Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue
Puolueen kehittyminen ”uuden tyypin puolueeksi”

Vastaperustetulla SED:llä oli noin 1,3 miljoonaa jäsentä, jotka tulivat lähes puoliksi kahdesta puolueesta. Kaikkiin puolue-elimiin oli valittu edustajia tarkoin siten, että kommunisteja ja sosialidemokraatteja oli sama määrä. Puolueella oli myös kaksi puheenjohtajaa, kommunistien Wilhelm Pieck ja sosiaalidemokraattien Otto Grotewohl. Puolueen ohjelma oli laadittu tieten tahtoen yleistasoiseksi, jotta myös sosialidemokraattien olisi helppo omaksua se. Puolueohjelma nojautui ennen muuta Sosialidemokraattisen puolueen vuoden 1891 Erfurtin ohjelmaan. Puolueohjelma torjui selkeästi leninismin ja kertoi puolueen pyrkivän sosialistisen yhteiskunnan toteuttamiseen erityistä saksalaista tietä.
SED oli vielä tässä vaiheessa avoin marxilainen joukkopuolue. Puolueen jäseneksi voi liittyä vapaasti jokainen, joka hyväksyi puolueen ohjelman ja tavoitteet. Jäsenillä ei ollut koeaikaa eikä uusi jäsen tarvinnut kutsua eikä suosittelijoita. Puolueella ei myöskään ollut politbyroota eikä puolueen pääsihteeriä.
Lokakuussa 1946 pidetyissä osavaltiovaaleissa SED voitti selvästi kaikissa viidessä osavaltiossa, mutta se ei missään saavuttanut tavoitteekseen asettamaansa ehdotonta enemmistöä. Vielä huonommin puolue pärjäsi Berliinissä järjestetyissä maapäivävaaleissa (kyseessä olivat ainoat vapaat koko Berliinissä järjestetyt vaalit ennen vuotta 1990). Niissä SED jäi alle 20 % äänistä. Länsi-Berliinin SPD sai noin 40 % äänistä, ja myös CDU oli SED:tä suurempi.
Kommunistien otteet tiukentuivat selvästi puolueessa loppuvuodesta 1947 lähtien. Tähän vaikutti useita tekijöitä, ennen muuta Neuvostoliiton ja länsiliittoutuneiden välien kiristyminen kylmäksi sodaksi sekä Saksan jaon selkiintyminen. Välirikko Josif Stalinin ja Jugoslavian Josip Broz Titon välillä lisäsi jännitteitä itäblokin maissa ja lisäsi Stalinin halua lisätä kontrolliaan itäblokissa. Syyskuussa 1947 perustettu Kominform lisäsi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen kontrollia itäisen Euroopan veljespuolueista. SED:n kohdalla tämä merkitsi sosialidemokraattien aseman radikaalia heikentymistä. Puolueen kommunistijäsenet alkoivat pitää ”sosialidemokratismia” (Sozialdemokratismus) puolueen ja valtion yhtenäisyyden vihollisena, joka oli murskattava.
Syyskuussa 1947 kokoontuneet SED:n ensimmäiset puoluepäivät päättivät luoda puolueelle uuden puolueohjelman, joka kuvastaisi selvemmin puolueen marxilaista luonnetta. Puoluevirkojen pariteettinen jako kommunistien ja sosialidemokraattien välillä päätettiin lopettaa. Virallisesti tätä perusteltiin puolueen jäsenten keskinäisen vastakkainasettelun vähentämisellä, samoin kuin sillä, että puolueen uudet jäsenet eivät enää kuuluneet sosialidemokraatteihin tai kommunisteihin, joten paikkojen jyvittäminen heidän välillään olisi ollut tulevaisuudessa mahdotonta. Käytännössä tämä merkitsi sosiaalidemokraattien vaikutusvallan radikaalia vähenemistä.
Erityisen ratkaisevaksi osoittautui SED:n ensimmäinen puoluekokous 25.–28. tammikuuta 1949. Siellä puolueen kommunistijäsenet vaativat puolueen rakenteen muuttamista kommunistiseksi ”uuden tyypin puolueeksi” (Partei neuen Typs), mikä myös päätettiin toteuttaa. Puolue tunnustautui avoimesti marxismi-leninismiin ja tunnusti Karl Marxin, Friedrich Engelsin, Vladimir Leninin ja Josif Stalinin oppi-isikseen. Neuvostoliitto katsottiin sosialistisen yhteiskunnan toteuttamisen mallimaaksi ja Neuvostoliiton kommunistinen puolue SED:n esikuvaksi. Kun puolueen jäsenyys oli aikaisemmin ollut vapaa, vaadittiin uusilta jäseniltä tästä lähin vuoden koeaika ja suosittelijat. Tämä liittyi puolueen uuteen itseymmärrykseen. SED, joka aikaisemmin oli pitänyt itseään marxilaisena joukkopuolueena, määritteli itsensä nyt työväenluokan etujoukoksi ja parhaimmistoksi.
SED:n rakenne muokattiin Neuvostoliiton kommunistisen mallin mukaiseksi. Puolue rakentui tiukan hierarkkisesti demokraattisen sentralismin periaatteiden mukaisesti. Puoluehallituksesta muokattiin neuvostomallinen politbyroo, ja puolue sai myös keskuskomitean ja pääsihteerin. Puolueen ensimmäiseksi pääsihteeriksi valittiin vuonna 1950 Walter Ulbricht. Puolueen sisäistä puhtautta alettiin korostaa, samoin kuin puolueen oikeutta kontrolloida jäsenistöään ja sen mielipiteitä.
Sosiaalidemokraatit, jotka eivät alistuneet uuteen stalinistiseen komentoon, puhdistettiin puolueesta. Puolueen 3. puoluepäivät päättivät heinäkuussa 1950 puolueen jäsenkirjojen vaihdosta. Jäsenkirjojen vaihdon yhteydessä noin 150 000 entistä sosiaalidemokraattia erotettiin puolueesta (heille ei siis suostuttu antamaan uutta puoluekirjaa vanhan tilalle). Noin 100 000 sosiaalidemokraattia pakeni länteen, ja arviolta noin 5 000 tuomittiin Neuvostoliiton tai DDR:n tuomioistuimissa erilaisista maanpetosrikoksista. Puolueen politbyroohon valittiin vain kolme entistä sosiaalidemokraattia: Otto Grotewohl, Friedrich Ebert ja Helmut Lehmann.