stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valéry Giscard d’Estaing
Kirjallisuutta

La République mondaine, essai sur le giscardisme Grasset, 1979, Jean Bothorel
Le Pharaon – Histoire du septennat Giscardien 19 mai 1974 – 22 mars 1978. Grasset, 1983. Jean Bothorel.
Mauri Luukkala

Mauri Luukkala (14. joulukuuta 1936 – 2. heinäkuuta 2002) oli suomalainen fyysikko.
Luukkala opiskeli fysiikkaa Turussa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1966.lähde? Vuonna 1972 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston fysiikan laitokselle perustettuun fysiikan professorin virkaan, joka keskittyi elektroniikkaan ja mittaustekniikkaan. Jonkin aikaa Luukkala toimi myös fysiikan laitoksen esimiehenä. Suomen fyysikkoseuran puheenjohtajana hän toimi vuosina 1975 – 1976. Vuonna 2001 hän jäi professorin virastaan eläkkeelle.
Fysiikan laitoksella Luukkala opetti elektroniikkaa useiden vuosien ajan. Hän kirjoitti luentojensa tueksi kirjan Elektroniikka (Limes ry 1995, ISBN 951-745-169-5).
Luukkala oli kokenut purjehtija ja muun muassa Espoon pursiseuran pitkäaikainen jäsen vuodesta 1973. Hän hukkui heinäkuussa 2002 Gotland Runt -avomeripurjehduskilpailussa tapahtuneessa onnettomuudessa toimiessaan Argon-veneen päällikkönä.
Luopioisten Linja

Luopioisten Linjan linja-auto Muuramessa
Luopioisten Linja Oy on linja-autoliikennettä harjoittava perheyritys, jonka kotipaikka on Pälkäneen kunnassa sijaitsevassa Kyynärön kylässä. Yhtiö on toiminut alalla vuodesta 1945 lähtien. Yhtiö harjoittaa sekä tilausliikennettä että linjaliikennettä Pirkanmaan alueella.
Historiaa

Yhtiön perustajat, luopioislaiset veljekset Aaro ja Yrjö Kankaanpää aloittivat uransa taksiautoilijoina Helsingissä vuonna 1938, mutta siirtyivät kuorma-autoilijoiksi juuri ennen talvisodan syttymistä. Välirauhan aikana veljekset osallistuivat Suomen siihen saakka suurimpaan kuljetusurakkaan,  Petsamon ja Rovaniemen välisiin tavarankuljetuksiin Liinahamarin reitillä. Sotien päätyttyä he palasivat kotiseudulleen ja ryhtyivät jälleen taksiautoilijoiksi. Vuonna 1945 Aaro ja Yrjö Kankaanpää ostivat luopioislaiselta Janne Aholalta tämän ajaman linjavuoron Luopioinen–Pälkäne–Tampere. Ahola oli aloittanut kyseisen linjan vuonna 1926 ja ajanut myös Padasjoelle ja Hämeenlinnaan; Hämeenlinnan vuorosta hän oli tosin sittemmin luopunut. Vuoteen 1948 mennessä koko Aholan linjaliikenne siirtyi Kankaanpään veljeksille. Vuonna 1950 Aaro ja Yrjö Kankaanpää ostivat kuhmalahtelaisen Kalle Salmen linjat ja tämän kolme linja-autoa, jolloin Luopioisten Linjan liikennekenttä laajeni Kuhmoisiin. Vuonna 1924 liikennöitsijäksi ryhtynyt Salmi oli avannut linjan Tampereelta Kuhmoisiin vuonna 1932.  Hieman myöhemmin Luopioisten Linjalle tuli vielä toimintansa lopettaneen luopioislaisen Toivo Tuomen linja Orivedelle. Luopioisten Linjan autohalli- ja korjaamorakennus valmistui Kyynäröön vuonna 1947. Myöhemmin Yrjö Kankaanpää ryhtyi viljelemään veljesten kotitilaa ja Luopioisten Linja siirtyi kokonaan Aaro Kankaanpään omistukseen. Osittain maaltamuuton vakiovuoroihin aiheuttaman matkustajakadon vuoksi yhtiö siirtyi 1970-luvulla yhä aktiivisempaan tilausajojen myyntiin aina Keski-Eurooppaa myöten ja perusti 1980-luvun alussa oman matkatoimiston Minimatkat Oy:n.
Luopioisten Linja Oy:llä oli enimmillään 17 linja-autoa. Yhtiö oli aikoinaan yksi tunnetuimmista brittiläisten Leyland-linja-autojen käyttäjistä; kyseistä merkkiä hankittiin yhtiölle kaikkiaan 21 kappaletta parinkymmenen vuoden aikana. Viimeinen Suomessa uutena käyttöön otettu, Kutter-korilla varustettu Leyland rekisteröitiin Luopioisten Linjan nimiin marraskuussa 1980. Vuonna 1995 Luopioisten Linjalla oli kahdeksan linja-autoa, joista vielä puolet oli Leylandeja, toinen puoli Volvoja. Yhtiön toimitusjohtajana toimi tällöin edelleen Aaro Kankaanpää.
Yrityksen linjaliikenne

Luopioisten Linja liikennöi nykyään vakiovuoroja Tampereen, Kangasalan, Pälkäneen ja Padasjoen kuntien alueella. Vuoteen 2015 asti Luopioisten Linja liikennöi myös vuoroja Tampereelta Kuhmoisiin ja Orivedelle mutta elokuussa 2015 nämä yhteydet siirtyivät Tampereen joukkoliikenteen tilaamiksi, ja kilpailutuksen myötä Väinö Paunu Oy:n ajettavaksi.
Suurin osa Luopioisten Linjan vakiovuoroista kulkee Tampereen ja Kyynärön välillä reittiä Kangasala–Pälkäne–Aitoo–Luopioinen–Rautajärvi. Koulupäivinä vuoroja kulkee neljä molempiin suuntiin. Koulujen ulkopuolella arkisin kaksi. Arkisin yksi vuoropari liikennöi Tampereen ja Padasjoen välillä. Perjantaisin Padasjoelle liikennöi myös toinen vuoro. Sunnuntaisin Luopioisten linjalla ei ole enää nykyään linjaliikennettä.
Luopioisten linja liikennöi myös koululaisille suunnattuja vuoroja välillä Tampere–Aitoon koulutuskeskus, Aitoo–Ämmätsä ja Kyynärö–Pohja.
Aiheesta muualla

Luopioisten linjan verkkosivu
Suomen linja-automuseo: Luopioisten linjan vanhoja aikatauluja
Luokkataistelu (amerikansuomalainen lehti)

| Luokkataistelu |
| --- | --- |
 Luokkataistelun viimeiseksi jäänyt numero.
Lehtityyppi:  työväenlehti
Kustantaja:  Industrial Workers of the World
Levikki:  5 000
Perustettu:  1919
Lakkautettu:  1919
Päätoimittaja:  Carl Paivio
Kotikunta:  New York
Kotimaa:  Yhdysvallat
Kieli:  suomi
Luokkataistelu oli vuonna 1919 New Yorkissa ilmestynyt suomenkielinen anarkistinen työväenlehti, jota julkaisi anarkosyndikalistisen Industrial Workers of the World -ammattiliiton amerikansuomalainen Bronxin osasto. Lehteä ehti ilmestyä vain kolme numeroa. Viranomaiset lakkauttivat sen osana niin sanotun ”punaisen pelon” aikana työväenliikkeeseen kohdistettuja voimakeinoja. Päätoimittaja Carl Paivio ja apulaispäätoimittaja Gust Alonen saivat lokakuussa 1919 yli neljän vuoden vankeustuomiot Luokkataistelussa ilmestyneestä artikkelista.
Lehti

Luokkataistelu ilmestyi vuonna 1919 New Yorkissa kolmen numeron verran. Se oli anarkistinen suomenkielinen työväenlehti, jota julkaisi anarkosyndikalistisen Industrial Workers of the World -ammattiliiton amerikansuomalainen Bronxin osasto. IWW:n suomalainen Bronxin osasto toimi ammattiliiton sisällä omana anarkistisena ryhmittymänään. Se muun muassa vastusti kaikkea liiton sisäistä keskushallintoa ja kannatti avoimesti suoraa toimintaa, kuten sabotaasia ja mellakointia. Lehden päätoimittaja oli vuonna 1915 laittomana siirtolaisena maahan tullut Carl Paivio ja apulaispäätoimittaja jo vuonna 1894 ensimmäistä kertaa Yhdysvaltoihin saapunut Gust Alonen.
Oikeustoimet lehteä vastaan > Taustaa

Ensimmäisen maailmansodan aikana 1917 Yhdysvalloissa tuli voimaan niin sanottu Espionage Act -laki, jonka tarkoituksena oli suojata maan sotaponnistuksia esimerkiksi vakoilua ja sabotaasia vastaan. Vuotta myöhemmin sitä laajennettiin niin, että kaikenlainen sodanvastainen toiminta ja jopa sotaa kritisoivien mielipiteiden julkinen esittäminen tuli kielletyksi. Laki oli suunnattu lähinnä vasemmistolaisia sodanvastustajia vastaan, joista merkittävimmät olivat Amerikan sosialistinen puolue sekä IWW-ammattiliitto. Suurin osa niiden jäsenistä oli Euroopasta saapuneita siirtolaisia.
Vasemmiston ja työväenliikkeen vastaisia toimenpiteitä jatkettiin myös sodan päättymisen vuoden 1918 jälkeen. Osasyynä oli muun muassa pelko Venäjällä tapahtuneen lokakuun vallankumouksen kaltaisten levottomuuksien leviämisestä Yhdysvaltoihin. Aikakautta alettiin kutsumaan "punaiseksi peloksi". Samassa yhteydessä jokaisessa osavaltiossa säädettiin niin sanottu "Criminal Anarchy" -laki, joka muun muassa kielsi kaiken hallituksen kumoamiseen yllyttävän materiaalin julkaisun ja levityksen. New Yorkissa se oli tullut voimaan jo 1902, vuotta aikaisemmin tapahtuneen presidentti William McKinleyn salamurhan johdosta. Lain perusteella ei kuitenkaan oltu annettu yhtään tuomiota.
Oikeustoimet lehteä vastaan > Ratsia

Kesäkuun 21. päivänä 1919 Luskin komiteaksi kutsuttu hallituksen viranomainen teki New Yorkissa ratsiat kolmeen vasemmistolaiseen kohteeseen, joita olivat Sosialistisen puolueen oppilaitos Rand School of Social Science, puolueen vasemmistosiiven toimisto Manhattanilla sekä samassa kaupunginosassa sijaitseva IWW-ammattiliiton New Yorkin toimisto. Komitea oli saanut nimensä senaattori Clayton R. Luskin mukaan ja sen tarkoituksena oli valvoa muun muassa lehdistössä esiintyvää vallankumouksellista toimintaa. IWW:n toimistoon tehdyn ratsian yhteydessä Luskin komitean haltuun päätyi Luokkataistelun numeroita, joista sen huomion kiinnitti erityisesti eräs maaliskuun lehdessä julkaistu, ilmeisesti Carl Paivion kirjoittama artikkeli. ”Mellakoivien massojen toiminta” -nimisessä artikkelissaan Paivio kyseenalaisti rauhanomaisen vallankumouksen tavoittelun sekä kehotti työläisiä lakkojen ja rauhallisten mielenosoitusten sijaan mellakointiin ja sabotaasiin. Komitean hampaisiin joutui erityisesti yksi tekstinpätkä, jota myöhemmin on lainattu lukuisissa yhteyksissä:
»Mellakoivat väkijoukot ovat ainoa mahdollinen tapa käynnistää lopullinen veriseksi muodostuva taistelu kapitalistien ja työväenluokan välille. Helvettiin opetukset rauhanomaisesta vallankumouksesta! Työväenluokan verinen vallankaappaus on ainoa mahdollisuus, koska niin kauan kuin vihollisemme pystyy kohottamaan yhdenkin miekan, on veretön taistelu pelkkä haave.»
Luskin komitean käsiin joutuneet lehdet eivät sisältäneet mitään tietoa sen toimittajista, mutta viranomaiset pääsivät lopulta Paivion ja Alosen jäljille New Yorkissa kirjapainoa pitäneen Emil Kaarnan tunnistettua heidät. Alonen pidätettiin kotikaupungissaan elokuun alussa ja Detroitiin matkustanut Paivio viikkoa myöhemmin.
Oikeustoimet lehteä vastaan > Oikeudenkäynti ja tuomiot

Oikeudenkäynti Paiviota ja Alosta vastaan alkoi 6. lokakuuta. Syyttäjän kuulustelussa he kieltäytyivät kertomasta mitään, joka voisi johtaa IWW:n Bronxin osaston muiden jäsenten paljastumiseen. Tuomiot langetettiin lopulta kolme viikkoa myöhemmin, jolloin molemmat saivat 4–8 vuoden vankeusrangaistuksen "rikollisesta anarkiasta". Lakitekstin mukaan sellaista oli "mikä tahansa doktriini, jonka mukaan hallitus pyritään syrjäyttämään väkivalloin tai murhaamalla johtavassa asemassa olevia henkilöitä".
Oikeuden lausunnon mukaan Paivio ja Alonen olivat vallankumoukseen yllyttävien kirjoitustensa johdosta yhtä syyllisiä maanpetokseen, kuin jos he olisivat organisoineet aseellista vallankaappausta. Oikeus katsoi, että nyt oli ehditty ottamaan vasta "ensimmäinen askel". Tuomari Bartow S. Weeksin mukaan oikea tuomio kyseisenlaisesta maanpetoksesta olisi kuolemanrangaistus, mutta laki mahdollisti vain vankilatuomiot. Paivio ja Alonen määrättiin myös karkotettavaksi Yhdysvalloista vankilasta pääsynsä jälkeen, mutta molemmat saivat kuitenkin jäädä maahan vapauduttuaan vuonna 1923.
Päätoimittaja Carl Paivion pidätyskuva.
Carl Axel Gottlund

Carl Axel Gottlund vuonna 1857, tuntemattoman tekijän piirros.
Carl Axel Gottlund (24. helmikuuta 1796 Ruotsinpyhtää – 20. huhtikuuta 1875 Helsinki), suomalaisittain Kaarle Aksel Gottlund, oli kirjailija ja Helsingin yliopiston suomen kielen lehtori ja suomalaisuuden edistäjä. Hän teki uraauurtavia tutkimusmatkoja Ruotsin metsäsuomalaisten pariin ja kannatti kirjakielen kehittämisessä itämurteita, erityisesti savolaismurteita.
Gottlundin syntymäpäivänä 24. helmikuuta vietetään Ruotsissa ruotsinsuomalaisten päivää. Kuopiossa on Kirkkokatu 25:n kerrostalon seinällä Gottlundin muistoreliefi.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Carl Axel Gottlund syntyi vuonna 1796 Ruotsinpyhtäällä, missä hänen isänsä Matthias Gottlund oli kappalaisena. Ruotsinkielistä sivistyneistösukua oleva äiti Ulrika Sophia (o.s. Orraeus) oli kotoisin Porvoosta, jossa perhe asui vuosina 1798–1805. Gottlundin varsinaiseksi kotipitäjäksi tuli kuitenkin Juva, josta hänen isänsä sai tuottoisan kirkkoherranviran vuonna 1805.lähde? Gottlundin eno oli valtioneuvos Anders Fabian Orrhjelm.
Gottlundin isä oli valistushenkinen mies, joka oli saanut virkkeitä opiskeluaikoinaan muun muassa Henrik Gabriel Porthanilta. Hän kannusti poikaansa oppimaan suomea, ja tämä oppikin suomen kieltä Savon murteella, joka jäi hänen kielekseen koko elämän ajaksi. Gottlundin ensimmäinen kirjallinen harrastus oli päiväkirjan pitäminen. Hän tapasi lapsuudessaan tulevan kirjailijan Jaakko Juteinin, joka oli lähiseudulla kotiopettajana. Juteini kuunteli Gottlundin runoja ja kannusti häntä kirjoittamaan suomeksi.
Gottlund aloitti opiskelun Porvoon lukiossa 1810 saatuaan alkeisopetusta kotona. Opiskeluja enemmän häntä kiinnostivat silti huvitukset: tanssiaiset, urheilu, metsästys ja soittoharrastukset. Todistus ei ollut kovin hyvä, mutta Gottlund pääsi sen turvin aloittamaan opiskelut Turun akatemiassa vuonna 1814 valmistuttuaan ylioppilaaksi.
Akatemiassa Gottlund sai kansallisromanttisia vaikutteita, jotka innostivat hänet vuosina 1815–1816 keräämään kotipitäjästään kansanperinneaineistoa: runoja, loitsuja, satuja, loruja ja leikkejä. Työssä häntä auttoivat jo lapsuudessa solmitut yhteydet ja kansan elämän tuntemus. Gottlund ei sensuroinut aineistoaan vaan otti mukaan myös seksuaalista materiaalia, mikä oli varsin poikkeuksellista.
Elämä > Paluu Suomeen

Vuonna 1834 Gottlund palasi perheineen Suomeen ja asettui asumaan Kuopioon Gottlundin leskeksi jääneen äidin luokse. Myöhemmin he muuttivat omaan kotiin Gottlundin riitannuttua äitinsä kanssa. Kuopiossa Gottlund hankki toimeentulon opettamalla Kuopion triviaalikoulussa ja tekemällä satunnaisia kirjallisia töitä. Hän joutui riitoihin monien ihmisten kanssa ja oli mukana oikeudenkäynnissä. Gottlund haki myös lupaa perustaa Kuopioon sen ensimmäinen kirjapaino, mutta ei saanut (Kuopiossa ensimmäisen kirjapainon perusti kapteeni Karstén vasta 1840-luvulla).
Elias Lönnrotin Kalevalan ilmestyminen vuonna 1835 oli Gottlundille katkera pala, sillä se syrjäytti Otavan ja vei Gottlundin omalle teokselleen suunnitteleman paikan kansallisena merkkiteoksena. Toisaalta myöskään Lönnrot ei antanut Gottlundille kirjoituksissaan tunnustusta kansanrunouden kerääjänä ja kansaneeposidean esittäjänä.
Vuonna 1839 Gottlund sai yliopistosta suomen kielen lehtorin viran, jonka edellinen haltija C. N. Keckman oli kuollut edellisenä vuonna. Gottlundin muutti perheineen Helsinkiin ja hankki sieltä asunnon. Alkajaisluennossaan Gottlund esitti lainasanojen osoittavan, että kaikilla maailman kielillä on yhteinen alkuperä. Hän korosti myös sananlaskujen erityistä arvoa. Lehtorin päätehtävä oli kuitenkin opettaa suomea virkamiehiksi tai papeiksi pyrkiville opiskelijoille, mikä ei Gottlundia suuresti innostanut.
Gottlund julkaisi vuonna 1840 yliopiston  kustannuksella Runola-eepoksen, jolla hän pyrki haastamaan Kalevalan. Teos kuitenkin romahdutti Gottlundin jo muutenkin arveluttavan maineen: teoksen runomittaa pidettiin virheellisenä, kielikuvien nähtiin osoittavan huonoa suomen kielen hallintaa ja olevan eroottisesti liian rohkeita. Niinpä kirjan myynti jäi pieneksi. Runolan ilmestymistä seurasi ankara kiista Kalevalasta, jota kohtaan Gottlund esitti kritiikkiä. Lönnrot pysytteli kiistasta syrjässä.
Gottlund anoi vuonna 1842 lupaa kirjapainon perustamiseksi ja sai sen. Rahoitusvaikeudet viivästyttivät painon alullepanoa useita vuosia. Gottlund perusti 1846 Suomalainen-lehden, joka oli ensimmäinen suomenkielinen sanomalehti Helsingissä. Lehti ehti ilmestyä vain kuusi kuukautta ennen kuin senaatti lakkautti sen erään poleemisen kirjoituksen vuoksi. Lyhyenä elinaikanaan Suomalainen kävi kaksi kiivasta sanasotaa toisia lehtiä – Kanavaa ja Helsingfors Tidningaria – vastaan. Vuosina 1847–1849 Gottlund julkaisi Suomi-lehteä, jota Suometar piikitteli ja joka loppui tilaajien puutteen vuoksi.
Maininnan ansaitsee vielä Gottlundin vuonna 1846 julkaisema runoalbumi Sampo, joka sisälsi Gottlundin omia runoja ja käännöksiä, muun muassa Carl Michael Bellmanin runoja. Teos haukuttiin Suomettaressa, mutta se oli silti lajissaan – joka oli siihen aikaan nousemassa maailmalla suosioon – ensimmäinen suomenkielinen kirja.
Seksuaalinen materiaali

Gottlund keräsi myös seksuaalisia kansanrunoja, joita osa runonkerääjistä siihen aikaan vältti, tai keräsi jättämällä "tuhmat" sanat pois. Jotkut katsoivat seksuaalisten kansanrunojen pilaavan suomalaisten siveää mainetta. Gottlund myös kirjoitti itse seksuaalisia ja seksuaalis-sävyisiä runoja ja kertomuksia. Seksuaalisen materiaalinsa vuoksi Gottlundia jonkin verran paheksuttiin. Hän saikin mainetta seksuaalisena hurjastelijana.
Joka tapauksessa myöhemmät runonkerääjät ja tutkijat ovat harmitelleet aikaisempien kerääjien torjuvaa asennetta seksuaalisia runoja kohtaan, ja Gottlundin ansiosta tiedetään hieman enemmän siitä, millaisia uskomuksia ja tapoja liittyi sukupuolisuhteisiin entisajan Suomessa. Jotkut aiemmin arkistojen piiloihin kätketyt seksuaaliset runot liitettiin vasta vuonna 1997 Suomen kansan vanhat runot -teokseen.
Uudissanojen sepittäjä

Gottlund sepitti myös uudissanoja, esimerkiksi sepittää-sanan. Muita hänen elämään jääneitä sepitteitään ovat muun muassa aatos, ajanlasku, huutokauppa, kansalainen, kirjasto, opisto, papisto, puhekieli, puistikko, rahasto, toimittaja, uskomus ja veruke. Monet sanat eivät kuitenkaan vakiintuneet, kuten erkaus (poikkeus), lukisto (lukio), vaikuttamus (syy, motiivi) ja oppiva (substantiivina: opiskelija).
Teokset > Suomenkieliset

C. M. Fredmanin lauluja ja loiluja (K. E. Holm 1863)
Jumalasta ja hänen monenaisista nimittämisestä moailman erinäisillä kielillä (1850)
Niillä Norin rajoille asuwille suomalaisille (1822)
Nyt ja ennen (1846)
Otava eli suomalaisia huvituksia 1–2 (1828–1832)
Otava eli suomalaisia huvituksia 3 (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1929)
Pieniä runoja Suomen poijille ratoxi 1–2 (1818–1821)
Runola (1840)
Ruotsin suomalaismetsiä samoilemassa (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1928)
Sampo (1847)
Suomalaisia paimen-soittoja (1828?)
Suomenmoa (1846)
Suomesta poislähtyäni (1846)
Suomi (1845)
Uusia suomalaisia lauluja (1845–1846)
Wanha koarlolainen, Kyrön tappeluksesta (1846)
Vermlannin päiväkirja 1821 (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1986)
Väinämöiset (1828)
Teokset > Ruotsin- ja latinankieliset

Allmogens uti Savolax och Karelen Finska Familjenamn (1872)
Anmälan (1825)
Carl Axel Gottlunds förteckning över familjenamnen på de svenska och norska finnskogarna (Veidarvon 2003)
Carl Axel Gottlunds värmlandsbrev (1821–1823) (1925)
Dagbok öfver dess resor på finnskogarne i Dalarne, Helsingland, Vestmanland och Vermland år 1817 (Nordisk rotogravyr 1931)
Dagbok över mina vandringar på Wermlands och Solörs finnskogar 1821 (Gruetunet museum, 1986)
De proverbiis Fennicis (1818)
Den finska Sampo-myten, närmare uttyd och förklarad (1872)
Forskningar uti sjelfva grund-elementerna af det finska språkets grammatik, efter föregående anmärkningar om språket i allmänhet (Frenckell 1863)
Försök att förklara Caj. Corn. Taciti omdömen öfver finnarne (1834)
Försök att förklara de finska stamordens uppkomst (1853)
Förteckning öfver en manuskriptsamling (Minervas bokhandel 1897)
Gud, Herlden, och Menniskan (1870)
Karl Ax. Gottlunds och J. Boëthii brev om finnmarkerna i Dalarna och Bergslagen (1928)
Läsning för finnar (1864)
Något som torde förtjena att reflekteras uppå, och att vid nu påstående Landtdag närmare skärskådas och öfvervägas (1872)
Några historiska notiser om den i Finland forndom så celebra familjen Kurck (Simelius 1862)
Näsperlan, såsom en pendant till Flugsmällan (1868)
Slutord i polemiken med herrarne B. O. Schauman och magister Aug. Schauman (1867)
Ur Carl Axel Gottlunds dagboksanteckningar från en resa genom Värmlands finnmarker år 1821 (Värmlands fornminnes- och museiförening 1931–1933)
Utdrag af preste-ståndets protocoll af d. 3 Martii 1823 (1823)
Vid Erik Forsbloms graf (1851)
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Carl Axel Gottlund on Wikiaineistossa
Vapaasti ladattavia Carl Axel Gottlundin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Carl Axel Gottlund Elävässä arkistossa
C. A. Gottlundin teoksia digitoituina Kansalliskirjaston kokoelmissa
Otava eli suomalaisia huvituksia 1, 1828
Otava eli suomalaisia huvituksia 2, 1828
Otava eli suomalaisia huvituksia 3, 1829
K. A. Gottlundin päiväkirjasta. Poiminut ja ruotsinkieliset osat suomentanut lehtori Ilmari Heikinheimo, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 24.11.1929, nro 47, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
K. A. Gottlundin päiväkirjasta. Poiminut ja ruotsinkieliset osat suomentanut Ilmari Heikinheimo. Naamioituneena Upsalan "piikatansseissa", Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.12.1929, nro 49, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
K. A. Gottlundin päiväkirjasta. Poiminut ja ruotsinkieliset osat suomentanut Ilmari Heikinheimo. Naamioituneena Upsalan "piikatansseissa", jatkoa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 05.01.1930, nro 1, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomalaisen sotaisen ja henkisen kunnon kirjoihinviejä. Kaarle Akseli Gottlundin "Otavan" valmistumisesta kulunut 100 vuotta, Hakkapeliitta, 21.06.1932, nro 25-26, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ilmari Heikinheimo : Kaarle Akseli Gottlund ja metsäsuomalaiset, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 07.05.1933, nro 19, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eräs merkillinen kartta ja sen vaiheita, Suomen Kuvalehti, 14.07.1934, nro 29, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ilmari Heikinheimo : "Tappelus-laulu". Sotilaslaulu runsaan vuosisadan takaa, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1937, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef 
Henrik Gabriel Porthan, jonka innoittama Turun romantiikka vaikutti myös Gottlundiin.
Gottlundin toimittaman Suomalaisen ensimmäinen numero.
C. A. Gottlund Työmiehen Ystävässä 17. maaliskuuta 1876.
Azerit

Azerit (azer. azərbaycanlılar tai azәrilәr) ovat turkkilainen kansa. Azerit ovat tyypillisesti muslimeita, ja heidän kulttuuriperintönsä muodostuu turkkilaisista, iranilaisista ja kaukasialaisista piirteistä.
Azerit historiallisessa Azerbaidžanissa

Vaikka Azerbaidžanin tasavallan ja Iranin historiallisen Azerbaidžanin maakunnan azerit elävät eri puolilla valtioiden välistä rajaa, he muodostavat yhden etnisen ryhmän. Pohjoisen ja etelän azerit kuitenkin erottaa toisistaan rajan lisäksi myös pari vuosisataa kestänyt erillinen sosiaalinen kehitys toisaalta Venäjän keisarikunnan ja Persian, ja toisaalta Neuvostoliiton ja toisaalta Iranin vaikutuspiirissä. Azerin kieli yhdistää azereita ja on ymmärrettävissä myös turkmeenin ja turkin puhujille (mukaan lukien Irakin turkmeenien ja kaškaiden murteiden puhujat). Kaikki nämä kielet ovat kehittyneet oğuz-turkkilaisten puhumasta kielestä: he muuttivat Keski-Aasiasta Kaukasukselle 1000-luvulla. 1700- ja 1800-luvuilla käytyjen Venäjän–Persian sotien jälkeen Persian Kaukasuksen alueet, jotka olivat osin vain nimellisesti Persian hallinnassa, luovutettiin Venäjän keisarikunnalle. Niihin kuului osia nykyisestä Azerbaidžanin tasavallasta. Gulistanin rauhansopimus vuonna 1813 ja Turkmantšain rauha vuonna 1828 määrittelivät lopullisesti Venäjän ja Persian, nykyisen Iranin, välisen rajalinjan.
Eron seurauksena azerit ovat Azerbaidžanissa pääosin maallistuneita ja Iranissa uskonnollisia muslimeja. Sen jälkeen kun Azerbaidžan itsenäistyi Neuvostoliitosta vuonna 1991 kiinnostus uskontoon ja siteisiin rajan yli on lisääntynyt.
Historia

Azerbaidžanin uskotaan saaneen nimensä Atropatesilta, meedialaiselta satraapilta (kuvernööriltä), joka hallitsi Atropatenessa (nykyisessä Iranin Azerbaidžanissa). Atropates on peräisin muinaispersian kielen juuresta, joka tarkoittaa "tulen suojelemaa". Azerbaidžanin alueella on ollut lukuisia eri kansoja ja valloittajia, kuten kaukasialaisia, meedialaisia, skyyttejä, persialaisia, armenialaisia, kreikkalaisia, roomalaisia, kasaareja, arabeja, oğuz-turkkilaisia, seldžukkeja, mongoleja ja venäläisiä.