stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Krasnozavodsk

| Krasnozavodsk (Краснозаво́дск) |
| --- | --- |
 Krasnozavodskin kulttuuritalo
 vaakuna
 Moskovan alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella.
 Krasnozavodsk
 Koordinaatit: 56°27′N, 38°13′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Piiri:  Sergijev Posadin piiri
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 krasnozavodsk.info 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krasnozavodsk (ven. Краснозаво́дск) on kaupunki Moskovan alueen Sergijev Posadin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kunja-joen rannalla 88 kilometriä Moskovasta koilliseen ja 15 kilometriä Sergijev Posadista pohjoiseen. Bužaninovon asemalta haarautuva sivurata yhdistää sen Moskovan ja Jaroslavlin väliseen rautatiehen. Asukkaita on 13 500 henkeä (vuonna 2002).
Kaupunki on saanut alkunsa vuonna 1916 rakennetusta konepajan asutuskeskuksesta. Vuonna 1939 siitä tuli taajama ja vuonna 1940 Krasnozavodskin kaupunki, johon liitettiin myös joukko muita taajamia.
Kaupungin tärkein tuotantolaitos on patruunoita ja ilotulitusvälineitä valmistava Krasnozavodskin kemiallinen tehdas.
Krasnozavodskin lähellä sijaitseva Bogorodskojen kylä tunnetaan kansanomaisista puuleluistaan ja muista puunleikkaustöistä. Kylässä on vuonna 1768 rakennettu barokkityylinen Jumalansynnyttäjän syntymän kirkko.
Aiheesta muualla

Krasnozavodskin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Krasnozavodskin kemiallisen tehtaan sivusto (venäjäksi)
Moskovan alueen kaupungit
Barbara Krause

Barbara Krause, 1980
Barbara Krause (s. 7. heinäkuuta 1959) on saksalainen uimari.
Itä-Berliinissä syntynyt Krause estyi keuhkoputkentulehduksen takia lähtemästä Montréaliin vuoden 1976 kesäolympialaisiin. Moskovaan hän kuitenkin pääsi vuoden 1980 olympialaisiin ja voitti siellä kolme kultamitalia: 100 metrin, 200 metrin ja 4 × 100 metrin vapaauinneissa.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Krause voitti vuonna 1978 Berliinissä yhden kultamitalin ja kolme hopeaa. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän voitti Jönköpingissä 1977 kaksi kultaa sekä hopean ja pronssin (yhden kumpaakin).
Hepoasteet

Hepoasteiden sijainti
Hepoasteet ovat päiväntasaajan kummallakin puolen leveysasteilla 30–35 sijaitsevat subtrooppiset alueet. Hadleyn kiertoliikkeen vuoksi ilmavirtaus on näillä alueilla laskeva, mikä aiheuttaa lähes pysyvän korkeapaineen. Alueille ovat tyypillisiä kuumuus, kuivuus ja heikot tuulet. Tyynet alueet aiheuttivat purjelaiva-aikakaudella hepoasteita ylittäville laivoille usein huomattavia viivytyksiä. Manneralueilla hepoasteilla sijaitsevat maapallon suuret aavikot.
Hepoasteilta navoille päin vallitsevia tuulia ovat länsituulet, kun taas hepoasteilta päiväntasaajalle vallitsevana on idästä länteen puhaltava pasaati. Hepoasteilta napa-alueille kulkevat tuulivirtaukset aiheuttavat napa-alueilla sykloneja. Hepoasteilta, missä vallitsee yleensä korkeapaine, pasaatituulet virtaavat pohjoisella pallonpuoliskolla koillisesta ja eteläisellä pallonpuoliskolla kaakosta.
Käsitteen alkuperästä

Hepoasteiden (engl. Horse latitudes) nimitystä on selvitetty kolmella teorialla. Länsi-Intiaan hevosia kuljettaneille espanjalaislaivoille nämä leveysasteet usein aiheuttivat siinä määrin viivytystä että hevosia jouduttiin teurastamaan vesivarastojen säästämiseksi, painolastin vähentämiseksi ja miehistön ravinnoksi. Nimi olisi siten tullut meressä kelluvista hevosenraadoista.
Toisena selityksenä käsitteen alkuperälle pidetään kuitenkin merimiesten käyttämää  ns. kuolleen hevosen (dead horse) seremoniaa. Siinä merimiehet kiertelivät olkihevosella laivan kantta heittääkseen sen lopulta mereen. Miehistö sai usein osan palkastaan pestin alussa ja useilla palkka hupeni nopeasti. Seurasi rahaton niin sanottu "kuolleen hevosen aika", joka usein kesti kuukauden tai pari. Seremonialla juhlistettiin sitä että kuolleen hevosen velka oli kärsitty kun seuraava palkkaerä maksettiin. Usein seremonia sijoittui juuri tyvenille vesille, jolloin niitä alettiin kutsua rituaalin mukaan hepoasteiksi.
Kolmas selitys on englannin termi work like a horse kovalle fyysiselle raatamiselle. Tyypillinen tapa ylittää hepoasteet ja tyven oli laskea laivavene veteen, kytkeä hinausköysi ja komentaa miehet soutamaan. Laivan hinaaminen soutuveneellä soutamalla on ollut kovaa työtä, ja toisaalta laivavene on "valjastettu" työhevosen tavoin vetämään laivaa. Merimiehet ovat tällöin joutuneet "työskentelemään kuin hevonen" hepoasteilla.
Aiheesta muualla

Encyclopedia.com  selitys
Helvetistä itään

| Helvetistä itään Kotiteollisuus |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 19. toukokuuta – 18.kesäkuuta 2003 ja 2. heinäkuuta 2003
 Julkaistu: 12. syyskuuta 2003
 Tuottaja(t): Mikko Karmila
 Tyylilaji: heavy metal, rock
 Kesto: 48.55
 Levy-yhtiö: Megamania
Kotiteollisuuden muut julkaisut
| Routa ei lopu (on ilmoja pidelly) 2003 | Helvetistä itään 2003 | Kultalusikka 2004 |
Helvetistä itään on heavy metal -yhtye Kotiteollisuuden kuudes albumi, joka julkaistiin 12. syyskuuta 2003. Helvetistä itään on Kotiteollisuuden toistaiseksi menestynein albumi.
Helvetistä itään poikkeaa Kotiteollisuuden aiemmasta tuotannosta siinä, että levyn sanoitukset kertovat enemmän yhteiskunnallisista ja henkilökohtaisista asioista. Kriitikot antoivat albumille pääosin hyvän vastaanoton.lähde? Tuomas Holopaisen (Nightwish) ja Kotiteollisuuden yhteistyö alkoi tästä levystä.
Helvetistä itään nousi julkaisuviikollaan Suomen albumilistan kärkeen, ja albumin avausraita, nimikkosingle "Helvetistä itään", nousi singlelistan ykköseksi. Albumin suurin hitti oli kuitenkin "Minä olen", jonka julkaiseminen singlenä nosti albumin takaisin listoille, ja Helvetistä itään pysyi albumilistalla yhteensä 41 viikkoa. Albumin kolmas singlejulkaisu oli "Tämän taivaan alla".
Helvetistä itään myi platinaa, ja tähän mennessämilloin? sitä on myyty yli 33 000 kappaletta. Monet musiikkijulkaisut äänestivät albumin vuoden parhaiden kotimaisten joukkoon, ja lisäksi se sai Emma-patsaan vuoden parhaana hard rock/metallialbumina. Levyn tekemisen aikaan yhtyeen kotisivuilla julkaistussa studiopäiväkirjassa Jouni Hynynen kertoi Tuonen joutsen -kappaleen olevan "hienointa mitä Kotiteollisuus on koskaan tehnyt" .
Kappalelista

Sävellykset Kotiteollisuus, sanoitukset Jouni Hynynen, sovitukset Kotiteollisuus ja Mikko Karmila.
Helvetistä itään – 4.45
Veri valuu maahan – 3.41
Kuningas Mammona – 4.59
Minä olen – 4.49
Tämän taivaan alla – 5.14
Viittä vaille vainaa – 2.59
Tuonen joutsen – 6.07
Kaksonen – 5.52
Raudanlujat – 4.34
Yö päivää keinuttaa – 6.01
Kokoonpano

Jouni Hynynen – laulu, huuto, kitara
Janne Hongisto – basso, taustalaulu
Jari Sinkkonen – rummut, taustalaulu
Kokoonpano > Muut

Mikko Karmila – tuotanto, äänitys, miksaus, kitara, synabasso, jakoavain
Janne Hynynen ja Miitri Aaltonen [Penis Minores] – taustalaulut
Pasi Sipilä – koneet
Tuomas Holopainen – kosketinsoittimet
Äänitetty: Keisari Neron Palatsissa Tikkalassa 19.5.-18.6.2003 ja Finnvox B:ssä 2.7.2005 [Viittä vaille vainaa]
Miksaus: Karmila Finnvox C:ssä 14.-31.7.2003
Taustalaulujen äänitys: Miitri Aaltonen Music Bros-studiolla 23.6.-25.6.2003
Masterointi: Mika Jussila / Finnvox D 7.8.2003
Kuvat: Mika Vuoto
Kannet: Aki Scharin / ALHOgraphics
Singlet > Helvetistä itään

Helvetistä itään – 4.47
Isä, poika ja paha henki – 4.52
Ilmestyi 22. elokuuta 2003.
Singlet > Minä olen

Minä olen – 4.27
Rakkaus ja minä 6–0 – 4.07
Viimeinen lause – 6.30
Trilogia bassolle, rummuille, kitaralle ja laululle – 1.13 (Piiloraita)
Ilmestyi 7. marraskuuta 2003.
Singlet > Tämän taivaan alla

Tämän taivaan alla – 4.01 (Edit)
Kukko laulaa – 5.06
Ilmestyi 11. helmikuuta 2004.
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi: 8/10
Soundi:
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
| n k Kotiteollisuus |
| --- | --- |
 Jouni Hynynen  Jari Sinkkonen  Janne Hongisto  Miitri Aaltonen   Aki Virtanen  Simo Jäkälä  Tomi Sivenius  Marko Annala 
Studioalbumit:  Hullu ukko ja kotiteollisuus  Aamen  Eevan perintö  Tomusta ja tuhkasta  Kuolleen kukan nimi  Helvetistä itään  7  Iankaikkinen  Sotakoira  Ukonhauta  Kotiteollisuus  Sotakoira II  Maailmanloppu  Kruuna / Klaava  Vieraan vallan aurinko  Valtatie 666  Jumalattomat   Susirajalla 
Kokoelmat:  Murheen mailla 1996–2007  Murheen mailla singlet 1996–2007  Murheen mailla II 2007–2014 
EP:t:  Kuulohavaintoja  Yksinpuhelu  ±0  Routa ei lopu (on ilmoja pidelly)  Kultalusikka  Kummitusjuna  Kuollut kävelee 
Singlet:  ”Noitavasara”  ”Routa ei lopu”  ”Juoksu”  ”Eeva Perintö”  ”Jos sanon”  ”Kädessäni”  ”Rakastaa/ei rakasta”  ”Vuonna yksi ja kaksi”  ”Helvetistä itään”  ”Minä olen”  ”Tämän taivaan alla”  ”Vieraan sanomaa”  ”Kaihola”  ”Vapaus johtaa kansaa”  ”Arkunnaula”  ”Tuonelan koivut”  ”Mahtisanat”  ”Soitellen sotaan”  ”Raskaat veet”  ”Kalevan miekka”  ”Adventti”  ”Yötä vasten”  ”Maailmanloppu”  ”Hyvien puolella”  ”Silmä silmästä, hammas hampaasta”  ”Helvetti jäätyy”  ”Emmauksen tiellä”  ”Kuoleman kurviin”  ”Viinamäki”  ”Pukki tulee! Oletko valmis?”  ”Varjoihmiset”  ”Helvetin hieno matka”  ”Kusipää”  ”Järjen ääni”  ”Herttarouva”  ”Sfinksi”  ”Susirajalla”  ”Vanha mies” 
DVD:t:  DVD  Tuuliajolla 2006  Itärintama 2003-2010 
Kirjat:  Murheen mailla – virsiä vuosilta 1996–2005  Kotiteollisuus.com - Vittuilua jo vuodesta 2001 
Muuta:  Rai rai!  Luettelo Kotiteollisuuden kappaleista  Kotiteollisuuden diskografia
Kovakuoriaiset

| Kovakuoriaiset |
| --- | --- |
 Koloradonkuoriainen (Leptinotarsa decemlineata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera  Linnaeus, 1758
Alalahkot
 Alkukuoriaiset Archostemata  Erilaisruokaiset Polyphaga  Petokuoriaiset Adephaga  Rihmansyöjät Myxophaga  † Protocoleoptera 
Katso myös
   Kovakuoriaiset Wikispeciesissä   Kovakuoriaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kovakuoriaiset (Coleoptera) kuuluvat hyönteisten luokkaan. Kovakuoriaisia tunnetaan maapallolta noin 350 000 lajia, mikä on noin 40 prosenttia hyönteislajeista ja lähes 25 % kaikista tunnetuista eliölajeista.lähde? Lisäksi uusia lajeja löydetään jatkuvasti ja kokonaismäärän arvellaan olevan jopa 5–8 miljoonaa. Suomesta kovakuoriaisia on tavattu lähes 3 700 lajia.
Lahkon varhaisimmat fossiilit ovat permikaudelta, noin 285 miljoonan vuoden takaa ja nykyisin esiintyvät neljä alalahkoa ovat eriytyneet toisistaan jo permi-triaskauden vaihteessa. Ryhmän suunnaton diversiteetti on alkanut muodostua jurakaudella, mutta vasta liitukaudella koppisiemenisten kasvilajien yleistyminen edesauttoi nykyisen ekologisen diversiteetin syntymistä.
Ulkonäkö ja koko

Kovakuoriaisten lahko on ylivoimaisesti suurin hyönteislahko, eikä siihen kuuluvien lajien monimuotoisuuden vuoksi mikään yksittäinen tuntomerkki riitä erottamaan kovakuoriaisiin kuuluvaa hyönteistä muista hyönteisryhmistä. Aikuiset kovakuoriaiset ovat yleensä voimakkaan kitiinikuoren peittämiä ja täysikasvuisen hyönteisen pituus vaihtelee millimetrin kolmasosasta yli 17 senttimetriä pitkään Titanus giganteus -jäärälajiin. Pää on liikkuva, suuosat ovat purevat ja pistesilmät yleensä puuttuvat. Tuntosarvissa on korkeintaan 11 jaoketta. Etuselkä on laaja. Kovakuoriaisten lahkon keskeinen, ryhmälle nimenkin antanut tunnusmerkki ovat etusiivet, jotka ovat täysikasvuisilla yksilöillä kehittyneet koviksi tai nahkamaisiksi peitinsiiviksi. Takasiivet eli lenninsiivet ovat kalvomaiset ja kovakuoriaiset pitävät niitä levossa yleensä laskostettuna peitinsiipien alle. Takasiipien siipisuonitus on verraten yksinkertainen. Joskus takasiivet puuttuvat tai joiltakin harvoilta lajeilta siivet puuttuvat kokonaan. Raajojen nilkat ovat yleensä 5-jaokkeiset, mutta erilaisia surkastumia tai jaokkeiden yhteensulautumia esiintyy useilla lajeilla.
Elinympäristö ja elintavat

Kovakuoriaisia tavataan kaikissa elinympäristöissä pois lukien Etelämanner ja merivesi. Noin kolmella prosentilla lajeista toukat tai aikuiset kuoriaiset elävät makeassa tai murtovedessä. Kotelo on tällöinkin poikkeuksetta kuivalla maalla. Vedessä elävät toukat käyvät pinnalla hengittämässä, mutta jotkin virtaavien vesien lajit kykenevät ottamaan hapen suoraan vedestä. Elämä vedessä ei ole monofyleettinen piirre vaan siirtymä maaelämästä vesiympäristöön on tapahtunut lahkon sisällä erikseen ainakin 10 kertaa. Kuivalla maalla elävistä toukista tulee lähes aina kuivalla maalla eläviä aikuisia kuoriaisia, poikkeuksena tähän ovat vain eräät kääpiölesiäiset (Hydraenidae).
Ravinnokseen kovakuoriaiset käyttävät kasvi- tai eläinperäistä materiaalia. Aivan alkeellisimmat ryhmät elävät sienirihmastolla tai maatuvalla orgaanisella aineksella. Lihaa syövistä lajeista osa on petoja, osa raadonsyöjiä tai loisia. Eräät ryhmät ovat erikoistuneet syömään eläinten lantaa. Jotkin lajit tuottavat valoa parittelukumppanin houkuttelemiseksi. Toiset houkuttelevat kumppaneita tuottamalla ääntä tai feromoneja.
Eräät kovakuoriaislajit ovat taloudellisesti merkityksellisiä kasvien ja elintarvikkeiden tuhoeläiminä, toisaalta monet petokuoriaiset ovat tärkeitä hyönteispopulaatioiden koon säätelijöitä.
Suomessa esiintyvistä kovakuoriaislajeista 15 on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksessa
Toukka ja muodonvaihdos

Kovakuoriaisten muodonvaihdos on täydellinen eli munasta kuoriutuu toukka, joka kehittyy yleensä 3–7 toukkavaiheen kautta koteloksi. Kotelosta kuoriutuu lopulta aikuinen kuoriainen. Kehitys munasta aikuiseksi kestää lajista riippuen muutamasta viikosta aina 30 vuoteen.. Kovakuoriaistoukilla on hyvin kehittynyt pääkapseli ja purevat suuosat. Toukilla on myös lyhyet tuntosarvet, verkkosilmät sekä usein muutama pistesilmä. Toukkavaiheita on tavallisesti 3–7. Toukat voidaan jakaa ulkoisten piirteiden perusteella neljään päätyyppiin:
Liikkuvat toukat, joilla on hyvin kehittyneet jalat (esim. maakiitäjäiset)
Lyhytjalkaiset toukat (esim. lehtikuoriaiset)
Pehmeärakenteiset toukat, joilla on 3 paria rintajalkoja (esim. turilaat)
Jalattomat toukat (esim. kärsäkkäät)
Perhos- ja pistiäistoukille tyypillisiä käsnäjalkoja ei kovakuoriaistoukilla ole koskaan.
Taksonomia

Nykyiset kovakuoriaislajit kuuluvat johonkin neljästä alalahkosta.
Alkukuoriaiset (Archostemata) sisältää alle 50 lajia. Ryhmän lajeja pidetään alkeellisimpina kovakuoriaisina.
Erilaisruokaiset (Polyphaga) on kovakuoriaisten ylivoimaisesti suurin ryhmä. Siihen kuuluu yli 300 000 tunnettua lajia.
Petokuoriaiset (Adephaga) kattaa noin 40 000 lajia. Ryhmän lajit ovat vilkasliikkeisiä petoja.
Rihmansyöjät (Myxophaga) on alle sadan lajin muodostama ryhmä vesistöjen läheisyydessä eläviä kovakuoriaisia.
Lisäksi lahkoon lasketaan kuuluvaksi sukupuuttoon hävinnyt ryhmä Protocoleoptera.
Keräily ja kokoelmat

Kovakuoriaisia on mahdollista kerätä monin eri menetelmin, jopa käsin poimimalla. Joidenkin lajien kiinni saaminen on tällä tavoin kuitenkin hankalaa. Tarkoitusta varten on kehitelty myös erilaisia apuvälineitä, joilla nopealiikkeisiä ja lentäviä yksilöitä on helpompi pyydystää. Eräs tavallisista pyyntivälineistä on kenttähaavi, jolla voi nopeasti kerätä esimerkiksi kasvistossa eläviä kuoriaisia. Karikkeesta kovakuoriaiset löytää parhaiten seulomalla. Usein kivien alta löytyy runsaasti joitakin tiettyjä lajeja. Maahan voi kaivaa myös pyydyskuoppia, joiden jyrkkiä reunoja niihin pudonneiden kovakuoriaisten on vaikea kiivetä. Sopiviin paikkoihin sijoitetut pyydyskuopat voivat tuottaa varsin runsaitakin saaliita. Lentäviä kuoriaisia voidaan pyydystää ikkunapyydyksillä.
Kokoelmia varten kerättyjä kuoriaisia on yleensä tapettu etikkaeetterillä, mutta asiaan on olemassa myös monia muita soveltuvia aineita. Kokoelmia varten kerätyt suuret kovakuoriaiset kiinnitetään säilytettäväksi tavallisesti oikean peitinsiiven läpi neulattuina. Hyvin pienet kuoriaiset puolestaan liimataan tavallisesti liisterillä erityisille pahvisille kiinnityslapuille. Muodonvaihdoksen läpi käyneitä aikuisia kovakuoriaisia ei yleensä säilytetä alkoholissa, mutta toukkien säilömiseen kyseinen tapa on useimmiten välttämätön.
Aiheesta muualla

Coleoptera Linnaeus, 1758 ITIS. Viitattu 8.6.2019 (englanniksi).
Die Käfer Mitteleuropas – masiivinen saksankielinen kirjasarja eurooppalaisten kovakuoriaislajien määrittämiseen
Die Käfer Mitteleuropas – Gesamtwerk Springer. Viitattu 8.6.2019 (saksaksi).
Timo Sillanpää: Kuoriaisista innostunut Keskisuomalainen.  22.10.2016. Viitattu 8.6.2019.
Sari Rautanen: Ryydynpohjassa kerääjää odotti yllätys, josta löytyi aiemmin tapaamattomia kovakuoriaisia. Nyt ne muuttivat museoon Aamulehti.  9.3.2018. Arkistoitu 8.6.2019. Viitattu 8.6.2019.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q22671  Wikispecies: Coleoptera  ADW: Coleoptera  AFD: Coleoptera  BOLD: 413  BugGuide: 60  CoL: C2L  EoL: 345  EPPO: 1COLEO  Fauna Europaea: 10993  Fauna Europaea (new): 3cf53a59-439c-4e58-90e0-88fd23e92e49  GBIF: 1470  iNaturalist: 47208  IRMNG: 10279  ITIS: 109216  NBN: NHMSYS0001717710  NCBI: 7041  NZOR: ccd627b3-0250-4bcc-b61d-ed319c395a16  Open Tree of Life: 865243  Paleobiology Database: 69148  Paleobiology Database: 69148  PPE: coleoptera  Plazi: F97A87E2-7400-E660-6638-FEB4FC50FECB  WoRMS: 118085 
Kaavakuva, jossa keltamusta etusiipi on nostettu sivuun jotta ohut lenninsiipi tulee esille.
Kourajoki

| Punkalaitumenjoki |
| --- | --- |
 Kourajoen suu Loimijoessa Huittisten Vampulassa.
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta, Pirkanmaa
Kunnat:  Huittinen, Punkalaidun, Urjala
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kourajoen valuma−alue (35.95)
Pinta-ala:  242,77 km²  
Järvisyys:  0,06 % 
Pääuoman pituus:  yli 45 km 
Pääuoman osuudet:  Kourajoki ←Palojoki ←Varvusenoja ←Lammasoja
Yhtyy:  Loimijoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Telkunsuo, Loimaa
 :  60.9985°N, 23.1738°E
Laskupaikka:  Katinhäntä, Huittinen
 :  61.18413°N, 23.2633°E
Esteet:  pieniä koskia
Sivu-uomat:  Murronjoki, Kalsinoja
Taajamat:  Kukonharja
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  yli 100 m mpy. 
Laskukorkeus:  53,4 m  
Korkeusero:  46,6 m
Pituus:  45,29 km  
Kaltevuus:  1,03 m/km
Keskivirtaama:  2,3 m³/s  
Muuta
Kourajoki  eli Palojoki on Satakunnan Huittisissa, Pirkanmaan Punkalaitumella ja Varsinais-Suomen Loimaan Alastarolla virtaava 45 kilometriä pitkä Loimijoen sivujoki.
Joen kulku

Palojoen nimisenä uomana se alkaa Vihalaidan pelloilta Punkalaitumella. Vesistöviranomaiset jatkavat kuitenkin uomaa Loimaan Orisuon puolelle, jossa sijaitsee osittain viljelymaaksi raivattu Telkunsuo. Kourajoki on aluksi vaatimaton kaivettu Lammasoja ja Varvusenoja, joka saa Punkalaitumella pääuoman luonteen Palojokena. Se virtaa luoteeseen Palosaaren ohi Isosuolle, jota sivuten se kääntyy kohti lounasta. Kanteenmaalla se saa mutkittelevan luonteensa, joka sillä on virratessaan yhä laajenevien savikkopeltojen halki. Täällä tavataan joessa ensimmäiset ”entiset kosket”, suvannot ja jokisaaret. Joki on vuosikymmenien aikana perattu niin hyvin, ettei kosket kuohua entiseen tapaansa ja vesi alkaa kesäisin joesta monin paikoin loppua. Kanteenmaan jälkeen se virtaa lähes koko ajan kohti luodetta. Kanteenmaan ja Kärkkäänjoen välinen osuus on Huittisten ja Loimaan välinen kuntaraja. Ennen Kukonharjaa löytyy kartoista ensimmäinen koskimerkintä Pitkäkoskesta, jonka alapuolella on vedenpinnan korkeus 59.8 metriä mpy. Kukonharjan kolme muuta koskea ovat Karjakoski ja Rauvalan kosket . Merkittävin vesimäärän lisäys tulee Murronjoen eli Alaisenjoen yhtymäkohdassa Kukonharjassa, jossa jokeen yhtyvät myös toinen oja ja Majaoja. Alajuoksun leveä osuus Kukonharjasta Katinhäntään virtaa hitaasti vedenpinnan ollessa tavallisesti 53,4 metriä mpy. Joki yhtyy Loimijokeen 20 kilometriä tämän suistosta, Lauttakylän ja Vampulan kirkonkylän puolivälissä.
Joki on asuttu lähes koko pituudeltaan. Valtatie 2 kulkee valuma-alueen halki ja ylittää joen Kanteenmaan kohdalla. Kanteenmaalta alkaen jokea seuraa alajuoksulle päin aina jokin kylätie, joka vaihtaa joen eri puolelle asutuksen mukaan. Vasta Kukonharjassa jokea seuraa yhdystiet. Etelärantaa seuraa yhdystie 12714 ja pohjoispuolella yhdystie 12717. Yleisiä siltoja on 9, jotka sijaitsevat Palojoella, Kukonharjalla, Kärkkäänjoella, Kanteenmaalla, Palosaaressa ja Palojoella. Yksityisten omistamia siltoja on ainakin 13.
Luontoarvoja

Joki virtaa laajojen peltoalueiden läpi ja siitä johtuu veden sameus. Joen latva-alueilla on käynnissä jonkin verran turvetuotantoa, mikä aiheuttaa veteen selvän humusleiman. Vedenväri on siten samean ruskeaa. Joen vesistö sisältää runsaasti ravinteita ja sen ekologinen tila on välttävä. Kesäisin vesimäärät ovat pienet, mutta lumien sulaminen ja rankkasateet voivat kasvattaa virtaamia suuresti.
Tietoa joen kalastosta on saatavilla niukasti. Vuonna 2012 suoritettiin koskipaikkojen sähkökalastustutkimus. Se paljasti koskissa elävän kivennuoliainen, kivisimppu, turpa, särki, made ja hauki. Taimen ei näytä viihtyvän Kourajoessa tai sen sivu-uomissa.
Taimenkannan puuttuminen on huomattu myös kalataloudellisessa suunnitelmassa, jossa taimenen vaatimat elinolosuhteet pyritään palauttaa joen kunnostuksin. Näitä töitä on jo toteutettu vuoteen 2019 mennessä Kukonharjan uomassa ja sen koskissa.
Joen nimi

Joen varhainen tunnettu nimi on ollut Palojoki. Tällä nimellä se tunnettiin yleisesti esimerkiksi 1900-luvun alkupuolella, kun Huittisten hirvenpään löytö kirjattiin muistiin. Varhaisempi tieto on vuonna 1856 julkaistussa Kalmbergin kartastossa, jossa joen nimi oli alajuoksulla kirjoitettu ”Pallojoki” . Tästä ajasta on muistona edelleen alajuoksulla oleva vanha Palojoen kylä. Nykykartoissa alajuoksua kutsutaan Kourajoeksi ja yläjuoksua Kanteenmaalta lähtien Palojoeksi. Myös yläjuoksulla on Palojoen ja Palosaaren kylät. Asia ei vielä ole lopullisesti käsitelty, sillä entisen Alastaron kunnassa on kulmakunta Kärkkäänjoki. Se sijaitsee Kourajoen varressa ja vihjaa, että muitakin nimityksiä on voitu aikaisemmin käyttää.
Historiaa

Kalmbergin kartaston perusteella vaikuttaa siltä, ettei alueella ole harrastettu järvien laskua tai kuivattamista.
Jokea on perattu sekä uiton että tulvien ehkäisyn tarpeisiin. Vuonna 2018 suoritettiin kunnostustyö, jossa koskipaikoille rakennettiin koskimainen vesiympäristö lisäämällä jokeen soraa ja kiviä. Lisäksi sopiviin paikkoihin rakennettiin pohjapatoja nostamaan vedenpintaa vähävetisten kausien ajaksi.
Kourajoen valuma-alue > Yleistä

Kourajoki on Loimijoen sivujoki ja se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35), jossa Loimijoki yhtyy Kokemäenjokeen Huittisissa. Loimijoen valuma-alue (35.9) muodostaa toisen jakovaiheen vesistöalueen, joka laskee Kokemäenjoen alueeseen (35.1). Kourajoen valuma-alue (35.95) sijaitsee Loimijoen valuma-alueen sisällä. Kourajoki yhtyy Loimijokeen sen itäpuolelta ja sitä reunustavat luoteessa ja lännessä Loimijoen alaosan alue (35.91), pohjois- ja itäpuolelta Punkalaitumenjoen valuma-alue (35.94), sekä vielä etelä- ja kaakkoispuolelta Kojonjoen valuma-alue (35.96). Valuma-alueen länsiosat kuuluvat Huittisiin, pohjoisosat Punkalaitumelle ja kaakkoisosat Loimaalle (entinen Alastaro). Sen valuma-alueen pinta-ala on 243 neliökilometriä  tai 228,15 neliökilometriä  tai 230 neliökilometriä . Valuma-alueesta 38 % on peltomaata ja valuma-alueen järvisyys on 0,06 %.
Kourajoen valuma-alue > Pääuoma

Kourajoen pääuomaa kutsutaan alajuoksulla Huittisten puolella Kourajoeksi ja Punkalaitumen puolella Palojoeksi. Vihalaidan yläpuolella uoma tulee Loimaan puolelta. Siellä sen nimenä on Varvusenoja ja juuri Telkunsuon alla, Lammasoja. Kun Kourajoen pituudeksi ilmoitetaan 45,29 kilometriä eikä ole tiedossa, mitä uoman osaa tarkoitetaan, ja samalla huomioiden latvaojien lyhyys, voidaan pääuoman pituudeksi ilmoittaa korkeintaan yli 45 kilometriä.