stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gibson Les Paul
Historia > 1960-luku

Vuonna 1961 Gibsonin johtaja Maurice Berlin totesi, että Les Paul -kitaroiden rakentaminen yhtiölle oli tappiollista toimintaa. Niinpä suunniteltiin täysin uusi malli ja vanhan mallin valmistus lopetettiin. Uuden mallin nimi oli aluksi myös Les Paul, mutta kitaristi Les Paul ei halunnut, että kyseinen malli kantaa hänen nimeään, joten nimi vaihdettiin pian Gibson SG:ksi.
1960-luvulla kitaristit kuten Mike Bloomfield ja Eric Clapton (varsinkin Cream-yhtyeessä) ymmärsivät alkuperäisten Les Paul -kitaroiden (varsinkin vuoden 1959 mallin) potentiaalin, käyttivät niitä paljon ja loivat kitaralle mainetta. Claptonin ja Bloomfieldin vanavedessä useat kitaristit hankkivat Les Paulin ja siitä tuli nopeasti yksi halutuimmista kitaroista maailmassa.
Vuonna 1968 Gibson ryhtyi valmistamaan uudelleen vanhaa Les Paul -malliaan kovan kysynnän vuoksi ja loi useita erilaisia malleja kuten DeLuxe ja Studio, jotka perustuivat alkuperäiseen Les Paul -malliin. 1950-luvun Les Paul -kitarat olivat saaneet kuitenkin kritiikkiä paksusta kaulasta, joten uusissa kitaroissa oli nyt myös ohuempi kaula kuin 1950-luvun kitaroissa.
Vuosina 1967–1969 Gibsonin tehtaalla oli useita lakkoja, sekä muita vaikeuksia, ja tästä syystä laadunvalvonta etenkin halvempien mallien kohdalla oli lähes olematonta. Soittajat huomasivat pian, että uudet kitarat eivät vastanneet läheskään alkuperäisten 1950-luvulla valmistettujen kitaroiden tasoa ja käytettyjen 1950-luvulla valmistettujen kitaroiden hinnat lähtivät hurjaan nousuun, kun taas uusien kitaroiden kysyntä hiipui.
Historia > 1970 ja 1980-luku

1970-luvun alussa Gibsonin osti Norlin-yhtiö, jonka johtajat eivät olleet perehtyneet ollenkaan kitaroiden tai musiikkilaitteiden valmistukseen. Käytännössä heitä kiinnosti enemmän myyntiluvut ja raha. Tästä syystä osa Gibsonin tuotannosta siirrettiin Aasiaan, sekä alettiin säästää kaikenlaisissa kustannuksissa kuten puumateriaaleista, varsinkin kun Gibsonin vanha mahonkivarasto alkoi loppua. 1970-luvun Les Paul -malleissa on alkuperäisen mahonkisen kaulan sijasta vaahterakaula ja ns. sandwich-runko, eli ohuiden mahonkipalojen välissä on vaahteraa, jolloin kitaran sointi on myös erilainen kuin alkuperäisten.
Gibson kokeili erilaisia puulajeja niiden yhdistelmiä pitkin 1970-lukua aina 1980-luvun puoleen väliin asti ja tästä syystä 1970- ja 1980-luvun Les Paul -malleja ei pidetä kovin laadukkaina, eivätkä ne ole saavuttaneet samanlaista kysyntää kuin 1950-luvun kitarat. Hyväkuntoisesta vuoden 1959 mallista saakin nykyään maksaa 100 000–350 000 euroa.kenen mukaan?
1980-luvun lopussa Les Paul -kitaroiden kysyntä lähti taas nousuun  Guns N' Roses -yhtyeen ja sen kitaristin Slashin, joka käytti esiintyessään Gibson Les Paul -kitaraa, vanavedessä. Samanaikaisesti alkanut heavy metalin voittokulku nosti Les Paulin jälleen ikoniksi: Les Paulille tunnusomainen paksu, muriseva ääni on kuin omiaan metallimusiikkiin.
Historia > Nykyään

Vuosien varrella Gibson on ollut suhteellisen vapaamielinen kitaroiden ominaisuuksien ja materiaalin muuttelemisessa. 1980-luvun puolenvälin jälkeen Les Paulien "tuotekehitys" on ollut pikemminkin paluuta juurille. Gibson on ymmärtänyt asiakkaiden arvostavan juuri alkuperäisten kaltaisia Les Pauleja ja yrittänyt tehdä malleja, jotka muistuttavat alkuperäisiä mahdollisimman paljon. Nykyään onkin saatavana myös erilaisia Historic-malleja, joissa on pyritty mahdollisimman lähelle vanhoja alkuperäisiä kitaroita. Osaan nykyään valmistettavista Les Paul -malleista tehdään kuitenkin esimerkiksi kevennysporauksia runkoon kompensoimaan käytettävää painavaa afrikkalaista mahonkia. Tällä ei kuitenkaan ole merkittävää vaikutusta kitaran sointiin.
Gibson tuottaa Epiphonen merkillä myös halvempia versioita Les Paulista. Nämä suurelle yleisölle ja harrastajakäyttöön tarkoitetut kitarat tuotetaan Kiinassa ja Koreassa. Materiaalit ovat suurimmaksi osaksi samat kuin Gibsonilla, mutta työ teetetään alhaisempien työvoimakustannusten maissa.
Markkinoilla on myös paljon erilaisia kopioita Gibson Les Paulista. Kopioilla on sama rungon muoto, mutta materiaalit ja komponentit saattavat erota paljonkin alkuperäisestä. Gibson on myös historian aikana ryhtynyt oikeustoimiin joitakin kitaravalmistajia vastaan heidän kopioituaan alkuperäistä mallia liian tarkasti.
Mallivuodeksi 2015 Gibson esitteli radikaalisti uudistetut Les Paul Studio-, Deluxe- ja Standard-mallit. Muutoksia aikaisempiin ovat leveämpi otelauta, kaikissa malleissa vakiovarusteena oleva automatisoitu viritysmekanismi sekä säädettävä nk. nolla-nauha/yläsatula. Rungon painoon on kiinnitetty huomiota materiaalivalinnoilla sekä kevennysporauksilla. Perinteisen mikrofonivalinnan lisäksi malliston elektroniikka on monipuolisempi. Deluxe- ja Standard-mallien mikrofoneihin on tehty laajat valintamahdollisuudet soinnin muokkaamiseksi. Vireeseen ja soittoergonomiaan vaikuttava mitoitus ja valmistaminen on tehty tietokoneen avulla.
Les Paul -mallit

Perinteisesti Les Paul kitaroissa runko sekä kaula ovat mahonkia ja mahonkirungon päälle on liimattu vaahterakansi. Otelauta on yleensä ruusupuuta, mutta joissakin malleissa eebenpuuta. Poikkeuksen muodostavat eräät 1970- ja 1980-luvulla valmistetut kitarat, joissa kaula oli vahteraa ja runko oli ns. sandwich-runko, eli ohuiden mahonkipalojen välissä on vaahteraa. Lisäksi Gibson on valmistanut muutamia Les Paul -malleja joissa on tarkoituksellisesti käytetty muita puulajeja.
Kaula on kiinnitetty runkoon liimaamalla ja liitoskohta sijaitsee 16. nauhan kohdalla. Kitaran otelauta on 22-nauhainen ja mensuuri 629 mm (24.75"). Kaulan profiileja on kahta mallia, ns. 1950-luvun kaula, joka on paksumpi, sekä ns. 1960-luvun kaula, joka on ohuempi.
Les Paul -mallit > "Gold Top" (1952–1957)

Vuonna 1952 julkaistut ensimmäiset Les Paul -kitarat olivat väriltään kultaisia ja tästä syystä kitara sai myöhemmin lisänimen "Gold top". Kitarassa oli kaksi kappaletta Gibsonin omia yksikelaisia P-90 -mikrofoneja. Talla oli yksiosainen ns. trapeze-tyylinen talla. Les Paul halusi vetää kielet tallan päältä voidakseen dempata kielet kämmensyrjällään, mutta Gibsonin käsityksen mukaan kielet tulivat näin olemaan liian korkealla ja kielet vedettiinkin tallan alta.
Les Paul -mallit > Custom (1954–1960)

Vuonna 1954 Gibson alkoi valmistaa perinteisen Les Paul -mallin rinnalla uutta, hiukan alkuperäisestä muunneltua mallia ja tämä sai nimen Les Paul Custom. Kitara oli väriltään kokomusta ja saikin lisänimen "Black Beauty". Tässä mallissa kaulan asemamerkit olivat neliön muotoiset ja helmiäistä, metalliosat olivat messinkiä ja muoviosat, kuten säätimet ja plektrasuoja olivat mustat. Otenauhat tehtiin mataliksi, koska oli tarkoitus saada soittajalle ajatus nauhattomasta kitarasta. Myöhemmin Les Paul Custom muuttui kolmimikrofoniseksi ja normaalinauhaiseksi, eikä se ollut enää pelkästään musta, vaan sitä sai myös muun värisenä. Tässä mallissa säätimien toiminnat pysyivät samana kuin aiemmin, paitsi että mikrofonivalitsimen keskiasento kytki päälle keski- ja tallamikrofonit.
Les Paul -mallit > Standard (1958–1960, 1968–)

Vuonna 1958 alkuperäisen Les Paul -malli sai lisänimen Standard, jolla se erotettiin toisesta valmistetusta mallista, Les Paul Customista. Samana vuonna kitaran väritys muutettiin sunburst-sävyiseksi. Tämän jälkeen Standard-malli on pysynyt ulkomuodoltaan lähes muuttumattomana. Käytetyissä valmistusmateriaaleissa, puulajeissa ja värityksissä on kuitenkin vuosien mittaan ollut paljon eroja. Vuoden 2015 malliston Standard sai edellä kuvattujen muutosten lisäksi humbucker-mikrofoneihin puolitusmahdollisuuden sekä mikrofonien vaihekytkennän. Kytkimet on sijoitettu kunkin mikrofonin äänenvoimakkuus- ja äänensävy-säätimiin vastaavasti. Runko on suuritiheyksistä mahonkia kevennyksin ja siinä on vaahterakansi.
Les Paul -mallit > 1961 Les Paul SG

Koska Les Paul -mallin menestys ei ollut kovin hyvä, suunniteltiin kokonaan uusi kitaramalli joka sai nimekseen Les Paul SG. Koska kitaristi Les Paul ei halunnut, että kyseinen uusi malli kantaa hänen nimeään, vaihdettiin nimi pian Gibson SG:ksi.
Les Paul -mallit > Studio

Vuonna 1968 Gibsonin ottaessa Les Paul -mallin uudelleen tuotantoon, alkoivat he valmistaa myös perinteisen Standard- ja Custom-mallin lisäksi halvempia malleja kuten Les Paul Studiota. Kyseinen malli on periaatteessa samanlainen kuin Standard, mutta runkoa kiertävä valkea reunalista puuttui. Lisäksi puiden valinnassa ei ole käytetty yhtä tiukkoja kriteerejä kuin kalliimmissa malleissa. Nykyisissä Studio-malleissa on myös hieman erilaiset mikrofonit kuin Standard-malleissa.
Vuoden 2015 mallissa on em. muutosten lisäksi on humbucker- mikrofonien puolitus. Kytkimet on sijoitettu kunkin mikrofonin äänenvoimakkuuden säätimeen. Runko on kevennetty ja kevyempää keskitiheää mahonkia. Kansi on vaahteraa.
Les Paul -mallit > Bassokitarat

Standard Bass
Deluxe Bass
Special Bass
Les Paul -mallit > Bassokitarat > Historiallisia malleja

EB-0
EB-1
EB-2
Thunderbird
Melody Maker
Grabber
Ripper
RB
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gibsonin kotisivut (englanniksi)
Les Paul -keskustelusivu (englanniksi)
Epiphonen kotisivut (englanniksi)
"The Log", Les Paulin prototyyppi  (englanniksi)
Gibson Les Paul, Zuitar Guitar DataBase (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Suosittu Les Paul -fani- ja keskustelusivu
Raimo Öystilä, Rytmimusiikin Syke: Les Paul – Legendaarinen muusikko ja innovaattori
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa 
Les Paul Standard, PAF-mikrofoni
Paul McCartney soittaa Prahassa 1960-luvun Les Paul Cherryburstia.
Slash ja Gibson Les Paul
Kiss-yhtyeen Ace Frehley Houstonissa vuonna 1977
Bon Jovi -yhtyeen kitaristi Richie Sambora ja Les Paul sunburst -värityksenä.
Gibson SG
Merv Griffin

Merv Griffin
Mervyn Edward ”Merv” Griffin, Jr. (6. heinäkuuta 1925 San Mateo, Kalifornia – 12. elokuuta 2007 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen televisioesiintyjä, muusikko, näyttelijä ja liikemies. Hänet muistetaan pitkäaikaisen televisiosarjan The Merv Griffin Show isäntänä (1965–1986) sekä tv-visailuohjelmien Jeopardy (1964) ja Wheel of Fortune (1975, Suomessa Onnenpyörä) kehittäjänä.
Elämä ja ura

Griffin syntyi irlantilaisamerikkalaiseen perheeseen Kalifornian San Mateossa, jossa hänen isänsä toimi osakevälittäjänä. Musikaalinen poika oli mukana katolisen kirkon kuorossa ja toimi teini-iässä joskus kirkon urkurina. Hän opiskeli San Franciscon yliopistossa ja vältti joutumisen toiseen maailmansotaan lievien sydänongelmien takia.
19-vuotiaana Griffin sai töitä radiolaulajana ja esiintyi läpi Yhdysvaltojen syndikoidussa ohjelmassa San Francisco Sketchbook. Hänen siirtymistään esiintymislavoille ja televisioon vaikeutti hänen ylipainonsa, kunnes hän päätti laihduttaa huomattavasti. Hän sai paikan Freddy Martinin orkesterin laulusolistina ja jatkoi tehtävässä neljä vuotta. Vuonna 1945 hän perusti oman levy-yhtiön ja julkaisi albumin Songs by Merv Griffin, joka oli ensimmäinen magnetofoninauhalle äänitetty äänilevy Yhdysvalloissa. Hänen suurin hittinsä oli vuoden 1950 ”I've Got a Lovely Bunch of Coconuts”, joka tunnetaan suomeksi nimellä ”Kuinka saisin rikki kookospähkinän”.
Hänestä tuli suosittu yökerholaulaja, jolle Doris Day järjesti koe-esiintymisen Warner Brothersille elokuvaan Tytär rakastuu (By the Light of the Silvery Moon, 1953). Hän ei saanut roolia, mutta pääsi sivuosiin parissa muussa tuotannoissa kuten elokuvassa Tämä on rakkautta (So This Is Love, 1953). Siinä hän ja vastanäyttelijä Kathryn Grayson aiheuttivat pienen skandaalin Haysin ohjeiston vastaisella avoimin suin suoritetulla suudelmalla.
Griffin ei mieltynyt elokuvien tekoon vaan alkoi pyrkiä televisioon. Hän pääsi juontamaan useita visailuja ja muita kilpailullisia viihdeohjelmia sekä toimi yhtenä The Tonight Show’n tilapäisjuontajana Jack Paarin lähdettyä ja ennen Johnny Carsonin palkkaamista. Vuonna 1965 hän sai oman talk show’nsa The Merv Griffin Show, jonka toinen vakiokasvo oli brittinäyttelijä Arthur Treacher. Show ajautui pian vaikeuksiin, kun Griffin kutsui haastateltavaksi liian radikaaleja henkilöitä ja Vietnamin sodan kiivaita vastustajia. Griffin sai potkut CBS:ltä, mutta jatkoi showtaan kilpailevan Metromedia-yhtiön maanlaajuisesti syndikoimana vuoteen 1986.
Griffin jäi vuonna 1986 eläkkeelle televisiosta ja myi tuotantoyhtiönsä tuolloin Coca-Colan omistamalle Columbia Pictures Television -yhtiölle. Griffin oli vaurastunut myös Jeopardyn ja Wheel of Fortunen tuomien rojaltien avulla niin, että talouslehti Forbes arvioi hänet tuolloin Hollywoodin rikkaimmaksi ihmiseksi. Sen jälkeen Griffin vielä moninkertaisti omaisuutensa luksusluokan lomahotelleihin erikoistuneena kiinteistösijoittajana. Vuonna 2004 Griffin oli yhtenä arkunkantajana ystävänsä, presidentti Ronald Reaganin hautajaisissa. Griffin kuoli eturauhassyöpään 82-vuotiaana elokuussa 2007.
Merv Griffin oli naimisissa Julann Elizabeth Wrightin kanssa 1958–1976. He saivat pojan vuonna 1959. Griffinillä oli myös miessuhteita ja niistä johtuneita oikeusjuttuja.
Vuonna 2007 julkaistiin Griffinin yhdessä David Benderin kanssa kirjoittamat muistelmat nimeltä Merv: Making the Good Life (ISBN 9781416577768).
Käännös suomeksi
Allan Gottleben

Allan Gabriel Gottleben
Allan Gabriel Gottleben (14. elokuuta 1895 Uusikirkko – 20. elokuuta 1958) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Knut Filip Gottleben ja Emilia Katarina Palander. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1924 Ebba Margareta Elisabet Lagerlöfin kanssa ja toisen kerran ensimmäisen vaimon kuoleman jälkeen (kuoli vuonna 1934) vuonna 1943 Mirjam Regina Sofia Estmanin kanssa, mutta tämä toinen avioliitto kariutui avioeroon joka tuli voimaan vuonna 1945 ja Gottleben avioitui vielä kolmannenkin kerran vuonna 1948 Elvira Maria Laulikin kanssa.
Opinnot

Gottleben kävi viisi luokkaa Turun suomalaista reaalilyseota ja lukukauden Tampereen teknillistä opistoa sekä jatkoi opintojaan Mittweidan teknillisessä opistossa Saksassa vuonna 1914. Hän suoritti Laivuepäällikkökurssin vuonna 1923 ja lentokoneenohjaaja- ja tähystäjäkurssin vuosina 1921 ja 1925.
Jääkärikausi

Gottleben liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 31. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Gottleben astui Suomen armeijan palvelukseen 11.2.1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui jääkärien jälkijoukon mukana Vaasaan 3. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgon sähköttäjänä. Hän oli sisällissodan aikana päämajan kipinälennätinaseman hoitajana ja otti osaa Tampereen ja Viipurin valloituksiin johtaneisiin sotatoimiin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Gottleben toimi sisällissodan jälkeen Vaasan radioaseman päällikkönä, josta hänet siirrettiin 3. syyskuuta 1918 Radiojoukkojen adjutantiksi sekä 19. toukokuuta 1919 alkaen Santahaminan radioaseman ja 7. tammikuuta 1920 Ilmavoimien telakkakomppanian päälliköksi.
Hän hoiti Ilmailupataljoonan komentajan tehtäviä 28. elokuuta – 8. marraskuuta 1920 välisen ajan, josta hänet määrättiin Maataistelulaivueen päälliköksi 28. joulukuuta 1920 ja Ilmailuosasto 1:n komentajaksi Uttiin 22. maaliskuuta 1922. Hänet komennettiin 19. joulukuuta 1924 ja siirrettiin 26. maaliskuuta 1925 Keski-Suomen rykmenttiin, missä hän toimi 3. konekiväärikomppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin 17. maaliskuuta 1926 alkaen Savon jääkärirykmentin 1. komppanian päälliköksi. Armeijasta hän erosi 18. maaliskuuta 1927 ja siirtyi Saimaan lauttausyhdistyksen apulaisuittopäälliköksi, missä tehtävässä toimi vuoteen 1931 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi liikealalle.
Talvi- ja jatkosota

Gottleben osallistui talvisotaan Ilmavoimien Keskusvarikko 2:n päällikkönä, josta hänet siirrettiin jatkosodan puhjettua Vaasan sotilasläänin esikuntapäälliköksi, josta hänet komennettiin edelleen ulkomaalaisten vapaaehtoisten kokoamispaikan päälliköksi Turkuun, missä tehtävässä oli vuoteen 1943 saakka, jonka jälkeen hänet siirrettiin Jääkärisuojeluskunnan paikallispäälliköksi Helsinkiin. Sotien jälkeen hän siirtyi maanviljelijäksi kotitilalleen Kalantiin. Hänet on haudattu Kalantiin.
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Luutnantti Allan Gottleben Ilmailupataljoonan FF 49C:n edessä.
Karl Granit (jääkäri)

Karl Alfons Granit (22. huhtikuuta 1894 Lemlanti – 23. helmikuuta 1969) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Karl Alfred Karlsson ja Erika Sjölund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Toini Katarina Henrikssonin kanssa.
Opinnot

Granit kirjoitti ylioppilaaksi Maarianhaminan jatkoluokilta vuonna 1913 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1913–1915.
Jääkärikausi

Granit liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 26. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 14. toukokuuta 1916 ja edelleen 17. toukokuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hän oli komennuksella joulukuussa 1915 Ruotsissa sekä rintamakomennuksensa jälkeen toukokuussa 1917 Ahvenanmaalla, jonne hän saapui sukellusvene UC 79:llä. Suomen sisällissodan puhjettua hän muodosti yhdessä jääkäri Karl Sundbergin kanssa Ahvenanmaan vapaajoukkueen, joka liittyi myöhemmin Saariston vapaajoukkoon. Hän palveli tässä joukossa 3. komppanian päällikkönä maaliskuun lopusta kesäkuun alkuun 1918. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Turussa, Loimaalla ja Forssassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän astui sisällissodan jälkeen palvelukseen vääpelinä Suomen tykistökouluun 19. heinäkuuta 1918, josta hänet siirrettiin 25. elokuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 1:n 2. patteristoon ja sieltä 21. lokakuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 2:een. Armeijasta hän erosi joulukuussa 1918 ja siirtyi liikealalle ensin konttoriksi Trångsund stevedoring Co:een Uuraisiin vuonna 1924, missä hän palveli vuoteen 1926 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Ah. Kandelins eftr:n palvelukseen Tornioon vuonna 1927 ja edelleen Paraisten kalkkivuori oy:öön vuonna 1928, kunnes ryhtyi isännöitsijäksi W. A. Mäkelä stevedore osakeyhtiöön Uuraisiin vuonna 1929 ja palveli yritystä vuoteen 1933 saakka, jonka jälkeen siirtyi Walter Nyberg & Co:n palvelukseen Kemiin vuonna 1934, josta hän siirtyi konttoripäälliköksi Oy. Laine & Nordlund ltd:lle Raumalle vuonna 1935. Yrityksen toimitusjohtajaksi hänet nimitettiin 1942. Hän toimi talvi- ja jatkosodan aikana siviilitoimensa ohella väestönsuojelu- ja ilmavalvontatehtävissä. Hän toimi Raumalla Ruotsin varakonsulina vuosina 1943–1963. Hänet on haudattu Raumalle.
Julkaisut

Me jääkärit uskoimme yhä.
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Paul Grimault

Paul Grimault vuonna 1961.
Paul Grimault (23. maaliskuuta 1905 – 29. maaliskuuta 1994) oli ranskalainen animaattori.
Grimault teki 1940-luvulla monia lyhyitä animaatioelokuvia, joista useimpiin laativat käsikirjoituksen Roger Leenhardt tai Jacques Prévert. Näistä lyhytelokuvista tunnetuin on Hans Christian Andersenin  satuun pohjautuva Pieni sotilas.
Grimaultin kuuluisin animaatioelokuva on kokopitkä Le Roi et l'oiseau (Kuningas ja satakieli), jonka tekemisen hän aloitti jo vuonna 1948 nimellä La Bergère et le Ramoneur (Paimentyttö ja nokikolari). Elokuvan käsikirjoituksen teki Prévert Andersenin sadun Paimentyttö ja nokipoika pohjalta. Grimaultin ja hänen yhteistyökumppaninsa André Sarrutin välille tuli kuitenkin erimielisyyksiä, minkä vuoksi elokuvan tuotanto keskeytyi pitkäksi aikaa. Vuonna 1967 Grimault sai oikeudet elokuvaan ja viimeisteli sen vuonna 1980.
Grimaultin pääteos ei kuitenkaan saavuttanut toivottua suosiota, ja hän siirtyi tuottamaan elokuvia.
Aiheesta muualla

www.paulgrimault.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Barry Goldwater

| Barry Goldwater |
| --- | --- |

Yhdysvaltain senaattori Arizonasta
 3. tammikuuta 1969 – 3. tammikuuta 1987  
Edeltäjä:  Carl Hayden
Seuraaja:  John McCain
 3. tammikuuta 1953 – 3. tammikuuta 1965  
Edeltäjä:  Ernest McFarland
Seuraaja:  Paul Fannin
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. tammikuuta 1909 Phoenix, Arizona, Yhdysvallat
Kuollut: 29. toukokuuta 1998 (89 vuotta) Paradise Valley, Arizona, Yhdysvallat
Puoliso:   Margaret Johnson (vih. 1934; k. 1985)  Susan Shaffer Wechsler (vih. 1992) 
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Uskonto:  episkopaalisuus
 Nimikirjoitus
Barry Morris Goldwater (2. tammikuuta 1909 Phoenix, Arizona – 29. toukokuuta 1998 Paradise Valley, Arizona) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän oli Arizonan senaattori vuosina 1953–1965 ja 1969–1987 sekä republikaanisen puolueen presidenttiehdokas vuoden 1964 vaalissa.
Goldwater oli yksi suurimmista yksittäisistä vaikuttajista, jotka muokkasivat republikaanista puoluetta sen aiemmin edustamasta maltillisuudesta selkeästi kohti markkinaliberalismia. Uransa loppua kohden hän ilmaisi usein pettymyksensä kristillisten konservatiivien saavuttamasta vallasta republikaanisessa puolueessa.
Goldwaterin taloudellisina neuvonantajina toimivat taloustieteilijät Milton Friedman ja Paul Snowden, jotka edustivat Chicagon koulukuntaa.
Tausta

Goldwaterin isä oli syntyjään juutalainen, mutta kääntyi episkopaaliksi voidakseen mennä naimisiin morsiamensa kanssa. Goldwaterin perheen omistama tavaratalo teki perheestä kohtuullisen varakkaan. Goldwater kävi Stauntonin sotilasakatemian ja opiskeli Arizonan yliopistossa valmistuen vuonna 1932.
Toisen maailmansodan aikana Goldwater palveli taistelulentäjänä Intiassa, Burmassa, Kiinassa ja Euroopassa. Hän palasi siviilielämään saavutettuaan kenraalimajurin arvon.
Poliittinen ura

Barry Goldwater aloitti poliittisen uransa vuonna 1949. Hänet valittiin senaattiin vuonna 1953, kun hän voitti vaalissa demokraattisen puolueen senaatin ryhmänjohtajan (Senate Floor Leader) Ernest McFarlandin. Vastaava on tapahtunut vain kaksi kertaa historian aikana: Goldwaterin kohdalla ja John Thunen voitettua Tom Daschlen vuonna 2004. Goldwater istui senaatissa kaksi kautta.
Goldwater oli tunnettu antikommunisti muttei koskaan syyttänyt ketään kommunistiksi tai neuvostoagentiksi, edes McCarthyn aikana.
Goldwater oli perustamassa Arizonan NAACP:tä, joka tavoitteli tasapuolisia oikeuksia mustalle väestölle ja edesauttoi rotuerottelun lopettamista Arizonan kansalliskaartissa. Senaattorina Goldwater kannatti vuosien 1957 ja 1960 lakialoitteita mustien ihmisoikeuksien ja äänestysoikeuden parantamiseksi.
Goldwater silti vastusti vuoden 1964 Civil Rights Actia, koska hänestä laki rikkoisi osavaltioiden itsemääräämisoikeutta ja ihmisten oikeutta valita liiketoimikumppaninsa.