stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vampyyri
Kirjallisuutta

Hovi, Tuomas – Leppälahti, Merja (toim.): Vampyyrit kansanperinteestä populaarikulttuuriin. Folkloristiikan julkaisuja 1. Turun yliopisto 2011. ISBN 978-951-29-4672-3 ISSN 1799-7925
Höglund, Anna: Vampyrer. En kulturkritisk studie av den västerländska vampyrberättelsen från 1700-talet till 2000-talet. Väitöskirja. Växjön yliopisto 2009.
Taylor, Joules: Vampyyrit.  ((Vampires, 2009.) Suomentanut Lotta Heikkeri)  Helsinki:  Nemo, 2009.  ISBN 978-952-240-030-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vampyyrit iskevät entistä lujempaa. Ylen uutiset 19.8.2010.
Tuomas Koivula: Vampyyrien evoluutio (Arkistoitu – Internet Archive). Utuonline 9.9.2010.
Philip Burne-Jonesin vampyyri vuodelta 1897.
Vampyyrin tuhoaminen vaarnalla.
Vampyyrilasten patsas Indonesiassa.
Piirros lepakkomaisista vampyyreista.
Kirjailija Anne Rice tunnetaan muun muassa Vampyyrikronikat-kirjasarjastaan.
Bela Lugosi elokuvassa Dracula (1931)
Nuori mielenosoittaja vampyyrimeikissä.
Peterin periaate

Peterin periaate on Laurence J. Peterin keksimä periaate, jonka mukaan työntekijät ylennetään työpaikkansa hierarkiassa yhä korkeampiin asemiin aikaisemman työmenestyksensä perusteella, kunnes he saavuttavat ”epäpätevyytensä tason” eli aseman, johon he eivät enää ole päteviä. Sille tasolle he myös jäävät, koska eivät enää ole riittävän päteviä saadakseen ylennyksen. Lopulta organisaation kaikki paikat ovat täyttyneet työtehtäväänsä epäpätevistä työntekijöistä.
Epäpätevyys aiheutuu siitä, että entisessä työssä tarvitut taidot eivät välttämättä ole hyödyksi uudessa työssä. Siten Peterin periaatteen mukaan työsuoritukseen perustuvat ylennykset eivät johda työtulosten parantumiseen esimerkiksi ilman työtehtävään sopivaa koulutusta tai muuta perehdytystä.
Kun työntekijä on vihdoin noussut epäpätevyytensä tasolle, Peterin periaatteen mukaan häntä aletaan arvioida eri kriteerein kuin aiemmin: ei pätevyytensä vaan muun toimintansa perusteella. Kohtuullinen epäpätevyys ei siis johda työntekijän erottamiseen, vaan siihen vaaditaan vasta äärimmäinen epäpätevyys.
Peterin periaatteen esittelivät vuonna 1969 julkaistussa kirjassaan Peterin periaate (The Peter Principle) yhdysvaltalaiset Laurence J. Peter ja Raymond Hull. Tekijät luettelivat kirjassaan esimerkkejä periaatteen toteutumisesta niin liike-elämässä, koulumaailmassa, hallinnossa, kirkossa kuin poliittisissa puolueissakin. Myyntimenestykseksi nousseen kirjan tarkoitus oli satirisoida työelämän kiipijöitä, mutta periaatteesta tulikin Murphyn lakiin verrattava yleisesti tunnettu käsite.
Kirjallisuutta

Laurence J. Peter & Raymond Hull, Peterin periaate (The Peter Principle), suom. Panu Pekkanen, 3. p. Helsinki: WSOY 1994 ISBN 951-0-19815-3 (1. p. 1969)
Pesäpallon naisten Mestaruussarjan kausi 1981

Pesäpallon naisten Suomen mestaruudesta pelattiin kaudella 1981 kymmenen joukkueen kaksinkertaisena sarjana, jonka perusteella lopulliset sijoitukset määräytyivät.
Naisten Mestaruussarja

| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Riihimäen Pallonlyöjät | 18 | 14 | 1 | 3 | 163-99  | 29 |
| Lapuan Virkiä | 18 | 13 | 2 | 3 | 222-118 | 28 |
| Lännen Pallo | 18 | 11 | 2 | 5 | 131-101 | 24 |
| Hyvinkään Tahko | 18 | 11 | 1 | 6 | 190-167 | 23 |
| Ulvilan Pesä-Veikot | 18 | 10 | 2 | 6 | 173-142 | 22 |
| Seinäjoen Maila-Jussit | 18 | 8 | 1 | 9 | 134-137 | 17 |
| Roihuvuoren Roihu | 18 | 7 | 1 | 10 | 195-199 | 15 |
| Jyväskylän Kiri | 18 | 4 | 4 | 10 | 141-169 | 12 |
| Kauhajoen Karhu | 18 | 2 | 1 | 15 | 139-245 |   5 |
| Oulun Lippo | 18 | 2 | 1 | 15 | 107-218 |   5 |
Kauhajoki ja Oulu putosivat. Sarjaan nousivat Viinijärven Urheilijat ja Mansen Pesäpallo.
RPL: Anne Salonen, Marita Karhunen, Anitta Sandberg, Satu Hakala, Jaana Salonen, Marja-Leena Olin, Aino-Maija Siren, Pirkko Ollila, Anne Sumi, Jaana Rasimus, Tuija Ansala, Maria Kärkkäinen, Pelinjohtaja ja valmentaja Antero Salonen.
Naisten Mestaruussarjan palkinnot

| Palkinto | Pelaaja | Joukkue |
| --- | --- | --- |
| Vuoden naispesäpalloilija | Marita Karhunen | Riihimäen Pallonlyöjät |
| Vuoden naislukkari | Riitta Mikkola | Seinäjoen Maila-Jussit |
| Lyöjäkuningatar | Virve Moisio | Roihuvuoren Roihu |
| Kärkilyöjä | Paula Kasurinen | Hyvinkään Tahko |
| Etenijäkuningatar | Anne Herttua | Lapuan Virkiä |
| Tehopelaaja | Jaana Jouhikainen | Roihuvuoren Roihu |
| Johtokunnan pytty | Kosti Parviainen | Viinijärven Urheilijat |
Persona non grata

Persona non grata (latinaa, monikko personae non gratae) tarkoittaa sananmukaisesti ei-toivottua henkilöä. Persona non gratan vastakohta on persona grata.
Termin käyttöä ja historiaa

Diplomatiassa persona non grataa käytetään muun muassa diplomaattisten karkotusten yhteydessä. Diplomaattisia suhteita koskevan Wienin yleissopimuksen 9. artiklan mukaan vastaanottajavaltio voi "milloin tahansa ja tarvitsematta perustella päätöstään ilmoittaa lähettäjävaltiolle, että edustuston päällikkö tai sen diplomaattisen henkilökunnan jäsen on persona non grata tai että edustuston henkilökunnan jotakin muuta jäsentä ei voida hyväksyä. Lähettäjävaltion on tällaisessa tapauksessa joko kutsuttava asianomainen henkilö kotiin tai vapautettava hänet tehtävistään edustustossa."
Esimerkkejä

| Kohde | Vuonna | Julistaja |
| --- | --- | --- |
| Romanian prinssi Carol, myöh. kuningas Carol II | 1928 |  Britannia |
| Viktoria Eugenie Battenberg | 1942 |  Italia |
| Chiune Sugihara | 1947 |  Neuvostoliitto |
| George F. Kennan | 1952 |  Neuvostoliitto |
| Elvis Presley | 1962 |  Meksiko |
| Harald Edelstam | 1973 |  Chile |
| Kurt Waldheim | 1987 |  Yhdysvallat |
| Mario Vargas Llosa | 1990-luvulla |  Peru |
| Carl Bildt | 1995 |  Kroatia |
| Brad Pitt | 1997 |  Kiina |
| Claire Danes | 1998 |  Filippiinit |
| Jörg Haider | 1998 |  Israel |
| Alec Baldwin | 2009 |  Filippiinit |
| Simo Pietiläinen | 2009 |  Venäjä |
| László Sólyom | 2009 |  Slovakia |
| George Galloway | 2010 |  Egypti |
| Albano Carrisi | 2010 |  Azerbaidžan |
| Kimmo Kiljunen | 2011 |  Kirgisia |
| Donald Trump | 2011 |  Panama |
| Günter Grass | 2012 |  Israel |
| Montserrat Caballé | 2013 |  Azerbaidžan |
| Vicente Fox | 2017 |  Venezuela |
| Andrés Pastrana | 2017 |  Venezuela |
| Laura Chinchilla | 2017 |  Venezuela |
| Miguel Ángel Rodríguez Echeverría | 2017 |  Venezuela |
| Dmitri Rogozin | 2017 |  Moldova |
| Albano Carrisi | 2019 |  Ukraina |
| Peter Handke | 2019 |  Kosovo |
| Peter Handke | 2019 |  Bosnia ja Hertsegovina |
| António Guterres | 2024 |  Israel |
Esimerkkejä > Tapauksia Suomessa

Suomen hallitus julisti neljä Pohjois-Korean suurlähetystön työntekijää lokakuussa 1976 ei-toivotuiksi henkilöiksi heidän syyllistyttyään muun muassa laittomaan alkoholinmyyntiin.
Pohjois-Korean Helsingin-suurlähettiläs julistettiin huhtikuussa 1983 ei-toivotuksi henkilöksi. Suurlähettiläs oli yrittänyt lahjoa Parlamenttienvälisen liiton (IPU) puhemiehenä toimineen Johannes Virolaisen, jotta IPU olisi siirtänyt kokouksensa Etelä-Korean pääkaupungista Soulista Togon pääkaupunkiin Lomeen.
Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä työskennellyt apulaissotilasasiamies julistettiin elokuussa 1994 ei-toivotuksi henkilöksi. Apulaissotilasasiamies oli avustanut ruotsalaista vakoojaa Stig Berglingiä tämän pakomatkalla Ruotsista Suomen kautta Neuvostoliittoon lokakuussa 1987.
Aiheesta muualla

eDiplomat.com: Glossary of Diplomatic Terms (englanniksi)
Perhoset

| Perhoset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Osaluokka::  Uussiipiset Neoptera
Lahko::  Perhoset Lepidoptera  Linnaeus, 1758
Alalahkot ja osalahkot
 Aglossata  Imukärsälliset perhoset Glossata Päistärkoit Dacnonypha  Yhtäläissuoniset perhoset Exoporia  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura  Lophocoronina  Neopseustina  Heterobathmiina  Leukaperhoset Zeugloptera 
Katso myös
   Perhoset Wikispeciesissä   Perhoset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Perhoset (Lepidoptera) ovat hyönteisten lahko. Perhoset jaetaan tavallisesti eri ryhmiin: aitoperhosiin (Ditrysia) ja muutamaan muuhun suhteellisen alkeelliseen ryhmään. Koko Lepidoptera-lahkossa on yhteensä yli 180 000 lajia, jotka jaetaan 127 heimoon.
Rakenne

Muiden hyönteisten tapaan täysikasvuisen perhosten ruumis rakentuu kolmesta ruumiinosasta: päästä (lat. caput), keskiruumiista (lat. thorax) ja takaruumiista (lat. abdomen). Keskiruumiiseen kiinnittyy kolme paria jalkoja ja pään etuosassa ovat tuntosarvet. Näköaistimina toimivat kaksi verkkosilmää ja vaihteleva määrä pistesilmiä. Monilla perhosilla on kuuloaisti.
Perhosten näkyvin piirre ovat yleensä niiden siivet, jotka ovat suuret kooltaan ja ne ovat usein värien ja kuvioiden kirjomia. Värityksellä ja kuvioinnilla on useita funktioita, mutta tavallisimmin sen tarkoitus on kuitenkin piilottaa perhonen saalistajien katseilta. Monilla lajeilla kuviointiin ja väritykseen sisältyy varoitus eläimen pahasta mausta tai suoranaisesta myrkyllisyydestä. Kuviointiin saattaa liittyä myös suvunjatkamiseen liittyviä signaaleja. Siiven väreillä on suuri merkitys perhosten lämmönsäätelyn kannalta.
Varsinaiset siivet ovat läpikuultavat ja kalvomaiset, mutta lähes aina niiden pintaa peittävät kauttaaltaan pienet suomut, jotka sisältävät väriainetta. Tieteellinen nimi, Lepidoptera, tuleekin kreikan kielen suomua ja siipeä tarkoittavista sanoista: lepido-pteron, suomusiipi. Joillakin lajeilla suomut lisäksi taittavat valoa erityisellä tavalla, mikä näkyy metallisena kiiltona. Siiven reunoissa on hienoa karvoitusta, josta käytetään nimitystä siipiripset, lat. cilia ja joka pienillä perhosilla saattaa muodostaa huomattavan osan siiven pinta-alasta. Siipien muoto vaihtelee suuresti eri perhosryhmien välillä ja joissakin ryhmissä etenkin takasiipiin liittyy erilaisia liuskamaisia ulokkeita. Siiviltään surkastuneita perhoslajeja on kokonaisuutena vähän, mutta piirre on kehittynyt perhosten evoluutiossa yli 20 kertaa. Paria poikkeusta lukuun ottamatta siivet ovat tällöin surkastuneet lajin naarasyksilöiltä, mikä tehostanee munien tuotantoa.
Lepäävä perhonen voi asettaa siipensä joko kattolaskuisesti ruumiin sivuille (tectiform), vaakatasoon takaruumiin päälle (planiform) tai purjemaisesti pystyyn ruumiin päälle (veliform). Tapa millä perhonen laskostaa siipensä riippuu sen taksonomiasta.
Perhosille tyypillistä on myös suuosien kehittyminen pitkäksi imukärsäksi, joka aukeaa jousen tavoin.
Kehitysvaiheet ja elintavat

Perhoset käyvät läpi täydellisen muodonvaihdoksen, jonka vaiheita ovat muna, toukka, kotelo ja aikuinen eli imago.
Perhosnaaras tuottaa lajista riippuen hyvin vaihtelevan määrän munia, usein kuitenkin vähintään muutamia satoja. Munien koko ja muoto riippuvat lajista sekä vaihtelevat paljon, samoin kuin tapa, jolla naaras asettelee ne maastoon. Jotkin lajit pudottavat munat lennosta yksitellen ja kauaksi toisistaan, kun toiset lajit asettelevat ne vaihtelevan kokoisiksi ryhmiksi ravintokasvin pinnalle. Seulakoit laskevat munansa terävän munanasettimen avulla toukkien ravintokasvin lehtien sisään. Munimistapa on kompromissi, sillä muniessaan pieniä munamääriä laajalle alueelle perhosnaaras on alttiina saalistajien hyökkäyksille. Toisaalta suuret munaryhmät saalistajien ja loisten on helppo löytää.
Toukkavaiheita on 2–10, mutta tavallisimmin 4–5. Perhosen toukalla on purevat suuosat ja ruumiin etuosassa kolme paria varsinaisia jalkoja sekä takaosassa korkeintaan 5 paria käsnäjalkoja. Toukan kehitys aikuiseksi perhoseksi voi kestää muutamista viikoista jopa kuuteen vuoteen. Vaikka monet lajit talvehtivat koteloina, varsinkin keväällä ensimmäiset havaittavat lajit talvehtivat yleensä aikuisina yksilöinä.
Toukkien ravintona ovat tavallisimmin kasvit, erityisesti niiden lehdet, mutta myös kukinnot ja joskus jopa puuaines. Jotkin perhosryhmät elävät toukkavaiheensa syöden jäkäliä tai sieniä. Erityisesti aitokoiden heimoon kuuluu monia eläinperäisellä ravinnolla kuten irronneilla karvoilla ja höyhenillä eläviä lajeja. Eräät lajit syövät eläinten raatoja tai ulosteita. Saalistaminen on perhosilla harvinaista, mutta eräät lajit, kuten keltapetoyökkönen, petomittari ja eräät havaijilaiset pikkumittarilajit saalistavat toukkavaiheessaan aktiivisesti muita hyönteisiä.
Varsin monien perhoslajien toukat kelpuuttavat ravinnokseen vain jonkin tietyn kasvilajin, jolloin perhosen sanotaan olevan monofagi. Jos toukka syö tietyn kasviheimon lajeja se on oligofagi, kun taas polyfagisten lajien toukille kelpaavat monet erilaiset kasvilajit. Vaikka erikoistuminen tiettyyn ravintokasviin tekee perhoslajin levinneisyydestä haavoittuvamman, se luultavasti vähentää saalistusta ja lajien välistä kilpailua. Tietyn perhoslajin suosima ravintokasvi voi riippua maantieteellisestä alueesta. Osa perhoslajeista on taloudellisesti merkittäviä viljelyskasvien tuholaisia.
Kotelo sijaitsee monilla perhosryhmillä toukan silkkirihmasta rakentaman kotelokopan sisällä. Usein toukka rakentaa kotelokopan maan alle tai karikkeen joukkoon, mutta jotkin lajit enemmän tai vähemmän avoimesti kasvillisuuden joukkoon. Erityisesti kotelona talvehtivilla lajeilla kotelokopalla on kotelon piilottamisen lisäksi talvelta suojaava vaikutus. Joillakin perhoslajeilla kotelo on maastossa paljaana ilman kopan antamaa suojaa.
Noin 90 % perhoslajeista lentää yöllä. Aikuiset perhoset käyvät kukilla nauttimassa mettä, mutta joillekin lajeille maistuvat paremmin käyneet hedelmät ja jopa eläinten raadot. Osa lajeista ei nauti lainkaan ravintoa aikuistuttuaan.
Monilla öisin lentävillä perhosilla on taipumusta lentää kirkkaiden valojen luokse.
Suur- ja pikkuperhoset

Perhoset on perinteisesti jaettu kahteen ryhmään: suurperhosiin (Macrolepidoptera) ja pikkuperhosiin (Microlepidoptera). Nimitykset ovat sikäli harhaanjohtavia, että se kuvaa ryhmien lajistoa vain ”keskimäärin” ja onkin olemassa sekä varsin pienikokoisia suurperhosia kuin myös isoja ja huomiota herättäviä pikkuperhosia. Taksonomista asemaa kummallakaan ryhmällä ei ole. Suurperhosiin on luettu ne perhosryhmät, joiden lajit pääsääntöisesti ovat kookkaita ja näyttäviä. Suurperhosiin lasketaan kuuluvaksi seuraavat yläheimot:
Axioidea
Calliduloidea
Hedyloidea
Karvakehrääjämäiset (Lasiocampoidea)
Kehrääjämäiset (Bombycoidea)
Mimallonoidea
Mittarimaiset (Geometroidea)
Paksupäämäiset (Hesperioidea)
Päiväperhosmaiset (Papilionoidea)
Sirppisiipismäiset (Drepanoidea)
Yökkösmäiset (Noctuoidea)
Pikkuperhosiin lasketaan vastaavasti kaikki perhosryhmät, jotka eivät kuulu suurperhosiin. Ryhmä on huomattavasti suurperhosia taksonomisesti hajanaisempi. Suomessa tavatuista noin 2 500 perhoslajista 970 kuuluu suur- ja noin 1 530 pikkuperhosiin.
Esihistorialliset perhoset

Varhaisimmat perhosten fossiilit ovat peräisin Euroopasta ja Aasiasta jurakauden keskivaiheilta, hieman sen jälkeen kun vesiperhosten oletetaan erkaantuneen oikeista perhosista. Fossiiliaineiston perusteella perhosten lahko on monipuolistunut huomattavasti noin 90 miljoonaa vuotta sitten, samaan aikaan koppisiemenisten kasvien yleistymisen kanssa. Lähes kaikki nykyiset perhosheimot ovat eriytyneet heti liitukauden joukkosukupuuton jälkeen. Kivettyneiden perhosten suhteen erityisen edustava on eoseenikautinen, noin 34 miljoonaa vuotta vanha Florissantin fossiiliesiintymä Coloradon osavaltiossa Yhdysvalloissa. Esiintymässä osa perhosista on säilynyt niin hyvin, että joistakin fossiileista erottuvat siipien kuvioinnit.
Meripihkaan fossiloituneita pikkuperhosia tunnetaan runsaasti, mutta fossiloituneet päiväperhoset ovat suunnattoman harvinaisia ja niitä tunnetaan vain noin 50 kappaletta, kaikki noppa- tai aitotäpläperhosia, esimerkiksi Lethe corbieri. Meripihkaan säilyneitä päiväperhosyksilöitä tunnetaan vain kourallinen Dominikaanisen tasavallan alueelta löydetyistä mioseenikautisista meripihkoista. Sen sijaan meripihkassa säilyneitä toukkia tunnetaan varsin monesta eri heimosta. Fossiiliaineiston niukkuuden katsotaan johtuvan enemmän prosessin riippuvuudesta ympäröivistä olosuhteista kuin perhosten vähäisyydestä.
Kaikkiaan fossiiliaineistoista tunnetaan noin 230 eri esihistoriallista perhoslajia.
Kirjallisuutta

Aarnio, Hannu & Ojalainen, Pekka: Perhosia harrastamaan.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1993.  ISBN 951-26-3825-8
Forsman, Dick & Vesikko, Olli: Päiväperhoset Suomen luonnossa.  Helsingissä:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20039-9
Mikkola, Kauri & Murtosaari, Jussi & Nissinen, Kari (toim.): Perhosten lumo: Suomalainen perhostieto.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3317-6
Parkkinen, Seppo (päätoim.): Perhosten mailla.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34295-4
Aiheesta muualla

Luonnontieteellinen keskusmuseo, Helsingin yliopisto: Suomen perhosten luettelo - päivitetty versio (Arkistoitu – Internet Archive) (2008)
European Butterflies and Moths by Chris Jonko (englanniksi) (saksaksi)
Suomen perhosten luettelo
Suomen Perhostutkijain Seura
Perhosten suomenkielisiä nimiä (Arkistoitu – Internet Archive)
YLE Olotila: Näin houkuttelet perhosia pihaan (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q28319  Wikispecies: Lepidoptera  ADW: Lepidoptera  AFD: Lepidoptera  BioLib: 16868  BOLD: 113  BugGuide: 57  CoL: LP  EoL: 747  EPPO: 1LEPIO  Fauna Europaea: 7  Fauna Europaea (new): b64a743d-0469-4571-9ed4-061779300ac0  GBIF: 797  iNaturalist: 47157  IRMNG: 12144  ITIS: 117232  LepIndex: 137590  NBN: NHMSYS0000841034  NCBI: 7088  NZOR: 4139991c-cde7-42fe-b132-9c101c86e33a  Open Tree of Life: 965954  Paleobiology Database: 71428  PPE: lepidoptera  Plazi: 0EBF1448-35BE-AADE-E966-62909F42C136  WoRMS: 989022
Armas Perksalo

Armas Josef Perksalo
Armas Josef Berg myöh. Perksalo (13. huhtikuuta 1894 Orivesi – 23. joulukuuta 1968 Hämeenlinna) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Karl Josef Berg ja Erika Heinänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elsa Katharina Wallinin kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Porin klassillista lyseota ja Tampereen kauppaopiston vuosina 1911–1913. Hän jatkoi kaupallisia opintojaan Hampurissa vuosina 1913–1914. Hän suoritti erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 ja komentajakurssin vuonna 1931.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään, jossa hänet sijoitettiin pataljoona 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 kapteeniksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 2. jääkäriprikaatin  4. jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 komppanioineen rykmentin 11. jääkäripataljoonaan, jossa komppaniasta muodostettiin 3 pataljoonan 3. komppania. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Rotanpesän luona ja Viipurissa.
Suomen sisällissota > Suomen sisällissodan jälkeinen aika

Perksalo toimi sisällissodan jälkeen IX Jääkäripataljoonan virkaa tekevänä komentajana. Komentajan tehtävistä hänet komennettiin toukokuun lopussa saksalaisten sotilasviranomaisten käyttöön. Hänet siirrettiin 14, . heinäkuuta 1918 alkaen Jääkäripataljoona 3:een, josta muodostettiin myöhemmin ensin Kajaanin sissipataljoona ja sitten Pohjanmaan jääkäripataljoona. Hän toimi pataljoonassa 3. komppanian päällikkönä ja ajoittain pataljoonan virkaa tekevänä komentajana. Hän erosi armeijasta 1. syyskuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi Porin suojeluskuntaan 21. marraskuuta 1919 alkaen. Edellä mainitun suojeluskunnan paikallispäälliköksi hänet nimitettiin 1. tammikuuta 1922. Porin suojeluskunnasta hänet määrättiin 1. tammikuuta 1923 alkaen Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin päälliköksi.
Hän erosi suojeluskunniasta 31. toukokuuta 1926 ja työskenteli sen jälkeen liikealalla. Hän astui uudelleen suojeluskuntain palvelukseen 1. tammikuuta 1931, jolloin hänet määrättiin hoitamaan Pohjolan suojeluskuntapiirin XIll alueen päällikön virkaa, johon hänet nimitettiin vakinaiseksi 13. toukokuuta 1931. Hänet siirrettiin 1.  tammikuuta 1932 alkaen I alueen päälliköksi ja 26. lokakuuta 1936 alkaen Oulun suojeluskuntapiirin I alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Perksalo osallistui talvisotaan komentajana Jalkaväkirykmentti 40:ssä. Hän osallistui taisteluihin Pelkosenniemellä, Savukoskella, Joutsijärvellä, Märkäjärvellä sekä Viipurinlahdella. Talvisodan aikana Perksalon komentaman Jalkaväkirykmentti 40:n kaksi pataljoonaa teki 18. joulukuuta 1939 koukkauksen Pelkosenniemen kirkonkylään päässeiden neuvostojoukkojen selustaan. Suomalaiset katkaisivat neuvostojoukkojen huoltoon käytetyn Pelkosenniemen–Savukosken-maantien ja hyökkäyksen seurauksena Pelkosenniemen kirkonkylässä olleet pääjoukot joutuivat paniikkiin ja hajaantuivat alueen metsiin. Välirauhan aikana Perksalo toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin Salon suojeluskuntapiirin komentajaksi.
Jatkosodan puhjettua Perksalo komennettiin komentajaksi Jalkaväkirykmentti 34:een, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Hangon lohkolla ja Saarimäki-Koivumäki-Nurmoila-Syvärin sillanpäässä. Vuonna 1942 hänet siirrettiin rintamajoukoista Salon suojeluskuntapiirin komentajaksi ja oli tehtävässä sodan loppuun sakka. Hän erosi tehtävästä sotien jälkeen ja työskenteli sen jälkeen valtion edustajana ja puheenjohtajana siirtolaisten menetetyn omaisuuden arvioimislautakunnassa vuoteen 1946 saakka. Myöhemmin hän toimi toimitusjohtajana Toijalan Sementtituote Oy:ssä. Vuoteen 1951 saakka. Hän työskenteli vielä vuosina 1953–1955 kansakoulunopettajana Säämingin kunnan Juvolan koululla. Hän oli myös Hämeen jääkäripataljoonan kunniajäsen sekä 11.5.1960 perustetun Hattulan–Tyrvännön Reserviupseerikerhon kunniajäsen 5.4.1963 alkaen. Perksalo asui elämänsä viimeiset vuodet Hattulan Parolassa. Hänet on haudattu Hämeenlinnaan.
Kirjallista tuotantoa

Perksalo kirjoitti jääkäriaikojensa kokemuksista Uhkapelurit-nimisen romaanin (Karisto, 1962).
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 25. elokuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1936  Everstiluutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Vanhentuminen

Vanhentuminen eli preskriptio (lat. praescriptio) tarkoittaa jonkin oikeuden raukeamista, ellei sitä ole saatettu voimaan lain säätämässä tai sopimuksessa määritellyssä määräajassa. Vanhentumisajan kuluttua oikeus esittää vaatimus toiselle ihmiselle tai oikeushenkilölle vanhentuu eli tapahtuu oikeudenmenetys.
Vanhentumisen piiriin ei kuulu patenttioikeuden eikä tekijänoikeuden päättyminen määräajan jälkeen. Siitä ei ole myöskään kyse, kun tapahtuu prosessimääräaikojen menetys, kuten esimerkiksi haettaessa muutosta alempien oikeusasteiden päätöksiin. Eikä vanhentumiseksi käsitetä sitä oikeudenmenetystä, joka seuraa viranomaisen asettaman määräajan ylittämisestä.