stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hino Contessa

Hino Contessa on vuosina 1961–1967 valmistettu japanilainen pikkuauto. Contessaa valmistettiin kahtena korimallina, porrasperänä ja coupéna.
Contessasta on kaksi sukupolvea, jotka nimettiin PC:ksi ja PD:ksi. PC-sarjaa valmistettiin vuosina 1961–1964 yhteensä 47 300 ja seuraavan sukupolven PD:tä noin 55 000 kappaletta. Autoa ei ole tuotu Suomeen, mutta vuosina 1964–1967 valmistettua 1300-mallia tuotiin Euroopan maista ainakin Sveitsiin ja Alankomaihin.
Contessan tuotannon päättymiseen vaikutti Toyota ostamalla Hinon tehtaan. Samalla päättyi Hino-henkilöautojen tuotanto.
Hino käytti Contessassa ranskalaiselta Renault’lta ostettua tekniikkaa, jota oli käytetty Renault 4CV:ssä.
Konetukko Oy solmi maahantuontisopimuksen Hino Contessasta vuonna 1965, mutta autoja ehti tulla Suomeen vain puolisen tusinaa kappaletta ennen mallin valmistuksen loppumista.
PC (1961–1964)

Ensimmäisen sukupolven PC-mallit (1961–64) olivat takamoottorisia. Vesijäähdytteisen 893 cm³ rivinelosmoottorin teho on 26 kilowattia (tehonormi ei tiedossa, 35 hv). Contessa PC on kevyt, se painaa vain 750 kg.
PC (1961–1964) > 900 Sprint

Hino Contessa 900 Sprint on siro pieni urheiluauto, jonka on muotoillut kuuluisa italialainen automuotoilija Giovanni Michelotti. 900 Sprint on Contessan coupé-malli. Sprint-malli painaa vain 650 kg.
PD (1964–1967)

Toisen sukupolven PD-malleissa (1964–1967) on 1251-kuutioinen Renault’n lisenssillä valmistettu moottori. PD-mallien nimi oli iskutilavuuden mukaan Hino Contessa 1300. Mallia tuotiin mm. Sveitsiin ja Alankomaihin.
Hino Contessa 900 Sprint
Hino Contessa (PD) 1300
Evitskog

Evitskogin vapaapalokunta.
Evitskog on kylä Kirkkonummen luoteisosassa, lähellä Siuntiota. Vuonna 2011 kylässä oli 705 asukasta. Asukkaista vajaa puolet on ruotsinkielisiä.
Kylä sijaitsee noin 30 km Helsingistä ja 11 km Kirkkonummen keskustasta. Lähimpään kauppaan Lapinkylässä on noin 6 kilometriä. Kauppa oli suljettu vuonna 2018, mutta on taas auki seitsemänä päivävä viikossa. Evitskogilaiset oppilaat käyvät joko suomenkielistä koulua Veikkolassa tai ruotsinkielistä Sjökullassa.
Nimi Evitskog on muodostettu miehennimestä Ö(dh)vidher ja ruotsinkielisestä metsää tarkoittavasta skog-sanasta. Sama miehennimi esiintyy myös kylännimessä Övitsby Siuntiossa. Evitskogille ehdotettiin 2010-luvun taitteessa suomenkielistä nimeä Hievala, mutta hankkeesta on luovuttu.
Toimintaa

Kylässä toimii Kirkkonummen vanhin vapaaehtoinen palokunta, Evitskog FBK, joka on perustettu 1931. Punainen palokunnantalo on myös näyttävä maamerkki. Nuorisoseurantalo Övidsborg on 1930-luvulta, se on Kirkkonummen suurin seuraintalo. Nuorisoseurassa on 260 jäsentä.  Marttakerho on perustettu 1908.
Evitskogissa sijaitsee myös Storträsketin uimaranta, jossa Kirkkonummen kunta tapaa järjestää kesäisin uimakouluja. Uimaranta on hyvin lapsille sopiva.
Evitskog valittiin vuoden uusmaalaiseksi kyläksi 1992.
Syksyllä 2015 Evitskogiin avattiin tilapäinen vastaanottokeskus, johon majoitettiin 260 turvapaikanhakijaa. Vastaanottokeskus perustettiin KN-keskuksen tiloihin, joka oli aiemmin majoittanut lähinnä virolaisia komennusmiehiä. Rakennus on alkujaan rakennettu 1970-luvulla Toimihenkilö- ja Virkamiesjärjestöjen Keskusliitto TVK:n koulutuskeskukseksi.
Populaarikulttuurissa

Arttu Wiskarin laulussa Mökkitie mainitaan Evitskog seuraavasti: ”– – Kesä loppui, ja mulle kerrottiin / ei tule enää reissuja Evitskogiin – –”. Wiskari on kuitenkin kertonut, ettei hänellä eikä hänen perheellään ole ollut mökkiä Evitskogissa.
Viktor Hurmio & Fetknopparnan laulussa Evitskog mainitaan Evitskog kylänä. ”Viktor Hurmio” (taiteilijanimi) on kotoisin Evitskogista. Viktor Hurmio & Fetknopparna oli 1980-luvun alkupuolella erityisen suosittu ruotsinkielisen nuorison keskuudessa.
Näyttelijä Svante Martin ja Paradise Oskarina tunnettu laulaja-lauluntekijä Axel Ehnström ovat kotoisin Evitskogista.
Hermeto Pascoal

| Hermeto Pascoal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1936  Lagoa da Canoa 
Ammatti:  säveltäjä, muusikko, orkesterinjohtaja
Muusikko
Aktiivisena:  1964–
Tyylilajit:  jazz, brasilialaiset musiikkityylit
Soittimet:  harmonikka, kosketinsoittimet, puhaltimet ym.
Aiheesta muualla
www.hermetopascoal.com.br
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Hermeto Pascoal (s. 22. kesäkuuta 1936 Lagoa da Canoa) on brasilialainen säveltäjä ja multi-instrumentalisti. Pascoal tunnetaan monipuolisena hahmona Brasilian musiikkielämässä, jonka piirissä hän on toiminut muun muassa säveltäjänä, sovittajana, tuottajana ja monien instrumenttien soittajana sekä omien että muiden artistien levyillä.
Uran alku

Pascoal on lähtöisin Brasilian koilliskolkasta, syrjäiseltä seudulta josta hänen syntyessään puuttui vielä sähkö. Hän oppi harmonikansoittoa isältään ja harjoitteli tuntikausia sisätiloissa, koska ei albiinona voinut osallistua perheen mukana peltotöihin.
Vuodesta 1964 alkaen Pascoal alkoi esiintyä monien artistien levyillä. Näihin lukeutuvat Edu Lobo, Elis Regina ja Cesar Camargo Mariano. Vuonna 1966 hän soitti Sambrasa Triossa Airto Moreiran ja Humberto Clayberin kanssa. Yhtye julkaisi vain yhden albumin, Em Som Maior. Seuraavaksi oli vuorossa Trio Novo, joka laajeni sitten Quarteto Novoksi ja julkaisi 1967 albumin, josta sekä Moreiran että Pascoalin uran voi sanoa käynnistyneen. Pascoal liittyi sen jälkeen kokoonpanoon nimeltä Octopus.
Uran alku > Kansainvälinen maine

Pascoal sai kansainvälistä huomiota vierailemalla Miles Davisin vuoden 1971 albumilla Live-Evil, jossa hän soitti kolmella säveltämällään kappaleella. 1970-luvun loppupuolelta lähtien Pascoal on keskittynyt omiin yhtyeisiinsä, joiden mukana on kiertänyt maailman jazz-festivaaleilla, muun muassa Montreux’ssä 1979 ja Pori Jazzissa 1984.
”Taikuriksi” kutsuttu Pascoal käyttää instrumentteinaan usein erilaisia esineitä kuten teekannuja ja leluja, sen lisäksi että soittaa erilaisia kosketinsoittimia, näppäinharmonikkaa, melodicaa, saksofoneja, kitaroita, huiluja ja erilaisia kansansoittimia. Teoksessa Música da Lagoa muusikot kurlaavat ja soittavat huiluja seisten kaulaansa myöten vedessä.
Pascoal asuu nykyisin vaimonsa Aline Morenan kanssa tämän kotikaupungissa  Curitibassa, Paranán osavaltiossa.
Diskografiaa > Omalla nimellä tai yhtyeen jäsenenä

1961: Conjunto Som 4
1966: Em Som Maior (Sambrasa Trio)
1967: Quarteto Novo (Quarteto Novo)
1969: Brazilian Octopus (Brazilian Octopus)
1970: Hermeto Pascoal (esikoissooloalbumi, joka julkaistiin CD:nä nimellä Brazilian Adventure)
1973: A música livre de Hermeto Pascoal
1977: Slaves Mass
1979: Zabumbê-bum-á
1979: Ao vivo Montreux Jazz Festival
1979: Nova história da Música Popular Brasileira (kokoelma)
1980: Cérebro magnético
1982: Hermeto Pascoal & Grupo (CD-julkaisuna The Legendary Improviser)
1984: Lagoa da Canoa, Município de Arapiraca
1986: Brasil Universo
1987: Só não toca quem não quer
1988: Hermeto solo: por diferentes caminhos
1992: Festa dos deuses
1993: Instrumental no CCBB (Renato Borghettin kanssa)
1998: Música!: o melhor da música de Hermeto Pascoal (kokoelma)
1999: Eu e eles
2004: Mundo verde esperança
2006: Chimarrão com rapadura (Aline Morenan kanssa)
2010: Bodas de Latão (Aline Morenan kanssa)
Diskografiaa > Vierailevana artistina

1956: Ritmos Alucinantes (Clovis Pereira)
1959: Batucando no Morro (Pernambuco do Pandeiro e seu regional)
1970: Natural Feelings (Airto Moreira)
1970: Electric Byrd (Donald Byrd)
1970: It Could Only Happen with You (Duke Pearson)
1970: Live-Evil (Miles Davis)
1971: Cantiga de Longe (Edu Lobo)
1971: Seeds on the Ground (Airto Moreira)
1975: Di Melo (Di Melo)
1976: Open Your Eyes, You Can Fly (Flora Purim)
1976  Goldenwings (Opa)
1977: Orós (Raimundo Fagner)
1978: Robertinho no passo (Robertinho de Recife)
1979: Sivuca (Sivuca)
1979: Live in Montreux (Elis Regina)
1980: Stone Alliance (Márcio Montarroyos)
1983: Cordas vivas (Heraldo do Monte)
1984: Ponto do músicos (Nenê)
1986: Balãozinho (Eduardo Gudin)
1986: Cordas mágicas (Heraldo do Monte)
1986: Pindorama (Pau Brasil)
1987: Flávio Pantoja (Flavio Pantoja)
1987: Dharana (Dharana)
1996: Brasil Musical - Série Música Viva (Pau Brasil)
1998: Maritmo (Adriana Calcanhotto)
2000: Oferenda (Aleuda)
2000: Nação Nordestina (Zé Ramalho)
2003: The Music of Hermeto Pascoal (Mike Marshall ja Jovino Santos Neto
2006: Roda Carioca (Jovino Santos Neto)
Aiheesta muualla

Hermeto Pascoalin virallinen sivusto
Haastattelu ja laaja diskografia
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hermeto Pascoal
Hermeto Pascoal yhtyeineen 2009
Käännös suomeksi
Ernest Chausson

Ernest Chausson
Ernest Chausson (20. tammikuuta 1855 – 10. kesäkuuta 1899) oli ranskalainen säveltäjä.
Chausson syntyi Pariisissa ja opiskeli aluksi oikeustiedettä. Hän aloitti musiikin opiskelun vuonna 1879 Jules Massenet’n johdolla. Jo sitä ennen hän oli säveltänyt harrastuksenaan pianokappaleita ja lauluja. Chausson loukkaantui vuonna 1899 polkupyöräonnettomuudessa ja kuoli myöhemmin samana vuonna.
Chausson tunnetaan ensisijaisesti laulujensa ansiosta. Hän sävelsi myös orkesterimusiikkia, kuten sinfonian, kaksoiskonserton viululle ja pianolle sekä sinfonisen runon "Viviane", motetteja, kuoroteoksia ja näyttämömusiikkia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernest Chausson Wikimedia Commonsissa
Febe Ingman

Febe Johanna Ingman (sukunimi vuodesta 1897 Rancken; 26. joulukuuta 1861 Purmo – 16. kesäkuuta 1914 Vaasa) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja lastenkirjailija.
Ingmanin vanhemmat olivat Teuvan kirkkoherra Wilhelm Ingman (1820–1875) ja tämän 2. puoliso Emma Ottilia Schalin. Hänen veljään olivat arkkipiispa Lauri Ingman sekä pappi ja nuortenkirjailija Alfred Emil Ingman. Febe Ingman toimi opettajana Gamla Vasa flickskolanissa. Vuonna 1897 hän meni naimisiin Lapväärtin kirkkoherran Axel Gunnar Ranckenin kanssa.
Teoksia

Sagonystanet : tomtarnas i Gamla Vasa berättelser.  Otava 1891
Holland Parkin metroasema

Holland Parkin metroasema on Lontoon metron Central Linen asema Kensington and Chelsean alueella Lontoossa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Asema sijaitsee Holland Park -puiston läheisyydessä Lontoon matkakortin maksualueella 2.
Historia

Asema on avattu 30. heinäkuuta 1900 osana Central London Railwayta. Alkuperäinen Harry Bell Measuresin suunnittelema asemarakennus on edelleen käytössä. 28. heinäkuuta 1958 asemalla sattui sähköviasta johtunut tuhoisa tulipalo, jossa menehtyi yksi ja loukkaantui 51 ihmistä.
Aseman laiturialuetta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Holland Parkin metroasema Wikimedia Commonsissa
| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Shepherd’s Bushin metroasema ▷ West Ruislipin asema (en) |  |  Central Line |  | Notting Hill Gaten metroasema (en) ▷ Eppingin metroasema |
muokkaa wikidataa
Fake Tales of San Francisco

| ”Fake Tales of San Francisco” Arctic Monkeys |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Whatever People Say I Am, That’s What I’m Not
 Julkaistu: Elokuussa 2006
 Tuottaja(t): Jim Abbiss ja Alan Smyth
 Tyylilaji: indie rock, garage rock
 Kesto: 02.57
 Levy-yhtiö: Domino
Arctic Monkeysin muut singlet
| ”When the Sun Goes Down” 2006 | ”Fake Tales of San Francisco” 2006 | ”Leave Before the Lights Come On” 2006 |
Fake Tales of San Francisco on englantilaisen indie rock -yhtye Arctic Monkeysin kappale. Se julkaistiin alun perin yhtyeen ensimmäisellä EP:llä Five Minutes with Arctic Monkeys toukokuussa 2005. Kappale sisältyy myös yhtyeen debyyttialbumiin Whatever People Say I Am, That’s What I’m Not, jonka jälkeen se julkaistiin radiosinglenä.
Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideossa on kuvamateriaalia yhtyeen esiintymisistä. Videolla esiintyy myös useassa kohdassa yhtyeen alkuperäinen basisti Andy Nicholson. Videota esitettiin MTV2-musiikkikanavalla Isossa-Britanniassa.
Kappaleet > Radiojulkaisu

Fake Tales of San Francisco – 2.57
Käännös suomeksi
Herbert Lehman

| Herbert H>  Lehman |
| --- | --- |

New Yorkin senaattori
 3. tammikuuta 1950 – 3. tammikuuta 1957  
Edeltäjä:  John Foster Dulles
Seuraaja:  Jacob K. Javits
New Yorkin 45. kuvernööri
 1. tammikuuta 1933 – 3. joulukuuta 1942  
Varakuvernööri:  M. William Bray (1933–1938)  Charles Poletti (1939–1942)
Edeltäjä:  Franklin D. Roosevelt
Seuraaja:  Charles Poletti
New Yorkin varakuvernööri
 1. tammikuuta 1929 – 1. tammikuuta 1933  
Kuvernööri:  Franklin D. Roosevelt
Edeltäjä:  Edwin Corning
Seuraaja:  M. William Bray
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1878
Kuollut: 5. joulukuuta 1963 (85 vuotta)
Tiedot
Uskonto:  Juutalaisuus
 Nimikirjoitus
Herbert Henry Lehman (28. maaliskuuta 1878 New York City, New York – 5. joulukuuta 1963 New York City, New York) oli yhdysvaltalainen demokraattipuolueen poliitikko. Hän toimi New Yorkin kuvernöörinä vuosina 1933–1942 ja edusti osavaltiota sen senaattorina vuosina 1950–1957.
Varhaisemmat vaiheet

Herbert Henry Lehman syntyi New Yorkissa 28. maaliskuuta 1878. Hänen isänsä Mayer Lehman oli saapunut Rimparista, Saksasta vuonna 1848 ja asettui aluksi Montgomeryyn, Alabamaan, harjoittamaan liiketoimintaa. Sisällissodan jälkeen hän muutti New Yorkiin.
Lehman opiskeli Sachs Collegiate - instituutissa New Yorkissa ja valmistuttuaan vuonna 1895 hän jatkoi opintojaan Williams Collegessa, josta hän valmistui vuonna 1899. Yliopiston jälkeen Lehman alkoi työskennellä tekstiilien valmistuksessa. Lopulta hänestä tuli varapuheenjohtaja ja rahastonhoitaja J. Spencer Turner Companyn Brooklynin tehtaalla. Vuonna 1908 Lehmanista tuli sijoituspankki Lehman Brothersin osakas New Yorkissa. Vuoteen 1928 mennessä hän oli kuitenkin vetäytynyt täysin liiketoiminnasta.
28. huhtikuuta 1910 Lehman meni naimisiin Edith Altschulin kanssa. Heillä oli kolme lasta, Peter, John ja Hilda Jane. He asuivat New Yorkissa osoitteessa 820 Park Avenue.
Lehmanin tytär Hilda Jane karkasi Marylandiin ja meni vuonna 1940 19-vuotiaana naimisiin ranskalaisvenäläistä syntyperää olleen Boris De Vadetzkyn kanssa. Pariskunta erosi viiden vuoden kuluttua vuonna 1945.
Politiikassa

Lehman aktivoitui politiikassa vuonna 1920. Hänestä tuli demokraattipuolueen talousvaliokunnan puheenjohtaja vuonna 1928. Hänet valittiin New Yorkin varakuvernööriksi vuosina 1928 ja 1930. Hänet valittiin neljä kertaa New Yorkin kuvernööriksi (vuosina 1932, 1934, 1936 ja 1938). Lehman oli presidentti Franklin Delano Rooseveltin New Deal- politiikan tukija ja toteutti ohjelmaa samassa hengessä New Yorkissa.
3. joulukuuta 1942 Lehman erosi kuvernöörin virasta alle kuukausi ennen toimikautensa päättymistä, kun hänet oli nimitetty Yhdysvaltain kansallisen avustus- ja kunnostustoiminnan johtajaksi. Hän toimi pääjohtajana Yhdistyneiden kansakuntien avustus- ja kuntoutushallinnossa vuosina 1943-1946.
Lehman oli demokraattien ehdokas New Yorkin senaattoriksi vuonna 1946. Lehman sai myös liberaalien ja Amerikan työväenpuolueen ääniä, mutta hävisi kuitenkin republikaanien ehdokkaalle Irving Ivesille. Vuonna 1949 Lehman oli ehdokkaana jälleen, tällä kertaa ylimääräisissä vaaleissa Robert F. Wagnerin erottua. Lehman voitti vaaleissa John Foster Dullesin, joka oli nimitetty hoitamaan virkaa väliaikaisesti Wagnerin erottua. Lehman aloitti kuvernöörin virassa 3. tammikuuta 1950. Myös näissä vaaleissa hän sai ääniä kansanpuolueelta. Amerikan työväenpuolue oli kehottanut jäseniään olemaan äänestämättä ketään ehdokasta. Vuonna 1950 Lehman valittiin uudelleen virkaan, tällä kertaa kokonaiseksi kaudeksi.
Lehman oli yksi kahdesta senaattorista, jotka vastustivat Mississippin senaattori James O. Eastlandin nimittämistä lakivaliokunnan puheenjohtajaksi (toinen vastustaneista oli Oregonin Wayne L. Morse). Hän oli myös senaattori Joseph McCarthyn varhainen ja äänekäs vastustaja.
Lehman oli liberaali senaattori ja hänen ei katsota kuuluneen senaatin "klubin" sisäpiiriin. Hän jäi eläkkeelle eikä ollut enää ehdokkaana vuonna 1956.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Herbert Lehman Wikimedia Commonsissa
Etunimi: Carmen

| Etunimi: Carmen> Prénom Carmen |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jean-Luc Godard
Käsikirjoittaja:  Anne-Marie Miéville
Tuottaja:  Alain Sarde
Säveltäjä:   Ludwig van Beethoven  Tom Waits 
Kuvaaja:   Raoul Coutard  Jean Garcenot 
Leikkaaja:   Fabienne Alvarez  Suzanne Lang-Willar 
Pääosat:   Maruschka Detmers  Jacques Bonnaffé  Myriem Roussel 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:   Sara Films  Films A2 
Ensi-ilta:  1983
Kesto:  85 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etunimi: Carmen (Prénom Carmen) on vuonna 1983 ensi-iltansa saanut Jean-Luc Godardin ohjaama elokuva. Se pohjautuu hyvin väljästi Georges Bizet’n oopperaan Carmen, jonka musiikki on vaihdettu otteisiin Beethovenin tuotannosta.
Etunimi: Carmen sai Kultaisen leijonan vuoden 1983 Venetsian elokuvajuhlilla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Maruschka Detmers  | … |  Carmen X   |
|  Jacques Bonnaffé  | … |  Joseph Bonnaffé   |
|  Myriem Roussel  | … |  Claire   |
|  Christophe Odent  | … |  johtaja   |
|  Hippolyte Girardot  | … |  Fred   |
|  Jean-Luc Godard  | … |  Jeannot-setä   |
|  Bertrand Liebert  | … |  Carmenin turvamies   |
Lähde:
Aiheesta muualla

‘Hail Mary,’ ‘First Name: Carmen’ and Jean-Luc Godard’s Forgotten ’80s Indiewire.  10.10.2013. Viitattu 26.4.2021. (englanniksi)
Travers, James: Prenom Carmen (1983), directed by Jean-Luc Godard FrenchFilms.org. Viitattu 26.4.2021. (englanniksi)
First Name: Carmen 1983 ‘Prénom Carmen’ Letterboxd. Viitattu 26.4.2021. (englanniksi)
Francisco Planas Muntaner

Francisco Planas Muntaner (26. kesäkuuta 1904 Palma de Mallorca – 15. kesäkuuta 1985) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 19. maaliskuuta 1927 ja nimitettiin Ibizan hiippakunnan johtoon 28. maaliskuuta 1960. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ildebrando Antoniutti, jota avustivat Jesús Enciso Viana ja Rafael González Moralejo.
Planas Muntaner osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän erosi tehtävistään piispana 10. syyskuuta 1976.
Francisco Ozoria Acosta

Francisco Ozoria Acosta vuonna 2018.
Francisco Ozoria Acosta (s. 10. lokakuuta 1951 Nagua) on dominikaanilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. syyskuuta 1978 ja nimitettiin San Pedro de Macorísin hiippakunnan johtoon 1. helmikuuta 1997. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Nicolás de Jesús López Rodríguez, jota avustivat Juan Antonio Flores Santana ja Jesús María de Jesús Moya.
Francisco Pardo Artigas

Francesc Pardo i Artigas.

Francisco Pardo Artigas (26. kesäkuuta 1946 Torrellas de Foix – 31. maaliskuuta 2022) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Barcelonan arkkihiippakuntaan 31. toukokuuta 1973 ja nimitettiin Gironan piispaksi 16. heinäkuuta 2008. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Manuel Monteiro de Castro, jota avustivat Jaume Pujol Balcells ja Josep Ángel Sáiz Meneses.
EuroNight

EuroNightin logo.
EuroNight-juna Donauwörthissä.
EuroNight (lyh. EN) on Euroopan suurimpien kaupunkien välillä öisin liikennöivä henkilöjuna.
Nykyinen EuroNight -järjestelmä aloitti toimintansa vuonna 1993, kun EuroCity-liikenteestä eriytettiin yöliikenne omaksi osakseen. Liikenteessä käytettävät vaunut ovat ilmastoituja ja junissa on ravintolavaunut. Useimmiten matkan hintaan kuuluu myös aamiainen. Valtioiden rajoilla matkustajia ei herätetä, sillä matkustajat jättävät paperinsa junan henkilökunnalle matkan ajaksi.
EuroNight-junissa on toisen luokan makuu- ja lepovaunuja sekä tavallisia matkustajavaunuja. Jokaisessa junassa on myös 1. luokan vaunu, ravintolavaunu sekä tavaravaunu.
Hollannin Grand Prix 1950

|  Hollannin Grand Prix 1950  |
| --- | --- |
Päivämäärä:  23. heinäkuuta 1950
Sijainti:  Zandvoort
Ratatyyppi:  moottorirata
Radan pituus:  6,604 km
Kilpailun pituus:  90 kierrosta, 320,400 km
Paalupaikka
Kuljettaja:   Raymond Sommer   (Talbot-Lago)
Paaluaika:  1.51,8
Palkintokoroke
Voittaja:   Louis Rosier   (Talbot-Lago)
Toinen:   Luigi Villoresi   (Ferrari)
Kolmas:   Alberto Ascari   (Ferrari)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Raymond Sommer   (Talbot-Lago)
Kierrosaika:  1.52,1 (134,65 km/h)
Hollannin Grand Prix 1950 oli 23. heinäkuuta 1950 Zandvoortin radalla järjestetty Formula 1 -sarjan ulkopuolinen Grand Prix. Kilpailun voitti Ranskan Louis Rosier Talbot-Lagollaan.
Tulokset > Kilpailu

| Sija | Nro | Kuljettaja | Valmistaja | Kierrokset | Aika/keskeytys | Aika-ajo | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | 18 |  Louis Rosier |  Talbot-Lago | 90 | 3.03.36,3 | 4. |   |
| 2. | 6 |  Luigi Villoresi |  Ferrari | 90 | +1.13,0 | 5. |   |
| 3. | 8 |  Alberto Ascari |  Ferrari | 90 | +1.13,5 | 6. |   |
| 4. | 10 |  Peter Whitehead |  Ferrari | 88 | +2 krs. | 10. |   |
| 5. | 24 |  Prinssi Bira |  Maserati | 87 | +3 krs. | 7. |   |
| 6. | 28 |  David Murray |  Maserati | 85 | +5 krs. | 13. |   |
| 7. | 4 |  José Froilán González |  Maserati | 84 | +6 krs. | 3. |   |
| Kesk. | 14 |  Johnny Claes |  Talbot-Lago-Talbot | 77 | Kolari | 11. |   |
| Kesk. | 16 |  Philippe Etancelin |  Talbot-Lago-Talbot | 60 | Öljyvuoto | 8. |   |
| Kesk. | 22 |  Reg Parnell |  Maserati | 42 | Taka-akseli | 9. |   |
| Kesk. | 12 |  Raymond Sommer |  Talbot-Lago-Talbot | 37 | Kytkin | 1. |   |
| Kesk. | 2 |  Juan Manuel Fangio |  Maserati | 24 | Jousitus | 2. |   |
| Kesk. | 20 |  Yves Giraud Cabantous |  Talbot-Lago-Talbot | 20 | Moottori | 5. |   |
| Kesk. | 22 |  Enrico Platé |  Maserati | 1 | Moottori | 12 |   |
Felletin

| Felletin |
| --- | --- |
 Kunnantalo
 vaakuna
 Felletin
 Koordinaatit: 45°53′04″N, 2°10′25″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Uusi-Akvitania
Departementti:  Creuse
Arrondissementti:  Aubusson
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  13,7 km²
Väkiluku (2020):  1 547 
 – Väestötiheys:  112 as./km²
Kunnan numero:  23079
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Felletin (oksitaaniksi: Falatin) on kunta keskisessä Ranskassa Creusen departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee Creuse-joen varrella, noin 10 kilometriä Aubussonin kaupungista etelään.
Grande Rue ja Sainte-Valérien kirkko
Kaupunki oli keskiajalla huomattava kuvakudosteollisuuskeskus ja samalla lähellä olevan Aubussonin kilpailija. Tätä teollisuuden alaa jatkaa yhä yli sata vuotta toiminut Ateliers Pinton. Kaupungissa on yhä jäljellä keskiaikaisia ristikkotaloja sekä Creuse-joen ylittävä silta Pont Roby.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Felletin Wikimedia Commonsissa
Fellah

Charles Gleyre (1835): Kolme fellahia
Fellah naisia Egyptissä.
Fellaheiksi kutsutaan arabimaissa talonpoikia. He ovat vuokraviljelijöitä, eli he eivät omista viljelemäänsä maata. Yleisimmin he viljelevät ohraa ja hirssiä. Fellahit viljelevät maata jokien varsilla, aavikoiden keitailla, sekä muissa paikoissa, joissa on hedelmällistä maata ja vettä riittää kasteluun. Fellahit asuvat savi- ja tiilimajoissa.[lähde? ] He käyttävät enemmän härkiä kuin koneita maataloustöissä.[lähde? ]
Egyptin fellaheita pidetään puhtaimpina muinaisten egyptiläisten jälkeläisinä ja heidän kulttuurissaan on piirteitä sekä muinaisesta Egyptistä että Roomasta.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fellah Wikimedia Commonsissa