stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liana Kaarina
Yksityiselämä

Liana Kaarina avioitui vuonna 1961 HJK:n jääkiekkoilijan Hannu Kyllästisen kanssa. Liittoa varjosti kummankin alkoholismi, ja se päättyi eroon neljä vuotta myöhemmin. Liana Kaarina avioitui vielä samana vuonna Teini Salokankaan kanssa, jota hän on kuvaillut herkäksi ja hauskaksi mutta lääkeriippuvaiseksi kaveriksi. Pariskunta matkusteli ulkomailla liftaten, mutta liitto kariutui kaksi vuotta myöhemmin.
Liana Kaarinan kolmas aviomies oli marokkolainen Elias Ohayon, jonka kanssa hän oli naimisissa 1969–1977. Liana Kaarina muutti vuonna 1969 miehensä kotimaahan Marokkoon, jossa pariskunnalle syntyi kaksi tytärtä. Tyttöjen välissä he saivat myös pojan, joka kuoli synnyttyään ennenaikaisesti. Perhe muutti myöhemmin Pariisiin, jossa Liana Kaarina teki töitä näyttämöllä. Ulkomaanvuosia leimasivat riitaisa avioliitto, sairaudet ja niiden aiheuttamat traumat. Liana Kaarina erosi Ohayonista 1977, mutta he ovat pysyneet hyvinä ystävinä. Eron jälkeen Liana Kaarina muutti tyttärineen Israeliin.
Liana Kaarina pääsi eroon alkoholismistaan vertaistukiryhmän avulla vuonna 1969. Hän puhui jo ennen raitistumistaan ongelmastaan avoimesti lehdistölle auttaakseen muita samassa tilanteessa olevia. Vahvan seksileiman vuoksi häntä ei kuitenkaan koskaan leimattu julkisesti alkoholistiksi. Liana Kaarina on kertonut olleensa täysin raitis vuodesta 1972 lähtien, jolloin maistoi lusikallisen viiniä lentokoneessa.
Liana Kaarina muutti takaisin Suomeen vuonna 1994, muttei onnistunut saamaan töitä teattereista. Sittemmin hän on muun muassa kirjoittanut romaaneja ja kiertänyt Yhdysvalloissa lausumassa Jenni Haukion runoja. Hänen kolmas romaaninsa Tohtori Paratissimum julkaistiin 2017.
Liana Kaarina asuu nykyisin Ylöjärvellä ja hänellä on ollut vuodesta 2005 lähtien valtion myöntämä taiteilijaeläke. Liana Kaarinalla on neljä lastenlasta.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1959 | Patarouva | Katriina, ristirouva |
| 1960 | Opettajatar seikkailee | koululainen |
| 1961 | Miljoonavaillinki | Vanda |
| 1961 | Minkkiturkki | Marianne |
| 1961 | Oksat pois... | Anita Roiha |
| 1961 | Rakas... | Mirkku |
| 1961 | Tulipunainen kyyhkynen | kioskityttö |
| 1961 | Tähtisumua | kurvatyttö |
| 1962 | Kuu on vaarallinen | Elsi Pettinen |
| 1962 | Älä nuolase... | huijarinainen |
| 1963 | Jengi | Pipsa |
| 1964 | Naiset | Ralfin tyttöystävä |
| 1965 | Dyskolos eli ihmisviha | tyttö |
| 1965 | Kielletty kirja | Kilven sihteeri |
| 1965 | Vapaa iltapäivä | tyttö |
| 1966 | Johan nyt on markkinat! | Merja Metsä |
| 1967 | Elokuva jalostavasta rakkaudesta | Irina Kirjanova, näyttelijä ja kriitikko |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli | Jakso(t) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1962 | Teatterituokio | vuokralaisrouva |  |
| 1963 | Kaverukset | Sirkka Somero | ”Naapurit” |
| 1964 | Mitä tehdä? | Maija | ”Mikset ole toisenlainen?” |
| 1966 | Hanski | Marjatta | ”Liike-elämää” ”Lapsuuselämää” |
| 1966 | Tarinatalo | Leenukka Pallas | ”Kevättä ilmassa” |
| 1971 | Havukka-ahon ajattelija | pikkupiika | jakso 5 |
Kirjat

Pour toi!  Pariisi:  Éditions Saint-Germain-des-Prés, 1984.  ISBN 224-302-230-3
12857.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-09352-5
Gehenna.  Ranua:  Mäntykustannus, 2011.  ISBN 978-952-5712-88-9
Tohtori Paratissimum.  Helsinki:  Kustannus HD, 2017.  ISBN 978-952-7066-86-7
Aiheesta muualla

Marjut Salama: Päivä, jolloin kohtasin Liana Kaarinan (Arkistoitu – Internet Archive), Kalliolainen 9.6.2006.
Ylen Elävä arkisto: Liana Kaarinan haastattelu 1964
Ylen Elävä arkisto: Liana Kaarina ja 1960-luvun julkisuus
Ylen Elävä arkisto: Rakkaudella Liana Kaarina
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Latinankielinen kirjallisuus

Katkelma Vergiliuksen Aeneis-eepoksesta 400-luvulla tuotetussa koodeksissa
Latinankielinen kirjallisuus sai alkunsa antiikin Roomassa noin vuonna 240 eaa. ja se jatkuu jossain määrin vielä nykypäivänäkin. Latinankielisen kirjallisuuden historia voidaan jakaa karkeasti kolmeen vaiheeseen: antiikin Rooman kirjallisuuteen, keskiajan latinankieliseen kirjallisuuteen ja uuden ajan latinankieliseen kirjallisuuteen. Kaikkien näiden aikakausien kirjallisuudella on selvästi omat erikoispiirteensä.
Roomalaisen kirjallisuuden syntyyn vaikutti ratkaisevasti antiikin Kreikan kirjallisuus. Kreikkalaisesta kirjallisuudesta omaksuttujen tyylilajien ja teemojen rinnalla roomalaisten omat innovaatiot jäivät suhteellisen vähäisiksi. Koska antiikin kulttuuriperintö on kuitenkin välittynyt myöhemmille Länsi-Euroopan kansoille juuri roomalaisten kautta, roomalaisen kirjallisuuden jälkivaikutus on ollut huomattava.
Koska latina säilyi länsimaisen sivistyksen kielenä ja Euroopan lingua francana myös Rooman valtakunnan romahtamisen jälkeen, lähes kaikki kirjallisuus laadittiin edelleen latinaksi. Keskiajalta säilyneen latinankielisen kirjallisuuden määrä ylittää selvästi sekä antiikin aikaisen latinankielisen että keskiaikaisen muunkielisen kirjallisuuden määrän. Vasta uudella ajalla latinan merkitys alkoi jatkuvasti kaventua niin, että nykyään se on enää harvojen harrastus. Vaikka uutta latinankielistä kirjallisuutta ei enää juuri synnykään, monia teoksia edelleen käännetään latinaksi, hyvänä esimerkkinä Tuomo Pekkasen vuonna 1986 kääntämä latinankielinen Kalevala.
Antiikin Rooman kirjallisuus

Historia
200-luvun kriisi
myöhäisantiikki
Hallinto ja politiikka
kuninkaat
konsulit
keisarit
senaatti
provinssit
Oikeus
Talous
Kulttuuri
kirjallisuus
mytologia
ruoka
tekniikka
Sotahistoria
legioona
n
k
Osa artikkelisarjaa
Antiikin Rooman kirjallisuus voidaan jakaa erilaisiin kehitysvaiheisiin. Perusteltuja jaottelutapoja on monia, mutta seuraavassa esitetty jaottelu on melko perinteinen.
Antiikin Rooman kirjallisuus > Esikirjallinen kausi (240 eaa. asti)

Italian niemimaalla ei tunnettu kirjoitustaitoa ennen kuin 700-luvulla eaa. kreikkalainen kirjaimisto levisi sinne. Roomalaiset omaksuivat sen todennäköisesti etruskien välityksellä ja kehittivät siitä ajan mittaan latinalaiset kirjaimet. Aluksi kirjoitusta käytettiin ainoastaan käytännön tarpeisiin, esimerkiksi 450 eaa. syntyneiden kahdentoista taulun lakien muistiin merkitsemiseen. Tämän takia aikakautta kutsutaankin roomalaisen kulttuurin esikirjalliseksi kaudeksi.
Tuonakin aikana oli silti tiettyjä esikirjallisia perinteitä, joilla oli merkitystä roomalaisen kirjallisuuden myöhemmälle kehitykselle. Roomalaisilla oli oma runomitta, ns. saturninen mitta (versus Saturninus), joka ei perustunut tavujen kestoon kuten kreikkalaiset mitat, vaan luultavasti niiden lukumäärään. Kansanomaista suullista runoutta harrastettiin muun muassa sadonkorjuujuhlissa, joissa esitettiin pilkkasäkeitä (Fescennini versus). Näytelmätaidekaan ei ollut täysin tuntematonta: oskilaisesta Atellan kaupungista lähtöisin oleva atellaani (fabula Atellana), rivo farssinäytelmä, omaksuttiin noin vuoden 300 eaa. tienoilla.
Antiikin Rooman kirjallisuus > Esiklassinen kausi (240–80 eaa.)

Kreikkalaisen kulttuurin vaikutus Roomassa voimistui 200-luvulla eaa. ja se johti lopulta myös paikallisen kirjallisuuden syntymiseen. Latinankielisen kirjallisuuden historia aloitetaan perinteisesti vuodesta 240 eaa., jolloin Livius Andronicus esitytti Roomassa ensimmäisen kerran kreikkalaisia näytelmiä latinaksi. Hän myös käänsi Homeroksen Odysseian latinaksi saturnista mittaa käyttäen. Kreikkalaisvaikutuksen merkitystä kuvaa hyvin se, että itse Livius Andronicus, latinankielisen kirjallisuuden "isä", oli kreikkalaissyntyinen.
Vaikka roomalainen kirjallisuus oli nyt syntynyt, latinalaisen kirjakielen kehittymättömyys rajoitti oman kielen käyttöä vielä pitkään. Esimerkiksi historiankirjoitus oli Roomassa aluksi puhtaasti kreikankielistä. Niinpä Rooman ensimmäinen historioitsija, Quintus Fabius Pictor (s. n. 254 eaa.), kirjoitti teoksensa kreikaksi. Vasta Marcus Porcius Caton (234–149 eaa.) historiateos Origines oli laadittu latinaksi.
Latinankielisen kirjallisuuden alkutaipaleen merkittävimpiin nimiin kuuluvat runoilijat Naevius (n. 270–201 eaa.), joka loi ensimmäisen roomalaisen eepoksen Bellum Poenicum (Puunilaissota) saturnista mittaa käyttäen, ja Ennius (239–169 eaa.), joka eepoksessaan Annales siirtyi kreikkalaisperäiseen heksametriin. Kyseinen teos piti Rooman kansalliseepoksen asemaa Vergiliuksen Aeneiksen julkaisemiseen asti.
Eeppisen runouden ohella näytelmäkirjallisuus saavutti Roomassa jo varhain vahvan jalansijan. Fabula Atellanan rinnalle tuli nyt fabula palliata, kreikkalaisen ns. uuden komedian jäljitelmä. Sen vaikutuksesta syntynyttä roomalaista komediaa kutsuttiin nimellä fabula togata, Enniuksen luomaa roomalaistyylistä tragediaa taas nimellä fabula praetexta. Rooman merkittävimpien tragediarunoilijoiden sanotaan olleen Pacuvius (n. 220–130 eaa.) ja Accius (n. 170–85 eaa.). Heidän teoksistaan ei ole kuitenkaan säilynyt kuin joitakin fragmentteja. Kuuluisimmat näytelmäkirjailijat olivat Plautus (n. 250–184 eaa.) ja Terentius (n. 195–159 eaa.), jotka tekivät latinankielisiä sovituksia kreikkalaisista komedioista.
Esiklassisella kaudella syntyi myös roomalainen satiiri, jonka tarkka alkuperä on epäselvä. Monet antiikin aikaiset kirjallisuudentutkijat, mm. Quintilianus, pitivät sitä puhtaasti roomalaisena kirjallisuudenlajina, jolle ei ollut suoria kreikkalaisia esikuvia. Kyse oli eräänlaisesta heksametrimittaisesta pakinasta, jonka ei välttämättä tarvinnut olla satiirinen sanan nykyisessä mielessä. Jo Ennius oli kirjoittanut tällaisia satiireja, mutta ensimmäisenä merkittävänä satiirikkona pidetään Gaius Luciliusta (n. 180–102 eaa.), jonka tuotannosta tosin on säilynyt vain n. 1300 säettä.
Antiikin Rooman kirjallisuus > Klassinen kausi (80 eaa.–14 jaa.)

Ajan mittaan latinankielisen kirjallisuuden kehitys kiihtyi. Kirjakieli hioutui ja teoksia ei vain syntynyt yhä enemmän, vaan ne myös edustivat yhä useampaa kirjallisuudenlajia. Viimein ensimmäisellä vuosisadalla eaa. lähes kaikki kreikkalaisen kirjallisuuden lajit olivat jo edustettuina latinan kielellä. Myös tason katsotaan nousseen niin, että latinankielisen kirjallisuuden historian tätä vaihetta kutsutaan "klassiseksi" tai "kultaiseksi" kaudeksi. Kausi jaotellaan usein vielä tarkemmin toisaalta tasavallan loppuaikaan (80–30 eaa.), toisaalta Augustuksen aikaan (30 eaa.–14 jaa.). Monet varaavat nimityksen "kultainen kausi" ainoastaan jälkimmäiselle. Kirjallisuuden nauttiman arvostuksen kannalta myös ns. hopea-aika (14–120) voitaisiin sisällyttää klassiseen kauteen, mutta näin ei yleensä tehdä koska kieli ja tyyli olivat tuolloin jo jonkin verran muuttuneet.
Antiikin Rooman kirjallisuus > Klassinen kausi (80 eaa.–14 jaa.) > Tasavallan loppuaika (80–30 eaa.)

Tasavallan loppuajan huomattavimpia kirjailijoita oli Cicero (106–43 eaa.). Hänen laaja proosatekstien tuotantonsa sisälsi filosofisia tutkielmia, puheita, puhetaidon teoriaa koskevia teoksia sekä kirjeitä. Cicero kehitti aktiivisesti latinan kieltä muun muassa luomalla uudissanoja monille abstraktikäsitteille, jotka latinasta vielä puuttuivat. Se, että filosofiasta kirjoittaminen latinaksi tuli ylipäänsä mahdolliseksi, oli pitkälti juuri Ciceron ansiota.
Toinen jälkivaikutukseltaan huomattava kirjailija oli Julius Caesar, Gallian valloittaja. Caesarin tunnetuimmat teokset, Gallian sota (Commentarii de bello Gallico) ja Commentarii de bello civili (Kansalaissota), ovat selkeää asiaproosaa. Kieleen ja tyyliin liittyviä näkemyksiään Caesar esitteli teoksessaan De analogia (Kielen lainalaisuudesta), jossa hän muun muassa puolsi sanaston rajoittamista ja normalisointia. Gallian sodassa hän itse näytti tästä esimerkkiä: teoksessa ei käytetä kuin noin 1500 eri sanaa. Ciceron ja Caesarin kieli nousi myöhemmin niin suureen arvoon, että termi "klassinen latina" on joskus varattu vain sitä varten.
Muista proosakirjailijoista mainitsemisen arvoisia ovat Varro (116–27 eaa.), jonka kasvatusohjelmasta (septem artes liberales) tuli keskiajan koulutusjärjestelmän perusta, ja Sallustius (86–35 eaa.), yksi Rooman tärkeistä historioitsijoista. Cornelius Nepoksen (n. 99–24 eaa.) elämäkertakokoelma De viris illustribus (Kuuluisista miehistä) on niin ikään ollut paljon luettu teos nykyaikaan saakka.
Myös latinankielinen runous kehittyi tasavallan loppuaikana, mistä ansio kuuluu paljolti Catullukselle (n. 84–54 eaa.) ja hänen piirilleen, ns. neoteerikoille (kreikkaa, "uudet runoilijat"). Vanhan ja raskaan, esimerkiksi Enniuksen edustaman isänmaallisen epiikan sijaan he halusivat luoda henkevää ja taidokasta runoutta. Innoituksensa he saivat etenkin aleksandrialaiselta Kallimakhokselta. Catullus on neoteerikoista ainoa, jonka tuotanto on säilynyt nykypäiviin asti. Antiikin aikana Catullusta arvostettiin etenkin hänen mytologisaiheisten pienoiseepoksiensa takia, nykyaikana taas tunnetuimpia lienevät hänen lyhyemmät lyyriset runonsa ja epigramminsa, joiden aihepiiri vaihtelee rakkauslyriikasta pilkkasäkeisiin.
Myös toinen runouden haara, opetusrunous, otti näinä aikoina huomattavia edistysaskelia. Tässä yhteydessä on mainittava ennen kaikkea Lucretius (n. 95–55 eaa.), joka kuusi kirjaa käsittävässä runoelmassaan Maailmankaikkeudesta (De rerum natura) esitteli roomalaisille epikurolaista filosofiaa.
Keskiajan latinankielinen kirjallisuus (500–1500)

Kansainvaellusten aiheuttama sekasorto, joka 400-luvulla johti Rooman valtakunnan hajoamiseen, ei täysin lamaannuttanut kirjallista toimintaa eikä myöskään aiheuttanut välitöntä muutosta kirjakielessä. Latina säilyi lähes kautta keskiajan kirjakielenä ja hallinnollisena kielenä, vaikka kansan puhumat murteet kehittyivät ajan mittaan itsenäisiksi kieliksi (italia, ranska, espanja, jne.). Latinan asema jopa vahvistui siinä mielessä, että se levisi kauas muinaisen Rooman valtakunnan rajojen ulkopuolelle – kaikkialle sinne, minne katolinen kirkko ulotti valtansa, lopulta Suomeenkin asti. Tämä on yksi syy sille, että keskiajalta on säilynyt jopa enemmän latinankielistä kirjallisuutta kuin antiikin ajalta.
Keskiajalla kirjallisen perinnön vaaliminen oli pitkälti kirkonmiesten harteilla. Munkit kopioivat luostareiden "kirjoituspajoissa" (scriptorium) antiikin aikaisia käsikirjoituksia ja myös käänsivät kreikkalaisia teoksia latinaksi. Kreikantaitajien määrä näet hupeni, joten ainakin tärkeimmistä teoksista piti saada latinankieliset versiot. Ennen kaikkea keskityttiin kirkkoisien ja filosofien teksteihin, mutta myös muuta klassista perinnettä vaalittiin jossain määrin. Myöhäisantiikissa ja varhaiskeskiajalla tehdyt valinnat siitä, mikä oli kopioimisen arvoista ja mikä ei, ovat vaikuttaneet merkittävästi siihen, mitä antiikin kirjallisuudesta on säilynyt nykyaikaan. Monet palimpsestit tarjoavat hyviä esimerkkejä siitä, miten jokin "pakanallinen", tarpeettomaksi katsottu teksti on korvattu kristillisellä.
Perinteisten tyylilajien rinnalle keskiajalla nousi uusia, esimerkiksi pyhimysten elämäkerrat, joilla on joskus romaanimaisia piirteitä, ja uskonnolliset näytelmät (miraakkelit ja mysteerit), jotka saivat alkunsa troopeista eli messussa lauletuista, usein dialogimuotoisista säkeistöistä. Mysteerien aihepiiri liittyi yleensä Raamattuun, miraakkelit puolestaan kertoivat pyhimysten elämästä ja ihmeteoista. Myös runous muuttui: rytmin perustaksi tuli tavujen pituuksien sijaan sanapaino, ja uutena tehokeinona yleistyi aiemmin harvinainen loppusointu eli riimi.
Keskiajan latinankielinen kirjallisuus (500–1500) > Varhaiskeskiaika ja karolinginen renessanssi

Myöhäisantiikin aikana alkanut, aiempaa perintöä kokoava toiminta jatkui myös varhaiskeskiajalla, jolloin syntyi monia uusia historiateoksia ja ensyklopedioita. Mainitsemisen arvoisia ovat esimerkiksi historioitsijat Cassiodorus (n. 490–583) Italiasta ja Gregorius Toursilainen (538/9–594) Ranskasta. Yleisoppinut Isidorus Sevillalainen (n. 560–636) keräsi 'kaikki' antiikin ja oman aikansa tiedot ensyklopediaan Etymologiae (Origines). Myös Englannissa Beda Venerabilis (n. 673–735) tuotti kirjoituksia erilaisilta tiedonaloilta, esimerkiksi ajanlaskusta. Varhaiskeskiaikakaan ei kuitenkaan ollut pelkästään taaksepäin suuntautunutta aikaa, vaan myös jonkin verran uutta syntyi, esimerkiksi paavi Gregorius Suuren mukaan nimetty gregoriaaninen kirkkolaulu.
Vuoden 800 tienoilla alkanutta karolingista renessanssia voidaan pitää keskiaikaisen kirjallisuuden ensimmäisenä suurena kukoistuskautena. Sen keskuksena toimi Kaarle Suuren (747–814) hovi, joka veti oppineita ja kirjailijoita kaikkialta Euroopasta. Joukossa olivat Paulinus Aquileialainen, Theodulf Orléanslainen, Petrus Pisalainen, Alkuin Yorkilainen ja historioitsijat Paulus Diaconus ja Einhard. Aikakauden merkittäviin kirjailijoihin kuuluivat myös ensyklopedisti Rabanus Maurus ja kreikantaidoillaan loistanut Johannes Scotus Eriugena. Tyylillisesti karolinginen renessanssi merkitsi paluuta varhaiskristilliseen, kirkkoisien käyttämään latinaan. Jotta kieli voitaisiin "puhdistaa" myöhemmistä vaikutteista ja palauttaa tähän tilaan, luotiin monia kielioppeja ja oikeinkirjoitusoppaita (esimerkiksi Alkuinin Orthographia). Toisin kuin aiemmissa kielen puhdistusyrityksissä, tällä kertaa tyyli-ihanteena ei siis ollut Cicero. Silti päätös merkitsi latinan kehityksen lopullista irtaantumista kansankielten luonnollisesta kehityksestä.
Karolingisen renessanssin vaikutuksesta muutamat benediktiiniluostarit nousivat vaikutusvaltaisiksi kirjallisuuden keskuksiksi. Esimerkiksi Rabanus Maurus oli saanut oppinsa Fuldan luostarissa. Erityisten kuuluisa on Sankt Gallenin luostari, jossa vaikuttivat useat kirjailijat,lähde? kuten Ekkehart I, joka noin vuonna 930 laati Waltharius-eepoksen, ja Notker Balbulus (n. 840–912), joka kehitti huomattavasti sekvenssirunoutta eli liturgisia kuorolauluja. Ne erosivat tavallisista hymneistä siten, että melodia vaihteli säkeistöpareittain eikä siis jokaista säkeistöä laulettu samalla melodialla.
Keskiajan latinankielinen kirjallisuus (500–1500) > Sydän- ja myöhäiskeskiaika

Yliopistolaitoksen synnyttyä 1100-luvulla kirjallisen toiminnan painopiste siirtyi pitkälti sinne, samalla kun hovi sekä luostari- ja katedraalikoulut menettivät tässä suhteessa merkitystään. Latinankielisessä kirjallisuudessa ehkä merkittävimmässä asemassa oli nyt teologinen, etenkin skolastinen kirjallisuus. Kuuluisia teoksia kirjoittivat muun muassa skolastisen metodin perustajiin kuulunut Abaelardus (1079–1142), uskonnon ja tieteen rinnakkaiseloa korostanut Albertus Magnus (n. 1200–1280) ja ennen kaikkea Tuomas Akvinolainen (n. 1225–1274), jonka Summa theologiae pyrkii olemaan yhteenveto kaikista olemassa olevista teologisista ja filosofisista kysymyksistä. Muista tieteenaloista mainittakoon kirkollisen oikeuden "isänä" pidetyn Gratianuksen (k. ennen 1160) tuotanto.
Historiankirjoituksen saralta voidaan mainita myös joitakin Pohjoismaiden kannalta kiinnostavia kirjailijoita: Adam Bremeniläinen (n. 1040–1085) kertoo muun muassa Skandinaviaan suuntautuneesta lähetystyöstä, ja Saxo Grammaticus (n. 1150–1220) esittelee teoksessaan Gesta Danorum Tanskan historiaa. Enemmän fiktiivisiä aineksia sisältävää historiallista kertomakirjallisuutta edustaa muun muassa 1200-luvun Englannissa syntynyt Gesta Romanorum, joka oli eräänlainen saarnojen aihevarasto.
Aikakauden ilmapiiriin vaikuttivat myös arabeilta ja persialaisilta tulleet vaikutteet: monet antiikin auktorien teokset, jotka olivat hävinneet Euroopasta mutta säilyneet islamilaisessa maailmassa, tulivat nyt uudestaan tunnetuiksi. Myös islamilaisilla filosofeilla, kuten Avicennalla (Ibn Sina, n. 980–1037) ja Averroësilla (Ibn Rushd, 1126–1198) oli merkittävä vaikutus eurooppalaiseen ajatteluun. 1100-luvulla Espanjassa tuotettiin ensimmäinen Koraanin latinankielinen käännös.
Kristillinen runous kukoisti edelleen, esimerkiksi 1200-luvuilla syntyivät tunnetut sekvenssit Dies irae ja Stabat mater. Myös maallista runoutta sepitettiin runsaasti. Keskiajan maallinen runous tunnetaan parhaiten baijerilaisen Benediktbeurenin luostarista peräisin olevasta, 1200-luvulle ajoittuvasta käsikirjoituksesta Carmina Burana. Se on koottu osittain huomattavasti vanhemmista lähteistä ja sisältää muun muassa moraalisia, satiirisia, rakkaus- ja juomalauluja. Siihen on koottu myös runoja, joita ovat tuottaneet niin sanotut vagantit eli kiertelevät runoilijat. Kuuluisimpiin vaganttirunoilijoihin kuului Archipoeta ("Arkkirunoilija"), jonka oikeaa nimeä ei tunneta (hän syntyi Saksassa n. 1130–1140).
Myöhäiskeskiajalla (1200–1400-luvut) kansankielisen kirjallisuuden merkitys kasvoi ja latinankielinen kirjallisuus painottui yhä enemmän tieteellisiin ja kirkollisiin yhteyksiin. Samaan aikaan latina kuitenkin jatkoi maantieteellistä leviämistään saavuttaen myös esimerkiksi Suomen. Niinpä ensimmäinen Suomea varten painettu kirja, Missale Aboense (1488), oli latinankielinen.
Aiheesta muualla

The Latin Library (laaja valikoima latinankielistä kirjallisuutta)
Corpus Scriptorum Latinorum (latinankielistä kirjallisuutta alkukielellä ja erikielisinä käännöksinä)
The Perseus Digital Library, Greek and Roman Materials (latinan- ja kreikankielistä kirjallisuutta alkukielellä ja englanniksi käännettynä, lisäksi paljon oheismateriaalia)
Bibliotheca Augustana (latinan- ja muunkielistä kirjallisuutta)
Brepolis Library of Latin Texts (Arkistoitu – Internet Archive) (maksullinen)
Forum Romanumilta löydetty Lapis Niger, vanhimpia tunnettuja latinankielisiä piirtokirjoituksia (noin 550-luku eaa.). Tekstissä kielletään loukkaamasta erästä pyhättöä.
Cicero
Vergiliuksen Bucolican alku 400-luvun käsikirjoituksessa (Cod. Vat. Lat. 3867)
Ovidius Anton von Wernerin maalauksessa
Lucius Annaeus Seneca
Plinius vanhempi
Tacitus
Tertullianus
Osa latinankielisen Raamatun käsikirjoitusta 500-luvulta.
Munkki kopioimassa käsikirjoituksia
Albrecht Dürer: Keisari Kaarle Suuri (1512)
Tuomas Akvinolainen
Sivu Carmina Burana -käsikirjoituksesta
Erasmuksen omistama kappale Tyhmyyden ylistyksestä. Marginaalissa näkyy Hans Holbein nuoremman piirros Tyhmästä.
Matemaatikko Leonhard Eulerin Methodus inveniendi lineas curvas -teoksen kansisivu vuodelta 1744.
Laulu Igorin sotaretkestä

Laulun ensijulkaisun 175-vuotismuistolle omistettu neuvostoliittolainen postimerkki.
Laulu Igorin sotaretkestä tai Igorin tarina (ukr. Слово о полку Ігоревім, Slovo o polku Ihorevim tai Слово про Ігорів похід, Slovo pro Ihoriv poh’id ven. Сло́во о полку́ И́гореве, Slovo o polku Igoreve, muinaisven. Слово о плъку Игоревѣ, Slovo o plŭku Igorevě) on tuntemattoman tekijän kirjoittama sankariruno, joka kertoo ruhtinas Igor Svjatoslavitšin sotaretkestä kumaaneja vastaan vuosina 1185–1186. Se on 1100-luvun lopun Kiovan Rusin (Kiovan Venäjän) kirjallisuuden merkkiteos, ja arvokas myös historiallisena lähteenä.
Laulu Igorin sotaretkestä on vaikuttanut monien kirjailijoiden, taiteilijoiden ja säveltäjien teoksiin. Siihen pohjautuu muun muassa Aleksandr Borodinin ooppera Ruhtinas Igor.
Sisältö ja historia

Tuntemattoman tekijän proosarunoelma kuvaa tappioon päättynyttä sotaretkeä, jonka Novgorod-Severskin ruhtinas Igor Svjatoslavitš teki vuonna 1185 kumaaneja vastaan. Sen pääajatuksena on venäläisten lähteiden mukaisesti hajanaisen Venäjän yhdistäminen taisteluun paimentolaisia vastaan. Teos on luonteeltaan sekä lyyrinen että eeppinen. Sen kuvakieli perustuu pitkälti kansanperinteeseen. Taiteellisesti korkeatasoinen runoelma on vaikuttanut Kulikovon taistelusta kertovaan Zadonštšinaan ja sen kautta eräisiin muihin 1400–1600-luvun kirjallisuuden merkkiteoksiin.
Laulu Igorin sotaretkestä säilyi vain yhtenä käsikirjoituskopiona, joka 1790-luvun alussa joutui käsikirjoituskokoelmistaan tunnetun kreivi Aleksei Musin-Puškinin käsiin. Sen ensimmäinen painettu julkaisu ilmestyi vuonna 1800. Alkuperäinen käsikirjoitus tuhoutui Moskovan palossa vuonna 1812. Epäilyt teoksen aitoudesta on kumottu myöhemmissä tutkimuksissa.