stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fytoterapia
Fytoterapeutit

Fytoterapeuteille on oma keskusliitto LKL, Luontaislääkinnän keskusliitto, jonka alla valmistuneilla diplomi-fytoterapeuteilla ja fytoterapia-opiskelijoilla on oma yhdistyksensä Suomen Fytoterapia ry.
Kirjallisuutta

Enkovaara, Anna-Liisa: 101 luontaistuotetta.  (Hippokrates Duodecim -sarja)  Helsinki:  Duodecim, 2005.  ISBN 951-656-148-9
Raipala-Cormier, Virpi: Luontoäidin kotiapteekki: Kasvilääkintä ja luontaishoidot.  (Toimittanut Mattias Tolvanen)  Helsinki:  WSOY, 1997 (8. painos 2004).  ISBN 951-0-20985-6
Raipala-Cormier, Virpi: Luonnonkaunis: Yrtit ja luontaishoidot naisen kauneuden ja terveyden tukena.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-26584-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nature: Phytotherapy - good science or big business? (englanniksi)
Siankärsämö on yleinen fytoterapiassa käytetty rohdoskasvi
Hampus Furuhjelm

Johan Hampus ja Anna Furuhjelm 1859.
Johan Hampus Furuhjelm, (ven. Ива́н Васи́льевич Фуруге́льм, Ivan Vasiljevitš Furugelm) (11. maaliskuuta 1821 – 21. syyskuuta 1909) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan laivaston vara-amiraali ja tutkimusmatkailija sekä Alaskan, Venäjän Kaukoidän ja Taganrogin kaupungin kuvernööri.
Varhaisvuodet

Johan Hampus Furuhjelm syntyi Helsingissä 1821 Furuhjelmin ruotsinkieliseen aatelissukuun Otto Vilhelm Furuhjelmin (1794–1871) ja Ulrika Johanna Fredrika Fockin (1795–1856) lapsena. Hänen veljiään olivat kenraaliluutnantti Johan Otto Vladimir Furuhjelm, vuori-intendentti Hjalmar Furuhjelm ja Kaukoitään matkustanut Karl Harald Felix Furuhjelm. Hampus sai kotiopetusta kunnes 15-vuotiaana 1836 kirjoittautui Venäjän laivaston 1. suomalaiseen meriekipaasiin. Valmistuttuaan merikadetiksi 1839 hän palveli Itämeren laivastossa ensin linjalaivoilla ja fregateilla ja osallistui sitten vuosina 1843–1844 Suomenlahden merenmittauksiin kuunari Meteorilla. Vuosina 1846–1847 Furuhjelm palveli luutnanttina Mustallamerellä ja sen jälkeen taas eri tehtävissä Itämerellä.
Alaskassa ja Tyynellämerellä

Pietarissa Furuhjelm tutustui Venäjän amerikkalaisten siirtokuntien kuvernöörinä Alaskassa aiemmin toimineeseen Arvid Adolf Etholéniin, joka värväsi Furuhjelminkin venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian palvelukseen. Furuhjelm purjehti Keisari Nikolai I -aluksella Kronstadtista Venäjän Amerikan pääkaupunkiin Novoarkangelskiin, jossa hänet 23. huhtikuuta 1851 nimitettiin kaupungin satamapäälliköksi. Hän kuitenkin myös purjehti laajasti Tyynellämerellä komppanian aluksilla, muun muassa Havaijille, Kaliforniaan ja Kiinan rannikolle. Vuosina 1853–1854 hän osallistui parkkialus Knjaz Menšikovin päällikkönä amiraali Jevfimi Putjatinin laivasto-osaston Japanin retkikuntaan, joka tarkoituksena oli avata Japanin satamat Venäjän kaupalle.
Vuosina 1854–1858 Furuhjelm oli Ajanin sotasataman päällikkönä Ohotanmeren rannikolla. Palattuaan tältä komennukselta Pietariin nimitettiin hänet joulukuussa 1858 Venäjän Amerikan kuvernööriksi (kauppakomppanian korkeimmaksi virkamieheksi). Tehtävään edellytettiin aviosäätyä, ja Furuhjelm naikin joulutanssiaisissa tapaamansa 22-vuotiaan Anna von Schoultzin jo helmikuun 1859 alussa. Furuhjelmien viidestä lapsesta kolme syntyi Alaskassa. Heistä vanhimmasta Annie Furuhjelmista tuli aikanaan lehtinainen, kansainvälisen naisasialiikkeen vaikuttaja ja Suomen eduskunnan jäsen. Luutnantti Johan Wladimir Furuhjelm oli puolestaan valtiopäivämies ja tilanomistaja.
Furuhjelmin saavutuksiin kuvernöörikautena Alaskassa 1859–1864 on luettu venäläisten ja alkuasukkaiden välisen luottamuksen palauttaminen ja vihollisuuksien lakkauttaminen sekä Alaskasta Kaliforniaan suuntautuneen jääkaupan tervehdyttäminen ja laajentaminen. Yleisesti ottaen kausi oli kuitenkin jo venäläisten siirtokuntien rappeutumisen aikaa. Metsästys oli riistopyynnin takia käytännössä loppunut, eivätkä pyrkimykset hiilikaivosten perustamiseksi toteutuneet. Siirtokuntien tarkastusraportti 1860 ei ollut rohkaiseva, mutta Furuhjelm sai kuitenkin lykätyksi alueen myyntiä. Furuhjelm jäi Venäjän Amerikan toiseksi viimeiseksi kuvernööriksi. Alaska siirtyi Yhdysvalloille 7,2 miljoonan dollarin kauppasummasta hänen seuraajansa ruhtinas Dmitri Maksutovin kauden päätteeksi 1867.
Vuosina 1865–1870 Furuhjelm palveli kontra-amiraalin arvoisena Itä-Siperian (Primorjen) sotilaskuvernöörinä ja vuodesta 1871 Venäjän Tyynenmeren satamien ja Siperian laivaston komentajana. Hän vaikutti voimakkaasti Vladivostokin ja Primorjen kehittämiseen ja muun muassa avasi alueella Amurin lennätinyhtiön sekä useita majakoita ja telakoita.
Takaisin Eurooppaan

Palattuaan Eurooppaan Furuhjelm toimi 1872–1874 Itämeren laivaston eskaaderinpäällikkönä (flagman) ja sen jälkeen 1874–1876 Taganrogin kaupungin kuvernöörinä Etelä-Venäjällä Asovanmeren rannalla. Täällä hän avasi muun muassa ensimmäisen laivastokoulun ja kirjaston, jonka ahkerana käyttäjänä mainitaan kaupungissa kasvanut Anton Tšehov. Furuhjelm yleni vara-amiraaliksi ja toimi vielä 1878–1880 Tallinnan sotilassataman komendanttina ja sen jälkeen Pietarissa. Vuonna 1886 hänet siirrettiin reserviin ja ylennettiin amiraaliksi 1908. Furuhjelm kuoli seuraavan vuoden syyskuussa Honkolan sukukartanossa Urjalassa 88 vuoden iässä.
Furuhjelm keräsi matkoillaan merkittävän luonnontieteellisen kokoelman, johon kuului muun muassa Helsingin yliopiston eläinmuseossa oleva sukupuuttoon kuolleen stellerinmerilehmän luuranko.
Huomionosoituksia

Furuhjelmin mukaan on nimetty hänen löytämänsä Japaninmeren Furugelminsaari (ven. Остров Фуругельма, Ostrov Furugelma engl. Furugelm Island), joka sijaitsee Pietari Suuren lahdella lähellä Korean rajaa ja on Venäjän eteläisin saari. Mount Furuhelm –niminen vuori (1104 m) sijaitsee Baranofinsaarella Alaskassa lähellä Sitkaa, ja Furuhelm Street –niminen katu Sitkan kaupungissa (entinen Venäjän Amerikan hallintokaupunki Novoarkangelsk). Sahalininsaarella oleva Furugelm-niemi ja -saari sen sijaan on nimetty Furuhjelmin veljen Carl Harald Felix Furuhjelmin mukaan.
Kirjallisuutta

Furuhjelm, Annie: Människor och öden.  Helsingfors:  Schildt, 1932.
Kyllönen, Ari: Samuraiden vieraana. Suomalaisia Japanissa 1703 - 1917.  Kuopio:  Pitkos Books, 2013.  ISBN 978-951-842-361-7
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Kenraalit ja amiraalit  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  SNAC 
Furuhjelmin sukuvaakuna
Gabriel-synteesi

Gabriel-synteesi on primääristen amiinien synteesissä käytettävä menetelmä. Se on nimetty kehittäjänsä saksalaisen kemistin Sigmund Gabrielin mukaan ja hän julkaisi sen vuonna 1887. Reaktion lähtöaineet ovat alkyylihalidi ja kaliumftaali-imidi. Synteesin etuna on sen tehokkuus.
Gabriel-synteesi
Mekanismi

Gabriel synteesin ensimmäinen vaihe on toisen kertaluvun nukleofiilinen substituutioreaktio. Kaliumftalimidi on nukleofiilinen ja hyökkää alkyylihalidiin. Tällöin muodostuu N-alkyyliftaali-imidi. Seuraavassa vaiheessa N-alkyyliftaali-imidi reagoi hydratsiinin kanssa nukleofiilisellä additioreaktiolla, jota seuraa protonien luovutus ja tetraedrimäisen välituotteen hajottaminen emäksellä tai hapolla. Lopputuotteina muodostuu primäärinen amiini ja ftalyylihydratsiini.
Muunnokset ja käyttö

Alkuperäisen Gabriel-synteesin käyttökelpoisuutta rajoittivat reaktion vaikeat olosuhteet. Se tapahtui 120–240 celsiusasteen lämpötilassa ja välituotteen hajottamiseen käytettiin voimakkaita happoja tai emäksiä. Tämä rajoitti kuumuudelle ja hapoille tai emäksille herkkien yhdisteiden synteesiä. Synteesistä kehitettiin Ing-Manske-menetelmä, jossa käytettiin hydratsiinin etanoliliuosta, jonka seurauksena lämpötilaa pystyttiin alentamaan. Myös ftaali-imidin korvaavia matalammissa lämpötiloissa samalla tavoin reagoivia yhdisteitä on kehitetty.
Gabriel-synteesiä käytetään valmistettaessa lääkeaineiden synteeseissä tarvittavaa 2,6-difluorobentsyyliamiinia, jota on hankala valmistaa muilla tavoin. Synteesiä ja sen johdannaisia voidaan hyödyntää myös aminohappojen ja eräiden luonnonaineiden kuten peramiinin, swainsoniinin ja kastanospermiinin synteesiin. Eräät Gabriel-synteesin johdannaismenetelmät ovat hyvin selektiivisiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gabriel-synteesi Wikimedia Commonsissa
Gabriel-synteesin mekanismi
Katedraalikoulu

Keskiaikaista opiskelua (Codex Manesse)
Katedraalikoulut olivat keskiajalla piispanistuinten yhteyteen perustettuja kouluja, joiden tarkoituksena oli kouluttaa uusia pappeja. Metzin piispan Krodegangin 700-luvulla kehittämä katedraalikoulujärjestelmä yleistyi frankkien valtakunnassa Kaarle Suuren aikana. Porvaristolla oli todennäköisesti kunnia saada oma jälkeläisensä kouluun.selvennä Pääsy oli mahdollista vain kirkolle taloudellisen avustuksen antaneiden keskuudesta ja ruokki kilpailua rikkaiden lahjoitusten suuruudesta. 1000-luvulla katedraalikouluja perustettiin paavi Gregorius VII:n toimeenpanemien uudistusten yhtenä osana. Useista katedraalikouluista kehittyi myöhemmin keskiaikainen yliopisto.lähde?
Turun katedraalikoulu oli Suomen ensimmäinen koulu, ja se perustettiin luultavimmin vuonna 1276. Asiakirjoissa se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1326. Se sijaitsi alun perin tuomiokirkon yhteydessä sen muurissa olleessa rakennuksessa. Myöhemmin koulu siirtyi Suurtorin laidalle. Yksi sen kuuluisimmista opettajista oli Mikael Agricola. Katedraalikoulun oppilaita sanottiin teineiksi. Myös Viipurin hiippakunnan alaisuudessa toimi katedraalikoulu 1500-luvun lopulla ja 1600-luvun alussa.
Aiheesta muualla

Saini Laarikkala: Hajatietoja Turun Katedraalikoulun 50-vuotiskauden 1670-1721 suomalais-nimisistä oppilaista. THArk 17 s. 137–147, 1964, Turku. Verkkoversio.
Katikanluoma

| Katikanluoma |
| --- | --- |
 Katikanluoma Katikankanjonissa.
Alkulähde:  Kauhaneva
Laskupaikka:  Kauhajoki, Hyyppä, Kauhajoki
Maat:  Suomi
Katikanluoma on Hyypän kylässä Kauhajoella virtaava luoma. Luoma saa alkunsa Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuiston länsiosassa sijaitsevasta luonnonlähteestä. Lisäksi luoman suuosaan purkautuu maan alta pohjavettä. Alajuoksullaan Katikanluoma on uurtanut hienohiekkaisiin maakerroksiin jopa yli 20-metrisen Katikankanjonin. Luoma yhtyy Katikankanjonin alueella Kauhajokeen.
Katikanluoma on latvajuoksullakin luonnontilassa. Luomassa elää purotaimenia, minkä lisäksi luoman varrella elää esimerkiksi vesipäästäisiä.
Katikankanjonin alueella, Katikanluomassa oli 1940-luvun alkuun saakka toiminnassa ollut mylly.
Fångsjönin kalliomaalaukset

| Fångsjö |
| --- | --- |
 Fångsjönin rantakallio, jossa kalliomaalaukset ovat
Sijainti
 Fångsjö
Koordinaatit:  63°49′25″N, 15°42′1″E
Valtio:  Ruotsi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Aiheesta muualla
  Fångsjö Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fångsjönin kalliomaalaukset ovat pieni kalliomaalauskohde Fångsjönin rannalla Pohjois-Ruotsin Jämtlandin maakunnassa Strömin pitäjässä ja nykyisessä Strömsundin kunnassa. Maalaukset sijaitsevat noin 6 kilometriä kunnan keskustaajamasta Strömsundista kaakkoon. Fångsjönin ympäristössä on muitakin muinaisjäännöksiä, joten alue on kiinnostavaa kulttuuriympäristö myöhäisen neoliittisen kivikauden mielessä. Maalausalue sijaitsee jyrkän Fångsjöberget-kallion juurella järven vedenpinnan yläpuolella. Kallion kylki avautuu järvelle eteläkaakkoon ja kuvia voi parhaiten katsella jäältä maalauksille johtavan laiturin päältä, joka ulottuu maalauksille asti.
Kuvaryhmiä on yhteensä kolme. Ne sijaitsevat kalliosta irronneen valtavan lohjenneen osan tuoreeseen pintaan. Ilmeisesti vaikuttava luonnon mullistus on aikoinaan vakuuttanut myös maalaajan, sillä lohkeaman vierestä pääsee kallioon sisälle. Kuvien ulkoasu on Nämforsenin tyyppisiä ja ne ajoitetaan siksi samalle aikakaudelle, joten varovainen arvio on noin 2 500−2 000 eaa.. Yli 40 kuviosta 35 esittää hirveä, yksi on verkkokuvio ja mukana on vähintään yksi ihmishahmo.
Päämaalaus I

Pääkenttä sijaitsee aivan järven pinnan lähellä ja sen koko on 3 × 2,5 m² . Kuvat ovat epäselviä, mutta useat kartoittajat ovat jo yksimielisiä useiden kuvioiden motiiveista. Hirvistä, joita on 16, suurin osa on pieniä kooltaan. Niiden takajalat koukistuvat kauaksi taakse, kuten juoksevilla hirvillä näkee. Ruhon sisään on vedetty pieniä viivoja. Eräs hirvistä on pyöreävartaloinen ja paksuniskaisen muotoinen. Sillä on pitkät korvat ja sen pituus on 30 senttimetriä. Vartalossa on ikään kuin risti. Suurin hirvi on 42 senttimetriä pitkä. Suuret hirvet saattavat olla viimeisiä lisäyksiä. Kentän keskikohdilla on suuri hirvi, jonka takapäähän on maalattu risti.
Kuvakentän alimmat kuvat ovat osin peittyneet punamaaliin, jolla on tahallisesti peitetty joitakin eläimiä. Sutun joukosta pilkistää verkkokuvio. Väriä on voinut joutua kallioon uhraamisen seurauksena.
Kuvaryhmä II

Ylempänä halkeaman sisällä on kaksi muuta kuvakenttää, jonka mitat ovat 2 × 1,7 m² . Ylhäältä on viime aikoina irronnut lisää lohkareita ja yksi niistä, jossa on väriä, on kuljetettu Jämtlannin museoon. Irtoamiskohdan ympärillä on juuri tämä kenttä. Suurin osa kuvista puuttuvat. Jäljellä olevista maalausjäänteistä näkyy soikea viiva, jossa on lisäksi muita viivoja. Aihe jää arvoitukseksi.
Kuvaryhmä III

Syvällä kuilun sisällä on korkeimmalla kolmas kuvaryhmä, joka on kooltaan 1,2 × 0,8 m² . Kuvia, joita on 5, peittää kasvillisuus eikä aiheista saa aina selvää. Jos luottaa intuitioonsa, voi hahmottaa ainakin 4 hirvenselkää, jotka on maalattu tummanpunaisella värillä.
Aiheesta muualla

Scandinavian Society for Prehistoric Art (Arkistoitu – Internet Archive)
Lääninhallitus: Fångsjön kulttuuriympäristönä[vanhentunut linkki]
Luukkonen, Ismo: Fångsjö
Hirvi Fångsjönin maalauskohteella.
Katikankanjoni

Katikanluoma virtaa Katikankanjonin pohjalla.
Katikankanjoni on veden uurtama paikoin 20 metriä syvä rotko Kauhajoen Hyypässä, tarkemmin Kirveskylässä. Katikankanjonin on uurtanut paksuun hienohiekkakerrokseen Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuiston länsiosasta alkunsa saava, Kyrönjoen vesistöalueeseen kuuluva Katikanluoma.
Katikankanjonin alueella, Katikanluoman ja vieressä virtaavan Kauhajoen (myös Hyypänjoki) välissä, sijaitsevat kapeat ja jyrkät harjanteet Sianselkä ja Kolmentuulenlakki. Katikanluoma yhtyy Kauhajokeen Sianselän jälkeen reilun kilometrin päässä. Kolmentuulenlakki kuuluu osana Kauhanevan–Pohjankankaan aluetta Natura 2000 -verkoston piiriin. Alueen luonnonarvoja turvataan metsälain, maa-aineslain, rakennuslain ja vesilain säännösten nojalla.
Katikankanjonin alueella oli 1940-luvun alkuun saakka toiminnassa ollut mylly.
Katikankanjonin kasveihin kuuluvat esimerkiksi näsiä ja kangaskeltalieko.
Katav-Ivanovsk

| Katav-Ivanovsk Катав-Ивановск |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tšeljabinskin alue
Piiri:  Katav-Ivanovsk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  24,7 km²
Väkiluku (2009):  18 800
 – Väestötiheys:  761 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katav-Ivanovsk (ven. Ката́в-Ива́новск) on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Etelä-Uralin länsirinteellä Katavjoen varrella 321 kilometriä Tšeljabinskista lounaaseen. Kaupunki on Katav-Ivanovskin piirin keskus. Siellä on Ufan ja Tšeljabinskin väliseltä rautatieltä haarautuvan sivuradan pääteasema. Asukkaita on 18 800 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1755 perustetun rautatehtaan yhteyteen. Vuonna 1937 siitä tuli kaupunki. Nykyään Katav-Ivanovskissa on metalli- ja laiteteollisuutta sekä sementtitehdas. Nähtävyyksiin kuuluvat kotiseutumuseo, 1700-luvun teollisuusrakennukset sekä vuonna 1824 pystytetty uusgoottilainen Johannes Kastajan kirkko.
Aiheesta muualla

Katav-Ivanovskin piirin sivusto (venäjäksi)
Tšeljabinskin alueen kaupungit
Katiola

| Katiola |
| --- | --- |
 Katiola
 Koordinaatit: 8°8′25″N, 5°6′7″W 
Valtio:  Norsunluurannikko
Piirikunta:  Vallée du Bandama
Alue:  Hambol
Departementti:  Katiola
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2014):  56 700
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katiola on kunta ja aliprefektuuri sekä Katiolan departementin ja Hambolin alueen hallinnollinen keskus Norsunluurannikon keskiosaosassa. Se sijaitsee 394 kilometriä Abidjanista ja 54 kilometriä Bouakésta pohjoiseen. Kunnassa ja aliprefektuurissa on 56 700 asukasta (vuonna 2014, väestönlaskenta).
Katiolan departementtiin kuuluvat Fronanin, Katiolan ja Timbén aliprefektuurit. Kuntia ovat Fronan ja Katiola.
Seudun kanta-asukkaat ovat tagbana-ryhmään kuuluvia senufoja ja mangoroiksi kutsuttuja mandinkoja. Lisäksi on djulia, bauleja ja muita kansallisuuksia. Uskontoja ovat katolisuus, islam ja animismi.
Katiolan kautta kulkee Abidjanista pohjoiseen johtava maantie ja Abidjanin–Nigerin rautatie. Väestön pääelinkeino on maanviljely. Myytäväksi tuotetaan puuvillaa, riisiä, cashewpähkinöitä ja hedelmiä. Muita elinkeinoja ovat liikenne, kaupankäynti, käsityöammatit ja maataloustuotteiden jalostus. Katiola on kuuluisa savenvalajistaan.
Jakob Gadolin

| Jakob Gadolin |
| --- | --- |
 Turun piispa Jakob Gadolin, Johan Erik Hedbergin maalaama muotokuva noin vuodelta 1800.
Turun akatemian matematiikan dosentti
 1745 
Turun akatemia vt. matematiikan professori
 1745–1755 
Suomen maanmittauskomission tähtitieteen observaattori
 1748–1753 
Turun akatemian ylimmäinen professori
 1748 
Turun akatemian fysiikan professori
 1753 
Turun akatemian teologian professori
 1762–1784 
Kaarinan kirkkoherra
 1781 
Turun akatemian rehtori
 1757–1758  1763–1764   1773–1774   1780–1781 
Turun piispa
 1788–1802 
Edeltäjä:  Jakob Haartman
Seuraaja:  Jakob Tengström
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. lokakuuta 1719  Strängnäsin seurakunta 
Puoliso:  Elisabet Browallius
Muut tiedot
Uskonto:  Luterilaisuus
Jakob Gadolin (13. lokakuuta 1719 Strängnäs Ruotsi – 26. syyskuuta 1802 Turku) oli suomalainen luonnontieteilijä, poliitikko ja piispa.
Elämäkerta

Gadolinin isä oli isovihaa Ruotsiin paennut pappi Jakob Gadolinius, joka Suomeen palattuaan toimi muun muassa Merikarvian kirkkoherrana. Gadolin kävi aluksi Porin triviaalikoulua ja opiskeli sen jälkeen teologiaa sekä matematiikkaa Turun akatemiassa.
Gadolin oli Turun akatemian matematiikan dosentti vuodesta 1745 ja akatemian ensimmäinen tähtitieteen professori vuodesta 1748. Hän sai myös fysiikan professorin viran vuonna 1753 ja teologian professoriksi hänet nimitettiin vuonna 1762. Lisäksi Hän oli Turun piispa vuosina 1788–1802 ja akatemian sijaiskansleri vuodesta 1788.
Gadolin oli edustajana kolmilla valtiopäivillä vuosien 1755–1772 välillä ja osallistui yhteensä seitsemille valtiopäiville. Gadolin kannatti vapauden aikana hattupuoluetta. Kuningas Kustaa III vangitutti Gadolinin vuonna 1772 vallankaappauksen yhteydessä, mutta myöhemmin Gadolin kannatti kuningasta julkisesti.
Gadolin oli yksi Suomen talousseuran perustajista vuonna 1797 ja toimi seuran ensimmäisenä puheenjohtajana.
Jakob Gadolinin veli oli maanmittari Daniel Gadolin. Hänen poikiaan olivat kemisti Johan Gadolin ja kirkkoherra, professori ja valtiopäivämies Gustaf Gadolin. Jakob Gadolinin vaimon Elisabet Brovalliuksen isä Johan Brovallius oli puolestaan fysiikan professori ja piispa.
Aiheesta muualla

Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 429.  ("Jakob Gadolin (1719–1802)")  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 978-952-5329-26-1
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jakob Gadolin Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Jakob Haartman | Turun piispa 1788–1802 | Seuraaja: Jakob Tengström |
| n k Turun ja Suomen arkkipiispat |
| --- | --- | --- |
| Katoliset piispat (1134–1550) |  Henrik* (1134–1158)  Rodolfus* (~1202–~1209)  Folkvinus* (~1210–~1234)  Tuomas (~1234–1245)  Bero I (~1248–1258)  Ragvald I (1258–1266)  Catillus (1266–1286)  Johannes (1286–1290)  Maunu I (1291–1308)  Ragvald II (1309–1321)  Pentti Gregoriuksenpoika (1321–1338)  Hemming (1338–1366)  Henrik Hartmanninpoika (1366–1367)  Johannes Pietarinpoika (1367–1370)  Johannes Westfal (1370–1385)  Bero Balk (1385–1412)  Maunu Tavast (1412–1450)  Olavi Maununpoika (1450–1460)  Konrad Bitz (1460–1489)  Maunu III Särkilahti (1489–1500)  Lauri Suurpää (1500–1506)  Johannes Olavinpoika (1506–1510)  Arvid Kurki (1510–1522)  Ericus Svenonius (1523–1527)  Martti Skytte (1528–1550)  |  |
| Luterilaiset piispat (1554–1817) |  Mikael Agricola (1554–1557)  Pietari Follingius (1558–1563)  Paavali Juusten (1563–1575)  Ericus Erici Sorolainen (1583–1625)  Isaacus Rothovius (1627–1652)  Aeschillus Petraeus (1652–1657)  Johannes Terserus (1658–1664)  Johannes Gezelius vanhempi (1664–1690)  Johannes Gezelius nuorempi (1690–1718)  Herman Witte (1721–1728)  Lars Tammelin (1728–1733)  Jonas Fahlenius (1734–1748)  Johan Browallius (1748–1755)  Karl Fredrik Mennander (1757–1775)  Jakob Haartman (1776–1788)  Jakob Gadolin (1788–1802)  Jakob Tengström (1803–1817)  |  |
| Luterilaiset arkkipiispat (1817–) |  Jakob Tengström (1817–1832)  Erik Gabriel Melartin (1833–1847)  Edvard Bergenheim (1850–1884)  Torsten Thure Renvall (1884–1898)  Gustaf Johansson (1899–1930)  Lauri Ingman (1930–1934)  Erkki Kaila (1935–1944)  Aleksi Lehtonen (1945–1951)  Ilmari Salomies (1951–1964)  Martti Simojoki (1964–1978)  Mikko Juva (1978–1982)  John Vikström (1982–1998)  Jukka Paarma (1998–2010)  Kari Mäkinen (2010–2018)  Tapio Luoma (2018–)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Kategoriat (katkelmat)

| Kategoriat> Κατηγορίαι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Aristoteles
Kieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Genre:  filosofia
Julkaistu:  300-luku eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kategoriat (m.kreik. Κατηγορίαι, Katēgoriai) oli Aristoteleen kirjoittama filosofinen teos, joka käsitteli logiikkaa. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan joitakin katkelmia myöhempien antiikin aikaisten kirjailijoiden teosten kautta. Teosta ei tule sekoittaa Aristoteleen samannimiseen teokseen Kategoriat, joka on säilynyt ja kuuluu tämän loogisten teosten kokoelmaan Organon.
Teoksesta on säilynyt yksi katkelma muun muassa Simplikioksen, Ammonios Hermiaan ja Boethiuksen kautta. Näissä antiikin lähteissä todetaan lähinnä, että Aristoteleelta tunnetaan kaksi Kategoriat-nimistä teosta, joista toinen oli lyhyempi. Lisäksi lainataan kummankin teoksen alkua. Näiden lisäksi Elias mainitsee teoksen ja käsittelee muun muassa sen nimeä.
Kirjallisuutta

Rose, Valentinus: Aristotelis qui ferebantur librorum Fragmenta ed. 2.  Berlin:  Teubner, 1870; kolmas painos Leipzig 1886.  Teoksen verkkoversio.
Ross, W. D.: Aristotelis Fragmenta selecta.  Oxford:  Oxford University Press, 1955.  Teoksen verkkoversio.