stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mykeneläisen kulttuurin tuho
Asutuskuvion kehitys

Anthony Snodgrassin mukaan 1200-luvulla eaa. LH IIIB-kaudelta on noin 320 löytöpaikkaa, 1100-luvulla LH IIIC-kaudelta noin 130 paikkaa ja submykeneläiseltä-varhaisprotogeometriselta kaudelta keramiikasta päätellen vain 40 löytöpaikkaa. Joko keramiikan tekotaito oli harvinaistunut, tai väestö vähentynyt tuntuvasti. Cunliffen mukaan LH IIIB -kaudelta tunnetaan 628 paikkaa ja hautausmaata, mutta LH IIIC -kaudelta enää 147. Tämä merkitsee paikkojen vähentymistä neäjännekseen. LH IIIC-kaudella oli vielä isohkoja keskuksia, kuten Mykene, Lefkantí, Argos ja Peratí sekä saarilla Emporeiós ja Ialysos.
Noin 1100 eaa. löytöpaikkojen määrä vähenee. Romahdus tapahtui joskus välillä 1175–1050 eaa. Vuoden 1125 eaa. jälkeen suuria keskuksia ei Kreikassa ollut ennen vuotta 1050 eaa.
Vincent Desboroughin mukaan väestö kutistui äkkiä kymmenekseen aiemmasta noin vuonna 1100 eaa. vuosien 1100–1000 eaa. välillä joillain alueilla. Esimerkiksi eteläisen Argoliin alueella ja Lakoniassa oli löytöjen mukaan hyvin vähän asuinpaikkoja. Keramiikka  ja hautaustavat muuttuivat vuoden 1100 eaa. tienoilla. Näihin aikoihin mykeneläiset perhehaudat vaihtuivat yksittäis- ja uurnahautauksiin. Esimerkiksi Attikassa submykeneläinen saviastiatyyppi korvasi mykeneläisen osin jo 1125 eaa., ja protogeometrinen tyyli alkoi noin 1050 eaa. Mutta Euboialla mykeneläinen tyyli jatkoi vuoteen 1000 eaa. asti, Ithakalla 950 eaa. asti ja Makedoniassa 900 eaa. asti. Asutuskeskukset alkoivat kasvaa uudelleen vuosina 1050–1000 eaa.
Joidenkin mukaan Tirynsin väestö ei olisi vähentynyt vielä silloin kun palatsi tuhoutui. Noin 1300 eaa. Tirynsissä asui noin 10 000 ihmistä 20–25 hehtaarin alalla. Väestö kasvoi yhä, vaikka palatsi tuhoutui 1200 eaa. Se oli 1150 eaa. noin 15 000. Väestökato lienee tullut tämän jälkeen.
Tuhon syyt

Mykenen palatsikulttuurin tuhon syytä ei tiedetä. Aiemmin tuhon syynä on usein pidetty vihamielisten kansojen, kuten merikansojen, hyökkäyksiä rannikkoalueilla, niin kutsuttua doorilaisvalloitusta, tai mykeneläisten kuningaskuntien keskinäisiä sotia tai sisäisiä levottomuuksia tai kapinoita. Lisäksi nykyään kulttuurin tuhoutumiseen uskotaan olleen näiden lisäksi muitakin syitä, kuten kaupan katkeaminen itään merirosvouksen vuoksi ja siitä aiheutunut taloudellinen kriisi, sekä luonnonkatastrofit, kuten Argoliin alueella ollut maanjäristys tai ilmastonmuutos ja sen mukanaan tuoma nälänhätä. Kulttuurin kukistuminen saattaa olla seurausta jostakin näistä syistä tai kaikkien näiden tekijöiden yhteisvaikutuksesta.
Tuhon syyt > Merikansat

Merikansat olivat joukko kansoja, jotka ryöstelivät itäisen Välimeren aluetta noin 1200–1180 eaa. ja saattoivat tuhota myös mykeneläisiä kaupunkeja.
Myöhäishelladisen kauden alussa noin 1190 eaa. ilmestyi uusi keramiikkatyyli, jota tavataan myös Troijasta, Kyprokselta, Libanonista, Sardiniasta ja Etelä-Italiasta. Jotkut liittävät tämän merikansoihin. Esimerkiksi Israelin alueelle asettuneiden filistealaisten keramiikka muistuttaa loppuvaiheen mykeneläistä keramiikkaa. Tällöin merikansat ovat joko mykeneläisen teknologian omaksuneita pohjoisen kansoja tai osin pakenevia mykeneläisiä. Erään näkemyksen mukaan noin 1300 eaa. valtaansa laajentaneiden esikelttiläisten uurnakenttäheimojen paine olisi ajanut mykeneläisen kulttuurin hävittäneet kansat liikkeelle, tai uurnakenttä-ihmiset olivat itse merikansoja.
Tuhon syyt > Doorilaisvalloitus

Toisena selityksenä on pidetty pohjoisesta saapuneiden doorilaisten saapumista alueelle. Tämä niin kutsuttu doorilaisvalloitus olisi tapahtunut noin 1200–1050 eaa. Doorilaiset olisivat saattaneet saapua maahan pitkän ajan kuluessa monena aaltona. Toisen näkemyksen mukaan doorilaiset olivat alkujaan paikalla pitkään asunut luoteiskreikkalainen heimo, joka alkoi ryöstellä ja vallata rauta-aseiden avulla mykeneläisiä rikkaita kaupunkeja. Jotkut arkeologit epäilevät koko ajatusta doorilaisvalloituksesta, sillä sitä ei ole kyetty vahvistamaan arkeologian keinoin. Doorilaisvalloituksen sijaan kyse saattaa olla ennemmin mykeneläisten sisäisistä kiistoista sekä erilaisista levottomuuksista tai kapinoista. Kreikkalaisessa mytologiassa tapahtumat kytketään herakleideihin. Nämä saattoivat olla karkotettu mykeneläinen klaani, joka onnistui palaamaan 1000-luvulla eaa. käyttämällä hyväksi mykeneläisissä keskuksissa jo valmiiksi vallinnutta sekasortoa.
Tuhon syyt > Kuivuus

Mykenen loppuaikoina maata rasittivat joidenkin tietojen mukaan katovuodet. Joidenkin tutkijoiden mukaan koko Itäisen Välimeren alueella oli kuivuus. Se loi nälänhätää. Tämä olisi ajanut kansoja liikkeelle kohti Mykeneä, pois Mykenestä tai kansaa kapinaan Mykenessä. Kuivuus jatkui joidenkin tietojen mukaan satoja vuosia.
Myyrätapakulo

| Myyrätapakulo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tapakulot Rhinocryptidae
Suku::  Myyrätapakulot Scelorchilus
Laji::  rubecula
Kaksiosainen nimi
 Scelorchilus rubecula  (Kittlitz, 1830) 
Katso myös
   Myyrätapakulo Wikispeciesissä   Myyrätapakulo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Myyrätapakulo (Scelorchilus rubecula) on Etelä-Amerikan eteläosissa tavattava tapakuloihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan myyrätapakulo on 18–19 cm. Selästään lintu on väritykseltään harmahtavan ja ruosteenruskea ja päästään harmaa lukuun ottamatta ruskeita silmäkulmatäpliä. Pyrstö on pitkähkö ja osoittaa ylöspäin. Lajin rinta on väriltään ruosteenruskea. Vatsa on pohjaväriltään valkoinen ja siinä on tiheästi mustia poikkijuovia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Myyrätapakuloa tavataan Chilen keski- ja eteläosissa sekä Chilen rajan läheisyydessä Argentiinassa Neuquénin, Río Negron ja Chubutin maakunnissa. Linnun elinympäristöä ovat kosteat metsät, joissa valtalajeina ovat Nothofagus-suvun puut. Laji elää erityisesti metsien pohjakerroksissa, mutta voi ruokailla myös avoimemmillakin paikoilla. Myyrätapakulot liikkuvat yksin tai pareittain ja ne kuullaan useammin kuin nähdään. Myyrätapakulojen elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Myyratapakulon pesät ovat usein kallionkoloissa tai tunneleissa. Pesä säästyy pedoilta todennäköisesti sitä paremmin mitä lähempänä se on metsän reunaa tai maan pintaa ja mitä pidempi pesän sisäänkäynti on.
Muurla

| Muurla> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Salo |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Muurlan kirkko.
Sijainti:  60°21′00″N, 023°16′50″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Salon seutukunta
Kuntanumero:  501
Hallinnollinen keskus:  Muurlan kirkonkylä
Perustettu:  1869
– emäpitäjä:  Uskela
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Salo Halikko Kiikala Kisko Kuusjoki Perniö Pertteli Suomusjärvi Särkisalo Muurla
– syntynyt kunta:  Salo
Pinta-ala:  83,05 km²  (1.1.2008)
– maa:  79,87 km²
– sisävesi:  3,18 km²
Väkiluku:  1 562   (31.12.2008)
– väestötiheys:  19,56 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  20,5 %
– 15–64-v.:  63,7 %
– yli 64-v.:  15,8 %
Muurla on entinen Suomen kunta ja  nykyään osa Saloa.
Ennen kuntaliitosta Muurla oli osa Varsinais-Suomen maakuntaa ja Länsi-Suomen lääniä, aiemmin Turun ja Porin lääniä. Sen rajanaapureita olivat Salo, Perniö, Pertteli ja Kisko.
Kunnan ainoassa taajamassa, Muurlan kirkonkylässä oli vuoden 2017 lopussa 891 asukasta, mutta siellä ei ole taajaman liikennemerkkejä.
"Muurla - hyvän asumisen kunta" oli kunnan slogan.
Luonto

Suurin kokonaan entisen Muurlan kunnan alueella sijaitseva järvi on Ylisjärvi, jonka rannalla sijaitsee Muurlan kirkko.  Muurlan alueelle ulottuu myös pääosin entisen Kiskon ja Kiikalan kuntien alueella sijaitseva Hirsijärvi.
Historia

Muurla on historialtaan osa todennäköisesti jo 1200-luvulla perustettua Uskelan kirkkopitäjää.
Uskelan sisällä Muurla on aluksi ollut osa keskiajalla, mahdollisesti 1440-luvulla Uskelan emäseurakunnan alaisuuteen perustettua Salon kappeliseurakuntaa. Saarnahuonekunta, jolla oli oma kirkkorakennus, mutta ei omaa pappia, Muurlasta tuli osana Salon kappeliseurakuntaa vuonna 1724. Vuonna 1832 Salon kappeliseurakunta ja vanha Uskelan emäseurakunta yhdistettiin uudeksi Uskelan emäseurakunnaksi, johon myös Muurlan saarnahuonekunta tuli kuulumaan. Kappeliseurakunta, jolla on oma pappi, Muurlasta tuli Uskelan emäseurakunnan alaisuuteen vuonna 1860.
Muurlan kunta perustettiin vuonna 1868.  Seurakunnallisesti Muurla itsenäistyi Uskelasta itsenäiseksi kirkkoherrakunnaksi vuonna 1919. Näin Muurla tuli olleeksi itsenäisenä kuntana 141 vuotta ja itsenäisenä seurakuntana 90 vuotta.
Muurlan kunta lakkautettiin ja yhdistettiin yhdeksän muun kunnan kanssa uudeksi kunnaksi 1. tammikuuta 2009 alkaen. Tällöin siihenastinen Salon kaupunki, Halikon kunta, Kuusjoen kunta, Perttelin kunta, Muurlan kunta, Perniön kunta, Särkisalon kunta, Kiskon kunta, Kiikalan kunta ja Suomusjärven kunta lakkautettiin ja tilalle perustettiin niiden silloiset alueet käsittävä uusi kunta, joka otti käyttöönsä Salo-nimen ja kaupunki-nimityksen.
Kulttuuriympäristö

Muurlassa sijaitseva Ruotsalan kylä ja kulttuurimaisema on yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Yrityksiä ja oppilaitoksia

Muurlassa sijaitsee Muurlan lasitehdas, jonka tehtaanmyymälä on merkittävä turistikohde. Merkittävä Muurlassa toimiva oppilaitos on Muurlan Opisto.
Kylät

Muurlassa on 17 kylää:
Hakola, Harjula, Iloniemi, Järvi, Kaivonpyöli, Kaukelmaa, Kaukola, Kistola, Koski, Muurla, Pullola, Pyöli, Ranta, Ruotsala, Suoloppi, Vähä-Pullola, Äijälä.
Kulttuuri > Murre

Muurlan alueella puhutun kielen perustana on itäinen Lounais-Suomen murre. Muurlan murre kuuluu Lounais-Suomen itäryhmän rantaryhmään.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Muurlan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla verimakkara.
Tunnettuja asukkaita

Juho Aitamurto, kansanedustaja (suom.)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muurla Wikimedia Commonsissa
| n k Varsinais-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aura  Kaarina  Kemiönsaari  Koski Tl  Kustavi  Laitila  Lieto  Loimaa  Marttila  Masku  Mynämäki  Naantali  Nousiainen  Oripää  Paimio  Parainen  Pyhäranta  Pöytyä  Raisio  Rusko  Salo  Sauvo  Somero  Taivassalo  Turku  Uusikaupunki  Vehmaa 
Entiset kunnat:  Alastaro  Angelniemi  Askainen  Dragsfjärd  Halikko  Hiittinen  Houtskari  Iniö  Kakskerta  Kalanti  Karinainen  Karjala  Karuna  Kemiö  Kiikala  Kisko  Korppoo  Kuusisto  Kuusjoki  Lemu  Loimaan kunta  Lokalahti  Maaria  Mellilä  Merimasku  Metsämaa  Mietoinen  Muurla  Naantalin maalaiskunta  Nauvo  Paattinen  Paraisten maalaiskunta  Perniö  Pertteli  Piikkiö  Pyhämaa  Rymättylä  Somerniemi  Suomusjärvi  Särkisalo  Tarvasjoki  Uskela  Uudenkaupungin maalaiskunta  Vahto  Velkua  Västanfjärd  Yläne 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
Pertti Mäkipää

Mäkipää 1960-luvun keskivaiheilla.
Pertti Mäkipää (4. elokuuta 1941 Tampere – 19. elokuuta 2019) oli suomalainen jalkapalloilija.
Keskustukena pelannut Mäkipää edusti Suomen maajoukkuetta 56 A-maaottelussa, joissa hän teki yhteensä kaksi maalia. Hän toimi pitkään maajoukkueen kapteenina.
Kotimaassaan Mäkipää edusti vuonna 1960 Lielahden Kipinää ja vuonna 1961 Tampereen Pallo-Veikkoja. Vuonna 1962 hän pelasi ensimmäisen SM-sarjakautensa edustaen Lahden Reipasta. Vuosina 1963, 1965 ja 1972–1973 hän pelasi SM-sarjassa Tampereen Palloilijoiden sekä vuonna 1967 Upon Pallon riveissä. Kaikkiaan hän pelasi 121 SM-sarjaottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1962. Mäkipää pelasi viimeiset vuotensa Tampereen Ilveksessä ja siirtyi lopulta valmentamaan joukkuetta. Ilves voitti ensimmäisen Suomen Cupin mestaruutensa Mäkipään johdolla vuonna 1979.
Suomen Palloliitto valitsi Mäkipään vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuonna 1966 ja suomalaisen jalkapallon kunniagalleriaan vuonna 2015.
Mäkipää kuoli pitkäaikaiseen sairauteen 78–vuotiaana.
Raimo Mäkitalo

Raimo Mäkitalo (s. 20. heinäkuuta 1950 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa kaudella 1970–1971 turkulaisen Kiekko-67:n joukkueessa. Hän teki 22 ottelussa yhden maalin ja istui jäähyllä neljä minuuttia.
Kauko Mäkinen (jääkiekkoilija)

Kauko Kalle Mäkinen (20. heinäkuuta 1927 Tampere – 5. elokuuta 1968 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi yhdeksän maaottelua Suomen maajoukkueessa ja osallistui Oslon olympialaisiin 1952 ja Pariisin MM-kilpailuihin 1951.
Mäkinen edusti kotimaassa Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-sarjassa 39 ottelua vuosina 1947–1953 ja kokosi tehopisteet 7 + 6 = 13. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1950,  1951 ja 1952.
Myös Kauko Mäkisen veli Reino Mäkinen pelasi SM-sarjaa Ilveksessä.
Muumitalo

Muumitalo Naantalin Muumimaailmassa.
Muumitalo Hannōn Moominvalley Parkissa Japanissa.
Muumitalo (ruots. Muminhuset) on Tove Janssonin Muumi-maailman keskeisin rakennus, muumiperheen ja heidän ystäviensä kotitalo. Muumitalo sijaitsee Muumilaaksossa ja on Muumipapan rakentama.
Muumiarkkitehtuurin peruspiirteet

Muumikirjojen mukaan muumien rakentamat talot ovat aina kapeita, korkeita ja pyöreitä. Tämä johtuu siitä, että vanhaan aikaan muumit asuivat ihmisten kaakeliuunien takana. Vaikka he ovat luopuneet tästä tavasta keskuslämmityksen yleistyttyä, he edelleenkin haluavat talojensa muistuttavan kaakeliuuneja. Kirjassa Muumipapan urotyöt (1950) Muumipappa kuvaa ensimmäistä suunnittelemaansa taloa seuraavasti:
»Se oli hyvin pieni, mutta korkea ja kapea kuten muumitalon tuleekin olla, ja siinä oli paljon parvekkeita, portaita ja torneja. Siili lainasi minulle lehtisahan, niin että sain kuistin kaiteeseen männynkäpyaiheisen koristeen. Messinkiovesta minun täytyi ikävä kyllä luopua, mutta talo muistutti joka tapauksessa kaakeliuunia. (Me muumipeikothan haluamme aina säilyttää sen ajan tyylin, jolloin asuimme kaakeliuunien takana; silloin ei lämpöjohtoja vielä ollut.)» 
(Muumipapan urotyöt, 1991, s. 17–18)
Yleisnimenä ja pienellä alkukirjaimella kirjoitettuna muumitalo tarkoittaa mitä tahansa taloa, jossa asuu muumeja, ja joka on rakennettu muumiarkkitehtuurin sääntöjen mukaan. Muumikirjoissa esiintyy kaksi tällaista taloa. Ensimmäinen on Muumipapan urotöissä  esiintyvä Muumipapan nuoruudentalo, jota edellisessä kappaleessa kuvaillaan. Toinen on Muumipapan perhettään varten rakentama talo, joka sijaitsee Muumilaaksossa ja esiintyy jokaisessa muumikirjassa; erisnimenä ja isolla alkukirjaimella kirjoitettuna Muumitalo viittaa tähän rakennukseen.
Muumitalon esikuvat

Muumitalon henkisenä esikuvana on toiminut Tove Janssonin äidinpuoleisen suvun kesähuvila Ängsmarn Blidön saarella Tukholman saaristossa. Huvilan oli rakennuttanut Toven äidinisä, kirkkoherra ja hovisaarnaaja Fredrik Hammarsten, ja Tove vietti siellä useita lapsuutensa kesiä. Ängsmarnin huvila sijaitsi vuorten, metsän ja meren saartamassa vehreässä laaksossa, jota on pidetty Muumilaakson esikuvana, ja se oli kesäisin täynnä lomailevia sukulaisia. Muistelmateoksessaan Kuvanveistäjän tytär (1968) Tove Jansson kuvailee Ängsmarnin huvilaa tavalla, joka muistuttaa läheisesti Muumitalosta annettuja kuvauksia (vertaa edelliseen kappaleeseen):
Pyöreän ja suippokattoisen ulkomuotonsa Muumitalo on lainannut Glosholmin majakalta, joka sijaitsi Glosholmin saarella Pellingissä Porvoon edustalla. Janssonin perhe vietti 1920–30-luvuilla useita kesiä Pellingin saaristossa, ja Tove vieraili lapsena majakassa useita kertoja. Glosholmin majakka oli valmistunut vuonna 1835, mutta oli 1860-luvulta lähtien ollut ilman majakkavaloa ja palvellut autiona tunnusmajakkana. Glosholmin majakkatorni räjäytettiin talvisodan aikana, koska sen pelättiin toimivan vihollislentokoneiden maamerkkinä.
Muumitalo Muumi-teoksissa

Muumitalo esiintyy kaikissa Muumi-teoksissa, mutta sekä sen ulkomuoto että sen asukkaiden määrä vaihtelevat kirjasta toiseen.
Muumitalo Muumi-teoksissa > Ulkomuoto ja sisustus

Muumitalo esiintyy jo ensimmäisessä muumikirjassa Muumit ja suuri tuhotulva (1945). Kirjassa kerrotaan, että muumit ovat varhaisina aikoina asuneet kaakeliuunien takana ja suosivat siksi pyöreitä ja kaakeliuunimaisia rakennuksia. Kirjan lopussa Muumipappa, Muumimamma ja Muumipeikko sekä Nipsu asettuvat asumaan Muumipapan rakentamaan taloon Muumilaaksossa. Talon kuvataan olevan "melkein kuin kaakeliuuni, hyvin hieno ja siniseksi maalattu" ja siinä sanotaan olevan neljä huonetta: auringonkeltainen, taivaansininen ja pilkullinen huone sekä vierashuone ullakolla. Kirjassa on myös ensimmäinen kuva Muumitalosta, joka on pyöreä, teräväkattoinen ja kaksikerroksinen.
Muumipeikossa ja pyrstötähdessä (1946) Muumitalon huonejärjestys kuvataan samaksi kuin ensimmäisessä kirjassa; lisäksi talosta on yksi kuva, jossa se on muuttunut kapeammaksi ja korkeammaksi. Taikurin hatun (1948) etulehdellä on Muumilaakson kartta ja siihen liittyvä Muumitalon pohjapiirros.
Talon huonemäärä on kasvanut melkoisesti, johtuen pääasiassa siitä, että sen asukasmäärä on Muumipeikossa ja pyrstötähdessä lisääntynyt. Pohjapiirroksen mukaan talon alakerrassa ovat salonki, keittiö ja kylpyhuone sekä Hemulin, Piisamirotan sekä Tiuhtin ja Viuhtin huoneet. Yläkerrassa ovat Muumipapan ja Muumimamman huoneet, Niiskuneidin ja Niiskun huone, Nuuskamuikkusen ja Muumipeikon huone, Nipsun huone, vierashuone ja ylimääräinen huone.
Vaarallisessa juhannuksessa (1954) Muumitalosta on yksi kuva, jossa se näyttäytyy huomattavasti kapeampana ja korkeampana kuin Taikurin hatussa. Taikatalvessa (1957) Muumitalosta on useampia kuvia, mutta niissä se esitetään lähes kokonaan lumen peitossa. Viimeinen kuva Muumitalosta esiintyy Muumilaakson marraskuussa (1970), jossa se on kolmikerroksinen ja mittasuhteiltaan kaakeliuunimainen.
Tove ja Lars Janssonin sarjakuvissa Muumitalon keskellä kasvaa kanarianlintujen asuttama puu, jonka kaatamiseen Muumimammalla ei ollut sydäntä. Muumeilla on myös jääkaappi, jonka hajottua Muumit päätyvät seuramatkalle, sekä televisiovastaanotin, jonka Muumipappa vahingossa hankkii hajonneen pöydän tilalle. Huoneiden ulkonäköä kuvaillaan sarjakuvissa hyvin minimalistisesti, mutta ainakin Miskan huoneessa on tarinoissa Kuvitteluleikki ja Miskan paluu pilkukas tapetti ja huone sijaitsevat aivan portaiden yläpäässä. Muumitalo kuvataan kapeana, korkeana ja kolmikerroksisena. Talon sisältö vaihtelee eri tarinoiden välillä niiden tarpeiden mukaan.
Muumitalo Muumi-teoksissa > Muumitalon asukkaat

Muumitaloa asuttavat ensimmäisestä viimeiseen kirjaan Muumipappa, Muumimamma ja Muumipeikko. Talon muut asukkaat vaihtelevat kirjasta toiseen. Nämä kolme ovat myös Muumitalon ainoat vakituiset asukkaat Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa. Pikku Myy (Mymmelin kanssa), Niiskuneiti (Niiskun kanssa), Nipsu sekä Hemuli asuvat kaikki omissa taloissaan ja Nuuskamuikkunen teltassaan.
Muumit ja suuri tuhotulva -kirjassa taloon muuttaa muumiperheen kanssa myös Nipsu. Muumipeikossa ja pyrstötähdessä Muumitalon asukkaisiin liittyvät Niiskuneiti, Niisku, Nuuskamuikkunen, Hemuli ja Piisamirotta. Taikurin hatussa (1948) Muumitalon asukasmäärä on suurimmillaan, kun siihen liittyvät edellä mainittujen lisäksi myös Tiuhti ja Viuhti. Tämän jälkeen talon asukasmäärä lähtee karsiutumaan.
Muumipapan urotöissä talon asukkaista mainitaan muumiperheen lisäksi vain Juksun ja Hosulin jälkikasvut Nuuskamuikkunen ja Nipsu, Vaarallisessa juhannuksessa Niiskuneiti, Mymmelin tytär ja Pikku Myy. Taikatalvessa Muumitalossa talvehtivat muumiperhe ja Niiskuneiti. Lisäksi Mymmelin tytär ja Pikku Myy talvehtivat luolassa, mutta heidät voitaneen edellisen ja seuraavan kirjan perusteella laskea Muumitalon asukkaiksi.
Näkymättömän lapsen novelleissa Maailman viimeinen lohikäärme, Kertomus näkymättömästä lapsesta, Hattivattien salaisuus ja Kuusi kuvataan Muumitalon asukkaita. Kolmen ensimmäisen novellin mukaan niihin kuuluvat muumiperheen lisäksi Niiskuneiti, Mymmeli ja Pikku Myy; viimeisessä novellissa Muumitalossa kuitenkin talvehtivat vain samat neljä kuin Taikatalvessa. Muumipapassa ja meressä ja Muumilaakson marraskuussa Muumitalon asujaimisto on pelkistynyt muumiperheeseen ja Pikku Myyhyn, jotka eivät tosin ole kotona jälkimmäisen kirjan aikana.
Muumitalo televisiosarjassa Muumilaakson tarinoita

Animaatiosarjassa Muumilaakson tarinoita Muumitalo on monikerroksinen, sininen ja pyöreä. Se on rakennettu jonkin kaakeliuunimallin mukaan. Muumipeikon huone on ylimmässä kerroksessa ja sieltä pääsee nopeasti alas maahan ikkunaan kiinnitettyjen köysitikkaiden avulla. Alimmassa kerroksessa sijaitsevat yleisesti salonki, ruokasali ja keittiö. Toisessa kerroksessa ovat Muumimamman ja Muumipapan huone, vierashuone ja kaksi muuta makuuhuonetta. Kolmannessa kerroksessa sijaitsevat Muumipapan työhuone, vinttikomero sekä yksi makuuhuone. Kellarissa on ruokakellari sekä askartelutilaa. Ulko-ovia talossa on kaksi joista toiseen kuuluu kuisti. Toiselta ulko-ovelta johtaa polku pienen joen poikki vievälle kaarisillalle
Sarjan alkutunnus alkaa Muumitalon kuvalla. Sarjan lopputunnuksen aikana soiva tunnuslaulu alkaa sanoilla "Ei Muumitaloa lukita yöksi..."
Todelliset mallit > 1970-luvulla rakennettu pienoismalli

Tove Jansson rakensi vuosina 1976–1979 yhdessä Tuulikki Pietilän ja Pentti Eistolan kanssa viisikerroksisen ja yli kaksi metriä korkean Muumitalon pienoismallin, joka kuuluu nykyään Tampereen Muumimuseon (ent. Muumilaakso) kokoelmiin. Museo käyttää mallista nimeä Muumi-Talo. Se tehtiin Bratislavan vuoden 1979 kansainvälistä lasten vuoden kuvitusbiennaalia varten ja kiersi sittemmin eri näyttelyissä, kunnes se lahjoitettiin Muumilaakso-museolle vuonna 1986. Se on ulkomuodoltaan selvästi erinäköinen kuin Janssonin piirtämissä kuvissa esiintynyt Muumitalo, ja on pohjakaavaltaan suorakaiteen eikä pyöreän muotoinen. Malli tehtiin näyttelyesineeksi ja se avautuu kahdelta sivulta niin että yleisö voi nähdä talon sisään. Talo on täytetty Tuulikki Pietilän tekemillä muumihahmoja esittävillä nukeilla. Pienoismallia ja nukkeja käytettiin vuonna 1980 ilmestyneen Outo vieras Muumitalossa -kirjan valokuvakuvituksessa.
Rakennuksessa ovat seuraavat huoneet:
alimmassa kerroksessa on verstas, kellari, verkkovaja, sauna, pukuhuone ja sähköpääkeskus
toisessa kerroksessa on kuisti ja suuri tupakeittiö
kolmannessa kerroksessa on salonki, Muumimamman makuuhuone ja parveke
neljännessä kerroksessa on Muumipapan huone, ullakko ja pylväskäytävä
viidennessä kerroksessa, tornissa, on vierashuone, jonka yläpuolella palaa majakan lamppu
Talossa on myös kupoleja, terasseja, portaita ja erinäköisiä ikkunoita. Sisälle on kätketty salakäytävä. Talon arkkitehtoniset ratkaisut eivät noudata mitään tiettyä tyylisuuntausta. Kun taloa kunnostettiin vuonna 2012, siitä paljastui Tove Janssonin kätkemiä pieniä yksityiskohtia, kuten sähkökaapin sisälle sijoitetut Muumitalon sähkökytkentöjen piirustukset.
Todelliset mallit > Teemapuistojen Muumitalot

Naantalissa vuonna 1993 avatussa Muumimaailma-teemapuistossa on luonnollista kokoa oleva Muumitalo, joka jäljittelee rakennuksen ulkonäköä Muumilaakson tarinoissa. Myös Japanin Hannōssa vuonna 2019 avatussa Moominvalley Park -teemapuistossa on sellainen.
Todelliset mallit > Leluversiot

Suomessa on vuodesta 1992 alkaen myyty lasten leluina Muumitaloa esittäviä muovisia nukkekoteja, joiden mukana tulee muovisia muumifiguureja.
Muumitalon ruokahuone.