Paul de Barras
Elämä ja ura > Vallankumouksen ja ensimmäisen tasavallan aika

Vallankumouksen puhjettua vuonna 1789 Barras liittyi välittömästi vastaperustettuun jakobiiniklubiin ja osallistui Bastiljin valtaukseen Pariisissa. Hän oli myös mukana väkijoukossa, joka pakotti kuningas Ludvig XVI:n palaamaan Versailles’sta Pariisiin lokakuussa 1789. Barras pyrki vuoden 1791 vaaleissa uuteen lakiasäätävään kansalliskokoukseen Varin departementista, mutta hänet valittiin vain valitsijamieheksi, ei varsinaiseksi kansalliskokousedustajaksi. Syyskuussa 1792 hän pyrki Pariisista uuteen parlamenttiin eli kansalliskonventtiin ja pääsi tällä kertaa varaedustajaksi. Kun useasta vaalipiiristä valituksi tullut Edmond-Louis-Alexis Dubois-Crancé päätti edustaa Ardennesin departementtia, hänen edustajanpaikkansa Pariisissa lankesi Barrasille. Kansalliskonventti lähetti Barrasin valvomaan Ranskan Italian-armeijan toimintaa ensimmäisessä vallankumoussodassa. Hän sai valvoa myös rojalistien kukistamista Varin ja Nizzan alueella sekä uuden Alpes-Maritimesin departementin muodostamista Ranskaan liitetyistä alueista. Hän äänesti tammikuussa 1793 kansalliskonventin istunnossa syrjäytetyn Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta.
Barras sai maaliskuussa 1793 tehtäväkseen johtaa asevelvollisten värväystä armeijaan Hautes-Alpesin ja Basses-Alpesin alueilla. Huhtikuun lopusta 1793 tammikuuhun 1794 Barras oli jälleen kansalliskonventin edustajana Italian-armeijassa. Hän osallistui Toulonin satamakaupungin piiritykseen ja takaisinvaltaukseen Ranskan keskusjohtoa vastustaneilta kapinallisilta ja näitä tukeneilta brittijoukoilta. Vieraillessaan tässä yhteydessä kahdesti etulinjassa loka- ja marraskuussa 1793 hän tapasi ensimmäisen kerran nuoren tykistöupseerin Napoléon Bonaparten. Barras oli sen jälkeen osallisena väkivaltaisissa tukahduttamistoimissa Toulonissa ja Marseillessa. Paikallisten edustajien valitettua hänen toiminnastaan yhteishyvän valiokunta kutsui hänet tammikuussa 1794 takaisin Pariisiin. Terrorin aikana Barras pysytteli erillään kaikista puolueryhmistä. Terrorihallintoa johtanut Maximilien de Robespierre ei pitänyt Barrasista ja saattoi suunnitella tämän tuhoamista, mikä rohkaisi Barrasia liittymään salaliittoon Robespierren syrjäyttämiseksi. Barras oli yksi avainhenkilöistä heinäkuun 1794 lopussa suoritetussa thermidorin vallankaappauksessa, sillä hän komensi sotilaita, jotka puolustivat kansalliskonventtia kansalliskaartilaisilta. Juuri Barrasin sotilaat vangitsivat Robespierren ja tämän liittolaiset Pariisin kaupungintalolta.
Barrasin vaikutusvalta kasvoi nopeasti thermidor-kappauksen jälkeisenä vuonna. Hän oli yleisen turvallisuuden valiokunnan jäsen marraskuusta 1794 maaliskuuhun 1795 ja uudelleen syyskuusta marraskuuhun 1795. Hän oli myös kaksi viikkoa kansalliskonventin puhemiehenä helmikuussa 1795. Barras sai elokuussa 1795 Ranskan armeijan prikaatikenraalin arvon. Kun Pariisissa puhkesi lokakuun 1795 alussa vendémiairekuun 13. päivän kansannousuna tunnettu rojalistien kapina, kansalliskonventti nimitti Barrasin viisihenkiseen valiokuntaan, jonka tuli vastata tasavallan suojelusta. Tilanteen kiristyessä konventti nimitti Barrasin 4. lokakuuta pääkaupungin alueen turvallisuudesta vastanneen sisäarmeijan (Armée de l'Intérieur) komentajaksi kyvyttömäksi osoittautuneen kenraali Jacques-François Menoun tilalle. Barras kutsui avukseen Toulonista muistamansa kenraali Bonaparten ja määräsi tämän puolustamaan Tuileries’n palatsia. Bonaparte nujersi kapinalliset 5. lokakuuta tykistöllään ja taitavalla saartoliikkeellä. Tasavallan pelastaminen lisäsi Barrasin suosiota ja vaikutusvaltaa mutta nosti samalla myös Bonaparten valtakunnalliselle näyttämölle.