stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sää
Sään vaikutukset > Vaikutukset eläimiin > Vaikutukset ihmiseen > Suorat vaikutukset

Alhaisin kuolleisuus on kaikkialla niinä aikoina kun lämpötila on hieman korkeampi kuin alueella yleensä on. Kahdeksan prosenttia kuolemista maailmanlaajuisesti liittyy joko korkeaan tai alhaiseen lämpötilaan. Tavallista kylmempi sää selittää kuolleisuudesta yli seitsemän prosenttiyksikköä ja tavallista lämpimämpi sää puoli prosenttiyksikköä.
Lämpötilasta johtuvien kuolemien kokonaismäärä on laskussa maailmanlaajuisesti. Vuosien 2000–2003 ja vuosien 2016–2019 välillä kylmyyteen kuolleiden osuus kaikista kuolleista maailmassa laski 0,51 prosenttiyksikköä samalla kun kuumuuteen kuolleiden osuus nousi 0,21 prosenttiyksikköä. Tutkijoiden mukaan ilmaston lämpeneminen saattaa olla kuolemien kokonaismäärän vähenemisen takana lyhyellä aikavälillä.
Jyrkät lämpötilanvaihtelut lisäävät kuolleisuutta talvisin. Kylmyys altistaa hengitys- ja verenkiertoelinten sairauksille sekä heikentää vastustuskykyä tartuntataudeille. Tautien leviämistä edistää myös talvisäältä suojautuminen sisätiloihin. Kylmä sää vaikeuttaa verenkiertovaivoista kärsivien elämää, sillä se jäähdyttää ruumiin uloimpia osia, kohottaa verenpainetta ja rasittaa sydäntä. Talvikuukausien alhainen ilmankosteus aiheuttaa iho-ongelmia, ja kylmä sää voi vaurioittaa kudoksia.
Kesän lämmössä viihtyvät bakteerit voivat aiheuttaa vaaraa. Malariahyttyset elävät ja lisääntyvät lämpimissä ja kosteissa oloissa. Lämpimällä säällä nousevat ilmavirtaukset kuljettavat kauas siitepölyä ja muita allergeeneja, jotka aiheuttavat joillekin hengitysoireita.
Äkilliset lämpötilan ja kosteuden muutokset voivat laukaista hengitysteiden tulehduksia ja lihaskipuja. Ilmanpaineen lasku tai kosteuden lisääntyminen aiheuttavat joillekin nivelkipuja tai amputoitujen jäsenten aavekipuja.
Sää voi vaikuttaa mielialaan eri tavoin eri ihmisillä. Valon vähäisyys voi aiheuttaa masennusta. Lämpöaallot voivat aiheuttaa rikollisuuden lisääntymistä, joskin yhteys saattaa olla vain välillinen.
Yhdysvaltojen kansallisen sääpalvelun mukaan sääilmiöistä eniten kuolemantapauksia vuotta kohti välillä 2004–2013 aiheuttivat Yhdysvalloissa helle (keskimäärin 123 kuolemaa vuodessa), tornadot (109), hurrikaanit (108), tulvat (75), tuuli (51), salamat (33), kylmyys (27) sekä talvi yleisesti (25).
Sään vaikutukset > Vaikutukset eläimiin > Vaikutukset ihmiseen > Välilliset vaikutukset

Sää vaikuttaa ilman laatuun ja terveydelle haitallisten ilmansaasteiden määrään. Kovat tuulet kuljettavat saastehiukkasia kauas, ja heikolla tuulella ilmansaaste kerääntyy lähelle saastuttajaa. Sade voi yhtäältä hajottaa ilmansaasteita tehokkaasti ja toisaalta saastuttaa maata. Inversio synnyttää kerroksen, joka pitää ilmansaasteet tiheänä pilvenä alapuolellaan. Auringonpaiste aiheuttaa saasteissa kemiallisia reaktioita, joista syntyy savusumua, ja lämmin ilma nopeuttaa reaktioita.
Rankat sateet ja myrskyt voivat aiheuttaa tulvia. Tuhoisin yksittäinen tulva (tilastossa joka alkaa vuodesta 1900) surmasi 3,7 miljoonaa ihmistä Kiinassa vuonna 1931. Tulva aiheutui kuivuutta seuranneista rankkasateista ja sykloneista, jotka täyttivät suuret joet yli äyräidensä.
Sään vaikutukset > Vaikutukset eläimiin > Vaikutukset ihmiseen > Säältä suojautuminen

Ihminen suojautuu kuumaa säätä vastaan hikoilemalla, mikä alentaa kehon lämpötilaa. Samalla ihminen menettää nestettä, mikä voi aiheuttaa kuivumisen, ellei hän juo riittävästi. Korkea suhteellinen ilmankosteus hidastaa lämmön haihtumista, jolloin hikoileminen ei auta kovin paljon. Kuumuuteen sopeutuminen vie parisen viikkoa. Auringon paahteelta ja säteilyltä voi suojautua oikeanlaisella vaatetuksella. Rakennuksia voidaan viilentää erilaisilla ilmanvaihtoratkaisuilla.
Kylmää säätä vastaan suojaudutaan vaatetuksen ja lämpimän asumuksen avulla. Myös paksu ihonalainen rasvakerros suojaa kylmältä. Ihminen voi sopeutua kylmään säähän jonkin verran esimerkiksi raajojen verisuonten laajenemisella, mutta ei yhtä hyvin kuin kuumaan.
Sään vaikutukset > Vaikutukset kasveihin

Sää vaikuttaa monella eri tavalla kasveihin. Pääsääntöisesti kasvit kasvavat paremmin mitä lämpimämpi on. Liian korkea lämpötila kuitenkin hidastaa kasvua ja kuivattaa kasvia. Optimilämpötila riippuu kasvilajista. Syksyn kylmät lämpötilat saavat kasvit vähentämään kasvua ja varastoimaan energiaa, ja lopulta ilman edelleen kylmetessä kasvi siirtyy talvilepoon. Monet kasvit tarvitsevat keväällä tietyn mittaisen kylmän jakson, ennen kuin talvilepo purkautuu. Vaikka kasvien talvilevon alkamiseen vaikuttaa sääolosuhteet, ruskan alkamiseen ne eivät vaikuta, sillä ruska käynnistyy päivän pituuden perusteella. Ruskan väreihin säällä kuitenkin on vaikutusta: sateisina syksyinä ruska on keltainen ja pikkupakkasten jälkeen punainen.
Sään vaikutukset > Vaikutukset kasveihin > Vaikutukset maanviljelyyn

Eri sääilmiöiden esiintyminen ja voimakkuus vaikuttaa merkittävästi maanviljelyyn. Oikea valon määrä, lämpötila ja sateisuus on tärkeää satojen onnistumiseksi, mutta ääri-ilmiöt ovat usein haitallisia. Lämmin ilma nopeuttaa joidenkin kasvien kasvua, mutta se voi samalla vähentää satoja haittaamalla viljan kypsymistä. Kuumuus voi tappaa taimia. Kuivuus heikentää viljelyskasveja ja altistaa ne tuholaisille sekä haittaa lisääntymistä. Kuivuutta seuraavat rankkasateet voivat aiheuttaa vahingollisia tulvia kun maaperä ei pysty imemään vettä. Rankkasateet aiheuttavat peltojen vettymistä ja eroosiota. Kovat tuulet voivat nostaa veden korkealle, mikä vahingoittaa viljelyksiä. Korkea ilmankosteus lisää sienten, rikkakasvien ja tuholaisten määrää. Korkea kosteus, halla ja rakeet vahingoittavat hedelmiä ja vihanneksia. Kuivuudesta voi seurata maastopaloja, jotka tuhoavat satoja ja maata. Rankkasade ja kova tuuli voivat aiheuttaa viljan lakoontumista, mikä pienentää jyvän kokoa ja alentaa hehtolitrapainoa.
Tutkimus ja havaitseminen > Säähavaintolaitteet

Säähavaintolaitteilla mitataan ilmakehän perussuureita kuten lämpötilaa, ilmanpainetta, tuulen nopeutta ja suuntaa sekä suhteellista kosteutta. Myös pilvisyyttä, näkyvyyttä ja sademääriä mitataan. Säähavaintolaitteet voivat olla perinteisiä mekaanisia, tai sähköisiä. Tavanomaisia ammattilaisten tai harrastelijoiden käyttämiä säähavaintolaitteita ovat esimerkiksi ilmapuntari, lämpömittari, lämpötilapiirturi, sademittari, tuulimittari eli anemometri, tuuliviiri, aurinkoautografi (aurinkoisten tuntien määrän mittari), kosteusmittari ja -piirturi sekä psykrometri.
Sääpallojen kyydissä lähetetään taivaalle mittalaitteita ja radioluotaimia, jotka lähettävät ilmakehästä tietoa maa-asemille. Sääluotaimet nousevat 15–25 kilometriin asti, ja kaasujen pitoisuuksia mittaavat tutkimusluotaimet joskus jopa 40 kilometriin. Säätutkia käytetään sateen ja lumisateen paikantamiseen ja niiden voimakkuuden määrittämiseen. Maata kiertää sääsatelliitteja, joissa on useita mittalaitteita. Satelliitit kuvaavat etenkin näkyvää valoa ja infrapunasäteilyä, ja ne mittaavat eri aallonpituusalueiden säteilyn kautta muun muassa kasvillisuutta, lunta, metsäpaloja, aerosoleja, vesihöyryä ja otsonia.
Tutkimus ja havaitseminen > Sääkartta

Sääkartta on kartta, jossa näkyy säätilanne. Sääkarttoja on kolmenlaisia:
Yksinkertainen ennustekartta, johon on merkitty symboleilla pilvisyys, sade ja lämpötila sekä tuulen suunta.
Analysoitu sääkartta, jossa näkyy esimerkiksi Euroopan alueelta ilmanpaine isobaareina ja säärintamat. Tämä karttatyyppi antaa asioita tuntevalle perusteellisempaa tietoa säätilasta.
Synoptinen säähavaintokartta, jossa näkyy yksittäisten asemien mittaustiedot, ja mahdollisesti niistä analysoidut matalapaineet ja korkeapaineet sekä säärintamat.
Tutkimus ja havaitseminen > Sään ennustaminen

Sääennusteet perustuvat säähavaintoihin ja niiden tulkintaan. Ennusteita tuottavat kansalliset sääpalvelut kansalaisten tarpeisiin, ja niitä suunnataan joskus myös erityisryhmille kuten maanviljelijöille ja liikenneviranomaisille. Sääennustuksia tehdään tietokoneiden avulla, ja niitä julkaistaan lehdissä ja verkossa. Sääennustuksiin kuuluu usein varoituksia huonosta säästä.
Lyhytaikaiset ennusteet ulottuvat yhden tai kahden vuorokauden päähän. Niissä ennustetaan yksityiskohtaisesti lämpötilaa, pilvisyyttä, tuulen nopeutta ja suuntaa sekä sademäärää. Keskipitkän aikavälin ennusteissa arvioidaan 2–10 vuorokauden säätä yleensä yleisluontoisesti. Pitkän aikavälin ennusteet kertovat säätyypistä ja sään poikkeavuudesta pitkäaikaisesta keskiarvosta. Päiväkohtaiset ennusteet ovat tarkkoja noin viiden päivän päähän. Yli viiden vuorokauden päähän ulottuvat piste-ennusteet ovat suuntaa antavia.
Yksinkertaisin säänennustusmenetelmä on jatkuvuusmenetelmä, jossa sään oletetaan vain jatkuvan samanlaisena. Klimatologisessa menetelmässä sään ennustetaan vastaavan pitkän aikavälin keskiarvoa. Varsinaisessa sään ennustamisessa pyritään näitä menetelmiä tarkempaan tulokseen laskemalla hyvin moniin erilaisiin havaintoihin perustuen millaiseksi tämänhetkisen säätilanteen voi odottaa muuttuvan.
Tutkimus ja havaitseminen > Sään tarkkailun historia > Mytologiat

Entisaikaan säätä ei ymmärretty, ja ihmiset antoivat sääilmiöille mytologisia selityksiä. Jumalten uskottiin säätelevän säitä, ja šamaanit ja papit yrittivät lepytellä säiden jumalia hyvän sään toivossa. Muinaisten babylonialaisten pääjumala Marduk oli alun perin ukkosen jumala, ja muinaisessa Intiassa sateen ja myrskyjen jumala Indra oli tärkeimpiä jumalia. Muinaispohjoismaisen ukkosenjumala Thorin uskottiin synnyttäneen ukkosen ja salamat Mjölner-vasarallaan taistellessaan jättiläisiä vastaan. Amerikkalaisessa mytologiassa esiintyy ukkoslintu, ja asteekit uskoivat aurinkojumala Tonatiuhin säätelevän säätä. Monet antiikin Kreikan jumalat personoivat ja säätelivät säätä, kuten Zeus, Poseidon, Haades, Helios ja Aiolos. Raamatussa ja Gilgameš-eepoksessa kuvattu vedenpaisumus oli neljäkymmentä päivää kestänyt rankkasade.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Ilmatieteen laitos
Foreca (Arkistoitu – Internet Archive)
Meteoalarm Euroopan säävaarat
Säälinkkejä (Arkistoitu – Internet Archive)
Kylmässä rintamassa kylmän ilman kiila (vasemmalla) työntää lämpimän ilman jyrkkään nousuun ja nostaa monesti korkeita kuuro- ja ukkospilviä.
Orografisia pilviä syntyy ja sataa vuoren yhdellä puolella.
Sadepilviä voidaan kylvää muun muassa maasta käsin generaattoreilla ja lentokoneella.
Analysoitu sääkartta
Vanhoja elohopeailmapuntareita
Säxipcamal Ğizzätullina-Volzhskaya

| Sahibžamal Gizzatullina-Volžskaja |
| --- | --- |
 Maalaus Galiaskar Kamalin akateemisen tataariteatterin sisällä
Henkilötiedot
Syntynyt: 1892 Kazan, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 1974 Tšistopol, Neuvostoliitto
Vanhemmat:  Ğizzätulla Xämidullin (isä)
Säxipcamal Ğizzätulla qızı Ğizzätullina-Volzhskaya (tat. Сәхибҗамал Гыйззәтулла кызы Гыйззәтуллина-Волжская, ven. Сахибжамал Гиззатулловна Гиззатуллина-Волжская, Sahibžamal Gizzatullovna Gizzatullina-Volžskaja; 1892 Kazan – 1974 Tšistopol) oli tataarilainen teatterinäyttelijätär ja -ohjaaja. Hänelle myönnettiin Tatarstanin tasavallan kunniataiteilijan arvonimi.
Elämäkerta

Kazanissa syntynyt Ğizzätullina tuli hartaasta muslimiperheestä. Kun Ğizzätullina nuorena pyrki näyttelijäksi, tämä lopulta rikkoi välit hänen vanhempiinsa.
Vuonna 1907 Ğizzätullina pääsi taiteilija Iljasbek Kudashev-Ashkazarskyn teatteriseurueeseen "Säyyar". Hän oli alun perin nähnyt Kudashevin seurueen ensimmäisen esityksen ja innostunut siitä. Se oli myös herättänyt vahvoja mielipiteitä hänessä; hän kritisoi etenkin sitä, kuinka vain miehet saivat esittää naishahmoja.
Seurue kiersi kaupungin kylissä esiintymässä. Kyseinen taiteenlaji oli kuitenkin monelle vieras, ja lisäksi naisen näkeminen lavalla herätti epäilyksiä. Seurue päätyi lopulta Moskovaan.
Ğizzätullina tapasi Moskovassa tulevan näyttelijä-ohjaajan Gabdulla Karijevin, joka silloin opiskeli imaamiksi. Hän liittyi seurueeseen. Myöhemmin, erimielisyyksien vuoksi, Kudashev ajettiin ulos seurueesta, jolloin Ğizzätullina ja Karijev korvasivat hänet.
Kun Ğizzätullina ja Karijev riitaantuivat, Ğizzätullina päätyi vuonna 1912 perustamaan oman teatteriseurueen nimeltään Nur. Tästä alkunsa saanut saman niminen teatteri on edelleen Ufan kaupungissa.
Ğizzätullinan ryhmä hajosi sisällissodan aikoihin. Tuolloin Ğizzätullina oli kirjoittanut tarinan, jonka teemana oli tataarien irrottautuminen Venäjän vallasta. Valkoiset pidättivät Ğizzätullinan epäiltynä bolševikkien vakoojana ja kommunistina. Syyttömänä vapauduttuaan, Ğizzätullina päätyikin tutustumaan bolševikkeihin. He näkivät hänessä potentiaalia propaganda-tarkoituksilleen, ja täten Ğizzätullina perusti Puna-armeijaan "taistelevan vallankumouksellisen teatteriprikaatin", joka kiersi rintamalla levittämässä Puna-armeijan sanomaa.
Sisällissodan päätyttyä Ğizzätullina työskenteli Iževskin ja Kazanin teattereissa sekä Baškortostanin akateemisessa draamateatterissa.
Säxipcamal Ğizzätullina-Volzhskaya tunnettiin realistisena näyttelijänä. Hänen tulkintoihin kuuluu muun muassa Friedrich Schillerin, Molièren, Namık Kemalin ja Ostrovskin teoksia. Ohjaajana Ğizzätullina keskittyi sankariromanttisiin ja traagisiin näytelmiin, kuten Fatix Ämirxanin ja Ayaz İshakin.
Tataarilainen kirjailija Näqi İsänbät omisti Ğizzätullinan elämälle ja työlle näytelmänsä nimeltään Gölcamal.
Ğizzätullina kuoli 81-vuotiaana Tšistopolissa. Hänet haudattiin Kazaniin. Ğizzätullina oli aktiivinen teatterintekijä aina kuolemaansa saakka.
Aiheesta muualla

Ğizzätullina-Volzhskaja
Pellervo Takatalo

Ahti Pellervo "Peuhu" Takatalo (2. huhtikuuta 1914 – 1976) oli suomalainen kommunisti, joka jatkosodan aikana toimi sotaa vastustaneessa maanalaisessa vastarintaliikkeessä. Takatalon Tampereella johtama vastarintaryhmä toimi myöhemmin esikuvana Hannu Salaman romaanille Siinä näkijä missä tekijä. Kalevi Seilonen kirjoitti myöhemmin samoista tapahtumista haastattelukirjan Vastarintaryhmä.
Takatalo oli talvisodassa taistellut JR 8:n riveissä Summassa ja Viipurissa, mutta kieltäytyi poliittisista syistä lähtemästä jatkosotaan. Valpo piti häntä Tampereen seudun sodanvastustajien pääorganisaattorina ja johtajana, vaikka Takatalo oli paennut Tampereelta jo puoli vuotta sodan alkamisen jälkeen, ennen kiivaimman vastarintatoiminnan alkamista. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli automekaanikko.
Toiminta jatkosodan alettua

Talvisodan jälkeen Takatalo oli mukana käynnistämässä Työläisrintamamiesten järjestön Tampereen osaston toimintaa ja kuului myös sen johtokuntaan. Jatkosodan sytyttyä kesällä 1941 hän perusti natsi-Saksan rinnalla käytävää sotaa vastustavan nuorisoryhmän, johon kuului aluksi vajaa kymmenkunta henkilöä. Toiminta käsitti aluksi muun muassa lentolehtisten painamista ja levittämistä, mutta laajeni myöhemmin sabotaaseiksi. Takataloa yritettiin ensimmäisen kerran pidättää tammikuussa 1942, jolloin hänet noudettiin työpaikaltaan. Takatalo onnistui kuitenkin pakenemaan Valpon miehiltä heidän tehdessään kotietsintää hänen asunnollaan. Tämän jälkeen Takatalo painui maan alle, piileskellen aluksi muun muassa Ylöjärvellä sekä myöhemmin lopputalven ja kevään ajan Parkanossa, jossa hänellä oli metsäleiri yhdessä Sakari Selinin kanssa. Poliisi sai selville piilopaikan sijainnin kesäkuun alussa, mutta miehet onnistuivat pakenemaan ennen pidättäjien saapumista. Tämän jälkeen Takatalo piileskeli Tampereella.
Pidätys ja tuomio

Takatalo jäi kiinni, kun aiemmin pidätetty Selin ilmiantoi hänen piilopaikkansa valtiollisen poliisin väkivaltaisessa kuulustelussa. Takatalo pidätettiin 31. lokakuuta 1942 Lamminpään kaupunginosassa sijainneen kirvesmies Kalle Valkaman talon kellarista, jossa hänellä oli ollut piilopaikka. Poliisit tunkeutuivat kellariin ja saivat Takatalon vangituksi lyhyen tulitaistelun jälkeen. Hän haavoittui vakavasti ja oli pitkään tajuttomana Hatanpään sairaalassa, josta Takatalo siirrettiin Pitkänimen mielisairaalan kautta Hämeenlinnan lääninvankilaan. Hän sai kesäkuussa 1943 kuolemantuomion maanpetoksesta, mutta Korkein oikeus muutti sen myöhemmin elinkautiseksi. Takatalon asianajajana toimi Eino Pekkala, jonka ansiota tuomion lieventäminen oli. Samassa yhteydessä Takatalon kanssa pidätettiin parin päivän aikana eri puolilla Tampereen seutua yhteensä 30 epäiltyä sodanvastustajaa, joista 16 oli varsinaisia "sabotöörejä". Syytteeseen asetettiin 24 henkilöä, joista kahdeksan oli alle 18-vuotiaita. Joukossa oli myös useita naisia. Kolme syytetyistä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen ja muut saivat 4–10 vuoden pituisia vankeusrangaistuksia.
Takatalo vapautettiin muiden vangittujen tavoin jatkosodan päätyttyä, jonka jälkeen hän oli mukana SKP:n Tampereen piirijärjestön toiminnassa. Takatalo piti muun muassa puheen piirinjärjestön ensimmäisessä sodanjälkeisessä kokouksessa tammikuussa 1945. Siinä hän kertoi poliisin käsissä kokemastaan kidutuksesta sekä syytti häntä hoitaneita lääkäreitä erilaisista lääketieteellisistä kokeista, joita Takatalolle ilmeisesti tehtiin sairaalassa. Puheen seurauksensa Valpon toimintaa ryhdyttiin tutkimaan ja Takataloa kuulustellut poliisi Frans Valoma joutui eroamaan. Takatalo sen sijaan palkattiin niin sanotun Punaisen Valpon palvelukseen, jossa hän työskenteli joulukuuhun 1948 saakka.
Paavo Kortekangas

| Paavo Kortekangas> Tampereen piispa |
| --- | --- |
 1981–1996 
Edeltäjä:  Erkki Kansanaho
Seuraaja:  Juha Pihkala
Kuopion piispa
 1974–1981 
Edeltäjä:  Olavi Kares
Seuraaja:  Jukka Malmivaara
Henkilötiedot
Koko nimi:  Paavo Yrjö Antero Kortekangas
Syntynyt: 4. marraskuuta 1930 Lapinlahti
Kuollut: 21. heinäkuuta 2013 (82 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa, kirkkohistorian ja kirkkososiologian professori
Vanhemmat:  Kaarlo Kortekangas Ilma Holappa
Puoliso:  Ritva Helinä Mäkelä (vih. 1952)
Muut tiedot
Koulutus:  teologian tohtori (1965)
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Paavo Yrjö Antero Kortekangas  (4. marraskuuta 1930 Lapinlahti – 21. heinäkuuta 2013 Tampere) oli suomalainen teologi, joka toimi piispana ensin Kuopion ja sitten Tampereen hiippakunnassa yli kahden vuosikymmenen ajan. Kortekangas aloitti Kuopion piispan virassa vuoden 1975 alussa. Vuonna 1981 hänet valittiin Tampereen hiippakunnan piispaksi, ja tässä virassa hän toimi eläkkeelle jäämiseensä, vuoteen 1996 asti.lähde?
Ennen valintaansa Kuopion piispaksi Kortekangas toimi Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa nykyaikaisen kirkkohistorian ja kirkkososiologian professorina vuosina 1970–1975. Kortekangas valmistui teologian kandidaatiksi vuonna 1952 ja filosofian kandidaatiksi 1955. Hän valmistui teologian lisensiaatiksi vuonna 1965 ja väitteli teologian tohtoriksi samana vuonna. Kortekangas oli ehdolla Tampereen piispaksi 35-vuotiaana vuonna 1966, jolloin hän hävisi virkaan nimitetyksi tulleelle Erkki Kansanaholle (äänin 166–184).lähde?
Kortekangas toimi seurakuntapappina Kurikassa, Seinäjoella ja Kauhajoella vuosina 1952–1955 sekä uskonnon, psykologian, filosofian ja historian lehtorina Suonenjoen yhteiskoulussa vuosina 1955–1956, Joensuun lyseossa vuosina 1956–1959, Itä-Suomen seminaarissa vuosina 1959–1960 ja Tampereen lyseossa vuosina 1960–1966. Vuodesta 1967 lähtien piispaksi tuloonsa asti hän toimi tutkijana ja opettajana Helsingin yliopistossa. Sen ohessa hän toimi Kirkon tutkimuskeskuksen tutkijana ja johtajana vuosina 1966–1970, Kirkon kasvatusasian keskuksen puheenjohtajana vuosina 1971–1973 sekä Kristillinen kasvatus -lehden päätoimittajana vuosina 1971–1974.
Yksityiselämä

Hänen puolisonsa oli Ritva Helinä Kortekangas (1930–2015) Säveltäjä Olli Kortekangas on heidän poikansa.
Teokset

Kirkko ja uskonnollinen elämä teollistuvassa yhteiskunnassa. Tutkimus Tampereesta 1855–1905, WSOY 1965
Kristinuskon kaksi vuosituhatta. Lukion kirkkohistoria, WSOY 1967
Kaupunkilaiset ja kirkko. Tutkimus tamperelaisten ja hämeenlinnalaisten osallistumisesta kirkon toimintaan marraskuussa 1966, WSOY 1967
Kirkko murroksen vuosina. Tutkimus Hämeen maaseudusta 1899–1917, WSOY 1967
Tutkimus naisteologeista, Kirkon tutkimuslaitos 1970
Pelastus ja yhteiskunta. Kaksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispainkokouksen toimeksiannosta laadittua mietintöä, Kirjapaja 1972
Tee evankelistan työ, Kansan raamattuseuran säätiö 1973
Seurakunta vaaliuurnilla. Tutkimus vuoden 1970 seurakuntavaaleista, Kirkon tutkimuslaitos 1974
Paimenkirje, Kuopion tuomiokapituli 1977
Uusi yhteisö Kristuksessa. Luterilaisen maailmanliiton VI yleiskokous Dar es Salaamissa 13.–26.6.1977, Suomen kirkon seurakuntatoiminnan keskusliitto 1978
Terveydenhoidon etiikka 2, Kuopion korkeakoulu 1979
Paimenkirjeitä, Tampereen hiippakunta 1982
Aika hiljentää, Tampereen hiippakunta 1983
Me, kaukana ja lähellä, Tampereen hiippakunta 1985
Soi virteni, Tampereen hiippakunta 1986
Minun Raamattuni, (toimittanut) Tampereen hiippakunta 1992
Oppia ikä kaikki, Tampereen hiippakunta 1994
Viimeinen kierros, Tampereen hiippakunta 1997
Aiheesta muualla

Mikko Malkavaara ja Hannu Mustakallio: / Kortekangas, Paavo (1930–2013) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 21.3.2005 (päivitetty 22.7.2013). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Paavo Kortekankaan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Olavi Kares | Kuopion piispa 1975–1981 | Seuraaja: Jukka Malmivaara |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Erkki Kansanaho | Tampereen piispa 1981–1996 | Seuraaja: Juha Pihkala |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Eero Tarasti

| Eero Tarasti |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. syyskuuta 1948 (ikä 76) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Erik Tawaststjerna
Instituutti:  Helsingin yliopisto IASS/AIS
Tutkimusalue:  musiikkitiede, semiotiikka
Tunnetut työt:  Myytti ja musiikki
Palkinnot:  J. V. Snellman -palkinto 1997
Eero Aarne Pekka Tarasti (s. 27. syyskuuta 1948 Helsinki) on suomalainen musiikintutkija, semiootikko, pianisti ja kirjailija, musiikkitieteen professori Helsingin yliopistossa vuosina 1984–2016; sitä ennen hän oli taidekasvatuksen professori 1979–1983 ja musiikkitieteen professori 1983 Jyväskylän yliopistossa.
Johdanto

Eero Tarasti on toiminut vierailevana professorina Pariisin yliopistossa Sorbonnessa 1995, Pariisin VIII yliopistossa 2002, Aix-Marseillen yliopistossa 2002, Tarton yliopistossa 1997–1998, Minnesotan yliopistossa 1999. Hän oli Japan Foundationin fellow 1991, Indianan yliopiston fellow ja research associate 1993–1994, CNRS/Sorbonnen tutkijana 2008, sen tohtorikoulun tieteellisen neuvoston jäsenenä 1998–2014, Umberto Econ johtaman Istituto Superiore Scienze Umanen johtokunnan jäsenenä 2005–2015.
Hän on pitänyt vierailuluentoja ja luentokonsertteja lähes kaikissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa, Kiinassa, Japanissa, Venäjällä, Kazakstanissa, Iranissa, Meksikossa, Brasiliassa, Argentiinassa, Chilessä ja Perussa. Hän on järjestänyt 80 kansainvälistä kongressia Suomessa ja ulkomailla.
Hän on ohjannut tai toiminut vastaväittäjänä tai esitarkastajana 105 väitöskirjassa kotimaassa ja ulkomailla.
Eero Tarasti on perustanut Imatran kansainvälisen semiotiikan instituutin ja toiminut sen puheenjohtajana 1988–2013; hän oli Kansainvälisen semiotiikan yhdistyksen varapuheenjohtaja 1994–2003 ja puheenjohtaja 2004–2014. Hän on aikakauslehti Synteesin perustaja ja päätoimittaja vuodesta 1982. Hän on kansainvälisen julkaisusarjan Acta semiotica fennica perustaja ja päätoimittaja vuodesta 1988. Hän on Helsingin yliopiston musiikkiseuran perustaja ja puheenjohtaja vuodesta 1989.
Hän opiskeli pianonsoittoa Helsingissä ensin Helsingin kansankonservatoriossa (Aino Salmela-Hälvä) ja sitten yksityisesti Kaisa Arjavalla ja edelleen Sibelius-Akatemiassa (1967–1975) sekä Wienissä N. Floresin ja Pariisissa Jules Gentilen ja Jacques Février’n johdolla sekä Rio de Janeirossa Heitor Alimondan johdolla.
Tarastin isä oli kansliapäällikkö Aarne Tarasti. Hänen veljensä on Lauri Tarasti, ja hänen puolisonsa on ollut vuodesta 1974 pianisti, musiikintutkija Eila Tarasti (o.s. Tahvonen).