stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ernst von Born
Poliittinen ura

Von Born oli sisäministerinä Sunilan II hallituksessa 1931–1932 sekä myöhemmin Rytin I ja II hallituksessa 1939–1941 ja puoli vuotta Rangellin hallituksessa 1941, salkuttomana ministerinä Cajanderin III hallituksessa parin kuukauden ajan ennen talvisotaa.
Von Bornin toimiessa Sunilan hallituksen sisäasiainministerinä helmikuussa 1932 mäntsäläläiset Lapuanliikkeen kannattajat vaativat von Bornia ja Uudenmaan läänin maaherraa kenraali Bruno Jalanderia estämään sosialidemokraattien kansanedustajaa Mikko Erichiä puhumasta Ohkolan työväenyhdistyksen vuosijuhlassa. Kun von Born ei suostunut lapualaisten vaatimukseen, nämä keskeyttivät Ohkolan työväentalossa pidetyn tilaisuuden, mistä alkoi Mäntsälän kapina. Lapuanliikkeen johto lähetti presidentti P. E. Svinhufvudille sähkeen, jossa vaadittiin von Bornin eroa. Hallitus ei kuitenkaan taipunut ja lopullisesti kapina päättyi Svinhufvudin käskettyä kuuluisassa radiopuheessaan kapinallisia palaamaan koteihinsa.
Von Born erosi Rangellin hallituksesta, koska RKP:llä ja hänellä oli eri kanta Karjalan evakkoja koskevassa korvausmaakysymyksessä – RKP ei olisi halunnut suomenkielistä väestöä ruotsinkielisille alueille muuttamaan kielisuhteita.lähde?
Jatkosodan päättymisvaiheessa syksyllä 1944 von Born toimi oikeusministerinä Hackzellin ja Castrénin hallituksissa. Pääministeri Hackzellin sairastuttua Moskovassa von Born toimi vt. pääministerinä Castrénin hallituksen nimittämiseen asti.
Viimeisinä vuosinaan von Born osallistui enää harvoin poliittiseen keskusteluun. RKP:n puoluepäivillä toukokuussa 1956 hän luovutti puheenjohtajuuden Lars Erik Taxellille. Samalla von Bornille myönnettiin RKP:n myöntämä ensimmäinen Axel Lille -mitali. Vain kuusi viikkoa myöhemmin von Born kuoli.
Yksityiselämä

Kotiseudullaan Pernajassa von Born oli tilanomistajana vuodesta 1913 ja hän toimi myös Pernajan ja Liljendalin maanjako-oikeuden puheenjohtajana 1913–1916. Hän testamenttasi Pernajassa omistamansa Sarvilahden kartanon Svenska Kulturfondenille.
Peter Hain

Peter Hain
Peter Gerald Hain (s. 16. helmikuuta 1950) on Yhdistyneessä kuningaskunnassa Työväenpuolueen edustajana uransa luonut poliitikko. Hän syntyi eteläafrikkalaisille vanhemmille Nairobissa Keniassa. Hän muutti perheineen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vuonna 1966.
Hain on ollut parlamentin jäsenenä vuodesta 1991 ja alahuoneen johtajana 2003–2005. Hän toimi Pohjois-Irlannin asioiden ministerinä vuosina 2005–2007.
Hain oli vuodesta 2002 Walesin asioiden ministerinä ja 28. kesäkuuta 2007 alkaen lisäksi kuningaskunnan työ- ja eläkeministerinä. Hän erosi molemmista viroistaan 24. tammikuuta 2008.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  UK Parliament 
Muut:  IdRef
George Granfelt

| George Granfelt |
| --- | --- |
 George Granfelt.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Georg Fredrik Granfelt
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1865 Närpiö
Kuollut: 5. elokuuta 1917 (52 vuotta) Naantali
Kansalaisuus:  Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  asianajaja
Arvonimi: varatuomari (1896)
Poliitikko
Puolue:  Suomen ruotsalainen kansanpuolue
Asema:  Kansanedustaja
Vaalipiiri:  Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri
Puoliso:  Brita Sofia von Julin (1904–)
Vanhemmat:  Otto Fabian Nimrod Granfelt Fanny Karolina Georgine de Besche
Georg (George) Fredrik Granfelt (19. kesäkuuta 1865 Turku – 5. elokuuta 1917 Naantali) oli suomalainen hovioikeudenneuvos, lakitieteen tohtori ja valtiopäivämies, joka toimi RKP:n kansanedustajana 1900-luvun alussa.
Henkilöhistoria

Granfeltin vanhemmat olivat hovioikeuden varapresidentti Otto Fabian Nimrod Granfelt ja Fanny Karolina Georgine de Besche. Hän pääsi ylioppilaaksi 1885 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1888 ja maisteriksi 1890. Granfelt suoritti lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1893, sai varatuomarin arvon 1896 ja vuonna 1900 hänestä tuli lakitieteen lisensiaatti ja tohtori.
Granfelt oli Valtionarkiston ylimääräisenä amanuenssina 1886, senaatin ylimääräisenä kopistina 1896–1898 ja Vaasan osakepankin johtokunnan jäsenenä 1900–1906. Hän toimi senaatin lainvalmistelukunnan vanhempana jäsenenä 1907–1915, Viipurin hovioikeuden asessorina 1908–1914 ja viimeksi Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena 1914–1917.
Granfelt osallistui aatelissäädyssä sukunsa edustajana valtiopäiville 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli kansanedustajana 1908–1909, 1910–1911 sekä 1912–1914 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä 1908–1909 ja Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä vuodesta 1910. Viimeiselle edustajakaudelleen Granfelt tuli RKP:n Ivar Nordlundin tilalle 19. huhtikuuta 1912. Granfelt kuului myös Ruotsalaisen kansanpuolueen keskushallitukseen ja hän toimi Suomen taloudellisen seuran puheenjohtajana.
George Granfelt oli naimisissa vuodesta 1904 Brita Sofia von Julinin kanssa.
Granfelt heraldikkona

Työskennellessään Valtionarkistossa Granfelt sai tehtäväkseen esittää Suomen aateliston vaakunat, jotka julkaistiin teoksessa Finlands ridderskaps och adels vapenbok (suom. Suomen ritariston ja aateliston vaakunakirja) vuonna 1888.
Granfelt julkaisi vuonna 1892 teoksen Finlands städers vapenbok (suom. Suomen kaupunkien vaakunakirja), joka sisälsi piirroksia Suomen suuriruhtinaskunnan silloisten kaupunkien vanhoista sineteistä ja Granfeltin esitykset kaupunkien vaakunoista. Esityksissään Granfelt pyrki säilyttämään vanhojen sinettien aiheet, pitäytyen kuitenkin heraldiikan käytännöissä. Tätä ennen kaupunkien heraldiset aiheet olivat pääasiassa esiintyneet vain kaupunkien sineteissä, joista useat oli aikojen saatossa korvattu epäheraldisin tunnuksin. Granfeltin vaikutuksesta Suomen kaupunkien käyttöön vakiintuivat varsinaiset vaakunat, joista monet ovat yhä käytössä.
Granfelt heraldikkona > Otoksia Granfeltin heraldisista teoksista

Aminoff-aatelissuvun vaakuna Finlands ridderskaps och adels vapenbok -teoksesta.
Von Numers -aatelissuvun vaakuna.
Wrede af Elimä -aatelissuvun vaakuna.
Helsingin vaakuna Finlands städers vapenbok -teoksesta.
Raahen vaakuna.
Tornion vaakuna.
Uudenkaupungin vuoden 1617 sinetti Finlands städers vapenbok -teoksesta.
Juho Heitto

Johannes (Juho) Heitto (31. maaliskuuta 1887 Miehikkälä – 28. joulukuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen liikemies ja kansanedustaja. Hänet tunnetaan Viipurissa aloittaneen ja sodan myötä Helsinkiin siirtyneen J. Heitto Oy:n perustajana. Tukku- ja vähittäiskauppaa harjoittanut yritys päätyi sittemmin Saastamoinen Yhtymä Oy:n omistukseen. Heitto oli myös muun muassa viipurilaisen Maakuntain Margariini Oy:n perustaja.
Kokoomuksen kansanedustajana Juho Heitto toimi vuosina 1948–1954. Kauppaneuvoksen arvonimi hänelle myönnettiin 1957.
Aiheesta muualla

Kauppaneuvos Juho Heitto (1887–1967). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1948–1951 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (33):  Ahmavaara  Ala-Mäyry  Antila  Borg-Sundman  Hakala  Hamara  Heikkilä  Heitto  Hetemäki  Honka  Honkala  Jalas  Kaukamaa  Koivisto  Koski  Kölli  Lappi-Seppälä  Lehtonen  Leikola  Mäkinen  Nuorsaari  Oksala (1948–1949†)  Paavolainen  Pohjala  Pusa  Saariaho  Saukkonen (1949–1951)  Seppälä  Turja  Turunen  Tuurna  Wiherheimo  Virkki  Wirtanen 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1951–1954 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (28):  Ala-Kulju (1952–1954)  Ahmavaara  Borg-Sundman  Hakala  Hallberg  Hamara  Heikkilä  Heitto  Hetemäki  Honkala  Huttunen  Innala  Junnila  Koivisto  Kosola  Kölli  Lappi-Seppälä  Lehtonen  Nikkola (1951–1952)  Nuorsaari  Pohjala  Saariaho  Salminen  Saura  Seppälä  Tuurna  Wiherheimo  Virkki  Wirtanen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Esa Hietanen

Esa Hietanen (15. heinäkuuta 1896 Suonenjoki – 15. lokakuuta 1962 Kuopio) oli suomalainen SKDL:ää edustanut poliitikko ja toimittaja. Hietanen toimi kansanedustajana Kuopion läänin vaalipiiristä vuodesta 1945 kuolemaansa saakka. Myös Suomen kommunistisessa puolueessa vaikuttanut Hietanen oli vangittuna poliittisen toimintansa johdosta kolmesti vuosina 1926–1927, 1930–1934 ja 1939–1940.
Ennen jatkosodan päättymistä Hietanen elätti itsensä pääasiassa metsä-, uitto- ja sahatöillä. Hän teki myös toimittajan töitä. Hietanen oli Kuopiossa ilmestyneen Savon Työn päätoimittaja vuosina 1925–1926. Myöhemmin 1920-luvulla hän valvoi lehden poliittista linjaa, kun sen toimitussihteeri tunsi vetoa SKP:n niin sanottuihin hoipertelijoihin. Hietanen työskenteli myös sosialististen vaalijärjestöjen palveluksessa.
Jatkosodan jälkeen Hietanen toimi lyhyen aikaa SKP:n Kuopion piirisihteerinä. Kansanedustajan tehtävien ohella Hietanen päätoimitti Kansan Sanaa vuosina 1946–1954. Eduskunnassa hän oli muun muassa pankkivaliokunnan ja suuren valiokunnan puheenjohtaja. Presidentin valitsijamieheksi Hietanen valittiin vaaleissa 1950, 1956 ja 1962.
Hietasella on ollut luottamustehtäviä muun muassa Savon säätiössä, Pohjois-Savon maakuntaliitossa ja Osuusliike Kallassa.
Matti Hokkanen (kansanedustaja)

Matti Heikki Johannes Hokkanen (30. joulukuuta 1937 Muurame – 27. maaliskuuta 2020 Tampere) oli suomalainen ekonomi ja toimitusjohtaja Tampereelta. Hän toimi kahteen otteeseen Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin Kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1972−1983 ja 1987−1991. Hänet valittiin myös Tampereen kaupunginvaltuustoon vuosina 1972−2000, josta hän istui kaupungin hallituksessa 1983−1984. Hän oli myös Pirkanmaan maakuntahallituksessa vuosina 1991−2000. Vuonna 1996 hän sai maakuntaneuvoksen arvonimen. Eduskuntakaudellaan Hokkanen oli valtiovarainvaliokunnan, parlamentaarisen liikennekomitean ja Yleisradion hallintoneuvoston jäsen.
Hokkasen vanhemmat olivat kauppias Pauli Edvard Hokkanen ja rouva Kaino Kaarina Hokkanen o.s. Nieminen. Perhe muutti vuonna 1939 Kuoreveden Halliin, jossa Matti kävi kansa- ja keskikoulun. Vilkas lentotoiminta Hallissa viritti Hokkasessa elämänmittaisen ilmailuharrastuksen. Hän kävi lukioluokat Jämsän yhteiskoulussa ja pääsi ylioppilaaksi vuonna 1959. Opintojaan hän jatkoi Helsingin kauppakorkeakoulussa, josta valmistui ekonomiksi vuonna 1965. Talven 1965–1966 Hokkanen vietti Asla-stipendiaattina Yhdysvalloissa. Työelämässään hän toimi muun muassa Yleisradion uutistoimiston toimittajana Helsingissä vuosina 1963−1967 ja Tampereen kauppakamarin toimitusjohtajana vuosina 1968–2000.
Hokkanen oli tekemässä päätöksiä muiden muassa Tampere-Pirkkalan lentoaseman, Helsinki–Tampere-moottoritien ja teknologiakeskus Hermian rakentamisesta. Vuonna 2009 hän julkaisi muistelmateoksen Suomen puolesta Pirkanmaan hyväksi.
Työuran ohella ja osittain siihen liittyen Hokkasella oli lukuisia luottamustehtäviä. Hän oli muun muassa Tampereen teknillisen korkeakoulun, Tampereen yliopiston ja Tampereen Teknologiakeskuksen hallitusten jäsen, Vapaussoturien Huoltosäätiön varapuheenjohtaja, Tampereen Suomalaisen Klubin ja Tampereen Reserviupseerien puheenjohtaja, Tampereen Teatterin ja Tampereen Työväen Teatterin hallitusten jäsen, Sara Hildenin taidemuseon johtokunnan jäsen sekä Suomen Kulttuurirahaston Pirkanmaan rahaston puheenjohtaja. Sotilasarvoltaan Hokkanen oli reservin kapteeni.
Reinhold Hedberg

| Reinhold Hedberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  August Reinhold Hedberg
Syntynyt: 7. tammikuuta 1862 Petolahti
Kuollut: 28. helmikuuta 1922 (60 vuotta) Mustasaari
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  pappi, kirjailija
Arvonimi: sotarovasti (1919)
Poliitikko
Puolue:  Suomen ruotsalainen kansanpuolue
Asema:  Kansanedustaja
Vaalipiiri:  Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri
Puoliso:  Helena Olivia Appelberg (1890–1905) Maria Constance Öberg (1908–)
Vanhemmat:  Fredrik Hedberg Lovisa Johanna Rydberg
August Reinhold (A. R.) Hedberg  (7. tammikuuta 1862 Petolahti – 28. helmikuuta 1922 Mustasaari) oli suomalainen pappi ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. Hän oli myös ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana kahteen otteeseen.
Hedbergin vanhemmat olivat kappalainen Fredrik Hedberg ja Lovisa Johanna Rydberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1883, hänet vihittiin papiksi 1890 ja hän suoritti pastoraalitutkinnon 1896.
Hedberg toimi Mustasaaren vt. kappalaisena 1890-1891, Korsnäsin vt. kirkkoherrana 1891–1893, Bergön vt. kappalaisena  1893–1899, Mustasaaren pitäjänapulaisena 1899–1906 sekä viimeksi Mustasaaren kappalaisena 1906–1922. Suomen sisällissodan aikana hän oli sotapappina Jääkäriprikaatin II rykmentissä ja sai sotarovastin arvon 1919.
Hedberg oli ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana 1907–1909 ja 1917–1919 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä.
Hedberg oli naimisissa kaksi kertaa
1890-1905 Helena Olivia Appelbergin (k. 1905) kanssa
vuodesta 1908 Maria Constance Öbergin kanssa
Teoksia

Minnesord talade i Gamla Wasas kyrkoruiner den 3 Augusti 1902.     Vasa 1902
Österbottniskt bondbröllop i 7 tablåer enligt traditioner och originala sång- och meloditeckningar af Otto Andersson : dialoger och monologer på Petalaksdialekt af "En gammal landskapsmålare".       Brage, Helsinki 1907, 2. painos 1916, 3. painos 1923
Kirjallisuutta

Levi Jern (toim.) : Till fältprosten A.R. Hedbergs minne : kort levnadsteckning av olika författare.    1922
Einar Spjut : Människa och präst : fältprosten A.R. Hedberg.    1959
Järveläinen

Järveläinen on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Helvi Järveläinen (1907–1985), suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja
Joonas Järveläinen (s. 1990), virolainen koripalloilija
Juha Järveläinen (1932–2015), suomalainen kuvataiteilija
Jussi Järveläinen (1879–1945), suomalainen toimittaja ja suomentaja
Otto Järveläinen (1868–1941), suomalainen kultaseppä, pankinjohtaja ja liikemies, talousneuvos
Petri Järveläinen (s. 1965), suomalainen teologi ja filosofi, Juha Järveläisen poika
Tauno Järveläinen (1901–1965), suomalainen ylimetsänhoitaja ja metsäneuvos
Ville Järveläinen (s. 1993), suomalainen jääkiekkoilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Nestori Aronen

| Nestori Aronen |
| --- | --- |
 Nestori Aronen kansanedustajavuosinaan.
Kansanedustaja
 1.6.1909–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. joulukuuta 1876 Pori
Kuollut: 7. lokakuuta 1954 (77 vuotta) Helsinki
Ammatti:  sahatyömies, asioitsija
Johan Nestor (Juho Nestori) Aronen (27. joulukuuta 1876 Pori – 7. lokakuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja ammattiyhdistysjohtaja, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1909–1918. Sisällissodan aikana Aronen oli Suomen kansanvaltuuskunnan prokuraattorin Matti Turkian apulainen ja sai toiminnastaan kuolemantuomion, joka myöhemmin muutettiin elinkautiseksi.
Elämä > Varhaiset vuodet

Aronen vietti lapsuutensa Ulvilassa Koiviston kylässä, jossa hänen isänsä viljeli vuokratilaa. Käytyään muutaman luokan kansakoulua Aronen meni 13-vuotiaana sahatyömieheksi Rosenlewin omistamalle Seikun sahalle Porin Aittaluotoon. Työväenliikkeen toimintaan hän tuli mukaan suurlakon aikana marraskuussa 1905. Seuraavana vuonna Aronen liittyi Uudenkoiviston työväenyhdistyksen jäseneksi, ja osallistui Tampereella järjestettyyn ensimmäiseen yleiseen torpparikokoukseen. Vuonna 1907 Aronen valittiin Porin sahatyöväen ammattiosaston puheenjohtajaksi, ja hän osallistui Tampereella Suomen Ammattijärjestön perustavaan kokoukseen.
Helmikuussa 1909 Aronen erotettiin Seikun sahalta ”työssä tehdyn virheen vuoksi”. Todellinen syy oli Arosen toiminta ammattiosastossa, koska hän ei edes ollut työvuorossa väitettynä ajankohtana. Erottamisensa jälkeen Aronen toimi SDP:n puhujana ennen valintaansa kansanedustajaksi toukokuun 1909 eduskuntavaaleissa. Hänet valittiin uudelleen vuosina 1910, 1911, 1913, 1916 ja 1917. Kansanedustajan tehtävänsä ohessa Aronen toimi asioitsijana, ja oli muun muassa Osuusliike Kansan sekä Kehitys Oy:n johtokuntien jäsen.
Vuoden 1917 maatalouslakkojen aikana Aronen sai senaatilta toimeksiannon sovitella niitä maaherra Mikko Collanin kanssa. He sovittelivat lakkoja Mouhijärvellä, Kokemäellä ja Vihdissä. Heinäkuussa tapahtuneen eduskunnan hajottamisen jälkeen Aronen osallistui niin sanottuun Mannerin senaattiin. Arosen väitettiin olleen marraskuussa muodostetun Ulvilan työväen järjestyskaartin perustaja ja johtaja, mutta hän oli tuolloin Helsingissä. Ennen sisällissodan alkua tammikuussa 1918 Aronen ehti vielä toimimaan Satakunnan sosialidemokraattisen piirijärjestön puheenjohtajana.
Elämä > Sisällissota

Sisällissodan aikana Aronen toimi kansanvaltuuskunnan prokuraattorin Matti Turkian apulaisena vastaten viraston käytännön toiminnasta. Hän oli myös jäsenenä Matti Airolan ja Anton Huotarin johtamassa lainvalmisteluvaliokunnassa. Tutkija Jaakko Paavolaisen mukaan Aronen toimi tehtävässään aktiivisesti väkivallantekojen estämiseksi, ja jopa eräissä tapauksissa auttoi valkoisia. Maaliskuun alkupuolella hän haki vuorineuvos Bertel Ahlströmin Kauttualta turvaan Helsinkiin, kun oli levinnyt huhuja hänen mahdollisesta surmaamisestaan.
Maaliskuun puolivälissä Turkia lähti Pietariin, jolloin Aronen hoiti prokuraattorin tehtäviä muutaman päivän ajan ennen vierailua kotonaan Ulvilan Vanhakoivistolla. Paluumatkalla Aronen ei enää päässyt Tampereen saartorenkaan läpi takaisin Helsinkiin, vaan joutui jäämään kaupunkiin. Valkoisten vallattua Tampereen 6. huhtikuuta Aronen pidätettiin, mutta päästettiin lyhyen kuulustelun jälkeen vapaaksi. Aronen ei saanut matkustuslupaa ulos kaupungista ja joutui lopulta vangituksi uudelleen kesäkuun jälkipuoliskolla erään porilaismiehen tunnistettua hänet passikonttorin jonossa. Aronen toimitettiin Tampereen vankileirille, josta hänet heinäkuun lopussa siirrettiin Sörnäisten vankilaan. Lokakuussa 1918 Aronen sai kuolemantuomion valtiopetoksesta, jonka valtiorikosylioikeus tammikuussa 1919 lievensi elinkautiseksi. Hänet armahdettiin tammikuussa 1922.
Elämä > Sodan jälkeen

Vapauduttuaan Aronen ryhtyi kommunistisen Suomen Työväen Keskusvaalikomitean vaalitoimitsijaksi, minkä johdosta Vanhakoiviston työväenyhdistys erotti hänet sosialidemokraattisesta puolueesta kesäkuussa 1922 pidetyssä kokouksessa. Myöhemmin samana vuonna Aronen valittiin Suomen Puutyöntekijäin Liiton puheenjohtajaksi. Hän oli mukana kommunistisen Suomen Työväenpuolueen toiminnassa ja joutui elokuussa 1923 pidätetyksi yhdessä noin 70 muun puolueaktiivin kanssa poliittisen toimintansa johdosta. Vuonna 1925 Aronen valittiin vastaperustetun kommunistisen Suomen Puuteollisuustyöväen Liiton puheenjohtajaksi.
1920-luvun lopulla Aronen siirtyi vasemmistososialistiseen Suomen työväen vasemmistoryhmään, jolloin liitossa enemmistönä olleet kommunistit syrjäyttivät hänet puheenjohtajan paikalta keväällä 1930. Tämän jälkeen Aronen toimi Helsingissä asioitsijana käyttäen myös asianajajan titteliä. Hän palasi jälleen sosialidemokraatteihin ja oli 1940-luvulla Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Perhe

Nestori Arosen isä oli Kauhajoella syntynyt maanvuokraaja Kustaa Vihtori Aronen (1850–1918) ja äiti Ahlaisissa syntynyt Anna Sofia Bergendahl (1848–1929). Perheeseen syntyi kuusi lasta, joista Nestori Aronen oli vanhin. Vuonna 1899 hän solmi avioliiton Kokemäeltä kotoisin olleen Selma Lydia Stenbergin (1878–1923) kanssa. Perheeseen syntyi viisi lasta. Arosen toinen puoliso oli kansanedustaja Rosa Sillanpää, jonka kanssa hän avioitui hieman ennen tämän kuolemaa 1929. Pariskunnalla oli yksi lapsi. Arosen kolmas puoliso oli vuodesta 1932 lähtien Aino Alice Leontine Lönnroth.lähde?
Arosen nuorin veli oli Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustaja Toivo Aronen, joka sisällissodan aikana toimi muun muassa Porin vallankumousoikeuden jäsenenä. Perheen isä Kustaa, veljekset Vihtori (1879–1928) ja Jalmari (s. 1889) sekä Nestorin pojat Ilmari (1900–1952) ja Eino (1901–1918) olivat Koiviston punakaartin jäseniä. Veljeksistä Jalmari toimi kaartin päällikkönä ja Vihtori puolestaan oli Ulvilan vallankumousoikeuden puheenjohtaja. Kustaa ja Eino kuolivat Isosaaren vankileirillä.
Myös perheen naiset olivat mukana punaisten toiminnassa. Äiti Anna Aronen sai viiden vuoden kuritushuonetuomion muun muassa kiihotuksesta ja ”koko maailman villinneiden” poikiensa kasvatuksesta. Toinen tytär Jenny Emilia Ahti (s. 1884) oli Friitalan työväenyhdistyksen jäsen, ja sai kahden vuoden vankeustuomion. Hänen aviomiehensä kuoli niin ikään Isosaaren vankileirillä. Arosen puoliso Selma sai viiden vuoden vankeusrangaistuksen. Häntä syytettiin muun muassa kiihottamisesta sekä varastetun tavaran kätkemisestä. Myös muiden veljesten puolisot Ellen, Katri ja Vendla olivat syytteessä valtiorikosoikeudessa. Selman tavoin he toimivat myöhemmin 1920-luvun alussa kommunistisen Porin sosialistisen naisjärjestön johtokunnassa.
Kirjallisuutta

Kuoppasalmi, Juha: Nestori Aronen : tunteita ja taistelua.  Sipoo:  tekijä, 2018.  ISBN 978-952-93993-1-4
Oskari Heikinheimo

Oskari Heikin­heimo (vas.) presidentti P. E. Svinhufvudin ja kenraalimajuri Lauri Malmbergin kanssa Presidentin­linnassa vuonna 1931.
Oskari Fredrik Heikinheimo (vuoteen 1906 Heikel; 3. elokuuta 1873 Kittilä – 27. maaliskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen piirilääkäri, lääkintöneuvos ja kokoomuksen kansanedustaja.
Heikinheimon vanhemmat olivat kirkkoherra Karl Abiel Heikel ja Augusta Hellman. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1891 ja valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen kandidaatiksi 1897 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1902. Heikinheimo oli Terveydenhoitolehden toimitussihteerinä 1898–1900, rautatielääkärinä 1901–1950, Keuruun kunnanlääkärinä 1902–1928, Jyväskylän suojeluskuntapiirin lääkärinä 1919–1944 ja Kuortaneen piirin piirilääkärinä 1928–1940. Hän oli myös Keuruulla sijainneen Kuuselan parantolan omistaja ja lääkäri 1905–1950. Hän sai lääkintöneuvoksen arvon 1943.
Heikinheimo oli kansanedustajana 1922–1927 ja 1941–1945 edustaen Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan sotilasasiainvaliokunnan puheenjohtajana 1922. Heikinheimo tuli eduskuntaan 27. tammikuuta 1922 kokoomuksen Aleksanteri Koiviston tilalle ja uudelleen 4. syyskuuta 1941 jatkosodassa kaatuneen kokoomuksen Väinö Havaksen tilalle. Heikinheimo oli myös Keuruun kunnanvaltuuston jäsenenä sekä oli edustajana kirkolliskokouksessa.
Oskari Heikinheimo oli naimisissa 1898–1946 Elli Fanny Cecilia Keppleruksen (k. 1946) kanssa ja vuodesta 1947 Aini Aurora Vaulan kanssa. Voimistelunopettaja ja kirjailija Airi Koskimies oli Heikinheimon tytär ensimmäisestä avioliitosta. Majuri Ragnar Heikel ja professori Rafael Koskimies olivat Heikinheimon vävyjä.
Teoksia

Aviottomia lapsia ja heidän äitiänsä. Raittiuden ystävien kirjasia. 2 sarja n:o 49. Helsinki 1906
Terveytemme vihollisia. Raittiuden ystävien kirjasia. 2 sarja n:o 63. Helsinki 1917
Alkoholisti ja hänen omaisensa. Raittiusjärjestöjen yhteistoimikunta, Helsinki 1944