stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiilihappoanhydraasi

Malli ihmisen hiilihappoanhydraasi II:n rakenteesta. Kofaktorina toimiva sinkki-ioni näkyy kuvassa keskellä
Hiilihappoanhydraasi on entsyymi, joka tyypillisesti nopeuttaa kemiallista reaktiota, jossa hiilidioksidista ja vedestä tuotetaan hiilihapon kautta vety- ja bikarbonaatti-ioneja. Hiilihappoanhydraasit ovatkin tärkeitä elimistön happo-emästasapainon säätelyssä. Hiilihappoanhydraaseja esiintyy kaikissa eliöissä kuten esim. bakteerisoluissa, sienissä sekä kasvi- ja eläinsoluissa. Nisäkkäillä on raportoitu 13 entsymaattisesti aktiivista hiilihappoanhydraasia. Niitä esiintyy käytännössä lähes kaikissa soluissa, joissa ne osallistuvat moniin tärkeisiin fysiologisiin mekanismeihin. Punasoluissa (CA I ja CA II) ja verisuonten endoteelisoluissa (CA IV) ne osallistuvat hiilidioksidin poistamiseen elimistöstä. Munuaisissa esiintyy useita isoentsyymejä ja ne nopeuttavat bikarbonaatin reabsorptiota proksimaalisissa kiemuratiehyissä ja hapon eritystä kokoojatiehyissä. Mahalaukun parietaalisoluissa CA II nopeuttaa mahahapon muodostumista. Osteoklasteissa CA II edistää luun resorptiota eli hajottamista. Syljessä esiintyvä CA VI suojelee hampaiden pintaa kariesta vastaan. Mitokondriaaliset isoentsyymit, CA VA ja CA VB, osallistuvat ureageneesin ja glukoneogeneesin säätelyyn.
Punasolujen entsyyminä hiilihappoanhydraasi nopeuttaa veressä tapahtuvaa hiilidioksidin muuttumista hiilihapon kautta protoniksi ja vetykarbonaatiksi. Hiilidioksidista n. 89 % kulkee verenkierrossa vetykarbonaatteina. Keuhkojen hiusverisuonissa vetykarbonaatti muuttuu takaisin hiilidioksidiksi hiilihapon kautta.[lähde? ]
Hiilihapotettujen juomien maun tunnistaminen perustuu karvasta aistivien solujen pinnalla oleviin CA IV-isoentsyymeihin, joiden vapauttamat protonit laukaisevat vasteen aistinsolun sisällä, jolloin syntyy hermoimpulsseja. Mekanismi lienee alun perin kehittynyt mätänemisen tunnistamista varten.
Normaalien solujen lisäksi hiilihappoanhydraaseja tuotetaan runsaasti syöpäsoluissa. Viime aikoina tutkimustyössä on laajasti selvitetty hiilihappoanhydraasien merkitystä syövän yhteydessä. Eri hiilihappoanhydraaseista syöpäsoluissa esiintyy runsaasti etenkin CA IX ja XII -isoentsyymejä.
| Isoentsyymit | Solunsisäinen paikantuminen | Esiintyminen | Aktiivisuus |
| --- | --- | --- | --- |
| CA I | solulima | punasolut, paksusuoli, endoteeli | kohtalainen |
| CA II | solulima | monet epiteelit, punasolut, osteoklastit, siittiöt, oligodendrosyytit | korkea |
| CA III | solulima | luurankolihas | matala |
| CA IV | solukalvo (GPI) | sappirakko, paksusuoli, lisäkives, munuainen, endoteeli | korkea |
| CA VA | mitokondrio | maksa | kohtalainen |
| CA VB | mitokondrio | lähes kaikki solut | korkea |
| CA VI | erittyvä | sylkirauhaset, maitorauhaset | kohtalainen |
| CA VII | solulima | maksa, neuronit | korkea |
| CA IX | solukalvo | mahalaukku, sappirakko, ohutsuoli | korkea |
| CA XII | solukalvo | paksusuoli, iho, munuainen | kohtalainen |
| CA XIII | solulima | monet epiteelit | kohtalainen |
| CA XIV | solukalvo | neuronit, hepatosyytit | kohtalainen |
| CA XV | solukalvo (GPI) | munuainen (ei esiinny ihmisellä) | kohtalainen |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hiilihappoanhydraasi Wikimedia Commonsissa
Hellad Velled

Hellad Velled on virolainen yhtye, joka aloitti toimintansa syksyllä 2007. Yhtyeen tunnetuin laulu Suomessa lienee vuoden 2011 kesän alussa julkaistu: "Poeg on kodus" -laulu. Se on virolainen versio suomalaisen Pojun laulusta Poika (saunoo). Sen kertosäe on käännetty suomeksi näin:
"Nyt veisatkaa mukana
se lensi yli metsien kuunnella, kuinka
juhlat käynnissä Virossa,
meidän poika on tullut kotiin.
Nyt veisatkaa mukana,
juhlat pystyyn ja laita sauna päälle kuumaksi,
Karga ja Molla,
meidän poika on tullut kotiin."
Albumit

Meeste mäng ja naiste rõõm (2005)
Hallelujah (2007)
Aiheesta muualla

http://www.mtv3.fi/viihde/uutiset/musiikki.shtml/1365872/poikaa-saunoo--biisi-viroksi-kuuntele
Great Teacher Onizuka

| Great Teacher Onizuka |
| --- | --- |
Genre: komedia, draama 
Manga
Tekijä: Tōru Fujisawa
Julkaisija: TOKYOPOP
Sarjajulkaisulehti: Weekly Shōnen Magazine
Ensimmäinen painatus: 16. toukokuuta 1997 – 17. huhtikuuta 2001
Kirjojen lukumäärä: 25 
TV-draama
Ohjaaja: Masayuki Suzuki
Studio: -
Lähetyskanavat:  Fuji TV
Ensimmäinen lähetys: 7. heinäkuuta 1998 – 22. syyskuuta 1998
Jaksojen määrä: 12 jaksoa + spesiaalijakso vuonna -99 
Elokuva
Ohjaaja: Masayuki Suzuki
Studio: -
Julkaisupäivämäärä: 1999
Kesto: 140 min 
TV-anime
Ohjaaja: Naoyasu Hanyu, Noriyuki Abe
Studio: Studio Pierrot
Lähetyskanavat:  Animax, Fuji TV    Showtime, Anime Selects
Alkuperäinen lähetyskierros: 30. heinäkuuta 1999 – 24. syyskuuta 2000
Jaksojen määrä: 43 
Great Teacher Onizuka (tunnetaan myös lyhenteellä GTO) on alun perin japanilaisen mangakan Tōru Fujisawan piirtämä ja käsikirjoittama mangasarja, johon pohjautuen on tehty myös tv-anime, elokuva sekä draamasarja.
Tarina

22-vuotiaalla Eikichi Onizukalla ei ole vakituista työtä eikä muutenkaan kummempaa käsitystä tulevaisuudestaan. Hänellä on paperit huonomaineisesta "kolmannen luokan" yliopistosta, Eurasiasta. Ottaen huomioon, kuinka koulujen nimet painavat ihmisten mielissä, Eurasian yliopiston käyneillä ei katsota olevan mahdollisia akateemisiin virkoihin.
Juoni lähtee käyntiin, kun Onizuka tutustuu nuoreen lukiolaistyttöön ja ihastuu, mutta saa loppujen lopuksi selville tytön seurustelevan vanhan ja kaljuuntuneen opettajan kanssa. Silloin Onizuka päättää, että hänestä tulee Great Teacher Onizuka - kaikkien aikojen paras opettaja.
Tuotanto > Manga

GTO-manga ilmestyi Japanissa vuodesta 1997 vuoteen 2001 tuotantoyhtiö Kodanshan painamassa Shounen Magazinessa. Sarja painettiin myöhemmin 25 mangakirjaksi.
Manga on ilmestynyt tähän mennessä Saksassa, Ranskassa, Italiassa, Puolassa, Indonesiassa, Yhdysvalloissa ja Ruotsissa.
Tuotanto > Live Action

Vuoden 1998 aikana esitettiin Japanilaisella Fuji TV -televisiokanavalla ihmisnäyttelijöiden tähdittämää Great Teacher Onizuka -draamasarjaa. Yhteensä sarjaa esitettiin kaksitoista 45 minuutin mittaista jaksoa. Onizukan ja Azusan rooleissa nähtiin Takashi Sorimachi ja Nanako Matsushima. Takashi myös lauloi sarjan introkappaleen Poison.
28. elokuuta 1999 esitettiin vielä tv-spesiaalijakso, ja samana vuonna ilmestyi Japanissa elokuviin täyspitkä GTO-elokuva.
03. Heinäkuuta 2012 esitettiin uusi Great Teacher Onizuka -draamasarja. Uusi versio eri näyttelijät.
Tuotanto > Anime

43-osainen animesarja esitettiin Fuji TV:ssä vuosina 1999 ja 2000, tuottajanaan Studio Pierrot.
Tuotanto > Shonan Junai Gumi/ Early years of GTO

On manga, joka sijoittuu Onizukan ja Danman nuoruuteen.
Tuotanto > Shonan Junai Gumi OVA

5-jaksoinen sarja, joka sijoittuu Shonan Junai Gumi (early years of GTO) mangaan. Kertoo Onizukan sekä Danman kouluajoista.
Tuotanto > Bad Company

10 chapterin pituinen sarja, joka sijoittuu 8-luokalla olevaan Onizukaan
Aiheesta muualla

Studio Pierrotin viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi)
Animenewsnetwork
Harold Sakata

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten painonnosto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | Painonnosto |  |
Toshiyuki ”Harold” Sakata (1. heinäkuuta 1920 Holualoa, Havaiji, Yhdysvallat – 29. heinäkuuta 1982 Honolulu, Havaiji)  oli amerikanjapanilainen showpainija, painonnoston olympiamitalisti ja näyttelijä. Sakata tunnetaan parhaiten roolistaan elokuvan 007 ja Kultasormi mykkänä hattua heittävänä Oddjobina. Hänen showpainijanimensä oli Tosh Togo. Sakata kuoli syöpään vuonna 1982.
Sakata voitti Lontoon olympialaisissa 1948 painonnostossa raskaan keskisarjan olympiahopeaa yhteistuloksella 380 kg.
Aiheesta muualla

Profiili Online World of Wrestlingissä (englanniksi)
Harold Sakata Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
HMCS St. Francis

| HMCS St>  Francis |
| --- | --- |
 HMCS St. Francis

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bethlehem Shipbuilding Corporation, Fore River Shipyard, Quincy, Massachusetts
Kölinlasku:  4. marraskuuta 1918
Laskettu vesille:  21. maaliskuuta 1918
Palveluskäyttöön:  24. syyskuuta 1940
Loppuvaihe:  uponnut matkalla romutettavaksi heinäkuussa 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 216 t
Pituus:  95,81 m
Leveys:  9,65 m
Syväys:  3 m
Koneteho:  26 500 hv
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  122
Aseistus
Aseistus:  3 x 4"/L50 tykkiä 1 x 3" ilmatorjuntatykki 3 x .50" konekivääriä 6 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMCS St. Francis (viirinumero I93) oli Kanadan laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Yhdysvaltain laivasto tilasi Clemson-luokan (Burnham-luokan tyypin A) aluksen USS Bancroftin (Destroyer No. 256 ja runkonumero DD-256) Bethlehem Shipbuildin Corporationin Fore Riverin telakalta, Quincystä Massachusettsista, missä köli laskettiin 4. marraskuuta 1918. Alus laskettiin vesille 21. maaliskuuta 1919 kumminaan neiti Mary W. Bancroft ja liitettiin Yhdysvaltain laivastoon 30. kesäkuuta 1919 ensimmäisenä päällikkönään komentajakapteeni Harvey S.  Haislip.
Palvelus

Koeajojen jälkeen alus liitettiin Yhdysvaltain Atlantin laivastoon, jossa se oli normaaleissa rauhanajan tehtävissä osallistuen koulutukseen ja harjoituksiin. Alus poistettiin palveluksesta alle viisi kuukautta palvelukseen oton jälkeen ja se sijoitettiin reserviin. Vain kunnossapidon edellyttämällä runkomiehityksellä varustettuna alus oli reservissä yli 30 kuukautta, kunnes se poistettiin palveluksesta 11. heinäkuuta 1922. Alus sijoitettiin laituriin osaksi Philadelphian reservilaivastoa, jossa se viipyi seuraavat seitsemäntoista vuotta.
Toisen maailmansodan alettua Euroopassa Saksan hyökättyä Puolaan 1. syyskuuta 1939 Yhdysvallat päätti nostaa 6. syyskuuta valmiuttaan aloittamalla puolueettomuuden valvonnan merialueillaan. Partiotehtävien vaatiessa lisää aluksia Bancroft palautettiin palvelukseen 18. joulukuuta päällikkönään luutnantti Ernest St. C. von Kleeck Jr. Alus liitettiin aluksi Läntisen Meksikonlahden partio-osastoon, jonka kotisatamana oli Galveston Texasissa.
Euroopan tilanteen muuttuessa Ranskan antauduttua, Italian liityttyä sotaan ja Britannian kuninkaallisen laivaston saattajiksi kelpaavien alusten kärsittyä merkittäviä tappioita Norjan rannikolla sekä Dunkerquen evakuoinnissa Britannian pääministeri Winston Churchill pyysi Yhdysvalloilta apua.
Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt tarjosi viittäkymmentä hävittäjää maksuna tukikohdista Karibianmerellä. Bancroft merkittiin luovutettavaksi. Alus saapui viiden sisaraluksensa kanssa 20. syyskuuta Halifaxiin Nova Scotiaan, jossa se poistettiin 24. syyskuuta Yhdysvaltain laivaston palveluksesta.
Palvelus > HMCS St. Francis

Alus liitettiin 24. syyskuuta 1940 Kanadan laivastoon mahdollisesti nimellä HMCS Bancroft ennen alusten virallista nimeämistä, jolloin sen nimeksi tuli HMCS St. Francis. Alus oli Halifaxissa paikallissaattajana. Se osallistui 5. marraskuuta itään matkanneen saattueen HX84 kimppuun hyökänneen Saksan laivaston taskutaistelulaivan Admiral Scheerin etsintöihin. Operaatiosta vapauduttuaan alus palasi paikallissaattajaksi Halifaxiin.
Joulukuussa alus määrättiin muutostöitä varten Britteinsaarille. Alus lähti 15. tammikuuta 1941 saattueen mukana Britteinsaarille, jonne saavuttuaan se siirrettiin Clydessä telakalle. Helmikuussa telakalta vapauduttuaan alus siirtyi Tobermoryyn, josse aloitettiin miehistön koulutus uusille laitteille. Alus liittyi maaliskuussa läntisen reitin alaiseen Greenockiin sijoitettun 4. saattajaryhmään.
Kesäkuussa alus määrättiin huollettavaksi St. Johnsiin, jonne se lähti heinäkuussa suojaten saattuetta. Alus siirrettiin saattueesta vapauduttuaan Pictoun telakalle, jossa taaempi kattila poistettiin polttoainekapasiteetin lisäämiseksi. Samoin aluksen siltarakennetta muutettiin. Alus palasi joulukuussa koeajojen päätyttyä palvelukseen Newfoundlandin saattajaosastoon (engl. Newfoundland Escort Force).
Syyskuussa 1942 alus siirrettiin telakalle Londonderryssä, missä asennettiin alukselle tyypin 286M tutka. Alus palasi saattuetehtäviin marraskuussa ja se siirrettiin 5. joulukuuta Halifaxissa telakalle. Alus sai määräyksen koeajojen päätyttyä liittyä kanadalaiseen saattajaosasto C2:een (engl. Canadian Escort Group C2). Se aloitti telakalta vapauduttuaan 16. huhtikuuta koeajot, joiden päättyessä alus liittyi osastoonsa suojaamaan Atlantin saattueita.
Heinäkuussa alus siirrettiin Halifaxissa telakalle, jona aikana se määrättiin 9. tukiryhmään (engl. 9th Support Group). Alus liittyi elokuussa uuteen osastoonsa, jonka mukana se osallistui sukellusveneiden uhkaamien saattueiden suojaamiseen. Osaston muut alukset olivat HMS Itchen, HMCS St. Croix, HMCS Chambly, HMCS Sackville ja HMCS Morden.
Alus suojasi 19. syyskuuta saattueita ONS18 ja ON202, jotka oli yhdistetty niiden jouduttua sukellusveneryhmä Leuthenin uhkaamiksi. Taistelu saattueen suojaamiseksi jatkui useita päiviä ja sen kuluessa upposi useita tukiryhmän aluksia. Alus siirtyi Shelburneen telakalle, missä se poistettiin tammikuussa 1944 tutkimusten jälkeen operatiivisista tehtävistä.
St. Francis siirrettiin helmikuussa koulutustehtäviin Halifaxiin osaksi koulutuskeskus HMCS Cornwallista. Alus poistettiin palveluksesta 8. kesäkuuta 1945 ja sen aseistus riisuttiin Sydneyssä. Alus myytiin Boston Iron and Metal Companylle Baltimoreen. Foundation Security hinasi St. Francisin ja HMCS Hamiltonin heinäkuussa  Baltimoreen, mutta 14. heinäkuuta hinattavana ollut alus törmäsi yhdysvaltalaiseen rahtialus Winding Gulfiin kärsien pahoja vaurioita. Kolarin seurauksena hinausvaijeri irtosi. St. Francisin hylky ajautui myöhemmin rantaan Sakonnet Pointissa Rhode Islandilla.
Havaianas

Havaianasten perusmalli.
Havanaias-kenkiä.
Havaianas [avaianas] on brasilialainen kenkiä myyvä yritys, joka on tunnettu parhaiten kumisista varvassandaaleistaan.
Havaianakset luotiin vuonna 1962, jonka jälkeen niitä on valmistettu yli kaksi miljardia paria. Brasilian lisäksi niitä myydään Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Australiassa.
Sandaalin ulkoasu sai vaikutteita japanilaisten kimonon kanssa käytettävistä zōri-sandaaleista. Yhä edelleen Havaianakset tunnetaan tästä yksinkertaisesta, kahdesta isovarpaan väliin yhtyvän remmin muotoilustaan. Eri värivaihtoehtojen ja kuviontien lisäksi Havaianaksia saa nykyään myös korkeakorkoisina versioina.
Aiheesta muualla

Havaianaksia valmistavan yrityksen sivut. (englanniksi)
Hauzenberg

| Hauzenberg |
| --- | --- |

 vaakuna
 Hauzenberg
 Koordinaatit: 48°39′N, 13°38′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Hallintopiiri:  Ala-Baijeri
Piirikunta:  Passau
Hallinto:  
 – Pormestari:  Gudrun Donaubauer
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  82,82 km²
Väkiluku (31.12.2020):  11 747
 – Väestötiheys:  141,8 as./km²
 
 www.hauzenberg.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hauzenberg on kaupunki Passaun piirikunnassa Ala-Baijerissa Saksassa. Se sijaitsee 15 kilometriä Passausta koilliseen. Hauzenbergin pinta-ala on 82,82 neliökilometriä ja sen asukasluku oli vuoden 2020 lopussa 11 747. Kaupungin pormestarina toimii Gudrun Donaubauer.
Hauzenbergin asukasluku on kehittynyt seuraavasti:
1900: 4 933 asukasta
1925: 6 482 asukasta
1939: 7 477 asukasta
1950: 9 876 asukasta
1961: 10 244 asukasta
1970: 11 319 asukasta
1987: 11 857 asukasta
2000: 12 432 asukasta
2010: 12 060 asukasta
2015: 11 523 asukasta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hauzenberg Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (saksaksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hauzenberg
Käännös suomeksi
Hauyniitti

| Hauyniitti |
| --- | --- |

Luokka:  silikaattimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  (Na,Ca)4–8Al6Si6(O,S)24(SO4Cl)1–2
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  sininen, valkoinen, harmaa, keltainen, vihreä tai vaaleanpunainen
Kaksostus:  kyllä
Kovuus Mohsin asteikolla:  5–6
Ominaispaino:  2,4–2,5
Optiset ominaisuudet
Läpinäkyvyys:  läpikuultava
Aiheesta muualla
  Hauyniitti Commonsissa 
Hauyniitti on foideihin kuuluva silikaattimineraali. Sen kemiallinen kaava on (Na,Ca)4–8Al6Si6(O,S)24(SO4,Cl)1–2. Hauyniitti kiteytyy isometrisesti muodostaen läpikuultavia, lasimaisia kaksoskiteitä, joiden väri vaihtelee suuresti (sininen, valkoinen, harmaa, keltainen, vihreä, vaaleanpunainen). Sen kovuus on 5–6 ja ominaispaino 2,4–2,5.
Hauyniittia löydettiin ensi kerran Vesuviukselta kerätyistä näytteistä vuonna 1807. Se nimettiin ranskalaisen kristallograafikon Rene Just Hauyn (1743–1822) mukaan. Sitä esiintyy vähän piitä sisältävissä magmakivissä.
Aiheesta muualla

Mindat.org: Haüyne (englanniksi)
Webmineral.com: Hauyne Mineral Data (englanniksi)
Hannu Niskanen

| Hannu Niskanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. elokuuta 1952 (ikä 72) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1995–2012
Sotilasarvo:  kenttäpiispa
Hannu Kuisma Kullervo Niskanen (s. 18. elokuuta 1952 Helsinki) oli Puolustusvoimien kenttäpiispa eli kirkollisen työn johtaja vuodesta 1995 lähtien syksyyn 2012 saakka.
Henkilöhistoria ja ura

Niskanen syntyi puhelinasentaja Emil Niskasen ja Kirsti Viljasen perheeseen. Hänen puolisonsa on Paula Jaamanen. Niskanen valmistui Helsingin yliopistosta teologian kandidaatiksi vuonna 1976 ja vihittiin papiksi samana vuonna. Humanististen tieteiden kandidaatti hänestä tuli 1978. Teologian lisensiaatin tutkinnon Niskanen suoritti 1987. Hän toimi pappina Järvenpään seurakunnassa 1976–1979 sekä kirkkoherrana Pertunmaalla vuosina 1979–1992 ja Heinolan kaupunkiseurakunnassa 1992–1995. Mikkelin hiippakunnan tuomiokapitulin asessori hän oli 1987–1995. Kirkolliskokouksen jäsen Niskanen oli vuodesta 1986 ja piispainkokouksen jäsen vuodesta 1988. Sotilasarvoltaan Niskanen on reservin everstiluutnantti (2012).
Julkaisuja

Tulevaisuuden seurakunta. Näkökulmia kirkkoon, kasvatukseen ja kulttuuriin, toimittaneet Matti Perälä, Hannu Niskanen ym. Kirjapaja, 1993.
Aika etsiä: puolustusvoimien kirkollinen työ, toimittaneet Seppo Ahonen, Tauno Eronen, Hannu Niskanen. Kirjapaja, 1998 (Puolustusvoimien kirkollisen työn 80-vuotisjuhlakirja)
Ihmisestä on kysymys. Arvot väkivallan maailmassa, Kirjapaja, 2004. (toim. Seppo Ahosen kanssa)
Rauhan asialla. Puolustusvoimien kirkollinen työ 90 vuotta, Minerva, 2008. (toim. Valde Palolan kanssa)
Heikki Poutanen

Heikki Poutanen (s. 1952 Tampere) on suomalainen kanttori.
Poutanen kävi koulua ensin Hyvinkäällä, sitten Äänekoskella ja Parikkalassa. Perhe muutti Helsinkiin, ja Heikki Poutanen kävi Helsingin toista lyseota. Hän oli vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa vuosina 1969–1970. Ylioppilaaksi hän kirjoitti Helsingin toisesta lyseosta vuonna 1972.[lähde? ] Hän valmistui kanttori-urkuriksi Sibelius-Akatemiasta vuonna 1976. Poutanen valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1982 Helsingin yliopistosta pääaineena englantilainen filologia. Musiikinjohtajan tutkinnon hän suoritti vuonna 1987 Sibelius Akatemiassa. Hän suoritti Sibelius-Akatemiassa lauludiplomin vuonna 1987 ja urkujensoiton A-tutkinnon vuonna 1992. Myöhemmin 1999 Poutanen suoritti Helsingin yliopistossa ja filosofian lisensiaatin tutkinnon pääaineena musiikkitiede. Filosofian tohtorin tutkinnon hän suoritti vuonna 2016.
Poutanen toimi Malmin seurakunnan kanttorina vuosina 1974–2017. Sivutoimena oli kuoronjohto Helsingin työväenopiston Koilliskuorossa. Hän johti kyseistä kuoroa parikymmentä vuotta. Vuosina 2018–2020 Heikki Poutanen on toiminut kanttorina Espanjan Aurinkorannikolla ja johtanut Aurinkorannikon kuoroa. Kesäisin hän on toiminut kanttorin sijaisena Mäntyharjulla vuosina 2018, 2019 ja 2020.[lähde? ]
Poutanen opiskeli Sibelius-Akatemiassa urkujen soittoa Enzio Forsblomin ja Markku Heikinheimon johdolla. Lisäopintoja hän hankki Saksan liittotasavallassa Pierre Perdigonin ja Marinette Extermannin johdolla. Hän osallistui myös Guy Bovet'n mestarikursseille Lahden urkuviikolla ja Olivier Latryn urkukurssille Helsingissä.[lähde? ]
Poutanen on konsertoinut urkurina runsaasti kotimaassa ja ulkomailla: muun muassa Bayreuth ja Korbach (Saksan liittotasavalta), Raplan kirkko (Viro) ja Niguliste sekä Pyhä Vaimu (Tallinna), Tampereen tuomiokirkko, Tampereen Kalevan kirkko, Turun tuomiokirkko, Turun Mikaelin kirkko, Jyväskylän kaupungin kirkko, Hämeenlinnan kirkko, Valkealan kirkko, Viikin kirkko ja Malmin kirkko.[lähde? ]
Poutanen toimi Kanttori-Urkuri yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1997–2015. Hänelle on myönnetty kanttorin erityisansiomerkki.
Julkaisut

Malmin kirkon musiikkikronikka 1977–2017, ilm. 2017
Musiikkiäänite

Organ Mass Live, Heikki Poutanen, urut, 2006, KKCD-706 (Konserttikeskus; äänitetty Turun Mikaelinkirkossa)
Hannu Niklander

Hannu Niklander puhumassa Jyväskylän kirjamessuilla 2009.
Hannu Niklander (s. 16. maaliskuuta 1951 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hän valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1983.
Niklanderin tuotanto on monipuolinen ja käsittää muun muassa romaaneja, novelleja, matkakirjoja sekä runoutta. Hänelle myönnettiin vuonna 1999 romaanista Aurinko katsoo taakseen Kirjallisuuden valtionpalkinto. Vuonna 2015 hän sai Kainuun kirjallisuuspalkinnon matkaesseekokoelmasta Luon katseen luoteeseen.
Niklander varttui Helsingin Käpylässä, mutta perheellä oli tiiviit yhteydet Vihtiin, missä sijainnut Salmen kartano, jonka kirjailijan isoisä Alwar Niklander vuonna 1963 oli myynyt ulkoilualueeksi Helsingin kaupungille, oli kirjailijan isän lapsuudenkoti. Sittemmin Niklander asui myös itse Vihdissä. Niklanderin puoliso on dosentti Kirsti Salmi-Niklander, ja heillä on kaksi lasta. He asuvat Karkkilan Fagerkullassa.
Niklanderille myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013. Hannu Niklander on ollut Suomen Kirjailijaliiton johtokunnan jäsen 2001−2003 ja 2005−2019, joista varapuheenjohtajana 2007−2019. Hänet kutsuttiin Suomen Kirjailijaliiton kunniajäseneksi vuonna 2021.
Teokset

Kotiinpäin : runoja, Gummerus, 1974
Maakuntalaulu, Johanna kustannus, 1979
Kössi Kaatran elämää ja lohjalaisvaiheita : 100-vuotisjuhlajulkaisu, [julk.] Lohjan kotiseutututkimuksen ystävät ry, 1982 (Lisiä Lohjan pitäjänkertomukseen ; 54)
Kauniisti niiaava tytär, Kustannus-Mäkelä, 1983
Suksien surujuhla, Kustannus-Mäkelä, 1985
Muodonmuutoksia, Kustannus-Mäkelä, 1987
Kahvilavieraan muistiinpanot, Äitini talo - Arto Kytöhonka, 1987
Öinen kävely, lyhytproosaa, Kustannus-Mäkelä, 1989
Tuokiokuvia Euroopasta, Cultura, 1990
Sairaskertomuksia, Pohjoinen, 1994
Vaahteranlehti ja vaakunalilja, Pohjoinen, 1996
Aurinko katsoo taakseen, Atena, 1999
Leskimiehen kevät, Atena, 2000
Radan varrella varjo, Atena, 2003
Kuu jättää jäljen, Atena, 2006
Hopeatornien maa, TAI-teos, 2008
Ansionsa mukaan, Atena, 2009
Taivaalla tutut tähdet, Edico, 2013
Luon katseen luoteeseen. Matkakertomuksia Pohjolasta. Robustos, 2014
Kuinka saa sanoa. Pakina- ja esseekokoelma. Robustos 2015
Kolmelta mantereelta. Matkakertomuksia maailmalta. Robustos, 2016
Rikottua lasia. Lyhytproosaa. Robustos, 2017
Euraasian muistot. Matkaesseitä. Robustos, 2018
Nuoriherra. Romaani. Robustos, 2019
Tyhjää toimittamassa. Romaani. Robustos, 2020
Uudesta maailmasta. Matkaesseitä. Robustos, 2021
Luovutetut alueet. Romaani. Robustos, 2022
Saaret ja satamat. Esseitä. Robustos, 2023
Eksynyt opas. Romaani. Robustos, 2024
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Hannu Niklander Wikisitaateissa