stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ernesto Sabato
Elämä

Sabato syntyi lähellä Buenos Airesia Rojasissa. Hänellä on italialaisia ja italianalbanialaisia sukujuuria. Hän liittyi opiskeluaikoinana kommunistisen puolueen nuorijaostoon ja nousi pian sen sihteeriksi. Hän jätti puolueen vuonna 1934 Josif Stalinin suorittamien vainojen jälkeen. Sabato valmistui Universidad Nacional de La Platasta. Hän täydensi opintojaan Pariisissa ja työskenteli siellä Curie-instituutissa. Toisen maailmansodan jälkeen hän siirtyi tieteen alalta kirjallisuuteen.
Sabaton kaunokirjallinen esikoisteos Tunneli ilmestyi espanjan kielellä vuonna 1948. Teos sai kiitosta muun muassa Thomas Mannilta ja Albert Camus'lta, joka käänsi sen ranskaksi. Hän kirjoitti urallaan yhteensä kolme romaania. Tunnelin jälkeen ilmestyivät Sankareista ja haudoista (1961) ja Abaddón el exterminador (1974). Viimeksi mainittu palkittiin Ranskassa parhaana ulkomaisena kirjana. Sabato sai urastaan muun muassa espanjankielisen kirjallisuuden Cervantes-palkinnon.
Presidentti Raúl Alfonsín pyysi 1983 Sabatoa johtamaan komissiota, joka tutki Argentiinan sotilashallituksen tekemiä rikoksia vuosina 1976–1983. Komissio keräsi hallinnon julmuuksista aineistoa 50 000 sivua. Komission työn ansiosta yhdeksän hallinnon jäsentä asetettiin myöhemmin rikoksista syytteisiin.
Sabato kuoli 99-vuotiaana huhtikuussa 2011 kotonaan Santos Lugaresissa. Hän oli ennen kuolemaansa sairastanut pari viikkoa keuhkoputkentulehdusta.
Suomennetut teokset

Tunneli.  (El túnel, 1948.)  Suomentanut Kari Veikko Salonen. Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08541-7.   Otavan kirjasto 45
Sankareista ja haudoista.  (Sobre héroes y tumbas, 1961.)  Suomentanut Sanna Pernu. Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6265-1.  Keltainen kirjasto 204
Pikkutikka

| Pikkutikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Käpytikat Dendrocopos
Laji::  minor
Kaksiosainen nimi
 Dendrocopos minor  (Linnaeus, 1758) 
 Pikkutikan levinneisyys
Alalajit
 Dendrocopos minor amurensis  Dendrocopos minor buturlini  Dendrocopos minor colchicus  Dendrocopos minor comminutus  Dendrocopos minor danfordi  Dendrocopos minor hortorum  Dendrocopos minor hyrcanus  Dendrocopos minor immaculatus  Dendrocopos minor kamtschatkensis  Dendrocopos minor ledouci  Dendrocopos minor minor  Dendrocopos minor morgani  Dendrocopos minor quadrifasciatus 
Katso myös
   Pikkutikka Wikispeciesissä   Pikkutikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkutikka (Dendrocopos minor) on tikkojen heimoon ja käpytikkojen sukuun kuuluva pieni lintu, joka esiintyy luonnonvaraisena myös Suomessa.
Koko ja ulkonäkö

Pikkutikan pituus on noin 14–17 senttiä ja paino aikuisena noin 24 grammaa. Sen höyhenpuku on mustavalkoisen kirjava. Koiraan päälaki on punainen ja naaraan päälaki on musta. Monille tikkalajeille tyypillinen punainen väri puuttuu alaperästä, mutta muuten pikkutikka voi muistuttaa pientä valkoselkätikkaa.
Lajin soidinhuuto on nopea kimittävä ja kireä  ”ki-ki-ki...” (ohje), kutsuääni lyhyt ”kik”. Pikkutikka rummuttaa lyhyitä ja melko heikkoja sarjoja.
Vanhin tavattu suomalainen rengastettu pikkutikka on ollut 6 vuotta, 4 kuukautta ja 28 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen pikkutikka on ollut 9 vuotta ja 10 kuukautta vanha ruotsalainen lintu.
Levinneisyys

Parimäärä Suomessa on noin 5 000–8 000. Pikkutikka pesii koko maassa, mutta on runsain Etelä- ja Kaakkois-Suomessa ja harvinainen Lapissa. Laji esiintyy koko Euroopassa lukuun ottamatta Irlantia ja Skotlantia. Nuoret linnut vaeltelevat syksyisin, ja joinakin vuosina havaitaan voimakkaitakin vaelluksia.
Elinympäristö

Pikkutikka on lehtevien rantametsien, lehtojen ja lepikoiden pesimälaji. Reviirillä pitää olla riittävästi kuolleita ja kuolevia lehtipuita ravinnon turvaamiseksi. Laji on kärsinyt viimeaikaisesta metsänhoidosta, joka perustuu alaharvennuksiin ja vajaatuottoisten puiden poistoon. Lapissa pikkutikka pesii tunturikoivikoissa.
Lisääntyminen

Pikkutikan pesäkolo on pieni ja sen aukon halkaisija on noin neljä senttimetriä. Kolo koverretaan joskus korkeallekin lahoon pökkelöön tai kuolleeseen puuhun, tavallisesti kuitenkin noin kahden metrin korkeuteen. Laji munii neljästä kahdeksaan valkeata munaa toukokuun puolivälin jälkeen, joita emot hautovat 13–15 vuorokautta ja ruokkivat sen jälkeen poikasia 18–20 vuorokautta.
Ravinto

Pikkutikan pääasiallista ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit, joita se nakuttelee talvisin esimerkiksi järviruokojen sisältä. Pikkutikka käy myös lintulaudoilla talvisin. Keväällä se  juo lehtipuiden mahlaa.
Nimi

Nimi Dendrocopos tulee kreikan sanoista dendron (puu) ja kopos (iskeä). Lajinimi minor (lat.) tarkoittaa pienempää. Vanhoja suomalaisia nimiä ovat kärki, ticka (Juslenius, 1745), pikku-tikka ja wähä-tikka (1800-l.)
Aiheesta muualla

Hurme, Tuomo 1975: Pikkutikan Dendrocopos minor soitimesta ja pesimisbiologiasta. – Lintumies 3.1975 s. 77–83. SLY.
Biomi.org: Pikkutikka (Dendrocopos minor)
Pikkutikka Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Pikkutikka (Dendrocopos minor)
Pikkutikka tavanomaisessa elinympäristössään
Dendrocopos minor
Lieksan palo 1934

Lieksan palo vuonna 1934
Lieksan palo 1934 syttyi 9. toukokuuta 1934. Palossa tuhoutui 70 puurakennusta Lieksan kirkonkylässä.
Palo sai alkunsa luultavasti Lieksan työväentalon pärekatolle lentäneestä kipinästä ja levisi sieltä sitten tapahtumahetkellä vallineen navakan tuulen ansiosta nopeasti naapuritalojen pärekatoille. Palo tuhosi 70 rakennusta noin 250 × 300 metrin suuruiselta alueelta Lieksan keskustasta ja noin 200 ihmistä menetti kotinsa.
Aiheesta muualla

Kannuksen ja Lieksan raunioita, Kansan kuvalehti, 19.05.1934, nro 20, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Esa Riihimäki

Esa Riihimäki (11. lokakuuta 1923 Peräseinäjoki – 13. huhtikuuta 2013 Seinäjoki) oli pitkäaikainen suomalainen yleisurheiluvaikuttaja.
Omalla urallaan nuoruudessaan Riihimäki edusti kansallisella tasolla Peräseinäjoen Toivetta, Kuortaneen Kuntoa ja Seinäjoen Urheilijoita. Lajeina olivat hiihto, suunnistus ja yleisurheilu. Myöhemmin hän toimi näiden kaikkien seurojen puheenjohtajana 1950-luvulla. Hän toimi myös pitkään Etelä-Pohjanmaan piirin yleisurheilujaoston puheenjohtajana 1961–1966 sekä Keski-Suomen piirissä samassa tehtävässä 1960-luvulla.
Suomen Urheiluliitossa Esa Riihimäki toimi vuosikymmeniä muun muassa liittovaltuustossa 1956 ja 1961–1963, johtokunnassa 1964–1967, kilpailuvaliokunnan puheenjohtajana 1972–1973. Yleisurheilu-lehden päätoimittajana hän oli vuosina 1966–1968. Kalevan kisojen ylituomarina hän toimi useita kertoja.
Ansioistaan urheilun hyväksi tehdystä työstä Esa Riihimäelle myönnettiin Suomen urheilun kultainen ansioristi vuonna 1973.
Esa Rosvall

Esa ”Nätsi” Rosvall Woodoo-yhtyeen rumpalina Ruisrockissa 1971.
Esa ”Nätsi” Rosvall (s. 11. maaliskuuta 1945 Rauma) on suomalainen jazzrumpali ja sirkustaiteilija. Hänet tunnetaan muun muassa Seitsemän seinähullua veljestä -yhtyeen perustajajäsenenä. Lisäksi Rosvall on soittanut progeyhtyeessä Woodoo, joka julkaisi yhden albumin 1970-luvun alussa, sekä Pekka Pohjola Groupissa. Hänen omia yhtyeitään ovat olleet Nätsi Rosvall & Friends sekä Tuiskulan sirkusorkesteri, jossa Rosvallin lisäksi soittivat muun muassa Jukka Tolonen, Ippe Kätkä ja Jukka Siikavire.
Rosvall on jo 1970-luvulta lähtien asunut Köyliössä, Tuiskulan kylässä hän omisti vanhan kansakoulun, jonka tiloissa Rosvall on järjestänyt erilaisia musiikki- ja sirkusleirejä sekä koonnut niitä yhdisteleviä esiintyjäryhmiä, kuten Almost Circus Tuiskula ja Tuiskulan Sirkus. Nykyään kyseisen koulun omistaa samoin tuiskulalainen sirkustaiteilija Antti Tuomento. Rosvallin pääelinkeino oli eläkkeelle jäämiseen asti teltanvuokraus eri festivaaleille ja kesätapahtumille ympäri Suomea. Vuonna 2005 valmistui Rosvallista kertova Sami Kuokkasen ohjaama dokumenttielokuva Amerikan taikuri, jonka ensi-ilta oli Rauman Blue Sea Film Festivalilla. Lisäksi hän esiintyy Pirjo Honkasalon elokuvassa Tulennielijä (1998).
Pentti Oskari Kankaan mukaan Rosvallin lempinimi Nätsi tulee saamenkielisestä tähteä tarkoittavasta sanasta.
Rosvallille myönnettiin vuonna 2017 taiteilijaeläke. Hän asuu talvet henkilöautossaan Espanjan Aurinkorannikolla.
Eurasia Motorsport

Eurasia Motorsport on filippiiniläinen pikkuformulatalli. Talli perustettiin vuonna 2003, jolloin talli kilpaili Formula BMW Asia-sarjassa. Talli toimi kahden vuoden ajan Minardi-tallin junioritallina vuoteen 2005 saakka. Vuonna 2010 talli voitti Formula BMW Pacific-sarjan mestaruuden. Samana vuonna talli voitti GT Asia Series-sarjan mestaruuden. Talli on kilpaillut myös menestyksekkäästi Aasian F3 ja V6 Asia Series-sarjoissa. Vuonna 2012 talli kilpailee Formula Pilota China ja JK Racing Asia Series-sarjoissa. Talli osallistuu myös GT Asia Series-sarjaan.
Estadio Heliodoro Rodríguez López

| Estadio Heliodoro Rodríguez López |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Santa Cruz, Teneriffa
Koordinaatit:  28°27′47″N, 16°15′38″W
Avattu:  25. heinäkuuta 1925
Kenttä:  luonnonnurmi
Arkkitehti:  Marrero Regalado Carlos Schwartz
Käyttäjät
 CD Tenerife 
Katsojakapasiteetti
 24 000 
Kentän mitat
 105 × 68 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Estadio Heliodoro Rodríguez López on jalkapallostadion Teneriffalla Espanjan Kanariansaarilla. Se sijaitsee saaren pääkaupungin Santa Cruzin keskustassa. Stadionin yleisökapasiteetti on 24 000, ja se toimii paikallisen jalkapalloseuran Club Deportivo Tenerifen kotistadionina. Kentän mitat ovat 107 x 70 metriä, mikä tekee siitä kenttäpinta-alaltaan Kanariansaarten suurimman jalkapallostadionin.
Stadion avattiin 25. heinäkuuta 1925 Tenerifen ja grancanarialaisen Marinon välisellä ottelulla. Sen yleisökapasiteetti oli tuolloin 7 000, ja se tunnettiin yksinkertaisesti nimellä Stadium. Nykyisen nimensä stadion sai vuonna 1950 seuran puheenjohtajana vuosina 1946–1950 toimineen Heliodoro Rodríguez Lópezin mukaan, joka aloitti ensimmäiset suuret uudistustyöt stadionilla. Sittemmin stadionia on laajennettu ja uudistettu useita kertoja, viimeksi vuonna 2001. Stadionin omistaa Teneriffan saarihallitus, joka osti sen velkaantuneelta seuralta vuonna 1970.
Heliodoro Rodríguez Lópezilla on pelattu Espanjan korkeimman sarjatason Primera Divisiónin otteluita vuosina 1961–1962, 1989–1999, 2001–2002 ja 2009–2010. Espanjan jalkapallomaajoukkue on pelannut stadionilla kolmesti. Stadion toimii ajoittain myös konserttipaikkana, ja muun muassa Juanes, Maná ja Shakira ovat konsertoineet sillä.
Aiheesta muualla

Stadion CD Tenerifen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Segunda Divisiónin stadionit kaudella 2013–2014
Alfredo Di Stéfano
Anduva
Anxo Carro
Gran Canaria
Heliodoro Rodríguez López
Iberostar
Ipurua
José Rico Pérez
Mendizorroza
Miniestadi
El Molinón
Montilivi
Nova Creu Alta
Nueva Condomina
Nuevo Arcángel
Nuevo Colombino
Los Pajaritos
Riazor
La Romareda
Santo Domingo
El Toralín
La Victoria
Estadio José Rico Pérez

| Estadio José Rico Pérez |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Alicante, Espanja
Koordinaatit:  38°21′26″N, 0°29′33″W
Avattu:  4. elokuuta 1974
Omistaja:  Hércules
Hoitaja:  Hércules
Kenttä:  luonnonnurmi
Arkkitehti:  Francisco Llorens
Käyttäjät
 Hércules, Alicante 
Katsojakapasiteetti
 29 500 
Kentän mitat
 105 × 68 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Estadio José Rico Pérez on jalkapallostadion Alicantessa Valencian alueella Espanjassa. Stadionin yleisökapasiteetti on 29 500, ja se toimii kaupungin seurojen Hérculesin ja Alicanten kotistadionina.
Stadion on nimetty sen rakennuttaneen Hérculesin puheenjohtajan José Rico Pérezin mukaan. Stadionin peruskivi muurattiin 26. toukokuuta 1973, ja se valmistui samoihin aikoihin, kun Hérculesin nousi Espanjan korkeimmalle sarjatasolle Primera Divisióniin kaudeksi 1974–1975. Stadion avattiin 4. elokuuta 1974 Hérculesin ja Barcelonan välisellä ystävyysottelulla, jonka vierailijat voittivat 4–0. Stadionin ensimmäinen vuosikymmen oli myös Hérculesin kulta-aikaa, kun se pelasi vuosina 1974–1982 kahdeksan kautta peräkkäin korkeimmalla sarjatasolla. Stadion oli alun perin Hérculesin omistama, mutta seura joutui myymään sen Alicanten kunnalle vuonna 1994 talousvaikeuksien vuoksi. Vuonna 2007 seura osti stadionin jälleen itselleen.
Alicante siirtyi stadionille vuonna 2001 noustuaan Segunda División B:hen. Seura pyysi Alicanten kunnalta rahoitusta kunnallisen Carretera de Villafranquezan kentän kunnostamiseen, mistä kunta kieltäytyi ja ehdotti seuralle José Rico Pérezillä pelaamista. Hércules ja Alicante pelasivat paikalliskamppailuja stadionilla kausina 2001–2005 Segunda B:ssä ja kaudella 2008–2009 Segunda Divisiónissa.
José Rico Pérez oli yksi ottelupaikoista vuoden 1982 MM-kilpailuissa. Sillä pelattiin alkulohkon 3 otteluita Argentiinan, Unkarin ja El Salvadorin välillä sekä pronssiottelu Puolan ja Ranskan välillä. Espanjan maajoukkue on pelannut stadionilla kuusi ottelua.
Aiheesta muualla

José Rico Pérezin esittely Hérculesin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
José Rico Pérezin esittely Alicanten sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Segunda Divisiónin stadionit kaudella 2013–2014
Alfredo Di Stéfano
Anduva
Anxo Carro
Gran Canaria
Heliodoro Rodríguez López
Iberostar
Ipurua
José Rico Pérez
Mendizorroza
Miniestadi
El Molinón
Montilivi
Nova Creu Alta
Nueva Condomina
Nuevo Arcángel
Nuevo Colombino
Los Pajaritos
Riazor
La Romareda
Santo Domingo
El Toralín
La Victoria
Liisa Sauli

Liisa Sauli vuonna 1958.
Kaisa Liisa Sauli (o.s. Lehtinen; 23. toukokuuta 1917 Kuhmalahti – 2. syyskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen agronomi, maatalous- ja metsätieteiden tohtori ja MTK:n tutkimusosaston päällikkö ja pääekonomisti. Hänen merkityksensä Suomen maatalouden tukijärjestelmän kehittelyssä oli suuri. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1978.
Sauli valmistui agronomiksi 1943 ja väitteli tohtoriksi 1952. Hän oli Maataloushallituksen maanviljelystaloudellisen tutkimustoimiston aktuaari 1942–1952, Maatilataloudellisen tutkimuslaitoksen va. 1. assist. 1952–1953, MTK:n tutkimusosaston johtaja 1954–1979.
Professori J. O. Sauli oli Liisa Saulin appi.
Eurasia

Eurasia kuvattuna 2016.
Eurasia on Moskovassa Venäjällä sijaitseva 309 metriä korkea pilvenpiirtäjä, joka on maan kuudenneksi korkein ja Euroopan seitsemänneksi korkein rakennus. Torni rakennettiin vuosina 2006–2015, ja siinä on 72 kerrosta.
Eurasiassa on hotelli, asuinhuoneistoja ja toimistotiloja. Hissit rakennukseen toimitti suomalainen Kone.
Felix Nylund

Felix Arthur Nylund (15. toukokuuta 1878 Korppoo – 23. joulukuuta 1940) oli suomalainen kuvanveistäjä, jonka tunnetuin teos on Helsingissä Kolmen sepän aukiolla Mannerheimintien ja Aleksanterinkadun kulmassa sijaitseva Kolmen sepän patsas.
Nylund kävi kansakoulun ja työskenteli sitten koristepuusepän oppipoikana ja kisällinä turkulaisessa Bomanin puusepäntehtaassa. Hän aloitti taideopinnot 1895 Turun piirustuskoulussa Victor Westerholmin johdolla ja jatkoi niitä Wilhelm Bissen johdolla Kööpenhaminassa 1899–1901 sekä Pariisin Académie Colarossissa 1901–1906.
Nylund asui 1900-luvun alkupuolella pitkään Kööpenhaminassa ja muutti pysyvästi takaisin Suomeen vasta 1924 jolloin hän asettui asumaan Kauniaisiin. Hän oli mukana perustamassa Suomen Kuvanveistäjäliittoa ja toimi sen puheenjohtajana 1910–1912 ja 1924–1932. Nylund toimi viimeksi opettajana Taideyhdistyksen koulussa 1935–1940.
Nylundin tunnetuin veistos Helsingin keskustassa sijaitseva pronssipatsas Kolme seppää paljastettiin 2. joulukuuta 1932. Hän oli osallistunut seppä-aiheella jo 1913 J. V. Snellmanin muistomerkkikilpailuun ja käytti tätä kilpailuehdotusta pohjana työlleen.
Veistoksia

Äiti ja lapsi (Kunnallisneuvos G. A. Petreliuksen muistomerkki), Samppalinnanvuori, Turku 1914
Maantienmaija, 1921
Wuorion talon julkisivuveistokset, Unioninkatu 30, Helsinki 1928 (valmistuneet 1913–1914)
Kolmen sepän patsas, Helsinki 1932
Ehrenströmin ja Engelin pronssireliefi, Yliopistonkatu 1, Kluuvi, Helsinki  1941
Veistoksia > Kuvia julkisista teoksista

G. A. Petreliuksen muistomerkki, 1921, Turku.
Wuorion talon julkisivuveistokset, 1928, Helsinki.
Kolme seppää, 1932, Helsinki.
Merenkulkijain muistomerkki, 1938, Tammisaari.
Lautelan taistelun muistomerkki, 1939, Somero.
Ehreström ja Engel, 1941, Helsinki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Felix Nylund Wikimedia Commonsissa
Euratomin hankintakeskus

| Euratomin hankintakeskus > ESA |
| --- | --- |
Perustettu:  1960
Tyyppi:  Euratomin virasto
Toimivalta:  Euroopan unioni
Sijainti:  Luxemburgin kaupunki, Luxemburg
Pääjohtaja:  Stefano Ciccarello
Työntekijöitä:  17
Aiheesta muualla
Sivusto
Euratomin hankintakeskus (ESA) on Euratomin virasto, jonka tarkoitus on varmistaa ydinmateriaalien säännölliset ja turvalliset toimitukset kaikille niiden käyttäjille Euroopan unionissa.
Luang Prabangin kuningaskunta

Luang Prabangin kuningaskunta oli kuningaskunta nykyisen Laosin alueella vuosien 1707 ja 1946 välillä. Kuningaskunta muodostui pääkaupunkinaan Luang Prabang entisen Lan Xangin kuningaskunnan hajotessa kolmeen osaan. Myöhemmin 1800-luvulla siitä tuli Siamin vasallivaltio ja vuonna 1893 puolestaan Ranskan protektoraatti. Ranskan ote heikkeni toisen maailmansodan aikana. Vuoden 1946 ja 1946 aikana annettiin useita itsenäisyysjulistuksia, mutta lopulta ranskalaiset palauttivat Japanille menettämänsä aseman Indokiinassa. Laosin kuningaskunta itsenäistyi osana Ranskan liittoa vuonna 1947.
Historia > Perustaminen

Nykyisen Laosin alueella oli muodostunut vuonna 1353 Lan Xangin kuningaskunta, eli miljoonien elefanttien maa. Kuningaskunta muodostui useista keskushallinnon alaisista vasallivaltioista. Tarinan mukaan kuningaskunnan perusti Fa Ngum, joka toi mukanaan kuningaskuntaansa munkkeja Angkorista. Mukana oli myös kultainen Buddhan patsas eli Phra Bang, jonka mukaan Luang Prabangin kaupunki sai nimensä Kultaisen Buddhan kaupunki. Lan Xang hajosi sen ruhtinaiden ajauduttua keskinäisiin kiistoihin ja Siamin kuningaskunnan sekaantumiseen vuonna 1707. Lan Xangin entisestä kruununtavoittelijasta Kingkitsaratista tuli Luang Prabangin ensimmäinen kuningas. Entinen valtakunta jakautui Luang Prabangin lisäksi Vientianen ja Champassakin kuningaskuntiin. Kingkitsaratin ja Lan Xangin entisen kuninkaan Xai Ong Ven yrityksen jälleenyhdistää kuningaskunta epäonnistuivat.
Historia > Siamilaiset

Aluksi voimakas itsenäinen Luang Prabang heikkeni vähitellen. 1800-luvulla kuningaskunnasta tuli Siamin vasallivaltio, jonne asetettiin siamilainen varuskunta ja komissaareja kuninkaan neuvonantajiksi. Siamin pelätessä Vietnamin yrittävän vallata nykyisen Laosin alueen Luang Prabang miehitettiin vuonna 1885. Vietnamissa vaikuttaneet ranskalaiset antoivat vastineeksi siamilaisille nootin, jossa he varoittivat loukkaamasta Vietnamin keisarin oikeuksia. Siamin kuningas Mongut päätyi sodan välttääkseen solmimaan sopimuksen ranskalaisten kanssa toukokuussa 1886. Sopimus salli ranskalaisten asettaa varakonsuli Luang Prabangiin, mutta toisaalta Siamissa sopimus nähtiin Ranskan tunnustuksena Siamin vallalle alueella. Varakonsuli Auguste Pavie saapui vuonna 1887. Kun siamilaiset vetäytyivät saman vuoden aikana, he ottivat mukaansa neljä Deo Van Tri -nimisen sissipäällikön veljeä. Kostona tämä poltti Luang Prabangin kaupungin tukenaan kiinalaisia sotilaita. Pavien onnistui pelastaa kuningas Oun Kham, ja tämä sai kuninkaan suostutelluksi luopumaan vasalliudestaan Siamille ja hyväksymään Ranskan suojeluksen. Pavien onnistui myös palauttaa siamilaisten vangitsemat veljekset, mikä kasvatti ranskalaisten arvovaltaa.
Historia > Ranskan protektoraatti

Laosista tuli virallisesti Ranskan protektoraatti vuonna 1893 pääkaupunkinaan Vientiane. Luang Prabangista tuli muusta alueesta erillinen kokonaisuutensa, jolla oli edelleen Ranskan alaisuudessa oma kuninkaansa. Sen alue jopa laajeni, kun kuningaskuntaan liitettiin Xainyaburin maakunta vuonna 1907. Kuninkaan neuvonantajana toimi edelleen ranskalainen konsuli. Maassa, jossa vain harvoilla oli mahdollisuus opiskella, Luang Prabangin prinsseistä tuli Laosin itsenäisyysliikkeen johtajia. Kolme tunnetuinta heistä olivat Phetsarath, Souvanna Phouma ja Souphanouvon. Kaikki kolme prinssiä olivat opiskelleet Ranskassa. Ranskan ote Indokiinasta heikkeni toisen maailmansodan aikana vuonna 1940, jolloin Japani oli miehittänyt Vietnamin pohjoisosat. Tilannetta käytti hyväkseen myös Thaimaan kuningas Phibun, jonka armeija miehitti osia Luang Prabangista. Phibun elätteli japanilaisten tukemana toiveita Suur-Thaimaan luomisesta. Korvauksena menetetyistä alueista ranskalaiset luovuttivat Luang Prabangin kuningas Sisavang Vongille Vientianen, Xien Khouangin ja Nam Than alueet elokuussa 1941.
Kuningaskunnan laajennuttua prinssi Phetsarath sai varakuninkaan arvonimen, Souvannasta tuli talousministeri ja Setthasta sisäministeri. Ranskalaiset eivät vastustaneet Japanin toimia alueella, mutta ranskalaiset virkamiehet jatkoivat edelleen toimintaansa. Uhkana ranskalaisille oli niin japanilaisten ajama pan-aasialainen liike, kuin thaimaalaisten pan-thai-ideologia. Vastaliikkeenä he yrittivät pönkittää paikallista laosilaista kansallistunnetta. Tällöin perustettiin ensimmäiset laonkieliset sanomalehdet, minkä lisäksi tuettiin klassista tanssia, teatteria ja musiikkia. Laokulttuurin kukoistus herätti innostusta jopa Mekong-joen toisella puolella asuvien laokansojen keskuudessa. 9. maaliskuuta 1945 japanilaiset toteuttivat kuitenkin kaappauksen. Ranskalaiset virkamiehet ja sotilaat pidätettiin ja Ranskan siirtomaakausi julistettiin loppuneeksi.
Historia > Laosin kuningaskunta

Kuningas Sisavang Vong ja prinssi Savang Vatthana pysyivät uskollisina ranskalaisille, eivätkä suostuneet vaatimuksiin julistaa maata itsenäiseksi. Savang Vatthanan oli kuitenkin paettava japanilaisten miehittäessä Luang Prabangin ja Sisavang Vong taipui viimein japanilaisten vaatimuksiin julistaen maan itsenäiseksi 8. huhtikuuta 1945. Champassakin kuningas Boun Om teki sen sijaan vastarintaa. Japani antautui ehdoitta vain hieman myöhemmin vuoden 1945 puolivälissä. 1. syyskuuta 1945 prinssi Phetsarath antoi uuden itsenäisyysjulistuksen kertomatta isälleen kuningas Sisavang Vongille. Kuningas piti puolestaan maata yhä osana Ranskan protektoraattia. Lopulta Phetsarathilta riistettiin hänen varakuninkaan arvonsa.
12. lokakuuta 1945 Laosin itsenäisyyskomitea muodosti väliaikaisen hallituksen, joka käytti nimeä Lao Issara eli Itsenäinen Laos. Maalle laadittiin perustuslaki ja Sisavang Vong kutsuttiin maan perustuslailliseksi kuninkaaksi. Kuningas kieltäytyi ensin, jolloin hallitus äänesti hänen syrjäyttämisestään. Hänet kutsuttiin kuninkaaksi kuitenkin vielä uudelleen keväällä 1946 ja tällä kertaa kuningas taipui. Laosin kuninkaan kruunajaiset pidettiin 23. huhtikuuta. Tilanne muuttui kuitenkin jälleen ranskalaisten joukkojen edetessä kohti Vientianea. Kaupunki vallattiin jo 25. huhtikuuta ja Lao Issaran jäsenet pakenivat Mekongin toiselle puolelle. Luang Prabang vallattiin edelleen toukokuussa. Ranskalaiset olivat palauttaneet valtansa. Seuraavan vuoden toukokuussa 1947 ranskalaiset julistivat Ranskan liittoon kuuluvan Laosin kuningaskunnan perustamisesta, jonka kuningas oli jälleen Sisavang Vong.
Phra Bang eli Kultainen Buddha. Aikanaan siamilaisten ryöstämä patsas on palautettu sittemmin Luang Prabangiin.