stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Allsång på Skansen
Historia > Tapahtuman alkuvuodet 1935–1950

Sven Lilja aloitti yhteislauluperinteen vuonna 1935. Hän toimi yhteislaulutapahtuman vetäjänä vuoteen 1950 asti.
"Kansanliike kajahtaa taivaisiin", Gunnar Mascoll Silfverstolpe kirjoitti sanomalehtiartikkelissaan Skansenin ohjelmasta vuonna 1938. Kyseinen vuosi oli merkittävä Skansenin historiassa, sillä Skansenissa vieraili yli kaksi miljoonaa kävijää. Kävijöistä 400 000:n arvioitiin tulleen laulamaan yhteislauluja. Tapahtuma alkoi jo keväällä 1935, kun Sven Lilja kutsui yleisön mukaan yhteislauluun. Näin Ingemar Liman, Skansenin ohjelmapäällikkö, kuvaili tapahtumaa Skansenista kertovassa teoksessa:
"Laulun päivänä 26.5. yleisö lauloi Skansenilla musiikkijohtaja ja kanttori Sven Liljan johdolla. Seuraavana vuonna Lilja järjesti tapahtuman uudelleen, ja siitä tehtiin koko sesongin mittainen. Ohjelmamuodosta tuli jo alkuaikoina valtaisa menestys."
Vuodesta 1938 alkaen yhteislaulusta alettiin puhua yhä enemmän, ja uudesta ohjelmamuodosta keskusteltaessa keskityttiin erityisesti yleisön monimuotoisuuteen. Silfverstolpe tiivisti asian näin: "... kanslia-apulaiset ja kotiapulaiset, sairaanhoitajat ja käsityöläiset, opettajattaret ja merisotilaat laulavat onnellisin sydämin; he pyrkivät yhdessä eroon yksinäisyydestä ja estoista, kiusaantuneisuudesta, huolista ja murheista valoisassa ja pakottamattomassa yhteisössä ruusunpunaisen iltataivaan alla."
Ensimmäisten vuosien aikana tapahtumassa laulettiin merimies- ja revyykappaleita, mutta myös isänmaallisia lauluja. Jokainen yhteislaulukerta päätettiin laulamalla Hugo Alfvénin "Sveriges flagga" (Ruotsin lippu). Kansanopistot ja partioliike olivat jo pitkään propagoineet yksiäänistä laulua ja melodioita, ja sitä kautta niistä tuli nopeasti osa laulutarjontaa. Vuonna 1937 tukholmalaisen sanomalehden Stockholms-Tidningenin kanssa järjestettiin kilpailu, jonka avulla tapahtumaan pyrittiin löytämään uusia säveliä. Kisaan lähetettiin yhteensä 2 763 ehdotusta. Raati antoi voiton kappaleelle "Linblommornas visa", jonka oli säveltänyt Ejnar Eklöf ja sanoittanut Funäsdalenin seurakunnan apupappi Georg Granberg. Laulava kansa valitsi kuitenkin tämän kappaleen sijasta Åhlstad-Söderströmin kappaleen "Sommarvandring" (Kesävaellus). Pulavuoden 1940 aikana palkintokilpailun parhaaksi melodiaksi valittiin yli 900 sävellyksen joukosta piispa Tomasin "Frihetssång" (Vapauslaulu).
Vuoteen 1948 asti yhteislaulu oli vakituinen osa kesäisen Skansenin ohjelmaa. Yleisön kiinnostus yhteislauluun ei kuitenkaan enää ollut yhtä suuri kuin kymmenen vuotta aikaisemmin tai sodan valmiustilan aikana. Sodanjälkeiset uudet viihdykkeet vähensivät yleisön määrää, eikä yhteislaulu kyennyt säilyttämään vankkaa asemaansa Skansenin ohjelmistossa. Sven Lilja kuoli vuonna 1951, eikä kukaan ollut jatkamassa hänen jalanjäljissään yhteislaulun tiellä.
Historia > Egon Kjerrman tuo kulttuuritapahtuman takaisin

Radiotjänst, Ruotsin julkisrahoitteinen yleisradioyhtiö, oli tehnyt jo vuosien ajan Skansenin kanssa yhteistyötä, jonka tuloksena oli syntynyt useita tuotoksia, ja vuonna 1957 esiteltiin Bengt Feldreichin tietokilpailusarja. Ohjelmantekoon osallistui myös Egon Kjerrmanin johdolla Radiotjänstenin säestävä Varieteorkester. Lähetysten jälkeen Kjerrmanilla oli tapana laulaa yhdessä yleisön kanssa, ja hänestä tuli nopeasti Egonin ja Ruotsin kansan lisäksi ohjelman vetonaula. Seuraavana kesänä ohjelmalle annettiin nimi ”Bästa man på Skansen” (Skansenin paras mies), ja kyseinen nimi säilyi aina vuoteen 1966 asti, kunnes ohjelma lopetettiin. Toisiin yhteislaulutapahtumiin verrattuna ohjelmassa oli erityistä se, ettei se missään vaiheessa menettänyt yleisön suosiota.
Tapahtumassa alettiin vähitellen laulaa yhä tunnetumpia kappaleita, ja juhlalliset isänmaalliset sävellykset saivat väistyä. Joistain lauluista tuli lähes klassikoita Kjerrmanin ohjelman kautta, kuten erityisesti Fred Winterin kappaleista ”Siste man på Skansen” (Skansenin viimeinen mies) ja ohjelman päättäneestä ”Auf Wiederseh’n” (Näkemiin). Lähes vuosikymmenen ajan noin miljoona ihmistä lauloi "Auf Wiederseh’nin" ja alkoi jo laulaessaan odottaa seuraavan viikon jälleennäkemistä. Katsojat saapuivat jo aamuvarhaisella varaamaan hyvät paikat Sollidenin katsomosta. Loppujen lopuksi vakioyleisöstä kasvoi yksi suuri perhe, joka käytti odotusajan kahvin juomiseen, lukemiseen, tarinoiden kertomiseen – sekä lakkien ja sukkien neulomiseen Kjerrmanille. Mutta toiset tehtävät odottivat kuitenkin Kjerrmania, ja Skansenin yhteislaulutapahtuma sai jäädä.
Historia > TV-lähetykset käynnistyvät kolmannen juontajan johdolla

Vuonna 1974 Bosse Larssonista tuli ohjelman juontaja ja hän työskenteli Skanseniin saapuneen yhteislauluyleisön kanssa. Aiemmin hän oli työskennellyt SR:n (Sveriges Radionin) ja SVT:n pienemmän yhteislauluformaatin kanssa. Aluksi yleisön innostus oli melko marginaalista, mutta vähitellen yleisön määrä alkoi kasvaa. Tästä lähtien yhteislaulutapahtuma järjestettiin joka kesä, ja vuonna 1979 SVT aloitti suorat lähetykset Skansenilta. Ensimmäiseen ohjelmaan myytiin 20 000 lauluvihkosta.
Ohjelman tunnuskappale oli vuonna 1979 ”Sjung med, sjung med, per television, så blir vi enad nation!” (Laula mukana, laula mukana television välityksillä, ja meistä tulee yhtenäinen kansakunta), mutta se vaihdettiin kappaleeseen nimeltä ”Stockholm i mitt hjärta” (Tukholma sydämessäni). Sen sanoitti Lasse Berghagen vuonna 1994, kun hänestä tuli ohjelman juontaja.
Historia > Lasse Berghagen houkuttelee nuorta yleisöä Skanseniin

Vuonna 1994 ohjelman juontajaksi tuli Lasse Berghagen. Hän uudisti ohjelmaa, ja siitä tuli suositumpi kuin koskaan aiemmin. Berghagenista tuli puolestaan sinisen pikkutakkinsa ansiosta television väriläiskä. Skansenin akvaarion eläintenhoitaja Jonas Wahlström oli ohjelmassa tuttu näky, ja hän saapui sinne usein mukanaan joitain eläimiä akvaariosta. Berghagenin aloittaessa juontajana katsojaluku oli noin 600 000, mutta kun hän lopetti, jokaisella jaksolla oli lähes kaksi miljoonaa katsojaa.
Historia > Anders Lundin harjoittelee ja nousee ohjelman johtoon

Berghagen päätti vuonna 2003 jättää kymmenen vuotta kehittämänsä ohjelman. Hän veti viimeisen ohjelman 15. heinäkuuta 2003, ja viimeisen kolmen ohjelman aikana hänellä oli juontamisessa apuna harjoittelija Anders Lundin. Vuonna 2004 Lundin liittyi ohjelmantekijöihin ja aloitti tapahtuman juontajana. Hän työskenteli vuoteen 2010 asti.
Vuonna 2006 yhteislaulutapahtuman yleisöennätys mitattiin 18. heinäkuuta, jolloin paikan päälle saapui 28 000 osallistujaa. Suuren väkimäärän takia Skansenille jouduttiin hankkimaan useita vartijoita ja sairaanhoitajia. Paikan päälle oli myös tuotu kolme ylimääräistä vaahtosammutinta, sillä juuri Euroviisut voittanut, hard rock- ja hevi-bändi Lordi esitti ohjelmassa voittokappaleensa "Hard Rock Hallelujah", ja he käyttivät show’ssaan paljon pyrotekniikkaa. Kaikkien aikojen katsojaennätys saavutettiin 26. kesäkuuta 2007, kun The Ark, Pernilla Wahlgren, Benjamin Ingrosso, Maia Hirasawa, Electric Banana Band ja Maria Möller esiintyivät ohjelmassa. Tuolloin televisio-ohjelmaa seurasi 2 265 000 katsojaa.
Ohjelman jälkeen useimmat artistit soittavat pari ylimääräistä kappaletta, jotka SVT Play lähettää livenä. Vuodesta 2008 lähtien nettilähetyksillä on ollut oma juontaja: Babsan (2008), Shire Raghe (2009), Frida Tiblom (2010) ja Anton Lundqvist (2011).
Historia > SVT panostaa Måns Zelmerlöwiin

Aftonbladet ilmoitti 23. helmikuuta 2011, että Lundin lopettaa juontajan työt, ja samaan aikaan lehti uutisoi, että Måns Zelmerlöwistä tulisi hänen seuraajansa. Iltapäivällä SVT piti tiedotustilaisuuden, jossa ilmoitettiin Zelmerlöwin aloittavan työt Lundinin jatkajana. Tapahtuman juontajavaihdos ilmoitettiin aikaan, jolloin ohjelman suosio ja katsojaluvut olivat laskeneet huomattavasti. Nettilähetystä "Allsång på Skansen – bakom scenen" (Allsång på Skansen - kulissien takana) juonsivat kesällä 2011 Anton Lundqvist ja Maria Ericson. Nettilähetykset alkoivat ensimmäistä kertaa puoli tuntia ennen tv-lähetystä. Zelmerlöw ja yhteislauluyleisö harjoittelivat joitain kappaleita ennen suoran tv-lähetyksen alkua. Ensi-illan aluksi laulettiin alkuperäinen ”Stockholm i mitt hjärta” -tunnuskappale. Lasse Berghagenin kirjoittamaa melodiaa lyhennettiin, kun Lundin aloitti juontajana kesällä 2004. Toisessa ohjelmassa sävellystä lyhennettiin jälleen. Kolmannessa ohjelmassa laulettiin kappaleen pidempi versio. Ennen esityskautta lavastus ja osa säestävän yhtyeen jäsenistä uudistuivat. Vuonna 2012 nettilähetyksen ohjelmapäälliköksi nousi Robert Rydberg.
Muuta tietoa

Kjell Öhman toimi pianistina ja kapellimestarina vuosina 1993–2010. Vuonna 2011 hän ei enää osallistunut ohjelmaan. Yhteislaulutapahtuman ja ohjelman vetäjät esittelivät Öhmanin ja muut säestävän yhtyeen jäsenet yleisölle ja tv-katsojille joka vuosi ”Kjell Öhmanin orkesterina” (Kjell Öhmans orkester).
Vuodesta 2011 lähtien yhteislaulun säestäjänä on toiminut bändi nimeltä Stoffez.
Robert Gustafssonin vaikutus ohjelmaan

Koomikko Robert Gustafsson esiintyi 1990-luvun puolivälistä vuoteen 2008 saakka joka vuosi ohjelman päätösjaksossa. Hän esitti erilaisia keksittyjä hahmoja ja/tai imitoi tunnettuja henkilöitä. Vuonna 2009 hän esiintyi kesän kolmannessa ohjelmassa.
Lähetysten ohjelma- ja yhteislauluvetäjät

1935–1950 Sven Lilja
1956–1966 Egon Kjerrman
1974–1993 Bosse Larsson
1994–2003 Lasse Berghagen
2004–2010 Anders Lundin
2011–2013 Måns Zelmerlöw
2014–2015 Petra Marklund
2016–2022 Sanna Nielsen
2023– Pernilla Wahlgren
Nettilähetysten juontajat

2008 – Babsan
2009 – Shire Raghe
2010 – Frida Tiblom
2011 – Anton Lundqvist ja Maria Ericson
2012 – Robert Rydberg
Egon Kjerrman
Käännös suomeksi
Henry Kuttner

| Henry Kuttner> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. huhtikuuta 1915 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 4. helmikuuta 1958 (42 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Lewis Padgett, Keith Hammond ja useita muita
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1936–1958
Tyylilajit:  kauhu, fantasia, science fiction
Esikoisteos:  ”Hautausmaan rotat”
Pääteokset:  ”Mimsy Were the Borogoves” Robots Have No Tails
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Henry Kuttner (7. huhtikuuta 1915 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat – 4. helmikuuta 1958 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kauhu-, fantasia- ja tieteiskirjailija. Hän syntyi ja asui Los Angelesissa. Kuttner avioitui kirjailijakollega C. L. Mooren kanssa vuonna 1940, minkä jälkeen he kirjoittivat suurimman osan vuosien 1940–1958 teoksistaan yhteistyössä. Kuttner oli tuottelias kirjailija, ja hänen tuotantonsa käsittää lähes kolmesataa teosta, joista suurin osa on novelleja. Pääasiallisena julkaisukanavanaan hän käytti pulp-viihdelukemistoja.
Elämä > Uran alku

Kuttner syntyi juutalaiseen perheeseen vuonna 1915 ja oli lapsena kiinnostunut pulp-lehti Weird Talesista. Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli runo ”Ballad of the Gods”, jonka Weird Tales julkaisi helmikuussa 1936. Sitä seurasi seuraavassa kuussa julkaistu kauhutarina ”Hautausmaan rotat”, joka lienee edelleen Kuttnerin tunnetuin kauhutarina. Kuttnerilla oli kuitenkin vaikeuksia saada tarinansa ”Salemin kauhu” (1937) julkaistuksi. Kirjeystävä Robert Bloch, joka oli myös aloitteleva kirjailija, ehdotti, että Kuttner ottaisi yhteyttä kauhukirjailija H. P. Lovecraftiin.
Kuttner lähetti ensin fanikirjeen, mutta pyysi jo seuraavassa kirjeessään apua Lovecraftilta, joka auttoikin saattamaan novellin julkaisukelpoiseksi. Kuttnerista tuli osa Lovecraftin ympärille muodostunutta kirjeystävien piiriä ja sai tältä Cthulhu-mytologiaan viittaavan lempinimen Khut-N’hah. Vuosina 1936–1939 Kuttner kirjoitti yhteensä kahdeksan Cthulhu-tarinaa, mutta myös goottilaista kauhua ja Lordi Dunsanyn tyyppisiä fantasiatarinoita. Kuttnerin varhaistuotanto on tyylillisesti paljon velkaa Lovecraftille, oman tyylinsä hän löysi vasta myöhemmin. Kuttneria itseään kammotti ajatus, että hänet muistettaisiin pelkkänä ”köyhän miehen Lovecraftina”.
Weird Talesin suosituimpiin kuulunut avustaja, Conan barbaarin luoja Robert E. Howard menehtyi 1936. Vuoteen 1938 mennessä Howardin ennenjulkaisemattomat novellit alkoivat käydä vähiin. Monet kirjailijat, Kuttner heidän joukossaan, pyrkivät paikkaamaan Howardin jättämää aukkoa ja ryhtyivät kirjoittamaan miekka ja magia -novelleja. Toukokuusta 1938 alkaen Kuttnerilta julkaistiin neljä Conan-vaikutteista fantasiatarinaa, joissa seikkaili Atlantiksen prinssi Elak. Ne olivat Weird Talesin lukijoiden parissa erittäin suosittuja. Kuttnerin toinen miekka ja magia -sarja kertoi Sardopoliksen prinssi Raynorista, ja sen kaksi tarinaa ilmestyivät 1939 Strange Stories -lehdessä.
Kuttnerin ensimmäinen science fiction -tarina ”When the Earth Lived” julkaistiin Thrilling Wonder Stories -lehdessä lokakuussa 1937. Tieteisfiktiosta tulikin tyylilaji, jonka saralla Kuttner oli kaikkein tuotteliain. Kuttner oli genren puitteissa monipuolinen kirjailija ja kirjoitti muun muassa avaruusoopperaa, sarjan novelleja elokuvanteosta tulevaisuudessa (julkaistu Thrilling Wonder -lehdessä vuosina 1938–1940) sekä joukon seksuaalisesti vihjailevia tarinoita Marvel Science Stories -lehdelle. Kuttner alkoi myös käyttää enenevässä määrin salanimiä.
Elämä > Tuotteliain kausi

Kuttner tutustui toiseen Weird Tales -kirjailijaan C. L. Mooreen lähetettyään tälle fanikirjeen 1936. Kuttner erehtyi aluksi pitämään taiteilijanimessään etunimensä (Catherine Lucille) pelkkiin nimikirjaimiin lyhentänyttä Moorea miehenä. Ensimmäisen kerran Kuttner ja Moore tekivät yhteistyötä jo seuraavana vuonna. Kirjailijat avioituivat vuonna 1940, ja sen jälkeen he kirjoittivat suurimman osan teoksistaan yhteistyössä, vaikkakin yhteistyön määrä vaihteli.
Pariskunta kirjoitti pääasiassa tieteistarinoita ja fantasiaa. Novelleja julkaistiin sekä Kuttnerin että Mooren nimissä, mutta myös lukuisilla salanimillä. Novellien todellisen kirjoittajan ja yhteistyön määrän selvittäminen on osoittautunut vaikeaksi, monessa tapauksessa mahdottomaksi. Todennäköisesti Mooren nimissä julkaistut tarinat olivat useammin hänen omiaan, kun taas Kuttnerin nimissä julkaistut tarinat saattoivat olla yhteistyönovelleja. Myös jotkin salanimistä olivat pääasiassa vain toisen kirjailijan käytössä. Moorea on pidetty kaksikosta taitavampana ja tuotteliaampana kirjoittajana, kun taas Kuttnerin vahvuuksia olivat nokkelat, jopa rämäpäiset ideat sekä tiivis juonenkuljetus.
Toisen maailmansodan aikana Kuttner ja Moore nousivat Astounding Science-Fictionin toimittajan John W. Campbellin luottokirjailijoiden joukkoon. Esimerkiksi vuonna 1942 Kuttner oli mukana kymmenessä lehden kahdestatoista numerosta, ja kahdessa numerossa oli häneltä kaksi novellia. Astounding oli kuitenkin vain yksi monista lehdistä, joihin Kuttner kirjoitti. Sodan aikana Kuttner ja Moore ottivat käyttöön tunnetuimmat salanimensä Lewis Padgett ja Lawrence O’Donnell. Suurin osa O’Donnell-tarinoista oli todennäköisesti Mooren kirjoittamia, kun taas Padgett saattoi olla pääasiassa Kuttnerin käyttämä salanimi. Monissa Padgett-tarinoissa on mukana omalaatuista huumoria ja niistä tunnetuimpia ovat Kuttnerin mahdollisesti yksin kirjoittamat Galloway Gallegher -tarinat. Gallegher on juoppo keksijä, joka osaa rakentaa robotteja ainoastaan humalassa ja selvitessään unohtaa välittömästi rakentamiensa koneiden tarkoituksen. Padgettin nimissä julkaistiin myös tarina ”Mimsy Were the Borogoves” (Astounding Science-Fiction, helmikuu 1943), jossa tulevaisuuden lelut päätyvät 1900-luvulle. Tarinaan löyhästi perustuva elokuva Maaginen Mimzy ilmestyi vuonna 2007. Sodan loppupuolella Kuttner värvättiin Yhdysvaltain asevoimiin.
Elämä > Viimeiset vuodet ja kuolema

Sodan loputtua, vuodesta 1946 alkaen, Kuttnerilta julkaistiin Startling Stories -lehdessä jatkokertomuksena joukko tieteisfantasiaromaaneja, joita The Encyclopedia of Science Fiction kuvailee ”arkkityyppisiksi”. Novellien tavoin myös romaanit olivat usein Kuttnerin ja Mooren yhteistyössä kirjoittamia. Teokset julkaistiin ilman Mooren nimeä, koska naiskirjailijat eivät tuolloin vedonneet tieteiskirjallisuuden harrastajiin.
1950-luvulle tultaessa sekä Kuttner että Moore tunsivat itsensä ylirasittuneiksi. He kirjoittivat jonkin verran murhamysteerejä käsitelleitä rikosromaaneja, mutta vain vähän tieteisfiktiota. Kuttnerin työtahti hidastui huomattavasti. Vuonna 1950 Kuttner ja Moore aloittivat psykologian opinnot Etelä-Kalifornian yliopistossa. Kuttner valmistui 1954 ja jatkoi sitten maisterinopintoja, jotka kuitenkin jäivät kesken, kun heikosta sydämestä kärsinyt Kuttner kuoli sydänkohtaukseen vain 42-vuotiaana tehtyään liikaa puutarhatöitä.
Työskentelytapa

Monen muun pulp-kirjailijan tavoin Kuttnerin työtahti oli kuluttava. Lehdet maksoivat novelleista huonosti, parhaimmillaankin vain pari senttiä sanalta, usein vähemmän kuin yhden. Siksi novelleja oli tuotettava nopeasti ja paljon. Tämän vuoksi Kuttnerilla ei aina ollut mahdollisuutta korjailla novellejaan kirjoittamisen jälkeen, vaan ne piti lähettää julkaistavaksi heti valmistumisen jälkeen.
Kuttner ja Moore aloittivat yhteistyön vuonna 1937. Pariskunnan avioiduttua yhteistyö muuttui hyvin aktiiviseksi. Se tiivistyi vuosien mittaan entisestään ja lähes kaikki Kuttnerin ja Mooren teokset olivat ainakin jossain määrin yhteistyössä kirjoitettuja. Kuttnerin ja Mooren kerrotaan vuorotelleen samalla kirjoituskoneella, toisen jatkaessa tarinaa aina siitä mihin edellinen oli jäänyt.
Perintö

»[Kuttner on] laiminlyöty mestari – – joka hahmotteli science fictionia ja fantasiaa niiden tärkeimpinä vuosina.» 
(Ray Bradbury)
Vaikka Kuttner oli omana aikanaan merkittävä fantasia- ja tieteiskirjailija, hän ei ole kovinkaan tunnettu. Elinaikanaan hän jäi tuntemattomaksi salanimien käytön vuoksi, kun taas kuolemansa jälkeen Kuttner on jäänyt vaimonsa varjoon. Myös runsas yhteistyö Mooren kanssa hämärsi Kuttnerin kirjailijaprofiilia, minkä lisäksi Moore oli yleisesti ottaen Kuttneria vaikutusvaltaisempi kirjailija. Myös Kuttnerin ennenaikainen kuolema lienee vaikuttanut asiaan. Toisaalta Kuttnerin tuotteliain kausi oli hänen kuollessaan jo takana päin. Sekä Ray Bradbury että F. Paul Wilson ovat arvelleet, että Kuttnerin ongelma oli se, ettei hänen tekstinsä provosoinut lukijaa (”lack of polarizing qualities”). Kuttnerilla ei ollut esimerkiksi yhteiskunnallista sanomaa, eikä hänen kirjoitustapansa ollut erityisen mieleenpainuva. Wilsonin mielestä Kuttnerin teksti provosoi korkeintaan niitä, jotka eivät pidä viihteestä. Hänestä Kuttner olikin ”vain” tarinankertoja, mutta pätevä sellainen.
Kuttnerin vähäiseksi jääneestä maineesta huolimatta monet myöhemmät kirjailijat ovat kertoneet saaneensa häneltä vaikutteita. Kuttner auttoi ja ohjasi Bradburyä alkuun tämän kirjailijanuran alkuvaiheessa. Bradburyn tyyli onkin paljon velkaa Kuttnerille. Vuosia myöhemmin Bradbury valitteli Kuttnerin aliarvostettua asemaa esseessään ”Henry Kuttner: A Neglected Master”. Muita Kuttnerilta vaikutteita saaneita kirjailijoita ovat Marion Zimmer Bradley, Roger Zelazny ja Richard Matheson, joista viimeisenä mainittu omisti romaaninsa Olen legenda Kuttnerille kiitokseksi kirjoittamistyössä saamastaan avusta ja rohkaisusta. Kirjailija Will Murray on kuvaillut Kuttneria ”pulp-kirjailijan perikuvaksi”, joka kykeni tarpeen mukaan kirjoittamaan nopeasti mitä genreä tahansa. Antologisti Markku Sadelehdon mukaan Kuttner on ”laiminlyöty ja unohdettu mestari”.
Vuonna 2004 Kuttner ja Moore palkittiin postyymisti Cordwainer Smith Rediscovery Award -palkinnolla. Palkinto myönnetään vuosittain kirjailijalle, jonka raati katsoo jääneen ilman ansaitsemaansa huomiota.
Elak-sarjaan kuuluva novelli ”Lohikäärmeen valtaistuin” (Dragon Moon, 1941) oli tiettävästi ensimmäinen suomeksi ilmestynyt miekka ja magia -tarina. Se julkaistiin Seikkailujen sankareita -lehdessä vuonna 1943.
Salanimet

Kuttner käytti uransa aikana ainakin seitsemäätoista salanimeä, joita olivat muun muassa Paul Edmonds, Noel Gardner, Keith Hammond, Hudson Hastings, Robert O. Kenyon, C. H. Liddell, K. H. Maepenn, Scott Morgan, Lawrence O’Donnell, Lewis Padgett ja Woodrow Wilson Smith. Eräs syy salanimien käyttöön oli Kuttnerin tuotteliaisuudessa. Samalta kirjailijalta voitiin julkaista yhdessä lehden numerossa vain yksi novelli tämän omalla nimellä – muut tuli merkitä jonkun muun kirjoittamiksi. Lisäksi joillakin julkaisijoilla oli vakituisia salanimiä, jotka olivat monen kirjailijan käytössä. Tällaisia Kuttnerin käyttämiä nimiä olivat muun muassa Will Garth ja James Hall. Kuttner käytti salanimiä niin paljon, että on toisinaan jopa jäänyt omien pseudonyymiensä varjoon.
Suomennettu tuotanto

”Hautausmaan rotat” (”The Graveyard Rats”, 1936), antologiassa Outoja tarinoita 1 (1990).
”Kralitzin salaisuus” (”The Secret of Kralitz”, 1936), antologiassa Musta kivi (1995).
”Salemin kauhu” (”The Salem Horror”, 1937), antologiassa Lovecraftin lähteillä (2013).
”Ukkosta aamunkoitossa” (”Thunder in the Dawn”, 1938), antologiassa Mustan jumalan suudelma (1993).
”Feeniksin tuolla puolen” (”Beyond the Phoenix”, 1938), antologiassa Weird Tales – fantasialehden parhaat alkuperäiskuvin (1992).
”Hydra” (”Hydra”, 1939), antologiassa Outoja tarinoita 5 (1993).
”Pimeyden linnake” (”The Citadel of Darkness”, 1939), antologiassa Pimeyden linnake (1991).
”Lohikäärmeen valtaistuin” (”Dragon Moon”, 1941), lehdessä Seikkailujen sankareita (1943).
Weird Talesin toukokuun 1938 numero.
Weird Talesin tammikuun 1941 numero, jossa ”Lohikäärmeen valtaistuin” -tarina esiintyy.
Lada Kerho

| Lada Kerho ry |
| --- | --- |

Perustettu:  1997
Kotipaikka:  Kangasala
Jäsenmäärä:  560
Puheenjohtaja:  Jarno Pajari
Jäsenlehti:  Lada Pravda
Aiheesta muualla
www.ladakerho.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lada Kerho ry on suomalainen Lada-harrastajien autokerho. Yhdistyksen perustamiskokous pidettiin 2. helmikuuta 1997 Kangasalla tieliikenteen alan valtakunnallisessa erikoismuseossa Mobiliassa. Kerhossa oli vuonna 2015 noin 450 jäsentä, mutta parhaimmillaan jäsenmäärä on ollut noin 1 500. Kerho järjestää kokoontumisajoja ja tapahtumia.
Lada Kerho sai alkunsa televisiossa 1995 esitetystä Kummeli-ryhmän sketsistä ”Ladojen kokoontumisajot”. Kerho perustettiin virallisesti 1997. Ladoja oli vuonna 2010 rekisterissä 22 600, mutta esimerkiksi 1970-luvun Ladoja enää 350. Kaikista myydyistä jäljellä on kymmenkunta prosenttia.
Aiheesta muualla

Lada Kerho
Dalmatiankoira

| Dalmatiankoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Kroatia (nimetty Kroatiaan kuuluvan Dalmatian mukaan)
Määrä:  Suomessa rekisteröity n. 8 500
Rodun syntyaika:  mahdollisesti jopa kaksi tuhatta vuotta sitten
Alkuperäinen käyttö:  vaunukoira, vahtikoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  12–17 vuotta
Muita nimityksiä:  dalmatialainen, dalkku, dalmis, dallu, dalmatinski pas, dalmatinac, Dalmatian, dalmatien, Dalmatiner, dálmata, dalmaatsia koer
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 3 Sukulaisrodut #153
Ulkonäkö
Paino:  urokset 27–32 kg, nartut 24–29 kg
Säkäkorkeus:  54–61 cm
Väritys:  valkoinen pohjaväri mustin tai ruskein täplin
Dalmatiankoira (kroatiaksi dalmatinski pas) eli dalmatialainen (kroatiaksi dalmatinac) on vanha, mahdollisesti Kroatian alueelta peräisin oleva keskikokoinen koirarotu, jonka tunnistaa helposti valkoisesta tummatäplikkäästä turkista. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 6 eli ajaviin ja jäljestäviin koiriin, vaikka rodulla ei enää nykyään ole metsästysominaisuuksia.