stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskonto Seinäjoella
Protestantismi > Helluntailaisuus

Helluntaiherätyksen piirissä Seinäjoella toimii Seinäjoen helluntaiseurakunta, jota on kuvattu 1 400 jäsenellään huomattavan suureksi. Seinäjoella toimivat lisäksi myös Ylistaron helluntaiseurakunta ja Peräseinäjoen helluntaiseurakunta. Helluntaiherätys saapui Seinäjoella Veikko ja Urho Lähteen toiminnan kautta ja seurakunta perustettiin vuonna 1935. Matti Rajamäen kaudella seurakunta rakensi ensimmäisen kirkkonsa vuonna 1970. Helluntailiike vaikutti 1930-luvulla myös Kourassa Aamos Lehtisen kautta. Kouran helluntailaiset liittyivät Seinäjoen seurakuntaan 1970-luvulla.
1960-luvulla seurakunta kasvoi voimakkaasti ja kasvu jatkui Onni Aution ja Toivo Haapalan aikana. Seuraavan suuren kasvukautensa seurakunta koki 2000-luvulla kun seurakunnan jäsenmäärä kaksinkertaistui. Erityisesti seurakunnan Sateet Lähetä -illat toivat uusia jäseniä seurakunnan toimintaan. Vuonna 2015 seurakuntaan kuului yli 1 400 jäsentä. Seinäjoen uusi helluntaikirkko valmistui Huhtalaan vuonna 2000.
Katolinen kirkko

Roomalaiskatolisen kirkon piirissä Seinäjoki kuuluu Tampereella keskuspaikkaansa pitävän Pyhän Ristin seurakunnan toiminta-alueeseen. Katolinen seurakunta järjestää Seinäjoella säännöllistä toimintaa Lakeuden ristin seurakuntasalissa. Vuoden 2020 alussa Seinäjoella asui 74 katolisen kirkon jäsentä.
Ortodoksinen kirkko

Konstantinopolin patriarkaattiin kuuluvan Suomen ortodoksisen kirkon alaisuudessa Seinäjoki kuuluu Tampereen ortodoksisen seurakunnan toiminta-alueeseen. Ortodoksinen seurakunta järjestää Seinäjoella säännöllisesti jumalanpalveluksia Jumalanäidin suojeluksen rukoushuoneella.
Kulttuuri > Tapahtumat

Seinäjoella on järjestetty useita kristillisiä suurtapahtumia. Herätysliikkeiden tapahtumista Seinäjoki on isännöinyt herännäisyyden Herättäjäjuhlia kuusi kertaa vuosina 1905, 1925, 1954, 1972, 2009 ja 2023. Herättäjäjuhlat on järjestetty myös tuolloin itsenäisissä Nurmossa viisi kertaa ja Ylistarossa kuusi kertaa. Evankelisuuden valtakunnallisia Evankeliumijuhlat on järjestetty Seinäjoella kaksi kertaa vuosina 1967 ja 1998 sekä Ylistarossa vuonna 2007. Kansanlähetyspäivät on järjestetty Seinäjoella kaksi kertaa vuosina 1979 ja 2011.
Seinäjoen helluntaiseurakunta järjesti 1956 Törnävänsaaressa maailmanlaajuisen helluntaikonferenssin ja toisen suurtapahtuman vuonna 1968 Lyseon kentällä. Seurakunnan järjestämissä tapahtumissa kaupungissa ovat vieraillut muun muassa evankelista Reinhard Bonnke vuosina 1995 ja 2010 sekä Nicky Cruz vuonna 2017. Vapaakirkon kesäjuhlat on järjestetty Seinäjoella kahdeksan kertaa vuosina 1979, 1989, 1996, 2001, 2003, 2014–2015 ja 2024.
Huhtalan Vellamonrinteellä sijaitseva Seinäjoen helluntaikirkko on yksi vapaakristillisyyden maamerkeistä.
Heinolan jäähalli

| Heinolan jäähalli |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Urheilukatu 2, 18100 Heinola
Koordinaatit:  61°12′28″N, 26°02′48″E
Rakennustyöt aloitettu:  1983
Avattu:  1984
Omistaja:  Heinolan kaupunki
Kenttä:  jää
Käyttäjät
 Peliitat Tinatuopit Heinola Ringette Heinolan Kiekko 
Katsojakapasiteetti
 2 975 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Heinolan jäähalli (markkinointinimeltään Versowood-areena) on Heinolan suurin jäähalli. Jäähalli nimettiin Mestis-joukkue Peliittojen sponsorin Versowoodin mukaan joukkueen noustua Mestikseen kaudeksi 2006–2007.
Halli > Historia

Hallia rakennettiin vuosina 1983 ja 1984 entisen tekojään ympärille. Hallin alapuolelle rakennettiin lisäksi erilaisia liikuntatiloja kamppailulajiseurojen ja muiden liikuntayhteisöjen käyttöön. Näiden oheen suunniteltiin rakennettavaksi myös keilahallia, mutta keilaajat perääntyivät hallihankkeesta kesken suunnitteluvaiheen ja rakennuttivat kilometrin päähän keilahalli Valopallon. Jäähalli vihittiin käyttöön elokuussa 1984 ja ensimmäinen ottelu oli Suomen ja Ruotsin A-maajoukkueiden loppuunmyyty ystävyysottelu. Ensimmäinen virallinen ottelu oli I-divisioonan toisen kierroksen ottelu Peliitat–KalPa, joka päättyi vierasjoukkueen 5–6-voittoon 666 katsojan edessä. Yleisöä Katsomopaikkoja hallissa oli alkujaan yhteensä 2975, pääkatsomoon mahtui 2686 (1486 istumaan, 1200 seisomaan) ja erillisiin päätykatsomoihin ylimääräiset 289 katsojaa. Päätykatsomot on sittemmin purettu, ja katsomopaikkoja on nykyisellään 1800 kappaletta.
Peliitat piti kahvila Pelikaania hallin kaupunginpuoleisessa päädyssä. Seura luopui siitä talvella 1985, eikä kukaan ottanut kahvilatoimintaa vastuulleen. Nykyään tila on käytössä lounas- ja cateringravintolana. Hallia ei ole remontoitu kertaakaan perusteellisesti, mutta pieniä muutoksia on tehty useaan otteeseen. Jää uudistettiin kesällä 2006 täyttämään Mestiksen vaatimukset, lisäksi hallin aulaa uudistettiin ja osa kuppipenkeistä vaihdettiin taitettaviin vuonna 2011.
Hallin pääasiallisia vuokralaisia ovat kakkosdivarissa pelaava jääkiekkoseura Peliitat, sekä junioritoimintaan keskittyvä Heinolan Kiekko. Siellä pelaavat myös joukkueet Tinatuopit ja Heinola Ringette.
Heinolan jäähallissa on myös pelattu osa vuoden 2001 alle 18-vuotiaiden jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuista.
Jäädytetyt paidat

Jäädytetyt paidat tulivat kaudelle 2018–2019 Peliittojen 50-vuotisjuhlavuoden kunniaksi.
# 16 Marko Nyman
# 19 Vesa Welling
# 27 Steve McDonald
Hallissa on lisäksi Heinolan Kiekon Suomi-sarja-kauden 2005-2006 mestaruusviiri.
Nurmijärven Jalkapalloseura

Nurmijärven Jalkapalloseura eli NJS on vuonna 2004 perustettu nurmijärveläinen jalkapalloseura. Seura syntyi vuonna 2004 Nurmijärven Natevan ja FC Nurmijärven (ent. Nurmijärven Nappulaliiga NNL) yhdistyessä. NJS Naiset pelaavat kaudella 2022 Kansallista Liigaa. NJS Miehet on pelannut vuodesta 2018 Kakkosta. Edellisen kerran ennen 2018 nousua NJS oli pelannut Kakkosessa kaudella 2015.
NJS:n edeltäjä Nateva pelasi korkeimmillaan Kakkosessa kaudella 2001.
Nurmijärven Jalkapalloseura toimii muun muassa Klaukkalan urheilualueella sekä Rajamäen urheilupuistossa.
Nykypäivää

NJS pyrkii profiloitumaan kasvattajaseuraksi ja sillä onkin runsaasti joukkueita eri ikäluokissa. NJS valittiin vuonna 2011 yhdeksi Osoitteena Futis - tyttöjalkapallon seurakehityshankkeen seuraksi. NJS:lle myönnettiin elokuussa 2016 Valon ja Palloliiton Sinettiseura-tunnus laadukkaasta lasten ja nuorten jalkapalloharrastuksen tuottamisesta.  Joitakin NJS:n pelaajia on viime vuosien aikana päässyt pelaamaan nuorisomaajoukkueissakin.
Nykypäivää > Seuran henkilöstö

Sirpa Laukala (puheenjohtaja)
Tuomo Saarnio (valmennuspäällikkö)
Teemu Savukoski (kehityspäällikkö)
Jari Toivanen (junioripällikkö)
Mikko Ranta (nais- ja tyttöfutispäällikkö)
Maria Kallunki (seurakoordinaattori)
Nykypäivää > Naisten edustusjoukkue kaudella 2022

Päivitetty 27. toukokuuta 2022
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Aili Reiko

Aili Sofia Reiko (o.s. Rosendahl, 19. lokakuuta 1918 Pieksämäki – 28. toukokuuta 2011) oli suomalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä. Reiko voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1946 ja 1948. Pituushypyn Suomen mestari hän oli vuonna 1946. Mestaruuksien lisäksi Reiko voitti 100 metrillä hopeaa vuonna 1947 ja pronssia vuosina 1945 ja 1949 sekä pituudessa hopeaa vuosina 1945, 1950, 1952 ja pronssia 1948 ja 1949. Lisäksi hänellä oli viestimestaruuksia Jyväskylän Kisa-Toverien joukkueessa 4 × 100 metrillä naisten SM-kisoista 1945–1948.
Seuratasolla Reiko edusti Jyväskylän Kisa-Tovereita.
David Livingstone

| David Livingstone |
| --- | --- |
 Livingstone vuonna 1854
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1813 Blantyre, Lanarkshire, Skotlanti, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 1. toukokuuta 1873 (60 vuotta) Chitambo (nyk. Sambiassa)
Kansalaisuus:  Skotlanti
Ammatti:  lääkäri, tutkimusmatkailija, lähetyssaarnaaja
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Mary Moffat (vih. 1845; k. 1862)
Muut tiedot
Järjestö:  London Missionary Society, (nyk. Council for World Mission)
 Nimikirjoitus
David Livingstone (19. maaliskuuta 1813 Blantyre, Lanarkshire, Skotlanti, Britannia – 1. toukokuuta 1873 Chitambo) oli skotlantilainen lähetyssaarnaaja ja tutkimusmatkailija, joka kartoitti Afrikan etelä- ja keskiosia vuosina 1849–1873.
Livingstone löysi matkoillaan useita järviä ja jokia. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen, joka näki Victorian putoukset. Hänen tärkein tavoitteensa tutkimusmatkoillaan oli afrikkalaisten ja eurooppalaisten välisen kaupan kehittäminen, jotta afrikkalaisten ei enää tarvitsisi myydä toisiaan orjiksi.
Varhaiset vaiheet

David Livingstone syntyi 19. maaliskuuta 1813 Blantyressä Skotlannissa lähellä Glasgow’ta. Yhdeksänhenkinen perhe eli vaatimattomasti yhden huoneen vuokra-asunnossa. Lapset saivat tiukan kristillisen kasvatuksen, ja Livingstone pysyi koko loppuikänsä hartaana kristittynä, joka piti uskoaan kaiken työnsä takana olevana voimana.
Livingstone meni kymmenvuotiaana töihin puuvillakehräämöön ja aloitti tienestiensä avulla 13-vuotiaana iltakoulun. Vapaa-aikanaan hän luki ahkerasti niin antiikin kirjailijoita kuin oman aikansa tieteellisiä kirjojakin sekä keräili maaseudulta näytteitä.
Täytettyään 20 vuotta Livingstone alkoi lahjoittaa kaikki ylimääräiset rahansa lähetyssaarnatoimintaan. Kuultuaan, että Kiinaan haetaan lääkärilähetystyöntekijöitä, Livingstone opiskeli talvikuukausina 1836–1838 lääketiedettä Anderson’s Collegessa Glasgow’ssa lukien samalla myös kreikkaa ja teologiaa. Livingstone muutti Lontooseen jatkamaan lääketieteen opintojaan. Siellä hän tutustui skotlantilaiseen lähetyssaarnaajaan Robert Moffatiin, joka kehotti häntä liittymään Lontoon lähetysseuran (London Missionary Society, LMS) palvelukseen. Kesällä 1838 Livingstone hyväksyttiin seuraan harjoittelijaksi ja tammikuussa 1839 virallisesti lähetyssaarnaajaksi. Seuraavan vuoden syksynä hän valmistui tohtoriksi ja hänet vihittiin papiksi.
Livingstone oli alun perin suunnitellut lähtevänsä lähetyssaarnaajaksi Kiinaan, mutta ensimmäinen oopiumisota esti tämän. Lähetysseura halusi lähettää Livingstonen Karibialle, mutta hän ei halunnut lähteä paikkaan, jossa hänen mielestään oli jo tarpeeksi lähetyssaarnaajia. Robert Moffatin ehdotuksesta Livingstone päätti lähteä lähetystyöhön Afrikkaan. Hän astui laivaan joulukuussa 1840 päämääränään Kapkaupunki Etelä-Afrikassa. Laivamatkan aikana hän sai kapteenin opettamaan hänelle navigointitaitoja, jotka osoittautuisivat hänelle myöhemmin hyödyllisiksi.
Afrikassa > Lähetysasemilla

Käytyään korjattavana Brasiliassa Livingstonen laiva saapui Kapkaupunkiin maaliskuussa 1841. Maissa Livingstone havaitsi brittiläisten ja ranskalaisten lähetyssaarnaajien olevan huonoissa väleissä niin toistensa kanssa kuten sisäisestikin. Hän ei myöskään pitänyt siitä, kuinka moni lähetyssaarnaaja vain halusi asua Kapkaupungin mukavuuksien keskellä eikä vaivautunut työskentelemään syrjemmällä.
Oltuaan Afrikassa kuukauden ajan Livingstone purjehti Port Elizabethiin ja jatkoi sieltä härkävankkureilla tiettömän taipaleen taakse Robert Moffatin lähetysasemalle Kurumaniin Betšuanamaahan nykyisen Botswanan etelärajan tuntumaan. Livingstone keräili matkan aikana kivinäytteitä ja kirjoitti päiväkirjaansa nauttineensa suuresti tästä vaivalloisesta matkasta. Hän alkoi myös kehitellä ajatusta paikallisten ottamisesta mukaan lähetystyöhön sekä kaupankäynnin kehittämisestä paikallisten heimojen ja eurooppalaisten välillä afrikkalaisten elintason nostamiseksi.
Livingstone saapui Kurumanin syrjäiselle lähetysasemalle heinäkuussa 1841. Hän alkoi saamiensa ohjeiden mukaan heti suunnitella matkaa kauemmas pohjoiseen tuntemattomaan sisämaahan selvittämään uusien lähetysasemien perustamista. Hän lähti kolmen kuukauden tutkimusmatkalle syyskuussa 1841 kahden afrikkalaisen kristityn kanssa, joiden oli tarkoitus jäädä matkan varrelle saarnaamaan ja opettamaan. Toisen samanlaisen matkan hän aloitti helmikuussa 1842. Tällä matkallaan hän pyrki oppimaan paikallista setšuanan kieltä sekä evankelioimaan paikallisten apulaistensa kanssa. Matkan aikana Livingstone rakensi kastelukanavan Lepepen kylään, minkä jälkeen paikalliset alkoivat kutsua häntä ’sateentekijäksi’. Palattuaan Kurumaniin Livingstone sai tietää Lontoon lähetysseuran torjuneen Livingstonen ajatuksen paikallisten asiamiesten verkoston perustamisesta. Hän sai kuitenkin luvan perustaa uuden lähetysaseman pohjoisemmaksi Mabotsaan.
Livingstone asui ja työskenteli Mabotsassa vuosien 1843–1846 ajan. Hän joutui helmikuussa 1844 leijonan raatelemaksi ja sai käsivarteensa vakavia vammoja, jotka estivät häntä myöhemmin käyttämästä kivääriä normaalisti. Käydessään välillä Kurumanissa hän tapasi siellä Robert Moffatin 23-vuotiaan Mary-tyttären, ja he menivät naimisiin tammikuussa 1845. Pariskunta sai liittonsa aikana kuusi lasta.
Livingstone jätti Mabotsan vuonna 1846 riitauduttuaan toisen lähetyssaarnaajan kanssa ja perusti uuden aseman 65 kilometriä pohjoiseen Chonuaneen. Vesipulan johdosta hän siirtyi sieltä pian kauemmas pohjoiseen Kolobengiin. Lähetystyössä ongelmia Livingstonelle aiheuttivat paikallisten sitoutuminen moniavioisuuteen sekä idempänä asuneiden buurien vihamielisen torjuva asenne afrikkalaisten auttamiseen. Tämän vuoksi Livingstone joutui suuntautumaan laajentumispyrkimyksissään länteen.
Afrikassa > Ensimmäisen matkan jälkeen

Livingstone palasi laivalla Egyptin kautta Englantiin joulukuussa 1856. Hän vaurastui julkaistuaan kirjansa Missionary Travels and Researches in South Africa (1857). Puheissaan ja luennoillaan hän lisäsi huomattavasti englantilaisten tuntemusta Afrikasta. Hän puhui paljon myös orjakaupasta, jota hän kutsui ”maailman avoimeksi haavaksi”. Livingstone otettiin jäseneksi Royal Societyyn, hän sai audienssin kuningattarelta, ja hänelle myönnettiin useita kunniaoppiarvoja.
Afrikassa > Toinen tutkimusmatka (1858–1864)

Ulkoministeri kutsui helmikuussa 1858 Livingstonen johtamaan tutkimusretkeä Ma-Robert-laivalla Sambesijoelle. Retkellä oli tarkoitus selvittää joen navigoitavuutta sekä kartoittaa sen sivujokia. Livingstone lähti matkaan, joka vei häneltä kuusi vuotta. Myös Livingstonen veli ja vaimo lähtivät matkaan, mutta Mary Livingstone jättäytyi terveyssyistä Kapkaupunkiin. Retkikunta aloitti joen tutkimisen sen suulta Kongonasta lokakuussa 1858. Retkikuntaa vaivasivat kosket, malaria sekä portugalilaisten kuvernöörien nihkeys. Livingstone kohtasi jälleen myös vihaamansa orjakauppaa. Hän löysi tällä matkallaan Chilwajärven ja Njassajärven sekä kävi toisen kerran Victorian putouksilla, todeten ne laajemmiksi kuin oli aiemmin luullut. Hän totesi viljavan Širejoen laakson soveltuvan hyvin uudisasutukseen.
Saatuaan uuden jokilaivan nimeltä Pioneer, Livingstone sai tehtäväkseen kuljettaa uusi englantilainen lähetyspiispa lähetysasemalleen ja sen jälkeen tutkia Ruvumajokea, josko se virtaisi Njassajärveen. Tämä yritys jäi kesken, ja vasta myöhemmin selvisi, ettei joki edes virtaa Njassajärveen. Rouva Livingstone saapui miehensä seuraksi tammikuussa 1862. Hän kuitenkin kuoli pian malariaan, mitä Livingstone kuvaa päiväkirjassaan musertavaksi iskuksi.
Livingstone yritti kesäkuussa 1862 jatkaa Njassajärven tutkimista uudella Lady Nyassa -laivalla. Sinne johtavan joen matala vedenpinta oli kuitenkin paljastanut kosket, joita laivalla ei pystynyt ylittämään. Matkoillaan Livingstone kohtasi orjakaupan autioittamia kyliä sekä joessa kelluvia ruumiita. Britannian hallitus kutsui heinäkuussa 1863 Livingstonen takaisin Englantiin, koska retkikunta alkoi tulla jo liian kalliiksi, eikä se ollut saavuttanut tavoitteitaan, ja lisäksi se häiritsi Portugalia. Livingstone kuitenkin jatkoi tutkimuksiaan ilman hallituksensa tukeakin. Retkikunta ei kuitenkaan onnistunut saavuttamaan Njassajärveä jalkaisin. Livingstone purjehti Bombayn kautta takaisin Englantiin, minne hän saapui heinäkuussa 1865.
Afrikassa > Toisen matkan jälkeen Englannissa

Englannissa Livingstone piti jälleen puheita, arvosteli orjakauppaa ja portugalilaisia sekä kirjoitti matkastaan kirjan The Zambezi and Its Tributaries. Hän harkitsi leikkausta häntä matkoillaan vaivanneiden vakavien peräpukamiensa korjaamiseksi, mutta päätti kuitenkin jättää sen tekemättä.
Afrikassa > Kolmas tutkimusmatka (1866–1873)

Livingstone sai tammikuussa 1866 Sir Roderick Murchisonilta ja Royal Geographical Societylta pyynnön palata tutkimaan Ruvumajokea, etsimään reittiä länsirannikolle ja Tanganjikajärvelle, sekä etsimään Niilin lähteitä ja mantereen vedenjakajaa. Livingstone asetti lähtönsä ehdoksi sen, että hän menisi ensisijaisesti lähetyssaarnaajana ja että maantieteellinen tutkimus olisi toissijaista. Ennen matkaansa hänet nimitettiin Britannian Itä-Afrikan konsuliksi.
Livingstone palasi retkikuntineen Ruvumajoelle keväällä 1866. Seutu oli jälleen täynnä orjakaupan tuottamia ruumiita. Livingstone pääsi Njassajärvelle, mutta ei saanut ostettua portugalilaisilta venettä, joten hän joutui kiertämään järven jalkaisin. Retkikunnasta häipyneet kantajat alkoivat levittää Sansibarissa huhua, että Livingstone olisi surmattu. Royal Geographical Society lähetti paikalle retkikunnan tutkimaan asiaa, ja se totesi huhun paikkaansapitämättömäksi. Sillä välin Livingstone jatkoi kohti Tanganjikajärveä ja menetti matkalla kohtalokkaasti lääkelaukkunsa.
Livingstonen kovia kokeneen retkikunnan rippeet saavuttivat yhdeksän vuotta aiemmin löydetyn Tanganjikajärven eteläkärjen alkuvuonna 1867. Marraskuussa Livingstone löysi Mwerujärven ja seuraavan vuoden heinäkuussa Bangweulujärven. Sieltä hän jatkoi Ujijin kylää kohti. Hän sairastui korkeaan kuumeeseen, mutta pääsi Ujijiin kanootin kyydissä maaliskuussa 1869. Toivuttuaan hän jatkoi seudun tutkimista, mutta epäluuloiset alkuasukkaat, tulehdukset ja sateet pitivät häntä aloillaan pitkiä aikoja. Tässä vaiheessa Livingstonen terveys oli jo pilalla, mutta hän päätti tehdä työnsä loppuun. Maaliskuussa 1872 hän saapui Lualabajoelle vain havaitakseen, että se ei voinut olla Niilin lähde. Livingstonen palattua Ujijiin sinne saapui 3. marraskuuta 1872 Henry Morton Stanley mukanaan tarvikkeita ja lääkkeitä. Stanley oli lähetetty etsimään Livingstonea, ja miesten kohdatessa hän sanoi kuuluisiksi tulleet sanat, ”Tohtori Livingstone, oletan?”. Miehet ystävystyivät, mutta Stanley ei saanut suostuteltua Livingstonea palaamaan enää Englantiin.
Afrikassa > Kuolema

Livingstone suunnitteli vielä yhtä suurta tutkimusretkeä Tanganjikajärven länsipuolelle. Sitä hän ei kuitenkaan koskaan pystynyt enää tekemään, vaan hän joutui sairaana jäämään Bangweulujärven rannalla sijaitsevaan Chitambon kylään, missä hän kuoli 1. toukokuuta 1873.
Kolmenkymmenen Afrikassa vietetyn tutkimusvuotensa aikana Livingstone ehti taivaltaa liki 50 000 kilometriä. Hänen uskolliset seuraajansa Susi ja Chuma hautasivat hänen sydämensä puun alle, ja hänen kuivattu ja suolattu ruumiinsa kuljetettiin Sansibarin ja Adenin kautta Englantiin, missä se haudattiin 24. huhtikuuta 1874 Westminster Abbeyn kirkkoon Lontooseen.
Saavutukset ja merkitys

Livingstone oli ensimmäinen tutkimusmatkailija Afrikan sisäosissa. Hän kartoitti aiemmin tutkimattomat Keski- ja Itä-Afrikan seudut ja kävi paikoissa, joissa kukaan eurooppalainen ei ennen häntä ollut käynyt. Hän löysi muun muassa Ngamijärven, Shirwajärven, Njassajärven, Mwerujärven ja Bangweulujärven sekä Victorian putoukset. Hän kiersi Tanganjikajärven ja kartoitti tarkasti Sambesijoen yläjuoksun. Hän kuvasi Afrikan suuret luonnonvarat ja viljelykseen soveltuvat maat, mikä johti seuraavina vuosikymmeninä eurooppalaisten siirtomaavaltojen ”ryntäykseen” niitä hyödyntämään. Livingstone toi myös vihaamansa orjakaupan hirveydet koko maailman tietoisuuteen.
Lähetyssaarnaajana Livingstone edisti lähetysasemien, -sairaaloiden ja -koulujen perustamista sisämaahan sekä lähetystyön tekemistä paikallisten omalla kielellä ja paikallisten lähetystyöntekijöiden palkkaamista.
Livingstone ei onnistunut saavuttamaan itselleen asettamaansa tavoitetta eli perustamaan kauppareittiä Afrikan keskiosiin afrikkalaisten ja eurooppalaisten välille. Hän ei myöskään löytänyt etsimäänsä Niilin lähdettä.
Tunnustukset

Livingstonen mukaan on nimetty useita paikkoja, rakennuksia ja muistomerkkejä lähinnä tutkimusmatkojen varrella ja hänen kotimaassaan. Sambiassa on Livingstonen kaupunki ja Kongon demokraattisessa tasavallassa Livingstonen putoukset.
Livingstonesta on myös tehty useita elokuvia ja TV-sarjoja, muun muassa Livingstone (vuoden 1925 elokuva), David Livingstone (vuoden 1936 elokuva), Mies joka löysi Livingstonen (vuoden 1939 elokuva), Livingstone (vuoden 1981 TV-elokuva) ja Forbidden Territory: Stanley’s Search for Livingstone (vuoden 1997 TV-elokuva).
Suomennetut teokset

Macnair, James I. (toim.): Afrikkalainen päiväkirjani.  ((alkuteos Livingstone’s Travels, 1954; sisältää Livingstonen teokset Missionary Travels and Researches in South Africa, 1857, The Zambezi and its Tributaries, 1865 ja Last Journals, 1874)  Suomentanut Mikko Kilpi. WSOY, 1955.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Livingstone Wikimedia Commonsissa
Gutenberg-projektin kirjoja:
Missionary Travels And Researches In South Africa (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
A Popular Account Of Dr. Livingstone's Expedition To The Zambesi and its tributaries (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
The Personal Life of David Livingstone (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Pronssiveistos Livingstone and the Lion kuvaa Livingstonen kokemaa leijonahyökkäystä vuonna 1844. Ray Harryhausenin ja Gareth Knowlesin veistos sijaitsee David Livingstone Centressä, Blantyressa, Skotlannissa.
Livingstonen tutkimusmatkojen reitit kartassa punaisilla viivoilla.
Stanley ja Livingstone kohtaavat marraskuussa 1872.
Muinaisvalaat

| Muinaisvalaat |
| --- | --- |
 Cynthiacetus (taaempana) ja Ambulocetus (edempänä).
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Archaeoceti  Flower, 1883
Katso myös
   Muinaisvalaat Wikispeciesissä   Muinaisvalaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Archaeoceti oli esihistoriallisia valaita sisältänyt alalahko. Siihen kuuluivat varhaiset valaisiin luetut eläimet, jotka olivat varhaisempia kuin alalahkot hammasvalaat (Odontoceti) ja hetulavalaat (Mysticeti). Ne elivät eoseenikaudella noin 53–37 miljoonaa vuotta sitten. Valaat ovat kehittyneet samasta kantamuodosta kuin sorkkaeläimet, lahkosta Mesonychia.
Luokitus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Heimo Pakicetidae Ichthyolestes  Pakicetus  Nalacetus  Heimo Ambulocetidae Ambulocetus  Gandakasia  Himalayacetus  Heimo Remingtonocetidae Remingtonocetus  Attockicetus  Dalanistes  Andrewsiphius  Kutchicetus  |  Heimo Protocetidae Indocetus  Rodhocetus  Babiacetus  Takracetus  Makaracetus  Artiocetus  Eocetus  Pappocetus  Heimo Basilosauridae Basilosaurus  Basiloterus  |  Heimo Dorudontidae Dorudon  Saghacetus  Ancale-cetus  Chrysocetus  Pontocetus  Zygorhiza  |
Aiheesta muualla

https://web.archive.org/web/20121105103751/http://dolphinity.tripod.com/archaeocetitekst.htm
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q568536  Wikispecies: Archaeoceti  BioLib: 38230  Paleobiology Database: 148535  Paleobiology Database: 42933 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Archaeoceti
Pakicetus
Ambulocetus
Kutchicetus
Maiacetus
Dorudon atrox
Käännös suomeksi