stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Apueläin

Apueläin on tutkijoiden käyttämä nimitys suomalaisen tietäjän lähinnä yliluonnollisina apureina pitämistä todellisista elätti-eläimistä, jotka eivät kuitenkaan olleet suoranaisesti kesyjä kotieläimiä. Tunnetuimpia olivat käärmeet. Käärmeiden arveltiin olevan sukua salamoille ja siten taivaan jumalalle, johtuen osittain sahalaita-kuviosta niiden selässä. Käärmeitä käytettiin sairaiden hoidossa, myös pelästyttämisessä. Pelätyt käärmeet antoivat tietäjälle arvovaltaa.
Toisinaan on pidetty myös korppeja eli kaarneita. Tässä saattaa olla taustalla sama ikivanha perinne kuin skandinaaveilla, joilla korpit ovat jopa ylijumala Odinin apureita.
Tietäjä saattoi myös käyttää kaloja toimituksissaan. Esimerkiksi ihmisen saattoi pilata eli sairastuttaa, jos hänen hiuksensa tai kynnenpalansa laittoi kalan suuhun, ja päästi kalan karkuun. Kala vei ihmisen osan veden pohjan läpi Tuonelaan ja ihmisen osan kurja kohtalo heijastui jotenkin ihmiseen itseensä, sairastuttaen hänet.
Merkittävin kala oli tietäjälle usein hauki. Kaivossa tai lähteessä kasvoi toisinaan sinne siirretty kaivohauki, jota pidettiin paitsi puhdistamassa vettä elukoista, usein myös tietäjän yliluonnollisena apurina.
Lähteitä

Siikala, Anna-Leena 1992: Suomalainen šamanismi: mielikuvien historiaa. Suomalaisen kirjallisuuden seura, Helsinki. ISBN  951-717-704-6
Martti Haavio: Suomalainen mytologia (1967)
AR-15

| ArmaLite AR15 (M16) |
| --- | --- |
 Colt AR-15 XM148 −kranaatinlaukaisimella varustettuna.
Tyyppi:  rynnäkkökivääri / itselataava kivääri (siviilimallit)
Valmistaja:  Colt
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  5,56 mm (5,56×45 mm NATO) 
Piipun pituus:  508 mm 
Paino (tyhjänä):  2,90 kg 
Lipas:  Stanag-lipas
Kapasiteetti:  20 / 30  patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  n. 990 m/s 
Tulinopeus (laukausta/min):  800 lks/min 
Colt AR-15 Sporter SP1 Carbine
ArmaLite AR-15 on itselataava kerta- tai sarjatulta ampuva kiväärimalli, jonka yhdysvaltalaisen ArmaLiten pääsuunnittelija Eugene Stoner kehitti suunnittelemastaan 7,62×51 mm NATO -kaliiperisesta AR-10-kivääristä.
ArmaLite myi vuonna 1959 AR-10:n ja AR-15:n valmistusoikeudet Colt's Manufacturing Companylle. Aseen edelleenkehittelyn jälkeen AR-15 valittiin vuonna 1967 Yhdysvaltain uudeksi jalkaväen rynnäkkökivääriksi mallinimellä M-16A1.
Colt jatkoi AR-15 -tavaramerkin käyttöä kiväärin lähinnä siviilimarkkinoille tarkoitetuissa itselataavissa kertatuli-malleissa. Nykyään kivääriä valmistavat Coltin ja Daniel Defencen lisäksi useat muutkin asetehtaat lukuisina eri malleina sekä siviili- että viranomaismarkkinoille. lähde?
Siviilimallit ovat suosittuja ampumaurheilussa sekä metsästyksessä muun muassa niiden helpon muokattavuuden vuoksi. Koska AR-15 on pitkälti modulaarinen konsepti ja eri valmistajien osia voi käyttää ristiin, on kiväärin varustelu omiin tarpeisiin sopivaksi helppoa runsaan lisävarustevalikoiman ansiosta. Varsinkin toiminnallisissa ampumaurheilulajeissa kuten practical-ammunnassa sekä sovelletussa reserviläisammunnassa käytetään paljon kiväärin siviilimarkkinoille tarkoitettuja malleja. lähde?
AR-15 kivääreitä on pesitetty myös 9×19 mm, .45 ACP, .300 AAC, .300 Whisper, 6.5 Grendel, 6.8 SPC, .223 Remington ja 7,62×39 mm -kaliipereille. lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
AR15.Com (Arkistoitu – Internet Archive)
Video, joka havainnollistaa aseen toimintaperiaatetta kolmiulotteisen mallin avulla
Ari Antikainen

Ari Kalevi Antikainen (s. 22. syyskuuta 1945 Kuopio) on Itä-Suomen yliopiston kasvatussosiologian emeritusprofessori ja tietokirjailija. Hänen erikoisalojaan ovat koulutuksen, sosialisaation, elämänkulun ja elämäkertojen sekä pohjoismaisen mallin tutkimus.
Antikainen suoritti yhteiskuntatieteiden kandidaatin tutkinnon Tampereen yliopistossa vuonna 1969 ja yhteiskuntatieteiden lisensiaatin tutkinnon vuonna 1972. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi hän väitteli Jyväskylän yliopistossa vuonna 1977. Antikainen julkaisi elämäkertatutkijana työelämäkertansa Kasvatussosiologiaa etsimässä vuonna 2011.
Tutkija, opettaja ja keskustelija

Antikainen aloitti ammattiuransa Tampereen yliopiston tutkimuslaitoksen projektitutkijana 1969 ja toimi sen jälkeen Eläketurvakeskuksen ja Helsingin kaupungin henkilöasiainkeskuksen tutkijana 1970-luvun alussa. 1972 hänet valittiin Joensuun korkeakoulun yhteiskuntatieteen lehtoriksi. Joensuun yliopiston kasvatussosiologian professorina hän toimi 1980-1986 ja 1990-2009, Tampereen yliopiston kasvatustieteen, erityisesti koulutuksen suunnittelun ja hallinnon professorina 1986-1990 ja Lapin yliopiston kasvatussosiologian dosenttina 1980-1990.
Antikainen on toiminut Kansainvälisen sosiologiliiton (International Sociological Association) kasvatuksen ja koulutuksen sosiologian tutkimuskomitean sihteerinä, varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana. Hän on ollut seuraavien tieteellisten aikakauskirjojen toimitusneuvoston jäsen: Current Sociology (monografianumerot), European Education, Identity: An International Journal of Theory and Research, International Journal of Contemporary Sociology, International Journal of Leadership in Education, International Sociology Review of Books, Kasvatus ja Sociological Inquiry. Antikainen on työskennellyt vierailevana tutkijana/professorina Rochesterin (New York), Lontoon, Toronton ja Brittiläisen Kolumbian (Vancouver) yliopistoissa.
Antikainen on kirjoittajana ja toimittajana julkaissut useita kasvatussosiologian oppikirjoja kansalliseen ja kansainväliseen käyttöön. Hän on myös osallistunut yhteiskunnalliseen keskusteluun kasvatuksen ja koulutuksen kysymyksistä. Vuoden 2006 hän toimi Kotimaa-lehden kolumnistina.
Antikainen toimi 1970- ja 1980-luvun vaihteessa sihteerinä ja jäsenenä yliopistolaitoksen alueellista laajentamista suunnitelleissa opetusministeriön toimikunnissa ja työryhmissä. Vuosina 2003-2009 hän toimi valtakunnallisen aikuisten koulutustason kohottamisohjelman, Noste-ohjelman ohjausryhmän jäsenenä ja hakevan toiminnan seurantatutkimuksen johtajana.*[vanhentunut linkki]
Kansainvälinen Mattei Dogan säätiö kutsui Antikaisen vuonna 2009 verkkojulkaisuunsa Dictionary of Eminent Social Scientists: Autobiographies.  Suomen kulttuurirahaston eminentia-apurahan Antikainen vastaanotti vuonna 2010.
Vuonna 2007 hänelle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan ritarimerkki. Vuonna 2017 hänet vihittiin Turun yliopiston filosofian kunniatohtoriksi.
Julkaistuja ja toimitettuja kirjoja

The Regional University (Joensuun korkeakoulu 1980)
Näkökulmia kasvatuksen ongelmiin ja tutkimukseen (Gaudeamus 1982; 5 painosta) (toim. yhdessä Pirjo Nuutisen kanssa)
Johdatus kasvatussosiologiaan (WSOY 1986; 2 painosta)
Koulutuksen tulevaisuus ja koulutuspolitiikka. (Gaudeamus 1986)
Kasvatus, koulutus ja yhteiskunta (WSOY 1993)
Living in a Learning Society: Life-histories, Identities and Education (Falmer Press 1996) (yhdessä Jarmo Houtsosen, Hannu Huotelinin ja Juha Kauppilan kanssa)
Oppiminen ja elämänhistoria (Kansanvalistusseura 1996 (toim. yhdessä Hannu Huotelinin kanssa)
Kasvatus, elämänkulku ja yhteiskunta (WSOY 1998)
Kasvatussosiologia (WSOY 2000, 4 painosta) (yhdessä Risto Rinteen ja Leena Kosken kanssa)
The International Handbook on the Sociology of Education (Rowman & Littlefield 2003) (toim. yhdessä Carlos Torresin kanssa)
Sosiologia susirajalla (Joensuun yliopisto 2003) (toim.)
In from the Margins: Adult Education, Work and Civil Society (Sense Publishers 2003) (toim. yhdessä Päivi Harisen ja Carlos Torresin kanssa)
Transforming a Learning Society: The Case of Finland (Peter Lang 2005, 2.laaj.p. 2007) (toim.)
Symbolic Power in Cultural Contexts (Sense Publishers 2008) (toim. yhdessä Jarmo Houtsosen kanssa)
Haridussotsioloogia (Tallinn Ülikool/Tallinn University Press 2009) (yhdessä Risto Rinteen ja Leena Kosken kanssa; käännös Marin Vinkel ja Elviira Küün)*[vanhentunut linkki]
Kasvatussosiologiaa etsimässä. Työelämäkerta. (Tampere University Press 2011). ISBN 978-951-44-8523-7.
The Routledge International Handbook on Narrative and Life History. (Routledge 2016) (edited with Ivor Goodson, Pat Sikes and Molly Andrews)
Artikkeleita

Antikainen, A. 2008. Finnish Academic Publishing in Sociology: A Critical Review. International Sociology vol 23, (5), 649-664.
Antikainen, A. & Huusko, A. 2008. The Impact of Information Technology on Participation in Adult Education: the case of Finland from a comparative perspective. International Journal of Contemporary Sociology 45, 2, 119-129.
Antikainen, A. 2009. Participation, welfare regime and life history. Lifelong Learning in Europe vol. XIV, (2), 83-91.
Antikainen, A. 2010. The Capitalist State and Education: The Case of Restructuring the Nordic Model. Current Sociology 58, 4, 530-550.
de Lima, J., Houtsonen,J. & Antikainen, A. 2010. Teachers’ Experiences of Restructuring: Problems and Possibilities of a Generational Approach. In Goodson, I.F. & Lindbald, S. (eds.) Professional Knowledge and Educational Restructuring in Europe. Rotterdam-Boston-Taipei: Sense Publishers, 2010, pp. 81-97.
Antikainen, A., Dworkin, A.G., Saha, L.J., Ballantine, J., Essack, S., Teodoro, A. & Konstantinovskiy, D. 2010. Sociology of Education. In Sociopedia. ISA/Sage online-julkaisu.
Antikainen, A. 2010. Global Transformation of a Nordic Learning Society: The Case of Finland. In Zajda, J. (toim.) Global Peadagogies: Schooling for the Future. Dordrecht: Springer, 2010, pp. 129-143.
Antikainen, A., Dworkin, A.G., Saha, L.J., Ballantine, J., Essack, S., Teodoro, A. & Konstantinovski, D. 2011. Contemporary Themes in the Sociology of Education. International Journal of Contemporary Sociology 48, 1. 117-147.
Antikainen, A. 2016. The Nordic model of higher education. In Cote, J.E. & Furlong, A. Routledge Handbook of the Sociology of Higher Education. London & New York: Routledge, pp. 234-240.
Antikainen, A. 2016. Introduction: In search of life history. In Goodson, I., Antikainen, A., Sikes, P. & Andrews, M. The Routledge International Handbook on Narrative and Life History. London & New York, pp. 131-143.
Muuta kirjallisuutta

M'hammed Sabour & Leena Koski (toim.) Koulutuksen ja kulttuurin merkitystä etsimässä. Searching for the Meaning of Education and Culture. Juhlakirja. Joensuu University Press 2005. ISBN 952-9800-47-9.
Apollonioksen ongelma

Ympyrät, jotka koskettavat kolmea annettua (mustaa) ympyrää.
Apollonioksen ongelmassa on tarkoituksena löytää ympyrä, joka sivuaa kolmea kuviota, joista kukin voi olla piste, suora tai mielivaltainen ympyrä. Ongelma on saanut nimensä kreikkalaisesta matemaatikko Apollonios Pergeläisestä, joka ratkaisi ongelman kymmenestä versiosta kaikki lukuun ottamatta vaikeinta, jossa ympyrä piirretään sivuamaan kolmea ympyrää. Kahteen helpoimpaan versioon, kolmen pisteen ja kolmen suoran tapauksiin oli esitetty ratkaisu jo Eukleideen Alkeissa. Kolmen ympyrän version ratkaisi 1500-luvulla ranskalainen matemaatikko Viéte. Tälle versiolle on kahdeksan mahdollista ratkaisua, jota oikealla oleva kuva havainnollistaa.
Apollonioksen ongelma voidaan ratkaista peilauksena ympyrän suhteen. Ensin kasvatetaan tai pienennetään ympyröitä saman verran, kunnes kaksi ympyrää sivuaa toisiaan. Nyt peilaus sivuamispisteen suhteen muuntaa toisiaan sivuavat ympyrät kahdeksi yhdensuuntaiseksi suoraksi. Sama muunnos muuntaa kolmannen ympyrän joksikin toiseksi ympyräksi. Nyt voidaan konstruoida ympyrä, jonka tangentteina ovat saadut kaksi suoraa ja joka koskettaa kolmatta ympyrää. Ottamalla vielä alkuperäisen peilauksen käänteispeilaus saadaan haluttu ympyrä.
Kirjallisuutta

Ogilvy, C. Stanley (1990): Excursions in Geometry, Dover. ISBN 0-486-26530-7.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollonioksen ongelma Wikimedia Commonsissa
Peppi Aralehto

Peppi Aralehto (s. 1979 Tukholma) on suomalainen pitopalvelukokki. Hän voitti suomalaisen Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2000. Hän työskenteli tuolloin Petteri Luodon ja Pekka Terävän kanssa samassa ravintolassa.
Vuonna 2017 Aralehto oli päivätöissä vastaten mainostoimisto N2:n lounasravintolasta. Hän on toiminut aiemmin muun muassa ravintola Havis Amandanssa, Meritorpassa, Chez Dominiquessa, G. W. Sundmansissa,  Savoyssa, Gagussa ja ulkomailla (Ruotsin Edsbacka Krog, Tanskan Restaurang Cristie, Kaliforniassa, Alpeilla ja Norjassa).
Hän on toiminut Petteri Luodon assistenttina Bocuse d’Or -kilpailussa.
Hänen puolisonsa on Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2003 voittanut Ari Ruoho. Aralehto on yhdessä miehensä kanssa laatinut Helsingin Sanomien kuukausiliitteen ruokapalstaa. Palstan kolmen ensimmäisen vuoden pohjalta on koottu keittokirjakin.
Teokset

Peppi Aralehto, Ari Ruoho ja Jouni K. Kemppainen (2013) Kuukausiliitteen keittokirja. Helsingin Sanomat, ISBN 9789525557596.
Ahti Anthos

Ahti Ilmari Anthos (29. kesäkuuta 1897 Toholampi – 30. joulukuuta 1944) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat nimismies Karl Johan Blomqvist ja Iida Hedvig Oravala. Hänen puolisonsa oli Hilja Maria Salmi.
Koulutus

Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1916 ja kirjoittautui Nylands Nationiin. Hän jatkoi opintojaan kauppakorkeakoulussa vuonna 1917. Tykistöupseerien täydennyskursseille hän osallistui Lappeenrannassa vuonna 1920, Hämeenlinnan hyökkäysvaunukursseille hän osallistui vuonna 1922, sotakorkeakoulukursseille Saksassa hän osallistui vuosina 1923–1925, Hämeenlinnan kranaatinheitinkurseille hän osallistui vuonna 1926. Itse hän toimi tuntiopettajana suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1922–1923 ja 1927–1928.
Jääkäriaika

Ahti Ilmari Anthos liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 11. tammikuuta 1918, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 16. tammikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana jefreitteriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin tykinjohtajaksi Suomen sisällissotaan Jääkäritykistön 2. jääkäripatteriin ja otti osaa taisteluihin Länkipohjassa, Pitkäjärvellä, Orivedellä, Kangasalla, Lempäälässä sekä Tampereella. Tampereen taisteluiden jälkeen hänet määrättiin tykistön uudelleen järjestelyn jälkeen muodostettuun Jääkäritykistöprikaatin 2. jääkäripatteriston 3. patteriin päälliköksi ja tämän muodostetun patterin mukana hän otti osaa sotatoimiin Karjalankannaksella, m.m. Raivolan taisteluun ja Inon saartoon.
Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen hän jäi Suomen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin Suomen tykistökouluun, josta hänet tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä määrättiin Hämeen kenttätykistöryktnentti n:o 1:een, jossa hän toimi aluksi 3. patteriston adjutanttina. Jaosjohtajaksi 9. patteriin hänet siirrettiin 12. syyskuuta, jonka jälkeen hän on toiminut jaosjohtajana 6. ja 8. patterissa, kunnes hänet nimitettiin 7. patterinpäälliköksi. Suomen armeijasta hän erosi 24. tammikuuta 1923. Armeijapalveluksen jälkeen hän otti vastaan suojeluskuntajärjestön Yliesikunnan tykistöosaston päällikön apulaisen tehtävät 15. huhtikuuta 1923. Nuoremmaksi sotilastarkastajaksi hänet nimitettiin 1. helmikuuta 1925. Suojeluskuntain yliesikunnan päällystökoulun johtajaksi hänet nimitettiin 1. tammikuuta 1928. Suojeluskuntajärjestön sotilastarkastajan virkaan hänet nimitettiin 1. tammikuuta 1931, josta virasta hän erosi 30. syyskuuta 1934.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan aikana hän toimi Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päällikkönä ja jatkosodan aikana komentajana Jalkaväkenkoulutuskeskus 4:ssä. Hän loukkaantui Forssassa vuonna 1942 ja siirrettiin 35. sotilassairaalaan. Hän menehtyi 30. joulukuuta 1944 ja on haudattu Hietaniemen hautausmaahan Helsingissä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jefreitteri 11. helmikuuta 1918  Aliupseeri 10. huhtikuuta 1818  Varavääpeli 24. toukokuuta 1918  Vänrikki 24. joulukuuta 1918  Luutnantti 26. kesäkuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 6. joulukuuta 1926  Everstiluutnantti 22. huhtikuuta 1929 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapauden mitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Valkoinen risti III  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Latvian Suojeluskunnan ansioristi  Ruotsin Maanpuolustusyhdistyksen Keskusliiton hopeinen ansioristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Jouko Rantanen

| Jouko Rantanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1932 Hämeenlinna
Kuollut: 15. lokakuuta 2006 (74 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  177 cm
Laji:  keihäänheitto
Seura:  Idänpään Toive (-1953) Tampereen Kisatoverit (1954-)
Kilpauran kesto:  1949–1968
Jouko Oskari Rantanen (27. huhtikuuta 1932 Hämeenlinna – 15. lokakuuta 2006) oli suomalainen keihäänheittäjä. Hän voitti SM-kultaa Kalevan kisoissa 1955 tuloksella 74,93 m.Hän edusti Tampereen Kisatovereita. Hänellä on maaotteluedustus Helsingistä vuodelta 1955, jolloin hän sijoittui toiseksi.
Rantasen uraan tuli vakava keskeytys hänen katkaistessa jalkansa kesällä 1951. Hän pääsi jatkamaan uraansa kaudella kaudella 1953, jolloin parhaaksi tulokseksi jäi 68,62 m. Hän teki ennätyksensä vuonna 1966 tuloksella  75,88 m.
Antilooppirotta

| Antilooppirotta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Hyppymyyrät Gerbillinae
Suku::  Gerbillus
Laji::  gerbillus
Kaksiosainen nimi
 Gerbillus gerbillus  (Olivier, 1801) 
Synonyymit
 Gerbillus (Gerbillus) gerbillus 

Katso myös
   Antilooppirotta Wikispeciesissä   Antilooppirotta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Antilooppirotta eli antilooppihyppymyyrä eli antilooppigerbiili (Gerbillus gerbillus) on pienehkö jyrsijä, jota pidetään joskus lemmikkieläimenä. Lemmikkiharrastajat käyttävät siitä nimitystä ”pieniegyptingerbiili”. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä pohjoisafrikangerbiili.
Ulkonäkö ja koko

Antilooppirotan ruumiin pituus on 8–12 cm. Häntä on ruumiin mittainen, ja sen päässä on pitkistä karvoista muodostunut tupsu.
Levinneisyys

Antilooppirotta elää Pohjois-Afrikan aavikoilla Marokosta itään päin Egyptiin saakka.
Ravinto

Laji syö kasvien maanalaisia osia, ruohoja ja vähäisessä määrin eläinravintoakin. Ravintoa se etsii yöaikaan.
Lisääntyminen

Naaras on tiineenä 21 vuorokautta ja synnyttää kerrallaan 1–7 poikasta.
Aiheesta muualla

National Gerbil Society: The Egyptian Gerbil (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1768735  Wikispecies: Gerbillus gerbillus  ARKive: gerbillus-gerbillus  EoL: 1179715  GBIF: 2437787  iNaturalist: 44196  IRMNG: 11110622  ITIS: 632937  IUCN: 9123  MDD: 1002920  MSW: 13001111  NCBI: 298880  Observation.org: 83555  Open Tree of Life: 404779  Xeno-canto: Gerbillus-gerbillus
Arbovirukset

Arbovirusryhmä koostuu viruksista, joilla on samankaltainen leviämistapa ja virusinfektio-oireisto. Tämäntapaista luokittelua ei kuitenkaan nykyään enää käytetä. Arbovirus, (arbo=arthropod-borne=niveljalkaisten levittämä)  Arbovirukset kuuluvat eri ryhmiin mutta niitä yhdistävät epidemiologiset ja ekologiset samankaltaisuudet, joista ne ovat saaneet yhteisnimityksensä. Arbovirukset lisääntyvät sekä selkärankaisissa että niveljalkaisissa isännissä.
Ensimmäinen eristetty arbovirus on ollut keltakuumeenaiheuttaja, joka kuuluu flavirusryhmään, ja se on myös ensimmäinen ihmisestä eristetty virus. Keltakuumetta esiintyy Afrikassa, Etelä- ja Keski-Amerikassa. Sen levittäjänä toimii hyttynen.
Keltakuumevirus
Suurin osa arboviruksista ei uhkaa ihmisten terveyttä, mutta ne muutamat, jotka uhkaavat, ovat pelättyjä virustauteja aiheuttavia.
Neljä päätautityyppiä ovat:
kuumetauti yleisinfektion oirein
kuumetauti, johon kuuluu täpläinen ihottuma (makulopapulaarinen) ja usein niveloireita
aivotulehdus
verenvuotokuume, jossa voi olla myös mukana keskushermosto-oireita
Arbovirukset on jaoteltu kolmeen ryhmään, jotka ovat Flaviviridae, Togaviridae, jonka alaryhmänä ovat alfavirukset, ja Bunyavirukset. Arbovirusryhmään kuuluu myös muita viruksia, kuten orbi-, rabdo- ja iridoviruksia. Myös nämä virukset ovat samankaltaisia, kuten muut ryhmään kuuluvat virukset.  Arboviruksia on tunnistettu tähän mennessä ainakin 550.
Tärkeimmät arbovirukset

Flavirukset
Keltakuume Esiintymisalue  Afrikka, Etelä- ja Keski-Amerikka   Levittäjä  Hyttynen
Denguekuume (stereotyyppi 4)  Esiintymisalue  Trooppinen ja subtrooppinen   vyöhyke Levittäjä  Hyttynen
Länsi-Niilin virus Esiintymisalue  Afrikka, Aasia, Etelä-Eurooppa  Levittäjä  Hyttynen
Japanin aivotulehdus Esiintymisalue  Kaukoitä Levittäjä  Hyttynen
St. Louis enkefaliitti Esiintymisalue  Amerikka  Levittäjä  Hyttynen
Puutiaisaivotulehdus Esiintymisalue  Euraasia  Levittäjä  Puutiainen
Togavirukset , jonka alaryhmänä alfavirukset
Hevosen aivo-selkäydintulehdus (EEE, WEE, VEE)  Esiintymisalue Amerikka  Levittäjä  Hyttynen
Semliki Forest -virus Esiintymisalue  Afrikka  Levittäjä  Hyttynen
Sindbis-virus Esiintymisalue  Afrikka, Eurasia, Australia  Levittäjä  Hyttynen
O´nyong-nyong Esiintymisalue  Afrikka  Levittäjä  Hyttynen
Bunyavirukset
Inkoo-virus (Kalifornian enkef. ryhmä) Esiintymisalue  Fennoskandia, entinen NL.  Levittäjä Hyttynen
Uukuniemi-virus Esiintymisalue  Fennoskandia, Itä-Eurooppa Levittäjä  Puutiainen
Krimin-Kongon verenvuotokuume Esiintymisalue  Afrikka, Aasia, Itä-Eurooppa  Levittäjä  Puutiainen, ja leviää myös suoraan eläimestä tai potilaasta
Rift Valley Fever Esiintymisalue  Afrikka  Levittäjä  Hyttynen
Hietasääskikuume Esiintymisalue  Välimeren maat  Levittäjä  Hietasääski
Aleksei Apuhtin

| Aleksei Apuhtin |
| --- | --- |
 Aleksei Nikolajevitš Apuhtin
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aleksei Nikolajevitš Apuhtin
Syntynyt: 1840 tai 1841
Kuollut: 1893
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksei Nikolajevitš Apuhtin (ven. Алексе́й Никола́евич Апу́хтин; 1840 tai 1841 − 1893) oli venäläinen runoilija. Hän on Puškinia esikuvanaan pitäen kirjoittanut hienoja kaunismuotoisia runoja.
Apuhtin suoritti lakitieteen tutkinnon 1859 ja työskenteli ensin oikeusministeriössä ja sittemmin sisäministeriössä. Kirjalliselle uralle hän ryhtyi jo opiskeluaikana. Itsekriittisyyden vuoksi hänen nuoruudentuotantoonsa kuuluneet 35 runoa ilmestyivät vasta hänen kuolemansa jälkeen. Vuosina 1859−1862 lehdissä julkaistut runot saivat innostuneen vastaanoton, mutta sen jälkeen hän vaikeni moneksi vuodeksi. Parhaan tuotantonsa hän kirjoitti tauon jälkeen. Romaanien kirjoittamisen hän aloitti 1890, mutta hänen kolme romaaniaan julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Parhaimmillaan hän oli kuitenkin runoilijana.
Suomennettu tuotanto

"Elämän ja kuoleman välissä", kertomus antologiassa Minä pelkään: venäläistä kauhua ja mystiikkaa, toim. ja suom. Mika Rassi. Savukeidas 2014 ISBN 978-952-268-096-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksei Apuhtin Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef