stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harmosuolaheinämittari
Koko ja ulkonäkö

Harmosuolaheinämittarin siipien kärkiväli on keskimäärin 25–30 millimetriä. Perhosen siipien väri on ruskeankellertävä ja siipien poikki kulkee selvä, punertava raita, joka päättyy etusiipien kärkeen. Lajin siipien ripset ja reunaosat ovat myös väriltään punertavia. Koiraan tuntosarvet ovat kampamaiset.
Keltasuolaheinämittari, joka on pohjaväriltään keltainen, kuvattiin 1930-luvulla silloisen suolaheinämittarin alalajiksi Timandra griseata comai. Keltasuolaheinämittari kuitenkin eroaa harmosuolaheinämittarista paitsi väriltään, myös naarasyksilöiden genitaalien, lentoajan sekä esiintymisalueen suhteen, ja siksi se on erotettu omaksi lajikseen.
Levinneisyys ja lentoaika

Harmosuolaheinämittari on levinnyt laajalle alueelle. Sen elinalue ulottuu Marokosta, Portugalista ja Irlannista yli koko Euroopan aina Kiinaan, Japaniin ja Kazakhstaniin asti. Suomessa lajin levinneisyysalue ulottuu lännessä Oulun korkeudelle, idässä pohjoisraja jää Joensuun pohjoispuolelle.
Lajilla on kaksi sukupolvea vuodessa. Ensimmäinen sukupolvi lentää pääosin kesäkuussa ja toinen elokuussa. Harmosuolaheinämittarit ovat lennossa iltahämärissä ja yöllä, mutta jotkut yksilöt saattavat lennellä myös päivällä.
Elinympäristö ja elintavat

Lajia tavataan muun muassa lämpimillä rinneniityillä sekä kedoilla, ahoilla ja kalliomaastossa. Lajia voidaan tavata myös kosteammissa ympäristöissä, kuten rantaniityillä. Pihoilla lajia ei juurikaan esiinny. Harmosuolaheinämittarin ensimmäinen sukupolvi talvehtii toukkana, mutta toisen sukupolven yksilöt kehittyvät samanvuotisista toukista.
Ravintokasvi

Toukat elävät niittysuolaheinällä sekä muilla hierakkojen sukuun kuuluvilla kasveilla. Toukkien ravintokasveja ovat myös erilaiset tattaret.
Harmaasieppo

| Harmaasieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Muscicapa
Laji::  striata
Kaksiosainen nimi
 Muscicapa striata  (Pallas, 1764) 

Katso myös
   Harmaasieppo Wikispeciesissä   Harmaasieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaasieppo (Muscicapa striata) on sieppojen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on hyönteissyöjä, joka elää avoimissa metsissä ja pihapiireissä. Lajia esiintyy laajalla alueella Euraasiassa ja Afrikassa.
Koko ja ulkonäkö

Harmaasieppo on 13,5–15 cm pitkä. Sen höyhenpuku on harmaanruskea, ja siltä puuttuvat silmiinpistävät tuntomerkit. Harmaasiepolla on pitkät siivet ja pyrstö sekä lyhyet mustat jalat. Lintu on selkäpuoleltaan kuviottoman harmaanruskea ja vatsapuoleltaan likaisen valkoinen. Rinnassa, kurkun sivuilla, otsalla ja päälaen etuosassa on kuitenkin tummaa, kapeaa viirutusta. Silmä on tumma, ja sen ympärillä on kapea, vaalea ja epäselvärajainen silmärengas. Sukupuolet ja ikäluokat ovat lähes samannäköiset, mutta nuorella yksilöllä on lyhyen aikaa pesästä lähdön jälkeen täplikäs nuoruuspuku.
Harmaasieppo ääntelee paljon, mutta sen äänivalikoima on suppea ja äänet hiljaisia. Sen kutsuääni on lyhyt ja terävä ”tsri”, joka on samantapainen kuin monella muullakin linnulla. Varoitusääni on tyypillisempi ”hiis-tak-tak”. Laulu on vaatimatonta ja hiljaista sirahtelua, joka koostuu lähinnä kutsu- ja yhteysäänistä. Koiraalla on kuitenkin lisäksi myös taidokas ja hyvin hiljainen visertävä puolilaulu.
Vanhin suomalainen rengastettu harmaasieppo on ollut 11 vuotta 1 kuukautta 24 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin harmaasieppo.
Levinneisyys

Harmaasieppoa tavataan pesivänä Islantia lukuun ottamatta lähes koko Euroopassa. Idässä sen levinneisyysalue ulottuu Pakistaniin, Kiinaan ja Mongoliaan. Lisäksi laji pesii Luoteis-Afrikassa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Euroopassa arvioidaan pesivän 14–22 miljoonaa paria. Hyvin varovainen arvio koko maailman populaatioksi on 85,7–264 miljoonaa yksilöä. Vaikka lajin maailmanlaajuinen kanta on laskussa, harmaasieppo ei ole vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomessa harmaasieppo pesii yleisenä koko maassa. 1990-luvun lopulla Suomen harmaasieppokannaksi arvioitiin 1,4–1,8 miljoonaa yksilöä. Vuosien 2006–2010 Lintuatlaksessa arvioitiin Suomen harmaasieppokannan pysyneen vakaana tai hieman kasvaneen edellisen 35 vuoden aikana.
Elinympäristö

Harmaasieppo pesii lähes kaikinlaisissa metsissä, jos ne vain eivät ole liian sulkeutuneita. Laji pesii myös asuintalojen pihoilla.
Lisääntyminen

Harmaasieppo tekee hätäisen näköisesti rakennetun pesänsä kantoon, oksanhankaan, sivusta avoimeen pönttöön tai kuistin, halkopinon tai muiden paikkojen sopukoihin. Naaras muniin touko-kesäkuussa 4–6 munaa, jotka ovat vaaleita ja punaruskeatäpläisiä. Se hautoo munia 12–14 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 12–16 vuorokautta ja itsenäistyvät 2–3 viikon jälkeen pesästälähdön. Harmaasieppo voi joskus munia toisen pesyeen heinäkuussa.
Ravinto

Harmaasieppo pyydystää lentäviä hyönteisiä niin, että se istuu oksalla, jolta on hyvä näkyvyys, tekee siitä lyhyen pyrähdyksen ohilentävän hyönteisen perään ja palaa sitten takaisin samalle istumapaikalleen. Tämä pyydystystapa, samanlainen kuin kirjosiepolla, on paras tapa erottaa harmaasieppo muista harmaista pikkulinnuista. Harmaasieppo syö toisinaan myös maassa olevia selkärangattomia ja syksyllä marjoja.
Aiheesta muualla

Kivinen, Asko N. 1980: Harmaasiepon erikoinen pesäpaikka. – Lintumies 4.1980 s. 179–180. LYL.
Liesma, Jorma 1980: Harmaasiepon värimuunnos Valkeakoskella. – Lintumies 4.1980 s. 180–181. LYL.
Marjakangas, Arto 1982: Harmaasiepon heikko pesimistulos huonon sään takia kesällä 1981. – Ornis Fennica 59:36–37.
Tast, Johan 1982: Västäräkki, Motacilla alba ahdisteli samalla ikkunalaudalla pesivää harmaasieppoa, Muscicapa striata. – Lintumies 2.1982 s. 98. LYL.
LuontoPortti: Harmaasieppo (Muscicapa striata)
ITIS: Muscicapa striata (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26607  Wikispecies: Muscicapa striata  ABA: spofly  ADW: Muscicapa_striata  ARKive: muscicapa-striata  Avibase: EE8206E703914D22  BioLib: 8931  BirdLife: 22709192  BOLD: 73228  BOW: spofly1  BTO: bob13350  CoL: 44Q67  eBird: spofly1  EPPO: MUSPST  EUNIS: 1154  EURING: 13350  Fauna Europaea: 97159  Fauna Europaea (new): a3806b10-1c47-4955-b9dc-b564eb308af1  GBIF: 2492576  iNaturalist: 12971  IRMNG: 11227658  ITIS: 561250  IUCN: 22709192  NBN: NHMSYS0000530498  NCBI: 1293958  Observation.org: 105  Paleobiology Database: 369549  Paleobiology Database: 369549  TSA: 11093  WoRMS: 558563  Xeno-canto: Muscicapa-striata  Laji.fi: MX.33989 
Nuori harmaasieppo nuoruuspuvussa.
Harmaasieppo männyn oksalla.
Harmaasiepon munia.
Konjakki

Braastad XO -konjakkia ja tulppaaninmuotoinen konjakkilasi
Konjakki (ransk. cognac) on Ranskassa määräalueella viinistä tislattu rypäleviina. Konjakki on brandyn alalaji. Sitä valmistetaan valkoisista viinirypäleistä tehtyä mehua käyttämällä ja tislaamalla, minkä jälkeen se kypsyy tammitynnyreissä useita vuosia.
Nimitys

Konjakki on nimetty Cognacin kaupungin mukaan. Konjakki-sana on suojattu maantieteellisenä merkintänä, ja sitä voivat käyttää vain Cognacin alueen tuottajat. Koska tislattujen juomien asetus kieltää maantieteellisen merkinnän kääntämisen suomen kielelle, konjakki-sanaa ei esimerkiksi pakkausmerkinnöissä saa käyttää Suomessa myytävästä aidosta konjakista, vaan nimenä tulee olla ranskankielinen Cognac.
Tuotanto

Konjakkia saa Ranskan lain valvoman appellation d’origine contrôlée (AOC) -säädöstön mukaan tuottaa vain Cognacin AOC-alueella Länsi-Ranskassa. Konjakin tuotantoalueen rajat vahvistettiin 1. toukokuuta 1909 annetulla asetuksella, ja alueeseen kuuluu Charente-Maritimen departementti kokonaisuudessaan, suurin osa Charenten departementtia sekä muutamat kunnat Dordognen ja Deux-Sèvresin departementeista. Alueen rajat määriteltiin geologian professori Henri Coquandin 1800-luvulla seudun maaperästä tekemien tutkimusten perusteella. Alueen maaperä on erittäin kalkkista ja ilmasto merellinen ja leuto. Nämä olosuhteet tuottavat ohutta ja hapanta mutta hyvin aromaattista viiniä, joka soveltuu erittäin hyvin brandyn valmistamiseen.
Vuonna 1938 konjakin tuotantoalue jaettiin kuuteen kasvualueeseen, cruhun. Joka crulla on omat tyypilliset piirteensä sekä maaperässä että ilmastossa, mikä antaa rypäleille omanlaatuisensa luonteen.
Grande Champagne, arvostetuin ja kalkkipitoisin alue. Konjakit ovat kevyitä ja täyteläisiä. Kokonaispinta-ala 35 700 hehtaaria, konjakkiin käytettävien rypäleiden viljelypinta-ala 13 000 hehtaaria.
Petite Champagne, maaperän kalkki tiiviimpää ja hiukan heikkolaatuisempaa Grande Champagnen alueeseen verrattuna. Kokonaispinta-ala 68 400 hehtaaria, rypäleiden viljelypinta-ala 16 000 hehtaaria.
Borderies, pienin kuudesta crusta. Maaperä on kalkin ja saven sekoitusta. Rypäleet kypsyvät aiemmin kuin muiden alueiden, ja sen konjakit ovat pehmeitä ja hienostuneita. Kokonaispinta-ala 13 440 hehtaaria, rypäleiden viljelypinta-ala 4 000 hehtaaria.
Fins Bois ympäröi kolmea edellä mainittua aluetta. Maaperä on kalkkia ja kalkkikiveä. Konjakki on pehmeää ja notkeaa. Kokonaispinta-ala 354 200 hehtaaria, rypäleiden viljelypinta-ala 33 000 hehtaaria.
Bons Bois ympäröi puolestaan Fins Bois'ta. Alue on entistä alttiimpi meri-ilmastolle, ja maaperä on etupäässä savea. Alueen konjakit kypsyvät nopeasti, ja ne ovat maultaan voimakkaita. Kokonaispinta-ala 386 600 hehtaaria, rypäleiden viljelypinta-ala 12 000 hehtaaria.
Bois Ordinaires, maaperä on hyvin hiekkaista, ja meri-ilmaston vaikutuksen vuoksi konjakit ovat usein maultaan hyvin suolaisia. Alueen konjakkeja ei yleisesti pidetä kovinkaan laadukkaina. Kokonaispinta-ala 274 176 hehtaaria, rypäleiden viljelypinta-ala 1 700 hehtaaria.
Mikäli konjakkiin käytetyt tisleet on tuotettu ainoastaan Grande ja Petit Champagnen alueen rypäleistä ja vähintään 50 % tisleistä on Grande Champagnen alueelta, voidaan konjakin etikettiin lisätä merkintä ”Fine Champagne”.
Neljä suurinta konjakintuottajaa ovat Courvoisier, Hennessy, Martell ja Rémy Martin.
Valmistus

Konjakki valmistetaan tekemällä mehua valkoisista viinirypäleistä. Mehuun käytetään 95-prosenttisesti Ugni blanc -rypäleitä, mutta myös Folle blanchea ja Colombardia käytetään usein. Rypäleet poimitaan lokakuun ja marraskuun aikana, ja ne puristetaan välittömästi joko perinteisillä lautaspuristimilla tai nykyaikaisilla paineilmapuristimilla. Puristamisen jälkeen mehu laitetaan käymisastioihin. Käymisvaiheessa viiniin ei saa lisätä sokeria, eikä myöskään rikkidioksidia käytetä. Käyminen kestää kolme viikkoa, minkä jälkeen viini on noin 8–9-prosenttista ja hapanta. Yhteen konjakkilitraan tarvitaan yhdeksän litraa viiniä.
Viini tislataan välittömästi käymisen jälkeen, ja tislaus on ohi maaliskuun 31. päivään mennessä. Konjakki tislataan kahdesti, toisin kuin useimmat muut brandyt: ensimmäisen tislauksen jälkeen se on noin 30-prosenttista alkoholia ja toisen tislauksen jälkeen 72-prosenttista. Viini esilämmitetään nykyisin ennen tislausta. Tislaus on lain mukaan suoritettava kuparipannuissa: kupari jakaa lämmön tasaisesti ja auttaa pidättämään viinissä tiettyjä sulfiitteja ja rasvahappoja. Toisessa tislauksessa käytettävän pannun vetoisuuden on oltava lain mukaan korkeintaan 30 hehtolitraa. Koko tislaus kestää alle 24 tuntia.
Tislaamisen jälkeen syntynyttä raakaa konjakkia kutsutaan ”elämänvedeksi” (eau-de-vie). Eau-de-vie on väritöntä, ja sen alkoholipitoisuus on noin 72 tilavuusprosenttia. Se laitetaan tammitynnyreihin kypsymään vähintään kahdesta vuodesta jopa yli 50 vuoteen. Tammitynnyreihin käytettävän tammen pitää lain mukaan olla vähintään 50-vuotiasta. Tynnyreihin käytetään puun alaosan puuainesta. Tynnyrin yleisin tilavuus on 350 litraa. Uusia tynnyreitä käytetään nuoren konjakin varastointiin kuuden kuukauden ajan ennen sen siirtämistä vanhempiin tynnyreihin. Tammitynnyristä liukenee juomaan erilaisia aromiaineita, kuten tanniinia ja ligniiniä, ja konjakki saa tammitynnyristä myös rusehtavan värinsä. Tynnyreissä olevasta nesteestä haihtuu vuosien kuluessa 3–6 prosenttia, mistä alkoholia on 0,4–0,5 prosenttiyksikköä. Haihtunutta osaa kutsutaan ”enkelten osuudeksi”. Se korvataan tynnyreissä vuosittain tuoreemmalla konjakilla.
Konjakkeihin sekoitetaan useita eri tisleitä eri vuosikerroilta ja tuotantoalueilta. Tavallisessa VS-konjakissa voi olla 40 eri tislettä ja joissain konjakeissa jopa 200. Valmis konjakki laimennetaan vähitellen 40-prosenttiseksi lisäämällä tislattua vettä tai laimeaa brandya. Jotkut tuottajat värjäävät konjakin lopuksi karamellisoidulla sokerilla tai maustavat sitä sokerisiirapilla.
Laadut

Konjakin kypsytysajan mukaiset laatuluokat ranskalaisen ammattijärjestö Bureau national interprofessionnel du cognacin (BNIC) luokituksessa:
VS (Very Special) tai ✯✯✯ (kolme tähteä), nuorinta elämänvesierää kypsytetty vähintään kaksi vuotta.
VSOP (Very Superior Old Pale), nuorinta elämänvesierää kypsytetty vähintään neljä vuotta.
Napoleon, nuorinta elämänvesierää kypsytetty vähintään kuusi vuotta.
XO (Extra Old), nuorinta elämänvesierää kypsytetty vähintään kymmenen vuotta.
Lisäksi laatu Hors d’âge vastaa XO-laatua, mutta käytännössä sitä käytetään useimmiten jopa sitäkin vanhempiin sekoituksiin.
Historia

Charenten ja Charente-Maritimen alue on ollut jo kauan tärkeä viinintuottaja sen leudon ilmaston, kalkkisen maaperän ja kulkuväylänä toimivan Charentejoen läheisyyden vuoksi. Cognacista on asiakirjojen mukaan viety viiniä ainakin 1100-luvulta alkaen. Hollantiin La Rochellen sataman kautta tuodut viinit olivat kuitenkin hapokkaita ja mietoja sekä kärsivät laivamatkasta, joten hollantilaiset alkoivat tislata niitä. Myöhemmin ranskalaiset ryhtyivät tislaamaan Charentejoen viinejä kahteen kertaan, ja tuloksena syntynyttä viiniä alettiin kutsua brandyksi.
1600-luvulla saivat alkunsa ensimmäiset suuret konjakkitalot. Konjakin tuotantoon liittyvät alat kasvoivat 1700-luvulla, jolloin alueelle syntyi myös lasipullo- ja kuljetuslaatikkoteollisuutta. Vuonna 1872 viinikirva saapui konjakkialueelle, mikä esti konjakin tuotannon, kunnes köynnökset oli saatu korvattua amerikkalaisilla.
Nauttiminen

Konjakki voidaan nauttia sellaisenaan tai juomasekoituksessa. Sitä suositaan kahvin ja suklaan kanssa juotavaksi. Sellaisenaan konjakki nautitaan yleensä joko suuresta ja pyöreäkupuisesta aromilasista tai tulppaaninmuotoisesta ylöspäin suippenevasta lasista. Konjakkiammattilaisten Cognac Summit -kokouksen suosituksen mukaan konjakki tulisi nauttia tulppaaninmuotoisesta lasista, sillä se säilyttää konjakin aromit ja ohjaa ne suoraan nauttijan nenään ilman, että alkoholin höyryt ryntäisivät lasista ulos.
Kirjallisuutta

Uusitalo, Antti: Kertoisinko konjakista?.  Jyväskylä:  Minerva, 2005.  ISBN 952-5591-24-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bureau National Interprofessionel du Cognac. (ranskaksi)
Konjakin tuotantoalueet.  Grande Champagne  Petite Champagne  Borderies  Fins Bois  Bons Bois  Bois Ordinaires
Kuparisia konjakintislauspannuja.
Konjakkia pyöreäkupuisessa aromilasissa
Konnekoski (koski)

| Konnekoski |
| --- | --- |
 Rautalammin hautausmaalla sijaitsevan Konnekoskeen 1860 hukkuneiden muistomerkin muistolaatta.
Maat:  Suomi
Kunta:  Rautalampi
Koordinaatit:  62°37′N, 26°42.50′E
Joki:  Hankaveden laskujoki
Pituus:  500  m
Pudotuskorkeus:  0,6–0,7  m
Keskivirtaama:  47  m³/s
Konnekoski on Pohjois-Savon Rautalammin Konnekoskella Rautalammin reitillä sijaitseva vuolas koski. Vesi laskee koskessa Hankavedestä Konneveden Mäkäränniemenselkään.
Yleistä

Hankavedellä on kaksi lasku-uomaa, jotka sijaitsevat suuren Koskensaaren etelä- ja pohjoispuolella. Pohjoispuolella virtaa Karinkoski ja saaren eteläpuolella Konnekoski virtaavassa kilometrin pituisessa lasku-uomassa, jossa koskimaista osuutta on kartoista arvioiden vain hieman yli 100 metriä. Kun lasku-uoman leveys vaihtelee 20–150 metriä, on koskella leveyttä vain 20–40 metriä. Hankaveden ja Konneveden vedenpintojen korkeusero on karttojen mukaan 0,7 metriä, mutta kosken pudotukseksi on 1977 julkaistussa koski-inventoinnissa ilmoitettu 0,6 metriä . Pudotuksen suuruus riippuu luonnollisesti paljon järvien vesitilanteesta. Kosken kumpaakin rantaa seuraa tiet ja koski päättyy betoniseen kaarisiltaan, jossa joen ylittää Myhinpäähän menevä yhdystie 16089. Joen rannat ovat metsämaata, joskin sen lähellä on pieniä peltopalstoja heti metsäreunan takana. Kosken lähellä sijaitsee viisi kiinteästi asuttua tilaa ja viisi vapaa-ajan asuntoa.
Historiaa ja esihistoriaa

Koskessa on aikoinaan toiminut vähintään yksi vesimylly, jonka paikka saattaa olla nuotiopaikan läheisyydessä koskessa sijaitsevassa vallilla erotetussa uomassa. Vanhan sillan paikka on eri kuin nykyisen sillan.
Konnekosken historiaan kuuluu 17. kesäkuuta 1860 tapahtunut kirkkoveneturma, jossa Varismäen kylän kirkkovene törmäsi kariin. Yli 30 henkilöä joutui tällöin veden varaan ja heistä 17 hukkui. Rautalammin hautausmaalla on muistomerkki Konnekoskeen hukkuneiden muistolle. Myös joen partaalla on asiaa valaiseva kyltti. Onnettomuuden jälkeen Karinkoskea perattiin niin, että kirkkoveneet pystyivät liikennöimään siellä edestakaisin.
Hydrologiaa

Konnekosken valuma-alueen pinta-ala määritetään Hankaveden luusuassa kosken niskalta ja se on 5 125,55 neliökilometriä ja sen järvisyys on 19,32 %. Keskivirtaamaksi (MQ) on ilmoitettu 47 kuutiometriä sekunnissa (m³/s, vuosina 1961–2017 , tai 48 m³/s ), keskiylivirtaamaksi (MHQ) 79,25 m³/s ja keskialivirtaamaksi (MNQ) 27,28 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1961–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) 14,80 m³/s havaittiin 18.1.2003, ja suurin virtaama (HQ) 127,00 m³/s vastaavasti 10.6.1988.
Luontoarvoja > Kansallispuisto

Lähinnä Etelä-Konnevedellä mutta myös Konnekoskella on Etelä-Konneveden kansallispuistoon liitettyjä alueita. Siihen kuuluvat lasku-uoman suistossa kumpikin ranta pois lukien mökkiä ja sen ympäristöä, kosken pohjoisranta nuotiopaikan ympärillä ja lasku-uoman yläjuoksulla pohjoinen rantametsikkö niemenkärjessä.
Luontoarvoja > Kalastus

Koskea on kunnostettu 1980-luvulla kalatalouden tarpeisiin. Istukaslajeina ovat taimen ja harjus. Luontaisia saalislajeja ovat taimen, siika, ahven ja hauki. Sallittuja kalastusmenetelmiä koskessa ovat heittokalastus, perhokalastus ja uistelu. Palveluvarustukseen kuuluu heittolaituri. Taimen on tärkein saaliskala ja rauhoitusaika on 11. syyskuuta –15. marraskuuta . Konnekoski on tärkeä siian ja taimenen kutualue. Konnekoski kuuluu reittiveden muiden koskien tapaan koskiensuojelulain piiriin.
Luontoarvoja > Veneily ja koskimelonta

Koski on liikennöitävissä ja veneiden ajolinja seuraa joen oikeaa reunaa. Melojille koski on vauhdikas ja siinä on keskellä muutama aalto. Koski virtaa vapaana myös talvisin. Konneveden ja Hankaveden välille suunnitellaan kanavaa Kellarilahden ja Vasikkalahden välille, jossa veneilijät voisivat liikennöiden turvallisesti .
Aiheesta muualla

Vaittinen, Seppo: Konnekosken nousu ja lasku veneellä, youtube.com
Konnekoski Retkipaikka.fi
Konnekoski visitrautalampi.fi. Rautalampi:  Rautalammin kunta.
Markku Jaakkola. Rautalammin reitille kalaan. Metsästys ja Kalastus 5/1985.
Konnekoski ilmakuvana. Kaavoitus, Rautalampi (Arkistoitu – Internet Archive)
Konnekosken vanha silta (valokuva), finna.fi
Etelä-Konneveden kansallispuiston palvelut
Rautalammin reitti
Suontienselkä–Paasvesi
Pielavesi – Säviänvirran kanava – Haapajärvi – Pieksänjärvi
Iisvesi – Rasvanki – Virmasvesi – Hirvijärvi–Kallioselkä–Ahveninen–Suovu ‎
Nilakka – Kolun kanava – Äyskoski
Koskelovesi-Miekkavesi – Nokisenkoski – Niinivesi – Säynätsalmen kanava – Iisvesi
Kiesimä – Kerkonkosken kanava – Sonkari – Vesantojärvi – Kiesimän kanava – Neiturin kanava
Konnekoski – Hankavesi – Myhinkoski – Myhinjärvi
Konnevesi – Kellanvirta – Liesvesi – Vanginvesi – Korholankosket – Kynsivesi–Leivonvesi – Simunankoski – Kuusvesi
Armisvesi – Hankavesi – Kuuhankavesi – Venejoki
Lievestuoreenjärvi – Sahinjoki
Uurainen – Nurminen – Ahveninen
Tarvaalankoski – Saraavesi
Hankavesi
Tapani Harviainen

Juha Mauri Tapani Harviainen (1. helmikuuta 1944 Kuopio – 28. syyskuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä, joka oli erikoistunut heprean kieleen. Hän oli Helsingin yliopiston seemiläisten kielten ja kulttuurien professori vuosina 1985–2009. Harviainen teki koko työuransa Helsingin yliopiston palveluksessa: valmistuttuaan filosofian kandidaatiksi 1970 hän toimi aluksi tuntiopettajana. Väiteltyään tohtoriksi vuonna 1977 hän sai seemiläisten kielten dosentuurin, myöhemmin hän toimi vs. professorina 1983–1985 ja siitä lähtien oppiaineensa ordinariuksena. Professuurin nimenä oli aluksi seemiläisten kielten professori; sana kulttuuri lisättiin viran nimikkeeseen 1980-luvun lopulla.
Harviaisen väitöskirja käsittelee heprean kielen painottomien umpitavujen vokalisointia. Toinen hänen erityisalueensa on Liettuan ja Puolan karaiimi-yhteisön ja sen erityislaatuisen heprean ääntämistavan tutkimus.
Harviainen toimi asiantuntijajäsenenä raamatunkäännöskomiteassa, jonka valmistelema uusi suomenkielinen Kirkkoraamattu hyväksyttiin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokouksessa vuonna 1992. Lisäksi hän toimi useaan otteeseen Suomen itämaisen seuran puheenjohtajana. Harviainen kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1994.
Teokset

Harviainen, Tapani & Sollamo, Raija: Heprean tekstikirja ja sanasto.  Helsinki:  Gaudeamus, 1973 (3. p. 1978).  ISBN 951-662-045-0
On the Vocalism of the Closed Unstressed Syllables in Hebrew: A Study Based on the Evidence Provided by the Transcriptions of St. Jerome and Palestinian Punctuations.  ((Diss.) Studia Orientalia 48,1)  Helsinki.  ISBN 951-95074-1-8  (englanniksi)
A Syriac Incantation Bowl in the Finnish National Museum, Helsinki: A Specimen of Eastern Aramaic "Koiné".  (Studia Orientalia 51,1)  Helsinki.  ISBN 951-95074-3-4  (englanniksi)
Illman, Karl-Johan & Harviainen, Tapani: Judisk historia.  (Religionsvetenskapliga skrifter 14)  Åbo:  Åbo Akademi, 1986 (8. uppl. 2002).  ISBN 951-650-512-0  (ruotsiksi)
Illman, Karl-Johan & Harviainen, Tapani: Juutalaisten historia.  Helsinki:  Gaudeamus, 1987 (2. p. 1989).  ISBN 951-662-423-5
Harviainen, Tapani (toim.): Sana ja ruokokynä: Ulkoeurooppalaisen kirjallisuuden antologia.  Espoo:  Weilin + Göös, 1988.  ISBN 951-35-4515-6
Harviainen, Tapani & Heininen, Simo & Huhtala, Aarre: Opi nyt vanha ja nuori: Mikael Agricola ja nykyaika.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-11363-1
Snunit, Mikhal: Sielun lintu (ציפור הנפש).  (Suomentanut Tapani Harviainen)  Helsinki:  Lasten keskus, 1996.  ISBN 951-627-117-0
Harviainen, Tapani & Illman, Karl-Johan (toim.): Juutalainen kulttuuri.  Helsinki:  Otava, 1998 (3. p. 2003).  ISBN 951-1-13313-6
Keijo Hopeavuori & Harviainen, Tapani & Kai Nieminen: Rannalla päärynäpuu: Liettuan karaiimien runoutta.  (Suomen itämaisen seuran suomenkielisiä julkaisuja 27)  Helsinki:  Suomen itämainen seura, 1998.  ISBN 951-9380-37-X
Harviainen, Tapani (johdanto, käännös ja selitykset): Tuomaan tekojen Helmihymni. Teoksessa: Dunderberg, Ismo & Marjanen, Antti (toim.): Nag Hammadin kätketty viisaus: gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-30859-5
Heininen, Simo & Harviainen, Tapani & Huhtala, Aarre (toim.): Oma kieli: Mikael Agricolan tekstejä nykysuomeksi.  Helsinki:  Edita, 2007.  ISBN 978-951-37-4872-2
Harviainen, Tapani & Sollamo, Raija: Raamatun heprean lukemisto.  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-101-2