stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristian Fjeld
Aiheesta muualla

Kristian Fjeld Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
M/S Ulsund

M/S Ulsund oli norjalainen rahtialus, joka upposi Norjan etelärannikolla 27. helmikuuta 1998. Aluksen koko seitsenhenkinen miehistö menehtyi onnettomuudessa. Miehistöstä kuusi oli suomalaisia ja yksi virolainen.
Ulsund oli 2 400 tonnin alumiinilastissa matkalla Pietarista kohti Hoyangeria Norjassa. Alus poikkesi 25. helmikuuta Kööpenhaminassa, missä sen päälliikkö vaihtui, lasti tarkastettiin ja polttoaine-, vesi- sekä muonavarastoja täydennettiin.
Alukselta lähetettiin hätäsanoma 27. helmikuuta kello 21.25 paikasta 57 astetta 57.8 minuuttia pohjoista leveyttä ja 6 astetta 12.6 minuuttia itäistä pituutta. Aluksen päällikkö ilmoitti, että alus oli kallistunut 6 astetta, sen vasen parras ja kansi olivat veden alla ja että laivaan pääsi vettä, jota yritettiin pumpata pois. Alus upposi luultavasti noin 10–15 minuuttia myöhemmin, eikä ensimmäinen paikalle apuun ehtinyt alus enää löytänyt muuta kuin meren pinnalla kelluvaa hylkytavaraa. Hylky onnistuttiin myöhemmin löytämään pienoissukellusveneen avulla.
Ulsundin syväys oli matkan aikana kasvanut vesivuotojen ja Kööpenhaminasta otetun vesi- ja polttoainetäydeenyksen vuoksi. Myrskyn aikana laivan kannella ollut lastinkäsittelyssä käytetty kaivinkone oli nähtävästi irronnut kiinnityksistään ja repinyt mukanaan myös osan kansiluukuista, jolloin vettä alkoi virrata ruumaan ja laiva alkoi kallistua.
M/S Ulsund oli rakennettu vuonna 1971 Fredrikshavn Vaerft & Tordokin telakalla Tanskassa. Sen vetoisuus oli 1 572 brt ja koneteho 920 kW. Aluksen omisti Trond A. Kittilsen Shipping A/S, ja sen kotipaikka oli Brevik Norjassa. Alus oli vuonna 1987 muutettu itselastaavaksi ja -purkavaksi (self-loader) lisäämällä sen kannelle tätä varten Åkerman H16C -kaivinkone ja traverssi kiskoineen.
Kristian Erik Lencqvist

Kristian Erik (Eerikinpoika) Lencqvist (19. helmikuuta 1761 Turku – 2. toukokuuta 1808 Lokalahti) oli suomalainen tieteilijä ja Lokalahden kappalainen. Hän tutki Suomen historiaa, mytologiaa ja suomen kieltä. Tässä työssä hän sai vaikutteita H. G. Porthanilta.
Lencqvist valmistui ylioppilaaksi vuonna 1776, ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1782. Hän julkaisi 1782 väitöskirjan De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica (Vanhojen suomalaisten tietoperäisestä ja käytännöllisestä taikauskosta). Väitöskirja perustui hänen isänsä Erik Lencqvistin tutkimuksiin.
Teokset

De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica 1. J. C. Frenckell, Turku 1782.
De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica 2. J. C. Frenckell, Turku 1782.
Kolonjärvi (Keuruu)

| Kolonjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Keuruu
Koordinaatit:  62°15′04″N, 24°54′33″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Asunnanjärven valuma-alue (35.68)
Laskujoki:  uoma Asunnanjärveen 
Järvinumero:  35.683.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  129,7 m  
Rantaviiva:  12,007 km  
Pinta-ala:  2,43149 km²  
Tilavuus:  0,0105051 km³  
Keskisyvyys:  4,32 m  
Suurin syvyys:  14,83 m  
Saaria:  13 
 fiKolonjärvi 
Kolonjärvi  on Keski-Suomessa Keuruulla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 240 hehtaaria eli 2,4 neliökilometriä. Se on 3,2 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä. Järven länsipuolella kohoavat Kummunmäki ja Nikainmäki, joka kohoaa yli 70 metriä järven vedenpintaa korkeammalle.
Järvessä on laskettu olevan 13 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 5 hehtaaria, mikä on noin 2 % järven kokonaispinta-alasta. Suurin saari on yli kolmen hehtaarin suuruinen Kolonsaari, yhdeksän saarta on yli aarin ja loput kolme ovat alle aarin kokoisia. Muita saaria ovat Palosaari, Kärkisaari, Yksipetäinen, Kaksipetäinen, Kanisaari, Lapinsaari ja Limppusaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 11 miljoonaa kuutiometriä eli 0,011 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 4,3 metriä ja suurin syvyys on 14,8 metriä. Syvin kohta sijaitsee Kolonsaaren ja Limppusaaren puolivälissä. Järven keskellä ja Kolosaaren edustalla sen koillispuolella sijaitsee yli 11 metriä syvä syvänne ja Palosaaren luoteispuolella sijaitsee yli 13 metriä syvä syvänne. Lapinlahden harjun rinnalla siitä luoteeseen kulkee järven pohjassa yli 600 metriä pitkä harjanne.
Järven rantaviivan pituus on 12 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 3 kilometriä. Sen rannat ovat metsämaata ja asutus on harvaa haja-asutusta. Ainoa kulmakunta on Asunta, joka ulottuu järvien välisen kannaksen yli Asunnanjärvelle. Rannoille on rakennettu yli 20 vapaa-ajan asuntoa. Valtatie 23 ja Haapamäki–Jyväskylä-rata kulkevat kannaksen kautta.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Kolonjärven alueeseen (35.683) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129,7 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään sekä Sammalisen valuma-alueelta (35.686), jonka pääjärvi on Sammalinen (96 ha), laskee suoraan Kolojärveen, että Kivistönpuron valuma-alueelta (35.685), jonka pääjärvi on Kivistö (50 ha). Kolonjärven alueella on yksi yli hehtaarin järvi Valkeislampi (8 ha), joka laskee siihen suoraan.
Järvi laskee lyhyttä uomaa myöten järvien välisen kannaksen yli Asunnanjärveen (265 ha), joiden korkeusero on 1,8 metriä. Vesireitti jatkaa Myllylänjokea pitkin Pohjoisjärveen (305 ha), ja siitä edelleen Hoskarinjokea myöten Keurusselkään.
LÉ Emer

| LÉ Emer |
| --- | --- |
 LÉ Emer

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Verolme Dockyard, Cork
Kölinlasku:  28. helmikuuta 1977
Laskettu vesille:  26. syyskuuta 1977
Palveluskäyttöön:  16. tammikuuta 1978
Poistui palveluskäytöstä:  20. syyskuuta 2013
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 019,5 t
Pituus:  65,2 m
Leveys:  10,5 m
Syväys:  4,4 m
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  46, joista 5 upseeria
Aseistus
Aseistus:  1 x Bofors 40mm/L70 2 x 20 mm Rheinmetall Rh202 1 x 7,62 mm konekivääri
LÉ Emer (viirinumero P21) oli Irlannin laivaston Emer-luokan vartiolaiva, joka on nimetty Emerin Cúchulainin puolison ja Rushin heimopäällikön tyttären mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin 1975 Verolme Dockyardilta Corkista LÉ Deidren oltua kolme vuotta testattavana. Testien tulosten perusteella aluksen konetehoa nostettiin, miehistön majoitustiloja parannettiin sekä meluun kiinnitettiin huomiota. Köli laskettiin 28. helmikuuta 1977 telakkanumerolla 946. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 26. syyskuuta ja otettiin palvelukseen 16. tammikuuta 1978 ensimmäisenä päällikkönään komentajakapteeni Jordan.
Palvelus

Alusta on 16. tammikuuta 1978 tapahtuneen palvelukseen oton jälkeen modernisoitu ottamalla käyttöön uutta teknologiaa ja miehistön olosuhteita on parannettu edelleen muun muassa lisäämällä ilmanvaihtoa.
Alus poistettiin palveluksesta 20. syyskuuta 2013.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2017

Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2017 käytiin 7. toukokuuta Heinolan Vierumäellä.
Mitalistit

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Miehet 4 km | Topi Raitanen, Helsingin Kisa-Veikot, 11.49 | Samu Mikkonen, Kuopion Reipas, 11.52 | Jarkko Järvenpää, Tampereen Pyrintö, 11.53 |
| Miehet 12 km | Jarkko Järvenpää, Tampereen Pyrintö, 37.19 | Frederic Tranchand, Turun Toverit, 37.33 | Arttu Vattulainen, Joensuun Kataja, 38.01 |
| Naiset 6 km | Camilla Richardsson, Vasa IS, 20.29 | Kristiina Mäki, Lahden Ahkera, 20.45 | Janica Mäkelä, Forssan Salama, 20.59 |
| M22 6 km | Robin Ryynänen, Turun Urheiluliitto, 18.40 | Arto Talvinen, IF Raseborg, 18.56 | Miika Tenhunen, Nivalan Urheilijat, 19.03 |
| N22 4 km | Aino Kivenmäki, Kuortaneen Kunto, 14.23 | Johanna Matintalo, Turun Urheiluliitto, 14.56 | Amanda Virtanen, Turun Urheiluliitto, 14.57 |
| M19 6 km | Tomi Lehto, Espoon Tapiot, 19.00 | Wilho Hautala, Lahden Ahkera, 19.20 | Akseli Ruohola, Liedon Parma, 19.28 |
| N19 4 km | Saija Seppä, Suolahden Urho, 14.02 | Astrid Snäll, Forssan Salama, 14.04 | Heidi Kuuttinen, IF Kraft, 14.20 |
| M17 4km | Eemil Helander, Jyväskylän Kenttäurheilijat, 12.33 | Niklas Heikkilä, Kuusankosken Urheiluseura, 12.56 | Julius Mäkinen, Tampereen Pyrintö, 13.04 |
| N17 4km | Reetta Joronen, Savonlinnan Riento, 14.43 | Cecilia Österblad, Vasa IS, 14.59 | Sini Tirri, Toijalan Vauhti, 15.03 |
Luutahikkori

| Luutahikkori |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Pyökkimäiset Fagales
Heimo::  Jalopähkinäkasvit Juglandaceae
Suku::  Hikkorit Carya
Laji::  glabra
Kaksiosainen nimi
 Carya glabra  (Miller) Sweet  

Katso myös
   Luutahikkori Wikispeciesissä   Luutahikkori Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Luutahikkori eli viisikkohikkori (Carya glabra) on jalopähkinäkasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa alkuperäisenä Yhdysvaltojen itäosissa. Tämä keskikokoinen puu on erityisen yleinen Etelä-Appalakeilla, jossa se on tärkeä sahateollisuuden raaka-aine. Sen puuaines on erittäin iskunkestävää, minkä ansiosta se soveltuu erinomaisesti työkalujen kahvojen ja suksien valmistukseen. Entisaikoina siitä tehtiin kärrynpyöriä ja kangaspuiden lyöntikäpäliä.
Luutahikkorin suomenkielinen nimi on peräisin Pohjois-Amerikan uudisasukkailta, jotka käyttivät sitä luutien raaka-aineena. Vaihtoehtoinen suomenkielinen nimi viisikkohikkori viittaa kasvin 5-lehdykkäisiin lehtiin. Englanninkielinen nimi ’sianpähkinä’ tulee siitä, että siat syövät mielellään sen pieniä pähkinöitä.
Ulkonäkö ja koko

Luutahikkori on keski- tai suurikokoinen, hidaskasvuinen puu, joka kasvaa keskimäärin 20–30 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 30–100 senttimetriä paksuksi. Suotuisilla kasvupaikoilla se voi saavuttaa kuitenkin jopa 40 metrin korkeuden ja yli 300 vuoden iän.
Luutahikkorilla on syvälle ulottuva pääjuuri mutta vain vähän sivujuuria. Sillä on yleensä hieman mutkainen runko, suhteellisen kapea ja epäsäännöllisen muotoinen latvus ja riippuvat alaoksat. Runkoa peittää vaaleanharmaa, sileä kaarna, joka halkeilee vanhemmiten ristikkäisiksi uurteiksi. Kuluvan vuoden versot ovat ohuet, sileät ja punaruskeat ja silmut pienet, munanmuotoiset ja vaaleanruskeat.
Päätöpariset lehdet ovat 15–25 senttimetriä pitkät ja niiden ruoti on ohut ja karvaton. Lehtilapa jakaantuu viiteen tai harvemmin seitsemään lähes ruodittomaan lehdykkään, joista päätölehdykkä on yleensä suurin. Yksittäinen lehdykkä on 7,5–15 senttimetriä pitkä, suikea, hienosahainen ja kalju tai suonia myöten karvainen. Väritykseltään lehti on vaaleanvihreä ja syksyllä keltainen.
Luutahikkori on yksikotinen kasvi, jonka pikkuruiset, vihertävät kukat puhkeavat ennen lehtiä maalis–kesäkuussa maantieteellisestä sijainnista riippuen. Saman yksilön hedekukat puhkeavat yleensä ennen emikukkia. Hedekukissa on 4 hedettä, ja ne muodostavat ohuita, riippuvia, 8–18 senttimetriä pitkiä norkkoja. Hedenorkot kasvavat kolmen norkon ryppäissä edellisen vuoden versoista tai kuluvan vuoden versojen tyvisilmuista. Emikukat ovat 6 millimetrin mittaisia ja muodostavat 2–10 kukan ryhmiä kuluvan vuoden versoihin.
Syys–lokakuussa kypsyvä hedelmä on ohuen hedelmäsuojuksen suojaama pähkinä. Hedelmä on 2,5–5 senttimetrin mittainen ja muodoltaan munan tai päärynän muotoinen. Vihreä hedelmäsuojus muuttuu hedelmän kypsyessä kuivaksi ja tummanruskeaksi. Se jakaantuu neljään liuskaan, jotka avautuvat hedelmän puoleenväliin saakka tai hieman pidemmälle. Sisältä paljastuu paksukuorinen, sileäpintainen pähkinä, joka kätkee sisälleen pienen siemenen.
Luutahikkorin siementuotanto alkaa kunnolla noin 30 vuoden iässä ja on runsaimmillaan 75–200 vuoden iässä. Se lakkaa yleensä viimeistään puun saavuttaessa 300 vuoden iän. Hyvät siemenvuodet kertautuvat 1–2 vuoden välein. Siemenet putoavat yleensä puun lähiympäristöön tai leviävät oravien ja maaoravien kuljettamina kauemmaksi. Siementen lisäksi laji voi lisääntyä kanto- ja juurivesojen avulla.
Levinneisyys

Luutahikkori on peräisin Yhdysvaltojen itäosista. Sen levinneisyysalueen pohjoisraja ulottuu Atlantin rannikolla sijaitsevista Massachusettsin ja New Hampshiren osavaltioista Etelä-Vermontiin ja Ontarion eteläisimpään kolkkaan. Sieltä se jatkuu Suurten järvien eteläpuolitse Michiganin keskiosiin, Illinoisiin ja Iowan kaakkoisreunalle. Lännessä raja kulkee Missouriin poikki Texasin itäosiin, Arkansasiin ja Louisianaan ja jatkuu itään Alabamaan ja Floridan keskiosiin saakka. Kaikkein eniten lajia tavataan Ohiojoen alajuoksulla.
Elinympäristö

Luutahikkori menestyy parhaiten kuohkeassa ja hyvin vettä läpäisevässä hiesumaassa. Se kasvaa usein harjujen lailla ja rinteillä, missä maaperä on kuivaa, mutta viihtyy myös kosteammilla kasvupaikoilla, erityisesti vuorilla ja Piedmontin alueella Appalakkien itäpuolella. Se on yleisin hikkorilaji Appalakeilla, jossa sitä tavataan aina 1 500 metrin korkeudelle saakka.
Luutahikkori kasvaa tavallisesti yksittäisinä puina lehtimetsissä. Se sietää kohtalaisesti varjostusta, levinneisyysalueen kaakkoisosissa paremmin kuin koillisosissa. Muita samoilla alueilla viihtyviä lajeja ovat tammet sekä lyhytneulasmänty, loblollymänty, floridansuosypressi, lännenambrapuu ja jokitupelo. Etelässä tyypillisiä seuralaislajeja ovat kuningasmagnolia, isopalmetto ja Persea borbonia -avokado, pohjoisessa puolestaan sokerivaahtera, punavaahtera, sokerikoivu ja keltakoivu.
Luutahikkori viihtyy kosteassa ilmastossa, jossa ilmankosteus on keskimäärin 70–80 prosenttia. Sen kasvukausi vaihtelee levinneisyysalueen pohjoisosien 140 päivästä eteläosien 300 päivään. Vuotuinen sademäärä on pienimillään 760 millimetriä ja enimmillään yli 2 000 millimetriä. Vuoden keskilämpötila vaihtelee pohjoisen 7 celsiusasteesta Floridan 21 asteeseen.
Käyttö

Luutahikkorin puuaines on painavaa, kovaa, lujaa ja elastista. Aikaisemmin siitä valmistettiin luutia, suksia, kärrynpyöriä ja autonosia. Nykyään siitä tehdään lähinnä urheiluvälineitä ja työkalujen kahvoja, varsinkin Appalakkien eteläosissa. Sitä käytetään myös polttopuuna ja varjostamaan puistoja ja kadunvarsia. Sen pähkinät kelpaavat syötäviksi, mutta niitä viljellään kaupallisesti vain vähän suhteessa esimerkiksi valkohikkorin pähkinöihin.
Luutahikkorin pähkinät ovat tärkeä ravinnonlähde mustaoravalle, harmaaoravalle ja juovamaaoravalle. Myös mustakarhu, harmaakettu, pesukarhu, punaorava, taskuhiiret, kauppiasrotat, jänikset ja monet linnut täydentävät pähkinöillä ruokavaliotaan. Valkohäntäpeura ja piennisäkkäät käyttävät ravintonaan sen lehtiä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Luutahikkori (Carya glabra)
iNaturalist: Carya glabra
United States Department of Agriculture (USDA): Carya glabra (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Carya glabra (Pignut hickory) (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Carya glabra (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Luutahikkori François André Michaux’n teoksessa The North American Sylva vuodelta 1819.
Luutahikkorin pähkinöitä.
Luutahikkorin kaarnaa.
Kédros

Kédros (kreik. Κέδρος) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Kédros, vuori Thessaliassa
Kéntros eli Kédros, vuori Kreetan saarella
Mikrós Anthropofás eli Kédros, saari Foúrnoin saarilla Pohjoisen Egean saarten saariryhmässä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kédros”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2020

Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2020 käytiin 27. syyskuuta Kurikassa Kurikan urheilupuistossa. Järjestävänä seurana toimi Kurikan Ryhti.
Kisat piti alun perin järjestää toukokuussa, mutta koronaviruspandemian vuoksi ne siirrettiin syyskuulle. Kilpailuissa oli ensimmäistä kertaa SM-maastojen historiassa naisilla kaksi kilpailumatkaa.
Mitalistit

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Miehet 4 km | Hannu Granberg, Lahden Ahkera, 11.36 | Eero Saleva, Helsingin Kisa-Veikot, 11.40 | Ossi Kekki, Lahden Ahkera, 11.44 |
| Miehet 10 km | Antti Ihamäki, Alajärven Ankkurit, 31.22 | Frederic Tranchand, Turun Toverit, 31.30 | Jarkko Järvenpää, Tampereen Pyrintö, 31.41 |
| Naiset 4 km | Sara Kuivisto, Borgå Akilles, 13.26 | Kaisa Tyni, Pyhtään Yritys, 13.43 | Sandra Eriksson, IK Falken, 13.45 |
| Naiset 10 km | Johanna Peiponen, Rovaniemen Lappi, 35.49 | Janica Rauma, Turun Urheiluliitto, 36.55 | Nina Chydenius, Gamlakarleby IF, 37.02 |
| M22 6 km | Konsta Hämäläinen, Joensuun Kataja, 17.33 | Mika Kotiranta, Joensuun Kataja, 17.38 | Wilho Hautala, Lahden Ahkera, 17.46 |
| N22 4 km | Heidi Kuuttinen, IF Kraft, 14.07 | Sara-Elise Ruokonen, Kuusjoen Humu, 14.12 | Emma Katajalaakso, Kannuksen Ura, 14.18 |
| M19 6 km | Eemil Helander, Jyväskylän Kenttäurheilijat, 17.26 | Walte Hautala, Lahden Ahkera, 18.13 | Oskari Kangasniemi, Ikaalisten Urheilijat, 18.23 |
| N19 4 km | Nathalie Blomqvist, IK Falken, 13.30 | Lotta-Maria Maine, Lauttakylän Luja, 14.22 | Pinja Kotinurmi, Lahden Ahkera, 14.23 |
| M17 4km | Leonard Markén, IF VOM, 12.34 | Aaron Häggman, IF VOM, 12.40 | Karlos Kemppaala, Viipurin Urheilijat, 12.42 |
| N17 4km | Nelli Viskari, Valkealan Kajo, 14.33 | Vilma Pere, Euran Raiku, 14.40 | Ronja Koskela, Kuivasjärven Aura, 14.51 |
Lähde
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2021

Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2021 käytiin 9. toukokuuta Joensuussa Laulurinteellä. Järjestävänä seurana toimi Joensuun Kataja.
Mitalistit

| Laji | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| Miehet 4 km | Topi Raitanen, Helsingin Kisa-Veikot, 11.32 | Ossi Kekki, Lahden Ahkera, 11.43 | Hannu Granberg, Lahden Ahkera, 12.01 |
| Miehet 10 km | Jarkko Järvenpää, Tampereen Pyrintö, 30.49 | Antti Ihamäki, Alajärven Ankkurit, 31.20 | Eero Saleva, Helsingin Kisa-Veikot, 31.25 |
| Naiset 4 km | Nathalie Blomqvist, IK Falken, 13.21 | Kristiina Mäki, Lahden Ahkera, 13.26 | Suvi Selvenius, Helsingin Kisa-Veikot, 14.18 |
| Naiset 10 km | Johanna Peiponen, Rovaniemen Lappi, 35.27 | Klaara Leponiemi, Lempäälän Kisa, 35.56 | Nina Chydenius, Gamlakarleby IF, 36.04 |
| M22 6 km | Eemil Helander, Jyväskylän Kenttäurheilijat, 18.21 | Mika Kotiranta, Joensuun Kataja, 18.29 | Wilho Hautala, Lahden Ahkera, 18.42 |
| N22 4 km | Viola Westling, Turun Urheiluliitto, 14.16 | Heini Ikonen, Jyväskylän Kenttäurheilijat, 14.20 | Sara-Elise Ruokonen, Jyväskylän Kenttäurheilijat, 14.27 |
| M19 6 km | Matias Mononen, Lahden Ahkera, 19.02 | Tuure Haapanen, Turun Urheiluliitto, 19.04 | Rasmus Krogell, Kenttäurheilijat-58, 19.12 |
| N19 4 km | Ilona Mononen, Lahden Ahkera, 14.15 | Venla Saari, Jyväskylän Kenttäurheilijat, 14.31 | Pinja Kotinurmi, Lahden Ahkera, 14.38 |
| M17 4km | Ilmari Lehmus, Joensuun Kataja, 13.04 | Aleksi Nokkanen, Viipurin Urheilijat, 13.05 | Aarni Eijs, Salon Vilpas, 13.09 |
| N17 4km | Nelli Viskari, Lappeenrannan Urheilu-Miehet, 14.36 | Henna Eineluoto, Lappeenrannan Urheilu-Miehet, 14.41 | Ea Vuori, Lahden Ahkera, 14.54 |
Lähde
Kolmoishermosärky

Kolmoishermon haarojen (alaleuka-, yläleuka- ja silmähermo) hermottamat alueet kasvoissa.
Kolmoishermosärky eli trigeminusneuralgia on viidenteen aivohermoon eli kolmoishermoon (nervus trigeminus) liittyvä neuropaattinen kipu. Sairauden vuosittainen esiintyvyys on noin 10–
15/100 000; sukupuolieroa sairastuneiden välillä ei juurikaan ole, ja yleisintä se on keski-ikäisillä.
Sairauden muodot

Kolmoishermosärystä voidaan erottaa kolme eri muotoa, joiden oireilla on yhtäläisyyksiä: klassinen kolmoishermosärky, sekundäärinen kolmoishermosärky sekä idiopaattinen kolmoishermosärky. Klassinen muoto johtuu tavallisesti kolmoishermoa painavasta valtimosta aivorungon alueella, eikä siihen liity muuta neurologista sairautta. Sekundäärisen muodon aiheuttaja selviää usein magneettikuvauksessa, jolloin kuvista on tulkittavissa jokin neurologinen sairaus tai kasvain.
Kolmoishermosärkyyn liittyy myös muunlainen kasvojen alueen neuropaattinen kipu, joka voi olla seurausta kasvovammasta tai kasvojen alueelle tehdystä toimenpiteestä, joka on vaurioittanut jotakin kolmoishermon osaa. Vaurion aiheuttaman kolmoishermosäryn nimi on posttraumaattinen trigeminaalinen neuropaattinen kiputila.  Jos kuvantamisessa ja tarkemmissa kliinisissä tutkimuksissa ei todeta oiretta selittävää löydöstä, kyseessä on persistoiva idiopaattinen kasvokipu. Tätä tilaa kutsutaan myös atyyppiseksi kasvokivuksi sekä epätyypilliseksi kasvokivuksi.
Oireet

Kolmoishermosäryn tyypillinen oire on kohtauksittainen, erittäin voimakas sähköiskumainen kipu, jota esiintyy toisella puolen kasvoja yhden tai kahden trigeminushaaran hermottamalla alueella. Kohtaus kestää muutamasta sekunnista minuutteihin, ja kipukohtauksia on usein kymmeniä vuorokaudessa. Sen saattaa laukaista syöminen tai tiettyjen, niin sanottujen triggerialueiden koskettaminen jopa pelkän tuulen vaikutuksesta. Pahimmillaan kolmoishermosärky saattaa tehdä hampaiden pesun, syömisen ja puhumisen lähes mahdottomaksi. Kipukohtauksia esiintyy yleensä jaksoittain, ja toisinaan kipu saattaa kadota pitkäksikin aikaa.
Persistoiva idiopaattinen kasvokipu (epätyypillinen kasvokipu) oireilee usein toisella puolella kasvoja, syvänä ja tylppänä tuntemuksena. Kipu on usein jatkuvaa poiketen klassisen kolmoishermosäryn oireista.
Traumaperäinen trigeminaalinen kasvokipu oireilee vaurioituneen kolmoishermohaaran alueella. Kivun voimakkuuteen ja laajuuteen vaikuttavat psykososiaaliset- ja ympäristötekijät sekä geneettinen perimä.
Hoito > Lääkehoito

Ensisijainen lääkeaine kolmoishermosäryn hoitoon on karbamatsepiini. Mikäli karbamatsepiini aiheuttaa liikaa haittavaikutuksia (väsymys ja huimaus), voidaan kokeilla okskarbatsepiiniä, joka on edellä mainitun lääkeaineen johdannainen. Muita vaihtoehtoisia lääkkeitä ovat lamotrigiini, baklofeeni, fenytoiini, klonatsepaami, valproaatti, gabapentiini ja pregabaliini. Lääkekannabiksella ja yksittäisillä kannabinoideilla on todettu olevan kolmoishermosärkyä ja muuta neuropaattista kipua lievittäviä vaikutuksia. Opioidien teho kolmoishermosäryn hoidossa on usein huono, mutta jotkut potilaat saavat siitä avun.
Hoito > Toimenpidehoito

Mikäli lääkehoito ei tehoa tai se on riittämätöntä, voidaan turvautua neurokirurgiaan. Kolmoishermosäryn laatu usein määrittelee toteutettavan toimenpiteen mahdollisten leikkauskomplikaatioiden ja leikkauksen tehokkuuden kannalta.
Hoito > Toimenpidehoito > Invasiivinen hoito

Magneettikuvantamisessa todennettu kolmoishermon valtimokontakti on mahdollista hoitaa mikrokirurgisesti (mikrovaskulaarinen dekompressio). Leikkauksen riskinä on kiputuntemuksen palautuminen sekä kuulonmenetys.  Hoitomuotona elektrokoagulaatio perustuu sähköimpulssin aiheuttamaan tuntomuutokseen ja tällä tavalla vähentää kipuaistimusta.
Motoriselle aivokuorelle voidaan myös asettaa sähköelektrodi, jolla johdetaan terapiatasolla sähköä kipualueen vastakkaiselle puolelle. Neuromodulatiivisen hoidon on osoitettu vähentävän kipuja merkittävästi.
Hoito > Toimenpidehoito > Noninvasiivinen hoito

Transkraniaalisella magneettistimulaatiohoidolla (TMS) on osoitettu neuropattisien kiputilojen lievittymistä ja kivun pitkäaikaista hallintaa.
Muita vaihtoehtoisia toimenpiteitä ovat stereotaktinen sädehoito sekä radiofrekvenssipulssihoito.
Akupunktio on joissakin tapauksissa saattanut poistaa säryn jopa kokonaan.
Aiheesta muualla

Koulutettujen Hierojien Liitto: Sanna Muukka, Kolmoishermosärky, 2005 (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
TN Finland
Migreeniyhdistys - kolmoishermosärky