stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lepikon torppa
Historia

Lepikon torpan rakennus valmistui 1860-luvulla, jolloin se muodostettiin mäkituvasta torpaksi. Torppa on saanut nimensä sen takana olevan lepikon mukaan. Rakennus oli aluksi savupirtti ja sen tupa on toiminut riihenä. Juho Kekkonen osti torpan Lehdon tilalta kesällä 1900. Rakennus hankittiin Juho Kekkosen työmaan läheltä. Vaikka sitä kutsuttiin torpaksi, Kekkoset eivät olleet torppareita vaan maaseudun pieneläjiä, jotka nousivat keskiluokkaan. Juho Kekkonen rakensi torppaan savupiipullisen uunitakan jo ennen Urho Kekkosen syntymää. Takkaan tuli hellalevy. Juho Kekkonen myös veistätti seinät nykyiseen asuunsa pyöröhirsistä, poisti poikkiorret, joita yleensä oli savupirteissä, suurensi ikkunat nykyisen kokoisiksi ja muotoisiksi sekä rakensi torppaan läpikäytävän porstuan ja kaksi uutta kamaria, joista toisesta tuli ruokien säilytystila. Urho Kekkonen syntyi 3. syyskuuta perheen esikoispoikana torpan pihapiirissä sijaitsevassa savusaunassa. Torpassa asui ajoittain myös useita tukkimiehiä. Perhe muutti pois Lepikon torpasta, kun Urho Kekkonen oli 6-vuotias. Hän kävi muistelujensa mukaan torpalla seuraavan kerran 1940-luvun lopulla ollessaan eduskunnan puhemies. Rakennus vaihtoi omistajaansa usein ja sen ulkoasua muutettiin: siitä tehtiin kaksikerroksinen ja se vuorattiin laudoilla.
1950-luvulla kotiseutuyhdistys yritti hankkia torpan itselleen. Vuonna 1966 Lepikko-säätiö sai rakennuksen omistukseensa. Museoviraston johdolla se entisöitiin kesällä 1966 siihen asuun, joka sillä oli vuonna 1905, kun Kekkoset asuivat siinä. Töitä valvoi Alfred Kolehmainen Suomen kansallismuseon kansatieteelliseltä osastolta, entisöimissuunnitelman teki arkkitehti Heikki Havas Kansallismuseosta. Entisöinnin yhteydessä laudoitus purettiin ja rakennusta madallettiin poistamalla vinttikerros. Museoon koottiin 1900-luvun alun pielavetisiä esineistöä, joita saatiin lahjoituksina ja ostettiin. Alkuperäistä esineistöä on muun muassa pilkkumi, jota käytettiin Urho Kekkosen kastemaljana. Torpassa on myös Kekkosen äidin kutoma seinävaate ja kahvikalusto, jonka hänen isänsä sai 50-vuotislahjaksi. Lepikon torppa vihittiin museoksi Kekkosen syntymäpäivänä vuonna 1966. Juhlatilaisuudessa olivat paikalla tasavallan presidentti, hänen vaimonsa Sylvi Kekkonen, siskonsa Siiri Kekkonen ja poikansa, kansanedustaja Matti Kekkonen sekä ulkoministeri Ahti Karjalainen. Museon ylläpitäjäksi tuli Lepikko-säätiö, jonka puheenjohtaja oli akateemikko Kustaa Vilkuna. Suosituimmillaan museossa oli 1970- ja 1980-luvuilla vuosittain 25 000–30 000 kävijää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lepikon torppa Wikimedia Commonsissa
Lepikon torpan kotisivut Pielavesi:  Lepikko-säätiö.
Lepikon torppa – tasavallan presidentti Urho Kekkosen syntymäkoti.  Pielavesi:  Lepikko-säätiö, 1990.
Kolehmainen, Alfred: Lepikon torppa.  Helsinki:  Rakennusalan kustantajat, Kustantajat Sarmala, 2000.  ISBN 951-664-047-8
| n k Perustiedot Wikidatassa: Lepikon torppa (Q11875597)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo, talo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Pielavesi
katuosoite: Urho Kekkosentie 121
koordinaatit: 63°13′17″N 26°47′01″E﻿ / ﻿63.2214°N 26.7836°E﻿ / 63.2214; 26.7836
DeSoto (Texas)

| DeSoto |
| --- | --- |

Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Texas
Piirikunta:  Dallas
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  56,12 km²
 – Josta vettä:  0,09 km² 
Väkiluku (2020):  56 145
 – Väestötiheys:  1 000 as./km²
Motto::  "So much to love"
 
 https://www.ci.desoto.tx.us 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
DeSoto on kaupunki Yhdysvalloissa Texasin osavaltiossa. Vuoden 2020 väestönlaskennassa DeSotossa oli 56 145 asukasta. Kaupunki sijaitsee Dallasin piirikunnassa ja se kuuluu Dallasin–Fort Worthin metropolialueeseen. DeSoto perustettiin vuonna 1949.
Väestö

Vuonna 2020 DeSoton 56 145 asukkaasta mustia oli 66,9 %, valkoisia 17,9 %, aasialaisia 0,9 %, alkuperäisasukkaita 0,1 % ja Tyynenmeren alkuperäisasukkaita 0,1 %. Asukkaista 8,2 % kuului kahteen tai useampaan rotuun. 14,4 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 7,2 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Petsamon luterilainen seurakunta

| Petsamon luterilainen seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Lapin rovastikunta
Perustettu:  Venäjällä 1904   Suomessa 1921
Lakkautettu:  1950
Pääkirkko:  Alaluostarin kirkko
Jäseniä:  3 784 (1944)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petsamon seurakunta oli evankelis-luterilainen seurakunta Suomelle vuosina 1920–1944 kuuluneen Petsamon kunnan alueella. Seurakunta kuului Oulun hiippakunnan (vuoteen 1922 asti nimenä Kuopion hiippakunta) Lapin rovastikuntaan. Petsamon seurakunta perustettiin väliaikaisten järjestelyin vuonna 1921. Seurakunta ei jatkanut Aleksandrovskin kaupunkiin vuonna 1903 perustetun Muurmannin evankelis-luterilaisen seurakunnan toimintaa, eikä se perinyt viimeksi mainitun kirkonkirjoja tai arkistoa. Petsamon seurakunta lakkautettiin ja kaikkien luovutettujen alueiden seurakuntien toiminta päättyi 31.12.1949. Sen käytössä oli entinen ortodoksinen Alaluostarin kirkko.
Historia

Luterilaista väestöä, pääasiassa suomalaisia, alkoi muuttaa Petsamon alueelle 1860-luvulla. Heitä arvioitiin 1880-luvulla olevan jo noin kolmesataa, eli noin kolmannes Petsamon asukasluvusta. Alueen luterilaisen väestön kirkollisesta elämästä huolehtivat 1800-luvun lopulla Inkerin luterilaiset papit ja jonkin verran myös Kuopion tuomiokapitulin lähettämät suomalaiset papit, mutta vakituista pappia alueella ei ollut. Petsamoon perustettiin 27. tammikuuta 1904 evankelis-luterilainen seurakunta, joka kuului Muurmannin evankelis-luterilaisen seurakunnan alaisuuteenselvennä aina siihen asti, kun Petsamo liitettiin Suomeen 1920.
Suomessa vuonna 1904 tapahtunutta seurakunnan perustamista ei alueen Suomeen liittämisen jälkeen pidetty muodollisesti pätevänä, jonka vuoksi seurakunta aloitti toimintansa uudelleen vuoden 1921 alusta. Oulun tuomiokapituli anoi valtiovallalta tämän jälkeen useaan otteeseen, että seurakunta perustettaisiin virallisesti, mutta näin ei käynyt. Niinpä Petsamon seurakunta oli väliaikaisten järjestelyjen varassa aina lakkauttamiseensa vuonna 1950 asti.
Jatkosodan lopulla vuonna 1944 Petsamo evakuoitiin muualle Suomeen. Seurakunnan kirkkoherranvirasto muutti Kalajoelle, jonka kirkkoa käytettiin myös Petsamon luterilaisen seurakunnan kirkkona. Petsamon seurakunta lakkautettiin 1950 muiden luovutetun alueen seurakuntien tavoin.
Toimitilat ja hautausmaat

Kun Petsamon alue liitettiin Suomeen vuonna 1920, alueella ei ollut luterilaista kirkkoa. Ainoastaan Stolbovan kylässä Vuoremivuonon rannalla sijaitsi pieni kappeli. Ortodoksisia kirkkoja Petsamossa oli sen sijaan useampia, ja niinpä Sisäministeriö määräsi vuonna 1921 Petsamon vuosina 1906–1908 rakennetun Alaluostarin ortodoksisen kirkon luterilaisen seurakunnan käyttöön. Alaluostarin kirkkoon tehtiin samana vuonna sisustuksellisia muutoksia luterilaisen seurakunnan käyttöä varten. Kirkon vieressä sijaitsi erillinen kellotapuli. Kirkko vaurioitui pahoin talvisodan aikana, eikä sitä enää korjattu kirkolliseen käyttöön. Vuosina 1940–1944 Petsamon luterilaisen seurakunnan jumalanpalvelukset pidettiin Petsamon ortodoksisessa kirkossa ja monissa tilapäistiloissa. Petsamon laajan pinta-alan vuoksi sinne kaivattiin rukoushuoneita, mutta ne jäivät suunnitteluasteelle. Kulmakuntajumalanpalveluksia pidettiin sen sijaan kansakouluilla.
Vuonna 1921 seurakunnalla oli neljä hautausmaata. Ne sijaitsivat Petsamon kirkonkylässä Parkkinassa, Salmijärvellä sekä Kalastajasaarennolla Pummangin ja Kervannon kylissä. Lisäksi samana vuonna Vaitolahteen perustettiin uusi hautausmaa edellisen jäätyä Tarton rauhassa Neuvosto-Venäjän puolelle.
Seurakunnan jäsenmäärä

Vuonna 1921 luterilaisten osuus Petsamon väestöstä oli noin 40 prosenttia. Petsamoon muutti 1920- ja 1930-lukujen aikana runsaasti väestöä muualta Suomesta. He olivat pääasiassa luterilaisia ja niinpä luterilaisten osuus kunnan väestöstä oli jo noin 75 prosenttia vuonna 1940.
679 (1921)
1 043 (1925)
1 332 (1930)
2 081 (1935)
3 880 (1940)
3 784 (1944)
Henkilöstö

Petsamossa ehti reilun 20 vuoden aikana toimia kymmenen kirkkoherraa.
Frans Emil Lilja, kirkollisten ja kouluolojen järjestelijä (1921–22)
Viktor Armas Aavikko (1922–23), myös kansakouluntarkastaja.
Mauri Veikko Tenlén myöh. Tena (1923–26)
Kallas Untamo Päivärinta (1926–30)
Eero Juhani Ahola, vt. (1930–31), Hailuodon kirkkoherra.
Eliel Aleksanteri Auno (1931–37)
Sulo Oskar Ludvig Soriola (1937–44)
Albert Immanuel Heikinheimo, vt. (1944), Oulun diakonissakodin johtaja.
Yrjö Aarne Aittokallio e Lehmusvirta e Lindström, vt. (1944), Sodankylän kirkkoherra.
Paavo Eino Johannes Elovaara, va. kirkkoherra (1944–45)
Kirkkoherran lisäksi seurakunnalla ei 1920-luvulla ollut muita työntekijöitä kuin suntio. Kirkonisännän virka ja hautausmaan ja haudankaivajan toimi perustettiin vuonna 1931. Lukkari-urkurin tehtävät ulkoistettiin paikallisille kansakoulunopettajille aina vuoteen 1935 asti, jolloin ensimmäinen lukkari-urkuri aloitti työnsä. Vuodesta 1936 Inarin ja Petsamon seurakunnilla aloitti yhteinen kirkkoherran apulainen. Kirkon ja pappilan talonmies aloitti työnsä 1937. Kaiken kaikkiaan seurakunnalla oli varsin vähän henkilöstöä, mikä johtui pääasiassa heikosta taloudellisesta tilasta.
Seurakunnan käytössä ollut Alaluostarin entinen ortodoksinen kirkko
Emolevy

Asus PBH67-V ATX-emolevy Sandy Bridge -tuella vuodelta 2011.
Kuvassa laajennuskortin asennusta emolevyyn.
Emolevy on tietokoneen keskeinen piirilevy, johon tietokoneen muut osat kiinnitetään ja jonka avulla muut osat kommunikoivat. Emolevyä edeltävä ja yksinkertaisempi ratkaisu oli backplane, jossa CPU- ja laajennuskortit painetaan liittimiin, jotka kytkevät ne sähköisesti yhteen. Backplane on vielä nykyisin käytössä esimerkiksi reitittimissä.
Emolevyllä osa komponenteista on juotettu emolevyyn kiinni, kun taas  
esimerkiksi virtajohdot, laajennuskortit, keskusmuistit ja suorittimet voidaan kiinnittää helposti niille varattuihin paikkoihin lukitusmekanismin tai ruuvikiinnityksen avulla. Yleensä myös kotelon sisällä olevat kiintolevyt, optiset levyasemat sekä prosessorin ja kotelon tuulettimet kytketään emolevyllä oleviin liittimiin.
Emolevy saa tarvitsemansa käyttövirran virtalähteestä.
Piirisarja

ATX-emolevyt (ja sitä uudemmat) sisältävät useita laajennuskorttipaikkoja, jotka on kiinteästi asennettu emolevylle. Näitä hallitsee tavallisesti emolevyllä olevan piirisarjan eteläsilta. Suorittimen, muistin ja emolevyn välisestä kommunikoinnista huolehtii emolevyn piirisarjan pohjoissilta. Eteläosa hallitsee hitaammat datavirrat: kiintolevyohjaimen, sarja- ja rinnakkaisportin sekä PCI-väylän. Uudemmissa suorittimissa on integroituna PCI Express -ohjain.
Erillisestä pohjoissillasta on usein luovuttu integroimalla muistiohjain itse suorittimeen. Integraatio voi vähentää valmistuskustannuksia, yksinkertaistaa valmistusta ja parantaa suorituskykyä tapauksesta ja ratkaisusta riippuen. Järjestelmäpiirit eivät tarvitse ulkoisia siltapiirejä lainkaan.
Nykyään emolevylle on usein integroitu myös verkko-ohjain sekä äänikortti. Aiemmin integroitu näytönohjain löytyi vain halvimmista emolevyistä ja ne olivat laadultaan vaatimattomia. Nykyisissä PC-tietokoneissa integroitu näytönohjain, jos sellainen on, sisältyy itse suorittimeen. Integroitujen näytönohjaimien suorituskyky on usein liian vaatimaton esimerkiksi pelikäyttöön. Suorituskykyä vaativa käyttäjä joutuu siis yhä hankkimaan erillisen näytönohjaimen.
Suorittimen jäähdytys

Suorittimille on saatavilla useita erilaisia jäähdytysratkaisuja nykyisissä henkilökohtaisissa tietokoneissa: perusmenetelmä on ilmajäähdytys ja vaihtoehtoina ovat nestejäähdytys sekä Peltier-elementti käyttötarpeen mukaan.
Emolevyllä on prosessorituulettimen vaatimat virtaliittimet, joiden kautta prosessorituulettimen pyörimisnopeutta voidaan säädellä suorittimen käyntilämpötilan mukaan.
Näytönohjaimen virrankäytöstä

Emolevyjen AGP- ja PCI Express -väylä (näytönohjainväylä) toimivat perinteisesti 3,3 tai 1,5 voltin jännitteellä. Nykyiset näytönohjaimet voivat käyttää huomattavan virtamäärän (esimerkiksi 300 wattia), joten näytönohjaimissa on näissä tapauksissa lisävirtaliittimet, johon voidaan kiinnittää virtalähteestä ATX-standardin lisävirtajohto.
Tietokoneiden emolevytyypit

PC/XT: Vanha 286- ja 386-mikrosuorittimien aikainen standardi.
AT: Vanha 486- ja Pentium-mikrosuorittimien aikainen standardi.
Baby AT: Melko harvinainen, vain joissakin Pentium II -mikroissa tai vanhemmissa.
BTX: ATX-emolevyjen seuraaja. Intel ajoi aikanaan vahvasti BTX-standardia eteenpäin. BTX tuo parannuksia muun muassa ilmankiertoon.
ATX: Yleisin kokostandardi pöytäkoneissa. ATX-emolevyn mitat ovat: leveys 305 mm, pituus 244 mm.
ATX 2.0: Yleistynyt Pentium 4:n myötä.
Micro ATX: Pienikokoisten PC-koneiden emolevy, esimerkiksi kauppojen kassoilla.
Mini ITX: Pienikokoisten PC-koneiden emolevy, esimerkiksi HP Pavilion Slimline. ITX-virtaliitin on sähköisesti sama kuin ATX, mutta pienempi.
Nano ITX: Erittäin pieni (n. 20 cm x 20 cm) emolevy, joka on yleistymässä. Sopii muun muassa autojen tietokoneisiin ja pieniin pöytätietokoneisiin
Shuttle ATX: Ns. shuttle-koteloisten PC-koneiden emolevy. Epävirallinen standardi.
E-ATX: Tavallisimmin palvelinemolevyjen (tuplasuoritin) standardi. E-ATX terminä merkitsee yksinkertaisesti laajennettua ATX:ää. Emolevyn ulkomuodosta tämän näkee selvästi: E-ATX on niin sanottu täysemolevy, joka on perus-ATX:ään verrattuna noin 10 cm pidempi. Tällä alueella sijaitsevat usein muistipiirit, joten moniin koteloihin E-ATX-emolevyä ei saa laitettua vaikka ruuveille olisikin paikat. Ei toimi ATX 2.x -virtalähteen kanssa (ei edes nimellisesti EPS:ää tukevien), vaan vaatii erityisen "aidon" EPS12V-virtalähteen.
LPX: Pienikokoisten koneiden harvinainen standardi.
NLX: Pienikokoisten koneiden harvinainen standardi.
Emolevyjen valmistajia

ASRock
Asus
MSI
Intel
EVGA
DFI
Gigabyte
Biostar
Kirjallisuutta

Lähteinen, Olavi; Pietikäinen, Ville; Kosonen, Harri: Uusi PC-tekniikan käsikirja, s. 133–140.  (6. painos)  Helsinki Media Erikoislehdet, 2000 (1997).  ISBN 951-832-051-9
Henkilökohtainen tietokone
| --- | --- |
Ohjelmat:  BIOS · UEFI · käyttöjärjestelmä · sovellusohjelma
Laitteet:  emolevy · hiiri · keskusmuisti · suoritin · massamuisti · näppäimistö · näytönohjain · tietokonenäyttö · äänikortti
Kaaviokuva emolevyn rakenteesta
PC/XT 386DX-40-emolevy Octek Jaguar V vuodelta 1993.
Samsung S2 -älypuhelimen emolevy.
ATX, Micro ATX, Mini ITX, Nano ITX ja Pico-ITX -emolevyjen kokoerot.
Faarao Pirttikangas

| Pekka Pirttikangas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1977
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Pharaoh Pirttikangas, Faarao Pirttikangas
Laulukielet:  suomi, englanti
Aktiivisena:  1998–
Tyylilajit:  pop, rock, blues, jazz, gospel, kansanmusiikki, etno
Soittimet:  laulu, kitara
Yhtyeet:   Cosmo Jones Beat Machine  Astro Can Caravan  Faarao Pirttikangas & Kuhmalahden Nubialaiset  Faarao Pirttikangas & Nubialaiset  Faarao & Kakspäinen Narttu  Faarao & Pekko Käppi  Fistpost  Talmud Beach  Paha-Viitanen  Goblin Shark  Faarao Pirttikangas & Kalloreki 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Pekka Pirttikangas, taiteilijanimeltään Faarao Pirttikangas, on suomalainen laulaja-lauluntekijä.
Ura

Pirttikangas perusti vuonna 1998 Cosmo Jones Beat Machine -yhtyeen, jolloin hän esiintyi vielä nimellä Pekka Pirttikangas. Ennen Cosmo Jones Beat Machinea Pekalla oli yhtyeet Cruel ja Rama-Tuts. Cosmo Jones Beat Machinelta on ilmestynyt neljä albumia, yksi EP ja kaksi singleä.
Vuonna 2001 perustettiin ”avaruusjatsia” soittava jazzyhtye Astro Can Caravan. Silloin Pirttikangasta ruvettiin kutsumaan Pharaoh Pirttikankaaksi joka viittaa saksofonisti Pharoah Sandersiin. Yhtyeessä on vaikuttanut monia eri muusikoita Pekan lisäksi kuten Artturi Taira. Perustajajäsenistä mukana on ollut myös Otto Eskelinen sekä Tomi Kosonen.
Pirttikangas vieraili vuonna 2004 Pharaoh Overlord-yhtyeen livelevyllä The Battle of the Axehammer kitaristina. Hän ja Mika Sonninen aloittivat oman radio-ohjelman nimeltään Pekan ja Mikan rytmikerho vuonna 2008. Vuonna 2011 Pirttikangas julkaisi Faarao Pirttikangas-nimellä ensimmäisen suomenkielisen levyn nimeltään Kuhmalahden Nubialaiset jonka aikana syntyi samanniminen kokoonpano. Samannimisen kokoonpanon kanssa tehtiin myös Kaatopaikan kuningas vuonna 2013.
Pirttikangas käynnisti vuonna 2013 yhteistyön Pekko Käpin kanssa jolloin syntyi musiikkiprojekti Faarao & Kakspäinen Narttu. Johon otettiin mukaan myös Juhana Nyrhinen yhtyeeseen jolloin yhtyeen musiikissa yhdistyi kansanmusiikki, delta blues, gospel blues ja punk. Lisäksi Pirttikangas on tehnyt duokeikkoja Pekon kanssa. Pirttikangas ja Pekko ovat tehneet keikkoja myös Halme Prospektin kanssa mm. Porissa.
Pirttikangas on tehnyt vuodesta 2015 lähtien yhteiskeikkoja Talmud Beach -yhtyeen kanssa. Albumin he julkaisivat vuonna 2017.
Pirttikankaalla on ollut monia projekteja kuten Fistpost ja yhtä aktiiviset Paha-Viitanen sekä Goblin Shark.
Faarao Pirttikankaan uusin kokoonpano on Faarao Pirttikangas & Kalloreki
Valikoitu diskografia > Cosmo Jones Beat Machine

My Style Is Eurostyle (Bad Vugum, 2000)
Negrospiritualized (Hot Igloo, 2003)
Belzeboogie (Lipposen Levy ja Kasetti, 2008)
Skunkadelicatess (Karkia Mistika Records, 2015)
Married Woman/Safe As Milk 7" (Karkia Mistika Records, 2016)
Valikoitu diskografia > Astro Can Caravan

Questral Places (BV² Produktions, 2003)
Astro Can Caravan / Bradford Reed -split 7" (Zerga/Kuusi Pientä Kustantajaa, 2004)
21st Century Drifting Episode (New Music Community/Zerga Records, 2004)
Eccentrics #3 split-CD (TenZenMen Records, 2005)
The Nagual Julian EP 12" (Ricky-Tick Records, 2009)
Planet caravan (Ricky-Tick Records, 2010)
Outer Space Takes - Unheard Journey 2002 -2008 (Karkia Mistika Records, 8/2019)
Valikoitu diskografia > Faarao Pirttikangas & Kuhmalahden Nubialaiset

Kuhmalahden Nubialaiset (Helmi Levyt, 2011)
Kaatopaikan kuningas (Helmi Levyt, 2013)
Papyloonin Barbecue (Karkia Mistika Records, 2016)
Kuhmalahden Nubialaiset (Helmi Levyt/Karkia Mistika Records, 2017)
Korpirojua (Helmi Levyt, 2022)
Valikoitu diskografia > Faarao Pirttikangas & Nubialaiset

Syvä Sawo (Karkia Mistika Records, 2019)
Valikoitu diskografia > Faarao & Kaksipäinen Narttu

Kukaan ei korvaa äitiä (Helmi Levyt, 2014)
Siwan Kassit 7" (Karkia Mistika Records, 2014)
Valikoitu diskografia > Talmud Beach ja Faarao Pirttikangas

s/t (Karkia Mistika Records, 2017)
Valikoitu diskografia > Faarao Pirttikangas & Kalloreki

Kalloreki (Humu Records, 2025)
Aiheesta muualla

Faarao Pirttikankaan kotisivut
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Kolttien perinnetalo

| Kolttien perinnetalo Nuõrttsaaʹmi Äʹrbbvuõttpõrtt |
| --- | --- |
 Kolttien perinnetalo
Tyyppi:  museo
Osoite:  Sevettijärventie 9041, 99930 Sevettijärvi  
Sijainti:  Sevettijärvi, Inari
Kotisivut:  Kolttien perinnetalo
Koordinaatit:  69°30′32″N, 28°35′38″E
 fiKolttien perinnetalo 
   
Kolttien perinnetalo (koltansaameksi Nuõrttsaaʹmi Äʹrbbvuõttpõrtt) on Inarin Sevettijärven kylässä sijaitseva museo, joka kertoo kolttasaamelaisten historiasta ja perinteistä. Se toimii saamelaismuseo Siidan alaisuudessa.
Rakennuksen historia

Perinnetalo on vanha kolttatalo. Petsamon kolttaväestön jouduttua evakkoon sotien vuoksi menetetyiltä kotiseuduiltaan rakennutti valtio Inarin kunnan itäosiin heille useita vastaavantyyppisiä taloja 1940-luvun lopulla. Sevettijärven kylään sijoitettiin pääasiassa Suonikylän kolttia, ja heille rakennettiin yhteensä 52 kolttatilaa. Alun perin Kirakkajärvelle rakennettu Perinnetalo on yksi näistä sodanjälkeisistä tyyppitaloista, joiden suunnittelussa huomioitiin myös kolttien rakennusperinnettä. Sen yhteyteen kuului myös varastorakennus. Tila jäi kuitenkin asuttamatta. Tyhjillään ollut tuparakennus siirrettiin nykyiselle paikalleen 1990-luvun alussa.
Museotoiminta

Perinnetalon perusnäyttelyyn kuuluvat esineet, filmit, valokuvat ja tekstit kertovat Sevettijärvi–Näätämö-alueen kolttien historiaa. Perinnetalossa on lisäksi museomyymälä, jossa myydään kolttasaamelaisia käsitöitä sekä kirjallisuutta.
Perinnetalon yhteydessä toimii myös ulkomuseo, jonka saamelaismuseo Siida on pystyttänyt talon pihapiiriin. Siinä on rekonstruoitu Suonikylän aikainen kolttien kesäpaikka tupineen ja niliaittoineen.
Aiheesta muualla

Kolttien perinnetalo saamelaismuseo Siidan kotisivuilla
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kolttien perinnetalo (Q38379742)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: paikallismuseo, kulttuurihistoriallinen museo, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Inari
katuosoite: Sevettijärventie 9041, 99930 Sevettijärvi
koordinaatit: 69°31′N 28°35′E﻿ / ﻿69.51°N 28.59°E﻿ / 69.51; 28.59
Sandøyn kirkko

| Sandyn kirkko Sandøy kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2013.
Sijainti:  Ålesund, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Møren hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1812
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  250
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sandøyn kirkko (norj. Sandøy kyrkje) on Ålesundin kunnassa Norjassa sijaitseva kahdeksankulmainen puukirkko vuodelta 1812.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sandøyn kirkko Wikimedia Commonsissa
Kosminen säteily

Simulaatio kosmisen protonin (energia 1 TeV) hajoamisesta noin 20 km:n korkeudella Chicagon yläpuolella. Maakaistaleen koko on 8 km × 8 km.
Kosminen säteily on yleisnimi Maahan osuville ulkoavaruudesta tuleville suurienergisille hiukkasille, jotka pommittavat maapalloa joka suunnalta. Kosmisista hiukkasista noin 90 % on protoneja, 9 % alfa-hiukkasia ja 1 % beta-hiukkasia ja raskaampien atomien ytimiä.
Osa kosmisesta säteilystä on peräisin Auringosta, mutta suurienergisin osa tulee kauempaa, muun muassa supernovaräjähdyksistä. Auringon säteily aiheuttaa revontulia tullessaan Maan ilmakehään napojen lähistöllä Maan magneettikentän ohjaamana. Maan magneettikenttä ja ilmakehä suojaavat hyvin kosmiselta säteilyltä normaalioloissa, joten kosmisesta säteilystä ei normaalisti ole haittaa ihmisille maan pinnalla, mutta avaruudessa kosmiselta säteilyltä täytyy suojautua voimakkaan magneettikentän puuttuessa.
Ilmasuihku

Kosmisen säteilyn tutkimuksessa käytetään termejä primäärinen ja sekundaarinen kosminen säteily. Primäärinen säteily tarkoittaa alkuperäisiä kosmisia hiukkasia, jotka saapuvat Maapallon ulkopuolelta. Maapallon ilmakehään osuu noin 1 000 kosmista hiukkasta sekunnissa neliömetriä kohden.
Primaarinen hiukkanen törmää ilmakehämolekyylin (esim. happi tai typpi) kanssa, jolloin vuorovaikutuksessa syntyy paljon pioneja ja kaoneja. Kun törmäyksessä syntyneet hiukkaset hajoavat edelleen muiksi hiukkasiksi, syntyy Maata kohti kiitävä sekundaarihiukkasten ryöppy, jota kutsutaan ilmasuihkuksi. Maan pinnalle saapuvat hiukkaset ovat nimenomaan sekundaarihiukkasia. Ilmasuihkun hiukkaset voidaan jakaa kolmeen osaan: myoniseen, hadroniseen ja sähkömagneettiseen komponenttiin. Merenpinnan tason saavuttavista varatuista sekundaarihiukkasista noin 80 % on myoneita.
Alkuperä ja energia

Kosmiset hiukkaset voidaan jaotella alkuperän perusteella kolmeen osaan: solaariset, galaktiset ja extragalaktiset kosmiset hiukkaset. Solaariset hiukkaset ovat syntyneet Auringossamme, galaktiset ovat saaneet alkunsa galaksissamme ja extragalaktiset hiukkaset ovat peräisin galaksimme ulkopuolelta.
Kosmisen säteilyn syntymekanismeja ei täysin tunneta. Kosmisten hiukkasten alkuperän uskotaan yleensä kuitenkin olevan yhteydessä tähtien muodostumiseen, niiden evoluutioon, supernovaräjähdyksiin ja tähtien väliseen materiaaliin. Nykyisen käsityksen mukaan suurin osa galaktisista kosmisista hiukkasista on peräisin supernovaräjähdyksistä, joita tapahtuu keskimäärin noin 50 vuoden välein.