stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koskenkorva (Ilmajoki)
Historiaa > Nykypäivä ja tulevaisuus

Vuonna 2011 satavuotisjuhliaan viettäneellä Koskenkorvalla on perustettu kylähanke innostamaan kaikki mukaan kylän kehittämiseen. Neuvola avattiin kylään tauon jälkeen uudelleen, viinatehtaan kupeessa toimiva A-Rehu Oy rakensi uuden siipikarjanrehutehtaan, ja Santavuoren alueelle on rakennettu tuulivoimapuisto.
Altian Koskenkorvalla ja lähialueilla kuvatut mainosvideot ovat nostaneet Koskenkorvan ja sen mukaan nimetyn viinan tunnettavuutta maailmalla.
Koskenkorva kirjallisuudessa ja elokuvassa

Jaska Filppulan romaani Me ei oltu valtaosaa (Like 2009) sijoittuu tekijän nuoruudenmaisemiin Koskenkorvan sahan ja viinatehtaan liepeillä. Jukka Vieno käsittelee laajassa runokokoelmassaan Stockan kulma (WSOY 2010) nykyisen asuinpaikkansa Helsingin ohella myös lapsuuden kyläänsä, etenkin sivulta 289 alkavassa jaksossa "61330 Koskenkorva". Ilmajoella varttuneet kirjailija Katri Tapola ja kuvittaja Virpi Talvitie käyttävät aiheena Koskenkorvaa ainakin lastenkirjassa Konnanmontulle hyvä kyyti (Tammi 2003). Martti Koskenkorva on julkaissut omakustanteina faktaa ja fiktiota sekoittavat jännitysromaanit Salattu perintö (2010) ja Valmistettu Koskenkorvalla (2011).
Vuonna 1991 Tuija Murtovaara ohjasi 55-minuuttisen nuorisoelokuvan Koskenkorva Cowboys, jossa paikallisten nuorten lisäksi esiintyi Samuli Edelmann. Elokuvan VHS-versio on lainattavissa Ilmajoen pääkirjastosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koskenkorva (Ilmajoki) Wikimedia Commonsissa
Sillanpää, Toivo: Osuusmeijerin vaiheet Koskenkorvalla 1904–1989. Koskenkorvan osuusmeijeri, 1990.
Koskenkorva sijaitsee Ilmajoen kunnan eteläosassa.
Altian tehdas Koskenkorvalla.
Koskenkorvan seurakuntatalo.
Sambian kansanterveyslaitos

| Sambian kansanterveyslaitos Zambia National Public Health Institute |
| --- | --- |

Tutkimuslaitoksen tiedot
Perustettu:  helmikuu 2015
Sijainti:  Lusaka, Sambia
Pääkonttori:  13 Reedbuck Road, Kabulonga, Lusaka, Sambia 15.4150°S, 28.3511°E
Tutkimusala:  kansanterveys
Sambian kansanterveyslaitos (engl. Zambia National Public Health Institute, lyhennys ZNPHI) on helmikuussa 2015 perustettu valtiollinen kansanterveyden tutkimuslaitos Sambian pääkaupungissa Lusakassa.
Aiheesta muualla

Zambia National Public Health Institute (homepage) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (znphi.co.zm)
Zambia National Public Health Institute (englanniksi) (facebook.com)
Africa CDC Dashboard (Africa CDC:n covid-19-yleiskatsaussivu, sisältäen maakohtaiset, esille klikattavat arvot) (englanniksi) (africacdc.org)
Valtiollisia tai maanosan kansanterveyslaitoksia
| --- | --- |
Eurooppa:   ECDC   RIVM   ISHP   Sciensano   UKHSA   PHE   PHS   PHW   NCPHA   ISCIII   HPSC   Embætti landlæknis   ISS   GÖG   EODY   HZJZ   SPKC   SMLPC   LIH   ANSP   FHI   IPH   INSA   NIZP-PZH   Santé Publique France   INSP   Folkhälsomyndigheten   RKI   IPHS   ÚVZ SR   NIJZ   THL   BAG   SIF   SZÚ   TsHZ   NNK   RRPCEM   Rospotrebnadzor   Terviseamet 
Aasia:   IEDCR   KCDA   NIHRD   NCDC   NIHR   IPI   ICDC   NIPH   IPC   NIPH   NTsOZ   China CDC   IPH   NCPH   NHL   BPKIHS   Pakistanin terveysvirasto   PNIPH   Saudi CDC   NCID   Taiwan CDC   Thai NIH   NIHE 
Afrikka:    Africa CDC   IPA   NICD   EPHI   NMIMR   CPC   KEMRI   INRB   NCDC   IPM   IPM   INS   NCDC   IPCI   ZNPHI   IPD   NIH Somalia   PHI   NIMR   INH   IPT   UVRI 
Amerikka:   ANLIS   IAL   ISP   INCIENSA   PHAC   INS   IPK   INSP   INS   CDC 
Muut alueet:  AIHW
Huomaa: Malline on keskeneräinen, eikä toistaiseksi sisällä läheskään kaikkia kansallisia tai ylikansallisia kansanterveyslaitoksia tai -virastoja.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Mosambikin kansallinen terveysinstituutti

| Instituto Nacional de Saúde Mosambikin kansallinen terveysinstituutti> Tutkimuslaitoksen tiedot |
| --- | --- |
Sijainti:  Marracuenen piiri, Maputon maakunta, Mosambik
Pääkonttori:  Marracuene, Marracuenen piiri, Mosambik 25.7315°S, 32.6709°E
Ministeriö:  Mosambikin terveysministeriö
Tutkimusala:  kansanterveys
Johtaja:  Ilesh V. Jani
Mosambikin kansallinen terveysinstituutti (port. Instituto Nacional de Saúde, lyhennys INS) on Mosambikin Maputon maakunnan Marracuenen piiristä käsin maanlaajuisesti toimiva kansanterveyslaitos.
INS vastaa osaltaan erilaisten tartuntatautien (kuten koronaviruksen aiheuttaman covid-19-taudin) havitsemisesta, seurannasta ja torjunnasta kotimaassaan ja on siksi kouluttanut mosambikilaisia. Maan ensimmäinen laboratoriovarmennettu covid-19-sairastapaus raportoitiin 22. maaliskuuta 2020.
Laitoksen pääjohtajana on tohtori (M.D., Ph.D.) Ilesh V. Jani.
Aiheesta muualla

Instituto Nacional de Saúde - Moçambique (portugaliksi) (facebook.com)
Informação Sobre COVID-19	(Mosambikin terveysministeriön päivittäinen covid-19-tilanne) (Arkistoitu – Internet Archive) (portugaliksi) (misau.gov.mz)
Africa CDC Dashboard (Africa CDC:n Covid-19-yleiskatsaussivu, sisältäen maakohtaiset, esille klikattavat arvot) (englanniksi) (africacdc.org)
Adérito Caldeira (19.3.2020) Covid-19 tests carried out by private institutions in Mozambique are not approved by WHO –  National Director of Medical Assistance (englanniksi) (clubofmozambique.com)
INS:n kotisivut (Huom. osa tietoturvaohjelmista luokitteli INS:n sivuston haitalliseksi (22.3.2020), ja oletuksena estää sivun latautumisen) (portugaliksi) (ins.gov.mz)
Valtiollisia tai maanosan kansanterveyslaitoksia
| --- | --- |
Eurooppa:   ECDC   RIVM   ISHP   Sciensano   UKHSA   PHE   PHS   PHW   NCPHA   ISCIII   HPSC   Embætti landlæknis   ISS   GÖG   EODY   HZJZ   SPKC   SMLPC   LIH   ANSP   FHI   IPH   INSA   NIZP-PZH   Santé Publique France   INSP   Folkhälsomyndigheten   RKI   IPHS   ÚVZ SR   NIJZ   THL   BAG   SIF   SZÚ   TsHZ   NNK   RRPCEM   Rospotrebnadzor   Terviseamet 
Aasia:   IEDCR   KCDA   NIHRD   NCDC   NIHR   IPI   ICDC   NIPH   IPC   NIPH   NTsOZ   China CDC   IPH   NCPH   NHL   BPKIHS   Pakistanin terveysvirasto   PNIPH   Saudi CDC   NCID   Taiwan CDC   Thai NIH   NIHE 
Afrikka:    Africa CDC   IPA   NICD   EPHI   NMIMR   CPC   KEMRI   INRB   NCDC   IPM   IPM   INS   NCDC   IPCI   ZNPHI   IPD   NIH Somalia   PHI   NIMR   INH   IPT   UVRI 
Amerikka:   ANLIS   IAL   ISP   INCIENSA   PHAC   INS   IPK   INSP   INS   CDC 
Muut alueet:  AIHW
Huomaa: Malline on keskeneräinen, eikä toistaiseksi sisällä läheskään kaikkia kansallisia tai ylikansallisia kansanterveyslaitoksia tai -virastoja.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Muurmannin rata

Rakennettava Muurmannin rata ja Ladvan asema. Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorskin valokuva (1915)
Muurmannin rata (ven. Мурманская железная дорога, Murmanskaja železnaja doroga eli Kirovin rata) on Pietarin ja Muurmannin rannikon yhdistävä sähköistetty rautatie Venäjän luoteisosassa Olhavasta Murmanskiin. Sen pituus on nykyisin 1 448,62 kilometriä, kun se alun perin ennen oikomisia oli 1 452 kilometriä, ja se kulkee Leningradin alueen, Karjalan tasavallan ja Murmanskin alueen halki.
Muurmannin radan nykyisin 1 324 kilometrin mittainen rataosuus Olhavasta Murmanskiin rakennettiin vuosina 1915–1917 vain puolessatoista vuodessa. Rataosuutta Petroskoista etelään kutsutaan myös Pietari–Petroskoi-radaksi.
Historia > Radan tarve

Rataa tarvittiin turvaamaan Venäjän yhteydet ulkomaailmaan ensimmäisen maailmansodan aikaan, kun Osmanien valtakunta oli liittynyt sotaan keskusvaltojen puolelle, ja yhteydet etelän kautta olivat estyneet. Vapaana pohjoisessa oli enää Vologdan–Arkangelin rata, mutta sen kuljetuskyky oli riittämätön tarpeeseen nähden. Radan rakentamista pitivät tärkeänä vuonna 1915 britit, joiden suunnitelman mukaan ratoja ei olisi yhdistetty pohjoisessa toisiinsa. Radan ansiosta Venäjän oli mahdollista vastaanottaa suuria määriä muiden ympärysvaltojen sotatarvikkeita ja tehostaa sodankäyntiä keskusvaltoja vastaan itärintamalla. Näin saksalaisten länsirintamaa, lähinnä Ranskaa, kohtaan kohdistama sotilaallinen paine kevenisi.
Radalle suunniteltiin alustavasti kolme vaihtoehtoista reittiä, jotka olisivat alkaneet joko Petroskoista tai silloin vielä keisarilliseen Venäjään kuuluneen Suomen suuriruhtinaskunnan Nurmeksesta tai Rovaniemeltä.
Historia > Radan rakentaminen

Rakentaminen alkoi kesäkuussa 1915. Rakentamiseen tarvittiin 70 000 rakentajaa: 30 000 Keski-Venäjän kuvernementista, 5 000 Suomesta, 25 000 pääasiassa itävaltalaista, saksalaista ja unkarilaista sotavankia, 10 000 värvättyä kiinalaista. Jo vuonna 1914 oli radan valmisteluihin käytetty rangaistusvankeja, joita kuoli runsaasti lavantautiin. Kahdessa vuodessa radanrakentajia väitetään kuolleen 25 000.
Pääinsinöörinä oli Gorjatškovski, joka oli johtanut Altain rautatien (Novonikolajev–Semipalatinsk) rakentamista aikaisemmin.
Ensimmäinen juna Sorokasta Pietariin lähetettiin 13. tammikuuta 1915.lähde? Murmansk–Kantalahti-osuudella liikenne alkoi 23. huhtikuuta 1916  ja loppuosa radasta Sorokka–Kantalahti oli valmis lokakuuhun 1916 mennessä. Radan avajaiset pidettiin 4. lokakuuta 1916.
Rata rakennettiin turvaamaan Venäjän asehuoltoa ja näin sitomaan keskusvaltojen voimia itärintamalla ja siten helpottamaan muiden ympärysvaltojen paineita länsirintamalla. Ranskan pyynnöstä Venäjä suoritti 1916 Brusilovin hyökkäyksen ja 1917 Kerenskin hyökkäyksen, minkä tultua torjutuksi Venäjän väliaikainen hallitus menetti poliittisen uskottavuutensa pyrkiessään edelleen jatkamaan Saksan ja Itävalta-Unkarin vastaista taisteluaan.
Radan ja sataman suojaamiseksi Venäjän sotaministeriö järjesti Pohjoiselle jäämerelle troolareita, torpedoveneitä ja risteilijöitä ja perusti näistä Venäjän Pohjoisen laivaston kesäkuussa 1916. Murmanskin satamaa alkoivat käyttää ranskalaiset ja brittiläiset kauppa-alukset, jotka toivat sotatarvikkeita.
Historia > Pohjois-Venäjän interventio

Kun Neuvosto-Venäjän oli pakko solmia rauhansopimus Saksan kanssa, Saksan viholliset ympärysvallat pitivät sodasta erkautunutta Neuvosto-Venäjää vihollisenaan. Ympärysvallat pitivät kokouksen, missä ne päättivät lähteä Venäjän interventioon.
Murmanskin neuvosto tiedusteli 1. maaliskuuta 1918 kansankomissaarien neuvostolta, miten sen olisi suhtauduttava brittiläisen kontra-amiraali Thomas W. Kempin tarjoukseen suojella brittiläisillä sotilailla Muurmannin rataa saksalaisilta ja valkosuomalaisilta. Ulkoasiainkansankomissaari Lev Trotskin vastaussähkeen mukaan pyrkimyksiä tuli tukea. 6. maaliskuuta 1918 kaksi brittiläistä merijalkaväen osastoa yhteisvahvuudeltaan noin 150 sotilasta nousi maihin Murmanskissa. Tästä alkoi Pohjois-Venäjän interventio.
Liittoutuneet yrittivät nyt saada radan ja pitää rataa hallussaan Neuvosto-Venäjältä perustaen tueksi Muurmannin legioonan.
Historia > Muurmannin radan sähköistys

Neuvostoliiton kulkulaitosten kansankomissariaatti (NKPS) päätti GOELRO-suunnitelmien mukaan
aloittaa Neuvostoliiton rautateiden sähköistämisen. Rata peruskorjattiin Kantalahden ja Murmanskin välillä ja sähköistettiin vuosina 1934–1939.
Rata avattiin sähköistetylle liikenteelle asteittain siten että rataosa Kantalahti–Apatiitti–Hiipinä (114,8 km) siirtyi sähköveturien liikennöitäväksi vuonna 1934. Seuraavaksi valmistui rataosa Apatiitti–Imantero (36,9 km) vuonna 1935. Rataosa Imantero – Olenja (Petra) (36,0 km) vuonna 1938 ja viimeisenä rataosa Olenja (Petra) – Murmansk (111,1 km) vuonna 1939.
Toisen maailmansodan puhkeaminen keskeytti sähköistystyöt Kantalahdesta etelään. Vasta 
1973 saatiin rataosa Kantalahti–Louhi (168 km) avattua kokonaisuudessaan sähköistetylle liikenteelle. Etelässä Leningradin alueella (Leningrad) Obuhovo – Olhava 1 (121 km) avattiin sähkövedolle 1964. Tämän jälkeen radan jatkosähköistyksessä tuli pitkä tauko.
Rataosa Louhi–Kemi (165 km), siirtyi sähkökäyttöön vuonna 1988. Sähköistysjärjestelmien erilaisuus edellytti veturin vaihtoa Louhella. Louhi–Murmansk oli alun perin sähköistetty 3 kV:n tasavirtajärjestelmällä, kun taas Louhen eteläpuolella käytettiin 25 kV:n vaihtovirtajärjestelmää.
Rataosa Louhi–Kantalahti–Murmansk muutettiin 25 kV:n vaihtovirralle vasta vuonna 2001. Kemi–Sorokka (56 km) siirtyi sähkökäyttöön vuonna 1989. Etelässä Leningradin alueella kolmen kilovoltin tasavirtajärjestelmää jatkettiin Olhavasta Lungatsiin (32,7 km) vuonna 1995. Lungatsi–Lotinapelto (88,9 km) saatiin sähkövedolle seuraavana vuonna 1996.
Syväriltä pohjoiseen olevaksi sähköistysjärjestelmäksi päätettiin valita 25 kilovoltin vaihtovirta. Rataosat Belomorsk–Itele (59 km) ja Lotinapelto–Änettilä (23,8 km) avattiin sähkökäyttöisiksi seuraavana vuonna 1996. Rataosa Änettilä–Koskenala (9,2 km) siirtyi sähkövedolle seuraavana vuonna 1998. Vuonna 2000 saatiin valmiiksi rataosan Koskenalan–Syvärin 7,7 km sähköistys. Vuonna 2004 jatkosähköistys (38 km) saavutti Tokkarin. Vuoden 2005 lopulla voitiin rataosa Tokkari–Petroskoi–Karhumäki–Itele (406,9 km) avata sähköjunaliikenteelle. Koko Muurmannin rata oli saatu viimein sähköistettyä.
Historia > Rata toisen maailmansodan aikana > Operaatio Platinakettu

Operaatio Platinakettu oli saksalaisten suunnitelma vallata Murmansk tai katkaista Muurmannin rata. Koska suomalaiset olivat ilmoittaneet saksalaisille, että huollollisesti on hankala järjestää suuremman joukon kuin kahden divisioonan hyökkäystä tundralla, päädyttiin ratkaisuun, missä Murmanskia kohti hyökkäsi kaksi divisioonaa, Kantalahtea kohti kaksi divisioonaa ja Louhia kohti kaksi divisioonaa.
Jatkosodan alussa pohjoisessa Nurmeksesta Jäämerelle rintamasta vastasi Saksan vuoristoarmeija. 29. kesäkuuta alkoivat varsinaiset sotatoimet pohjoisessa 2. ja 3. saksalaisdivisioonan sekä saksalaisille alistetun suomalaisen erillisosaston toimesta. Saksalaiset pyrkivät katkaisemaan Murmanskin ratayhteyden siten, ettei Neuvostoliitto voisi enää kuljettaa saamaansa apua Murmanskista etelään, vaan se jäisi pelkästään matkaltaan pidemmän Arkangelin yhteyden varaan pohjoisessa.
1. heinäkuuta 1941 23. armeijakunnan 169. saksalaisdivisioona ja saksalaisille alistettu 6. suomalaisdivisioona aloittavat hyökkäyksen Sallan kohdalla. 3. armeijakunta ylittää rajan Uhtualla. 16. heinäkuuta Murmanskiin pyrkineet joukot jäävät puolustusasemiin Litsa-joelle. 7. elokuuta 3. armeijakunnan osasto J valtaa Kiestingin ja pyrkii jatkamaan kohti Muurmannin rataa. 19. syyskuuta Saksan 169. divisioona ja saksalaisten käyttöön alistettu Suomen 6. divisioona jäävät puolustusasemiin Verma-joelle. Ajatuksesta katkaista Muurmannin rata Kantalahden kohdalla luovutaan.
11. marraskuuta 1941 Suomen päämaja kielsi salaa jatkamasta hyökkäystä Kiestingistä Muurmannin radalle, koska radan katkaisemisen pelättiin vaikuttavan Suomen suhteisiin liittoutuneisiin haitallisesti. Britannia ei ollut sotatilassa Suomen kanssa huolimatta yhteisestä taistelustaan Saksaa vastaan. Britannia julisti Suomelle sodan vasta 6. joulukuuta 1941 lähinnä muilla rintaman osilla jatketun etenemisen vuoksi Neuvostoliiton painostuksesta. Diplomaattisuhteet Yhdysvaltain kanssa säilyivät myös sen jälkeen, kun Saksan liittolainen Japani oli hyökännyt Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941. Britannian ja sen kansainyhteisönmaiden sodanjulkistusta pidettiin ongelmallisena, minkä jälkeen pyrittiin ylläpitämään diplomaattisuhteita Yhdysvaltoihin onnistuneesti.
Saksalainen jalkaväenkenraali Waldemar Erfurth kirjoitti Muurmannin radan jatkosodan aikaisesta sotilaallisesta merkityksestä kirjan Muurmannin radan ongelma (suom. 1952, WSOY).
Rata nykyään

Nykyisin radalla kuljetetaan muun muassa puutavaraa ja Kuolan niemimaan kaivostuotteita. Henkilöliikenne on kohtuullisen vilkasta, ja Murmanskista kulkee kaukojunia muun muassa Moskovaan, Pietariin ja Minskiin. Myös paikallisliikennettä on useiden kaupunkien välillä.
Muurmannin rata on edelleen merkittävä raskaiden kuljetusten reitti myös puolustuksellisessa tarkoituksessa. Murmanskin alueella on edelleen useita Venäjän Pohjoisen laivaston tukikohtia, telakoita ja varastoja.
Suomen liikenneviraston mukaan Venäjällä on suunnitelmissa rakentaa kaksoisraide 2020-luvulla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Railway building and foundation of the city of Murmansk (1914 - 1916) 2004.murman.ru
Sergei Petrovitš Natsarenus: Muurmannin ja Vienanmeren alueen erikoiskomissaarin raportti sotakansankomissaarille heninen.net
Liittoutuneiden laivasaattueet Murmanskiin ja Arkangeliin toisen maailmansodan aikana  www.naval-history.net
Maailman onnettomin rautatie, Seura, 18.11.1936, nro 47, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rakentamiseen osallistuneita Itävalta-Unkarin sotavankeja parakeillaan 1915.
Resiina Muurmannin radalla Äänisen seudulla noin vuonna 1915.
Suojoen ylittävä rautatiesilta Äänisen länsipuolella.
Jalkaväkirykmentti JR45 ylittämässä rataa
Starogard Gdański

| Starogard Gdański |
| --- | --- |
 Kaupungintalo
 lippu:  vaakuna
 Starogard Gdański
 Koordinaatit: 53°58′N, 18°33′E 
Valtio:   Puola
Voivodikunta:  Pommeri
Kaupunkioikeudet:  1348
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Janusz Stankowiak
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  25.27 km²
Väkiluku (2015):  48 136
 – Väestötiheys:  1,900 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  83-200
Suuntanumero(t):  +48 58
 
 www.starogard.pl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Starogard Gdański (saks. Preußisch Stargard) on kaupunki Pommerin voivodikunnassa Pohjois-Puolassa. Kaupungin asukasluku oli 48 136 vuonna 2015.. Se sijaitsee noin 55 kilometriä etelään Gdańskin kaupungista.
Valokuvia

Kauppatori
Kaupungintalo
Pyhän Matteus kirkko
Psykiatrinen sairaala
Rautatieasema
Ystävyyskaupungit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Foshan, Kiina |   Oschatz, Saksa |   Limerick, Irlanti |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Starogard Gdański Wikimedia Commonsissa
Institut National d’Hygiène du Togo

| Institut National d’Hygiène du Togo> Tutkimuslaitoksen tiedot |
| --- | --- |
Perustettu:  1967
Sijainti:  26, Rue Nangbéto, Quartier Administratif - B.P 1396, Lomé, Togo
Ministeriö:  Togon terveysministeriö
Tutkimusala:  kansanterveys
Johtaja:  tohtori Abiba Kere Banla (2021)
Institut National d’Hygiène (du Togo) (INH; engl. Togo National Institute of Hygiene; (Togon) kansallinen hygieniainstituutti) on Togon pääkaupungissa Loméssa toimiva kansanterveyden laboratorio, rokotuskeskus sekä kansallinen tartuntatautien seuranta- ja tutkimuslaitos.  Togon terveysministeriön alaisuudessa toimivan INH:n johtaja on tohtori Abiba Kere Banla (2021).
Tutkimuslaitos on perustettu vuonna 1967 Togon ja Saksan yhteistyön tuloksena. Laitosta johti saksalainen biologiryhmä vuosina 1967-1976. Vuonna 1974 siitä tuli maan terveysministeriön alainen kansanterveyden keskuslaboratorio ja vuonna 1998 kansallinen epideemisten tautien referenssilaboratorio.
Instituutti on ollut keskeinen tartuntatautien kuten koleran ja covid-19-sairauden laboratorionäytteitä analysoiva asiantuntijataho Togossa. Pääkaupungin ohella INH perusti koronapandemian aikana vuonna 2020 covid-19-testauksia tekevän sivulaboratorion maan pohjoisosaan, yli 400 kilometrin päässä pääkaupungista Lomésta sijaitsevaan Karan kaupunkiin. INH on saanut kansainvälistä apua Saksalta pysyvämmän toimipisteen perustamiseksi Karaan.
Kansallinen hygieniainstituutti (INH) edustaa Togoa kansanterveyslaitosten kansainvälisessä kattojärjestössä IANPHI:ssa (International Association of National Public Health Institutes). Kansainvälisen yhteistyön ja vertaistuen avulla - esimerkiksi Ranskan kansanterveysseurannan instituutti (INvS) ja Marokon Pasteur-instituutti (IPM) - on tuettu instituuttia kehittymään kattavammaksi kansanterveyslaitokseksi maassaan.
Aiheesta muualla

Covid-19 situation in Togo (englanniksi) (who.int)
Africa CDC Dashboard (Africa CDC:n covid-19-yleiskatsaussivu, sisältäen maakohtaiset, esille klikattavat arvot) (englanniksi) (africacdc.org)
Valtiollisia tai maanosan kansanterveyslaitoksia
| --- | --- |
Eurooppa:   ECDC   RIVM   ISHP   Sciensano   UKHSA   PHE   PHS   PHW   NCPHA   ISCIII   HPSC   Embætti landlæknis   ISS   GÖG   EODY   HZJZ   SPKC   SMLPC   LIH   ANSP   FHI   IPH   INSA   NIZP-PZH   Santé Publique France   INSP   Folkhälsomyndigheten   RKI   IPHS   ÚVZ SR   NIJZ   THL   BAG   SIF   SZÚ   TsHZ   NNK   RRPCEM   Rospotrebnadzor   Terviseamet 
Aasia:   IEDCR   KCDA   NIHRD   NCDC   NIHR   IPI   ICDC   NIPH   IPC   NIPH   NTsOZ   China CDC   IPH   NCPH   NHL   BPKIHS   Pakistanin terveysvirasto   PNIPH   Saudi CDC   NCID   Taiwan CDC   Thai NIH   NIHE 
Afrikka:    Africa CDC   IPA   NICD   EPHI   NMIMR   CPC   KEMRI   INRB   NCDC   IPM   IPM   INS   NCDC   IPCI   ZNPHI   IPD   NIH Somalia   PHI   NIMR   INH   IPT   UVRI 
Amerikka:   ANLIS   IAL   ISP   INCIENSA   PHAC   INS   IPK   INSP   INS   CDC 
Muut alueet:  AIHW
Huomaa: Malline on keskeneräinen, eikä toistaiseksi sisällä läheskään kaikkia kansallisia tai ylikansallisia kansanterveyslaitoksia tai -virastoja.
Iringan yliopisto

| Iringan yliopisto> University of Iringa |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1994 (Lutheran College and Seminary)
Tyyppi:  yksityinen yliopisto
Opiskelijoita:  4 000
Sijainti:  Iringa, Iringan alue  Tansania
Osoite:  www.uoi.ac.tz/
Iringan yliopisto (engl. University of Iringa, UOI, swahiliksi Chuo Kikuu cha Iringa) on Tansanian Iringassa toimiva yliopisto. Se toimi vuoteen 2013 asti osana maanlaajuista luterilaisen kirkon omistamaa Tumaini-yliopistoa mutta on nyt Tansanian yliopistokomission akkreditoima itsenäinen oppilaitos, jossa on noin 4 000 opiskelijaa. Yliopiston omistaa edelleen Tansanian evankelisluterilainen kirkko.
Historiaa

Iringan yliopisto perustettiin vuonna 1994 nimellä Iringa Lutheran College and Seminary. Vuosina 1997–2013 se oli osa Tumaini-yliopistoverkostoa nimellä Tumani University, Iringa University College (IUCo).
University of Iringa käsittää kuusi tiedekuntaa:
taiteiden ja sosiaalitieteiden tiedekunta
liiketaloustieteiden tiedekunta
oikeustieteellinen tiedekunta
luonnontieteellinen ja kasvatustieteellinen tiedekunta
teologinen tiedekunta
psykologian tiedekunta.
Tiedekunnat tarjoavat sekä akateemisia perus- että jatkotutkintoja ja lisäksi lyhyempiä diploma- ja certificate-tutkintoja.
Suomen Lähetysseura rahoitti Iringan yliopiston digitaalista oppimiskeskushanketta Suomen valtion kehitysyhteistyövaroin vuoden 2012 lopussa päättyneessä hankkeessa. Lähetysseura on tukenut myös Iringan yliopiston edeltäjiä sekä Tumani-yliopistoa läpi vuosien. Yliopistossa on työskennellyt myös useita suomalaisia opettajia.