Suuri isänmaallinen sota
Sota syttyy

Varhain aamulla 22. kesäkuuta 1941 Saksa rikkoi maiden välillä olleen hyökkäämättömyyssopimuksen ja hyökkäsi Neuvostoliittoon ilman sodanjulistusta. Ulkoministeri Vjatšeslav Molotov käytti aamun kirjoittamalla puhetta Stalinin valvomana. Stalin ei uskaltanut kertoa huonoja uutisia, joten Molotov sai myös itse pitää sen. Puolenpäivän aikaan, noin kahdeksan tuntia hyökkäyksen alkamisen jälkeen, puhe kaikui radioista ja julkisilla paikoilla olevista kaiuttimista ympäri Neuvostoliittoa. Molotov aloitti kertomalla kysymyksessä olevan saksalaisten yksipuolisen ja provosoimattoman hyökkäyksen, joskaan hän ei pitänyt syyllisenä Saksan kansaa, sen työläisiä tai älymystöä vaan maata johtavia verenhimoisia fasisteja. Hän jatkoi sitomalla uuden sodan Venäjän historiaan:
»Tämä ei ole ensimmäinen kerta, kun kansamme on joutunut tekemisiin ylimielisen vihollisen kanssa. Napoleonin hyökättyä Venäjälle kansamme vastasi sodalla isänmaan puolesta, ja Napoleon hävisi ja kohtasi tuhonsa. Niin tulee käymään myös Hitlerin kanssa, joka ylimielisyydessään on julistanut uuden ristiretken maatamme vastaan. Puna-armeija ja koko kansamme tulee jälleen käymään voitokkaan sodan isänmaan, kotimaan, kunnian ja vapauden puolesta.»
23. kesäkuuta Neuvostoliiton johtava sanomalehti Pravda julkaisi akateemikkoselvennä Omeljan Jaroslavskin artikkelin ”Neuvostokansan suuri isänmaallinen sota”. Kaksi päivää hyökkäyksen jälkeen Komsomolin oma sanomalehti Smena ilmoitti, että työ sotatapahtumien kronikoimiseksi sekä Venäjän ja Neuvostoliiton loisteliaan sotahistorian yhdistämiseksi on jo aloitettu. Niin ikään valtionkirjaston työntekijät aloittivat jo vuoden 1812 sodasta kertovan näyttelyn suunnittelutyön. Nimitys otettiin yleiseen käyttöön ja se jäi viralliseksi nimeksi Saksan ja sen liittolaisten vastaiselle sodalle koko Neuvostoliiton olemassaolon ajaksi. Kun haluttiin selvemmin viitata nimityksen historialliseen taustaan, kuten Stalin teki puheessaan 1943, käytettiin muotoa ”toinen suuri isänmaallinen sota”. Sota itse esitettiin usein kommunistisen ja fasistisen ideologioiden välisenä taisteluna. Varsinkin sodan aikana termiä jatkettiin muistutuksella sen ideologisesta ja puolustuksellisesta luonteesta, jolloin se kuului kokonaisuudessaan: ”Neuvostokansan suuri isänmaallinen sota fasistista hyökkääjää vastaan”.
Sodan jälkeisessä Neuvostoliitossa korostettiin sodan saamia kansansodan piirteitä, mikä olikin pitkälti totta. Aiemmat sodat, kuten ensimmäinen maailmansota tai hyökkäyssota Suomea vastaan 1939, eivät olleet herättäneet mainittavaa suosiota Venäjän ja myöhemmin Neuvostoliiton kansalaisten keskuudessa. Talvisodan kohdalla monet olivat pitäneet sotaa turhana ja kyseenalaistaneet hallinnon ilmoittamia syitä sen aloittamiseksi. Kirill Meretskov kirjoitti 1968, että esimerkiksi ukrainalaiset yksiköt eivät olleet halukkaita taistelemaan Neuvostoliiton puolesta vaan mieluummin antautuivat suomalaisille. Sen sijaan Saksan hyökkäyksen aiheuttaman alkujärkytyksen jälkeen värväystoimistot ympäri maata täyttyivät kaikenikäisistä vapaaehtoisista, sekä miehistä että naisista.
Sodan ollessa käynnissä Neuvostoliitossa luotiin myös isänmaallisen sodan ritarikunnan kunniamerkki palkinnoksi sankaruudesta taisteluissa.