkeisessä sekasorrossa syntyi useita kapinoita eri puolilla valtakuntaa: Illyriassa Ingenuus ja Regalianus huudettiin molemmat keisariksi, ja myös Galliassa Postumus nousi kapinaan keisari Gallienusta vastaan, joka oli noussut isänsä vangitsemisen jälkeen yksin hallitsijaksi. Hän oli laillisena keisarina kuitenkin kaukana lännessä eikä pystynyt tekemään paljoa valtakunnan itäosien ongelmille, joten alueen armeija päätti huutaa voittoisan kenraalinsa Macrianuksen keisariksi. Tämä kuitenkin kieltäytyi kunniasta vedoten ikäänsä ja terveyteensä. Sen sijaan hän nimitti poikansa Macrianus nuoremman ja Quietuksen keisareiksi, luultavasti ennen 17. syyskuuta 260. Uudet hallitsijat tunnustettiin keisareiksi idässä ja Egyptissä, ja pian myös kolikoita lyötiin Macrianuksen ja Quietuksen kunniaksi.
Vuonna 261 Macrianus lähti poikansa Macrianus nuoremman kanssa kohti länttä Gallienusta vastaan. Hänelle uskolliset joukot kuitenkin kukistivat Macrianuksen armeijan kenraali Aureoluksen johdolla Illyriassa syksyllä 261, ja sen jälkeen Macrianuksen omat sotilaat murhasivat komentajansa. Pian myös Quietus ja Ballista saivat surmansa idässä, surmaajana Palmyran Odaenathus.
Naevius Sutorius Macro

Quintus Naevius Cordus Sutorius Macro (kuoli 38) oli Pretoriaanikaartin prefekti keisari Tiberiuksen aikana.
Macro syntyi Alba Fucensissa. Macro toimi Vigiles-joukkojen komentajana kun Tiberius määräsi tämän syrjäyttämään pretoriaanikaartin prefektin Sejanuksen. Macrosta tuli tämän jälkeen kaartin uusi prefekti. Macrosta tuli pian yhtä mahtava kuin Sejanuksesta ennen häntä. Macro auttoi Caligulaa pääsemään valtaan Tiberiuksen kuoltua. Caligula nimitti Macron Egyptin prefektiksi vuonna 38, mutta antoi teloittaa tämän ennen kuin tämä kerkesi asua virkaan.
Juha Pihkala

| Juha Pihkala |
| --- | --- |
 Juha Pihkala elokuussa 2010.
Tampereen piispa
 1996–2008 
Edeltäjä:  Paavo Kortekangas
Seuraaja:  Matti Repo
Henkilötiedot
Koko nimi:  Martti Juha Antero Pihkala
Syntynyt: 1. tammikuuta 1942 (ikä 82) Kouvola
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa
Vanhemmat:  Antti Pihkala Lilja Marttinen
Puoliso:  Tuula Hellevi Nissinen (vih. 1967)
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1967) teologian tohtori (1978)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Martti Juha Antero Pihkala (s. 1. tammikuuta 1942 Kouvola) on suomalainen pappi, joka toimi Tampereen hiippakunnan piispana vuosina 1997–2008.
Pihkala on valmistunut teologian maisteriksi 1966 ja vihitty papiksi Tampereella 1967. Hän väitteli teologian tohtoriksi dogmatiikan alalta 1978. Hän toimi Kirkon koulutuskeskuksessa johtajana ja kouluttajana 1985–1996. Tampereen hiippakunnan pääsihteerinä Pihkala työskenteli vuosina 1978–1985. Seurakuntapappina hän on toiminut 11 vuoden ajan Riihimäellä ja Lopella. Pihkala aloitti piispana tammikuussa 1997 ja siirtyi eläkkeelle 1. kesäkuuta 2008.
Pihkala kuuluu Gummeruksen sivistyssukuun. Tampereen ensimmäinen piispa Jaakko Gummerus oli hänen isosetänsä. Juha Pihkalan isoisä oli Martti Pihkala.
Palkinnot

Juha Pihkala sai vuonna 2004 yhdessä Esko Valtaojan kanssa Vuoden kristillinen kirja -palkinnon teoksesta Nurkkaan ajettu Jumala?, kuten myös jatkoteoksesta Tiedän uskovani, uskon tietäväni vuonna 2010.
Teoksia

Mysterium Christi: Kirche bei Hans Asmussen seit 1945.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Schriften der Luther-Agricola-Gesellschaft A 17, 1978.  ISBN 951-9047-11-5
Armonväline vai armon lupaus? Augsburgin tunnustuksen kasteartiklan sanojen ”quodque per baptismum offeratur gratia Dei” tulkinta 1530–1930.  Helsinki:  Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 145, 1986.  ISBN 951-9111-57-3
Johdatus dogmatiikkaan.  (2. painos 1995)  Espoo:  Weilin + Göös, 1992.  ISBN 951-35-5496-1
Yksi kahdessa: Kristus-uskon historia varhaisen kristikunnan aikana.  (Tampereen hiippakunnan vuosikirja 50)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-356-5
Tienviittoja, tienhaaroja: Paimenkirje.  (Tampereen hiippakunnan vuosikirja 50)  Tampere:  Tampereen hiippakunta, 1998.
Pihkala, Juha & Valtaoja, Esko: Nurkkaan ajettu Jumala? Keskustelukirjeitä uskosta ja tiedosta.  (2.–4. painos 2004)  Helsinki:  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-114-7
af Hällström, Gunnar & Laato, Anni Maria & Pihkala, Juha: Johdatus varhaisen kirkon teologiaan.  (Theologia systematica -sarja)  Helsinki:  Kirjapaja, 2005 (2.p. 2007).  ISBN 951-607-227-5
Uskoa tiedosta ja tietoa uskosta: Johdatus dogmatiikkaan.  Helsinki:  Edita, 2009.  ISBN 978-951-37-5561-4
Pihkala, Juha & Valtaoja, Esko: Tiedän uskovani, uskon tietäväni.  Minerva, 2010.  ISBN 978-952-492-404-7
Pihkala, Juha & Valtaoja, Esko: Elämän merkityksen jäljillä — Keskustelukirjeitä.  Minerva, 2020.  ISBN 978-952-375-094-4
Kirjallisuutta

Hukari, Ari (toim.): Signum unitatis – ykseyden merkki: Piispa Juha Pihkalan juhlakirja.  (Tampereen hiippakunnan vuosikirja 2007)  Helsinki:  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-406-5
Macrianus Minor

Macrianuksen lyöttämä Antoninianus -kolikko.
Titus Fulvius Junius Macrianus tai Macrianus Minor (Macrianus nuorempi, k. syksy 261) oli roomalainen usurpaattori eli vallananastaja keisari Gallienuksen aikana. Hän oli Fulvius Macrianuksen eli Macrianus vanhemman ja mahdollisesti Junia -nimisen aatelisnaisen poika. Macrianuksen veli oli Titus Fulvius Junius Quietus. Epäluotettavan Historia Augustan mukaan hän toimi sotilastribuunina keisari Valerianuksen aikana, mutta tämä saattaa olla fiktiota. Tiedetään kuitenkin, että hänen isänsä toimi Valerianuksen kenraalina Persian sotaretkellä.
Kesällä 260 roomalaiset kärsivät suuren tappion persialaisia vastaan Carrhaen lähistöllä. Valerianus vangittiin ja persialaiset hyökkäsivät Syyriaan ja Vähään-Aasiaan. Tilanne oli kaoottinen, mutta Macrianus vanhemman ja Ballistan (tai Callistuksen) vastatoimet Kilikiassa pysäyttivät persialaisten hyökkäyksen. Persian kuningas Sapor I joutui perääntymään takaisin itään. Macrianus vanhempi ja Ballista ansaitsivat tästä hyvästä sotilaidensa kunnioituksen ja nämä päättivätkin huutaa Macrianus vanhemman keisariksi vaikka Valerianuksen poika ja laillinen keisari Gallienus olikin yhä elossa ja hallitsi valtakunnan läntisiä provinsseja. Macrianus vanhempi kuitenkin kieltäytyi kunniasta vedoten ikäänsä ja terveyteensä ja nimitti keisareiksi sen sijaan poikansa Macrianus nuoremman ja Quietuksen. Tämä tapahtui todennäköisesti ennen 17. syyskuuta 260. Macrianuksilla oli käytössään Valerianukselta jäänyt kultavarat, mikä mahdollisti kolikoiden lyömisen uusien keisarien kunniaksi. Kolikoissa kunnioitettiin armeijaa ja julistettiin voiton olevan varmaa. Molemmat keisarit nimitettiin myös konsuleiksi kuluvalle vuodelle, jolloin koko valtakunnassa oli itse asiassa kolme konsuliparia vuonna 261; Gallian keisarikunnassa, Roomassa ja Macrianusten hallitsemassa Vähän-Aasian, Syyrian ja Egyptin provinsseissa.
Keväällä 261 Macrianus vanhempi päätti lähteä länteen valtaamaan Gallienuksen hallitsemia provinsseja. Hän otti nuoremman Macrianuksen mukaansa jättäen Quietuksen ja Ballistan valvomaan idän provinsseja. Macrianusten armeijan kuitenkin löivät syksyllä 261 Illyriassa Gallienuksen kenraalit Aureolus ja Domitianus. Tappion jälkeen Macrianusten omat sotilaat murhasivat komentajansa. Pian Palmyran hallitsija Septimius Odaenathus surmasi Quietuksen ja Ballistan.
Maatasoantenni

Suunta-antennit
parabolinen peiliantenni (lautasantenni)
jagiantenni
kvadiantenni
ristidipoliantenni
dipoliantenni
rombiantenni
pitkälanka-antenni
Ympärisäteilevät antennit
Wullenweber-antenni
maatasoantennit
piiska-antenni
Maatasoantenni eli monopoliantenni on ympärisäteilevä antennityyppi, jossa jokin johtava taso toimii antennin toisena elementtinä ja pystyyn tästä tasosta eristetty putki tai metallilanka toimii säteilevänä elementtinä. Monopoliantennin säteily riittävän suuren tason yläpuolella vastaa dipolin säteilyä, mutta sen säteilyresistanssi on puolet dipolin vastaavasta.
1/4-aaltomonopoli ja sen peilikuva
Monopoliantenni säteilee vain tason yläpuolelle puoliavaruuteen, joten samaa tehoa käyttämällä sillä saadaan kaksinkertainen tehotiheys verrattuna dipoliin. Toisin sanoen monopoliantennin vahvistus on kaksinkertainen ja impedanssi puolet dipoliin verrattuna.
Tämäntyyppisessä antennissa on usein matala lähtökulma ts. lähetetty signaali kulkee kauemmas kuin esimerkiksi dipoliantennista. Vastaavasti kuuntelussa voi olla lähes mahdotonta kuulla lähialueen asemia kun taas dipolityyppisellä antennilla lähiyhteydet yleensä toimivat.lähde?
Käyttötarkoitukset

Matalilla taajuuksilla maan pinta toimii monopoliantennin johtavana tasona – esimerkiksi keskipitkien aaltojen yleisradioantennit ovat monopoliantenneja. Monopoli on myös yleisin ajoneuvoantenni; maatasona toimii tällöin auton runko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maatasoantenni Wikimedia Commonsissa
Maan magneettikenttä

Maan magneettikenttää jäljittelevän tietokoneohjelman tulokset. Tietokonesimulaation mukaan maan magneettikenttä on ytimessä kuin sotkuinen lankakerä, jossa näkyy hieman järjestystä  päiväntasaajan suuntaan.
Maan magneettikenttä on maapalloa ympäröivä kaksinapainen magneettikenttä, joka ulottuu useita kymmeniä tuhansia kilometrejä avaruuteen magnetosfäärinä. Maan magneettikenttä aiheutuu Maan ytimen nestemäisen ulko-osan virtauksissa ja pyörteissä liikkuvista sähkövarauksista. Magneettikenttä on dipolikenttä, mutta mukana on myös multipolikenttiä. Näiden lisäksi yksi prosentti on ulkosyntyistä, lähinnä Auringon aiheuttamaa kenttää. Maan magneettikenttä on muuttuvainen ja vaihtaa napaisuuttaan keskimäärin kolme kertaa miljoonassa vuodessa. Maan magneettikenttä suojaa Maata aurinkotuulta vastaan ja ohjaa Auringosta tulevia hiukkasia napa-alueille, missä ne aiheuttavat revontulia.
Magneettikenttää ja muita Maan magneettisia ilmiöitä tutkiva tieteenala on geomagnetismi. Maan muinaista magneettikenttää tutkii paleomagnetismi.
Synty ja rakenne

Maan magneettikenttä alkaa maapallon nestemäisessä ulkoytimessä 2 900–5 100 kilometrin syvyydessä, missä syntyy miljardien ampeerien suuruisia sähkövirtoja. Niiden aiheuttama magneettikenttä ulottuu maapallon ulkopuolelle kauas avaruuteen.
Maapallon ytimen dynamo on monimutkainen itseään ylläpitävä prosessi. Siinä toisiaan ruokkivat sähköä johtavan nesteen pyörteinen virtailu, nesteessä kulkevat sähkövirrat ja niihin liittyvä magneettikenttä. Radioaktiivisten aineiden hajoamisen tuottama lämpö pitää ytimen sulana ja antaa energiaa nesteen virtauksille. Maapallon pyöriminen ja siihen liittyvä coriolisvoima vääntää nesteen virtaukset oikealla tavalla pyörteisiksi.
Maapallon pinnan rautamalmit ja muut pintakerrosten magneettiset aineet aiheuttavat lisäksi pienen osan magneettikentästä, kuten pysyvät paikalliset poikkeamat kentän suunnassa ja suuruudessa.
Maapalloa ympäröi magneettikehä eli magnetosfääri, joka syntyy magneettikentästä aurinkotuulen virtauspaineen muovaamana. Se ulottuu Auringon suunnassa noin 10 Maan säteen päähän ja vastakkaisessa suunnassa kymmeniä kertoja kauemmas. Aurinkotuulen ja maapallon magneettikentän vuorovaikutuksessa syntyvien voimakkaiden sähkövirtojen magneettiset vaikutukset näkyvät Maassa magneettikentän muutoksina eli magneettisina myrskyinä.
Maan magneettikenttä on melko tarkasti kaksinapainen eli dipolikenttä. Maan magneettiset navat sijaitsevat lähellä maantieteellisiä napoja siten, että fysikaalisesti magneettinen pohjoisnapa sijaitsee lähellä maantieteellistä etelänapaa ja päinvastoin. Yleiskielessä magneettisella pohjoisnavalla kuitenkin yleensä tarkoitetaan sitä napaa, joka sijaitsee lähellä maantieteellistä pohjoisnapaa. Tarkemmin sanottuna se sijaitsi vuonna 2005 pisteessä 82.7°N, 114.4°W Kanadan arktisen saariston pohjoisosassa noin 1 000 km:n päässä maantieteellisestä pohjoisnavasta ja liikkuu vuosittain noin 40 kilometriä luoteeseen. Magneettikentän suunnan ja maantieteellisen pohjoissuunnan välinen kulma (eranto) oli vuonna 2008 Suomen alueella eri paikoissa 6–12,5 astetta. Koska magneettiset navat ovat melko lähellä maantieteellistä pohjois-ja etelänapaa, Maan magneettikentästä on ollut hyötyä suunnistuksessa.
Muuttuminen

Maan magneettikenttä ei ole staattinen. Se on heikentynyt 1800-luvun alun ja vuoden 2020 välillä keskimäärin yhdeksän prosenttia, eniten Etelä-Atlantilla.
Maan magneettikentän navat vaeltavat useita kilometrejä vuodessa. Navat eivät ole täsmälleen vastakkaisilla puolilla maapalloa ja liikkuvat toisistaan riippumatta. Tällä hetkellä magneettinen etelänapa on kauempana etelänavasta kuin magneettinen pohjoisnapa on pohjoisnavasta. Pohjoisessa sijaitseva napa liikkuu nykyään noin 40 kilometriä vuodessa luoteeseen. Se sijaitsi 1900-luvun puolivälissä Walesin prinssin saarella, mutta nykyään hieman Ellesmerensaaren länsipuolella.
Paleomagneettisten tutkimusten avulla on päätelty, että viimeisen 330 miljoonan vuoden aikana maan magneettikenttä on vaihtanut napaisuuttaan yli 400 kertaa. Keskimäärin maan magneettikenttä vaihtaa napaisuuttaan 700 000 vuoden välein. Vaihteluväli on kuitenkin epäsäännöllinen, alle 100 000 vuodesta kymmeniin miljooniin vuosiin. Viimeisin napaisuuskäännös tapahtui noin 780 000 vuotta sitten. Vaihdoksen aiheuttavaa mekanismia ei tunneta kunnolla, mutta vaihdos ei ole äkillinen vaan kestää arviolta 1 000 vuodesta 8 000 vuoteen. Napaisuuskäännöksen aikana Maan magneettikentässä saattaa olla useampia napoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Heikki Nevanlinna: Geomagnetismin ABC-kirja, Ilmatieteen laitos, Raportteja 2009:1, Helsingissä 9.4.2009 (pdf)
David P. Stern: The Great Magnet, the Earth – William Gilbertin De Magneten juhlavuosi (englanniksi)
USGS Geomagnetism Program (englanniksi)
Geomagnetism (englanniksi)
The British Geological Survey (BGS): International Geomagnetic Reference Field (IGRF) (englanniksi)
The British Geological Survey (BGS): World Magnetic Model 2020 Calculator (englanniksi)
Magneettikenttä suojaa Maan pintaa aurinkotuulen hiukkasilta. Aurinkotuuli muokkaa Maan magneettikenttää venyttäen sitä kauas avaruuteen.
Napojen liikkeet 1945–2000.
Pieksänjärvi

| Pieksänjärvi Pieksäjärvi |
| --- | --- |
 Näkymä Pieksänjärvelle kaupungista käsin.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°20′34″N, 27°09′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pieksäjärven v−alue (14.79)
Tulouomat:  Surnuinjoki, Pohosjoki, Myllypuro
Laskujoki:  Haapajoki Kaihlaseen
Taajamat:  Pieksämäen keskustaajama
Järvinumero:  14.793.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  118,9 m  
Pituus:  9 km  
Leveys:  4,4 km  
Rantaviiva:  64,429 km  
Pinta-ala:  20,982 km²  
Tilavuus:  0,0433855 km³  
Keskisyvyys:  2,07 m  
Suurin syvyys:  14 m  
Valuma-alue:  175,42 km²  
Keskiylivirtaama:  8,1 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  2,2 m³/s (MQ)  (1992)
Keskialivirtaama:  0,1 m³/s (MNQ) 
Veden viipymä:  317 d 
Saaria:  81 
:  Salonsaari, Pajuluoto, Kaislaluoto, Hepoluoto
 fiPieksänjärvi 
Pieksänjärvi eli Pieksäjärvi on Etelä-Savossa Pieksämäellä keskustaajaman pohjoispuolella sijaitseva järvi.
Hydrologiaa ja säännöstely

Pieksänjärven valuma-alueen suuruus luusuasta mitattuna on 175,42 km² (, tai 170 km² ) ja järvisyys 19,0 % . Järven seudulla on sateisinta heinäkuussa (60–80 millimetriä kuukaudessa) ja vähäsateisinta maaliskuussa (15–30 mm/kk). Alueen vuosittainen sadanta on 400–500 millimetriä, josta 30–40 % tulee lumena.
Järven luusuassa on säännöstelypato, jolla säädellään Haapajokeen menevää virtaamaa.  Järvestä on käytettävissä vuonna 1992 julkaistuja virtaamatietoja. Niiden mukaan luusuassa on keskivirtaama (MQ) 2,2 kuutiometriä sekunnissa (m³/s, myös 1,58 m³/s ), keskiylivirtaama (MHQ) 8,1 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 0,1 m³/s. Suurin virtaama (HQ) on ollut 13,7 m³/s. Touko-kesäkuussa vaihtelevat keskivirtaamat tavallisesti 1,0–4,5 m³/s ja heinä-elokuussa 0,5–3,0 m³/s. Vesi vaihtuu järvessä melko nopeasti, sillä laskennallinen viipymä on 317 vuorokautta.
Järven vedenpinnan korkeus on 118,9 metriä mpy. Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan tavoitteelliset yläraja ja alaraja ovat 118,85 metriä mpy. ja 118,40 metriä mpy. Karttoihin on merkitty raja-arvot 118,49 metriä ja 119,09 metriä mpy.