stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sorbonne
Sorbonnen nimi ja Pariisin yliopistot

Vuoden 1970 uudistusten jälkeen Sorbonnen rakennus tuli useiden oppilaitosten yhteiseen käyttöön. Sen omistaa Pariisin kaupunki, mutta Pariisin Akatemialla on pysyvä oikeus toimia siellä, ja sitä hallinnoi Pariisin yliopistojen kanslerinvirasto. Siellä toimivat myös Cours de civilisation française de la Sorbonne, Sorbonnen tähtitorni, Sorbonnen kirjasto sekä École pratique des hautes études kokonaisuudessaan. Viimeksi mainittu kuitenkin muuttanee lähiaikoinamilloin? Seinen toiselle puolelle, Concordet'n kampukselle. École des chartes muutti sieltä vuonna 2014 rue de Richelieun varrelle, Ranskan kansalliskirjaston läheisyyteen, jonka ottanee vuonna 2016 sen kirjaston ja useita muita oppilaitoksiaselvennä..
Sana Sorbonne sisältyy neljän yliopiston nimiin, joilla kaikilla myös on tiloja Sorbonnessa:
Université Panthéon-Sorbonne (Université Paris I)
Université Paris III – Sorbonne Nouvelle,
Sorbonne Université
Université Paris XIII – Sorbonne Paris Nord
Näistä Sorbonne Université muodostettiin vuonna 2017 yhdistämällä Pariisin IV ja VI yliopisto, joista edellisen nimi ennen yhdistämistä oli Université Paris-Sorbonne.
Muillakin Pariisin yliopiston hajauttamisessa muodostetuilla yliopistoilla on rajoitettu käyttöoikeus Sorbonnen tiloihin, erityisesti sen suureen amfi­teatteri­saliin. Nämä nykyisin yksitoista yliopistoa ovat ajoittain käyneet kiistaakin oikeudesta niiden yhteiseen perintöön kuuluvaan maineikkaaseen Sorbonne-nimeen, vaikka tarkkaan ottaen onkin virhe samastaa Sorbonne ja entinen Pariisin yliopisto. Vuoden 2010 alussa kolme yliopistojen yhteistä opetus- ja tutkimuskeskusta (PRES) kiistelivät tästä nimestä, joka on omiaan houkuttelemaan puoleensa ulkomaalaisiakin opiskelijoita.. Nykyisin Sorbonne esiintyy kolmen tällaisen keskuksen nimessä:
Sorbonne Universités
Sorbonne Paris Cité
Hautes Études-Sorbonne-Arts et Métiers (Hésam)
Kirjallisuutta

Les damnés de la thèse. Télérama, 21.10.2006, nro 2962, s. 30–34.  Artikkelin verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Jean Bonnerot, La sorbonne sa vie, son rôle, son œuvre à travers les siecles, Paris, PUF, 1927
Geneviève Bresc-Bautier (toim.), La Sorbonne : Un musée, ses chefs-d'oeuvre, Paris, RMN, 2007
Palémon Glorieux: Aux origines de la Sorbonne, Robert de Sorbon, l’homme, le Collège, les document.  Paris:  Librairie philosophique J. Vrin, 1966.  ISBN 978-2-7116-0303-9
Christophe Hottin, Quand la Sorbonne était peinte, Paris, Maisonneuve et Larose, 2001
Jean-Robert Pitte (dir.), La Sorbonne au service des Humanités. 750 ans de création et de transmission du savoir (1257–2007), Paris, PUPS, 2007
Philippe Rivé (dir.), La Sorbonne et sa reconstruction, Paris, La Manufacture, 1987.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sorbonnen viralliset sivut
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Sorbonne
Sorbonnen kollegi 1500-luvulla.
Richelieun kappeli.
Place de la Sorbonne 1800-luvun alussa
Nénot'n uuden Sorbonnen pääovi Rue des Écolesilla
Henri-Paul Nénot'n suunnitelma uudeksi Sorbonneksi
Suuri aula Rue des Écoles'in puolella
Aulaan johtava juhlava portaikko
Richelieu -sali Nénot:n uuden Sorbonnen keskipisteessä
Kirjaston luentosali.
Sorbonnen Rue Saint-Jacquesin puoleinen julkisivu etelästä katsottuna. Etualalla luonnontieteellisen tiedekunnan rakennukset.
Rue Victor-Cousin aamulla 11. maaliskuuta 2006.
Käännös suomeksi
Petos (vuoden 1988 elokuva)

| Petos |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Taavi Kassila
Käsikirjoittaja:  Taavi Kassila
Tuottaja:  Marko Röhr
Säveltäjä:  Upi Sorvali Juice Leskinen
Kuvaaja:  Henrik Paersch
Leikkaaja:  Olli Soinio
Lavastaja:  Ensio Suominen
Pääosat:  Paavo Pentikäinen Martti Tschokkinen Harri Hyttinen Pekka Räty
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  National-Filmi Oy
Ensi-ilta:   18. maaliskuuta 1988
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Petos on suomalainen rikoselokuva vuodelta 1988. Kyseessä oli Taavi Kassilan toinen täysipituinen elokuvaohjaus. Elokuva sijoittuu 1950-luvun alun Suomeen. Tositapahtumiin pohjautuvan elokuvan päähenkilö on viipurilaissyntyinen pankkirosvo ja vankikarkuri Hilarius Sorjonen, joka oli oman aikansa tunnetuimpia suomalaisia rikollisia. Elokuva lähtee käyntiin Helsingissä tehdystä suuresta postiryöstöstä, jonka jälkeen rikostoverit ajautuvat keskinäisten petosten kierteeseen.
Elokuva perustuu Jussi Kylätaskun alun perin kuunnelmaksi vuonna 1974 ja sitten teatterinäytelmäksi 1985 tehtyyn tekstiin Hentomielinen Hilarius. Juice Leskinen teki elokuvan tunnussävelmän ”Hilarius Hentomielinen”. Rikosalan asiantuntijana elokuvan teossa käytettiin Volvo Markkasta.
Harri Hyttinen palkittiin elokuvan ansiosta parhaalla miessivuosan Jussi-palkinnolla vuonna 1989.
Vastaanotto

Ensi-ilta-arviot elokuvalle olivat varsin myönteisiä, mutta kritiikkiä esitettiin siitä, miten Taavi Kassila oli ottanut Kylätaskun näytelmästä vain toiminnan muttei syvempiä yhteiskunnallisia teemoja. Amerikkalaisen rikoselokuvan jäljittelyssään Petos unohtaa Ywe Jalanderin mukaan sen, että päähenkilöön pitäisi voida samastua.
Vuoden 1994 Video-oppaassa Asko Alanen antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä ja moitti sitä, ettei rikostarina ”malta pysyä tyylissä vaan hosuu ja paukuttelee ilmaan”.
Aiheesta muualla

Elokuva katsottavissa kokonaan Elonetissä
| n k Taavi Kassila |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Pölhölä (1981)  Jousiampuja (1982)  Petos  (1988) 
Dokumentti- ja TV-työt (ohjaus):  Eläkkeelle (1981)  Leipämme (1981)  Avica. Attitude, Visual Thinking, Imagination, Concentration, Association (1984)  Syyllistä ei ole - henkinen työsuojelu luo toimivan työympäristön (1984)  Valtapeli (1985)  Miten minut on kasvatettu (1985)  Sata grammaa Suomeen (1986)  Autovaras (1991)  Pyhän Äidin matkassa (1995)
Petšoran piiri

Petšoran piiri Komin tasavallan kartalla.
Petšoran piiri (ven. муниципа́льный райо́н «Печо́ра», munitsipalnyi raion ”Petšora”, komiksi «Печора» муниципальнӧй район, ”Petšora” munitsipalnöi raion) on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Piirin pinta-ala on 28 900 neliökilometriä. Asukkaita on 62 000 henkeä (vuonna 2009).
Piiri sijaitsee Komin tasavallan koillisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Usinskiin, idässä Intaan, kaakossa Hanti-Mansian autonomiseen piirikuntaan sekä etelässä Vuktylin, lounaassa Sosnogorskin ja lännessä Ižman piireihin. Piirin läpi virtaa Petšora-joki. Itäpuolella kohoavat Ural-vuoret.
Hallinnollinen keskus on Petšoran kaupunki.  Sen lisäksi piiriin kuuluvat Izjajun, Kožvan ja Putejetsin kaupunkimaiset taajamat sekä 11 maalaiskuntaa: Berjozovka, Kadžerom, Kedrovyi Šor, Kosju, Krasnyi Jag, Ozjornyi, Priuralskoje, Sokolovo, Synja, Tšikšino ja Zelenoborsk.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 68,9 % venäläisiä, 15,4 % komeja, 7,6 % ukrainalaisia, 1,9 % valkovenäläisiä ja 1,0 % tataareja.
Piiri on perustettu vuonna 1941 nimellä Kožvan piiri. Sen keskuksena toimi aluksi Ust-Kožvan kylä, mutta jo samana vuonna piirihallinto siirrettiin Kanin Nosiin (osa nykyistä Petšoran kaupunkia). Vuonna 1944 alueelle perustettiin Intan taajama, josta myöhemmin tuli samannimisen piirin keskus. Vuonna 1959 Kožvan ja Ust-Usan piirit yhdistettiin Petšoran piiriksi. Vuonna 1975 osia siitä erotettiin erillisiksi Usinskin ja Vuktylin piireiksi.
Petšora on tärkeä liikenteen ja energiantuotannon keskus. Piirin talous perustuu öljyn tuotantoon.
Aiheesta muualla

Petšoran piirin sivusto (venäjäksi)
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
Petšora

| Petšora / Sanero jaha |
| --- | --- |

Alkulähde:  Ural
Laskupaikka:  Barentsinmeri
Maat:  Venäjä
Pituus:  1 809 km
Alkulähteen korkeus:  n. 1 100 m
Virtaama:  4 100 m³/s
Valuma-alue:  322 000 km²
Petšora (ven. ja komiksi Печо́ра, nenetsiksi Санэроˮ яха, Sanero jaha) on Barentsinmeren Petšoranlahteen laskeva joki Venäjällä Komin tasavallassa ja Nenetsian autonomisessa piirikunnassa. Sen pituus on 1 809 kilometriä, valuma-alueen laajuus 322 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus joen suussa 4 100 kuutiometriä sekunnissa. Idässä joen valuma-aluetta rajaa Ural, lännessä Timanin selänne.
Petšora Komin kartalla
Petšora saa alkunsa Uralvuoriston länsirinteiltä Komin tasavallan kaakkoiskulmassa. Se virtaa Petšoran alangon halki kohti pohjoista, kääntyy Usajoen suun jälkeen länteen ja Pižman alapuolella jälleen kohti pohjoista. 130 kilometrin päässä jokisuusta Petšora jakautuu kahdeksi haaraksi ja muodostaa leveän suiston. Virtaus on suurimmillaan toukokuussa tapahtuvan kevättulvan aikana. Suurimmat sivujoet ovat vasemmalta puolelta Severnaja Mylva, Kožva, Ižma, Pižma, Tsilma ja Sula, oikealta Ilytš, Štšugor, Usa, Laja ja Šapkina.
Narjan-Marin sataman nostureita
Puskija siirtämässä kuljetuslauttaa Petšoran alajuoksulla Narjan-Marin läheisyydessä
Tärkeimmät satamat ovat Narjan-Mar, Ust-Tsilma, Petšora ja Troitsko-Petšorsk. Säännöllistä laivaliikennettä on kesäisin Troitsko-Petšorskiin sekä keväällä ja syksyllä Ust-Unjaan saakka. Suuret alukset nousevat Narjan-Mariin 110 kilometrin päähän merestä. Joella harjoitetaan mm. lohen, siian ja muikun kalastusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petšora Wikimedia Commonsissa
Brittain et al, 2009: Arctic rivers, Chapter 9. See section 9.9: The Pechora river (pdf) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (notendur.hi.is)
The Pertwillaby Papers

Don Rosa’s Comics and Stories -lehden ensimmäinen numero. Kannen kuva liittyy tarinaan ”Sub-Zero”.
The Pertwillaby Papers on sittemmin Aku Ankka -piirtäjänä tunnetuksi tulleen Don Rosan 1970-luvulla piirtämä seikkailusarjakuva, joka kertoo fiktiivisen Lancelot ”Lance” Pertwillabyn ja tämän tuttavien seikkailuista ympäri maailmaa.
Rosa aloitti The Pertwillaby Papersin piirtämisen Kentuckyn yliopiston Kentucky Kernel -opiskelijalehdelle vuonna 1971. Sarjakuva muodostui alkuun viikoittain ilmestyneistä, neli- tai viisiruutuisista episodeista. Aluksi sarjakuva oli poliittista satiiria kuten lehden päätoimittaja halusi, mutta se muuttui seikkailusarjakuvaksi Rosan odotettua uuden päätoimittajan tuloa. Vuonna 1973 sarjakuva jäi tauolle.
Vuonna 1976 Rosa jatkoi sarjakuvan tekemistä episodista 128 The Rocket’s Blast Comicollector -fanzinelle. Hän kuitenkin muutti sitä niin, että sarjakuva ilmestyi noin kymmenen 8–12-ruutuisen sivun pituisissa episodeissa ja yksi kokonainen tarina muodostui viidestä tai kuudesta tällaisesta episodista. The Rocket's Blast Comicollectorilla ehtivät ilmestyä episodit 128–140, jotka muodostivat kaksi kokonaista tarinaa ja yhden keskeneräiseksi jääneen.
Rosa lopetti sarjan piirtämisen vuonna 1979, koska hän ei saanut siitä palkkaa ja hän oli ehtinyt kyllästyä siihen. 1980-luvun alussa hän piirsi vielä yhden episodin (numero 141) keskeneräiseksi jääneeseen tarinaansa, mutta sitä ei enää julkaistu lehdessä.
Yhtä tarinaa lukuun ottamatta Rosa käytti The Pertwillaby Papers -tarinoidensa perusjuonet myöhemmin uudelleen Disney-tarinoissaan. Lisäksi tarinoissa on muitakin kohtauksia, jotka voi löytää erinäisistä ankkatarinoista.selvennä
Tarinat

Episodit 1–127: ”Lost in (an Alternative Section of) the Andes” – Rosa on jälkikäteen todennut, että kyseessä on itse asiassa kaksi eri tarinaa, sillä tarina jakautuu niin selvästi Lancen collegeen hakeutumisesta ja siellä olosta kertovaan poliittiseen satiiriin (episodit 1–65) ja Manco Cápacin inkatemppelin aarteen etsimisestä Andeilla kertovaan seikkailuun (episodit 65–127).
Episodit 128–133: ”Sub-Zero” – Lance tuttavineen ja vihollisineen etsii natsien Pohjoisnavalle kokoamaa taidekokoelmaa.
Episodit 134–138: ”Vortex” – Lance ja professori löytävät ja vangitsevat mustan aukon, ja matkaavat sitten maapallon keskipisteeseen.
Episodit 139–141: ”Knighttime” – Lance joutuu kuningas Arthurin aikakaudelle. Jäi keskeneräiseksi.
Tarinoista muokatut Aku Ankka -tarinat

Ensimmäisissä tarinoissa mainitaan kitkan poistava aine; sama idea esiintyy myöhemmin neutrakitkasäteenä Rosan Aku Ankka -tarinassa ”Rahavirta” (”Cash Flow”). Rosa muokkasi tarinasta ”Lost in (an Alternative Section of) the Andes” ensimmäisen Aku Ankka -tarinansa ”Auringon poika” (”Son of the Sun”). Tarinassa ”Sub-Zero” on sivu, jossa Lancelot putoaa pilvenpiirtäjästä; sivu on muokattu ankkatarinaan ”Nokanneulan tapaus” (”Incident at McDuck Tower”), ja Lancelotin kiirehtiminen ilmapalloon samassa tarinassa muistuttaa Akun yrityksiä tarinassa ”Lumikenttien kimallus” (”Last Sled to Dawson”). Tarina ”Vortex” on perusjuoneltaan muokattu ankkatarinaksi ”Matka Maan keskipisteeseen” (”The Universal Solvent”). Tarina ”Knighttime” puolestaan on muokattu löyhästi ankkatarinaksi ”Ankka kuningas Arthurin hovissa” (”The Once and Future Duck”) ja myös tarina ”Musta Ritari” (”The Black Knight”) on ottanut siitä ideoita.
Henkilöt

Lancelot ”Lance” Pertwillaby on sarjan päähenkilö ja Rosan omakuva. Hän on naiivi collegeen ilmaiseksi päätynyt nuorukainen, joka ei suostu uskomaan  mitään pahaa kenestäkään, ei edes hänen tappamistaan yrittäneestä professori Smytesta.
Feather Fluffnuthin on Lancen tyttöystävä, joka kuvataan alussa tyhmäksi blondiksi, mutta myöhemmin jopa Lanceakin järkevämmäksi sivistyneeksi persoonaksi. Feather on mukana monissa Lancen seikkailuissa.
Viktor Domitrius Smyte on Lancen collegen professori, joka on mukana kaikissa Lancen seikkailuissa pääkonnana. Hän on entinen saksalainen natsi ja yrittää useita kertoja tappaa Lancen, koska pelkää tämän paljastavan hänen menneisyytensä.
Schuyler Roatch III on Lancen asuintoveri collegessa. Hän ei pidä Lancesta, koska tämän älykkyys ja rehellisyys syrjäyttivät hänet collegen suosituimman asemasta. Schuyler toimii yhdessä professori Smyten kanssa, mutta haluaa tappamisen sijaan nolata Lancen ja todistaa, että tämä on tullut collegeen ilmaiseksi.
Lisäksi The Pertwillaby Papersissa esiintyy useita melko vakituisia sivuhenkilöitä, kuten Lancen paras kaveri ja naistenmies Freddie Kegg ja professori Artemis Phoebus. Jokaisella päähenkilöllä on oma erikoislaatuinen puhekupla.
The Don Rosa Archives 1 – The Pertwillaby Papers

1970-luvun jälkeen The Pertwillaby Papersia ei julkaistu missään ennen kuin norjalainen kustantamo Gazette Bok julkaisi maaliskuussa 2001 The Don Rosa Archives -nimen alla kaksi Rosan varhaisisten sarjakuvien kokoelmaa norjaksi ja englanniksi. Ensimmäinen osa sisältää The Pertwillaby Papers -sarjakuvat ja toinen supersankarisarjakuvan The Adventures of Captain Kentucky. Kirjassa julkaistiin kaikki The Pertwillaby Papersin episodit mukaan lukien aiemmin julkaisematon numero 141. Lisäksi kirjassa on sekä Rosan että professori Nils Lid Hjortin esipuheet.
Kirjoista julkaistiin myös erikoispainos, johon kuuluvat molemmat kirjat Rosan nimikirjoituksella ja julisteella, jossa Pertwillaby ja Captain Kentucky tapaavat toisensa ensimmäistä kertaa. Myös juliste on Rosan signeeraama ja siitä otettiin vain 150 kappaleen painos. Molempia kirjoja tilattiin myös Suomeen.
Aiheesta muualla

GazetteBok – The Don Rosa Archives (Arkistoitu – Internet Archive)
Arttu Salminen: Pertwillaby Papers
Timo Ronkainen: The Pertwillaby Papers (Ankkalinnan Pamaus -lehdessä julkaistu arvostelu)
Don Rosa
| --- | --- |
Suomessa julkaistut kokoelmat:  Kadonneen kirjaston vartijat (1995) | Roope Ankan elämä ja teot (1997) | Sammon salaisuus (1999) |  Temppeliherrojen kätketty kruunu (2001) | Kymmenen avataran aarre (2003) | Musta Ritari (2005) | Roope Ankan elämä ja teot 2 (2007) | Kolmen caballeron paluu (2009) | Pako Kielletystä laaksosta (2010)
Tarinoita:  Hänen Majesteettinsa Roope Ankka | Kirje kotoa | Sammon salaisuus | Temppeliherrojen kätketty kruunu | Musta Ritari | Musta Ritari slurppaa jälleen | Kymmenen avataran aarre | Matka Maan keskipisteeseen
Muut:  Aku Ankan sukupuu | Pertwillaby Papers | Captain Kentucky
Muuta:  Luettelo Don Rosan Disney-sarjakuvista | Luettelo Don Rosan Suomessa julkaistusta Disney-tuotannosta
Petuški

Petuškin vaakuna.
Petuški (ven. Петушки́) on kaupunki Vladimirin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman  varrella 67 kilometriä Vladimirista länteen. Kaupunki on Petuškin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Nižni Novgorodin välinen rautatie (Petuškin asema) sekä kaupunkien välinen M7-valtatie. Asukkaita on 14 900 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on saanut alkunsa Petuškin kylän lähelle perustetun rautatieaseman asuintaajamasta, joka aluksi tunnettiin nimellä Novyje Petuški. Vuonna 1965 siitä tuli Petuškin kaupunki. Nykyisin siellä on mm. metalli- ja rakennustarviketeollisuutta. Kaupungin nimi tunnetaan Venäjällä Venedikt Jerofejevin ”runoelmasta” Moskova–Petuški.
Aiheesta muualla

Petuškin piirin sivusto (venäjäksi)
Pettukääpä

| Pettukääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Rivikäävät Antrodia
Laji::  ramentacea
Kaksiosainen nimi
 Antrodia ramentacea  (Berk. & Broome) Donk (1966) 
Synonyymit
 Polyporus ramentaceus 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pettukääpä (Antrodia ramentacea) on Suomessa harvinainen ja eteläispainotteisesti tavattava kääpälaji. Se on kuivien ja karujen kangasmetsien laji, jonka ainoa isäntäpuu on mänty. Pettukääpä kasvaa kaatuneilla rungoilla ja pudonneilla oksilla, joiden kaarna on vielä hilseilevää. Käävän aiheuttama ruskolaho on kovaa.
Pettukäävän 1-3 vuotta elävä, ohut itiöemä on puoliresupinaattinen. Lakit ovat kynsimäisiä ja niiden yläpinnan väri on ensin kermanvalkea, joka ikääntyessä muuttuu tyvestä lähtien likaisen harmaaksi. Pillipinta on samoin nuorena kermanvalkoinen ja itiöemän vanhetessa pillien sisäpintaan kehittyy hartsinruskeaa sävyä. Pillit ovat kennomaisia ja kulmikkaita, niitä mahtuu 1-2 millimetrille.  Pohjamalto on valkoinen ja varsinainen maltokerros hyvin ohut. Vertaa lajeihin: kelokääpä, jonka pillit ovat sokkeloisia; väljäpillikääpä, joka on paksumpi ja korkkimainen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pettukääpä (Antrodia ramentacea)
Pettukääpä. SYKEn lajiesittelyt. www.ymparisto.fi/Lajit. Päivitetty 27.12.2011.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10567619  BioLib: 305122  CoL: F48T  EoL: 192395  EPPO: ANRORA  Fungorum: 326340  GBIF: 2542497  iNaturalist: 605860  IRMNG: 10966915  MycoBank: 326340  NatureServe: 2.1100088  NBN: NHMSYS0001474714  NCBI: 1000445  NZOR: 16d9f240-85a2-452c-9d16-fc85995211dd  Observation.org: 14597  Open Tree of Life: 532989  Laji.fi: MX.205431
Danny Peyronel

| Danny Peyronel |
| --- | --- |
 Danny Peyronel vuonna 1974.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Daniel Augusto Peyronel
Syntynyt: 15. marraskuuta 1953 (ikä 70) Buenos Aires, Argentiina
Muusikko
Aktiivisena:  1973–
Soittimet:  piano, kosketinsoittimet
Yhtyeet:  UFO, Heavy Metal Kids,
Levy-yhtiöt:  Atlantic Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Danny Peyronel (syntymänimeltään Daniel Augusto Peyronel) (s. 15. marraskuuta 1953 Buenos Aires, Argentiina) on brittiläinen muusikko, joka tunnetaan parhaiten UFOn kosketinsoittajana vuosina 1975–1976 sekä hard rock -yhtye Heavy Metal Kidsin entisenä kosketinsoittajana.
Ollessaan UFOn jäsen Peyronel osallistui kappaleiden tekoon, vaikka hän soitti ainoastaan yhdellä yhtyeen albumilla, No Heavy Pettingillä (1976).
Terry Phelan

Terry Phelan (s. 16. tammikuuta 1967 Manchester, Englanti) on irlantilainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän on pituudeltaan 172-senttimetrinen. Hän pelasi urallaan 15 kautta Englannin pääsarjassa ja 42 maaottelua Irlannin maajoukkueessa.
Phelan aloitti liigauransa Leeds Unitedin joukkueessa ja siirtyi kesällä 1986 yhdeksi kaudeksi Swansea Cityyn. Kesällä 1987 hän siirtyi Wimbledoniin, jossa hän pelasi viisi kautta pääsarjaa ja voitti FA Cupin vuonna 1988. Phelan siirtyi elokuussa 1992 Manchester Cityyn, marraskuussa 1995 Chelseaan ja joulukuussa 1996 Evertoniin, jossa hän vuonna 2000 päätti pääsarjarupeamansa oltuaan syksyllä 1999 lainalla Crystal Palacessa. Hän pelasi vielä alemmilla sarjatasoilla Fulhamissa ja Sheffield Unitedissa. Pelaajauransa viimeiset vuodet hän vietti Yhdysvalloissa ja Uudessa-Seelannissa.
Phelan pelasi Irlannin maajoukkueessa 42 maaottelua vuosina 1992–2000. MM-kilpailuissa 1994 hän pelasi kolme joukkueensa neljästä ottelusta alusta loppuun.
Phaluran kieli

Phaluran kieli on Pakistanin Khyber Pakhtunkhwan maakunnan Chitralin ja Panjkoran laaksoissa puhuttava dardilainen kieli. Sen puhujia arvioidaan olevan tuhatkunta tai jopa 8 600 henkeä.
Phalura kuuluu dardilaisten kielten itäiseen ryhmään. Se toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä.
Onni Petäys
Aiheesta muualla

Forsström, Johanna: / Petäys, Onni (1885–1946) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Phenacodus

| Phenacodus |
| --- | --- |
 Phenacodus primaevus
 Paleoseeni - Eoseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Synnyttävät nisäkkäät Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Ylälahko::  Laurasiatheria
Lahko::  †Condylarthra?
Heimo::  †Phenacodontidae
Suku::  †Phenacodus  Cope, 1873
Lajit
 P. bisonensis  P. condali  P. grangeri  P. intermedius  P. lemoinei  P. magnus  P. matthewi  P. primaevus  P. teilhardi  P. trilobatus  P. vortmani 
Katso myös
   Phenacodus Wikispeciesissä   Phenacodus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Phenacodus on sukupuuttoon kuollut suku heimossa Phenacodontidae. Ne olivat varhaisimpia ungulaatteja.
Phenacodus kehittyi myöhäisellä paleoseenikaudella läntisessä Pohjois-Amerikassa. Varhaisella eoseenilla ne olivat levinneet eteläiseen Länsi-Eurooppaan (kuten Ranska ja Espanja). Pohjois-Amerikasta on löydetty kokonaisia luurankoja ja suku oli selvästikin yleisempi siellä.
Phenacodus-lajit olivat hentorakenteisia petoeläinmäisiä muotoja. Niillä oli pitkänomainen koiramainen kuono, pitkä ja vahva häntä ja lyhyet raajat joissa oli viisi varvasta joista keskimmäinen oli pisin. Ne astuivat varpaillaan kuten koirat. Phenacoduksen jalat olivat pidemmät ja taipuisammat kuin muilla alkukantaisilla ungulaateilla, ja se kantoi suurimman osan painostaan kolmella keskimmäisellä varpaalla.
Tutkijat uskoivat ennen sen olleen hevosen esi-isä.
Lajit olivat yleensä lampaan kokoisia, mutta P. wortmanni oli koiran ja P. primaevus vasikan kokoinen ja pystyi kasvamaan 1,7 metriä pitkäksi.
Phenacoduksen hampaat viittaavat sen olleen kaikkiruokainen. Se saattoi syödä koviakin kasveja sen kehittyneillä hampailla. Jotkut uskovat että se söi myös raatoja ja pieniä eläimiä.
Phenacodus eleli avoimissa metsissä ja metsän reunoissa tai ruohoalueilla. Se pystyi juoksemaan kovaa vauhtia ja pääsi siten saalistajia pakoon. Sillä saattoi myös olla suojaväri.
Käännös suomeksi