stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Islamilainen eskatologia
Viimeinen tuomio

Varsinainen viimeinen tuomio tapahtuu, kun maailmanhistoria loppuu ja kuolleet nousevat haudoistaan Jumalan eteen tuomittaviksi. Israfil on enkeli, joka Viimeisellä tuomiolla puhaltaa pasuunaan, ”jolloin kaikki, jotka ovat taivaassa tai maassa, vaipuvat tiedottomina maahan paitsi ne, jotka Jumala säästää” (Koraani 39:68). Jokaisen osalta sekä hyvät että pahat teot on kirjattu kirjaan, jota tuomitut itse pitelevät. Tekoja vertaillaan laskemalla yhteen niiden painot enkeleiden Gabriel ja Mikael valvoessa. Tuomion toimeenpano tapahtuu niin, että kukin pannaan kävelemään Helvetin tulen yläpuolella olevaa siltaa (sirat) pitkin. Sillan kansi on terävämpi kuin miekka ja ohuempi kuin hius. Ne, joiden synnit ovat painavampia kuin hyvät teot, menettävät tasapainonsa ja syöksyvät Helvettiin. Hurskaat selviytyvät ja pääsevät Paratiisiin. Tarina sillasta on tullut islamiin Iranin zarathustralaisuudesta.
Muhammedin eskatologinen matka Helvettiin.
Ariel (elokuva)

| Ariel |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Aki Kaurismäki
Käsikirjoittaja:  Aki Kaurismäki
Tuottaja:  Aki Kaurismäki
Säveltäjä:  
Kuvaaja:  Timo Salminen
Leikkaaja:  Raija Talvio
Pääosat:  Turo Pajala   Susanna Haavisto   Matti Pellonpää   Eetu Hilkamo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Villealfa Filmproductions
Levittäjä:  Finnkino Netflix
Ensi-ilta:  21. lokakuuta 1988
Kesto:  73 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  4 185 743 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ariel on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut Aki Kaurismäen elokuva. Se on toinen osa Kaurismäen neliosaisessa työläistrilogiassa, jonka muut osat ovat Varjoja paratiisissa (1986), Tulitikkutehtaan tyttö (1990) ja Kuolleet lehdet (2023). Kaurismäki on kertonut kirjoittaneensa elokuvan käsikirjoituksen 22 tunnissa, noin kahta päivää ennen Suomen elokuvasäätiön tuotantotuen hakuajan päättymistä. Tyylillisesti elokuva on Kaurismäen mukaan runollisen realismin ja mustan komedian välimaastossa.
Juoni

Elokuva kertoo rautakaivosmies Taisto Kasurisesta, jonka työpaikka lakkautetaan ja jonka isä tekee itsemurhan. Taisto tottelee isänsä ajatuksia omasta tulevaisuudestaan ja suuntaa autollaan Helsinkiin.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Turo Pajala  | … |  Taisto Olavi Kasurinen   |
|  Susanna Haavisto  | … |  Irmeli Katariina Pihlaja   |
|  Matti Pellonpää  | … |  Mikkonen   |
|  Eetu Hilkamo  | … |  Riku   |
|  Erkki Pajala  | … |  Kaivosmies   |
|  Matti Jaaranen  | … |  Pahoinpitelijä   |
|  Hannu Viholainen  | … |  Apuri   |
|  Jorma Markkula  | … |  Mies portilla   |
|  Tarja Keinänen  | … |  Nainen portilla   |
|  Eino Kuusela  | … |  Mies rannalla   |
|  Kauko Laalo  | … |  Asuntolan johtaja   |
|  Jyrki Olsonen  | … |  Mies asuntolassa   |
|  Esko Nikkari  | … |  Autovälittäjä   |
|  Marja Packalén  | … |  Tuomari   |
|  Mikko Remes  | … |  Vankilalääkäri   |
|  Tomi Salmela  | … |  Vartija   |
|  Reijo Marin  | … |  Vartija   |
|  Heikki Salomaa  | … |  Vartija   |
|  Veikko Uusimäki  | … |  Pormestari   |
|  Esko Salminen  | … |  Roisto   |
|  Hannu Kivisalo  | … |  Ovimies   |
|  Pekka Wilen  | … |  Merimies   |
Palkinnot

elokuvatuotannon laatutuki 1988 (yhdessä Sirpin ja kitaran kanssa), 260 000 mk
Moskovan elokuvajuhlat 1989: parhaan miesnäyttelijän palkinto: Turo Pajala
kriitikkojärjestö Fiprescin palkinto 1989: Aki Kaurismäki, Turo Pajala
National Society of Film Critics, USA: vuoden paras ulkomainen elokuva 1990
Aiheesta muualla

Ariel -elokuvan DVD-version esittely Filmgoer -sivustolla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ariel-elokuva Yle Areenassa
Köyhän pikajuna

| Köyhän pikajuna> どですかでん   Dodes’ka-den |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Akira Kurosawa
Käsikirjoittaja:   Akira Kurosawa  Hideo Oguni  Shinobu Hashimoto 
Perustuu:  Shugoro Yamamoto: ”Kisetsu Ni Nai Machi” (romaani)
Tuottaja:   Akira Kurosawa  Yonki-no-kai 
Säveltäjä:  Toru Takemitsu
Kuvaaja:   Takao Saito  Yasumichi Fukusawa 
Leikkaaja:  Reiko Kaneko
Pääosat:   Yoshitaka Zushi  Kin Sugai  Kazou Kato 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Japani
Tuotantoyhtiö:   Yonki-No-Kai  Toho Eiga 
Levittäjä:  Tōhō
Ensi-ilta:  1970, Suomi 1979
Kesto:  140 min
Alkuperäiskieli:  japani
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Köyhän pikajuna (jap. どですかでん, Dodes’ka-den) on japanilainen elokuva vuodelta 1970. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama  elokuva  kertoo kaatopaikalla asuvista köyhistä pian toisen maailmansodan jälkeen. Nimensä se on saanut pojasta, joka kuvittelee olevansa junan ohjaaja, ja kulkee päivittäin samaa reittiä kaatopaikan ympäri.
Elokuva on Kurosawan ensimmäinen värielokuva, ja hän ilotteli värien käytöllä. Köyhän pikajuna on vaikuttanut japanilaisen animen tyyliin.
Tekovuonna 1970 Japanin filmiteollisuus ei enää uskonut Kurosawan rahalliseen menestykseen. Hänen elokuviensa tekeminen maksoi paljon ja elettiin ankaraa menojen supistamisen aikaa, johon monen muun ohjaajan ura päättyi kokonaan. Köyhän pikajunan rahoittivat Kon Ichikawa, Keisuke Kinoshita, Masaki Kobayashi ja Kurosawa itse.
Suomessa Köyhän pikajuna sai ensi-iltansa vasta 1979, jolloin se nousi kymmenen parhaan joukkoon elokuvakerholehti Projektion järjestämässä kriitikkoäänestyksessä vuoden parhaista ensi-iltaelokuvista.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Yoshitaka Zushi  | … |  Rokuchan   |
|  Kin Sugai  | … |  Okuni-san, Rokuchanin äiti   |
|  Kazou Kato  | … |  Maalari   |
|  Junzaburo Ban  | … |  Yukcihi Shima   |
|  Kiyoko Tange  | … |  Shiman vaimo   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Suorsa, Pekka: Köyhän pikajuna, Dodes’ ka-den DVD-opas. Viitattu 21.4.2021.
Sachs, Ben: Akira Kurosawa's Dodes'ka-den is the most beautiful movie in town this week Chicago Reader.  2.2.2018. Viitattu 21.4.2021. (englanniksi)
Henderson, Eric: Review: Dodes’ka-den Slant.  17.3.2009. Viitattu 21.4.2021. (englanniksi)
Dodes’ka-den 1970 Letterboxd. Viitattu 21.4.2021. (englanniksi)
| n k Akira Kurosawan ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
1940-luku:  Sugata sanshirō (1943)  Kaikkein kaunein (1944)  Zoku sugata sanshirō (1945)  Ne jotka astuvat tiikerin hännälle (1945)  Asu o tsukuru hitobito (1946)  En valita nuoruuttani (1946)  Ihmeellinen sunnuntai (1947)  Juopunut enkeli (1948)  Hiljainen kaksintaistelu (1949)  Kulkukoira (1949) 
1950-luku:  Skandaali (1950)  Rashomon – paholaisen portti (1950)  Idiootti (1951)  Ikiru – tuomittu (1952)  Seitsemän samuraita (1954)  Elän pelossa (1955)  Seittien linna (1957)  Pohjalla (1957)  Kätketty linnake (1958) 
1960-luku:  Pahat nukkuvat hyvin (1960)  Yojimbo – onnensoturi (1961)  Samuraimiekka (1962)  Taivas ja helvetti (1963)  Punaparta (1965) 
1970-luku:  Köyhän pikajuna (1970)  Dersu Uzala (1975) 
1980-luku:  Kagemusha – varjokenraali (1980)  Ran (1985) 
1990-luku:  Akira Kurosawan unet (1990)  Elokuun rapsodia (1991)  Mādadayo (1993)
Seksuaalimoraali

Seksuaalimoraali tai sukupuolimoraali tarkoittaa ihmisen seksuaaliseen käyttäytymiseen liittyvien tapojen ja niiden sääntelyn muodostamaa kokonaisuutta tarkasteltuna yleisenä arvona, yhteisöjen tai yksilöiden kannalta. Seksuaalimoraalin tarkasteluun voi liittyä pyrkimyksiä kuvailla tai säädellä käyttäytymistä, joka on promiskuiteettia. Tässä artikkelissa tarkastelu rajataan enimmäkseen länsimaiseen kulttuuripiiriin.
Seksuaalimoraali hallitsemisen keinona

Seksuaalisuuteen liitetty häpeä, joka kristinuskossa palautuu syntiinlankeemuskertomukseen saakka, voi toimia autoritaarisen yhteisön jäsenten hallitsemisen keinona. Sulkeutuneessa yhteisössä sen omat seksuaalinormit, perustuivatpa ne seksikielteisyyteen, seksuaalisuuden ylikorostamiseen tai esimerkiksi ehkäisykieltoon, saadaan näyttäytymään normaaleina tekemällä niistä olennainen osa yhteisön ja ulkomaailman välistä rajanvetoa.
Seksuaalimoraalin rakenteita ja arkipäivää antiikin Kreikassa

Foucault'n (1998) mukaan antiikin seksuaalimoraalin jäsennyksessä naiset objektivoitiin opastamisen ja määräysvallan kohteiksi ja heille asetettiin rajoituksia. Toisaalta seksuaalimoraali rakennettiin nimenomaan vapaita miehiä varten.
Moraalikeskustelun rinnalla antiikin Kreikassa vallitsi monivivahteinen seksuaalikäyttäytymisen järjestelmä. Vapaiden miesten näkökulmasta tilanne ilmaistiin 300-luvulla eaa. vaikuttaneen puhuja Demonstheneen nimiin kirjattuna: ”Meillä on kurtisaanit ilonpitoon, jalkavaimot saadaksemme jokapäiväisen huolenpitomme ja aviopuolisot, jotta saisimme laillisia lapsia; he ovat myös kotimme uskollisia vartijoita.”
Edellisestä pseudo-Demonsthenes-lainauksesta puuttuva aikuisten vapaiden miesten ja poikien suhde, ”poikarakkaus”, voidaan nähdä antiikin Kreikassa yleisesti hyväksyttynä, useiden laitosten, vaikkapa koulun ja armeijan tukemana käytäntönä. Samalla se oli myös yhteisössä jännitteitä luova ja tarkkailunalainen asia. Eräitä muotoja, kuten kynaidoksien eli poikaprostituoitujen palveluksiin turvautumista, saatettiin halveksia. Foucault toteaa, että antiikin poikarakkauteen liittynyt moraali ei pelkisty yksinkertaisiksi periaatteiksi, vaan sitä voidaan luonnehtia monimutkaisesti toisiinsa liittyvien arvostusten verkkona.
Kristilliset ihanteet

Juutalaisuuden ja katolisen kirkon sekä myöhempien kristillisten kirkkokuntien suhtautuminen homoseksuaalisiin tekoihin ei tule pyhistä kirjoituksista, vaan stoalaisuuden filosofiasta. Homoseksuaalisissa teoissa kuten myös itsetyydytyksessä siemen menee hukkaan, mutta sitäkin suurempi on sen merkitys, että stoalaisilla oli vahva näkemys siitä että ihmisellä on voima hillitä itsensä ja että on tavoiteltava mielenrauhan saavuttamista tällä tavalla. Esimerkiksi Musonius Rufus on argumentoinut, että ihmisen tulee suojella itseään seksuaalisilta kiusauksilta ja seksuaaliselta liiallisuudelta. Stoalaiset asettivat seksuaaliset teot laajempaan ihmiselämän merkitykseen, jossa seksuaaliset teot voivat olla moraalisia vain kun niitä käytetään lisääntymiseen. Varhaiset kristilliset teologit omaksuivat tämän stoalaisten näkemyksen ja keisari Augustinuksen aikaan seksi lisääntymismielessä oli ainoa normaali seksi.
Kristillisen sukupuolielämän ihanteet tiivisti kirjalliseen muotoon tiettävästi ensimmäisenä aleksandrialaisessa pappiskoulussa opettanut Klemens Aleksandrialainen (noin 150 – noin 215) teoksessa Opettaja (Paedagogus) noin vuonna 198. Sukupuolielämän katsottiin olevan sopivaa yksiavioisessa aviosuhteessa ja vain lisääntymistarkoituksessa. Pidättäytymistä ihannoitiin ja homoseksuaalisuus tuomittiin.
Joidenkin seksuaalisten tekojen pitäminen häpeällisenä ja niiden sanktiointi voidaan historiallisesti nähdä yhteiskunnan haluna jatkuvuutensa varjelemiseen: yhteisö on halunnut julkisesti suojautua sellaiselta seksuaalisuudelta, joka ei tuota oikeanlaisia raskauksia.
Foucault (1998) korostaa teoksensa Seksuaalisuuden historian osassa Nautintojen käyttö, että vaikka edellä lyhyesti luonnehdittu kristillisen sukupuolielämän ihannekaava vaikuttaa samankaltaiselta antiikin moraalipohdintojen kanssa, näiden välillä ei ole suoraa jatkumoa. Kyse on hänen mukaansa pikemminkin siitä, että molempia yhdistävät kokemisen alueet, joilla pelon, itsensä hallitsemisen ja pidättyvyyden ihanteiden, sekä sukupuolten erottumisen teemoja kerta toisensa jälkeen tulkitaan.
Keskiajan seksuaalimoraali

Länsimaisen seksuaalimoraalin käsitteellisessä määrittelyssä olennaisessa roolissa on ollut Aristoteleen ajattelussa keskeinen ajatus toimintaan sisältyvästä teleologisesta luonnonmukaisuudesta. Tältä pohjalta määriteltiin myös seksuaaliselle toiminnalle hyväksytty ”luonto”, jonka avulla rajattiin sallitun eli luonnollisen toiminnan alue ja kuvattiin muu luonnottomaksi.
Keskiaikaisessa seksuaalimoraalin tarkastelussa kohtasivat raamatullinen 1. Mooseksen kirjan luomiskertomuksen velvoite ”Olkaa hedelmälliset, lisääntykää ja täyttäkää maa ja ottakaa se valtaanne” (1. Moos. 1:28) , joka teki sukupuolielämästä välttämätöntä, luonnonmukaista, ja toisaalta sukupuolitoimintojen nautinnollisuuden mahdollisesti tuottama houkutus syntiin.
Avioliiton tehtäviä oli liittää sukuja yhteen ja varmistaa etenkin miespuolisten jälkeläisten tuottaminen omaisuuden laillisiksi perijöiksi. Tämä ei kuitenkaan tehnyt rakkausavioliittoja tai vähintään niistä unelmointia merkityksettömiksi.
Keskiaikaisessa miesten ja yhteiskunnallisten laitosten suhtautumisessa naisiin ilmenee laaja kirjo halventavasta ja naisvihamielisestä myönteisyyteen, ihannointiin ja suoranaiseen naiseuden palvontaan saakka. Myös oppineiden naisten suhtautuminen omaan sukupuoleensa myötäili vanhoillisia, hierarkkisia ajatusmalleja. Osa naisista saavutti erityisaseman uskonnollisina julistajina, kokiessaan saaneensa Jumalalta velvoituksen kertoa mystisistä kokemuksistaan toimien näin erityislaatuisina opettajina, arvovaltaisina profeettoina ja mystikoina.
Myöhäiskeskiaika: mustasta surmasta uskonpuhdistukseen

Myöhäiskeskiajalle ominainen väestöllinen ilmiö Euroopassa oli kaupungistuminen, johon liittyi eri tarkoituksiin perustettujen kiltojen ja niihin liittyvän tapakulttuurin merkityksen kasvu.
Myöhäiskeskiaika sijoittuu karkeasti ruttoepidemia mustan surman (1347–1352) ja protestanttisten kirkkojen synnyn väliseen aikaan. Mustaa surmaa pidettiin Jumalan rangaistuksena tai Saatanan aikaansaannoksena. Ensin mainittu selitys sai liikkeelle ruoskijakulkueita, jotka saattoivat osaltaan edistää ruton leviämistä. Toinen ajankohdan hurmoksellinen ryhmäilmiö oli toisinaan seksuaalisen luonteen saanut pakonomainen ryhmäliikehtiminen, niin sanottu Vituksen tanssi.
Mustan surman aikaan ajoittuu ja sitä käyttää kehyskertomuksenaan Giovanni Boccaccion kertomuskokoelma Decamerone. Eräissä Decameronen tarinoissa on sukupuolimoraaliin liittyviä ja perinteisiä käsityksiä haastavia juonielementtejä.
Huizinga toteaa 1400- ja 1500-lukujen Ranskan ja Alankomaiden kulttuurihistoriassaan Keskiajan syksy, että myöhäiskeskiaikaa luonnehti ”valtava intohimo”. Alempien yhteiskunnan kerrosten ”hillittömyyttä taltutti” kirkko, kun taas aatelisto hillitsi itse itseään luomalla mutkikkaan kirjallisuuden, muodin ja seurustelutapojen muodostaman rakkauselämän sääntelyjärjestelmän. Sen eräs kiteytymä ja tietolähde oli 1200-luvulla syntynyt Ruusuromaani.
Reformaatio

Katolisen kirkon arvostelu synnytti protestanttiset kirkot. Yksi osa arvostelua oli käsitys paavin ja papiston sekä munkkien ja nunnien seksuaalimoraalin heikkoudesta. Kirkko, kuri ja koulutus -kirjan (2004) kirjoittajat luonnehtivat tätä stereotypiaa dekameroniaaniseksi, viitaten Decameronen ja muiden satiiristen tekstien, kuten Carmina Buranan ja Canterburyn tarinoiden merkitykseen tietynlaisen kuvan muodostajana.
Luostareissa vallinnutta seksuaalimoraalia on tarkasteltu selibaattilupauksen noudattamisen tai rikkomisen näkökulmasta, ottaen huomioon sen, ettei luostarielämä välttämättä ollut asianomaisen oma valinta. Nunnat saattoivat viettää luostarilupauksen antamisen jälkeisen elämänsä luostarin muurien sisäpuolella, kun taas munkkien palvelustehtävät veivät heidät useammin luostarin ulkopuolelle ja saattoivat tekemisiin ulkopuolisten, myös vastakkaisen sukupuolen edustajien, kanssa. Selibaattimääräykset koskivat edellä mainittujen ohella ylemmän pappisvihkimyksen vastaanottaneita: presbyteerejä, diakoneja ja subdiakoneja.
Sukupuolisuhde merkitsi paljastuessaan munkin tai nunnan ekskommunikaatiota, sulkemista sakramenttien ulkopuolelle, josta vapautui synninpäästöllä. Synninpäästöä koskivat kuitenkin rajoitukset siten, että vakaviin rikkomuksiin sitä oli haettava rovastin, piispan tai luostarin johtajan sijasta jopa paavinistuimen hallinnosta eli Rooman kuuriasta asti. Suhde saattoi tulla tietoon luostarin ulkopuolelle vasta vuosikymmeniä myöhemmin, kun munkin tai nunnan poika anoi oikeutta ryhtyä papiksi, erivapautta aviottomasta syntyperästään. Paavi Pius II:n kaudella (1458–1464) seitsemän prosenttia erivapauspäätöksistä liittyi luostariväen lapsiin. Munkki-isiä tuli tältä kaudelta esille noin tuhat, joista viidennes apotteja tai prioreja ja noin 40 prosenttia kierteleviä kerjäläismunkkeja.
Reformaatio merkitsi luostarien aseman merkittävää muutosta. Avioliiton pyhyyden korostuminen Martti Lutherin opetuksessa tarkoitti paitsi avioliiton avautumista, jopa avioitumisvelvoitetta, papeille, myös luostarien erityislaatuisen aseman ja yhteisöllisyyden kaventumista. Luostari oli ollut monelle naiselle avioliiton vaihtoehto, joka oli tarjonnut uskonnollisen vakaumuksen toteuttamisen ja toimeentulon ohella mahdollisuuden itsensä kehittämiseen tiiviin naisyhteisön jäsenenä.
Pappeudesta poissuljetuille naisille aiemmin mahdollistunut, usein juuri luostariympäristössä toteutunut, profeetan, näkijän ja julistajan tiekin sulkeutui ja puheoikeus uskonnollisissa asioissa kaventui. Monet nunnaluostarit vastustivatkin reformaatiota.
Reformaation yhteydessä muodostuneisiin reformistisiin suuntauksiin ja kirkkokuntiin, erityisesti kalvinilaisuuteen, on liitetty seksuaalikielteisyyden ajatus. Toisaalta osa radikaaleimmista reformaattoreista, kuten Jan Mathjis ja Jan van Leiden, jopa harjoitti moniavioisuutta.
Valistusaika

1700-luvulla alkanut valistusaika sisältää niin keskiajalta periytyviä kuin 1800-lukua ennakoiviakin aineksia. Keskiajan peruja oleva säätyrakenne piti yllä yhteiskunnan jakautuneisuutta huolimatta varallisuuden lisääntymisestä, joka näkyi etenkin porvariston merkityksen kasvuna.
Aatelin painottamat perinteiset hyveet liittyivät aseman säilyttämiseen ulkoisia muotoja ja säätykunniaa vaalimalla. Porvarissääty puolestaan painotti talouden ja moraalin hallintaa keskeisinä arvoinaan, omana ”säädyllisyytenään”. Mahdollisuuksien salliessa voitiin omaan säätyyn kiinnittymisen sijasta tavoitella aatelisarvoja. Vastaavasti osa aatelisista ”porvarillistui” alkamalla harjoittaa perityn omaisuutensa turvin kauppaa ja teollisuutta säätykunniansa kustannuksella.
Alemman porvariston, kuten käsityöläisten, elämänkaaressa saattoivat seksuaalimoraali ja ammatillinen eteneminen kohdata niin sanotussa konservointikäytännössä: kisälli voi saada mestarinsa liikkeen jatkaakseen sitoutumalla menemään naimisiin hänen leskensä kanssa. Konservointia sovellettiin myös papinvirkoihin.
Valistusaika > Cicisbeo

Seksuaalimoraalin rakenteiden monimuotoisuutta kuvaa rokokoon aikakaudella 1700–1800-luvuilla useissa Manner-Euroopan maissa tunnettu seurapiirinaisen julkisen rakastajan instituutio, jota italiaksi kutsutaan nimellä cicisbeo. Cicisbeo, ranskaksi chevalier servant (”kavaljeeri-palvelija”) seurasi emäntäänsä eri sosiaalisiin tilaisuuksiin tätä palvellen ja saattoi esiintyä niissä tämän aviomiehen rinnalla.
Ranskan suuri vallankumous 1789

Ranskan suuri vallankumous ilmensi toisaalta aatelin ja Ludvig XVI:n välistä valtataistelua ja toisaalta kolmannen säädyn alistettua asemaa etuoikeutettujen säätyjen vaikutusvaltaa ja etuoikeuksia vastaan. Vallankumouksen symboleita ovat tunnuslause "Vapaus, veljeys ja tasa-arvo" sekä Liberté- ja Marianne-naishahmot. Jälkimmäisten eräänlaiseksi vastakohdaksi on toisinaan asetettu kuningatar Marie-Antoinette. Jakobiinit hyökkäsivät Marie-Antoinettea vastaan myös poliittisen pornografian keinoin käyttäen häntä hyväkseen heikentääkseen naisten yhteiskunnallisen osallistumisen mahdollisuuksia. Hänen aikalaisensa, englantilainen kirjailija Mary Robinson (1757–1800) puolestaan ylisti tuotannossaan Marie-Antoinettea kyvystä yhdistää miehisiä ja naisellisia piirteitä poliittisesti sitoutuneessa androgyynisessa hahmossa.
Viktoriaaninen aika

Kuningatar Viktorian pitkästä kaudesta (1837–1901) Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijana nimensä saanut viktoriaaninen aikakausi yhdistetään usein ahdasmielisyyteen ja erityisen voimakkaaseen seksikielteisyyteen. Foucault'n mukaan aikakauden jäljet ovat pitkät: ”Tuon kuninkaallisen hurskastelijan kuva on koko seksuaalisuutemme vaakunassa pidättyvänä, mykkänä ja tekopyhänä.” Toisaalta kuningatar Viktoria teki omasta onnellisesta avioliitostaan vääriä yleistyksiä julistaen avioliiton ainoaksi luvalliseksi seksuaalisen kanssakäymisen muodoksi. Hänellä oli rakkausavioliitto Albertin kanssa, kun taas kansan parissa liitot olivat useimmiten järjestettyjä.
Jälkimaailmalle liki myyttisen siveän kuvan jättäneessä saarivaltakunnassa kukoisti samaan aikaan runsas, vaikkakin peitelty erotiikan kulttuuri. Heteroseksuaalinen ruoskimisfantasia oli hyvin yleinen fantasian tyyppi viktoriaanisen ajan miehillä. Tämän alakulttuurin edustaja oli esimerkiksi lontoolaisen yläluokalle suunnatun ruoskintaan erikoistuneen bordellin johtajatar Theresa Berkley, Berkley Horseksi kutsutun piiskaustelineen keksijä.
Siveellisyyskäsitteiden murros ja kehkeytyvä Suomi

Sääty-yhteiskunnan rakenne alkoi 1800-luvun jälkipuoliskolla vähitellen järkkyä myös Suomen suuriruhtinaskunnassa. Vapaamielisemmän ajattelun virtaukset tasa-arvoisuuden vaatimuksineen alkoivat saada tilaa niin elinkeinoissa kuin sukupuolten välisissä suhteissakin.
Säätyjakoon ja alamaisuuteen perustuvan yhteiskunnan tilalle alkoi kehittyä kansalaisyhteiskunta, jonka jäsenille tarvittiin välineitä mies- ja naiskansalaisina toimimiseen. Tässä keskeinen keino oli koulutuksen laajentaminen aikaisemmasta, kirkon tarpeita palvelleesta instituutiosta yleisempään kansansivistykseen. Myös arvoista, kuten siveellisyydestä, keskustelemiseen tarvittiin uusia edellytyksiä. 1800-luvun lopun ilmaisutapana oli tarkastella ”päivän yhteiskunnallisia kysymyksiä”. ”Työväenkysymyksen” ja ”torpparikysymyksen” rinnalla tarkasteltiin siis myös ”siveellisyyskysymystä”. J. V. Snellmanin ajatusten vahvasti vaikuttamassa keskustelussa siveellisyys määriteltiin monitasoisesti velvollisuuksina perhettä, työtä ja valtiota kohtaan. Palkintona siveellisestä ponnistelusta oli onni elämässä.
Siveellisyyskäsitteiden murros ja kehkeytyvä Suomi > Ohjesääntöinen prostituutiojärjestelmä

Siveellisyyskäsitteitä uudelleen jäsentävän keskustelun yhtenä rakenteellisena taustatekijänä oli Suomen suuriruhtinaskunnassakin voimassa ollut, alkujaan kupan torjumiseksi Napoleonin Ranskassa luotu niin sanottu valtiollinen tarkastusjärjestelmä, joka mahdollisti säännellyn prostituution harjoittamisen. Järjestelmässä poliisin ”tarkastusnaisiksi” rekisteröimät velvoitettiin ohjesääntöisyyslain nojalla tiheästi toistuviin sukupuolitautitarkastuksiin. Naisia alentavan ja välillisesti prostituutiota ylläpitävän järjestelmän lakkauttamista vaativat naisasiajärjestöt kansainvälisesti.
Tarkastusjärjestelmä tuotti tietoa prostituution laajuudesta ja ilmenemismuodoista. Prostituution merkittävyyttä kaupunkielämässä kuvaa, että Häkkisen (1995) mukaan 1800-luvun tilastojen huippuvuosina noin joka sadas helsinkiläinen oli tarkastusnainen eli rekisteröity ilotyttö. Tämä luonnollisesti antoi pontta erityisesti naisjärjestöjen pyrkimyksille nostaa aihetta keskusteluun.