stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Helsinki

Itä-Helsinkiin kuuluvat kaakkoinen ja itäinen suurpiiri sekä Östersundom.
Itä-Helsinki on epävirallinen alue Helsingin itäisissä osissa. Helsingin virallisessa aluejaossa karkeimman eli ylimmän tason muodostavat suurpiirit. Kolmen itäisimmän suurpiirin  
(Kaakkoinen, Itäinen ja Östersundomin suurpiiri) muodostama kokonaisuus on sosiaalinen ja kulttuurinen käsite, ei virallinen maantieteellinen alue.
Alue rajautuu lännessä Kulosaaren siltaan ja Lahdenväylään sekä Porvoonväylään, idässä ja pohjoisessa maarajaan Vantaan ja Sipoon kanssa ja etelässä Suomenlahteen. Alueella asuu noin 170 000 asukasta, mikä on noin neljännes helsinkiläisistä. Itä-Helsingin alueet liitettiin Helsinkiin suuressa alueliitoksessa 1946 sekä Vuosaaren alueliitoksessa 1966. Östersundom liitettiin Helsinkiin tammikuussa 2009.
Itä-Helsinki on asuntokannaltaan muuhun Helsinkiin verrattuna uudehkoa. Alueen ensimmäiset kerrostalot rakennettiin 1950-luvulla, mutta erityisen tunnusomaisia alueella ovat 1960-luvulla rakennetut väljät elementtilähiöt, kuten Myllypuro, Puotinharju, Kontula, Mellunmäki ja Keski-Vuosaari. Alueella on myös laajoja omakotitaloalueita. Nykyään Itä-Helsingin tärkein aluekeskus on Vartiokylän kaupunginosaan kuuluva Itäkeskus, jossa sijaitsevat muun muassa kauppakeskukset Itis ja Easton Helsinki. Muita tärkeitä aluekeskuksia ovat Herttoniemi, Vuosaari ja Kontula. Metro on alueen tärkein joukkoliikenneyhteys.
Maantiede ja luonto

Itä-Helsingin eli Kaakkoisen, Itäisen ja Östersundomin suurpiirien yhteenlaskettu maapinta-ala oli vuonna 2017 noin 88,9 neliökilometriä. Alue sijaitsee Suomenlahden rannalla, ja siihen kuuluu lukuisia merenlahtia. Vanhankaupunginselkä ja Kruunuvuorenselkä erottavat sen kantakaupungista, Tullisaarenselkä erottaa Laajasalon mantereesta. Vartiokylänlahti ja Porvarinlahti ovat jäännöksiä entisestä salmesta, joka on maankohoamisen seurauksena muuttunut kuivaksi maaksi, jolloin samalla Vuosaari muuttui saaresta niemimaaksi.. Itä-Helsinkiin kuuluu edelleen lukuisia saaria, kuten Kulosaari, Laajasalo, Santahamina, Villinki, Tammisalo, Vartiosaari ja Karhusaari sekä monia pieniä asumattomia saaria ja luotoja.
Itä-Helsinkiin kuuluu muutama pitkänomainen viherkaistale. Yksi niistä kulkee Laajasalosta Vartiosaaren, Ramsinniemen, Meri-Rastilan, Rastilan ja Mustavuoren kautta Östersundomiin, toinen etenee Kivinokasta Viikin kautta Kivikkoon ja kolmas suuntautuu Uutelasta Mustavuoreen. Näihin viherkaistaleisiin kuuluu suosittuja ulkoilu- ja virkistysalueita. Östersundomin suurpiirin alueella on runsaasti rakentamattomia luontoalueita ja pohjoisin osa siitä kuuluu Sipoonkorven metsäalueeseen ja kansallispuistoon.
Muita huomattavia luontokohteita Itä-Helsingin alueella ovat esimerkiksi Kivinokan aarniometsä, Mustavuoren arvokas lehtoalue sekä Vuosaaren eteläosaan sijoittuvat Meri-Rastilan muinaisrantakivikko ja Kallahdenniemen harju, joka muodostui noin 12 000 vuotta sitten virranneiden mannerjäätikön sulamisvesien kasaamana. Lisäksi alueella on lukuisia hiidenkirnuja muun muassa Jollaksessa, Roihuvuoressa ja Kivikossa.
Itä-Helsingin aluejako

Helsingin aluejaossa Itäinen suurpiiri on yksi Helsingin 8 suurpiiristä, ja siihen kuuluvat seuraavat peruspiirit ja osa-alueet:
| --- | --- |
Vartiokylän peruspiiri: Vartioharju, Puotila, Puotinharju, Marjaniemi, Roihupellon teollisuusalue, Itäkeskus
Myllypuron peruspiiri: Myllypuro
Mellunkylän peruspiiri: Kontula, Vesala, Mellunmäki, Kivikko, Kurkimäki
Vuosaaren peruspiiri: Keski-Vuosaari, Nordsjön kartano, Uutela, Meri-Rastila, Kallahti, Aurinkolahti, Rastila, Niinisaari, Mustavuori
Myös Helsingin Kaakkoinen suurpiiri ja Östersundomin suurpiiri ovat osa Itä-Helsinkiä. Kaakkoiseen suurpiiriin kuuluvat seuraavat peruspiirit ja osa-alueet:
| --- | --- |
Kulosaaren peruspiiri: Kulosaari, Mustikkamaa-Korkeasaari
Herttoniemen peruspiiri: Länsi-Herttoniemi, Roihuvuori, Herttoniemen yritysalue, Herttoniemenranta, Tammisalo
Laajasalon peruspiiri: Vartiosaari, Yliskylä, Jollas, Tullisaari, Kruunuvuorenranta, Hevossalmi, Villinki, Santahamina, Itäsaaret
Östersundomin suurpiiriin ja samannimiseen peruspiiriin kuuluvat:
| --- | --- |
Östersundomin peruspiiri: Salmenkallio, Talosaari, Karhusaari, Ultuna
Väestö

Itä-Helsingissä asui vuoden 2020 lopussa yhteensä 170 557 asukasta, joista 55 858 asui Kaakkoisen suurpiirin, 112 869 Itäisen suurpiirin ja 1 830 Östersundomin suurpiirin alueella. Alueen asukkaista 73,2 % oli suomen- tai saamenkielisiä, 4,4 % ruotsinkielisiä ja 22,4 % muunkielisiä. Noin joka neljäs helsinkiläinen asuu Itä-Helsingissä.
Ulkomaalaistaustaisten osuus on Itä-Helsingissä noin 23,8 % väestöstä, mikä on korkeampi kuin muualla Helsingissä (16,9 %). Useampi kuin joka kolmas Helsingissä asuva ulkomaalaistaustainen asuu Itä-Helsingin alueella, ja suurin osa näistä Itäisessä suurpiirissä, jossa ulkomaalaistaustaisten osuus väestöstä on 28,6 %. Sen sijaan Kaakkoisen ja Östersundomin peruspiireissä ulkomaalaistaustaisten osuus on Helsingin keskiarvoa matalampi. Runsaasti ulkomaalaistaustaisia asuu etenkin Itäkeskuksen, Kontulan, Kivikon ja Kurkimäen sekä Vuosaaren kaupunginosaan kuuluvilla Kallahden ja Meri-Rastilan osa-alueilla.
Liikenne

Ajoliikenteen pääväylät Itä-Helsingissä ovat Kehä I, Itäväylä, Lahdenväylä ja Vuosaaren satamatie. Muita merkittäviä liikenneväyliä ovat muun muassa Viikintie, Laajasalontie, Vuotie ja Kontulankaari.
Joukkoliikenneyhteyksistä tärkein on metro, joka Itäkeskuksen metroasemalta jatkaa sekä Mellunmäkeen että Vuosaareen. Helsingin metroasemista suurin osa sijaitsee Itä-Helsingissä, jossa metro kulkee suurimmaksi osaksi maan päällä, toisin kuin Helsingin kantakaupungissa ja Espoossa. Itä-Helsingin alueella kulkee myös monia liityntäbussilinjoja, joiden terminaaleina toimii Herttoniemen, Itäkeskuksen, Kontulan ja Vuosaaren metroasemat.  Poikkiliikennettä varten luotu runkolinja 550 lähtee Itäkeskuksesta päätepysäkkinään Espoon Westend ja runkolinja 560 kulkee Rastilasta Vuosaaren ja Mellunmäen kautta Vantaan Myyrmäkeen. Suunnitteilla on myös nykyisten linjojen 50, 58 ja 59 yhdistäminen runkolinjaksi 500 välille Herttoniemi–Pasila–Munkkivuori.
Vuosaaren koillisosassa sijaitseva, marraskuussa 2008 valmistunut Vuosaaren satama on Helsingin rahtilaivasatama.
Vuosaaren satama nähtynä Vuosaarenhuipulta elokuussa 2021.
Kulttuuri

Alueelle on syntynyt oma kulttuurinsa, muun muassa Nylon Beat julisti olevansa itähelsinkiläinen, ei niinkään helsinkiläinen yhtye. Moni rap-artisti, kuten Ruudolf, Notkea Rotta, Asa, Iso H, Memmy Posse ja Steen1 ovat laulaneet Itä-Helsingistä.lähde?
Kulttuuri > Urheilutoiminta

Itä-Helsingissä on paljon paikallisia urheiluseuroja. Tunnetuimpia ovat Puotinkylän Valtti, FC Kontu ja Ykkösessä pelaava FC Viikingit.
Nähtävyyksiä

Herttoniemen kartano, puisto ja museo
Kauppakeskus Itis
Kauppakeskus Puhos
Korkeasaaren eläintarha
Puotilan kartano
Roihuvuoren japanilaistyylinen puutarha
Uutelan ulkoilupuisto
Vartiokylän linnavuori
Mustavuoren suojelualue
Aurinkolahti, rantabulevardi
Tammisalon kanava
Vartiosaari
Aiheesta muualla

Itäinen suurpiiri[vanhentunut linkki]
Kaakoinen suurpiiri
Itä-Helsingissä työpaikkavaje (Arkistoitu – Internet Archive)
Tutkielma Itä-Helsinkiin liitetyistä mielikuvista (Arkistoitu – Internet Archive)
Nykyisen Itä-Helsingin aluetta Kalmbergin kartaston kartassa vuodelta 1855.
Ilmakuva Itä-Helsingistä vuodelta 1970, ajalta ennen metron ja Itis-kauppakeskuksen rakentamista. Edessä Puotinharjun elementtikerrostaloalue, takana vasemmalla Myllypuro ja oikealla Kontula.
Näkymä Vartiokylänlahdelle ja Puotilan uimarannalle syksyllä 2004.
Itä-Helsinki on vasemmistopuolueiden kuten SDP:n ja Vasemmistoliiton vahvinta kannatusaluetta. Kuvassa Vasemmistoliiton vuoden 2007 eduskuntavaalien äänimääristä laadittu kartta.
Metrojuna Kulosaaren kohdalla.
1990-luvulla rakennettu Kallahden asuinalue Vuosaaressa. Taustalla Kallahden venesatama.
Tallinnanaukiolta on suora pääsy kauppakeskus Itikseen, ja siellä on myös Itäkeskuksen metroaseman sisäänkäynti.
Roihuvuoren kaupunginosaa Herttoniemen vesitornista kuvattuna.
Ari Koch

| Ari Koch> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1956 (ikä 68) Keminmaa, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  kuvanveistäjä
Kuuluisimpia töitä:  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus (1987)  Tuirasta Ruijan rannoille (1995)
Ari Ensio Koch (s. 20. kesäkuuta 1956 Keminmaa) on suomalainen kuvanveistäjä. Hän opiskeli Limingan taidekoulussa vuosina 1977–1978, Oriveden Opiston kuvataidelinjalla 1978–1979 ja Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1979–1982.
Hän debytoi taiteilijana Oulussa vuonna 1980.
Koch teki 1980-luvulla pronssiveistoksia, ja tuolloin hänen teostensa muotokieltä luonnehti geometrisuus ja kantikkuus, mutta hän vaihtoi materiaalin 1990-luvulla puuhun, minkä seurauksena muotokieli pehmeni.
Kochin usein vähäeleisten teosten aiheet liittyvät usein luonnossa liikkumisesta saatuihin elämyksiin, kalastukseen ja vaeltamiseen. Hänen teoksiaan on pidetty myös runollisina. Koch korostaa tunnemuistin ensisijaisuutta suhteessa näkömuistiin.
Eräs tunnetuista Oulun maamerkeistä on Kochin veistämä Samuli Paulaharjun muistomerkki Tuirasta Ruijan rannoille.
Koch työskentee Limingassa. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2019.
Julkiset veistokset

Elämän langat, Kempeleen koulukeskus, 1982
Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus, pronssiveistos, Oulun ammattikorkeakoulu, 1987
Meren merkit, pronssiveistos, Kellon maannousun muistomerkki, Haukipudas, 1989
Karhi, pronssiveistos, Haapajärvi, 1990
Tuirasta Ruijan rannoille, pronssiveistos, Samuli Paulaharjun muistomerkki, Tuira, Oulu, 1995
Pakkassavu, puuveistos, Oulun Yliopiston arkkitehtuurin osaston lisärakennus A-paja, Aleksanterinkatu 6, Oulu, 2003
Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus, 1987, Oulu.
Meren merkit, Oulu, 1989.
Karhi-patsas, 1990, Haapajärvi.
Tuirasta Ruijan rannoille, 1995, Oulu.
Kirjallisuutta

Reijo Rinnekangas: Pohjoista valoa, Pohjoinen, 1990
Puusta käsin = Wood men, (toim. Elina Vieru), Oulun taidemuseon julkaisuja 38, 2000
Aiheesta muualla

Ari Koch taiteilijamatrikkelissa[vanhentunut linkki]
Oulun taidemuseo – Julkiset ulkoveistokset: Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus[vanhentunut linkki]
Oulun taidemuseo – Julkiset ulkoveistokset: Tuirasta Ruijan rannoille (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Banshō-ji

| Banshō-ji> (jap. 萬松寺) |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  Nagoya, Japani
Rakennustyyppi:  temppeli
Uskonnollinen käyttö:  buddhalaisuus
Arkkitehtuuri
Rakennuttaja:  daimio Oda Nobuhide
Rakennustöiden alkaminen:  1540
Valmistumisvuosi:  1610 (nykyinen tila)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Banshō-ji (jap. 萬松寺) on buddhalainen temppeli Nagoyassa, Japanissa. Sen rakennutti daimio Oda Nobuhide buddhalaisen sōtō-lahkon käyttöön vuonna 1540. Sittemmin Katō Kiyomasa asui temppelissä odottaessaan Nagoyan linnan valmistumista.
Temppeli jälleenrakennettiin vuonna 1610 nykyiseen tilaansa. Se tuhoutui toisen maailmansodan pommityksissa, mutta rakennettiin jälleen uudelleen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Temppelin viralliset sivut
19. joulukuuta

19. joulukuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 353. päivä (354. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 12 päivää.
Nimipäivät

suomalainen kalenteri: Iiro, Iisakki, Iikka, Isko
suomenruotsalainen kalenteri: Isak
ortodoksinen kalenteri: Vaito
pohjoissaamenkielinen kalenteri: Issát, Iisku, Iiggá
vanhemmissa kalentereissa: Iisak, Isaac, Isaacus, Nikolai
Tapahtumia

1187 – Klemens III valittiin paaviksi.
1606 – Uudisasukkaita kuljettaneet purjelaivat Susan Constant, Godspeed ja Discovery lähtivät Englannista Yhdysvaltoihin. Perille päästyään uudisasukkaat perustivat Virginian Jamestownissa ensimmäisen niistä brittien kolmestatoista siirtokunnasta (Colony of Virginia), joista myöhemmin muodostui Yhdysvallat.
1793 – Yleinen oppivelvollisuus astui voimaan Ranskassa
1843 – Charles Dickensin Joulukertomus julkaistiin englanniksi.
1859 – Suomessa sallittiin senaatin asetuksella maakauppa eli kaupankäynti maaseudulla myös muualta tuoduilla tuotteilla.
1916 – Ensimmäinen maailmansota: Verdunin taistelu päättyi. Ranskan armeija ajoi Länsirintamalla saksalaiset joukot takaisin lähtöasemiinsa.
1920 – Konstantin I palasi uudestaan Kreikan valtaistuimelle poikansa kuningas Aleksanteri I:n kuoleman jälkeen.
1940 – Risto Ryti valittiin Suomen tasavallan presidentiksi vaalissa, jonka suorittivat vuoden 1937 valitsijamiehet.
1941 – Toinen maailmansota: Adolf Hitler otti Saksan armeijan ylipäällikkyyden itselleen sotamarsalkka Walther von Brauchitschilta.
1961 – Intia liitti itseensä Portugalin Intiaan kuuluneet Damanin ja Diun alueet.
1972 – Apollo-ohjelma: viimeinen miehitetty kuulento, Apollo 17, miehistönään Eugene Cernan, Ron Evans ja Harrison Schmitt, palasi Maahan.
1974 – Altair 8800 -mikrotietokonesarjan myynti alkoi.
1974 – Nelson A. Rockefellerista tuli  presidentti Gerald Fordin valitsemana Yhdysvaltain 41. varapresidentti.
1984 – Kiinan Deng Xiaopingin ja Yhdistyneen kuningaskunnan Margaret Thatcherin Pekingissä allekirjoittaman sopimuksen mukaan Hongkong luovutetaan Kiinan erityishallintoalueeksi 1. heinäkuuta 1997.
1997 – Silkairin lento 185 syöksyi Musi-jokeen Palembangin lähellä Indonesiassa, 104 ihmistä sai surmansa.
1997 – Elokuva Titanic oli ensi-illassa Yhdysvalloissa (se esitettiin Tokion kansainvälisillä elokuvajuhlilla 31. lokakuuta 1997).
2001 – Ennätyksellisen korkea ilmanpaine, 1085,6 hPa, mitattiin Mongoliassa Tosontsengelin kaupungissa Hövsgölissä.
2001 – Buenos Airesissa puhkesi mellakoita Domingo Cavallon rajoitettua pankkitalletuksien nostoa talouskriisin takia.
2009 – Autovalmistaja Saab hakeutui yrityssaneeraukseen ja lopetti laskujensa maksun.
2016 – Berliinissä väkijoukkoon tehdyssä terrori-iskussa ainakin 12 ihmistä sai surmansa.
2016 – Turkkilainen poliisi Mevlüt Mert Altıntaş ampui Venäjän Turkin-suurlähettilään Andrei Karlovin Ankarassa.
Il Divo

Il Divo on vuonna 2004 perustettu kansainvälinen pop-oopperakvartetti. Yhtye on Pop Idol -tuomarina tunnetun Simon Cowellin luoma yhtye.
Il Divo vuonna 2012 Sydneyssä.
Kvartetin debyyttialbumi Il Divo julkaistiin loppuvuonna 2004 (Suomessa maaliskuussa 2005) ja seuraava albumi, Ancora julkaistiin marraskuussa 2005. Il Divo oli vuoden 2005 toiseksi myydyin ja Ancora kolmanneksi myydyin albumi Suomessa.
Il Divon on määrä esiintyä Suomessa syksyllä 2022, 25. lokakuuta Helsingin jäähallissa ja 26. lokakuuta Ouluhallissa. Vuonna 2021 kuolleen Carlos Marinin korvaa amerikkalainen baritoni Steven LaBrie.
Jäsenet

Urs Bühler – tenori (Sveitsi)
Bühler aloitti laulamisen 17-vuotiaana rock-yhtyeessä, josta hän siirtyi Amsterdamin konservatorioon harjoittamaan laulutaitoaan. Hän on tunnettu oopperalaulaja kotimaassaan Sveitsissä sekä Alankomaissa.
David Miller – tenori (USA)
Jo 10 vuotta oopperalaulajana toiminut Miller on esittänyt monia kuuluisia oopperoita Yhdysvalloissa ja Euroopassa, kuten esimerkiksi Westside Storyn ja La Scalan Milanossa ja Puccinin La Boheme Broadwaylla.
Sébastien Izambard – vox popul (Ranska)
Izambard on ryhmän ainoa jäsen, jolla ei ole klassisen oopperan koulutusta, vaan on itseoppinut laulaja. Hän on kotimaassaan tunnettu myös säveltäjänä ja sanoittajana sekä tuottajana usealle ranskalaiselle artistille.
Carlos Marín † (2021) – baritoni (Espanja)
Madridilaista Marínia arvostettiin kovasti kotimaassaan Espanjassa.lähde? Hänet nähtiin kotimaansa näyttämöillä mm. Les Miserablesissa, Kaunottaressa ja Hirviössä, La Traviatassa, Madame Butterflyssa ja La Bohemessa.
Diskografia

| Vuosi | Albumi |
| --- | --- |
2004: Il Divo
2005: The Christmas Collection
2005: Ancora
2006: Siempre
2008: The Promise
2011: Wicked Game
2013: A Musical Affair
2015: Amor & Pasión
2018: Timeless
2021: For Once in My Life: A Celebration of Motown
Musiikkivideot

”Unbreak my heart” (Regresa a mi)
”Mama”
”The Time of Our Lives”
DVD:t

2004 - Live At Gottam Hall
2005 - Encore  Encore sisältää liveosuuden äänitettynä Espanjassa. Mukana ovat Si Tú Me Amas, Isabel, O Holy Night, Heroe sekä All by Myself (Solo Otra Vez). DVD sisältää lisäksi tunnin mittaisen dokumentaarin.
2005 - Mamá
2006 - The Yule Log: The Christmas Collection
2006 - Live at the Greek Theater  Kuvattu Il divon vuoden 2006 maailmankiertueen konsertista, joka oli Los Anglesissa 27.6.
2008 - At The Coliseum
2009 - An Evening with Il Divo: Live in Barcelona
2011 - Live At The London Coliseum
2014 - Live In Japan
Teoksia

Rossi, Allegra: Romancing The World.  Orion, 2005.  ISBN 978-075287-519-4  (englanniksi)
Bühler, Urs & Izambard, Sébastien & Marín, Carlos & Miller, David: Our Music, Our Journey, Our Words.  Headline Book Publishing, 2007.  ISBN 978-075531-657-1  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Il Divo Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut
Italiankielinen sivusto
Espanjankielinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Sointu Huuskonen

Sointu Huuskonen soittamassa vetopasuunaa Yleisradion tv-ohjelman harjoituksissa. Vuonna 1968 esitetty ohjelma oli nimeltään Musiikin Maailmasta: Pasuunakvartetti. Kuva: Yle/Leif Öster.
Pasunistit Sointu Huuskonen, Raine Koivisto, Pertti Hostikka ja Olavi Lampinen. Edessä ohjaaja Tuula Kautto. Harjoitukset ohjelmaan Musiikin Maailmasta: Pasuunakvartetti. Kuva: Yle/Leif Öster
Sointu Erkki Ilmari ”Severi” Huuskonen (11. joulukuuta 1937 Vesanto – 29. marraskuuta 2023 Kuopio) oli suomalainen pasunisti ja orkesterimuusikko.
Ura orkesterimuusikkona

Huuskonen soitti työurallaan Mikkelin sotilassoittokunnassa, Lahden kaupunginorkesterissa, Suomen kansallisoopperassa, Radion tanssiorkesterissa, Savonlinnan oopperajuhlaorkesterissa, UMOssa sekä studiomuusikkona.
Huuskonen aloitti uransa armeijan soitto-oppilaana Helsingin Santahaminassa, jossa hän kävi aliupseerikoulun. Hänen soittimekseen valikoitui pasuuna, erityisesti bassopasuuna. Hän sai Mikkelin sotilassoittokunnasta kersantin vakanssin.
Aliupseeriuran jälkeen Sointu Huuskonen valittiin pasunistiksi Lahden kaupunginorkesteriin, josta hän siirtyi vuonna 1963 Helsinkiin, juuri perustettuun Suomen kansallisoopperan orkesteriin.
Huuskonen soitti päätyönään Bulevardilla sijainneessa kansallisoopperassa (nykyisin Aleksanterin teatteri), mutta kuului myös Radion tanssiorkesteriin, joka teki nauhoituksia ja konsertoi ahkerasti 1960- ja 1970-luvuilla. Tämän myötä Huuskosesta tuli kysytty pasunisti kevyen musiikin levytyksiin sekä television viihde- ja musiikkiohjelmiin, kuten Euroviisukarsintoihin, Syksyn säveleen ja Kivikasvoihin. Hän soitti muun muassa Jaakko Salon, Esko Linnavallin, Markku Johanssonin, Ossi Runteen, Pentti Lasasen ja Jörgen Petersenin johtamissa orkestereissa.
Ura studiomuusikkona

Studiomuusikkona Sointu Huuskosen ensimmäinen levytys oli Dannyn ”Piilopaikka” vuonna 1965. Tämän jälkeen Huuskosen bassopasuunan voimakkaan, matalan äänen voi kuulla lukuisissa suomalaisen iskelmämusiikin hittikappaleissa ja klassikoissa, kuten Anita Hirvosen ”Itke vaan jos helpottaa” (1967), Paula Koivuniemen ”Jos helmiä kyyneleet ois” (1968), Tapani Kansan ”Eloise” (1969), Markku Aron ”Hyvännäköinen” (1970), Kirkan ”Silta yli synkän virran” (1970), Katri Helenan ”Kai laulaa saan” (1971), Irwin Goodmanin ”Poing poing poing” (1971), Jukka Kuoppamäen ”Sininen ja valkoinen” (1972), Fredin ”Niin paljon kuuluu rakkauteen” (1972), Marionin ”Tom tom tom” (1973), Pepe Willbergin ”Saat miehen kyyneliin” (1976) ja Taiskan ”Mombasa” (1976).
Huuskonen oli mukana myös elokuvien ääniraidoilla, kuten Spede Pasasen ohjaamissa komedioissa Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut sekä Pohjantähteet, jossa Huuskosen pasuuna soi muun muassa Simo Salmisen esittämässä, Jukka Virtasen sanoittamassa huumorikappaleessa ”Alle lujaa”.
Tekijänoikeusjärjestö Gramexin tietojen mukaan Sointu Huuskonen on soittanut noin 2060 äänitteellä.
Perhe

Kosketuksen musiikkiin Huuskonen oli saanut jo lapsuudessaan Pohjois-Savon Vesannolla. Hänen isänsä Erkki Huuskonen ja setänsä Tauno Huuskonen olivat tunnettuja harmonikansoittajia ja kyläpelimanneja. Äiti Hilja Huuskonen harrasti kuorolaulua.
Sointu Huuskonen oli naimisissa vuosina 1959–1986 Liisa o.s. Voutilaisen (1939–1991) kanssa, ja heille syntyi kaksi poikaa (s. 1960 ja 1962). Hänen pitkäaikainen elämänkumppaninsa oli Kaija Turunen Kuopiosta.
Aiheesta muualla

Sointu Huuskosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2010

Vuoden 2010 jalka­pallon maailman­mestaruus­kilpailut pelattiin Etelä-Afrikassa 11. kesä­kuuta − 11. heinä­kuuta 2010 ja ne olivat järjestykseltään yhdeksännet­toista. Ensimmäistä kertaa kilpailujen 80-vuotisessa historiassa loppu­turnaus pidettiin Afrikan mantereella. Turnauksen voitti Espanja, joka kukisti loppu­ottelussa Alankomaat jatko­ajalla lukemin 1–0. Loppu­ottelu pelattiin Johannesburgissa Soccer City -areenalla. FIFAn arvioiden mukaan loppu­ottelua seurasi maailman­laajuisesti tele­vision välityksellä noin 700 miljoonaa katsojaa. Ensimmäisen mestaruutensa voittaneesta Espanjasta tuli ensimmäinen eurooppalainen joukkue, joka voitti mestaruuden vieraalla mantereella.
Kilpailujen isännyyttä haki viisi Afrikan valtiota: Egypti, Marokko, Tunisia, Libya ja Etelä-Afrikka. Etelä-Afrikka voitti Marokon äänestyksessä kisa­isännyydestä äänin 14–10. Kilpailujen karsintoihin osallistui 204 maa­joukkuetta, joista 32 pääsi loppu­turnaukseen.
Kilpailujen parhaaksi pelaajaksi valittiin uruguaylainen Diego Forlán. Loppu­turnauksen parhaat maalin­tekijät olivat Forlán sekä saksalainen Thomas Müller, espanjalainen David Villa ja alankomaalainen Wesley Sneijder. Müller oli kisojen paras nuori pelaaja.
Hakuprosessi

Kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA oli päättänyt tilapäisestä jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen vuorottelusta maanosaliittojen kesken, minkä seurauksena 2002 MM-kilpailut pidettiin Aasiassa. Koska Afrikassa on lähes neljännes FIFAn jäsenmaista ja monet Afrikan maat olivat esittäneet varsin hyviä suorituksia kansainvälisissä arvoturnauksissa, FIFA ilmoitti, että vuonna 2010 MM-kilpailut järjestettäisiin kyseisellä mantereella. Päätöksen syynä oli myös, että ilman vuorottelujärjestelmää Afrikka tuskin olisi saanut kisoja vielä vuosikymmeniin.
Kun päätös kisojen järjestämisestä 11. kesäkuuta – 11. heinäkuuta 2010 oli tehty, viisi maata esitti hakemuksen. Ne olivat Etelä-Afrikka, Egypti, Marokko, Tunisia ja Libya. Kaikki viisi hakijaa kuuluvat Afrikan vauraimpiin valtioihin. Tunisia ja Libya vetäytyivät kilpailusta keväällä 2004 ennen lopullista äänestystä, sillä ne pyrkivät järjestämään kisat yhdessä, mitä FIFA ei hyväksynyt. Jäljelle jääneistä maista Marokko oli vahvoilla, sillä se on ainoana Afrikan maana hakenut aiemminkin kisoja. Marokko on hakenut kisoja peräti kolmesti: 1994, 1998 ja 2006. Äänestyksessä 15. toukokuuta 2004 Etelä-Afrikka voitti kuitenkin kisat järjestettäväkseen 14 äänellä. Marokko sai 10 ääntä ja Egypti jäi ilman ääniä.