stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mantere (Vesilahti)

Mantere on kylä Vesilahden itäosassa Lempäälän vastaisella rajalla. Mantereen kylä luetaan nykyisin usein osaksi suurempaa Koskenkylän kylää. Mantereen kylä rajoittuu idässä Hulausjärveen, etelässä Manterejärveen ja kylän pohjoispuolella on Pyhäjärvi, josta kylän erottaa kapea Lempäälään kuuluva maakaistale. Naapurikylänä etelässä on Mustonen. Seututie 301 Lempäälästä Vesilahteen ja edelleen Sastamalaan kulkee aivan kylän pohjoisrajan tuntumassa Lempäälän puolella. Mantereen läpi kulkee maantie 2984, joka johtaa seututielle 301 ja Koskenkylään yhdystielle 2985. Kylän tärkeimmät elinkeinot ovat edelleen maa- ja karjatalous.
Mantereen kylän kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1939, ja se lakkautettiin vuonna 1963. Mantereeseen usein luettavassa Hakkilan kylässä oli toiminut alakansakoulu jo vuosina 1921–1939. Varhaisin koulu Mantereessa on toiminut vuosina 1842–47.
Historia

Mantere on yksi Vesilahden vanhimmista kylistä. Ensimmäiset kirjalliset maininnat kylästä on 1400-luvulta. Keskiajalla kylässä oli kuusi taloa. Mantereen kylän välittömässä läheisyydessä sijaitsee Hakkilan eli Hakinmäen kylä, jonka ainoasta talosta Hakkilasta tuli ratsutila vuonna 1611 ja jolla oli Vesilahden ensimmäiset talonpoikaistorpat vuonna 1740.
Tieyhteys Lempäälän suuntaan saatiin vuonna 1893, kun Näppilän silta Pyhäjärven ylitse valmistui. Kylän talot sijaitsivat vielä 1800-luvun alussa Mantereenjärven lähistöllä muodostaen niin sanotun rivikylän. Monet talot olivat kuitenkin 1800-luvun puoliväliin mennessä siirtyneet etäämmälle toisistaan. Vuoden 1918 sisällissodassa lähes kaikki Mantereen talot paloivat, ja jälleenrakentamisen myötä kylän asutus hajaantui entisestään.
Mannoosi-6-fosfaatti

| Mannoosi-6-fosfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [(2R,3S,4S,5S)-3,4,5,6-tetrahydroksioksan-2-yyli]metyylidivetyfosfaatti
CAS-numero:  3672-15-9
PubChem CID:  65127
SMILES:  C(C1C(C(C(C(O1)O)O)O)O)OP(=O)(O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H13O9P
Moolimassa:  260,134 g/mol
Mannoosi-6-fosfaatti (C6H13O9P) on mannoosisokerin ja fosforihapon muodostama esteri.
Biologinen rooli

Mannoosi-6-fosfaatti on välituote mannoosin aineenvaihduntareaktioissa. Eliöiden soluissa mannoosi fosforyloidaan mannokinaasi- tai heksokinaasientsyymien katalysoimana mannoosi-6-fosfaatiksi. Se voidaan isomeroida mannoosifosfaatti-isomeraasin katalysoimana fruktoosi-6-fosfaatiksi. Reaktio on reversiibeli ja sama entsyymi katalysoi myös mannoosi-6-fosfaatin muodostumista fruktoosi-6-fosfaatista.
Mannoosi-6-fosfaatista eliöt muodostavat muun muassa GDP-mannoosia. Manoosi-6-fosfaattiryhmällä on merkitystä myös proteiinien tunnistamisessa. Golgin laitteen cis-osassa lysosomeihin lähetettävien proteiinien mannoosiryhmistä muokataan mannoosi-6-fosfaattiryhmiä. Ryhmän muodostaminen tapahtuu kahdessa vaiheessa. Ensin eräs fosfotransferaasientsyymi liittää proteiinin mannoosiin uridiinidifosfaatti-N-asetyyliglukosamiiniryhmän, joka hajotetaan toisessa vaiheessa N-asetyyliglukosaminidaasientsyymin katalysoimana N-asetyyliglukosamiiniksi ja mannoosi-6-fosfaattiryhmäksi. Golgin laitteen trans-sivulla on mannoosi-6-fosfaattireseptoreja, jotka tunnistavat mannoosi-6-fosfaattiryhmän ja ohjaavat nämä proteiinit kulkeutumaan lysosomiin.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: Mannose 6-phosphate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Mannose 6-phosphate (englanniksi)
Elisabeth Maragall

| Mitalit> Maa:   Espanja.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Espanja.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Espanja.Naisten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Espanja> Naisten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 |  |  |
Elisabeth "Eli" Maragall Verge (s. 25. marraskuuta 1970 Barcelona) on espanjalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän pelasi Espanjan olympiakultaa voittaneessa maajoukkueessa Barcelonassa 1992. Maragall teki loppuottelussa Saksaa vastaan 2–1-voittomaalin.
Elisabeth Maragallin setä Pasqual Maragall toimi Barcelonan olympialaisten järjestelytoimikunnan puheenjohtajana  ja oli tuolloin myös Barcelonan pormestari.
Maraschinolikööri

Luxardon maraschinolikööriä perinteisissä olkipulloissa.
Maraschinolikööri on maraschinokirsikoista tislaamalla valmistettu kirkas likööri. Sitä juodaan perinteisesti pienestä liköörilasista digestiivinä. Se on myös ollut suosittu drinkkien ainesosa 1800-luvun lopulta alkaen.
Ennen tislausta maraschinokirsikat maseroidaan murskattuine siemenineen ja lehtineen neutraalin makuisessa viinassa. Tislattu juoma laimennetaan ja makeutetaan sokerilla. Maraschinopullon ympärille on usein kiedottu olkia.
Maraschinolikööri on kotoisin Dalmatiasta Kroatiasta, jonka luostareissa sitä alettiin ensimmäisenä tislata. Juomaa alettiin valmistaa teollisesti 1700-luvulla, kun Dalmatia oli Venetsian hallinnassa. Tislausmenetelmän kehitti ja kaupallisti venetsialainen Giuseppe Carceniga vuonna 1730. Nykyinen markkinajohtaja on Luxardo.
Maraschinolikööri levisi Ranskan ja Italian yläluokkien suosioon 1700-luvun alussa ja Britanniaan 1800-luvun alussa, missä sitä käytettiin kuuluisaan Regent's Punch -drinkkiin. Yhdysvalloissa maraschinolikööristä tuli suosittu drinkkien ainesosa 1860-luvulla. Aluksi sitä käytettiin pienissä määrin esimerkiksi Martinez-drinkissä. Kuubassa maraschinolikööri oli suosittua 1920- ja 1930-luvuilla. Se on Mary Pickfordin, daiquiri no. 4:n ja daiquiri no. 3:n ainesosa. Nykyisin sitä käytetään myös esimerkiksi Last Word -drinkissä.
Andrea Mantegna

Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Andrea Mantegna (n. 1431 – 13. syyskuuta 1506 Mantova) oli italialainen renessanssiajan taidemaalari ja kuparikaiverruksen uudistaja. Hän syntyi Isola di Carturossa lähellä Padovaa ja opiskeli Francesco Squarcionen johdolla.
Mantovan markiisi Ludovico III (II) Gonzaga nimitti Mantegnan hovitaiteilijaksi vuonna 1460. Hänen tuotantoaan on säilynyt laajasti; sitä edustavat esimerkiksi Camera degli Sposin freskot Mantovassa, jotka valmistuivat 1474. Mantegnan teosten erityispiirre on illusionistinen perspektiivivaikutelma. Tämä näkyy muun muassa Padovan Eremitani-kirkon Ovetari-kappelin freskoissa, joista tosin valtaosa tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa.
Mantegna kuoli Mantovassa vuonna 1506. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Antonio da Correggio ja Francesco Raibolini.
Teoksia

Madonna con Bambino, 1485.
Cristo morto, n. 1490.
Mantovan hovi, 1471–1474.
Fresko Camera degli Sposisissa Palazzo Duccalessa, Mantovassa, 1474, det.
Carlo de' Medici, 1466.
Ludovico Trevisano.
Maagien kumarrus, 1495–1505
Fresko Camera degli Sposisissa Palazzo Duccalessa, Mantovassa, 1474, det.
Mañğıstaw’n alue

| Mañğıstaw’n alue Маңғыстау облысы Мангистауская область |
| --- | --- |
 Şerqalavuori
 Vaakuna
 Alueen sijainti Kazakstanissa
 Koordinaatit: 43°52′N, 52°00′W 
Valtio:  Kazakstan
Piiritasoisia kaupunkeja:  3
Piirejä:  5
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Aqtaw
Pinta-ala:  155 600 km²
Väkiluku (2013):  596 706
 – väestötiheys:  3,6 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  KZ-MAN
 
Mañğıstawin alueen internetsivut
Mañğıstaw’n eli Mangistaun alue (kaz. Маңғыстау облысы, Mañğıstaw oblısı, ven. Мангистауская область, Mangistauskaja oblast) on hallintoalue Kazakstanin lounaisosassa. Vuonna 1973 perustetun alueen pinta-ala on 165 700 neliökilometriä. Asukkaita on 596 700 henkeä (vuonna 2013).
Maantiede, ilmasto ja luonto

Mañğıstaw’n alue rajoittuu pohjoisessa Kazakstanin Atıraw’n ja koillisessa Aqtöben alueisiin, idässä Uzbekistanin Karakalpakiaan, etelässä Turkmenistaniin ja lännessä Kaspianmeren kautta Azerbaidžaniin. Idässä Ustjurtin laakion länsireunalla sijaitsee joukko matalia vuoria. Mañğışlaqin niemimaan eteläosassa on Mañğıstaw’n laakio ja pohjoisessa Qaratüleyn suolamaa. Ilmasto on mannermainen ja kuiva. Tammikuun keskilämpötila on etelässä nollasta −4 °C:een ja pohjoisessa −8 – 12 °C, heinäkuun keskilämpötila 26–28 °C (toisinaan jopa 45 °C). Vuotuinen sademäärä on 120–160 millimetriä.
Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy, maakaasu, rautamalmi, ruskohiili, kalkkikivi, kuorisora ja merkeli. Alueella on suuret pohjavesivarat. Kasvillisuus koostuu etupäässä marunoista, suolaheinistä ja suolakkokasveista. Eläinkuntaan kuuluvat susi, kettu, jänis, gaselli, saiga, peltohiiri, linnut ja käärmeet.
Hallinnollinen jako ja asutus

Alueeseen kuuluvat Aqtaw’n, Jañaözenin ja Fort-Şevçenkon kaupungit. Hallintopiirejä on viisi (suluissa piirin keskuspaikka):
Beynew’n piiri (Beynew)
Mañğıstaw’n piiri (Şetpe)
Munaylın piiri (Munaylı)
Qaraqïyan piiri (Qurıq)
Tüpqarağanin piiri (Fort-Şevçenko)
Kazakit muodostavat 86,5 % alueen väestöstä, venäläiset 8,55 % ja azerit 1,0 % (vuonna 2010).
Liikenne ja talous

Beynew’sta on rautatieyhteys Aqtaw’n kautta Jañaözeniin. Aqtaw’ssa, Fort-Şevçenkossa ja Qurıqissa on merisatamat.
1960-luvulle saakka seudulla harjoitettiin karjanhoitoa, pienimuotoista viljanviljelyä, kalastusta ja suolan tuotantoa. Vuonna 1965 alettiin hyödyntää Özenin öljy- ja kaasuesiintymiä. Jañaözenista on öljy- ja kaasujohdot Atırawiin. Alueella toimii ydinvoimala, koneenrakennus-, rakennustarvike- ja elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mañğıstaw’n alue Wikimedia Commonsissa
Alueen internetsivut
Kazakstanin alueellinen jako
| --- | --- |
Alueet:   Almaty  Aqmola  Aqtöbe  Atıraw  Etelä-Kazakstan  Itä-Kazakstan  Jambıl  Karaganda  Länsi-Kazakstan  Mañğıstaw  Pavlodar  Pohjois-Kazakstan  Qızılorda  Qostanay 
Kaupungit:   Almaty  Astana (pääkaupunki)  Baikonur
Kyrösjärvi

| Kyrösjärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ikaalinen, Hämeenkyrö
Koordinaatit:  61°45′49″N, 23°07′49″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kyrösjärven alue (35.52)
Laskujoki:  Pappilanjoki 
Järvinumero:  35.521.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  83,2 m  
Pituus:  36 km  
Leveys:  5 km  
Rantaviiva:  353,454 km  
Pinta-ala:  96,0661 km²  
Tilavuus:  0,99766822 km³  
Keskisyvyys:  10,38 m  
Suurin syvyys:  47 m  
Valuma-alue:  2 626,8 km²  
Veden viipymä:  1,6 v 
 fiKyrösjärvi 
Kyrösjärvi on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä, Ylöjärvellä ja Ikaalisissa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Ikaalisten reitin valuma-alueella olevaan Kyrösjärven lähialueeseen.
Maantieto > Yleisiä piirteitä

Järvi on 36 kilometriä pitkä, noin viisi kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 9 607 hehtaaria eli 96 km². Kyrösjärvi on Suomen 48. suurin järvi. Suurimmat tulojoet ovat Jyllinjoki, Mylly-Kartun joki, Kovesjoki, Kokemusjoki, Vääräjoki ja Poltinjoki ja Myllylammin kautta laskevat vedet. Näistä joista Vääräjoki on tärkein. Järvi on säännöstelty ja sen vedenpinnan korkeus on 83,2 metriä merenpinnan yläpuolella. Säännöstely palvelee ainakin Kyröskosken voimalan toimintaa, koska sitä hoitaa Satapirkan Sähkö OY, mutta myös tulvienehkäisyä. Esimerkiksi kevättalvella lumen sulamisvesille on tehty järvialtaassa tilaa juoksuttamalla ylimääräistä vettä ennakolta pois. Tällöin jääkansi laskeutuu 1–1,5 metriä alemmaksi ja kivet työntyvät jään läpi. Järven keskisyvyys on 10 metriä, mutta sillä on lukuisia yli 20 ja 30 metrin syvänteitä, joista syvin on 47 metriä syvä. Järvessä on vettä 1,00 km³. Valuma-alue on järven tilavuuteen nähden pieni, joten vesi vaihtuu järvessä hitaasti. Veden laskennallinen viipymä on 569 vuorokautta eli 1,6 vuotta. Vesi purkautuu Pappilanjoessa Kyröskosken kautta, missä rakennusvirtauma on 67 m³/s.
Maantieto > Suurimmat saaret

Järven eteläpäässä sijaitsee Isosaari, joka on 1,4 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Yhtä suuri saari vartioi eteläpään salmea. Kontusaaren erottaa Kolkon niemestä kapea salmi, jossa kulkee Ikaalisten ja Hämeenkyrön välinen raja. Saari on 1,5 kilometriä pitkä ja 950 metriä leveä. Saaren koko kasvoi merkittävästi 1800-luvun järvenlaskujen vuoksi. Sen jälkeen saaren laajoille vesijättömaille kehittyi tervaleppämetsiköitä.
Majoosselän erottaa Isostaselästä saaristo, jossa on 16 suurempaa saarta. Niitä ovat Kolkonsaari, Rajasaari, Kaksoissaari, Kaurasaari, yli 20 metriä korkea Majoossaari, Tynnyrisaari, Kurkisaari, Riutta, Kauppisaari, Inginsaari, Tuppiluhta ja Marjakassaari. Kauppiassaaren vieressä on Arasalo, joka on järvenlaskun vuoksi muuttunut niemeksi. Sen niemessä sijaitsee Arasalon linnavuori. Lännempänä ovat vielä Markansaari ja Taivalsaaret. Taivalsaaret ovat olleet erilliset saaret, mutta ne ovat järvenlaskussa yhdistyneet.
Isonselän luoteisosassa sijaitsee Selkäsaari ja Kuttisaari. Ne, ja muutamat pienet saaret, yhdistyivät myös järvenlaskun yhteydessä. Isonselän luoteispäässä Kovelahdessa sijaitsee Simalissaari, joka on noin 20 metriä korkea. Vain Majoossaren huippu on tätä korkeampi.
Maantieto > Rajat, taajamat ja jäätiet

Järvi kuuluu Ikaalisiin, Hämeenkyröön ja Ylöjärvelle. Näiden kaupunkien rajat kohtaavat Isonselän kaakkoispään keskellä Kontusaaren, Särkisaaren ja Rajasaaren edustalla. Etelään johtaa Ylöjärven ja Hämeenkyrön välinen raja. Hämeenkyrön ja Ikaalisten välinen raja seuraa mutkitellen Sikurinlahden keskilinjaa. Ylöjärven ja Ikaalisten välinen raja suuntautuu Luhalahteen päin, mutta kääntyy kaakkoon Kujunlahden kohdalla.
Suurimmat järvenrantataajamat ovat Hämenkyrön ja Ikaalisten keskustat. Hämeenkyrö sijaitsee järven eteläpäässä, mutta vain Käpylän kaupunginosa rajautuu järvenrantaan, kun taas muu osa keskustasta seuraa pääasiassa Pappilanjoen kulkua. Ikaalinen sijaitsee niemellä, jota ympäröi Kyrösjärvi idässä, pohjoisessa ja lännessä. Ikaalisten länsipuolella sijaitsee pieni Kilvakkala, josta on näkymät Kelminselkään ja Läykkälänlahdelle. Pienempiä ikaalislaisia järvenrantataajamia sijaitsee myös Vatulassa, Luhalahdessa ja Tervaniemessä. Luhalahden kirkko sijaitsee lähellä Kyrösjärven rantaa.
Viljakkalanselän rannoille sijoittuu Viljakkalan keskusta. Sen lähellä Kyrösjärven rannalla sijaitsee Haveri, jossa hylätyn kaivoksen ympäristössä on rakennettu tiiviisti.
Kyrösjärvi on 36 kilometriä pitkä ja lisää autoliikenteen ajomatkoja suuresti. Järvelle pyritään auraamaan talvisin henkilöautot kantavia jääteitä järven kapeimpiin kohtiin. Aivan joka talvi niitä ei voida tehdä heikkojen jääolosuhteiden vuoksi. Yleensä jäätiet tehdään Ikaalisten keskustan ja Leutolan välille, Toivonrannasta Karttuun ja kolmas Ikaalisten kylpylään.
Virkistyskäyttö > Vedenlaatu

Kyrösjärven vedenlaatua seurataan säännöllisesti järven eteläpäässä sijaitsevasta tarkkailupisteestä. Tarkkailupiste on yksi osa koko Siuron reitin seurantaa. Veden väri vaihtelee keskiruskeasta tummanruskeaan ja siinä on runsaasti humusta. Viljakkalanselällä humusta ja ruskeaa väriä on vähemmän kuin järven pääaltaassa. Kyrösjärven happamuudentaso on normaali, mutta sen pH laskee humuksen takia talvisin happaman puolelle. Veden ravinnepitoisuudet ovat kohonneet normaalista tasosta niin, että järveä voi pitää lievästi rehevöityneenä. Joskus rehevän järven ravinnepitoisuuden alaraja 30 µg/l ylittyy kesäisin. Rehevöityminen ilmenee esimerkiksi hajanaisina sinilevien esiintymisenä. Myös limalevää on havaittu järvessä. Järven ravinnetilanne on 1990-lukuun nähden parantunut, sillä sekä fosfori- että typpiravinteita on tuolloin ollut enemmän kuin nykyään. Veteen liuenneen hapen määrä vaihtelee järven eri osissa ja eri vuodenaikoina. Sen taso on kuitenkin hyvä tai jopa erinomainen. Niinä vuodenaikoina, jolloin veteen syntyy lämpötilakerrostuneisuutta ja vesikerrosten vedet eivät sekoitu keskenään, voi syntyä alemmissa vesikerroksissa happivajetta. Koskaan hapen pitoisuus ei ole alittanut 5,0 mg/l. Kyrösjärvi sopii virkistyskäyttöön hyvin. Viljakkalanselkä voidaan luokitella jopa erinomaiseen laatuluokkaan.
Virkistyskäyttö > Kalalajit ja kalastus

Kyrösjärvellä on hyvät mahdollisuudet harrastaa vapaa-ajan kalastusta luonnon rauhassa. Järvessä on varsinkin vahva kuhakanta. Myös haukea, ahventa, taimenta, järvilohta ja siikaa saadaan paljon.
Virkistyskäyttö > Melontareittejä

Järvi kuuluu osana opastettua melontareittiä Aurejärvi–Petäjäjärvi–Vahojärvi–Ruojärvi–Leppäsjärvi–Kyrösjärvi.
Toinen melontareitti kulkee Sipsiöjoella: Liesijärvi– Petäjäjärvi– Vuorijärvi– Vesajärvi– Kaukajärvi– Vahojärvi– Sipsiöjärvi– Ohistonlampi– Kyrösjärvi.
Historiaa > Vesistöhistoriaa

Jääkauden aikana Kyrösjärven alue oli mannerjäätikön peitossa. Kun jääkauden jälkeen jäätikkö suli päältä pois, valtasi alueen ensin kymmeniä metrejä syvä muinainen Itämeri. Kyrösjärven alue sijaitsi aluksi muutaman kymmenen metrin syvyydessä, mutta maankohoaminen kohotti hiljalleen alueen veden ylle. Syntyi pitkä lahti, jonka etelään auennut lahdensuu kuroutui hiljalleen yhteen Itämeren silloisesta Litorinavaiheesta. Näin muodostui muinainen Kyrösjärvi, jonka lyhyt laskujoki oli nykyinen Pappilanjoki. Muita laskujokia ei järvellä ole koskaan ollut. Kuroutumishetki oli merkittävä sen vuoksi, että vesi muuttui suolaisesta makeaksi. Tämä tapahtui Pentti Alhosen mukaan noin 8000 BP (6800 eaa.). Koska järviallas oli tuolloin maankohoamisen epätasaisuudesta johtuen kallellaan 32 senttimetriä kilometriä kohti luoteen suuntaan, oli järvi siellä nykyistä syvempi. Kuroutumishetkestä lähtien järven keskisyvyys on vain alentunut ja se on nykyään matalimmillaan.
Historiaa > Järvenlaskut

Heti sen jälkeen, kun Koskenperkaustoimikunta perustettiin vuonna 1799, kääntyivät Kyrösjärven asukkaista koottu toimikunta sen puoleen ja haki lupaa perata Kyröskoskea ja laskea järven vedenpintaa alemmaksi. Lupa myönnettiin hankkeelle, ja 23. heinäkuuta vuonna 1804 tuotiin Nokian kartanoon Kuninkaan Joenperkaustoimikunnalta hankittuja perkausvälineitä. Hanke voidaan katsoa alkaneeksi tästä päivästä alkaen. Perkaustyöt ovat ilmeisesti valmistuneet ennen kuin Suomen sota 1808–1809 käynnistyi. Seuraava vedenpinnan aleneminen tapahtui vuosina 1828–1831, kun ikaalislaiset isännät suorittivat joen perkauksia. Kummallakin kerralla on järven vedenpinta laskenut ja eräs arvio siitä oli varovaisesti noin 2,0–2,5 metriä. Kolmas perkaushanke tapahtui vuosina 1865–1866. Silloin vedenpinta laski noin 2 metriä. Tällä kertaa hankkeeseen osallistuivat ikaalislaiset, hämeenkyröläiset ja viljakkalalaiset talot yhdessä. Työt kestivät yhteensä noin kaksikymmentä tuhatta työpäivää ja maksoivat noin kymmenen tuhatta ruplaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Veneily-yhdistys: Kyrösjärven veneilyseura (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuhamaa: Kyrösjärvi
Lahti, Peter & Tuiskunen, Jari: Kyrösjärvi–jigaajan ykköskohde[vanhentunut linkki], Erälehti, nro 10, s. 38–41, 2009
(35.5)
Viljakkalanselkä
Heittolanlahti Tevaniemen kohdalla.
Toivolansaaren leirintäalueen laituri.
Ikaalisten venesatama Vanhakauppalassa.
Jäätie Kyrösjärven yli Ikaalisten keskustan lähellä.
Pilkkijöitä Kyrösjärven jäällä. Rannan lähellä oleva kivi työntynyt jään läpi.
Mari Mantsinen

Mari Mantsinen (s. 27. maaliskuuta 1995 Tohmajärvi) on suomalainen pesäpalloilija. Hän on kauden 2018 loppuun mennessä pelannut naisten Superpesiksessä 91 runko- ja loppusarjaottelua sekä pudotuspelejä. Hän on Kiteen Pallo -90:n kasvatti ja on edustanut Superpesiksessä Viinijärven Urheilijoita kaudella 2014, Manse PP:tä sen ensimmäisellä superpesiskaudella 2016. Mansessa Mantsinen toimi yhden ottelun pelinjohtajana, Jarkko Pokelan ollessa sivussa pelikiellon vuoksi.
Jyväskyläläisseura Kirittäriä Mantsinen on edustanut kaudesta 2017 alkaen. Kaudella 2018 hän voitti Suomenmestaruuden ja hänet valittiin vuoden lukkariksi. Vuoden lukkariksi hänet valittiin myös vuonna 2020. Mantsinen pelasi ensimmäistä kertaa Itä–Länsi-ottelussa vuonna 2017. Itä-Lännessä hän on ollut myös vuosina 2019 ja 2022. Vuoden 2021 arvo-otteluun hänet valittiin, mutta ei tuolloin pystynyt osallistumaan.
Mantsinen on voittanut Kirittärissä Suomen mestaruuden vuosina 2018, 2019, 2020 ja 2022 sekä hopeaa vuonna 2021. Mantsinen toimii joukkueensa lukkarina, eikä hänelle tule otteluissa juurikaan vastuuta mailan varressa. Hän on lyönyt urallaan yhden kunnarin, vuonna 2019 pudotuspeleissä Lapuan Virkiää vastaan.
Saavutukset

Vuoden lukkari (3): 2018, 2020, 2022
3 Itä-Länsi-ottelua: 2017, 2019, 2022
Marcus Annius Verus

Marcus Annius Verus (1. – 2. vuosisata) oli roomalainen poliitikko ja keisari Marcus Aureliuksen isänisä.
Veruksen isä, Annius Verus oli kotoisin Ucubista, Etelä-Hispaniasta ja noussut urallaan senaattoriksi ja preettoriksi asti. Nuorempi Verus oli puolestaan sukunsa ensimmäinen patriisi, johon hänet korotettiin keisari Vespasianuksen ja Tituksen kaudella. Hän toimi konsulina kolmesti, mikä oli suuri kunnia, vuosina 97, 121 ja 126 ja oli Rooman kaupunginprefektinä keisari Hadrianuksen aikana.
Veruksen vaimo oli Rupilia Faustina, jonka kanssa hän sai kolme lasta:
Marcus Annius Libo, vuoden 128 konsuli
Annia Galeria Faustina, eli Faustina vanhempi, Rooman keisari Antoninus Piuksen vaimo
Marcus Annius Verus, Rooman keisari Marcus Aureliuksen isä
Jälkimmäinen kuitenkin kuoli hänen poikansa Marcus Annius Catilius Severuksen, eli Marcus Aureliuksen, ollessa vielä nuori, joten Verus adoptoi tämän ja huolehti hänestä. Myöhemmin Marcus Aurelius kirjoitti edesmenneestä isoisästään erittäin lempeään sävyyn.
Marcus Antonius Antyllus

Marcus Antonius Antyllus
Marcus Antonius Antyllus (kuoli 30 eaa.) oli Marcus Antoniuksen ja Fulvian vanhin poika.
Fulvian kuoleman jälkeen Antonius meni naimisiin Octavia minorin kanssa. Octavia kasvatti Antylluksen ja hänen veljensä Iulluksen. 37 eaa. Tarentumin sopimuksen jälkeen, Antyllus kihlattiin Octavianuksen kaksivuotiaalle tyttärelle Julialle. Antoniuksen ja Octavian eron jälkeen, Antyllus lähti Antoniuksen luokse itään, kun taas Iullus palasi Roomaan Octavian kanssa.
Actiumin taistelun jälkeen Antylluksesta tuli täysi-ikäinen saatuaan toga viriliksen. Sekä Antonius että Kleopatra yrittivät neuvotella Aleksandriaa lähestyvän Octavianuksen kanssa ja kerran Antonius lähetti Antylluksen Octavianuksen luokse kullan kanssa. Antyllus palasi takaisin ilman kultaa ja vastausta. Valloitettuaan Aleksandrian, Octavianus surmautti Antylluksen, joka raahattiin tekoa varten ulos Julius Caesarille omistetusta pyhäköstä.