stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georg Theodor Chiewitz

| Georg Theodor Chiewitz |
| --- | --- |
 Turun ja Porin läänin lääninarkkitehti
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1815 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 28. joulukuuta 1862 (47 vuotta) Turku, Suomen suuriruhtinaskunta
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  Arkkitehti
Georg Theodor Policron Chiewitz (äännetään "tšeevits"; 5. lokakuuta 1815 Tukholma, Ruotsi – 28. joulukuuta 1862 Turku, Suomen suuriruhtinaskunta) oli ruotsalaissyntyinen arkkitehti, joka teki uransa pääosin Suomessa. Hän muutti Ruotsista Turkuun vuonna 1851 ja työskenteli Turun ja Porin läänin lääninarkkitehtina vuosina 1852–1860 ja Turun kaupunginarkkitehtina vuodesta 1860 kuolemaansa 1862 asti.
Ura

Chiewitzit olivat tulleet Ruotsiin 1600-luvulla Puola-Liettuasta. Chiewitz opiskeli tekniikkaa ja valmistui arkkitehdiksi Tukholman taideakatemiasta, minkä jälkeen hän toimi piirtäjänä ja työnvalvojana Nyköping Mekaniska Verkstadissa 1832–1833. Ruotsin laivaston mekaanikkokunnassa hän matkusti muun muassa Kreikkaan kaksi vuotta kestäneellä matkalla. Hän avusti keksijä John Ericssonia Lontoossa 1837–1838 ja tutustui siellä uuteen rautateiden ja siltojen rakennetekniikkaan. Vuonna 1839 hän työskenteli rationalistiteoreetikko ja arkeologi César Dalyn kanssa Pariisissa, mistä hän luultavasti sai vaikutteita myöhempiin rationaalisiin, koristelemattomiin sisätiloihinsa. Vuonna 1840 Chiewitz palasi Tukholmaan, jossa hän toimi rautatie- ja sillanrakentajana sekä Taideakatemian opettajana. Hän ajautui vaikeuksiin yritystoiminnassaan vuonna 1851 viedessään kiskonauloja Saksaan. Vararikon vuoksi hän muutti Suomeen. Hän työskenteli Turussa lääninarkkitehtina 1852–1860. P. J. Gylich erosi Turun kaupunginarkkitehdin virasta vuonna 1859, ja Chiewitz valittiin seuraavana vuonna hänen tilalleen.
Chiewitzin tunnetuimpia töitä on uusgotiikkaa edustava Suomen ritarihuoneen rakennus Helsingissä. Lisäksi hän muun muassa suunnitteli Porin kaupungin uuden, paloturvallisuuteen tähtäävän empireasemakaavan vuonna 1852. Myös huomattava osa Forssan tehdasalueiden vanhemmasta rakennuskannasta sekä Someron kirkko ja Loviisan kirkko ovat Chiewitzin käsialaa. Uudessakaupungissa Chiewitz suunnitteli kaupungin asemakaavan sekä uuden kirkon.
Töitä

Villa Roma, 1850, Ruissalo
Porin asemakaava, 1852
Villa Haga, 1853, Ruissalo
Nuutajärven lasitehtaan alueen asemakaava, 1855, sekä tehdasrakennukset yhdessä Julius Basilierin kanssa, Urjala
Maarianhaminan asemakaava, 1855
Uudenkaupungin asemakaava, 1856
Uudenkaupungin uusi kirkko, 1858–1863
Riilahden kartanon laajennus, 1850-luku, Raasepori
Someron kirkko, 1859
Keski-Porin kirkko, 1859–1863
Ruotsalainen teatteri, 1860, Helsinki
Aittaluodon kruununmakasiini, 1860-luku, Pori
Suomen Ritarihuone, 1862, Helsinki
Loviisan raatihuone, 1862
Loviisan kirkko, 1863–1865
Karjalan kirkko, 1869, Karjala
Ravintola Pinellan laajennus, 1870-luku, Turku
osia Forssan tehdasalueesta
Wrede-suvun hautakappeli, 1860, Anjala.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valanto, Sirkka: / Chiewitz, Georg Theodor (1815–1862) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  6.6.2003 (päivitetty 15.9.2015). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Chiewitz Suomen elinkeinoelämän keskusarkiston sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Nordisk familjebok (Runeberg.org) (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Helsingin Ritarihuone.
Bysantin–arabien sodat

Bysantin–arabien sodat olivat sarja sotia, jotka käytiin islaminuskoisten arabikalifaattien ja Bysantin valtakunnan välillä. Sodat käytiin vuosien 634 ja 1180 välillä. Sodan tuloksena Levantti, Mesopotamia ja Pohjois-Afrikka siirtyivät arabeille osana arabien laajempaa ekspansiota.
Bysantin–muslimien sota (634–646), arabit valloittavat Syyrian, Palestiinan, Mesopotamian ja Egyptin. Jarmukin taistelu vuonna 636. Vuodesta 644 eteenpäin arabit tekivät useita ryöstöretkiä Bysantin alueelle Vähässä-Aasiassa.
Vuosina 674–678 arabit saartoivat ja piirittivät vuosittain Konstantinopolia. Ensimmäinen kerta kun kreikkalaista tulta käytetään.
Vuosina 685–693 Bysantin ja kalifaatin välinen rauha.
Rauhan päätyttyä kalifi Abd al-Malikin veli Muhammad voitti Justiianus II:n armeijan ja ryösteli Anatoliaa.
Arabit valtasivat Karthagon vuonna 698.
Konstantinos V teki useita hyökkäyksiä muslimien alueille 750-, 760- ja 770-luvuilla.
Vuodesta 824 eteenpäin arabit valloittivat Sisilian ja Kreetan. Sisilia menetettiin lopullisesti vuoden 900 jälkeen.
Vuonna 838 arabit hyökkäsivät Vähään-Aasiaan. Amorionin ryöstö.
Vuonna 863 bysanttilaiset saavuttivat suuren voiton arabeista Posonin taistelussa Vähässä-Aasiassa.
Vuosina 923–944 Johannes Kourkouas valtasi takaisin alueita idässä.
Vuosina 960–961 Nikeforos Fokas valtasi takaisin Kreetan.
Vuodesta 963 eteenpäin Bysantti valtasi alueita idässä. Vuonna 965 keisari Nikeforos II Fokasin joukot valtasivat Tarsoksen ja Kyproksen. Vuonna 969 hän valtasi Aleppon ja Antiokian. Laajentuminen jatkui Johannes I Tzimiskesin ollessa keisarina vuosian 969–976.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bysantin–arabien sodat Wikimedia Commonsissa
Bülbül

Bülbül azerbaidžanilaisessa postimerkissä.
Bülbül (ven. Бюль-Бюль, Bjul-Bjul; oikealta nimeltään Murtuza Məşədi Rza oğlu Məmmədov, 22. kesäkuuta 1897 Xanbağın kylä Şuşan kaupungin lähellä – 26. syyskuuta 1961 Baku) oli azerbaidžanilainen neuvostolaulaja (lyyris-dramaattinen tenori) ja kansanmusiikin tutkija. Häntä pidetään yhtenä azerbaidžanilaisen ammattimusiikin ja musiikkiteatterin uranuurtajista.
Laulaja aloitti uransa azerbaidžanilaisten mugamien ja kansanlaulujen esittäjänä. Harvinaisen taiturimaisen ylärekisterinsä ansiosta hän sai azerinkielisen kutsumanimen Bülbül ’satakieli’. Vuodesta 1920 lähtien hän toimi Azerbaidžanin teatterin ja myöhemmin Axundoville nimetyn ooppera- ja balettiteatterin solistina. Vuonna 1927 Bülbül valmistui Nikolai Speranskin luokalta Bakun konservatoriosta ja täydensi sen jälkeen opintojaan Milanossa. Vuodesta 1932 lähtien hän työskenteli Azerbaidžanin konservatorion opettajana ja vuodesta 1940 sen professorina. Vuosina 1932–1944 hän toimi perustamansa musiikin tutkimuslaitoksen johtajana.
Bülbülin laulutaiteessa yhtyvät kansanmusiikin sekä venäläisen ja italialaisen vokaalimusiikin perinteet, virtuoosisuus ja tunteellinen melodisuus. Hänen tunnetuimpia roolejaan ovat Koroğlu Üzeyir Hacıbəyovin samannimisessä oopperassa, Ašik-Garib (Reinhold Glièren ooppera Šahsenem), Saro (Armen Tigranjanin Anuš), herttua (Giuseppe Verdin Rigoletto) ja Cavaradossi (Giacomo Pucciniin Tosca). Bülbül toimi myös konserttilaulajana, azerbaidžanilaisen kansanmusiikin kerääjänä ja julkaisijana sekä Azerbaidžanin SNT:n korkeimman neuvoston edustajana.
Vuonna 1938 Bülbülille myönnettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimi. Vuonna 1950 hän sai Stalin-palkinnon azerbaidžanilaisten kansanlaulujen esittäjänä. Hänet on palkittu myös Leninin kunniamerkillä. Bakussa toimii laulajalle omistettu museo. Hänen poikansa on säveltäjä ja viihdelaulaja Polad Bülbüloğlu.
Kirjallisuutta

Zabolotskih, B. Solovei iz Šuši. Žizn i tvortšetsvo narodnogo artista SSSR Bjul-Bjulja. Moskva, 1987.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bülbül Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Bussigny

| Bussigny (Bussigny-sur-Morges –1959) Bussigny-près-Lausanne (1959–2014) |
| --- | --- |
 vaakuna

 Koordinaatit: 46°33′N, 6°33′E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Hallintoalue (district):  Ouest lausannois
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,81 km²
Korkeus:  383–473 m
Väkiluku (31.12.2022)  (vakituiset asukkaat):  10 365
 – Väestötiheys:  2 150 as./km²
 
 www.bussigny.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bussigny on kaupunki Lounais-Sveitsissä Vaud’n kantonissa. Siellä on noin 9 000 vakinaista asukasta.
Sijainti

Bussigny sijaitsee Genevenjärven pohjoisrannalla runsaat viisi kilometriä Lausannesta luoteeseen. Kaupunki muodostaa yhteisen kaupunkialueen rajanaapurinsa Crissierin kanssa.
Talous

Bussignyn talouselämä alkoi kehittyä 1800-luvun puolessavälissä, kun siitä tuli rautateiden risteysasema: Bussignystä rakennettiin rautatie Lausanneen, Morgesiin ja Yverdon-les-Bainsiin.
Talous > Liikenne

Moottoritiet A1 ja A9 kulkevat Bussignyn poikki.
Bussignystä on SBB:n rautatieyhteys kolmeen suuntaan: Geneveen, Brigiin ja Neuchâteliin .
Rainer Mahlamäki

| Rainer Mahlamäki |
| --- | --- |
 Rainer Mahlamäki Suomen luontokeskus Haltiassa syyskuussa 2013.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rainer Allan Mahlamäki
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1956 (ikä 68) Ilmajoki, Suomi
Kansalaisuus:  Suomi
Arvonimi: arkkitehtuurin professori
Arkkitehti
Merkittävät työt:  Puolan juutalaisten historiallinen museo
Palkinnot
 Rakennustaiteen Suomi-palkinto (1996)  Taiteen Suomi-palkinto (2008)  Arkkitehtuurin Finlandia -palkinto (2014)  Prinssi Eugenin mitali (2017) 
Aiheesta muualla
www.arklm.fi
Rainer Allan Mahlamäki (s. 12. kesäkuuta 1956 Ilmajoki) on suomalainen kansainvälisesti palkittu arkkitehti ja Oulun yliopiston arkkitehtuurin professori.
Ilmajoen Huissilla maanviljelijäperheessä varttunut Mahlamäki pääsi ylioppilaaksi Ilmajoen lukiosta 1975 ja muistaa kuvaamataidon opettaja Oiva Polarin vihjanneen hänelle arkkitehdin työstä. Mahlamäki valmistui vuonna 1987 Tampereen teknillisestä yliopistosta, mutta kertoo aluksi epäilleensä uravalintaansa katsellessaan 1970-luvun lopun masentavia elementtitalotyömaita.
Rainer Mahlamäki on toiminut arkkitehtuurin professorina Oulun yliopistossa vuodesta 1997 lähtien. Hän sai rakennustaiteen Suomi-palkinnon vuonna 1996. Taiteen Suomi-palkinto hänelle myönnettiin vuonna 2008, ja vuonna 2017 hän sai pohjoismaisen Prinssi Eugenin mitalin, joka oli sitä aiemmin myönnetty suomalaisista arkkitehdeista Alvar Aallolle, Viljo Revellille, Reima Pietilälle, Juha Leiviskälle ja Kristian Gullichsenille.
Mahlamäki on suunnitellut rakennuksia myös ulkomaille. Keväällä 2013 valmistui Mahlamäen suunnittelema puolanjuutalaisten historian museo Varsovassa. Se avattiin virallisesti lokakuussa 2014. Rakennus voitti vuonna 2014 ensimmäistä kertaa jaetun Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnon.
Vuonna 2015 rakennus pääsi Mies van der Rohe -kilpailussa 40 finaalipaikasta kilpailleen ehdotuksen joukkoon.
Mahlamäen ensimmäinen oma arkkitehtitoimisto oli Tampereella toiminut 8 Studio. Nykyään hän työskentelee arkkitehtitoimisto Lahdelma & Mahlamäki Oy:ssä, yhtiökumppaninaan Ilmari Lahdelma.
Tunnettuja suunnittelutöitä

Suomen metsämuseo Lusto
Kaustisen Kansantaiteenkeskus
Puolan juutalaisten historiallinen museo
Suomen luontokeskus Haltia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rainer Mahlamäki Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
J. Eskil Hindersson

Turun synagoga.
Turun keskuspaloaseman julkisivu Eerikinkadulla.
Kerttulin koulu.
Mustainveljesten portaat johtavat Mustainveljestenkujalta Samppalinnanvuorelle.
Johan Eskil Hindersson (12. kesäkuuta 1869 – 1941) oli suomalainen arkkitehti. Hän työskenteli 1890-luvun alussa rakennusmestarina Helsingissä. Sen jälkeen hän toimi arkkitehtina vuosisadan vaihteen Kuopiossa puurakennusten suunnittelijana vuoteen 1904 saakka. Hindersson oli myös Turun kaupunginarkkitehti, ja hänet mainitaan yhdeksi johtavaksi suomalaiseksi jugendkauden arkkitehdiksi.
Töitä > Rakennusmestari, Helsinki

Uudenmaankatu 23, Helsinki, pohjaratkaisut, 1891
Töitä > Arkkitehti, Kuopio

Kuopion Ruotsalainen Yhteiskoulu, nykyinen Puistokoulu, 1895
Puinen asuinrakennus (muutettiin Kuopion Talouskouluksi 1925), Asemakatu, 1898
Honkalinna, nykyinen Kuopion Pursiseuran maja, (alun perin Gustaf Raninille), 1899
Peräniemen kasino, Kuopio, 1902
Kuopion kaupunginhotellin vanha osa, ”Renkku”, 1902
Kansallis-Osake-Pankin konttori, nykyinen Kuopion Taidemuseo, 1904
Töitä > Arkkitehti, Turku

Vähäväkisten talo
Mustainveljesten portaat, 1907
Turun kauppaopiston talo, 1908
Kerttulin koulu, 1912
Turun synagoga, 1912
Turun kaasukello, 1912
Turun keskuspaloasema, 1916
Martin koulu 1927
Petreliuksen lastenkoti, 1933
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta J. Eskil Hindersson Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)
Børgefjellin kansallispuisto

Kartta Etelä-Norjan kansallispuistoista, Børgefjellin kansallispuisto merkitty luvulla 17.
Børgefjellin kansallispuisto on kansallispuisto Pohjois-Trøndelagin ja Nordlandin läänin alueella Norjassa. Kansallispuiston pinta-ala on 1 447 km², ja se perustettiin vuonna 1963, minkä jälkeen sitä on laajennettu vuosina 1971 ja 2003. Alueella on järviä, jokia, suoalueita, nummia ja vuoria. Alue sijaitsee 270-1 699 metrin korkeudella merenpinnasta. Suurimmat järvet ovat Simskardvatnet ja Orvatnet. Kansallispuiston alueelta saavat alkunsa joet Namsen ja Vefsna. Børgefjellin alueella havaittu noin 300 eri kasvilajia. Puuraja sijaitsee 500-600 metriä merenpinnan yläpuolella.
Perttu Mentula

Perttu Mentula 1960-luvun puolivälissä.
Perttu Mentula (5. maaliskuuta 1936 Lappeenranta – 15. tammikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti sekä muun muassa huonekalujen ja tekstiilien muotoilija.
Mentula opiskeli Ateneumin iltakoulun yleisellä osastolla ja jatkoi sitten Taideteollisessa oppilaitoksessa, josta valmistui sisustusarkkitehdiksi 1960. Opiskeluajasta lähtien Mentula työskenteli muun muassa Antti Nurmesniemen, Timo Sarpanevan ja Toivo Korhosen toimistoissa, kunnes perusti oman studionsa. Hän teki uransa aikana teollisen muotoilun ohella graafista suunnittelua ja näyttelysuunnittelua.
Mentula oli 1960-luvulla merkittävimpiä suomalaisia muovihuonekalujen muotoilijoita ja suunnitteli 1970-luvulla monia painokangaskuoseja Tampellalle. Hän myös opetti taideoppilaitoksissa Suomessa ja ulkomailla, etenkin Italiassa.
Mentula voitti vuonna 1963 uusia suomalaisia vientihuonekaluja etsineen kilpailun sohvien ja tuolien sarjan ja tuli kolmanneksi säilytyskalusteiden sarjassa. Vuonna 1965 Mentula palkittiin Milanon triennaalissa kurikkalaiselle Velsalle suunnittelemistaan kelkoista. Vuonna 1973 hän sai monia palkintoja: kaksi hänen valaisintaan pääsi kymmenen parhaan joukkoon Japanissa, minkä lisäksi hän voitti tanskalaisen huonekalusuunnittelukilpailun.
Byōdō-in

| Byōdō-in> 平等院 |
| --- | --- |
 Hōō-dō
Perustiedot
Sijainti:   Uji, Kioton prefektuuri, Japani
Rakennustyyppi:  Temppeli
Uskonnollinen käyttö:  Buddhalaisuus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Byōdō-in (jap. 平等院) on buddhalainen temppeli Ujin kaupungissa Kioton prefektuurissa Japanissa. Se oli alun perin Fujiwara no Michinagan huvila, mutta hänen poikansa, kanpaku Fujiwara no Yorimichi, muunsi sen temppeliksi vuonna 1052. Temppelin tärkein nähtävyys on feeniks-halli vuodelta 1053; lähes kaikki muut temppelin rakennukset paloivat sisällissodan aikana vuonna 1336.
Feeniks-halli (jap. 鳳凰堂, Hōō-dō) on yksi Japanin kuuluisimmista rakennuksista, ja se on kuvattu 10 jenin kolikkoon. Hallin arkkitehtuurin on tarkoitus muistuttaa Amida-buddhan kuviteltua puhtaan maan paratiisia. Hallin pohjapiirros muistuttaa lentävää lintua, ja sen katolla on feeniks-patsaat (ks. fènghuáng). Tämän vuoksi sitä alettiin myöhemmin kutsua feeniks-halliksi. Halli on yksi harvoista säilyneistä Heian-kauden rakennuksista. Hallin sisällä on Amidan patsas, jonka on veistänyt Jōchō samoihin aikoihin rakennuksen valmistumisen kanssa. Hän käytti veistoksessaan yosegi-tekniikkaa. Amidan kultainen halo, jossa on 12 bodhisattvaa ja Dainichi Nyorai, on pääasiassa Edo-kaudelta. Hallin sisäosa on koristeltu edustamaan Amidan parartiisia. 52 pilvillä ratsastavaa bodhisattvaa, jotka ovat alkuperäisten feeniks-veistosten tavoin nähtävillä viereisessä aarrekammiossa (hōshōkan), on myös pidetty Jōchōn töinä. Hallin ympärillä on lampi ja puutarha.
Byōdō-in hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon osana Kioton kulttuuriaarteiden muodostamaa kokonaisuutta vuonna 1994. Temppelistä on rakennettu kopio O'ahun saarelle Havaijille.
Kuvia

Feeniks-halli toisesta kulmasta
Feeniks-veistos hallin katolla
Phoenix Hallin keskisali
Hallin sisäänkaynti, sisällä Amidan patsas
Kymmenen jenin kolikon kääntöpuoli
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Byōdō-in Wikimedia Commonsissa
| n k Muinaisen Kioton historialliset monumentit |
| --- | --- | --- |
| Kioto |  Daigo-ji  Ginkaku-ji  Kamigamo-jinja  Kinkaku-ji  Kiyomizu-dera  Kōzan-ji  Nijōn linna  Ninna-ji  Nishi-Hongan-ji  Ryōan-ji  Saihō-ji  Shimogamo-jinja  Tenryū-ji  Tō-ji  |  |
| Uji |  Byōdō-in  Ujigami-jinja  |  |
| Ōtsu | Enryaku-ji |  |
Vilho Kolho

Vilho Kolho (5. helmikuuta 1891 Keuruu – 13. syyskuuta 1988 Tampere) oli suomalainen arkkitehti. Hän suunnitteli Tampereelle useita rakennuksia, joista tunnetuimpia ovat Pyynikin näkötorni ja Kaupin vanha vesitorni.
Kolho aloitti opinnot Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1908 ja valmistui sieltä viisi vuotta myöhemmin. Hänen kurssitovereihinsa kuului Bertel Strömmer, jonka kanssa hän myöhemmin työskenteli monissa hankkeissa. Kolho toimi Tampereen ensimmäisenä apulaiskaupunginarkkitehtina vuodesta 1927 alkaen, ja yhdessä kaupunginarkkitehti Strömmerin kanssa he johtivat Tampereen kaupungin rakennustoimintaa vuosikymmenten ajan. Molemmat jäivät virastaan eläkkeelle 1950-luvun alkupuolella.
Töitä Tampereella

Finlayson-myymälän sisustus (1923), Kuninkaankatu 3; ei enää alkuperäisessä asussa
Keskuskeittiön talo (1923), Satakunnankatu 14; yhdessä Bertel Strömmerin kanssa
Tammerontalon korotus (1926), Hämeenkatu 18; yhdessä Bertel Strömmerin kanssa
Ludekylä (1926, 1928), Kalevan puistotie 9 – Petsamonkatu 2; yhdessä Bertel Strömmerin ja Eetu Murroksen kanssa
Petsamon jakelumuuntamo (1928), Kalevan puistotie
Kaupinojan pumppuasema (1928), Kaupinpuistonkatu 2; nyk. vedenpuhdistuslaitos; ei enää alkuperäisessä asussa
Kaupin vanha vesitorni (1928) ja Tampereen Ursan observatorio (1953), Kaupinpuistonkatu 28
Pyynikin näkötorni (1929), Näkötornintie 20
Koskitalon korotus (1953), Satakunnankatu 13b
Puistotyöntekijöiden ruokailutila (1953), Pyynikin kirkkopuisto
Töitä muualla

Vesitorni- ja paloasemarakennus (1926), Kajaani
Kuvia rakennuksista

Tammerontalo.
Petsamon muuntamo.
Kaupin vanha vesitorni.
Pyynikin näkötorni.
Koskitalo.
Ellen Segerstråle

| Ellen Segerstråle> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1890
Kuollut: 22. tammikuuta 1970 (79 vuotta)
Ammatti:  arkkitehti, piirustuksenopettaja
Vanhemmat:  Knut Albert Segerstråle Hanna Frosterus-Segerstråle
Ellen Elisabet Segerstråle (22. kesäkuuta 1890 – 22. tammikuuta 1970) oli suomalainen arkkitehti ja piirustuksenopettaja.
Elämä ja ura

Segerstrålen vanhemmat olivat Knut Albert Segerstråle ja taidemaalari Hanna Frosterus. Hänen sisaruksiaan olivat eläintieteilijä Sven Segerstråle, taidemaalari Lennart Segerstråle ja kirjailija Solveig von Schoultz. Segerstråle sai diplomin arkkitehtitutkinnon suorittamisesta vuonna 1917. Hän oli suunnitellut vanhemmilleen näyttävän puutalon Porvooseen jo 1910-luvun alussa. Segerstråle suunnitteli myös Villa Gluschkoffin Geitlinin suvun omistamalle Tallholmin huvilasaarelle Espooseen.
Segerstråle työskenteli sittemmin piirustuksenopettajana Porvoossa.
Aiheesta muualla

Itäväylä: ”Täällä voimme elää unelmaamme todeksi” – Porvoolainen muusikkopariskunta teki jugend-asunnosta kulttuurikodin
Albert Richardtson

Albert Richardtson työssään Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiöllä.
Albert Richardtson (vuoteen 1906 asti Lindström, 1882 Tukholma – 1947 Turku) oli suomalainen arkkitehti. Hän kävi koulua Turussa ja valmistui arkkitehdiksi vuonna 1907 Helsingin Polyteknillisestä opistosta.
Richardtson työskenteli arkkitehtina Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiöllä, jolle hän suunnitteli Paraisten tehtaan alueen asemakaavan ja osan rakennuksista. Vuonna 1909 hän perusti arkkitehtitoimiston Turkuun.  Ruotsalaissyntyinen Richardtson sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1906 ja kävi Turussa ruotsalaisen klassillisen lyseon. Hän oli Turun kaupunginvaltuuston ja kirkkovaltuuston jäsen sekä asemakaavalautakunnan puheenjohtaja. Hän toimi myös Turun Urheilupuistoa isännöineen Turun Urheilun Ystävät ry:n hallituksessa.
Richardtsonin tytär oli arkkitehti Lillevi Richardtson, joka muutti valmistuttuaan Ruotsiin.
Richardtsonin suunnittelemia rakennuksia > Turussa

Palvelijattarien vanhainkoti, Akkakoti (nykyään Candolinien Palvelukoti), Multavierunkatu 8, 1911
Kansallisromanttinen huvila Satavan Erikvallassa, nykyinen Heinänokka, 1920-luku. Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymä osti Heinänokan tilan vuonna 1965 Albert Richardtsonin kuolinpesältä, johon kuuluivat leskirouva Elsa Richardtson ja arkkitehti Lillevi Richardtson. Kauppaa oli rahoitettu korottomalla lainalla, jonka seurakuntayhtymä maksoi pois Lillevi Richardtsonin kuoltua vuonna 2006.
Nordean Turun konttorirakennus, Kauppiaskatu 9 b, 1926. Myöhemmät muutokset ovat suunnitelleet Erik Bryggman ja Aarne Ehojoki.
Elokuvateatteri Bio-Bion rakennus, Eerikinkatu 20, 1927. Rakennus on purettu 1962.
Rettigin tupakkatehtaan rakennus, 1927
Asunto Oy Linnankatu 37 a, 1928
Ruissalontie 6, tehdas- ja varastorakennus, 1928
Asunto Oy Otava, Yliopistonkatu 24, 1928
Turun kaasutehtaan tuotantorakennukset, V kaupungiosassa, 1929. Kaikki rakennukset on purettu.
Kaasumestarien asuinrakennus ”Mattila”, Merimiehenkatu 9, 1929
Linnankatu 1 (muutokset 1930 ja 1941)
Martin seurakuntatalo, Temppelinkatu 1, 1932
Kiinteistö Oy Turun Lintula, Eerikinkatu 7, 1932
Asunto Oy Urhonlinna, Stålarminkatu 3, 1939
Saippuacenter, Ruissalontie 8, (muutokset 1939-1943)
Turun vesilinna, yhdessä Erik Bryggmanin kanssa, Vesilinnantie 1, 1941
Harja- ja sivellintehdas, Kalastajankatu 4, 1941-43
Ruotsalainen seurakuntatalo, Eerikinkatu 22, 1942
Richardtsonin suunnittelemia rakennuksia > Muualla

Entinen Porthanin koulun rakennus, Suensaari, Tornio, 1910, yhdessä Albert Holmströmin kanssa
Kompin asuinalue, Rauma, 1919lähde?
Rauman Lasitehtaan konttorirakennus (nyk. satamatoimisto), Rauma, 1920lähde?
Kalkkitehtaan teknillisen johtajan asuintalo, Kalkkipaadenraitti, Lappeenranta, 1938
Vuoksenniskan terästehtaan ”savimajat”, Imatra, 1942
Martin seurakuntatalo, Turku (1932).
Porthanin koulu, Tornio (1910)
Luettelo Ruotsin merivoimien alusten nimistä (C)

Ruotsin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z -
Å -
Ä -
Ö
Vartioveneet
Fregatit
Hävittäjät
Tykkiveneet
Korvetit
Risteilijät
Linjalaivat
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Rannikkopanssarilaivat
Partioalukset
Purjealukset
Ohjusveneet
Koululaivat
Kuunarit
Torpedoveneet
Tukilaivat
Sukellusveneet
Yhteysalukset
Luettelo Ruotsin merivoimien alusten nimistä sisältää Ruotsin merivoimissa palveluksessa olleiden C kirjaimella alkaneiden alusten nimet. Luettelossa ei ole listattu saman nimisiä aluksia erikseen. Alusten nimet ovat:
HMS Capella
HMS Carl Edholm
HMS Carl XIII
HMS Carl XIV Johan
HMS Carlskrona
HMS Carlsund
HMS Castor
HMS af Chapman
HMS Claes Horn
HMS Clas Fleming
HMS Clas Uggla