stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
8½
Vastaanotto > Yhdysvalloissa

Yhdysvaltalaiset kriitikot pääosin kehuivat elokuvaa, mutta Judith Crist, Pauline Kael ja John Simon suhtautuivat elokuvaan kielteisesti. Cristin mielestä ”elokuva ei koskettanut sydäntä eikä liikauttanut sielua”. Kael pilkkasi elokuvaa ja sanoi että se on ”rakenteeltaan katastrofi”, ja Simon piti sitä ”masentavana fiaskona”.
Newsweek puolusti elokuvaa sanoin: ”epäilemättä ykkösluokan taideteos”. Bosley Crowther kehui sitä New York Timesissa:
»Elokuva on viihde-elokuva, joka saa suoristamaan selän ja ajattelemaan, elokuva joka tarjoaa kiehtovan älyllisen pelin haastetta... Jos Fellini ei ole tuottanut taas yhtä mestariteosta – uutta mahtavaa kuvaa Italian ironisesta ihanasta elämästä – hän on tehnyt virkistävän pohdiskelun aiheesta jota yhtä ironisesti voisi nimittää ihanaksi mieheksi.»
The New York Postin Archer Winsten  piti elokuvaa ”eräänlaisena Fellinin elokuvanteon kokonaiskatsauksena” mutta epäili vetoaisiko se amerikkalaiseen yleisöön samalla tavalla kuin Ihana elämä kolme vuotta aiemmin:
»Tämä on hienovaraisempi, kekseliäämpi, vähemmän sensaatiomainen teos. Useampi ihminen pitää tätä sekavana ja hämmentävänä. Ja kun he ymmärtävät, mistä siinä on kyse – yhtä aikaa luomistyön tuloksesta, onnellisen yhteiselämän filosofiasta ja keskinäisestä petollisuudesta, he eivät ilahdu niin paljon, ikään kuin olisivat seuranneet kansainvälistä skandaalia”. Yleisö kuitenkin piti siitä niin paljon, että sen maahan tuonut yritys halusi oikeudet ryhtyä valmistuttamaan Guido Anselmin mustaa ohjaajanhattua.»
Filosofi ja yhteiskuntakriitikko Dwight Macdonald oli sitä mieltä, että elokuva oli ”loistavin, monipuolisin ja viihdyttävin elokuva Citizen Kanen jälkeen”. Screen Directory on arvioinut sen kaikkien aikojen neljänneksi parhaaksi vieraskieliseksi elokuvaksi.
Vuonna 1993 kriitikko Roger Ebert kirjoitti että ”vaikka moni muu ohjaaja on yrittänyt tehdä samasta tarinasta oman versionsa, se on kuitenkin ykköselokuva aiheesta ohjaajan blokki”.
Teemat

8½ on elokuva luovan työn tekemiseen liittyvästä kamppailusta, sekä teknisestä että henkilökohtaisesta, ja niistä ongelmista, joita taiteilijat kohtaavat, kun heidän odotetaan synnyttävän jotakin henkilökohtaista ja syvällistä, johon kohdistuu voimakasta julkista tarkastelua, hyvin rajallisessa aikataulussa, samalla kun he joutuvat käsittelemään omia henkilökohtaisia ihmissuhteitaan. Laajassa mielessä kyse on oman onnellisuuden löytämisestä vaikeassa katkelmallisessa elämässä. Kuten monet tuon ajan, erityisesti Fellinin aikalaisen Michelangelo Antonionin, elokuvat, 8½ käsittelee modernisaation vieraannuttavaa vaikutusta.
8½ on hyvin omaelämäkerrallinen. Fellini teki elokuvan, koska hän itse kärsi ohjaajan blokista. Henkilöhahmo Guido (esittäjänä Marcello Mastroianni, jonka kautta Fellini usein peilasi itseään) on kuva hänestä itsestään, ja monet Guidon muistot perustuvat Fellinin omiin. Siksi 8½ on rekursiivinen elokuva, se on elokuva itsensä tekemisestä ja myös metaelokuva.
Alun perin päähenkilö oli kirjailija, vaikka Fellini ei erityisemmin arvostanut kirjailijoita. Hän joutui paniikkiin huomattuaan, että Antonioni teki elokuvaa Yö, jossa päähenkilöä, kirjailijaa, esittää Mastroianni. Pitkän jahkailun jälkeen hän sai uuden idean: päähenkilöstä tulee ohjaaja.
Elokuvan nimi on linjassa Fellinin itseen viittaavan aiheen – 8,5:nnen elokuvan teon – kanssa. Hänen kuusi aiempaa pitkää filmiään ovat Valkoinen sheikki (1952), Vetelehtijät (1953), La Strada – Tie (1954), Huijarit (1955), Cabirian yöt (1957) ja Ihana elämä (1960). Puolikkaina hän pitää elokuvaa Varieteen valot, jonka ohjasi Alberto Lattuadan kanssa vuonna 1950, ja kahta lyhytelokuvaa: Un Agenzia Matrimoniale 1953, joka sisältyy antologiaelokuvaan L'amore in città (1953), ja Le Tentazioni del Dottor Antonio, joka sisältyy antologiaelokuvaan Boccaccio '70 (1962). Elokuvan 8½ työnimi oli La bella confusione (Kaunis sekaannus) jota ehdotti käsikirjoittaja Ennio Flaiano, mutta Fellini ”sai ajatuksen (joka osoittautui täysin vääräksi) kutsua sitä Komediaksi”.
Vaikutteet

Elokuvan ensi-illan jälkeen vielä samana vuonna joukko nuoria italialaisia kirjailijoita perusti neoavanguardiaa edustavan kirjallisen ryhmän Gruppo ’63. Siihen kuului kirjailijoita, kriitikoita ja runoilijoita, joita olivat innostaneet 8½ ja Umberto Econ essee ”Opera aperta” (Avoin teos).
”Kaikkialla maailmassa ohjaajat tekevät jäljitelmiä elokuvasta 8½”, kirjoitti Tullio Kezich Fellini-elämäkerrassaan . Seuraavassa luettelo elokuvista, jotka ovat saaneet siitä herätteen:
Mickey One (Arthur Penn, 1965)
Alex in Wonderland (Paul Mazursky, 1970)
Warnung vor einer heiligen Nutte (Rainer Werner Fassbinder, 1971)
Amerikkalainen yö (François Truffaut, 1974)
Syke ei sammu (Bob Fosse, 1979)
Muistelmia – Stardust Memories (Woody Allen, 1980)
Sogni d'oro (Nanni Moretti, 1981)
Planeettojen paraati (Vadim Abdrašitov, 1984)
La Pelicula del rey (Carlos Sorin, 1986)
Hei, kamera käy (Tom DiCillo, 1995)
8 ½ naista (Peter Greenaway, 1999, tv)
menestyksekäs Broadway-musikaali Nine (Maury Yeston ja Arthur Kopit, 1982; uusinta 2003; elokuva 2009 ohjaus Rob Marshall)
Hei Pussycat (Clive Donner, 1965)
Takeshis' (Takeshi Kitano, 2005)
eräät musta-valkoiset jaksot Todd Haynesin elokuvassa I'm Not There.
Synecdoche, New York (Charlie Kaufman, 2008)
Birdman (Alejandro González Iñárritu, 2014)
Palkinnot ja tunnustukset

Oscar-palkinnot:
parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin ja
parhaan puvustuksen Oscarin (musta-valkoinen).
New York Film Critics Circle nimesi elokuvan 8½ parhaaksi vieraskieliseksi elokuvaksi.
Italian elokuvatoimittajien liitto palkitsi elokuvan seitsemällä palkinnolla: ohjaaja, tuottaja, alkuperäistarina, käsikirjoitus, musiikki, kuvaus ja paras sivuosanäyttelijä (Sandra Milo)
Saint Vincentin elokuvajuhlat (Hairouna Film Festival), pääpalkinto
Moskovan elokuvajuhlat, pääpalkinto
Palkinnot ja tunnustukset > Ehdokkuudet

Oscar-ehdokkuudet:
Parhaan ohjauksen Oscar-palkinto,
Parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinto
Parhaan lavastuksen Oscar-palkinto (musta-valkoinen).
Elokuva esitettiin huhtikuussa 1963 Cannesin elokuvajuhlilla, ja se sai lähes yksimielistä kiitosta mutta ei palkintoa, koska se esitettiin kilpailusarjan ulkopuolella. Cannesin sääntöjen mukaan kilpailusarjaan voivat osallistua elokuvat, joita ei esitetä muualla, ja 8½ oli jo merkitty Italian viralliseksi edustajaksi myöhemmin Moskovan elokuvajuhlille. Elokuva 8½ esitettiin 8 000 hengen yleisölle 18. heinäkuuta 1963 Kremlin kongressisalissa, ja sille myönnettiin elokuvajuhlien pääpalkinto sellaisin suosionosoituksin, että Fellinin elämäkertojan Tullio Kezichin mukaan festivaalijärjestäjät huolestuivat, koska se tulkittiin vapaudenvaatimukseksi. Tuomaristossa olivat Stanley Kramer, Jean Marais, Satyajit Ray ja käsikirjoittaja Sergio Amidei.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 8½ Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta 8½ Wikisitaateissa
Derek Malcolm: Federico Fellini: 8 1/2. The Guardian 22.4.1999. (englanniksi)
Federico Fellinin ohjaamat elokuvat
Olavi Malmberg

Olavi Enzio Wilhelm Malmberg (19. kesäkuuta 1893 Helsinki – 31. heinäkuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka käytti kirjailijanimiä Olli Malmberg ja Olli Mala.
Olavi Malmbergin vanhemmat olivat lehtori Emil Othniel Malmberg (1863–1952) ja tämän ensimmäinen puoliso kirjailija Aino Malmberg o.s. Perenius. Hänen vanhempi veljensä oli kenraaliluutnantti Lauri Malmberg.
Malmberg pääsi ylioppilaaksi 1912 ja aloitti sitten kirjailijan uransa. Hän teki useita matkoja Englantiin ja lähetti sieltä kirjoituksia useille sanomalehdille Suomessa ja Amerikassa. Malmberg osallistui 1915 jääkäriliikkeen toimintaan ja joutui sitten piileskelemään väärällä nimellä Suomessa aina maaliskuun vallankumoukseen 1917 saakka. Malmberg sairasti kahdeksan vuoden ajan keuhkotautia ja kuoli heinäkuun lopulla 1920 27-vuotiaana.
Malmbergin esikoisteos, lapsikuvaus Katupoikia käännettiin myös englannin ja venäjän kielille. Kirjassa Väärällä passilla Malmberg kertoi matkoistaan Suomessa ja Ruotsissa ensimmäisen maailmansodan aikana jääkäriliikkeen tehtävissä. Malmbergin viimeiseksi jäänyt kirja oli humoristinen romaani Dilta Hiltunen antautuu elämänpyörteeseen, joka ilmestyi jouluksi 1919.
Teoksia

Katupoikia : kertomus.   Otava 1915  (nimellä Olli Malmberg)
Väärällä passilla : muistelmia vainovuosilta. Jääkäriliikkeen vakoilutehtävissä toimineen ja santarmeja joulukuusta 1915 maaliskuuhun 1917 pakoilleen muistelmia.    Otava 1918 (nimellä Olli Mala)
Dilta Hiltunen antautuu elämänpyörteeseen : romaani.    Otava 1919 (nimellä Olli Mala)
None More Black

| None More Black |
| --- | --- |
Toiminnassa: 2000-
Kotipaikka: New Jersey, Yhdysvallat
Laulukieli: englanti
Tyylilaji: punk rock
Levy-yhtiö: Fat Wreck Chords / Sabot Productions
Jäsenet:  Jason Shevchuk   Colin McGinniss   Paul Delaney   Jared Shavelson
None More Black on yhdysvaltalainen punk-yhtye. Sen perusti laulaja/kitaristi Jason Shevchuk vuonna 2002. Samana vuonna nauhoitettu demo toi yhtyeelle levytyssopimuksen Fat Wreck Chords -levy-yhtiön kanssa. Yhtyeen ensimmäinen täysimittainen albumi oli vuonna 2003 julkaistu File Under Black.
Yhtyeen kappaleet ovat vahvasti riffeihin pohjautuvaa melodista punk rockia. Alkuaikojen suoraviivaisempi tyyli on sittemmin vaihtunut monipuolisempaan ja hieman hidastempoisempaan ilmaisuun.
Yhtyeen nimi on otettu This is Spinal Tap -pseudodokumentissa lausutusta repliikistä. Suurin osa File Under Black -levyn kappaleiden nimistä on suoria lainauksia Seinfeld-komediasarjan dialogista. Yhtyeen vinyylijulkaisuissa on CD-julkaisuista poikkeava kansitaide.
Yhtyeen jäsenet

Jason Shevchuk - laulu/kitara
Colin McGinniss - kitara
Paul Delaney - basso
Jared Shavelson - rummut
Yhtyeen jäsenet > Entiset jäsenet

Jeff Shevchuk - kitara
Mike McEvoy - rummut
David Wagenschutz - rummut
Diskografia > Albumit

File Under Black - Fat Wreck Chords, 2003
This is Satire - Fat Wreck Chords, 2006
Icons - Fat Wreck Chords, 2010
Diskografia > Demot

None More Black - 2002
Diskografia > Singlet ja EP:t

Seven Inch - Spaceboy Music, 2002
Loud About Loathing - EP, Sabot Productions, 2004
Diskografia > Kokoelmat

In Honor: A Compilation To Beat Cancer - "They Got Milkshakes" - Vagrant Records, 2004
Rock Against Bush, Vol. 1 - "Nothing To Do When You're Locked In A Vacancy" - Fat Wreck Chords, 2004
Prisoners Of War: A Benefit For Peter Young (2007)
Wrecktrospective (2009)
Will Yip:Off The Board (2013)
Aiheesta muualla

None More Black Myspacessa (englanniksi)
Fat Wreck Chords -levy-yhtiön sivut
Jason Shevchukin haastattelu toukokuulta 2006 (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Coone

| Koen Bauweraerts |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1983 (ikä 41)
Ammatti:  DJ
Muusikko
Taiteilijanimi:  Coone
Aktiivisena:  2002-
Tyylilajit:  hardstyle, jumpstyle
Levy-yhtiöt:  Dirty Workz Dim Mak Records
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Coone (s. 30. toukokuuta 1983) on belgialainen dj, joka soittaa hardstyle tanssimusiikkia. Hän aloitti uransa vuonna 1998. Coone on ollut aktiivisena yli kymmenen vuotta. Hänen esiintymisensä Reverze:ssä vuonna 2006 oli menestys ja antoi puhtia Coonen uralle. Ensimmäinen sooloalbumi My Dirty Workz julkaistiin helmikuussa 2008.
Diskografia > Albumit

2008 - My Dirty Workz
2009 - Dirty Workz Deluxe
2011 - The Challenge
2013 -  Global Dedication
2016 - Less Is More
2018 - Trip To Tomorrow
Pablo Franco Martín

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Pablo Franco Martín
Syntymäaika: 11. kesäkuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Madrid, Espanja
Seura
Seura: –
Tehtävä: päävalmentaja
Valmennusura
2008–2009: Coria (apuvalmentaja)
2009–2010: Fuenlabrada (apuvalmentaja)
2010–2012: Santa Eugenia
2012–2013: Illescas
2013–2014: Puertollano
2014–2015: Getafe B
2015: Getafe

Pablo Franco Martín (s. 11. kesäkuuta 1980 Madrid, Espanja) on espanjalainen jalkapallovalmentaja.
Valmentajaura

28. heinäkuuta 2014 Franco nimettiin madridilaisseura Getafen reservijoukkueen päävalmentajaksi. 26. helmikuuta 2015 edustusjoukkueen päävalmentaja Quique Sánchez Floresin irtisanouduttua, Franco nimettiin väliaikaisesti päävalmentajan paikalle ja vain kaksi päivää myöhemmin hän debytoi vierasottelussa Málagaa vastaan.
3. maaliskuuta 2015 Francon vastuuoloaikaa päävalmentajana pitkitettiin ja hänen apuvalmentajakseen nimettiin Javier Casquero. Kahdeksan päivää myöhemmin voitollisen Córdobaa vastaan pelatun vierasottelun jälkeen hänet nimettiin päävalmentajaksi loppukauden kestävällä sopimuksella.
Aiheesta muualla

Pablo Francon tilastot Soccerway-sivustolla (englanniksi)
Daisuke Oku

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 7. helmikuuta 1976
Syntymäpaikka: Amagasaki, Japani
Kuolinaika: 17. lokakuuta 2014 (38 vuotta)
Pelipaikka: Keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1994-2001 2002-2006 2007 | Júbilo Iwata Yokohama F. Marinos Yokohama FC |  |
Maajoukkue
| 1998-2004 | Japani | 26 (2) |
Daisuke Oku (jap. 奥 大介; 7. helmikuuta 1976 Amagasaki, Japani – 17. lokakuuta 2014) oli japanilainen jalkapalloilija.
Oku kuoli 38-vuotiaana, lokakuussa 2014 liikenneonnettomuudessa.
Jalkapallomaajoukkue

Daisuke Oku edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1998-2004. Hän on osallistunut mm. Copa América 1999, Asian mestaruuskilpailuissa 2000 ja Maanosaliittojen cupissa 2003.
Tilastot

| Japanin maajoukkueessa> Vuodet | Japanin maajoukkueessa> ottelut | Japanin maajoukkueessa> maalit |
| --- | --- | --- |
| 1998 | 1 | 0 |
| 1999 | 5 | 1 |
| 2000 | 12 | 1 |
| 2001 | 4 | 0 |
2002: 0
| 2003 | 3 | 0 |
| 2004 | 1 | 0 |
| Yhteensä | 26 | 2 |
Aiheesta muualla

National Football Teams
Japan National Football Team Database
Japanin joukkue – Copa América 1999
1 Kawaguchi |
2 Saitō |
3 Sōma |
4 Ihara |
5 Akita |
6 Hattori |
7 Itō |
8 Mochizuki |
9 Yoshihara |
10 Nanami |
11 Lopes |
12 Jō |
13 Fujita |
14 Suzuki |
15 Tasaka |
16 Oku |
17 Morioka |
18 Andō |
19 Miura |
20 Narazaki |
21 Okano |
22 Fukunishi |
Valmentaja Troussier
Japanin joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2000
1 Kawaguchi |
3 Matsuda |
4 Morioka |
6 Hattori |
8 Mochizuki |
9 Nishizawa |
10 Nanami |
11 Miura |
12 Morishima |
13 Yanagisawa |
14 Nakamura |
15 Oku |
17 Inamoto |
19 Kubo |
20 Takakuwa |
21 Shimoda |
22 Nakazawa |
24 Myōjin |
26 Kaimoto |
27 Kitajima |
29 Takahara |
30 Ono |
Valmentaja Troussier
Japanin joukkue – Maanosaliittojen cup 2003
1 Narazaki |
2 Narahashi |
3 Akita |
4 Morioka |
5 Inamoto |
6 Hattori |
7 H. Nakata |
8 Ogasawara |
9 Ōkubo |
10 Nakamura |
11 Matsui |
12 Doi |
13 Oku |
14 Santos |
15 Myōjin |
16 K. Nakata |
17 Miyamoto |
18 Nagai |
19 Endō |
20 Takahara |
21 Tsuboi |
22 Yamada |
23 Kawaguchi |
Valmentaja Zico
Charlie Bubbles – haihattelija

| Charlie Bubbles – haihattelija> Charlie Bubbles |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Albert Finney
Käsikirjoittaja:  Shelagh Delaney
Tuottaja:  Michael Medwin
Säveltäjä:  Misha Donat
Kuvaaja:  Peter Suschitzky
Leikkaaja:  Fergus McDonell
Pääosat:  Albert Finney
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Ensi-ilta:  1968, Suomessa 24. tammikuuta 1969
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Charlie Bubbles – haihattelija (Charlie Bubbles) on näyttelijä Albert Finneyn ainoaksi jäänyt elokuvaohjaus, brittiläinen draamakomedia vuodelta 1968. Sen on käsikirjoittanut Shelagh Delaney, ja Albert Finney esittää itse elokuvan nimiroolia, menestyvää kirjailijaa. Hänen nuorta amerikkalaista sihteeriään näyttelee Liza Minnelli esikoisroolissaan ja hänen ex-vaimoaan Billie Whitelaw.
Juoni

Työväenluokasta noussut bestsellerkirjailija Charlie Bubbles (Finney) on kyllästynyt kuuntelemaan avustajiensa jorinoita hänen verotuksestaan ja elokuvaoikeuksien myynnistä. Hän lähtee palvelijoiden täyttämästä huippumodernista Lontoon-kodistaan kullanvärisellä Rolls-Roycellaan ajelulle kohti kotiseutuaan Manchesteria mukanaan amerikkalainen yksityissihteerinsä (Minnelli), jonka isä on myös kotoisin samalta seudulta. Perillä hotellissa hän jättää sihteerin työhönsä ja lähtee tapaamaan entistä vaimoaan ja heidän yhteistä kahdeksanvuotiasta poikaansa, jota ei ole tavannut aikoihin. Isä ja poika lähtevät katsomaan Manchester Unitedin jalkapallo-ottelua suljetusta yksityisaitiosta, koska Charlie ei halua tavata paikallisia julkkishännystelijöitä. Yksi näistä kuitenkin tulee tervehtimään aitioon, ja hänen kanssaan jutellessaan Charlie kadottaa pojan. Hätääntyneenä hän tekee ilmoituksen poliisille, mutta poika löytyykin kotoaan, jonne on tullut junalla. Charlie yöpyy ex-vaimonsa (Whitelaw) talossa, jonka oven takana paikallinen toimittaja ja valokuvaaja päivystävät saadakseen jutun paikkakunnan suuren pojan vierailusta. Charlie herää aamulla, näkee kuumailmapallon läheisellä pellolla, astuu siihen, heittää hiekkapussit pois ja nousee taivaalle.
Vastaanotto

Elokuva ehdittiin esittää Cannesin elokuvajuhlien 1968 ensimmäisenä päivänä kilpailusarjassa ennen kuin festivaali piti keskeyttää Pariisin opiskelijamellakoiden vuoksi. Elokuva sai pääosin hyvin myönteisiä arvosteluja. Billie Whitelaw palkittiin roolistaan Charlie Bubblesin ex-vaimona brittiläisellä Baftalla ja yhdysvaltalaisen National Society of Film Critics -järjestön palkinnolla.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Albert Finney  | … |  Charlie Bubbles   |
|  Colin Blakely  | … |  Smokey Pickles   |
|  Billie Whitelaw  | … |  Lottie Bubbles   |
|  Liza Minnelli  | … |  Eliza   |
|  Timothy Garland  | … |  Jack Bubbles   |
|  Richard Pearson  | … |  kirjanpitäjä   |
|  Nicholas Phipps  | … |  agentti   |
|  Peter Sallis  | … |  asianajaja   |
|  Charles Lamb  | … |  Mr. Noseworthy   |
|  Margery Mason  | … |  Mrs. Noseworthy   |
|  Diana Coupland  | … |  Maud   |
|  George Innes  | … |  huoltoaseman myyjä   |
|  Arthur Pentelow  | … |  autoileva mies   |
|  Alan Lake  | … |  ilmavoimien sotilas   |
|  Yootha Joyce  | … |  nainen kahvilassa   |
|  Wendy Padbury  | … |  nainen kahvilassa   |
|  Susan Engel  | … |  lastenhoitaja   |
Aiheesta muualla

Elokuvan esittely British 60s Cinema -sivustolla (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Charlie Bubbles
Käännös suomeksi
Meredith Kercherin murha

Meredith Kercherin murha tapahtui Perugiassa Italiassa 1. marraskuuta 2007. Kercher, kuollessaan 21-vuotias, oli Coulsdonista, Etelä-Lontoosta kotoisin oleva brittiläinen vaihto-oppilas. Hänet löydettiin asuntolahuoneestaan kurkku auki viillettynä.
Kercherin kämppäkaveri, yhdysvaltalainen Amanda Knox ja hänen poikaystävänsä, 27-vuotias italialainen Raffaele Sollecito, pidätettiin murhasta epäiltyinä. Kolmas pidätetty oli Norsunluurannikolta kotoisin oleva Rudy Guede. Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä vuonna 2009 Knoxille langetettiin murhasta 26 vuoden ja Sollecitolle 25 vuoden vankeusrangaistus. Guede tuomittiin erillisessä oikeudenkäynnissä 30 vuodeksi vankeuteen, mutta rangaistus aleni myöhemmin 16 vuoteen.
Murhaoikeudenkäynti sai päätöksen 3. lokakuuta 2011. Vetoomustuomioistuin vapautti Knoxin kaikista murhasyytteistä. Samalla myös hänen entiselle poikaystävälleen murhasta annettu tuomio kumottiin. Molemmat olivat vangittuina lähes neljä vuotta.
Italian korkein oikeus kumosi vapauttavat päätökset ja määräsi uuden oikeudenkäynnin. Knox, joka oli palannut Yhdysvaltoihin, ei osallistunut istuntoihin Italiassa, vaan seurasi tapahtumia Yhdysvalloista. Sen sijaan Sollecito oli oikeudessa läsnä.
Tammikuun 2014 loppupuolella oikeus tuomitsi Knoxin 28 vuodeksi ja 6 kuukaudeksi vankeuteen, ja Solleciton 25 vuodeksi vankeuteen.  Tapaus eteni uudelleen korkeimpaan oikeuteen, joka katsoi maaliskuussa 2015 antamassaan tuomiossa Knoxin ja Solleciton syyttömiksi Kercherin murhaan.
Käännös suomeksi
Diadumenoksen talo

| Diadumenoksen talo |
| --- | --- |
 Diadumenoksen talon rauniot.
Sijainti:  Delos, Kykladit, Etelä-Egean saaret  Kreikka
Koordinaatit:  37°24′12″N, 25°16′01″E
Rakennustyyppi:  yksityistalo
Valmistumisvuosi:  noin 200–150 eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Diadumenoksen talo (myös Diadoumenoksen talo) on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Talosta löydetty Diadumenos-veistos. Kansallinen arkeologinen museo.
Diadumenoksen talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 200–150 eaa. Se sijaitsee Pyhän järven luoteispuolella yhdessä monien muiden vastaavien yksityistalojen kanssa. Rakennus on pohjakaavaltaan epäsäännöllisen muotoinen ja koostuu useista huoneista, jotka on ryhmitelty pylväikköpihan ympärille.
Talosta tai sen välittömästä läheisyydestä on löydetty kolme hyvin säilynyttä veistosta, jotka tunnetaan nimillä: Diadumenos, kopio Polykleitoksen veistoksesta, josta talo on saanut nimensä; Artemis Diadumena; sekä Deloksen pseudoatleetti. Veistokset ovat nykyisin Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Diadumenoksen talo Wikimedia Commonsissa
Aatelislippue

Aatelislippue, myös aatelislipullinen (ruots. Adelsfanan), oli Ruotsin ensimmäinen ratsuväkiyksikkö. Yksikön upseeristo koostui yksinomaan aatelisista. Aatelisten ratsupalvelu otettiin käyttöön vuonna 1280. Vuodesta 1571 yksikkö tunnettiin nimellä Adelsfanan. Yksikköön kuulu Kustaa II Adolfin aikaan neljä komppaniaa joista yksi Suomessa, noin 150 ratsumiestä. Tanskalta vallattuun Skåneen perustettiin komppania vuonna 1658. Aatelislippue lakkautettiin Suomen sodan jälkeen vuonna 1809.
Come Hell or High Water

| Come Hell or High Water Deep Purple |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 1993
 Julkaistu: 1994
 Tuottaja(t): Pat Regan
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 77.19
 Levy-yhtiö: BMG
Deep Purplen muut livealbumit
| Gemini Suite Live 1993 | Come Hell or High Water 1994 | On the Wings of a Russian Foxbat 1995 |
Come Hell or High Water on Deep Purplen vuonna 1994 julkaisema livealbumi. Se nauhoitettiin vuoden 1993 Euroopan kiertueella ja on viimeinen albumi, jolla Ritchie Blackmore on mukana. Hän erosi saman kiertueen päätteeksi Helsingin konsertin (17.11.1993) jälkeen. Myös samanniminen video ja DVD on julkaistu. Albumi on nauhoitettu Stuttgartissa (16.10.1993) ja Birminghamissa (9.11.1993).
CD > Kappaleet

Highway Star
Black Night
Twist in the Tale
Perfect Strangers
Anyone’s Daughter
Child in Time
Anya
Lazy/Space Truckin’/Woman from Tokyo (Japanin ja Yhdysvaltain versioissa)
Speed King
Smoke on the Water
DVD

| Come Hell or High Water Deep Purple |
| --- | --- | --- |

Vuoden 2007 DVD-painoksen kansikuva
DVD-julkaisun tiedot
 Julkaistu: 9. marraskuuta 1994
 Tuottaja(t): Lana Topman
 Ohjaaja: Hugh Symonds
 Tyylilaji: hard rock, heavy metal
 Kesto: 120.00
 Levy-yhtiö: BMG
Deep Purplen muut julkaisut
| Rises Over Japan 1985 | Come Hell or High Water 1994 | Bombay Calling – Live in India 1995 1995 |
Albumin videopainos julkaistiin vuonna 1994. Sen kappaleet on kuvattu yhtyeen Birminghamin National Exhibition Centren konsertissa 9. marraskuuta 1993, joka jäi kitaristi Ritchie Blackmoren viimeiseksi yhtyeessä. Konserttimateriaalin lisäksi videolla on yhtyeen jäsenten haastatteluja Blackmorea lukuun ottamatta.
DVD > Kappaleet

Highway Star
Black Night
Talk About Love
A Twist in the Tale
Perfect Strangers
Beethoven’s Ninth
Knocking at Your Back Door
Anyone’s Daughter
Child in Time
Anya
The Battle Rages On
Lazy
Space Truckin’
Woman from Tokyo
Paint It Black
Smoke on the Water
Kokoonpano

Ian Gillan – laulu
Ritchie Blackmore – kitara
Roger Glover – basso
Jon Lord – urut, kosketinsoittimet
Ian Paice – rummut