stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elsass-Lothringen
Historia > Tausta

Elsass-Lothringenin alue kuului suurimmaksi osaksi jo vuodesta 921 Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan, mutta se liitettiin vähitellen Ranskaan vuonna 1648 solmitun Westfalenin rauhan jälkeen. Tästä eteenpäin Saksa ja Ranska ovat kiistelleet alueen omistuksesta.
Elsass ja Lothringen liitettiin tiukasti Ranskan yhteyteen Ludvig XIV:n aikana. Tällöin alueella asui pääasiassa saksalaisia, jotka vastustivat ranskalaistamispyrkimyksiä. Lothringenin herttuan Stanisław Leszczyńskin aika vuosina 1733–1766 päätti väliaikaisesti ranskalaistamisen, joka jatkui Stanisławin kuoltua vuonna 1766. Ranska vakiintui alueella pikkuhiljaa hallinnon, kaupan ja kulttuurin kieleksi, mutta kansan enemmistön valtakielenä säilyi saksa ja sen paikalliset murteet.
Historia > Alue osana Saksan keisarikuntaa

Vuosina 1870–1871 käydyn Saksan–Ranskan sodan aikana Preussi liittolaisineen miehitti alueen. Sodan päätteeksi solmitussa Frankfurtin rauhassa lähes koko Elsass (ranskankielistä Belfortin aluetta lukuun ottamatta) sekä kolme neljännestä Mosellen ja neljännes Meurthen departementistä liitettiin osaksi 1871 perustettua Saksan valtakuntaa, mikä johti noin 50 000 pakolaisen lähtemiseen Ranskaan. Anneksion perusteet olivat enimmäkseen kansallismielisiä, sillä liitosalueen väestöstä noin 90 prosenttia puhui äidinkielenään saksaa. Strategisista syistä kuitenkin aluetta laajennettiin Lorrainen täysin ranskankielisiin alueisiin, näin erityisesti Metzin ympäristössä, josta Saksa sai noin 200 000 ranskankielistä alamaista.
Suoraan Saksan keisarikunnan alainen uusi provinssi nimettiin Elsass-Lothringenin valtakunnanmaaksi (saks. Reichsland Elsaß-Lothringen), ja se jaettiin kolmeen hallintopiiriin (Lothringen, Oberelsaß ja Unterelsaß). Alueen korkein vallanpitäjä oli Saksan keisari, jota vuodesta 1879 alkaen edusti Straßburgissa asemapaikkaansa pitävä käskynhaltija (saks. Statthalter) apunaan Elsass-Lothringenin ministeriö (saks. Ministerium für Elsaß-Lothringen). Uutta valtakunnanmaata hallittiin aluksi varsin keskusjohtoisesti Berliinistä käsin keisarikunnan ja Preussin hallintoelinten välityksellä. Saksan valtiopäiville (saks. Reichstag) Elsass-Lothringenin asukkaat saivat valita 15 edustajaa. Vuonna 1911 Elsass-Lothringenille säädettiin perustuslaki, joka takasi alueelle autonomian ja juridisesti tasa-arvoisen aseman keisarikunnan muihin osavaltioihin nähden. Valtakunnanmaa sai kaksikamarisen parlamentin, oman punavalkoisen lipun ja kolme edustajaa Berliinin liittoneuvostoon (saks. Bundesrat).
Elsass-Lothringenin talous kehittyi 1800-luvun lopulla voimakkaasti, ja muun Saksan tapaan siellä toteutettiin useita merkittäviä sosiaalisia uudistuksia, kuten oppivelvollisuus (1873) sekä sosiaali- ja sairausvakuutuksen käyttöönotto, kauan ennen kuin muualla nykyisessä Ranskassa. Valtakunnanmaan virallinen kieli oli saksa, mutta ranskankielisillä alueilla sai ranskaa käyttää apukielenä hallinnossa ja opetuskielenä kouluissa.
Historia > Alue ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Versailles’n rauhassa vuonna 1919 Elsass-Lothringen palautettiin Ranskalle. Alue menetti kaiken itsehallintonsa, sillä uudelleen perustetut kolme departementtia (Bas-Rhin, Haut-Rhin ja Moselle) alistettiin muiden Ranskan departementtien tapaan suoraan Pariisille. Alueella käynnistettiin myös voimakkaat ranskalaistamistoimet. Lähes puoli vuosisataa kestänyt saksalaisvalta oli kuitenkin jättänyt jälkensä alueeseen, ja osa tuona aikana tehdyistä järjestelyistä on säilynyt tähän päivään saakka poikkeuksina Ranskan yleisistä käytännöistä. Näistä alueellisista erikoisuuksista puhuttaessa Elsass-Lothringenin alueesta käytetään Ranskassa virallisissa yhteyksissä nimitystä Alsace-Moselle historiaan viittaavan Alsace-Lorrainen sijaan.
Toisen maailmansodan aikana, Saksan miehitettyä Ranskan, alue liitettiin jälleen Saksaan vuosiksi 1940–1945. Käytännössä, joskaan ei muodollisesti, Elsass liitettiin hallinnollisesti yhteen Badenin kanssa (Reichsgau Oberrhein), Lothringen puolestaan Saarlandin kanssa (Reichsgau Westmark). Valloitus päätti saksalaisten syrjimisen ja toi tilalle natsihallinnon; moni alueen asukkaista palveli sodan aikana Saksan asevoimissa tai SS:ssä.
Toisen maailmansodan jälkeen sodan runtelema alue palautettiin Ranskalle, jolle se kuuluu edelleen. Se jaettiin kahden hallintoalueen (région) kesken. Alsace muodosti oman hallintokokonaisuutensa (departementit Haut-Rhin ja Bas-Rhin). Entisen valtakunnanmaan Lothringenin puoleinen osa puolestaan muodostaa Mosellen departementin, eli se on vain osa myöhemmästä Lorrainen hallintoalueesta, joka vuoden 2016 alussa yhdistettiin Alsacen ja Champagne-Ardennen hallintoalueiden kanssa Grand Estin alueeksi.
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan jälkeen Ranskan hallitus suoritti alueella ankaria ranskalaistamistoimia. Muun muassa saksan kielen sekä elsassin murteen ja Lothringenissa puhuttavien frankkilaismurteiden käyttö virallisissa yhteyksissä kiellettiin kokonaan. Tiukka kielipolitiikka tuotti tulosta, sillä nykyisin alue on jo lähes täysin ranskankielinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elsass-Lothringen Wikimedia Commonsissa
| n k  Saksan keisarikunnan osavaltiot |
| --- | --- | --- |
| Kuningaskunnat |   Baijerin kuningaskunta   Preussin kuningaskunta   Saksin kuningaskunta   Württembergin kuningaskunta  |  |
| Suurherttuakunnat |   Badenin suurherttuakunta   Hessenin suurherttuakunta   Mecklenburg-Schwerinin suurherttuakunta   Mecklenburg-Strelitzin suurherttuakunta   Oldenburgin suurherttuakunta   Saksi-Weimar-Eisenach   Schwarzburg-Rudolstadt   Schwarzburg-Sondershausen  |  |
| Herttuakunnat |   Anhaltin herttuakunta   Braunschweigin herttuakunta   Saksi-Altenburg   Saksi-Coburg-Gotha   Saksi-Lauenburg (vuoteen 1876)   Saksi-Meiningen  |  |
| Ruhtinaskunnat |   Lippen ruhtinaskunta   Reuss-Geran ruhtinaskunta   Reuss-Greizin ruhtinaskunta   Schaumburg-Lippe   Schwarzburg-Rudolstadt   Schwarzburg-Sondershausen   Waldeck-Pyrmont  |  |
| Kaupunkivaltiot |   Bremen   Hampuri   Lyypekin vapaakaupunki  |  |
| Keisarilliset provinssit |   Elsass-Lothringen  |  |
| Muut |   Saksan siirtomaat  Mittelafrika  Mitteleuropa  |  |
Elsass-Lothringenin valtakunnanmaan kartta.
Allyyliasetaatti

| Allyyliasetaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Prop-2-enyyliasetaatti
CAS-numero:  591-87-7
PubChem CID:  11584
SMILES:  CC(=O)OCC=C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H8O2
Moolimassa:  100,114 g/mol
Kiehumispiste:  104 °C
Tiheys:  0,9277 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 28 g/l (20 °C)
Allyyliasetaatti (C5H8O2) on tyydyttymättömiin estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Rakenteeltaan se on allyylialkoholin ja etikkahapon esteri. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Allyyliasetaatti on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin useisiin orgaanisiin liuottimiin.
Allyyliasetaattia valmistetaan propeenin, etikkahapon ja hapen välisellä reaktiolla. Katalyyttinä reaktiossa toimii palladium ja reaktio tapahtuu 160–180 °C:n lämpötilassa. Katalyyttinä voi olla lisäksi alkalimetalliasetaatteja tai rauta- ja vismuttiyhdisteitä. Reaktiossa muodostuu välivaiheena organopalladiumkompleksi. Suurin osa allyyliasetaatista hydrolysoidaan happamissa olosuhteissa allyylialkoholiksi. Allyyliasetaatista voidaan valmistaa myös allyylikloridia, allyylisyanidia ja metateesireaktioilla polymeerejä. Allyyliasetaattia voidaan myös käyttää täiden ja muiden hyönteisten häätämiseen ja aromiaineena.
Allyyliasetaatin valmistuksen katalyyttinen sykli
Alluviaalikeila

Kiinassa sijaitseva alluviaalikeila levittäytyy Taklimakanin aavikon eteläreunalla Kunlun- ja Altyntaghvuoristojen välissä. Keilan vasen osa on aktiivinen ja on sininen siinä virtaavien monien purojen ansiosta.
Alluviaalikeila on viuhkamainen kerrostuma, joka muodostuu paikkaan, jossa nopeasti virtaava joki tulee esimerkiksi kanjonista tasankoalueelle. Ne ovat usein huomattavampia kuivilla ja puolikuivilla alueilla. Se on erikoistapaus alluviaalista, joka on virtaavan veden kuljettamaa ja kasaamaa sedimenttiä.
Veden kasaama alluviaalikeila Kuolemanlaaksossa.
Alluviaalikeilat muodostuvat paikkaan, jossa topografiassa on selvä murtumakohta, josta vesi pystyy virtaamaan ylänköalueelta matalammalle tasankoalueelle. Tällainen murtuma, kuten kanjoni, johtaa virran tasangolle, jossa vedellä on mahdollisuus levittäytyä. Virran nopeus hidastuu, kun se päätyy tasangolle, eikä se pysty enää kuljettamaan maa-ainesta mukanaan. Aines kerääntyy sedimenteiksi viuhkamaiseen muotoon. Myös jäätikköjokien virrattua kohti jäätikön reuna-alueella olevaa joensuuta jäätikön reuna saattaa hidastaa virtausta niin, että joen kuljettama aines kasaantuu joensuulle viuhkamaiseksi suistoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alluviaalikeila Wikimedia Commonsissa
Elämän lyhyydestä

| Elämän lyhyydestä> De brevitate vitae |
| --- | --- |
 Teoksen alku painoksesta vuodelta 1643.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Seneca nuorempi
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  49–55
Suomennos
Suomentaja:  Juhana Torkki
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2018
ISBN:  9789511326489
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Elämän lyhyydestä (lat. De brevitate vitae) on Seneca nuoremman kirjoittama filosofinen tutkielma, joka opettaa, että mikä tahansa elämän pituus on riittävä, jos elämä on eletty viisaasti.
Teos on eräs Senecan dialogeiksi kutsutuista tutkielmista. Seneca kirjoitti sen joskus vuosien 49–55 välillä. Hän osoitti sen ystävälleen Pompeius Paulinukselle.
Teos on jaettu 20 lukuun. Esityksessään Seneca nostaa esille monia stoalaisia periaatteita. Hän opettaa, että elämä tuntuu ihmisistä usein lyhyeltä vain siksi, että he pitävät vääriä asioita tärkeinä ja tuhlaavat paljon aikaa merkityksettömien asioiden tavoitteluun. Senecan mukaan luonto antaa ihmisille tarpeeksi aikaa tehdä sen, mikä on todella tärkeää, ja aika tulee vain jakaa oikein. Oikein käytettynä elämä siis on pitkä. Yleisesti ajan voi Senecan mukaan käyttää parhaiten filosofian opinnoissa.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Seneca: Elämän lyhyydestä.  (Suom. Juhana Torkki)  Otava, 2018.  ISBN 9789511326489
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Seneca: De Brevitate Vitae. Teoksessa Seneca: Volume II. Moral Essays.  (De Consolatione ad Marciam. De Vita Beata. De Otio. De Tranquillitate Animi. De Brevitate Vitae. De Consolatione ad Polybium. De Consolatione ad Helviam. Loeb Classical Library 254)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1932.  ISBN 0674992806
Seneca: On the Shortness of Life.  (Translated by C. D. N. Costa. Penguin Great Ideas)  Penguin Group US, 2005.  ISBN 1101651180
Aiheesta muualla

Seneca, Lucius Annaeus: De brevitate vitae. The Latin Library. (latinaksi)
Seneca, Lucius Annaeus: On the Shortness of Life. Käännös John W. Basore, 1932. (englanniksi)
Electric Light Orchestra

| Electric Light Orchestra |
| --- | --- |
 Electric Light Orchestra esiintymässä Oslossa 1978
Tiedot
Toiminnassa:  1971–1986, 2000–2001, 2013–
Tyylilaji:  poprock, progressiivinen rock
Kotipaikka:  Birmingham, Englanti
Laulukieli:  englanti
Levy-yhtiö:  Harvest, Warner Bros., United Artists, Jet, Columbia, Epic, Legacy, Sony BMG
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Electric Light Orchestra (ELO) on tunnettu birminghamilainen rock-yhtye. Yhtye oli suosituimmillaan 1970- ja 1980-luvuilla. Varsinkin alkuvuosinaan yhtye tunnettiin sellojen ja viulujen käytöstä yhdistettynä rock/pop-soundeihin.
Yhtyeen perusti vuonna 1971 Jeff Lynne (yhtyeestä The Idle Race) yhdessä The Move -yhtyeen Roy Woodin ja Bev Bevanin kanssa. ELO hajosi vuonna 1986. Vuonna 2000 Jeff Lynne teki lyhyen comebackin Electric Light Orchestra -nimellä uusien soittajien kanssa ja levytti yhden albumin. Albumi menestyi huonosti ja yhtyeen Yhdysvaltain-kiertue peruutettiin heikon suosion vuoksi. Yhtye hajosi uudelleen vuonna 2001, mutta aloitti jälleen vuonna 2013 nimellä Jeff Lynnen ELO.
Kultavuodet 1976-81

Vuosina 1976-81 Electric Light Orchestralla oli 15 Top 20 -singlehittiä Britanniassa ja ELO oli 70-luvun lopulla yksi maailman suosituimmista yhtyeistä. LP-levyt A New World Record (1976) ja Out Of The Blue (1977) olivat lähes kaksi vuotta brittien albumilistalla. Yhtye oli myös Pohjois-Amerikan kiertueella
Tuottelias ja suosittu yhtye julkaisi yhteensä 30 albumia ja 90 sinkkua jatkuen 2000-luvulle.
Listasijoitukset

Bändin suosituimmaksi hitiksi Britanniassa tuli kappale nimeltä Livin’ Thing vuodelta 1976 albumilta A New World Record. Kappale on ollut myös usean elokuvan soundtrack, elokuvissa Boogie Nights (1997), Tjenare kungen (2005 ), Chaos Theory (2007) ja Hunky Dory (2011). Britanniassa yhtyeellä oli pelkästään top10 listasijoituksia on 15 kpl.
| Sinkkulista (UK) | Albumilista (UK) | Billboard 200 |
| --- | --- | --- |
| Sinkkulistalla UK listaykkösenä yhden kerran  UK Top 10 listasijoituksia 15 kpl UK Top 40s listasijoituksia 27 kpl UK Top 75s listasijoituksia 29 kpl | Albumilistalla UK listaykkösenä kolme kertaa UK Top 10 listasijoituksia 10 kpl UK Top 40s listasijoituksia 18 kpl UK Top 75s listasijoituksia 19 kpl | 18 kappaletta |
Electric Light Orchestra Part II

Vuosina 1990–1999 yhtyeen entinen rumpali Bev Bevan esiintyi ja levytti kaksi albumia nimellä 'Electric Light Orchestra Part II'. Myöhemmin Bevanin erottua yhtyeestä kokoonpanon nimeksi muutettiin 'The Orchestra'. Yhtye keikkailee edelleen.
Jäseniä

Jeff Lynne – laulu, kitara, bassokitara, kosketinsoittimet, rummut, sello, tuottaja (1970–1986 ja 2000–)
Roy Wood – laulu, kitara, bassokitara, sello, klarinetti, fagotti, oboe, nokkahuilu, tuottaja (1970–1972); perusti yhtyeen Wizzard
Bev Bevan – rummut, taustalaulu (1970–1986); perusti yhtyeen  ELO Part II
Richard Tandy – kosketinsoittimet, bassokitara, kitara (1971–1986 ja 2000–2024)
Michael d'Albuquerque – bassokitara, taustalaulu (1972–1974)
Kelly Groucutt – bassokitara, laulu (1974–1983)
Wilfred Gibson – viulu (1972–1973)
Mik Kaminski – viulu (1973–1979, 1983, 2015)
Hugh McDowell – sello (1972, liittyi yhtyeeseen Wizzard ja palasi 1973–1979)
Colin Walker – sello (1972–1973)
Mike Edwards – sello (1972–1975)
Melvyn Gale – sello (1975–1979)
Bill Hunt – käyrätorvi (1971–1972)
Marc Mann – kitara, kosketinsoittimet, taustalaulu (2000–)
Albumit

Electric Light Orchestra (tunnetaan myös nimellä No Answer) (1971)
Electric Light Orchestra II (ELO II) (1972)
On the Third Day (1973)
Eldorado (1974)
Face the Music (1975)
A New World Record (1976)
Out of the Blue (1977)
Discovery (1979)
Time (1981)
Secret Messages (1983)
Balance of Power (1986)
Zoom (2001)
Alone in the Universe (2015) – Jeff Lynne's ELO
From Out of Nowhere (2019) – Jeff Lynne's ELO
Elokuvamusiikki

Xanadu (1980)
Kokoelma-albumit

Showdown (1974)
Olé ELO! (1976)
The Light Shines on (1977)
ELO's Greatest Hits (1979)
The Very Best of the Electric Light Orchestra (1990)
Mr. Blue Sky: The Very Best of Electric Light Orchestra (2012)
Livealbumit

The Night The Light Went On In Long Beach (1974)
Off The Record Classic - ELO (1997)
Live At Winterland '76 (1998)
Live At Wembley '78  (1998)
Superstar Concert Series - ELO (1998)
The BBC Sessions (1999)
Live at the BBC (1999)
Electric Light Orchestra Live (2013)
Wembley or Bust (2017)
Singlet

"10538 Overture" (1971)
"Roll Over Beethoven" (1972)
"Showdown" (1973)
"Ma-Ma-Ma Belle" (1974) (vain UK)
"Daybreaker" (1974) (vain USA)
"Can't Get It Out of My Head" / "Illusions in G Major" (1974)
"Boy Blue" (1974) (vain USA)
"Evil Woman" (1975)
"Nightrider" (1975) (vain UK)
"Strange Magic" (1976)
"Livin' Thing" (1976)
"Rockaria!" (1977) (vain UK)
"Do Ya" (1977) (vain USA)
"Telephone Line" (1977)
"Turn to Stone" (1977)
"Mr. Blue Sky" (1977)
"Wild West Hero" (1978) (vain UK)
"It's Over" (1978) (vain USA)
"Sweet Talkin' Woman" (1978)
"Shine a Little Love" (1979)
"The Diary of Horace Wimp" (1979) (vain UK)
"Don't Bring Me Down" (1979)
"Confusion" / "Last Train to London" (1979)
"I'm Alive" (1980)
"Xanadu" (1980) (mukana Olivia Newton-John)
"All Over the World" (1980)
"Don't Walk Away" (1980) (vain UK)
"Hold on Tight" (1981)
"Twilight" (1981)
"Rain Is Falling" (1981) (vain USA)
"Ticket to the Moon" / "Here Is the News" (1982) (vain UK)
"The Way Life's Meant to Be" (1982) (vain UK)
"Rock 'n' Roll Is King" (1983)
"Secret Messages" (1983) (vain UK)
"Four Little Diamonds" (1983)
"Stranger" (1983)" (vain US)
"Calling America" (1986)
"So Serious" (1986)
"Getting to the Point" (1986) (vain UK)
"Alright" (2001)
"Moment in Paradise" (2001) (vain UK)
"Surrender" (2006) (vain UK)
"Latitude 88 North" (2007) (vain UK)
"When I Was a Boy" (2015)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Electric Light Orchestra Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Aloros

| Aloros> Ἄλωρος.Sijainti |
| --- | --- |
 Aloros
Koordinaatit:  40°35′18″N, 22°35′50″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kleidí, Alexándreia, Imathía, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Bottiaia, Makedonia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aloros (m.kreik. Ἄλωρος, Alōros, lat. Alorus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Bottiaiassa Makedoniassa nykyisen Kreikan alueella. Se sijaitsi nykyisen Alexándreian kunnan alueella lähellä nykyisiä Kleidín ja Tríkalan kyliä.
Aloros sijaitsi Stefanos Byzantionlaisen ja Pseudo-Skylaksin mukaan Haliakmon- ja Lydias-jokien välissä hieman sisämaahan Thermainlahden pohjukan rannasta. Aloroksen lounaispuolella sijaitsi Aigain poliksen alue ja kaakkoispuolella Methonen poliksen alue. Pohjoisesssa Aloroksen alue rajautui Lydiaksen soihin.
Aloroksen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Se oli Makedonian vallan Aleksanteri II:n jälkeen kaapanneen Ptolemaios Aloroslaisen kotipaikka. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Alōritēs (Ἀλωρίτης).
Kaupunki on ollut ympäröity noin kilometrin pituisella muurilla, josta on löydetty osia. Lisäksi kaupungin paikalta on löydetty arkaaiselle kaudelle ajoitettu alttari sekä sen vierestä 300-luvulle eaa. ajoitettu kaksihuoneinen, temppeliksi tulkittu rakennus.
Elämäkerta

Elämäkerta eli biografia on esitys henkilön elämänvaiheista ja toiminnasta. Suppeassa muodossaan elämäkerta luettelee henkilön ulkonaiset vaiheet esimerkiksi matrikkelimuodossa. Perusteellinen elämäkerta tuo esiin myös henkilön toiminnan motiiveja ja luonnehtii hänen persoonallisuuttaan ja elinpiiriään.
Elämäkertoja on kirjoitettu paljon ja monin eri muodoin. Kirjoittajasta itsestään kertoo omaelämäkerta ja muistelmateos. Elämäkertoihin kuuluu myös tieteellisiä historiantutkimuksia, matrikkeleita, poliittisia ja uskonnollisia teoksia sekä sensaatiojournalismia. Elämäkerrat luokitellaan tietokirjallisuuteen, mutta rajanveto kaunokirjallisuuden puolelle on epämääräinen.
Tunnettuja elämäkertoja

Ensimmäisinä elämäkertakirjoina pidetään 300-luvulla eaa. eläneen kreikkalaisen Ksenofonin muistopuhetta Spartan kuninkaan Agesilaoksen vaiheista sekä roomalaisen Tacituksen kuvausta Gnaeus Julius Agricolan elämästä ja toiminnasta. Antiikin Kreikassa ja Roomassa elämäkertakokoelmia hyödynnettiin kasvatuksellisina esimerkkikokoelmina. Kreikkalainen Plutarkhos esittelee teoksessaan Kuuluisien miesten elämäkertoja pareittain 23 kreikkalaista ja 23 roomalaista henkilöä.
Keskiajalla kirjoitettiin pyhimyselämäkertoja eli hagiografioita. Einhardin ihannoiva elämäkerta Kaarle Suuresta kuuluu historioivaan kronikkakirjallisuuteen. Myös islantilaisissa saagoissa on elämäkertoja.
Renessanssiajan kuuluisia elämäkertoja ovat esimerkiksi italialaisen Giorgio Vasarin Taiteilijaelämäkertoja Giottosta Michelangeloon (1550–1568). Moderni elämäkertakirjallisuus syntyi 1800-luvulla, kun teksteissä alkoi näkyä psykologian ja sosiologian kehitys sekä historiallisen lähdekritiikin syventyminen. Elämäkerrat, omaelämäkerrat ja muistelmat ovat säilyttäneet suosionsa nykyaikanakin.
Kautta aikojen on julkaistu käytännön elämässä tarvittavia henkilötietokirjoja. Aateliset pyrkivät kohottamaan sukunsa arvoa aateliskalentereilla, joista tunnetuin on vuodesta 1763 julkaistu Gothan hovikalenteri (Gothaischer Hofkalender / Almanach de Gotha). Suomessa aateliskalenteria julkaistiin vuodesta 1858 lähtien, alun perin nimellä Finlands ridderskaps och adels kalender. Sukututkimukset ovat laajentuneet muihinkin väestöryhmiin. Suomen tunnetuin sukututkimus on laajaa pappissukua käsittelevä Elias Robert Alceniuksen julkaisema Sursillin suku (1850). Erilaiset matrikkelit ja kansalaishakemistot ovat merkittäviä henkilötietojen lähteitä, mutta nykyiset tietosuojasäännökset rajoittavat niiden tekemistä.
Elämäkerrat Suomessa

Suomen henkilöesittelyt alkoivat puhdasoppisuuden ajan ruumissaarnoista, joihin kirjattiin vainajan elämävaiheita. Elämäkertakirjallisuuden alkuna pidetään 1800-lukua, jolloin ilmestyivät oululaisen opettajattaren Sara Wacklinin teos Hundrade minnen från Österbotten (1844–1845) ja Helsingin rakennushankkeita johtaneen Johan Albrecht Ehrenströmin Historiska anteckningar (1882–1883). Merkittäviä muistelijoita olivat myös liikemies Anders Gustaf Ramsay, joka kirjoitti kahdeksanosaisen muistelman Från barnaår till silfverhår : skildringar sekä valtiopäivämies August Schauman, jonka vuosina 1892–1893 ilmestyneet laajat kulttuurihistorialliset muistelmat Från sex årtionden i Finland : upptecknade lefnadsminnen perustuivat hänen päiväkirjoihinsa.
Suomenkielisen muistelmakirjallisuuden uranuurtaja on valtiopäivämies Agathon Meurman. Hänen vuonna 1909 ilmestynyt elämäkertansa on nimeltään Muistelmat I. Tähän aikaan alkoi ilmestyä runsaasti suomenkielisiä matkakuvauksia, erityisesti tutkimusmatkoilta. Näitä olivat Matthias Alexander Castrénin ja Georg August Wallinin matkoilta toimitetut teokset sekä G. J. Ramstedtin ja Carl Gustaf Emil Mannerheimin suomennetut Aasian-kuvaukset.
Tieteellisen elämäkertakirjallisuuden aloittajana pidetään Thiodolf Reiniä. Hän julkaisi vuosina 1895–1901 kummallakin kotimaisella kielellä teoksen J. V. Snellmanin elämä. Elämäkertatutkimuksen huippusaavutus on Gunnar Suolahden teos Nuori Yrjö-Koskinen (1933). Siinä kirjoittaja tarkastelee yksilön elämänvaiheiden kautta tämän aikakautta ja sen kulttuurihistoriaa. Suolahden seuraajatkin ovat yleensä kohdistaneet tutkimuksensa 1800- ja 1900-lukujen ihmisiin. Perusteellisia tutkimuksia ovat esimerkiksi Stig Jägerskiöldin kahdeksanosainen Mannerheim-tutkimus (1964–1982) ja Erik Tawastsjernan viisiosainen Sibelius-elämäkerta. Maailman valtakielille on murtautunut selvimmin vain Mannerheimin teos Muistelmat I–II (1951–1952).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Henkilöhistoria-bibliografia on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia 2  3  Japani  Tšekki 
Muut:  NARA