Juho Kusti Paasikivi
Rauhanneuvottelija ja suurlähettiläs > Talvi- ja jatkosodan aika

Toisen maailmansodan sytyttyä Neuvostoliitto vaati Leningradin turvallisuuteen vedoten Suomenlahden ulkosaaria ja osaa Karjalankannaksesta sekä tukikohtaa Hankoniemeltä Suomenlahden suulta. Moskovassa loka- ja marraskuussa 1939 käydyissä neuvotteluissa Paasikivi toimi Suomen pääneuvottelijana. Sotilasasiantuntijana oli eversti Aladár Paasonen ja lisäksi neuvottelujen toiselle ja kolmannelle kierrokselle osallistui Paasikiven toivomuksesta Cajanderin hallituksen valtiovarainministeri, sosialidemokraattien vahva mies Väinö Tanner. Suomalaiset neuvottelijat eivät kuitenkaan pystyneet tekemään paljonkaan, koska heitä sitoivat hallituksen ja ulkoministeri Eljas Erkon antamat tiukat ehdot, joiden mukaan alueluovutuksiin ei saanut suostua. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina marraskuun puolivälissä 1939 ja talvisota syttyi Neuvostoliiton hyökätessä Suomeen kuukauden viimeisenä päivänä. Paasikivi nimitti talvisotaa myöhemmin ”Erkon sodaksi”. Sodan sytyttyä muodostetussa Rytin hallituksessa Paasikivi toimi salkuttomana ministerinä ja pääministeri Risto Rytin ja ulkoministeri Väinö Tannerin neuvonantajana ja nousi näiden rinnalle hallituksen kolmanneksi voimahahmoksi.
Keväällä 1941, jolloin Suomi lähentyi Saksaa samaan aikaan kuin Neuvostoliiton ja Saksan suhteet kiristyivät, Paasikivi teki johtopäätöksensä ja ilmoitti eroavansa Moskovan-lähettilään tehtävistä. Jäähyväiskäynnillään Stalinin luona Paasikivi lupasi yksityishenkilönä toimia Suomen ja Neuvostoliiton välisten suhteiden kehittämiseksi, mihin Stalin vastasi: ”Te ette voi koskaan olla yksityishenkilö.” Suomessa sen sijaan uskottiin Paasikiven poliittisen uran vihdoin päättyneen. Niinpä Suomen silloinen Kööpenhaminan-lähettiläs kieltäytyi lähettämästä autoa Kastrupin lentoasemalle, jonne Paasikivi saapui Moskovasta.
Saksan kärsittyä tappion Stalingradin taistelussa helmikuussa 1943 Suomen ulkopoliittinen johto päätti aloittaa pyrkimykset Suomen irrottamiseksi sodasta. Alkuvuodesta 1944 Yhdysvaltain ulkoministeri Cordell Hull kehotti Suomea ryhtymään rauhanneuvotteluihin Neuvostoliiton kanssa, ja helmikuussa 1944 Linkomiehen hallitus lähetti Paasikiven salaiselle matkalle Neuvostoliiton Tukholman-lähettilään Aleksandra Kollontain luo ottamaan selvää ehdoista. Maaliskuun lopulla 1944 Paasikivi ja ulkoministerinä edellisen kerran 1920-luvulla toiminut Carl Enckell matkustivat Moskovaan, jossa ulkoministeri Vjatšeslav Molotov ilmoitti jyrkät ehdot: suhteiden välitön katkaiseminen Saksaan, saksalaisten karkottaminen maasta kuukauden kuluessa, vuoden 1940 Moskovan rauhan mukaiset rajat, Petsamon luovuttaminen Neuvostoliitolle ja 600 miljoonan Yhdysvaltain dollarin sotakorvaukset. Paasikivi puolsi voimakkaasti ehtoihin suostumista, mutta eduskunta piti niiden täyttämistä mahdottomana ja hylkäsi ne. Hylkäämispäätöksen taustalla vaikutti myös pelko siitä, että Neuvostoliitto saattaisi myöhemmin käyttää mitä tahansa rauhansopimuksen täyttämiseen liittyvää epäonnistumista tai puutetta perusteena Suomen miehittämiseen.
Paasikivi ei koskaan antanut anteeksi sitä, että hallitus ja eduskunta hylkäsivät hänen Moskovasta keväällä 1944 välittämänsä rauhanehdot. Keskustelu kevään 1944 rauhanehtojen hyväksyttävyydestä ja niiden suhteellisesta paremmuudesta tai huonommuudesta verrattuna syyskuussa solmittuun Moskovan välirauhaan alkoi jo syksyllä 1945 Paasikiven ja keväällä 1944 pääministerinä toimineen Edwin Linkomiehen väittelyllä Uuden Suomen sivuilla. Historiantutkija Jukka Seppisen mukaan Paasikivi paljasti kevään 1944 neuvotteluissa sotilassalaisuuksia neuvosto-osapuolelle. Seppinen katsoo, että Paasikivi tulisi tämän vuoksi jälkikäteen tuomita.