stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maxwellin demoni
Maxwellin demoni vertauskuvana

Daemonit, moniajoisissa käyttöjärjestelmissä taustalla toimivat prosessit, ovat saaneet tämän nimensä Maxwellin demonin mukaan.
Historioitsija Henry Brooks Adams käytti käsikirjoituksessaan The Rule of Phase Applied to History Maxwellin demonia historiallisten tapahtumien vertauskuvana, joskin hän oli ymmärtänyt sen alkuperäisen periaatteen väärin, eikä vertausta näin ollen voida pitää kovin osuvana.  Adamsin tulkinnan mukaan historia on "tasapainoa" kohti etenevä prosessi, mutta hänen mukaansa militaristisilla kansakunnilla kuten erityisesti saksalaisilla on taipumus kääntää tämä prosessi takaperoiseksi ja toimia siten eräänlaisena historian Maxwellin demoneina. Adams yritti useita kertoja vastata tiedemiesten tälle vertauskuvalle esittämään arvosteluun, mutta hänen työnsä jäi keskeneräiseksi ja julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1919.
Sosiologi Pierre Bourdieu käytti teoksessaan "Raisons Pratiques" Maxwellin demonia opiskelijoiden välisen, koulujärjestelmän, talouden ja perheiden ylläpitämän sosioekonomisen eriarvoisuuden vertauskuvana.
James K. Galbraithin teoksessa "The Predator State" markkinoita kuvataan "ruumittomana päätöksentekijänä - Maxwellin demonina - joka jotenkin vaivattomasti tasapainottaa kaikkien taloudelliseen päätöksentekoon osallistuvien preferenssit ja heijastaa niitä... ja jotka voivat tehdä sen juuri sen vuoksi, koska ne eivät ole mitään."
Viittauksia kirjallisuudessa

Maxwellin demonia voimanlähteenään toimiva kone esiintyy muun muassa Thomas Pynchonin romaanissa Huuto 49 (engl. The Crying of Lot 49).
Demoni mainitaan muutaman kerran Stanisław Lemin novellikokoelmassa Kyberias. Kirjassa demoni esiintyy sekä alkuperäisessä muodossaan että muunnetussa muodossa, jossa sillä on tietoa kaikista laatikossa olevista hiukkasista ja jossa se näiden hiukkasten avulla pystyi saamaan runsaasti tietoa myös laatikon ulkopuolisesta maailmasta, joskin osoittautui, että nämä sen selville saamat seikat olivat täysin sattumanvaraisesti valikoituneita ja enimmäkseen merkityksettömiä.
Demoniin viitataan epäsuorasti Larry Nivenin novellissa Unfinished Story Nr 2, jossa maailma on eri paikossa eri suuressa määrin taianomainen riippuen siitä, minkä verran mannaa missäkin esiintyy, mutta jos manna on jossakin paikallisesti loppuun käytetty, siellä ei taikuuskaan enää ole onnistu.
Jeph Jacquesin verkkosarjakuvan Alice Grove nimihenkilö viittaa itseensä ja muihin samat kyvyt omaaviin henkilöihin Maxwellin demoneina. Koskaan tarkemmin selittämillä tavoilla heidän kehonsa on kvanttifysikaalisesti kytketty mustiin aukkoihin, mikä tekee heille mahdolliseksi luovuttaa itse aikaansaamansa entropia näiden aukkojen singulariteetteihin. Tämä tekee heille mahdolliseksi tehdä yleensä mahdottomina pidettyjä asioita kuten liikkua nopeammin kuin ihmiselle pidetään mahdollisena, pysyä hengissä täydellisessä tyhjiössä ja pysyä vahingoittumana muulloin paitsi kun vahingon aiheuttaa toinen heidän kaltaisensa.
Kirjallisuutta

Cater, H.D (ed.): Henry Adams and his Friends.  Boston, 1947.
Daub, E.E.: Atomism and Thermodynamics. Isis, 1967, 58. vsk, s. 293–303.  doi:10.1086/350264
Leff, H.S. & Rex, A.F. (eds): Maxwell's Demon: Entropy, Information, Computing.  Bristol:  Adam-Hilger, 1990.  ISBN 0-7503-0057-4
Adams, H.: The Degradation of the Democractic Dogma.  New York:  Kessinger, 1919.  ISBN 1-4179-1598-6
Bennett, C.H. (1987) Demons, Engines and the Second Law, Scientific American, November, pp 108-116
Earman, J. & Norton, J.: Exorcist XIV: The Wrath of Maxwell's Demon. Part I. From Maxwell to Szilard. Studies in History and Philosophy of Science Part B: Studies in History and Philosophy of Modern Physics, 1998, 29. vsk, s. 435–471.  doi:10.1016/S1355-2198(98)00023-9  Artikkelin verkkoversio. (PDF)
Earman, J. & Norton, J.: Exorcist XIV: The Wrath of Maxwell's Demon. Part II. From Szilard to Landauer and Beyond. Studies in History and Philosophy of Science Part B: Studies in History and Philosophy of Modern Physics, 1999, 30. vsk, s. 1–40.  doi:10.1016/S1355-2198(98)  Artikkelin verkkoversio. (PDF)
Feynman, R. ym.: Feynman Lectures on Computation, s. 148–150.  Addison-Wesley, 1996.  ISBN 0-14-028451-6
Jordy, W.H.: Henry Adams: Scientific Historian.  New Haven, 1952.  ISBN 0-685-26683-4
Leff, H. S. & Rex, A. F. (toim.): Maxwell's Demon 2: Entropy, Classical and Quantum Information, Computing.  (Antologia ja kattava bibliografia Maxwellin demonia ja siihen liittyviä aiheita käsittelevistä akateemisista tutkielmista)  Institute of Physics, 2003.  0-7503-0759-5  Contents Teoksen verkkoversio.
Chapter 1 (PDF) provides a historical overview of the demon's origin and solutions to the paradox.
Maroney, O. J. E. (2009) Information Processing and Thermodynamic Entropy The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Autumn 2009 Edition)
Maxwell, J. C.: Theory of Heat.  Dover, 1871, uusintapainos 2001.  ISBN 0-486-41735-2  Teoksen verkkoversio.
Splasho (2008) - Historical development of Maxwell's demon
Norton, J.: Eaters of the lotus: Landauer's principle and the return of Maxwell's demon. Studies in History and Philosophy of Science Part B: Studies in History and Philosophy of Modern Physics, 2005, 36. vsk, s. 375–411.  doi:10.1016/j.shpsb.2004.12.002  Artikkelin verkkoversio. (PDF)
Reaney, Patricia. Scientists build nanomachine, Reuters 1.2.2007.
Rubi, J Miguel, Does Nature Break the Second Law of Thermodynamics?; Scientific American lokakuu 2008.
Weiss, Peter. Breaking the Law - Can quantum mechanics + thermodynamics = perpetual motion?, Science News 7.10.2000.
Maxwellin demoni erottelee toisistaan nopeat ja hitaat molekyylit
Suomen nuorisopsykiatrinen yhdistys

Suomen nuorisopsykiatrinen yhdistys on vuonna 1977 perustettu yhdistys, jonka perustamiseen vaikuttivat erityisesti Tor-Björn Hägglund, Vappu Taipale ja Kari Pylkkänen.
Yhdistyksen tehtävänä on edistää nuorisopsykiatrista tutkimusta, koulutusta ja hoitoa sekä edistää eri tieteenalojen ja nuorisopsykiatrian välistä vuorovaikutusta. Yhdistys perusti 1981 Nuorisopsykoterapia-säätiön, jonka tehtävänä on toteuttamaan nuorisopsykoterapian koulutusta.
Yhdistyksen hallituksen puheenjohtajana ovat toimineet Tor-Björn Hägglund (1977–1981), Kari Pylkkänen (1981–1984), Veikko Aalberg (1984–1993), Veikko Tähkä (1993–1999), Ilpo Lahti (1999–2005), Veikko Aalberg (2005–2009) ja Eila Laukkanen (2009–2015). Vuodesta 2015 alkaen hallituksen puheenjohtaja on Kirsi-Maria Haapasalo-Pesu.
Julkaisut

Yhdistys on aiemmin vuosina 1979, 1980, 1981, 1983 ja 1985 julkaissut vuosikirjaa.
Nuoruus vai hulluus? Suomen nuorisopsykiatrisen yhdistyksen vuosikirja I. Toimituskunta: Tor-Björn Hägglund et al. Gummerus 1979. ISBN 951-20-1752-0
Naida vai palaa? Suomen nuorisopsykiatrisen yhdistyksen vuosikirja II. Toimituskunta: Tor-Björn Hägglund et al. Gummerus 1980. ISBN 951-20-1922-1
Luoda vai lyödä? Suomen nuorisopsykiatrisen yhdistyksen vuosikirja III. Toimituskunta: Tor-Björn Hägglund. et al. Gummerus 1981. ISBN 951-20-2144-7
Itsetunto vai itseuho? Suomen nuorisopsykiatrisen yhdistyksen vuosikirja IV. Toimituskunta: Tor-Björn Hägglund et al. Gummerus 1983. ISBN 951-20-2442-X ISSN 0780-3109
Kasvu ja kehitys. Suomen nuorisopsykiatrisen yhdistyksen vuosikirja V. Toim. Tor-Björn Hägglund. Gummerus 1985. ISBN 951-20-2728-3 ISSN 0780-3109
Aiheesta muualla

Nuorisopsykoterapia-säätiö
Suomen Moottoritehdas
Kirjallisuutta

Rauno Grönbacka : Marakatteja ja kissanpäitä: vaasalaisten moottoritehtaiden tarina - Markattor och katthuvuden: historien om motorfabrikerna i Vasa; käännös ruotsiksi Esko Pursiainen ja Jenni Roth. Vaasan Veteraaniautoseura, Vaasa 2014 ISBN 978-952-93-3896-2
Aiheesta muualla

Suomen Moottoritehdas Oy:n pienpainatteita, Kansalliskirjasto Digitaaliset aineistot
Guy de Maupassant

| Guy de Maupassant |
| --- | --- |
 Guy de Maupassant
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. elokuuta 1850 Tourville-sur-Arques, Seine-Maritime, Ranska
Kuollut: 6. heinäkuuta 1893 (42 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  virkamies
Kirjailija
Salanimi: Joseph Prunier, Guy de Valmont ja Maufrigneuse 
Äidinkieli: ranska
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.maupassantiana.fr/index.html
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Henri-René-Albert-Guy de Maupassant (5. elokuuta 1850 Tourville-sur-Arques, Seine-Maritime, Ranska – 6. heinäkuuta 1893 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija. Guy de Maupassantia on pidetty eräänä maansa parhaista novellin taitajista, ja muutamat hänen novellinsa lukeutuvat maailman tunnetuimpiin. Monet Maupassantin novellit kuvaavat hänen nuoruudessaan kokemaansa Ranskan–Preussin sotaa ja sitä seurannutta preussilaismiehitystä. Osa hänen tuotannostaan voidaan laskea kauhukirjallisuuteen, joskin hänen kauhunovellinsa perustuvat enemmän psykologisille kauhukokemuksille kuin yliluonnollisille tapahtumille. Koruttomuudessaan, tehokkuudessaan ja lähes inhorealistisuudessaan Maupassantin tyyli tulee lähelle naturalismia.
Nuorena kuolleen kirjailijan tuotanto – noin 300 novellia, kuusi romaania ja kolme matkakirjaa – ilmestyi kokonaisuudessaan kymmenen vuoden aikana, vuosina 1880−1890.
Elämäkerta

Guy de Maupassant syntyi Château de Miromesnilin linnassa Tourville-sur-Arquesissa. Lapsuutensa hän vietti äitinsä kanssa kalliomuodostelmistaan tunnetussa Étretatin kylässä, jonka luonto kiehtoi häntä suuresti. Maupassant inhosi jo koulussa uskontoa mutta piti runoudesta ja teatterista. Hänen valmistuttuaan ylioppilaaksi vuonna 1870 syttyi Ranskan–Preussin sota, johon Maupassant osallistui vapaaehtoisena. Sodan päätyttyä vuonna 1871 hän muutti Pariisiin, jossa toimi kymmenen vuotta virkamiehenä, ensin meriministeriössä ja sen jälkeen opetusministeriössä. Virkojaan hän inhosi ja vietti sen sijaan runsaasti aikaa naisten ja huvitusten parissa.
Maupassantin kirjallinen ura edistyi, kun tunnettu kirjailija Gustave Flaubert otti hänet eräänlaiseksi suojatikseen. Flaubertin välityksellä Maupassant tapasi monia realistisen ja naturalistisen koulukunnan tunnettuja kirjailijoita, kuten Émile Zolan, Ivan Turgenevin sekä Henry Jamesin. Flaubertilta Maupassant oppi muun muassa havaintojen pikkutarkan kirjaamisen.
Vuonna 1880 Maupassant julkaisi debyyttirunokokoelmansa Des Vers, ja samana vuonna julkaistiin hänen ehkä tunnetuin novellinsa Boule de Suif (suom. Rasvapallo) antologiassa, jonka teemana oli Ranskan–Preussin sota. Päästyään uran alkuun Maupassant oli erittäin tuottelias.
Maupassantia oli 20-vuotiaasta vaivannut syfilis, joka myöhemmin aiheutti pahenevia mielenterveysongelmia. Ne heijastuivat myös hänen tuotantoonsa, erityisesti kauhunovelleihin. Vuonna 1892 Maupassant yritti viiltää kurkkunsa auki ja joutui mielisairaalaan, jossa kuoli 1893.
Tuotannosta

Rasvapallo kertoo lihavasta prostituoidusta, joka joutuu uhrautumaan preussilaisia pakenevan, raukkamaisen seurueensa puolesta Ranskan–Preussin sodan aikana. Une vie, eli Elämän tarina tai Naiskohtalo kertoo yksinäisen naisen turhaumista, ja sen on filmannut myös Toivo Särkkä.
Kauhutarinoista kaikkein tunnetuin, Le Horla, on joko merkillinen vampyyritarina tai kuvaus hulluudesta. Tarinassa on yksi fiktion vaikuttavimmista unihalvauksen kuvauksista.kenen mukaan?
Teokset > Novellikokoelmia

La Maison Tellier (1881)
Mademoiselle Fifi (1882)
Contes de la bécasse (1883)
Clair de lune (1883)
Le Lit 29 (1884)
Miss Harriet (1884)
Les Sœurs Rondoli (1884)
Yvette (1884)
Contes du jour et de la nuit (1885)
Toine (1885)
Monsieur Parent (1886)
La Petite Roque (1886)
Le Horla (1887)
Le Rosier de Mme Husson (1888)
La Main gauche (1889)
L'Inutile Beauté (1890)
Teokset > Matkakertomuksia

Au soleil (1884)
Sur l’eau (1888)
La Vie errante (1890)
Teokset > Runokokoelma

Des vers (1880)
Suomennetut teokset > Romaanit

Elämän tarina (Une vie, 1883), Ahjo 1918
Bel-Ami (Bel-Ami, 1885), Kansanvalta 1926
Mont-Oriolin kylpylä (Mont-Oriol, 1887), Kansanvalta 1929
Veljekset (Pierre et Jean, 1888), Ahjo 1919
Luja kuin kuolema (Fort comme la mort, 1889), Ahjo 1920
Ihmissydän (Notre coeur, 1890), Otava 1966
Suomennetut teokset > Novellikokoelmat

Tunnustus, suom. Opri Mattila; Kustannusosakeyhtiö Miete 1945 (Kaste, Kohtalokas erehdys, Tunnustus, Horna, Intohimo, Kamarineitsyt, Valekuollut, Tuntematon, Hyvästi nuoruus)
Rasvahelmi, suom. Reino Hakamies, (sis. Rasvahelmi, Rouva Hussonin mallipoika, Tunnustus, Perintö), Helsinki: Kansankirja 1945
Maupassantin parhaat, suom. Elina Hytönen ja Katri Ingman, Tammi 1964 – nimellä: Neiti Fifi ja muita novelleja, Tammi 1981
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sijainen  Tuo sikamainen Morlin  Rosalie Prudent  Merkki  Kevät  Hullu  Huviretki  Pierrot  Martinin tyttö  Simonin isä  |  Ovi  Ystävykset  Kärpänen  Neiti Fifi  Seikkailu Pariisissa  Satama  Andrén vaiva  Kunniamerkki  Anteeksianto  |  Rouva Hussonin ruusupoika  Pelkuri  Sateenvarjo  Isä Amble  Halko  Marroca  Rouva Parisse  Vuokraemäntä  Palvelustytön tarina  |
Novelleja, suom. Sulamit Reenpää, Otava 1974 ISBN 951-1-01262-2 (Horla, Ja kukko kiekui, Rasvapallo, Rondolin sisarukset, Roquen tytär, Rouva Hussonin mallipoika, Tellier'n talo, Viisas aviomies)
Koru ja muita novelleja  toim. ja suom. Reino Hakamies, WSOY 1980 ISBN 951-0-09938-4 (Hylky, Jules-setä, Koru, Mademoiselle Perle, Matkalla, Menuetti, Naru, Pelko, Perintö, Pierrot, Rasvapallo, Ratsain, Rouva Hussonin mallipoika, Sotavangit, Susi, Timbuktu, Tunnustus, Tuolinkorjaaja, Walter Schnaffsin seikkailu) – aiemmin nimellä Valitut novellit, WSOY 1960
Suomennetut teokset > Antologioissa

Tuhoavat tunteet: kertojamestarien novelleja. Suom.  V. Arti. Helsinki : E. Viljanteen kirjakauppa ja kustannusliike, 1945
Tuhoavat tunteet
Merellä
Matkatarina
Nuoranpätkä
Naapurukset
Paluu
Suojelija
Katumus
Viinitynnyri
Sunnuntairatsastus
Kirjallisuutta

Johnston, Marlo: Guy de Maupassant. Fayard, Paris 2012. ISBN 978-2-213-62890-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guy de Maupassant Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Guy de Maupassant on Wikiaineistossa
Sitaatteja aiheesta Guy de Maupassant Wikisitaateissa
Vapaasti ladattavia Guy de Maupassant'n e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Guy de Maupassantin novelleja vanhoista lehdistä:
Horla. Päivälehti 1902.
Kauhu. Tampereen Uutiset 1900.
Kauppaansa katuva. Mikkeli 1901.
Kekäle. Mikkelin Sanomat 1901.
Kotiintulo. Savo-Karjala 1888.
Kuka tietää? Päivälehti 1890.
Kuolemaantuomittu Monacossa Suomi 1892.
Kuutamo. Koitar 1901.
Kylpymatkani Päivälehti 1902.
Miss Harriot. Mikkelin Sanomat 1901.
Muinoin. Päivälehti 1902.
Paholainen Porilainen 1894
Äiti Sauvage, suomennos, Väinämöinen, 1925 nro 36 s. 4–6 (Kansalliskirjasto)
Biographie et bibliographie (ranskaksi)
Guy de Maupassant's works: text, concordances and frequency list (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Suomen kuningaskuntahanke (1742)

Venäjän keisarinna Elisabet, joka ehdotti Suomelle itsenäisyyttä mutta veti myöhemmin tukensa hankkeelta.
Suomen kuninkaaksi ehdotettu Holstein-Gottorpin herttua Karl Peter Ulrich, myöhempi Venäjän keisari Pietari III.
Suomen kuningaskuntahanke oli hattujen sodan aikana vuonna 1742 esitetty ajatus muodostaa Ruotsille kuuluneesta Suomesta itsenäinen kuningaskunta Venäjän suojeluksessa. Venäjän keisarinna Elisabet antoi maaliskuussa 1742 niin sanotun Elisabetin manifestin, jossa luvattiin Venäjän tuki Suomen itsenäisyydelle. Venäjän miehittäessä Suomea pikkuvihan aikana Suomen säädyt kokoontuivat maapäiville ja keskustelivat itsenäisyysajatuksesta. Suomen kuninkaaksi ehdotettiin saksalaista Holstein-Gottorpin herttuaa Karl Peter Ulrichia, josta myöhemmin tuli Venäjän keisari Pietari III. Suomen itsenäisyyshanke hautautui, koska keisarinna Elisabet ei enää tukenut sitä. On epäselvää, oliko hänellä alun perinkään aikomusta toteuttaa lupaustaan.
Elisabetin manifesti

Ruotsi aloitti hyökkäyssodan Venäjää vastaan heinäkuussa 1741. Venäjän valtaistuimelle joulukuussa 1741 vallankaappauksella noussut keisarinna Elisabet antoi 18. maaliskuuta 1742 julkaistun manifestin, jota levitettiin painettuina suomen- ja ruotsinkielisinä käännöksinä suomalaisille. Manifestissa todettiin, että syyllinen sotaan oli Ruotsi eivätkä Suomen asukkaat, ja että vaikka Venäjän oli ollut pakko tuoda sotajoukkonsa Suomeen, se ei ollut tullut sinne ”jota cuta häwittämän elli waiwaman” eikä tavoitellut ”jalan leweyttä” vierasta maata. Manifestissa luvattiin, että Venäjä antaisi Suomelle itsenäisyyden (”nijncuin yxi wapa ja eij cennengän wallan olewianen ma”), jos suomalaiset sitä haluaisivat ja luopuisivat taistelusta. Jos taas suomalaiset tukisivat Ruotsin armeijaa, Venäjä hävittäisi rangaistuksena maan ”Tulen ja Mieckantäran cautta”.
Ruotsi julkaisi Elisabetin manifestille vastamanifestin, jossa vakuutettiin Ruotsin luottavan suomalaisten uskollisuuteen.
Lupauksen tarkoitus

Tutkijat ovat kiistelleet, oliko Elisabetin lupaus tarkoitettu vakavaksi. Myöhempien tapahtumien valossa sen on arveltu olleen pelkkää tavanomaista sotapropagandaa. Manifestin laatimisen aikaan Elisabet ei tiennyt vihollisarmeijan sotakelpoisuutta. Kun Lappeenrannan taistelu oli osoittanut Ruotsin taistelutahdon horjuvan, keisarinnan kannatti horjuttaa sitä entisestään. Suomen itsenäisyysajatus heikensikin erityisesti upseeriston taistelumoraalia. Kun Venäjän sodankäynti sujui menestyksekkäästi, sen ei tarvinnut enää palata lupaukseen ja se yksinkertaisesti miehitti Suomen.
On kuitenkin myös esitetty ajatus, että Elisabet olisi todella kaavaillut Suomesta itsenäistä puskurivaltiota Venäjän ja Ruotsin väliin. Puskuri olisi vakaa vain, jos kansa omaehtoisesti haluaisi itsenäisyyden, joten Venäjä halusi aloitteen tulevan suomalaisilta itseltään. Manifestilla voitiin tunnustella mielialoja Suomessa. Jos manifesti oli tarkoitettu vakavaksi, Elisabet saattoi ajatella Suomen kuninkaaksi sisarenpoikaansa, Holstein-Gottorpin herttua Karl Peter Ulrichia. Tämän muutamaa vuotta aiemmin kuollut isä Kaarle Fredrik oli ollut pitkään niin sanotun holsteinilaisen puolueen ja myös Venäjän tukema ehdokas Ruotsin kruununperijäksi lapsettoman kuningas Fredrik I:n jälkeen.
On myös väitetty, että Suomen itsenäisyyshanketta olisivat tukeneet jotkut juonittelevat ruotsalaiset, jotka halusivat Karl Peter Ulrichista sekä Suomen kuninkaan että Ruotsin kruununperijän. Tällöin hänen noustessaan Fredrik I:n jälkeen Ruotsin kuninkaaksi syntyisi Ruotsin ja Suomen välille personaaliunioni, jolloin Ruotsi saisi takaisin Suomen ja mahdollisesti vielä Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721 menettämiään alueita, mikäli ne liitettäisiin itsenäiseen Suomen kuningaskuntaan.
Vaasan ja Turun maapäivät

Elisabetin lupaus oli aktiivisesti voimassa kesän 1742 ajan. Kun Ruotsin armeijan 16 000 miestä antautui Helsingissä, Elisabet tosiasiassa petti lupauksen mutta ilmoitti kuitenkin, että asiaan voidaan palata, jos Suomen säädyt sitä tahtovat ja jos Suomi pystyy myös taloudellisesti seisomaan omilla jaloillaan. Kun Suomi joutui pikkuvihan ajaksi Venäjän miehittämäksi, keisarinna järjesti Vaasan maapäivät, jotka oli tarkoitus avata 28. syyskuuta 1742. Niiden avulla Venäjä halusi järjestää miehitysajan hallintoa. Suomen valtiollista asemaa ei käsitelty. Kokousta johti Venäjän edustajana kenraali von Kinderman. Esityslistalla oli 11 kohtaa, esimerkiksi Venäjän armeijan huoltotarpeet ja postinkuljetuksen järjestäminen. Maapäivien alku kuitenkin viivästyi, kun papisto vetosi Elisabetin manifestiin, jonka lupaukset he halusivat selitettävän totta tarkoittaviksi. Kenraali von Kindermann vakuutti asian olevan niin. Lopulta noin viikon mittainen kokous pidettiin lokakuussa.
Valtiollisen aseman kannalta merkittävämpi kokous oli Turun maapäivät, jonka kenraali James Keith kutsui koolle lokakuun 18. päiväksi 1742. Paikalla oli Suomen vaikutusvaltaisimpia henkilöitä. Erityisesti pohdittiin virkamies- ja kielioloja, sillä varsinaissuomalaiset vaativat vain suomalaisten nimittämistä alueen virkoihin. Eräät edustajat yrittivät vedota Elisabetin manifestiin ja puhua itsenäisyydestä. Päähuomio kuitenkin kohdistui siihen, että kokous valitsi lähetystön, jonka oli tarkoitus oli pyytää keisarinna Elisabetilta herttua Karl Peter Ulrichia Suomen hallitsijaksi. Elisabet kuitenkin ilmoitti, ettei hän halunnut keskustella hallitsijakysymyksestä eikä ottaisi lähetystöä vastaan. Lapseton keisarinna oli päättänytkin tehdä Karl Peter Ulrichista oman kruununperillisensä.
Poliittisen tilanteen muututtua itsenäinen Suomi hävisi nopeasti Venäjän suunnitelmista. Karl Peter Ulrich ei luultavasti saanut edes tietää, että häntä oli harkittu Suomen kuninkaaksi.lähde?
Myöhempi vaikutus

Elisabetin manifestilla ja Turun maapäivillä arvellaan olleen merkitystä suomalaisten asennoitumiseen myöhemmin esimerkiksi Anjalan liiton ja Porvoon valtiopäivien yhteydessä.
Suomi palautui Ruotsille vuoden 1743 Turun rauhassa. Saadakseen paremmat rauhanehdot Ruotsin säätyvaltiopäivät valitsivat maan kruununperijäksi Venäjän suosittaman ehdokkaan, Karl Peter Ulrichin sukulaisen Aadolf Fredrikin, josta tuli Ruotsin kuningas vuonna 1751. Karl Peter Ulrichista puolestaan tuli vuonna 1762 Venäjän keisari ja hänen jälkeläisistään vuoden 1809 jälkeen myös Suomen suuriruhtinaita.
Aiheesta muualla

Keisarinna Elisabetin manifestin suomennos, 1742
| n k Hattujen sota |
| --- | --- |
Taistelut:  Lappeenrannan taistelu  Korpoströmin taistelu 
Muuta:  Suomen kuningaskuntahanke (1742)  Pikkuviha (1742–1743)  Turun rauha
Christopher McCandless

Christopher Johnson McCandless (12. helmikuuta 1968 Kalifornia, Yhdysvallat – 18. elokuuta 1992 Alaska, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen vaeltaja. McCandless oli luonnon ihailija ja vuonna 1992 hakeutui Alaskan luontoon saadakseen henkisen elämyksen. Hän matkusti Alaskaan harvaan asutulle seudulle ja lähti varusteineen jalan pitkälle vaellukselle. McCandless joutui kulkuvaikeuksien takia pysähtymään ja vietti elämänsä viimeiset kolme kuukautta hylätyssä linja-autossa, jossa hän kuoli nälkään elokuussa 1992 24-vuotiaana. McCandlessin kohtalosta on ilmestynyt kirja Erämaan armoille ja myös samanniminen elokuva.
Tausta

Hänen vanhempansa olivat Walt ja Wilhalmina "Billie" McCandless. Ylempään keskiluokkaan kuuluneilla vanhemmilla oli usein riitaa keskenään. Vuonna 1976 McCandlessit muuttivat Waltin työn perässä Virginiaan, jossa hän työskenteli NASAn antenniasiantuntijana ja Billie Hughes-lentokonetehtaan sihteerinä.lähde? Kesällä 1986 Christopher McCandless ajoi Yhdysvaltain läpi vuoden 1982 vuosimallia olevalla Datsun-autollaan saapuakseen syksyllä yliopistoonsa Atlantaan.
Vuosina 1986–1990 McCandless opiskeli Atlantan Emoryn yliopistossa historiaa ja antropologiaa saaden näistä kandidaatin tutkinnon. Kirjailijat Jack London, Leo Tolstoi, W. H. Davies ja Henry Thoreau vaikuttivat suuresti McCandlessiin. Erityisesti hän ihaili Jack Londonin kirjoja.
McCandless vastusti veljeskuntayhdistys Phi Beta Kappa Societyn liian materialistisena pitämäänsä henkeä eikä suostunut liittymään siihenselvennä. Valmistuttuaan McCandless lahjoitti 24 000 dollaria Oxfamille. Jossain vaiheessa McCandless alkoi käyttää toisinaan valenimeä Alexander Supertramp. Kesällä 1990 hän vaelsi pitkän matkan Kaliforniassa, Arizonassa ja Etelä-Dakotassa toisinaan erilaisia töitä tehden, muun muassa Carthagessa viljavarastolla. Ajoittain McCandless oli ilman rahaa eristyksissä omasta tahdostaan muista ja keräsi luonnosta ruokansa.
Vuonna 1991 McCandless laski Coloradojokea alas kajakilla. Hän selvisi yli kuukauden kahdella riisikilolla ja onkimillaan kaloilla, mistä McCandless päätteli, että Alaskan erämaassa olisi helppo selvitä luonnon antimilla.