stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
La Maison du peuple (Ouagadougou)
Historia

La Maison du peuplen suunnittelu aloitettiin, kun Ylä-Volta itsenäistyi Ranskasta 1960. Rakennuksen suunnitteli ranskalainen René Faublée, jolle tehtävän oli antanut valtion presidentti Maurice Yaméogo. Rakennus luotiin Yaméogon puolueelle, ja sen alkuperäinen nimikin oli La Maison du Parti, ”Puolueen talo”. Rakennus valmistui vuonna 1965.
Yaméogon autoritaarinen hallinto kaatui vuonna 1966, vain viisi kuukautta Maison du peuplen valmistumisen jälkeen. Sotilasjuntta otti rakennuksen valtiolle, mutta vuonna 1968 se siirrettiin yksityisomistukseen ja siitä tuli kulttuurikeskus. Ouagadougou kunta otti rakennuksen haltuunsa vuonna 2008.
Maison du peuple on hiljalleen rapistunut, mutta se on silti ollut koko ajan käytössä. Siellä järjestetään muun muassa vuosittainen bobojen tanssitapahtuma Ramadanin päätteeksi sekä häitä ja taidenäyttelyitä.
World Monuments Fund valitsi sen 2022 uhanalaisten kulttuuriperintökohteiden World Monuments Watch -listalleen tarkoituksena edistää tietoisuutta, avustaa suojelua ja auttaa luomaan kestävä käyttösuunnitelma rakennuksen tulevaisuuden varmistamiseksi.
Arkkitehtuuri

Maison du peuple edustaa brutalistista arkkitehtuuria, ja esimerkiksi burkinafasolainen arkkitehti Diébédo Francis Kéré on kutsunut sitä ”Burkina Fason modernistisen arkkitehtuurin hienoimmaksi esimerkiksi ja koko Afrikan tärkeimpiin kuuluvaksi modernistiseksi rakennukseksi”.
Faublée yhdisti rakennuksessa sekä modernistisia ja brutalistisia vaikutteita mosien kansanarkkitehtuuriin. Siten se on arkkitehtonisesti osa postkolonialistisen kulttuuri-identiteetin ja itsehallinnon tunnus.
Maison du peuplen betoninen ulkoasu jäljittelee paikallisen maa-arkkitehtuurin värejä, tekstuureja ja kuviointeja. Katolla olevat lyhtymäiset rakennelmat muistuttavat puolestaan mosien perinteistä arkkitehtuuria, ja ne toimivat ilmanvaihtokanavina. Niiden kautta tulee myös luonnonvaloa pääauditorioon.
Rakennusta ympäröi laaja piha ja tiilimuuri. Sisäänkäynnin kohdalla on kaksi elefanttiveistosta, jotka kuvaavat Yaméogon puolueta Voltan demokraattista unionia. Päärakennus on sen eteläpuolelta koholla maasta pylväiden varassa, ja maakerroksesta auditoriokerrokseen johtaa kuusi portaikkoa.
Rakennuksessa on 2 500 -paikkainen teatterisali, ja siihen rakennettiin alkujaan muun muassa kaksi paviljonkia, teknisiä tiloja radiolähetyksiä varten, ravintoloita ja baareja. Pääauditorion istuimet on sijoitettu lavan ympärille viisikulmaisesti, ja keskuslava on pienen korokkeen päällä.
Kari Lindgren

Kari Lindgren, salanimi K. O. Harri, (9. maaliskuuta 1954 Hyvinkää – 5. toukokuuta 2011 Hyvinkää) oli suomalainen kustantaja, Book Studion perustaja.
Lindgren kustansi satoja kirjoja. Book Studio sai 1995 Suomen dekkariseuran Johtolanka-palkinnon ja Kirjakauppaliiton Kirjapöllö-palkinnon.
Lindgren työskenteli alkuun toimittajana Hyvinkään sanomissa. 1977 hän perusti Mp-lehden (1977–1993) ja vähän myöhemmin kustantamon Viihdeviikarit, joka julkaisi pokkareina dekkareita, kauhukirjoja, tieteiskirjoja, länkkäreitä ja romantiikkaa. Book Studio julkaisi muutamia suuria menestyksiä, kuten Stephen Kingiä ja Michael Blaken Tanssii susien kanssa. Sarjassa Jännityksen mestarit ilmestyi yli 140 kirjaa, klassikoita ja uusia huippunimiä. Lindgren myi Book Studion Gummerukselle ja jatkoi siellä, mutta Gummerus ajoi yrityksen neljän vuoden kuluttua alas. Sen jälkeen Lindgren perusti Book Karin ja vuonna 2006 Bookmanin ja oli aikeissa elvyttää Book Studiota. 1990-luvulla hän kustansi lyhytikäistä Amok-sarjakuvalehteä. Hän liukastui työmatkalla ja kuoli sen jälkeisen olkapääleikkauksen jälkiseurauksiin.
Oman yhtiönsä kautta julkaisemissaan suomennoksissa Lindgren käytti suomentajana salanimeä K. O. Harri.
Kuunnelma

Kuunnelma  (sittemmin myös audiodraama ) on näytelmästä kehittynyt pelkästä äänestä koostuva taidemuoto, jossa näyttelijöiden esittämällä vuoropuhelulla kerrotaan jokin tarina. Ihmisäänen lisäksi kuunnelmassa voidaan käyttää myös äänitehosteita tai musiikkia. Kuunnelman historia alkoi radiossa ja se on yhä kuunnelmien pääasiallinen lähetyskanava, mutta kuunnelmia voidaan levittää myös tallenteina tai Internetissä. Kuunnelmia tekevät pääasiassa julkisen palvelun radioyhtiöt.
Kuunnelman piirteitä

Jyrki Mäntylä kuvaa, että kuunnelmassa kuulija osallistuu mielikuvituksellaan teoksen luomistyöhön. Tämä antaa kuunnelmalle paljon vapauksia, sillä niiden tapahtumia, henkilöitä ja tapahtumapaikkoja ei rajoita muu kuin kuulijan hahmotuskyky. Näyttelijä ilmaisee roolihahmoaan pelkällä äänellään, eikä sitä rajoita hänen ruumiinmuotonsa.
Kuunnelmassa kieli on keskeisessä asemassa ja merkityksellisintä on, onnistuutaanko sanoilla johdattamaan kuuntelijan mielikuvitus haluttuun suuntaan. Koska kieltä ei voi tukea eleillä tai kirjoitetun kielen menetelmillä, niin se esiintyy kuunnelmassa paljaaltaan. Erityistä huomiota täytyy keskittää sävyyn, luontevuuteen, pelkistykseen ja keskitykseen.
Kuunnelman kohtauksissa yhtä aikaa esiintyvien henkilöiden määrän on oltava vähäinen, koska ihmiskorva pystyy vain rajallisesti erottamaan erilaisia ihmisääniä toisistaan.
Kuunnelman historia

Ennen varsinaisia kuunnelmia radiossa lähetettiin näytelmien radiotaltiointeja tavallisista teattereista ja näytelmien radiosovituksia. Jyrki Mäntylän mukaan kuunnelman historia alkaa vuonna 1924, kun englantilainen Richard Hughes kirjoitti radiolle näytelmän A Comedy of Danger, jossa tiedotusvälineen visuaalisuuden puute oli ratkaistu sijoittamalla tapahtumat pimeään kaivokseen. Kehittyessään itsenäiseksi taidemuodoksi kuunnelmissa luovuttiin vähitellen näytelmällisistä piirteistä kuten näytöksiin jakautuvasta rakenteesta. Aluksi kuunnelmien esitykset olivat suoria, koska tallennusmenetelmiä ei vielä ollut. Kuunnelmia alettiin tallentaa jo 1930-luvulla.
Ennen maailmansotia ja ennen televisiota kuunnelmat olivat suosittua viihdettä radion ollessa ainoa sähköinen media. Erityisesti Yhdysvalloissa tuotettiin paljon kuunnelmia. Tunnetuimpia tekijöitä oli Orson Wellesin Mercury Theatre, joka esiintyi teatterilavojen lisäksi radiossa 1930- ja 40-luvuilla. Kenties kuuluisin yhdysvaltalainen radiokuunnelmalähetys oli Wellesin Maailmojen sota vuodelta 1938, joka perustui H. G. Wellsin samannimiseen romaaniin ja joka sai useat kuulijat uskomaan, että marsilaiset todella olivat hyökänneet Maahan.
Nykyään kuunnelmia tuottavat ja lähettävät Euroopassa pääasiassa julkisen palvelun radioyhtiöt. Kuunnelmaformaatti on liian pitkäkestoinen ja kallista tuottaa kaupallisille radiokanaville. Suurin kuunnelmien tuottaja on Britannian julkisen palvelun radio BBC.
Radiossa esitettävien kuunnelmien lisäksi julkaistaan kuunnelmia suoraan tallenteilla. Internet on tuonut uutena ilmiönä äänitiedostoina jaettavat kuunnelmat, jotka ovat usein harrastelijoiden tekemiä ja Internetissä julkaisemia. Japanissa nk. draama CD (audiodraama) on suosittu kuunnelman muoto, jossa esimerkiksi animen pohjalta esitettyä tarinaa laajennetaan ja julkaistaan CD-levyillä. Harrastajat ovat tehneet englanninkielisiä versioita muun muassa Steins;Gate visual novelin draama-CD:stä.
Kuunnelma Suomessa

Kuunnelmia on esitetty Suomessa heti Yleisradion aloitettua toimintansa. Alkuvaiheessa olivat käytössä myös nimitykset kuulelma ja kuulonäytelmä. Nykyään kuunnelmia esittää Suomessa Yle Radio 1, jolle niitä tuottaa muun muassa Radioteatteri. Yle Radio Vega esittää ruotsinkielisiä kuunnelmia, mutta ilman vakiintuneita aikoja.  Yksi Yleisradion tunnetuimmista kuunnelmasarjoista on Knalli ja sateenvarjo. Yleisradion arkistoista löytyy kuunnelmatallenteita vuodelta 1938. Yleisradiossa kuunnelmien alkuperäinen esityspäivä oli maanantai. Koska lähetykset olivat suoria, näyttelijöiden tuli olla paikalla, ja maanantai on perinteisesti teattereissa vapaapäivä.[lähde? ]
Kaupallisista radioista The Voice otti ensimmäisenä kuunnelman ohjelmistoonsa, kun syksyllä 2013 kanavalla esitettiin kolmen kuukauden mittainen uudenajan radiokuunnelmasarja Pikku Naisia 2.0. Viikoittain vaihtunut, neljä kertaa päivässä toistettu, muutaman minuutin mittaisia jaksoja sisältänyt jatkokertomus maalasi tarinaa kolmesta kaupunkilaisnaisesta, Annasta, Marista ja Kristasta, joista jokainen katseli maailmaa omasta näkökulmastaan. Radiokuunnelman käsikirjoittaja Eeva-Maria Lisko (Arkistoitu – Internet Archive) on aikaisemmin julkaissut novelleita ja lyhytproosaa eri lehdissä.[lähde? ]
Radioteatterin kuuluisia ohjaajia olivat muun muassa Markus Rautio, Urpo Lauri, Eero Leväluoma sekä Olavi Paavolainen. Useat tunnetut suomalaiset kirjailijat ja elokuvakäsikirjoittajat ovat kirjoittaneet uransa varrella  kuunnelmia, mm. Paavo Haavikko, Jussi Kylätasku, Pekka Lounela, Veijo Meri, Outi Nyytäjä, Mauri Sariola, Eila Pennanen, Paavo Rintala, Juha Siltanen, Antti Tuuri ja Hella Wuolijoki. Erityisesti kuunnelmakirjailijana profiloituneisiin kirjailijoihin kuuluu muun muassa Pirkko Jaakola.[lähde? ]
Kuunnelma Suomessa > Suomalaisia radiokuunnelmia

Suomisen perhe (1938–1950) / Tuttu Paristo
Juurakon Hulda (1956) / Hella Wuolijoki
Kankkulan kaivolla (1958–1970) / Antero Alpola ja Aune Ala-Tuuhonen
Kalle Kustaa Korkin ja Pekka Lipposen seikkailut : jännityskuunnelmasarja / Outsider
Kukunor : satu ihmislapsille : lastenkuunnelma (1965) / Lauri Viita
Hyvää iltaa, nimeni on Cox! (1966), Rolf ja Alexandra Becker
Nuoren opettajattaren varaventtiili (1969) / Hilja Valtonen
Tirlittan (1969, myös 1989) / Oiva Paloheimo
Noita Nokinenä : lastenkuunnelmasarja (1967–1985) / Toini Vuoristo
Joulutarina (1970) / Charles Dickensin Joululaulu-nimisen näytelmään mukaan
Kantolan perhe (1976–2005) / useita käsikirjoittajia
Elmo, urheilija (1977) / Juhani Peltonen
Elmo – muu maailma (1978) / Juhani Peltonen
Isoisää etsimässä (1978) / Arto Paasilinna
Knalli ja sateenvarjo (1979–2008) / Edward Taylor & John Graham
Sinuhe egyptiläinen (1982) / Mika Waltari
Maata etsimässä : 19-osainen tieteisjännityskuunnelma (1982–1983) / James Follett
Hirtettyjen kettujen metsä (1985) / Arto Paasilinna
Vainaja-sarja (1995–2010) / Pentti Järvinen
Kunnia (Antonius ja Kleopatra) (1996) / William Shakespeare
Täällä Pohjantähden alla (2009)
Ohjaaja Niskasen puheilla (2010) / Joni Skiftesvik
Rakkaudella, Rauli Badding (2010) / Pärttyli Rinne
Pikku Naisia 2.0 (2013) / Eeva-Maria Lisko
Kampushalli

| Kampushalli |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Teknologiakatu 8, 67100 Kokkola
Avattu:  30. maaliskuuta 2015
Omistaja:  Kiinteistö Oy Kokkolan Kampus
Kustannukset:  n. 7 milj. €
Käyttäjät
 Kokkolan NMKY Keski-Pohjanmaan koulutusyhtymä 
Katsojakapasiteetti
 n. 450 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Kampushalli on Kokkolan Torkinmäen kaupunginosassa sijaitseva, maaliskuussa 2015 käyttöön vihitty urheiluhalli. Sitä käyttävät ensisijaisesti Keski-Pohjanmaan koulutusyhtymän opiskelijat, ja lisäksi käyttäjinä on paikallisia urheiluseuroja, kuten koripalloseura Kokkolan NMKY. Yli seitsemän miljoonaa euroa maksanut Kampushalli korvasi kolme vanhaa liikuntasalia. Uudessa palloilusalissa on rajallisesta rakennusbudjetista johtuen noin 450 hengen katsomo, jota on kritisoitu liian pieneksi. Kampushallissa toteutetaan myös terveystiedon ja turvallisuusalan opetusta sekä opiskelijaterveydenhuoltoa, ja rakennuksessa on myös kuntosali, kahvio ja tatami/tanssisali.
Kano (täsmennyssivu)

Kano tai Kanō voi tarkoittaa:
Kano, Nigerian osavaltio
Kano, osavaltion pääkaupunki
Kanon emiiri, kaupungin perinteinen hallitsija
Kano-malli, uusien tuotteiden tuotantoteoria
Kano, hahmo Mortal Kombat -universumissa
Kano, Kane Brett Robinson, brittiläinen rap-artisti
Kano, italialainen tanssimusiikkiyhtye
Kanō-koulukunta, japanilaisen maalaustaiteen koulukunta
Kanō, japanilainen sukunimi:
Jigorō Kanō (1860–1938), judon perustaja
Takashi Kanō (1920-2000), jalkapalloilija
Yuri Kanō (s. 1978), kestävyysjuoksija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kano”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kampusranta

Kampusranta sijaitsee Marttilan kaupunginosassa Seinäjoen kantakaupungin alueella. Puisto sijaitsee Seinäjoen itärannalla muodostaen puistokokonaisuuden yhdessä Jouppilanrannan kanssa. Kampusranta rajautuu Kampustalon ja Seinäjoki-salin sekä Seinäjoen väliselle alueelle. Puiston on suunnitellut arkkitehti Arne Von Boehm ja toteutuksen on suunnitellut Hannu Ojanen.
Lee Teng-hui
Kunnianosoituksia

Tasavallan ritarikunta (Gambia, 1996)
Kulttuurikaanon

Kulttuurikaanon on kokoelma ohjeellisia, sitovia, erityisen arvovaltaisia, aitoja, tärkeimpiä tai parhaita teoksia sekä myös taiteellisen kuvaamisen ja ilmaisun sääntöjä, mittasuhteita, kaavoja ja kuvaamistapoja. Kaanonin luonteeseen kuuluu aina ohjaavuus ja arvottaminen tietyn periaatteen mukaan. Jonkin asian kaanoniksi julistamista sanotaan kanonisoinniksi.
Kulttuurikaanon voi olla valtion määrittelemä. Esimerkiksi Neuvostoliitossa sosialistisen realismin kaanonit olivat puolueen oppien mukaisuus, kansanomaisuus, perinteisyys, tyypillisyys, historistisuus ja sankarillisuus. Kansallisia kulttuurikaanoneita on julkaistu Hollannissa Tanskassa ja Latviassa. Myös Ruotsissa ja Suomessa on ehdotettu kulttuurikaanoneiden käyttöönottoa.
Tanskan kaanonit

Tanskan kulttuurikaanonit on luettelo 108 taideteoksesta, jotka virallisen tahon mukaan ovat oleellisia Tanskan kulttuuriperinnössä. Kulttuurikaanonit toi esille konservatiivien kulttuuriministeri Brian Mikkelsen vuonna 2004. Kaanonit valitsi 35 hengen valitsijajoukko, joka koostui pääasiassa tanskalaisen kulttuuriperinnön piirissä työskentelevistä. Kaanonit valittiin arkkitehtuurista, muotoilusta, kuvataiteesta, teatterista, kirjallisuudesta, elokuvasta ja musiikista. Lisäksi valittiin erikoiskaanon lastenkulttuurista.
Tanskan kaanonit julkaistiin alkuvuodesta 2006. Ministeri Mikkelsenin mukaan listat ovat tärkeitä syntyperäisten tanskalaisten lisäksi myös maahanmuuttajille. Ne kertovat, mitä on tanskalaisuus. Kaanoneissa mainitaan hyvin tanskalaiseksi kirjallisuudeksi esimerkiksi H. C. Andersenin Pieni Merenneito ja Karen Blixenin Talvisia tarinoita.
Ruotsin kaanonehdotus

Ruotsissa Kansanpuolue liberaalien kansanedustaja Cecilia Wikström ehdotti vuonna 2006, että valtion pitäisi laatia lista siitä, mikä on kulttuuria ruotsalaisimmillaan. Toimikunnat valitsisivat kirjallisuudesta, musiikista, arkkitehtuurista ja muilta taiteenaloilta tärkeimmät teokset kulttuurikokoelmaksi. Dagens Nyheterin mukaan Wikströmin ajatus olisi "sementoida selkeä ajatus ruotsalaisuudesta".
Suomen kaanonehdotus

Eduskunnan sivistysvaliokunnan puheenjohtaja Kaarina Dromberg (kok.) ehdotti suomalaista kulttuurikaanonia vuonna 2006. Dromberg sanoi, että ”Kyse ei ole oikean ja väärän listaamisesta. Pelko valtion ohjailusta on aivan turhaa. Tärkeää on, että pienet kulttuurialueet, joihin Suomikin kuuluu, vaalivat omaa kulttuuriaan.” Drombergin mukaan oman kulttuurin määrittely: ”–– helpottaisi myös muiden kulttuurien läpäisyä ja voisi auttaa suomalaisia ymmärtämään kulttuurin merkitystä. Vahvojen perusteosten tunteminen on suomalaiselle identiteetille tärkeää.”
Ajatus poiki runsaasti keskustelua. Kansanedustaja Outi Mäkelä (kok.) kommentoi kaanonesitystä: ”Ilahduttavasti keskustelu kulttuuriperimästämme ja sen esiin nostamisesta on käynnistynyt Drombergin kulttuurikaanon ajatuksen myötä.” Mäkelä totesi tosin, että ”Keskustelun ei tarvitse välttämättä johtaa listaan merkkiteoksista, mutta tärkeää olisi että tiedostamme laajemmin oman kulttuurisen taustamme ja osaamme viestiä sen muiden kulttuurien edustajille.”
Pohjoismaiden kulttuurikaanon

Vuonna 2006 Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnan Kulttuuri- ja koulutusvaliokunnassa keskusteltiin vilkaasti erityisen pohjoismaisen kulttuurikaanonin luomisesta. Ehdotus sai sekä kannatusta että vastustusta. Vastustajien mukaan kaanonin luominen on hankalaa, koska monilla pohjoismaalaisilla on erilainen kulttuuritausta. Puolustajien mukaan kaanon liittyisi luontevasti ”Pohjoismaat globaalina voittaja-alueena” -hankkeeseen, koska sen avulla voitaisiin lisätä tietämystä naapurimaista ja vahvistaa Pohjoismaiden yhteenkuuluvuutta. Valiokunta totesi, että nationalistisilta ja kaupallisilta painotuksilta on kuitenkin pyrittävä välttymään ja päätti jatkaa keskustelua aiheesta.
Vuoden 2007 toimintakertomuksessa Kulttuuri- ja koulutusvaliokunta päätti kuitenkin luopua erityisen pohjoismaisen kulttuurikaanonin valmistelusta, ”koska kaanon on käsitteenä niin kuormitettu.”
Keskustelua

Hannele Koivunen ja Leena Marsio tarkastelevat kulttuurikaanoneita Suomen opetusministeriön julkaisussa Reilu kulttuuri? Kulttuuripolitiikan eettinen ulottuvuus ja kulttuuriset oikeudet. He kirjoittavat kaanonin luonteen olevan voimakkaasti ohjaava. Kaanonia on käytetty määrittelemään ja erottelemaan ”hyvän” ja ”huonon”, ”hyväksyttävän” ja ”ei-hyväksyttävän” rajaviivoja.
Kirjoittajat toteavat, että kansallisvaltion taloudellinen merkitys on globaalitalouden oloissa muuttunut tai murtunut ja kysymys kaanonista saattaa heijastella sitä, että kansallisvaltiolle haetaan kulttuurista puolustuslinjaa. Kirjoittajien mukaan on ilmeistä, että tässä yhteydessä käytetty puhetapa merkitsee politiikan kulttuuristumista ja etnisten painotusten yhdistämistä kulttuuripolitiikkaan. Kulttuuripolitiikasta on tullut maahanmuuttopolitiikan väline ja perustelu, jossa kansallinen tai eurooppalainen hegemonia asetetaan vastakkain maahanmuuttajien ja monikulttuurisuuden kanssa.
Aiheesta muualla

Kulturkanon, Tanskan valtion kulttuurikaanon, Tanskan kulttuuriministeriö. (tanskaksi) (englanniksi)
Sydneyn oopperatalo on osa Tanskan kulttuurikaanonia.
Laura Tesoro

| Laura Tesoro |
| --- | --- |
 Tesoro vuonna 2014
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1996 (ikä 28)
Ammatti:  laulaja, näyttelijä
Muusikko
Laulukielet:  flaami, englanti
Aktiivisena:  2008–
Tyylilajit:  pop, R&B
Levy-yhtiöt:  Warner Music Group ja Sony Music 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Laura Tesoro (s. 19. elokuuta 1996) on belgialainen laulaja ja näyttelijä.
Tesoro edusti Belgiaa vuoden 2016 Eurovision laulukilpailussa Tukholmassa kappaleella What’s the Pressure. Hän sijoittui finaalissa kymmenenneksi.
Näyttelijänä Tesoro sai ensimmäisen merkittävän roolinsa vuonna 2008, ja on näytellyt useissa belgialaisissa televisiosarjoissa.
Tesoro seurustelee belgialaisen näyttelijä-tanssija Giovanni "Gio" Kemperin kanssa. He asuvat yhdessä.[lähde? ]
Muuta

Tesoron äidinkieli on flaami. Hänen äitinsä on belgialainen ja isä italialainen.
Diskografia > Singlet

| Vuosi | Single |
| --- | --- |
2014: ”Outta Here”
2015: ”Funky Love”
2016: ”What’s the Pressure”
2017: ”Higher”
2017: ”Beast”
2018: ”Mutual”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laura Tesoro Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Kuuno Sevander

| Kuuno Sevander |
| --- | --- |
 Kuuno Sevander 1930-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1898 Oulu
Kuollut: 24. kesäkuuta 1989 (91 vuotta) Petroskoi
Ammatti:  näyttelijä, laulaja, teatteriohjaaja
Puoliso:  Lilly Sevander
Muut tiedot
Aktiivisena:  1918–1988
Kauno Aksel ”Kuuno” Sevander (ven. Кууно Иоганович Севандер, 12. helmikuuta 1898 Oulu – 24. kesäkuuta 1989 Petroskoi[lähde? ]) oli suomalaissyntyinen näyttelijä, laulaja ja teatteriohjaaja, joka 1930-luvun alusta lähtien vaikutti Neuvosto-Karjalassa. Hän toimi Petroskoin Kansallisen teatterin ensimmäisenä johtajana ja työskenteli myöhemmin teatterin puheopettajana vielä 1980-luvun lopussa yli 90-vuotiaana. Ennen Neuvostoliittoon muuttoaan Sevander asui siirtolaisena Pohjois-Amerikassa, missä hän 1920–1930-lukujen vaihteessa levytti useita kupletteja.
Elämä

Kuuno Sevander syntyi Oulussa yksitoistalapsiseen Johan Ferdinand Sevanderin ja Elida Sofia Salménin perheeseen, jossa oli kymmenen poikaa ja yksi tyttö.[lähde? ] Vuonna 1918 Kuuno lähti veljensä Kallen kanssa siirtolaiseksi Pohjois-Amerikkaan. Veljekset asuivat aluksi Yhdysvaltain puolella Michiganissa ja Minnesotassa, josta lopulta päätyivät Kanadaan. Kuuno työskenteli muun muassa kuparikaivoksilla. Hän oli mukana myös amerikansuomalaisen työväenliikkeen toiminnassa, tutustuen samalla sosialismiin. Pohjois-Amerikassa hän oli saapumisestaan lähtien mukana suomalaisten työväenyhditysten teatteriryhmissä, toimien näyttelemisen lisäksi myös ohjaajana ja teatterinjohtajana. Esimerkiksi 1920-luvun puolivälissä Sevander vaikutti Massachusettsin Norwoodissa amerikansuomalaisen Into-haalin teatteriryhmän ohjaajana.
1920-luvulta lähtien tuhansia amerikansuomalaisia muutti Neuvosto-Karjalaan. Lähtijöitä varten New Yorkiin perustetun värväystoimiston johtaja tiedusteli Sevanderilta hänen halukkuuttaan lähteä Petroskoihin työskentelemään perusteilla olevaan suomenkieliseen teatteriin. Sevanderin ilmoittautumiskaavakkeeseen merkittiin ammatiksi metallimies, mutta hänet kuitenkin luvattiin ottaa toihin teatteriin. Sevander saapui Petroskoihin elokuussa 1931 yhdessä puolisonsa Lillyn ja 12-vuotiaan poikansa Miltonin kanssa. Karjalan tasavallan valistusasian kansankomissaari antoi hänelle tehtäväksi koota kaksitoistahenkisen näyttelijäryhmän, joka lähetettäisiin loppuvuodeksi opiskelemaan Leningradin teatteri-instituuttiin. Tämän jälkeen ryhmä antaisi tammikuussa 1932 Karjalan kansallisen teatterin ensimmäisen näytöksen. Seuraavana kesänä Sevanderin ryhmään yhdistettiin Leningradista saapunut Ragnar Nyströmin näyttelijäseurue, joka oli saanut kolmen vuoden teatteriopintonsa päätökseen. Sevanderin ja taiteellisena johtajana toimineen Nyströmin ohella Kansallisen teatterin alkuvaiheiden puuhamiehiä oli myös Sevanderin kanssa Pohjois-Amerikasta saapunut ohjaaja Alarik Sundelin. Vuonna 1933 valistusasian kansankomissaari määräsi Sevanderin Uhtualle perustamaan Kansallisen teatterin alaisuudessa toimivaa kolhoositeatteria, jonka tehtävänä oli kiertää eri puolilla Karjalan syrjäseutuja.
Kansallinen teatteri joutui myös Stalinin vainojen kohteeksi 1930-luvun lopulla. Toistakymmentä näyttelijää vangittiin, mutta Sevander sai olla rauhassa. Toisen maailmansodan aikana hänet siirrettiin Siperiaan kun suomalaiset olivat vallanneet Petroskoin. Rauhan tultua teatteri toimi aluksi Aunuksessa, josta se vuonna 1950 siirtyi takaisin Petroskoihin. Uutena teatterinjohtajana oli Sulo Tuorila, mutta Sevander jatkoi teatterin palveluksessa, toimien muun muassa puheopettajana aina vuoteen 1988 saakka. Varsinaisen teatterityön lisäksi hän toimi myös kuoronjohtajana ja laulunopettajana. Vuonna 1959 Sevander teki ääniroolin suomalais-neuvostoliittolaisessa yhteistyöelokuvassa Sampo.
Levytykset

Vuosina 1929–1931 Sevander levytti Yhdysvalloissa Columbia-levymerkille yhteensä 12 kappaletta, jotka julkaistiin kuudella savikiekolla. Hänen esittämiään kappaleita oli sanoittanut muun muassa Oskar Nyström. Niitä on myöhemmin julkaistu myös suomalaisilla kokoelmilla Lauluja Ameriikan Raitilta 1 (1991), Lauluja Lännen Kultalasta (1992) ja Proletaarit nouskaa! (2013).
Levytykset > Diskografia

Alla venäläisen kuun / Erien rannalla, 1929.
Kiikalan polkka / Tanssit Tarvaisen torpassa, 1929.
Römperin tanssit / Tuletko tyttö tanssiin, 1929.
Ain merta merimies rakastaa / Kataja se matala, 1930.
Elon tiellä / Lempi, sun säveleesi soi, 1930.
Helsingin kulkurin huolia / Poika oli Pohjan Torniosta, 1931.
Muuta

Kuuno Sevanderin poika Milton Sevander (1919–1973) jäi jatkosodan aikana suomalaisten sotavangiksi ja joutui vapauduttuaan vankileirille Gruusiaan. Miltonin vaimo oli opettaja ja kirjailija Meimi Sevander.
Aiheesta muualla

Kuuno Sevander ja Sulo Tuorila muistelevat Karjalan kansallisteatteria (audio) Viron yleisradio ERR.
Kappin kirkko

| Kappin kirkko Kapp kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Østre Toten, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1939
Suunnittelija:  Henry Bucher
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kappin kirkko (norj. Kapp kirke) on Østre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1939.