stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ferenc Münnich
Paluu Unkariin ja maanpako

Marraskuussa 1918 Münnich palasi Unkariin ja oli mukana perustamassa sinne kommunistista puoluetta. Yhdessä sen muiden johtajien kanssa hänet pidätettiin 21. helmikuuta 1919. Kuukautta myöhemmin hän pääsi vapauteen, kun Unkari julistettiin neuvostotasavallaksi. Münnichistä tuli ensin sota-asiain kansankomissariaatin (ministeriön) järjestelyosaston päällikkö, huhtikuussa Romanian-rintaman poliittinen komissaari. Hän oli Neuvostotasavallan armeijan mukana valloittamassa takaisin entisen Ylä-Unkarin (nyk. Slovakia) alueita; sinne julistetun lyhytikäisen Slovakian neuvostotasavallan hallituksessa hän toimi kesäkuussa sota-asiain kansankomissaarina. Kun Unkarin joukot vetäytyivät Slovakiasta heinäkuussa, Münnichistä tuli Unkarin neuvostotasavallan armeijan pääesikunnan poliittinen komissaari.
Unkarin neuvostotasavallan kukistuttua elokuussa 1919 Münnich pakeni Wieniin. Riitojen repimässä emigranttikommunistien yhteisössä hänet tunnettiin Béla Kunin miehenä. Helmikuussa 1921 hän sai Kominternilta tehtäväkseen valmistella aseellista kansannousua Saksassa, mutta hänet pidätettiin ja karkotettiin maasta. Tämän jälkeen hän asettui Moskovaan, missä hän toimi valtiollisen öljyntuotantoa valvovan komitean puheenjohtajana ja toimitti unkarilaisten emigranttikommunistien lehteä Sarló és Kalapács (’Sirppi ja vasara’).
Espanjan sisällissodassa (1936–1939) Münnich taisteli vapaaehtoisena tasavaltalaisten armeijassa peitenimellä Otto Flatter. Tasavaltalaisten kansanrintamahallituksen romahdettua hän pakeni Ranskaan, missä hän joutui Argelès-sur-Merin internointileirille ja toukokuussa 1939 poliittisen toiminnan takia edelleen vangiksi Colliouren linnaan. Sieltä hän vapautui marraskuussa 1940 Neuvostoliiton konsulin väliintulon ansiosta ja sai Neuvostoliiton kansalaisena luvan palata Moskovaan.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesällä 1941 Münnich työskenteli jonkin aikaa Puna-armeijan palveluksessa partisaanikouluttajana. Lokakuussa 1942 hänestä tuli Moskovan radion unkarinkielisen osaston johtaja, ja tässä yhteydessä hän tutustui lähemmin Mátyás Rákosiin ja muihin unkarilaisten kommunistiemigranttien johtajiin.
Sosialistisen Unkarin palveluksessa

Syyskuussa 1945 Münnich palasi Unkariin, missä hän toimi toukokuusta 1946 lähtien Budapestin poliisipäällikkönä. László Rajkin poliittisen oikeudenkäynnin yhteydessä Münnichin kuten muidenkin entisten Espanjan vapaaehtoistaistelijoiden luotettavuutta alettiin epäillä, ja hänet siirrettiin ulkoministeriön palvelukseen. Hän toimi diplomaattina syyskuusta 1949 lähtien Helsingissä, joulukuusta 1950 lähtien Sofiassa, syyskuusta 1954 lähtien Moskovassa ja heinäkuusta 1956 lähtien Belgradissa, ja välttyi täten myös syyllisyydeltä Rajkia ja muita puoluetovereita kohdanneisiin poliittisiin tuomioihin.
Unkarin kansannousun aikaan Münnich nimitettiin 27. lokakuuta 1956 Imre Nagyn hallitukseen sisäministeriksi. 1. marraskuuta hän yhdessä János Kádárin kanssa poistui Neuvostoliiton lähetystöön, silloisen lähettilään Juri Andropovin kutsusta, ja jatkoi sieltä matkaa Moskovaan. Siellä Neuvostoliiton puoluejohto halusi ensin nimittää Münnichin uuden, neuvostomielisen Unkarin hallituksen johtoon, mutta Titon neuvosta tähän tehtävään valittiin lopulta Kádár. Münnich sai Unkariin palattuaan tehtäväkseen asevoimien ja poliisin uudelleenjärjestämisen, ja hänen nimeensä yhdistyivät pahamaineiset "vallankumoukselliset" järjestyskaartit (Magyar Forradalmi Honvéd Karhatalom), joita kansa nimitti "toppatakkisiksi" (pufajkások) ja joita käytettiin Neuvostoliiton joukkojen tukena Kádárin hallituksen vallan vahvistamiseen ja kansannousun jälkeisen viimeisen vastarinnan nujertamiseen.
Maaliskuussa 1957 Münnich siirtyi puolustus- ja sisäministerin tehtävistä varapääministeriksi ja tammikuussa 1958 Kádárin seuraajana pääministeriksi. Syyskuussa 1961 hänestä tuli valtioministeri János Kádárin toiseen hallitukseen, mutta hänen osuutensa poliittiseen päätöksentekoon jäi vähäiseksi. Kesäkuussa 1965 Münnich jäi eläkkeelle hallitustehtävistään, mutta toimi joulukuuhun 1966 saakka politbyroon jäsenenä sekä elämänsä loppuun saakka puolueen keskuskomitean jäsenenä ja kansanedustajana. Münnich kuoli Budapestissa marraskuussa 1967.
Jälkimaine

Unkarin kommunistihallinnon lopun lähestyessä julkiseen keskusteluun nousi Münnichin rooli vuoden 1956 kansannousua seuranneiden rangaistus- ja kostotoimien johtajana. Hänelle oli vuonna 1986, hänen syntymänsä 100-vuotisjuhlan yhteydessä, pystytetty pronssipatsas Budapestin V. kaupunginosaan (aukiolle, joka tuolloin oli nimeltään Néphadsereg tér, nykyinen Honvéd tér). Vuonna 1989 aktivistit poistivat katukilvet Ferenc Münnichin mukaan nimetyltä kadulta (joka 1990 sai virallisesti takaisin alkuperäisen nimensä Nádor utca) ja töhrivät Münnichin patsaan punaisella maalilla. Maaliskuussa 1990 patsas kaadettiin katkaisemalla sen jalat rautasahalla. Vuodesta 1993 lähtien patsas on ollut esillä Budapestin Veistospuistossa (Szoborpark, Memento Park), kommunismin ajan julkista taidetta esittelevässä ulkomuseossa.
Münnichin patsas Budapestissa.
Richtersveldin kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Northern Cape Etelä-Afrikka
Pinta-ala:  1 600,0 km2, 3 984,3 km2 
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Richtersveld 
Tyyppi:  Kulttuurimaisema 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tylecodon paniculatus (keskellä)
Richtersveldin kansallispuisto sijaitsee Pohjois-Kapin provinssissa Etelä-Afrikassa. Puisto perustettiin vuonna 1991 alueella karjaansa laiduntavien khoiden kanssa käytyjen pitkällisten neuvottelujen tuloksena. Puistossa on vaihtelevat maisemat: luoteisosassa on vuoria, pohjoisessa rehevä jokilaakso ja etelässä hiekkaista autiomaata
Puiston pääosa on aavikkomaisemaa, jossa kasvaa erityisen runsaasti erilaisia kukkivia mehikasveja. Maailman noin 160 mehikasvisuvusta viitisenkymmentä on edustettuina puistossa. Joukossa on myös endeemisiä lajeja. Tunnetuin mehikasvi on namibianpaksujalka (Pachypodium namaquanum), englanniksi ”half-human” (suom. ”puoli-ihminen”): miehenkorkuinen, lieriönmuotoinen ja haaraton varsi, jonka päässä on töyhtö pieniä oksia. Khoit pitävät näitä kasveja esi-isiensä ruumiillistumina, puoliksi ihmisinä.
Puistossa voi olla päivisin yli 50 astetta lämmintä, yöllä lämpötila laskee rajusti. Sateet ovat vähäisiä, ja ilman kosteus päivällä pieni. Kasvit saavat tarvitsemansa veden aamuöisin tiivistyvästä runsaasta kasteesta, joka syntyy, kun mereltä virtaa kostea ilmaa.
Puisto on Unescon maailmanperintökohde sekä luontoon että paimentolaiskulttuuriin ja siihen liittyvien rakennelmien takia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Richtersveldin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Ollila

Ollila on suomenkielinen erisnimi, joka esiintyy paikannimenä ja sukunimenä.
Paikannimi

Ollila, asuinalue Kempeleen kunnassa
Ollila, kylä Marttilassa
Ollila, kylä Somerolla
Ollila (Solnetšnoje), kylä Pietarissa Terijoen lähellä
Sukunimi

Aija Ollila (s. 1967), seitsenottelija
Anne Ollila (s. 1960), historioitsija ja kulttuurintutkija
Antti Ollila (s. 1994), freestylehiihtäjä
Esko Ollila (1932–2021), insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Esko Ollila (1940–2018), pankinjohtaja, keskustalainen poliitikko ja ministeri
Hannu Ollila (s. 1962), jalkapalloilija
Heikki A. Ollila (s. 1950), kokoomuslainen poliitikko
Iiro Ollila (s. 1971), säveltäjä ja äänisuunnittelija
Jorma Ollila (s. 1950), Nokia Oyj:n entinen pääjohtaja
Juhani Ollila (s. 1936), jalkapallomaalivahti
Jukka Ollila, kosketinsoittaja
Jukka Ollila (s. 1926), harmonikansoittaja
Jussi Ollila (s. 1974), näyttelijä ja muusikko
Laura Ollila (s. 1989), juontaja ja lavastaja
Lyyli Ollila (1888–1958), taidemaalari
Maija-Riitta Ollila (s. 1956), filosofi
Matti Ollila (s. 1950), elokuvantekijä
Matti Ollila (1936–2016), tekniikan tohtori
Oiva Ollila (s. 2008 tai 2009), lapsinäyttelijä
Sinikka Ollila (s. 1939), kiekonheittäjä
Tuomas Ollila (s. 2000), jalkapalloilija
Valtteri Ollila (1928–1949), Seitajärven kylään tehdyn partisaanihyökkäyksen uhri
Vilho Ollila (1896–1918), torpparin poika ja Punkalaitumen punakaartin päällikkö
Yrjö Ollila (1887–1932), taidemaalari
Tuomas Hannikainen (e. Ollila, s. 1965), kapellimestari ja viulisti.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ollila”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Dungonabinlahden–Mukkawarin kansallispuisto

| Dungonabinlahden–Mukkawarin kansallispuisto> Maailmanperintökohde |
| --- | --- |
Sijainti:  Sudan  21°0′N, 37°11′E
Tyyppi:  luonto
Kriteerit:  (vii)(ix)(x)
Valintahistoria
Valintavuosi:  2016
 
Dungonabinlahden–Mukkawarin kansallispuisto on merellinen luonnonsuojelualue Sudanissa. Se sijaitsee noin 125 km Port Sudanista pohjoiseen. Puisto koostuu monimuotoisista elinympäristöistä, joihin kuuluu koralliriuttoja, mangroveita, meriruohoniittyjä, hiekkarantoja ja pikkusaaria. Niissä elää merilintuja, merinisäkkäitä, kaloja, haita, kilpikonnia ja rauskuja. Dungonabinlahden dugongipopulaatio on maailmanlaajuisesti merkittävä. Puisto muodostaa yhdessä Sanganebin kansallispuiston kanssa Unescon maailmanperintökohteen vuodesta 2016.
Aiheesta muualla

Dungonab Bay/Mukawar Island Area (SUDAN)
Kgalagadin kansallispuisto

Keihäsantilooppi (gemsbok), joka on antanut nimensä kansallisille osapuistoille
Hyppyantilooppilauma Kgalagadissa
Kgalagadin kansallispuisto on laaja luonnonsuojelualue, joka ulottuu Botswanasta Etelä-Afrikan puolelle. Puiston kokonaislaajuus on noin 38 000 neliökilometriä. Botswanan Kgalagadin alueen puoleinen osa, joka kattaa kaksi kolmasosaa kokonaispuistosta, tunnetaan myös nimellä Gemsbok National Park, kun taas Etelä-Afrikan puoleisen osan nimi on Kalahari Gemsbok National Park.
Suurin osa puistosta on Kalaharin autiomaata. Sen alueella ei ole ihmisen tekemiä aitoja ja rajoja, joten suuret kasvinsyöjänisäkäslaumat voivat vaeltaa alueella vuodenaikojen mukaan, ja pedot seuraavat niitä. Vähäisen kasvillisuuden takia näkyvyys on hyvä, ja eläimet kertyvät harvoille juomapaikoille, joten niitä on helppo nähdä.
Puistossa elää suuria afrikkalaisia nisäkkäitä, kuten mustaharjaisia kalaharinleijonia, gepardeja, leopardeja ja hyeenoita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kgalagadin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Fiesolen maisema

Fiesolen maisema
| --- | --- |
Taiteilija:  Helene Schjerfbeck 
Päivämäärä:  1894 
Materiaali:  öljyväri ja kangas (d) 
Mitat (K × L):  37  × 54  cm 
Kokoelma:  Kansallisgalleria 
Sijainti:  Ateneum 
Inventaarionumero:  TA-2005-5 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Fiesolen maisema on taiteilija Helene Schjerfbeckin öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1894. Kooltaan tämä työ on 37×54 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin, jonne se talletettiin vuonna 2005.
Fiesolen kukkuloilla on maalattu Italiassa. Helene Schjerfbeck matkusti huhtikuussa 1894 Wienistä Italiaan Firenzeen, josta hän palasi syksyllä Suomeen. Hän maalasi Firenzessä maisemia Fiesolen kukkuloilla mutta myös henkilökuvia. Schjerfbeckin taide muuttui utuisemmaksi ja vaaleammaksi noina kuukausina, se yksinkertaistui. Hän myös kopioi tunnettuja vanhoja italialaisia taiteilijoita Fra Angelicoa, Filippo Lippiä ja Giorgionea. Wienissä hän oli perehtynyt Holbeiniin ja Velázqueziin näitä kopioimalla.
Lev Trotski

| Lev Trotski |
| --- | --- |

Venäjän/Neuvostoliiton sotilas- ja laivastoasiain kansankomissaari (sotaministeri)
 13. maaliskuuta 1918 – 6. tammikuuta 1925  
Edeltäjä:  Nikolai Podvoiski
Seuraaja:  Mihail Frunze
Venäjän ulkoasiain kansankomissaari (ulkoministeri)
 8. marraskuuta 1917 – 13. maaliskuuta 1918  
Edeltäjä:  Mihail Tereštšenko
Seuraaja:  Georgi Tšitšerin
Pietarin neuvoston puheenjohtaja
 8. lokakuuta 1917 – 8. marraskuuta 1917  
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. marraskuuta 1879 Janovka, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 21. elokuuta 1940 (60 vuotta) Coyoacán, México, Meksiko
Ammatti:  poliitikko, toimittaja
Puoliso:  Aleksandra Sokolovskaja (1899–1902) Natalia Sedova (1902–1940)
Tiedot
Puolue:  RSDRP, NKP, SDPS, IV Internationaali
 Nimikirjoitus
Lev Davidovitš Trotski (ven. Лев Дави́дович Тро́цкий; alkuaan ven. Лев Дави́дович Бронште́йн, Lev Davidovitš Bronštein, 7. marraskuuta (J: 26. lokakuuta) 1879 Janovka, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 21. elokuuta 1940 Coyoacán, México, Meksiko) oli merkittävä bolševikkivallankumouksellinen ja marxismin teoreetikko. Trotski kuului Neuvostoliiton ja Kominternin perustajiin, ja häntä pidetään puna-armeijan luojana. Trotski oli jatkuvan vallankumouksen kannattaja, ja hänen marxilaista teoriaansa kutsutaan trotskilaisuudeksi. Trotski joutui vuonna 1929 maanpakoon hävittyään valtataistelun Josif Stalinin kanssa. NKVD:n agentti Ramón Mercader murhasi Trotskin Meksikossa 1940.
Ura ennen lokakuun vallankumousta

Lev Bronštein syntyi juutalaiseen perheeseen Etelä-Venäjällä, nykyisessä Ukrainassa 26. lokakuuta (7. marraskuuta uuden luvun mukaan) 1879. Hänen isänsä David Bronštein oli varakas venäjänjuutalainen maanviljelijä. Levin sisko Olga tuli myöhemmin tunnetuksi bolševikkipoliitikkona ja Trotskin kilpailijan Lev Kamenevin vaimona. Perhe ei ollut uskonnollinen. Bronšteinit puhuivat kotonaan venäjää ja ukrainaa, ja Lev itse lisäksi saksaa, englantia ja ranskaa.
Mentyään setänsä luo Odessaan opiskelemaan hän tutustui vallankumouksellisiin piireihin ja oli mukana perustamassa Etelä-Venäjän työläisliittoa 1897 sekä marxilaista Venäjän sosiaalidemokraattista työväenpuoluetta 1898. Trotski pidätettiin poliittisen toimintansa vuoksi 1898 ja karkotettiin Siperiaan. Vuonna 1902 hän pakeni karkotuspaikastaan ulkomaille jättäen jälkeensä vaimonsa Aleksandra Sokolovskajan ja kaksi lastaan. Hän otti käyttöön pseudonyymin Trotski, jolla hänet sittemmin opittiin tuntemaan. Nimen hän lainasi Odessan vankilan päävanginvartijalta.
Pariisissa ollessaan Trotski toimitti Iskra-sanomalehteä yhdessä Vladimir Leninin kanssa, mutta asettui toisessa edustajakokouksessa 1903 menševikkien puolelle. On esitetty, että Trotski päätyi menševikkien puolelle, koska hän ei halunnut toimia Leninin varjossa. Trotski päätyi seilaamaan omalaatuiseen välitilaan bolševikkien ja menševikkien väliin, molempien ryhmittymien suhtautuessa häneen varautuneesti. Samoihin aikoihin hän meni naimisiin Natalia Sedovan kanssa. Pari sai myöhemmin kaksi poikaa, Levin ja Sergein.
Vuonna 1905 Trotski palasi Venäjälle ja osallistui vuoden 1905 vallankumoukseen. Hänet valittiin joulukuussa Pietarin työläisten neuvoston johtoon, mutta pidätettiin pian ja karkotettiin Siperiaan uudelleen tammikuussa 1907. Trotski pakeni toistamiseen ulkomaille vielä samana vuonna ja toimi maanpaossa Wienissä vallankumouksellisten lehtien toimituksissa, joissa hänet huomattiin etenkin Balkanin sotia koskevan raportointinsa ansiosta. Tänä aikana hän kehitteli jatkuvan vallankumouksen teoriansa, jonka keskeisenä ajatuksena oli, että tsaarinvastainen demokraattinen vallankumous voisi työväenluokan johtamana jatkua luonteeltaan sosialistisena. Hän vastusti ensimmäistä maailmansotaa, mistä syystä hänet karkotettiin maasta toiseen. Helmikuun vallankumouksen puhjetessa Venäjällä hän oli New Yorkissa Yhdysvalloissa.
Toiminta Neuvostoliitossa ja valtataistelu Stalinin kanssa

Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Trotski palasi Venäjälle. Hän ei kuulunut enää menševikkeihin, vaan liittyi aluksi sosiaalidemokraattien mežraiontsy-ryhmään ja hieman myöhemmin bolševikkeihin. Trotski nousi nopeasti bolševikkipuolueen johtoon, ja lokakuun vallankumouksen jälkeen hänestä tuli uuden hallituksen ulkoasiain kansankomissaari. Maaliskuussa 1918 hän siirtyi sotilas- ja laivastoasiain kansankomissaariksi. Tässä tehtävässä hän oli keskeisesti luomassa puna-armeijaa ja vaikuttamassa bolševikkien voittoon Venäjän sisällissodassa. Hän oli osaltaan vastuussa teloituksista, Kronstadtin kapinan kukistamisesta ja bolševikkivastaisen toiminnan väkivaltaisesta tukahduttamisesta.
Leninin kuoltua 1924 Trotskia pidettiin aluksi hänen vahvimpana seuraajaehdokkaanaan Neuvostoliiton johtoon. Stalinin ja keskuskomitean enemmistön onnistui kuitenkin vaivihkaa syrjäyttää Trotski puoluejohdosta, ja ennen pitkää hän menetti puoluekoneistossa viran toisensa jälkeen. Trotskin ja Stalinin välillä oli merkittäviä ideologisia erimielisyyksiä. Trotski kannatti Leninin jatkuvan maailmanvallankumouksen teoriaa, jonka mukaan kommunistista vallankumousta oli pyrittävä levittämään Venäjän rajojen ulkopuolelle, erityisesti Eurooppaan, mutta Stalin ja hänen kannattajansa ajoivat ”sosialismi yhdessä maassa” -periaatetta, jonka mukaan oli keskityttävä kommunismin rakentamiseen Neuvostoliitossa. Trotski erotettiin lopuistakin tehtävistään NKP:ssä ja Kominternissa 1927 ja määrättiin ensin sisäiseen karkotukseen Alma-Ataan Kazakstaniin 11. tammikuuta 1928. Helmikuussa 1929 hänet karkotettiin lopullisesti neuvostovaltiosta. Trotski kannattajineen toimi Stalinin vastaisena ryhmänä Kominternissa ja siihen kuuluvien puolueiden sisällä, mutta Kominternin erotettua trotskilaiset nämä perustivat lopulta oman Neljännen internationaalinsa 1938.
Maanpako

Maastakarkotuksen jälkeen Trotski eli maanpaossa aluksi turkkilaisella Prinkipon saarella lähellä Istanbulia, sillä kaupungissa asui paljon valkoisia venäläisiä, jotka eivät suhtautuneet vallankumouksen syrjäytettyyn johtohahmoon suopeasti. 18. helmikuuta 1929 Trotski anoi poliittista turvapaikkaa Ranskasta ja Saksasta. Hänen Turkista saamansa oleskelulupa umpeutui 1. toukokuuta 1929.
Ranskan hallitus epäsi Trotskilta maahantulon 21. helmikuuta, ja 11. huhtikuuta 1929 Saksakin hylkäsi Trotskin turvapaikka-anomuksen. Vasta 25. heinäkuuta 1933 Ranskan pääministeri Édouard Daladier myönsi hänelle turvapaikan, ja Trotski saapui Marseilleen. Hän asui aluksi Royanissa ja Barbizonissa, eikä hänellä ollut lupaa matkustaa Pariisiin.
Vuonna 1935 Trotskin oleskelulupa umpeutui jälleen. Norjan oikeusministeri Trygve Lie kutsui Trotskin Norjaan, jossa tämä asui taidemaalari Konrad Knudsenin luona Oslon lähettyvillä, mutta 1937 Norja sulki Neuvostoliiton painostuksesta kovaäänisen kriitikon kotiarestiin.
Neuvostoliittolaisten virkamiesten kanssa käytyjen pitkien neuvotteluiden jälkeen Trotskin oli lähdettävä Norjasta Meksikoon. Meksikon presidentti Lázaro Cárdenas otti Trotskin vastaan Tampicon satamakaupungissa, jossa hänelle oli järjestetty erikoisjuna Méxicoon. Meksikossa Trotski asui ensin taidemaalari Diego Riveran luona ja koki lyhyen romanssin Frida Kahlon kanssa. Maanpakoaikanaan hän jatkoi ahkeraa kirjoittamistyötään suomien Neuvostoliiton tilaa ja Stalinin toimia ja nimitti Neuvostoliittoa ”byrokraattisesti vääristyneeksi työläisvaltioksi”.
Maanpako > Murha

Trotskin ollessa Meksikossa häntä vastaan tehtiin useita murhayrityksiä. 20. elokuuta 1940 espanjalaissyntyinen Neuvostoliiton tiedustelupalvelun lähettämä agentti Ramón Mercader oli Trotskin toimistossa Coyoacánissa. Hän oli esittäytynyt Trotskille kanadalaiseksi ihailijaksi Frank Jacsoniksi. Mercader oli pyrkinyt Trotskin sihteerin avustuksella tämän puheille monta kertaa. Hän oli onnistunut salakuljettamaan murha-aseen, jäähakun, Trotskin tarkoin vartioituun toimistoon. Kun Trotski oli syventyneenä asiapapereihin kirjoituspöytänsä ääressä, Mercader löi Trotskia jäähakulla kuolettavasti päähän. Trotski ei kuitenkaan kuollut heti, vaan alkoi kamppailla voimakkaasti salamurhaajaansa vastaan. Trotskin henkivartijat saapuivat paikalle, mutta Trotski käski heitä jättämään Mercaderin henkiin, koska ”hänellä olisi tarina kerrottavanaan”.
Trotski kuoli saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä, ja hänet haudattiin kotipuutarhaansa.
Lapset

Zinaida Volkova (1901–1933), teki itsemurhan maanpaossa Saksassa
Nina Nevelson (1902–1928), kuoli tuberkuloosiin
Lev Sedov (1906–1938), kuoli epäilyttävissä oloissa maanpaossa Ranskassa
Sergei Sedov (1908–1937), teloitettiin Stalinin vainoissa
Jälkimaine

Trotskin linnoitusmainen asunto Méxicossa on nykyään hänen nimeään kantava kotimuseo. Neuvostoliitossa hänen mainettaan ei palautettu, vaikka glasnostin aikana suurin osa vainojen aikana surmatuista vanhoista bolševikkijohtajista rehabilitoitiin. Trotskin ajatukset ja kirjoitukset ovat innoittaneet poliittisia liikkeitä, jotka ovat nykyäänkin aktiivisia, mistä esimerkkinä trotskilaisuus.
Trotski populaarikulttuurissa

Valkokankaalla Trotskista nähtiin ensimmäinen fiktiivinen versio jo hänen elinaikanaan Sergei Eisensteinin elokuvassa Lokakuu (1927), mutta tämän jälkeen häntä ei nähty ainoassakaan lokakuun vallankumousta käsittelevässä neuvostoelokuvassa ennen destalinisaatiota ja Sergei Vasiljev elokuvaa Lokakuun päivinä (1957). Päähenkilönä hänet on nähty Joseph Loseyn ohjaamassa, brittiläis-ranskalais-italialaisessa yhteistuotantoelokuvassa Trotskin salamurha (1972), jossa Trotskia näytteli Richard Burton. Useiden lähteiden mukaan Trotski olisi itse nähty näyttelijänä vuoden 1914 Vitagraph-elokuvassa My Official Wife, mutta väite ei voi pitää paikkaansa, koska Trotski ei tuolloin vielä ollut Yhdysvalloissa.
George Orwellin toisen maailmansodan aikana kirjoittamassa, Venäjän vallankumousta satirisoivassa romaanissa Eläinten vallankumous (1945) esiintyvät siat Napoleon ja Lumipallo (Snowball), jotka taistelevat vallasta. Napoleonin esikuva on Stalin ja Lumipallon Trotski. Myös Orwellin romaanissa Vuonna 1984 (1949) molemmat ovat esillä: romaanin Isoveljellä on Stalinin tunnuspiirteet ja Puolueen pettäneellä harhaoppisella Emmanuel Goldsteinilla Trotskin.lähde? Nimi Goldstein myös muistuttaa Trotskin alkuperäistä sukunimeä Bronštein.
Kirjallisuutta

Rubenstein, Joshua: Leon Trotsky. A Revolutionary’s Life.  (Jewish Lives)  New Haven:  Yale University Press, 2011.  ISBN 978-0-300-13724-8  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lev Trotski Wikimedia Commonsissa
The Lubitz TrotskyanaNet, dealing with Leon Trotsky, Trotskyism and Trotskyists. (englanniksi)
Lev Trotskin suomennettua kirjallista tuotantoa, Marxist.org.
Neuvosto-Venäjän ja Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaarit/-ministerit
Lev Trotski 1918 | Georgi Tšitšerin 1918–1930 | Maksim Litvinov 1930–1939 | Vjatšeslav Molotov 1939–1949 | Andrei Vyšinski 1949–1953 | Vjatšeslav Molotov 1953–1956 | Dmitri Šepilov 1956–1957 | Andrei Gromyko 1957–1985 | Eduard Ševardnadze 1985–1991 | Aleksandr Bessmertnyh 1991 | Boris Pankin 1991
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  SNAC 2  IdRef 
Trotski vuonna 1888.
Talo, jossa Trotski asui Turkissa vuosina 1929–1933.
Trotskin toimisto ja murhapaikka Coyoacánissa, nykyään kotimuseona.
Trotskin hauta Coyoacanin kotimuseon pihamaalla.