Georges Clemenceau
Elämäkerta > Ensimmäinen maailmansota ja toinen pääministerikausi

Ensimmäistä maailmansotaa edeltäneinä vuosina Clemenceaun mielenkiinto kohdistui maanpuolustusasioihin, sillä hän ennakoi Saksan suunnittelevan hyökkäystä. Hän kannatti sotilaallisen varustelun lisäämistä ja perusti keväällä 1913 tämän asian ajamiseen uuden lehden L’Homme Libren. Sotasensuuri lakkautti lehden pian sodan puhkeamisen jälkeen syyskuussa 1914 sen arvosteltua haavoittuneiden hoitoa, mutta Clemenceau perusti lehtensä uudelleen nimellä L’Homme Enchaîné. Hän tuki Ranskan sotapolitiikkaa, mutta arvosteli ankarasti ensimmäisten sotavuosien hallituksia kyvyttömyydestä. Clemenceau kieltäytyi sodan alussa oikeusministerin paikasta René Vivianin kokoamassa hallituksessa ja moitti julkisuudessa erityisesti ylipäällikkö Joseph Joffrea. Toimiessaan marraskuusta 1915 alkaen senaatin ulkoasiain- ja sota-asiainvaliokunnan puheenjohtajana hän vaati suurempaa panostusta varusteluun ja tehokkaampaa inhimillisten ja aineellisten resurssien hyödyntämistä. Lehdissään hän hyökkäsi kansakunnan taistelumoraalia horjuttavia ”defaitisteja” kuten vasemmistolaisia pasifisteja vastaan. Julkisuudessa Clemenceausta tuli Ranskan ”voitontahdon” symboli. Hän myötävaikutti Alexandre Ribot’n ja Paul Painlevén hallitusten kaatumiseen vuonna 1917.
Kun Ranskan taistelukyky ja -tahto kolmen sotavuoden jälkeen olivat lakkoliikkeiden ja sotilaskapinoiden heikentäminä surkeimmassa tilassaan, presidentti Poincaré päätti nimittää 76-vuotiaan Clemenceaun uudelleen pääministeriksi 16. marraskuuta 1917. Clemenceau muodosti keskustaoikeistolaisen enemmistöhallituksen, jossa hän otti itselleen myös sotaministerin salkun. Hän asettui Pariisissa pääministerin virka-asunnon sijasta sotaministeriön taloon Hôtel de Brienneen. Sodan alkupuolella Ranskan hallitus oli antanut armeijan ylipäällikölle varsin itsenäisen toimintavapauden, mutta nyt valta ja vastuu sodan johtamisesta keskitettiin Clemenceaulle. ”Vain minä määrään täällä”, hän ilmoitti ylipäällikkö Philippe Pétainille. Clemenceaun johtamistyyliä on kutsuttu ”diktatoriseksi”, vaikka hän toimi parlamentarismin puitteissa antamalla säännöllisesti selontekoja parlamentille ja sen valiokunnille. Hän kokosi ympärilleen pienen piirin luotettuja neuvonantajia, joista tärkeimmät olivat kansliapäällikkö Georges Mandel ja sotakabinetin johtaja, kenraali Henri Mordacq. Clemenceaun kyvyttöminä pitämät komentajat korvattiin nopeasti uusilla.
Clemenceau keskitti kaiken tarmonsa sodan voittamiseen sivuuttaen muut tavoitteet. Hän piti ympärysvaltojen yhtenäisen sotilasjohdon muodostamista välttämättömänä ja sai Ranskan liittolaisilta hyväksynnän kenraali Ferdinand Fochin nimittämiselle kaikkien länsirintaman joukkojen ylipäälliköksi maaliskuussa 1918. Clemenceaun ja Fochin välillä oli strategiaa ja operaatioita koskevia erimielisyyksiä, mutta Clemenceau puolusti Fochia parlamentin edessä. Clemenceaun oman huomion kohteena oli varsinkin armeijan tarvitsemien varusteiden ja kulkuneuvojen saatavuuden takaaminen. Totaalisen sodankäynnin vaatimusten mukaisesti myös Ranskan kansantalouden kontrolli keskitettiin entistä voimakkaammin sodanjohdon käsiin ja kansalaisvapauksia kavennettiin. Defaitismin vastaisessa taistelussa Clemenceau oli niin armoton, että järjesti jopa entisen pääministerin Joseph Caillaux’n ja entisen sisäministerin Louis Malvyn vangituiksi ja myöhemmin oikeuden eteen syytettyinä maanpetoksesta. Clemenceau myös vieraili useasti rintamalla kohottamassa sotilaiden taistelutahtoa.
Clemenceau hyväksyi marraskuussa 1918 välittömän aselevon, vaikka presidentti Poincaré olisi halunnut jatkaa sotaa Saksan täydelliseen antautumiseen asti. Sodan päätyttyä ympärysvaltojen voittoon Clemenceau sai Ranskassa uuden lempinimen Le Père la Victoire, ”voiton isä”. Kiitollisuudenosoituksena Ranskan parlamentti määräsi maan jokaiseen raatihuoneeseen kiinnitettäväksi hänelle omistetun muistolaatan. Lisäksi Clemenceau valittiin marraskuussa 1918 – kymmenen päivää aselevon solmimisen jälkeen – yksimielisesti Ranskan akatemian jäseneksi kirjailija Émile Faguet’lta vapautuneelle tuolille.