stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merlin
Merlin elokuvissa ja nykykirjallisuudessa

Merliniä ovat tulkinneet lukemattomat näyttelijät.  Erään hyvin arvostetun, joidenkin kriitikkojen ”pelottavaksi” kutsuman tulkinnan  teki Nicol Williamson John Boormanin elokuvassa Excalibur – sankarin miekka.  Williamsonin Merlin oli teräksistä kalottia päässään kantanut voimakas ja etäinen hahmo, joka teki kaikki ihmetekonsa yhden ainoan monipuolisen ”tekemisen loitsun” avulla.
Merlinin poistumisesta tästä maailmasta on monta versiota. Yhdistävänä tekijänä on se, että Nimue-niminen noita vangitsee Merlinin tammen sisälle, kun velho on seksuaalisen toiminnan jälkeen vielä pyörällä päästään.
Marion Zimmer Bradleyn romaanissa Avalonin usvat on tyylitelty kuvaus Merlinin vangiksi joutumisesta. Tarina tosin poikkeaa muista siten, että siinä Merlin on arvonimi joka tarkoittaa Britannian päämaagia eikä erisnimi. Tarinassa esiintyy kaksikin merliniä: bardi Taliesin, jonka nuorimmasta tyttärestä Ninianesta tulee Avalonin viimeinen varsinainen ylipapitar, sekä harpunsoittaja Kevin, jonka Nimue vangitsee.
Tässäkin on eroa muihin taruihin: Bradleyn Nimue on taruihin olennaisesti kuuluvan Pyöreän pöydän ritari Lancelotin puolison Elainen vanhempi tytär, nuori Avalonin papitar jonka Morgaine on kasvattanut ja ohjeistanut tähän tehtävään, vanhemmissa taruissa Nimue on Merlinin kasvattanut noita. Eli tässä tarinassa kostoa himoitseekin Morgaine, Nimue on vain työväline hänen kädessään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merlin Wikimedia Commonsissa
Merirantaputki

| Merirantaputki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Suku::  Rantaputket Ligusticum
Laji::  scothicum
Kaksiosainen nimi
 Ligusticum scothicum  L. 
Katso myös
   Merirantaputki Wikispeciesissä   Merirantaputki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Merirantaputki eli rantaputki (Ligusticum scothicum tai L. scoticum) on monivuotinen merenrannoilla kasvava sarjakukkaiskasvi. Kasvin tieteellisen lajinimen alkuperäinen muoto on scothicum, mutta Carl von Linné muutti sitä alkuperäisen julkaisunsa jälkeen, molempia käytetään edelleen.
Ulkonäkö

Merirantaputki kasvaa 20–50 senttimetriä korkeaksi. Kolmilehdykkäiset lehdet ovat tummanvihreitä ja kiiltäväpintaisia. Sarjakukinto koostuu 8–20 pikkusarjasta, kukat ovat pieniä ja valkoteräisiä. Lohkohedelmä on soikea, siipipalteinen. Merirantaputkea kuvaillaan pahanhajuiseksi tai voimakkaan tuoksuiseksi.
Levinneisyys

Merirantaputkea esiintyy Pohjois-Euroopassa Atlantin, Barentsinmeren, Vienanmeren ja Itämeren rannikoilla, luoteisessa Pohjois-Amerikassa Atlantin rannikolla sekä pohjoisella Tyynenmeren rannikolla Kanadan länsirannikolta yhtenäisesti Japaniin asti. Atlantin ja Tyynenmeren esiintymät luetaan erillisiksi alalajeiksi, scoticum ja hultenii. Merirantaputkea myös viljellään.
Suomessa merirantaputkea kasvaa melko harvinaisena uustulokkaana kivikkoisilla merenrannoilla Ahvenanmaalla, Selkämeren rannikolla ja Uudellamaalla Pääkaupunkiseudulla. Se löydettiin ensimmäisen kerran Merikarvialta vasta 1968, Ruotsin puoleiselta Selkämeren rannikolta 25 vuotta aiemmin. Lajia pidetään Suomessa leviävänä kasvina ja leviämisnopeuden on epäilty kasvavan tulevaisuudessa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2021: Merirantaputken (Ligusticum scothicum) levinneisyys Suomessa.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3257294  Wikispecies: Ligusticum scothicum  APSA: 232-19-1  CoL: 728ZN  EoL: 582064  EPPO: LGTSC  EUNIS: 151141  GBIF: 9199378  GRIN: 402618  iNaturalist: 204159  IPNI: 844602-1  IRMNG: 11133423  ISC: 115260  ITIS: 29524  IUCN: 117002531  NatureServe: 2.159815  NBN: NBNSYS0000003702  NCBI: 49554  NZOR: b3b677cf-a4f3-4f8a-a410-16d364b22f4b  Observation.org: 143129  Open Tree of Life: 200241  Panarctic Flora: 911301  PfaF: Ligusticum scoticum  Plant List: kew-2343883  PLANTS: LISC3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:844602-1  RHS: 10099  Tropicos: 1700838  VASCAN: 2592  WFO: wfo-0000362202  Laji.fi: MX.39233 
Merirantaputki teoksessa Bilder ur Nordens Flora.
Mercedes-Benz SL-sarja

Mercedes-Benz SL-sarja (R231) vuonna 2016
Mercedes-Benz SL-sarja (saks. Sport Leicht) on vuodesta 1954 valmistettu ylellisten urheiluautojen mallisarja. Ensimmäinen malli oli lokinsiipiovistaan tunnettu 300 SL, viimeisin malli on vuonna 2022 julkaistu Mercedes-AMG R232.
Mercedes-Benz 300 SL (1954–1963) ja 190 SL (1955-1963)

Mercedes-Benz 300SL (W198) on kaksipaikkainen lokinsiipiovinen, vuodesta 1957 lähtien avomallinen urheiluauto.
Vuoden 1954 New York Auto Showssa esitelty 300SL perustui yhtiön aiempiin menestyksekkäisiin W194-sarjan kilpa-autoihin.
Max Hoffmanin lanseeraama malli oli tunnettu paitsi vuosien 1954–1957 välillä valmistetusta lokinsiipiovisesta coupe -mallistaan, myös siitä että se oli ensimmäinen polttoaineenruiskutuksella varustettu sarjatuotanto-auto.
SLS AMG on uudelleen 2009 julkaistu lokinsiipiovinen auto. Tämän auton valmistus lopetettiin 2014.
Ponttooni-sarjan W120:n lyhennetylle alustalle rakennettu 190 SL (W121BII) oli halvempi vaihtoehto 300 SL-malleille. Korimuotoilu (ilman 300 SL:n kylkikiduksia), pyöräntuenta ja muun tekniikan ollessa peräisin 300 SL:stä, moottorina oli 4-sylinterinen, 1,9-litrainen M121-bensiinimoottori.
Mercedes Benz 300 SL Coupé (1954-1957)
Mercedes Benz 300 SL Roadster (1957-1963)
Mercedes-Benz 190 SL (1955-1963)
Mercedes-Benz 230 SL (1963-1971)

300 SL ja 190 SL-sarjat korvannut W113 Pagoda ilmestyi markkinoille vuonna 1963. Auton innovaatioihin kuului kokoonpainuvien törmäysvyöhykkeiden käyttö urheiluautossa ensimmäistä kertaa.
Kolmannen sukupolven malli (1971-1989)

Kolmannen sukupolven W107 oli tuotannossa vuodesta 1971 vuoteen 1989.
SL-sarja keräilykohteena

Euroopassa, mm. Saksassa ja Sveitsissä on omat SL-malliin vihkiytyneet klubinsa. Vanhimmat alkuperäiset SL-mallit ovat todellisia keräilykappaleita. Malleja on ainakin: *SL 190 * SL 350 * SL 450
Suomessa vuosittain uusia SL-malleja rekisteröidään keskimäärin alle 10 kappaletta. Sitäkin enemmän käytettyinä SL-mallia on tuotu viime aikoina enemmänkin.
Huomioitavaa on että 90-luvun SL-moottorivaihtoehtoja on ainakin 300, 300-24 V ja 500. N. vuodesta 1994 alkaen myös 280, 320. Tavanomaisesti erityisesti Suomen markkinoilla valtaosa autoista on automaattivaihteisia. Erikoisuus joissain käytetyissä malleissa on "Kindersitze" todella pienet takaistuimet tilapäiseen kuljetukseen.
Suomessa käytettyjä SL-malleja ei vuosilta 1996-1999 juuri ole mainittavia määriä markkinoilla. Todennäköisesti tämä johtuu siitä että, SLK-malli on yleistynyt vuodesta 1997 alkaen. Huomattavaa on kuitenkin että kyseessä on teknisesti ja tyylillisesti täysin eri auto. Uutena SL on myös noin kaksi kertaa kalliimpi kuin SLK. SL on tehty tarkoitukseen suunnitellulle urheilualustalle.
Saksan vikatilastojenkin muukaan SL-malleissa on katsastuksissa ilmennyt suhteellisen vähän vikoja. Todennäköisesti tämä johtuu siitä, että autot ovat usein ns. kolmoisautoina tai niillä muuten ajetaan vähän sekä se että autojen omistajat ovat usein jossain määrin autoharrastajia. Sääntö ei ole kuitenkaan poikkeukseton, vaan kunnossa, kilometrien määrässä ja niiden luotettavuudessa voi olla suuriakin eroja. Nämä seikat näkyvät erityisesti tämän tyypin hinnoittelussa. Toisaalta myös varaosatkin ovat melko kalliita.
Kirjallisuus

2005/2006 – Eric Le Moine: Register No1 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043
2011/2012 – Eric Le Moine with the support of MB Classic Stuttgart: Register No2 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043 ISBN 978-3-905868-35-7
2019/2020 – Eric Le Moine: Register No3 «Final Edition» – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043 ISBN 978-3-033-07568-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mercedes-Benz SL-sarja Wikimedia Commonsissa
Mercedes SL - Ein Mythos hat Geburtstag (saksaksi)
SL foorumi
Mercedes-Benzin automallit
| --- | --- |
Henkilöautot:  A-sarja  B-sarja  C-sarja  CLA-sarja  CLS-sarja  E-sarja  EQA  EQB  EQC  EQE  EQS  EQS SUV  G-sarja  GLA-sarja  GLB-sarja  GLC-sarja  GLE-sarja  GLK-sarja  GLS-sarja  S-sarja  SL-sarja  SLC-sarja 
Yksittäis- ja erikoismallit:  AMG One  AMG GT  AMG X290  Maybach S 600 
Historialliset mallit:  600  630  770  190 
Pakettiautot, tila-autot ja lava-autot:  Citan  EQV  R-sarja  Sprinter  T-sarja  Vaneo  Vito  V-sarja  X-sarja 
Linja-autot:  CapaCity  Citaro  Tourino  Tourismo  Travego  Integro  Vario 
Kuorma-autot:  Actros  Axor  Atego  Econic  Zetros  Unimog (U20, U300/U400/U500, U4000/U5000) 
Mercedes-Benz 300 SL Roadster
Mercedes-Benz 230 SL (W113)
Mercedes-Benz SL500 AMG
Merovingit

Merovingit olivat frankkilainen kuningassuku, joka hallitsi vaihtelevan kokoista frankkien valtakuntaa nykyajan Länsi-Saksan, Belgian ja Ranskan alueilla vuosina 476–750. Heitä pidetään Ranskan ensimmäisenä kuningassukuna. Tuona aikana vallinnutta aikakautta on Länsi-Euroopassa kutsuttu merovingien mukaan merovingiajaksi. Merovingejä seurasivat frankkihallitsijoina karolingit.
Frankkien valtakunnan perustaja Klodvig 1700-luvun pronssireliefissä.
Merovingit saivat nimensä Merovechiltä, joka oli saalilaisten frankkien johtaja noin 447–457 ja löi visigootit, saksit ja alemannit. Hänen poikansa Kilderik I hallitsi yhtä saalilaisheimoa Tournain kaupungissa. Kilderikin poika Klodvig yhdisti ensin kaikki saalilaiset frankit. Sen jälkeen hän liitti alueisiinsa ripuaaristen frankkien ja alemannien alueet ja sai lopulta hallintaansa lähes koko Gallian, lukuun ottamatta Burgundia ja Provencea. Klodvig kääntyi vaimonsa Klotilden kannattamaan kristinuskoon joko vuonna 496 tai 506. Klodvigin kuollessa 511 valtakunta jaettiin saalilaisen lain mukaan neljään osaan hänen pojilleen. Tämä jakamistraditio säilyi kaksi seuraavaa vuosisataa, ja frankkien laaja valtakunta jakautui useampiin pienempiin kuningaskuntiin, jotka kilpailivat keskenään. Itäinen kuningaskunta oli Austrasia, pääkaupunkinaan Metz. Läntinen kuningaskunta oli nimeltään Neustria, jonka pääkaupunki oli aluksi Soissons ja myöhemmin Pariisi. Valtakunnan eteläosissa oli Burgundin kuningaskunta. Muutamat merovingikuninkaat, kuten Klotar I ja Dagobert I, onnistuivat yhdistämään koko valtakunnan valtansa alle, mutta myöhemmät kuninkaat olivat enää nukkehallitsijoita, sillä he menettivät vähitellen lähes kaiken valtansa major domuksille, kuningaskuntien mahtaville käskynhaltijoille.
Merovingien valta perustui myyttisiin sukujuuriin (merovingit väittivät polveutuvansa muun muassa Nooasta ja troijalaisista) ja käsitykseen heidän nauttimastaan Jumalan suosiosta, jota lisäsi merovingien sotilaallinen menestys. Merovingikuningas hallitsi sodasta saatua ryöstösaalista, johon kuuluivat sekä irtain omaisuus että maat väestöineen, ja oli vastuussa sen jakamisesta kannattajilleen. Kuninkaat jakoivat maata vasalleilleen, jotka vastineeksi huolehtivat alueen puolustamisesta, hallinnosta ja oikeudenkäytöstä ja kokosivat armeijoita kuninkaan käyttöön.
Merovingien aikana (511) luotiin saalilainen laki, johon Ranskassa vedottiin vielä Valois-dynastian aikana perimysjärjestyskysymyksessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merovingit Wikimedia Commonsissa
Mercedes-Benz 300 SL

| Mercedes-Benz W198 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Länsi-Saksa
Valmistaja:  Daimler-Benz
Valmistusvuodet:  1954–1957 Coupe 1957–1963 Roadster
Tuotantomäärä:  Yhteensä 3258 kpl, 1400 Coupé 1858 Roadster
Korimalli:  2-ovinen coupé 2-ovinen roadster
Luokka:  S-segmentti Gran Turismo
Muotoilija:  Friedrich Geiger
Edeltäjä:  Mercedes-Benz W194
Seuraaja:  Mercedes-Benz W113
Teknisesti samankaltaisia:  Mercedes-Benz 190 SL
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  avaruusrakenne
Moottori:  M198 R6, kallistettu 45° vasemmalle
Iskutilavuus:  2996 cm3
Polttoaine:  bensiini
Polttoainesäiliö:  100 l
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali
Mitat
Massa:   1295 kg Coupé  1330 kg Roadster  1370 kg Roadster kovakatolla 
Pituus:  4520 mm
Akseliväli:  2400 mm
Leveys:  1790 mm
Korkeus:  1300 mm
Mercedes-Benz 300SL (korikoodi W198) oli Daimler-Benzin vuosina 1954–1963 valmistama Mercedes-Benz SL-sarjan urheiluauto, joka oli aikansa nopein sarjavalmisteinen auto – sen huippunopeus oli 260 kilometriä tunnissa. Autoa valmistettiin coupé (1954–1957) ja roadster (1957–1963)-korimalleina. Moottori oli 6-sylinterinen, polttoaineen ruiskutuksella varustettu 3-litrainen M198-rivimoottori. Vaihteistona toimi neliportainen manuaali.
Auton esittelyhetkellä tunnusomainen piirre oli coupé-mallissa esitellyt lokinsiipi-ovet, joiden käyttö ei ollut puhtaasti esteettinen ratkaisu vaan käytännön vaatimus. Autossa käytettiin itsekantavan korin sijaan putkista tehtyä avaruusrakennetta, jonka korkeat reunat estivät normaalien ovien käyttämisen. Ratkaisuksi autoon suunniteltiin ylös-aukeavat lokinsiipi-ovet.
Vuonna 1957 esitelty, coupe-mallin korvannut roadster-versio käytti muunneltua, matalampi-reunaista putkirunkoa joka lopulta mahdollisti perinteisten ovien käytön autossa. Roadsterista oli saatavilla rättikattoinen (1957–1963) ja kovakattoinen versio (1958–1963). Kovakattoinen malli käytti leveämpää takaikkunaa kuin mitä rättikattoisessa versiossa oli. "Sisar-sarja" 190 SL sai 1959 myös leveämmällä takaikkunalla varustetun version, jonka takaikkunan suunnittelusta vastasi Paul Bracq.
Roadster-version myötä ajovalot muuttuivat pyöreistä lyhdyistä ovaalinmuotoisiksi pystylyhdyiksi. Myös takarenkaiden pyöräntuentaa oli paranneltu: aikaisempi heiluriakseli oli korvattu yksinivelisellä, tasausjousella varustetulla heiluriakselilla. Maaliskuussa 1961 jarrut vaihdettiin rumpujarruista levyjarruiksi, ja vuoden päästä moottoria päivitettiin vaihtamalla sen lohko kevytmetallista valmistettuun.
300 SL oli suorituskykyinen ja arvostettu urheiluauto, mutta sen isoimmaksi riippakiveksi muodostui sen korkea hinta (29 000 Saksan markkaa). Daimler-Benz esitteli vuonna 1955 halvemman (16 500 Saksan markkaa) 190 SL-mallin, joka perustui ponttooni-malli W120:n lyhennettyyn alustaan, käyttäen kuitenkin 300 SL roadsterin kaltaista korimuotoilua, pyöräntuentaa ja sisustaa. Moottoriksi tuli 4-sylinterinen, 1897cm3 iskutilavuuksinen ja 105 hv M121-bensiinimoottori.
Historiaa > Mercedes-Benz W194 (300 SL) kilpa-auto (1952–1953) > SL-lyhenteen arvoituksen ratkeaminen arkistolöydöksen 2017 kautta

Mielenkiintoisena detaljina W 194-kilpurissa ensi kertaa käytetty SL-lyhenne ei tarkoitakaan Sport-Leicht:ia, kuten lukuisissa lähteissä aina valmistajan omaa aineistoa myöten esitettiin, vaan tehtaan arkistosta 2017 sattumalta löytynyt dokumentti vahvistaa aiemmat kehitysjohtaja Rudolf Uhlenhautilta peräisin olevat kuulopuheet, että lyhenne tarkoittaa alun perin Super-Leicht:ia (vrt. italiankielinen superleggera). Koska myös valmistaja on käyttänyt kumpaakin lyhenteen selitettä, lie oikein käyttää 2017 löytynyttä jäljempää juuri kevyellä putkiristikkorungolla varustetuissa SL-malleissa W194 ja W198, ja yleisempää myöhemmissä SL-malleissa itsekantavalla korilla. Tiettävästi asiasta ei vielä ole valmistajan selkeää kannanottoa.
Kirjallisuus

2005/2006 – Eric Le Moine: Register No1 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043
2011/2012 – Eric Le Moine with the support of MB Classic Stuttgart: Register No2 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043 ISBN 978-3-905868-35-7
2019/2020 – Eric Le Moine: Register No3 «Final Edition» – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043 ISBN 978-3-033-07568-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mercedes-Benz 300 SL Wikimedia Commonsissa
300 SL (W 198):n putkirunko.
300 SL (W 194) Panamericana-asussaan (MB-museo).
Vuoden 1955 300 SL (W 198 I) lokinsiipi.
”Hobel”-prototyyppi (W194/11).
Merenkurkku

Merenkurkku kartalla.
Kuva Norrskärin majakasta.
Merenkurkku (ruots. Norra Kvarken tai vain Kvarken) on Pohjanlahden kapein osa, joka jää Selkämeren ja Perämeren väliin, suunnilleen Vaasan ja Uumajan kaupunkien kohdalle. Leveydeltään se on noin 70–80 kilometriä.
Meriveden suolapitoisuus on Merenkurkussa noin 0,4–0,45 prosenttia.
Merenkurkun alueen merisääennustuksia

Merisääennustuksissa käytetään Merenkurkun rajoille seuraavaa määritelmää: meren lounaisraja seuraa linjaa Ruotsin Järnas uddesta Suomen rannikon Halsögrundiin. Vastaavasti merialueen koillisraja seuraa linjaa Ruotsin Ratanista Suomen rannikon Stubbeniin. Merenkurkun kansainvälinen lyhennekoodi on B2, missä B on lyhennys Itämeren englanninkielisestä nimestä (the Baltic Sea).
Merenkurkun saaristo

Heinäkuussa 2006 Merenkurkun saaristoksi nimetty alue hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon Suomen ensimmäisenä luontokohteena. On huomattava, että maailmanperintöluettelon nimikkeistössä Merenkurkun saaristo käsittää ainoastaan merialueen Suomen puoleista saaristoa ja tästäkin vain osan, eikä sisällä kirjaimellisen määritelmän mukaisesti kaikkia Merenkurkun merialueen saaria. Alue lisättiin maailmanperintölistalle aiemmin listalla olleen Ruotsin Höga kustenin laajennuksena. Vuonna 2008 Unesco täsmensi kahden maan yhteisen maailmanperintökohteen nimityksen muotoon Höga kusten / Merenkurkun saaristo. Yhdessä ne muodostavat geologisen kokonaisuuden, jossa jääkauden jälkeinen maankohoaminen on nähtävissä ainutlaatuisesti. Jääkauden aikana seudulla oli enimmillään noin kolme kilometriä paksu jääpeite, joka painoi maankuorta alaspäin 800–1 000 metriä. Jäätikön sulaessa maankuori alkoi palata kohden alkuperäistä tasoaan. Alue vapautui jäätiköstä kokonaisuudessaan noin 10 000 vuotta sitten. Nykyään maa kohoaa alueella 8–8,5 millimetriä vuodessa.
Suomen puoleisesta Merenkurkun saaristosta maailmanperintökohteen kuuluu seuraavankaltainen osa:
Pinta-ala: 1 944 neliökilometriä, mistä maata on 293 neliökilometriä. Yhdessä Ruotsin Höga kustenin kanssa maailmanperintökohteen kokonaispinta-ala on 3 369 neliökilometriä.
Kunnat: Korsnäs, Maalahti, Mustasaari, Vaasa ja Vöyri.
Asukkaita: noin 2 100lähde?
Saaria: 6 550
Saarista Raippaluoto on Suomen kahdeksanneksi suurin saari. Raippaluodon silta on 1 045 metriä pitkä ja Suomen pisin silta.
Valassaarilla on majakka, samoin Norrskärillä ja Utgrynnanilla
Merenkurkun tulevaisuus

Merenkurkun yli on ehdotettu siltaa, mutta minkäänlaista poliittista päätöstä asiasta ei ole tehty.
Maankohoaminen kaventaa Pohjanlahtea erityisen voimakkaasti juuri Merenkurkusta sekä Ruotsin että Suomen puolelta. On laskettu, että vähitellen syntyy maayhteys Merenkurkun kohdalla Suomen ja Ruotsin välille ja Perämeri muuttuu järveksi. Tämän on arvioitu tapahtuvan noin 2 000 vuoden kuluttua. Järvi tulee olemaan Euroopan suurin ja maailman viidenneksi suurin järvi.
Kirjallisuutta

Rinkineva, Leena & Bader, Pekka: Merenkurkun luonto. Merenkurkun neuvosto, 1998.
Pahtamaa, Tuukka: Pohjoisen Merenkurkun saaristolinnusto. Helsinki: Metsähallitus, 1999. ISBN 952-446-136-6
Murtomäki, Eero: Kurkirannikko. PrioRita, 2010.
Aiheesta muualla

Korkearannikon ja Merenkurkun saariston yhteinen verkkoportaali
Merenkurkun saariston esittely Metsähallituksen sivuilla
Elokuva "Korkea kohtaa matalan" (11 min 56 s) (Arkistoitu – Internet Archive) (merenkurkku.fi)
Merenkurkun saariston esittely Luontoon.fi-sivuilla
Merenkurkun saariston esittely Länsi-Suomen ympäristökeskuksen sivuilla
Yle Elävä arkisto: Suomen seitsemän maailmanperintökohdetta
| n k Unescon maailmanperintökohteet Suomessa |
| --- | --- | --- |
|  Suomi |  Korkearannikko – Merenkurkun saaristo  Petäjäveden vanha kirkko  Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue  Struven ketju Aavasaksa  Alatornion kirkko  Mustaviiri  Oravivuori  Stuorrahanoaivi  Tornikallio  Suomenlinna  Vanha Rauma  Verlan puuhiomo ja pahvitehdas  |  |
Itämeren osat
| --- | --- |
Pohjanmereltä varsinaiselle Itämerelle:  (Skagerrak)  Kattegat  Belttienmeri  Tanskan salmet Juutinrauma  Iso-Belt  Vähä-Belt  Samsøn Belt  Langelandin Belt  Fehmarnin Belt  Kielinlahti Kielinvuono  Eckernfördenlahti  Schlei  Flensburginvuono  Mecklenburginlahti 
Varsinainen Itämeri:  Arkonan allas  Bornholmin allas  Gotlanninmeri Gdańskinlahti  Gotlannin allas 
Suuret lahdet:  Riianlahti  Suomenlahti  Pohjanlahti Ahvenanmeri  Saaristomeri  Selkämeri  Merenkurkku  Perämeri
Felix Mendelssohn Bartholdy

| Felix Mendelssohn Bartholdy |
| --- | --- |
 Eduard Magnusin muotokuva Mendelssohn Bartholdysta, 1846.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. helmikuuta 1809 Hampuri, Saksa
Kuollut: 4. marraskuuta 1847 (38 vuotta) Leipzig, Saksi, Saksa
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera, länsimainen taidemusiikki ja orkesterimusiikki 
Soittimet:  urut, piano ja viulu 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.mendelssohn-stiftung.de/de
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jakob Ludwig Felix Mendelssohn Bartholdy (3. helmikuuta 1809 Hampuri – 4. marraskuuta 1847 Leipzig) oli saksalainen romantiikan ajan säveltäjä. Mendelssohn oli Mozartin ohella yksi historian suurimmista musiikin lapsineroista, ja hän lukeutuu taidemusiikin suurimpien säveltäjien joukkoon. Hän nosti unohdetun musiikillisen esikuvansa Johann Sebastian Bachin arvostetuksi säveltäjäksi. Mendelssohn oli lisäksi taitava pianisti, urkuri ja kapellimestari.
16-vuotiaana Mendelssohn sävelsi mestariteoksena pidetyn jousiokteton, jota on ajateltu koko lajityypin alkuna. Mendelssohnin tunnetuimpiin sävellyksiin kuuluu näytelmämusiikkiin Kesäyön unelma sisältyvä häämarssi (op. 61 no. 9), viulukonsertto sekä sinfoniat 3–4.
Elämä > Kapellimestari

Useiden matkojen jälkeen Mendelssohn sai lopulta vakituisen musiikillisen johtajan paikan Düsseldorfista vuonna 1833. Hän sävelsi sinä aikana yhden Sanattomien laulujen sarjoistaan, jotka ovat nykyään suosittuja pianolle kirjoitettuja tunnelmakappaleita. Hänen yksinvaltainen ja määräilevä lähestymistapansa johtajana kohtasi pian vastustusta, ja jo 1835 hän muutti Leipzigiin saatuaan sieltä kapellimestarin paikan kuuluisasta Gewandhausista, missä hän pysyi seuraavat yksitoista vuotta. Konsertteihin hän sisällytti aikalaistensa ohella Bachin, Georg Friedrich Händelin ja wieniläisten klassikoiden (Joseph Haydn, Mozart ja Ludwig van Beethoven) teoksia. Vuonna 1836 hän johti Paulus-oratorionsa kantaesityksen Düsseldorfissa.
Mendelssohn tapasi elämänsä aikana useita kuuluisuuksia, joista ensimmäisenä Johann Wolfgang von Goethen. Tämän tiedetään sanoneen nuorelle muusikolle: ”Kun olen alla päin, tule ja piristä minua soitollasi”. Hän tunsi myös Hector Berliozin, jonka hän tapasi ensin ranskalaisten taiteiden akatemiassa Roomassa ja myöhemmin Saksassa. Myös Berlioz mainitsee hänet muistelmissaan. Matkallaan Pariisiin vuonna 1831 hän tapasi Frédéric Chopinin ja Franz Lisztin. Mendelssohn oli onnellisesti naimisissa Cécile Jeanrenaudin kanssa vuodesta 1837 lähtien, ja he saivat neljä lasta.
Vuonna 1840 Mendelssohn ehdotti konservatorion perustamista Leipzigiin. Neuvottelut suunnitelmasta keskeytti Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm IV:n kutsu (käytännössä kuninkaallinen käsky) Mendelssohnille tulla kapellimestariksi Berliiniin hänen palvelukseensa. Siellä Mendelssohn sai jälleen nuivan vastaanoton sekä yleisöltä että muusikoilta, ja niinpä hänen eronpyyntönsä hyväksyttiin jo parin vuoden kuluttua. Hän palasi Leipzigiin, jossa suunniteltu konservatorio perustettiin vuonna 1843.