stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Júpiter-luokka (partioalus)
Alukset

Luokan kaikki alukset valmistettiin Estaleiros Navais do Mondegolla ja niiden aseistuksena oli yksi 20 millimetrin tykki.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NRP Júpiter | Estaleiros Navais do Mondego, Mondego |  |  | 1965 | poistettu 1975 |
| NRP Vénus | Mondego |  |  | 1965 | luovutettu Angolalle 1975 |
| NRP Marte | Mondego |  |  | 1965 | luovutettu Angolalle 1975 |
| NRP Mercúrio | Mondego |  |  | 1965 | poistettu 1975 |
| NRP Saturno | Mondego |  |  | 1965 | poistettu 1975 |
| NRP Urano | Mondego |  |  | 1965 | poistettu 1975 |

Poistetuista aluksista kolme luovutettiin 1975 Mosambikille ja neljäs romutettiin.
Jurga

Jurgan vaakuna.
Jurgan kulttuuritalo.
Jurga (ven. Юрга́) on kaupunki Kemerovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Tomjoen varrella 143 kilometriä Kemerovosta luoteeseen. Kaupungissa haarautuvat Novosibirskiin, Krasnojarskiin ja Novokuznetskiin johtavat rautatiet. Asukkaita on 83 800 henkeä (vuonna 2008).
Jurgan asutus on syntynyt vuonna 1886. Vuonna 1906 rakennettiin samanniminen Siperian radan asema. Vuonna 1942 Jurgasta tuli kaupunkimainen taajama ja vuonna 1949 kaupunki. Kaupungissa on  suuri konepaja, alumiinivenetehdas ja hiomavälinetehdas.
Aiheesta muualla

Jurgan kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Jura (nimi)

| Jura |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Juraj, Juras, Juri 
Nimen alkuperä:  Georgios
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jura on venäläisperäinen miehen etunimi. Se on muunnos kreikkalaisesta nimestä Georgios (latinan Georgius).
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2021 mennessä tilastoitu noin 70–80 Jura-nimistä miestä.
Tunnettuja Jura-nimisiä

Jura Bedic (s. 1980), kroatialainen taidemaalari
Jura Ratia (s. 1977), suomalainen koripalloilija
Jura Tarvasaho (1946–2010), suomalainen radiotoimittaja
Jura naisennimenä
Jura Levy (s. 1990), jamaikalainen pikajuoksija
Julius III

| Julius III |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Giovanni Maria Ciocchi del Monte
Syntynyt: 10. syyskuuta 1487 Rooma, Italia
Kuollut: 23. maaliskuuta 1555 (67 vuotta) Roma, Italia
Paavi
Paavius alkoi:  7. helmikuuta 1550
Paavius päättyi:  23. maaliskuuta 1555
Edeltäjä:  Paavali III
Seuraaja:  Marcellus II
Julius III:n vaakuna.
Julius III (10. syyskuuta 1487–23. maaliskuuta 1555) syntymänimeltään Giovanni Maria Ciocchi del Monte, oli paavina 7. helmikuuta 1550 – 23. maaliskuuta 1555. Hän seurasi setäänsä Siponton arkkipiispana. Vuonna 1536 hänestä tuli kardinaali ja piispa, ja paavi Paavali III antoi hänelle useita tärkeitä tehtäviä, mm. Trenton kirkolliskokouksen ensimmäisenä puheenjohtajana.
Perhetausta

Monte syntyi viisilapsiseen perheeseen, jonka isä oli Vincenzo Ciocchi del Monte ja äiti Cristofora Saracini.
Vuoden 1549–1550 konklaavi

Vuoden 1549–1550 konklaavi alkoi 29. marraskuuta ja päättyi 7. helmikuuta. Konklaavissa valittiin seuraaja kuolleelle Paavali III:lle. Konklaavissa kokoontui 49 kappaleta. Giovanni Maria Ciocchi del Monte valittiin 7. helmikuuta uudeksi paaviksi ja vihittiin 22. helmikuuta.
Paavina

Paavina Julius III jätti näkyvämmän jäljen taidehistoriaan kuin teologiseen perintöön. Hän oli kiinnostunut myös musiikista ja tuotti renessanssisäveltäjä Giovanni Pierluigi da Palestrinan kuoronjohtajaksi Pietarinkirkkoon. Julius III nimitti 20 kardinaalia.
Lokon kieli

Loko on Sierra Leonen luoteisosassa asuvien lokojen puhuma mandelainen kieli. Sen puhujamääräksi on arvioitu 138 000 henkeä (vuonna 2006).
Loko kuuluu mandekielten lounaisryhmään. Sen lähin sukukieli on mende. Loko jakautuu kahteen murteeseen. Landogon murteen puhujat asuvat etupäässä Bombalin piirikunnan Gbendembu Ngowahunin, Libeisaygahunin ja Magbaimba Ndorwahunin päällikkökunnissa. Heidän pohjoispuolellaan Sanda Lokon päällikkökunnassa puhutaan puhujamäärältään pienempää logon murretta. Pieni landogon puhujaryhmä asuu Freetownin koillispuolella Koyan päällikkökunnassa.
Landogon murteella on julkaistu jonkin verran uskonnollista ja oppikirjallisuutta sekä kansanperinnetekstejä. Julkaisuissa käytetään afrikkalaisia kieliä varten laadittua latinalaista kirjaimistoa. Monet lokon puhujat osaavat myös englantia tai Sierra Leonen lingua francaa krioa sekä naapurikieliä temneä tai limbaa.
Jurjevets

| Jurjevets Юрьевец |
| --- | --- |
 Vanhan Jerusalemiin saapumisen katedraalin kellotorni.
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Ivanovon alue
Piiri:  Jurjevets
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8 km²
Väkiluku (2010):  10 210
 – Väestötiheys:  1 276 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jurjevets (ven. Ю́рьевец) on kaupunki Ivanovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan (Gorkin tekojärvi) rannalla 168 kilometriä Ivanovosta koilliseen. Asukkaita on 10 200 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Vuonna 1225 Vladimirin ruhtinas Juri Vsevolodovitš perusti Volgan rannalle, vastapäätä Unža-joen suuta linnoituksen, joka kantoi hänen mukaansa nimiä Jurjev-Povolski ja Georgijevsk. Linnoituksen viereen kasvoi esikaupunki, jonka Kultaisen ordan kaanin Batun joukot polttivat vuonna 1237. Vuodesta 1405 lähtien kaupunki kuului Gorodetsin ruhtinaskuntaan, vuodesta 1448 Moskovaan, vuodesta 1451 Suzdaliin ja sitten taas Moskovan ruhtinaskuntaan. 1600-luvun alussa puolalaiset hävittivät kaupunkia useaan kertaan. 1650-luvun alussa siellä toimi vanhauskoisten johtaja Avvakum. Vuosina 1661–1663 Jurjevetsiin rakennettiin kivinen linnoitus, joka purettiin 1700-luvun lopussa. Vuonna 1708 kaupunki liitettiin Kazanin lääniin ja vuonna 1778 siitä tuli Kostroman lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus.
Jurjevetsin keskustassa on vanha (1806) ja uusi (1825–1833) Jerusalemiin saapumisen katedraali kellotorneineen, 1700-luvun alussa rakennettu Jumalan ilmestyksen kirkko ja Kristuksen syntymän kirkko vuodelta 1840. Vanha kaupunki koostuu etupäässä yksikerroksisista puutaloista. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo, Vesninin arkkitehtiveljeksien museo sekä Jurjevetsissa syntyneelle elokuvaohjaaja Andrei Tarkovskille omistettu museo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jurjevets Wikimedia Commonsissa
Jurjevetsin kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
Jurjevetsin piirin sivusto (venäjäksi)
Jurjevetsin museon sivusto (venäjäksi)
Ivanovon alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Ivanovo

Furmanov | Gavrilov Posad | Jurjevets | Juža | Kinešma | Kohma | Komsomolsk | Navoloki | Pljos | Privolžsk | Putšež | Rodniki | Šuja | Teikovo | Vitšuga | Zavolžsk
Łódźin ghetto

Tori Łódźin ghetossa.
Łódźin ghetto (saksalaisissa asiakirjoissa Litzmannstadtin ghetto) oli juutalaisten ghetto saksalaisten valtaamassa Puolassa Łódźin kaupungissa toisen maailmansodan aikana. Vain Varsovan ghetto oli sitä suurempi. Ghetosta piti alun perin tulla väliaikainen kokoamispaikka, mutta siitä tehtiin suuri teollisuuskeskus, joka tarjosi työvoimaa natsi-Saksalle ja Wehrmachtille. Huomattavan tuottavuutensa vuoksi ghetto selvisi elokuuhun 1944 saakka, jolloin jäljellä olevat juutalaiset kuljetettiin Auschwitziin. Łódźin ghetto tyhjennettiin Puolan ghetoista viimeisenä.
Gheton perustaminen

Saksalaiset joukot valtasivat silloisen Puolan länsiosissa sijainneen Łódźin syyskuussa 1939. Kaupungin juutalaisväestö oli Euroopan toiseksi suurin: 672 000 asukkaasta yli kolmasosa (233 000) oli juutalaisia. Kaupungille annettiin uusi nimi Litzmannstadt, ja arjalaistamisprosessissa väestöä odotti puhdistus: juutalaisia karkotus, puolalaisia orjuus halpana työvoimana. Jo miehityksen alkupäivinä juutalaiset joutuivat ryöstöjen ja pahoinpitelyjen kohteiksi. Ensimmäinen maininta gheton perustamisesta on joulukuulta 1939, jolloin siitä piti tulla vain väliaikainen juutalaisten kokoontumispaikka kuljetusten helpottamiseksi. Kaupungin oli määrä olla tyhjä juutalaisista 1. lokakuuta 1940 mennessä.
Kaupungissa pantiin toimeen useita juutalaisvastaisia operaatioita. Juutalaisilta riistettiin heidän liikeyrityksensä ja ammattiasemansa, ja heidän oli ryhdyttävä käyttämään keltaista daavidintähteä. Synagogat suljettiin, ja juutalaisten oli pidettävä liikkeensä auki myös juhlapäivinään. Kaupungista pakeni joukoittain juutalaisia. 8. helmikuuta 1940 annettiin gheton perustamiskäsky. Tällöin juutalaisten asuma-alue oli jo rajoitettu muutamiin Vanhankaupungin katuihin ja niiden pohjoispuoleisen Baŀutyn kaupunginosan kortteleihin, joista ghetto myöhemmin muodostettiin. 1. maaliskuuta natsien alkuunpanemassa pogromissa surmattiin paljon juutalaisia. Seuraavien kahden kuukauden aikana alue eristettiin puusta ja vaijerista rakennetuilla aidoilla. Virallisesti juutalaiset oli suljettu ghettoon 1. toukokuuta.
Ghetto koostui kolmesta osasta, joita yhdistivät kahden läpikulkuväylän ylitse rakennetut sillat. Kaupungin ei-juutalaisille asukkaille tarkoitetut raitiovaunut kulkivat gheton alueen läpi Zgierska- ja Limanowskiego-katuja pitkin, mutta eivät pysähtyneet sen sisällä. Väkimäärä oli gheton perustamisvaiheessa noin 164 000, koska useat juutalaisista olivat paenneet. Seuraavina vuosina kuljetettiin ghettoon kymmeniätuhansia juutalaisia Saksasta, Itävallasta ja muualta Keski-Euroopasta, aina Luxemburgista saakka. Sinne asutettiin myös noin 5 000 henkeä käsittänyt romanijoukko, joka majoitettiin erilleen juutalaisista ns. romanileiriksi. Kun ghettoa alettiin tyhjentää, romanit joutuivat ensimmäisten joukossa pakkokuljetusten uhreiksi. Juutalaisten eristämisen muusta väestöstä hoitivat gheton rajoja partioivat saksalaiset. Gheton sisälle puolestaan perustettiin juutalainen poliisi, jonka tehtävä oli varmistaa, ettei kukaan yrittänyt paeta ghetosta. Gheton ulkopuolelta tavatun juutalaisen sai määräysten mukaan ampua. 10. toukokuuta kaikenlainen kaupankäynti juutalaisten ja ei-juutalaisten łódźilaisten välillä kiellettiin samanlaisten seurausten uhalla.
Rumkowski ja juutalaisneuvosto

Järjestyksen ylläpitämiseksi saksalaiset perustivat kuhunkin ghettoon erityisen juutalaisneuvoston, Judenratin. Łódźin ghetossa Judenratin johtaja eli Judenälteste oli Chaim Rumkowski, joka on yksi holokaustin historian kiistellyimmistä hahmoista. Natsit antoivat 62-vuotiaalle Rumkowskille, pilkkanimeltään kuningas Chaimille, valtuudet pitää ghetossa yllä järjestystä kaikin tarvittavin keinoin. Rumkowski itse uskoi lujasti gheton autonomiaan ja järjesti sen hallintoa monin tavoin perustaen muun muassa postitoimiston ja ghettorahan sekä huolehtien gheton puhtaanapidosta.
Vaikka Rumkowski oli toimistaan vastuussa saksalaiselle Hans Biebowille, ghetossa hän oli itsevaltainen johtaja, joka muutti juutalaisyhteisön valtavaksi saksalaisille hyödykkeitä valmistavaksi teollisuuskompleksiksi. Rumkowski oli vakuuttunut siitä, että vain riittävä tuottavuus voisi varmistaa saksalaisten riippuvuuden gheton työvoimasta ja siten juutalaisten selviytymisen. Siksi hän pakotti asukkaat työskentelemään kaksitoista tuntia päivässä surkeissa oloissa puu-, vaate-, sähkö- tai metallitavaran valmistuksessa. Łódź oli ennen sotaa tärkeä teollisuuden, etenkin tekstiiliteollisuuden keskus. Vuonna 1943 noin 95 prosenttia gheton aikuisväestöstä oli työssä sen tuotantolaitoksissa, joissa valmistettiin muun muassa käsinkoristeltuja univormuja Saksan armeijalle, vöitä, sadevarusteita ja saappaita. On mahdollista, että Łódźin ghetto säästyi pisimpään tuholta juuri tuottavuutensa ansiosta.
Rumkowskin hallinto oli ankara mutta tasapuolinen. Ruoka jaettiin tasan väestön kesken, ja salainen koulutus sekä kulttuuritoiminta kukoistivat. Olosuhteet olivat kuitenkin ankarat ja juutalaiset täysin riippuvaisia saksalaisista viranomaisista. Asukkaat näkivät nälkää ja taudit levisivät, mikä aiheutti kasvavaa tyytymättömyyttä Rumkowskia kohtaan ja johti muutamiin lakkoihin tehtaissa. Useimmissa tapauksissa Rumkowski luotti ghettopoliisin kykyyn tukahduttaa levottomuudet, mutta kerran pyydettiin apuun saksalaisia. Lakkoja esiintyi yleensä ruoka-annosten pienentämisen yhteydessä.
Ankarimman arvostelun kohteeksi Rumkowski joutui kuitenkin vasta siinä vaiheessa, kun gheton asukkaiden pakkokuljetukset tuhoamisleireille alkoivat. Gheton johtaja päätti noudattaa myöntyvyyslinjaa ja suostua kokoamaan natsien vaatimat tuhannet juutalaiset juniin, joilla heidät kuljetettiin Chełmnon tuhoamisleirille (Chełmno nad Nerem, saks. Kulmhof) ja muille tuhoamisleireille. Myöntyvyyspolitiikallaan hän yritti väitteensä mukaan varmistaa mahdollisimman monen gheton asukkaan hengissä pysymisen, mutta arvostelijat pitivät häntä natsien yhteistoimintamiehenä. Vaikka kuljetusten päämäärä oli laajalti tiedossa, Rumkowski kiisti ghetossa kierrelleet huhut kuljetettujen kohtalosta.
Elinolosuhteet

Nälkä oli Łódźin gheton suurin ongelma. Monissa muissa Puolan ghetoissa kukoisti salainen ulkomaailmasta salakuljetettujen elintarvikkeiden ja muiden tuotteiden kauppa, mutta Łódźissa se tehtiin käytännössä mahdottomaksi. Siksi juutalaiset olivat täysin riippuvaisia saksalaisten heille toimittamasta ruoasta, lääkkeistä ja muista elintärkeistä tarvikkeista. Gheton ainoa käypä valuutta oli erityinen ghettoraha, johon epätoivoiset juutalaiset vaihtoivat rahansa ja tavaransa helpottaen siten omaisuutensa ryöstämistä.
Juutalaisten neuvoston oli taisteltava myös kulkutauteja vastaan. Lääketarpeita oli saatavilla hyvin vähän, ja ghetto oli ääriään myöten täynnä väkeä. Siitä huolimatta asukkaille yritettiin järjestää sairaaloita ja apteekkeja. 164 000 ihmistä pakotettiin ahtautumaan neljän neliökilometrin laajuiselle alueelle, josta vain 2,4 neliökilometriä oli asumiskelpoista. Useimmista asunnoista puuttui viemäröinti ja juokseva vesi. Myös polttoainetta oli vähän, ja ihmiset polttivat mitä käsiinsä saivat talvesta selvitäkseen. Yhteensä noin 43 500 ihmisen arvioidaan kuolleen ghetossa nälkään ja tauteihin.
Varsinkin alkuaikoina gheton elämä oli hyvin järjestettyä. Poliittiset ryhmät ja muut yhteisöt kokoontuivat, sanomalehtiä ilmestyi ja kulttuuritoimintaa harrastettiin. Ghetossa oli yhteensä 48 eritasoista oppilaitosta, vanhainkoti, orpokoti, tuomioistuin ja vankila. Opetuksen lisäksi koulut pyrkivät varmistamaan lasten riittävän ravinnonsaannin: soppakeittiöt tarjosivat aterioita koululaisille ja tehtaissa työntekijöille. Kun koulurakennukset oli pakko elintilan saamiseksi ottaa asuinkäyttöön, muita hoitopaikkoja luotiin erityisesti pikkulapsille, joiden äitien oli oltava työssä. Kun koulut suljettiin vuonna 1941, salaiset päiväkodit jatkoivat toimintaansa ja huolehtivat niistä lapsista, joiden äidit olivat töissä tehtaissa.
Elinolosuhteet > Väkimäärä

Väkimäärä Łódźin ghetossa:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| vuosi | asukkaita | ghetossa kuolleita |
| 1940 | 160 320 | 8 475 |
| 1941 | 145 992 | 11 456 |
| 1942 | 103 034 | 18 046 |
| 1943 | 84 226 | 4 573 |
| 1944 | 72 551 | 2 778 |
Alaleirit > Leiri puolalaisille lapsille

Przemysłowa-kadulla toimi 8–16-vuotiaille puolalaisille lapsille ja nuorille tarkoitettu leiri. Se perustettiin 1. joulukuuta 1942 siinä tarkoituksessa, että sinne sijoitettaisiin ne lapset, joiden vanhemmat olivat vankilassa tai kuolleet. Suurta osaa leirille sijoitetuista lapsista syytettiin varkauksista, vastarinnasta tai kielletystä kaupankäynnistä. Olosuhteet olivat ankarat myös tällä leirillä: ruokaa tarjottiin vähän, ja kaikkien yli kahdeksanvuotiaiden oli tehtävä pitkiä työpäiviä. Leiri toimi kaupungin vapauttamiseen saakka. Vuodenvaihteessa 1943–1944 siellä asui 1 086 poikaa ja noin 250 tyttöä.
Alaleirit > Zigeunerlager

5.–9. marraskuuta 1941 ghettoon tuotiin Itävallasta läheltä Unkarin rajaa 5 007 romania. Heidät sijoitettiin omalle, muusta ghetosta eristetylle asuinalueelleen (Zigeunerlager). Tämä leiri oli käytössä verraten vähän aikaa, vain muutaman kuukauden, minkä jälkeen asukkaat vietiin tuhoamisleireille.
Päätös romanileirin perustamisesta Łódźin ghettoon tehtiin lokakuussa 1941. Romanien nopea tuhoaminen oli ilmeisesti jo tällöin ajatuksena, ja ghetto oli vain välietappi matkalla Chełmnon tuhoamisleirille. Ghettoon kuljetettavien romanien määrä oli alkuperäisissä suunnitelmissa huomattavasti toteutettua suurempi. Romanit eristettiin juutalaisista omalle leirilleen kaksinkertaisella piikkilanka-aidalla ja leveällä kaivannolla. Lisäksi romani- ja juutalaisalueita rajaavien katujen kaikki ikkunat peitettiin. Eristämisen syy oli se, että romanien saapumisen pelättiin herättävän juutalaisissa levottomuutta ja häiritsevän siten gheton tuottavuutta. Ilmeisesti myös juutalaisneuvosto vaikutti eristämispäätökseen.
Zigeunerlager käsitti 15 rakennusta, joissa oli yhteensä 543 huonetta. Leiriin pääsi vain yhden sisäänkäynnin kautta.  Olosuhteet romanighetossa olivat epäinhimilliset, ja satoja kuoli tauteihin. Juutalaisten tapaan romaneilla oli omat järjestyksenvalvojansa ja leirinvanhin. Ghettoon saavuttaessa romaneilta riistettiin sekin vähä, jonka he olivat Itävallasta saaneet ottaa mukaansa. Yhteen huoneeseen majoitettiin 10–25 henkeä, ja ahtauden vuoksi alkeellinenkin puhtaanapito oli vaikeaa. Käymälöitä ei ollut riittävästi, huonekaluista kuten vuoteista puhumattakaan. Aluksi ruoka Zigeunerlageriin toimitettiin juutalaisten puolelta, ja ruokailun piti onnistua 1 000 kulholla sekä 2 000 lusikalla. Jopa juutalaisgheton ahtauteen tottunut lääkäri Arnold Mostowicz, joka vieraili romanileirissä marraskuun lopussa, oli näkemästään järkyttynyt.
Gheton loppu

Łódźin gheton kohtalosta väiteltiin natsijohdon korkeimmalla tasolla niinkin varhain kuin vuonna 1943. Heinrich Himmler vaati gheton täydellistä tuhoamista ja pienen työntekijämäärän siirtämistä Majdanekin keskitysleirille Lubliniin. Albert Speer puolestaan kannatti gheton säilyttämistä halpana työvoiman lähteenä, joka oli erityisen tärkeä Saksan sotamenestyksen kääntyessä huonompaan suuntaan.
Toukokuussa 1944 gheton väkimäärä oli noin 75 000. Kesällä ghetto päätettiin vihdoin sulkea ja jäljellä oleva asujaimisto siirtää tuhoamisleireille. Himmler antoi tyhjentämiskäskyn 10. kesäkuuta. Asukkaille kerrottiin, että heidät vietäisiin Saksaan korjaamaan ilmahyökkäysten aiheuttamia tuhoja. [23. kesäkuuta ja 14. heinäkuuta välisenä aikana Chełmnoon vietiin noin 7 000 juutalaista. Kun taistelurintama lähestyi, loput väestöstä Rumkowski mukaan lukien päätettiin kuljettaa Auschwitziin. Ghetto lakkautettiin elokuun lopussa. Noin yhdeksänsadan ihmisen onnistui piilotella raunioissa neuvostojoukkojen tuloon asti. Gheton kautta kulkeneista 204 000 juutalaisesta selvisi sodasta hengissä yhteensä vain 10 000.
Chaim Rumkowskin kohtalona oli kuolema Auschwitzissa, joskin tarkka kuolintapa on epäselvä. Eräiden väitteiden mukaan Rumkowskin surmasivat juutalaiset jo matkalla keskitysleirille tai huoneessa, jossa riisuuduttiin kaasukammiota varten. Toiset sanovat SS-miesten teloittaneen hänet erillään heti leirille saavuttua.
Vastarinta ghetossa

Łódźin gheton juutalaiset eivät järjestäneet samanlaista aseellista vastarintaa kuin Varsovan gheton, Vilnan gheton tai Białystokin gheton asukkaat. Rumkowskin auktoriteetti, ruoan ja aseiden salakuljettamisen mahdottomuus ja toivo selviämisestä tuottavuuden avulla estivät aseellisen kapinan yritykset. Gheton johtaja vastusti voimakkaasti kaikenlaista vastarintaa puheissaan, joissa hän uhkasi lähettää kapinoitsijat tuhoamisleireille.
Łódźissa käytiin kuitenkin monin eri tavoin henkistä vastarintaa. Ghetossa harjoitettiin jatkuvaa rikasta kulttuuri- ja uskonnollista toimintaa. Kymmenet koulut ja lastentarhat jatkoivat toimintaansa ankarista oloista huolimatta. Ghetossa toimi yhteiskunnallisia organisaatioita, jotka järjestivät jopa lakkoja. Kulttuuritarjontaan kuului teatteriesityksiä, konsertteja ja kiellettyjä uskonnollisia kokoontumisia. Tällaista toimintaa kuvaa juutalaisten neuvoston järjestämä ghettoarkisto, joka pyrki dokumentoimaan gheton arkipäivää tuleville sukupolville. Dokumentoijat alkoivat jopa luoda gheton tietosanakirjaa ja kerätä ghettoslangin sanastoa. Myös väestöstä pidettiin tarkkaa kirjaa.
Gheton elämästä otettiin kiellettyjä valokuvia, joista useat ovat jopa värillisiä. Yksi valokuvaajista, Henryk Ross, onnistui hautaamaan tuhansia negatiiveja maahan juuri ennen gheton sulkemista vuonna 1944. Ross selvisi sodasta hengissä ja palasi kaivamaan kuvat esiin gheton vapautuksen jälkeen. Tämän arkiston ansiosta gheton arjesta tiedetään paljon. Rossin otoksista on sittemmin koottu Lodz Ghetto Album -näyttely ja toimitettu valokuvakirja. Näyttely oli kesällä 2006 esillä VB-valokuvakeskuksessa Kuopiossa. Mendel Grossman oli toinen gheton valokuvaaja, jonka kuvia on säilynyt jälkipolville. Hän otti kuvia kameralla, jonka hän oli piilottanut takkinsa sisään. Ghetossa kirjanpitäjänä toiminut itävaltalainen Walter Genewein puolestaan otti ghetosta satoja väridioja, jotka löytyivät 1980-luvun lopulla. Geneweinin diojen pohjalta puolalainen elokuvaohjaaja Daniusz Jabŀoński on tehnyt dokumenttielokuvan Fotoamator (1998; engl. Photographer).
Juutalaisilla oli käytössä muutamia kiellettyjä radioita, joiden avulla he saivat tietoa ulkomaailman tapahtumista. Aluksi radioista kuului vain saksalaisia uutislähetyksiä, minkä vuoksi niitä kutsuttiin useissa päiväkirjoissa ja muissa muistiinpanoissa peitenimellä ”valehtelija”. Ghetossa levitettiin muun muassa tietoa Normandian maihinnoususta jo sen tapahtumispäivänä.
Gheton vastarintaan kuului myös kuljetusten pakoilu. Kuljetuksen välttäneet eivät olleet enää oikeutettuja ruoka-annoksiin, mutta he saattoivat selvitä muiden avun turvin vähäisiä ruoka-annoksia jakamalla. Aktiivisempaan vastarintaan kuuluivat sabotaasit tehtaissa; työssä hidasteltiin Wehrmachtin kustannuksella. Päiväkirjamerkinnöissä on myös todisteita suunnitelmista, joita oli tehty aseelliseen vastarintaan ryhtymisestä gheton lopun häämöttäessä. Niiden toteuttaminen ei kuitenkaan ollut Łódźin gheton olosuhteissa mahdollista.
Elokuvia ja kirjoja Łódźin ghetosta

Alan Adelson ja Kate Taverna ovat ohjanneet vuonna 1989 dokumenttielokuvan Lodz Ghetto.
Daniusz Jabŀoński ohjasi vuonna 1998 dokumenttielokuvan Fotoamator (1998; kans.väl. levityksessä Photographer, esitetty Suomen tv:ssä nimellä Valokuvaaja). Elokuva perustuu ghetossa työskennelleen itävaltalaisen Walter Geneweinin ottamiin väridiohin, jotka löytyivät 1980-luvun lopulla.
Ruotsalaisen kirjailijan Steve Sem-Sandbergin romaani Łódźin kurjat (De fattiga i Łódź) (2009, suom. 2011) kertoo Łódźin ghetosta. Kirja sai vuonna 2009 August-palkinnon, Ruotsin arvostetuimman kirjallisuuspalkinnon.