stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ford Focus WRC
Historia

Auton ensimmäisen kilpailu oli Monte Carlo -ralli 1999. Kilpailuun osallistuneet autot, joita ajoivat Colin McRae ja Simon Jean-Joseph, hylättiin sääntöjenvastaisen vesipumpun takia. Kauden 1999 aikana McRae voitti kaksi kilpailua, Safarin ja Portugalin.
Kaudeksi 2000 Ford hankki Carlos Sainzin kehittämään autoa ja Focuksella voitettiin Kataloniassa, Akropoliksessa ja Kyproksella. Sainz oli paras Focus-kuljettaja sarjassa, sijoittuen kolmanneksi.
Kaudella 2001 Focus näytti olevan taas iskussa, kun McRae otti kolme voittoa peräkkäin (Argentina, Kypros ja Akropolis), mutta tekniikka reistaili vieden Sainzilta mahdollisuuden voittaa Akropoliksessa ja Safarissa. Sainz oli toisena ennen keskeytystään. McRae oli lopulta hopeasijallaan paras Focus-kuljettaja MM sarjassa. Merkkimestaruus karkasi kauden 2000 tapaan Peugeot’lle.
Kaudella 2002 Focus oli selvästi altavastaaja: auto oli vanhentunut ja alitehoinen. Silti autolla voitettiin Argentiinassa (Sainz) sekä Akropoliksessa ja Safarissa (McRae). Sainz oli parhaana Focus-kuljettajana sarjassa kolmas.
Kaudella 2003 Ford toi uuden kehitysversion Focuksesta. Uusi malli muistutti enemmän rata-autoa ja se oli erittäin nopea. Markko Märtin voitti uudella autolla Akropoliksessa ja Suomessa.
Kaudella 2004 Ford jatkoi samalla kehitysversiolla, ja Märtin voitti Meksikossa, Korsikalla ja Kataloniassa. Kaudella 2005 Focus oli jälleen vanhentunut, eikä sillä enää otettu voittoja. 2005 Fordia ajoivat Toni Gardemeister, Roman Kresta ja muutamassa kisassa  myös Daniel Solà.
Versiot

Focus WRC 99
Focus WRC 00
Focus RS WRC 01
Focus RS WRC 02
Focus RS WRC 03
Focus RS WRC 04
Focus RS WRC 06
Focus RS WRC 07
Focus RS WRC 08
Focus RS WRC 09
Ford Focus WRC 03

Vuodelle 2003 aerodynamiikkaa kehitettiin etupuskurin ja takasiivekkeen muotoilussa. Takasiivekkeeseen lisätiin pystysuuntaiset evät, jollaiset Petter Solbergin mukaan paransivat Subaru Imprezassa nopeissa mutkissa.
Myös jäähdytystä muutettiin siirtämällä jäähdytin pystyasennosta vaaka-asentoon, joka paransi painopistettä, mutta lisäksi autoon tarvittiin muutoksia lämpimän ilman poistamiseen moottoritilasta.
Autossa oli myös ratkaisu, jossa paineistettua ilmaa kerättiin erilliseen säiliöön piilotettuna auton takapuskurin alle. Säiliöön kerättiin paineistettua ilmaa turboahtimelta kun jalkaa on nostettu kaasulta. Pitkillä suorilla kuljettajat pystyivät vapauttamaan ilmaa säiliöstä, joka syötettiin jälleen auton imusarjaan ohittaen turbon kuristimen. Ratkaisu lisäsi tehoa noin viisi prosenttia ja sitä käytettiin kolmessa rallissa ennen sen löytymistä ja kieltämistä.
Ford Focus WRC 03 > Moottori

4 sylinteriä
tilavuus: 1 998 cm3
teho: 300 hv / 6 500 rpm
suurin vääntö: 550 Nm / 4 000 rpm
turbo: Garrett
Ford Focus WRC 03 > Voimansiirto

6-portainen sekventiaalivaihteisto
kytkin: Sachs
Ford Focus WRC 03 > Jousitus

edessä ja takana McPherson-tyyppinen jousitus
Ford Focus WRC 03 > Mitat

akseliväli: 2 615 mm
pituus: 4 442 mm
leveys: 1 770 mm
korkeus: 1 420 mm
1 230 kg (WRC-auton minimi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ford Focus WRC Wikimedia Commonsissa
Philip Sesemann

Philip Sesemann  (1683 Viipuri – 18. helmikuuta 1747 Viipuri) oli suomalainen suurkauppias ja sahan- ja kartanonomistaja.
Sesemannin vanhemmat olivat kauppias, raatimies Hans David Sesemann ja Anna Carlintytär Thiele ja puoliso Elisabetha Frese (k. 1751). Philip Sesemann oli kauppias Viipurissa noin vuodesta 1700, sahanomistaja Heinjoella vuodesta 1723 ja Muhulahden kartanon omistaja Säkkijärvellä.
Philip Sesemannin isä oli syntynyt Saksassa ja muuttanut Viipuriin vuoden 1600 tienoilla. Hän perusti kauppahuoneen ja toimi kaupungin raatimiehenä. Myös Sesemannin pojista ja vävystä tuli kauppiaita. Philip Sesemann, toinen pojista, jäi Viipuriin vielä sen jouduttua venäläisille 1810. Sesemann myi tervaa ja puutavaraa ja rakennutti kaksiraamiset sahat ensin Muolaan Heinjoen Tuokkolaan 1732, seuraavana vuonna Heinjoen Kääntymään ja sen läheisyyteen myöhemmin vielä kolmannen. Osan sahoistaan hän luovutti kuitenkin 1720-luvun lopulla vävyilleen. Sesemann myös hankki ja myi laivojen mastopuita ja osti Viipurin ulkopuolelta maatiloja, kuten Muhulahden kartanon. Sesemannin suku vaikutti Viipurissa aina 1940-luvulle asti.
Aiheesta muualla

Philip Sesemann Biografiasampo.
Glass Animals

| Glass Animals |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  2010–
Tyylilaji:  synthpop, indie rock, R&B ja hip hop
Kotipaikka:  Oxfordshire, Englanti
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Dave Bayley, laulu   Edmund Irwin-Singer, basso ja koskettimet   Drew MacFarlane, kitara ja koskettimet   Joe Seaward, rummut  
Levy-yhtiö:  Kaya Kaya Records   Wolf Tone  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Glass Animals on englantilainen yhtye, joka perustettiin vuonna 2010 Oxfordshiressa. Yhtyeeseen kuuluvat laulaja Dave Bayley, rumpali Joe Seaward, kitaristi ja kosketinsoittaja Drew MacFarlane sekä basisti ja kosketinsoittaja Edmund Irwin-Singer. Yhtyeen musiikki on tyyliltään sekoitus synthpopia, indie rockia, R&B:tä ja hip hopia. Glass Animals tunnetaan etenkin vuonna 2020 julkaistusta kappaleesta ”Heat Waves”.
Diskografia > Studioalbumit

Zaba (2014)
How to Be a Human Being (2016)
Dreamland (2020)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glass Animals Wikimedia Commonsissa
Frithiof Mieritz

| Frithiof Mieritz> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. elokuuta 1863 Vaasa, Suomi
Kuollut: 15. kesäkuuta 1916 (52 vuotta) Turku, Suomi
Ammatti:  arkkitehti
Frithiof Wilhelm Alexander Mieritz (ven. Фёдор Фёдорович Миритц, Fjodor Fjodorovitš Miritts; 30. elokuuta 1863 Vaasa – 15. kesäkuuta 1916 Turku) oli saksalaistaustainen suomalainen arkkitehti, joka teki suuren osan elämäntyöstään Pietarissa.
Ura Suomessa

Frithiof Mieritzin isä, arkkitehti F. W. Mieritz, oli alkuaan Mecklenburg-Strelitzistä Saksasta lähtöisin ollut  rakennusmestari, joka saapui Suomeen osallistuakseen tulipalon tuhoaman Vaasan jälleenrakentamiseen. Vaasassa töitä oli tarjolla enää vähän, ja vuonna 1865 perhe muutti Helsinkiin.[lähde? ]
Mieritz opiskeli Saksan Holzmindenissä ja valmistui arkkitehdiksi Hannoverin teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1882. Hän piti vuodesta 1883 omaa toimistoa Helsingissä ja jonkin aikaa Nurmeksessa. Hän toimi myös rakennusurakoitsijana ja laajensi toimintaansa eri kaupunkeihin. Isänsä kuoltua vuonna 1883 Mieritz sai haltuunsa Helsingin Hylkysaaren, jonka hänen isänsä oli vuokrannut kaupungilta kaksi vuotta aiemmin. Vuonna 1888 Mieritz perusti saareen yhden Suomen ensimmäisistä sementtitehtaista, Wrakholman sementtivalimon, joka kuitenkin meni vararikkoon jo vuoden 1889 alussa. Hylkysaaren vuokraoikeudet pakkohuutokaupattiin samana vuonna.
Helsingissä Mieritz suunnitteli isänsä tavoin etupäässä puurakennuksia ja huviloita. Hänen läpimurtonsa oli vuonna 1889 yhdessä Oskar Sundbergin kanssa voitettu suunnittelukilpailu Helsingin Seurasaaren kansanpuiston rakennuksista, joihin kuuluivat ravintola, metsänvartijan talo ja odotushuoneet. Mieritz sovelsi näissä rakennuksissa norjalaisvaikutteista, viikinkiromantiikasta ammentanutta koristetyyliä. Hän suunnitteli myös alkuperäisen Seurasaaren sillan (1892) katokset.
Mieritz suunnitteli ja urakoi vuosina 1889–1890 useita rakennuksia myös toiseen Helsingin Anniskeluyhtiön omistamaan kansanpuistoon, Korkeasaareen. Hän myötävaikutti Korkeasaaren eläintarhan perustamiseen lahjoittamalla Anniskeluyhtiölle kaksi karhunpentua, joita varten hän suunnitteli Korkeasaaren ensimmäisen karhulinnan. Mieritzin Korkeasaareen suunnittelemista rakennuksista on säilynyt vain vuonna 1890 valmistunut saarenvartijan tupa.
Muita Mieritzin suunnittelutöitä Suomessa olivat Grand Hotel (1886–1887, paloi 1925) Hangossa sekä Nurmeksen kirkko (1896), seurahuone (1895, purettu) ja Mikonniemen kylpylä (1894) Nurmeksessa. Hän suunnitteli myös Antrean kirkon (1894), joka tuhoutui jatkosodassa vuonna 1941.
Ura Venäjällä

Mieritz suunnitteli Hietalahden höyrysahalle siirrettävien puuhuviloiden tyyppimalleja. Vuonna 1893 Venäjän keisari Aleksanteri III ja tämän veli suuriruhtinas Aleksei Aleksandrovitš tilasivat itselleen tällaiset huvilat nähtyään niitä näyttelyssä Pietarissa. Mieritz alkoi suunnitella Venäjälle rakennuksia Finlands Ångslups aktiebolag -laivanvarustamon tilauksesta.
Mieritz muutti Pietariin vuonna 1896. Hän työskenteli muutaman vuoden liikemies I. F. Huurin yrityksessä ja piti hetkittäin omaa arkkitehtitoimistoa. Vuonna 1900 Mieritz perusti arkkitehtitoimiston yhdessä Ivan Gerasimovin kanssa. Kymmenen vuotta myöhemmin eri puolilla Venäjää toimineella yhtiöllä oli 30 toimistovirkailijaa ja 750 työntekijää. Se omisti sementtitehtaan Parkalassa ja avasi vuonna 1908 sivukonttorin Helsinkiin. Yhtiö toteutti rautabetonirakenteita muun muassa arkkitehti Selim A. Lindqvistin Helsinkiin suunnittelemiin rakennuksiin. Mieritzin ja Gerasimovin arkkitehtitoimisto suunnitteli tehdasrakennuksia, asuintaloja ja huviloita. Tunnetuimpia töitä ovat jugendtyylinen Villa Ammende Viron Pärnussa (1905) ja Suomen rautateiden työntekijöiden asuintalot Suomen aseman vieressä Pietarissa osoitteessa Botkinskaja 1 (1906).
Ensimmäinen maailmansota lamaannutti rakennustoiminnan Venäjällä. Vuonna 1916 Mieritz muutti vaimonsa Maryn (o.s. Junnelius) ja lapsiensa kanssa Turkuun, jossa hän pian kuoli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frithiof Mieritz Wikimedia Commonsissa
Timo Keinänen: Frithiof Mieritz, unohdettu arkkitehti, s. 127–142.  (teoksessa: Rakkaudesta kaupunkiin: Riitta Nikulan juhlakirja)  Helsinki:  Taidehistorian seura, 2004.  ISBN 952-5533-00-X.
Nurmeksen kirkko (1896).
Villa Ammende Pärnussa (1905).
Pia Lindroth

Pia Katariina Lindroth (s. 19. lokakuuta 1979 Helsinki) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän edustaa Turun Urheiluliittoa ja hänen valmentajanaan toimi Sirkka Laaksonen. Kalevan kisoista Lindroth on voittanut korkeushypyn hopeaa vuonna 2003. Lisäksi hän saavuttanut sisäratojen SM-kilpailuissa hopeaa vuonna 2000 ja pronssia vuosina 1999 ja 2003.
Peter Sauber

| Peter Sauber |
| --- | --- |
 Peter Sauber vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. lokakuuta 1943 (ikä 80) Zürich, Sveitsi
Kansalaisuus:   Sveitsi
Peter Sauber (s. 13. lokakuuta 1943 Zürich, Sveitsi) on sveitsiläinen Sauberin Formula 1 -tallin perustaja. Sauber kouluttautui sähköasentajaksi, mutta vaihtoi alaa autokauppiaaksi ja siirtyi Hinwil-nimiseen sveitsiläiseen kaupunkiin.
Sauberin perustama talli pääsi Formula 1 -kisoihin vuonna 1993. Vuonna 2005 BMW osti tallin. Sauber jätti johtajan paikan, mutta jatkoi tallin neuvonantajana. Kun BMW päätti lopettaa kilpailemisen Formula 1 -sarjassa kauden 2010 jälkeen, Sauber osti tallin takaisin itselleen.
Lokakuussa 2012 Sauber siirtyi pois tallin päivittäisistä johtotehtävistä, mutta jatkaa hallituksen puheenjohtajana.
Pinomaa

Pinomaa on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Eelis Gulin, vuosina 1906–1919 Pinomaa (1893–1975), teologian professori, Tampereen hiippakunnan piispa 1945–1966
Eino Pinomaa (1929–2020), rovasti ja SKL:n puoluesihteeri 1975–1978
K. A. (Kaarlo Artturi) Pinomaa (1917–2005), arkkitehti
Lennart Pinomaa, vuoteen 1933 Gulin (1901–1996), teologi, professori
Veli Pinomaa, vuoteen 1906 Gulin (1892–1960), järjestöjohtaja, toimittaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Pestovon maalaiskunta

| Pestovon maalaiskunta Пестовское сельское поселение |
| --- | --- |
 Pestovon maalaiskunta
 Koordinaatit: 58°34′50″N, 35°45′26″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Novgorodin alue
Piiri:  Pestovo
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  577,32 km²
Väkiluku (2009):  1 150
 
 rus.adm-pestovo.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pestovon maalaiskunta (ven. Пестовское сельское поселение, Pestovskoje selskoje poselenije) on kunnallishallintoalue Novgorodin alueen Pestovon piirissä Venäjällä. Sen hallinnollinen keskus on Pestovon kaupungin lounaispuolella sijaitseva Russkoje Pestovon kylä. Kunnassa on 1 150 asukasta (vuonna 2009).
Pestovon maalaiskunnan pinta-ala on 577,32 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Vologdan alueeseen, idässä Pestovon piirin Bykovon kuntaan, etelässä Tverin alueeseen sekä lännessä Vjatkan, Ohonan ja Bogoslovon kuntiin. Alueen keskellä sijaitsee Pestovon kaupunkikunta. Pinta-alasta 88,4 % on metsää ja 9,3 % maatalousmaata. Seudulla virtaa Mologajoki. Luonnonsuojelualueisiin kuuluu Ustje-Kirovskojen lähellä sijaitseva karstijärvi lähteineen.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 29 kylää: Afimtsevo, Aleksandrovo, Borihino, Borisovo, Brevennoje, Dubrovo, Imeni Lenina, Ivanovo, Kamenka, Klimovo, Krasnaja Zarja, Ljamtsino, Matrjošino, Mirovo, Myškino, Novosjolki, Pikaliha, Pljoso, Plotnikova Gorka, Ponomarjovo, Popovo, Semytino, Staroselje, Svoboda, Timofejevo, Ustje-Kirovskoje, Vorobjovo, Votrosa ja Zarutševje. Russkoje Pestovossa asuu noin 350, Semytinossa 180 ja Afimtsevossa reilut sata asukasta. Kolmessa kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Kylistä on linja-autoyhteydet Pestovoon. Tärkeimmät elinkeinot ovat jalostus (50,4 %) sekä maa- ja metsätalous (29,3 %). Kunnassa toimii karjatiloja ja sahalaitoksia. Työvoimasta 37 % työskentelee kunnan ulkopuolella.
Palveluihin kuuluvat Russkoje Pestovon ja Semytinon lastentarhat, Semytinon alakoulu, Russkoje Pestovon urheilukoulu, molempien kylien kulttuuritalot ja kirjastot, kaksi postikonttoria ja kolme lääkintäasemaa. Nähtävyyksiä ovat Borisovon muinaislinna, muinaiset hautapaikat, 1800-luvulla rakennettu Pikalihan tsasouna sekä vanhat asuin- ja talousrakennukset.
Aiheesta muualla

Pestovon maalaiskunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Georg Wilenius

Georg Wilenus (14. kesäkuuta 1831 Grelsby, Finström – 20. lokakuuta 1892 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka toimi yliarkkitehtina Yleisten rakennusten ylihallituksessa.
Wileniuksen vanhemmat olivat turkulainen kauppias Isak Wilenius (1779–1831) ja Klara Agatha Sofia Mesterton (1790–1833). Hän oli naimisissa vuodesta 1859 Amanda Josefina Schultzin kanssa.
Wilenius kävi Turun triviaalikoulua 1839–1847 ja pääsi ylioppilaaksi 1851. Hän suoritti pienen kameraalitutkinnon 1853, ja hänestä tuli intendentinkonttorin oppilas 1854. Wilenius teki 1860–1862 opintomatkan Ruotsiin, Saksaan, Ranskaan ja Italiaan.
Wileniuksesta tuli Hämeen läänin lääninkonduktööri 1856, yleisten rakennusten ylihallituksen 3. arkkitehti 1867, Mikkelin läänin lääninrakennuskonttorin esimies 1868 ja ylihallituksen 1. arkkitehti 1870 sekä yliarkkitehti 1883.
Suunnittelutöitä

Hämeenlinnan asemakaava 1872
Pietarsaaren raatihuone 1877
Asikkalan kirkko 1880
Kontiolahden kirkko 1881
Niuvanniemen sairaala, Kuopio 1881–1885, suunnittelijat arkkitehdit Hampus Dalström ja Georg Wilenius
Kuopion lyseon Puijonkadun siipi 1888
Liisankatu 20, Helsinki 1888
Johanneksen kirkko 1888, tuhoutui talvisodassa 18.2.1940
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georg Wilenius Wikimedia Commonsissa
George Sonata

George Sonata on suomalainen säveltäjä, sanoittaja ja sovittaja. Hän on säveltänyt ja sanoittanut teoksia vuodesta 1973 lähtien.
Biografia

George Sonatan sävellyksiä, sanoituksia ja sovituksia on yhteensä yli sata kappaletta. Hän on säveltänyt ja sanoittanut musiikin lukuisiin näytelmiin ja sketsiteatteriesityksiin, kuten Kultainen vasikka, Vihtorin harha-askel (Tatu Pekkarinen), Noita palaa elämään (Mika Waltari), Käry kävi isäntämiehet, Mökkiloukku, Väärämäen veljekset (Raimo Suuronen), Limppu & Pullava, Into piukassa, Tomppa, Mummon saappaassa soi fox (Sirkku Peltola) ja Kunnon komedia. George Sonatan pseudonyymin takana on kirjailija Jyrki Suominen Jyrki Suomisen kotisivut
George Sonatan musiikkimaailma

George Sonatan teokset on sovitettu siten, että niissä on laaja orkestraatio, usein iso tunnelmarooli erityisesti jousilla ja puhaltimilla. Musiikin sointumaailma halaa englantilaista duuri-molli-maailmaa, länsimaista maj-sointua ja usein mukana on myös slaavilainen molliasetelma.
George Sonatan teosten riimeissä on kuvattu ihmiskohtaloita ja ihmistarinoita, oikeasti elettyä elämää sekä paljon haikeutta ja romantiikkaa.
George Sonata live

Vuodesta 2011 lähtien on pidetty useita Sonatan musiikin konsertteja eri artistien esittämänä. YouTubessa on katsottavissa ja kuunneltavissa George Sonatan tuotantoon perustuvia musiikkivideoita. Vuonna 2015 julkaistiin 12 teoksen albumi Lapset huomisen solistina Emmi Loven. Vuonna 2020 julkaistiin 12 teoksen albumi Lars Vadin solistina Lars Vadin.Lars Vadinin kotisivut
Aiheesta muualla

George Sonatan kotisivut
Pizzoferrato

| Pizzoferrato |
| --- | --- |

Valtio:   Italia
Alue:  Abruzzo
Maakunta:  Chieti
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Palmerino Fagnilli
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  30,92 km²
Väkiluku (31.12.2017):  1 062
 – Väestötiheys:  34 as./km²
Postinumero:  66040
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pizzoferrato on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 1 062 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 1 127 asukasta.
Fort McMurray

| Fort McMurray (Urban service area of Fort McMurray) |
| --- | --- |

 Fort McMurray
 Koordinaatit: 56°43′35.8″N, 111°22′46.9″W 
Valtio:   Kanada
Provinssi:  Alberta
Kunta:  Wood Buffalo
Perustettu (HBC:n kauppa-asema):  1870
Kaupungiksi:  1948
Yhdistettiin Wood Buffalon kuntaan:  1. huhtikuuta 1995
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Wood Buffalon kunnanvaltuusto
 – Pormestari:  Melissa Blake
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  35 km²
Korkeus:  370 m
Väkiluku (2008):  72,363
Aikavyöhyke:  UTC-7
 – Kesäaika:  UTC-6
Postinumero:  T9H ~ T9K
Suuntanumero(t):  780
 
 Wood Buffalon kunnan sivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fort McMurray on 72 363 asukkaan (2008) taajama Wood Buffalon kunnassa, Albertan provinssin luoteisosassa Kanadassa. Fort McMurray on Wood Buffalon kunnan päätaajama, ja sinne on keskittynyt suurin osa palveluista. Ennen vuotta 1995 Fort McMurray oli itsenäinen kaupunki, mutta sinä vuonna se yhdistettiin "Improvement District 143" -kunnan ja muiden alueen taajamien kanssa uudeksi yksiportaiseksi Wood Buffalon hallintoalueeksi. Jos Fort McMurray olisi edelleen kaupunki, se olisi Albertan viidenneksi suurin Calgaryn, Edmontonin, Red Deerin ja Lethbridgen jälkeen.[lähde? ]
Fort McMurray sijaitsee keskellä Athabascan öljyhiekkaesiintymiä, ja sitä kutsutaankin Albertan ja Kanadan öljypääkaupungiksi.[lähde? ]
Historia

| Väkiluvun kasvu> Vuosi | Väkiluvun kasvu> Asukkaita |
| --- | --- |
1873: 74
1906: 236
1911: 312
1916: 158
1921: 483
1931: 426
1936: 500
1941: 962
1946: 1 173
1956: 1 110
1961: 1 186
1966: 2 614
1971: 6 743
1981: 30 772
1982: 33 576
1985: 36 810
1991: 34 706
1999: 36 452
2000: 42 156
2002: 47 240
2004: 56 111
2005: 60 983
2006: 64 441
2007: 65 400
2008: 72 363
Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui cree-intiaaneja. Tiettävästi ensimmäinen eurooppalainen alueella oli Peter Pond, tutkimusmatkailija ja North West Companyn perustajajäsen. Hän perusti vuonna 1778 turkiskauppa-aseman Athabascajoen varrelle, lähelle Athabascajärveä. Asema kuitenkin suljettiin vuonna 1788, kun Fort Chipewyan osoittautui suositummaksi.
Ensimmäiset muistiin kirjoitetut maininnat öljyhiekkaesiintymistä teki 1870-luvulla tutkimusmatkailija Alexander MacKenzie. Vuonna 1870 Hudson's Bay Company (HBC) perusti turkiskauppa-aseman Athabascajoen ja Clearwaterjoen yhtymäkohtaan (Nykyinen Fort McMurray). Vuonna 1898 HBC sulki kauppa-aseman, mutta Fort McMurray oli edelleen Klondikeen matkalla oleville kullanetsijöiden kauttakulkupaikka ja tärkeä etappi.
Ensimmäinen öljyhiekkoja hyödyntävä yhtiö oli vuonna 1910 perustettu Athabasca Oil and Asphalt Company. Canadian Pacific Airlines (Nykyinen Air Canada) rakensi vuonna 1942 kiitotien ja terminaalirakennuksen nykyisen Fort McMurrayn lentoaseman alueelle. Fort McMurray virallistettiin kyläksi 1947, ja uudeksi nimeksi valittiin McMurray (engl. village of McMurray). Ensimmäiseksi pormestariksi valittiin Alfred Penhorwood. Jo seuraavana vuonna McMurray sai kaupunkioikeudet. Osavaltion puhelinyhtiö Alberta Government Telephones rakensi 1958 kaukopuheluyhteyden, mikä mahdollisti kaukopuhelut muualle Kanadaan. Kaupungin nimi palautettiin Fort McMurrayksi 1962. Vuonna 1967 valmistui ensimmäinen ympärivuotinen tieyhteys, Alberta Highway 63 Edmontonin lähettyviltä Fort McMurrayn kaupunkiin.
Suncor Energyn ja Syncruden laajentaessa toimintaansa alueella öljyhiekan hyödyntäminen kasvoi 1960-luvun loppupuolella ja 1970-luvulla voimakkaasti . Öljyteollisuuden kasvusta johtuen kaupungin väkiluku kasvoi nopeasti. Fort McMurrayn kaupunki ja Improvement District 143 -kunta lakkautettiin 1. huhtikuuta 1995 ja yhdistettiin uudeksi Wood Buffalon kunnaksi. Wood Buffalosta muodostui pinta-alaltaan Kanadan suurin kunnallishallinnollinen alue.
Fort McMurray on öljyteollisuuden kasvun johdosta Kanadan nopeimmin kasvava asuinalue. Noin viidesosa kaupungista tuhoutui suuressa metsäpalossa vuonna 2016. Metsäpalon alta evakoitiin noin 100 000 ihmistä, mikä oli Albertan historian suurin evankointioperaatio. Metsäpalo oli Kanadan historian eniten taloudellista vahinkoa aiheuttanut luonnonkatastrofi.
Talous

Fort McMurrayn talous on vahvasti riippuvainen öljyteollisuudesta. Muita tärkeitä työllistäjiä ovat metsäteollisuus ja matkailu. Alueen öljyhiekan tuottama energia kattaa noin 20 prosenttia maan energiatarpeesta. Mikäli suunnitteilla olevat uudet avolouhokset aloittavat toimintansa, tuotanto kolminkertaistuu vuosina 2010–2020 nykyisestä miljoonasta barrelista yli kolmeen miljoonaan. Kasvu on jo vaikuttanut alueen palveluiden ja tuotteiden hintoihin. Etenkin asuinkustannukset ovat korkeat, kun kysyntä ylittää tarjonnan vuosi vuoden jälkeen. Keskimääräiset asuntojen hinnat ovat lähes kaksinkertaiset verrattuna Edmontonin vastaaviin. Kaksi suurinta öljyhiekkaa hyödyntävää yhtiötä alueella ovat Suncor Energy ja Syncrude.
Liikenne > Lentoliikenne

Fort McMurrayn eteläpuolella, Highway 69 -tien varrella, sijaitsee Fort McMurrayn lentoasema, josta Air Canada, Air Canada Jazz, Air Mikisew, Integra Air, Northwestern Air ja WestJet lentävät päivittäisiä vuoroja Edmontoniin, Calgaryyn, Fort Chipewyaniin, Prince Albertiin, Red Deeriin, Saskatooniin, Torontoon ja Vancouveriin.
Liikenne > Joukkoliikenne

Fort McMurray Transit perustettiin vuonna 1980 hoitamaan joukkoliikennettä silloisessa Fort McMurrayn kaupungissa. Fort McMurrayssa on kaikkiaan kahdeksan bussilinjaa, joista jokaista ajaa Diversified-linja-autoyhtiö. Suncor ja Syncrude tukevat taloudellisesti työntekijöitään käyttämään joukkoliikennettä.
Linja-autoyhtiö Greyhound ajaa reittiliikennettä Fort McMurraystä Edmontoniin.
Liikenne > Maantie

Ainoa tieyhteys Fort McMurraystä Edmontoniin ja muualle Kanadaan on Highway 63. Öljyhiekan hyödyntämisestä johtuen tie on vilkkaasti ja raskaasti liikennöity. Tiellä on kuljetettu useita Kanadan raskaimpia lasteja. Tie on vaarallinen, ja sillä sattuu vuosittain useita onnettomuuksia. Vuosina 2001–2005 tiellä sattui noin tuhat onnettomuutta, joissa kuoli 25 ja loukkaantui 257 henkilöä. Tiestä on joskus käytetty nimeä Itsemurha 63 (engl. Suicide 63). Albertan hallitus teki vuonna 2006 päätöksen tien leventämisestä nelikaistaiseksi (2+2).
Liikenne > Rautatie

Canadian National Railwayn rautatie johtaa Edmontonista Fort McMurrayn kautta Lac La Bicheen. Matkustajaliikenne päättyi vuonna 1989, kun CN vuonna 1989 lakkautti Muskeg Mixed -sekajunan. Samassa junassa oli sekä matkustajavaunuja että tavaravaunuja. Nykyisin radalla on enää tavaraliikennettä.[lähde? ]