Itsenäinen Kroatian valtio
Vastarinta

Huhtikuussa vuonna 1941 monet kroaatit ottivat Saksan Wehrmachtin ja maanpaosta saapuneet Ustašan jäsenet vastaan kukkakimpuin ja suurin juhlallisuuksin. Laajat kansalaispiirit olivat turhautuneita ja pettyneitä Jugoslaviaan. Kroatian itsenäistyminen ja huhtikuussa käyty lyhyt sota sai monet ajattelemaan toiveikkaasti, että maa säästyy suuremmalta hävitykseltä.
Kesä-heinäkuussa samana vuonna monen ensi-innostus oli muuttunut tyrmistykseksi. Asutuskeskuksiin ilmestyi murhanhimoisia propagandajulisteita ja listoja surmatuista ja vangituista uuden hallinnon vastustajista. Monissa kansalaisissa herätti ihmetystä se, miten aiemmin arvostettuina pidettyjä henkilöitä syytettiin nyt epäisänmaallisuudesta. Juutalaisten vainoamista kansa ei voinut ymmärtää. Maassa oli ollut antisemitismiiä, mutta suurin osa työväen- ja keskiluokasta ei sitä suvainnut. Suhteet serbeihin olivat monimutkaisemmat: heidän ylivaltaansa Jugoslaviassa inhottiin, mutta heidän surmaamistaan kannattivat vain ääriainekset. Murhaamisten ja karkotusten tultua suuren yleisön tietoisuuteen, moni katsoi velvollisuudekseen liittyä partisaaneihin. Tosin moni otti asenteen, että ei näe, ei kuule, eikä tiedä mitään.
Italian kanssa tehtyjä sopimuksia vastustivat tavallinen kansa, katolinen kirkko ja jopa Ustašan jäsenet. Muuan ulkoministeriön virkamies, joka oli periaatteessa Ustašan kannattaja, totesi että itsenäistymisjulistuksen tuoma ilo vaihtui pettymykseksi ja hän otti Kroatian trikoloria kuvaavan ruusukkeen pois takistaan. Jopa Slavko Kvaternik, joka julisti huhtikuussa 1941 radiossa Itsenäisen Kroatian valtion syntyneeksi, kääntyi vastustamaan Ustašaa. Hänen mielestään Ustaša ei ollut vallankumouksellinen itsenäisyysliike, vaan se oli hylännyt uskonnon, moraalin, laillisuuden ja politiikan toimintatavat. Se oli muuttanut jäsentensä toimintatarmon puhtaaksi barbariaksi. Hän ei voinut myöskään hyväksyä Pavelićiin kohdistettua henkilöpalvontaa. Kvaternik erotettiin kaikista viroistaan vuonna 1942.
26. toukokuuta 1941 lukioiden oppilaat koottiin Zagrebin stadionille seisomaan kolmirivissä. Ustašan virkailijat määräsivät juutalaiset ja serbit astumaan esiin. Tuloksena oli, että kaikki oppilaat astuivat rivistä pelkäämättä heitä uhannutta poliisiväkivaltaa. Myöhemmin samana vuonna kuuluisa Sarajevon Haggadah (Juutalaisten Raamattu) piilotettiin museosta maaseudulle. Museon virkailija Jozo Petrovic oli saanut vihjeen, että Ustaša aikoi hävittää sen.
Italiasta saapuneiden maanpaossa olleiden Ustašan jäsenten toiminta herätti sekä inhoa että pelkoa. Heidät oli ylennetty lähes kaikki, suoraan eversteiksi. He käyttivät terroria valtion vihollisia ja erimielisiä Ustašan jäseniä kohtaan. Erityisen inhottuja ja pelättyjä olivat Slavko Kvaternikin poika Eugen ”Dido” Kvaternik joka perusti ja johti salaista poliisia UNS:ää ja Maks Luburić, joka perusti ja johti keskitysleirejä. Heidän toiminnastaan raportoitiin Vatikaaniin, jonne heitä kuvailtiin nykyajan keisari Neroina. Heidän toimintansa vuoksi aluksi NDH:ta sympatisoinyt Vatikaani kääntyi Ustašahallinon vastustajaksi. Luburić ja Eugen ”Dido” Kvaternik edustivat juuri sellaisia nuoria miehiä, joita Pavelić arvosti ja katsoi hallintonsa eniten tarvitsevan.
Kirjailijat Vladimir Nazor ja Ivan Goran Kovacić pakenivat NDH:sta ja liittyivät Titon partisaaneihin. Italialainen kenraali Mario Roatta puolestaan ryhtyi suojelemaan serbejä ja juutalaisia ja kieltäytyi yhteistyöstä Ustašan kanssa. Hän teki yhteistyötä Četnikien kanssa ja antoi näille apuaan. Wehrmachtin kenraali Edmund Glaise von Horstenau lähetti esimiehilleen Saksaan raportteja, missä ei peitellyt eikä salaillut inhoaan Ustašan politiikkaa ja toimintatapoja kohtaan.
Kroatian kommunistit päättivät ryhtyä aseelliseen vastarintaan 10. huhtikuuta 1941, samana päivänä kuin Itsenäinen Kroatian valtio perustettiin. Zagrebissa sijaitsivat kirjapainot, missä ensimmäiset vastarintaan kehottavat lentolehtiset painettiin.
Titon partisaanit aloittivat taistelun 22. kesäkuuta 1941, aluksi syrjäseuduilla ja Ustašan joukkojen hävittämillä alueilla. Syyskuussa 1941 kommunistit julistivat Pavelićin maanpetturiksi ja kehottivat Domobrani-joukkoja vaihtamaan puolta. Julistuksissa kehotettiin taistelemaan Kroatian, ei Jugoslavian puolesta.
Tito yritti vuonna 1941 neuvotella Četnikkien, Jugoslavian kuningasmielisten partisaanien kanssa, yhteisrintamasta. Neuvottelut eivät johtaneet mihinkään. Četnikkien johto päätti odottaa sodan loppua ja käytti tilaisuuteensa kroaattien ja muslimien vainoamiseen Bosniassa, jonka alueita liitettäisiin tulevaan Suur-Serbiaan. Tito alkoi nyt julistuksissaan puhua uudesta Jugoslaviasta, jossa jokaisella kansalla olisi vapaus ja itsemääräämisoikeus. Hänen vetoomuksensa ”veljeydestä ja yhtenäisyydestä” sai vallinneessa tilanteessa paljon kannatusta.
Aseellinen taistelu sai alkunsa vuonna 1942 Krajinasta, alueilta joissa Ustaša oli tehnyt joukkomurhiaan. Se vahvistui vuonna 1943 Dalmatiasta, sen jälkeen kun Italia oli vetäytynyt maakunnasta. Enemmistö Jugoslavian partisaaniarmeijan jäsenistä oli peräisin Kroatian alueelta ja siihen kuului sekä kroaatteja että serbejä.
Jo vuonna 1942 raportoi Italian armeijan komentaja Bastiani, että Dalmatiassa on havaittavissa merkittävää partisaanitoimintaa ja he ovat eristämässä Zadarin ja Spilitin kaupungit ympäröivästä maaseudusta. Samana vuonna Domobranien komentaja totesi, että partisaanit taistelevat ihailtavan taitavasti ja sen propaganda on kansan mielestä uskottavaa. Partisaanisoluja tuntui olevan kaikkialla: Dombrani-joukoissa, kouluissa ja jopa Ustašan nuorisojärjestössä. Vuonna 1943 Kroatian partisaanien johto ilmoitti, että sen riveistä löytyy 100 000 motivoitunutta taistelijaa.
Vuonna 1944 Tomislav Sertić Ustašan eliittijoukkojen esikuntapäällikkö totesi, että Kroatian tulevaisuuden ratkaisevat kaksi sotijapuolta, Ustaša ja kommunistipartisaanit. Partisaanit voittivat, sillä heidän kannatuksensa kasvoi, kun taas Ustašan pieneni pienenemistään.