stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Käsipallo
Pelin kulku

Käsipallo-ottelussa on kaksi 30 minuutin puoliaikaa. Puoliaikojen välissä on kymmenen minuutin tauko. Tasatilanteessa pelataan 10 minuutin jatkoaika ja sen jälkeen tarvittaessa 7 metrin heittokilpailu.
Peli aloitetaan toisen joukkueen alkuheitolla keskipisteestä. Tavoitteena on heittää pallo vastustajan maaliin. Pelaajat siirtelevät palloa kantamalla ja pomputtelemalla sekä syöttelemällä toisilleen. Pelaaja saa pitää palloa kädessään enintään kolme sekuntia ja kantaa sitä kolmen askeleen verran, minkä jälkeen palloa on pomputettava lattiaan. Jos pallo ylittää kentän rajan, toinen joukkue saa sisäänheiton.
Käsipallo on kontaktilaji, mutta vastustajaa saa koskettaa vain ylävartalolla. Vastapelaajalta ei saa riistää tai lyödä palloa pois, jos se on hänen hallussaan. Rikkeistä voidaan tuomita vapaaheitto, tai rangaistusheitto eli 7 metrin heitto. Pelaajat voivat myös saada varoituksia tai 2 minuutin ulosajoja.
Peli voi jatkua keskeytyksen jälkeen monin eri tavoin. Aloitusheitto tapahtuu puoliaikojen alussa tai silloin, kun jompikumpi tekee maalin. Puoliaikojen alkaessa pelaajien tulee olla omilla kenttäpuoliskoilla, mutta maalin jälkeen sen joukkueen pelaajat, joita vastaan tehtiin maali, saavat olla vastustajan kenttäpuolella. Sisäänheitto tapahtuu, kun pallo ylittää sivurajan tai pallo osuu viimeisenä puolustavan joukkueen kenttäpelaajaan ennen kuin se ylittää päätyrajan. Sisäänheitto tuomitaan sille joukkueelle, joka ei ole koskenut palloon viimeiseksi. Vastustajan pelaajien tulee olla vähintään kolmen metrin päässä sisäänheittopaikasta. Maalivahdin avausheitto tuomitaan silloin, kun vastustajan pelaaja on astunut maalialueelle tai pallo on ylittänyt päätyrajan siten, että siihen on koskenut viimeisenä joko maalivahti tai hyökkäävän joukkueen pelaaja. Tämän lisäksi on vapaaheittoja ja rangaistusheittoja.
Säännöt > Kenttä

Käsipallossa käytettävä kenttä on 20 metriä leveä ja 40 metriä pitkä suorakulmio. Kenttä jaetaan kahteen yhtä suureen puoliskoon keskiviivan avulla. Kenttä rajataan viivoin. Kentän reunalla varataan vaihtoalueet. Maalin koko mitataan tolppien sisäpuolelta. Maalin leveys on kolme ja korkeus kaksi metriä. Tolpan läpileikkauksen pinta-alan tulee olla kahdeksan neliösenttimetriä. Tolpat maalataan kaksivärisiksi siten, että värit erottuvat toisistaan sekä takana olevasta seinästä hyvin. Maalissa tulee olla verkko.
Maalia ympäröi maalialue. Maalialue koostuu yhdestä suorasta viivasta sekä kahdesta neljännesympyrästä. Suora viiva on kolme metriä pitkä ja se on samansuuntainen maaliviivan kanssa. Viiva on kuuden metrin päässä maaliviivasta. Neljännesympyrän säde on kuusi metriä ja se mitataan lähimmästä maalitolpasta alkaen suorasta viivasta päättyen kentän rajalle. Maalialueen takana on katkoviivalla merkitty vapaaheittoviiva. Vapaaheittoviiva on kolme metriä maalialueen takana. Seitsemän metrin päässä maaliviivasta on samansuuntainen 7 metrin heiton viiva. 7 metrin heiton viivan pituus on yksi metri. Neljän metrin päähän maaliviivasta piirretään neljän metrin viiva. Tämän viivan pituus on 15 senttimetriä.
Säännöt > Pallo

Miesten pelipallo on ympärysmitaltaan 58–60 senttimetriä ja painoltaan 425–475 grammaa, ja naisten pallo 54–56 senttimetriä ja 325–375 grammaa. Nuoret saavat käyttää tätä pienempiä palloja. Pallo on nahkaa tai synteettistä materiaalia. Sen pinta ei saa olla liukas.
Säännöt > Joukkue

Joukkueessa on maalivahti sekä yleensä kaksi laitapelaajaa, vasen ja oikea takarakentaja, pelinrakentaja ja viivapelaaja. Kenttäpelaajien roolit muuttuvat kuitenkin pelitilanteen mukaan. Maalivahti saa koskettaa palloa kaikilla ruumiinosillaan vain maalialueen sisällä. Maalivahti saa poistua maalialueelta, mutta tämän jälkeen häneen sovelletaan samoja sääntöjä kuin kenttäpelaajiin. Maalivahti ei kuitenkaan saa poistua maalialueelta siten, että pallo on hänen hallinnassaan. Klassinen ryhmitys on 4–2 eli neljä hyökkääjää ja kaksi puolustajaa. Joukkueeseen saa nimetä yhteensä 14 pelaajaa. Pelaajien vaihtomäärää ei ole rajoitettu. Pelaajia saa vaihtaa aina pois lukien silloin, kun vastustajalla on vapaaheitto.
Säännöt > Rikkeet

Palloa saa pelata käsillä, käsivarsilla, päällä, torsolla, reisillä ja polvilla. Palloa ei saa pitää kiinni kolmea sekuntia pidempään eikä sen kanssa saa ottaa enempää kuin kolmea askelta pomputtamatta sitä maahan välissä. Palloa ei myöskään saa pelata kentän ulkopuolelta. Hyökkäävä joukkue voi myös syyllistyä passiiviseen peliin: puolustavalle joukkueelle tuomitaan vapaaheitto, jos hyökkäävä joukkue ei yritä hyökätä tai heittää palloa kohti maalia. Tuomarin tulee varoittaa passiivisesta pelistä ennen kuin vapaaheitto tuomitaan paitsi joissakin erikoistapauksissa, kuten silloin kun pelaaja ei yritä hyödyntää selkeää maalintekotilaisuutta.
Käsipallossa on sallittua estää vastustajaa vartalon avulla, kunhan kasvot ovat vastustajaa kohden ja kädet eivät ole suorassa. Vastustajaa ei kuitenkaan saa estää käsien, jalkojen ja käsivarsien avulla. Vastustajasta ei saa myöskään pitää kiinni tai työntää. Jos vaarantaa vastustajan terveyttä, muun muassa kohdistamalla iskun niskaan tai päähän, kampittamalla tai heittotilanteessa estää käden liikettä, saa rangaistuksen. Myöskään epäurheilijamainen käytös ei ole sallittua. Pelaajia voidaan varoittaa. Varoitus ilmaistaan keltaisen kortin avulla. Kahden minuutin rangaistus tuomitaan, jos pelaajia on liikaa kentällä, pelaaja osallistuu peliin vaihtoalueelta, toistuvista törkeistä rikkeistä tai epäurheilijamaisesta käytöksestä. Kolmesta rangaistuksesta pelaaja ajetaan ulos kentältä.
Rikkeen jälkeen peliä jatketaan joko vapaaheitolla tai rangaistusheitolla. Rangaistusheitto eli 7-metrin heitto tuomitaan silloin, kun pelaaja rikkoo vastustajan pelaajaa selkeässä maalipaikassa tai kun tuomari on virheellisesti keskeyttänyt pelin selkeässä maalipaikassa. Muissa tapauksissa rikkeen jälkeen rikottu joukkue jatkaa peliä vapaaheitolla.
Maantieteellinen sijoittuminen ja organisaatiot

Kansainvälistä toimintaa hallinnoi kansainvälinen käsipalloliitto IHF. IHF:llä on viisi maanosaliittoa: Amerikan, Aasian, Afrikan, Euroopan ja Oseanian maanosaliitot. Vuonna 2016 IHF:ään kuului 197 virallista jäsenliittoa. IHF:n mukaan käsipalloa harrastaa noin 27 miljoonaa ihmistä hieman alle kahdessa miljoonassa joukkueessa.
Käsipallo on suosittua lähinnä Euroopassa. Merkittäviä alueita ja maita ovat Pohjoismaat, Balkanin maat, Venäjä, Saksa, Ranska ja Espanja. Olympialaisissa tai MM–kilpailuissa miesten mestaruuden on aina voittanut eurooppalainen valtio. Naisissa Etelä-Korea on voittanut kaksi olympiakultaa yhden maailmanmestaruuden, ja Brasilia yhden maailmanmestaruuden. Muuten naisten merkittävimmät mestaruudet ovat tulleet Eurooppaan.
Maantieteellinen sijoittuminen ja organisaatiot > Kilpailut

Käsipallo on ollut mukana olympialaisissa 12 kertaa. Ensimmäisen kerran se oli mukana Berliinin olympialaisissa 1936. Tällöin turnaus pelattiin ulkona. Helsingin olympialaisissa 1952 se oli mukana näytöslajina. Montrealin olympialaisista 1972 lähtien se on ollut mukana olympiaohjelmassa, joskin naisten turnaus vasta Münchenin olympialaisista 1976. Miesten menestynein maajoukkue olympialaisissa on Neuvostoliitto kahdella kullalla ja yhdellä hopealla. Naisten menestynein maajoukkue on Tanska kolmella olympiavoitolla.
Maailmanmestaruuskilpailut on järjestetty vuodesta 1993 lähtien kahden vuoden välein parittomina vuosina. Miesten MM–kilpailut on järjestetty vuodesta 1938 lähtien. Vuosina 1938–1966 järjestettiin myös erilliset ulkona pelattavat MM–kilpailut seitsemän kertaa. Menestynein maa on Ranska, jolla on viisi hallimaailmanmestaruutta. Naisten MM–kilpailut on järjestetty vuodesta 1957 lähtien. Menestynein maa on Venäjä neljällä maailmanmestaruudellaan.
Olympialaisten ja MM–kilpailujen lisäksi maanosaliitot pelaavat omia mestaruusturnauksiaan. Käsipallo on lajina Pan-Amerikan kisoissa, Afrikan kisoissa ja Aasian kisoissa.
Maantieteellinen sijoittuminen ja organisaatiot > Käsipallo Suomessa

Suomessa useimmat seurat keskittyvät nykyään ruotsinkieliselle rannikkoseudulle. Ensimmäisen kerran miesten Suomen mestaruus ratkaistiin vuonna 1944, ja naisten mestaruus kahta vuotta myöhemmin. Menestynein käsipalloseura miehissä on 20 Suomen-mestaruutta voittanut BK-46. Naisissa menestynein seura on HIFK (23 mestaruutta). Vuodesta 2007 Cocks on voittanut kahta lukuun ottamatta kaikki miesten mestaruudet. Samana aikana HIFK on voittanut kuusi naisten mestaruutta, mutta vuosina 2015 ja 2016 helsinkiläinen Dicken voitti Suomen-mestaruuden.
Miesten maajoukkue on pelannut kertaalleen MM–kilpailuissa. Tämä tapahtui vuoden 1958 MM–kilpailuissa. Olympialaisiin tai EM–kilpailuihin miesten maajoukkue ei ole koskaan selviytynyt. Naisten maajoukkue ei ole selviytynyt mihinkään arvokilpailuihin. Suomessa käsipallotoimintaa hallinnoi Suomen käsipalloliitto. Käsipalloliitolla on noin 4 200 aktiivista jäsentä. Se on perustettu vuonna 1941.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen käsipalloliitto
Klibba.com
National Handball Teams
Kansainvälinen Käsipalloliitto IHF
Euroopan Käsipalloliitto EHF
HerrElit Handboll
Handball Bundesliga
De la Liga Asobal de Balonmano (Arkistoitu – Internet Archive)
Käsipallo olympialaisissa
1896–1932 •
1936 •
1948 •
1952 (Näytöslaji) •
1956–1968 •
1972 •
1976 •
1980 •
1984 •
1988 •
1992 •
1996 •
2000 •
2004 •
2008 •
2012 •
2016 •
2020 •
2024
Kentän kaavakuva
Käsipallossa käytetty pallo.
Tšekki–Ranska Euroopan-mestaruuskilpailussa 2010.
Kuutamokeikka (albumi)

| Kuutamokeikka Pave Maijanen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1990
 Formaatti: LP-levy (777-7 94340 1)   CD-levy (777-7 94340 2)   C-kasetti (777-7 94340 4)
 Tuottaja(t): Pave Maijanen
 Tyylilaji: poprock
 Kesto: 39.48
 Levy-yhtiö: Oy EMI Finland Ab   Maijanen Sävel ja Rytmi Oy
 Levymerkki: Parlophone
Muut kannet
   Albumin takakansi.
Listasijoitukset
  Suomi: 4. (huhtikuu 1990) 
Pave Maijasen muut julkaisut
| Would You 1987 | Kuutamokeikka 1990 | No Joking 1991 |
Singlet albumilta Kuutamokeikka
 ”Näinkö rakkaus palkitaan” / ”Nuo miehet” Julkaistu: 1990 (777-1385897)  ”Ikävä” / ”Kaikki nämä vuodet” Julkaistu: 1990 (777-1385917)  ”Kuutamokeikka” / ”Viimeinen valssi” Julkaistu: 1990 (777-1385967)
Kuutamokeikka on suomalaismuusikko Pave Maijasen soolouran kuudes studioalbumi vuodelta 1990. Albumin isoimmaksi hitiksi nousi ”Ikävä”, joka ylsi korkeimmillaan Suomen singlelistojen 28. sijalle, mutta oli radioiden soitetuin kappale huhtikuussa 1990. Itse albumi kohosi korkeimmillaan Suomen musiikkilistojen neljännelle sijalle ja pysyi listalla yhteensä 17 viikon ajan.
Albumi julkaistiin Parlophone-levymerkillä LP- ja CD-levyinä sekä C-kasettina.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut/suomentanut ja sovittanut M. Paavonen, ellei toisin mainita.
Kappaleet > A-puoli

Kaikki nämä vuodet – 4.42
Näinkö rakkaus palkitaan – 4.17
Tuutulaulu – 2.31 (säv. Otto Donner, san. Matti Rossi)
Aurinko nousee – 4.13
Nuo miehet – 4.22 (alkup. ”All The Fine Young Men”, säv. Eric Bogle, alkup. san. Munro John Campbell, sov. Arthur Fuhrmann)
Kappaleet > B-puoli

Ikävä – 4.26
Loputon tie – 4.21
Kuutamokeikka – 4.37 (säv. ja san. Neumann)
Missä vika – 2.26
Viimeinen valssi – 3.53
Kokoonpano

Pave Maijanen – laulu, kitarat, basso (1, 6, 7, 10), huuliharppu (5, 8), sähköpiano (”Viimeinen valssi”), E-Bow (”Näinkö rakkaus palkitaan”)
Puke Kataja – kosketinsoittimet
Olli Ahvenlahti – piano (”Tuutulaulu”)
Seppo Kantonen – sähköpiano (”Loputon tie”)
Juha Kapiainen – kitarat (1, 9)
Muta (Muddy) Manninen – kitarat (2, 4, 7, 9), akustinen slide-kitara (”Missä vika”)
Miikka Paatelainen – kitarat (4, 8)
Masa Maijanen – basso
Jari Kettunen – rummut
Reino ”Reiska” Laine – rummut (”Tuutulaulu”)
Severi Pyysalo – vibrafoni (”Tuutulaulu”)
+
Helsingin poliisisoittokunta – orkesteri kappaleessa ”Nuo miehet”, johtajana Arthur Fuhrmann
Heikki Hämäläinen, Jussi Pesonen, Mikko Pesonen ja Seppo Rautasuo – viulut (”Näinkö rakkaus palkitaan”)
Salla Mertsalo – viulu (”Ikävä”)
Heikki ”Häkä” Virtanen – kontrabasso (”Tuutulaulu”)
Kokoonpano > Tuotanto

Stefan Bremer – kansi
T. T. Oksala – äänitys ja miksaus
Pauli Saastamoinen – masterointi (Finnvox)
Mika Jussila – kaiverrus (Finnvox)
Pave Maijanen – tuottaja (Maijanen Sävel ja Rytmi Oy)
Hämäläismurteet

Hämäläismurteiden puhuma-alue.

1. Perihämäläiset murteet

2. Etelähämäläiset murteet

3. Kaakkoishämäläiset murteet

- 3A. Hollolan ryhmä

- 3B. Porvoon ryhmä

- 3C. Iitin ryhmä

4 Yläsatakuntalaiset murteet.

Punaisella vinoviivoituksella on merkitty lounaiset välimurteet.
Hämäläismurteet ovat suomen kielen länsimurteisiin kuuluvia murteita, joita puhutaan eteläpohjalaisten murteiden eteläpuolella, lounaismurteiden itäpuolella ja savolaismurteiden länsipuolella. Suomen nykyisen maakuntajaon perusteella murrealueeseen kuuluvat itäinen Satakunta, Pirkanmaa, Kanta-Häme, eteläinen Päijät-Häme, Kymenlaakso sekä Uudenmaan ja Itä-Uudenmaan suomenkieliset alueet.
Alaryhmät

Hämäläismurteiden alue on  melko epäyhtenäinen, ja sen eri alueilla on paljon piirteitä naapurimurteista. Hämäläismurteiden alaryhmiä ovat
Perihämäläiset (sydänhämäläiset) murteet
Etelähämäläiset murteet
Kaakkoishämäläiset murteet
3A. Hollolan ryhmä
3B. Porvoon ryhmä
3C. Iitin ryhmä
Yläsatakuntalaiset murteet.
Perihämäläisiä murteita on puhuttu alueella, jonka nurkkina olivat vanhat Vanajan, Urjalan, Kurun ja Kuoreveden pitäjät. Alue käsittää suurimman osan nykyisiä Pirkanmaan ja Kanta-Hämeen maakuntia. Etelähämäläisten murteiden alue jäi Janakkalan, Nurmijärven, Ypäjän ja Tammelan pitäjien alueille eli eteläiseen Kanta-Hämeeseen ja Uudenmaan luoteiskulmaan. Yläsatakuntalaisia murteita on puhuttu perinteisesti kolmiossa, jonka nurkkina ovat Virrat, Punkalaidun ja Honkajoki, nykyisen Pirkanmaan länsi- ja pohjoisosat sekä Satakunnan koilliskulma. Kaakkoishämäläisten murteiden alue on ulottunut Padasjoelta, Lammilta, Kärkölästä, Mäntsälästä ja Pornaisista itään nykyiseen Kymenlaaksoon, Valkealaan, Kymeen ja Vehkalahdelle.
Kaakkoishämäläiset murteet jakautuvat vielä kolmeen melko erilaiseen murrealueeseen: Hollolan, Porvoon ja Iitin ryhmään. Näistä Hollolan ryhmän rajat noudattelevat nykyisen Päijät-Hämeen länsi-, etelä- ja itärajaa; Sysmä ja Hartola kuuluvat eteläisen Keski-Suomen tavoin savolaismurteiden Päijät-Hämeen murteiden ryhmään. Ajoittain myös Padasjoen puhemuotoa on pidetty itämurteisiin kuuluvana. Porvoon ryhmä käsittää Uudeltamaalta Mäntsälän ja Pornaisen sekä Itä-Uudeltamaalta Askolan, Pukkilan ja Myrskylän. Iitin ryhmään kuuluvat nykyisistä kunnista Iitti, Artjärvi, Lapinjärvi, Kouvola, Kotka ja Hamina.
Hämäläismurteiden itäraja itämurteita vastaan on selkeä, mutta länsipuolella rajanveto ei ole yhtä yksinkertaista. Niiden länsipuolella puhutaan pitkällä, kapealla kaistalla niin sanottuja lounaisia välimurteita, joihin kuuluvat Porin seudun hämäläisvaikutteiset siirtymämurteet (Satakunnan länsiosat) sekä Ala-Satakunnan siirtymämurteet Harjavallasta Loimaalle. Samoin Someron ja vanhan Somerniemen pitäjien kielimuoto, Someron murre, on vanhastaan ollut vahvasti hämäläistä, mutta nämä kaikki luetaan silti lounaisiin siirtymämurteisiin, joihin kuuluvat vielä myös Länsi-Uudenmaan murteet. Oheisessa kartassa siirtymämurteiden alueet on merkitty vinoviivoituksella.
Piirteet

Hämäläismurteet ovat olleet tiheässä vuorovaikutuksessa muiden murteiden kanssa. Lisäksi hämäläismurteiden alue on laaja ja siten melko hajanainen. On vähän sellaisia murrepiirteitä, joita löydetään ainoastaan hämäläismurteiden alueelta. Toisaalta moni hämäläismurteille leimallinen piirre ei ole tyypillinen murrealueen kaikilla alueilla. Ainoastaan yleiskielen d:tä vastaava l on joskus ollut yleishämäläinen ja leimallisesti hämäläinen piirre. Se on kuitenkin pitkälti väistynyt muiden varianttien tieltä. Toinen leimallinen hämäläisyys on äite 'äiti' : äilen/äiren.
Yleiskielen d :n vastineina l (palan, lehlen ) tai r (paran, lehren ).
r-murteissa taivutusten "vesi : veden" ja "veri : veren" yhteenlankeaminen estyy taivutuksilla "vesen" (etelähämäläiset ja osa sydänhäm. murteista) ja "veten" (Mäntsälän murre ja osa pohjoisista sydänhäm. murteista)
Yleiskielen ts:n vastineena astevaihteluun kuulumaton tt: mettä : mettän.
Diftongit uo, yö, ie avartuvat suuressa osassa aluetta: nuari tyämiäs 'nuori työmies'.
Välivokaalia ei juuri esiinny.
Konsonanttien yleisgeminaatio osassa aluetta: sannoo, makkaa.
Inessiivin päätteet: maassa, pihassa; pihas(sain) (varsinkin Kaakkois-Hämeessä)
Jälkitavujen vokaalienvälinen h on säilynyt joissakin tapauksissa kaakkoishämäläisissä murteissa, erityisesti Iitin ryhmässä.
Vokaaliyhtymien -ea/-eä vastineena yleisesti ee: korkee; korkea, korkia (kaakkoishämäläisissä murteissa).
Konsonanttiyhtyemien rk ja lk erikoinen astevaihtelu
nk useimmiten astevaihteluton: henki : henken, vahinko : vahinkon
Pikapuhemuotoja, kuten ei tu, sa, pa, o 'ei tule, sano, pane, ole'
3. infinitiivin illatiivissa tunnuksettomat muodot ottaan, kulkeen 'ottamaan, kulkemaan'
Pronominien taivutusmuodot:
Rakenne panna + 2. infinitiivin instruktiivi
Muhammedin historiallisuus

Kalliomoskeijan peruskivi ja arkadin kaari, joka sisältää varhaisimpia MHMT-merkintöjä. Valokuva vuodelta 1915.
Muhammedin historiallisuus koskee kysymystä siitä, missä määrin islamin profeetta Muhammedista (n. 570 – n. 632) on olemassa historiallisesti luotettavaa tietoa. Muslimeille profeetta Muhammedia ja islamin syntyä koskevat kertomukset kuuluvat länsimaistyyppisen tieteellisen tutkimuksen ulkopuolelle, koska ne ovat islamin pyhää historiaa ja sellaisena osa uskontoa itseään.
Länsimainen orientalismi on pääosin hyväksynyt islamin oman selostuksen Muhammedista lukuun ottamatta joitakin yksityiskohtia, kuten elämäkertaan kuuluvia ihmeitä. Euroopassa 1800-luvulla alkanut historiallis-kriittinen islamin tutkimus on kuitenkin alkanut kyseenalaistaa islamilaisen perimätiedon luotettavuutta. Eräät tutkijat ovat katsoneet, ettei luotettavaa tietoa ole lainkaan, jolloin profeetta Muhammedia voi yhtä hyvin pitää mielikuvituksen tuotteena. Tällainen näkemys on tuottanut teorioita siitä, miten Muhammedin profeettahahmo on voinut syntyä ilman sen takana olevaa historiallista henkilöä. Perimätiedon epäluotettavuus oli tiedossa jo muslimioppineilla, ja se on moneen kertaan osoitettu, mutta siitä huolimatta monet modernit oppineet kirjoittavat edelleen ikään kuin ilmiötä ei olisi olemassakaan.
Muhammedista ei ole arkeologisia tai aikalaislähteitä. Kaikki häntä koskevat tiedot ovat peräisin Ibn Ishaqin 700-luvun loppupuolella kirjoittamasta elämäkerrasta. Alkuperäinen teos on kadonnut, mutta teksti on osittain säilynyt 800- ja 900-luvulla tehtyinä lainauksina. Toinen lähde ovat pääosin 800-luvulla kootut hadith-kertomukset, jotka sisältävät lyhyitä Muhammedin lausumia. Kolmas lähde on Koraani, jossa kuitenkin on varmuudella vain yksi Muhammediin liittyvä kertomus, eikä sen alkuperää tunneta. Koraanissa yleisimmin mainittu profeetta on Muhammedin asemesta Mooses. Muhammedin historiallisuutta puoltavat tutkijat yleensä luottavat näihin islamilaisiin aineistoihin ellei niiden epäluotettavuutta ole erikseen osoitettu. Skeptikot taas katsovat, että tekstit ovat liian myöhäisiä ollakseen luotettavia lähteitä.
Islamilaisten lähteiden lisäksi todisteina on pidetty muutamaa kristillistä kirjallista lähdettä 600-luvulta, muutamaa 600-luvun kolikkoa sekä Kalliomoskeijan friisikirjoitusta 690-luvulta. Näkemykset kuitenkin eroavat niiden tulkinnasta. Tavallisesti niitä pidetään todisteina Muhammedin historiallisuudesta. Skeptikot kuitenkin torjuvat eri perustein kristillisten lähteiden todistusarvon. Jotkut myös katsovat, että varhaiset muhammad-merkinnät arkeologisissa lähteissä eivät viittaa profeetta Muhammediin vaan ovat "ylistää"-verbin partisiippimuoto, joka viittaa Jeesukseen ja hänen arabiankieliseen kunnianimeensä "ylistetty".
Keskustelu on jäänyt avoimeksi, sillä osapuolet eivät ole kyenneet vakuuttamaan toisiaan. Orientalistien keskuudessa luottamus islamilaisiin lähteisiin on kuitenkin ollut laskusuunnassa.
Yleiskatsaus tutkimukseen

Koraaniin ja Muhammediin kohdistuva tieteellinen tutkimus alkoi länsimaissa 1800-luvulla, kun eurooppalaisiin yliopistoihin perustettiin ensimmäiset arabian kielen professuurit. Islamin tutkimuksessa luotettiin aluksi islamin omaan perimätietoon. Vuonna 1851 Ernest Renan kirjoitti, että Muhammedin elämää voitiin sen avulla seurata "historian kirkkaassa valossa" jopa vuodesta toiseen. Vaikka pian omaksuttiin käsitys, että suullinen muistitieto oli liian myöhäistä ollakseen täysin luotettavaa, Muhammedin historiallisuutta ei kuitenkaan osattu epäillä. Islamilaisessa perimätiedossa hänen ansioikseen luettiin niin valtava joukko asioita, että Muhammedia päinvastoin jouduttiin pitämään historian vaikutusvaltaisimpana ihmisenä.
Yleiskatsaus tutkimukseen > Valtavirtainen islamin tutkimus

Kun islamilaiset maat 1900-luvulla vapautuivat siirtomaaherruudesta, muslimeja alkoi muuttaa Eurooppaan. Uusi tilanne vaikutti islamologiaan siten, että tutkijat alkoivat varoa sellaisia islamin tulkintoja, jotka voisivat loukata muslimeita. Varovaisuus on rajoittanut etenkin 600-luvun tapahtumien tutkimista, sillä muslimeille se oli ”pyhää historiaa”, josta ei voinut esittää poikkeavia näkemyksiä. Läntisen islamologian teoriat alkoivat siksi muistuttaa muslimien omia tulkintoja. Esimerkki siitä on professori William Montgomery Watt ja hänen kaksiosainen Muhammed-elämäkertansa 1950-luvulta. Sama hienotunteisuus ei ulottunut Neuvostoliittoon, missä vuonna 1930 arabistit esittivät teorian, jonka mukaan Muhammed ja häntä seuranneet ”oikeaan johdetut kalifit” todellisuudessa olivat kaunokirjallisia hahmoja vailla historiallisia esikuvia. Heidät olisi keksitty uuden uskonnon tarpeisiin. Neuvostoliittolainen teoria Muhammedin epähistoriallisuudesta ei pitkään aikaan saanut vastakaikua lännessä.
Läntisessä islamologiassa alkoi 1900-luvun lopulla kehittyä niin sanottu historiallis-kriittinen tai revisionistinen suuntaus, joka hylkäsi osittain tai jopa kokonaan islamilaisen perimätiedon arvon. Se palasi 1800-luvulla alkaneen hadith-tutkimuksen perinteisiin, joita vielä 1900-luvulla oli jatkanut Joseph Schacht. Merkittäviä kriittisiä tutkijoita olivat muun muassa John Wansbrough, Günter Lüling, Patricia Crone ja Michael Cook. Heidän työnsä alkoivat vaikuttaa myös perinteiseen islamin tutkimukseen, joka vuosituhannen vaihteeseen mennessä oli alkanut luopua kaikkein herkkäuskoisimmasta nojautumisesta islamilaiseen perimätietoon. Esimerkiksi arabian kielen professori Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan ”tiedämme yllättävän vähän islamin kaikkein varhaisimmasta historiasta ja profeetta Muhammedin elämästä.”