stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herkkutatti
Esiintyminen > Levinneisyys ja isäntälajit

Herkkutattia tavataan lähes kaikkialla pohjoisen pallonpuoliskon havu- ja sekametsissä. Euroopassa levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Skandinaviasta aina Etelä-Italiaan ja Marokkoon asti. Tattia tavataan myös Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa jopa Meksikossa asti. Suomessa herkkutatti on hyvin yleinen koko maassa lukuun ottamatta pohjoisinta Lappia, jonne lajin levinneisyysalue ei ulotu. Lajin yleisyydestä huolimatta Suomessa sato vaihtelee vuosittain runsaasti. Herkkutattia kasvaa myös eteläisellä pallonpuoliskolla Uudessa-Seelannissa ja Etelä-Afrikassa, mihin sen arvellaan päätyneen kuusentaimien mukana. Myös Brasiliasta on vastaavia yksittäisiä havaintoja herkkutatista maahan tuotujen pohjoisamerikkalaisten mäntyjen läheisyydessä.
Aikaisemmin ajateltiin varsinaisen herkkutatin elävän symbioosissa vain kuusen (Picea abies) kanssa, mutta fylogeneettisissä tutkimuksissa lajista on löydetty 12 eri varianttia, joita tavataan useiden puulajien seurassa. Vaikka tammen- ja männynherkkutatti näyttävät kasvavan vain tammien (Quercus) ja mäntyjen (Pinus) kanssa, herkkutattia tavataan näiden lisäksi esimerkiksi pihdoilla (Abies), pyökeillä (Fagus), kuusilla (Picea), hemlokeilla (Tsuga) ja jopa rauduskoivulla (Betula pendula) sekä lehmuksilla (Tilia).
Herkkutatin sienijuuri on suvulle tyypilliseen tapaan valkoinen, mutta sen mikroskooppiset rakenteet erottavat sen lähilajeista. Sienijuuren avulla isäntäkasvit saavat maaperästä paremmin fosforia ja muita ravinteita sekä vettä. Sienet puolestaan saavat yleensä kasvilta muun muassa hiilihydraatteja. Herkkutatille symbioosin suurin hyöty on kenties sen sienelle suoma mahdollisuus käyttää hyväkseen syvemmällä maaperässä sijaitsevaa vettä. Tämä mahdollistaa tattien runsaan kasvun myös kuivemmilla paikoilla. Isäntälajiaan herkkutatti puolestaan hyödyttää esimerkiksi vähentämällä maaperän haitallisten vapaiden raskasmetallien määrää puiden juuriston läheisyydessä. Laboratorio-oloissa herkkutatin sienijuuren on osoitettu myös vähentävän siementen punahometartuntoja ainakin euroopanmustamännyllä (Pinus nigra).
Esiintyminen > Kasvupaikka ja -aika

Herkkutatti kasvaa parhaiten sellaisessa metsänpohjassa, jossa ei ole aluskasvillisuutta vaan vain neulaskariketta tai ohut sammalpeite. Ensimmäisenä tatit nousevat tuoreisiin kangasmetsiin aukeille paikoille, tiheiden kuusikoiden laitamille, usein polkujen ja teiden varsille. Myöhemmin syksyn edetessä niitä löytyy muualtakin metsästä ja metsäaukeilta. Harventamattomat istutuskuusikot ovat hyviä tattipaikkoja. Harvennuksen jälkeen tattien määrä vähenee. Kokeellisten tutkimusten perusteella kevyemmällä harvennuksella ei kuitenkaan ole välttämättä mitään vaikutusta herkkutattien määrään, sen sijaan karikkeen väheneminen ja metsänpohjan kuluminen heikentävät tattisatoa.. Myös maapohjan typpipitoisuuden nousu ja lisääntynyt kosteus vaikuttavat haitallisesti tattisatoon.
Suomessa ja muualla pohjoisella pallonpuoliskolla lajin itiöemien kasvuaika ulottuu yleensä heinäkuusta lokakuuhun, mutta ensimmäisiä tatteja voidaan sateisina kesinä tavata jo kesäkuussa. Herkkutatin itiöt leviävät itiöemistä tuulen mukana. Sieni voi levitä myös jakautumalla siten, että hyönteiset ja muut eläimet saattavat kuljettaa sienirihmaston osia uusille kasvupaikoille.
Herkkutattien viljelyä on yritetty, mutta tulokset eivät ole olleet hyviä. Kasvatusyritykset ovat epäonnistuneet pääasiassa siksi, ettei herkkutattien rihmastoa ole saatu pidettyä laboratorio-olosuhteissa elinkelpoisena kuin muutaman sukupolven ajan. Luonnossa tehdyt kokeet vaikuttaisivat myös viittaavan siihen, että herkkutatin ja sen isäntäpuun symbioosi ei toimi ilman joidenkin muiden maaperän mikro-organismien läsnäoloa. Etsinnöistä huolimatta muita symbioosin osapuolia ei kuitenkaan ole onnistuttu löytämään, sillä maaperän ekosysteemi on osoittautunut toistaiseksi liian monimuotoiseksi tutkittavaksi.
Herkkutatit ravintona > Ravintoarvot

Herkkutattien aromit kestävät erittäin hyvin myös kuivaamista ja kuumentamista, mikä on edistänyt tattien käyttöä elintarviketeollisuudessa. Herkkutateissa on paljon proteiinia ja vähän rasvaa. Keskimäärin 25 % sienten kuivapainosta on proteiinia, mikä on huomattavasti enemmän kuin useimmissa kasviksissa, mutta vähemmän kuin esimerkiksi palkokasveissa. Sienten proteiinien aminohappokoostumus on suhteellisen hyvä verrattuna kasvikunnan tuotteisiin. Oheisessa taulukossa on vertailtu kantarellin ja herkkutatin ravintoainepitoisuuksia porkkanan ja herneen vastaaviin arvoihin.
|   | Kantarelli | Herkkutatti | Porkkana | Herne |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vettä | 91,5 g | 88,6 g |   |   |
| Proteiineja | 1,52 g | 2,77 g | 0,6 g | 5,0 g |
| Rasvaa | 0,49 g | 0,40 g | 0,2 g | 0,4 g |
| Hiilihydraatteja | 2,2 g | 4,1 g | 5,6 g | 9,4 g |
| B1-vitamiinia | 0,02 mg | 0,03 mg | 0,07 mg | 0,35 mg |
| B2-vitamiinia | 0,23 mg | 0,37 mg | 0,07 mg | 0,18 mg |
| C-vitamiinia | 6 mg | 2,5 mg | 6,5 mg | 20 mg |
Herkkutatin terveellisyyttä lisää se, että se on erityisen runsaskuituinen sieni. Kuitupitoisuutensa ansiosta sienet vaikuttavatkin suoliston toimintaan yhtä hyvin kuin vehnäleseet. Herkkutatissa on myös erityisen paljon seleeniä. Herkkutateissa on myös paljon sienisokeria eli trehaloosia, 9,7 % kuivapainosta, eli yli kymmenen kertaa enemmän kuin herkkusienissä.
Herkkutatit ravintona > Haitat

Trehaloosi voi aiheuttaa vatsavaivoja sille herkille eli trehaloosi-intoleranssista kärsiville ihmisille. On myös havaittu että herkkutatit keräävät raskasmetalleista jossain määrin hopeaa, mikä on aiheellista ottaa huomioon runsaassa elintarvikekäytössä. Myös elohopea kerääntyy esimerkiksi suomalaisten ja puolalaisten tutkimusten mukaan erityisen herkästi herkkutattiin, kun taas radioaktiivista cesiumia 137Cs, esiintyy lajissa monia muita kauppasieniä vähemmän. Herkkutatin on myös osoitettu voivan aiheuttaa joskus allergisia reaktioita. Reaktiot voivat puhjeta joko sienen syönnin tai pelkän ihokosketuksen jälkeen ja ne saattavat vakavimmillaan johtaa joillakin herkkutatteja syöneillä potilailla jopa anafylaksiaan. Allergian puhkeamisen voi myös aiheuttaa pitkäaikainen hengitystiealtistus joko kuivatuille herkkutateille tai niiden itiöille.
Herkkutatit ravintona > Herkkutattien syöminen eri alueilla

Jo antiikin roomalaiset söivät herkkutatteja. Varsinkin Italiassa herkkutatit ovat edelleen hyvin arvostettuja. Maassa ei ole samanlaisia jokamiehenoikeuksia kuin Pohjoismaissa ja Venäjällä. Joillakin alueilla on lisäksi voimassa sientenpoimintarajoituksia, joita valvoo metsäpoliisi (ital. polizia forestale). Oman maan sato ei siten riitä alkuunkaan tyydyttämään kysyntää, vaan suurin osa maassa käytetyistä tateista tuodaan ulkomailta, muun muassa Suomesta. Italialaisille järjestetään myös sientenpoimintaretkiä Suomeen.
Sieniä, toisin kuin lihaa, saa syödä myös paaston aikana. Niinpä sieniä käytetään enemmän Euroopan katolisilla kuin protestanttisilla alueilla. Euroopan tattikaupan määrästä on olemassa vähän arvioita, mutta esimerkiksi vuonna 1987 herkkutatteja myytiin virallisten tilastojen mukaan yli tuhat tonnia sekä Ranskassa että Saksassa ja vuonna 1988 Italiassa jopa yli 2 300 tonnia. Ilmeisesti myös Suomessa sienten käyttö levisi katolisena aikana. Sieniä kerättiin Itä-Suomesta myös vietäväksi Venäjälle. Länsi-Suomessa sienten ja varsinkin tattien käyttö on ollut vähäisempää kuin idässä. Vuonna 2002 tehdyn tutkimuksen mukaan suomalaiset söivät vähemmän sieniä kuin muut pohjoismaalaiset tai Baltian maiden asukkaat.
Suomessa herkkutatit ovat tärkeimpiä kauppasieniä, jos mittarina pidetään poimijoiden saamia tuloja. Vuosi 2003 oli hyvä tattivuosi, ja pelkästään Suomesta vietiin silloin tatteja Italiaan 800 tonnia eli yli viiden miljoonan euron arvosta.  Normaalivuonnakin viennin arvo on yli miljoonan. Noin puolet Suomessa myydyistä tateista menee vientiin. Vientitoimintaa oli aloittamassa italialaissyntyinen Loreno Dalla Valle.
Sienen aromit ovat parhaimmillaan paistettuna ja vain miedosti maustettuna. Kiinteämaltoisuutensa vuoksi sitä voi myös paistaa nuotiolla tikussa makkaran tavoin. Kuten muutkin tatit, tuore herkkutatti muuttuu etanamaisen limaiseksi, jos sitä liotetaan pitkään tai kypsennetään keittämällä nesteessä. Suositeltu käsittelytapa on laittaa pilkotut tuoreet sienet sellaisenaan pannulle ja kuumentaa niitä, kunnes nestettä irtoaa. Pakastettavaksi tarkoitetut sienet nostetaan jäähtymään kun niistä irronnut neste peittää vielä sienenpalat. Jos sienet aiotaan syödä heti, niitä paistetaan, kunnes neste on haihtunut lähes kokonaan, ja voita ja mausteita lisätään vasta sitten. Herkkutattia käytetään myös kuivattuna varsinkin italialaisessa ja venäläisessä keittiössä esimerkiksi risottoihin ja keittoihin. Liotettujen sienten lisäksi käytetään myös liotusvesi. Kuivattua herkkutattia käytetään myös perinteisessä kiinalaisessa lääketieteessä. Se on muun muassa tärkeimpänä ainesosana shujin wan-seoksessa, jonka uskotaan rentouttavan ihmisen lihaksia ja niveliä sekä parantavan verenkiertoa.
Herkkutatit ravintona > Muut eliöt

Monet eläimet syövät sieniä, varsinkin tatteja. Hirvien, porojen ja kauriiden lisäksi tatteja käyttävät ravinnokseen muun muassa mäyrät, supikoirat ja rastaat, joita kiinnostavat erityisesti sienissä olevat sienisääskien (Mycetophilidae) ja juurikärpästen (Anthomyiidae) toukat.
Joskus näkee myös vanhenevia, epämuodostuneita herkkutatteja, jotka ovat lähes kokonaan valkoisen, homemaisen tatinriesan (Hypomyces chrysospermus) tai sen lähilajin (H. chlorinus) peittämiä. Tatinriesa itsessään ei ole myrkyllinen, mutta kotelosieni-infektioiden pehmentämä itiöemä on hyvä kasvualusta erilaisille bakteereille, jotka voivat aiheuttaa ruokamyrkytyksen. Pilaantuneet herkkutatit ja jopa tatinriesa käyvät toisaalta raaka-aineeksi sienivärjäykseen: Herkkutateilla on keltaisia vaikeahkosti käsiteltäviä väriaineita, tatinriesalla aromaattista skyriiniä, joka voi antaa erilaisia sävyjä.
Aiheesta muualla

(
tiedot
)
Audiotiedosto luotu 15. tammikuuta 2020 eikä tiedosto sisällä myöhemmin tehtyjä muutoksia. (Kuunteluohjeet)
Salo, Kauko: Metsiemme marjat ja sienet : Tutkimusta ja satoennusteita Luonnonvarakeskus – LUKE. 19.09.2012. Viitattu 19.2.2021.
Herkkutatti, Boletus edulis Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö. Viitattu 19.2.2021.
Herkkutatti, Boletus edulis LuontoPortti. Viitattu 19.2.2021.
Suomalaiset kauppasienet
haaparousku
kalvashaaparousku
haavanpunikkitatti
herkkutatti
isohapero
kangasrousku
kangastatti
karvarousku
kantarelli
kartiohuhtasieni
koivunpunikkitatti
korvasieni
kosteikkovahvero
kuusenleppärousku
lampaankääpä
mustatorvisieni
männynherkkutatti
männynpunikkitatti
männynleppärousku
suppilovahvero
tammenherkkutatti
rusko- ja vaaleaorakas
siitake
tryffelit
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q19740  Wikispecies: Boletus edulis  APNI: 182965  AusFungi: 60026301  BioLib: 60135  CoL: MCH9  EoL: 195761  EPPO: BOLTED  GBIF: 5954958  iNaturalist: 48701  IndexFungorum: 356530  IRMNG: 10649595  IUCN: 122090234  MycoBank: 356530  NatureServe: 2.878680  NBN: NHMSYS0001475937  NCBI: 36056  NZOR: 9eb0af3e-906f-4a22-9739-959592c2878c  Observation.org: 15204  Open Tree of Life: 110737  SpeciesFungorum: 356530  Tropicos: 100457206  Laji.fi: MX.72563 
Tiheä kuusikko ilman aluskasvillisuutta on suotuisa tattipaikka.
Herkkutattia kasvaa paljaalla karikkeella.
Ranskalaista herkkutatti-viinikastiketta, daube de cèpes.
Tattiviipaleita myynnissä Borgotarossa, Pohjois-Italiassa.
Syömäjälkiä tatin lakin reunassa.
Wikikirjasto
noicon
Puhuttu Wikipedia
Reijo Hakanen

| Reijo Hakanen |
| --- | --- |
 Reijo "Mintsu" Hakanen 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1943 (ikä 81) Kangasala
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Mintsu
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  right
Pituus:  165 cm
Paino:  61 kg
Pelinumero:  12, 13
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1961–1974
Seurat:  Ilves
Reijo Simeon Hakanen (s. 20. elokuuta 1943 Kangasala) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edusti Tampereen Ilvestä hyökkääjän pelipaikalla kaudet 1961–1974 ja voitti kolme Suomen-mestaruutta, yhteensä 10 SM-mitalia. ”Mintsu” Hakanen muodosti sarjan maineikkaan ketjun Jorma Peltosen ja Lasse Oksasen kanssa. Hakanen oli ensimmäisenä suomalaispelaajana valloittamassa Keski-Euroopan kaukaloita, jossa hän voitti Itävallan mestaruuden sekä sarjan maali- ja pistepörssit. Hakanen on jääkiekkoleijona.
Ura

"Mintsu" Hakanen oli yksi lenkki Ilveksen 1960-luvun huippuketjussa, jossa pelasivat myös Jorma Peltonen ja Lasse Oksanen. Hakanen pelasi Ilveksessä kaudet 1961–1974 lukuun ottamatta yhden kauden mittaista Itävallan vierailua AC Klagenfurtissa. Hän oli ensimmäinen suomalainen Keski-Euroopan huippusarjoissa. Kolmen Suomen mestaruuden ja kymmenen mitalin lisäksi Hakasella on Itävallan mestaruus ja kaksi hopeaa Euroopan Cupista. SM-sarjassa Hakanen pelasi yhteensä 274 ottelua saldolla 200+93.
Maajoukkueessa Hakanen pelasi 59 A-maaottelua tehoin 29+12. Hän pelasi Suomen puolesta kolmissa MM-kisoissa.
Pelaajauransa aikana Hakanen toimi ansiotyössä muun muassa huoltoasemayrittäjänä ennen kuin sai työpaikan Forssan Jäähalli Oy:n toimitusjohtajana vuonna 1973. Hän kävi Forssasta käsin pelaamassa Ilveksessä vielä kauden 1973–74 ja lopetti sitten SM-tasolla, mutta pelasi vielä I-divisioonaa Forssan Palloseurassa yhden kauden ja toisen paria vuotta myöhemmin KooKoossa.
Hakasen nuoremmat veljet Markku ja Matti pelasivat myös SM-sarjaa Ilveksessä, Matti myös Ässissä.
Tilastot

| Kausi | Sarja | Seura | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1961-1962 | SM-sarja | Ilves | 18 | 13 | 4 | 17 | 0 |
| 1962-1963 | SM-sarja | Ilves | 18 | 8 | 6 | 14 | 4 |
| 1963-1964 | SM-sarja | Ilves | 18 | 18 | 2 | 20 | 6 |
| 1964-1965 | SM-sarja | Ilves | 18 | 14 | 3 | 17 | 6 |
| 1965-1966 | SM-sarja | Ilves | 20 | 22 | 15 | 37 | 6 |
| 1966-1967 | SM-sarja | Ilves | 22 | 18 | 9 | 27 | 6 |
| 1967-1968 | SM-sarja | Ilves | 18 | 14 | 5 | 19 | 4 |
| 1969-1970 | SM-sarja | Ilves | 22 | 17 | 13 | 30 | 4 |
| 1970-1971 | SM-sarja | Ilves | 23 | 18 | 3 | 21 | 6 |
| 1971-1972 | SM-sarja | ilves | 32 | 25 | 10 | 35 | 2 |
| 1972-1973 | SM-sarja | Ilves | 34 | 22 | 10 | 32 | 8 |
| 1973-1974 | SM-sarja | Ilves | 31 | 11 | 13 | 24 | 8 |
| 1974‑1975 | I-divisioona | FoPS | 27 | 37 | 15 | 52 | 6 |
| 1977-1978 | I-divisioona | KooKoo | 24 | 14 | 6 | 20 | 6 |
| YHT. (SM) |  |  | 274 | 200 | 93 | 293 | 60 |
Saavutukset ja palkinnot

3 Suomen mestaruutta (1962, 1966, 1972)
3 SM-hopeaa ja 4 -pronssia
Itävallan mestaruus (1969)
2 Euroopan Cupin hopeasijaa (1967 ja 1969)
Herrasmiespelaaja (1972)
Valinta SM-sarjan All Stars -kentälliseen (1966)
Ilves Hockey Legends -aatelointi (2020)
Suomen Jääkiekkoleijona #59
Reijo Hakanen Antti Leppäsen vartiomalla Tapparan maalilla. (1967).
Antti Haikonen

Antti Armas Haikonen (10. helmikuuta 1893 Jaakkima – 2. toukokuuta 1968) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat vahtimestari Filip Haikonen ja Maria Pärssinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Maria Fadjukoffin kanssa.
Opinnot

Haikonen kävi kansakoulun ja kaksi luokkaa Viipurin suomalaista reaalilyseota ja Viipurin kaupungin kauppakoulun. Hän suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1921. Suojeluskuntain päällystökurssin Haikonen suoritti Hämeenlinnassa vuonna 1920 ja jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 sekä useita lyhyitä kursseja eri aikoina Suojeluskuntain päällystökoulussa. Kapteenikurssin hän suoritti samassa koulussa vuonna 1936–1937.
Jääkäriaika

Tämä konttoristina vuosina 1912–1915 toiminut viipurilainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 21. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 pataljoonan 4. komppaniaan. Hänet komennettiin värväystehtäviin Suomeen 6. tammikuuta 1916.
Jääkäriaktivisti ja Suomen sisällissota

Haikonen osallistui sisällissodan valmistelutoimiin kiertämällä Etelä-Karjalan pitäjissä tekemässä herätystyötä jo elokuusta 1917 alkaen. Hän johti 12. joulukuuta 1917 kokousta, johon hän oli kutsunut koolle yhdeksän kunnan suojeluskuntajoukkojen edustajat. Kokous pidettiin Käkisalmessa ja siinä muodostettiin niin sanottu Yhdeksän pitäjän liitto, johon kuului Metsäpirtti, Rautu, Vuoksela, Sakkola, Pyhäjärvi, Räisälä, Kaukola, Käkisalmen kaupunki ja maalaiskunta. Liiton taustalla oli huoli marraskuun yleislakon aikana Pyhäjärven kahakan tapahtumien yhteydessä surmansa saaneen Juho Komosen kohtalon toistumisesta. Näin perustetun liiton johtajaksi valittiin nimismies Urho Seitola ja Haikonen toimi tämän niin sanotun liiton harjoitusmestarina.
Tässä harjoitusmestarin tehtävässä Haikonen koulutti suojeluskuntajoukkoja Sakkolassa, jossa myös pidettiin hänen johdollaan sisällissodan aattona sadan miehen harjoitus Suvannon jäällä. Lisäksi hän koulutti Pyhäjärvellä, Kaukolassa, Räisälässä, Käkisalmen kaupungissa, Raudussa ja Metsäpirtissä. Sisällissodan syttyessä hän toimi joukkueenjohtajana Karjalan Armeijakunnassa Raasulin ja Raudun rintamalla, josta hän siirtyi jälleen suojeluskuntajoukkojen kouluttajaksi Antreaan, Rautuun, Hiitolaan ja Käkisalmelle, kunnes hänet komennettiin Karjalan rautatiepataljoonan 2. komppanian päälliköksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Armeijasta hän erosi 1. kesäkuuta 1918 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, missä hänet sijoitettiin 5. joulukuuta 1918 Salmin suojeluskunnan päälliköksi. Hänet määrättiin 1. tammikuuta 1924 Sortavalan suojeluskuntapiirin 7. alueen (myöhemmin 11. alue) ja 1. helmikuuta 1933 alkaen 9. alueen päälliköksi.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Erillis-pataljoona 9:ssä ja osallistui taisteluihin Uomaalla ja Tolvajärvellä, josta hänet siirrettiin saamiensa paleltumisvammojen takia Rannikkotykistörykmentin täydennyspataljoonaan komppanianpäälliköksi, josta hänet siirrettiin Rannikkotykistörykmentin Rakennuspataljoona 3:n komentajaksi. Välirauhan aikana Haikonen toimi Jalkaväenkoulutuskeskus 9:n Osasto P:n komentajana, josta hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 31:n komentajaksi ja myöhemmin Haminan (nimi myöhemmin Etelä-Kymenlaakson) suojeluskuntapiirin ja sotilaspiirin esikuntaan toimistopäälliköksi, joissa tehtävissä hän toimi myös Jatkosodan aikana. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen ja siirtyi viettämään eläkepäiviään muun muassa lauleskellen Kotkan Laulumiehissä. Hänet on haudattu Kotkaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 6. joulukuuta 1927  Kapteeni 16. toukokuuta 1932 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. soljen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali  Talvisodan muistomitali  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Antti Halinen

Antti Halinen (s. 1944) on suomalainen eläkkeellä oleva radiotoimittaja. Halinen oli Yleisradion radiouutisten ulkomaantoimittajana vuosina 1975–2004 ja toimi myös Tallinnan kirjeenvaihtajana. Hän erikoistui espanjan- ja portugalinkieliseen maailmaan ja erityisesti Latinalaisen Amerikan maihin.
Halinen on kirjoittanut omiin kokemuksiinsa perustuvan kirjan Kuubalainen Kuuba (Like Kustannus - Suomen Rauhanpuolustajat, Helsinki 2007 ISBN 9789520100209) jossa hän käsitteli Kuuban yhteiskunnallista kehitystä vuosina 1979–2007.
Halinen sai vuonna 1987 valtion tiedonjulkistamispalkinnon Latinalaista Amerikkaa käsitelleistä raporteistaan.
Aiheesta muualla

Antti Halisen blogi (Uusi Suomi Puheenvuoro)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Haikon kartano

Haikon kartanon päärakennuksen sisäänkäynti.
Haikon kartanon päärakennuksen puoli Itämeren puolella.
Haikon kartano (ruots. Haiko gård) on entinen allodisäteri, aatelin asuinkartano eli säteri ja sittemmin kartanohotelli Porvoossa. Se sijaitsee noin seitsemän kilometrin päässä Porvoon keskustasta. Kartano kuuluu Porvoon kansallisen kaupunkipuiston kohteisiin.
Päärakennuksessa on kartanohotelli, jonka yhteydessä toimii ravintola. Päärakennuksen välittömässä läheisyydessä on  kylpylähotelli ja konferenssikeskus. Hotelli avattiin vuonna 1966, ja sitä on laajennettu vuosina 1974 ja 1983. Nykyään hotellissa on yli 200 huonetta, joista 24 sijaitsee kartanohotellissa ja 184 kylpylähotellissa. Kokoustiloja on runsaat 20. Alueeseen kuuluu myös erillinen juhlatila Villa Haikko ja 14 hehtaarin merenrantapuisto.
Historia > Keskiajalta 1800-luvulle

Ensimmäinen merkintä Haikon kartanosta on vuodelta 1382, jolloin mainitaan "Grels j Hajckå" käräjien lautamiehenä. Toisen tiedon mukaan ensimmäinen maininta on jo vuodelta 1362.  1400-luvulla kartano oli Viipurin dominikaaniluostarin omaisuutta. Vuonna 1451 luostari myi tilan Viipurin käskynhaltija Jöns Olavinpojalle 70 markalla.
Päärakennus on palanut useaan otteeseen. Vanhin tieto palamisesta on vuodelta 1508, jolloin tanskalaiset merirosvot hävittivät Uudenmaan rannikkoa. Venäläiset joukot polttivat kartanon kolmesti, muun muassa isovihan aikaan.
Historia > Walleenien ja von Etterien aika 1852–1965

Haikko siirtyi valtioneuvos Carl Edvard Walleenille 1852 ja hänen kuoltuaan perintönä kuvernööri Vladimir Alfons Walleenille, joka rakennutti 1860-luvulla uuden nikkarityylisen päärakennuksen. Rakennus paloi uudenvuodenyönä 1911.
Vuonna 1871 kartano myytiin Turkin sodassa kunnostautuneelle kenraali Sebastian Albrekt von Etterille. Hänen sukunsa omisti Haikon lähes sata vuotta, ja sinä aikana siellä kävi muun muassa Venäjän keisarisuvun jäseniä.
Suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš Romanov perheineen pakeni vuonna 1917 puhjennutta Venäjän vallankumousta Haikon kartanoon. Perheeseen syntyi samana vuonna poika Vladimir Kirilovitš Romanov, jonka kastetilaisuus järjestettiin kartanossa. Pojasta tuli myöhemmin ympäri maailmaa hajaantuneen Romanov-suvun päämies.
Taidemaalari Albert Edelfelt vietti Haikon maisemissa 24 kesää ja maalasi saaristomaisemia ihmisineen. Alueella on Albert Edelfeltin säätiön omistama Edelfeltin ateljeemuseo.
Muita tunnettuja vieraita olivat muun muassa vuonna 1935 Espanjan prinssi Alfonso de Orleans ja C. G. Mannerheim, joka vietti siellä 1930-luvulla monta viikkoa kesäisin.
Kartanon edellinen päärakennus paloi uudenvuodenyönä 1910–1911, kun juopottelun takia erotettu renki sytytti rakennuksen tuleen. Professori Armas Lindgren piirsi palaneen päärakennuksen tilalle monumentaalistyylisen rakennuksen. Rakennustyöt aloitettiin suunnitelman mukaan 1911, ja seinät ja katto valmistuivat 1914 mennessä. Rakennuksen lattia ja keskuslämmitys saatiin kuntoon vasta vuonna 1930, ja vuonna 1932 omistajat, von Etterit, muuttivat siihen asumaan.
Historia > Kartanohotelli 1966–

Satu ja Leo Vuoristo ostivat Haikon kartanon vuonna 1965, ja he halusivat saattaa Lindgrenin suunnitelman loppuun. Päärakennuksen julkisivuun rakennettiin pylväitä, ja rannalle vie portaikko. Vuonna 1966 rakennus sai nykyisen klassistisen asunsa, ja samana vuonna siellä avattiin Suomen ensimmäinen kartanohotelli.
Arkkitehti Osmo Solansuun suunnittelema kylpylähotelli valmistui vuonna 1974, ja vuonna 1983 avattiin kongressikeskus, jota laajennettiin vuonna 1989. Vuonna 1999 valmistui japanilaishenkinen Yorokobi-allasosasto. Vuonna 2008 puistoon rakennettiin juhla- ja kokouskäyttöön merenrantahuvila Villa Haikko sekä ulkopelialue Haikko-Areena, jossa on ministadion.