stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Hypoteekkiyhdistys
Johto > Toimitusjohtajat/Pääjohtajat

konsuli Otto Reinhold Frenckell, toimitusjohtaja 1860–1867
senaattori Johan Vilhelm Snellman, toimitusjohtaja 1869–1881
senaattori Gustaf Robert Alfred Charpentier, toimitusjohtaja 1881–1884
senaattori Kasten Antell, toimitusjohtaja 1884–1905
lakitieteen kandidaatti Emil Schybergson, toimitusjohtaja 1906–1920
senaattori August Ramsay, toimitusjohtaja 1920–1928
varatuomari Auli Markkula, toimitusjohtaja 1929–1942
lakitieteen tohtori Ilmo Ollinen, toimitusjohtaja 1942–1967
varatuomari Pentti Huhanantti, pääjohtaja 1967–1976
Pentti Linkomo, vt. pääjohtaja 1976–1978
varatuomari Osmo Kalliala, toimitusjohtaja 1979–1987
varatuomari Risto Piepponen, toimitusjohtaja 1987–2001
rahoitusneuvos Matti Inha, toimitusjohtaja 2002–2012
oikeustieteen kandidaatti Ari Pauna, toimitusjohtaja 2013–
Lähde
Eläkesäätiö

Suomen Hypoteekkiyhdistyksen toimintaan liittyy myös vuonna 1898 eläkerahastona toimintansa aloittanut ja vuonna 1957 eläkesäätiöksi muutettu Suomen Hypoteekkiyhdistyksen eläkesäätiö. Säätiön etuusperusteinen A-osasto on toimintapiiriltään suljettu, mutta uusi vuonna 2010 voimaan tulleen lain mukainen maksuperusteinen M-osasto on kaikille Hypo-konsernin palveluksessa oleville avoin. Säätiön toimintaa valvoo Finanssivalvonta. Säätiön asiamiehenä toimii Hypoteekkiyhdistyksen ja Asuntohypopankin varatoimitusjohtajan tehtävässä 1.1.2013 lukien aloittanut varatuomari Elli Reunanen.lähde?
Aiheesta muualla

Suomen Hypoteekkiyhdistyksen verkkosivut
Suomalaiset pankit
Aktia
Bigbank
Danske Bank
Evli
Handelsbanken
Hypo
Nordea
Nordnet
OmaSp
OP
POP-pankki
SEB
S-Pankki
Säästöpankkiryhmä
Ålandsbanken
Entinen Hypoteekkiyhdistyksen talo, Eteläesplanadi 16.
Kristinusko Massachusettsissa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Massachusettsin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2014 väestötutkimuksen mukaan kristinusko on Massachusettsin suurin uskonto. 58 prosenttia Massachusettsin väestöstä kuuluu kristillisiin kirkkoihin.
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on katolisuus: katoliseen kirkkoon kuuluu 34 prosenttia väestöstä.
Toiseksi suurin suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 9 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 10 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu 2 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Molempiin kuuluu noin prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 594 | 2 497 737 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 383 | 114 736 |
| United Church of Christ | Päälinja | Kongregationalismi | 338 | 65 402 |
| Yhdysvaltain episkopaalinen kirkko | Päälinja |  Anglikaaninen | 213 | 65 290 |
| Jehovan todistajat | Jehovan todistajat |  Adventismi | 198 | 45 302 |
| Assemblies of God USA | Evankelikalismi | Helluntaiherätys | 163 | 40 068 |
Historia > Siirtokunta-kausi (1620–1729)

Etelä-Englannista lähtöisin olevat kalvinistiset pyhiinvaeltajaisät olivat muodostaneet valtiokirkosta erillisen seurakunnan. Separatistiseurakunta saapui Massachusettsiin Hollannista. Alun perin seurakunnan tuli asettua Virginiaan, mutta huonon ohjauksen vuoksi he asettuivat maihin toisaalla. Tähän uuteen paikkaan he perustivat Plymouthin vuonna 1620.
Pyhiinvaeltajaisien tärkein vaikutin oli uskonnollinen. Uskonnollisuus oli vahva vaikutin myös Mayflowerin kajuutassa solmitulle sopimukselle, joka oli ensimmäinen askel kohti demokraattista perustuslakia. Uusi seurakunta oli organisaatioltaan demokraattinen ja peruspiirteenä siinä erotettiin kirkko ja valtio toisistaan. Kolmas peruspiirre oli, että kristillinen usko tehtiin siirtokunnan keskipisteeksi. Kun ensimmäinen sato korjattiin uudessa siirtokunnassa, kokoonnuttiin viettämään kiitospäivää.
Puritaaninen separatismi vaitui kansalliseksi kristilliseksi yhteiskuntaihanteeksi toisen puritaaniryhmän vaikutuksesta. Se oli katsomukseltaan puritaanis-kansalliskirkollinen. Nämä puritaanit edustivat läpileikkausta englantilaisesta keskiluokkaisesta yhteiskunnasta. Uskonnollinen motivaatio oli mukana myös heidän uudisasutustoiminnassa.
Puritaanis-kansalliskirkolliset seurasivat, Virginiasta poiketen, Plymouthin pyhiinvaeltajaisiä ja tekivät itsensä kirkollisesti omavaraisiksi. Uudisasukkaiden mukana oli Cambridgen yliopistossa koulutettuja pappeja ja kalvinilaisuuden intellektuaalinen perintö. Tässä tarkoituksessa perustettiin siirtolaispapin mukaan nimetty Harvardin yliopisto vuonna 1636, josta tuli uuden kansakunnan yliopistolaitoksen perusmalli.
Vihamielisyys englantilaisten siirtomaiden ja katolisten Ranskan ja Espanjan siirtokuntien välillä kärjistyi aikakautena. Vuonna 1647 Massachusettsissa säädettiin laki, jossa kaikkia katolisia pappeja uhattiin kuolemalla. Protestanttien aikomuksena oli perustaa Uuteen maailmaan kristillinen seurakunta ja asukkaat olivat hyvin perehtyneitä kirkkojensa oppiin. 1700-luvun alussa jyrkät kalvinistit menettivät kuitenkin erikoisasemansa. Vapaamieliset kristityt saivat johtoonsa Harvardin yliopiston.
John D. Barrow

John Barrow (2012)
John D. Barrow FRS (29. marraskuuta 1952 Lontoo – 26. syyskuuta 2020) oli englantilainen kosmologi, teoreettinen fyysikko ja matemaatikko. Barrow hoiti matematiikan tutkimusprofessuuria Cambridgen yliopistossa sekä geometrian professuuria Lontoon Gresham Collegessa (2008–2011). Jälkimmäinen on Britannian vanhin matematiikan professuuri (perustettu 1596). Sen aikaisempiin haltijoihin kuuluu muun muassa Roger Penrose. Barrow oli myös 2003–2007 Gresham Collegen tähtitieteen professori. Historia tuntee vain kaksi henkilöä, jotka ovat hoitaneet kahta eri alan Gresham-professuuria, edellinen oli Laurence Rooke vuonna 1657.
Barrow oli myös tiede- ja harrastelijanäytelmäkirjailija. Hän piti Tieteen päivien 2005 avajaisesitelmän Helsingissä. Vuonna 2008 Royal Society palkitsi hänet Michael Faraday Prizella ansioistaan tieteen kansantajuistajana.
Barrow'n muu ansiolista sisältää toistakymmentä erilaista palkintoa. Niihin kuuluu jopa italialainen teatteripalkinto Premi Ubu 2002 parhaasta näytelmästä ”Infinities” (Äärettömyydet), jonka ohjasi Piccolo Teatro di Milanon Luca Ronconi. Se esitettiin Italiassa Milanon Teatro La Scalassa keväällä 2002 ja uudestaan keväällä 2003, sekä keväällä 2002 Espanjan Valenciassa.
Barrow oli jäsenenä Yhdistyneessä reformoidussa kirkossa, jonka hän kuvaili opettavan perinteistä deismiä.
Teoksia

Maailmankaikkeuden alku.  (The origin of the universe, 1993)  Suomentanut Risto Varteva. Tieteen huiput. Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-20037-9
Lukujen taivas: Laskeminen, ajattelu ja olemassaolo.  (Pi in the sky: Counting, thinking, and being, 1992)  Suomentanut Risto Vilkko. Helsinki:  Art House, 1999.  ISBN 951-884-231-0
Pistetulo

Pistetulo eli skalaaritulo on matematiikassa vektoreille määritelty lasku­toimitus, jonka tulos on skalaari. Euklidisen avaruuden tapauksessa sitä nimitetään joskus myös sisätuloksi tai projektio­tuloksi, joka korostaa sen geometrista, vektorin projektioon liittyvää merkitystä. Vektorit voidaan ilmaista järjestetyillä luku­jonoilla, joista kummassakin on piste­tuloa muodostettaessa oltava yhtä monta lukua (ne ilmoittavat yleensä vektorin koordinaatit, kun taas vektorien piste­tulo on vain yksi luku.
Nimitys pistetulo johtuu siitä, että sen merkkinä yleensä käytetään vektorien symbolien väliin merkittyä pistettä samaan tapaan kuin pistettä lukujen välissäkin käytetään (vinoristin ohella) kertomerkkinä. Täten vektorien a ja b piste­tuloa merkitään a⋅b. Toisinaan kuitenkin käytetään myös merkintää (a,b). Pistetulon toinen nimi skalaari­tulo taas korostaa sitä, että tuloksena on skalaari. Kolmi­ulotteisessa avaruudessa vektoreille on pistetulon lisäksi määritelty toinenkin tulo, ristitulo, jonka tulos on pseudovektori ja jolle käytetään merkintää a × b. Ulottuvuuksien luku­määrästä riippumatta pistetulo liittyy suoraan vektorien välisen kulman kosiniin.
Määritelmä

Pistetulo voidaan määritellä kahdella tavalla: algebrallisesti tai geometrisesti. Geometrinen määritelmä perustuu kulman ja etäisyyden käsitteisiin, joista jälkimmäinen merkitsee myös vektorin suuruutta. Kun euklidisessa avaruudessa käytetään karteesista koordi­naatistoa, nämä määritelmät voidaan osoittaa yhtäpitäviksi.
Nykyaikaisessa analyyttisessä geometriassa avaruuden pisteet määritellään niiden karteesisten koordinaattien avulla, ja euklidinen avaruus itse samastetaan reaalisen koordinaatti­avaruuden  \mathbb {R} ^{n} kanssa. Tällaisessa lähestymistavassa pituuden ja kulman käsitteitä ei oleteta annettuina, vaan ne määritellään vasta pistetulon avulla: vektorin pituus määritellään neliöjuurena sen piste­tulosta itsensä kanssa, ja vektorien välinen kulma määritellään siten, että sen kosini on vektorien pistetulo jaettuna vektorien pituuksien tulolla. Tällöin piste­tulon algebrallisen ja geometrisen määritelmän yhtä­pitävyys on oleellinen osa euklidisen geometrian klassisen ja modernin, analyyttiseen geometriaan perustuvan muotoilun yhtä­pitävyyttä.
Määritelmä > Algebrallinen määritelmä

Kahden vektorin A = [A1, A2, ..., An] ja B = [B1, B2, ..., Bn] pistetulo n-ulotteisessa avaruudessa määritellään seuraavasti:
missä  \sum  tarkoittaa summausta. Esimerkiksi kolmi­ulotteisessa avaruudessa vektorien [1, 3, -5] ja [4, -2, -1] pistetulo on:
Määritelmä > Geometrinen määritelmä

Euklidisessa avaruudessa vektori on geometrinen olio, jolla on sekä suuruus että suunta. Vektoria voidaan kuvata nuolella. Sen suuruus on nuolen pituus ja suunta se, mihin nuolen kärki osoittaa. Vektorin A pituudelle käytetään merkintää  \left\|\mathbf {A} \right\|.  Euklidisten vektorien A ja B piste­tulo määritellään seuraavasti:
missä  \theta  on vektorien A ja B välinen kulma.
Erityisesti jos A ja B ovat kohtisuorassa, niiden välinen kulma on 90° ja
Toinen ääritapaus on, että vektorit ovat samansuuntaisia. Silloin niiden välinen kulma on 0° ja
Tästä seuraa, että vektorin A pistetulo itsensä kanssa on
mistä saadaan vektorin pituudelle lauseke
Määritelmä > Skalaaritulon perusominaisuuksia

Euklidisen vektorin A skalaariprojektio eli skalaarinen komponentti toisen euklidisen vektorin B suunnassa on määritelmän mukaan
missä  \theta  on vektorien A ja B välinen kulma.
Pistetulon geometriseen määritelmään perustuen tämä voidaan kirjoittaa myös muotoon
missä  {\widehat {\mathbf {B} }}=\mathbf {B} /\left\|\mathbf {B} \right\| on B:n suuntainen yksikkövektori.
Pistetuloa luonnehtii näin ollen geometrisesti
Tähän tapaan määriteltynä pistetulo on homogeeninen skaalattaessa jokaista muuttujaa, mikä merkitsee, että jokaiselle skalaarille  \alpha  pätee:
Pistetulolle pätee myös osittelulaki, toisin sanoen
Näistä ominaisuuksista yhteen­vetona voidaan todeta, että pistetulo on bilineaarinen muoto. Lisäksi tämä bilineaarinen muoto on positiivinen definiittinen, mikä merkitsee, että
 \mathbf {A} \cdot \mathbf {A} 
ei ole koskaan negatiivinen, ja nolla se on jos ja vain jos  \mathbf {A} =\mathbf {0} .
Määritelmä > Määritelmien yhtäpitävyys

Jos e1, ..., en ovat  \mathbb {r} ^{n}:n standardikanta eli koordinaattiakselien suuntaiset yksikkövektorit, voidaan kirjoittaa:
Vektorit ei muodostavat avaruuden ortonormaalin kannan, sillä ne kaikki ovat yhden pituusyksikön pituisia ja keskenään kohtisuorassa. Koska ne ovat yksikön pituisia, on
ja koska ne ovat keskenään kohtisuorassa, jos  i\neq j,  on
Tällöin voidaan todeta, että kaikissa tapauksissa pätee:
missä  \delta _{i}j on Kroneckerin delta.
Geometrisen määritelmän perusteella voidaan toisaalta todeta, että jokaiselle kanta­vektorille ei ja jokaiselle vektorille A pätee:
missä Ai on vektorin A komponentti yksikkö­vektorin ei suunnassa.
Soveltamalla geometrisesti määritellyn pistetulon osittelulakia saadaan
mikä on täsmälleen sama kuin pistetulon algebrallinen määritelmä.  Kahden vektorin geometrinen pistetulo on siis aina
yhtä suuri kuin niiden algebrallinen pistetulo.
Laskusääntöjä

Jos a, b ja c ovat reaalikertoimisia vektoreita ja r skalaari, vektorien pistetulolla on seuraavat ominaisuudet.
Vaihdannaisuus:
 \mathbf {a} \cdot \mathbf {b} =\mathbf {b} \cdot \mathbf {a} ,
seuraa suoraan määritelmästä ( \theta  on vektorien a ja b välinen kulma).
 \mathbf {a} \cdot \mathbf {b} =\left\|\mathbf {a} \right\|\left\|\mathbf {b} \right\|\cos \theta =\left\|\mathbf {b} \right\|\left\|\mathbf {a} \right\|\cos \theta =\mathbf {b} \cdot \mathbf {a} .
Osittelulaki vektorien yhteenlaskun suhteen:
 \mathbf {a} \cdot (\mathbf {b} +\mathbf {c} )=\mathbf {a} \cdot \mathbf {b} +\mathbf {a} \cdot \mathbf {c} .
Bilineaarisuus:
 \mathbf {a} \cdot (r\mathbf {b} +\mathbf {c} )=r(\mathbf {a} \cdot \mathbf {b} )+(\mathbf {a} \cdot \mathbf {c} ).
Skalaarilla kertominen:
 (c_{1}\mathbf {a} )\cdot (c_{2}\mathbf {b} )=c_{1}c_{2}(\mathbf {a} \cdot \mathbf {b} ).
Ortogonaalisuus:
Vektorit a ja b, jotka eivät ole nollavektoreita, ovat kohtisuorassa, jos ja vain jos a ⋅ b = 0.
Tulosääntö:
Jos a ja b ovat funktioita, niiden tulon derivaatta, jonka merkkinä käytetään pilkkua ('), on a' ⋅ b + a ⋅ b'.
Sen sijaan piste­tulolle ei ole olemassa liitäntälakia. Tämä seuraa jo siitä, ettei skalaarin (a ⋅ b) ja vektorin (c) tai vektorin (a) ja skalaarin (b' ⋅ c) piste­tulo ole edes määritelty. Edellä mainittua skalaarilla kertomis­sääntöä sanotaan kuitenkin toisinaan "skalaarin ja pistetulon liitäntä­laiksi", tai sanotaan, että "pistetulo on liitännäinen skalaarilla kertomisen suhteen, koska c (a ⋅ b) = (c a) ⋅ b = a ⋅ (c b).
Myöskään supistussääntö ei päde. Tavallisille luvuillehan pätee, että jos ab = ac, on aina myös b = c, ellei a ole nolla. Näin ei kuitenkaan ole vektorien pistetulon laita, sillä jos a ⋅ b = a ⋅ c ja  a\neq 0, tästä seuraa osittelu­lain mukaan, että a ⋅ (b - c) = 0: tämä edellyttää vain, että a on kohti­suorassa vektoria b − c vastaan, mutta vektorin b − c ei tarvitse olla nollavektori, joten b ei välttämättä ole yhtä suuri kuin c.
Laskusääntöjä > Kosinilauseen todistus pistetulon avulla

Oletetaan kaksi vektoria, a ja b, joiden välinen kulma  \theta , kuten oheisessa kuvassa. Niiden avulla voidaan muodostaa kolmio, jonka kolmantena sivuna on vektori c = a - b. 
Tämän kolmannen sivun pistetulo itsensä kanssa on:
Näin ollen on:
mikä tulos tunnetaan kosinilauseena.
Lagrangen kaava

Vektorien piste- ja ristitulon yhdistää toisiinsa seuraava Lagrangen kaava:
mille voidaan käyttää muistisääntöä "BAC miinus CAB", kunhan muistetaan, mille vektoreille pistetulo muodostetaan. Tämän kaavan avulla vektoreilla suoritettavia lasku­toimituksia voidaan yksin­kertaistaa varsinkin fysiikassa.
Sovelluksia fysiikassa

Fysiikassa pistetulo on skalaari myös fysikaalisessa merkityksessä. Se on käytetystä koordinaatti­järjestelmästä riippumaton fysikaalinen suure, jolla on lukuarvo ja yksikkö. Esimerkkejä fysikaalisista suureista, joiden arvo voidaan laskea vektori­suureiden pistetulona, ovat muun muassa seuraavat:
Voiman tekemä mekaaninen työ on kappaleeseen vaikuttavan voiman ja kappaleen kulkeman matkan pistetulo.
Magneettivuo tietyn pinnan läpi on magneettivuon tiheyden ja pinta-alavektorin pistetulo, kun pinta-ala käsitetään vektoriksi, joka on kohti­suorassa pintaa vastaan.
Yleistyksiä > Kompleksivektorit

Sovellettuina vektoreihin, joiden komponentit ovat kompleksilukuja, edellä esitetyt pistetulon määritelmät antaisivat sille varsin erilaisia ominaisuuksia. Esimerkiksi vektorin pistetulo itsensä kanssa voisi olla mikä tahansa kompleksi­luku, ja se voisi myös olla nolla, vaikka kyseessä ei olisikaan nollavektori; sellaisia vektoreita sanotaan isotrooppisiksi; tällä taas olisi pituuden ja kulman käsitteisiin liittyviä seurauksia.  On kuitenkin mahdollista määritellä kompleksi­vektoreillekin pistetulo siten, että se on ominaisuuksiltaan lähempänä reaali­vektoreiden pistetuloa ja että sillä esimerkiksi on aina positiivis-definiittinen normi. Tällöin pistetulo määritellään seuraavasti:
missä bi on bi:n 
kompleksikonjugaatti.
Näin määriteltynä jokaisen vektorin pistetulo itsensä kanssa on ei-negatiivinen reaaliluku, ja se on nolla vain, jos kyseessä on nollavektori. Näin määritellyllä kompleksi­vektorien piste­tulolla ei kuitenkaan ole reaali­vektorien pistetulon symmetria­ominaisuuksia eikä se ole bilineaarinen. Sen sijaan se on seskvilineaarinen: se on konjugaattilineaarinen, mutta ei lineaarinen b:n suhteen. Se ei myöskään symmetrinen, sillä
Kompleksivektorien välinen kulma määritellään tällöin seuraavasti:
Tämäntyyppinen skalaaritulo on kaikesta huolimatta käyttö­kelpoinen, ja se johtaa hermiittisen muodon ja yleisen sisätulo­avaruuden käsitteisiin.
Yleistyksiä > Sisätulo

Sisätulo on pistetulon yleistys abstarkteihin vektori­avaruuksiin, joiden kerroin­kuntana
on joko reaalilukujen ( \mathbb {R} ) tai kompleksilukujen kunta ( \mathbb {C} ). Sisätulolle käytetään yleensä merkintää  \left\langle \mathbf {a} \,,\mathbf {b} \right\rangle .
Kun kerroinkuntana ovat kompleksiluvut, kahden vektorin sisätulo on yleensä kompleksiluku, ja sisätulo on seskvilineaarinen, ei bilineaarinen. Sisätuloavaruus on normitettu vektoriavaruus, ja vektorin sisätulo
itsensä kanssa on positiivis-definiittinen.
Yleistyksiä > Funktioiden sisätulo

Sisätulo on määritelty vektoreille, joilla on äärellinen määrä komponentteja. Koska vektorit voidaan esittää lukujonoinaselvennä, voidaan n-vektori käsittää myös diskreetiksi funktioksi, joka on määritelty joukossa  {k\in N|1<=k<=n}, jolloin ui eli vektorin i:s komponentti on funktion arvo argumentin arvolla i.
Tämä käsite voidaan yleistää jatkuville funktiolle. Samoin kuin vektorien sisätulo lasketaan
vastaavien komponenttien tulojen summana, funktion sisätulo määritellään integraalina jonkin välin a < x b
yli, jolle välille käytetään myös merkintää [a,b]:
Tämä voidaan edelleen yleistää kompleksifunktioille  \psi (x) ja  \chi (x) samaan tapaan kuin kompleksivektorien sisätulo edellä määriteltiin. Tällöin saadaan:
Yleistyksiä > Painofunktio

Sisätuloilla voi olla painofunktio, toisin sanoen funktio, joka painottaa sisätulon jokaista termiä jollakin arvolla.
Yleistyksiä > Dyadit ja matriisit

Matriiseilla sisätuloa vastaa Frobeniuksen sisätulo, joka on analoginen vektorien sisätulon kanssa.
Kahden matriisin Frobeniuksen sisätulo on määritelty edellyttäen, että kummassakin on yhtä monta riviä ja yhtä monta saraketta. Tällöin matriisien A ja B sisätulo on niiden vastaavien komponenttien tulojen summa:
Samaan tapaan myös dyadeille on määritelty sisätulo ja "kaksinkertainen" sisätulo.
Yleistyksiä > Tensorit

Kahden tensorin sisätulo, joista toinen on astetta n ja toinen astetta m, on asteen n + m − 2 tensori.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Dot product
Kirjallisuutta

Kivelä, Simo K.: Algebra ja geometria.  Espoo:  Otatieto, 1989.  ISBN 951-672-103-6
Rikkonen, Harri: Matematiikan pitkä peruskurssi I: Vektorialgebra ja analyyttinen geometria.  Helsinki:  Otakustantamo, 1969.  ISBN 951-671-067-0
Pitkäranta, Juhani: Calculus Fennicus. TKK:n 1. lukuvuoden laaja matematiikka (2000–2013) (pdf) Helsinki:  Avoimet oppimateriaalit ry.. ISBN 978-952-7010-13-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pistetulo Wikimedia Commonsissa
Dot product Wolfram MathWorld.
Explanation of dot product including with complex vectors mathreference.com.
Dot Product demonstrations.wolfram.com.  2007.
Skalaariprojektio
Pistetulon vaihdantalaki
Kolmio, jonka kahtena sivuna ovat vektorit a ja b, joiden välinen kulma on  \theta .
Käännös suomeksi
Turing-palkinto

| Turing-palkinto |
| --- | --- |
Palkitaan:  tietojenkäsittelytieteen parissa tekemistä saavutuksista
Palkinnon antaja:  Association for Computing Machinery
Ensimmäinen palkinto:  1966
Viimeisin palkittu:  2023
Virallinen internet-sivu
Turing-palkinto on vuosittain jaettava palkinto, joka myönnetään tietotekniikkaa merkittävästi kehittäneelle henkilölle. Palkintoa on usein kutsuttu tietotekniikan Nobel-palkinnoksi. Turing-palkintoa on jaettu vuodesta 1966 lähtien. Palkinnon myöntää Association for Computing Machinery -järjestö, ja sitä sponsoroi Google. Palkinnon arvo oli pitkään 250 000 dollaria, mutta nostettiin vuonna 2014 miljoonaan dollariin. Palkinto on nimetty modernin tietojenkäsittelyn uranuurtaja Alan Turingin mukaan.
Aiheesta muualla

Association for Computing Machinery -yhdistyksen palkintoa käsittelevä verkkosivu
| n k Turing-palkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1966: Alan Perlis  1967: Maurice V. Wilkes  1968: Richard Hamming  1969: Marvin Minsky 
1970-luku:  1970: James H. Wilkinson  1971: John McCarthy  1972: Edsger Dijkstra  1973: Charles Bachman  1974: Donald Knuth  1975: Allen Newell, Herbert Simon  1976: Michael O. Rabin, Dana Scott  1977: John Backus  1978: Robert W. Floyd  1979: Kenneth E. Iverson 
1980-luku:  1980: C. Antony R. Hoare  1981: Edgar F. Codd  1982: Stephen A. Cook  1983: Ken Thompson, Dennis Ritchie  1984: Niklaus Wirth  1985: Richard M. Karp  1986: John Hopcroft, Robert Tarjan  1987: John Cocke  1988: Ivan Sutherland  1989: William Kahan 
1990-luku:  1990: Fernando J. Corbató  1991: Robin Milner  1992: Butler W. Lampson  1993: Juris Hartmanis, Richard E. Stearns  1994: Edward Feigenbaum, Raj Reddy  1995: Manuel Blum  1996: Amir Pnueli  1997: Douglas Engelbart  1998: Jim Gray  1999: Frederick P. Brooks 
2000-luku:  2000: Andrew Chi-Chih Yao  2001: Ole-Johan Dahl, Kristen Nygaard  2002: Ronald Rivest, Adi Shamir, Leonard M. Adleman  2003: Alan Kay  2004: Vinton G. Cerf, Robert E. Kahn  2005: Peter Naur  2006: Frances E. Allen  2007: Edmund M. Clarke, E. Allen Emerson, Joseph Sifakis  2008: Barbara Liskov  2009: Charles P. Thacker 
2010-luku:  2010: Leslie G. Valiant  2011: Judea Pearl  2012: Silvio Micali, Shafi Goldwasser  2013: Leslie Lamport  2014: Michael Stonebraker  2015: Whitfield Diffie, Martin Hellman  2016: Tim Berners-Lee  2017: John L. Hennessy, David A. Patterson  2018: Yoshua Bengio, Geoffrey Hinton, Yann LeCun  2019: Edwin Catmull, Pat Hanrahan 
2020-luku:  2020: Alfred Aho, Jeffrey Ullman  2021: Jack Dongarra  2022: Robert Metcalfe  2023: Avi Wigderson
Pierre Larousse

Pierre Larousse
Pierre Athanase Larousse (23. lokakuuta 1817 – 3. tammikuuta 1875) oli ranskalainen kielitieteilijä, leksikografi, ensyklopedisti ja kirjankustantaja.  Hän laati ja julkaisi monia 1800-luvun oppi- ja tietokirjoja, joista laajin oli 15-osainen Grand dictionnaire universel du XIXe siècle (1866–1876). Se oli aiempia ensyklopedioita yleiskäyttöisempi ja vähemmän tieteellinen sanakirjan ja tietosanakirjan yhdistelmä, joka sisälsi lyhyitä sananselityksiä mutta myös laajempaa tietoa henkilöistä, historiasta ja maantieteestä.
Pierre Laroussen perustama sanakirjoihin ja hakuteoksiin erikoistunut Éditions Larousse -kustantamo toimii yhä ja on vuodesta 2002 ollut Lagardère Groupin omistuksessa.
Käännös suomeksi
Richard Overy

Richard Overy vuonna 2015.
Richard Overy (s. 1947) on brittiläinen sotahistorioitsija, joka on perehtynyt erityisesti toisen maailmansodan historiaan. Overy valmistui Cambridgen Gonville and Caius Collegesta ja on tämän jälkeen työskennellyt Queens’ Collegessa Cambridgen yliopistossa ja King’s Collegessa Lontoossa. Vuonna 2001 Overylle myönnettiin Samuel Elliot Morison -palkinto työstään sodankäynnin historian parissa.
Teoksia

Overy, Richard: The Dictators: Hitler's Germany and Stalin's Russia.  Penguin Books, 2004.  ISBN 978-0-14-028149-1
Overy, Richard: Russia's War: Blood upon the Snow.  Penguin Books, 1997.  ISBN 1-57500-051-2
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef