Charles S. Peirce
Filosofia > Fallibilismi ja kriittinen arkijärkisyys

Fallibilismi on looginen oppi, jonka mukaan kaikki väitelauseet voivat kumoutua, eikä ehdottoman varmaa tietoa ole. Opin juuret ovat antiikin skeptisessä filosofiassa, ja se muistuttaa tietyiltä osin Karl Popperin falsifikationismia (jota voi pitää yhtenä fallibilismin muotona), mutta sitä ei tule sekoittaa kumpaankaan. Fallibilismi ei ole tieteenfilosofinen demarkaatiokriteeri, vaan epistemologinen periaate, ja Peircen motivaatiot sen kehittämiselle ovat olennaisesti vastakkaisia skeptiselle filosofialle.
Fallibilismin perustana on ajatus, ettei absoluuttisen universaalisuuden, tarkkuuden tai varmuuden saavuttaminen ole mahdollista:
Kaikki positiivinen järkeily on luonteeltaan arvostelman esittämistä jonkin osuuden suhdeen kokonaisuudessa jossain otoksesta löydetyn osuuden mukaan. Vastaavasti on olemassa kolme asiaa, joita emme voi koskaan saavuttaa järkeilemällä, nimittäin absoluuttinen varmuus, absoluuttinen tarkkuus ja absoluuttinen universaalisuus. Emme voi olla absoluuttisen varmoja siitä, että johtopäätöksemme ovat edes approksimatiivisesti oikeita; otoksemme voi nimittäin olla täydellisesti muistuttamatta otoksen ulkopuolista osaa kokonaisuutta. Emme voi teeskennellä olevamme edes todennäköisen eksakteja, koska otos koostuu vain äärellisestä määrästä instansseja ja sallii vain etsityn osuuden tietyt erityiset arvot. Lopulta, vaikka kykenisimme varmistamaan absoluuttisella varmuudella ja tarkkuudella, että syntisten ihmisten ja kaikkien ihmisten joukkojen suhde on yhden suhde yhteen, silti äärettömässä ihmisten joukossa olisi tilaa mille hyvänsä äärelliselle synnittömien ihmisten joukolle ilman, että propositiomme tätä kautta kumoutuisi. Vastaava pätee seitsemänjalkaiseen vasikkaan.
Absoluuttinen varmuus on mahdotonta, koska otos voi olla muistuttamatta kaikkia kokoelman jäseniä, jotka jäävät otoksen ulkopuolelle. Esimerkiksi se, että kaikki tunnetut joutsenet hetkenä t sattuvat olemaan valkoisia ei kumoa mahdollisuutta, että tuntemattomista joutsenista jopa enemmistö olisi mustia. 
Absoluuttinen tarkkuus taas tulee mahdottomaksi, koska otos ei koskaan tarjoa kaikkia mahdollisia mitattavia arvoja. Tässä Peirce oli ehkä oikeammassa kuin osasi kuvitellakaan: Heisenbergin epätarkkuusperiaate lausuu nimenomaisesti, että absoluuttinen tarkkuus perustavien mittausten tasolla on mahdotonta. 
Mitä tulee absoluuttiseen universaaliuteen, Peirce esittää argumentin, joka muistuttaa mahdollisten maailmojen semantiikkaa: vaikka tietäisimme absoluuttisella varmuudella ja tarkkuudella, ettei maailmasta löydy seitsenjalkaista vasikkaa, ei tästä voi päätellä, että kaikissa mahdollisissa maailmoissa yksikään vasikka ei olisi seitsenjalkainen. Vaikkei yhdelläkään vasikalla olisi ollut seitsemää raajaa, ei tästä voi päätellä, että tämä asiantila voitaisiin yleistää täydellisen universaaliksi luonnonlaiksi.
Peirceläisen fallibilismin mukaan myös kaikki apriorisen varmat totuudet ovat periaatteessa kumoutuvia. Jos tiedämme matemaattisen totuuden järkeilyn kautta, argumentoi Peirce, se on silloin altis epävarmuudelle ja epätarkkuudelle. Niinpä ainoaksi vaihtoehdoksi näyttäisi jäävän, että matemaattinen varmuus perustuu suoraan välittömään kokemukseen. Peirce kuitenkin esittää, ettei välittömän kokemuksen tasolla ole mielekästä puhua sen enempää varmuudesta kuin epävarmuudesta:
Suora kokemus ei ole sen enemmän varmaa kuin epävarmaa, koska se ei affirmoi mitään – se ainostaan ”on”. On harhoja, hallusinaatiota ja unia. Mutta ei ole virhettä sen suhteen, että tällaiset asiat todella ilmenisivät, ja suora kokemus tarkoittaa vain ilmenemistä. Siihen ei sisälly virhettä, koska se ei todista mistään muusta kuin omasta ilmenemisestään. Samasta syystä sen suhteen ei voida puhua varmuudesta. Se ei ole ”eksaktia”, koska se jättää paljon epämääräiseksi; mutta se ei ole sen enempää ei-eksaktia; so., siihen ei sisälly väärää eksaktiutta.
Vastaesimerkiksi epäilyksille sen suhteen, ettei alkeellisten matemaattisten totuuksien epäileminen voi olla yksinkertaisesti mielekästä, Peirce (ibid., s. 150) ottaa hypnoosin: jos on mahdollista, että hypnotisoidussa tilassa olemme täydellisen vakuuttuneita ilmeisen paikkansapitämättömän väitteen pätevyydestä, miten voimme olla varmoja siitä, ettei matemaattisten väitteiden absoluuttisen varmuuden kokemus johdu vain jonkinlaisesta hypnoosin kaltaisesta tilasta?
Fallibilismin ero antiikin pyrrhonismiin on siinä, että siitä, että tieto on epävarmaa, epätarkkaa ja epäuniversaalia ei seuraa, ettei se voisi olla yhtä kaikki klassisen tiedon määritelmän mukaisesti tietoa. Peircen tietoteoria edustaa ”kriittistä arkijärkeä” (engl. critical common-sensism), ja juuri tämä tekee siitä vastakkaista skeptisismille. Olemme pakotettuja pitämään kritiikittä totena valtavaa joukkoa käsityksiä, ja vaikka tästä ei seuraa, että yksikään niistä olisi ehdottoman varma tai epäilyksen ulkopuolella, ei siitä myöskään seuraa, että meillä ei olisi tietoa tai että kaikkia käsityksiä olisi mielekästä epäillä. Peircen filosofia ei ole ristiriidassa fallibilismin kanssa, vaan ainoastaan foundationalismin, joka olettaa, että tieto voitaisiin laskea jollekin ehdottoman varmalle perustalle (esimerkiksi Descartesin Cogito). Toisekseen Peircen filosofia on vastakkaista humelaiselle uuspyrrhonismille, koska se oli jyrkän realistista tai suoranaisen anti-nominalistista.
Kriittinen arkijärkisyys tarkoittaa karkeasti ottaen sitä, että vaikka mikä hyvänsä uskomus on periaatteessa kumoutuva, mitä hyvänsä uskomuksia ei ole mielekästä tai edes mahdollista epäillä. Kriittinen arkijärkisyys on kriittistä, koska se on fallibilistista, ja tervejärkistä, koska se ei ole skeptisististä. Peircen mukaan ulkoisen todellisuuden olemassaolo on eräs olettamus, jonka epäileminen olisi järjetöntä huolimatta siitä, että emme voi olla varmoja siitä, onko ulkoista todellisuutta olemassa. Näin siksi, että Peircen mukaan käsitys on toiminnan tapa, eikä skeptikko, joka väittää epäilevänsä ulkoisen todellisuuden olemassaoloa, epäile sitä todella, sillä toimii tai käyttäytyy jatkuvasti tavalla, joka osoittaa hänen uskovan ulkoisen todellisuuden olemassaoloon siinä missä kuka tahansa muukin. Tätä kautta kriittinen arkijärkisyys kytkeytyy olennaisesti pragmatismiin.