stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Armas Hutri
Henkilöhistoria

Hutrin vanhemmat olivat Tuomas Hutri ja Katri Saikkonen. Hän oli naimissa Mirjami Marttisen kanssa, mutta avioliitto päättyi eroon. Hutri osallistui 17-vuotiaana  talvisodassa Viipurin sk-piirin poikapataljoonassa Summan ja Äyräpään taisteluihin ja haavoittui vakavasti. Hän menetti tajuntansa neljäksi vuorokaudeksi ja sai sotasairaalassa herättyään kuulla, että hänen aivoissaan oli 16 sirpaletta, joita ei voitu poistaa, vaan ne jätettiin kapseloitumaan. Hutri kuntoutui jatkosotaan, jossa hän haavoittui vielä kahdesti, mutta lievemmin. Talvisodan vammat alkoivat ärtyä 1943 ja Hutri joutui neljäksi vuodeksi sairaalaan. Hän menetti puhe-, kirjoitus- ja lukemistaitonsa. Päästyään sotasairaalasta vuonna 1947 Hutri pyrki opiskelemaan Ateneumiin, jonne hän pääsi 1949 ja josta hän valmistui 1952.  Hänelle myönnettiin professorin arvo vuonna 1976. Hutri piti kunnostamassaan maalaistalossa Perniössä vuosina 1999–2009 taiteilijatalo Pyynpivoa.
Taiteellinen tuotanto

Hutrin teoksia oli ensimmäisen kerran esillä 1953. Niiden pääasiallinen materiaali on pronssi, mutta hän on käyttänyt teoksissaan myös paljon puuta. Hutrin teoksia ovat muun muassa Mikkelissä sijaitseva Nelisiipi, Yrjö Koskisen patsas Lopella ja Saattue -patsas Kajaanissa. Hän on myös suunnitellut Ella Erosen ja Osmo P. Karttusen hautamuistomerkit. Salossa Perniön entisen kunnantalon edustalla on Hutrin vuodelta 1983 oleva pronssista ja graniitista tehty veistos Pyykkäri. Veistos paljastettiin vuonna 2016. Veistos on yhdistelmä esittävää ja abstraktia taidetta Hutrille tyypilliseen tapaan.
Hutrin reliefi Myrskyn jälkeen on siirretty Kaunialasta Suomenlinnaan Sotamuseoon.
Armas Hutrin pronssiveistos Kurjet (1964) katosi Lappeenrannan Tiuruniemen sairaalan pihalta lokakuussa 2023.
Kuvia julkisista teoksista

Nelisiipi, 1960, Mikkeli.
Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen patsas, 1962, Loppi.
Sortavalan seminaarin muistomerkki, 1965, Joensuu.
Kolme alasinta -suihkukaivoveistos, 1967, Lappeenranta.
Kurki, 1969, Riihimäki.
Kurki, 1969, Pori.
Saattue, 1975, Kajaani.
Esko Aaltosen muistoreliefi, 1981, Forssa.
Myrskyn jälkeen, 2018 (1981), Sotamuseo, Helsinki.
Näyttelijä, 1985, Helsinki.
Sakari Pälsin muistokivi, 1992 (1966), Loppi.
Suomen Tasavallan Vartioston patsas, 1993, Kurikka.
Huminaa, 2000, Espoo.
Kahlehtija, 2004, Salo.
Pyykkäri, 2016 (1983), Salo.
Aiheesta muualla

Veteraaniperintö
Armas Hutrin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Pyhän Jaakobin katedraali

| Pyhän Jaakobin katedraali Katedrala svetog Jakova |
| --- | --- |

Sijainti:  Šibenik, Kroatia
Koordinaatit:  43°44′8.38″N, 15°53′20.93″E
Kirkkokunta:  roomalaiskatolinen
Rakentamisvuosi:  1431-1535
Suunnittelija:  Francesco di Giacomo Juraj Dalmatinac Niccolò di Giovanni Fiorentino
Tyylisuunta:  gotiikka renessanssi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyhän Jaakobin katedraali (kroatiaksi Katedrala svetog Jakova) on Kroatian katolisen kirkon katedraali Šibenikissä. Se on myös Šibenikin hiippakunnan piispanistuin. Katedraali lisättiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 2000. Se sijaitsee Dalmatian rannikolla, ja todistaa kulttuurivaihtoa Dlamatian, Pohjois-Italian ja Toscanan välillä 1400- ja 1500-luvuilla.
Historia ja nykypäivä

Kirkon rakentamisesta päätettiin vuonna 1402 ja se rakennettiin kolmessa vaiheessa vuosien 1431 ja 1535 välillä. Rakennuksessa sulautuvat yhteen eri rakentamisvaiheiden tyylilliset elementit.  Kirkko rakennettiin kivestä, joka tuotiin läheisiltä saarilta. Se on todennäköisesti maailman suurin kirkkorakennus, joka on rakennettu kokonaan kivestä ilman puusta tai tiilestä tehtyjä tukielementtejä.
Kirkon ensimmäinen goottilainen rakennusvaihe toteutettiin vuosina 1431–1437 italialaisten mestarien Francesco di Giacomon, Lorenzo Pincinon ja Pier Paolo Bussaton johtamana. Suuri määrä venetsialaisia ja paikallisia ammattimiehiä työskenteli rakennustyömaalla italialaisten sekä paikallisten Andrija Budčićin ja Grubiš Šlafčićin johdolla kymmenen vuoden ajan.
Šibenikin kaupunginvaltuusto päätti antaa 1441 työn Venetsiassa työskenneelle kroatialaiselle arkkitehdille, Zadarissa syntyneelle Juraj Dalmatinacille, joka tunnetaan myös italialaisella nimellä Giorgio da Sebenico. Vuosina 1441–1473 Dalmatinacin johdolla katedraalia laajennettiin lisäämällä sivulaiva ja apsis, kupolia varten valmistettiin rakenteet ja kirkkoon lisättiin lukuisia kivisiä veistoskoristeita. Dalmatinac oli rakennustöiden johdossa kuolemaansa saakka vuonna 1473 ja katedraalista tuli hänen mestariteoksensa. Toisen rakennusvaiheen kirkko on siirtymävaihetta goottilaisen ja renessanssityylin välillä.
Kolmatta vaihetta 1477–1505 johti toscanalainen Niccolò di Giovanni Fiorentino ("Niccolò Firenzeläinen"). Hän jatkoi katedraalia renessanssityylisenä viimeistellen kupolin, pyhimysten veistokset, katon ja julkisivun yläosan. Fiorentino rakensi myös triforion ja työskenteli katedraalin pääkuoren ja alttariosan parissa. Fiorentinon kuoltua 1505 venetsialaiset ja paikalliset käsityöläiset jatkoivat rakennustyötä. Katedraali vihittiin käyttöön 1555.
Kirkko vaurioitui pahoin sekä toisessa maailmansodassa että vuonna 1991 serbialaisten pommittaessa Šibenikia. Vauriot on sittemmin korjattu alkuperäisiä materiaaleja ja tekniikoita kunnioittaen.
Arkkitehtuuri

Katedraali sijaitsee meren läheisyydessä Šibenikin kaupungin entisellä keskusaukiolla. Kirkon eteläpuolella on kirkkopalatsi ja aukion muilla reunoilla renessanssityylisiä entisiä hallintorakennuksia. Goottilaista pääaukiolle avautuvaa pohjoista ovea reunustavat italialaisen mestarin Bonino Milanolaisen veistämien leijonien tukemat pylväät, joiden päälle on kuvattu Aatami ja Eeva. Kirkon läntinen ovi on koristeltu viimeisen tuomion kuvauksella.
Kirkon ulkopuolen omaleimaisin elementti ovat sen takapuolen seinustaa kiertävät 72 kivistä päätä, joiden kerrotaan kuvaavan aikansa merkittäviä Šibenikin asukkaita.
Pohjoispuolen ulkoseinällä on myös kahden poikahahmon pitelemä teksti, jonka alaosaan mestari Dalmatinac kaiverrutti oman puumerkkinsä ”Hoc opus cuvarum fecit magister Georgius Mathei Dalmaticus”, vapaasti käännettynä ”tämän työn teki mestari Juraj Matvejev Dalmatinac.”
Kirkon sisäpuolen hallitsevat elementit ovat erittäin korkea keskilaiva ja kiviset veistokset. Keskilaivassa ennen korotettua takaosaa on kupoli, jonka sisäkatto nousee 32 metrin korkeuteen. Kivinen kaarikatto on rakennettu 7–12 senttimetriä paksuista kivisistä laatoista. Kaksi kasvimotiiveilla koristeltua goottilaista pylväsrivistöä erottavat katedraalin kaksi sivulaivaa. Kirkon takaosa on hieman korotettu ja erottuu väreillään ja koristelullaan selvästi tavalliselle kansalle tarkoitetusta kirkon etuosasta.
Mediassa

Katedraalin alueella on kuvattu HBO:n tuottamaa televisiosarjaa Game of Thrones.
Kuvagalleria

Katedraalin läntinen sisäänkäynti.
päälaivan ja sivulaivan kiviset kaarikatot ja kupoli.
Läntistä sisäänkäyntiä reunustavat kiviköynnökset.
Sisäpuolen kupolin katto on 32 metrin korkeudessa.
Keskilaivan katto on rakennettu tarkasti leikatuista ja täydellisesti yhteen sopivista kivilaatoista.
Näkymä kirkon takaosasta kohti kohotettua apsista.
Katedraalin korotettu takaosa ja alttaritaulu.
Katedraalin runsaita kiviveistoksia.
Takaseinän lasimaalausikkunat.
Katedraalin puinen krusifiksi.
Katedraalin krypta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Unescon esittely katedraalista. Youtube, 02:32. (englanniksi)
Unescon maailmanperintökohteet Kroatiassa
Plitvicen kansallispuisto
Splitin historiallinen keskusta ja Diocletianuksen palatsi
Dubrovnikin vanha kaupunki
Eufrasiuksen basilika Porečissa
Trogirin historiallinen keskusta
Pyhän Jaakobin katedraali Šibenikissä
Stari Gradin tasanko
Stećakin hautakivet
Venetsian tasavallan linnoitteet Zadarissa ja Pyhän Nikolaoksen merilinnoitus
Kroatian alueen pyökkimetsät
Katedraalin 32 metriä korkea, kokonaan kivestä rakennettu keskilaiva.
Kasvokuvat. Legendan mukaan mitä niukemmin kuvattu rahoitti rakentamista, sitä irvokkaampi on muotokuva.
Romaniankielinen Wikipedia

Romaniankielisen Wikipedian logo
Romaniankielinen Wikipedia on romaniankielinen Wikipedian versio. Se aloitettiin heinäkuussa 2003. Yli 100 000 artikkelin raja meni rikki 11. tammikuuta 2008. 1. lokakuuta 2012 siellä oli 218 231 artikkelia. Heinäkuun 2024 alussa artikkeleita oli 464,334, minkä johdosta se on 31. suurin kieliversio.
Josh Duhamel

| Josh Duhamel |
| --- | --- |
 Josh Duhamel vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. marraskuuta 1972 (ikä 52) Minot, Pohjois-Dakota
Näyttelijä
Aktiivisena:  1999–
Merkittävät roolit:  Danny McCoy (Las Vegas)   William Lennox (Transformers-elokuvasarja)   Eric Messer (Saman katon alla)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Joshua David ”Josh” Duhamel (s. 14. marraskuuta 1972 Minot, Pohjois-Dakota) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli. Duhamel tunnetaan muun muassa televisiosarjasta Las Vegas (2003–2008), jossa hän näytteli Danny McCoytä valvonta- ja turvatiimissä.
Duhamel seurusteli useita vuosia malli Kristy Piercen kanssa. He kihlautuivat tammikuussa 2004, mutta erosivat saman vuoden aikana. Vuodesta 2004 Duhamel seurusteli laulaja Stacy ”Fergie” Fergusonin kanssa. Pari kihlautui joulukuussa 2007, avioitui tammikuussa 2009 ja erosi vuonna 2017. Heillä on vuonna 2013 syntynyt poika.
Syyskuussa 2022 Duhamel meni naimisiin Audra Marin kanssa ja syyskuussa 2023 he kertoivat instagramin välityksellä odottavansa esikoistaan.
People-lehti valitsi Duhamelin vuonna 2004 maailman 50 seksikkäimmän miehen joukkoon.
Duhamelin harrastuksia ovat muun muassa koripallo, amerikkalainen jalkapallo, golf ja laskettelu.
Filmografia

Dorian Grayn muotokuva (2002)
Tähtitreffit (Win a Date with Tad Hamilton!, 2004)
Turistas (2006)
Transformers (2007)
Transformers: Kaatuneiden kosto (2009)
Saman katon alla (Life As We Know It, 2010)
When in Rome (2010)
Ramona ja Beezus (2010)
Transformers: Kuun pimeä puoli (2011)
New Year’s Eve (2011)
Safe Haven (2013)
Transformers: Viimeinen ritari (2017)
Aiheesta muualla

Josh Duhamel Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Charles J. Guiteau

| Charles Julius Guiteau |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. syyskuuta 1841 Freeport, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 30. kesäkuuta 1882 Washington D.C., Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Muut tiedot
Rikokset:  murha
Vangittu:  2. heinäkuuta 1881
Syyte:  Presidentti James Garfieldin murha
Rangaistus:  Kuolemantuomio
 Nimikirjoitus
Charles Julius Guiteau (8. syyskuuta 1841 – 30. kesäkuuta 1882) oli yhdysvaltalainen lakimies, joka murhasi presidentti James Garfieldin vuonna 1881.
Guiteau syntyi Illinois'n Freeportissa ja asui lapsuutensa aikana lisäksi Ulaossa (Wisconsin). Hän lähti Ann Arboriin, jossa pyrki yliopistoon, ja toimi sitten lakimiehenä Chicagossa. Guiteauta kiinnosti myös teologia. Hän julkaisi aiheesta kirjan The Truth, joka kuitenkin oli pääasiassa plagioitu John Humphrey Noyesilta.
Guiteaun perhe oli katkaissut välinsä häneen jo kauan ennen presidentin murhaa. Guiteaun isä uskoi poikansa olleen paholaisen riivaama. Guiteau oli myös uhannut siskoaan kirveellä.
Garfieldin murha

Guiteau ryhtyi harrastamaan politiikkaa ja julkaisi Ulysses S. Grantin hyväksi puheen Grant v. Hancock. Hän kuitenkin muutti nimeksi Garfield v. Hancock, kun James Garfield nousi Yhdysvaltain presidentiksi.
Guiteau katsoi vaikuttaneensa merkittävästi Garfieldin vaalivoittoon ja vaati toistuvasti pääsyä suurlähettilääksi. Hän piti presidenttiä kiittämättömänä ja päätti surmata tämän.
Guiteau lainasi rahaa revolveriin ja käytti aikaa sen käytön opettelemiseen sekä Garfieldin vakoilemiseen. Lopulta hän ampui tätä rautatieasemalla 2. heinäkuuta 1881. Presidentti loukkaantui vakavasti ja menehtyi vammoihinsa 19. syyskuuta.
Oikeudenkäynti

Oikeudenkäynnissä Guiteau puolustautui mm. sanoen, että "hän vain ampui Garfieldiä, lääkärit tappoivat hänet".
Vielä oikeudenkäyntinsä aikana Guiteau oli suunnitellut asettumista ehdolle vuoden 1884 presidentinvaaleissa. Hänet kuitenkin todettiin syylliseksi 23. tammikuuta 1882 ja hirtettiin kesäkuussa.
Nokia 3230

| Nokia 3230 |
| --- | --- |


Julkaistu:  2004
Käyttöverkot:  900/1800/1900 MHz
Mitat:  109 × 49 × 19 mm
Paino:  110 g
Näytön kuvatarkkuus:  176 × 208 pikseliä
Värien lukumäärä:  65 536
Muisti:  MMC-muistikortti; sisäinen muisti 5
Kamera:  1280 × 960 pikseliä
Radio:  kyllä
Musiikkisoitin:  kyllä
Valmiusaika:  100–200 h
Puheaika:  4 h
Käyttöjärjestelmä:  Symbian OS (7.0s) / Series 60 v2.1
Tiedonsiirto:  GPRS ja EDGE
Liitännät:  Bluetooth, infrapuna ja USB
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokia 3230 on Nokian valmistama älypuhelin, jossa on 1,3 megapikselin kamera, sekä Symbian OS-käyttöjärjestelmä Series 60 -ohjelmistoalustalla. Puhelin julkaistiin vuonna 2004.
Nokia 3230 on kolmitaajuuspuhelin, jossa on automaattinen taajuusalueiden vaihto. Se toimii 900, 1800 ja 1900 MHz GSM-verkoissa. Se on myös yhteensopiva GPRS ja EDGE:n kanssa. Puhelimessa on sisäänrakennettua muistia 5 MB ja sitä voi laajentaa MMC-muistikortin avulla (mukana 32 MB). Puhelimessa on muun muassa MP3-soitin, verkkoselain, RealPlayer videoiden katseluun ja kolme peliä. Puhelin tukee myös infrapunaa, Bluetoothia ja USB:tä.
Aiheesta muualla

Nokia 3230 - Tuki
Käyttöohjeet (Arkistoitu – Internet Archive)
Tekniset tiedot vertailtavissa Puhelinvertailu.comissa
Nokia 3230:n hinnat, tekniset tiedot ja keskustelua AfterDawnin sivuilla
Werther

Jules Massenet’n oopperan Werther ranskalainen ensi-iltajuliste.
Werther on ranskalaisen Jules Massenet’n säveltämä nelinäytöksinen ooppera. Sen libreton ovat kirjoittaneet Édouard Blau, Paul Milliet ja Georges Hartmann, ja se pohjautuu saksalaisen Johann Wolfgang von Goethen romaaniin Nuoren Wertherin kärsimykset. Ensiesityksensä teos sai Wienissä 16. helmikuuta 1892. Suomen ensi-esitys oli Suomalaisessa oopperassa tammikuussa 1922lähde?.
Charlotte kolmannessa näytöksessä, laulaja Jeanette Ekornåsvåg
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Aiheesta muualla

Kamiki, Yusuke: Summary of “Werther” in 3 Minutes - Opera Synopsis (Arkistoitu sivu) Opera Summary & Comment. Arkistoitu 26.4.2018. Viitattu 3.8.2018. (englanniksi)
Werther trailer The Royal Opera / Youtube. Viitattu 3.8.2018.
Leopold Vietoris

Leopold Vietoris
Tohtori Leopold Vietoris (4. kesäkuuta 1891 Bad Radkersburg, Itävalta-Unkari – 9. huhtikuuta 2002 Innsbruck, Itävalta) oli itävaltalainen matemaatikko, joka sai lisämainetta poikkeuksellisesta pitkäikäisyydestään. Mayerin-Vietorisin jono on nimetty osin hänen mukaansa.
Vietoris opiskeli Wienin yliopistossa ja sai filosofian tohtorin arvon 1920. Hän erikoistui topologiaan ja oli lisäksi vuorikiipeilyn harrastaja.
Vietoris kuoli huhtikuussa 2002, jolloin hän oli 110 vuoden ikäinen. Hän on Itävallan kaikkien aikojen vanhin mies, jonka ikä on varmuudella todettavissa.
Säkä

Säkä oli pieksämäkeläinen uuden aallon rockyhtye, joka toimi 1980-luvun alussa. Yhtye levytti Parlophone/EMI:lle vuonna 1980 yhden singlen ja yhden albumin. Säkän jäsenistä Jouko Heiskanen ja Jouni Sistonen soittivat myös Klunssi-yhtyeessä, jolta CBS julkaisi vuonna 1984 singlen "Suomen rytmikkäinen mies / Onnellinen tyttö".
Diskografia

"Mikä meni mönkään / Elämä voittaa" (single, Parlophone/EMI, 1980)
Elämä voittaa (Parlophone/EMI, 1980)
Kokoonpano

Jouko Heiskanen (kitara, laulu)
Jari Sistonen (kitara)
Janne Sistonen (piano, syntetisaattori, laulu)
Pekka Keinänen (basso, soitti myöhemmin yhtyeissä The Fucking World ja Killström)
Jouni Sistonen (rummut, laulu)
Jyri Rautio (rummut, laulu, soitti myöhemmin The Fucking Worldissa)
Aunuksen rata

Aunuksen rata on rautatie Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se yhdistää Laatokan pohjoispuolella Vanhan Karjalan radan Muurmannin rataan. Radan rakensivat suomalaiset 1920- ja 1930-luvuilla vanhalle rajalle Salmiin ja jatkosodan aikana miehitetyssä Itä-Karjalassa rajalta Syvärille. Rata kulkee Lotinapellosta Jänisjärvelle. Rataosalla on tavaraliikennettä ja yksi päivittäinen henkilöjunapari välillä Lotinapelto–Jänisjärvi. Rataosan kunto on pääosin heikko, joten käytettävät nopeudet ja akselipainot ovat pieniä. Rataosan useilla asemilla on myös käytössä siipiopastimia, kuten Pitkärannassa, Läskelässä ja Salmissa. Radalla kulkee yksi sekajunapari Lotinanpelto–Jänisjärvi–Lotinanpelto, jossa kulkee makuuvaunut Pietarista ja Petroskoista Jänisjärvelle.lähde?
Radan historia

Leppäkosken tehdasosakeyhtiö anoi haararadan rakentamista Hämekosken (nykyisin) Jänisjärven asemalta anojan maalla olevalle sorakuopalle ja noin yhdeksän kilometrin päässä olevalle tehtaalleen. Valtioneuvosto suostui anomukseen 12. elokuuta 1919. Asetettujen ehtojen mukaan oli toiminimen avustettava haararadan rakentamista 1 500 000 markalla, luovutettava korvauksetta rataa ja sorakuoppaa varten tarvittava alue sekä vastattava rata-alueen aitauksesta. Osakeyhtiöllä oli kuitenkin oikeus saada korvauksetta soraa omia tarpeitaan varten.lähde?
Radan historia > Haararata Harluun

Haararadan 9 kilometrin pituinen osa tuli valtion omaksi liikennöimis- ja kunnossapitovelvollisuuksin. Tämän Jänisjärven–Harlun haararadan tutkimus toimitettiin syksyllä 1919. Rata kiskotettiin ja sorastettiin tarvittavaan kuntoon Harluun saakka 1921. Kiskotus ennätti Harlun pysäkille 16. elokuuta 1921. Rata luovutettiin yleiselle liikenteelle 31. joulukuuta 1923. Harlussa merkittävin radan käyttäjä oli Leppäkosken tehtaat.
Radan historia > Radan jatkaminen Läskelään

Osakeyhtiö Läskelä Aktiebolag osti Leppäkoski Fabrikers Ab -yhtiön ja halusi ulottaa haararadan Läskelään saakka, jotta Läskelän tehtaan tuotteiden kuljetus paranisi. Valtioneuvosto suostui 17. tammikuuta 1924 Läskelän tehdasosakeyhtiön anomukseen Jänisjärvi–Harlu-radan jatkamiseksi osakeyhtiön omistamalle Läskelän tehtaalle ehdolla, että toiminimi ottaa osaa rakennuskustannuksiin 1 700 000 markalla. Tutkimus tällä 8,5 kilometrin pituisella radalla oli toimitettu 1923. Työt aloitettiin helmikuussa 1924. Samana vuonna saatiin lähes kaikki pengerrystyöt sekä kiskotus valmiiksi ja rata osittain sorastetuksi. Myös Löytyojan 20 metrin holvisilta ja radan rummut saatiin valmiiksi. Rata avattiin yleiselle liikenteelle 1. kesäkuuta 1925.
Radan historia > Rata Pitkärantaan

Läskelän–Pitkänrannan radan rakentaminen sisältyi lakiin erinäisistä rautatierakennuksista vuosille 1926–1930, jossa määrättiin, että normaaliraiteinen (1 524 mm) rautatie rakennetaan Läskelän asemalta Pitkäänrantaan ja että rakennustyöt aloitetaan 1929. Radan rakentamisen ehtona oli että kunnat sitoutuvat edeltäpäin vastaamaan tarvittavien maa- ja vesialueiden lunastuksesta. Kun kunnat olivat antaneet lain vaatimat sitoumukset, valtioneuvosto vahvisti 28. joulukuuta 1928 radan suunnan. Rakennustyöt aloitettiin 2. tammikuuta 1929.
Kun radan alkuosa Läskelän asemalta Sumerianjoelle asti oli tavallista vaikeampaa maastoa, mutta Sumerianjoki–Pitkäranta helpompaa, otettiin työsuunnitelmaan vain radan alkuosa.
Vuoden 1930 aikana rakennustyöt olivat käynnissä pitkin koko ratalinjaa. Pääasiallisesti ne kohdistuivat pengerrystöihin ja siltojen ja rumpujen rakentamiseen.
Aiheesta muualla

Päättäjäisissä Pitkässärannassa, Suomen Kuvalehti, 27.03.1934, nro 13-14, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Oneiromantia

Rafaelin maalauksessa Joosef selittää faaraon unta.
Oneiromantia (m.kreik. ὄνειρος oneiros 'uni' + m.kreik. μαντεία manteia 'ennustaminen') merkitsee unista ennustamista. Oneiromantia on unientulkinnan menetelmä, jonka avulla halutaan nähdä tulevia tapahtumia.
Assurbanipalin kirjastosta on löydetty paljon unikirjoja. Erityistä huomiota niissä on kiinnitetty uniin, joissa pään päällä on kannettu jotain, esimerkiksi taateleita. Raamatussa unia käytetään monesti jonkinlaisina enteinä tai viesteinä. Esimerkiksi Paavali saa kehotuksen suunnata Makedoniaan. Unien on voitu uskoa olevan esimerkiksi viestejä, kuten varoituksia jumalalta. Oneiromantia tunnetaan useissa antiikin kulttuureissa ja myös tuoreemmassa kansanperinteessä. Antiikin Kreikassa Artemidoros Daldislainen kirjoitti 100-luvulla varhaisimman tunnetun oneiromantiaan liittyvän teoksen Suuri unikirja (Oneirokritika).
Kalanruoka

Erilaista kuivaruokaa
Kalanruoka on ruokaa, jota käytetään akvaariokalojen ruokkimiseen. Kalanruoka ripotellaan akvaarioon, ja kalat syövät sen veden pinnalta tai antavat sen painua pohjaan.
Kalanruoka on useimmiten kuivamuodossa eli hiutaleruokana, joka kostuessaan tulee niin pehmeäksi, että kalat kykenevät syömään sen. Hiutaleiden lisäksi kalojen kuivaruoasta on pakattu useita erilaisia muotoja. Esimerkiksi pohjakaloille, kuten monneille, annetaan pohjalle putoavia tabletteja tai pellettejä. On olemassa myös tabletteja, jotka kiinnitetään keskikerroksen kaloja varten akvaarion lasiin. Pinta- ja keskikerroksen kalat syövät hiutaleita, jotka jäävät kellumaan pinnalle ja vajoavat hyvin hitaasti pohjalle. Kuivaruoan ravintosisältö on heikompi kuin elävän tai pakastetun, mistä johtuen kaloille valmistetaan myös vitamiini- ja hivenainekäsiteltyjä teollisia valmisruokia. Pitkiin poissaoloaikoihin on keksitty erillinen lomaruoka. Lomaruoka on joko kuutio, joka pudotetaan pohjalle, tai kuutio, joka kelluu pinnalla. On myös lomatabletteja kaloille. Lomatableteista irtoaa ruokaa pikkuhiljaa, ja kala löytää irronneen ruokapalan. Pakkauksissa lukee aina, kuinka paljon lomaruokaa kuuluu laittaa akvaarioon. Lomaruokaa ei saa myöskään laittaa liikaa, sillä se pilaa veden liiallisella määrällä.
Monet akvaariokalat syövät myös tuoreruokaa, kuten hyönteisiä ja kasviksia. Tuoreruoan vaaroja ovat mahdolliset taudinaiheuttajat ja syömättä jääneiden kasvisten pilaantuminen akvaariossa. Eläinpitoista ruokaa myydään usein pakastettuna. Niitä myydään yleensä tieteellisellä tai englanninkielisellä nimellä. Tällaisia eläinlajeja ovat seuraavat:
surviaisen punaiset toukat
sulkasääsken valkoiset toukat
massiäyriäiset eli Mysis
vesikirput eli Daphnia
muut kidusjalkaiset, lähinnä Artemia ("Brine shrimps")
hankajalkaiset , kuten kyklooppi
krillit
harvasukasmadot, etenkin tubifex, usein kuivattuina
Kasvilajeista suositaan ainakin seuraavia:
lehtisalaatti
kesäkurpitsa
parsakaali
nori merikaloille
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalanruoka Wikimedia Commonsissa
Akvaario.com
Tuoreruoat Helsingin Akvaariokeskus