stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesijuoksu
Kilpailutoiminta

Lajissa kilpaillaan nykyisin jopa MM-tasolla. Ensimmäiset kolme maailmanmestaruuskilpailua pidettiin Petäjäveden kunnassa Suomessa. Maailmanmestaruuskilpailut siirtävät Ikaalisten kuntaan 2007. Lajin kaksinkertainen maailmanmestarijoukkue on Turun NMKY (Joel Lahtinen, Samuli Sällinen, Jussi Virtanen), ja se pitää myös hallussaan lajin maailmanennätystä 03.54,2 3x50 metrin matkalla. Ennätys on vuodelta 2005.
Suonenjoen mansikkakarnevaalien yhteydessä on myös vuosittain Mansikkavesijuoksu, jossa kilpaillaan pilke silmäkulmassa. Tässä kilpailussa paras päähine palkitaan.
Aiheesta muualla

Suomalainen Vesiliikuntainstituutti
Suomi Vesijuoksee -kampanja (Arkistoitu – Internet Archive)
Siveellisyys

Siveellisyys tai siveys on nuhteetonta, oikeaa ja jaloa käyttäytymistä eli moraalisuutta ja eettisyyttä. Usein sana on tarkentunut merkitsemään sukupuolielämän säädyllisyyttä ja hyveellisyyttä. Tässä mielessä sen vastakohta on siveettömyys. Siveetön käyttäytyminen on säädytöntä, paheellista ja irstasta.
Uskonnoissa

Kristinuskossa siveellisyydellä on tarkoitettu alun perin vaatimattomuutta, yksinkertaista ilmaisua ja uskonnollisen moraalin noudattamista, ja pidättäytyminen seksistä on tämän seurausta. Katolisilla papeilla ja nunnilla siveellisyyteen kuuluu pidättäytyminen seksistä, jolloin lihallinen himo ei estäisi täydellistä keskittymistä Jumalan palvelemiseen. Joidenkin kristittyjen mukaan myös avioparien pitäisi säästää seksi ainoastaan lisääntymistarkoituksiin.
Islamissa, juutalaisuudessa ja zarathustralaisuudessa siveellisyydellä tarkoitetaan avioliiton ulkopuolisesta seksistä pidättäytymistä, ja kaikki uskonnolliset johtajat saavat mennä naimisiin. Buddhalaisuudessa, hindulaisuudessa ja jainalaisuudessa munkit ja nunnat tekevät siveyslupauksen koko elämäkseen. Näissä uskonnoissa siveellisyyden tavoitteena on hävittää kaikki kiintymys toisiin ihmisiin ja lihallisiin haluihin, jotta ihminen voisi vapauttaa itsensä maallisista iloista, keskittyä uskonnolliseen palvelukseen ja lopulta saavuttaa nirvana tai mokša.
Historia

Keskiajan Euroopassa siveellisyys liittyi ”hovirakkauteen”, jonka käsite syntyi Ranskassa 1000-luvulla. Koska aatelisten avioliitot olivat tuolloin järjestettyjä, ne olivat usein intohimottomia, ja vaimojen sallittiin ottaa kosija, kunhan suhde oli puhdas ja siveellinen, eli siinä ei ollut seksiä.
Nykyaikana siveellisyyttä esiintyy kolmessa suositussa muodossa. Uskonnolliset siveellisyysliikkeet, kuten Tosi rakkaus odottaa, kehottavat nuoria ja naimattomia ihmisiä pysymään siveellisinä ennen avioitumista. Jotkut nuoret pyrkivät itse siveellisyyteen kohdistaakseen energiansa jaloihin ei-uskonnollisiin kohteisiin, kuten ympäristöön ja itsensä toteuttamiseen. Kolmas siveellisyyden tarkoitus on pidättäytyminen seksistä seksuaalisen nautinnon voimistamisen tarkoituksessa.
Suomessa

Suomessa fennomaanit pyrkivät 1800-luvulta alkaen edistämään kansan siveellisyyttä, jolla he tarkoittivat hyvätapaista ja kunnollista elämää. Siveellisen ihmisen tuli huolehtia omasta ja perheensä hyvinvoinnista. Myöhemmin sana alkoi tarkoittaa pelkästään sukupuolisiveellisyyttä. Siveellisyys oli erityisesti naisten ominaisuus, johon sisältyi yleinen siisteys, perhekeskeisyys ja eri tautien (tuberkuloosin ja kupan) leviämisen estäminen.
Lääkäri Max Oker-Blom kiinnostui 1900-luvun alussa Suomen kansan siveellisestä kunnosta ja alkoi kirjoittaa nuorille ja heidän vanhemmilleen ja kasvattajilleen opaskirjoja seksuaaliterveydestä. Tunnetuimmaksi muodostui 1903 ilmestynyt Mitä Martta sai oppia tohtori-enon luona maalla. Vuosina 1904–1909 Oker-Blom julkaisi lisää seksuaalivalistusoppaita ja toi aiheen myös kouluihin taistellakseen sukupuolitauteja vastaan. Teoksissaan hän kehotti nuoria seksuaaliseen pidättyvyyteen ja muistutti, että sukuvietin tyydyttäminen oli mahdollista vain avioliitossa.
Vesjegonskin piiri

| Vesjegonskin piiri Весьего́нский райо́н Vesjegonski raion |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Vesjegonskin piirin Tverin alueen kartalla.
Valtio:  Venäjä
Alue:  Tverin alue
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  Kunnallispiiri
 – hallinnollinen keskus:  Vesjegonsk
Pinta-ala:  2 047,26 km²
Väkiluku (2010):  13 500
 
vesegonsk.ru
Vesjegonskin piiri (ven. Весьего́нский райо́н, Vesjegonski raion) on kunnallishallintoalue Tverin alueella Venäjällä. Vuonna 1929 ja uudelleen vuonna 1949 perustetun piirin pinta-ala on 2 047,26 neliökilometriä. Asukkaita on 13 500 henkeä (vuonna 2010).
Maantiede

Tverin alueen koillisosassa sijaitseva piiri rajoittuu pohjoisessa Vologdan alueen Ustjužnan ja Tšerepovetsin piireihin, kaakossa Jaroslavlin alueen Breitovon piiriin sekä etelässä Tverin alueen Sandovon, Molokovon ja Krasnyi Holmin piireihin. Pinta-alasta 57,5 % on maatalousmaata, 32 % metsää, 4 % vesistöjä ja 3,6 % asuinaluetta.
Alue on etupäässä jääkauden muovaamaa soistunutta hiekka- ja moreenitasankoa. Etelässä kohoaa Oviništšen ylänkö. Piirin itärajalla sijaitsevaan Rybinskin tekojärveen laskevia jokia ovat Mologa, Lam, Kesma ja Renja. Tärkeimmät puulajit ovat mänty, koivu ja kuusi. Seudulla on laajoja turvesoita. Muita hyötykaivannaisia ovat savi, hiekka ja sora. Soiden muodostamat rauhoitusalueet kattavat 27 % piirin pinta-alasta. Ympäristön tila on melko hyvä.
Hallinnollinen jako ja asutus

Piiriin kuuluu Vesjegonskin kaupunki ja seitsemän maalaiskuntaa: Ivanovo, Jogna, Kesma (karjalaksi Kečmi), Ljubegoštši, Pronino, Romanovskoje ja Tšamerovo (kar. Čuamarova). Hallinnollinen keskus on Vesjegonsk, josta on 253 kilometriä maanteitse alueen pääkaupunkiin Tveriin. Kyliä on yhteensä 263.
Vesjegonskin kaupunki on piirin ainoa kaupunkiasutus. Kaupunkiväestön osuus on 54,4 % (vuonna 2010). Piirin asukasmäärä on vähentynyt Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen yli neljänneksellä. 32 asutuskeskuksessa ei ole lainkaan vakituista asutusta ja 133:ssa on alle 15 asukasta (vuonna 2009)..
Asukasluvun kehitys
| 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 36 360 | 28 955 | 22 628 | 19 879 | 16 517 |
Piirin kaakkois- ja eteläosassa on elänyt kieleltään muista tverinkarjalaisista jonkin verran poikkeava Vesjegonskin karjalaisryhmä. Vuonna 1926 nykyisen piirin alueella asui 15 471 karjalaista. Silloisessa Kesman kunnassa he muodostivat 45 % ja Tšamerovon kunnassa 40 % väestöstä. Vuoden 1989 tilaston mukaan Vesjegonskin piirissä oli vain 240 karjalaista, mutta todelliseksi luvuksi arvioitiin 3 000.
Historia

Seudulla on ollut asutusta neoliittikaudelta lähtien 4000–1000 eaa. Ennen ensimmäisen vuosituhannen puolivälissä saapuneita slaavilaisia krivitšejä Volgan yläjuoksulla asui suomalais-ugrilaisia vepsäläisiä, joiden kieleen perustuu osa jokien ja järvien nimistä.
1000–1100-luvuilla alueesta tuli Novgorodiin kuuluneen Bežetskin ylängön sekä Rostov–Suzdalin (myöhemmin Vladimir–Suzdalin), Rostovin, Uglitšin, Jaroslavlin ja Belozerskin ruhtinaskuntien rajaseutua, joka joutui myös Tverin ja Moskovan ruhtinaskuntien sekä liettualaisten ja tataarien hyökkäysten kohteeksi. Mologan sivujokien Kesman ja Renjan varrella sijainneet Bežetskin ylängön Jognan ja Šipinon volostit olivat vuodesta 1425 lähtien Novgorodin ja Moskovan yhteismaata, kun taas kaakkoisosa kuului vuoteen 1463 saakka Jaroslavlin ruhtinaiden Mologan läänitykseen ja joutui sen mukana osaksi Moskovan ruhtinaskuntaa. Alueen pohjoisosa liitettiin Uglitšin ja eteläosa Gorodetskon (vuodesta 1766 Bežetskin) kihlakuntiin. Vesjegonskin kautta Mologajokea pitkin kulki tärkeä Novgorodin ja Jaroslavlin yhdistänyt kauppareitti.
Pietari I:n uudistuksien yhteydessä alue liitettiin ensin vuonna 1708 Inkerinmaan ja vuonna 1727 Moskovan kuvernementtiin. 1770-luvulla Katariina II:n aikana siitä tuli osa Tverin kuvernementtiä. Ves Jogonskin kylästä tehtiin vuonna 1776 Vesjegonskin kaupunki ja samannimisen kihlakunnan keskus. Hallinnollinen jako säilyi muuttumattomana Venäjän vallankumousta seuranneita väliaikaisia uudistuksia lukuun ottamatta vuoteen 1929, jolloin suurin osa Tverin kuvernementistä liitettiin Moskovan alueeseen. Entinen Vesjegonskin kihlakunta jaettiin useaksi osaksi, joista yhden muodosti alueeltaan pienempi Vesjegonskin piiri. Vuonna 1935 se liitettiin vastaperustettuun Kalininin (nykyisen Tverin) alueeseen. Volga padottiin 1930-luvulla valtavaksi Rybinskin tekojärveksi, joka upotti alleen Mologajoen ranta-alueet. Osa Vesjegonskista jouduttiin siirtämään korkeammalle paikalle ja samalla se menetti kymmenen vuoden ajaksi asemansa kaupunkina ja piirikeskuksena.
Liikenne, talous ja palvelut

Piirin läpi kulkee Tverin, Bežetskin, Vesjegonskin ja Ustjužnan välinen maantie sekä Pietarin, Sonkovon ja Moskovan välinen rautatie, josta haarautuu Oviništšessa sivurata Vesjegonskiin. Vesjegonskin lentokenttä on vailla säännöllistä käyttöä ja Rybinskin kautta Jaroslavliin johtanut laivareitti on lakkautettu.
Tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä pellavan, perunan ja viljan viljelyyn. Piirissä on 14 maatalousyritystä (vuonna 2010), joista vain osa toimii tehokkaasti. Lisäksi on elintarviketeollisuutta, metsä- ja puunjalostusteollisuutta sekä kevyttä teollisuutta. Monet Vesjegonskin teollisuuslaitoksista ovat lopettaneet toimintansa. Taloudellinen tilanne on heikko ja väestön elintaso alhainen.
Piirissä toimii kymmenen lastentarhaa, viisi perus- ja neljä keskikoulua, ammattikoulu, lasten harrastuskeskus, taidekoulu sekä lasten ja nuorten urheilukoulu. Sosiaali- ja terveyspalveluihin kuuluu piirisairaala, poliklinikka, viisi lääkärin vastaanottoa, 18 lääkintäasemaa, vanhainkoti ja lastenkoti. Kulttuurilaitoksia ovat piirin kulttuuritalo, 16 kylien kulttuuritaloa, piirin keskuskirjasto, lastenkirjasto, 19 kyläkirjastoa ja kotiseutumuseo. Piirin alueella on seitsemän toimivaa ortodoksista kirkkoa ja viisi tsasounaa.
Nähtävyydet ja matkailu

Vesjegonskin kaupungilla on historiallisen asutuksen status. Muita historiallisia keskuksia ovat Kesman, Ljubegoštšin, Tšamerovon, Jognan ja Nikulinon kylät sekä Oviništšin taajama. Valtakunnallisia kulttuuriperintökohteita ovat Oviništšen neoliittikautinen hautapaikka sekä vuonna 1814 rakennettu Tšurikovon kirkko. Seudulla on useita muinaisia asuinpaikkoja sekä kurgaani- ja kumpuhautoja. Lekomkajoen suussa Nikulinon kylän lähellä sijaitsee ensimmäisen vuosituhannen loppupuolelta peräisin oleva muinaislinna. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1700–1800-luvuilla pystytetyt Vesjegonskin, Kesman, Ljubegoštšin, Makarovon, Pjatnitskojen ja Titovskojen kirkot. Monet Vesjegonskin historiallisista rakennuksista jäivät 1930-luvulla Rybinskin tekojärven alle.
Piirin matkailupotentiaali perustuu seudun vesistöihin, kulttuurimaisemiin ja historiallisiin nähtävyyksiin. Matkailupalvelut ovat vähäisiä. Piirissä on kolme pientä hotellia ja muutamia vierasmajoja. Rybinskin tekojärven rannalla on lomakyliä sekä kalastus- ja metsästysmajoja. Lomanviettäjät tulevat etupäässä Moskovasta ja Moskovan alueelta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vesjegonskin piirin sivusto (venäjäksi)
Vesjegonskin piiri Tverin alue -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Andreapol • Bežetsk • Belyi • Bologoje • Firovo • Kalinin • Kaljazin • Kašin • Kesova Gora • Kimry • Kimry • Konakovo • Krasnyi Holm • Kuvšinovo • Lesnoje • Lihoslavl • Maksatiha • Molokovo • Nelidovo • Olenino • Seližarovo • Ostaškov • Peno • Rameški • Ržev • Ržev • Sandovo • Sonkovo • Spirovo • Staritsa • Toropets • Udomlja • Toržok • Toržok • Tver • Vesjegonsk • Vyšni Volotšok • Vyšni Volotšok  • Zapadnaja Dvina • Žarkovski • Zubtsov
Valerie Viehoff

| Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sydney 2000 | kevyt pariairokaksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Köln 1998 | kevyt pariaironelonen |  |
Valerie Viehoff (s. 16. helmikuuta 1976) on saksalainen soutaja. Hän saavutti olympiahopeaa kevyessä pariairokaksikossa Claudia Blasbergin kanssa Sydneyssä 2000. Hän voitti maailmanmestaruuden kevyessä pariaironelosessa Kölnissä 1998 ja sijoittui kevyessä yksikössä neljänneksi St. Catharinesin MM-kilpailuissa 1999. Hän voitti nuorten maailmanmestaruuden pariaironelosessa vuonna 1994.
HMS Skagul

| HMS Skagul |
| --- | --- |
 HMS Skagul

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bergsundin telakka
Laskettu vesille:  12. elokuuta 1878
Palveluskäyttöön:  4. joulukuuta 1878
Poistui palveluskäytöstä:  24. helmikuuta 1928
Tekniset tiedot
Uppouma:  550 t
Pituus:  53,64 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,05 m
Syväys:  2,82 m
Koneteho:  2 x 2-sylinteristä Woolfs-kompound-höyrykonetta 780 ihp
Nopeus:  13,4 solmua
Miehistöä:  71
Aseistus
Aseistus:  1 x Armstrongin 27,4 cm M/69 -tykki 1 x 12,2 cm M/73 -tykki 2 x kymmenpiippuista 12 mm ksp M/75 -konekivääriä
HMS Skagul oli Ruotsin laivaston vuonna 1878 vesillelaskettu Urd-luokan 1. luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Bergsundin telakalta ja se laskettiin vesille 12. elokuuta 1878. Alus otettiin palveluksen vielä saman vuoden lopulla 4. joulukuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 24. helmikuuta 1928.
Skabala

| Skabala> Σκάβαλα.Sijainti |
| --- | --- |
 Skabala
Koordinaatit:  40°19′57″N, 23°35′25″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Polýgyros/Sithonía, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  400-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Khalkidike(?), Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Skabala (m.kreik. Σκάβαλα, myös Skabla, Σκάβλα; lat. Scabala, Scabla) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta, mutta se sijoitetaan nykyisten Polýgyroksen ja Sithonían kuntien rajaseudulle.
Maantiede

Skabalan kaupunki sijoitetaan nykyisen Chalkidikín niemimaan eteläosaan pohjoiseen Sithonian niemestä. Se saattoi olla Khalkidiken alueella, joka ei käsittänyt käsittänyt koko nykyistä, antiikin aikaisesta alueesta nimensä saanutta niemimaata. Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartasto sijoittaa sen suunnilleen nykyisen Vrástaman Kellín kylän tienoille. Sen lähellä sijaitsivat Sermylia, Stolos ja Piloros. Skabalan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta.
Historia

Skabalan historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Theopompos vaikuttaa pitäneen sitä Euboian Eretrian siirtokuntana. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Skabala kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 454/453–433/432 eaa. Viimeksi mainittuna vuonna se saattoi liittyä kapinaan Ateenaa vastaan. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Skablaios (Σκαβλαῖος).
Frantsysk Skaryna

Frantsysk Skaryna (valkoven.  Францыск (Францішак, Frantsišak) Скарына; syntyi noin 1486 Polatskissa  Liettuan Suurruhtinaskunnassa, kuoli 1551  Böömin kuningaskunnan Prahassa) oli merkittävä valkovenäläinen raamatunkääntäjä, graafikko, kirjanpainaja ja humanisti keskiajalla.
Skaryna kävi koulua Polatskin Pyhän Sofian katedraalin koulussa sen johtajana toimineen papin ohjauksessa. Peruskoulutuksensa loppuvaiheessa Skaryna oppi latinaa Polatskin munkkikoulua pitäneiltä sisterssiläisiltä. Frantsysk Skaryna opiskeli tämän jälkeen Krakovan yliopistossa, josta hän sai vuonna 1504 alemman korkeakoulututkinnon. Opetus tapahtui latinan kielellä. Tämän jälkeen Skaryna opiskeli Italiassa Padovan yliopistossa, jossa häntä pidettiin etevänä oppilaana ja josta hän valmistui vuoden 1512 tienoilla lääketieteen tohtoriksi.
Hän käänsi ja painoi Prahassa vuosina 1517–1519 Psalmit ja laajan kokoelman muita  Vanhan testamentin kirjoituksia vanhavalkovenäjän kielelle. Vuosina 1522–1525 Skaryna jatkoi raamatunkäännös- ja painotyötään Vilnassa, jonne hän oli perustanut kirjapainon noin 1520. Siellä hän julkaisi vanhavalkovenäjänkielisen rukouskirjan (Pieni matkakirja, 1522) ja kirkkoliturgiaa varten apostolien teoista kertovan Apostolos-teoksen (1525).
Uransa loppupuolella Skaryna oli Böömin kuninkaan, Habsburgien sukuun kuuluneen  Ferdinand I:n puutarhurina Prahassa, jossa hän kuoli 1551 tai 1552.
Frantsysk Skaryna vuonna 1517 Prahassa.
Skarynan Raamatun (Bibli(n)ja Ruska) kansi.
Skarynan Pienen matkakirjan (1522) ote.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Francysk Skaryna, the Martin Luther of Belarus // The Economist
Skoryna, Frantsisk (englanniksi) (Encyclopedia of Ukraine)
Lyhyesti Skarynasta (valkovenäjäksi)
Frantsysk Skaryna (englanniksi) (Encyclopædia Britannica Online)
Францішак Скарына - Valko-Venäjän historia: Frantsišak Skaryna (Arkistoitu – Internet Archive) (valkovenäjäksi)
Галенчанка Г., 1998: Праблемныя дакументы Скарыніяны ў кантэксце рэальнай крытыкі. 480 год беларускага кнігадрукавання: матэрыялы Трэціх Скарынаўскіх чытанняў. рэд. А. Мальдзіс і інш. — Мн. : Беларуская навука, 1998. - Useamman kirjoittajan tieteellisempää pohdintaa Skarynan elämästä ja julkaisuista, yhteensä 55 sivua (valkovenäjäksi) (kamunikat.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kroatia  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli:
Käännös suomeksi
Wiburgs Wochenblatt

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Wiburgs Wochenblatt oli Viipurissa vuosina 1823–1832 ilmestynyt saksankielinen sanomalehti.
Lehden julkaisija oli saksankielistä Wiburgs Mancherley -kuukausilehteä vuonna 1821 kustantanut kirjanpainaja Anders Cedervaller. Kerran viikossa ilmestynyt Wiburgs Wochenblatt sisälsi Pietarin lehdistä otettuja uutisia, viranomaisten kuulutuksia ja tiedotuksia sekä ilmoituksia. Se lakkasi toimittaja Diedrich Andreas Mangeluksen kuoltua ja saksankielisen lehdistön osoittauduttua kaupungissa kannattamattomaksi. Lehden tilalle perustettiin Sanan Saattaja Wiipurista.
Aiheesta muualla

Wiburgs Wochenblatt digitoituna kansalliskirjastossa
Skhoinos

Skhoinos (m.kreik. σχοινός, lat. schoenus) oli antiikin aikainen pituusmitta, joka oli egyptiläistä alkuperää. Se vastasi alun perin 12 000 egyptiläistä kyynärää eli nykymitoissa noin 6,3 kilometriä. Kreikkalaisena mittayksikkönä skhoinos vastasi 40 stadionia. Attikalainen (ateenalainen) skhoinos oli nykymitoissa noin 7,10 kilometriä.
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 skhoinos = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × skhoinos |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – pūs (jalka) | 24 000 pusta | 1⁄24000 skhoinosta |
| – pygmē | 21 333+1⁄3 pygmeä | 3⁄64000 skhoinosta |
| – pygōn | 19 200 pygonia | 1⁄19200 skhoinosta |
| – pēkhys | 16 000 pekhystä | 1⁄16000 skhoinosta |
| – bēma | 9 600 bemaa | 1⁄9600 skhoinosta |
| – orgyia | 4 000 orgyiaa | 1⁄4000 skhoinosta |
| – akaina | 2 400 akainaa | 1⁄2400 skhoinosta |
| – hamma | 400 hammaa | 1⁄400 skhoinosta |
| – plethron | 240 plethronia | 1⁄240 skhoinosta |
| – stadion | 40 stadionia | 1⁄40 skhoinosta |
| – hippikon | 10 hippikonia | 1⁄10 skhoinosta |
| – dolikhos | 3+1⁄3 dolikhosta | 3⁄10 skhoinosta |
| – parasangēs | 1+1⁄3 parasangia | 3⁄4 skhoinosta |
Kansainväliset (SI)
| – kilometri | 7,10 km | 0,14 skhoinosta |
Brittiläiset
| – maili | 4,41 mi | 0,23 skhoinosta |
Sissipataljoona 3 (jatkosota)

| Sissipataljoona 3 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941–1943
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Lauri Könönen
Sissipataljoona 3 (SissiP 3) on kesäkuussa 1941 jatkosotaan perustettu sissipataljoona, joka liitettiin III armeijakuntaan ja oli siten alistettu saksalaisille syyskuusta joulukuuhun 1941 ja uudelleen heinäkuusta 1942. Pataljoona liitettiin osaksi 3. divisioonaa helmikuussa 1943 ja se oli Päämajan reservinä maaliskuusta kesäkuuhun 1943.
Sissipataljoona 3 lakkautettiin 3. kesäkuuta 1943, jolloin siitä muodostettiin 15. prikaatin I pataljoona (I/15. Pr)
Perustaminen

Sissipataljoona 3 perustettiin Limingan kansakoululla. Maakunnan reserviläiset alkoivat kokoontua 15. ja 16. kesäkuuta 1941, ja saman aikaisesti saivat yksiköiden perustajiksi määrätyt käskynsä perustamisesta aluepäälliköltä kapteeni J Matinollilta. Perustettavat yksiköt olivat:
Esikunta ja Esikuntakomppania, jonka miehet tulivat Limingasta. Yksikön määrävahvuus oli 9 upseeria, 23 aliupseeria ja 114 miestä yhteensä 146 henkeä (9 + 23 + 114 = 146)
1. sissikomppania, jonka henkilöstö saapui Lumijoelta (5 + 28 + 172 = 205)
2. sissikomppania, jonka henkilöstö saapui puoliksi Revonlahdelta ja Tyrnävältä
3. sissikomppania, jonka henkilöstö saapui Tyrnävältä
Konekiväärikomppania, jonka henkilöstö saapui Limingasta (5 + 30 + 162 = 197). Komppanialla yhteensä 12 konekivääriä.
Kranaatinheitinjoukkue, jonka henkilöstö saapui Siikajoelta (2 + 12 + 50 = 64). Joukkueella yhteensä 3 kappaletta kranaatinheitintä sekä 3 kappaletta 50 millimetrin kevyttä kranaatinheitintä.
Kaiken kaikkiaan joukko-osastoon olisi pitänyt määrävahvana saapua 31 upseeria (saapui 29) ja 149 aliupseeria sekä 842 miestä eli yhteensä 1 022 miestä.
Varustilanne oli perustamishetkellä heikko, jolloin noin 30 prosenttia miehistä jäi puutteellisesti varustetuiksi. Jalkineita puuttui suhteellisesti eniten.
Keskitysmarssi

Pohjois-Pohjanmaan sotilasläänin esikunnasta saapui 19. kesäkuuta kello 10.45 käsky marssia Ouluun ja kello 11.00 antoi Sissipataljoona 3:n komentaja majuri Lauri Könönen marssikäskyn, jonka mukaisesti pataljoona oli kello 12.00 jo marssilla.
Marssi päättyi Ouluun Korvensuoran alkuun, jonka länsipuoliseen Yrjänän metsään leiriydyttiin telttoihin. Seuraavien parin päivän aikana täydennettiin puutteellista varustusta. Joukoille tiedotettiin 22. kesäkuuta sodan syttymisestä Saksan ja Neuvostoliiton välillä.
Pataljoonalle annettiin käsky 24. kesäkuuta kello 12.30 valmistautua siirtymään autokuljetuksin Taivalkosken Jokijärvelle, mutta kello 15.00 annettiin uusi käsky, minkä mukaan marssi tapahtuisi rautatiekuljetuksena. Saman käskyn mukaan marssi tapahtuisi jo seuraavana yönä ja kuormaus junaan tapahtuisi 23.00 ja 00.30 välillä Oulun kaupungin kasarmin lastauslaiturilta. Pataljoonan 3. komppania ei kuitenkaan sopinut ensimmäiseen kuljetukseen, vaan seurasi muuta pataljoonaa neljä tuntia myöhemmin. Ensimmäinen juna lähti kohti Hyrynsalmea kello 02.54 ja perille saavuttiin 16.30.
Pataljoona pystytti leirin 26. kesäkuuta Hyrynjärven rannalle 8 kilometriä Suomussalmen suuntaan. Pataljoona siirtyi 29. kesäkuuta Taivalalasen varuskuntaan Suomussalmelle ja samalla sille alistettiin 9. tykkikomppania.
Taistelut Kiestingissä

Uhtualta Kiestinkiin elokuun 18. ja 19. välisenä yönä saapunut Sissipataljoona 3 sai käskyn marssia Kiestingin Louhen rautatietä 18 kilometrin päässä olevaan maastoon ja valmistautua seuraavana päivänä hyökkäämään sieltä pohjoiseen maantielle parinkymmentä kilometriä Kiestingistä saksalaisten edessä tien tulppana olevien ja jo kuluneiden neuvostoliittolaisten Jalkaväkirykmenttien 242 ja 56 selkään.
Pataljoona sai käskyn 25. elokuuta ryhmittyä puolustukseen Veturipurolle. Tänä aikana se kuitenkin suoritti useita partisaanien torjunta- ja tuhoamistehtäviä joko osillaan tai koko pataljoona koossa.