Madagaskarin historia
Itsenäisyyden aika > Ensimmäinen tasavalta

Madagaskar julistettiin itsenäiseksi tasavallaksi (République Malagache) 26. kesäkuuta 1960. Ensimmäisissä parlamenttivaaleissa sosiaalidemokraatit saivat 76 paikkaa ja AKFM 3. Philibert Tsirananan johtama hallitus tukeutui politiikassaan Ranskaan, ulkomaiseen pääomaan ja paikallisiin yrittäjiin. Oppositiopuolue AKFM julisti ideologiakseen sosialismin. Tsirana kahmi valtaa itselleen ja puolueelleen. Muitakin puolueita oli, mutta niiden kohtalona oli jäädä pienpuolueiksi, joilla ei ollut mahdollisuuksia vaikuttaa asioihin.
Tsiranan hallinto ylläpiti tiiviitä yhteyksiä entiseen emämaahan Ranskaan. Useita ranskalaisia virkamiehiä istui yhä tärkeissä viroissa, ja kouluopetusta annettiin ranskaksi. Moni madagaskarilainen piti tätä uuskolonialismina.
1970-luvun alussa maassa syntyi vakavia taloudellisia ja poliittisia levottomuuksia. Vuonna 1971 Toliaran maakunnan talonpoikaiskapinan tukahduttamisessa sai surmansa satoja ihmisiä. Kapina sai muodollisesti alkunsa verotuksesta. Hallitus verotti paikallisia karjankasvattajia, vaikka heidän karjansa oli kuollut sairauksien johdosta. Kapinaa asettui johtamaan Monima-puolue (Movenement National pour l’Indépendance National de Madagaskar) joka sai voimaa kehittymässä olevista malagassien ja valtaapitävien merinoiden etnisistä jännitteistä. Kapinoitsijat hyökkäsivät hallinnon ja armeijan kohteisiin ja toivoivat saavansa aseapua Kiinalta, mitä ei kuitenkaan tapahtunut.
Vuoden 1972 alkupuolella opiskelijat ryhtyivät protestoimaan vallassa olevia vastaan. Opiskelijat esittivät aluksi lähinnä opiskeluun liittyviä vaatimuksia: kouluissa oleva ranskankielinen ja ranskalainen opetussuunnitelma pitää vaihtaa kansalliseen, ja on helpotettava varattomista kodeista tulevien nuorten pääsyä korkeimpiin opintoihin. Hallitus vastasi toukokuussa 1972 opiskelijoiden vaatimuksiin pidätyttämällä satoja opiskelijoita, sulkemalla kouluja ja julistamalla lakkokiellon. Maan talous oli vuonna 1972 jyrkässä alamäessä. Maalta puuttui investointeihin vaadittava pääoma, ja elintaso lasku vähensi hallinnon suosiota. Opiskelijoiden mielenosoitukset saivat nyt enenevässä määrin osallistujia myös virkamiehistä, maalaisista ja pääkaupungin työttömistä nuorista. Mellakat levisivät myös maakuntiin.
Käännekohdaksi muodostui mellakointi 13. toukokuuta 1972, jolloin turvallisuusjoukot ampuivat mielenosoittajia. Arviolta 14–50 henkilöä kuoli ja lähes 150 haavoittui. Mellakoiden seurauksena Philibert Tsiranana luovutti 18. toukokuuta 1972 vallan kenraali Gabriel Ramanantsoan johtamalle sotilashallitukselle, joka erosi Ranskan yhteisöstä, karkotti ranskalaiset joukot, rajoitti ulkomaalaisten yritysten toimintaa ja laajensi valtion roolia talouselämässä. Uusi presidentti oli konservatiivi ja oli palvellut Ranskan armeijassa. Armeijan puuttumisesta maan asioihin oli myös oppositio tyytyväinen.
Madagaskarin talouden syöksykierrettä ei saatu oikaistua ja etniset jännitteet nostivat päätään. Maassa tapahtui vallankaappausyritys 31. joulukuuta 1974. Ramantsoa luopui vallasta 5. helmikuuta 1975 eversti Richard Ratsimandravan hyväksi. Ratsimandrava oli etniseltä taustaltaan merina, mutta hänen vanhempansa eivät olleet aristokraatteja. Uusi presidentti murhattiin jo viiden päivän kuluttua. Sotilaat löysivät uudeksi johtajaksi Didier Ratsirakan, joka oli vakamuksellinen sosialisti. Hänen etninen taustansa, betsimisaraka, tyynnytti myös etniset jännitteet.