stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rikhard Sotamaa

Karl Johannes Rikhard "Rikke" Sotamaa,  ent. Söderman (21. lokakuuta 1910 Tohmajärvi – 28. lokakuuta 2000 Laukaa) oli suomalainen lääkäri ja lääkintöneuvos. Sotamaa oli presidentti Urho Kekkosen läheinen ystävä ja yksi Kekkosen kolmesta henkilääkäristä.
Sotamaan vanhemmat olivat piirieläinlääkäri Axel Siegfrid Söderman ja Sefa Alexandroff ja puoliso vuodesta 1938 Aimi Tuulikki Musikka. Sotamaa kirjoitti ylioppilaaksi Tyrvään yhteiskoulusta Vammalasta vuonna 1929, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1938 ja toimi Salmin kunnanlääkärinä Raja-Karjalassa sota-aikaan saakka. Talvisodan ja jatkosodan aikana hän toimi kenttäsairaalan lääkärinä ja kirurgina. Kesällä 1944 hän johti 25. Kenttäsairaalaa Karjalankannaksella ja sairaalan ainoana kirurgina leikkasi Talin–Ihantalan taistelujen aikana heinäkuussa 1944 tauotta yhdeksän vuorokautta haavoittuneita sotilaita. Sotien jälkeen hän oli Laukaan kunnanlääkärinä. Sotamaa oli presidentti Kekkosen läheinen ystävä, ja hän oli mukana Kekkosen erä- ja kalaretkillä. Sotilasarvoltaan Sotamaa oli lääkintämajuri, ja hän sai lääkintöneuvoksen arvonimen vuonna 1971. Sotamaa harrasti metsästystä, kalastusta, kalanviljelyä ja metsästyskoirien kasvatusta.
Sotamaa oli 1970-luvulla yksi presidentti Kekkosen kolmesta henkilääkäristä, muut olivat Pentti Halonen ja Erkki Kivalo. Hän muun muassa suostutteli sairauslomalle jääneen Kekkosen allekirjoittamaan eroilmoituksensa presidentin virasta 26. lokakuuta 1981.
Aiheesta muualla

Martti Muurikainen: Legenda jo eläessään – K. J. R. Sotamaa. Verkkoversio Laukaan Joulu 2007 -lehdessä ilmestyneestä artikkelista
Kekkonen pysyi pystyssä piristyspillereiden voimalla, Iltalehti 12.10.2016
Kekkosta tutkittiin sairaalassa Juho Kemppaisen nimellä, Yle Dokumentit 22.10.2016
Tohtori Rikhard Sotamaa ja rouva Aino Sotamaa, valokuva. Suomen Metsästysmuseon kuvakokoelma (Finna)[vanhentunut linkki]
Sortovuodet

Eetu Iston teos Hyökkäys vuodelta 1899 muodostui jo aikalaisten silmissä venäläistämistoimien symboliksi.
Sortovuodet eli sortokaudet olivat ajanjaksot 1899–1905 (ensimmäinen sortokausi) ja 1908–1917 (toinen sortokausi), jolloin Venäjän keisarikunta yritti venäläistää Suomea. Nimi ”sortovuodet” on otettu käyttöön jälkeenpäin, ensimmäisestä sortokaudesta käytettiin nimeä ”routavuodet”.
Ensimmäisellä sortokaudella muun muassa kerättiin Suuri adressi ja perustettiin vastarintajärjestö Kagaali, joka järjesti kutsuntalakkoja. Toisella sortokaudella annettiin yhdenvertaisuuslaki, joka antoi maassa asuville venäläisille oikeuden hakea virkoja ilman Suomen kansalaisuutta, sekä käynnistettiin jääkäriliike. Sortokausi päättyi Venäjän vallankumoukseen.
Ensimmäinen sortokausi

Ensimmäinen sortokausi on Suomessa käytetty nimitys ajanjaksosta 1899–1905, jolloin Venäjän keisarikunta pyrki lujittamaan ja yhtenäistämään Venäjän valtakuntaa toteuttamalla vähemmistökansallisuuksiin kohdistuvaa  venäläistämispolitiikkaa Suomen suuriruhtinaskuntaa kohtaan.  Sortokauden tunnetuin tapahtuma oli vuoden 1899 Helmikuun manifesti, jota Suomessa pidettiin valtiokaappauksena, jonka avulla Suomen perustuslait tahdottiin syrjäyttää. Tämän johdosta syntyi hyvin organisoitu passiivinen vastarinta ja kerättiin Suuri adressi, johon kertyi yli puoli miljoonaa nimeä muutamassa viikossa. Samoin syntyi Kulttuuriadressi, jonka allekirjoittajina oli muun muassa tunnettuja ulkomaalaisia tiedemiehiä ja lakimiehiä.  Asevelvollisuusmanifestin ja uuden asevelvollisuuslain avulla lakkautettiin Suomen kansallinen sotaväki. Suomalaisia kutsuttiin Venäjän armeijaan, minkä seurauksena kagaali järjesti kutsuntalakkoja. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov sai diktaattorin valtuudet, jonka jälkeen alkoivat toimenpiteet passiivista vastarintaa harjoittaneita ihmisiä vastaan, kuten vangitsemiset, karkotukset, viroista erottamiset ja  sanomalehtien lakkauttamiset. Ensimmäinen sortokausi päättyi Bobrikovin murhaan ja vuoden 1905 suurlakkoon.
Toinen sortokausi

Toinen sortokausi alkoi ﻿Pjotr Stolypinin tultua Venäjän pääministeriksi ja hänen toteuttaessaan 1908 Suomen asiain esittelyjärjestyksen, jonka jälkeen Suomea ﻿hallittiin enemmän Venäjän ministerineuvoston kautta. Aikaisemman käytännön mukaan suomalainen ministerivaltiosihteeri oli esitellyt Venäjän keisarille ne ﻿Suomea koskevat lakiasiat, jotka tulkittiin kuuluviksi yleisvaltakunnallisiin asioihin. Uuden esittelyjärjestyksen jälkeen tämä valta oli Venäjän ministerineuvostolla. Vuonna 1910 annettiin laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä, joka käytännössä riisti Suomen senaatilta ja eduskunnalta lähes kaiken lainsäädäntövallan. Sen turvin säädettiin vuonna 1912 myös yhdenvertaisuuslaki, joka antoi Venäjän kansalaisille Suomessa samat oikeudet kuin Suomen alamaisilla oli, äänioikeutta lukuun ottamatta. Tämä mahdollisti venäläisten nimittämisen korkeisiin virkoihin Suomessa.
Ensimmäisen sortokauden aikana merkittävässä roolissa olleen ﻿myöntyväisyyssuuntauksen kannattajat menettivät toisen sortokauden kuluessa uskonsa myöntyväisyyden hyödyllisyyteen ja lähentyivät passiivisen vastarinnan kannattajia. Toisen sortokauden loppuvaiheiden aikana Suomessa syntyi sotilaalliseen vastarintaan valmistautunut jääkäriliike. Ensimmäinen maailmansota esti ﻿suureksi venäläistämisohjelmaksi nimetyn ohjelman toteuttamisen. Toinen sortokausi päättyi Pietarissa maaliskuussa 1917 tapahtuneeseen helmikuun vallankumoukseen, jonka jälkeen Venäjän uudet vallanpitäjät palauttivat Suomen autonomian vuotta 1899 edeltäneessä laajuudessaan.
Posthumanismi

Iloinen ihminen
Humanismi (elämänasenne)
Kansainvälinen humanistinen ja eettinen liitto (IHEU)
American Humanist Association
British Humanist Association
Humanistimanifesti
Sekulaari humanismi
Council for Secular Humanism
Sekulaarihumanistinen julistus
Keskinäisen riippuvuuden julistus
Amsterdamin julistus
Uskonnollinen humanismi
Kristillinen humanismi
Unitaariuniversalismi
Muuta
Antihumanismi
Eettinen kulttuuri
Marxilainen humanismi
Posthumanismi
Renessanssihumanismi
Transhumanismi
Osa artikkelisarjaa
Posthumanismi on sekulaarin ja rationaalisen humanismin perinteestä nouseva ajatussuuntaus, joka pyrkii päivittämään alkuperäisen humanistisen aatteen vastaamaan paremmin 2000-luvun tieteellistä todellisuuskäsitystä. Posthumanismin taustasuuntauksia ovat esimerkiksi kybernetiikka, poststrukturalismi, ekokritiikki, eläintutkimus, tieteen- ja teknologiantutkimus, uusmaterialismi sekä antihumanismi.
Posthumanistinen ajattelu ei ole varsinaisesti uutta, mutta termi on otettu käyttöön kattokäsitteeksi erilaisten teknologiaa ja sen vaikutuksia ihmisyyteen ja ympäristöön tarkastelevien tutkimusalojen risteyksissä. Posthumanismi kyseenalaistaa ihmisen olemusta puhtaasti tavoitteellisena toimijana sekä kritisoi kielellisesti käsitettyä subjektiutta. Posthumanistinen todellisuuskäsitys on luonteeltaan aineellinen: todellisuus ei ole vain sosiaalisesti konstruoitu. Posthumanistinen tutkimus ottaa etäisyyttä kielellis-kulttuuriseen suuntaukseen ja hakeutuu aineen ja objektien pariin.
Posthumanismiksi kutsutulle ajatussuuntaukselle on ominaista ihmisen ja luonnon välisen yhteyden painottaminen. Ihminen on osa luontoa ja riippuvainen ei-inhimillisistä asioista. Posthumanismi kyseenalaistaa ihmisen ja eläimen välisen rajan selkeyden. Useat posthumanistit ovat myös muistuttaneet ihmiskäsitysten historiallisuudesta. Ne kehittyvät tietynlaisissa olosuhteissa ja ovat taipuvaisia muuttumaan. Posthumanistien kritiikin mukaan ihmiskeskeisyys johtaa luonnon kestämättömään hyväksikäyttöön. Toisaalta posthumanismi jakaa humanistisen ajatuksen, että ihminen pystyy vaikuttamaan omaan kehitykseensä. Posthumanismi on myös humanismin itsekritiikkiä.
Posthumanismi ei ole yksi yhtenäinen ajatteluperinne, vaan siitä on erotettavissa ainakin kaksi toisilleen jokseenkin vastakkaista suuntausta. Yksi keskeisistä filosofisen posthumanismin ajattelijoista on Donna Haraway. Transhumanismi on muun muassa tieteiskirjallisuudessa näkynyt populaari posthumanismin suuntaus. Sen kannattajat haaveilevat ihmisen kehon ja mielen parantelusta teknologian keinoin jopa kuolemattomuuteen saakka.
Kirjallisuutta

Harari, Yuval Noah: Homo Deus. Huomisen lyhyt historia.  (Historyah shel ha-mahar, 2015.)  Suomentanut Jaana Iso-Markku. Helsinki:  Bazar, 2017.  ISBN 978-952-279-435-2
Lummaa, Karoliina & Rojola, Lea: Posthumanismi.  Turku:  Eetos, 2014.  ISBN 978-952-67966-6-6
Sosiaalidarvinismi

Sosiaalidarvinismin isä Herbert Spencer (1820–1903).
Sosiaalidarvinismi on kumottu näennäistieteellinen 1800-luvulla noussut yhteiskunnallinen näkemys, jonka mukaan Charles Darwinin (1809–1882) evoluutioteorian mukainen lajien välinen kamppailu ja luonnonvalinta eläin- ja kasvikunnassa koskisivat myös kulttuureita ja yhteiskuntia. Tällöin ihmisyhteisö ymmärretään taistelukenttänä ”olemassaolosta”, jossa vahvin alistaa luonnon lakien mukaisesti heikomman. Herbert Spencer (1820–1903) oli sosiaalidarvinismin isä. Spencer kannatti liberalismia ja suhtautui epäilevästi yhteiskunnan ohjailuun.
Jouko Jokisalon mukaan sisäpolitiikassa sosiaalidarvinismi merkitsee tasa-arvon hylkäämistä ja yhteiskunnan autoritaaristen, ei-demokraattisten, rakenteiden oikeuttamista ”luonnonlakina”. Sosiaalidarvinismi suhtautuu erityisen suvaitsemattomasti yhteiskunnan vähäosaisiin kuten köyhiin, sairaisiin, työttömiin, vammautuneisiin ja vähävaraisiin. Sosiaalidarvinistinen ajattelu valmisti tietä Adolf Hitlerin valtaannousulle. Se myös loi aatteelliset perustelut rotuhygieniapolitiikalle natsi-Saksassa, johon kuului elinkelvottomina pidettyjen yksilöiden ja roturyhmien tuhoaminen. Ruotsalainen tutkija Sven Lindqvist toteaa: ”Darwinin jälkeen oli muodikasta todeta kansanmurhien olevan tulosta luonnollisesta valinnasta ja evoluutiosta.” Anarkisti Pjotr Kropotkin toteaa, että eläinkunnassa tapahtuva molemminpuolinen yhteistyö luo paremmat edellytykset selviytymiselle kuin sosiaalidarwinismin kuvailema yksilöllinen kärsimys.
Kirjallisuutta

Halmesvirta, Anssi & Valta, Reijo (toim.): Aatteiden kamppailu elintilasta. Viktoriaanisen ajan näkemyksiä ihmisestä ja yhteiskunnasta.  (Jyväskylän yliopiston historian laitos. Yleisen historian tutkimuksia 10)  Jyväskylä:  Kampus kustannus: Kampus kirja, 1999.  ISBN 951-9113-48-7
Isaksson, Pekka & Jokisalo, Jouko: Kallonmittaajia ja skinejä. Rasismin aatehistoriaa.  Helsinki:  Like: Suomen rauhanpuolustajat, 1998 (tarkistettu 3. painos 2005).  ISBN 952-471-543-0
Tapio Tamminen: Kansankodin pimeämpi puoli.  Atena, 2015.  ISBN 978-952-300-127-5
Kupumelonikaktus

| Kupumelonikaktus |
| --- | --- |
 Kupumelonikaktus kefalioineen.
Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cereeae
Suku::  Melonikaktukset Melocactus
Laji::  conoideus
Kaksiosainen nimi
 Melocactus conoideus  Buining & Brederoo 
Katso myös
   Kupumelonikaktus Wikispeciesissä   Kupumelonikaktus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kupumelonikaktus (Melocactus conoideus) on melonikaktusten sukuun kuuluva laji.
Ulkonäkö ja koko

Kupumelonikaktuksen varsi on voimakkaasti painuneen pallon muotoinen tai puolipallomainen, enintään kymmenen sentin korkuinen. Varressa on 11–14 matalaa uurretta. Piikit ovat tummanruskeat, harmahtavat. Areolissa on yksi noin kahden senttimetrin pituinen keskipiikki ja 8–11 säteittäispiikkiä, jotka ovat suoria tai hiukan käyristyneitä ja jopa 35 mm pitkiä. Kefalio voi saavuttaa neljän senttimetrin korekuden, ja siinä on tummanpunaisia sukasia ja runsaasti valkoista villakarvaa. Kukat ovat sinipunaisia tai magentanpunaisia ja sentin levyisiä. Hedelmä on enintään 18 mm pitkä.
Levinneisyys

Kupumelonikaktus on kotoisin Brasilian Bahian osavaltiosta, sen kaakkoisosasta. Se on kotiseudullaan vakavasti uhattu kasvupaikkojensa tuhoamisen vuoksi.
Sormikaktus

| Sormikaktus |
| --- | --- |
 Kukkiva sormikaktus (Leuchtenbergia principis).
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Sormikaktukset Leuchtenbergia Hook. (1848)
Laji::  principis
Kaksiosainen nimi
 Leuchtenbergia principis  Hook. 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sormikaktus (Leuchtenbergia principis) on omaan sukuunsa kuuluva meksikolainen kaktuskasvilaji. Se on nimetty Leuchtenbergin herttuan ja Napoleon Bonaparten lapsipuolen Eugène Beauharnaisin mukaan. Sen ulkonäköä kuvaa hyvin englanninkielinen nimi agave cactus, sillä sen sormimaiset ulokkeet tuovat mieleen agaaven. Lähin sukulainen on rautakaktusten (Ferocactus) suku.
Ulkonäkö ja koko

Sormikaktus on yksivartinen, satunnaisesti mätästävä, matalakasvuinen, enintään tavallisesti 35 cm, satunnaisesti jopa 70 cm korkeaksi kasvava kaktus. Sen juuristo on laaja ja mehevä, varsi pallomainen tai lyhyen lieriömäinen ja vahvasti nystyinen. Nystyt ovat pitkiä, hieman lehtimäisiä, poikkileikkaukseltaan kolmiomaisia, 10–12 cm pitkiä, ja kunkin päässä on areoli. Siihen kiinnittyy joukko litistyneitä, taipuisia, paperimaisia, kellertäviä ja jopa 15 cm pitkiä piikkejä. Kukat kehittyvät areolin sisäreunaan, ovat auki päivällä ja kestävät usein monta päivää. Muodoltaan ne ovat suppilomaisia, väriltään keltaisia, läpimitaltaan 5–6 cm. Kukka tuoksuu, ja sen pohjus on suomuinen emin vartalon ympäriltä. Hedelmä on munamainen tai pitkänomainen, kypsänä kuiva ja enintään kolme cm pitkä; kuihtuneet kehälehdet ovat siinä jäljellä. Siemenet ovat leveän soikeita, mustia tai ruskeita.
Levinneisyys

Sormikaktus kasvaa Meksikon pohjois- ja keskiosan aavikolla Coahuilan, San Luis Potosín, Guanajuaton, Zacatecasin ja Hidalgon alueella.
Elinympäristö

Sormikaktus kasvaa kalkkikivisellä maaperällä Chihuahuan aavikolla.
Käyttö

Sormikaktus on ollut suosittu viljelyssä erikoisen ulkonäkönsä ja kestävyytensä vuoksi sekä helposti kukkivana. Sen viljely koristekasviksi alkoi Euroopassa jo vuonna 1846, mutta alkuinnostuksen jälkeen miltei lopahti. 1900-luvun alussa sen suosio taas lisääntyi, mutta kovin usein sitä ei ainakaan Suomessa ole kaupan.
Leuchtenbergia principis
kukkia
Hedelmää
Hedelmää
Siemenet
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sormikaktus Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133994  Wikispecies: Leuchtenbergia principis  CoL: 6Q3NH  EoL: 5191676  EPPO: LHBPR  FNA: 242413543  GBIF: 3941512  GRIN: 319209  iNaturalist: 186122  IPNI: 133853-1  ITIS: 907388  IUCN: 152572  NCBI: 130135  Open Tree of Life: 1076913  PalDat: Leuchtenbergia_principis  Plant List: tro-5107415  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:133853-1  Species+: 25969  Tropicos: 5107415  WFO: wfo-0001289425
Vladimir Solovjov (filosofi)

| Vladimir Solovjov |
| --- | --- |
 Vladimir Solovjov
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta (16. tammikuuta) 1853  Venäjän keisarikunta
Kuollut: 13. elokuuta (31. heinäkuuta) 1900
Vladimir Sergejevitš Solovjov (ven. Влади́мир Серге́евич Соловьёв; 28. tammikuuta (J: 16. tammikuuta) 1853 Moskova – 13. elokuuta (J: 31. heinäkuuta) 1900 Uzkoje) oli venäläinen filosofi, runoilija ja mystikko. Hän oli vapaamielinen älykkö, joka yhdisti ajattelussaan sekä filosofisen loogisuuden että aidon uskonnollisen kokemuksen tavoittelun. Hän kuului 1900-luvun alussa vaikuttaneeseen niin sanottuun sofiologiseen koulukuntaan, johon kuuluivat myös Sergei Bulgakov ja Pavel Florenski. Solovjov haaveili universaalista kirkosta, protestanttien, katolisten ja ortodoksien yhdistymisestä takaisin vanhaksi alkukirkoksi. Hän vastusti uskonnollisten vähemmistöjen sortoa ja kuolemanrangaistusta.
Elämänvaiheet

Solovjovin isä oli tunnettu historioitsija ja Moskovan yliopiston professori Sergei Mihailovitš Solovjov. Vladimir Solovjov valmistui Moskovan yliopistosta vuonna 1873 ja pääsi seuraavana vuonna Pietarissa filosofian dosentiksi.
Perheessä oli 12 lasta. Hänen veljensä oli historiallisten romaanien kirjailija Vsevolod Solovjov (1849-1903) ja sisarensa runoilija, proosakirjailija ja kuvittaja Poliksena Solovjova.
Ulkomaanmatkoillaan vuosina 1875–1876 ensin Lontoossa hän tutki kabbalaa, spiritismiä ja Swedenborgia. Tämän jälkeen hän matkusti Egyptiin, missä koki mystisen elämyksen. 1877 hän julkaisi keskeneräiseksi jääneen teoksen kokonaisvaltaisen tiedon perusteista (Filosofskije natsala tsel'nogo znajija). Vuonna 1878 Solovjov aloitti luentosarjan jumal-ihmiskunnasta ja seuraavien vuosien aikana kypsytteli oppiaan, jonka keskeisenä ideana oli ajatus kaikkiykseydestä.
Solovjov piti 28.11.1881 paljon huomiota herättäneen puheen, jossa hän kehotti uutta keisaria Aleksanteri III:ta armahtamaan edeltäjänsä murhaajat kristillisen laupeuden nimissä. Puheen vuoksi välit vallanpitäjien kanssa katkesivat, ja Solovjov joutui siirtymään eläkkeelle.
1880-1890 -luvulla Solovjov otti artikkeleissaan ahkerasti kantaa Venäjän yhteiskunnallisen elämän kysymyksiin. Vuonna 1897 ilmestyi hänen moraalifilosofinen pääteoksensa Opravdanije dobra (’Hyvän oikeutus, siveellinen filosofia’). Hänen viimeinen suurempi työnsä ilmestyi 1899-1900 nimellä Tri razgovora (Kolme keskustelua)..
Fjodor Dostojevski oli Solovjovin hyvä ystävä. He tutustuivat jo vuonna 1873, ja heidän yhteydenpitonsa oli kiinteää aina  kirjailijan kuolemaan asti. Dostojevski arvosti Solovjovia ja ikuisti tämän piirteitä Karamazovin veljeksissä niin Ivaniin kuin Aljoshaan. Lisäksi saman romaanin kuuluisa kertomus suurinkvisiittorista pohjautunee Solovjovin luentoihin jumal-ihmisyydestä, joita Dostojevski oli kuuntelemassa. Solovjov piti Dostojevskin haudalla muistopuheen, jossa totesi myös tämän tavoitelleen Jumalan valtakunnan perustamista maan päälle.
Solovjov vietti elämänsä loppupuolella kesiä Saimaan rannalla. Hän oli ihastunut suomalaiseen luontoon ja kirjoitti siitä niin aistillisia runoja, että Moskovan ja Pietarin juoruilijat epäilivät ”Saimaata” hänen salaiseksi rakastajattarekseen.
Solovjovin sanotaan olleen merkillinen yhtymä länsieurooppalaista rationaalisuuta – älyperäisyyttä – ja itämaisen kirkon välityksellä saatua aasialaista mystisyyttä,  yhtymä, jonka teki eheäksi mahtava persoonallisuus sekä pyrkimys selvyyteen ja lempeään, mutta tinkimättömään miehekkyyteen. Hän eli niin kuin opetti, ja jokaiseen, joka tuli hänet tuntemaan tai vain näkemään, kerrotaan hänen tehneen aivan erikoisen, puolittain yliluonnollisen vaikutuksen.
Filosofian lähtökohdat

Varhaisessa teoksessaan Länsimaisen filosofian kriisi. Positivisteja vastaan. (Krizis zapadnoi filosofii. Protiv pozitivistov, 1874) Solovjov esittää ajattelunsa lähtökohdat. Hänelle kriisi merkitsi tieteen eriytymistä kokonaisvaltaisesta maailmankatsomuksesta ja sen tulkinnan puuttumista, sekä positivismin ja materialismin vääristämää maailmankuvaa. Hänen tavoitteenaan oli luoda filosofia, jossa tieto-oppi, etiikka ja estetiikka sulautuisivat toisiinsa. Ja tätä tarkoitusta varten hän pyrki kehittämään kokonaisvaltaisen maailmanselitysmallin, jossa kaikkien tieteiden päämäärät yhtyisivät ja jossa vallitsisi ihmisten välinen yhteys, veljeys ja rakkaus. Hänen maailmankatsomuksensa oli uskonnollinen, koska hänen näkemyksensä taustalla oli ajatus jumalallisesta voimasta, hengestä, joka pitää maailmaa koossa ja joka ohjaa kaikkea inhimillistä toimintaa.
Jumal-ihmiskunta

Inhimillisen ajattelun ja toiminnan päämääränä hänellä oli jumal-ihmiskunta (богочеловечество) ja tässä uudistuneessa ihmiskunnassa vallitsisi jumalallisen voiman ohjaama ihmisten välinen yhteys. Tätä päämäärää varten kristillisten kirkkojen tuli yhtyä kristillisen rakkauden hengessä. Solovjov uskoi myös Venäjän historialliseen rooliin maailman pelastajana ja sen kriisien ratkaisijana, mutta hän ei kannattanut ortodoksisen kirkon näkemyksiä sen ainoasta oikeasta opista.
Vaikutus taiteeseen

Hänen ajattelunsa sekä luomansa visiot että myytit vaikuttivat voimakkaasti 1900-luvun alun varhaismodernistiseen taiteeseen, erityisesti symbolismiin. Taiteessa hänen ihanteenaan oli harmonia, johon piti pyrkiä etsimällä kokonaisvaltaista maailmantulkintaa. Hänen filosofiassaan taiteella ja taiteilijalla oli keskeinen rooli jumal-ihmiskunnan syntymisessä, maailman perimmäisen selityksen sekä totuuden etsimisessä, koska taiteilija voi intuitionsa avulla päästä lähelle kaiken olevaisen ydintä, ja hänen on myös tulkittava sitä. Solovjovin mukaan taiteen tehtävä on uskonnollinen, sittemmin venäläiset symbolistit omaksuivat hänen näkemyksensä. Solovjovin ajatukset vaikuttivat muun muassa hänen veljenpoikansa Aleksandr Blokin sekä Andrei Belyin runouteen.
Maailman sielu
Solovjov uskoi löytävänsä maailmaa ohjaavan perimmäisen voiman mystisestä intuitiivisesta kokemuksesta. Runoissaan hän kertoo visiostaan. Voima, maailman sielu, ilmestyi hänelle naisen hahmossa, jota hän kutsui Sofiaksi. Tällä nimellä hän viittaa ortodoksisen uskon Sofiaan ikuisen viisauden ja rakkauden ilmentymänä. Sofia on ikuinen naiseus (vetšnaja ženstvennost), jossa yhtyvät tieto ja rakkaus. Sen avulla on saavutettavissa kaiken ykseys. Sofian ilmestyminen viittaa myös viimeisten aikojen lähestymiseen ja olemassaolon arvoitusten ratkaisuun.
Solovjovin luoma Sofian myyttinen hahmo puolestaan inspiroi monin tavoin 1900-luvun alun eri alojen taiteilijoita. Modernismin keskeisiä päämääriä oli suuri synteesi, ja naisen hahmo joka varioi eroottisesta esteettiseen ja moraalis-filosofiseen sai eritoten symbolistitaiteilijoiden teoksissa monenlaisia tulkintoja ja ilmiasuja.
Itä

Solovjovin kirjoituksissa nousivat esiin myös viimeiset ajat ja eskatologiset profetiat. Nämäkin näkemykset vaikuttivat vuosisadan taitteen aatekeskusteluun ja taiteeseen. Hänen mukaansa uusi mongolien invaasio oli odotettavissa eli Venäjää uhkasi vaara idästä ja maan oli ratkaistava suhteensa tähän kauhuskenaarioon. Sen lisäksi tämä pakanallinen vaara uhkasi Venäjän kautta koko Eurooppaa ja universumia.
Solovjovin Venäjän idea ilmestyi alun perin ranskaksi nimellä L'idée russe Pariisissa 1888. Kirjoituksessaan Solovjov kritisoi voimakkaasti slavofiilien ekslusiivista poissulkevaa tulkintaa venäläisyyden olemuksesta ja korostaa sen vastapainona Venäjän yleisinhimillistä roolia maailmanhistoriassa. Artikkeli Russkaja ideja ilmestyi venäjäksi ensi kertaa vuonna 1909 ja sen jälkeen useissa kokoomajulkaisuissa.
Kolme keskustelua
Tämä näkemys tiivistyi Solovjovin visiossa hänen viimeiseksi jääneessä teoksessaan Kolme keskustelua (Tri razgovora, 1900), joka on toistaiseksi ainoa suomennettu Solovjovin teos (Otava 1912). Siinä hän luo kuvan Venäjälle idästä vyöryvistä massoista, jotka Venäjä torjuu voimallaan, voimalla, jossa yhdistyvät kaikki kristilliset uskot. Silloin Kristuksen on aika tulla toisen kerran. Ja silloin pakanalliset voimat tuhoutuvat ja vasta silloin syntyy ihmisten veljeyteen ja rakkauteen perustuva jumal-ihmiskunta, jossa yhtyvät kaikki kirkot ja uskonnot.
Eritoten taiteilijoita kiehtoi Solovjovin profetiassa näkemys mongolivaarasta, ja Venäjän messiaanisesta tehtävästä sen pysäyttäjänä. Kaikkiaan koko 1900-luvun alun keskustelua ja tulevaisuudenkuvia uskonnollisista sosialistisiin hallitsi näkemys Venäjästä maailmanhistorian kohtalon näyttämönä, Euroopan ja koko universumin pelastajana.
Venäläisessä 1900-luvun taitteen ajattelussa suhde itään oli monitasoinen. Itä koettiin uhkana, mutta samalla kaikkinaiset itäiset opit, okkultismi ja varsinkin teosofia, olivat Venäjällä erittäin suosittuja. Idästä etsittiin sitä intuitiivisen tiedon ja luomisen voimaa, jota läntinen tiede ja taide eivät kyenneet antamaan.