stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Absolutely Anything
Juoni

Elokuva muistuttaa perusidealtaan yhdysvaltalaiskomedioita Bruce – taivaanlahja (2003) ja Evan – taivaanlahja (2007), tyyliltään taas brittikomediaa Linnunradan käsikirja liftareille (2005). Maapallon hävittämistä miettivä avaruusolentoryhmä päättää testata maan asukkaita antamalla kaikkivaltiaat supervoimat satunnaiselle maan asukkaalle ja katsoa osaako tämä käyttää niitä koko planeetan hyväksi. Koekaniiniksi arvonnassa valikoituu koiransa kanssa asusteleva kiltti englantilainen yläkoulunopettaja Neil. Mies on ihastunut samassa portaassa asuvaan nuoreen naiseen, jota liehittelee myös muuan sinnikäs ja päällekäyvä amerikkalaisupseeri. Neil kokeilee pian uusia kykyjään tämän tilanteen ratkaisemiseksi edukseen. Vasta vähitellen Neil oppii käyttämään tahdonvoimaansa myös epäitsekkäämmin, mutta tekee sen liian hätiköidysti ja joutuu peruuttelemaan toiveitaan muun muassa kaikkien kuolleiden eloon herättämisestä ja ilmastonmuutoksen kääntämisestä äkilliseksi viilenemiseksi.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Simon Pegg  | … |  Neil   |
|  Kate Beckinsale  | … |  Catherine West   |
|  Sanjeev Bhaskar  | … |  Ray   |
|  Rob Riggle  | … |  eversti Grant Kotchev   |
|  Robert Bathurst  | … |  James Cleverill   |
|  Eddie Izzard  | … |  rehtori Robinson   |
|  Joanna Lumley  | … |  Fenella, kirjallisuusohjelman vetäjä   |
|  Marianne Oldham  | … |  Rosie   |
|  Emma Pierson  | … |  neiti Pringle   |
|  Meera Syal  | … |  Fiona Blackwell   |
|  Robin Williams  | … |  Dennis-koira (ääni)   |
|  John Cleese  | … |  avaruusolento 1 (ääni)   |
|  Terry Gilliam  | … |  avaruusolento 2 (ääni)   |
|  Eric Idle  | … |  avaruusolento 3 (ääni)   |
|  Terry Jones  | … |  avaruusolento 4 (ääni), pakettiauton kuljettaja   |
|  Michael Palin  | … |  avaruusolento 5 (ääni)   |
Vastaanotto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Elokuvauutiset Niko Jutila: 
The Guardian Peter Bradshaw: 
Rogerebert.com Nick Allen: 
Seura Arto Pajukallio: 

Absolutely Anything sai vaihtelevia kritiikkejä. The Guardian -lehden brittikriitikko tuomitsi sen halpahintaiseksi ja ilottomaksi, muuan amerikkalaisarvostelija taas iloitsi siitä, että sekä Terry Jonesin että Robin Williamsin viimeiseksi elokuvatyöksi jäi näin vilpittömän hassu aikuiskomedia. Verkkolehti Elokuvauutisissa Niko Jutila kirjoitti, että Absolutely Anything on ”viihdyttävä, hyväntahtoinen pieni elokuva, jossa ei ole paljon muistamisen aihetta, mutta se ilahduttaa kestonsa ajan”.
Esko Hakkila

Esko Kalervo Hakkila (17. marraskuuta 1893 Lempäälä – 7. heinäkuuta 1953) oli suomalainen juristi, eduskunnan oikeusasiamies, korkeimman hallinto-oikeuden jäsen ja hallintoneuvos. Hän toimi myös Lakiasiain käsikirjan päätoimittajana vuosina 1924 ja 1929.
Hakkilan vanhemmat olivat maanviljelijä Johannes Oskari Hakkila ja Edla Kustaava Rapola. Hän pääsi ylioppilaaksi 1913, suoritti lakitieteen kandidaatin tutkinnon ja sai varatuomarin arvon 1921. Hän oli Pellervo-Seuran lainopillisen neuvontatoimiston apulaishoitajana 1921–1925 ja hoitajana 1925–1933 sekä maalaiskuntien kunnallistoimiston lakiasiain hoitajana 1922–1924. Hakkila oli eduskunnan oikeusasiamiehen varamiehenä 1930–1931 ja oikeusasiamiehenä 1932–1945 ja sen jälkeen korkeimman hallinto-oikeuden hallintoneuvoksena 1946–1953.
Hakkila oli taiteenharrastaja. Hän on kirjoittanut Wäinö Aaltosen monografian Wäinö Aaltonen : elämää ja taidetta (1942). Esko ja Katri Hakkila lahjoittivat vuonna 1953 yhteensä 12 taidemaalari Mikko Oinosen teosta Hämeenlinnan taidemuseoon.
Esko Hakkila oli naimisissa vuodesta 1921 hovioikeuden auskultantti Katri Caseliuksen kanssa.
Teoksia

Lakiasiain käsikirja, päätoimittaja Esko Hakkila, toimituskunta: Iivar Ahava ym.  WSOY 1924, 1929, 1936, 1939
Osuuskuntain lakiasiain opas.  Pellervo-seura 1927
Asiakirjakaavoja selityksineen.  Otava 1928, 2. painos 1931, 3. painos 1937, 4. painos 1946, 5. painos 1950, 6. painos 1960, 7. painos 1963, 8. painos 1965, 9. painos 1967, 10. painos 1974, 11. painos 1976, Suuri suomalainen kirjakerho 1977
Jokamiehen asiakirjaopas.  Otava 1929, 2. painos 1936, 3. painos 1942, 4. painos 1945, 5. painos 1949, 6. painos 1952
Korkeimman hallinto-oikeuden päätöksiä verovalitusasioissa : ohjeeksi verovelvollisille ja verotusviranomaisille, koonnut ja järjestänyt Esko Hakkila.  Otava 1931
Miten teen tuloilmoitukseni : käsikirja verovelvollisille ja verotusviranomaisille.  Otava 1931
Tärkeimmät maatalouspulan aiheuttamat, velka-asioita koskevat lainsäädäntötoimenpiteet.  Pellervo-seura 1932
Suomen tasavallan perustuslait sekä eräitä niihin liittyviä lakeja, asetuksia ja säännöstöjä.  WSOY 1939
Sukunimeä koskeva lainsäädäntö, selityksin julkaissut Esko Hakkila.  WSOY 1940
Kuolema : mitä se on ja mitä se ei ole : maailman kirjallisuuden mietelmiä katoavaisuudesta, koonnut Esko Hakkila.  WSOY 1941
Mikko Oinonen : karjalan saloilta taiteen parnassolle.  WSOY 1941
Puheita / Kyösti Kallio; julkaisemisesta huolehtinut Esko Hakkila. WSOY 1942
Wäinö Aaltonen : elämää ja taidetta.  WSOY 1942, 2. laaj. painos 1953
Kalervo Kallio.  WSOY 1943 (eripainos Suomen taiteen vuosikirjasta 1942)
Emile Druart

| Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten jousiammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten jousiammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten jousiammunta. Olympialaiset  | Maa:   Belgia> Miesten jousiammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pariisi 1900 | Sur la Perche à la Herse |  |
Émile Druart oli belgialainen jousiampuja ja olympiamitalisti. Hän osallistui Pariisin olympialaisiin 1900 ja sijoittui Sur la Perche à la Herse -kilpailussa jaetulle toiselle sijalle ranskalaisen Auguste Serrurierin kanssa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Emile Druart
Afrikansarvipöllö

| Afrikansarvipöllö> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Sarvipöllöt Asio
Laji::  abyssinicus
Kaksiosainen nimi
 Asio abyssinicus  Guérin-Méneville, 1843 
Katso myös
   Afrikansarvipöllö Wikispeciesissä   Afrikansarvipöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikansarvipöllö (Asio abyssinicus) on keskikokoinen pöllölintu, jolla on keltaiset silmät, musta nokka ja harmaat kulmakarvat. Se on ulkonäöltään samannäköinen kuin sarvipöllö (Asio otus) mutta yleisesti tummempi, eivätkä niiden elinalueet kohtaa. Sillä on pitkät ruskeat valkoreunaiset korvatupsut.
Sitä tavataan Kongon demokraattisessa tasavallassa, Etiopiassa, Keniassa, Ruandassa ja Ugandassa.
Tämä pöllö suosii avointa ruohikkoa tai nummimaista aluetta, jossa kasvaa tammea tai setriä.
Sitä esiintyy vuoristolaaksoissa ja -solissa 3 000 metrin korkeuteen saakka.
Se jakautuu kahteen alalajiin:
Asio abyssinicus abyssinicus (Guerin-Meneville, 1843)
Asio abyssinicus graueri Sassi, 1912
Aiheesta muualla

Abyssinian Owl ~ Asio abyssinicus The Owl Pages.  8.11.2020. Viitattu 11.2.2021. (englanniksi)
Abyssinian Owl Asio abyssinicus (Guérin-Méneville, 1843) Avibase – The World Bird Database.  24.6.2003. Viitattu 11.2.2021. (englanniksi)
Abyssinian Owl Asio abyssinicus eBird. Viitattu 11.2.2021. (englanniksi)
Abyssinian Owl Asio abyssinicus The Cornell Lab of Ornithology – Birds of the World.  4.3.2020 / päiv. 26.7.2017. Viitattu 11.2.2021. (englanniksi)
Afrikanruoko

| Afrikanruoko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Ruo’ot Phragmites
Laji::  mauritianus
Kaksiosainen nimi
 Phragmites mauritianus  Kunth 
Katso myös
   Afrikanruoko Wikispeciesissä   Afrikanruoko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikanruoko (Phragmites mauritianus) on heinäkasveihin kuuluva monivuotinen kasvi, jonka korsi on pysty ja kasvaa 2–8 metriä korkeiksi. Sitä kasvaa keskisessä, itäisessä ja eteläisessä Afrikassa vesistöjen varsilla, soilla ja tulvatasangoilla.
Kuvaus

Afrikanruo’on juurakko pitkämainen ja korsi pysty ja 2–8 metriä korkea. Tuppi on irtonainen, ja lehtilavan ja tupen kulmassa oleva kieleke on ripsireunainen. Lehtilapa on 25–75 senttimetriä pitkä ja 6–40 millimetriä leveä. Kukinto on röyhy, tiheä ja 30–50 senttimetriä pitkä ja 10–20 senttimetriä pitkö. Tähkylät ovat yksittäisiä. Kypsät tähkylät ovat perällisiä, ja niiden perät ovat jouhimaisia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Afrikanruokoja kasvaa luonnonvaraisena keskisessä, itäisessä ja eteläisessä Afrikassa. Levinneisyyden pohjoisraja menee Etiopian, Sudanin, Kongon demokraattisen tasavallan, Kongon tasavallan ja Gabonin halki. Lisäksi sitä kasvaa Egyptissä Niilin rannalla. Manner-Afrikan lisäksi sitä kasvaa myös Madagaskarilla ja Maskareeneilla.
Afrikanruoko on yleinen kasvi jokien, järvien ja patojen rannoilla sekä soilla, tulvatasangoilla ja kausittaisissa lammissa. Se kasvaa usein osittain veden alla, ja sitä on tavattu kasvavan 580–1 500 metrin korkeudessa.
Albert Mokejev

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten nykyaikainen viisiottelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1964 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | yksilökilpailu |  |
Albert Andrejevitš Mokejev (ven. Альберт Андреевич Мокеев; 4. tammikuuta 1936 – 27. helmikuuta 1969) oli nykyaikainen viisiottelija, joka edusti Neuvostoliittoa vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa. Hän voitti kultaa joukkuekilpailussa ja sai lisäksi pronssia yksilökilpailussa.
Akropolis-ralli 1991

|  Akropolis-ralli 1991 |
| --- | --- |
 6. osakilpailu 14 osakilpailusta kaudella 1991. 
Ajankohta:  2. – 5. kesäkuuta 1991
Pituus:  48 erikoiskoetta, 587,80 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Juha Kankkunen    Juha Piironen  (Martini Lancia)
Toinen:   Carlos Sainz    Luis Moya  (Toyota Team Europe)
Kolmas:   Massimo Biasion    Tiziano Siviero  (Martini Lancia)
Akropolis-ralli 1991 (viralliselta nimeltään 38. Rally Acropolis) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1991. Kilpailu järjestettiin 2. – 5. kesäkuuta 1991. Kilpailu oli kauden kuudes ja erikoiskokeiden yhteispituus oli 587,8 kilometriä (suunniteltu pituus oli 597,35 kilometriä).
Tulokset

| Sija> Yleiskilpailu | Kuljettaja> Yleiskilpailu | Kartanlukija> Yleiskilpailu | Auto> Yleiskilpailu | Aika> Yleiskilpailu | Ero> Yleiskilpailu | Yleiskilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Juha Kankkunen |  Juha Piironen | Lancia Delta HF Integrale 16v | 7:20.05 | 0.0 |  |
| 2. |  Carlos Sainz |  Luis Moya | Toyota Celica GT-4 (ST165) | 7:21.06 | +1.01 |  |
| 3. |  Massimo Biasion |  Tiziano Siviero | Lancia Delta HF Integrale 16v | 7:23.35 | +3.30 |  |
| 4. |  Didier Auriol |  Bernard Occelli | Lancia Delta HF Integrale 16v | 7:24.47 | +4.42 |  |
| 5. |  Armin Schwarz |  Arne Hertz | Toyota Celica GT-4 (ST165) | 7:25.40 | +5.35 |  |
| 6. |  Mikael Ericsson |  Claes Billstam | Toyota Celica GT-4 (ST165) | 7:30.00 | +9.55 |  |
| 7. |  Kenneth Eriksson |  Staffan Parmander | Mitsubishi Galant VR-4 | 7:36.05 | +16.0 |  |
| 8. |  Hannu Mikkola |  Johnny Johansson | Mazda 323 GT-X | 7:36.54 | +16.49 |  |
| 9. |  David Llewellin |  Peter Diekmann | Nissan Sunny GTI-R | 7:50.45 | +30.40 |  |
| 10. |  Giannis Vardinogiannis |  Konstantinos Stefanis | Lancia Delta HF Integrale 16v | 8:15.48 | +55.43 |  |
Lähde:
Ahvenlampi (Kouvola, Repoveden kansallispuisto)

| Ahvenlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Kouvola
Koordinaatit:  61°12′53″N, 26°53′36″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Repoveden–Tihvetjärven valuma-alue (14.98)
Laskuoja:  oja Matalaan 
Järvinumero:  14.984.1.030
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  123 m  
Pituus:  220 m  
Leveys:  100 m  
Rantaviiva:  0,535 km  
Pinta-ala:  1,413 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiAhvenlampi 
Ahvenlampi on Kymenlaaksossa Kouvolassa Repoveden kansallispuiston lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 220 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Lampi sijaitsee Ahvenlamminkankaan ja Litviikkikankaan välissä eikä sillä ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Luontoarvoja

Järvi sijaitsee Repoveden kansallispuiston yhteydessä olevalla Aarnikotkan metsän luonnonsuojelualueella. Sekä sen rantametsät että vesialue kuuluvat suojelualueeseen. Se jää Pahkajärven ampuma-alueen puolelle eikä se ole retkeilijöiden käytettävissä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Tervajärven valuma-alueeseen (14.984) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 123 metriä mpy. Sen laskuoja alkaa lammen itäpäästä ja se laskee Mataljärveen.
Emile Duson

| Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Alankomaat> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Amsterdam 1928 | Maahockey |  |
Emile Paul Joseph Duson (s. 1. joulukuuta 1904 Semarang, Alankomaiden Itä-Intia – 15. maaliskuuta 1942 Tiga Runga, Alankomaiden Itä-Intia) oli alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti. Hänen seuransa oli amsterdamilainen AH&BC. Duson saavutti olympiahopeaa Amsterdamin olympialaisissa 1928.
Dokumenttielokuva

Charlie Chaplin tutustumassa dokumenttielokuvan tekijän Henk Alsemin 35 mm:n elokuvakameraan Tanjung Priokin laiturilla Indonesiassa. Charlie Chaplinilla oli myös oma 16 mm:n elokuvakamera.
Dokumenttielokuva (lyh. dokumentti) on elokuva, jossa esiintyvät ihmiset ja tapahtumat ovat todellisia, tai ainakin enemmän tosia kuin näytelmäelokuvassa. Henkilöhahmot esittävät itseään tai kertovat itsestään joko tapahtuvassa tai tapahtuneissa tilanteissa. Dokumenttielokuvat ovat kuitenkin aina tekijöidensä tulkintaa todellisuudesta. Dokumenttielokuvan tekijä voi omilla valinnoillaan tuoda esille haluamiaan näkökulmia tai vaihtoehtoisesti avata aiheeseen eri tulkinnanmahdollisuuksia.
Muoto ja keinot

Dokumenttielokuva kuvaa todellisuutta, mutta tekijän valinnoilla on suuri merkitys dokumentin luomiin merkityksiin sekä sen todenmukaisuuteen ja luotettavuuteen. Esimerkiksi hyvin pitkät otot voivat luoda vaikutelman keskeytymättömästä todellisuudesta, ja käsivarakameroiden heiluminen illuusion tapahtumien välittömyydestä ja katsojan mukanaolosta.
Dokumentissa voidaan hyödyntää ääntä, kuten taustaääntä, musiikkia, ääniefektejä, dialogia ja kertojaa. Siinä voi olla dokumenttia varten kuvattua kuvaa tai vanhoja valokuvia, videota tai esineitä. Siinä voidaan käyttää erikoisefektejä kuten animaatiota. Kohtausten leikkauksella ja rytmityksellä sekä kuvien rajauksella voidaan myös vaikuttaa tarinaan ja painotuksiin.
Tyypillisessä dokumentissa on usein kaikkitietävä kertoja eli ”Jumalan ääni”, analyyttisiä väitteitä henkilöhahmojen sijaan, puhuvia asiantuntijoita mutta myös tavallisia ihmisiä mielipiteineen, aiheeseen liittyvää kuvituskuvaa, opettavaa animaatiota ja valikoitua musiikkia. Kertojanääni on dokumenteissa yleinen, mutta sen puuttuminen voi toisaalta saada katsojan tuntemaan, että hänelle on annettu vapaus muodostaa itse oma mielipiteensä asioista.
Dokumenttielokuvat ovat vapaita elokuvan säännöistä. Niin sanottu poeettinen elokuva käyttää hyväkseen muita kuvallisen kerronnan keinoja kuin henkilökeskeisyyttä ja tarinallisuutta. Poeettiset dokumenttielokuvat luovat tunnelmia, tunnekuvia ja mielikuvia esimerkiksi Sergei Eisensteinin kehittämien montaasiteorioiden tai Dziga Vertovin kehittämien vapaiden montaasien kautta. Esimerkki poeettisesta dokumenttielokuvasta on Godfrey Reggion ohjaama Koyaanisqatsi (1982).
Alatyyppejä > Julkisia aiheita käsittelevä dokumentti

Julkisia aiheita käsittelevä dokumentti käsittelee esimerkiksi köyhyyttä, sosiaaliturvaa, yhtiöiden korruptiota sekä terveydenhuoltoa ja muita julkisia palveluita. Julkisaihedokumentissa on yleensä tutkiva tai ongelmalähtöinen näkökulma ja hillitty esitystapa. Siinä käytetään usein paljon taustakuvamateriaalia, ja siinä keskitytään edustaviin yksilöihin, jotka havainnollistavat dokumentin aihetta. Ohjelmassa on usein vakavana esiintyvä kertoja. Julkisaihedokumentti tarjoaa arvovaltaisen ja usein yhteiskuntatieteellisen näkökulman, jonka esittää tutkiva ammattijournalisti ongelmasta kärsivän suuren yleisön puolesta. Se on nykyisin usein televisiouutisten syvällinen versio, ajankohtaisohjelma täydentämään uutisotsikkoja ja auttamaan ymmärtämään niiden käsittelemiä asioita. Julkisaihedokumentit voivat toimia myös vallan vahtikoirana.
Alatyyppejä > Propagandadokumentti

Propagandadokumentti pyrkii vakuuttamaan katsojansa sen tuottajan, yleensä hallituksen, näkökulmasta tai tarkoitusperistä. Dokumentin kuvaaja toteuttaa vain toimeksiantajansa vaatimuksia, mutta saattaa itsekin olla samalla puolella. Hallitukset hyödyntävät omaa auktoriteettiasemaansa antamaan propagandafilmeilleen uskottavuutta.
Propagandaelokuvan kulta-aika oli toisen maailmansodan aikoihin, mutta sitä käytettiin jo ensimmäisessä maailmansodassa omien joukkojen ja kotirintaman motivointiin ja mobilisoimiseen sekä vihollisen pelotteluun. Natsi-Saksan, Japanin ja Neuvostoliiton hallitukset valjastivat dokumenttielokuvan propagandistisiin tarkoituksiin. Länsimaissakin perustettiin propagandavirastoja; niiden tuottamat propagandafilmit eivät kuitenkaan epäkaupallisina päässeet yhtä automaattisesti levitykseen kuin totalitaristisissa maissa. Tunnetut elokuvaohjaajat kuten yhdysvaltalainen Frank Capra tekivät armeijalle omasta halustaan sotapropagandadokumentteja fasismia vastaan. Natsi-Saksalle propagandafilmejä tehnyt Leni Riefenstahl kertoi sodan jälkeen tehneensä dokumenttinsa vain taiteilijana.
Alatyyppejä > Poliittinen dokumentti

Poliittisia dokumentteja erilaisten asioiden ajamiseksi tuottavat erilaiset ryhmät, järjestöt ja aktivistit. Ne käsittelevät samanlaisia asioita ja ajavat omia näkökulmiaan kuten hallitusten propagandadokumentitkin, mutta niiden takana ei ole valtion rahoitusta. Ne tuovat julkisuuteen erilaisia näkökulmia ja ylläpitävät yhteiskunnallista keskustelua, ja ne voidaan nähdä vapaan yhteiskunnan merkkinä. Yhdysvaltalainen Michael Moore on yksi nykyajan tunnetuimpia yhteiskuntakriittisiä dokumentaristeja.
Alatyyppejä > Historiadokumentti

Historiadokumentti esittelee menneen ajan tapahtumia tai elämäkertoja esimerkiksi valokuvien, maalausten, esineiden, dramatisoitujen kohtausten tai kameralle puhuvien asiantuntijoiden kautta. Historiadokumentissa hyödynnetään usein kyseisen ajanjakson musiikkia ja ääniä. Kaupalliset historiadokumentit tarjoavat harvoin vaihtoehtoisia näkökulmia tai akateemista keskustelua, vaan ne esittävät tapahtumista vain yhden käsityksen etenkin dramatisoiduissa katkelmissaan. Historiadokumentteja tehdään usein viihteeksi, jolloin niiden asiasisältö tai tasapuolisuus eivät ole tekijöille ensisijaisia. Historiadokumenteissa näkyy usein tekijänsä näkökulma asiaan, ja sitä voi käyttää propagandistisiin tarkoituksiin kuvamateriaalia valikoimalla ja yhteensovittamalla. Revisionistinen historiadokumentti voi pyrkiä muuttamaan tai laajentamaan hallitsevia käsityksiä esimerkiksi joistain sodista.
Historiadokumenttien tekoa vaikeuttavat usein lähdemateriaalin vähäisyys ja sen tekijänoikeuskysymykset. Kattavan lähdemateriaalin kerääminen voi tehdä historiadokumentin teosta kallista.
Alatyyppejä > Kansatieteellinen dokumentti

Kansatieteellinen dokumenttielokuva esittelee katsojalleen vieraita ja eksoottisia kulttuureita, kansoja ja tapoja. Sen esiintyjät ovat usein vähemmistökansojen edustajia. Kansatieteellisiä dokumentteja tehdään viihteeksi, valistukseksi tai katoavien kulttuurien elämän tallentamiseksi.tarkistettava Varhaisimpia ja merkittävimpiä kansatieteellisiä dokumenttielokuvia on Robert J. Flahertyn Nanook, pakkasen poika (1922). Viime vuosikymmeninä alkuperäiskansat ovat alkaneet itsekin tehdä dokumentteja itsestään, omasta näkökulmastaan.
Alatyyppejä > Luontodokumentti

Luontodokumentti kuvaa eläimiä ja muuta luontoa. Varhaiset luontodokumentit tehtiin joko tieteellisiin tarkoituksiin tutkijoiden havaintojen tallentamiseksi, tai pelkäksi viihteeksi. Nykyajan luontodokumentit yhdistävät tieteellisyyttä ja viihteellisyyttä, ja niillä on joskus luonnonsuojelullinenkin tarkoitus. Walt Disneyn luontodokumentit 1940-luvulta alkaen saavuttivat suurta suosiota ja menestystä. Davis Guggenheimin Epämiellyttävä totuus (2006) on tunnettu ilmastonmuutoksesta valistava luontodokumentti. Englantilainen David Attenborough ja australialainen Steve Irwin ovat nykyajan tunnetuimpia luontodokumentaristeja.
Cinéma vérité

Cinéma vérité on dokumenttikuvaamisen menetelmä, jossa ei käytetä käsikirjoitusta tai etukäteissuunnitelmaa, vaan siinä kuvataan todellisuutta, joka tapahtuu kameran nauhoittaessa. Ohjaaja ja kuvaaja eivät puutu kohteiden toimintaan tai haastattele heitä, eikä elokuvassa yleensä ole ohjaajan kommentteja. Kuvausmateriaalia syntyy monikymmenkertaisesti valmiin elokuvan pituuteen nähden, ja elokuva valmistuu vasta leikkauspöydällä. Metodin synnyn edellytys oli kevyiden nauhuriperien kehitys, joka mahdollisti kuvaamisen olalta ja nopeat siirtymiset tilasta toiseen.
Historia > Nykyaika

Dokumentti on noussut 2000-luvulla historiansa suurimpaan suosioon tositelevision, erikoistuneiden dokumenttikanavien sekä harrastelijoiden suosiman julkaisukanavan YouTuben myötä. Suurin osa kaikkien aikojen tuottoisimmista dokumenttielokuvista on tehty 2000-luvulla, kuten Pingviinien matka (2005), Earth (2007), Epämiellyttävä totuus (2006), Fahrenheit 9/11 (2004) ja Sicko – aivan sairasta (2007).
Tunnettuja dokumentaristeja

Robert J. Flaherty
Joris Ivens
D. A. Pennebaker
Tunnettuja suomalaisia dokumenttielokuvantekijöitä

Markku Lehmuskallio
Susanna Helke
Mika Taanila
John Webster
Arto Halonen
Mika Ronkainen
Virpi Suutari
Michael Franck
Pirjo Honkasalo
Jouko Aaltonen
Kirjallisuutta

Aaltonen, Jouko: Seikkailu todellisuuteen. Dokumenttielokuvan tekijän opas.  Helsinki:  Like, 2011.
Bagh, Peter von: Vuosisadan tarina. Dokumenttielokuvan historia.  Helsinki:  Teos, 2007.  ISBN 978-951-851-093-5.
Birkvad, Søren: Den klassiske dokumentarfilm. Fra offervilje til offermentalitet i genrens hovedværker 1930–1960.  Odense:  Syddansk Universitetsforlag, 2014.  ISBN 978-87-7674-618-6.  (tanskaksi)
Filmihullu 4/1996, 4/1999, 5/2001 ja 1/2009, teemanumerot dokumenttielokuvasta
Naukkarinen, Lasse: Järki ja tunne dokumenttielokuvassa. Filmihullu 8/1975.
Saksala, Elina: Asiaa ruudussa. Tv-dokumentin anatomia.  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0205-0.
Sedergren, Jari & Kippola, Ilkka: Dokumentin ytimessä. Suomalaisen dokumentti- ja lyhytelokuvan historia 1904–1944.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009.  ISBN 978-952-222-106-3.
Sedergren, Jari & Kippola, Ilkka: Dokumentin utopiat. Suomalaisen dokumentti- ja lyhytelokuvan historia 1944–1989.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2015.  ISBN 978-952-222-400-2.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dokumenttielokuva Wikimedia Commonsissa