stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Pitkänen

Antti Pitkänen
Antti Pitkänen (17. tammikuuta 1893 Kalajoki – 7. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat kirvesmies Elias Nestor Pitkänen ja Loviisa Matintytär. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan koillisrintamalla.
Jääkärikausi

Pitkänen työskenteli työmiehenä Kalajoella ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 16. lokakuuta 1916, josta hänet siirrettiin 12. kesäkuuta 1917 pataljoonan 3. komppaniaan. Komppaniasta hänet siirrettiin takaisin täydennysjoukkoon hänellä todetun sairauden takia 13. syyskuuta 1917, josta hän palasi parannuttuaan komppaniaansa 17. marraskuuta 1917.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi koulutusaliupseeriksi ja myöhemmin joukkueen varajohtajaksi koillisrintamalle Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kuivitsassa, jossa 7. huhtikuuta 1918 käytiin taistelu Alakurtin ja Tolvantojärven välisellä talvitiellä Kuivitsalammella, jossa pataljoona tuli yllätetyksi ja hän kaatui. Hänen lisäkseen ko. taistelussa kaatuivat myös joukkueenjohtajat A. Kurth ja Patala. Lisäksi jääkäriyliluutnantti Stark haavoittui vakavasti. Kokonaisuudessaan tappiot olivat 22 kaatunutta, n. 30 haavoittunutta ja toistakymmentä jäänyt punaisten vangiksi. Pitkänen oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Kalajoella. Hänet haudattiin Kuolajärven (Sallan) sankarihautaan , mutta hänen nimensä on Kalajoen hautausmaan sankaripatsaassa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Pistaasit

| Pistaasit |
| --- | --- |
 Tärpättipistaasi (Pistacia terebinthus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Sumakkikasvit Anacardiaceae
Suku::  Pistaasit Pistacia  L.
Tyyppilaji
 Pistacia vera L. (1753) 
Katso myös
   Pistaasit Wikispeciesissä   Pistaasit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pistaasit (Pistacia) on kasvisuku sumakkikasvien (Anacardiaceae) heimossa. Siihen kuuluu 11 lajia, joita esiintyy luonnonvaraisena Välimeren alueella, Etelä-Aasiassa, Itä-Afrikassa ja Pohjois-Amerikan eteläosassa. Suvun tunnetummat lajit ovat Välimeren alueen kuivissa pensaikoissa kasvavia puita ja pensaita. Pistaasilajeista saadaan mastiksia ja pistaasipähkinöitä.
Pistaasilajeja

atlantinpistaasi (Pistacia atlantica)
mastiksipistaasi (Pistacia lentiscus)
tärpättipistaasi (Pistacia terebinthus )
idäntärpättipistaasi (P. terebinthus subsp. palaestina)
lännentärpättipistaasi (P. terebinthus subsp. terebinthus)
mantelipistaasi (Pistacia vera)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Pistaasit  (Pistacia)
Suomen Lajitietokeskus: Pistaasit – Pistacia
ITIS: Pistacia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Pistacia (englanniksi)
Flora of China: Pistacia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q35987  Wikispecies: Pistacia  APDB: 193759  APNI: 165874  BOLD: 254280  CoL: 6QX7  EoL: 50516  EPPO: 1PIAG  FNA: 125608  FoAO2: Pistacia  FoC: 125608  GBIF: 3190459  GRIN: 9448  iNaturalist: 72301  IPNI: 1883-1  IRMNG: 1350105  ITIS: 28806  NCBI: 55512  NZOR: 714cd3d3-a1b1-4c82-a7ed-0b1b86c482a5  Open Tree of Life: 200790  Paleobiology Database: 317548  PfaF: Pistacia vera  PLANTS: PISTA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:1883-1  Tropicos: 40009643  WFO: wfo-4000029886
Vetehis-luokan sukellusvene

| Vetehis-luokka |
| --- | --- |
 Vetehinen koeajossa vuonna 1930

Tekniset tiedot
Uppouma:  493 t (pinnalla) 716 t (sukellus)
Pituus:  63,5 m
Leveys:  6,2 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 × 580 hv Atlas Diesel 2 × 300 hv Brown Boveri-sähkömoottorit
Nopeus:  12,6 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Miehistöä:  30
Toimintamatka:  1 575 mpk (pinnalla) 80 mpk (sukellus)
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 530 mm torpedoputkea, joihin 6 torpedoa 1 × Bofors 76 mm 20 × miina
Ilmatorjunta:  1 × 20 mm Madsen 1 × 12,7 mm konekivääri
Vetehis-luokka oli Suomen merivoimien  kolmen sukellusveneen muodostama alusluokka toisessa maailmansodassa. Luokan veneet on nimetty suomalaisen kansantaruston olentojen mukaan.
Suunnittelu

Vuoden 1927 laivastolaki mahdollisti Suomen sukellusveneaseen luomisen. Alusten suunnittelutyö annettiin hollantilaiselle insinööritoimistolle. Luokasta piti alun perin tulla Saksan laivaston 500 tonnin sukellusveneen prototyyppi, mutta saksalaiset valitsivat itselleen Espanjassa valmistetun suuremman alustyypin. Alusten rakentaminen aloitettiin 1927 Turussa Ab Crichton-Vulcan Oy:n telakalla. Vesihiisi ja Vetehinen valmistuivat 1930, Iku-Turso vuotta myöhemmin.
Luokan alusten uppouma oli 493 tonnia pinta-ajossa ja 716 tonnia sukelluksissa. 63,5 metriä pitkien ja 6,2 metriä leveiden alusten syväys oli 3,6 metriä. Aluksilla oli 30 hengen miehistö.
Suunnittelu > Aseistus

Alusten pääaseet 53 senttimetrin torpedoputket ostettiin Rotterdamista Wilton-Fijenoordilta. Torpedoputket vastaanotettiin tammi-huhtikuussa 1929. Putkista kaksi oli keulassa ja kaksi perässä, ja niihin oli aluksella kuusi torpedoa. Jotta putkissa voisi käyttää myös 45 senttimetrin torpedoja niihin tehtiin Crichton-Vulcanilla sisäkiskot.
Lokakuussa 1927 allekirjoitti telakan edustaja hankintasopimuksen veneiden 76,2 millimetrin kansitykeistä Boforsin tehtaan edustajien kanssa. Tykit vastaanotettiin loka-marraskuussa 1928. Samoin telakka osti Tanskasta A/S Dansk Rekylriffel Syndikatilta  veneiden 20 millimetrin ilmatorjuntatykit, jotka vastaanotettiin lokakuussa 1930. Alusten aseistuksen täydensivät ilmatorjuntakonekivääri. Aluksille valmistettiin saksalaisen mallin mukaiset miinakuilut, mutta Suomen merivoimilla ei ollut niihin sopivia miinoja. Alus kykeni kuljettamaan 20 miinaa.
Eduskunta myönsi 1929 neljän torpedon ja 130 lataamattoman miinan hankintaan hankkimiseksi 5 miljoonaa markkaa. Torpedot ostettiin Italiasta Silurificio Whitehead di Fiumelta ja ne saapuivat Suomeen 1930. Miinat ostettiin Ruotsista AB Lindholmen-Motalalta ja ne toimitettiin kesällä 1931.
Suunnittelu > Propulsiojärjestelmä

Alusten voimanlähde oli diesel-sähköinen. Ruotsista Tukholmasta Atlas Dieseliltä ostettu dieselmoottori tuotti 1 060 hevosvoimaa. Sähkömoottori, joka tuotti 600 hevosvoimaa, ostettiin Sveitsistä Brown, Boveri & Cie.:ltä, jonka suomalaisena edustajana oli Suomen Sähkö Osakeyhtiö Gottfr. Strömberg. Järjestelmä mahdollisti pinta-ajossa 12,5 solmun ja sukelluksissa 8,5 solmun nopeuden.
Polttoaine mahdollisti 150 tunnin pinta-ajon ja akusto 20 tunnin sukellusajan. Toiminta-ajan ollessa maksimissaan kaksi viikkoa. Alus kykeni sukeltamaan minuutissa 75 metriin.
Laivuepalvelus

Vuoteen 1935 kaikki isot sukellusveneet olivat harjoituskäytössä. Kun Vesikko liittyi laivueeseen, aloitettiin alusten vuorottelu siten, että 1-2 venettä oli vuosittain poissa harjoituksista.
Sukellusveneiden emälaivoina toimivat aluksi tykkivene Klas Horn ja miinalaiva Louhi. Vuonna 1938 sukellusveneiden emälaivaksi suunniteltu jäänmurtaja Sisu valmistui ja korvasi edelliset emälaivat.
Talvisodan aikana Vetehis-luokan alukset tekivät useita partiomatkoja Itämerelle, jopa Gotlannin eteläkärjen tasalle, mutta toiminta ei ollut menestyksellistä. Vesihiisi ja Vetehinen laskivat molemmat Viron rannikolle miinoitteen, joihin upposi ainakin yksi saksalaisen alus.
Jatkosodassa sukellusveneet aloittivat miinanlaskijoina. Ne laskivat kesäkuussa 1941 Viron rannikolle yhteensä kahdeksan miinavaarannosta. Miinoitteet vahingoittivat tai tuhosivat ainakin viisi alusta: yhden hävittäjän, yhden sukellusveneen ja kolme kuljetusalusta. Yhteensä sukellusveneet laskivat jatkosodan aikana 242 miinaa. Ne kaikki osallistuivat myös meritaisteluihin neuvostoliittolaisten sukellusveneiden kanssa ja upottivat kolme vihollissukellusvenettä joko torpedoin tai puskemalla.
Kirjallisuutta

Markku Melkko, Suomen sukellusveneet, Minerva, 2008 ISBN 978-952-492-208-1
Vetehis-luokan sukellusveneet
Kaisu Pitkälä

| Kaisu Pitkälä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1956 (ikä 68) Haapavesi
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  Yleislääketieteen ja avoterveydenhuollon professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (LL 1983, LT 1991)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Palkinnot:  Maud Kuistilan palkinto (2021)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kaisu Hannele Pitkälä (30. huhtikuuta 1956 Haapavesi) on suomalainen geriatrian, yleislääketieteen ja sisätautien erikoislääkäri, joka toimii Helsingin yliopiston yleislääketieteen ja avoterveydenhuollon professorina.
Hän on kansallisesti ja kansainvälisesti ansioitunut geriatrian ja gerontologian alan tutkija sekä tutkijoiden kouluttaja. Hän on esiintynyt myös joukkotiedotusvälineiden haastateltavana esimerkiksi ikäytyneiden ihmisten terveyden ylläpitoon, kuntoutukseen ja lääkehoitoon sekä yksinäisyyteen liittyvistä teemoista. Yhteiskunnallisena keskustelijana hän on yhdessä työtoveriensa kanssa kirjoittanut jo 1990-luvulla joukkotiedotusvälineisiin esimerkiksi vanhusten avopalvelujen, kuten sopivien asumisratkaisujen ja kotihoidon tuen tärkeydestä.
Pitkälä kirjoitti ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta (1976). Hän opiskeli Helsingin yliopistosta (HY) lääkäriksi ja väitteli lääketieteestä (LL 1983, LKT 1991). Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (1991) oli otsikoitu Vanhusten päiväsairaalahoidon vaikutukset kotisairaanhoidon potilaiden selviytymiseen : Kirkkonummen-Siuntion vanhustutkimus. Hän pätevöityi myös geriatrian erikoislääkäriksi (HY, 1996), yleislääketieteen erikoislääkäriksi (TaY, 1997) ja sisätautien erikoislääkäriksi (HY, 1999). Pitkälästä tuli Helsingin yliopiston geriatrian dosentti vuonna 2003.
Työurallaan Pitkälä työskenteli vuosina 1983-1992 sairaalalääkärinä, terveyskeskuslääkärinä, Diakonissalaitoksen omalääkärinä muun muassa Kirkkonummi-Siuntion ja Kelan palveluksessa. Hän oli sairaalalääkäri Helsingin kaupungin (1993-1994 ja 1996) sekä Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin (HUS) palveluksessa (1995). Perälä oli sitten Helsingin yliopiston sisätautien kliininen opettaja (1997-2000) ja tutkija (HUS, 2000-2002) sekä Vanhustyön keskusliiton tutkija (2003-2006). Lisäksi hän on ollut konsultoiva lääkäri (Apollokodit 93–), erikoislääkäri (HUS sisätaudit 1997–2002) sekä pitänyt yksityislääkärin vastaanottoa vuodesta 2003.
Pitkälä on vetänyt muun muassa pohjoismaista geriatrian tutkijakoulua (2001–2004). Vuoden 2021 alkuun mennessä hän on ohjannut 23 valmistuneen väitöskirjan tekijää, ja hänellä oli tuolloin ohjattavanaan 12 väitöskirjatutkijaa. Pitkälälle myönnettiin ansioistaan Maud Kuistilan palkinto tammikuussa 2021.
Tuotantoa

Pitkälän tieteellinen tutkimustyö on suuntautunut muun muassa kliinisiin hoitotutkimuksiin ja geriatrian alan epidemiologiaan. Hänen tuotantonsa käsittää tieteellisten alkuperäisartikkelien ohella runsaasti katsausartikkeleita tai oppikirja-artikkeleita. Hän on ollut laatimassa monia lääketieteellisiä oppi- ja käsikirjoja. Julkaisuluettelossa oli vuoden 2021 alussa yli 460 tieteellisiä artikkeleita ja yli 60 kirjan lukua. Pitkälä on toiminut muun muassa Yleislääkärin käsikirjan ja tietokannan toimittajana (1991-2001) ja avustanut Lääkärilehteä (2003-). Esimerkkejä tuotannosta:
Reijo Tilvis, Kaisu Pitkälä, Timo Strandberg, Raimo Sulkava & Matti Viitanen (toim.) : Geriatria. 3., uudistettu painos 2016. Duodecim, Helsinki. ISBN 9789516564985.
Pirkko Routasalo & Kaisu Pitkälä : Omahoidon tukeminen : opas terveydenhuollon ammattihenkilöille. Suomalainen lääkäriseura Duodecim, 2009. ISBN 978-952-67123-2-1.
Jouko Laurila, Kaisu Pitkälä & Terhi Rahkonen : Dementiapotilaan äkillisen sekavuusoireyhtymän hoito : opas lääkäreille ja muulle hoitohenkilökunnalle. Suomen dementiahoitoyhdistys, 2006. ISBN 952-99209-9-7, ISBN 952-99732-0-9 (pdf).
useita tekijöitä: Geriatrisen kuntoutuksen tutkimus- ja kehittämishankkeen julkaisut. Vanhustyön keskusliitto, 2005-2006.
Kaisu Pitkälä, Pirkko Siltala : "En lähde itseltäni salaa" : Elinan kirja. Kirjayhtymä, 1994. ISBN 951-26-3935-1.
Kaisu Pitkälä, Pirjo H. Mäkelä : Ydinsodan merkitys. Tammi, 1985. ISBN 951-30-6148-5.
Aiheesta muualla

Geriatri Kaisu Pitkälä: Vahvat lihakset ja kirkkaat aivot ovat hyvän vanhenemisen perusta (2018) (fysiogeriatria.fi)
Kaisu Pitkälä (21.9.2015) Antikolinergien vaikutukset kognitioon eivät ehkä olekaan ohimeneviä (alkujaan Lääkärilehti 35/15) (potilaanlaakarilehti.fi)
Google Scholar -haku "Kaisu Pitkälä" (englanniksi) (scholar.google.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID
Pekka Vesainen

Vesaisen patsas Ylikiimingin Vesalankylässä. Patsaan on veistänyt Oskari Jauhiainen vuonna 1936.
Pekka Vesainen (kaunokirjallisuudessa myös Juho Vesainen) oli suomalainen, nykyisen Ylikiimingin alueella asunut talonpoika, joka johti niin sanotun pitkän vihan aikana yhtä tai useampaa Suomesta Vienan Karjalaan tehtyä sissiretkeä. Varmuudella hänen tiedetään johtaneen kesällä 1589 iiläisten ryöstö- ja hävitysretkeä, jonka yhteydessä poltettiin Kantalahden kaupunki. Vesaisesta on myöhemmin kerrottu romantisoituja tarinoita, joissa toden ja tarun erottaminen on vaikeaa.
Tiedot Vesaisen varhaisemmasta elämästä

Pekka Vesaisesta on hyvin vähän luotettavaa tietoa. Hänen tiedetään olleen yhtenä isäntänä Vesalan eli Vesan talossa silloisessa Iin pitäjässä, myöhemmän Ylikiimingin kunnan alueella. Pekka Vesaisen nimi esiintyy säilyneissä kruunun tilikirjoissa isäntänä vuodesta 1568 alkaen ja vuodesta 1578 hänen on mainittu olleen satunnaisesti lautamiehenä käräjillä. Tämä henkilö on oletettu samaksi kuin sissipäällikkö Vesainen, vaikka kyse on periaatteessa saattanut olla myös isästä ja pojasta. Vesaisen syntymä- tai kuolinaikaa tai perhesuhteita ei tunneta. Veroluetteloiden perusteella Vesalan talo oli hänen aikanaan suhteellisen vaatimaton ja omisti vähemmän karjaa kuin Iin talolliset keskimäärin, vuonna 1571 vain yhden hevosen, neljä lehmää, mullikan ja neljä lammasta.
Myöhemmässä historiankirjoituksessa Pekka Vesainen on ilmeisesti sekoitettu Utajärven Juorkunassa 1600-luvun alussa eläneeseen toiseen Pekka Vesaiseen, josta on mainintoja vuodesta 1623 alkaen. Tämä on johtanut virheelliseen päätelmään, että hän olisi ollut kotoisin Utajärveltä ja asettunut vanhoilla päivillään uudelleen sinne asumaan. Utajärven Vesaiset ovat kuitenkin voineet olla hänen sukulaisiaan tai jopa jälkeläisiään.
Vesainen kansantarinoissa

Kansantarinat kertovat Vesaisen olleen "liikkeissään salamannopea; ruumiinvoimiltaan väkevä; kookas ja solakka; ja mieleltään uljas, neuvokas ja peloton". Vesaisen lapsuudesta kerrotaan kansantarinaa, jonka mukaan tämän äiti olisi ollut pesemässä lasta vienalaisten hävitysjoukkojen tullessa. Kaikki lähtivät pakoon vainolaisia, mutta lapsi oli unohtunut pesusoikkoon. Väen palatessa takaisin soikko oli jäässä, mutta lapsi yhä elossa. Näin pelastuneesta lapsesta kasvoi voivatta. Erään tarinan mukaan vuonna 1589 Iihin saapuneet vienalaiset hävitysjoukot ottivat Vesaisen vaimon vangiksi ja surmasivat kaksi hänen lastaan. Vuonna 1591 viholliset iskivät uudelleen ja surmasivat kolme hänen lapsistaan. Ainoastaan hänen vaimonsa, Antti-poikansa ja tytär jäivät eloon.
Santeri Ivalon teoksessa Suomalaisia sankareita on kuvattu eräs versio Vesaisen kuolemasta. Tornion lapinvoudin tuvassa Vienasta tuotu vanki nimeltä Ahma onnistui laukaisemaan musketin vihollistaan kohti. Luoti osui pahasti Vesaisen rintaan ja hän houri seuraavaan aamuun kuumeessa, kunnes kuoli.
Erään epäluotettavan muistitiedon mukaan Vesainen olisi vuonna 1590 tavannut Ruotsin kuninkaan ja saanut tältä lahjoja.
Muuta

Oskari Jauhiaisen 1936 veistämä Vesaisen patsas Ylikiimingin Vesalassa on pystytetty sissipäällikön muistoksi ja hänen mukaansa on nimetty myös Vesalankylän Aumaharjulla sijaitseva Pekka Vesaisen tie. Iihin pystytettiin 1950 Kalervo Kallion 1940 veistämä Vesaisen patsas.
Suomalainen folk metal -yhtye Korpiklaani on tehnyt kappaleen Vesaisen Sota. Kappale pohjautuu Vesaisesta kerrottuihin kansantarinoihin.
Kirjallisuutta

Saukkonen, Paavo, Vesaisesta nykyaikaan. Pekka Vesaisen jälkeläistauluja 1500-luvulta vuoteen 2000. Ylikiimingin Alavesan sukuhaara. Anjalankoski: Paavo Saukkonen(omakustanne) 2000. 2. korjattu painos. ISBN 9529129238
Vesaisia Kiiminkijoen rannoilta: kylähistoriaa Reki-Vesalasta. Ylikiiminki: Reki-Vesalan kylätoimikunta. 1988.
Enbuske, Matti: Pekka Vesaisen historia: myyttinen sissipäällikkö, kovaluonteinen talonpoika 1500-luvulta. Faravid, 2013, 37. vsk, s. 35–57.  Oulu:  Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys. ISSN 0356-5629
Laaksonen, Eero & Pärssinen, Erkki (toim.): ”Kiuasmaa, Kyösti: Sissijohtaja Pekka Vesainen”, Suomen historia 2: keskiaika ja uuden ajan alku, s. 274.  Helsinki:  Weilin + Göös, 1985.  ISBN 951-35-2491-4
Zetterberg, Seppo (toim.): ”Keränen, Jorma: Valtaistuinriitojen kausi”, Suomen historian pikkujättiläinen, s. 155.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14253-0
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland
Please Please Me (kappale)

| ”Please Please Me” The Beatles |
| --- | --- | --- |

Tanskan painoksen kansikuva
Singlen tiedot
 Albumilta: Please Please Me
 B-puoli: ”Ask Me Why”
 Äänitetty : 26. marraskuuta 1962
 Julkaistu: Britannia: 11. tammikuuta 1963 Yhdysvallat: 25. helmikuuta 1963
 Formaatti: 7"
 Tekijä(t): John Lennon, Paul McCartney
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: pop rock, beatmusiikki
 Kesto: 02.03
 Levy-yhtiö: Parlophone
Listasijoitukset
 Britannia: 2. (helmikuu 1962)
The Beatlesin muut singlet
| ”Love Me Do” 1962 | ”Please Please Me” 1963 | ”From Me to You” 1963 |
Please Please Me on The Beatles -yhtyeen kappale ja järjestyksessään toinen single. Kappaleesta tuli yhtyeen ensimmäinen suuri hitti sen kotimaassa Britanniassa. Sen listasijoituksesta on ollut ristiriitaisia tietoja, mutta tuon ajan luotettavina pidetyillä listoilla se oli parhaimmillaan kakkossijalla helmikuussa 1963. Kappale on myös albumin nimikappale.
George Martin ehdotti The Beatlesille aluksi laulua "How Do You Do It?" ensimmäiseksi singleksi. He eivät pitäneet siitä, mutta tekivät version Martinin määräyksestä. "Love Me Do" -kappaleen menestyttyä kohtuullisesti Martin ehdotti uudelleen "How Do You Do It? -kappaletta toiseksi singleksi, mutta Beatles halusi kakkossingleksi "Please Please Me:n".lähde?
"Please Please Me" oli aluksi hidas, Roy Orbisonin tyylistä vaikutteita saanut sävellys. John Lennon on maininnut erityisesti "Only the Lonely" -kappaleen Kuultuaan sen Martin katsoi sen tarvitsevan paljon muutoksia. Yhtye sovitti laulun nopeammaksi ja lisäsi siihen lauluharmoniat sekä suostutteli Martinin kuuntelemaan uuden version. Martin antoi periksi yhtyeen vaatimukselle saada tehdä oman laulunsa, joka onnistuikin ensimmäisellä otolla vakuuttamaan hänet. Kappaleen noustua hitiksi menestystä hyödynnettiin tekemällä nopeasti saman niminen studioalbumi, mikä oli tuohon aikaan tapana. Martin ei myöskään ollut varma, onnistuisiko yhtyeeltä toisen yhtä hyvän kappaleen säveltäminen.lähde?
Kappaleen menestykseen saattoi vaikuttaa, että The Beatlesin esittäessä sen televisiossa erittäin kylmä ja luminen sää oli sulkenut urheilutapahtumia ja rajoitti muutenkin liikennettä ja liikkumista, jolloin katsojia oli tavallista enemmän.
"How Do You Do It?" -kappale päätyi Gerry & The Pacemakers -yhtyeelle, joka teki siitä Britannian ykköshitin. Harjoitellessaan yhtye käytti Beatlesin versiota demona.lähde?
Veriryhmä

Veriryhmät ovat veren punasolujen ominaisuuksiin ja veriplasman
vasta-aineisiin perustuvia verityyppien ryhmittelyjä. Tavallisimmin käytetyt veriryhmäjärjestelmät ovat ABO- ja Rh-veriryhmäjärjestelmä.
Veriryhmällä on merkitystä muun muassa verensiirrossa, sillä verensiirrot yhteensopimattomien veriryhmien välillä voivat johtaa kuolemaan.
Historia

Veriryhmät löysi itävaltalainen lääkäri Karl Landsteiner vuonna 1901. Hän nimesi verenluovutuksen kannalta tärkeät veriryhmät kirjaimilla A, B ja C. Nykyään ryhmät tunnetaan merkeillä A, B ja O. Hänen havaintonsa toi hänelle Nobelin palkinnon vuonna 1930.
ABO

A-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla on antigeeni A:ta, ja heidän veressään on antigeeni B:n vasta-aineita.
B-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla on antigeeni B:tä, ja heidän veressään on antigeeni A:n vasta-ainetta.
AB-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla on sekä antigeeni A:ta että B:tä eikä heillä ole veressään vasta-ainetta kummallekaan.
O-veriryhmän henkilöiden punasolujen pinnalla ei ole kumpaakaan antigeeniä, mutta heidän veressään on vasta-ainetta molemmille antigeeneille.
RhD-veriryhmä

Ihmisten veriryhmät jaetaan usein myös RhD-positiivisiin (RhD pos) ja RhD-negatiivisiin (RhD neg). RhD-positiivisilla esiintyy veren punasoluissa D-antigeeniä, jota RhD-negatiivisilla ei ole. Vanha, käytöstä pois jäänyt nimi RhD-antigeenille on "reesustekijä". Suomalaisista 86 % on RhD-positiivisia ja 14 % RhD-negatiivisia. Rh-veriryhmäjärjestelmään kuuluu kymmeniä muitakin antigeeneja, mutta RhD on niistä kliinisesti ylivoimaisesti tärkein.
Jos odottava äiti on RhD-negatiivinen ja sikiö RhD-positiivinen, on äidin ensimmäinen positiivinen lapsi lähes aina hyväkuntoinen, mutta odottaessaan toista RhD-positiivista lasta äiti kehittää vasta-ainetta, joka aiheuttaa lapsessa hemolyyttisen taudin. Hemolyyttinen tauti voi pahimmillaan johtaa lapsen kuolemaan, mutta yleisimmästä, RhD-immunisaatiosta aiheutuvaa hemolyyttistä tautia voidaan ehkäistä ennalta.
Antigeenin löysivät vuonna 1937 Karl Landsteiner ja Alexander S. Wiener. Se sai alkuperäisen nimensä reesusapinasta, jonka muodostama vasta-aine reagoi RhD-positiivisten ihmispunasolujen kanssa mutta ei RhD-negatiivisten solujen kanssa. Jälkikäteen on todettu että apinan muodostama vasta-aine oikeastaan tunnisti Landsteiner-Wiener-veriryhmäjärjestelmän LWa-antigeenin - joka kuitenkin esiintyy vahvempana RhD-positiivisissa soluissaselvennä.
Muut pinta-antigeenit

ABO- ja Rh-veriryhmien lisäksi on kudosten soluilla muitakin pinta-antigeeneja ryhmitysperusteineen. Näistä muun muassa sikiön Kell- ja Duffy-veriryhmäjärjestelmien antigeeneja vastaan voi äidissä muodostua vaarallisia vasta-aineita, minkä vuoksi voidaan myöhemmissä raskauksissa joutua vastasyntyneen verenvaihtoon.
Yhteensopivuus

Verensiirroissa pitää sekä luovuttajan että vastaanottajien veriryhmien olla yhteensopivat. Alla olevasta taulukosta näkee, kuinka eri veriryhmien verta voi luovuttaa tai vastaanottaa. Esimerkiksi A−-veriryhmän henkilö voi vastaanottaa joko O−- tai A−-veriryhmän verta ja luovuttaa verta AB+-, AB−-, A+- ja A−-veriryhmien henkilöille. Koska useimmilla RhD-negatiivisilla ihmisillä ei ole RhD-vasta-ainetta, ensimmäinen RhD-positiivinen verensiirto ei yleensä johda välittömään punasolujen hajoamiseen, vaan vasta-aineiden muodostumiseen, immunisaatioon. Käytännössä kuitenkin saajalle pyritään antamaan oman ABO- ja  RhD-veriryhmän verta tai veriplasmaa.
Esimerkiksi leikkauksissa annetaan länsimaissa käytännössä aina oman ABO-veriryhmän verta. RhD-antigeeni voidaan lähes aina huomioida. Muitakin veriryhmäjärjestelmiä huomioidaan mm. jos potilas on jo muodostanut kliinisesti merkittävän vasta-aineen tai jos vasta-aineiden muodostuminen on erityisen todennäköistä, erityisen haitallista tai erityisen vaikeasti todettavaa.
= Kelpaa vastaanottajalle.  = Ei kelpaa vastaanottajalle.