stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kap Horn
Historia

Ensimmäisenä Etelä-Amerikan kiertänyt merenkulkija oli portugalilainen Fernão de Magalhães 1520-luvulla. Hän ei kuitenkaan kiertänyt Kap Hornia, vaan purjehti Tulimaan pohjoispuolitse Magalhãesinsalmen kautta länteen kiertäessään laivastoineen ensimmäisenä maapallon ympäri – joskin Magalhães itse kuoli taistelussa alkuasukkaita vastaan Filippiineillä myöhemmin saman purjehduksen aikana.
Kap Hornin eteläpuolitse purjehti ensimmäisenä tiettävästi Francis Drake 1570-luvun lopulla.
Hollantilainen kauppias Jacob Le Maire oli lukenut Etelämeren kultarikkauksista ja sai suostuteltua kotikaupunkinsa Hoornin varustamaan syksyllä 1615 kaksi laivaa. Retken navigaattoriksi hän sai Magalhãesinsalmen kautta kolmesti Etelämerellä käyneen päällikön Willem Schouten.
Laivoista pienempi Hoorn menetettiin tulipalossa Patagonian rannikolla, mutta suurempi Eendracht purjehti sittemmin ”Le Mairen salmeksi” nimetyn väylän kautta ja saapui Kap Hornin edustalle 29. tammikuuta 1616. Maailman merenkululle tämä uusi reitti Atlantin ja Tyynenmeren välillä oli merkittävä löytö. Kolme vuotta myöhemmin Nodales-veljekset löysivät Kap Hornilta sata kilometriä lounaaseen sijaitsevat Diego Ramirez -saaret.
Vaarallisuuden syyt

Varsinkin talvikaudella tuulen voimakkuus on usein navakkaa tai kovaa. Niemen lähistöllä ei ole maata tai riuttoja, vaan kylmä tuuli puhaltaa suoraan etelästä esteettä kohti niemeä ja Andeja. Aallot nousevat usein nelimetrisiksi.
Suomalaiset Kap Hornilla

Turkulainen Herman Spöring näki tiettävästi ensimmäisenä suomalaisena Kap Hornin 26. tammikuuta 1769. Hän oli englantilaisen merenkulkijan ja tutkimusmatkailijan James Cookin Endeavour-laivalla luonnontieteilijä Joseph Banksin ja ruotsalaisen botanistin Daniel Solanderin assistenttina ja piirtäjänä. Spöring kuitenkin kuoli matkan aikana.
Vuonna 1846 pietarsaarelainen parkki Hercules purjehti ensimmäisenä suomalaisena laivana Kap Hornille ja samalla maailman ympäri. Laivan päällikkönä oli Petter Gustaf Idman, joka oli jo vuonna 1831 purjehtinut ruotsalaisen Ophir-laivan päällikkönä Kap Hornin kautta Chilen Valparaísoon. Laivanvarustaja Gustaf Eriksonin Pamir kiersi Kap Hornin 11. heinäkuuta 1949 viimeisenä kauppapurjealuksena. Vehnälastin tuonti Port Victoriasta Etelä-Australiasta Falmouthiin kesti tällä matkalla 127 vuorokautta.
Suomalaisilla Kap Hornin purjelaivalla kiertäneillä merikapteeneilla eli kaphoornareilla on kansainvälisen mallin mukaan oma yhdistys Amicale des Capitaines au Long Cours Cap Hornies Finlandais.
Koululaiva Suomen Joutsen kiersi Kap Hornin vuonna 1936. Nykyisin siellä käy säältään helppona vuodenaikana useita turistilaivoja ja matkaveneitä, kuten Suomen Purjelaivasäätiön Kuunari Helena vuonna 2006.
Kirjallisuutta

Dunker, Pertti: Merivuokko Antarktiksella.  Merivuokko Kirja Oy, 1992.  ISBN 951-96361-1-0
Järäinen, Topi T.: Viimeinen satama.  Turku: Turun sanomat, 2006.  ISBN 951-9129-64-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuunari Helenan purjehdus Suomen Joutsenen jäljillä
Kapinkiuru

| Kapinkiuru |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Pitkänokkakiurut Certhilauda
Laji::  brevirostris
Kaksiosainen nimi
 Certhilauda brevirostris  Roberts, 1941 
Katso myös
   Kapinkiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kapinkiuru (Certhilauda brevirostris) on Etelä-Afrikassa tavattava kiuruihin kuuluva varpuslintu. Laji erotettiin omaksi lajikseen pitkänokkakiurusta (Certhilauda curvirostris) vuonna 1999.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kapinkiuru on noin 21 cm. Lajin pää, selkä siivet ja pyrstö ovat väriltään ruskeat. Vatsa on valkoinen, ja siinä on mustia raitoja. Nokka on kapinkiurulla pitkähkö ja hieman alaspäin taipunut. Päässä on lisäksi valkoinen silmäkulmajuova.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kapinkiurua tavataan Western Capen osavaltiossa sijaitsevasta Agulhasin tasankoalueilla, joita rajaavat Bot-joki ja Georgen kaupunki.. Laji elää peltomailla, mutta välttää alueita, jotka ovat tehoviljelyssä. Lajia tavataan myös hiekkaisten karoo-arojen pensaikoissa. Suurin osa lajin elinympäristöä on nykyään viljapeltoja ja laitumia, joihin se on sopeutunut hyvin. Lajin elinympäristö on tuntemattomista syistä laikuittainen.
Elintavat ja ravinto

Kapinkiurut liikkuvat yleensä yksin tai pareittain. Laji pesii syyskuusta lokakuuhun. Pesän se rakentaa kasvillisuuden sekaan tai maahan. Naaras munii kahdesta kolmeen munaa. Poikaset poistuvat pesästä marraskuuhun mennessä.
Ravintonaan laji käyttää pääasiassa hyönteisiä, mutta ajoittain myös siemeniä.
Kaprion luterilainen seurakunta

Inkerin luterilaiset seurakunnat.
Kaprion kirkko vuonna 1911.
Novasolkan kylä, kirkko ja pappila vuoden 1860 kartalla.
Kaprion luterilaisen kirkon paikka vuonna 2006.
Ojankylän rukoushuone vuonna 1911.
Kaprio oli luterilainen seurakunta Kaprion seudulla Inkerissä. Sen vuonna 1766 rakennettu kirkko sijaitsi Novasolkan kylässä. Seurakunta kuului Länsi-Inkerin rovastikuntaan. Sen toiminta päättyi 1920-luvun lopulla.
Seurakunnan historia

Kaprioon perustettiin Inkerin ensimmäinen luterilainen seurakunta jo 1580-luvulla, kun Ruotsi oli valloittanut alueen. Seurakunta toimi uudelleen 1620-luvulta lähtien. Kaprion linnan saarnaaja työskenteli vuosina 1628–1634 myös saksalaisen seurakunnan pappina. Vuosina 1624–1629 Kapriossa oli lisäksi ruotsalais-suomalainen saarnaaja. Myöhemmin paikkakunnalla toimi myös lastenkoulu eli pedagogio.
Hevaan ja Klopitsan seurakunnat liitettiin Kaprioon Venäjän valloitettua Inkerin 1700-luvun alussa. Niiden ainoa jäljellä ollut pappi, Kaprion kirkkoherra Johan Schütz karkotettiin Kazaniin. Sotavuosien jälkeen Kapriolla, Kattilalla ja Soikkolalla oli jonkin aikaa yhteinen kirkkoherra. Tilapäiset kirkkoherrat hoitivat Kaprion pastorinvirkaa usein jossakin muussa seurakunnassa olleen toimensa ohella. Toisaalta ainakin 1800–1900-luvun vaihteessa Kaprion kirkkoherra toimi myös kolmen muun inkeriläisseurakunnan – Kattilan, Soikkolan ja Novasolkan (jolla oli siis sama nimi kuin Kaprion luterilaisella kirkonkylällä) – pappina.
Seurakunnan kolmas ja viimeinen kirkko oli rakennettu vuonna 1766. Kirkko ja pappila sijaitsivat Novasolkka-nimisessä kylässä vähän matkan päässä Kapriosta. Vaatimattomassa puisessa ristikirkossa oli istumapaikat 180 hengelle. Seurakunnalla oli myös rukoushuone Ojankylässä. Hautausmaat sijaitsivat kirkon ympärillä sekä Suomenlahden rantakylissä Tolkissa ja Hirsikonnussa.
Vuonna 1860 seurakunnan noin 1 300 jäsenestä 22 oli saksalaisia, 13 virolaisia ja loput suomalaisia. Vuonna 1904 suomalaisia oli noin 1 800, saksalaisia 75 ja virolaisia noin 400. Kaprion kirkossa pidettiin jumalanpalveluksia suomeksi kaikkina sunnuntai- ja juhlapäivinä, vuosittain 12–15 kertaa viroksi ja 1–2 kertaa saksaksi. Ojankylän ruokoushuoneessa jumalanpalveluksia pidettiin vuosittain 12 kertaa suomeksi, 8–10 kertaa viroksi ja 2–3 kertaa saksaksi.
Kaprion ja Serepetan virolaisilla oli vuonna 1924 yhteinen ja vuonna 1929 erilliset seurakunnat. Kaprion suomalaisen seurakunnan toimituksia hoitivat 1920-luvulla muissa inkeriläisseurakunnissa toimineet kirkonmiehet. Vuodesta 1928 lähtien ei ole tietoja kirkollisesta elämästä seurakunnassa. Kaprion kirkko suljettiin vuonna 1929, minkä jälkeen se toimi kerhotalona ja puusepänverstaana. Rakennus paloi toisen maailmansodan aikana.
Toisen maailmansodan aikana osa Kaprion suomalaisista jäi Leningradin piiritykseen, osa saksalaisten miehitysalueelle. Edelliset evakuoitiin Siperiaan, viimeksi mainitut Suomeen. Nykyään seurakunnan alue kuuluu Lomonosovin piirin Kaprion, Lepäsin ja Lopuhkinan kuntiin, Jaaman piirin Niisnovan kuntaan ja Sosnovyi Borin kaupunkiin.
Kaprion kylät

Kaprion seurakuntaan kuului 60 kylää, joista vain osassa oli suomalaisasutusta. Luterilaiset muodostivat viidesosan seudun väestöstä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anelia (s-v)  Harjavalta (i-s)  Harmaala (s)  Hatapusa (s-v)  Hevaa (i-v)  Hirsikontu (s)  Huurola (i)  Ikäpäivösi (vat-v)  Ilmola (vat-v)  Inkere (i)  Jyrjövä (s-v)  Kangaspää (s)  Kantikylä eli Peräkylä (s)  Pieni-Kaporkka (i)  Suuri-Kaporkka (i)  Kaprio (v-s)  Kirnu (i)  Klarovitsa (v-s)  Klimettina eli Klimatina (vat-v)  Kolokka (i) |  Koppana eli Kopanetsa (i)  Koskenkylä (i)  Kostlova (s-v)  Lasuna (s-v-e)  Lentiisi (i)  Lommaha eli Lomoha (s-v)  Ala-Lužki (i)  Keski-Lužki (i)  Ylä-Lužki (i)  Maklakkova (s-v-e)  Miinala (i-v)  Muiskula (i-v)  Murto (i-v)  Nakkova (i)  Novasolkka (s-v)  Nurmisto (s)  Ojankylä (s)  Pankkala (s)  Pulkkala eli Pulkkova (i-s)  Keski-Raikkova (i) |  Pieni-Raikkova (i)  Suuri-Raikkova (i)  Rakopesä (s)  Ratussova (s-v-e)  Ruitsa (i)  Rukkulitsa (i)  Savolssina (s-v-e)  Seikkinä (s-v)  Siesta (v-s)  Sirkkova (v-s)  Syrjä (i)  Tolkki (s)  Tönttölä (i)  Uusikylä (s-v)  Varpaala (s-v)  Vepsä (i)  Vornaisi (s-v)  Voronina (i)  Vääskylä (s-i)  Uusi-Vääskylä eli Kangaspää (s-i) |

E – virolaisia, i – inkeroisia, s – suomalaisia, v – venäläisiä, vat – vatjalaisia.
Luettelo pikkuplaneetoista: 131001–132000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
131001:stä ja päättyen 132000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 134001–135000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
134001:stä ja päättyen 135000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kaprolaktoni

| Kaprolaktoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Oksepan-2-oni
CAS-numero:  502-44-3
PubChem CID:  10401
SMILES:  C1CCC(=O)OCC1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H10O2
Moolimassa:  114,14 g/mol
Sulamispiste:  −1,02 °C
Kiehumispiste:  215 °C
Tiheys:  1,0761 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Sekoittuu veteen
Kaprolaktoni (C6H10O2) on rengasrakenteisiin estereihin eli laktoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeeriteollisuudessa monomeerinä tai muiden orgaanisten yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Kaprolaktoni on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdiste sekoittuu veteen ja liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin.
Valmistus ja käyttö

Kaprolaktonia valmistetaan sykloheksanonista Baeyer–Villiger-reaktiolla käyttäen hapettimena peretikkahappoa. Sivutuotteena prosessissa muodostuu etikkahappoa, josta kaprolaktoni erotetaan tislaamalla. Kaprolaktonia voidaan valmistaa myös 1,6-heksaanidiolista.
Kaprolaktonia käytettiin aikaisemmin erityisesti kaprolaktaamin valmistamiseen. Kaprolaktoni reagoi ammoniakin kanssa siirtymämetallikatalyyttien läsnä ollessa 350–425 °C:n lämpötilassa korotetussa paineessa. Muita kaprolaktonista syntetisoitavia yhdisteitä ovat muun muassa silastatiini ja syklopentaanikarboksyylihappo. Kaprolaktonista voidaan valmistaa polyestereitä kuten polykaprolaktonia renkaanavautumispolymeroinnilla.
Kapinmerihevonen

| Kapinmerihevonen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Putkisuukalat Syngnathiformes
Heimo::  Merineulat Syngnathidae
Alaheimo::  Hippocampinae
Suku::  Merihevoset Hippocampus
Laji::  capensis
Kaksiosainen nimi
 Hippocampus capensis  Boulenger, 1900 
Katso myös
   Kapinmerihevonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapinmerihevonen  (Hippocampus capensis) on merineulojen (Syngnathidae) heimoon ja merihevosten (Hippocampus) sukuun kuuluva Etelä-Afrikan alueen meri- ja murtovesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Kapinmerihevonen on tavallisesti noin seitsemän senttimetrin mittainen ja voi maksimissaan kasvaa 12,1 senttimetrin mittaiseksi (pituudet laskettu otsan kärjestä suoristetun "hännän" kärkeen). Sen selkäevässä on 16–18 pehmeää ruotoa ja peräevässä kolme pehmeää ruotoa. Lajin väritys vaihtelee vihreästä ruskeaan ja tummanpurppuraan. Lajin kuono on lyhyt. Koiras on naarasta pidempi, painavampi ja sen häntä on verrattain pidempi. Lisäksi koiraalla on vatsapussinsa yläpuolella pieni kölievä. Rintaevissä on yleensä 14–17, keskimäärin 15 ruotoa. Hännän "renkaiden" määrä voi vaihdella 32:n ja 37:n välillä ja on keskimäärin 34. Ruumiissa renkaita on keskimäärin yksitoista. Selkäevän kannan kohdalla on kolme rengasta. Pään pituuden suhde kuonon pituuteen on 3.0.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kapinmerihevosta tavataan kotoperäisenä Etelä-Afrikassa, missä sitä on nykyisin havaittu ainoastaan Knysnan, Swartvlein ja Keurboomsin estuaarialueilla yhteensä vain noin 27 neliökilometrin kokoisella vesialueella. Sen levinneisyysalue on merihevosten suvun lajeista pienin. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteli kapinmerihevosen vuosina 1988–1996 vaarantuneeksi lajiksi. Vuodesta 2000 lähtien se on luokitellut lajin erittäin uhanalaiseksi ensimmäisenä sukunsa lajina historiassa ja lajin kantojen arvioidaan edelleen heikentyvän. Kapinmerihevosten arvioitu kokonaislukumäärä Knysnan alueella oli 30 000–148 000 yksilöä vuonna 2000 ja 1 000–82 000 vuonna 2001. Vuonna 2002 Swartvlein alueella laskettiin 390 000–1 700 000 mutta vuonna 2003 enää 83 000–280 000 yksilöä. Keurboomsin alueelta taas laskettiin 242 000–1 700 000 yksilöä vuonna 2002, ja vuonna 2003 niitä ei löytynyt sieltä lainkaan. Tämä johtuu luultavasti alueen jokien runsaista tulvista, joiden takia lajilla ei välttämättä olekaan alueella pysyvää kantaa. Vuoden 2011 alustavissa tutkimuksissa havaittiin edelleen runsaasti lajin yksilöitä Swartvlein ja Knysnan alueilta, kun taas Keurboomsin alueen kannan ei ollut vielä havaittu toipuneen. Se elää korkeintaan 20 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Kapinmerihevoset elävät yleensä vesikasvillisuuden seassa, ja niitä elää eniten tiheässä kasvillisuudessa. Kapinmerihevonen kestää suolapitoisuuksia yhden ja 59 promillen välillä. Kapinmerihevosen kansainvälistä kauppaa rajoitetaan CITES-sopimuksen liitteen II avulla.
Ravinto ja elintavat

Kapinmerihevosen ravinto koostuu pääasiassa pienistä äyriäisistä. Aikuiset kapinmerihevosyksilöt käyttävät vedenpohjaan ankkuroituessaan 47 prosenttia Zostera capensis -ajokaslajia, 30 prosenttia Caulerpa filiformis -levälajia, 13 prosenttia Codium extricatum -levälajia, viisi prosenttia kiertohapsikkaa ja neljä prosenttia Halophila ovalis -lajia. Nuoret yksilöt taas käyttävät pohjaan ankkuroituessaan Zostera capensis -lajia 61 prosenttia, Caulerpa filiformis -lajia 13 prosenttia, Codium extricatum -lajia 13 prosenttia, kiertohapsikkaa kuusi prosenttia ja Halophila ovalis -lajia viisi prosenttia. Kapinmerihevonen saavuttaa sukukypsyyden noin vuoden ikäisenä ja keskimäärin 6,5 senttimetrin mittaisena. Lisääntyminen tapahtuu lämpimämpinä kesäkuukausina. Koiras kantaa mätimunia häntänsä alla olevassa pussissa. Poikaset, joita on 7–200, poistuvat sieltä veden lämpötilasta riippuen 14–45 päivän kuluttua 8–16 millimetrin mittaisina. Muutaman tunnin kuluttua synnytyksestä naaras asettaa koiraan pussiin lisää munia.
Karakoro

| Karakoro |
| --- | --- |
Alkulähde:  Kiffan koillispuolella
Laskupaikka:  laskee Senegaliin Ambidédin ja Bakelin välillä
Maat:  Mauritania, Mali
Pituus:  310 km
Valuma-alue:  25 000–40 000 km²

Karakoro on Senegalin sivujoki Mauritaniassa ja Malin rajalla. Sen pituus on 310 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 25 000–40 000 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Kiffan kaupungin koillispuolelta, virtaa kohti etelää ja laskee Senegaliin Ambidédin ja Bakelin välillä. Sen heikko virtaus muodostaa useita tulvajärviä.
Karakoro on myös kunta Malin Kayesin alueen Kayesin piirissä.
Kansanäänestys

Kansanäänestys on yleinen äänestys jostain asiasta, johon kaikki vaaleissa äänioikeutetut kansalaiset saavat osallistua. Useimmiten sanalla viitataan kansallisella tasolla järjestettäviin äänestyksiin. Kansanäänestys voi olla neuvoa-antava tai sitova. Kylmän sodan jälkeisessä maailmassa kansanäänestysten määrä on lisääntynyt: vuodesta 1991 alkaneen 15 vuoden jakson aikana niitä on järjestetty yksin Euroopassa yli 300 kappaletta. Sveitsissä kansanäänestyksillä on pitkät perinteet ja niillä määrätään sitovasti hallitusta ja kansanedustuslaitosta.
Usein kansanäänestyksellä viitataan päätöksentekomenetelmään, jossa normaalisti kansanedustuslaitoksen toimivaltaan kuuluvasta asiasta, kuten laista, päätetään kansanäänestyksellä. Ellei maan perustuslaki automaattisesti määrää asioista päätettäväksi kansanäänestyksellä, sellaisen järjestäminen edellyttää, että lakia säätävä laitos, yleensä kansanedustuslaitos kokonaisuudessaan tai sen alempi kamari, säätää lain, jonka mukaan käsiteltävänä oleva ehdotus saa lainvoiman, mikäli se hyväksytään kansanäänestyksessä.
Kansanäänestys, joka toimitetaan yksinomaan vallanpitäjien (presidentin, hallituksen, eduskunnan) aloitteesta, kutsutaan plebiskiitiksi. Usein, esimerkiksi Suomessa, plebiskiitti on muodoltaan vain neuvoa-antava kansanäänestys, jolloin äänestystulos ei ole sitova. Tällöin plebiskiitti on enemmänkin mielipidemittaus.
Kritiikki

Suorassa demokratiassa enemmistö päättää asioista. On väitetty, etteivät politiikassa ratkaistavat kysymykset ole riittävän yksiselitteisiä ratkaistaviksi kansanäänestyksellä. Informaation jakaminen jokaisesta päätöksestä erikseen on tärkeä osa suoran demokratian prosessia. Uhkana on pidetty myös historiasta tunnettua niin sanottua bonapartismia, jossa vallanpitäjä pyrkii kansanäänestysten avulla syrjäyttämään edustuksellisen demokratian. Kansanäänestysten kalleuteenkin on kiinnitetty huomiota ja pelätty niiden usein toistuessaan aiheuttavan "vaaliväsymystä".
Kansanäänestyksiä, joiden järjestämisestä päättävät valtiopäivät, on pidetty suurehkojen valtiopäiväpuolueiden näkökulmasta enemmistöparlamentarismin vastaisina, koska ne tarjoavat vaihtoehtoisen päätöksentekokanavan.
Kritiikki > Laiton kansanäänestys

Jossain tapauksissa ulkopuoliset ovat tuominneet kansanäänestyksen laittomaksi.
Helsingin yliopiston kansainvälisen oikeuden professori Martti Koskenniemen mukaan kansanäänestys ei voi olla kansainvälisen oikeuden vastainen. Koskenniemi vertaa tätä YK:n kansainvälisen tuomioistuimen kannanottoon Kosovon itsenäisyysjulistuksen laillisuudesta. Tuomioistuimen kanta oli, ettei kansainvälinen oikeus ota kantaa kansanäänestyksiin.
Transnistria järjesti 17. syyskuuta 2006 riippumattomuutta koskevan kansanäänestyksen, jonka Euroopan parlamentti on tuominnut laittomaksi, koska se oli ristiriidassa Moldovan perustuslain kanssa.
30. syyskuusta 1991 Kosovo järjesti kansanäänestyksen itsenäisyydestä. Serbia julisti äänestyksen laittomaksi, mutta ei puuttunut sen kulkuun. Alueen serbit boikotoivat äänestystä. Järjestäjien mukaan 99,98 % äänestäneistä kannatti itsenäisyyttä. Ainoastaan Albania tunnusti tuloksen.
15. helmikuuta 2012 Pohjois-Kosovon serbit järjestivät kansanäänestyksen. Järjestäjien mukaan 99,7 % äänestäneistä sanoutui irti Kosovon hallintorakenteista. Kosovon viranomaiset tuomitsivat äänestyksen laittomaksi ja Serbian presidentti sanoi sen olevan Serbian etujen vastainen.
16. maaliskuuta 2014 Krimin autonominen tasavalta järjesti kansanäänestyksen, jossa 96,6 % äänestäneistä kannatti liittymistä Venäjään.
EU ja Yhdysvallat tuomitsivat kansanäänestyksen Ukrainan perustuslain vastaiseksi ja laittomaksi.
Marraskuussa 2014 Katalonia aikoi järjestää kansanäänestyksen itsenäisyydestä. Espanjan korkein oikeus totesi sellaisen järjestämisen olevan laitonta. Oikeuden mukaan Espanjan perustuslain mukaan vain hallitus voi järjestää kansanäänestyksen, jossa kysytään halua irtautua Espanjasta. 
Katalonia järjesti äänestyksen silti. Äänestäneistä 92 % kannatti Katalonian julistamista "valtioksi" (un Estat) ja 88 % oli lisäksi sitä mieltä, että tämän valtion piti olla itsenäinen.
Neuvoa-antavia kansanäänestyksiä

Neuvoa-antava kansanäänestys ei ole varsinaisesti kansanäänestys, vaan mielipidetiedustelu, jolla perustellaan edustuksellisen demokratian muotoja noudattava päätöksenteko.lähde?
Suomen perustuslain 53 § mahdollistaa neuvoa-antavien kansanäänestysten järjestämisen, mikäli niistä päätetään erikseen lailla. Sitovaa kansanäänestystä Suomen lainsäädäntö ei tunne. Neuvoa-antava kansanäänestys on Suomessa järjestetty kahdesti: 29.–30. joulukuuta 1931 kieltolain lakkauttamisesta sekä 16. lokakuuta 1994 Euroopan unioniin liittymisestä. Kummassakaan tapauksessa asiaa ei ratkaistu äänestyksellä, vaan päätöksen teki lopulta eduskunta. Kuitenkin kummassakin tapauksessa kansanäänestys puolsi eduskunnan päätöstä.
Lisäksi Suomessa on järjestetty lukuisia paikallisia kansanäänestyksiä esimerkiksi kuntaliitoksista. Suomessa nykyään myös kunnissa voidaan järjestää neuvoa-antavia äänestyksiä, jotka eivät sido kunnanvaltuustoja eivätkä korvaa niiden päätöksentekoa. Suomessa tällaisia äänestyksiä on järjestetty yli 50 kappaletta. Ensimmäinen niistä järjestettiin Tuusulassa 12. toukokuuta 1991.
Muita kansanäänestyksiä

Ruotsin kansanäänestys eurosta vuonna 2003 oli neuvoa-antava kansanäänestys. 56 prosenttia vastusti ja 42 prosenttia kannatti maan liittymistä Euroopan unionin rahaliittoon, EMU:un, ja siten myös yhteisvaluutta euroon.
Tanskan kansanäänestys eurosta vuonna 2000: Kansanäänestyksessä 53,2 prosenttia vastusti maan liittymistä Euroopan unionin rahaliittoon, EMU:un, ja siten myös yhteisvaluutta euroon.
Vuonna 2005 ensin Ranskassa ja sitten Alankomaissa järjestettiin Euroopan unionin perustuslakisopimuksen hyväksymisestä neuvoa-antavat kansanäänestykset, joiden tulosten jälkeen kansanedustuslaitokset pysäyttivät asian käsittelyn toistaiseksi.
Venäjällä vuoden 1978 Neuvostoliiton perustuslaista riippuvainen Venäjän sosialistisen liittotasavallan perustuslaki lakkautettiin kansanäänestämällä yksinkertaisella enemmistöllä uudesta perustuslaista, joka lakkautti neuvostoaikaisen normiston.
Itävallassa kansanäänestyksellä estettiin Zwentendorfin ydinvoimalan käynnistäminen 1978.
Italiassa äänestettiin kesäkuussa 2011 mm. ydinvoimasta, veden jakelun yksityistämisestä ja ministerien syytesuojasta. Kaikki aloitteet kaatuivat äänestyksessä.
Kansanäänestykset itsenäisyydestä

Luettelo kansanäänestyksistä itsenäisyydestä, suvereniteetista ja itsemääräämisoikeudesta
Kirjallisuutta

Rolf Büchi: Kohti osallistavaa demokratiaa. Kansanäänestykset demokratian välineenä. LIKE: Helsinki 2006
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansanäänestys Wikimedia Commonsissa
Karakteristika

Renkaan R karakteristika tarkoittaa algebrassa pienintä sellaista positiivista kokonaislukua n, että
missä na = a + a +  \cdots  + a (summataan n kertaa).
Jos tällaista lukua n ei ole olemassa, niin R:n karakteristika määritellään nollaksi.  Usein R:n karakteristikaa merkitään char(R).
Mikäli R on varustettu ykkösalkiolla 1R, niin karakteristika on pienin sellainen positiivinen kokonaisluku, että
Kapiteeli (typografia)

Esimerkkitekstissä vasemmalla aitoa kapiteelia, oikealla valekapiteelia.
Kapiteeli (lat. capitulum 'pylväänpää') on typografian termi, ja se tarkoittaa suuraakkosten eli versaaliaakkosten näköisiä kirjaimia, jotka ovat pienaakkosten eli gemenakirjainten korkuisia. Kapiteelit ovat fonttiin erikseen suunniteltu kirjainvalikoima. Englanniksi kapiteelit ovat small caps.
Käyttö

Kapiteelit ovat typografinen tehokeino, jolla saadaan tekstistä huolitellumman näköistä. Suuraakkosin eli versaalein kirjoitetut sanat nousevat liikaa leipätekstistä, joten niiden tilalla kannattaa käyttää kapiteeleja.kenen mukaan? Usein kapiteelikirjaimia käytettäessä kirjainväliä harvennetaan hieman.
Kapiteelia voidaan käyttää esimerkiksi anfangin tilalla korostamaan kappaleen ensimmäisiä sanoja, lähdeluetteloiden kirjoittajien nimissä sekä tietotekstien korostuskeinona.
Kapiteelin kanssa käytetään gemenanumeroita. Näin tekstin x-korkeus on yhtenäinen.