stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vähäjärvi (Pori, Lassilanjoen alaosan alue)

| Vähäjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Pori 
Mittaustietoja
Vähäjärvi on Karvianjoen vesistöön kuuluva keskikokoinen järvi Satakunnan maakunnassa nykyään Poriin kuuluvassa Noormarkussa. Lassilan kylän keskustassa sijaitseva järvi saa vetensä läheisestä maastosta, erityisesti Sikasuolta. Järven eteläosa on maatuvaa vesialuetta ja osin jo täysin soistunut ja umpeenkasvanut. Järvi laskee vetensä lyhyttä ojaa pitkin Karhijärvestä Inhottujärveen virtaavaan  Lassilanjokeen. Vähäjärven  koskeus on 54 mpy  ja pinta-ala noin kahdeksan hehtaaria .
Milan Rastislav Štefánikin ritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Milan Rastislav Štefánikin ritarikunta (tšek. Řád Milana Rastislava Štefánika) oli tšekkoslovakiassa sotilasansioritarikunta, joka perustettiin lokakuussa 1990. Sitä myönnettiin tunnustuksena panostuksista valtion turvallisuuden tai puolustuksen hyväksi. Ritarikunta lakkautettiin vuonna 1992.
Ritarikunnassa oli viisi luokkaa:
I luokka
II luokka
III luokka
IV luokka
V luokka
Verimalja (elokuva)

| Verimalja |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Jarno Elonen
Käsikirjoittaja:   Pekka Rintala  Jarno Elonen 
Tarina:  Pekka Rintala
Tuottaja:   Pekka Rintala 
Säveltäjä:  Heikki Kareranta
Leikkaaja:  Toni Tikkanen
Lavastaja:  Markku Myllymäki
Pääosat:   Marko Salminen  Antti Peltonen  Marko Loukaskorpi  Matti Toivio  Pasi Gerlander  Paavo Peltonen  Heikki Häkkä  Jarno Elonen  Grigori Tchaban  Leo Nikita Kadieff  Jaana Joensuu  Reijo Skog 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Levittäjä:  Black Lion Pictures
Ensi-ilta:   2022-8-1818. elokuuta 2022  
Kesto:  90 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verimalja on vuonna 2022 ensi-iltansa saanut suomalainen sotaelokuva, jonka on ohjannut Jarno Elonen.
Verimalja sijoittuu toisen maailmansodan loppuvuosiin ja kertoo suomalaisesta kersantti Myllykoskesta, joka lähtee osana saksalaisten Waffen-SS:ää etsimään Bysanttilaista maljaa.
Elokuva on toteutettu omakustanteisesti. Sen ohjannut Elonen on aikaisemmin ohjannut muun muassa The Name of The Game -dokumenttielokuvan ja Bitwisards-TV-sarjan. Elokuvan alullepanija ja pääkäsikirjoittaja Pekka Rintala on kirkko- ja sotahistoriaan perehtynyt teologian maisteri. Elokuvan levittäjä Suomessa on pääosin kotimaisia independent-elokuvia levittänyt Black Lion Pictures.
Aiheesta muualla

Verimalja-elokuvan traileri
Robert Guiscard

Kultaraha, johon on lyöty Apulian herttua Robert Guisgardin kuva
Robert Guiscard, Robert de Hauteville (n. 1015 Hauteville-la-Guichard tai Cotentin, Normandian herttuakunta – 17. heinäkuuta 1085 lähellä Kefaloniaa, Bysantin keisarikunta) oli seikkailija, normanniaatelinen ja sotilas, joka yhdessä nuoremman veljensä Roger I:n kanssa valloitti Etelä-Italian vuosina 1061–1091. Hän oli Apulian kreivi vuosina 1057–1058, Apulian herttua vuodesta 1059 lähtien ja Beneventon ruhtinas vuosina 1078–1081.
Hänen lisänimensä "Guiscard" (nykylatinaksi Viscardus ja muinaisranskaksi Viscart) on usein käännetty "kekseliääksi", "ovelaksi", "ketuksi" tai "kärpäksi". Italialaisissa lähteissä hänet tunnetaan nimellä Roberto il Guiscardo Terror Mundi (Terrore del Mondo, Maailman Kauhu) tai Roberto d'Altavilla, keskiaikaiset arabialaiset lähteet kutsuvat häntä yksinkertaisesti Abārt al-dūqaksi, herttua Robert.
Suku

Robert oli pienmaa-aatelia edustaneen normannikreivi Tancred de Hautevillen (n. 980–1041), joka sai mainetta Normandian herttua Richard II:n hovissa ja tämän toisen puolison, normannilaisen aatelisnainen Frisendan (Fressenda), jonka elinvuodet ja syntyperä ovat tuntemattomia, Hän oli isänsä kuudenneksi vanhin poika ja äitinsä esikoispoika. Hän kuului Hauteville-sukuun. Hänellä oli yksi sisar ja noin 12 veljeä/velipuolta, joista yksi oli nuorin veli, Sisilian kreivi Roger I.
Ura Etelä-Italiassa ja Sisiliassa

Noin vuonna 1046/1047 Robert saapui pohjoisesta Apuliaan, Etelä-Italiaan siellä jo olevien veljiensä ja velipuolensa Drogon de Hautevillen (n. 1010–1051) seuraan. Hän havaitsi, että Apulia ja Campania, vaikka olivatkin Etelä-Italian kukoistavimpia alueita, kärsivät poliittisesta levottomuudesta. Nämä alueet houkuttelivat onneaan etsiviä normanneja, jotka muuttivat molempien alueiden poliittisen roolin seuraavina vuosikymmeninä. Campaniassa Capuan langobardit aloittivat sotia Napolin bysanttilaisia ​​herttuoita vastaan ​​saadakseen tämän tärkeän sataman haltuunsa. Apuliassa Guillaume Rautakäsi (Bras-de-Fer, n. 1000/1010–1046), Robertin vanhin velipuoli, oli kukistanut onnistuneesti aluetta hallinneet Bysantin kreikkalaiset, ja hänet valittiin Apulian kreiviksi vuonna 1042. Vuonna 1046 häntä seurasi Apulian kreivinä hänen veljensä Drogon.
Robert kunnostautui pian sodassa bysanttilaisia ja paavi Stefanus IX:ttä vastaan. Vuonna 1057 hänestä tuli Apulian kreivi vanhemman velipuolensa Apulian ja Calabrian kreivi Onfroi de Hautevillen (n. 1010–1057) jälkeen, jolloin hän syrjäytti perimysjärjestyksessä vanhemman velipuolensa Godefroi de Hautevillen (n. 1020– n. 1071).
Robertin liityttyä veljiensä joukkoon, he lähettivät tämän Calabriaan hyökkäämään Bysantin valtakunnan alueelle. Hän aloitti sotaretkensä ryöstämällä maaseudun ja ottamalla sen ihmiset panttivangeikseen. Vuonna 1053 hän voitti Apuliassa ja Campaniassa asuvien normannien yhdistettyjen joukkojen johdolla Bysantin, lombardialaisten ja paavi Leo IX:n johtamat joukot Civitatessa. Veljiensä Guillaumen kuoltua vuonna 1046 ja Drogonin kuoltua vuonna 1051 sekä kolmannen velipuolen, Apulian kreivi Onfroi de Hautevillen (n. 1010–1057) kuoltua elokuussa 1057, Robert palasi Apuliaan kaapatakseen Onfroin pojat ja pelastaakseen alueen hajoavalta sisäisiltä konflikteilta. Tultuaan Apulian normannien tunnustetuksi johtajaksi Robert aloitti uudelleen sotaretkensä Calabriassa. Hänen nuorimman veljensä Roger I:n saapuminen noin vuonna 1055/1057 Normandiasta antoi hänelle mahdollisuuden laajentaa ja lujittaa valloituksiaan ​​Apuliassa.
Robertin valloitukset olivat saavuttaneet pisteen, jossa hänen oli vahvistettava maittensa omistus avioliitto kautta. Koska poika Bohemond oli vielä sylilapsi ja aivan liian nuori avioituakseen Salernon prinsessa Sikelgaitan kanssa, hän päätti avioitua tämän kanssa itse. Sigelgaitan veli, Salernon herttua Gisulf II oli haluton avioliiton järjestämiseen. Gisulf oli aina vihannut normanneita ja pitänyt heitä barbaareina, mutta suostui sillä ehdolla, että Robert rauhoittaa vanhemman velipuolensa Guillaume Rautakäden ja sisarensa Fressendan puolison, Capuan ruhtinas Richard I Drengot'n (n. 1025–1078), joita hän piti uhkana ruhtinaskunnalleen. Gisulf myöntyi sisarensa antamiseen Robertille siksi, että oli ollut tälle pitkään palveluksen velkaa ja pystyi korvaamaan sen vain sitoutumisellaan avioliiton järjestämiseen. Tästä huolimatta Sikelgaita avioitui Robertin kanssa joulukuussa 1058, sen jälkeen kun Robert erosi ensimmäisestä puolisostaan, kreivitär ​​Alberadasta perusteenaan liian läheinen sukulaisuus.
Toinen avioliitto ja Apulian herttua

Avioero ensimmäisestä puolisosta Alberadasta ja avioliitto Sikelgaitan kanssa olivat luultavasti osa liittoutumisstrategiaa jäljellä olevien lombardialaisruhtinaitten kanssa, joista ruhtinas Gisulf II oli yksi. Elokuussa 1059 paavi Nikolaus II teki Melfin synodissa eli kirkolliskokouksessa Robertista Apulian ja Calabrian herttuan sekä Sisilian herran, vaikka suurin osa näistä maista oli vielä valloittamatta. Yhdessä nuorimman veljensä Rogerin kanssa Robert valloitti Sisilian muslimeilta eli Sisilian emiraatilta. Calabria vallattiin kreikkalaisilta vuonna 1060, Bari vuonna 1071 ja Salerno vuonna 1076.
Robert Guiscard sairastui vakavasti vuoden 1073 alussa. Puoliso Sikelgaita pelkäsi miehensä kuolevan ja piti kokouksen Barissa. Hän suostutteli paikalla olleet Robertin vasallit julistamaan oman vanhimman poikansa, 13-vuotiaan Roger Borsan Robertin perilliseksi väittäen, että puoleksi langobardi Roger olisi Etelä-Italian lombardi-aatelisille hyväksytyin hallitsija. Robertin velipuolen Onfroi de Hautevillen poika, Abelard de Hauteville oli ainoa paroni, joka protestoi tätä ehdotusta vastaan, koska hän piti itseään Robertin laillisena perillisenä.
Hyökättyään Beneventoa vastaan, joka oli paavin alainen läänitys, paavi Gregorius VII julisti Robertin pannaan vuonna 1074. Hän nimitti itsensä Beneventon ruhtinaaksi vuoksiksi 1078–1081, kunnes suostui palauttamaan läänityksen paaville. Paavi perui pannan vuonna 1081, koska tarvitsi normannien apua Saksan keisari Henrik IV:tta vastaan.
Toukokuussa 1081 Robert suuntasi joukkonsa Bysanttia kohti. Hän nousi maihin 16 000 miehen kanssa Dyrrhachiumin kaupungin lähellä. Robert aikoi avustaa syrjäytettyä keisari Mikael VII Dukasta, mutta hänen sanotaan havitelleen keisariutta itselleen. Robert löi keisari Aleksios I Komnenoksen joukot Dyrrhachiumin taistelussa. Hän ei kuitenkaan pystynyt käyttämään voittoa hyväkseen, koska hänen oli palattava Roomaan, jossa paavi Gregorius VII tarvitsi kiperästi hänen apuaan keisari Henrik IV:tta vastaan. Robert jätti poikansa Bohemond I:n jatkamaan valloitusta idässä ja palasi Italiaan.
Kuolema

Palattuaan Balkanille Robert kuoli kuumeeseen noin 70-vuotiaana, poikkeuksellisen iäkkäänä sotilaana omalle ajalleen, 17. heinäkuuta 1085 Atherasissa Lixourin pohjoispuolella lähellä Kefaloniaa, Bysantin valtakunnassa.
Hänen jäännöksensä tuotiin takaisin Italiaan, ja hänet haudattiin Hauteville-suvun mausoleumiin, Santissima Trinitàn  (Pyhän Kolminaisuuden) luostariin Venosaan. Fiskardon kaupunki Kefaloniassa on nimetty hänen mukaansa. Hänen epigrafissaan on neljä latinankielistä säettä; joista viimeissä lukee "Hic terror mundi Guiscardus" ("Tässä (makaa) Guiscard, maailman kauhu").
Perintö

Hänen valloituksensa levittivät normannien vallan Napoliin, Calabriaan ja Sisiliaan, mikä loi perustan Sisilian kuningaskunnan synnylle, jonka ensimmäisiä hallitsijoita olivat nuorimman veljen Roger I:n jälkeläiset.
Fyysisesti komea — häntä kuvataan erittäin pitkäksi, atleettiseksi, vaaleatukkaiseksi ja punakaksi sekä säihkyväsilmäiseksi  [tosin kuvaaja Anna Komnena syntyi vasta Robertin kuoleman jälkeen] — tarkkanäköisellä ja häikäilemättömällä älykkyydellä varustettu, loistava strategi ja pätevä valtiomies Robert alkoi organisoida valtiota, joka koostui erilaisista etnisistä väestöryhmistä: latinalaisista ja germaaneista Lombardian alueilla ja kreikkalaisista Bysantin alueilla. Uusi poliittinen järjestelmä rakentui ajalle tyypilliseen monarkistis-feodaalisen kehykseen, mutta sitä hallitsi energinen ja tinkimätön Robert, joka yritti käyttää Apulian herttuana valtaansa voimakkaan ja vauraan valtion luomiseen.
Toinen perusta, jolle hän rakensi, oli roomalaiskatolinen uskonto, valloittajien ja useimpien valloitettujen uskonto, jota hän käytti alistettujen kansojen välien sovitteluun. Äärimmäisen uskonnollinen Robert tunsi epäluuloa kreikkalaiskatolisen kirkon pappeja kohtaan, koska näillä oli yhteyksiä Bysanttiin. Hänen anteliaisuutensa roomalaiskatoliselle kirkolle oli runsaskätistä. Hän lahjoitti kirkolle maa-alueita ja myönsi papistolle koskemattomuuden sitoakseen kirkon lujasti itseensä. Upeat katedraalit ja benediktiiniluostarit rakennettiin toivossa, että ne vahvistaisivat ja levittäisivät latinankieltä ja latinalaista kulttuuria monikulttuurisen väestön keskuudessa ja sitoisivat heidät uudeksi, yhtenäiseksi valtioksi.
Avioliitot ja jälkeläiset

Robert avioitui vuonna 1051/1052 Alberada di Buonalbergon (1032– heinäkuu 1122 jälkeen) kanssa, joka toi myötäjäisinään köyhän ryöväriparonin linnaan 200 sotilasta veljenpoikansa Gerardo di Buonalbergon johtamina.
Heille syntyivät lapset:
Bohemond I (n. 1054 – 5.-7. maaliskuuta 1111) Antiokian ruhtinas, avioitui Ranskan prinsessa Constancen kanssa; heille syntyi kaksi poikaa, joista toinen oli Bohemond II Antiokian ruhtinas
Emma (s. 1052 tai sen jälkeen), avioitui markiisi Odo Hyvän kanssa, heille syntyi ainakin kolme poikaa, joista yksi oli Galilean ruhtinas Tankred
Robert hylkäsi puolisonsa Alberadan vuonna 1058 paavi Nikolaus II:n juuri antamien uusien säädösten perusteella, sillä tekosyyllä että he olivat liian läheistä sukua toisilleen, solmiakseen edullisemman naimakaupan. Samalla heidän aviolapsensa muuttuivat äpäriksi. Tämä avioliitto oli nähtävästi ensimmäinen, johon säädöstä käytettiin. Ero näyttää olleen suhteellisen sopuisa. Alberada avioitui uudelleen Robertin vanhemman velipuolen, Apulian ja Calabrian kreivi Drogon de Hautevillen pojan, Richard de Hautevillen (n. 1045–1110) kanssa ja varmisti omalle pojalleen säädynmukaisen ritarikoulutuksen. Alberada eli noin 90-vuotiaaksi ja hänet on haudattu Hautevillen sukukappeliin Pyhän Kolminaisuuden luostarin kirkkoon (Abbazia della Santissima Trinità) Venosaan.
Robert avioitui toisen kerran joulukuussa 1058 vaikutusvaltaisen lombardialaisen prinsessa Sigelgaitan (1040–1090) kanssa, joka oli Salernon ruhtinas Guaimar IV:n ja Gemma di Capuan tytär ja joka oli hänen merkittävä sotilaallinen sekä poliittinen kumppaninsa.
Heille syntyi kymmenen lasta, joista kahdeksan eli aikuiseksi asti:
Matilda (Mahalta, Maud tai Maude); (n. 1060 – n. 1112), avioitui 1077 Barcelonan kreivi Ramón Berenguer II:n (k.1082) kanssa; heille syntyi poika Ramón Berenguer III; avioitui toisen kerran n. 1086 Narbonnen varakreivi Aimeric I:n (k.1108) kanssa; heille syntyi neljä lasta
Roger Borsa (1060/1061– 1111), Apulian ja Calabrian herttua
Mabile, avioitui Guillem de Grandmesnilin kanssa
Héria, avioitui 1077 Mainen kreivi Hugues V:n kanssa, joka hylkäsi hänet ja joutui siitä hyvästä paavi Urbanus III:n asettamaan ekskommunikaatioon
Roberto Scalio (n. 1068–1110)
Guido (k. 5. heinäkuuta 1108), Amalfin herttua, sotilas ja bysanttilainen sebastos
Sibilla, avioitui kreivi Ebles II de Roucyn kanssa, heille syntyi kahdeksan lasta
Olympias (Helena), kihlattiin Konstantin Dukasin, Bysantin keisari Mikael VII Dukasin ja Maria Bagrationin pojan kanssa elokuussa 1074, kihlaus purettiin vuonna 1078
Kirjallisuutta

Linnér, Sture: Anna Komnenas värld : Bysans på 1100-talet.  Atlantis, 1993.
Norwich, John Julius: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
Loud, Graham. A.: The Age of Robert Guiscard: Southern Italy and the Norman Conquest. Longman, 2000.  ISBN 978-0-582-04529-3
William of Apulia: The Deeds of Robert Guiscard. Kääntänyt Loud, Graham A., 2008. OCLC 1184547282. Käännetty 1090-luvun kronikoitsija Guilelmus Apuliensin latinankielisestä teoksesta Gesta Roberti Wiscardi, 1961. Mathieu, Marguerite (toim.). La geste de Robert Guiscard. Palermo: Istituto siciliano di studi bizantini e neoellenic. OCLC 583382918
Malaterra, Goffredo; The Deeds of Count Roger of Calabria and Sicily and of His Brother Duke Robert Guiscard. Kääntänyt Kenneth Baxter Wolf. The University of Michigan Press, 2005.  ISBN 0-472-11459-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Guiscard Wikimedia Commonsissa
Robert Guiscard (c. 1015 – 1085). The Latin Library
Filangieri, Astrid: Roberto il Guiscardo, Stupor Mundi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Italian ja Sisilian alue vuonna 1084. Robertin valtakunta Apulia ja Calabria on merkitty vihreällä niemimaan eteläosassa.
Paavi Nikolaus II kruunaa kreivi Robert Guisgardin Apulian ja Calabrian herttuaksi vuonna 1059 Melfissä, Nuova Cronica des Giovanni Villani, 1300-luku
Hauteville-suvun hautaholvi, Abbazia della Santissima Trinità (Pyhän Kolminaisuuden luostari), Venosa
Apulian herttua Robert Guiscard ja nuorempi veli, Sisilian kreivi Roger I, Lemercier 1800-luku
Alberadan hauta Hautevillen sukuhaudan lähellä Abbazia della Santissima Trinitàssa (Pyhän Kolminaisuuden luostarin kirkko) Venosassa. Haudan päällä on kirjoitus: "[Alberada] Aberada, Guiscardin vaimo, on haudattu tähän hautaan. Jos etsit poikaa, hän makaa Canosassa."
Wrocławin lääketieteellinen yliopisto

| Wrocławin lääketieteellinen yliopisto> Uniwersytet Medyczny im. Piastów Śląskich we Wrocławiu |
| --- | --- |
 Wrocławin lääketieteellisen yliopiston uudempia rakennuksia. Kuvan talossa sijaitsee muun muassa yliopiston pääkirjasto.
 lat. Universitas Medicus Vratislaviensis 
Tyyppi:  julkinen yliopisto
Opiskelijoita:  runsas 6 000
Sijainti:  Wrocław,  Puola (51.1118°N, 17.0684°E)
Osoite:  wyb. Ludwika Pasteura 1, 50-367 Wrocław
Kampus:  Wrocław
Sivusto:  www.umw.edu.pl/en
Wrocławin lääketieteellinen yliopisto (puol. Uniwersytet Medyczny im. Piastów Śląskich we Wrocławiu) on Puolan Wrocławissa toimiva lääketieteellinen yliopisto.
Yliopisto sai alkunsa vuonna 1946 muodostetun lääketieteellisen tiedekunnan pohjalta, jonka Wrocławin yliopiston ja Wrocławin teknillinen yliopisto perustivat yhdessä. Tiedekunnan pohjalta muodostettiin Wrocławin lääketieteellinen akatemia vuonna 1950. Vuonna 2012 tästä tuli Wrocławin lääketieteellinen yliopisto.
Yliopistossa on runsas 6 300 opiskelijaa, joista naisia on noin 69 ja miehiä 31 prosenttia. Puolan ulkopuolelta tulleita opiskelijoita on 13 prosenttia.. Tiedekuntia on viisi: lääketieteellinen, hammaslääketieteellinen, farmasian, kansanterveyden ja jatko-opintojen tiedekunta. Englanniksi on mahdollista opiskella lääketieteen, hammaslääketieteen ja kansanterveyden (terveystieteen) tiedekunnissa. Yliopistolla on kaksi sairaalaa, joista Wrocławin yliopistollinen kliininen sairaala on tunnetumpi.
Kansallisessa vuoden 2024 Perspektywy-yliopistovertailussa yliopisto sai jaetun 16. sijan. Tunnetuista yliopistorankingeista kiinalainen ARWU luokitteli yliopiston vuoden 2024 maailmanlistallaan sijaluokkaan 901-1000 ja brittiläinen THE maailmanlistansa sijaluokkaan 501-600 (2025) runsaasta 2 000:sta arvioimastaan yliopistosta.
Lääketieteellisen yliopiston historiallisella kampusalueella sijaitsee monia vanhoja tiilirakennuksia.
Yliopiston rehtoraatin rakennus sijaitsee Oderjoen äärellä.
Vanhan kampusalueen klinikoita.
Akademicki Szpital Kliniczny (sairaala).
Farmaseuttinen tutkimuskeskus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wrocławin lääketieteellinen yliopisto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 2
Juuso Nykänen

| Juuso Nykänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. lokakuuta 2003 (ikä 21) Veteli, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Nyrkki
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  188 cm
Paino:  90 kg
Seura
Seura:  Tappara
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  41
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2024–
Aik. seurat:  Hermes (Mestis)
Juuso Nykänen (s. 11. lokakuuta 2003 Veteli) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Tapparaa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Nykänen laukoo oikealta.
Ura

Nykänen on teerijärveläisen Terjärv Ungdoms Sportklubbin kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Kokkolan Hermekseen, jonka C-nuorten kapteenina Nykänen toimi kaudella 2018–2019. Hän pelasi samalla kaudella myös kaksi ottelua lainalla Vaasan Sportin B2-nuorissa. Kauden 2019–2020 Nykänen pelasi suurimmaksi osaksi Hermeksen B-nuorissa, mutta osan kaudestaan myös A-nuorissa. Hän debytoi myös seuran Mestis-joukkueessa vain 16-vuotiaana runkosarjan päätöskierroksella 11. maaliskuuta 2020 Kajaanin Hokkiia vastaan. Kaudella 2020–2021 Nykänen pelasi sarjassa kymmenen runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2 ja yhden pudotuspeliottelun ilman tehopisteitä. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa.
Kesäkuussa 2021 Nykänen teki Hermeksen kanssa 1+1+1-vuotisen Mestis-sopimuksen. Kausi 2021–2022 hänellä jäi terveyshuolien vuoksi hieman rikkonaiseksi. Nykänen pelasi sarjassa kauden aikana 23 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3 ja kaksi pudotuspeliottelua ilman tehopisteitä. Hän pelasi myös kolme Suomen Cupin ottelua ilman tehopisteitä. Toukokuussa 2022 Hermes käytti Nykäsen sopimuksessa olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen hänen kanssaan. Kaudella 2022–2023 Nykänen pelasi Mestiksessä 49 runkosarjaottelua tehopistein 9+5=14 ja kolme pudotuspeliottelua tehden kaksi maalia.
Toukokuussa 2023 Nykänen teki vuoden mittaisen juniorisopimuksen SM-liigajoukkue Tapparan kanssa. Hän pelasi kauden 2023–2024 kokonaan seuran U20-joukkueessa, jossa Nykänen voitti SM-pronssia. Maaliskuussa 2024 hän teki Tapparan kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Nykänen sai kaudella 2024–2025 tililleen ensimmäisen miesten pääsarjaottelunsa Mestarien liigan avauskierroksella 5. syyskuuta 2024 vieraissa tšekkiläistä HC Sparta Prahaa vastaan. Hänet merkittiin Tapparan 13. hyökkääjäksi. Nykänen jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa pääsarjatasolla hän sai Mestarien liigan kolmannella kierroksella 12. syyskuuta 2024 ranskalaista Dragons de Rouenia vastaan. Nykänen merkittiin Tapparan 13. hyökkääjäksi. Hän sai ottelussa jääaikaa vain 2.01 minuuttia, mutta Nykänen onnistui tekemään myös ensimmäisen pääsarjamaalinsa. SM-liigadebyyttinsä hän teki 30. lokakuuta 2024 vieraissa KalPaa vastaan. Nykänen merkittiin Tapparan nelosketjun oikeaan laitaan Otto Sompin ja Aleksi Mustosen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 7.52 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Nykänen teki 18. tammikuuta 2025 Rauman Lukkoa vastaan.
Väinö Maunumaa

| Väinö Maunumaa |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1922 Lapua
Kuollut: 23. huhtikuuta 2007 Lapua
Ammatti:  pastori, opettaja, rehtori, toiminnanjohtaja
Arvonimi: rovasti
Vanhemmat:  Eemil Maunumaa ja Lempi Maunumaa o.s. Muilu
Puoliso:  Kaisu Tellervo Maunumaa, o.s. Ranta
Muut tiedot
Aktiivisena:  1949-1998
Koulutus: sacri ministeri kandidaatti, auskultointi kansanopistoja varten, pastoraalitutkinto
Merkittävät teokset: Veisatkaa vuoroin 8, Veisatkaa vuoroin 9, Tutustumme Siionin virsiin
Tunnustukset:  ansiomitalit VR 4 ja SVR J I
Järjestö:  Herättäjä-Yhdistys
Edeltäjä:  Jussi Kuoppala
Seuraaja:  Jaakko Elenius
    
Väinö Johannes Maunumaa (s. 15. huhtikuuta 1922 Lapua ‒ k. 23. huhtikuuta 2007 Lapua), oli suomalainen pappi, opettaja, rehtori, toiminnanjohtaja.
Perhetaustat

Maunumaa syntyi kansakoulunopettaja Eemil ja Lempi (o.s. Muilu) Maunumaan perheeseen.
Oman perheen Maunumaa perusti 1947 lastenohjaaja Kaisu Tellervo Rannan kanssa. Maunumaan perheeseen syntyi seitsemän lasta.
Opinnot

Ylioppilaaksi Maunumaa kirjoitti 1942 Lapuan yhteiskoulussa.
Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa hän suoritti sacri ministeri kandidaatin tutkinnon (nykyisin teologian maisteri) 1949. Hänet vihittiin papiksi 1949 Tampereella ja auskultoi kansanopistoa varten erivapaudella 1957. Pastoraalitutkinnon Maunumaa suoritti 1971.
Työura

Maunumaan työura alkoi nuorisopastorin työssä Janakkalassa 1949 ja jatkui Nurmeksessa 1950.
Vuonna 1951 alkoi hänen 23-vuotinen työnsä Paltamon Mieslahdessa. Hän oli Kainuun kristillisen kansanopiston yleisaineiden opettajana 1951-1968 sekä kansanopiston johtajana 1957-1968. Vuosivälillä 1969-1974 Maunumaa toimi Kainuun opiston, kristillisen kansanopiston ja kansankorkeakoulun rehtorina.
Työajan loppuvaiheen Maunumaa oli Herättäjä-Yhdistyksen toiminnanjohtajana Lapualla 1974-1983, jolloin siirtyi eläkkeelle.