stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oslon rauhanprosessi (1993–2000)
Rauhanprosessin vaiheet > Hebronin sopimus (1997)

Tammikuussa 1997 saatiin aikaan sopimus, jonka mukaisesti Israel vetäytyi Hebronin kaupungista, josta 80% jäi palestiinalaisille. Palestiinalaishallinto sitoutui taistelemaan terrorismia vastaan ja lopettamaan Israelin vastaisen kiihotuksen. Juutalaisille Hebron kuuluu uskonnon pyhiin kaupunkeihin. Erimielisyydet jatkuivat vetäytymisen yksityiskohdista.
Rauhanprosessin vaiheet > Wye River -julkilausuma (1998)

Washingtonissa 23.10.1998 solmitun sopimuksen mukaisesti Israel sitoutui luovuttamaan kolmen kuukauden kuluessa 13% Länsirannan alueesta C Palestiinan itsehallinnolle. Näin palestiinalaisten hallitseman alueen osuus Länsirannasta olisi noussut 40 prosenttiin. Osapuolet myös sitoutuivat yhdessä taistelemaan terrorismia vastaan. Sopimus ei toteutunut, ja Israel luovutti vain 2% alueesta.
Rauhanprosessin vaiheet > Camp Davidin huippukokous (2000)

Camp Davidin huippukokous 11. heinäkuuta–26. heinäkuuta vuonna 2000 oli Oslon rauhanprosessin viimeinen vaihe. Neuvottelut päättyivät umpikujaan.
Israelin pääministeri, Työväenpuolueeseen kuulunut Ehud Barak oli valmis luovuttamaan palestiinalaisille noin 90 % Länsirannasta ja antamaan lopusta vastikkeeksi maata muualta Israelista. Hän oli myös valmis luopumaan Jerusalemin jakamattomuudesta, antamaan Palestiinalle vanhan kaupungin muslimikorttelit ja kristityt alueet sekä Temppelivuoren valvonnan.  Pakolaisia voisi kuitenkin palata Israelin alueelle vain rajoitettu määrä. Arafat torjui tarjouksen. Hän vaati koko Itä-Jerusalemia ja täyttä hallintaa Temppelivuorella, missä ei Arafatin mukaan koskaan edes ollut mitään Jerusalemin temppeliä. Presidentti Clintonin mielestä Arafat sanoi kahden viikon ajan "ei" kaikkiin ehdotuksiin. Barakin ehdottama ratkaisu ei radikaalivasemmistolaisen rauhanjärjestö Gush-Shalomin mukaan olisi antanut riittäviä edellytyksiä Palestiinalle itsenäisenä valtiona, koska siihen kuului vain juutalaisten käyttöön jätettävät siirtokuntien ohikulkutiet sekä kymmenet tiesulut. Israelille olisi jäänyt Jordanjoen ja Kuolleenmeren rantakaistale sekä Länsirannan eteläinen vyöhyke. Israel olisi myös valvonut Palestiinan rajoja. Länsiranta olisi käytännössä jaettu kolmeen osaan.
Neljä vuotta aikaisemmin pitämässään puheessaan Arafat oli selkeästi torjunut kahden valtion mallin, josta vuonna 2000 neuvoteltiin.  Neuvotteluja alkoi viedä umpikujaan myös Barakin heikentynyt kannatus, sillä hänen odotettiin häviävän Israelin tulossa olevat vaalit.
Rauhanprosessin esteitä

Usein todettu este rauhalle on Israelin miehitys alueilla, jotka se valtasi kuuden päivän sodassa vuonna 1967 ja Jom Kippur -sodassa vuonna 1973.  Israel on silti luopunut noin 90 prosentista vuoden 1967 sodassa valtaamistaan alueista: Siinain niemimaa siirtyi Egyptille rauhansopimusta vastaan vuonna 1979 ja Gazan kaista Palestiinan itsehallinnolle vuonna 2005. Tällöin Israel purki Gazan kaistalla sijainneet juutalaiset siirtokunnat ja rakensi rajalle aidan. Luovutus ei kuitenkaan tuonut rajalle rauhaa: islamistinen järjestö Hamas kaappasi vuonna 2007 Gazassa vallan Palestiinan itsehallinnolta ja on sieltä käsin tehnyt väkivaltaisia iskuja Israeliin.
Merkittävä este ovat osapuolten poikkeavat näkemykset tavoitteesta. Jitzhak Rabin ei koskaan hyväksynyt ajatusta itsenäisen palestiinalaisen valtion syntymisestä, vaan ajatteli jonkinlaista konfederaatiota Jordanian kanssa. PLO ja Hamas eivät peruskirjoissaan ole tunnustaneet Israelin oikeutta olemassaoloon, mitä YK:n päätöslauselma 242 edellytti. Konfliktin osapuolia eivät toisaalta olleet vain palestiinalaiset vaan myös arabimaat. Vuonna 1967 Arabiliitto oli pitänyt Sudanin Khartumissa kokouksen, jossa omaksuttiin "kolmen ein" politiikka suhteessa Israeliin: Ei Israelin tunnustamista, ei neuvotteluja eikä rauhaa Israelin kanssa.
Jasser Arafatin puheiden perusteella PLO ei sitoutunut päätöslauselma 242:n vaatimaan kahden valtion malliin.
Rauhanprosessin esteitä > Rabinin murha ja toinen intifada

Marraskuussa 1995 äärijuutalainen, joka halusi estää Israelin vetäytymisen sen miehittämiltä alueilta, murhasi Israelin pääministeri Jitzhak Rabinin Tel Avivissa. Seuraavana vuonna vaalit voitti oikeistolaisen Likud-puolueen Benjamin Netanjahu. Hän suostui Hebronista vetäytymiseen, mutta neuvottelut palestiinalaisten kanssa rauhantoimien jatkamisesta pysähtyivät.
Netanjahun seuraajan Ehud Barakin kaudella oikeistolainen veteraanipoliitikko Ariel Sharon vieraili Al-Aqsan moskeijassa, mikä oli provosoivaa palestiinalaisille. Mielenosoitukset Sharonin vierailua vastaan muuttuivat pian uudeksi kansannousuksi eli intifadaksi. Vuoteen 2005 asti jatkuneen toisen intifadan katsotaan johtaneen rauhanprosessin pysähtymiseen. Lopullista rauhansopimusta ei ole solmittu 2020-luvulle tultaessa.
Vaikutukset

Pitkällä tähtäimellä Oslon rauhanprosessin on katsottu olleen suuri voitto Israelille ja vastaavasti suuri tappio palestiinalaisille.
Tosiasiallisesti Oslon prosessi marginalisoi vuosien 1948–1949 sodan palestiinalaiset pakolaiset. Rauhanprosessin jälkeen kaikki huomio on kiinnittynyt Israelin vuonna 1967 valtaamiin Länsirantaan ja Gazaan, jotka ovat vain pieni osa Palestiinasta. Moraaliset kysymykset siitä, kuinka Ison-Britannian antama Balfourin julistus tuli osaksi Palestiinan mandaatin peruskirjaa tai siitä, kuinka Palestiina jaettiin 1947 vastoin sen asukkaiden suuren enemmistön tahtoa, ovat marginalisoituneet.
Israelin siirtokunnat ovat normalisoituneet ja kasvattaneet väkilukuaan. Kun Oslon prosessi alkoi, Israelin siirtokunnissa asui reilu sata tuhatta asukasta. Vuonna 2023 arvioitiin, että siirtokunnissa asuu vähintään 750 000 uudisasukasta.
Vuonna 2023 enää neljännes juutalaisista ja sama osuus palestiinalaisista kannatti kahden valtion mallia. Muiden mallien kannatus on vieläkin heikompi.
Iranin lippu

Iranin lippu.
Iranin lippu on Iranin kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Nykyisessä muodossaan se otettiin käyttöön 29. heinäkuuta 1980 islamilaisten mullistuksien johdosta. Iranin lippu on muuttunut monta kertaa jo aiemmin. Lippu on malliltaan horisontaalinen trikolori ja sen värit ovat ylhäältä alas vihreä, valkoinen ja punainen. Värit kuvaavat rauhaa ja ylistystä Allahia kohtaan. 
Lipun keskellä olevat neljä puolikuuta symboloivat islaminuskon kasvua, pallot maailman sorrettujen ihmisten voimaa ja miekka kertoo voimasta ja rohkeudesta. Vihreää ja punaista aluetta rajaa Kuufialaisittain tyylitelty teksti: " Allahu Akbar" - Jumala on suuri. Tekstin 22 toistokertaa viittaavat islamilaisen kalenterin päivään, jolloin Ajatollah Khomeini palasi vuonna 1979 maanpaosta.
Aiemmat versiot

1524–1747
1736–1747
1736–1747
1737–1796
1750–1794
1779–1800-luku
1800-luvulla käytössä ollut lippu
Qajar-dynastian aikainen lippu 1848–1852.
1906–1925
Sama lippu kuin aiempi, mutta vaakuna on poistettu tästä versiosta.
Pahlavi-dynastian aikainen lippu 1925–1964
Sama lippu kuin aiempi, mutta vaakuna on poistettu tästä versiosta.
Pahlavin dynastian aikainen lippu 1964–1980.
Iranin valtion lippu vuosina 1964–1979
Iranin kansallinen lippu 1925–1964
Iranin eräs lippu ennen 1979 vallankumousta
Manaus

Giotto di Bondonen maalaus Pyhän Franciscus Assisilaisen legenda, Demonien karkotus Arezzossa
Manaus tarkoittaa henkiolentojen saamista tottelemaan loitsun avulla. Se voi merkitä joko henkiolentojen esiin kutsumista, tai riivaajien eli pahojen henkien pois karkottamista eli eksorkismia (kreikan sanasta eksorkismos). Manauksen käsite on hyvin vanha ja edelleen osa useita uskontoja. Assyriassa 700-luvulla eaa. punaisiin pukeutunut manaaja paransi sairaita, joille taudin oli aiheuttanut paha henki. Aasialaisissa kulttuureissa usko pahoihin henkiin on ollut kautta aikojen vahva, ja myös eksorkismi on säilynyt osana kulttuuria. 2000-luvun alussa Afrikan kristittyjen (esimerkiksi Nigeriassa) keskuudessa on huomattu harjoitettavan eksorkismia.
Sanan alkuperä

Suomen kielen sanat manaus ja manaaminen ovat germaanisia lainoja (vrt. ruots. mana, saks. mahnen), eivätkä ne ole sukua suomen sanoille mana ja manala. Manaus tarkoittaa myös kirosanaa eli loukkaavaa ilmaisua taikka kirousta, joka yleensä huutamalla langetetaan toisen ihmisen päälle ja siten yritetään tuottaa tälle haittaa tai vahinkoa. (Polynesialaisissa kielissä mana on näkymätön yliluonnollinen voima, jota voi olla esineessä, eläimessä tai ihmisessä.)
Eksorkismi eli henkien karkottaminen

Manauksen suorittava henkilö eli manaaja on usein pappi taikka šamaani tai muu sellainen henkilö, jolla uskotaan olevan erityisiä henkivoimia tai taitoja.
Eksorkismi eli henkien karkottaminen > Manaamisen suorittaminen

Yksinkertaisimmillaan manaaminen tapahtuu vetoamalla joko toisaalta henkivoimiin tai toisaalta jumaluuteen kuten Jumalaan tai Kristukseen, ja käskemällä riivaajaa poistumaan. Manaaja saattaa käyttää myös taika- ja uskonnollisia välineitä, kuten loitsuja, jumalilta pyytämistä eli rukousta, eleitä, ikoneja tai amuletteja ja vihkivettä. Manauksen tehon uskotaan perustuvan joko jumaluuden tai jonkin hyväntahtoisen henkiolennon vaikutukseen taikka manaajan käyttämien sanojen, symbolien tai rituaalien tehoon.
Eksorkismi eli henkien karkottaminen > Kristillisyydessä

Yleensä riivattua eli possessoitua henkilöä ei pidetä vastuussa pahoista teoistaan tai riivaajan paikallaolosta. Manaaminen käsitetään siksi kristinuskossa enemmänkin vapauttamisena kuin rankaisemisena. Paholaisen poishäätämistä, päin vastoin kuin noituuden harjoittamista, ei ole pidetty pahana asiana, vaan osoituksena hengellisyydestä.lähde?
Jeesus karkotti Raamatun mukaan demoneita, eikä karkottaminen tapahtunut vahvempaan demoniin viittaamalla, vaan nämä tunnistivat Jeesuksen ”Messiaana”.
Eksorkismi eli henkien karkottaminen > Kristillisyydessä > Katolilaisuudessa

Katolisessa kirkossa manaaminen, oikeammin eksorkismi, on edelleen käytössä, muun muassa kasteen yhteydessä. Paavi Johannes Paavali II määräsi, että jokaisella hiippakunnalla on oltava ainakin yksi manaaja eli eksorkisti. Eksorkistien koulutus on myös kasvanut katolisessa kirkossa 2000-luvulla. Myös Suomessa toimivalla katolisella kirkolla on yksi eksorkisti.
Eksorkismi eli henkien karkottaminen > Kristillisyydessä > Luterilaisuudessa

Luterilaisen kirkon virallinen oppi, kuten se esitetään Upsalan kokouksen päätöksessä vuodelta 1593, on, että manaamista ei tuomita, mutta pahan karkottamisessa käytettävää sanamuotoa ”Lähde ulos!” suositellaan lievennettävän muotoon ”Väisty pois!”. Päätöksen mukaan seremonia sopii hyvin kastetoimituksen yhteyteen.
Suomessa paholaisen poishäätäminen liittyi tavanomaisena toimenpiteenä luterilaiseen seurakuntaan liittymiseen eli kasteeseen, sillä suomalaisen piispan Mikael Agricolan kastekaava sisältää paholaisen häätömanauksen. Suomen evankelis-luterilainen kirkko luopui eksorkismista kasteessa vuonna 1886. Joissakin muissa evankelis-luterilaisissa kirkossa sitä edelleen käytetään. lähde?
Vuonna 2023 kerrottiin uutisena, että luterilaisessa kirkossa toimii kaksi pastoria, jotka ajavat pahoja henkiä pois riivattuna pidetyistä ihmisistä. Kyseiset pastorit eivät itse käytä sanaa manaus, vaan heidän mukaansa kyse on rukoushetkistä, joiden tavoite on ajaa pahoja henkiä pois. Haastattelussa he kertovat järjestäneensä rukoushetkiä “joidenkin vuosien ajan” ja joitain kertoja kuukaudessa. Hetki kestää yleensä noin 1,5 tuntia ja sen rakenne muistuttaa messun tai kodin siunaamisen kaavaa.  Rukoushetkeen ei heidän mukaansa käytetä kirkon rahoja. Heidän toimintansa ei maksa asiakkaalle mitään, eivätkä he itse saa siitä korvausta.
Eksorkismi eli henkien karkottaminen > Kristillisyydessä > Ortodoksisuudessa

Ortodoksisessa kirkossa eksorkismi kuuluu edelleen kasteeseen. lähde?
Populaarikulttuurissa > Manaaja

Manaamisen on tuonut yleiseen tietoisuuteen muun muassa vuonna 1973 julkaistu kauhuelokuva Manaaja, joka otti vaikutteita katolisesta manausperinteestä ja kansantaruista.
Rooman katolisen arkkihiippakunnan tunnetun eksorkistin isä Gabriele Amorthin mukaan elokuva Manaaja on sisällöltään tarkka ja perustuu tositapahtumiin, joskin erikoisefektit ovat liioiteltuja. Hänen mielestään mahdollisimman monen pitäisi nähdä elokuva, jotta ”ihmiset tietäisivät, mitä me teemme”.
Populaarikulttuurissa > Elokuvia

Manaaja (The Exorcist) (1973)
Luojan tähden, paetkaa! (The Amityville Horror) (1979)
The Possessed (1979): amerikkalainen televisiokauhuelokuva
Manattu mikä manattu (Repossessed) (1990): Manaaja-parodia
Stigmata (1999)
Pahan vallassa (Possessed) (2000): yhdysvaltalainen televisioelokuva, tositarina ainoasta tunnetusta paholaisen manaamisesta Yhdysvalloissa vuonna 1949.
Constantine (2005)
Emily Rosen riivaaja (The Exorcism of Emily Rose) (2005)
The Possessed (2009): perustuu tositarinaan Yhdysvaltain ensimmäisestä dokumentoidusta riivatusta 1870-luvulla.
Kirottu (The Conjuring) (2013)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manaus Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Levack, Brian P.: The Devil Within: Possession & Exorcism in the Christian West.  New Haven:  Yale University Press, 2013.  ISBN 978-0-300-11472-0
Midelfort, H. C. Erik: Catholic and Lutheran Reactions to Demon Possession in the Late Seventeenth Century. Daphnis: Zeitschrift für mittlere Deutsche Literatur, 1986, 15. vsk, s. 623–648.
Gábor Babos

Gábor Babos
Gábor Babos (s. 24. lokakuuta 1974 Sopron, Unkari) on unkarilainen entinen jalkapallomaalivahti.
Babos pelasi Alankomaissa vuodesta 2002 vuoteen 2013. Hän siirtyi NAC Bredaan kotimaansa pääsarjasta MTK Budapestin joukkueesta. Babos edusti  Feyenoordia kaudet 2004 – 2010, josta hän siirtyi NEC Nijmegenin riveihin. Hän pelasi viimeiset sarjapelit elokuussa vuonna 2012.
Kansasin yliopisto

| Kansasin yliopisto> University of Kansas |
| --- | --- |

 lat. Universitatis Kansiensis 
Motto:  Videbo visionem hanc magnam quare non comburatur rubus
Perustettu:  1865
Tyyppi:  julkinen
Rehtori:  Bernadette Gray-Little
Henkilökunta:  2 458
Opiskelijoita:  20 811
Jatko-opiskelijoita:  9 291
Sijainti:  Lawrence (Kansas), Kansas  Yhdysvallat (38°57′13″N, 95°15′36″W)
Osoite:  https://ku.edu/
Maskotti:  Big Jay & Baby Jay
Kansasin yliopisto on julkinen tutkimusyliopisto, jonka kampukset sijaitsevat Overland Parkissa ja Lawrencessä, jossa on myös pääkampus.
Kansasin yliopistossa oli 20 811 opiskelijaa syksyllä 2008. Lisäksi yliopistossa oli 6 188 jatko-opiskelijaa, ja 3 103 opiskelija Medical Centerissä. Työntekijöitä yliopistoon kuului 2 458. Opiskelijoita oli jokaisesta Yhdysvaltain osavaltiosta ja yli 110 valtiosta ympäri maailmaa.
Opiskelu

Kansasin yliopistossa on 14 tiedekuntaa:
Hoitotieteellinen tiedekunta
Arkkitehtuurin ja kaupunkisuunnittelun tiedekunta
Taiteiden tiedekunta
Liiketaloudellinen tiedekunta
Kasvatustieteellinen tiedekunta
Insinööritieteellinen tiedekunta
Tiedotusopin tiedekunta
Oikeustieteellinen tiedekunta
Lääketieteellinen tiedekunta
Musiikin tiedekunta
Hoitotyön tiedekunta
Farmasian tiedekunta
Sosiaalityön tiedekunta
Humanistinen tiedekunta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansasin yliopisto Wikimedia Commonsissa
Yliopiston kotisivut (englanniksi)
Unto Hietanen

Unto Johannes Hietanen (18. huhtikuuta 1928 Tampere – 2009) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hänen isänsä oli kuvanveistäjä Jussi Hietanen.
Hietanen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1949–1952 ja hänen teoksiaan oli ensi kerran esillä näyttelyssä vuonna 1952. Hän toimi opettajana Kankaanpään taidekoulussa vuosina 1972–1973 ja Lahden taideinstituutissa vuosina 1980–1989. Hietanen sai Tampereen kaupungin tunnustuspalkinnon vuonna 1975.
Hietasen veistos Kalapoika vuodelta 1957 varastettiin Tampereella lokakuussa 2023. Myöhemmin ilmeni, että veistos oli tuhottu, eikä sen ennallistaminen ollut tekijän kuoltua enää mahdollista. Tampereen kaupunki aikoo korvata sen toisella teoksella.
Töitä

Hietasen julkisia teoksia on Tampereen seudulla, joukossa hautamuistomerkkejä Kalevankankaan hautausmaalla.
Alahärmän sankaripatsas, 1949
Kihniön sankaripatsas, 1954
Kalapoika, Tampere, 1957 (varastettu ja tuhottu 2023)
Ensimmäisen lentoyrityksen muistomerkki, Tampere, 1961
reliefiveistos, Tampereen ammattikoulu, 1963
Lähtevät kurjet, Tampere, 1963
reliefiveistos, Pellervon koulu, Tampere, 1965
Mylläripatsas, Forssa, 1966
reliefiveistos, Tampereen virastotalo, 1968
Kaupunki kasvaa, Tampere, 1975
Kosti Elon muistoreliefi, Ruoveden kirjasto, 1983
August Mäkipeskan graniittimuotokuva, Ruoveden kunnantalo, 1984
E. F. Palménin reliefimuotokuva, Ruoveden sairaala
Matti Koposen muotokuva, Tampereen kaupungin virastotalo, 1987
Rytmikäs sointu, Aalto-teatteri, Essen, Saksa, 1988
Avoin ikkuna, Hauhon kirjasto, 1993
Kuvia julkisista teoksista

Ammattikoulun seinäreliefi, 1954, Pyynikinrinne, Tampere.
Kalapoika, 1957, Viinikan lampipuisto, Tampere. Tuhoutui varkauden yhteydessä.
Lähtevät kurjet, 1960, Hatanpää, Tampere.
Potkuripoika, 1961, Härmälä, Tampere.
Omat sarat, 1965, Tampere.
Mylläri, 1967, Forssa.
Siirtymäkohta, 1967, Ristimäki, Tampere.
Naula, 1967, Kissanmaa, Tampere.
Seita, 1968, Tampere.
Oppitunti, 1969, Valkeakoski.
Satajalka, 1971, Peltolammi, Tampere.
Kaupunki kasvaa, 1975, Tammerkoski, Tampere
Tampereen kaupungin ympäristönhoitopalkinto, 1979, Tampere.
Aukusti Mäkipeskan patsas, 1982, Ruovesi.
Fotofinlandia

Fotofinlandia on Finnfoto – Suomen valokuvajärjestöt ry:n järjestämä valokuvauskilpailu. Fotofinlandia-palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1988. Palkinnot rahoitetaan osallistumismaksuilla ja Kopioston valokopiointikorvauksista kerätyillä varoilla.
2010-luvun lopun sääntömuutokset ja niiden myötä palkitut voimakkaasti käsitellyt fantasiakuvat saivat kovaa kritiikkiä. Vuoden 2020 jälkeen kilpailua ei ole järjestetty.
Historiaa

Fotofinlandia-kilpailun tärkeimpänä alkuunpanijana pidetään valokuvauksen taiteilijaprofessorina toiminutta Seppo Savesta. Hänen tavoitteenaan oli luoda jokaiselle suomalaiselle avoin valokuvakilpailu, jonka pääpalkinto mahdollistaisi kuvaajan keskittymisen luovaan työhön tietyksi ajaksi. Kilpailun oli myös tarkoitus nostaa valokuvauksen yleistä arvostusta tasa-arvoisena muiden taidemuotojen kanssa. Kilpailua tukivat ensi vaiheessa Tekniikan Maailma -lehti ja ammattivalokuvaajien Valokuva-lehti. Tekniikan Maailma luopui yhteistyöstä kolmen vuoden jälkeen, ja 1994 tilalle saatiin Helsingin kaupungin kulttuurikeskus. Valokuva-lehden jatkaja Kuva lopetti ilmestymisensä vuosituhannen vaihteessa, minkä jälkeen yhteistyökumppanina oli Kamera-lehti vuosina 2000, 2004 ja 2006.
Alkuvuosien palkintosumma oli sata tuhatta Suomen markkaa, saman verran kuin kirjallisuuden vuosittainen Finlandia-palkinto. Rahasumman kustansivat fotoalan maahantuojat Canon, Nikon, Kodak ja Agfa vuoteen 1996 saakka, minkä jälkeen palkinnot on kustannettu Kopiosto ry:n valokopiointikorvauksista kerätyistä varoista. Palkintosumma pieneni 50 000 markkaan vuonna 1994 ja kaksi vuotta myöhemmin edelleen 30 000 markkaan, minkä lisäksi tosin kaikki finalistit palkittiin 3 000 markan stipendeillä. Suomen siirryttyä euroon 2002 palkintosummaksi tuli 17 000 euroa. Viime vuosina summa on ollut 20 000 euroa.
Keskustelu kilpailun luonteesta ja kritiikkiä

Fotofinlandia-palkinto on alusta alkaen herättänyt kiivasta keskustelua. Palkinto perustettiin alun perin nostamaan valokuvan arvostusta erityisesti taidemuotona. Alkuvuosien voittajat olivat merkittäviä suomalaisia valokuvaajia, myöhemmin joukossa oli myös dokumenttikuvaajia. Valokuvataiteilijat kuuluivat 1988 perustettuun Valokuvataiteilijoiden liittoon, joka ei ollut Finnfoton jäsen. 2000-vuosikymmenellä lehtikuvaajat erosivat Finnfotosta. Valokuvausalan opiskelijat lähtivät järjestöstä kun heidän järjestäytynyt toimintansa loppui. Fotofinlandian sääntöjä uudistettiin palvelemaan jäljelle jäänyttä jäsenkuntaa, jotka olivat pääosin mainos- ja muotokuvaajia sekä valokuvaharrastajia. 2010-luvun loppupuolella uudistunutta Fotofinlandiaa on kritisoitu voimakkaasti ja värikkäin sanankääntein esimerkiksi fantasiaestetiikan ja runsaan kuvankäsittelyn suosimisesta ja alkuperäisen tarkoituksensa unohtamisesta.
Aiheesta muualla

Fotofinlandia
Pekka Punkarin kirjoittama laajempi historiikki
Kurahousut

Kurahousut käytössä
Kurahousut ovat vedenpitävät housut, jotka on tarkoitettu lasten suojavaatteeksi märällä tai kuraisella säällä. Yleensä kurahousut ovat vuorittomat ja ne puetaan tavallisten ulkovaatteiden päälle. Materiaalina käytetään sadevaatekangasta (esimerkiksi PVC- tai PU-muovia), jonka saumat on hitsattu vesitiiviiksi. Tyypilliset kurahousut ovat malliltaan korkeat olkainhousut. Olkainkurahousuista käytetään toisinaan nimitystä kurahaalari, mutta kurahaalarilla saatetaan tarkoittaa myös kokohaalaria. Vyötärömallisia kurahousuja kutsutaan myös sadehousuiksi. Lasten olkainkurahousuja on yleisesti saatavilla 140 cm:n kokoon saakka. Vyötärökurahousuja on saatavilla kaikenkokoisia.
Kurahousuja käyttävät eniten alle kouluikäiset lapset ja monissa päiväkodeissa ja esikouluissa ne ovat pakollinen varuste. Kouluissa kurahousuja ei yleensä käytetä, mutta kouluikäisetkin käyttävät kurahousuja esimerkiksi iltapäiväkerhossa, partiossa ja kotipihalla.
Kurahousujen kanssa käytetään yleensä kumisaappaita tai muita vedenpitäviä kenkiä. Kurahousujen lahkeissa on tavallisesti kenkien alle laitettavat kuminauhalenkit, jotka estävät lahkeita nousemasta. Muita kurahousujen kanssa käytettäviä varusteita ovat kurarukkaset (vedenpitävät pitkävartiset suojarukkaset) sekä sadetakki.
Kurahousut ovat osittain korvautuneet kosteussuojavaatteilla, jotka ovat vedenpitäviä, hengittäviä ja tavallisen ulkovaatteen näköisiä. Erillisiä kurahousuja käytetään silti edelleen, sillä niillä koetaan olevan joitakin etuja kosteussuojavaatteisiin verrattuna. Kurahousut voidaan pukea suojaksi monien erilaisten ulkovaatteiden päälle ja esimerkiksi autoon noustessa likaiset kurahousut on helppo riisua pois muiden vaatteiden päältä. Kurahousut ovat hinnaltaan edullisia ja ne on helppo puhdistaa ja kuivattaa. Kurahousujen huonoja puolia kosteussuojavaatteisiin nähden ovat hiostavuus ja ylimääräinen pukemisen vaiva.
Ristinkallio

| Ristinkallio |
| --- | --- |
 Ristinkallion Pahkakadun purettavia kerrostaloja.
Kaupunki:  Kotka
Kaupunginosa nro:  46
Väkiluku:  1 996 (31.12.2012)
Postinumero(t):  48770
Ristinkallio on Kotkan kaupunginosa kaupungin itäosassa valtatien 7 pohjoispuolella. Rakennuskanta on suurimmaksi osaksi omakotitaloja, mutta kaupunginosassa on myös joitakin rivitaloalueita sekä Pahkakadun ja Kääpäkadun alueella kahdeksan elementtikerrostalon ryhmä. Kaupunginosan itäosissa on Keltakallion pienteollisuusalue. Myös Ristinkallion pohjoisosia on kaavoitettu pienteollisuusalueeksi. Kaupunginosan alueella sijaitsevat Otsolan koulu (luokat 1–5).
Kotkan vuokrataloyhtiö Kotkan Asunnot Oy on päättänyt purkaa Ristinkallion Pahkakadulta kaksi kerrostaloa rakennusten huonokuntoisuuden vuoksi. Purkutyö tapahtuu vuosina 2020–2021. Osoitteessa Pahkakatu 9 oleva rakennus on valmistunut vuonna 1968 ja Pahkakatu 11 vuonna 1971. Kyseessä on ensimmäinen asuinkerrostalojen purkupäätös Kotkassa.
Historia

Ristinkallio kuului Kymin kuntaan vuoteen 1950 saakka ja Karhulan kauppalaan vuosina 1951–1976, jolloin alue on pääosin rakennettu. Nykyisen Ristinkallion eteläosat valtatien 7 pohjoispuolella kuuluivat Karhulan kauppalan aikana Otsolan kauppalanosaan. Ristinkalliolla tarkoitettiin alun perin pohjoisempana sijaitsevaa Vanhan Viipurintien varren asutusta, joka oli vielä 1950-luvun alussa vähäistä.
Vanha Viipurintie eli Kuninkaantie kulkee kaupunginosan pohjoisosien läpi. Matkailussa Kuninkaantieksi on merkitty kaupunginosan eteläosien läpi kulkeva seututie 170, joka on rakennettu 1900-luvun lopulla moottoritien rinnakkaistieksi.