stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhtenäinen Venäjä
Organisaatio

Maaliskuun 2008 presidentinvaalin jälkeen noin 30 % venäläisistä arveltiin olevan lojaaleja Yhtenäiselle Venäjälle. Puolue ilmoitti vuonna 2011 jäsenmääräkseen 2,01 miljoonaa. Yhtenäisen Venäjän nuorisojärjestö on vuonna 2005 perustettu Yhtenäisen Venäjän Nuori Kaarti, jolla on noin 170 000 jäsentä.
Yhtenäinen Venäjä on suuri ja kirjava puolue. Tämän takia puolueen sisällä on erinäisiä ryhmiä. Puolueen sisällä on katsottu olevan ainakin markkinamyönteisten, sosiaalidemokraattien, isänmaallisten ja moraalikysymyksiin keskittyvien ryhmät.
Organisaatio > Puolueohjelma

Yhtenäinen Venäjä on määritellyt ideologiakseen vakautta ja kehitystä korostavan ”venäläisen konservatismin”. Samoin se katsoo olevansa poliittisella kentällä keskustalainen. Ulkopuoliset tarkkailijat ovat kuvailleet sen ideologiaa myös putinismiksi. Puolue onkin käyttänyt yhtenä tunnuslauseenaan ”План Путина – Победа России!” (Plan Putina – Pobeda Rossii!, suom. Putinin suunnitelma – Venäjän voitto!).
Vuoden 2003 puolueen poliittisessa manifestissa Tie kansalliseen menestykseen Yhtenäinen Venäjä ilmoitti tehtäväkseen kerätä yhteen Venäjän vastuulliset poliittiset voimat pyrkien kaventamaan eroja rikkaiden ja köyhien välillä, vanhojen ja nuorten, valtion, talouden ja yhteiskunnan välillä. Talouden tulisi yhdistellä valtionsääntelyä ja vapaita markkinoita ja jakaa talouden kasvun voittoja myös vähäosaisemmille. Puolue hylkää vasemmisto-oikeisto-jaottelun tukiessaan ”poliittista sentrismiä”, jonka tulisi yhdistää kaikki yhteiskunnan osa-alueet. Tämän lisäksi virallinen puolueohjelma korosti pragmaattisuutta ja antiradikalismia. Puolue on kuvaillut olevansa Venäjän niin tsaristisen kuin kommunistisenkin valtiollisen perinteen jälkeläinen perillinen.
Yhtenäinen Venäjä on aina korostanut olevansa Vladimir Putinin politiikan ehdoton tukija, mikä on ollut sen menestyksen salaisuus. Vuonna 2008 tehdyn mielipidetutkimuksen mukaan venäläiset yhdistävät puolueeseen markkinataloussuuntauksen, kommunismin vastaisuuden, maltillisen länsimielisen ulkopolitiikan ja tiukan linjan kapinallisia vähemmistöalueita, kuten Tšetšeniaa, kohtaan. Tällaisia poliittisia arvoja tukevat äänestäjät todennäköisimmin Yhtenäistä Venäjää. Tutkimus osoitti myös, että venäläiset pitivät talouden kehitystä Yhtenäisen Venäjän ja Putinin ansiona.
Ulkomainen media ja tarkkailijat ovat kuvailleet Yhtenäistä Venäjää ”presidentin puolueeksi”, jonka pääasiallisena tarkoituksena on turvata Kremlin valta. Suuri enemmistö Venäjän viranomaisista on puolueen jäseniä, minkä takia sitä on kuvailtu ”viralliseksi puolueeksi” tai "hallinnon puolueeksi". Näiden piirteidensä takia sitä pidetään ”valtapuolueena”.
Vuoden 2005 alussa muutama puolueaktiivi ehdotti kolmen siiven luomista puolueen sisälle (oikeisto, keskusta ja vasemmisto). Keskustelu loppui kuitenkin lyhyeen presidentinhallinnosta tulleen tyrmäyksen jälkeen. Vuodesta 2006 lähtien monet puolueen johtohenkilöistä ovat käyttäneet käsitettä ”suvereeni demokratia” sen jälkeen, kun hallinnon ideologi Vladislav Surkov kehitti sen kuvaamaan Venäjän järjestelmää.lähde?
Organisaatio > Kansainväliset suhteet

Yhtenäinen Venäjä on tavoitellut Euroopan kansanpuolueen (EPP) jäsenyyttä. Puolueen kerrottiin myös vuonna 2008 käyneen neuvotteluja jäsenyydestä kristillisdemokraattisen Centrist Democrat Internationalin kanssa.
Suomesta kokoomuksen ja keskustan poliitikkoja on käynyt vierailemassa Yhtenäisen Venäjän puoluekokouksissa. Venäläismediassa on kokousta käsiteltäessä viitattu kokoomukseen Yhtenäisen Venäjän sisarpuolueena, mutta virallista yhteistyötä ei puolueiden välilä ole ollut.
Viron keskustapuolue solmi Yhtenäisen Venäjän kanssa yhteistyösopimuksen vuonna 2004. Latviassa puolestaan Harmonia-puolue solmi samankaltaisen sopimuksen 2009, minkä se hylkäsi vuonna 2017. Itävallan vapauspuolueen kanssa Yhtenäinen Venäjä solmi yhteistyösopimuksen vuoden 2016 lopulla. Sopimuksen mukaan puolueet konsultoisivat toisiaan ja vaihtaisivat näkemyksiään muun muassa kansainvälisiin suhteisiin liittyvissä kysymyksissä. Keväällä 2017 kerrottiin Yhtenäisen Venäjän tehneen samankaltaisen sopimuksen Italian Pohjoisen liiton kanssa.
Israelissa puolueella on ollut yhteystoimisto Kadiman kanssa tehdyn sopimuksen myötä. Puolue solmi myös strategisen yhteistyösopimuksen Kiinan kommunistisen puolueen kanssa vuonna 2009. Yhtenäinen Venäjä on keskustellut kiinalaisten kanssa kokemuksista yhden puolueen järjestelmästä ja talouspolitiikan johtamisesta.
Vaalimenestys

Duuman vaalit
| Vuosi | Ääniosuus | Äänimäärä | Paikkoja | Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | 37,6 % | 22 779 279 | 225 / 450  | enemmistö |
| 2007 |  64,3 % |  44 714 241 | 315 / 450  | määräenemmistö |
| 2011 |  49,3 % |  32 448 000 | 238 / 450  | enemmistö |
| 2016 |  54,2 % |  28 271 600 | 343 / 450  | määräenemmistö |
| 2021 |  49,8 % |  28 064 258 | 324 / 450  | määräenemmistö |
Merkittäviä poliitikkoja > Puheenjohtajat

2001–2004: Sergei Šoigu, Juri Lužkov, Mintimer Šaimjev (yhteisjohtajuus)
2004–2008: Boris Gryzlov
2008–2012: Vladimir Putin
2012–: Dmitri Medvedev
Merkittäviä poliitikkoja > Merkittäviä jäseniä

Vladimir Putin, Venäjän presidentti ja puolueen entinen puheenjohtaja
Boris Gryzlov, entinen sisäministeri, puoluevaltuuston puheenjohtaja ja entinen puheenjohtaja
Vjatšeslav Volodin, nykyinen valtioduuman puhemies
Valentina Matvijenko, nykyinen liittoneuvoston puhemies
Sergei Šoigu, nykyinen Venäjän puolustusministeri, entinen hätätilaministeri ja puolueen entinen puheenjohtaja
Mintimer Šaimijev, Tatarstanin presidentti vuoteen 2010 asti
Vladislav Surkov, entinen presidentin apulaiskansliapäällikkö
Aleksandr Žukov, valtioduuman varapuhemies ja entinen varapääministeri
Dmitri Medvedev, puolueen puheenjohtaja, Venäjän pääministeri, entinen Venäjän presidentti ja puolueen entinen ryhmäpuheenjohtaja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhtenäinen Venäjä (venäjäksi)
| n k  Venäjän puolueet |
| --- | --- |
Valtioduumassa edustetut puolueet:  Yhtenäinen Venäjä (324)  Kommunistinen puolue (57)  Oikeudenmukainen Venäjä (27)  LDPR (21)  Uusi kansa (13)  Rodina (1)  Kasvun puolue (1)  Kansalaisfoorumi (1) 
Alueparlamenteissa edustetut puolueet:  Yhtenäinen Venäjä (2879)  Kommunistinen puolue (449)  LDPR (320)  Oikeudenmukainen Venäjä (230)  Kommunistit (23)  Patriootit (22)  Eläkeläisten puolue (16)  Jabloko (13)  Uusi kansa (7)  Kansalaisfoorumi (6)  Rodina (6)  Kasvun puolue (4)  Vihreät (4)  Asiapuolue (2)  Vihreä vaihtoehto (2)  Eläkeläispuolue (1)  KPSS (1) 
Muut rekisteröidyt puolueet:  Vaihtoehto Venäjälle  Kansalaisvoima  Kansalaisaloite  Demokraatit  Kansainvälinen puolue  Kasakkapuolue  Isänmaallinen puolue  Renessanssipuolue  Hyvien tekojen puolue  Oikeudenmukaisuuden puolue  Pienyritysten puolue  Parnas  Edistyspuolue  Suora demokratia  Sosiaaliturvapuolue  Sosiaalireformistinen puolue  Kansallinen liitto 
Lakkautetut puolueet:  Työväenpuolue  NKP  VKP  Pravoje delo  NBP  Agraaripuolue  Oikeistovoimien liitto  Kotimme on Venäjä  Venäjän kansallinen yhtenäisyys  Tulevaisuuden Venäjä  SDP  Kansanpuolue 
Presidentti Vladimir Putin (oik.) kuvattuna Sergei Šoigun (vas.) ja Boris Gryzlovin (kesk.) kanssa Yhtenäisen Venäjän puoluekokouksessa 2007.
Vladimir Putin Yhtenäisen Venäjän IX puoluekokouksessa 15. huhtikuuta 2008.
Lauri Välke

| Lauri Välke> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. huhtikuuta 1895 Helsinki
Kuollut: 30. heinäkuuta 1970 (75 vuotta) Helsinki
Taiteilija
Ala:  maalaustaide
Kuuluisimpia töitä:  Viipurin tuomiokirkon seccomaalaukset,   Pielisjärven kirkon seinämaalaukset,   Pihtiputaan kirkon seinämaalaukset
Palkinnot
 Pro Finlandia 
Lauri Jeremias Välke, vuoteen 1906 Hildén (18. huhtikuuta 1895 Helsinki – 30. heinäkuuta 1970 Helsinki), oli suomalainen taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kertaa julkisesti esillä Viipurissa vuonna 1919. Uransa aikana Välke teki lukuisia kirkollisten rakennusten maalaustöitä, kuten alttaritauluja, seinä- ja lasimaalauksia sekä koriste- ja entisöintimaalausta.
Elämäkerta > Lapsuus ja perhesuhteet

Lauri Välkkeen vanhemmat olivat Karl August Hildén (1858 Urjala – 1925 Viipuri) ja Anna Elisabeth Arenius (1862 Sahalahti – 1929 Viipuri). Lauri Välke syntyi Helsingissä, mutta muutti jo pienenä lapsena vanhempiensa mukana Viipuriin, jossa hänen isänsä teki töitä seppänä Valtion Rautateiden pajassa. Lauri Välke meni naimisiin vuonna 1929 Elina Liljamaan (s. 1905) kanssa. Pariskunta sai kaksi, vuonna 1930 ja 1931 syntynyttä tytärtä.
Elämäkerta > Taiteilijaura ennen toista maailmansotaa

Taiteellisesti lahjakas Välke hakeutui Viipurin taiteenystäväin piirustuskouluun, jossa hän opiskeli vuosina 1912–1917. Pääosa hänen varhaiskautensa töistä syntyi kesäaikaan maalausmatkoilla. Vuosina 1919, 1920 ja 1922 hän vieraili Kolilla ja 1921 Porvoossa. Näihin aikoihin hänen teoksilleen oli tyypillistä leveä siveltimen jälki ja voimakkaat ja kirkkaat värit. Ensimmäisen yksityisnäyttelyn Välke piti vuonna 1922 Viipurissa. Taiteilijanuransa alkuvuosina Lauri Välke teki myös pienoismalleja Viipurin asemakaava-arkkitehdille. Hänen tekemistään pienoismalleista Uuraansaaren malli palkittiin Barcelonan kansainvälisessä asemakaavanäyttelyssä kultaisella Grand Prix -mitalilla. Pienoismalli oli näytteillä samaan aikaan järjestetyssä Barcelonan maailmannäyttelyn Suomen osastolla. 1920-luvun alussa Välke osallistui Viipurin Pyöreän tornin kunnostustöihin ja koristamiseen historiallisilla maalauksilla.
Kesällä 1923 Lauri Välke teki matkan Tanskaan ja Ruotsiin. Matkan vaikutuksesta hänen maalaustyylinsä muuttui tummempisävyiseksi. Samalla hän luopui leveästä siveltimestä ja paksuista maalikerroksista. Ensimmäisen näyttelynsä Helsingissä hän piti vuonna 1925 yhdessä taiteilija Oskari Hirvikallion kanssa. Näyttely ei saanut suurta menestystä, ja ehkä osin tästä syystä Välke luopui pian öljymaalauksesta lähes kahdeksikymmeneksi vuodeksi ja keskittyi kirkkomaalaukseen.
Välkkeen ensimmäiset suuret kirkolliset koristelutyöt olivat Pitkärannan luterilainen rukoushone ja Raudun kirkko, joihin hän teki lähinnä ornamenttikoristelua. Vuonna 1929 Lauri Välke teki yhden merkittävimmistä töistään koristellessaan seccomaalaustekniikalla Viipurin tuomiokirkon kuorin evankelistasymbolein ja ornamentein. Monissa töissään Lauri Välke toimi yhteistyössä viipurilaisten arkkitehtien Jalmari Lankisen ja Juhani Viisteen kanssa ja restauroi kunnostettavien kirkkojen vanhoja maalauksia, teki uusia maalauksia sekä suunnitteli kirkkojen sisä- ja ulkovärityksiä. Tällaisia kohteita olivat muun muassa Säkkijärven kirkko, Joensuun siunauskappeli, Jaalan kirkko ja Jääsken kirkko. Välkkeen merkittävimpiä töitä 1930-luvulla oli Pielisjärven kirkon seinäpintojen täyttäminen raamattuaiheisin maalauksin vuosina 1935–1936.
Ennen toista maailmansotaa Lauri Välke osallistui aktiivisesti Viipurin kulttuurielämään. Hän oli muun muassa mukana Torkkelin killan toiminnassa. Välke oli aktiivinen Viipurin historiallisen maiseman ja vanhojen rakennusten suojelija. Hänet nimettiin vuonna 1937 Viipurin ensimmäiseksi muinaismuistojen valvojaksi. Tehtävää hän hoiti Viipurin menetykseen saakka 1944.
Elämäkerta > Ura sodan jälkeen

Jatkosodan jälkeen Lauri Välke asui ensin vuoden Hattulassa, josta muutti Hämeenlinnaan vuonna 1945. Hämeenlinnassa Välke ryhtyi jälkeen maalaamaan öljymaalauksia ja piti siellä näyttelyn vuonna 1947. Vuonna 1950 hän muutti Helsinkiin, jossa hän asui kuolemaansa saakka.
Hänen ensimmäinen suuri sodanjälkeinen maalaustyönsä oli Pihtiputaan kirkon suuret seinämaalaukset vuosina 1949–1950. Seuraavan kymmenen vuoden aikana Välke maalasi suuret seinämaalaukset kaikkiaan seitsemään kirkkoon, muun muassa Nivalan, Sotkamon ja Sieppijärven kirkkoihin. 1960-luvulla Lauri Välke jatkoi piirtämistä ja maalausta ja siirsi litografialle vanhoja Viipurissa piirtämiään kuvia.
Vuonna 1965 Lauri Välke sai valtion taiteilijaeläkkeen. Samana vuonna hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Töitä > Lauri Välkkeen kirkollisia töitä

Pitkärannan luterilaisen rukoushuoneen ornamentti- ja puuveistoskoristelu, n. 1926–1927
Raudun kirkon ornamenttimaalaukset, n. 1926
Hackmanin hautakappelin puuveistokset, Sorvalin hautausmaa, Viipuri, 1928
Viipurin tuomiokirkon kalkkimaalaukset, 1929
Lappeen kirkon restaurointi, värisuunnitelma ja seinämaalaukset, 1930
Viipurin seurakuntasalin ornamentit ja apostolien kuvat, n. 1930
Talikkalan eli Viipurin Mikaelin kirkon seinämaalaukset ja koristeet, 1932
Ilomantsin kirkon maalausten restaurointi, 1933
Säkkijärven kirkon värityssuunnitelma ja todennäköisesti myös maalausten restaurointia, 1933
Kaukolan kirkon alttaritaulu, 1934
Joensuun siunauskappelin sisäpäätyfasadin maalauskoristelu, 1935
Nastolan kirkon saarnastuolin evankelistaveistokset ja urkukaiteen 12 henkilöhahmoa
Lieksan (Pielisjärven) kirkon seinämaalaukset, 1935–1936
Jaalan kirkon maalausten restaurointi, 1936
Koiviston kirkon sivuikkunoiden lasimaalaukset (Pietari ja Paavali), kirkon sisäväritys ja saarnastuolin kaunistus, 1937
Jääsken kirkon väritys ja koristelu, 1938–1939
Vironlahden kirkon seinämaalaukset, 1939
Kakskerran kirkon saarnastuolin entisöinti, 1940-luku
Alavuden kirkon maalausten restaurointi, 1940-luku
Muhoksen kirkon maalausten restaurointi, 1940-luku
Pihtiputaan kirkon seinämaalaukset, 1949–1950
Nivalan kirkon seinämaalaukset, 1952
Sotkamon kirkon seinämaalaukset, 1954–1955
Sieppijärven kirkon iso, koko takaseinän peittävä alttaritaulu, 1955–1956
Kontiolahden kirkon seinämaalaukset, 1956
Polvijärven kirkon seinämaalaukset, 1959
Kauvatsan kirkon seinämaalaukset, 1960–1961
Virolahden kirkon lasimaalaukset, 1965
Talvisodassa tuhoutui useita kirkkoja, joissa oli Välkkeen tekemiä maalauksia ja koristeluita.
Töitä > Muita töitä

Viipurin maalaiskunnantalon salin friisi, 1933
Talojen värityssuunnitelmat Hämeenlinnaan ja Nokialle, 1940-luku
Lauri Välkkeen maalaamia evankelistasymboleja Pihtiputaan kirkon katossa.
Take the Long Way Home

"Take the Long Way Home" on brittiläisen rock-yhtye Supertrampin kappale, vuoden 1979 albumilta Breakfast in America. Kappale oli viimeinen joka nauhoitettiin albumille, ja se julkaistiin myös singlenä. Kappale on yksi yhtyeen tunnetuimmista.
Kokoonpano

Roger Hodgson: pää- ja taustalaulu, akustinen piano, sähkökitara
Rick Davies: Hammond-urut, Elka Rhapsody ja Oberheim syntetisaattorit, huuliharppu
John Helliwell: klarinetti
Dougie Thomson: bassokitara
Bob Siebenberg: rummut, tamburiini
Hannu Väisänen (taiteilija)

| Hannu Väisänen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. lokakuuta 1951 (ikä 73) Oulu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  kuvataiteilija, kirjailija
Kirjailija
Aikakausi:  1971–
Kirjallinen suuntaus: Bellinin akatemian elinikäinen jäsen
Palkinnot
 Pro Finlandia (1993) Taiteen valtionpalkinto (2007) Kirjallisuuden Finlandia-palkinto (2007) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kohotetut tilat on Hannu Väisäsen vuonna 2005 valmistunut teos Oulussa.
Hannu Pekka Antero Väisänen (s. 2. lokakuuta 1951 Oulu) on suomalainen kuvataiteilija ja kirjailija, joka on vuodesta 1989 asunut Ranskassa. Väisänen sai vuoden 2007 kirjallisuuden Finlandia-palkinnon romaanistaan Toiset kengät.
Väisänen on käynyt Savonlinnan Taidelukion 1969–1970 ja opiskellut sen jälkeen Suomen Taideakatemian koulussa 1970–1974. Debyyttinäyttelynsä hän piti Helsingissä 1971. lähde?
Väisäsen maalaukset ovat hienostuneen keveitä ja niissä on niukoin keinoin toteutettua estetismiä. Aiheissa Väisänen suosii usein kuvallisia arkkityyppejä ja niiden merkityksillä leikkimistä.
Ura

Väisänen on kansainvälisesti arvostetuimpia suomalaisia taiteilijoita. Hänet tunnetaan taidemaalarina ja graafikkona, mutta myös kirjailijana, lavastajana ja esiintyjänä.
Hannu Väisänen opiskeli  Suomen Taideakatemian koulussa  eli Ateneumissa vuosina 1970–1974. Hän on Bellinin akatemian elinikäinen jäsen. Akatemialla oli 1970- ja 1980-luvuilla merkittävä rooli suomalaisen performanssin ja happeningien uranuurtajana. Väisänen kuului tällöin akatemian ydinryhmään, jonka muita keskeisiä vaikuttajia olivat Outi Heiskanen, Mirja Airas ja Pekka Nevalainen. Väisänen toimi aktiivisesti myös akatemian toimintaa sivunneessa Record Singers -ryhmässä.
Väisänen on tehnyt Yleisradiolle kuvataidetta käsittelevän ohjelmasarjan Kahdeksan sisäkuvaa vuonna 1985. Kalevalan juhlavuonna 1999 julkaistun uuden Kalevalan kuvitustyö teki hänet laajalle yleisölle tunnetuksi. Romaaninsa Vanikan palat pohjalta hän teki maalauksia, jotka olivat esillä näyttelyssä Vanikalle piirrettyä kirjan ilmestymisvuoden syksyllä. lähde?
Väisäsen julkisista töistä mainittakoon vuoden 1977 alttaritaulu ja yhdeksän muuta maalausta akateemikko Juha Leiviskän suunnittelemaan Pyhän Tuomaan kirkkoon Oulussa, 1987–1989 alttaritriptyykki Helluntain ihme – fragmentteja uskosta Käpy ja Simo Paavilaisen suunnittelemaan Kontulan kirkkoon Helsingissä, vuonna 1991 valmistunut maalaussarja Uudenkaupungin seurakuntakeskuksessa, ja kaksi maalausta Suomen Kansallisoopperaan.
Väisänen on kirjoittanut toistaiseksi seitsenosaisen romaanisarjan, joka kuvaa hänen alter egonsa Anteron nuoruutta, kasvamista taiteilijaksi oululaisesta kasarmiympäristöstä ponnistaen ja elämää taiteilijana Suomessa ja Ranskassa. Sarjan toinen osa Toiset kengät palkittiin vuonna 2007  Finlandia-palkinnolla, ja Väisäselle myönnettiin saman vuoden marraskuussa myös Taiteen valtionpalkinto. Romaanisarjan kahteen ensimmäiseen osaan perustuva näytelmä Toiset kengät kantaesitettiin 1.3.2014 Väisäsen lavastamana Oulun kaupunginteatterissa.
Vuonna 2008 oli Espoon modernin taiteen museossa Emmassa Hannu Väisäsen suunnittelema näyttely Koiran ja suden välissä. Väisänen valitsi ripustukseen Saastamoisen säätiön taidekokoelmasta yksinomaan valko-, harmaa- ja mustasävyisiä teoksia. lähde?
Yksityiselämä

Väisänen on asunut vuodesta 1989 Ranskassa, osan vuotta Pariisissa ja osan Lounais-Ranskan Souillacissa. Hänellä on sekä Suomen että Ranskan kansalaisuus. Hänen elämänkumppaninsa on Christophe Rischard. Väisäsen vanhemmat olivat sotilasmestari, vakuutustarkastaja Heikki Väisänen ja Anja Väisänen, o.s. Lehtomäki.
Kirjallinen tuotanto

Johannes puhuu Prochorokselle.  (Runokokoelma)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1989.  ISBN 978-951-2-63369-2
Antero-sarja:
Vanikan palat.  (Romaani)  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 978-951-1-18884-1
Toiset kengät.  (Romaani)  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21272-0
Kuperat ja koverat.  (Romaani)  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-23250-6
Taivaanvartijat.  (Romaani)  Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-24802-6
Piisamiturkki ja muita kertomuksia. Novellikokoelma. Helsinki: Otava, 2015. ISBN 978-951-1-29661-4
Elohopea.  (Romaani)  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-29387-3
Leimikot. Romaani. Helsinki: Otava, 2018.
Apupata.  (Kirjoituskokoelma)  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-24803-3
Esi-isät. Kertomuskokoelma. Helsinki: Otava, 2017. ISBN 978-951-1-30750-1.
Märkä turbaani.  (Romaani)  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-34656-2
Näyttelyjulkaisuja ja kirjallisuutta

Hannu Väisänen 17. toukokuuta – 14. heinäkuuta 1991 Oulun taidemuseo = Oulu Museum of Art = Uleåborgs konstmuseum Sandqvist, Gertrud, 1991
Hannu Väisänen 26. helmikuuta – 4. kesäkuuta 2000 Väisänen, Hannu (1) 2000
Mythe de la périphérie Kuutti Lavonen, Risto Suomi, Jan Kenneth Weckman, Hannu Väisänen, Gervasoni, Pierre, 1992
Neljä taiteilijaa Keravalla Outi Heiskanen, Ulla Rantanen, Kain Tapper, Hannu Väisänen 18. toukokuuta – 30. elokuuta 1991
Orfeus korvassa Rovaniemen taidemuseo 4. huhtikuuta – 10. toukokuuta 1987, Galleria Bronda 26. helmikuuta – 15. maaliskuuta 1987
Performance, aktio, happening jälkiä katoavasta taiteesta, 1995
Pieni suuri pieni Suomen taidegraafikot 70 vuotta 1931–2001 Helsingin taidehalli 16. kesäkuuta – 5. elokuuta 2001
Uusi järjestys, Väisänen, Hannu, 1994
Hannu Väisänen, Sara Hildénin taidemuseo; Tampere, 2001
Vedostuksia. Suomalaista taidegrafiikkaa 2000-luvulta, Nyrhinen, Tiina, 2003
Koiran ja suden välissä, EMMA – Espoon modernin taiteen museo, 2008
Kuvitus

Kalevala.  (Koonnut ja eepokseksi luonut Elias Lönnrot. Kuvittanut: Hannu Väisänen)  Helsingissä:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16061-3
Antti Puuhaara -oopperakirjan kuvitus, 2010, Musicatreize, Actes Sud, Ranska, ISBN 978-2-7427-9143-9
Artikkeleita

Väisänen, H. Erään maton transkendenssi. Muoto, 1990, No 4, s. 12–15
Väisänen, H. Kuvia Mirja Airaksen kuvien takana. Taide, 1984, No 5, s. 38–41
Väisänen, H. Recreating the Kalevala. Books from Finland, 1999, No 2, s. 113–118
Väisänen, H. Minun pohjoiseni – Septemptrionalia. Kaltio 1/2005
Palkinnot ja tunnustukset

Pro Finlandia -mitali 1993
Taiteen valtionpalkinto 2007
Kirjallisuuden Finlandia-palkinto 2007
Suomen Leijonan Komentajamerkki 2008
Kirjallisuuden valtionpalkinto 2015
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hannu Väisänen (taiteilija) taiteilijamatrikkelissa
Pohjoista kirjallisuutta: Hannu Väisänen (Oulun kaupunginkirjasto)
Kirjasampo.fi: Hannu Väisänen
Ylen Elävä arkisto: Hannu Väisäsen haastattelu ja otteita romaanista Toiset kengät (2007)
Ylen Elävä arkisto: Hannu Väisänen: Vanikan palat (haastattelu, video) (2004)
Riitta Valorinta: / Väisänen, Hannu (1951—) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 17.2.2003. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Anton Kettunen

| Anton Kettunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. elokuuta 2006 (ikä 18) Joensuu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  190 cm
Paino:  80 kg
Seura
Seura:  Pelicans
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  45
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2025–
    
Anton Kettunen (s. 2. elokuuta 2006 Joensuu) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Pelicansia. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Kettunen osaa pelata myös laidassa. Hän pelaa pääasiassa seuran U20-joukkueessa.
Ura > Seuraura

Kettunen on Jokipoikien kasvatti. Kaudella 2021–2022 hän toimi seuran U16-joukkueen varakapteenina. Kaudeksi 2022–2023 Kettunen muutti 16-vuotiaana Lahteen ja siirtyi Pelicansin U18-joukkueeseen. Kaudella 2024–2025 hän teki seurassa SM-liigadebyyttinsä runkosarjan viidenneksi viimeisellä kierroksella 5. maaliskuuta 2025 Porin Ässiä vastaan, kun Leevi Tukiainen joutui sivuun. Kettunen merkittiin Pelicansin kakkossentteriksi laidoilleen kaksi muuta debytanttia: Joonas Paqvalin ja Eelis Teutari. Hän sai ottelussa jääaikaa 12.21 minuuttia ja Kettunen otti kymmenen aloitusta voittoprosentilla 70%.
Ura > Maajoukkueura

Kettunen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2024. Yhteensä hän on pelannut seitsemän nuorten ja 15 poikien maaottelua.