stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Corippus

Flavius Cresconius Corippus (500-luku) oli myöhäisantiikin aikana vaikuttanut roomalainen runoilija, jonka tärkeimmät teokset ovat itäroomalaisen sotapäällikkö Johannes Troglitan saavutuksia ylistävä Iohannis, seu de bellis Libycis ja myöhemmin kirjoitettu keisari Justinus II:n valtaannousua juhlistava In laudem Iustini minoris.
Corippuksen elämästä ei tiedetä paljoa. Hän oli kotoisin roomalaisesta African provinssista (nykyinen Tunisia ja Libyan rannikko) ja toimi opettajana (grammaticus).
Kornei Tšukovski

Kornei Tšukovski huvilallaan Peredelkinossa vuonna 1958.
Kornei Ivanovitš Tšukovski (ven. Корне́й Ива́нович Чуко́вский), oik. Nikolai Vasiljevitš Korneitšukov (ven. Никола́й Васильевич Корнейчуко́в); (19. maaliskuuta [J: 31. maaliskuuta] 1882 Pietari, Venäjän keisarikunta – 28. lokakuuta 1969 Kuntsevon huvilakaupunki, Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostovenäläinen kirjailija ja kirjallisuudentutkija.
Suku ja koulutus

Isän jätettyä perheen Kornei Tšukovski vietti lapsuutensa äitinsä luona Odessassa. Hän opiskeli Odessan ja Nikolajevin lukioissa ja työskenteli vuodesta 1901 lähtien Odesskije novosti -lehdessä. Vuosina 1903–1905 hän oli lehden kirjeenvaihtajana Lontoossa ja opiskeli englantilaista kirjallisuutta.
Kirjallinen ura

Palattuaan Pietariin vuonna 1905 Tšukovski toimi kirjallisuuskriitikkona ja julkaisi satiirista viikkolehteä Signal, jonka viranomaiset pian kielsivät. Vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumien jälkeen hän työskenteli liberaalissa lehdistössä ja kirjoitti tarkkapiirteisiä ja teräväsanaisia kirjailija-arvioita, jotka sittemmin ilmestyivät erillisinä kirjoina.
Vuosina 1912–1917 Tšukovski asui Terijoen Kuokkalassa, jossa hän seurusteli monien venäläisten kirjailijoiden ja taiteilijoiden kanssa. Myöhemmin hän kirjoitti tapaamisistaan useita muistelmateoksia. Tuon ajan dokumentti, käsinkirjoitettu almanakka Tšukokkala ilmestyi vuonna 1979. Kirjallisuustieteilijänä Tšukovski erikoistui Nikolai Nekrasovin tuotantoon. Hän julkaisi Nekrasovista useita artikkelikokoelmia ja tämän kommentoidut kootut runot vuonna 1927. Tšukovskin monivuotisen työn tärkein tulos on kirja Masterstvo Nekrasova (1952), josta hän sai Lenin-palkinnon vuonna 1962. Tšukovski on tutkinut myös muun muassa Anton Tšehovin ja Walt Whitmanin tuotantoa.
Vuodesta 1916 lähtien Tšukovski työskenteli Maksim Gorkin perustaman Parus-kustantamon lastenkirjallisuuden osaston johtajana ja kirjoitti myös itse lastenrunoja. Kirjailijan runomuotoisista saduista tunnetuimpia ovat Krokodil (1916), Pesujehu (Moidodyr, 1923), Torakka (Tarakaništše, 1923), Nupipäinen kärpäsläinen / Kärpäsneiti Suriseva (Muha Tsokotuha, 1924), Barmalei (1925) ja Tohtori Kivuton (Aibolit, 1929). Venäläisestä ja englantilaisesta perinteestä vaikutteita ammentaneet terävä-älyiset, vitsikkäät ja mielikuvitusrikkaat runot ovat edelleen hyvin suosittuja, vaikka aikanaan ne saivat osakseen jyrkkää kritiikkiä ideologisesti suuntautuneiden proletaarikirjailijoiden ja pedologien taholta. Hänen teoksiaan julkaisi myös yksityinen vuonna 1922 perustettu Raduga-kustantamo, jossa kustannustoimittajana työskenteli Samuil Maršak. Näkemyksensä lastenkirjallisuudesta Tšukovski on esittänyt kirjassaan Ot dvuh do pjati, joka ensimmäisen kerran ilmestyi nimellä Malenkije deti vuonna 1928.
Vuonna 1918 Tšukovskista tuli Maksim Gorkin aloitteesta perustetun Vsemirnaja literatura -kustantamon englanninkielisen osaston johtaja. Hän käänsi venäjäksi paljon amerikkalaisten ja englantilaisten kirjailijoiden teoksia ja laati sovituksia lastenkirjallisuuden klassikoista. Käännöstieteellisten tutkimustensa tulokset Tšukovski julkaisi kirjassaan Printsipy hudožestvennogo perevoda (1919), jota hän myöhemmin laajensi nimillä Iskusstvo perevoda (1930, 1936) ja Vysokoje iskusstvo (1941, 1964, 1968).
Tšukovski osallistui aktiivisesti kielenkäytöstä 1950-luvulla käytyyn keskusteluun ja puolusti venäjän kielen puhtautta teoksessaan Živoi kak žizn (1962).
Tšukovski sai filologian tohtorin oppiarvon vuonna 1957 ja Oxfordin yliopiston kirjallisuuden kunniatohtorin arvonimen vuonna 1962.
Perintö

Tšukovskin teoksia on julkaistu miljoonien kappaleiden painoksina ja käännetty monille vieraille kielille. Tšukovskin lapsia ovat kirjailijat Lidija Tšukovskaja ja Nikolai Tšukovski.
Suomennettuja teoksia

Pese ain: kinokuvia lapsille. Suom. J. Virtanen. Leningrad: Kirja, 1935.
Raspe, Rudolf Erich: Münchhausenin seikkailut. Lapsia varten uudelleen kertonut K. Tshukovski. Petroskoi: Kirja, 1936.
Greenwood, James. Pieni ryysyläinen. Uudelleen kertoneet T. Bogdanovitsh ja K. Tshukovski. Suom. Hilkka Mäkelin. Petroskoi: Kirja, 1936/1937.
Aurinkola. Suom. Hilkka Mäkelin. Petroskoi: Kirja, 1937.
Nuppipäinen kärpäsläinen. Petroskoi: Kirja, 1937.
Telefooni. Petroskoi: Kirja, 1937.
Pesujehu. Suom. T. Summanen. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1960.
Barmalei. Ulla-Liisa Heinon suorasanaisen käännöksen pohjalta riimitellyt Kirsi Kunnas. Helsinki: Weilin + Göös, 1971.
Torakka. Ulla-Liisa Heinon suorasanaisen käännöksen pohjalta riimitellyt Kirsi Kunnas. Helsinki: Weilin + Göös, 1972.
Tohtori Ai. Suom. Natalia Baschmakoff. Helsinki: Tammi, 1975.
Puhelin. Suom. Natalia Baschmakoff. Helsinki: Tammi, 1977.
Tohtori Kipula. Suom. Anita Mitrošin. Helsinki: Kansankulttuuri, 1980.
Tohtori Kivuton. Suom. riimitellyt Maila Pylkkönen. Helsinki: Otava, 1981.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kornei Tšukovski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Gaston Bachelard

Gaston Bachelard
Gaston Bachelard (27. kesäkuuta 1884 Bar-sur-Aube, Ranska – 16. lokakuuta 1962 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija ja filosofi ja Académie des sciences morales et politiquesin jäsen.
Bachelard oli 1919–1930 Sorbonnen fysiikan ja kemian professori ja 1940–1954 historian ja tieteen filosofian professori.
Bachelardin merkittävimmät työt ovat tieteenfilosofian ja poetiikan alalla, lisäksi hän oli kiinnostunut muun muassa kuvittelukyvystä ja psykoanalyysista. Bachelard otti käyttöön käsitteet ”epistemologinen este” (obstacle épistémologique) ja ”epistemologinen halkeama” (rupture épistémologique) tieteenfilosofiassaan. Hän on vaikuttanut moniin ranskalaisiin filosofeihin 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla, mukaan lukien Michel Foucault ja Louis Althusser.lähde?
Suomennetussa teoksessaan Tilan poetiikka Bachelard pohtii inhimillisen täälläolon tilallisuutta erityisesti poeettisen kuvittelun kautta.
Teokset

L'intuition de l'instant (1932)
Le nouvel esprit scientifique (1934)
La formation de l'esprit scientifique (1938)
La psychanalyse du feu (1938)
La philosophie du non (1940)
L’eau et les rêves. Essai sur l’imagination de la matière (1942, suom. Vesi ja unet. Essee materiaalisesta mielikuvituksesta.  Suomentanut Jan Blomstedt. Jälkisanat: Juhani Pallasmaa. Helsinki:  Ntamo, 2015.  ISBN 978-952-215-575-7 )
L'air et les songes (1943)
La terre et les rêveries du repos (1946)
La terre et les rêveries de la volonté (1948)
Le Rationalisme appliqué (1949)
La poétique de l'espace (1958, suom. Tilan poetiikka.  (Suomentanut Tarja Roinila)  Helsinki:  Nemo, 2003.  ISBN 952-5180-54-9 )
La poétique de la rêverie (1960)
La flamme d'une chandelle (1961)
Aiheesta muualla

Association des Amis de Gaston Bachelard. (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  MathSciNet  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  Europeana  SNAC  IdRef
Boridi

Boridi on boorin ja sitä elektropositiivisemman atomin, tyypillisesti metallin, muodostama yhdiste. Borideja yhdistäviä ominaisuuksia ovat muun muassa kovuus, inerttiys ja kuumuudenkestävyys, minkä vuoksi niitä käytetään näitä ominaisuuksia vaativissa sovellutuksissa.
Ominaisuudet ja rakenne

Binäärisiä metalliborideja tunnetaan yli 200. Ne vaihtelevat huomattavasti stoikiometrialtaan ja rakenteiltaan ja lisäksi useat niistä ovat koostumukseltaan epästoikiometrisia. Eri borideissa metallin ja boorin stoikiometrinen suhde voi vaihdella välillä 5:1–1:66. Borideille, erityisesti siirtymämetalliborideille, tyypillisiä ominaisuuksia ovat korkeat sulamispisteet, hyvin suuri kovuus, kemiallinen reagoimattomuus. Ne eivät esimerkiksi liukene hapettamattomiin happoihin lainkaan. Alkalimetalliboridit sen sijaan voivat hajota happojen vaikutuksesta boraaneiksi.
Boridit voidaan jakaa kahteen ryhmään yhdisteen sisältämien metalliatomien ja booriatomien suhteen mukaan. Vähäboorisissa borideissa boori-metalli-suhde on alle 4:1 ja runsasboorisissa yli 4:1. Tyypillisimmät koostumukset ovat monoboridit MB, diboridit MB2, tetraboridit MB4, heksaboridit MB6 ja dodekaboridit MB12. Vähäboorisissa borideissa booriatomit ovat yksinään sitoutuneet metalliatomeihin tai ovat katenoituneina pareiksi tai ketjuiksi, jotka voivat olla haarautuneita. Runsasbooriset boridit ovat rakenteeltaan monimutkaisia. Tyypillisesti ne koostuvat metalliatomeista ja kahdestatoista booriatomista koostuvasta B12-klustereista tai booriverkoista. Näissä klustereissa booriatomit voivat olla sitoutuneena oktaedrisesti, romboedrisesti tai kubo-oktaedrisesti.
Valmistus

Borideja voidaan valmistaa usealla eri tavalla. Monet metallit reagoivat korkeassa lämpötilassa ja sulina boorin kanssa muodostaen borideja. Metallioksidien pelkistys on myös usein käytetty tapa ja pelkistimenä voidaan käyttää booria, boorikarbidia, pelkistämällä metallioksidin ja booritrioksidin seosta hiilellä tai pelkistävillä metalleilla, kuten magnesiumilla, alumiinilla tai alkalimetalleilla, mutta tämä menetelmä johtaa usein ternäärisiin borideihin, joissa on epäpuhtautena myös pelkistävää metallia. Muita tapoja ovat metallioksidin ja boorioksidin seoksen elektrolyysi ja boorihalogenidien, kuten booritrikloridin, pelkistys vedyn avulla metallin läsnä ollessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boridi Wikimedia Commonsissa
Aelius Donatus

Piirros Aelius Donatuksesta Nürnbergin kronikassa.
Aelius Donatus (300-luku) oli roomalainen grammatiikan opettaja. Vielä uudella ajallakin käytettiin Donatuksen kielioppia Ars minor latinan alkeisopetuksessa.
Donatus oli varhaisen välimerkkijärjestelmän kannattaja, missä kolmeen eri tasoon merkittyjä pisteitä käytettiin ilmaisemaan pitempiä ja pitempiä taukoja; ne vastaavat karkeasti nykyisiä pilkkua, puolipistettä ja pistettä.
Hän oli kirkkoisä Hieronymuksen opettaja.
Teoksia

Donatus laati useita teoksia, joista seuraavat ovat säilyneet:
Ars maior - kommentaari latinan kieliopista
Ars minor - suppeampi latinan kielioppi
Commentum Terenti - kommentaari roomalaisesta näytelmäkirjailija Terentiuksesta ja tämän kuudesta näytelmästä
Explication in Ciceronis De inventione - Ciceron De inventione-teoksen selitys
Vita Vergili - Vergiliuksen elämäkerta
Kirjallisuutta

Schönberger, Axel: Die Ars minor des Aelius Donatus: lateinischer Text und kommentierte deutsche Übersetzung einer antiken Elementargrammatik aus dem 4. Jahrhundert nach Christus.  Frankfurt am Main:  Valentia, 2008.  ISBN 978-3-936132-31-1
Schönberger, Axel: Die Ars maior des Aelius Donatus: lateinischer Text und kommentierte deutsche Übersetzung einer antiken Lateingrammatik des 4. Jahrhunderts für den fortgeschrittenen Anfängeruntericht.  Frankfurt am Main:  Valentia, 2009.  ISBN 978-3-936132-32-8
Pomponius Mela

Rekonstruktio Pomponius Melan maailmankartasta.
Pomponius Mela (ensimmäinen vuosisata) oli roomalainen kartografi. Hän oli syntynyt Etelä-Hispaniassa. Nimi Pomponius kertoo, että hän kuului tunnettuun roomalaiseen plebeijisukuun, johon kuuluivat myös Ciceron ystävä Pomponius Atticus sekä kirjailija Publius Pomponius Secundus. Muita on mainittu Tacituksen Annaaleissa. Jotkut ovat olettaneet, että hän on sama kuin Seneca vanhemman poika Lucius Annaeus Mela eli filosofi Seneca nuoremman veli.
Hänen pääteoksensa De situ orbis on luultavasti noin vuodelta 43–44, kun Claudius oli vallannut Britannian. Se ilmestyi 1471. Teos on ilmestynyt myös nimellä De chorographia, ja pieniä eroja lukuun ottamatta ne ovat suurin piirtein samanlaisia. Teoksessa De chorographia Skandinavia on nimetty latinaksi "Scadinaviaksi", mutta teoksessa De situ orbis nimellä "insula Codanonia" (lat., ”Codanonian saari”).
Jordanes sanoo lukeneensa teoksen kirjoittaessaan Geticaa.
Aiheesta muualla

Pomponius Mela: De chorographia
Pomponius Mela (Arkistoitu – Internet Archive) Wales Swansean yliopisto (englanniksi)
Rekonstruktio Pomponius Melan maailmankartasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lucilius

Gaius Lucilius (n. 180 eaa. – n. 102 eaa.) oli roomalainen runoilija. Häntä pidetään roomalaisen satiirirunouden luojana. Hänen kirjoituksistaan on säilynyt ainoastaan katkelmia..
Lucilius syntyi varakkaaseen ritariperheeseen, joka asui maaseudulla Rooman läheisyydessä. Perheellä oli maaomistuksia myös Sisiliassa ja Rooman kaupungissa. Hän opiskeli Ateenassa Kleitomakhoksen ohjaamana ja osallistui Scipio Aemilianuksen mukana Hispanian sotaan. Kirjoituksistaan päätellen hän oli poikamies. Hän kirjoitti 30 kirjaa satiireja, joista suurin osa oli heksametrimittaisia, mutta muutamat distikonia, jambia ja trokeeta. Niiden aiheet olivat moninaisia, mutta aihetta käsiteltiin yleensä kärkevästi ja kriittisesti. Nykyajan satiireista poiketen niissä tuotiin esille myös tarinan moraalinen opetus. Lucilius ei empinyt käydä satiirin keinoin yhteiskunnan tukipylväittenkään kimppuun, ja hänen työnsä tuloksena kirjallisuus alkoi Roomassa kehittyä aiempaa vaikutusvaltaisemmaksi.
Borštšiv

| Borštšiv Борщів |
| --- | --- |
 Borštšivin keskustaa, mm. kaupungintalo ja Pyhän Kolminaisuuden kirkko.
 vaakuna
 Borštšiv
 Koordinaatit: 48.8025°N, 26.0365°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Ternopilin alue
Piiri:  Tšortkivin piiri
Maininta:  1456
Magdeburgin kaupunginoikeudet:  1629
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  2,66 km²
Väkiluku (2022)  ():  10 632
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Borštšiv (ukr. Борщів) on kaupunki Ukrainan Ternopilin alueen Tšortkivin piirissä. Borštšiv sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Nitšlavajoen varrella, 105 kilometriä aluekeskus Ternopilistä etelään. Kaupungissa on rautatie- ja linja-autoasemat.
Tammikuun keskilämpötila on -5,3°C, heinäkuun +18,6°C. Keskimääräinen vuosisademäärä on 590 millimetriä.
Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran vuonna 1456. Magdeburgin kaupunginoikeudet sille myönnettiin 1629. Uudempi kaupungin asema vuodelta 1939 (Ukrainan neuvostotasavallan aikana).
Kaupungissa asui vuoden 2022 alussa 10 632 ihmistä (2022). Väkiluku on ollut laskussa, sillä vuonna 2001 asukkaita oli 11 382. Kaupunki oli Borštšivin piirin keskus vuodesta 1940 kesän 2020 aluehallinnolliseen uudistukseen saakka, mutta piirien yhdistämisen vuoksi siitä tuli heinäkuussa 2020 osa laajempaa Tšortkivin piiriä.
Borštšivin museo- ja kulttuuritalona toimiva rakennus.
Neitsyt Marian taivaaseenastumisen kirkko (1886), oikealla Borštšivin kurgaania (hautakumpu).
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (katolinen kirkko).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Borštšiv Wikimedia Commonsissa
Borshchiv (englanniksi) (inwestukraine.org.ua)
Discover the Churches and Historic Architecture of Borshchiv (englanniksi) (ukraine.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef
Booritrifluoridi

| Booritrifluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7637-07-2
PubChem CID:  6356
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  BF3
Moolimassa:  67,81 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  –127 °C
Kiehumispiste:  –100 °C
Tiheys:  2,4 g/cm3 
Liukoisuus veteen:  332 g/ml 0 °C
    
Booritrifluoridi eli trifluoriboraani (BF3) on boorin ja fluorin muodostama molekyyliyhdiste. Aine on Lewis-happo ja sitä käytetään muun muassa muiden booriyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämmössä booritrifluoridi esiintyy värittömänä pistävänhajuisena kaasuna, joka muodostaa ilman kosteuden kanssa valkoisia huuruja. Aine liukenee viileään veteen ja hiilivetyihin. Lämpimämmän veden kanssa booritrifluoridi regoi muodostaen boorihappoa, fluoriboorihappoa ja vetyfluoridia. Aine myös syövyttää useita metalleja. Aine reagoi myös voimakkaasti kloorattujen hiilivetyjen, alkyyli- ja bentsyylinitraattien, kalsiumoksidin, etyylieetterin ja jodin kanssa. Aine aiheuttaa myös metallien korroosiota.
Valmistus

Ensimmäisen kerran booritrifluoridia valmistivat Louis Jacques Thénard ja Joseph Louis Gay-Lussac vuonna 1808. He valmistivat ainetta kuumentamalla booritrioksidin ja kalsiumfluoridin seosta.
Booritrifluoridia syntyy myös valmistettaessa aromaattisia fluoriyhdisteitä, kuten fluoribentseeniä,  Baltz-Scheimann- menetelmällä. Diatsoniumsuola muutetaan fluoriboorihapon avulla tetrafluoriboraattisuolaksi, joka hajotetaan kuumentamalla. Tällöin atsoniumryhmä korvautuu fluorilla ja vapautuu typpeä ja booritrifluoridia.
Käyttö

Booritrifluoridia käytetään useissa erilaisissa kemiallisissa synteeseissä erityisesti polymerisaatioreaktioissa. Lisäksi aineella on käyttöä elektroniikkateollisuudessa ja hyönteisten karkottamisessa.
Turvallisuus

Booritrifluoridi on myrkyllistä. Hengitettynä aine aiheuttaa hengenahdistusta ja yskää. Silmiin joutuessaan aine aiheuttaa syövytysvammoja. Limakalvoille joutuessaan aine muodostaa happamia ja syövyttäviä aineita. Lisäksi pitempiaikainen altistus voi aiheuttaa hammasvaurioita ja niveloireita. Eläinkokeissa havaittiin lisäksi vaikutuksia maksaan ja munuaisiin. Aine on myrkyllistä ympäristölle ja erityisesti vesien eliöstölle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Booritrifluoridin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.
Mihail Kuzmin

Konstantin Somovin vuonna 1909 maalaama Mihail Kuzminin muotokuva.
Mihail Aleksejevitš Kuzmin (ven. Михаи́л Алексе́евич Кузми́н), (18. lokakuuta (J: 6. lokakuuta) 1872 Jaroslavl, Venäjän keisarikunta – 1. maaliskuuta 1936 Leningrad, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija.
Mihail Kuzminin kohdalla taiteiden väliset rajat ylittyivät. Hän oli runoilija ja prosaisti, joka myös sävelsi muun muassa omia tekstejään ja kirjoitti librettoja. Hänellä oli paljon suhteita myös kuvataiteilijoihin.
Mihail Kuzmin 1890-luvulla
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Mainetta ja kuuluisuutta saatuaan Kuzminin siihenastiset kumppanit "vanhauskoisten hämäräperäiset kauppiaat ja virkailijat sekä kouluttamattomat ja ammattitaidottomat nuoret, korvautuivat Moskovan ja Pietarin eliittitaiteilijoilla". Syys-lokakuussa 1906 hänellä oli lyhyt romanssi taidemaalari Konstantin Somovin kanssa ja loka-joulukuussa 1906 intohimoinen suhde toiseen taiteilijaan, Sergei Sudeikiniin. Suhde katkesi väliaikaisesti Sudeikinin äkilliseen avioliittoon.
Vuonna 1908 Kuzmin asui lavastussuunnittelija ja taiteilija Sergei Sudeikinin (1882–1946) ja tämän vaimon, näyttelijätär ja balleriina Olga Glebovan (1885–1945) kanssa, jonka kanssa Sudeikin oli mennyt naimisiin vuotta aiemmin. Kun Olga sai tietää, että hänen aviomiehellään oli suhde Kuzminin kanssa, hän vaati Kuzminia muuttamaan pois. "Tästä vastoinkäymisistä huolimatta Kuzmin, Sudeikin ja Glebova jatkoivat ammatillista suhdetta ja tekivät yhteistyötä monissa hankkeissa - näytelmissä, musiikki-iloissa, runo-illoissa - erityisesti Pietarin kabaareissa." Kuzmin oli myös yksi Sudeikinin toisen vaimon, tanssijatar ja taiteilija Vera de Bossetin (myöh. Stravinska, 1889–1982) suosikkirunoilijoista, ja hänen julkaistu albuminsa sisältää useita hänen käsikirjoitettuja runojaan.
Toukokuussa 1910 Kuzminin aloitti suhteen nuoren husaarin ja aloittelevan runoilijan Vsevolod Knjazevin (1891-1913) kanssa. ”Joskus saattoi kuulla, kuinka kauniisti husaarikannukset kilisivät käytävää pitkin hänen huoneensa suuntaan”, naapurit muistelivat. Knjazev ampui lopulta itsensä. Väitetystä triangelitragediasta, jonka henkilöistä käytettiin nimiä Harlekiini (Kuzmin) - Pierrot (Knjazev) - Columbine (Glebova) Commedia dell'arte -tradition mukaisesti, Anna Ahmatova (Glebovan hyvä ystävä) kirjoitti kuvitteellisen runon nimeltä Runo ilman sankaria (ven. Поэма без героя), jossa hän kuvasi Mihail Kuzminia pahaenteisenä hahmona: "Älä taistele kirjavaa roskaa vastaan: Hän on vanha omituinen Cagliostro - Tyylikkäin itse Saatana". Myöhemmin elämäkerturi Nikolai Aleksejevitš Bogomolov (1950-2020) on selvittänyt, että runolla ei ole mitään tekemistä todellisten tapahtumien kanssa. Mihail Kuzmin oli luontaisesti viehätysvoimainen ja pidetty henkilö, joka ei pyrkinyt peittelemään rakkauksiaan ja valloituksiaan.
Kuzmin tapasi liettualaissyntyisen runoilija ja taiteilija Juri Jurkunin (alunper. Juozas Jurkūnas, 1895-1938) Kiovassa vuonna 1913. Kaksi miestä asuivat yhdessä Jurkunin äidin kanssa, joka hoiti heidän taloutensa, Pietarissa (Leningradissa) samassa osoitteessa vuodesta 1916 lähtien, ja Jurkunin avovaimo, näyttelijätär ja taiteilija Olga Nikolajevna Gildebrandt-Arbenina (1897-1980) asui myös lyhyen aikaa heidän kanssaan. Kuzminin kanssa suhtessa ollessaan Jurkunilla oli myös suhde näyttelijätär Nadežda Zborovskaja-Auslenderiin, Kuzminin sisarenpojan Sergei Auslenderin vaimoon. Kuzminin ja Jurkunin suhde kesti Kuzminin kuolemaan asti.
Sävellystuotanto

Mihail Kuzmin kokeili vuodesta 1890 lähtien (ensimmäisen tunnetun musiikkiteoksen päivämäärä) aina vuoteen 1906 asti, jolloin hän suuntautui pääosin kirjalliselle uralle, useita säveltämisen tyylilajeja, kuten ooppera, oratorio, kuoromusiikki, sinfonia ja kamarimusiikki sekä lauluteos. Tässä työssä häntä tuki myös taloudellisesti läheinen ystävä Georgi Tšitšerin, jonka vaikutuksesta hän todennäköisesti lähti opiskelemaan keisarilliseen Pietarin konservatorioon.
Vuonna 1898 Georgi Tšitšer lähetti osan Kuzminin sävellyksistä tunnetulle pietarilaiselle musiikkikriitikolle Aleksandr Koptjajeville. Samalla kun Koptjajev viittasi Kuzminin sävellystekniikan puutteisiin ja luokitteli hänen instrumentaalikappaleensa paljon vähemmän ansiokkaiksi kuin hänen lauluteoksensa, hän huomasi näiden varhaisten teosten "omalaatuiset harmoniat ja ilmeikkäät melodiat".
Sekä musiikissa että kirjallisuudessa Kuzmin on miniatyyrin mestari, hänen lauluminiatyyrinsä ovat erityisen taitavia. Vuosina 1890–1906 hän sävelsi noin neljäsataa teosta tässä lajissa. Näitä ovat sovitukset monien venäläisten runoilijoiden teoksiin kuten alkaen 1800-luvun klassikoista kuten Konstantin Batjuškov, Aleksandr Puškin, Mihail Lermontov ja Aleksei Konstantinovitš Tolstoi aina Kuzminin omiin aikalaisiin, kuten Semjon Nadson, Konstantin Fofanov, Dmitri Merežkovski ja Konstantin Balmont. Lisäksi Kuzmin sovitti myös Petrarcan, Shakespearen, Goethen, Victor Hugon, Alfred de Musset'n, Paul Verlainen ja muiden ulkomaisten kirjailijoiden runoja. Hänen musiikillisiin vaikutteisiinsa kuuluivat venäläiset säveltäjät Modest Mussorgski, Nikolai Rimski-Korsakov ja Pjotr Tšaikovski sekä Jules Massenet, Claude Debussy ja Franz Schubert. Kiinnostus runouden ja musiikin vuorovaikutukseen kannusti Kuzminia säveltämään omia tekstejä lauluiksi, ja tällä prosessilla oli ilmeisesti valtava merkitys hänen kirjallisen tyylinsä kehittymiseen.