5. divisioona (talvisota)
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Helmikuun 1940 taistelut

Puna-armeijan aloittaessa 1. helmikuuta aamulla suurhyökkäyksensä Mannerheim-linjaa vastaan koko sen leveydeltä oli 5. divisioona suoraan päämajan alaisena reservinä noin 15 kilometriä rintamalinjan takana.
Helmikuun alussa kävi ilmi, että puna-armeija oli keskittänyt hyökkäykseen 3. divisioonaa vastaan ilmeisesti jopa kolmen divisioonan ja yhden panssariprikaatin vahvuiset voimat. Jo 5. helmikuuta antoi päämaja luvan käyttää 5. divisioonan yhtä rykmenttiä (JR 15) tarvittaessa vahvistamaan pääaseman puolustusta ensin mainitun divisioonan lohkolla. Tilannetta ei kuitenkaan koettu niin uhkaavaksi, että mainittu rykmentti olisi taistelualueelle siirretty.
Neuvostojoukkojen saatua 11. helmikuuta taisteluissa merkittävän sisäänmurron Mannerheim-linjaan 3. divisioonan alueella (Lähteen lohko) ja paikallisin joukoin tehtyjen vastahyökkäysten epäonnistuttua ryhdyttiin 5. divisioonan joukkoja pikaisesti siirtämään alueelle. Ensimmäisenä liikkeelle lähti JR 13, joka alistettiin 3. divisioonan komentajalle vastahyökkäystä ja pääaseman suomalaisjoukoille palauttamista varten. I/JR 13 miehitti Lähteen lohkon tukilinjan 12. helmikuuta aamuun mennessä vapauttaen sieltä samalla edellisenä päivänä kiireesti linjan miehittäneet kaksi pioneerikomppaniaa. Rykmentin muut osat marssivat Kultakumpuun noin viiden kilometrin päähän rintamalinjasta valmistautuen samalla vastahyökkäykseen. Divisioonan muutkin osat saivat hälytyksen ensin mainitun päivän iltana.
12. helmikuuta taistelut koko 3. divisioonan lohkolla jatkuvat kiivaina. Suomalaisjoukkojen toimintaa haittasi merkittävästi viestiyhteyksien katkeamisen ohella myös joukkojen ryhmitysten meno lähes kokonaan sekaisin etenkin Lähteen lohkolla. I/JR 13 taisteli erittäin voimakkaan paineen alla Lähteen tien itäpuolella olevalla tukilinjan osalla. II/JR 13 siirtyi myös tukilinjan puolustukseen illalla Summajärven pohjoispuolelle. Ainoa vapaaksijäänyt pataljoona (III/JR 13) ryhmittyi suunniteltua vastahyökkäystä varten pari kilometriä tukilinjan taakse Lähteen tien itäpuolelle.
Saman päivän aikana koko divisioona alistettiin II armeijakunnan esikunnan käyttöön. Aamulla annettiin lupa JR 14:n ja JR 15:n siirtämiseen pääaseman taakse, mutta jo illalla alistettiin koko divisioona käytettäväksi pääaseman palauttamiseen vastahyökkäyksellä takaisin suomalaisjoukoille. Samalla annettiin käsky, että vastahyökkäyksen jälkeen 5. divisioonan oli vapautettava 3. divisioona rintamavastuusta. Vastahyökkäyksen ajaksi 3. divisioona alistettiin 5. divisioonan komentajalle. Illan ja yön aikana JR 14 siirtyi Majakylän maastoon suoraan Summajärven pohjoispuolelle ja JR 15 (-1 pataljoona) siirtyi Suokantaan Summankylän pohjoispuolelle. Vastahyökkäyksen toteuttamista haittasi merkittävästi joukkojen sijoittuminen hajalleen toisistaan ja kahden pataljoona sitoutuminen taisteluun Lähteen lohkon tukilinjalle. Divisioonan komentajan välittömästi hyökkäykseen käytettävissä olevat joukot olivat siis vain JR 14 ja III/JR 13. Iltayöstä JR 15:n pataljoonat saivat käskyn ottaa rintamavastuu Summankylän ja Suokannan lohkoilla ja vapauttaa siellä olleet joukot reserviksi.
13. helmikuuta kello 1.50 divisioonan komentaja antoi käskynsä vastahyökkäyksen toteuttamisesta. Suunnitelman mukaan JR 14 (- I/JR 14, joka jäi divisioonan reserviksi) hyökkäisi noin 1,5 kilometriä syvän ja 4 kilometriä leveän murtokohdan länsipuolelta kohti Lähteen tietä. JR 13:n tulisi suunnata yksi pataljoonansa kohti etelässä olevaa pääasemaa Lähteen tien itäpuoliselta alueelta hieman myöhemmin alkavassa hyökkäyksessä. Alueelle oli keskitetty myös melko runsaasti suomalaistykistöä, mutta ammuspulan vuoksi niiden osuus alkavassa vastahyökkäyksessä jäi vähäiseksi. Vastahyökkäys alkoi kello 6.30. JR 14:n pataljoonat pääsivät etenemään alkuun lähes ilman vastarintaa ensimmäiseen tavoitteeseensa, mutta sen jälkeen eteneminen muuttui hankalammaksi ja viimein pysähtyi ennen kuin suomalaisjoukot pääsivät jatkamaan vastustajan kannalta kriittisemmille alueille. Vastarinnan tiivistymisen ohella tilanteeseen alkoivat vaikuttaa myös neuvostoliittolaiset panssarivoimat, jotka pääsivät etenemään pataljoonien väliin jääneeseen aukkoon. Lopputuloksena oli se, että suomalaisjoukkojen piti vetäytyä takaisin lähtöasemiinsa noin kello 19 alkaen. Muut hyökkäykseen varatut joukot eivät päässeet liikkeelle, joten vastahyökkäys epäonnistui. Vastahyökkäyksen jälkeen JR 14:n pääosat saivat tehtäväkseen siirtyä Lähteen tienhaaran maastoon ja valmistautua vastahyökkäyksellä etelää kohti työntämään tukilinjasta läpipääseet neuvostojoukot takaisin.
Saman päivän aikana neuvostojoukkojen onnistui murtautua panssarivoimiensa (jopa 50 kpl) avulla Lähteen lohkon tukilinjan läpi ja edetä parin kilometrin matkan noin puolen kilometrin päähän Lähteen tienristeyksestä johon niiden hyökkäys saatiin pysäytettyä. Suomalaisjoukot onnistuivat kuitenkin pitämään murtokohdan sangen kapeana, joten edellytyksiä vastatoimille oli yhä olemassa. Neuvostojoukkojen eteneminen tukilinjalta oli kuitenkin yllättänyt mm. Raskas Patteristo 2:n, joka joutui jättämään tykkinsä neuvostopanssarien edettyä yllättäen jopa niiden väliin. Tukilinjan taisteluun osallistui divisioonan joukoista I/JR 13 ja III/JR 13, jotka joutuivat kuitenkin aloittamaan perääntymisensä seuraavana aamuna tuolloin jo alistettuina 3. prikaatin komentajalle, joka johti puolustusta Munasuon alueella olevien joukkojen osalta. Divisioonan reservinä ollut I/JR 14 sai iltapäivällä käskyn suorittaa vastahyökkäys ja lyödä Lähteen tien suunnassa etenevä vastustaja. Hyökkäys alkoi kello 17.30 ja alkuun se etenikin hyvin, mutta pysähtyi neuvostojoukkojen kiivaaseen vastarintaan jo ennen Lähteen tietä. Pataljoonan komentajan haavoittumisen jälkeen ErP 3:n komentaja sai tehtäväkseen johtaa pataljoonaa. Vastahyökkäys tyrehtyi.
14. helmikuuta Lähteen tienhaaraan aamuyöllä saapuneet JR 14:n joukot saivat uuden käskyn, jonka mukaan vastahyökkäystehtävä muuttui puolustustehtäväksi ja samalla rykmentille alistettiin alueella olevia muita joukkoja. Lähteen tien itäpuolella taistelleet divisioonan joukot vetäytyivät pari kilometriä taaemmaksi. JR 15 torjui menestyksekkäästi puna-armeijan hyökkäyksiä Summan lohkolla. JR 13:n komentajalle alistetut joukot (mm. II/JR 13, III/JR 8 ja I/JR 14) pyrkivät estämään neuvostojoukkoja laajentamasta murtoaukkoaan kohti länttä eli Summankylän lohkon sivustaa.
Samana päivänä II armeijakunnan esikunnassa pidetyssä neuvottelussa, johon osallistui myös paikalle saapuneet ylipäällikkö ja päämajoitusmestari, todettiin ettei edellytyksiä pääaseman palauttamiseksi suomalaisjoukkojen hallintaan enää ollut. Suomalaisilla ei ollut enää tarvittavia reservejä ja kyseisen neuvottelun lopputuloksena tehtiin päätös Mannerheim-linjasta luopumisesta. Lisäksi tehtiin päätöksiä jatkotoimenpiteistä.
15. helmikuuta kello 14.30 neuvostojoukot saivat aikaan sisäänmurron Lähteen tienhaaran alueella puolustautuvien suomalaisjoukkojen asemaan ja tästä seurasi nopeasti kaikkien muidenkin suomalaisjoukkojen saamat käskyt pääasemasta luopumisesta ja viivytystaisteluun siirtymisestä. Ylipäällikkö antoi samanaikaisesti käskyn koko II armeijakunnan vetäytymisestä väliasemaan. Vetäytyvät joukot aloittivat taistelunsa saman päivän aikana viivytyslinjaksi määritellyllä Majakylä-Kultakumpu-Kilteenlampi-linjalla.
16. helmikuuta aamuyöllä 5. divisioonan esikunta antoi oman käskynsä (edellisenä yönä saamansa käskyn mukaan) vetäytymisestä väliasemaan. Tässä vaiheessa divisioonan omien joukkojen ja sille alistettujen joukkojen organisoimiseksi turvauduttiin erilaisiin tilapäiskokoonpanoihin, joilla kaikilla oli omat tehtävänsä:
Osasto Kumlin (II/JR 8 ja II/JR 15) vetäytyy väliasemaan Ylä-Sommeen ja Korpelanaution välille.
Osasto Karhu (JR 15 pl. II/JR 15 ja väliasemassa jo ollut ErP 20) vastaa väliaseman puolustuksesta Korpelanaution ja Näykkijärven välillä.
Osasto Vaala (JR 13 ja väliasemassa odotellut ErP 24) puolustaa väliasemaa Näykkijärven itäpuolelle Leningrad-Viipuri radalle asti.
Osasto Kääriäinen (3. prikaati ja II/JR 62) mainitusta radasta itään Perojoen itäpuolelle.
Alueelle oli saapunut myös JR 62, josta III/JR 62 oli jo rintamavastuussa. Divisioonan rykmenteistä JR 14 irrotettiin rintamasta ja siirrettiin reserviksi.
Divisioonan antamassa käskyssä suomalaisjoukkojen tuli pitää senhetkiset asemansa ainakin 16. päivän iltaan asti, mutta jo aamupäivästä neuvostojoukot saivat aikaan sisäänmurron III/JR 62:n asemiin. Tilanne eteni melko nopeasti siihen, että koko JR 62 joutui vetäytymään pahasti sekaisin menneenä kohti väliasemaa, joten muutkin divisioonan joukot joutuivat aloittamaan vetäytymisensä suunniteltua aiemmin ilman vastustajan suurempaa painostusta niiden lohkoilla. Vetäytyminen onnistui ilman suurempaa taistelutoimintaa.
17. helmikuuta neuvostojoukot hyökkäsivät divisioonan alueella vain sen vasemmalla reunalla pakottaen JR 62:n lohkolla puolustautuneen III/JR 61:n vetäytymään hieman taaksepäin linnoitettuun Mustalammen linjaan. Divisioonan muilla lohkoilla oli hiljaisempi päivä puna-armeijan joukkojen vasta edetessä kohti väliasemaa. Kiivaampaa taistelua käytiin divisioonan vasemman naapurin (1. divisioonalle uudelleen alistetun 3. prikaatin) alueella. Osasto Karhun alueella saatiin ensimmäiset kosketukset neuvostojoukkoihin illalla Näykkijärven länsipuolisella alueella.
18. helmikuuta divisioonalle alistettu III/JR 51 torjui Mustalammen linjalla kolme voimakasta neuvostojoukkojen hyökkäystä. Puna-armeijan hyökkäystä tukeneet panssarivaunut onnistuivat murtautumaan suomalaisasemiin, mutta ne saatiin ennen iltaa karkotettua asemista. Divisioonan JR 13 joutui päivän aikana myös taisteluihin, mutta kyseessä olivat pienehköt vastustajan osastot, jotka saatiin karkotettua suomalaisasemien edestä.
19. helmikuuta neuvostopanssarien onnistui puolen päivän aikaan murtautua III/JR 61:n asemien läpi. Hyökkäykseen osallistui kaikkiaan kolmisenkymmentä puna-armeijan panssarivaunua, joista osa pääsi asemien läpi edeten useiden kilometrien päähän suomalaisasemien taakse. Neuvostopanssarit onnistuivat yllättämään myös I/KTR 5:n patterin, jonka kalusto menetettiin. Puna-armeijan jalkaväki ei kyennyt seuraamaan panssareita vaan ne saatiin pysäytettyä suomalaisasemien eteen. Paikalliset reservit hälytettiin jo vastahyökkäystä varten, mutta niitä ei sitten tarvittukaan torjunnan onnistuttua etulinjassa. Illan kuluessa suomalaisasemien selustaan tunkeutui lisää neuvostopanssareita, joita laskettiin siellä olevan liki 40 kappaletta. Seuraavan yön aikana mainitut panssarit aiheuttivat merkittävää sekasortoa III/JR 61:n selustassa, koska panssareita ei saatu tuhottua vaan ne ajelivat selustassa lähes mielensä mukaan.
Neuvostojoukot kohdistivat voimakkaan hyökkäyksen edellä mainittuna päivänä myös Näykkijärven itäpuolella puolustuksessa olevaa ErP 24:ä, jolla ei ollut vielä lainkaan sotakokemusta. Puolilta päivin aloitettu hyökkäys johti jo parin tunnin kuluttua läpimurtoon pataljoonan joukkojen jouduttua pakokauhuun ja aloitettua vetäytymisensä asemista ilman käskyä. Alueelle hälytettiin divisioonan reservistä III/JR 13, joka iltaan mennessä sai pysäytettyä neuvostojoukot niiden edettyä noin kilometrin suomalaisasemien sisään. Tehtäväksi annettu väliaseman palauttamiseen tähtäävä hyökkäys kuitenkin epäonnistui neuvostojoukkojen kiivaan vastarinnan vuoksi. Vastahyökkäys yritettiin uusia seuraavana yönä, mutta mm. tykistön ammuspulasta johtuen tulivalmistelun jäätyä mitättömäksi ei uusikaan hyökkäys johtanut käskettyyn tavoitteeseen.
20. helmikuuta voimakkain paine divisioonan lohkolla kohdistui Näykkijärven koillispuolella taistelevaa JR 13:a vastaan. Jo aamuyöllä alueelle ryhdyttiin keskittämään lisää suomalaisvoimia ja I/JR 14 aloitti siirtymisensä rintamavastuuseen Selänmäen alueelle aivan alueen halkaisevan rautatielinjan tuntumaan. Mainittu pataljoona yritti jo aamulla vastahyökkäyksellään palauttaa väliaseman suomalaisjoukkojen haltuun siinä kuitenkaan onnistumatta. Samanaikaisesti myös II/JR 14 sai käskyn siirtyä Näykkijärven ja Mustalammen väliselle rintamakaistalle. Kello 14.30 suorittivat neuvostojoukot voimakkaan hyökkäyksen III/JR 13:n asemaan mm. 15 ps-vaunun voimin ja pataljoona joutui vetäytymään alueelta rautatien koillispuolelle. Iltapäivän kuluessa suomalaisjoukot vetäytyivät taistellen kohti pohjoista ja alueelle saapunut II/JR 14 yritti vielä vastahyökkäystä illansuussa. Hyökkäys pysähtyi kuitenkin puna-armeijan kiivaaseen tuleen. Iltapäivällä suomalaisjoukot laativat vielä suunnitelman väliaseman palauttamisesta, jota tehtävää varten divisioonan esikunnalle alistettiin 23. divisioonaan kuulunut JR 68. Samalla käskyllä JR 13 ja JR 14 alistettiin kokonaan everstiluutnantti Vaalan komentoon. Osasto Karhun alueella neuvostojoukot aloittivat hyökkäilynsä kohti suomalaisten etuvartioasemia, joista suomalaisten oli vedettävä joukkonsa pois seuraavan päivän aikana.
Koko helmikuu 1940 oli tähän asti taisteltu hyvin kylmässä (–20...–30 astetta pakkasta) ja kirkkaassa säässä. Kirkas sää oli mahdollistanut neuvostoliiton ilmavoimien aktiivisen toiminnan ja hankaloittanut mm. suomalaisten joukkojen siirtoja merkittävästi. 21. helmikuuta aamupäivällä pakkanen laski n. –10:een asteeseen ja samalla alkoi lumimyrsky, joka esti puna-armeijan ilmavoimien toiminnan parin seuraavan päivän aikana. Lumikerros Kannaksella oli kuun lopulla lähes metri, joka omalta osaltaan hankaloitti molempien osapuolten toimintaa.
21. helmikuuta JR 68:lle annettu hyökkäyskäsky peruutettiin, koska hieman ennen puoltayötä 1. divisioonan joukkojen aloittama hyökkäys oli jo lyöty takaisin ja edellytykset osallistua hyökkäykseen olivat näin jo menneet. Rykmentti sai tehtäväkseen ryhmittyä puolustukseen muutaman kilometrin rintamalinjasta taaksepäin. Päivän aikana divisioonalle alistettu JR 62 menetti asemansa ja joutui pahasti sekaisin sekä aloitti vetäytymisen kohti pohjoista. Puna-armeijan panssarien (30–40 kpl) hallitessa aluetta osa joukoista joutui tilapäisesti jopa saarroksiin sekä esim. tykistö menetti osan kalustostaan. Rykmentin joukot saatiin kuitenkin pääosin koottua seuraavaan puolustusasemaan parin kilometrin päähän menetetystä Mustalammen linjasta. Divisioonan omat JR 13 ja 14 torjuivat alueellaan neuvostojoukkojen hyökkäykset päivän aikana. Osasto Vaalalle alistettiin vielä yksi pataljoona (III/JR 68), joka saapui alueelle iltayöhön mennessä ja yrittipä se vielä vastahyökkäystäkin, mutta liikkeelle lähtenyt komppania lyötiin heti takaisin.
22. helmikuuta divisioonan vasen naapuri (1. divisioona) suoritti saamiensa vahvistuksien ja omien voimiensa turvin vastahyökkäyksen alueelle edenneiden puna-armeijan yksiköiden selustaan (mainittu divisioona oli pystynyt pitämään asemansa ja pystyi sieltä käsin painostamaan neuvostojoukkoja suoraan sivustasta). Hyökkäys saavutti nopeasti menestystä ja puna-armeijan oli keskitettävä voimansa tuon sivustauhan torjumiseen, josta johtuen divisioonan alueella oli huomattavasti hiljaisempaa. JR 13 ja 14 ryhmittyivät päivän aikana uudelleen omalla lohkollaan. Mainittujen rykmenttien muodostaman Osasto Vaalan alueella neuvostojoukot saivat päivän aikana vähäisiä aluevoittoja. Iltapäivällä klo 15.30 otti 23. divisioonan komentaja eversti Gunnar Heinrichs rintamavastuun Näykkijärven ja Perojoen välisellä alueella, samalla hänelle alistettiin sekä JR 13 että JR 14. Hänen omasta divisioonastaan sen sijaan JR 67 alistettiin välittömästi 5. divisioonan komentajalle. Osasto Karhun ja Osasto Kumlinin alueilla neuvostojoukot hyökkäilivät aina kuun loppuun saakka, mutta molempien osastojen onnistui pitää asemansa aina 27.–28. helmikuuta aloitettuun väliasemasta vetäytymiseen asti. Osastoista jälkimmäinen nimettiin komentajavaihdoksen vuoksi taistelujakson aikana Osasto Janssoniksi.
23. helmikuuta JR 13 torjui vihollisen hyökkäyksiä 23. divisioonalle alistettuna Näykkijärven ja Pellonpään välillä noin 2,5 kilometrin levyisellä rintamalohkollaan. Rykmentin alueella suoritettiin rintamalinjan oikaisu I/JR 13:n vetäytyessä hieman taaksepäin. Niin ikään 23. divisioonalle alistettu JR 14:n alueella päivä oli sangen rauhallinen. Myös koko seuraava päivä oli 23. divisioonalle alistettujen rykmenttien lohkolla rauhallinen.
25. helmikuuta neuvostojoukot aloittivat voimakkaan hyökkäyksen Näykkijärven rantakaistaa puolustaneen JR 14 joukkoja vastaan. Aamusta alkaen puna-armeija tulitti suomalaisasemia mm. ilmavoimillaan ja puolenpäivän aikaan alkoi raskaiden hyökkäysvaunujen tukema hyökkäys aluksi I/JR 14 asemia ja myöhemmin myös II/JR 14 asemia vastaan. Pataljoonista ensiksi mainittu joutui melko pian aloittamaan vetäytymisen ylivoimaisen painostuksen edessä. Lopulta pataljoona vetäytyi alueelle saapuneen I/JR 67:n miehittämän aseman läpi, jonka jälkeen pataljoona vedettiin koottavaksi ja lepoon muutamia kilometrejä rintamalinjan taakse. Naapuripataljoonan vetäydyttyä joutui II/JR 14 taivuttamaan omaa rintamalinjaansa taaksepäin oikealla sivustallaan. JR 13:n alueella ei päivän aikana ollut merkittäviä taisteluita.
26. helmikuuta aamupäivällä suomalaisjoukot yrittivät vastahyökkäyksellään (johon osallistui suomalaisten puolelta ensi kertaa hyökkäysvaunuja) saada Honkaniemen aluetta takaisin. Hyökkäys ei kuitenkaan onnistunut ja neuvostojoukot aloittivat siitä välittämättä oman hyökkäyksensä. 23. divisioonalle alistetun Osasto Vaalan (JR 13 ja 14) puolustus murtui ja kello 14 aikaan JR 13 joutui aloittamaan vetäytymisensä taaempaan asemaan. Myös JR 14 joutui aloittamaan oman vetäytymisensä naapurinsa vetäytyessä. Seuraava päivä oli selvästi rauhallisempi uudessa asemassa ja puna-armeijaan oli osasto Vaalalla vain partiokosketus. Muiden lohkojen tapahtumien vuoksi 27. helmikuuta myöhään iltapäivästä saapui käsky aloittaa vetäytyminen kohti taka-asemaa. Suomalaisjoukkojen vetäytyminen alkoi seuraavan yön kuluessa.
28. helmikuuta 5. divisioona aloitti vetäytymisensä väliasemasta edellisenä päivänä annetun käskyn mukaisesti. Divisioonan joukot jaettiin kolmeen erilliseen ryhmään, jotka tehtävineen alla :
Osasto Janssonin (II/JR 15 ja II/JR 67) tuli vetäytyä viivyttäen 3. divisioonan miehittämän linjan läpi ja siirtyä sen jälkeen taka-asemaan.
Osasto Karhun (I/JR 15, III/JR 15 ja III/JR 67) tuli vetäytyä viivyttäen Mikkolanmäen ja Säiniön välisellä noin viiden kilometrin syvyisellä alueella. Saavutettuaan uuden miehitetyn aseman tuli osaston jatkaa taka-asemaan.
JR 14:n (joka siis palautettiin alkuperäiseen divisioonaansa) tuli ottaa viivytysvastuu Säiniön ja taka-aseman välisellä alueella (vajaa 10 kilometriä). Tämän jälkeen rykmentin tulisi siirtyä divisioonan reserviksi taka-aseman taakse vetäydyttyään sen läpi.
Vetäytymisvalmistelut ja ryhmitysmuutokset saatiin tehtyä ilman vastustajan häirintää ja itse asemista irtaantuminenkin onnistui ongelmitta. Neuvostojoukot aloittivat oman etenemisensä divisioonan lohkolla hitaanlaisesti.
29. helmikuuta puna-armeijan yksiköt etenivät divisioonan lohkolla edelleen hitaasti, mutta voimakkaampi hyökkäys kohdistui divisioonan oikeaa naapuria vastaan (23. divisioona), joka joutui jättämään asemansa hyvinkin nopeasti aiheuttaen divisioonan joukkoihin kohdistuvan sivustauhan. Divisioonan esikunnan oli reagoitava saarrostusuhkaan ja se antoikin JR 14:lle vetäytymiskäskyn seuraavana päivänä.