stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansannousut Suomen sodassa
Pohjanmaa ja Keski-Suomi

Aseistetut talonpojat ahdistelivat 30. huhtikuuta Kalajoen yläjuoksulla italialaista markiisi Pauluccia, joka oli Venäjän palveluksessa. Kalajoella talonpojat ahdistelivat myös aseistettuja venäläisosastoja, mistä seurasi venäläisten siirtyminen paikkakunnalta kohti Kokkolaa. Lisäksi talonpojat piilottivat ruokansa sekä karttoivat kyydityksiä. Kokkolassa venäläisvartio joutui kokkolalaisten hyökkäyksen kohteeksi. Huhti- ja toukokuun vaihteessa Lohtajan, Kalajoen ja Himangan alueilta kokoontui yhteen yhteensä 200–300 talonpoikaa, renkiä sekä muuta maaseudun väestöä, koska he olivat kärsineet puutetta molempien armeijoiden marssiessa pitäjien halki. Nyt rahvas olisi halunnut nousta omin päin puolustamaan kotiseutuaan. Ryhmä oli aseistautunut pääasiassa viikattein, seipäin ja puukoin, ja se tarjosi apuaan kenraali Klingsporille, joka ei kuitenkaan ymmärtänyt kansannousun mahdollisuuksia. Klingspor ei tukenutkaan ryhmää kunnolla.
Pohjanmaalta lähti väkeä kohti Keski-Suomea, sillä rahvas oli saanut tietoonsa, että venäläisillä oli siellä varastoja ja huoltokuljetukset kulkivat alueen halki. Saarijärvelle saapui 13. toukokuuta Pohjanmaalta saapunut joukko, johon oli matkan varrelta liittynyt paikallisväestöä. Venäläisten muonakuormasto oli pitämässä paikkakunnalla lepotaukoa, ja se piti ryöstää. Ryöstö kuitenkin epäonnistui, koska venäläiset olivat luultavasti päässeet ryöstösuunnitelmista selville. Samana päivänä Kokkolassa venäläiskuormasto joutui ryöstöyrityksen kohteeksi.
Parin päivän kuluttua mahdollisesti pohjoispohjalaiset, samasta Saarijärvellä kahakoineesta joukosta, ryöstivät paikallisväestön avustuksella Karstulassa venäläisen kuormaston. Jälleen 15. toukokuuta samasta Saarijärvellä kahakoineesta joukosta irtaantunut rautalampilainen talonpoikaisjoukko ryösti venäläiskuormaston Koiviston ja Rautalammen puolivälissä. Sama rautalampilainen joukko yritti ryöstää tuloksetta venäläiskuormaston jälleen kolmen päivän kuluttua. Seuraavaksi rautalampilaiset ryöstivät venäläisten Laukaassa sijainneen viljavaraston. Vänrikki Otto von Fieandt joukkoineen hyökkäsi 8. kesäkuuta Perhossa venäläisten makasiinien kimppuun. Von Fieandt antoi paikallisille talonpojille tehtäväksi muun muassa sillan tuhoamisia, jolloin hän itse sotilaineen keskittyi Karstulan taisteluun.
Talonpojat nousivat 8.–9. heinäkuuta kapinaan Kauhajoella. He ryöstivät venäläisen muonakuormaston. Venäläisiä tämä rahvaan toiminta huolestutti. Rannikolla huolena oli lisäksi ruotsalaisten maihinnousun uhka.  Niinpä Kauhajoella seurasi venäläisten kosto: kenraali Vasili Orlov-Denisovin kasakat hävittivät pitäjää polttaen ja ryöstäen .
Savo ja Pohjois-Karjala

Savossa rahvas asettui venäläisiä vastaan enemmän, mitä pitemmälle Johan August Sandels joukkoineen eteni. Kymenkartanon läänissä asti esiintyi vastarintaa venäläisiä kohtaan.
Ahvenanmaa

Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf antoi 21. helmikuuta kehotuksen Ahvenanmaan väestön nousta venäläisiä vastaan. Sattumalta Suomen sotakin alkoi samana päivänä. Huhtikuussa Ahvenanmaalle saapui venäläisjoukkoja, jotka Kastelholman linnan kruununmakasiinin tyhjennettyään sekä käskettyään paikallisia viemään muonat ja viljat Uuteenkaupunkiin, poistuivat Ahvenanmaalta palaten kuitenkin pian takaisin. Jäiden alettua sulaa, alkoivat venäläiset vaatia itselleen ahvenanmaalaisten aluksia. Tästä ahvenanmaalaiset eivät pitäneet, vaan talonpojat aloittivat kansannousun 6. toukokuuta. Kansannousua johtivat Finströmin nimismies Erik Arén ja apulaispappi Henrik Johan Gummerus. Venäläiset voitettiin helposti ja osa jäi vangiksikin. Ahvenanmanner saatiin vapautettua 11. toukokuuta mennessä.
Kansannousun onnistuttua Friedrich Wilhelm von Buxhoevden antoi 26. toukokuuta ohjeet, joiden mukaan venäläisiä vastaan kapinoineet saisivat kuolemanrangaistuksen. Pari päivää myöhemmin käskettiin myös talonpoikien luopua aseistaan.
Aiheesta muualla

Vihtori Simonen : Oli Ahvenanmaallakin sankariaika! 1808-vuoden kansannousu ja sen johtajat, Hakkapeliitta, 06.12.1938, nro 49, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kun Ahvenanmaalla oli miehen mieltä. Nimismies ja pappi kansannostajina, Helsingin Sanomat, 24.04.1939, nro 109, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Venäläinen kenraali Vasili Orlov-Denisov kasakkoineen hävitti heinäkuussa 1808 epäonnistuneen kapinan päätteeksi Kauhajokea.
Kardarigan

Kardarigan oli persialainen sotapäällikkö, joka eli 500-luvun lopulla. Itäroomalaisen historioitsija Theofylaktos Simokattesin mukaan Kardarigan ei ollut hänen oikea nimensä, vaan arvonimi, joka tarkoittaa mustaa haukkaa.
Kardarigan otti osaa Itä-Rooman ja sassanidien Persian väliseen sotaan 580-luvulla. Hänet mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 582, kun hän kukisti itäroomalaisen sotapäällikkö Johannes Mystakonin Nymfiosjoen taistelussa Pohjois-Mesopotamiassa. Seuraavana vuonna hän piiritti Afumonin linnoituksen, mutta perääntyi sitten puolustamaan läheistä Akbasin linnoitusta, jota roomalaiset yrittivät valloittaa. Syksyllä 584 roomalaiskomentaja Filippikos teki ryöstöretken persialaisen Nisibiksen kaupunkia ympäröivälle alueelle, mikä pakotti Kardariganin viemään joukkonsa häntä vastaan. Filippikos kuitenkin perääntyi persialaisten tieltä. Kardarigan teki seuraavana vuonna epäonnistuneen piirityksen Filippikoksen tukikohtaa Monokartonia vastaan ja perääntyi pian omalle puolelleen.
Kardariganin ja Filippikoksen joukot ottivat keväällä 586 yhteen Solakhonin taistelussa, jonka persialaiset hävisivät. Filippikos hyökkäsi tämän jälkeen Khlomaronin linnoitusta vastaan, mutta perääntyi kun Kardarigan toi pääasiassa hätäisesti aseistetuista talonpojista kootun armeijansa paikalle. Kardarigania ei mainita enää tämän jälkeen, mutta samanniminen persialaiskomentaja mainitaan 600-luvun alussa käydyn Itä-Rooman ja sassanidien välisen sodan aikana. On kuitenkin epätodennäköistä, että kyseessä on sama henkilö, sillä aikaisemmalla Kardariganilla oli veljen- tai sisarenpoika Afraates, joka oli tarpeeksi vanha palvellakseen komentajana Persian armeijassa 580-luvulla.
Karbatsoli

| Karbatsoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  9H-karbatsoli
CAS-numero:  86-74-8
PubChem CID:  6854
SMILES:  C1=CC=C2C(=C1)C3=CC=CC=C3N2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H9N
Moolimassa:  167,202 g/mol
Sulamispiste:  246–248 °C
Kiehumispiste:  354,8 °C
Tiheys:  1,1035 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,00091 g/l (25 °C)
Karbatsoli (C12H9N) on heterosyklinen ja aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden yhdisteiden synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa karbatsoli on väritöntä kiteistä ainetta. Se fluoresoi voimakkaasti ultraviolettisäteilyn vaikutuksesta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta. Karbatsoli liukenee asetoniin tai pyridiiniin ja niukemmin etanoliin, dietyylieetteriin, kloorattuihin hiilivetyihin tai bentseeniin. Aine on hyvin heikosti emäksistä. Karbatsoli reagoi elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla useimmiten 3-, tai 6-asemiin, mutta voimakkaasti kuumennettaessa reaktio voi tapahtua näiden lisäksi myös 1- tai 8-asemiin.
Karbatsolia esiintyy kivihiilitervassa, josta sitä eristetään uuttamalla ja atseotrooppisella tislauksella tai sulakiteyttämällä. Synteettisesti sitä voidaan valmistaa pelkistämällä 2-nitrobifenyyliä tai kuumentamalla difenyyliamiinia, 2,2'-diaminobifenyyliä tai fenyylisykloheksyylihydratsonia väkevien happojen läsnä ollessa. Suurin osa käytetystä karbatsolista eristetään kivihiilitervasta.
Karbatsolia käytetään esimerkiksi värien, lääkeaineiden, maatalouskemikaalien, kumikemikaalien, polymeerien ja polymeerien lähtöaineiden synteeseissä. Sitä käytetään myös UV-herkistimenä valokuvauslevyissä.
Kappa-kulma

Kappa-kulma on katsesuunnan ja silmän sarveiskalvon ja mykiön osoittaman optisen akselin välinen kulma.
Epätavallinen kappa-kulma voi saada aikaan näennäisen karsastuksen eli valekarsastuksen, mutta se voi myös peittää varsinaisen karsastuksen näkyvistä.
Kappa-kulma johtuu siitä, että verkkokalvon tarkan näön alue fovea ei ole täsmälleen silmän optisella keskiakselilla, vaan yleensä noin viisi astetta ohimoon päin. Eteenpäin katsovan silmän optinen akseli osoittaa viisi astetta ulospäin, jotta katseen kohteen kuva taittuisi parhaaseen mahdolliseen kohtaan. Jos kulma on nolla, fovea on täsmälleen mykiön keskiakselilla.
Kappa voidaan mitata yksinkertaisella menettelyllä, jossa heijastetaan valoa silmään toinen silmä peitettynä siten että heijastus näkyy keskellä pupillia. Kappa on katseen suunnan ja valonlähteen välinen kulma.
Suhde karsastukseen ja valekarsastukseen

Karsastuksessa silmien yhteistoiminta on häiriintynyt siten, että vain toinen silmä suuntautuu oikein. Valekarsastuksessa puolestaan silmät toimivat yhdessä, mutta ne kuitenkin näyttävät osoittavan eri suuntaan.
Suuri positiivinen kappa-kulma voi johtaa tilanteeseen, jossa silmissä näyttää olevan eksotrooppinen karsastus. Peittotestissä kuitenkin voidaan huomata, että koehenkilö näkee kummallakin silmällä katseen suuntaa muuttamatta. Tässä tilanteessa kyse on valekarsastuksesta.
Jos taas iso positiivinen kappa-kulma yhdistyy esotrooppiseen eli sisäänpäin suuntautuvaan karsastukseen, karsastusta voi olla vaikea huomata ilman peittokoetta.
Poikkeavan kappa-kulman syitä

Kappa voi vaihdella synnynnäisesti syistä, joita ei tunneta. Iso positiivinen kappa voi olla seurausta keskosuudesta. Kappa voi poiketa tavanomaisesta myös verkkokalvon arpeutumisen vuoksi.
Aiheesta muualla

Angle Kappa and its importance in refractive surgery
Karsastus ja peittokoe
Karamzinin koulu

Karamzinin koulu on Espoon Järvenperän kaupunginosassa sijaitseva peruskoulu. Sen oppilasmäärä oli 501 oppilasta elokuussa 2012. Koulussa on luokat 1–6 sekä esiopetusta.
Espoon Järvenperällä on Espoon pisimpiä kouluhistorioita, sillä Aurora Karamzin oli perustanut jo vuonna 1860 koulun Träskändan kylään. Karamzin palkkasi itse opettajaksi August Westerlundin.  Aurora Karamzinin varoilla rakennettiin Träskändaan koulutalo vuonna 1892.  Ruotsinkielinen kansakoulu Träskändassa jatkoi toimintaansa vuoteen 1966. Koulutalo on yhä olemassa ja käytössä. Siellä toimii Auroran päiväkoti.  Koulun oma arkisto on hukassa elokuuta 1902 edeltävältä ajalta.
Koulun rehtori on Jouni Hörkkö.
Uusi koulurakennus

Vuonna 1984 valmistui sata vuotta vanhemman koulutalon yhteyteen uudisrakennus, jonka ovat suunnitelleet arkkitehtiveljekset Timo ja Tuomo Suomalainen. Vuoden 2017 rakennusinventoinnin mukaan keltatiilellä ja ruskealla, vaakasuuntaisella paneloinnilla verhoiltu rakennus edustaa julkisivunsa osalta Suomessa harvinaisia japanilaisvaikutteita.
Aiheesta muualla

Karamzinin koulu (Espoon kaupunki)
Hagerlund.net: Espoon koulut: Karamzinin koulu
Kaoni

| Kaoni |
| --- | --- |

Rakenne:   \scriptstyle K^{+}:u{\overline {s}}  \scriptstyle K^{-}:s{\overline {u}}  \scriptstyle K_{S}^{0}:{\frac {d{\overline {s}}+s{\overline {d}}}{\sqrt {2}}}  \scriptstyle K_{L}^{0}:{\frac {d{\overline {s}}-s{\overline {d}}}{\sqrt {2}}}
Perhe:  Bosonit
Ryhmä:  Mesonit
Vuorovaikutus:  Vahva vuorovaikutus ja heikko vuorovaikutus
Antihiukkanen:  antikaoni
Massa:  K±: 493,577 ± 0,013 MeV   K0: 497,614 ± 0,022 MeV
Sähkövaraus:  K±: ±e   K0: 0
Spin:  0
Kaoni eli K-mesoni on mesoneihin kuuluva hiukkanen, jolla on kvanttiluku outous. Kaoneita on neljänlaisia: sähköisesti positiivinen (K+), negatiivinen (K-) ja kaksi neutraalia (K0S, K0L), kullakin on erilainen kvarkkisisältö.
Kaonilla K0S on kertaluokkia pienempi elinaika kuin muilla kaoneilla.
Siroamismoodit > Varatut kaonit

Kaonin K+ hajotessa muiksi hiukkasiksi yleisimmät hajoamismoodit ovat
missä hiukkanen  \scriptstyle \mu  on myoni,  \scriptstyle \nu _{\mu } myonin neutriino ja  \scriptstyle \pi ^{0} sekä  \scriptstyle \pi ^{+} pioneita.
Vastaavasti negatiivisesti varatulle kaonille K- yleisimmät hajoamismoodit ovat
Siroamismoodit > Neutraalit kaonit

Vähemmän aikaa säilyvälle neutraalille kaonille K0S yleisimmät hajoamismoodit ovat
Jälkimmäinen siroaminen, jossa kaoni muuttuu positiiviseksi ja negatiiviseksi pioniksi, oli reaktio, jonka George Rochester ja C. C. Butler havaitsivat tehdessään ensimmäisen löydön kaonista K0S sumukammiossaan. Vaikka kaoni ei itsessään jätä kammioon jälkiä, siroavista pioneista tulee silminnähtävä V-kuvio.
Sen sijaan pidempään elävälle neutraalille kaonille K0L yleisiä hajoamismoodeja ovat
Pitempään elävä  K_{L}^{0} ei hajoa vahvan vaan heikon vuorovaikutuksen mukaan, jolloin kokonaisoutous muuttuu.
Siroamismoodit > Neutraalit kaonit > CP-rikko

Vuonna 1964 tehdyssä kokeessa James Cronin ja Val Fitch havaitsivat, että noin 0,2%  K_{L}^{0} -hiukkasista hajoaakin kolmen pionin sijasta kahdeksi pioniksi:
Tämä edellyttää sekä pariteetin että varauskonjugaation rikkoutumista hajoamisreaktiossa eli CP-symmetriarikkoa. Ilmiö on ainoa kokeellisesti tunnettu CP-symmetrian rikkoutuminen ja havainnosta myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1980.
Elina Kivelä

Elina Kivelä (s. 25.4.1954 Helsinki) on suomalainen liikunnan-, musiikin- ja tanssinopettaja sekä koreografi ja säveltäjä. Hän toi 1990 Suomeen kehorytmiikan, Body percussion, jonka kehittäjä on yhdysvaltalainen Keith Terry. Elina Kivelä kehitti tästä oman, koreografisen taidemuodon ja perusti Euroopan ensimmäisen body percussion -ryhmä Syrjähypyn vuonna 1991 Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisen tiedekunnan opiskelijoista sekä myöhemmin Tremolo- ja EllunKanat- rytmiryhmät Espoon musiikkiopistossa. Elina Kivelä toi Suomeen myös taikorummutuksen vuonna 2010 ja aloitti sen opetuksen Espoon musiikkiopistossa.
Ura

Kisakallion Urheiluopisto, liikunnan lehtori 1979-1988
Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellinen tiedekunta, musiikin lehtori 1989-2000
Espoon musiikkiopisto, tanssin ja rytmiikan lehtori 2000-2013
Kultanuotti, oma yritys 1997-
Kansainvälinen työ

Elina Kivelä on toiminut myös kansainvälisenä kouluttajana rytmiikka-alan konferensseissa Euroopassa, Australiassa, Japanissa, USA:ssa ja Uudessa-Seelannissa sekä toimi IGMID (International Guild of Musicians in Dance) Euroopan presidenttinä 1993-1998. Ensimmäinen European Conference of Musicians in Dance pidettiin 5-7.11.1993 Orff-Instituutissa,Itävallan Salzburgissa.
Taiteellinen työ

Koreografi ja johtaja Syrjähyppy -ryhmässä 1991-1999. Lukuisia koreografioita ja esiintymisiä mm. omat näytökset 1995-1999 Jyväskylässä, Tampereella, Espoossa ja Helsingissä. Esiintymismatkat 1994-1999: Ruotsi, Norja, Viro, Englanti, USA ja Japani.
SVUL uudenmaan piirin suurkisojen kenttänäytöksen musiikit Helsingin olympiastadionilla 1988
Luistelija Oula Jääskeläisen lyhytohjelman musiikki Albertvillen olympialaisiin 1992
Sävellykset sinfoniaorkesterille: Opus1 (1978), Lumihiutaleet (1994), Elinan valssi (1997) ja Hiidenvesi (1998). Fantasia työpäivälle (1995) yhdessä Syrjähyppy-ryhmälle.
Kirjallinen työ

Musiikki voimistelussa ja tanssissa (1987) Kirjayhtymä
Musiikin Mestarit 3-4] (2002) Otava. Työryhmässä Juha Haapaniemi-Elina Kivelä-Mika Mali-Virve Romppanen
Rytmikylpy (2006) Kultanuotti. Yhdessä Harri Setälän kanssa
Rytmikylvyn Pikku-kuplat (2008) Kultanuotti
Äänitteet

Valtion AV-keskus 1991, Poikien jumppavideon musiikit: Lady Epun blues, Ongella Pirjon kanssa, Sokeria sormenpäissä, Tanssivat tennarit ja Tipu kiikarissa
Helsingin konservatorio, 2003 Limusiini: Body percussion, Intiaanit, Lumihiutaleet
Kultanuotti 2011, Taputa!
Tunnustukset

Jyväskylän yliopistosäätiön tunnustuspalkinto ”Vuoden opettaja” 1999
Liikuntatieteellisen tiedekunnan opiskelijoitten tunnustuspalkinto ”Vuoden lehtori” 1995 ja 1998
Karelija (lehti)

Karelija (Карелия) oli Petroskoissa vuosina 1938–1940 ilmestynyt karjalankielinen kaunokirjallinen ja yhteiskuntapoliittinen aikakauslehti.
Lehden perustamisen taustalla oli vuosien 1937–1938 vaihteessa tapahtunut suomen kielen käytön lakkauttaminen ja yritys luoda venäläiseen kirjaimistoon perustuva yhtenäinen karjalan kirjakieli. Karelijan tavoitteeksi julistettiin karjalankielisen kirjallisuuden kehittäminen. Lehti ilmestyi kerran kuukaudessa 62–124 sivun laajuisena. Neljän ensimmäisen numeron painos oli yli 4 000 kappaletta, mutta myöhemmin levikki laski puolella ja vuoteen 1940 mennessä se oli 1 100 kappaletta. Lehden toimittajia olivat Pjotr Sokolov, Vsevolod Koroljov ja V. Kirillov. Vuonna 1939 toimituskuntaan kuuluivat myös Nikolai Bogdanov, Nikolai Gippijev, Topias Huttari, Fjodor Isakov ja I. Karatšev.
Karelija oli etupäässä käännösjulkaisu, mihin oli syynä karjalankielisten kirjoittajien vähyys. Lehdessä ilmestyi mm. Fjodor Isakovin, Kalle Jussilan ja Nikolai Gippijevin alkuperäisiä runoja. Karjalankielistä proosaa edustivat vain runonlaulajilta muistiin merkityt sadut ja tarinat. Venäläisistä klassikoista Karelija julkaisi Aleksandr Puškinia, Ivan Turgenevia, Mihail Saltykov-Štšedriniä ja Anton Tšehovia. Neuvostokirjailijallisuudesta lukijoille tarjottiin Maksim Gorkia, Aleksei Tolstoita, Nikolai Ostrovskia, Dmitri Furmanovia, Mihail Šolohovia, Valentin Katajevia, Gennadi Fišiä ja Mihail Zoštšenkoa sekä Neuvosto-Karjalan venäläisten kirjailijoiden teoksia. Karjalaksi käännettiin myös Maupassantin ja Jack Londonin kertomuksia sekä Andersenin satuja.
Lehti lakkautettiin Karjalais-suomalaisen SNT:n perustamisen yhteydessä. Viimeinen numero ilmestyi huhtikuussa 1940. Karjalan kielestä luovuttiin ja tasavallan toiseksi viralliseksi kieleksi tuli jälleen suomi. Karelian tilalla alettiin julkaista suomenkielistä Punalippu-lehteä.
Vuosina 1937–1940 Petroskoissa ilmestyi myös Karelija-niminen venäjänkielinen kaunokirjallinen aikakakauskirja.
Karelskaja gubernija

Karelskaja gubernija (Карельская губерния, ”Karjalan kuvernementti”) on Petroskoissa ilmestyvä venäjänkielinen sanomalehti.
Kaupunkilehti Ves Petrozavodskin toimittajat perustivat lehden kesäkuussa 1996 nimellä Gubernija. Se sai skandaalinkäryisellä uutisoinnillaan suuren suosion ja parhaimmillaan 40 000 kappaleen levikin vuonna 1997. Gubernija avasi Internet-sivuston ensimmäisenä petroskoilaislehtenä vuonna 1996.
Oppositiohenkinen Gubernija oli lähellä Suomesta turvapaikan saanutta poliitikko Vasili Popovia. Se joutui vaihtamaan nimensä Karelskaja gubernijaksi oikeuden päätöksellä vuonna 2003.
Karelskaja gubernija on viranomaisten painostuksesta huolimatta yksi kolmesta yhä elossa olevasta Karjalan tasavallan paperilehdestä. Muut ovat valtiollinen Karelija ja yksityinen TVR-Panorama. Gubernija press -nimisen yhtiön kerran viikossa julkaiseman lehden painosmäärä oli 6 300–26 300 kappaletta vuonna 2021. Sen toimitus julkaisee Internet-sivustoa Daily Karelija
Kapteeni Keltaparta

| Kapteeni Keltaparta> Yellowbeard |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mel Damski
Käsikirjoittaja:   Graham Chapman  Peter Cook  Bernard McKenna  David Sherlock 
Tuottaja:  Carter DeHaven
Säveltäjä:  John Morris
Kuvaaja:  Gerry Fisher
Leikkaaja:  William H. Reynolds
Pääosat:   Graham Chapman  Peter Boyle  Richard "Cheech" Marin  Tommy Chong  Peter Cook  Marty Feldman  Martin Hewitt  Michael Hordern  Eric Idle  Madeline Kahn  James Mason  John Cleese  Kenneth Mars 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Englanti
Tuotantoyhtiö:  Orion Pictures Corporation
Levittäjä:  Orion Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1983
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kapteeni Keltaparta (Yellowbeard) on komediafilmi vuodelta 1983. Sen käsikirjoitti Monty Pythonin Graham Chapman yhdessä David Sherlockin kanssa ja ohjauksesta vastasi Mel Damski. Pääosia näyttelevät Peter Boyle, Monty Pythonin jäsenet Graham Chapham, Eric Idle ja John Cleese, sekä Marty Feldman viimeisessä roolissaan. Feldman kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1982 kuvatessaan Méxicossa. Hänen hahmonsa myöhemmin kuvattu kuolema tulee melko satunnaisena lopputuloksena: se häviää hukkumalla rikkihappoaltaaseen. Kapteeni Keltaparta on yksi elokuvista, joita Graham Chapman teki Monty Pythonin hajottua. John Cleese teki roolin elokuvaan vain uskollisuudestaan Chapmanille. Luettuaan elokuvan käsikirjoituksen hän piti sitä yhtenä huonoimmista lukemistaan.
Pilapiirtäjä Sergio Aragonés oli kuvaamassa roolia samalla studiolla Keltaparran kuvauksen aikaan ja tapasi Feldmanin säikäyttäen tämän. Feldman kuoli seuraavana päivänä. Aragonés on kertonut tarinoita tapahtumissa iskulauseen ”Minä tapoin Marty Feldmanin” kanssa. David Bowiella oli elokuvassa cameorooli haita esittävänä merimiehenä. Merirosvoalus nimettiin ”Edithiksi” Chapmanin äidin mukaan.
Juoni

Merirosvokapteeni Keltaparta (Chapman) onnistuu suorittamaan koko 20-vuotisen, veropetoksesta saamansa vankeustuomion huolimatta raskaista vuosista, jotka hän vietti terrorisoiden valtameriä. Koska hän ei ole paljastanut valtavan aarteensa sijaintia, kasvattaa Kuninkaallinen laivasto hänen vankeuttaan 140 vuodella toivoen salaa, että hän pakenisi etsimään aarrettaan.
Keltaparta pääseekin pakenemaan ja lähtee aarteenetsintään poikansa Danin (jonka isästä ei ole ihan täyttä varmuutta), Danista huolta pitäneen lordi Lambournin (Cook) ja tämän ystävän tohtori Gilpinin (Hordern) kanssa. Valitettavasti aarteen perässä ovat myös Keltaparran entinen, petollinen puosu Moon (Boyle) apurinsa Gilbertin (Feldman) kanssa sekä Kuninkaallisen laivaston komentaja Clement (Idle) apunaan kuuro Pew (Cleese) ja Danin äiti Betty (Kahn)...
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Helena Ylänen luonnehti elokuvaa irvokkaaksi farssikomediaksi, jollaisilla on käyttöä silloin kun aiheena on jotain tärkeämpää kuin merirosvoilu ja aarteenetsintä. ”Kun filmi ei saa mitään mehukasta irti edes inhimillisestä ahneudesta, se jää kieppumaan irralliseksi toheloinniksi.” Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvasi elokuvaa ”tyrmistyttävän epähauskaksi” huolimatta nimekkäistä näyttelijöistä. Hän antoi elokuvalle tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Aiheesta muualla

Kapteeni Keltaparta Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kapteeni Keltaparta AllMoviessa. (englanniksi)
Kantokynsisammal

| Karhunkynsisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalet Dicranales
Heimo::  Kynsisammalet Dicranaceae
Suku::  Kynsisammalet Dicranum
Laji::  flexicaule
Kaksiosainen nimi
 Dicranum flexicaule  Brid. 
Katso myös
   Kantokynsisammal Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kantokynsisammal tai karhunkynsisammal (Dicranum flexicaule) kuuluu kynsisammalten sukuun ja kynsisammalten heimoon. Joskus sitä on pidetty turkkikynsisammalen (Dicranum fuscescens) muunnoksena ja siitä on käytetty tieteellistä nimeä Dicranum fuscescens var. flexicaule.
Levinneisyys

Kantokynsisammal kasvaa koko Suomessa yleisenä. Se on elinvoimainen.
Elinympäristö

Kantokynsisammal kasvaa havumetsissä ja tunturikankailla maassa ja lahopuulla sekä varjoisilla kalliohyllyillä ja -seinillä.
Aiheesta muualla

ITIS: Dicranum fuscescens var. flexicaule (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Dicranum fuscescens var. flexicaule (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q11869782  Wikispecies: Dicranum flexicaule  BioLib: 90800  EPPO: DCNFC  EUNIS: 197453  GBIF: 8195119  iNaturalist: 1124118  ITIS: 1135135  NBN: NBNSYS0100002835  Observation.org: 160887  Open Tree of Life: 722980  Tropicos: 35122346  WFO: wfo-0001159390  Laji.fi: MX.43545